Llega, paloma blanca, a tu destino.
Si tu ala está mojada por el rocío,
espera que una brisa venga contigo
y aparte con su beso tu temblor frío.
¡Oh!, palomita blanca, llega sin sustos
y trae, entre sus alas, rumores puros
de verdes esperanzas, y que tu arrullo
traiga la paz y calma para este mundo.
Blancura alba,
mansa y dorada,
mueve tus alas
de corola rosada
y haz brotar, en mi casa,
la rosa blanca.


Gotické loubí na náměstí tmavě
se rýsovalo v ostrých profilech
a celé město, rovno české slávě,
jež tiše spí, zde spalo po letech,
po bouřích, útrapách a zápasech.
I krčmář zavřel, ponocného klíti
kdes uslyšíš – pak ticho... ani dech –
Jen štíty tmí se a jen měsíc svítí...


O spräche doch der Sammler Fulvius
Nicht selbst nunmehr als Criticus!
So lang' er uns nur Andrer Meynung gab,
Schrieb er doch noch manchmal was Kluges ab.


Ich schelte je das Spielen nicht,
Wenn mancher es auch will verfluchen.
Der Mensch muß, wie ein Weiser spricht,
In etwas sein Ergetzen suchen.
Dergleichen Fluch wär allzuscharf.
Kein mürrischer Verächter darf
Die Unschuldsvolle Lust verdammen.
Der Misbrauch wird hier bloß berührt,
Der, wie man leider oft verspührt,
Pflegt von der Spielsucht herzustammen.


Teď já k ženským srdce přikládal,
Juchej!
Ještě dosud bych se za to pral!
Ovej!
Falešná si jiné měla,
Věrná mě zas omrzela,
Vhodnou jiný vzal.


Nadi puede ser dichoso,
señora, ni desdichado,
sino que os haya mirado.
Porque la gloria de veros
en ese punto se quita
que se piensa en mereceros.
Así que, sin conoceros,
nadi puede ser dichoso,
señora, ni desdichado,
sino que os haya mirado.


Weine Zion du Betrübte/
Weil dein Heyland der Geliebte
Nun ans Creutzes Stamm verschmacht!
Stirbt der Schöpffer aller Dinge?
Reiß o Himmel! Felß zerspringe!
Sonn erschwartz/ und Tag sey Nacht!


Hochwohlgebohrner,


Ezt csak imént adta maga értelmemre,
azt függesztvén hozzá tellyes örömemre,
hogy holnap a kávát felteszi fejemre,
s halhatatlanságot akaszt nagy nevemre.”


o senso grave da ordem
o censo grávido da ordem
o incenso e o gáudio da ordem
a infensa greve da ordem
a imensa grade DA ORDEM


Nous avons salué des idoles à trompe;


Il giovinetto si rivolse a prieghi,
E disse cavallier, per lo tuo Dio
Non esser si crudel che tu mi nieghi
Ch'io sepelisca il corpo del Re mio,
Non vo ch'altra pieta per me ti pieghi
Ne pensi che di vita habbi disio,
Ho tanta di mia vita e non piu cura
Quanta ch'al mio Signor dia sepultura.


, ye toyish Reeds, that once could please
My softer Lips, and lull my Cares to Ease;
Be gone; I'll waste no more vain Hours with you,
And smiling  too, Adieu,
A brighter Pow'r invokes my Muse,
And loftier Thoughts, and Raptures, does infuse,
See! beck'ning from yon Cloud,  stands,
And promises Assistance with his Hands,
I feel the heavy rolling ,
Incumbent, revel in his frail Abode,
How my Breast heaves, and Pulses beat!
I sink, I sink, beneath the furious Heat,
The weighty Bliss o'erwhelms my Breast,
And over-flowing Joys profusely waste;
Some nobler Bard, O , inspire,
Or Soul more large, th' Elapses to receive,
And, brighter yet, to catch the Fire,
And each gay following Charm, from Death, to save,
— In vain the Suit — the  inflames my Breast,
I rave, with Extasies opprest,
I rise, the Mountains lessen, and retire,
And now I mix, unsing'd, with Elemental Fire,
The  , I have in view,
Nor Mortal knows as yet, what Wonders will ensue;


Krátkou paměť má lidstvo,
sotva pár let ji chová,
a tak třeba je časem
lámat okovy znova.


湖上楼台入望遐
淮扬新水绕人家
不知东海春多少
岁岁江河送落花


Der Vater lächelte mit Hohn,
Und sagte fest und kalt:
»Gehorchen sollst Du morgen schon,
Vergessen lernt sich bald!«
Drauf schloss er sie mit starker Hand
In's einsame Gemach,
Und manche Drohung schallte ihr
Wie ferner Donner nach.


...Mañana, mañana,
—¡por algo se escribe con eñe de coño!—
—Piensa que la esperanza es un engaña bobos—.
Anda, Santa Paulina
danos lo bueno de mañana
—que hay muerte repentina—.
Anda, San Filemón,
que aparezca quien quiero
en el balcón.
Anda San Florilipo
sírvenos de mañana
un anticipo.
Santos santorum santorín,
todo lo de mañana ahora y aquí.


Methinks, old friend, 'tis wond'rous true,
That verse is but a game at
While many a bard, that shews so clearly
He writes for his amusement merely,
Is known to study, fret, and toil,
And play for nothing all the while;
Or praise at most (for wreaths of yore
Ne'er signify a farthing more:)
Till having vainly toil'd to gain it,
He sees your flying pen obtain it.


Untei-a de graxa
ampliei a janela:
ei-la sobre o arquivo
pálida, vazada —
astro corroído
dos vermes da sala


Na, dit is gaud, uns' Dins' was fläuten;
Doch würd dat gor so lang nich wohren,
Dunn grepen em sick de Schandoren,
Dunn würd dat wedder »kuschen« heiten.
Doch hett dat gor so lang' nich durt,
Dunn was uns' Dins' mal wedder furt,
Bet s' em taufällig wedder kregen.
Dunn sett hei wedder in den Drögen.
Doch würd dei Tid tau lang em mal,
Denn brummt hei ut, denn kamm hei wedder
Un kreg en Dutzend up dat Ledder.
So gung dat ümmer up un dal,
So gung dat ümmer Dag för Dag,
As wir dat Lock en Duwenslag.
Mal was hei wedder rute flagen,
Dunn seggt de Richter tau den Slüter:
»Dor sall en Dunner rinne slagen!
Lat ji den Kirl mi wedder lopen
Un löppt de Lus mi äw're Lewer,
Ick jag jug furt, jug alltauhopen;
De Lüd', de red'n jo dor all äwer.«
Oll Slüter Meier treckt de Schuller
Un seggt tau sick, vel leiwer wull'e
Flöh häuden gahn as Dinsen möten;
De würd em noch in't Unglück stöten.


Ob ich sie werd', ob sie mich werden kennen?
Wie ich sie werd' und sie mich nennen?
Ich denke, daß vorm großen Vater muß
Verstummen Vaterkindesgruß.


A dole níž a ze všech stran
to postav celý oceán,
Ty zbavit chtěl jsi okovů
v nového jitra obnovu,
se tlačí němě k hřbitovu,
Tě pozdraviti, pěvče náš,
jenž první stráž nad hroby máš.
Mozolné ruce dělnické
i prosté dítky vesnické,
jde mnohé děvče z lidu jen,
jež vtkalo srdce bludný sen
do svého žití v plátna tkáň;
svou k Tobě vzpíná bílou dlaň,
ti všichni, kterés miloval,
s nimiž se lidstva odboj spjal,
vzlyk neštěstí, hlod chudoby,
s tou bolestí, jež nad hroby
se ozve marně, naposled...
dav proletářů, synů běd.
Ti všichni s láskou zří v Tvůj hled,
ti všichni volají Tě zpět...
ti všichni, kdo šli s Tebou dnes,
až k tomu prahu do nebes,
za kterým ztratil jsi se jim,
jak pohádka a sen a dým...
Věř, bolest jejich veliká
jde pozdraviti básníka,
jenž první za ně promluvil
a s nimi cítil, s nimi žil.


Estas son y serán ya las postreras
lágrimas que, con fuerza de voz viva,
perderé en esta fuente fugitiva,
que las lleva a la sed de tantas fieras.


Mancherlei Wünsche hatt' ich und mancherlei hab' ich für's Leben,
Einen einzigen nur spar' ich mir auf für den Tod:
Daß sich in Flammen mein Geist entbinden möge, noch glühend
Von dem letzten Gedicht, daß sich in Flammen mein Leib
Wandeln dürfe in Asche, bevor noch völlig das Antlitz
Sich zur Larve verstellt, das der Geliebten gefiel!
Jenes geb' ich den Göttern anheim und dieses den Freunden,
Die es wissen, wie sehr stets vor Gewürm ich gebebt;
Mögen sie still mir den Holzstoß errichten und rasch ihn entzünden,
Ein gefälliger Wind bläset wohl freundlich hinein!


„Bůh nad tebou a svatá nekonečnost
nechť vyslyší, jak blahořečím tobě!
Zrak oslnilos mně, jenž viděl věčnost,
a jí ty stvořeno jsi ku podobě:
buď naším na věky a matkou zlatých věků
jak tebe zřím, tak slavné, plné skvoucích vděků;
ať velebná, jak tys, nám z tebe síla vstává,
a spanilé, jak tys, nám klín tvůj dary dává;
tak obrovská jak ty buď volnost našich reků,
a věčná jako ty buď Černohorská sláva!“


E kép a legszebb élet képe;
Adjunk érette bút cserébe.
Mint fellegekre a szivárvány,
Reánk mosolygani fog ez,
Ha majd derengő ifjuságunk
Idő jártával odalesz.


Však pomalu jen Gopa pravila:
„Co řekl, věru, příliš krátké jest,
zní doslovně tak jeho odpověď:
Má sestro, doba ještě nepřišla,
bych navštívil tě.“ „To? a více nic?“


Jak by jedna druhé
spěla na pomoc
a to v kázni tuhé,
ať je den či noc!


O pria sì cara al ciel del mondo parte,
che l´acqua cigne e ´l sasso orrido serra,
o lieta sovra ogni altra e dolce terra,
che ´l superbo Appennin segna e diparte,


Werther Freund, du lieber Alter, alt von alten Bidersinnen,
Alt von Jahren, Witz und Ehren, wir sind hier; du bist von hinnen,
Einzunemen Ehr und Gut, das durch Alt-seyn nicht vergeht,
Sondern mit der Ewigkeit immer in die Wette steht.
Alt von Jahren, frisch von Lastern ist die Welt bey unsren Tagen,
Pflegt das Alter zu begehren, Alten aber Hohn zu sagen.
Aber wann der reine Schnee alter Häupter so zerfleust,
Siht man, daß in gantze Länder trübes Wasser sich ergeust.


Dans ma robe aux longs plis, humble vierge voilée,
Les bras en croix, je viens du mystique Orient.
J'ai fleuri sur ton sable, ô lac de Galilée !
Sous les larmes d'un dieu je suis née en priant.


Wütend, mit gezücktem Dolche,
Faßt den Pagen nun der Scherge;
Doch, von Heinrichs Schwert getroffen,
Taumelt er hinab die Berge.


Nun senckt man so viel tausend ein,
Die lang nicht achtzig-jährig seyn,
Stirbt wer von zehnmal sieben Jahren,
Der ist sehr alt dahin gefahren.


Not all the gems on India's shore,
Not all Peru's unbounded store,
Not all the power, nor all the fame,
That heroes, kings, or poets claim;
Nor knowledge which the learn'd approve,
To form one wish my soul can move.


Ajta! šedá táboritská
hradba řinčí vozová,
jak se od ní síla lidská
v kusy láme bláhová!


Ma mentre ei pensa come dare e dove
fine al desio che tanto ha già sofferto,
tutto che 'l calle per ciò far si trove
da lei preciso ed intricato ed erto,
veggono un che ver' loro i passi move
egli insieme e 'l cavallo a brun coperto:
di vista orrenda, ch'un macchiato drago
tien ne lo scudo entro un sanguigno lago.


Tí leg-jobb kenetet nyújthattok régi sebemre,
melly engem’ végső omladozásra vihet.
Rajtatok áll, hogy az al Papság hívséggel, adóval
ellenem egy külső félre ne tsapja magát;
hogy babonás leleménnyeivel több részre ne oszsza
eggy ágyból eredett Gyermekeimnek eszét;
‘s hogy polgárt-képző sikeres jóságra taníttsa
népemet a’ Remeték agy-szüleménnye helyett:
és hogy azok, kik kellemetes szugolyokba tsatán-ként
el-bújván, magokat tsúf heverésre vetik,
el-ne vegyék a’ bért motskos fortéllyaik által
a’ munkálódó lelki Vezérek előll.


A leknutím stál Bazin bez dechu,
však za stěnou se ozval hrubý hlas,
tož Egmond, domu pán, se ozval tak:
„Co děje se? Jest ještě tma a přec
už v Ingelhejmu zvony na mši zvou?“


Und hängst du auch das Schaffell um,
Und wär es auch von Gold,
Wir sehn die Schnauze doch des Wolfs,
Der Seelen würgt für Sold.


Sein Strahl ist breit und lang,
Macht uns fast angst und bang,
Ach, Jesu, hilf uns allen,
Auf das nicht auf uns fallen
Die hochbetrübten Zahlen
Der letzten Zornesschalen.


tra voi pavento, e mi s'arriccia il pelo,
ch'al rimbombo che d'acque e sassi fate
sì spaventose ognora vi mostrate,
che di paura tutto tremo e gelo.


Credo ch'a prova ogni vertù v'amanti,
che di bellezze tal miracol siete;
negli atti sì gentil piacere avete
che 'nnamoran ciascun che vi sta avanti.


al palparte
me salen tonos
partituras
música en fin
de todas partes


Há um rifão que decerto
Não se toma por chalaça,
O qual é, meu bom Roberto,
— Quem porfia mata caça —.


Zlatý zvonku, jak jsi milý ve hlubinách lesa,
umíš ty nám duši zemskou volať na nebesa!


Deitando os olhos sobre a perspectiva
Das cousas, surpreendo em cada qual
Uma simples imagem fugitiva
Da infinita harmonia universal


I padly slepci gusle níž,
a Dragan ustál v smutném zpěvu;
děd slzu vtlačil v zraku skrýš,
hled hochův sálal bleskem hněvu:
bylť z hloubi zpíval o výjevu,
jak padl národ, nesa kříž...


So, im sommerlichen Schweigen
streif ich längs dem Ackerrande.
Reifend sich die Aehren neigen . . .
Kraft des Herrn geht durch die Lande


Nun, mit fast verschämtem Lächeln,
Zieht er ein in's schöne Reich;
Ihm die glüh'nde Stirn zu fächeln,
Nah'n die Morgenwinde gleich.
Doch, ihn selber kühlend, stehlen
Sie so viel der holden Glut,
Als, die Blumen, die noch fehlen,
Zu erwecken, nöthig thut.


Ily monológ közben egy halmocskára jutott fel;
Honnan visszatekint még egyszer a helyre, hol a két
Ellenies szellem szétoszlott vegytani módon.
„Értem” monda tovább, „értem. Szeleburdi reformnak
Szelleme volt Hábor, ki az elvvel nem köte össze
Jó szivet és tudományt. Maradásé nője (hah, e nő!),
Oktalan, a jót sem tűrő, vesztegmaradásé.
És most a maradás védszelleme a szabadelvű
Garboncást füstté oszlatta fel; a garaboncás
Lassan emészté föl; beltűz erejével, a némbert.”


BY love too long depriv'd of rest,
(Fell tyrant of the human breast!)
His vassal long, and worn with pain,
Indignant late I spurn'd the chain;
In verse, in prose, I sung and swore
No charms should e'er enslave me more,
Nor neck, nor hair, nor lip, nor eye,
Again should force one tender sigh.


quasi una melodía...


Na korách bříz schnul pryskyřice tok
a splynul s květů lesních vůněmi...
Bříz ostrov nad mrtvých vod tůněmi
se bělal, svítil dálkou do zátok,
můj do lesa vstup vítal rok co rok...


Araber, ein letzter Schimmer
Eurer stolzen Reiche blieb
Nur am Himmel – wo noch immer
Wega glänzt und Algenib!


豫樟凝绿雪霜中
何事春来一转蓬
自是新条更旧叶
不关摇落是东风


Mitteilen schaffet Ruh; bloß aus der Eigenheit
Entstehet alles Weh, Verfolgung, Krieg und Streit.


Y no buscaste un sol, no; le tenías
dentro del corazón, y ya el instante
de su feliz oriente presentías...
¡Ese sol era Amor! Astro fecundo
que el corazón inflama
y, con su fuego iluminando el mundo,
como un sol en el alma se derrama.
Ante él los sueños de la fe benditos,
las blancas ilusiones, la esperanza,
y del alma la virgen poesía,
todo en enjambre celestial se lanza
a hacer en torno al corazón el día.
Así también el sol del firmamento
fúlgido al asomar. La flecha de oro
de su rayo primer rasga el espacio...
En el pálido azul del éter vago,
las últimas estrellas
cintilan en sus limbos de topacio,
tiemblan, se apagan tímidas... y luego
el astro rey desde el confín profundo
sacude sobre el mundo
su cabellera espléndida de fuego.
Como bocas amantes
que se aprestan al beso voluptuosas,
entreabren palpitantes
su incensario de púrpura las rosas.
Las brisas se levantan
a despertar los pájaros dormidos
en el tibio regazo de sus nidos,
y ellos, alegres, despertando, cantan.
Y cantando despiertan
el inquieto rumor de los follajes,
y el bosque todo, saludando al día
desata la magnífica armonía
de sus himnos solemnes y salvajes.
Y todo es vida rebosando amores
y todos amores rebosando vida.
Desde el trémulo seno de las flores
cargadas de rocío;
desde el murmullo del cristal del río,
y el retumbo soberbio de los mares;
desde la excelsa cumbre de los montes
y el azul de los anchos horizontes
hasta la inmensidad del firmamento,
es todo luz, perfumes y cantares,
es todo amor, y vida y movimiento.
Tu sol, el de tu amor, por mucho tiempo
dentro de tu alma retardó su oriente;
por mucho tiempo su divino rayo
no iluminó sobre tu regia frente
las lindas flores de tu rico mayo.
Por mucho tiempo en vano la belleza
te revistió de sus preciosas galas,
y en torno de tu espléndida cabeza
impaciente el amor batió sus alas.
Por mucho tiempo así.
                 Llegó el momento,
la ansiada aurora, el despertar fecundo:
y, tú lo sabes bien: dentro de mi alma,
ante el sol de tu amor, alzose un mundo.
El mundo de mi loca fantasía,
mi mundo de poeta,
un pedazo de cielo que se abría
en la región del alma más secreta,
un enjambre de sueños voladores
en torno de dos almas cariñosas,
y del alba a los tibios resplandores
un escondido tálamo de rosas
para el sueño nupcial de los amores.
Un cáliz desbordado de embriagueces,
de inmortales delicias,
un torrente de besos, de suspiros,
de lágrimas de amor y de caricias.
¡Ah! ¿Dónde estaba de mi lira ardiente
la orgullosa canción que supe un día?
¿Do la palabra que, bañado en fuego,
al oído feliz de la belleza,
en otro tiempo modular sabía?
¿Do las flores gentiles que el poeta
al pasar la Hermosura derramaba
con musa fácil, juvenil e inquieta?
¿En dónde está mi audacia, en otro tiempo.
en otro tiempo tan feliz y loca...?
Ante el sol del amor que vi en tus ojos,
cayó a tus pies mi adoración de hinojos
mi alma tembló y enmudeció mi boca.


Es hat sich wohl bedient,
Wann sie auß lauter List
Sich nicht so viel erkühnt
Und selber lustig ist;
Wann sie den schönen Rest
Der Zeit nur wil verliehren,
Und den Saturnus läst
In ihren Sinn regieren.


O čem chtěl psáti, sám to nevěděl.
V své učenosti hloub se zahleděl
a jako potápěč tam perly lovil;
nadarmo však si pero přihotovil.


Teď padla rána! Obě mrtvy jsou,
jak máť, tak dcera. – Věčný Bože, sám
jim v hrozném soudu budiž milostiv!
In articulo mortis rozhřešení
jsem poslal Beatrici. – Nelze víc
mi udělat... Jdi spáti, květino
ty bílá s krvavou tak obrubou!...
Bůh ráj ti dej – tvá vina smyta jest,
a na mně leží celá – Zodpovědnost.


晚风庭院静年芳
燕子归来草正长
莫道幽人无一事
灌花洗竹一春忙


Teď nedá se hoch na mši zvát,
jak prvně zvonit slyšel,
a nepřipustí vícekrát,
by zvon si sám proň přišel.


Le Maître, en vain, par sa tendresse
Dompte la fureur vengeresse
De la mer et de l'aquilon.
Pleure, pleure, mon violon.


每因种树悲年事
待看成阴是几时
眼见子孙孙又子
不如栽竹绕园池


La paz sea contigo hasta en las guerras
con que la sombra surcos empurpura,
y en cada cosa que por ti perdura,
nos des la luz espiritual que encierras.
Por los quemados riscos y las tierras
labrantías, la voz de la amargura
se disperse, como aire sin ventura
que un día aciago devoró las sierras.
Y la sangre infinita que te damos
por el dolor celeste de la herida,
abierta como un cárdeno recinto,
después de ungir tus luminosos ramos,
tú nos la vuelvas, transformada en vida,
en el temblor ligero del jacinto.


Und ließ es wieder fließen dann;
Liebreich sah er das Fließen an:


日高不盥栉
搔首行且歌
飞来避缴鸟
戢翼盼庭柯


Aw/ Ludwig,/ Aw! was hastu nun gemacht?
Du warst von Gott gesalbt zu der Figur der Wunder/
Der Wunder/ welche sind dem Wunder selbst ein Wunder/
Weil Christus wolt gebähren seinen Sohn.
Ach hättestu den Pabst in ernster Macht geschüttelt/
Wi dir befohlen ward/ so ging es nicht so scharf!
Nun hastdu dich voll offenbahret/
Daß blos der Eigenwill ist deines Rechtes grund!
Rom speit dich an/ ob es vor deiner Macht
Voll heuchelei dich preist/ um nicht di Macht zu fühlen!


Da ist ein Buch, geschwärzt und halb verbrannt,
Wonach der Mann in Todesangst gesandt;
Ein Jüngling wagte dran sein junges Blut
Und trug's mit keckem Arme aus der Glut.


Pan Pardus třímá žezla skvost,
pan Zmrzlík svatý meč,
pan Ptáček říše kouli nes’,
pan Aleš mluvil řeč:


»Frau Gräfin, du sitzest auf hohem Thron,
Du tragst wohl eine güldene Kron',
Bei dir zu sein, das getrau' ich nicht,
In deine Kammer, da geh ich nicht.«


Šedavé mlhy z dálek plují
a družný provází je chlad...
Den hlučící já nemiluji,
na mlhy bílé zírám rád,
jak v podvečeru poletují.


V tom – odlesk červánků snad v tvář mu zasvitl –
jak ze sna těžkého by náhle procitl,
vstal, rozhledl se kol... Hle, slunce zapadalo!
Zem, nebe, hroty skal i strží hlubiny,
vše krví hořelo, vše kvetlo rubíny,
jak širé okolí by požárem se vzňalo.


Und ich ging von dannen
Und stockender Stimme
Entgrüßt' ich die Gräser
Und den krautkargen Steinsitz,
Die Wolken des Himmels
Und die Siedlung ließ ich
Dahinten verdämmern ...


Rabbi delší dobu všim’ si již té ženy,
všiml si i každé v jejím zjevu změny,
v sedraném jak šatě jako stín se plouží,
v zimnici jak oko stále v jeho hrouží,
první v synagoze, poslední z ní kráčí
a se často chvěje v křečovitém pláči.
Co jen chce ta žena? Co ji hněte, trudí?
Jistě tajemství as nosí jakés v hrudi,
spánky její žloutnou, líčko tratí krásu,
oči vysýchají, šedne eben vlasů.
Třikrát se jí zeptal láskyplně, vlídně,
třikrát zavrtěla hlavou v odvet klidně,
vyšla ven, dnů pár ji neuviděl více,
a když přišla, měla ještě bledší líce.


Luny tvář se koupá v zlatě,
Nad přírodou tajný sen,
I milenec ve komnatě
Blahým snem je ukojen.
Jako z vln se Víla vznese,
Zahraje, a v nich se skrývá,
A když vlnka se zatřese,
Jiná Víla se usmívá:
Tak se v duši milencové
Za snem jeví noví snové,
Ale v každém skví se zas
Obraz plný vnad a kras.


Ahi, non si può pensare
che il mar, ch'ho amato tanto,
il mar la porta via!...


V tom se cyklop Polifem sem přibatolil
Se svým stádem; byl to hrozný velikán
Jako skalí, měltě jako vrata chřtán.
Počal Ulys řečit, by ho uchlácholil:
„Popřej posvátné nám pohostinství,
Perun mocný nepravost zná mstít.“
Odpůrce dí: „Držím já to za dětinství,
Nebojím se, nebude on smít.


Es is koan Kirche und koan Haus,
Koan Bach und koan Lackl,
Koan schlecht's Mensch, wo's nur immer is,
So kennt's der Pater H**.
Und wenn's ös eppa wissen mögts
(So mach i's ordinari),
Wos als für Menscha schwanga san,
So geht's ins Seminari.


百年尘外境
万虑静中身
终日无他事
寒泉照隐人


Wohl lebten wir Monden drei und vier,
Und die Zeit ward nimmer uns lang;
Tags klang aus dem Wald herüber sein Horn,
Und es hüpfte mein Herz bei dem Klang.


Eins nur fehlte deinem Glücke,
Eins, o König, du bist erblos,
Und dein Reich, mit dir geboren,
Sinkt mit dir in eine Gruft.


И будет жизнь не в жизнь и радость мне не в радость,
Когда я дни свои безвестно перечту
И столь веселым мне блистающую младость,
С надеждами, с тоской оставлю, как мечтКогда как низкий лжец, но сединой почтенный,
Я устыжусь седин, я устыжусь тебя,
Мой друг, вожатый мой в страну, где, ослепленный,
Могу, как Фаэтон, я посрамить себя;
Когда о будущем мечтаний прежних сладость
Не усладит меня, а будет мне в укор —
И, светлый, гаснущим и робким взглянет взор,
Тогда и жизнь не в жизнь и младость мне не в младость!
И будет жизнь не в жизнь и младость мне не в младость,
Когда души моей любовь не озарит
И, сотворенная мне в счастие и радость,
Не принесет мне их, а сердце отравиКогда младой груди я видел трепетанье,
Уст слышал поцелуй, ловил желанья глаз,
И не завидуя, счастливый в ожиданье,
Когда, измученный, не буду знать я вас, —
Тогда к чему мне жизнь, к чему мне в жизни младость,
И в младости зачем восторги и мечты?
Я для того ль срывал их вешние цветы,
Чтоб жизнь была не в жизнь и радость мне не в радость?


Aj, proklel by lov i sítě,
svého protivníka
s nevěrnou by ženou hodil
rybám do rybníka.“


Mucho nos dicta en la paraboleja
de nuestra buena vieja
monseñor Interés. Sangró una ingrata
cierto jayán de plata,
enano Potosí, cofre de acero
de un bobo perulero,
a quien le dejó apenas
sangre real en sus lucientes venas.


Was bleibet? Bloß der Barth, doch kommt es ihnen ein,
So werden wir ihn auch, drauff man schon ist beflißen,
In kurtzem, wie es scheint, vor ihnen legen müßen,
Als denen viel an Muth und Hertzen ähnlich seyn.


Und ob kein Strahl des Tags durchs Gitter schösse;
So wüßt' ich, daß im Dunkel vor mich träte
Ein Bild im Lichtglanz seiner eignen Schöne.


Nasadíš všechno a není to dost.
Voliči vždycky dál touží.
Sem vodní cesty! Chci daní být prost!
Poslanec vždycky je v louži.


„Beteg vagyok érte,
Szivdobogást érzek:
Ha meghalok, egy virágnak
A halottja lészek!”


Un gouffre calme, noir, informe, illimité,
L'évanouissement total de la matière
Avec l'inénarrable et pleine cécité.


Und trägt des Tods Gefieder
Mich statt des Traums empor,
So schau' ich selbst hernieder
Zu dir aus höherm Chor


وما أنفذت في الحاجات جمعا
بأنفذ من دريهمك الجديد
ويقضي ما تريد وأنت لاه
يفتّح باب ذي غلق حديد


Ki ért a halott-támasztáshoz,
Ki érti a jajos barázdát
S ki érti az ős, nyári Napot;
Amikor gúnyosan leáldoz?


Tam mečem řinče tyran kvasí v hradu,
an umčen v urny nářek otročí,
tam právo zmírá, věnce kryjí zradu
a marně hlas se zdvihá proročí.


Jestli národ v daně svolí,
hrozí bankrot v státu –
a když zase nepovolí,
hrozí bankrot státu.


I


Flocken
Und Locken
Korallen
Und Lallen,
Spritzendes Tuscheln
In errötende Muscheln,
Rosenschein
Tief in die wogende Wiege hinein.
Und das Meer ganz von Sinnen
Weiß nicht, was vor lauter Jauchzen beginnen
»Ich bin da, ich bin da!«
Bittende Wellen
Langen und schwellen
»Ich bin da, ich bin da!«


Che l'idioma Thosco aperto han detto
Al par d'ogni altro ben par che depinga
Et scopra ogni amoroso interno affetto.


„Věčně Tvůj, zde v klínu lesa!“
Jinoch vroucně odvětil:
Vrh’ se dolů z kolmé skály,
dívce život zasvětil.
Lká pro něho s dívkou les,
ty větérku, dál to nes!


Holder Friede,
Süße Eintracht,
Weilet, weilet
Freundlich über dieser Stadt!
Möge nie der Tag erscheinen,
Wo des rauhen Krieges Horden
Dieses stille Tal durchtoben,
Wo der Himmel,
Den des Abends sanfte Röte
Lieblich malt,
Von der Dörfer, von der Städte
Wildem Brande schrecklich strahlt!


Ich kenn' ein Volk, das sich für Gäste
Des Paradieses hier schon hält,
Dem täglich Gott das Allerbeste
Auf seinen Tisch zur Labung stellt,
Und dem sein eignes Dünnebier
Mehr ist als Sect und Malvasier.


So blick' ich nach dir,
Sei's dort oder hier:
Dein freundliches Aeuglein
Steht immer vor mir.


A čela pod oblohou klenutou
dvě řasy jako mráčky zlaté,
za nimi patřím s duší pohnutou
dvě očka, hvězdičky dvě vzňaté.


Das goldne Thor steht offen,
Die liebe Stimme spricht,
Da weilt mein süßes Hoffen,
Da wohnt das ew'ge Licht.


Gloire au Christ ! les bûchers luisent, flambeaux hurlants ;
La chair se fend, s'embrase aux os des hérétiques,
Et de rouges ruisseaux sur les charbons brûlants
Fument dans les cieux noirs au bruit des saints cantiques !


سُبحانَ مَنْ سَخَّرَ الأقوامَ كُلَّهُمُ
بالبعض حتّى استَوى التدَّبيرُ واطّردا
فصارَ يخدُمُ هّذا ذاكَ من جهةٍ
وذاكَ من جهةٍ هذا وإنْ بَعُدا
كُلُّ بما عندَه مُستشِرٌ فَرِحٌ
يرى السَّعادةَ فيما نالَ واعتقَدا
يا آمري باقتناء المال مُجتَهِدا
كيما أعيشَ بمالي في غَدٍ رَغَدا
هَبْني بجَهدي قد أصلَحْتُ أمرَ غدٍ
فَمنْ ضَميني بتَحصيلِ الحَيَاةِ غَدا


То не слёзы, — только росы, только дождь,
Не раздумье, — только тени тёмных рощ,
И не радость, — только блещет яркий змей, —
Всё же плакать и смеяться ты умей!
Плоть и в свете неподвижна и темна,
Над огнями бездыханна, холоднВ тёмном мире неживого бытия
Жизнь живая, солнце мира — только


But if the Fogs must damp the Flame,
Gently, kind Death, dissolve our Frame,
Release the Prisoner-Mind:
Our Souls shall mount at thy Discharge
To their bright Source, and shine at large
Nor clouded, nor confin'd.


„Teď právě chtěl jsem jít –“ konejšil Pavel hbitě,
že přátelství tak žádá víc než slušnost, cítě.


A sotva slunce z rána zří,
hned zpívá, až se sešeří,
tam u hřbitova na keři.


Je défends ainsi mes instants meilleurs…
Vous qui m’épiez de vos yeux de chèvres,
Ô mes compagnons ! allez rire ailleurs
Pendant que le chant fleurit sur mes lèvres.


Der Heckelsberg wird durch mein Weh,
Der Ätna durch mein Leid bezwungen,
Pyragmon, Brontes, Sterope,
Euch trag ich all auff meiner Zungen.


A nezdá se vám, že Čas nyní letí,
jak nikdy dosud? V dobách minulosti
jak líný býval! Den byl nekonečný,
a týden vlek se jak vůz zatížený,
když do kopce se škrábe! A což měsíc!


D'indi soglio infiammar, d'indi ferire;
or, se come tu di', ce li ritoglie,
caduta è la mia gloria e 'l nostro ardire. –


Doch Du, um die in ew'gem Schwunge
Die Welt sich dreht, o Poesie,
O lege Gold auf meine Zunge
Und in mein Herz gieß Melodie!


Čekáš v mečetě, až hlas trouby soudu zazní?
Čekáš ve krčmě, až snad do vína ti proudu zazní?
Jeden ze všeho týž bude výsledek:
Hlas trouby v krčmu jako v mečet o prachu tvého hroudu zazní.


Vannak jó lelkek még a földön!
Vigasztalásul vallom és hiszem.
Megtűrve, mint árvák, ugy élnek,
És nem irigyli sorsuk’ senki sem.


层崖缺处月婵娟
金背虾蟆就石眠
笑问月边人在否
中宵有梦到钧天


Ctnostného můžeš na kraj světa hnáti,
na moři, v ohni on se bude smáti:
byť na něj padnul třeskem i svět celý,
bude veselý.


In die Arena! Leben, wehre dich!
Ich habe Schwerter und den hellen Mut,
Den heißen Mut, der in Gefahren lacht.


Ach Sünder trotze nicht, daß du getaufet bist;
Die schönste Lilie wird im Kot zu Kot und Mist.


Zapalte pochodně! Z uprchlých jinošství dob
zbývá nám na břehu novém jen hledat si hrob.
Do dálky stonati můžeme, rváti si vlas,
ale přec v posled jen hrob čeká na břehu nás.


mi vida — el sabor este
        paralizante
        a ceniza


辋川竹里旧题诗
画里如今似见之
满耳秋声人不到
弹琴长啸月来时


Das Eisen der Kraft hat sie spielend zerbrochen,
Sie schnitzt sich Heroen aus jedem Wicht
Und saugt uns das Mark aus unsern Knochen
Mit ihrem weissen Sirenengesicht.


笔意出天机
翛然仰复低
稍须风势定
应有凤来栖


Azt sincs honnan magyaráznom;
Hogy bent égek, kint meg fázom,
S két kerek dombocska alatt
Oly nagy Etna hogy lángolhat?


Jak rosný květ jsi přišla, bys mi s bohem dala,
jdeš, kam tě poprv tance svůdná víla zvala,
těch slastí, dítě mé, já nikdy nepoznal;
já v trudu vyrost’ jen a v trpké resignaci,
já každý žití den jsem krušnou dobyl prací
a z něho sklízel za žeň – žal.


'Oh! may such terrors mark th' approaching night
' As reign'd on that these streaming eyes deplore!
'Flash, ye red fires of Heav'n, with fatal light,
' And with conflicting winds, ye waters roar!


Ale – nic nehne se v prsou mých!
Jenom ta nezvratná jistota
v duše mé hlubinách usnulých
plamenem bílým se třepotá!


Indem er die Geschöpff, alsdann bekennt sich Gott,
Um der Geschöpff ist er die erste Sach und Noth.


Nel lungo esaminare infine elesse
Venus per la più bella, e diella a lei,
sub condizion che ella gli attenesse


My vyjížděli za jitří.


Da dachten gleich die Zwitter nach
Den letzten Interdicten;
Die Zitt'rer aber sahen sich
Bedenklich an und nickten.


Sie aber wichen scheu zurück,
Und nützten den erzürnten Himmel
Zu häßlichem Gewinn, und dachten im Getümmel
Nur sich und ihres Hauses Glück.


Endlich ist der Schmerz gelößt,
Und in Thränen der Rührung
Badet die Freude den jungen Fittig,
Und schwingt sich jubelnd der ewigen Liebe entgegen.
Kein Herz, das nicht schneller klopfte,
Kein Auge, das nicht heller glänzte.


Jak z kořena pošlo, zas na kořen padá
to listí ve smrtelném chvění.
Je stařenou vesna nedávno mladá
a ví, že usne bez probuzení.
Má za sebou všecky rozkoše dětství
a před sebou zimní sněhový lán
a času jen strnulé, tiché kmetství,
jemuž jest její pláč nepovolán.


Then shall Iërne tune her lyre,
And with united voice conspire
To hail her happy state;
All hail, Iërne, Nature's pride,
No more shall wars thy land divide,
Wert thou as good as great.


Der Wind spielt mit der Wetterfahne
Auf meines schönen Liebchens Haus.
Da dacht' ich schon in meinem Wahne,
Sie pfiff' den armen Flüchtling aus.


أَبى صاحِبي بَذلي وَبَيعي كِلَيهِما
هوَ المَرءُ يَستَغني وَيُحمَدُ صاحِبُه
فَقُلتُ وَبَعضُ الظَنِّ يَكذِبُ أَهلَهُ
وَيَصدُقُهُم وَأَكثَرُ الظَنِّ كاذِبُه
لَعَلَّ أَخي لَمّا رأَى حُسنَ شيمَتي
وَليني إِلَيهِ ظَنَّ أَنّي أُوارِبُه
وَكُنتُ امرءً والعِلمُ لِلَه لا أَرى
أَخي وَخَليلي كالبَعيدِ أُخالِبُه
وَأُعطيتُ حَظّاً مِن حَياءٍ وَأَشتَكي
مِنَ العَجزِ ما لَم يَبدُ لِلناس غائِبُه


Hab ich nicht hoffnung das zu kriegen/
Was mich mit flammen überstreut;
So qvillet dennoch mein vergnügen
Auch noch aus der unmöglichkeit;
Denn darff ich gleich die glut nicht nennen/
Will ich doch in gedancken brennen.


György! te nem énekléd (mint a nagy Római Költő
Hagyta magáról) ezt: “pascua, rura, boves.”
Formáltad, nagy okosságú! e szép haza földét,
És annak, mit amaz verseze, lelket adál.


忽然飞渡海云东
海色澄清霄汉通
借问此心何所似
白云映水月当空


Italia nostra peregrina intorno,
che sol te veder brama.
Ah, Signor mio, che glorïosa fama
ti serba un sacro e benedetto giorno,


Du läßt die Menschen in das Tor
Des Todes häufig wandern
Und sprichst: Kommt wieder, Menschen, vor
Und folget jenen andern!
Denn dir sind, Höchster, tausend Jahr
Als wie ein Tag, der gestern war
Und nunmehr ist vergangen.


Einmal nur zum Licht geboren,
Aber tausendmal gestorben,
Bin ich ohne dich verloren,
Ohne dich in mir verdorben.


talvez depois do porre
final, quando o constrange
a lei seca da morte,
já na terceira margem


Qué bonito duerme un gato,
duerme con patas y peso,
duerme con sus crueles uñas,
y con su sangre sanguinaria,
duerme con todos los anillos
que como círculos quemados
construyeron la geología
de una cola color de arena.
Quisiera dormir como un gato
con todos los pelos del tiempo,
con la lengua del pedernal,
con el sexo seco del fuego
y después de no hablar con nadie,
tenderme sobre todo el mundo,
sobre las tejas y la tierra
intensamente dirigido
a cazar las ratas del sueño.
He visto cómo ondulaba,
durmiendo, el gato: corría
la noche en él como agua oscura,
y a veces se iba a caer,
se iba tal vez a despeñar
en los desnudos ventisqueros,
tal vez creció tanto durmiendo
como un bisabuelo de tigre
y saltaría en las tinieblas
tejados, nubes y volcanes.
Duerme, duerme, gato nocturno
con tus ceremonias de obispo,
y tu bigote de piedra:
ordena todos nuestros sueños,
dirige la oscuridad
de nuestras dormidas proezas
con tu corazón sanguinario
y el largo cuello de tu cola.


Doch Untreu ist auf mich versessen,
Sie ist heut nacht bei mir gewesen.«


zelená tráva bují
z popela otce, matky.
Syn ztracený se vrátil,
nad hroby stojí vratký.


تَمُرُّ الصَبا صَفحاً بِساكِنِ ذي الغَضى
وَيَصدَعُ قَلبي أَن يَهُبَّ هُبوبُها
إِذا هَبَّتِ الريحُ الشَمالُ فَإِنَّما
جَوايَ بِما تَهدي إِلَيَّ جُنوبُها
قَريبَةُ عَهدٍ بِالحَبيبِ وَإِنَّما
هَوى كُلَّ نَفسٍ حَيثُ كانَ حَبيبُها
وَحَسبُ اللَيالي أَن طَرَحنَكِ مَطرَحاً
بِدارِ قِلىً تُمسي وَأَنتَ غَريبُها
حَلالٌ لِلَيلى شَتمُنا وَاِنتِقاصُنا
هَنيئاً وَمَغفورٌ لِلَيلى ذُنوبُها


E nép csatázott nagy Hunyadink alatt,
Mikor kevély Bécs tornya lerontatott,
S roppant Budának győzhetetlen
Ormai közt diadalmi kürt szólt.


يا حادي الشوق يمم دار ماريانو
واستفسر الدار عن أهل بها كانوا
ألمم بها ففؤادي قد ألم به
ركب الشجون فكلي الآن أظعان
قد غادروني طريحا في جوانبها
وخلفوني وفي الأحشاء نيران
واحر قلباه فالأحباب قد رحلوا
عني ومضناهم المسكين حيران
أما الغرام فقد ألقى العصا علنا
واستخلفوه علينا فهو سلطان
يا للفؤاد خذ التحقيق عن دنف
أن ليس يسلو وهل للصب سلوان
مالي أرى الدار قفرا وهي عامرة
واستوحشتنا وفيها اليوم سكان
مالي أمر عليها وهي موحشة
كأنما ساكنوها اليوم غربان
لاقلت أمست خلاء فهي عامرة
ولا أقول خراب وهو عمران
أخنى عليها الذي أخنى على لبد
فاستقدمتنا إلى الأطلال أشجان
ناديتها ولسان الحال ناطقة
فيها علينا ووجه الدهر ألوان
إنما دار لا قلت يسقيك الحيا أبدا
فقد سقاك من الأجفان هتان
بالله هل فيك يا دار الأحبة من
حزن عليهم كما في القلب أحزان
ناشدتك الله أن تستوقفي دنفا
يبكي ليذكرهم في الحي ولهان
أطوف حولك أشواطا لأنك قد
كنت الكناس وكانت فيك غزلان
كانت لنا فيك باريزية كملت
خلقا وخلقا فطابت فيك أزمان
بئس الذين قد استبدلتهم عوضا
منها فهذا وأيم الله خسران
قد ألف الحب بين المهجتين فلا
تثريب عني ووجه الحسن فتان
قل لا يرى ذو الهوى في الحسن تفرقة
ولا تفرقنا في العشق أديان
الله يعلم أني قد شغفت بها
دهرا وفي القلب منها اليوم بركان
قد ارتبطنا بسلك الكهرباء معا
وسار بالشوق في القلبين ربان
إن يبعدوها فاحساسي يصورها
من عالج الشوق لا يعروه نسيان
ليس الخيال حقيقيا فيقنعني
لا خير في الملتقى والطرف نعسان
إني أراها معي دوما بذاكرتي
فلا يطارد شبح الطيف يقظان
حيث أراها وإن شط المزار بها
فلا افتراق ولا بالبعد هجران
ما زال عهدي وثيقا في صبابتها
ولا اعتراه مدى الأيام نقصان
ما انفك حبلي بها في الحب متصلا
إني بنفسي على ما قلت برهان
لو قيل لي وأنا المكلوم في كرم
من كنت تهوى أقل في الحين جرمان


So, Freund, ist oft die Heiligkeit,
Womit sich kleine Seelen blähen,
Blos Mangel an Gelegenheit,
Die Fehler andrer zu begehen.


Wie gierig hing mein Aug' an ihm! Wie jauchzte
Mein Geist in seiner Gegenwart!
Denn Sineds höchste Lust ist Thäter großer Thaten,
Und Menschenwerth zu sehn.


Tu jsem napínal své malé,
Hravé, nevinné ručičky;
jako svatojanské mušky
Chytnouti jsem chtěl hvězdičky.


Soñabais en la espuma de una nube
que bañara vuestra desnudez, recién nacida,
vuestro inmaculado corazón, todo palabras,
inocencia primitiva en la alborada rosada.
No podías alcanzar la lluvia tibia,
ni pisar sus líquidas alfombras blandas.
Vuestras lenguas sedientas no podían atisbar desde lejos
su voluble desnudez,
sus múltiples siluetas deslizantes
modeladas por sus líquidas entrañas.
Es urgente encontrar sus huellas frágiles
que en senderos verticales se atragantan.
Es urgente encontrar las minuciosas marcas frágiles
del rocío que pestañea en la alborada.
Las mariposas blancas de la noche
refrescarán así nuestras gargantas apagadas,
cansadas de decir tantas palabras,
palabras que añoraban con sonidos estridentes
la dulce levedad pura del agua.


Unfaßbar gleich in ihrer stummen Ruh
Stehen sie unbewegt und ungenossen
Und sie versagen sich so tief wie Du.


Alle Quellen werden fröhlich springen,
Wenn dein Kommen benedeit den Wald,
Alle Vögel werden lustig singen,
Wenn sich nahet deine Holdgestalt.


A war ne gude Haut, doch laß ihn immer ruhn
Und eh du um den Man dir sult a Leid anthun,
Eh wüst ich andern Rath.


So mag es kommen, daß ein künftger Leser wohl
Einmal in Klopstocks Oden, nicht ohn einiges
Verwundern, auch etwelcher Schnaken sich erfreut.


Wieviel Schönheit ist auf Erden
unscheinbar verstreut;
möcht' ich immer mehr des inne werden;
wieviel Schönheit, die den Taglärm scheut,
in bescheidnen alt und jungen Herzen!
Ist es auch ein Duft von Blumen nur,
macht es holder doch der Erde Flur,
wie ein Lächeln unter vielen Schmerzen.


Srdce, srdce mé zkřehlé, zda my také vyplujem k jaru?
Je-li ještě i pro nás tep vesel a nepokoj plachet,
člunů na vlnách poskok, dlaň drsná a laskavá větru,
poutě v neznámo, cíle, kde čeká nás lůžko i láska?
Ptám se úzkostným hlasem... Nic... Nikdo mi neodpovídá...
Hlucho, mrtvo je ve mně, a zdá se, že ze všech mých smyslů
zrak mi jediný zůstal, však chladný a břitký jak ocel.
Běda! Mrazně tak hledě, zřím na dno až v duši všech lidí,
líp a hlouběj než oni v tkáň žhavou jich pronikám chtíčů,
žiji muka jich, slasti, sám neschopen vlastní si stvořit!
A přec, čím jen je život? Vzplát, unést, být zajat a vlečen,
stihnout, v náručí dusit tu vteřinu, kolem jež míjí,
leknín v přítmí vod hebkém se radostně odevzdat vlnám.
Vím, ó, předobře vím to! Leč k vyplutí není již vůle,
ruka přídy než tkne se zpět jako by uvadlá klesá,
hory v daleku mluví ne rozkoší výprav, jen smutkem.
Plujte, steré vy lodi, i s milenci, květy a hudbou,
plujte, vyplujte všechny! Bych já tu jen pozůstal sirý,
z hlíny nádoba v kalném kdes přístavu zapomenutá.


El viento me ha traído
tu nombre en la mañana;
el eco de tus pasos
repite la montaña...
No te verán mis ojos;
¡mi corazón te aguarda!


A coberta da casa tinha
o verde das palha
A colheita da lenha
ao rebentar da madrugad
O macio lençol de linho
ao calor dos raios solare
A festa de um novo teto
em um Domingo de Pásco
Latas de leite Ninho vazias:
raros tanques de guerra,
fertilizavam as alegrias
dos meus Natais passado
Nenhuma só moeda queimava
as minhas pequeninas mão
Até o presente era uma irmandade
com o futuro sempre fertilizad
A chama do tempo de leve
tudo foi consumindo tud
Levou os meus carneiros
e as verduras do quinta
O ara da noite se misturou
com cinzas: é sufocante!
Ó misteriosa e amada natureza,
como monótona ficou a existência!


何处山门八字开
城西咫尺白云堆
但逢楖栗横担者
定是谭家庵里来


Tam za Řip slunce k západu se sklání
a větřík v lesích šumí na klekání.
Zář poslední se loučí s vrcholi
a stinný závoj soumraku ji tlumí. –
Již lesy chvilkami jen šeptem šumí,
jak ústa z polospánku hlaholí,
když pestré sny se přibližují duši
a živý obraz bleskem mysl vzruší.


天开水面平铺月
风涌潮头倒捲沙
舟过前村迷远近
一堤杨柳数声鸦


Con il raspar col qual lascia le poccie
il porcellin, de la sua mate troia,
con rugnir che dal loto de le troccie
si stacca il verro che ha le mosche a noia,
con quel cò cò che borbotton le chioccie
quando che il nibbio i lor pulcini ingoia,
mi spartisco da te, rosa Viola,
che morrai di paura a restar sola.


Da droben auf jenem Berge,
Da stehet ein altes Haus,
Es schreiten zu Nacht und am Mittag
Viel Rittergestalten heraus.


Luxure, haleine ardente au long des cœurs charnels,
Passion, mer de pourpre aux frissons solennels.


E·ccossì il duon pur di quella fede
ho recevuto veramente caro,
como che fusse gemma over tesoro.


Wenn sich nicht über deinem Hause
Von Westen her ein Wetter ballt,
Und bis in deine sichre Klause
Der Donner der Empörung schallt.


Den kalný, šedý mlhavě.
Mží od rána. Hlava na hlavě,
řad medvědic; les hrotů strmících,
co vojska dle chodníků ulic mlčících,
kam pomalu z Templu jede vůz,
kde konec obav a zla a hrůz.
Dva v kočáru silážní upíři.
Král upjatě čte si v brevíři,
jejž abbé Edgeworth mu zapůjčil,
soucitný průvodčí k poslední z chvil.
Jsou ovlhlá dechem kočáru okna;
kdo věrný, by neviděl, v ulicích mokna,
koho to vezou k náměstí Revoluce,
by nevztáhly po něm se k obraně ruce?
Však není jich tady. Jen dni jest k pláči,
skla slepých oken sychravě smáčí.
Jsou zavřeny z rozkazu Kommuny
i okna i krámy. Hrozivé posuny
statečných obránců volné vlasti
lid vězní v domech, jsou lišky v pasti...
Kol mrtvo a klid. Zde Paříž hrob.
Jen bez jedné hlavy – den nových dob...


Weit liegt das Thal gebreitet,
Da schimmern mild Oliven,
Cypressen stehn, als schliefen
Die Todten von Florenz.


And they shall pledge the nuptial vow,
Where once far different vows were heard;
And where thy pining virgins mourned,
Shall babes, sweet smiling babes, be reared.


Und nun ich eben fürder schweif,
Gewahr ich einen weißen Streif;
Ich eilt drauf zu, und eilt und stand,
Und sieh! die schöne Maid ich fand.


江心鲜鲚出银涛
个个长于金错刀
未书山阴裹鲊帖
先寄采石真珠醪


Was treibt dich, dieses Leben fortzufahren,
Prolet in deinem schmierigen Gewand,
nachdem der Wollust jugendlicher Brand
erlosch nach allzu schnell verrauschten Jahren?


Jsem pomocnice hrobu, jenž tělo sobě schrání,
však mně odevzdá duši, já proměním ji v dech,
a zavanu ji větrem do světa úhlů všech.


Quel mol vous prononcez, marquise, et quel dommage !
Hélas ! je ne voyais ni ce charmant visage,
Ni ce divin sourire, en vous parlant d'aimer.


MÉ obecenstvo to je podiva
a v zákulisí prsou naslouchá mi,
to nejvíc už, kdy noc se pozdívá,
a jiní myslí, že jsou doma sami.


Der Herr der unsre Wohlfarth liebet,
Der ists, der kluge Aerzte giebet.
Und ein vernünftger ehret sie.
Ein treuer Artzt spahrt keine Müh
Und Vorsicht vor des andern Ruh;
Er setzt wohl gar sein Leben zu.
Der Herr, der unsre Wohlfarth liebet,
Der ists, der kluge Aerzte giebet,
Und ein Vernünftger ehret sie.


Zahrada naše je ztopena
v sluneční slnivé záři,
z ní herma Ondřeje Hofera
zří na mě kamennou tváří.


Ich sann in sanfter Ruh dem holden Vorwurf nach,
Bis daß die Dämmerung des Himmels Farben brach,
Die Ruh der Einsamkeit, die Mutter der Erfindung,
Hielt der Begriffe Reih in schließender Verbindung,
Und nach und nach verknüpft kam mein verwirrter Sinn,
Uneinig mit sich selbst, zu diesen Worten hin:


碧柳丝丝拂钓舟
溶溶水面一群鸥
不知谁在茅堂住
坐看青山到白头


Vernim doch ihre Treu' und deines Glückes Gunst.
Sie ist noch, wie sie war, und will es fort verbleiben.
Wolan, so such' herfür und brauche deiner Kunst.


夜雨萧萧彻晓闻
不应为我扫尘纷
弄鞭十里西郊道
但见青山纳白云


„Sestru ty doufáš u potoka tu zřít,“
Praví Čerkes, „dnes ji nadarmo čekáš.
Ty jsi přísahal, ji za ženu vzít,
Pojmi ji! Ty mlčíš? Toho se lekáš?


苍鹰黄犬五花骢
木落风高箭上弓
三穴若能搜狡兔
九天方可下冥鸿


Můj rozplynul se k ránu sen,
vše v žití mizí tak,
a pláčem vlhký byl můj zrak,
když v okna zřel mi bílý den.


Das Elend der Seelen
Mich machte erwehlen
Viel lieber zu sterben/
Als sie vor Augen sehen
In den gähen
Sünden-Fahl hilff-loß verderben:
Hab mit meinem Blut
Sie der Höllen-Glut/
Und aller Gefährlichkeit befreyet/
Mit der Gnad beschneyet/
Und so schön gemacht/
Daß mein Hertze lacht/
Wann ich sie betracht?


Beherrscht doch Liebe die ganze Natur,
Sieh die Vögel auf der Flur
Küssen sich ohne Betrüben,
O was tät' ich zu dieser Stund,
Heilte dein rubinroter Mund
Mit einem Küßchen mein Herz, so wund,
Wolltest du mich lieben!


Es mag, was will, begegnen,
Man bleib' nur Gott gemein;
Sollt's Kreuz und Trübsal regnen,
Man lass' es nicht hinein!
Die Welt mag traurig leben,
Wir, die uns ganz ergeben
Dem Vater zum Pläsier –
Wie selig leben wir!


A v jejich stinném, démonickém roji
(co klesám juž v beztvárné moře snění)
jak bájný kolos nad mou hlavou stojí,
jak ohnivý sloup plá v tmy mého bdění


Deh se pur la mia vita
or sì lungi e sì presso mi dà morte,
che farà poscia al fin di nostra vita?
Che farà poscia morte?
Ahi più che morte dispietata vita,
tu non sei più, no, vita, anzi pur vita
e morte, anzi sol vita:
peggio io non so che vita.


Geweckt erstanden Kaiser und Könige
Mit Heerkraft. Tief verworr sich der Meinungen
Und Waffen Kampf. Die Wage selber
Staunte des öfteren Schaalenwechsels.


Du bist des ewgen Gotts Gezelt,
Bist die Beherrscherin der Welt.
Du bist der ewgen Sonnen Bot
Und aller Seelen Trost nach Gott.
Du bist der Teufel Furcht und Schrecken,
Du stehst den Kranken heilsam bei.
Du machst gewaltig, quitt und frei,
Die in Gefahr des Todes stecken.


Auff/ auff/ jhr kleine bienen/
Der Winter ist fürbey:
Schon gaffen jetz/ vnd gienen/
Die blümlein allerley.
Auff/ auff/ die blümlein gaffen/
Zu feld noch flieget heut/
Auff/ auff/ mit wehr/ vnd waffen/
Euch schickt zur blumen-beut.


Du Land, in dem ich strebt' und stritt,
Wie bist du grün und schön!
Du Luft, in der ich lebt' und litt,
Wie duftig ist dein Wehn!


Hoj, zazvoň krokem železným,
nás proletářský šiku –
ráz,
hoj, zazvoň proud a zazvoň rým
borců a bojovníků –
ráz.
Jsme dílen květ a práce hlas,
ať slyší kraj, ať slyší města,
že ze železného jsme těsta –
ráz, ráz, ráz!


O freundlicher, o süßer,
O theurer Jesu Christ,
Du Held, du Sündenbüßer,
Daß du so gütig bist,
Das ist im Leidensorden
Mir klärlich kund geworden;
Hoch hast du mich geliebt,
Als ich war hoch betrübt!
Wie herlich hat erquicket
Dein Trost mein mattes Herz,
Als solches hat ersticket
Ein mehr denn Todesschmerz!
Wie wol hat deine Güte
Befriedigt mein Gemüte,
Daß stündlich ich daran
Mit Lust gedenken kan!
Je mehr ichs nun betrachte,
Je freundlicher du bist,
Je höher ich dieß achte,
Je mehr zur jeden Frist
Empfind' ich deine Liebe;
Hilf, daß auch ich mich übe,
So fest zu lieben dich,
Wie du, Herr, liebest mich!
Wie herlich sind die Gaben,
Die du bereitest mir;
Wie gern wolt' ich dich laben,
O treuer Gott, bei dir!
Hab' Acht auf meine Thränen,
Sie zeugen, daß mein Sehnen,
Mein Wünschen, mein Geschrei
Zu dir gerichtet sei.
Immittelst daß ich wohnen
Muß in dem Leibe noch,
Den zwar noch selten schonen
Der Tod wil würgen; doch
So stillet all mein Leiden
Die Hoffnung solcher Freuden,
Worauf ich Tag und Nacht
Bin inniglich bedacht.
Wenn werd' ich zu dir kommen,
Mein Helfer, der du mir
Das Herz so gar genommen,
Daß ich verschmachte schier,
Eh' ich auf mein Vertrauen
Dein' Herlichkeit kan schauen;
Ach Herr, wenn wird's geschehn,
Daß ich für dir sol stehn?
Herr, laß mich allzeit munter
Zu deinem Lobe sein;
Send' eiligst doch herunter
Des Geistes Kraft allein,
Daß ich mit süßen Weisen
Dich mög' ohn Ende preisen,
Denn du thust für und für
Sehr große Ding' an mir.
Laß mich mein Herz erheben
Von diesem Erdenkloß,
Auf daß ich müge leben
Bei dir, und hier nur bloß
Dasselbe vollenbringen,
Was du für allen Dingen
Zu thun mir auferlegt,
Das Fried' im Herzen hegt.
O freundlicher, o schöner,
O süßer Jesu Christ,
O Heiland, o Versöhner,
Der du so lieblich bist,
Daß es kein Mensch kan fassen,
Hilf, daß, wenn ich muß lassen
Dieß Haus voll Angst und Pein,
Ich schnell bei dir mag sein.


Quindi apprendi, o mortal, che ancora il Poco
de l'Età, che si perda, o si consume,
pianger si deve a lagrime di foco.


Nur wir, von dreißig die einzigen, lagen
Auf felsigem Ufer, zerschunden, zerschlagen,
Frostschauernd, durchnässt von der salzigen Flut
Bis auf die Knochen, erstarrt das Blut.
Im Rücken das springende Ungeheuer,
Das tobende Meer, geduckt zu neuer
Raubhungriger Mordthat, vor uns die Klippen,
Die zackigen, kantigen Felsenrippen,
Und um uns, mit Heulen, Toben und Schnaufen,
Der Wellenpeitscher, der Felsenrüttler,
Der Sturm, der jauchzende Schwingenschüttler.
Jens Jensen, wir nannten den roten ihn,
Der wildeste unter dem wilden Haufen
Des Schiffsvolks, dem das Haupthaar schien
Und der struppige Bart wie flammende Lohe,
In Furcht hielt er alle, der Wüste, der Rohe,
An Kraft ein Stier, an Wildheit ein Tiger,
Jens Jensen war der erste auch jetzt,
Der hoch sich reckte, ein trotziger Krieger,
Der sich zum Kampf in Bereitschaft setzt.
Nach oben wies er: »Wir müssen hinan!
Nur frisch! Wir müssen schon, Steuermann.
Hier holt das gefräßige Vieh uns doch,
Das nimmersatte, zum Frühstück noch.«


Das Mitleid, das in Thränen dir entquillt,
Der heitre Scherz, der jeden Zug belebet,
Die Grazie, die leise dich umschwebet,
Die keusche Huld, die alles Sehnen stillt;


Domattina provate insieme l'armi,
se pure alcuna ruggine ci resta. -
Rispose il saracin: - Mille anni parmi
che noi siam colla lancia in sulla resta:
a questo modo almen potrò sfogarmi. -
Diceva Gano, e crollava la testa:
- Tu mi di' traditor, ma sia in buon'ora:
forse con meco giosterrai ancora. -


Wie schön/ du schönes Kind ist doch dein Kleid gemacht?
Es scheint/ als ob es selbst von Glantz und Anmuth lacht.
Die Sonne strahlt darauf/ und scheint darein verliebt/
Weil es den Segen-Schein so trefflich wieder giebt.
Doch deine Schönheit muß ihm erst das rechte Leben/
Und deiner Tugend-Glantz die gröste Schönheit geben.


Érdekli Lajost már nagyon ez az ember:
S rendeli, hogy tartsák ugyan őrző szemmel,
De ne állják útját, ha menni kivánna,
Csak, hova jár? mit tesz? lessenek utána.
Csakugyan, a kobzos leirá mindenkép:
Mi, hogy’ van? a várfal hol erősebb, gyengébb?
Hágcsót hova könnyebb, hol bakot használni?
S új akadály nélkül odabent leszállni?


Však trn v zbodnutí convenc ves má, oř
jak fata terč kdy nese slepý. Zmoř
se v let, leč prosebníku nepokoř.


In your own pow'r, alone it lies,
To blend this life with joy, or care,
Ambition's idle claim despise,
Think yourself happy; — and you are.


满城桑柘长春风
不数河阳一县红
莫道鸳鸾终枳棘
又看万里共冥鸿


– Stůj za mnou, nechť mým druhem nejsi.
Touž cestou šel jsem. Zde jsem pad’.
Uhni jak muška před rorejsi.
Zde signal. Pryč! Mne nevšímej si!
Netřeba padlých litovat.


Solange mich beseelet
Mit Schmerzen das Brennen
Des dunkeln Augs, entseelet
Wie kann ich dich nennen?


Porque los bellos seres que transitan
por el sopor añoso de la tierra
—¡tragos de sangre, libres,
en la pantalla de su sueño impuro!—
todos se dan a un frenesí de muerte,
ay, cuando el sauce
acumula su llanto
para urdir la substancia de un delirio
en que —¡tú! ¡yo! ¡nosotros!— de repente,
a fuerza de atar nombres destemplados,
ay, no le queda sino el tronco prieto,
desnudo de oración ante su estrella;
cuando con él, desnudos, se sonrojan
el álamo temblón de encanecida barba
y el eucalipto rumoroso,
témpano de follaje
y tornillo sin fin de la estatura
que se pierde en las nubes, persiguiéndose;
y también el cerezo y el durazno
en su loca efusión de adolescentes
y la angustia espantosa de la ceiba
y todo cuanto nace de raíces,
desde el heroico roble hasta la impúbera
menta de boca helada;
cuando las plantas de sumisas plantas
retiran el ramaje presuntuoso,
se esconden en sus ásperas raíces
y en la acerba raíz de sus raíces
y presas de un absurdo crecimiento
se desarrollan hacia la semilla,
hasta quedar inmóviles
¡oh cementerios de talladas rosas!
en los duros jardines de la piedra.


Wir traun, und niemand kriegt des Glaubens Pfand und Ziel:
Die Ursach ist, wir traun und glauben gar zu viel.


že tak to musí být, víš nezmaten a věrný,
bez marných bublin slov chléb smutku pojídáš,
chléb hořce blátivý, ne samožitně černý,
s nímž za stůl nejistý den ze dne usedáš.


O liebster Bürge, höchster Freund,
Mein Bruder, der mit mir es meint,
Als nimmer kan ein Bruder meinen,
Hie steh' ich und beweine dich
Und will bey deinem Kreutze mich
Um deinen Tod zu Tode weinen,
Weil doch mein Leben nichtes ist,
Wenn du, mein Hertz, gestorben bist.


玉门关外何妨死
饭颗山头不怕穷
春瓮已成花欲动
了无一事着胸中


Ihr Felsen dieser Gräntz'/ ihr Hölen in den Gründē/ 2
Ihr Tähler/ du Gebüsch/ lasst/ was ich suche/ finden.
Es liebt ja eure Luft die Luft/ nach der ich spür?
Hier hallt ein Gegenhall. Sprich/ Echo bistu hier?
Echo. du hier?


وَلَولا بَنو ذُهلٍ لَقَرَّبتُ مُنكُمُ
إِلى السَوطِ أَشياخاً سَواسِيَةً مُردا


Du nimm diß dargegen hin,
Und gedencke daß mein Sinn
Dir zu dienen ist bedacht,
Liebstes Schneutzgen gute Nacht.


断壶食郁遵时令
莲芡櫜韬辨土宜
若解养生供伏腊
自然卜筑数期颐


十里河桥蔓草青
片帆瞬息短长亭
不禁又作天涯客
愁睹郊原有鹡鸰


Doch am nächsten Festesmorgen
Unbesetzt ragt der Katheder;
Wo der Pred'ger sich verborgen,
Sucht mit Angst und Neugier Jeder.


Jak Jerusalem padl v rum a písek,
ve trosce chrámu sýček bydlo měl
a první noc když vešla do křovisek,
svým dutým žalmem srdce zabíjel.


Glanzreiche Sonne! dir sei Preis!
Doch wem du bist zu licht, zu heiß,
Der flieh' mit seinen Wunden
Ins Tal, das wie ein Zauberstrahl
Des Monds verklärt, nach Lichtenthal –
Gewiß, er wird gesunden!


— signor, — (se fosse ben mozzo da spuola)
dirò — fate, per Dio, che monsignore
reverendissimo oda una parola. —


Del lirio virginal, esencia fina;
de la diamela, candidez modesta;
Inocencia y Pudor; ¡ve cuánta ruina!


Deh come il tuo migliore
Stato in quel punto fôra,
O Trapazzunto impero,
Punir l'ingiusto errore,
Che te presente allora
Offese il Duce altero!
Chi lascia il dritto e 'l vero.
E più di lor s'estima,
Sovente in basso cade.
Sol per oneste strade
Si vien nell'alta cima
Del ben che sempre vive.
O menti umane schive
Di quel, ch'amar devete,
Com'ingannate sete!


Durrogtanak a mozsarak,
Hogy a bérczek ropogtak,
Kongtak a még üres hordók,
Az ostorok pattogtak;
Harsogtak a tárogatók,
A hegedűk zengének,
Szólt a duda, tapsolt a táncz,
S a sarkantyúk pengének.


Mely nép tanyáz dús telkein
A szép Pannoniának,
Mely völgygyel, hegygyel változik
Bal partin a Dunának?
Rómának sarjadékai
Egy új édent tenyésztnek itt,
Ekét hordozva térein,
Borággal hintve hegyeit.


Männer traten hervor, hoher Erkenntniß voll,
Auf der Fürstinn Gebot; jeglicher Wissenschaft
Kam, und jeder der Künste,
Glanz und Nutzen durch sie zurück. 4


Tak zemí vychrlen, v hloub vržen nebem
a ztupělý, dav slyším, jenž mi spílá,
ni smíchem jeho nehnut již ni šklebem.


„Synu, proč’s mi to učinil?
S bolestí jsem tě hledala –“
Odpověď žádná. Té otázky slovy
ta Matka také nedala.


Drum laß es donnern und blitzen,
Du, Herr, bleibst ewig derselbe,
Du rollst in leuchtenden Sitzen
Das hohe Himmelsgewölbe,
Du trägst die Erde, die kleine,
Und nennst sie freundlich die deine.


Oh, umřít, umřít, umřít se mi chtělo!
Hněv zapomněl jsem, jat byl soucitem,
jí ruce hladil jsem a vlas i čelo.


Mena alla testa a quel che gli è più presso,
che gli è il misero Ughetto di Dordona:
lo pone in terra insino ai denti fesso,
come che l'elmo era di tempra buona.
Percosso fu tutto in un tempo anch'esso
da molti colpi in tutta la persona;
ma non gli fan più ch'all'incude l'ago:
sì duro intorno ha lo scaglioso drago.


Po družce takové, takové toužívám!


Kleiner Sohn, was schadets doch,
daß die, so dir gab das Leben,
dir nicht das Geleit' hilft geben
bis hin an dein enges Loch?
Ihrer Liebe Gegenwart
wird doch mit dir eingescharrt.


绣阁重重锁翠娥
春风帘幕度微波
红牙一拍芳心乱
肠断江南子夜歌


Kindlich seid ihr Menschen,
Kindlich im Erfinden.
Denn ihr wollt die Liebe
Durch die Tinte binden.


Né cuopre l'Apenin sì fredda falda
di neve, quando avien che borea spire,
quanto in me timor vien, quanto martire,
s'ella il lume mi tuol che 'l cor mi scalda.


Zum ersten Lohn, den ihm die Götter schenken,
Daß innre Kraft den innern Streit geschlichtet,
Vernimmt er, was vom Äther sie gedichtet,
Und will mit Liebe sich ins Lichtmeer senken.


Das wollte den Petrus verdrießen,
Daß er erst der Niemand sollt seyn,
Er zog heraus sein Sabel,
Und hieb ganz sakerisch drein.


Mert lángja hit, hatalma eszme,
S tudvágy emészti szívemet,
Istennek óriás szerelme
Átjárja minden ízemet.


« À jeun, des heurʼ, puis des heurʼ, pieds nus, j'ai marché
À travers les ajoncs, la ronce et le rocher.


Mas não tem prestado o mínimo
serviço à Sociedade,
e representa nas Câmaras
Zebral Notabilidade.


Na dvoře druž slepic čile kdáče,
nevyspalá žena u vrat pláče.


Hängt ein Stern in der Nacht,
Irgendwo –
Golden ist der Mond erwacht –
Irgendwo –


Proud rytmu mne chopil, nese mne, nese,
opájí, líbá a svádí.
V mém srdci se ozývá jak v jitřním lese
radost a mládí.
Z radosti veliké o něčem
básniti budu.
Koruna stromu ve větru jsem
a hudu.


Du, der Stephanum entzücket,
Daß er sterbend dich erblicket,
Und die Marter nicht gefühlt,
Steh' mir bei in meinen Nöthen,
Sei es Quälen, sei es Tödten,
Was den Haß des Feindes kühlt –
Tritt ein Saulus mir entgegen,
Oeffne mir des Himmels Höh'n,
Laß mich unter seinen Schlägen
Dich zur Rechten Gottes sehn!


Skočme hoja, hoj!
přes hořící chvoj.


Aceita este conselho,
Musa sem tom nem som:
— Fazer um verso bom
É difícil, tem dente de coelho.


Die Tugend alleine gibt tüchtigen Adel;
Das Waffen-Gemäld
An Helm und an Feld
Bedecket vergebens den inneren Tadel.
Die Wiege deß Cyrus wie Irus ist Thon;
Ein leeres Geklänge,
Ein gläsern Gepränge
Sind Ahnen, wo Tugend ist ferne davon.


bumbalo bumbalo bumbalo bambo
zitti kitillabi
zack hitti zopp


Vor seinem Hause, unter blühnden Lauben
Lud ihn ein Mann zum fröhl'chen Rasten ein,
Die junge Frau bracht Wein und Brot und Trauben,
Setzt dann, umspielt vom letzten Abendschein,
Sich neben ihn und blickt halb scheu, halb lose,
Ein lockig Knäblein lächelnd auf dem Schoße.


Und als die Schneider nach Hause kamen,
Da saßen sie beim Wein,
Da tranken ihrer neunzig,
Neun mal neun und neunzig
An einem Schöpplein Wein.


Möchtest du den Jungen haben?
Den gesunden, frischen, üpp'gen,
Blondgelockten, schönen Knaben?
Ei, ein wahres Zuckerpüppchen!
Eine Lust mit dem zu leben!
Mußt um ihn dir Mühe geben;
Ja, der ist ein schmucker Mann!
Kratze, kratze, kratze, Trulle,
Dir den hübschen Jungen an!


 Gridano: Ave spes unica! in un coro
a voi scontisti, bindoli e sensali,
a voi per cui cancellan le cambiali
il libro d'oro.


Zwiebeln vor uns in Gläsern standen,
Dran heut sich offne Tulpen fanden;


Nun, er fahre immer fort,
Der getreue fromme Hirt,
Bleibe stets dein Schild und Hort,
Wenn dein Herz geängstet wird;
Wenn die Not wird viel und groß,
Schließt er dich in seinen Schoß.


Zářící zrození i hasnutí
milionů sluncí
do tmy věků se tříští
dlouhými rychlými blesky
jak zrcadlení světla
na čepeli nože štěpujícího
při každém horečném pohybu ruky
mistra.


自知妾貌殊今昔
不是君心有爱憎
尚想年时恩幸倍
内园同辇妾亲曾


Jde bolest' za bolestí
a jde za smutkem smutek,
jdou stíny pustou travou,
tlumí se jejich krok.


A večer spolu – pozvedli jsme číš...
Kde život byl a celá jeho tíha?
Kdo mohl tušit – kdo čteš, pochopíš –
že za vším neúprosná ta smrt číhá!


Und haben wir Manches verloren,
So kehret auch Manches zurück;
Stets gehet die Zeit noch im Kreiſe,
Sie bringet zurück uns das Glück.


Nun stehen alle Kaiserstühle leer!
Seit Raphael erstand kein Maler mehr,
Der sich durch Geistesfülle und Talent
Mehr aufgerichtet, als ein Monument.
Zwar, groß sind Vernet und Cornelius,
Doch wie? Als erster oder – letzter Gruß!


ولا غروَ أنْ زرقُ العيون قتلنني
فإنَّ الرماح الخُطَّ زرقٌ سنانها
وإن نازعتني أنها سفكت دمي
فيشهد لي عند الخصام بأنها


Ich selbst dieses nicht. »Du fürchtest also nichts?«
Weh mir, ich fürcht', ich fürchte. »Beym Himmel! was?«
Den Abschied von den Freunden!
Und meinen nicht nur, ihren Abschied auch!


Ein ſeid'ner Beutel noch — am Bort zerriſſen;
Ich greife, greife Rundes mit der Hand;
Weh! in die dürre Erbs' hab ich gebiſſen —
Ich dacht', es ſeye Zuckerkand.


娟娟犹自照蛾眉
玉女台前玉女池
笑问缑山王子晋
醉来还借玉笙吹


Gedankenloser Liebe träumend hängt –
Dann steh ich einsam vor den Ewigkeiten,
Bis Ruhm und Liebe in ein Nichts entgleiten.


nad lesy, potok, s nimi se vznese,
kytici z písní vlasti zas nese.


Dans sa barbe couleur d'amarante ternie,
Parmi ses cheveux blancs où luisent des tons roux,
Sous son linge bordé de dentelle jaunie,


紫烟销尽见岧峣
天外诸峰积翠遥
何处八公云卧隐
一支山色入中条


Die Lerche, die den Lenz begrüßt,
Die holde Nachtigall,
Die seinen Abschied uns versüßt
Durch ihrer Stimme Schall:


Na břehu moře, na výši hor,
v úvalu hlubokých lesů,
já tebe poznal juž v tušivé tísni,
já tebe pozdravil jásavou písní,
mně v oko blesk’ tvůj meteor!
Ó jitro lidstva, vždy jako dnes
duše své ples
v kalichu písně ti nesu!


Jak titan mohutný, jak anděl s nebe spadlý
tu ležel Otakar již mrtev, bled a schladlý,
a jako z mramoru kdy vodotrysk v sad kypí,
tak ještě ze srdce krev poslední mu chlípí.
Ten idol mnohých děv, ty hrdé, bílé líce,
ty vlasy nádherné po písku splývajíce
a čelo velebné, jež zvyklo diademu
jak těžká přílbice tu dosud lnula k němu,
vše ještě mluvilo tím slavným majestátem,
jenž děsil železem a ohromoval zlatem.
A srdce – velký pták, jenž svými perutěmi
třás’ v hrůze naposled, než navždy ztichnul němý,
co z puklých jeho cev již všecka šťáva spěla
mu na rety a tam jak rudý květ se rděla.
Nah, sedrán ležel tu ten obr, ještě v smrti
jenž pouhým zjevem svým pych nepřátel všech drtí!


(Gibt ihm eine Kreuzersemmel.)


Tu me fascinas e encantas
como o fazem as sereias
com navegantes intrépidos
de incauta inocência
incrédulos dos perigo
Me atraem teus mistérios
e teu canto me seduz
para mergulhar em teus domínios
me esquecer do que sou, do que fui,
para somente — ser — em t


was nun ist hinter euch, das hab' ich noch vor mir.
Will er, so will auch ich noch heute mit Begier
euch in der Ewigkeit mit diesen Augen sehen.


Trascorser poi le piaggie ove i Numidi
menàr già vita pastorale erranti.
Trovàr Bugia ed Algeri, infami nidi
di corsari, ed Oràn trovàr più inanti;
e costeggiàr di Tingitana i lidi,
nutrice di leoni e d'elefanti,
ch'or di Marocco è il regno, e quel di Fessa;
e varcàr la Granata incontro ad essa.


aí é preciso viver
de sobrevida aparente
nas sobras do apalavrado
reconduzido ao vazio


Hora al demonio che mostrò a Rinaldo
de la donzella li falsi vestigi
credette il Caval ancho, e stette saldo
e mansueto a soliti servigi
Rinaldo il caccia d ira e d Amor caldo
a tutta briglia, e sempre in ver parigi
e vola tanto col disio, che lento
(non che un destrier) ma gli parrebbe il vento


Gönnt gleiches Recht auf unserm Balle
Geschöpfen andrer Art! Ihr Schöpfer liebt sie alle:
Die Weisheit selbst entwarf der kleinsten Fliege Glück.
Ihr Schicksal ist bestimmt so gut, als Roms Geschick
Und als das Leben einer Sonne,
Die glänzend herrscht in Gegenden der Wonne.


obediente me estaba, y al señuelo,
a la primera voz, luego acudía,
ni de volar tan alto presumía,
que con los pies no fuese por el suelo.


Ten pavouk! Co přede tak němě?
Nahoru, dolů – svit a tma;
ty vlasy, co přede, co tak jemné?


O Jahr voll tiefer Tränen!
Du magst vertraut dein armes müdes Haupt,
Ans Kreuz nur ruhig lehnen,
Du hast geliebet, hast gehofft, geglaubt.


Odnášejme kámen po kamínku,
pokudž v tvrdý mramor nezměněn,
odhrabujme pilně mech a kůry,
dřív než vzdoru čeřen dovršen!


NIcht schäme dich / du saubere Melinde /
Daß deine zarte reinligkeit
Der feuchte mond verweist in eine binde /
Und dir den bunten einfluß dräut.
Der große belt hegt ebb' und flut /
Was wunder /wenns der mensch der kleine thut.


A zas nahlas velí: „K čemu svádu?
jděte! –“ Šli, však srdce žalem mrou;
smál se Bukvoy, patře na jich řadu
s mečem stranou, s uzlem na rukou.


O Herr, lehr in der Zeit
Vns unsre Sterblicheit
Wol zu Gemühte fassen,
Vnd mach uns hiedurch klug,
Daß wir des Satans Trug
Die Sünde lassen.


闭门短发日萧搔
湖海风尘染素袍
自笑懒于嵇叔夜
寒暄久矣负山涛


В дни этой недели
помощь голодающим окажи не на словах,
а на делКак бы ни было голодно тут,
помни, друже:
на Волге
живут
еще хужЧетыре года флаг развевается аЧем мы держались так долго?
Кто нам прокормиться годами дал?
Волг1Сегодня помочь твой череЕсли даже сам не досыта ешь,
1прежде чем кусок отправить в рот, —
1половину голодающим отреж


Sonst sang ich stets durch Flur und Bergeshalde
Im braunen Herbst, in flock'ger Winterszeit:
O schöner Frühling, komm zu deinem Walde,
Komme balde, balde, balde!
Nun sing' ich: Schöner Frühling, bleibe weit!


Detective abrumado... Ciudades extranjeras
con teatros de nombres griegos
los muchachos mallorquines se suicidaron
en el balcón a las cuatro de la mañana
las chicas se asomaron al oír el primer disparo
Dionisios Apolo Venus Hércules...
Con variedad   El amanecer
sobre los edificios alineados
Un tipo que escucha las noticias dentro del coche
y la lluvia repiquetea sobre la carrocería
Orfeo...


Ihr Tränen, bleibt mir aus dem Aug',
Daß ich nicht dunkel sehe.
Mein krankes Herze, brich mir nicht
Vor allzugroßem Wehe.


曾向丛林寄幅巾
十年尘涴卧云身
侍琴童子长于竹
去礼山僧作主人


A hrdě chci ji, hrdě nést,
jako šíp svůj postřelená laň –
až dokrvácí srdce mé,
zaplatím smrti –– žití daň.


Rein ab mit allem thun, das allerantichristlichst!
Was Jesus anbefahl, sei wesentlich vollendt!
Di virdte Monarchi sei übern hauff geworffen,
Mit ihrem Christ, der falschen Jesabel.
Weil du di zeit versäumst des letzten Ferdinandes,
So sei kein einiger mehr auf des Cäsars stuhl.
Der Herrschungsgeist lis Leopolden:
Das du an seinem platz recht in der that regirst.
Der Herrschungsgeist verreist von deinem Hofe!
Er hat gewogen dich und funden dich zu leicht.
Das Fünffreich hebet an, Gottlob, mit Fünffundachtzig.


读书已觉眉棱重
就枕方欣骨节和
睡去不知天早晚
西窗残日已无多


Vždy cos mne táhne, modré hory, k vám,
jak slovo milenky a přítele;
já s myslí veselou k vám pospěch mám
a mlád se v žití vracím, vesele.


Každému žehnám ruchu,
každému žehnám vánku,
jenž polibky tvé nesl
k mým rtům a k mému spánku.


Und die Lippe, welche singt und spricht,
Daß ich kaum ihr nachzulallen tauge,
O warum erquickt sie mich denn nicht?


Po letech vzbouří krev mou sloka klatá.
Ano: toť vůně; ale jedovatá.


A jednou přec má píseň dozní,
buď dříve nebo později,
a nápady mé kuriosní
se k čertu, k ďáblu podějí.


Tak žilo se. Oč dnes žijeme lépe?
Jen formy změněny – týž člověk v nich
dál vleče nudu života i hřích,
na fortnu Budoucnosti darmo tepe.


Hangja úgy búg, mint a nagy harangé,
Szeme vak, mindent eltipor.
- Úristen szeress, de eredj innen,
Vendégre nem vár víg halotti tor.


Deh! manda, Santo Spirto, al mio intelletto
quel chiaro raggio da cui fugge ogni ombra,
onde la fiamma sua, che scaccia e sgombra
ben indurato gel, m'accenda il petto!


Několik záhonů s pestrými květy,
letní dny lenivé jsou,
se steskem nuda se záhony vodí,
den za dnem ospale jdou.


Macte senex Imperator,
Barbablanca, triumphator,
Qui vicisti Galliam
Et coronae Germanorum
Post viduvium saeculorum
Reddidisti gloriam


Люблю смотреть на месяц ясной,
Когда встает он из-за гор;
Но мне милее светлый взор
Сияны резвой и прекрасноЛюблю, задумавшись, с кургана
Напевы слушать соловья;
Но веселей душа моя,
Когда поет моя СиянЛюблю, как песнь мою внимая,
Боец хватает свой булат;
Но слаще струны говорят
С тобой, красавица младая!
Люблю на шумном сборе стана
Приветы ратных и вождей;
Но я счастливее царей,
Как улыбнется мне Сиян


Vy, v nichž snad dřímou Byronové
a Hugové, v továren kvil
váš uspán duch, jejž v době nové
víc nikdo k žití nevzbudil,


Wirf nicht fort, was Gott geboten;
Wieder auf entsühntem Throne,
In der alten heil'gen Krone,
Sei der Stern der Christenheit!


ما إِن عَلِمنا وافياً مِنَ البَشَر
مِن أَهلِ أَمصارٍ وَلا مِن أَهلِ بَر
وَلا عَلى عِدّانِ مَلكٍ مُحتَضَر
أَوفى مِنَ المُنجي حُيَيّاً بِالقَدَر
وَعاصِماً سَلَّمَهُ مِنَ الغَدَر
مِن بَعدِ إِرهانٍ بِصَمّاءِ الغَبَر
حِوالَ حَمدٍ وَائتِجارَ المُؤتَجِر
وَذِمَّةَ الوافي وَبُرءاً مِن خَفَر
وَالعِلمَ أَنَّ الجَريَ جارٍ بِالخَبَر
وَأَنَّما الأقوامُ أَجسادُ الحُفَر
فَأَصبَحا بِنَجوَةٍ بَعدَ ضَرَر
مُسَلَّمينِ مِن إِسارٍ وَأَسَر
بارِئَةً أُمّاهُما مِنَ العَبَر
مَرزُوقَتي رَوحٍ وَنَومٍ عَن سَهَر
سَيباً وَنُعمى مِن إِلَهٍ ذي دِرَر
وَعَصفَ جارٍ هَدَّ جارُ المُعتَصَر
لا جَأنَبٌ وَلا مُسَقّىً بِالغَمَر
وَلا ضَعيفٌ عِندَ تَعسيرِ العَسَر
وَلا عَييّ بِأَجارِيِ اليَسَر
مُهَذَّبُ العودِ قَذورٌ لِلقَذَر
صافي النِحاسِ لَم يُوَشَّع بِكَدَر
وَلَم يُخالِطُ عودَهُ ساسُ النَخَر
إِذا المُلِمّاتُ اِعتَرَينَ بِالزَوَر
أَجلَينَ عَنهُ أَصلَتيّاً لَم يُضَر
تَجَلِّيَ الظَلماءِ عَن وَجهِ القَمَر
لَمّا رَأى تَلبيسَ أَمرٍ مُؤتَمَر
حَيرانَ لا يُبرئُهُ مِنَ الحَيَر
وَحيُ الإِلَهِ في الكِتابِ المُزدَبَر
غَيَّر عَن أَضيافِهِ أَوفى الغِيَر
وَلَم يُوَرِّع هَمَّهُ تَحتَ السَحَر
أَعضادُ بُنيانِ النيافِ المُجتَدَر
مُظاهِراً بِحَجَرٍ عَلى حَجَر
مِن عاتِقِ الجِصِّ وَمَلبونِ المَدَر
فَهو مُعالى السَمكِ صَعبُ المُقتَسَر
وَكَم قَتَلنا مِن قَتيلٍ مُشتَهَر
شافي الأُحاحِ أَو بَعيدِ المُشتَغَر
جَرَّت عَليهِ وَهوَ نائي المُزدَجَر
جَرائِم الأَقوامِ تَرمي بِالشَرَر
فَاِن يُعَقِّب دَرَكٌ عَلى ثَمَر
يُبرِئُ داءً أَو يَقي إِحدى الكُبَر
فَلَم يَكُن يُنكِرُ فيما لَم يُعَر
حَملَ المِئينَ والمئين وَالغُرَر
مِن جورِ أَيدينا خَلا قَتلِ الثُؤَر
حَتّى تَسَدّاهُم عَلى هَولِ الحَذَر
بَينَ الجِهارِ وَالسِرارِ المُستَسِر
بِمِخدَرٍ مِنَ المَخادِرِ ذَكَر
يَهُذُّ رُومِيَّ الحَديدِ المُستَمَر
عَنِ الظَنابيبِ وَأَغلالِ القَصَر
هَذَّكَ سُوّاقَ الحَصادِ المُختَضَر


Tak se divil, že už do dětinství
Téměř padnul tento všetečka,
Slavenskému tomu pohostinství.


Wie reich bin ich
In Deinem Reiche,
Der Liebe Reichtum
Reichst du mir.


Das Schöne, das ein Rätsel uns, den Schwachen,
Ihr habts gelöst durch Vordersatz und Schluß,
Zwar könnt ihrs vorderhand nicht wirklich machen,
Doch wißt ihr, wie mans machen soll und muß.


Doch webt und wirkt im innern Grunde
Der schwerarbeitenden Natur
Das Wort aus ihres Schöpfers Munde,
Sie folgt der vorgeschriebnen Spur.
Von Licht verklärt, von Nacht verhüllet,
Sein bleibt das Wasser, sein das Land,
Und was verheißen war, erfüllet
Der Zeiten Gang auf Flut und Strand.


مِنَ الحَزمِ أن تَلقَى الهَوى وهو مُقبِلُ
وكيفَ تَرى عدلَ الزمانِ فَتعدِلُ
وعندي فتيان القريض فروضة
تدبج أحيانا وعقد يفصل
وقد نشأت بين الكؤوس غمامة
من الند إلا أنها ليس تهطل
وعُلَّ بماءِ الوَردِ خَيشٌ كأنَّه
على جُدْرهِ ثَوبُ العَروسِ المُصَندلُ
ويَومي به يومٌ أغرُّ فإن تَزُر
نَعِمتَ به وهو الأغرُّ المُحَجَّلُ


Na ostří péra sedí kritikovi
a pod kvadrátem sedí kazateli,
jak šermýř zručný ohání se slovy
a pouze v slovech její význam celý.
Cos našeptne a víc v tom šeptu poví,
než myslitele stih’ to výzkum bdělý,
prach zvíří lehce, rozdmýchá vše saze –
Zdar, paní světa, vševládnoucí fráze!


E pènsati che en onne nostro adverso,
sempre che tu la rechedi, ti porçe
valore e força, ché seresti perso;


já nechci, aby vínek štěstí
se kolem mého žití vil,
na popel má hrud' sprahlá jesti –
a já bych mu už nevěřil...


Se de irmãos vos chamamos, não deveis
Mostrar desdém, embora justiçados
Com razã E, no entanto, vós sabeis
Que nem todos são muito ajuizados;
Pedi por nós, agora, trespassados,
A Jesus Cristo, filho de Maria,
De sua graça venha a nós valia
Que nos livre da eterna perdiçã
A nós, mortos, poupai outra agoni
E a Deus rogai nos dê o seu perdão!


Klimmt mit unheimlicher Schnelle
Hügelan aus jeder Schluft,
Haucht von jeder sumpf'gen Stelle
Seinen Brodem in die Luft.


Nézd csak, az orgonák tövébe
Mely kellő szagok lengenek;
Menj, fuss a szellők ellenébe,
Tán a violák fejlenek.


chegaram as máquinas para talhar a cidade que vem das águas cresce a obra do homem, ouve-se um lento grito d'espuma esuorna memória ficaram os sinais dos bosques ceifados, as dunas desfeitas e algumas casas abandonadasestenderam-se tubos prateados, onde escorre o negro líquidolevantaram-se imensas chaminés, serpenteiam auto-estradas na paisagemirreconhecível do teu rostoonde estarão as tâmaras maduras de tuas palmeiras?e o perfume intenso das flores debruçando-se ao sol ?que murmúrios terão as pedras do teu silêncio?a memória é hoje uma ferida onde lateja a Pedra do Homem, hirta como uma sombra num sonhoe as aves? frágeis quando aperta a tempestadmigraram como eu?aonde caminhas, doce Moura Encantada?oiço o ciciar dos canaviais do sono, adivinho teu caminhar de beijos no rumor das águastuas mãos de neve recolhem conchas, estrelas secretas, luas incendiadaque o mar esconde na respiração das marésestremecem-se nas mãos os insectos cortantes do medo, em meu peito doído ergue-se esta raiva dos mares-de-leva


Die Venus hat viel treue Seelen,
Der Zehnte kennt die Wollust nicht;
Mein Kind, wir wollen sie verheelen,
Und wenn ein andrer Rosen bricht,
So küß ich deine Sonnenlichter
Und mercke keinen Splitterrichter.


BEFORE the fair Aurora spread
Her azure mantle o'er the skies,
While sleep its pleasing influence shed,
On grateful mortals weary eyes.


天堕楸枰作稻畦
啼乌振鹭当枯棋
不论胜负端何似
黑子终多白子稀


At length the fatal morn arose
In gloomy vapours drest;
The pensive maiden's sorrow flows,
And pale fear heav'd her breast.


Altri che Dio non mi può guerire
de li lacci che tendeno per via,
tanto sottilemente son nascosi.


Hier läßt Lyäus nichts betrübt:
Der Gott begeistert aller Busen,
Und läßt den Satyr los, und lädt die muntern Musen,
Und Amorn, der die Musen liebt.


Hoy estuvo paciente y apacible,
digno, sucio y solemne.
Surtidor de canales donde el lirio amanece.
Gigante río, río niño,
donde Louisiana escribe su gris melancolía.


远浦长霞弄晚晴
钓丝摇飏拂沧瀛
幽怀自适无谁语
寒日秋波尽意明


S én árvaságom adom majd oda
Egy-egy áldott ligetben
S vigan nézem minden új frigy után,
Hogy egy régi kilebben.


自古文章与命仇
功名身外更悠悠
一从识得元无事
穷死逢人不说愁


يا غَزالاً يَقل مسكاً فَتيقا
في فَم يُخجل المدام الرَحيقا
قَد سَقاكَ الجَمال ماء نَعيمٍ
مُنبت في الخُدود مِنكَ شَقيقا
لا تَذَرني فَدتك روحي فَريدا
أَشتَكي غُربة تُسيء الصَديقا
أَنا أَسعى وَفي سَلاسل صَدغي
ك فُؤادي فَاِرحَم أَسيراً طَليقا
جَرحت مُقلَتاكَ عَقلي لِهَذا
دُرّ دَمعي قَد اِستَحالَ عَقيقا
لَو ذَكَرنا لماك عِندَ حُضور الرا
ح باتَت فَلَم تَجد مُستَفيقا
بِكَ أَرواحُنا تَسر وَتَرتا
ح فَتَختارك الرَفيق الرَفيقا
الصَبوح الصَبوح قَبل مَشيب الحَ
ظ مِنا أَو الغُبوق الغبوقا
نَجتَني زَهرة الشَباب وَنَلهو
حَيث نَلقى الأَشواق رَوضاً أَنيقا
بَينَ وَعد آمالِنا وَوَعيد
مِنكَ تَستَنظر الكَذوب الصَدوقا


Počestní otcové nepočestných dcer svých,
kupujte troud našich citů!
Matrony přitloustlé v kazajkách svátečních,
k vám přijdeme v inkognitu.


né vi cal se si piange e si sospira
perché dolor vi prema acerbo e forte,
né vi ramenta ch’è ben alta sorte
d’occhio che per bearsi a voi si gira,


V své kupé vrátit jsem se chtěl,
tu z chodby v sousední jsem zřel,
dva muži v středu tam stáli,
mně vskutku věštci se zdáli.


Hvozd na březích juž černou stměl se stěnou,
jež hrozivě se v husté mlhy dívá;
z ní řeka jen plá sněžnou svojí pěnou,
a bledým svitem dutá šeří jíva.
V ten oblak dechu, jímž se z lesů kouří –
sem nepronikne zlatá záře hvězd;
a přec v té roušce prosté vnějších bouří
tak útulno, tak sladce snivo jest!
Na břízy staré mech si opřev plece
tich naslouchám, jak šustí olše v řece
a z dálky zvuk jak hučí hřímavý,
kde vlny v hloub se řítí přes splavy.


Meine Lebenszeit verstreicht,
Stündlich eil ich zu dem Grabe;
Und was ist's, das ich vielleicht,
Das ich noch zu leben habe?
Denk, o Mensch! an deinen Tod.
Säume nicht; denn eins ist not.


„Tak, dobrý hochu, jenom dál, jen sem,
ať zahraji mu k smrti pod oknem,
snad pozná strunu moji umíraje...
Ó vím to, vím, že písně mojí hlas
v nejhlubší peklo vbičuje ho zas,
byť třeba stanul již na prahu ráje!“


Cease, then, ah cease, fond mortal, to repine
At laws, which nature wisely did ordain;
Pleasure, what is it? rightly to define,
'Tis but a short liv'd interval from pain:
Or rather each alternately renew'd,
Give to our lives a sweet vicissitude.


E além - sonho
as cores, a luz, as palavras, o poema
as barreiras vencidas, a cabeça a prumo
a teimosiacreditar ainda


Tam v plesavém štěstí
a šťastlivém plesu
zvednou se popěvky
k božímu nebesu.


Dumaruno, ei rispose, a noi dappresso
Fansi i nemici; escono fuor quasi onde;
Che per la nebbia ad or ad or fan mostra
Di lor cime spumose; il peregrino
Si rannicchia tremante, e non sa dove
O celarsi o fuggir. Ma noi tremanti
Peregrini non siam: figli d'eroi,
Ora è d'uopo d'acciaro: alzar la spada
Dovrà Fingallo? o de' miei duci alcuno
La guerra condurrà? De' padri i fatti,
Soggiunse Dumaruno, ai nostri passi
Scorta e lume son sempre. Ancor che involto
Entro la fosca nuvola degli anni,
Pur si scorge Tremmor: fiacca non era
L'anima dell'Eroe; né fatti oscuri
Per quel lucido spirto ivano errando.
Da cento poggi lor, da cento rivi
Mossero un tempo a Colgacrona erboso
Le Morvenie tribù; ciascuna avea
Alla testa il suo duce, e ciascun duce
D'esser pretende il condottier; le spade
Snudano a mezzo, rotano gli sguardi
Rossi d'orgoglio; l'un dall'altro irati
Stanno in disparte, e dispettose voci
Van bisbigliando: io cederò? qual dritto?
Perché? fur pari i nostri padri in guerra.
Tremmorre era co' suoi: sferzava il tergo
Giovenil crine, e maestade ha in volto.
Vide i nemici avvicinarsi, e cruccio
L'alma gli strazia; le dannose gare
Cerca acchetar con provido consiglio;
Vuol che ciascun dei duci alternamente
Guidi le squadre. Le guidar, fur vinti:
Scese Tremmorre alfin, le schiere al campo
Guidò pur esso; gli stranier fuggiro.
S'affollaro i guerrieri, e cerchio intorno
Fero al campione, e d'esultanza in atto
Picchiar gli scudi. Allor la prima volta
Dalla regal sala di Selma usciro
Le voci del poter: pure a vicenda
Negli scontri minor soleano i duci
Spiegar vessillo: ma qualor gagliardo
Sorgea periglio, rispettosi e presti
Correano al Re, né vi correano indarno;
Ch'era lo stesso a lui vittoria e pugna.


Die Wollust aber ist, als wie ein Unschlichtlicht,
So helle Flammen giebt, doch mit Gestanck vergehet,
Wer bey dem Epicur und seinem Hauffen stehet,
Der lernt, wie diese Waar, als dünnes Glas zerbricht;
Es kan die Drachen-Milch uns nicht Artzney gewehren,
Noch gelbes Schlangengift in Labsal sich verkehren.


Du bist so arm wie eines Keimes Kraft
in einem Mädchen, das es gern verbürge
und sich die Lenden preßt, daß sie erwürge
das erste Atmen ihrer Schwangerschaft.
Und du bist arm: so wie der Frühlingsregen,
der selig auf der Städte Dächer fällt,
und wie ein Wunsch, wenn Sträflinge ihn hegen
in einer Zelle, ewig ohne Welt.
Und wie die Kranken, die sich anders legen
und glücklich sind; wie Blumen in Geleisen
so traurig arm im irren Wind der Reisen;
und wie die Hand, in die man weint, so arm . . .


渔父鲤鱼长尺半
提携不受人家唤
当垆解缚换酒归
烂醉沧江杏花畔


Los poetas
levantan
espléndidas construcciones.
Ninguna acritud.
Sólo templanza.
Sólo la limpia obra.
Sólo el escondido esplendor.
No se engañan;
pero me asombra que sigan
trabajando
en la casa del idioma.


Dein Antlitz nur blieb mir, mein Kerkermeister!
Doch ist der Spiegel unpolirt befunden,
Das schöne Buch verklebt mit schnödem Kleister
Und, ach, in Fell unsaub'ren Thiers gebunden.


Diß Heilig Eine Drey
Wird aufgekläret,
Der Glaube schauet frey
Was ihn genehret.


En su alazán sin freno ni montura
Regresa Octubre, el de la rosa plena,
El de la vara fiel de la azucena
Y un topacio de sol en la cintura.
Regresa Octubre ardiente en la dulzura
De la asombrosa faz de la sirena
Y del tritón nupcial, sobre la arena
Donde quiebra la ola su aventura.
Aquí está Octubre y un ramal de llanto
Contra la boca me divide el canto
En sollozo y poema oscurecido.
En la frontera de mi aurora yerta
Abre este Octubre una dorada puerta
Y me lastima su fulgor erguido.


Drängende Hast in wilder Geberde,
Gabe heischend mit thierischem Laut,
Steht sie vor mir, wie entwachsen der Erde,
Daß es in tiefster Seele mir graut.


So komm, Herr Jesu, mach ein End
Den lang verargten Zeiten.
Mein Hertz ist gantz zu dir gewendt,
Du kanst es ferner leiten
Von hier zu dir, wanns dir gefällt.
Auff dich ist nun mein Trost gestellt:
Die Welt muß bald vergehen
Mit jhrem überstoltzen Pracht,
Mit jhrer Frevelvollen Macht;
Mein Hort, dein Wort bestehet!


Mořská pláň se čeří a z ní valné davy
ryb a rybek lesklých vynořují hlavy;


War's in der Furcht des Herrn, daß ich ihn angefangen?
Mit Dank und mit Gebet, mit eifrigem Verlangen,
Als ein Geschöpf von Gott der Tugend mich zu weihn,
Und züchtig, und gerecht, und Gottes Freund zu sein?


Je vidí před sebou jak věže Montsalvače,
jak báně hvězdnaté edenských monastýrů,
kde lačnou duší svou a zmdlenou tíhou pláče,
by v posled přiklonil ku plné číši míru.


Et pour la saison, les bergères
De Coysevox et de Coustou,
Trouvant leurs écharpes légères,
Ont des boas autour du cou.


Den Gift der Zeiten in der Geburt entdeckt,
Der gottheitfeinden Witzlinge dumme Brut
Mit Ihres Eifers Donnerschlägen
Schandebeladen hinweg zu tilgen.


Denn kurtz: Ein Fürst, der Kriege liebet,
Und an der Helden-Seuche liegt,
Verheert sein Land, das stets betrübet,
Arm, wenn er weicht; arm, wenn er siegt.


Zřela tvář svou bledou, tesknou, vodstvy, jež se matně lesknou,
do zrcadel jatou,
jako v mimosvětské záři v přítmí lodi na oltáři
extatickou svatou.


著书不得自名家
卷里蝇头散眼花
未用一杯张翰酒
正须七碗玉川茶


碧海出蜃阁
青空起夏云
瑰奇□怪石
错落动乾文


北风吹马利如刀
何事尘途尽日劳
只为桑榆功未竟
片心仍逐五陵豪


يا آلَ غَسّانَ أَقوى مِنكُمُ وَطَنٌ
تَغشى العُفاةُ بِهِ الشُبّانَ وَالشيبا
تَسقونَهُم مِن حَليبِ الجَفنِ صافِيَةً
بِبارِدٍ كَحَليبِ الجَفنِ ما شيبا


Poi di fiamma d'amor tututta accensa,
ci porse priego che non fosser mute
le ben scritte prodezze e la biltate;


„Otče, starého mám Pána,
Jenž se hrozně rmoutí,
Ukradli mu dcerku, óbych
Moh ji naleznouti.“


Wohl bedürfen sie der dunkeln Decke,
Daß ihr Anblick nicht dein Auge schrecke,
Böse Ahnung nicht in dir erwecke.


Ach Gott! zu Freudenfesten
War schon mein Haupt geschmückt!
Da hast du mir den besten
Der Jünglinge entrückt.
Ihn riß aus meinen Armen,
Auf deinen Wink, der Tod;
O fühl auch jetzt Erbarmen,
Und ende meine Not!


Jsi-li duše přátelská, či
nepřátelská? Přišla’s vraždit,
přišla spasit?


Vezou moji milou
na hory, na hory,
shánějí mé milé
doktory, doktory.


Wohl ließ er uns zu köstlichem Gewinn
Sein Werk zurück, – er selber ging dahin,


De bomlanak immár külön-külön észen,
Füstbe ama nagy tűz, félő, ne enyésszen.
Végre a tanácsot, mit megvon az elme,
Megadá mindnyájok közös egy félelme.


Nous te regardons sous tes reins
Sans pudeur réactionnaire ;
Nous explorons les souterrains
Aveugles du dictionnaire ;


Macht hoch Printz Michaeln, das er im licht bestund!
Des Jesu blutt thuts nach, Printz Jesueln zum Sig.
Es strömt vom Jesu blutt so häuffig mancher strom,
Der um das Jesusblutt im Jesusblutte strömt!
Aus Jesu kam di zir, di wir allhir erlangt.
Drum springet Jesu bluttquell höchst
In allen Centern auf mit solcher hoheitsmacht!
Drum meeret es Printz Urieln so an,
Mit solchem heilgem licht, das kein Gesicht ersah,
Eh unser Mittelthron mit beiden einverleibet.


Mit Herzensblut auf die neun Himmel schreiben,


Mosolyog Demirhám, de belől mást forgat,
Mert elől megérzi utolsó óráját;
Szüve jüvendől csuda gondolatokat,
Mégis bátran néki keményéti magát.


少壮从军事战征
东南十载废春耕
老翁远作诸孙计
闲种松苗待太平


Ona kvete v kráse nelíčené,
Ona jesti plna milosti;
O jak ploulbych v slasti neskončené,
Kdyby, když se táži v sprostnosti,
Také-liby mne as ráda měla?
Jen to slovo zpátkem říci chtěla!


Chi provvede al difetto
Ch'è pur da noi? chi noi d'oblio ravvolti
Di pur rinnovellare or ne fa dono?
Ecco un sacro intelletto
Ascoso dir, te figurando – I volti
Drizzate al ver: sorga il valor ch'è prono.
Costui che novamente io vi ridóno
Alzi il cor de' sommersi;
E chi muta co 'l vento e nome e lato
Sgridi; e punga i ritrosi, e i lenti scota;
Sì che tornin le menti al proprio stato.
Nostra compianta fama e la rimota
Età ve 'n priega, e questi onde a gli avversi
Chiaro fu come in su gli estremi giorni
L'itala possa sovra sé ritorni. –


If we had been Ducks, we might dabble in Mud;
Or Dogs, we might play till it ended in Blood;
So foul and so fierce are their Natures:
But Thomas and William, and such pretty Names,
Should be cleanly and harmless as Doves, or as Lambs,
Those lovely sweet innocent Creatures.


Dva přeletěly dni. A v třetí večer,
když smutná paní hořký psala list,
jak žebrat musí už a přátelé
ji opouštějí všichni, pojednou
na dvéře někdo tiše zaklepal.
Děti se lekly, sama otevřít
šla paní tedy, ale úžasem
ucouvla o krok: „Jak že, Manko, – ty?“
A Manka s pláčem k nohám padla jí
a líbala jí ruce. „Nemohu –
tam zvyknout“ – štkala – „stýská se mi tam –
a když jsem v noci připomněla si,
v čem byla jsem, a jak jste, paní, přec
mne nevyhnali, srdce utrhnout
mi moh můj nevděk – nechte, nechte mne
tu mezi sebou – prosím pro Boha,
mzdy nechci, se vším spokojena jsem,
se starým Videm budu dělit se
o kůrku – jen mne nevyhánějte!“


Spěje vojsko, spěje v dáliny,
Zbraň se leskne, slavná píseň pěje;
Minou země, moře hladiny,
Přijdou kraje, kde se palma chvěje;
V řady staví se již vojín Český,
Vidět chrabrou sílu, v očích blesky.


Necítíš, otče, žádné tísně dnes? –
Z těch koutů zde, v nichž stěny skrývají
těch krásných dob sled upomínek jen,
kdy na loktech mne matka hýčkala
a v ňadra kladla, otče, lásku k vám
a v ústa první slova o Bohu – –
z těch koutů zde dnes vane teskna chlad.


Das stoltze Rom ist hin/ der Tyber Pracht verflossen/
Quirinens Ruff ist todt/ der alle Weit erfüllt:
Was ewig wird genannt hat kurtze Zeit genossen
Den angemaßten Ruhm/ und weist ein wahres Bild
Der schnöden Eitelkeit. Was Rom vorhin gewesen/
Ist nun desselben Grab/ ist Asche/ Schutt und Grauß:
Was wir vom Cœlius und Aventinus lesen
Sucht unser thränend Aug anizt vergebens aus:
Die eingefallne Last mit Graß und Moß bedeckt/
Hält seine Leiche selbst für ihm und uns versteckt,
Jedoch was seh ich hier? ein neues Rom entstehen:
Man führet/ wie vorhin/ viel Schlösser in die Lufft/
Man lernt den Tyber-Strom in Marmol-Gräntzen gehen/
Verneuert und bestärckt manch halb-begrabne Grufft/
Der Tempel Poliphem hat neuen Schmuck und Auge/
Man baut die alten Gäng und Läuben wieder nach.
Welch angehobnes Werck ist/ das dem Nachfahr tauge?
Man bessert/ bricht und baut/ damit man auch ein Fach
Für Nahm und Wappen findt/ und geht die Welt nicht ein/
So wird das neue Rom ein ander Phönix seyn.


Oh ! quelle joie immense !
La nuit, ce temps béni
Et le jour est fini.


袖诗已失天津面
路返新林病岂期
一见可能难若此
定繇或使岂人为


火蚕较早冷蚕迟
晏饭忘眠敢叹疲
缲车响罢促机杼
盖体到头无一丝


Arrangez ça ! d'unʼ part, j'vois q'doutance et trompʼrie ;
J'trouvʼ le mensongʼ trop l'mêmʼ, l'existencʼ trop pourrie


Wie sol der Krieg bestehn? wann man, was ihn ernährt,
Was ihn erhält und führt, verurscht, verterbt, verheert:
Wo man hergegen kan ins Feindes Läger schauen,
Wie iedes muß das Land zu seinem Frommen bauen.


Digo o que vi — pois vi os anjos
montados no lombo das poldras azuis
galopando nos potreiros ao redor da cidade — e digo
o que ouvi —
pois ouvi dizer que as deusas moribundas
voltavam à adolescência no crepúsculo
e se entregavam aos anjos
no lombo das poldras azuis
e muitas outras coisas sei
de ver e de ouvir dizer
sobre anjos e deuses
alguns deuses:
subi à montante do rio dos jaguares
no dorso dos crocodilos e achei
a nascente das águas — e escanchado
no espinhado dos sáurios
passei a divisa das águas — perguntei
todos os caminhos do mar
ao abismo à espuma à latitude
e à longitude — pois habitei
minha própria lonjura
e meu álibi:
a corrente das águas carregando
a imagem de meu rosto por onde
a figura se configura — pois habito
meus próprios álibis:
ali estou onde desejo estar — e desejo
o caminho de teus rastros onde
confinado e livre
confino o mundo — pois o prisioneiro
engenha a liberdade —
engenheiro
do dia e da noite
aloeste a sudeste a nornordeste
e quem queira encontrar-me há de seguir
a rota dos abismos — pois
incola do abismo — o abismo
é meu porto e minha pátria
ego poeta cidadão do abismo


Wer für die Freiheit kämpft uns fällt, deß Ruhm wird blühend stehn,
So lange frei die Winde noch durch freie Lüfte wehn,
So lange frei der Bäume Laub noch rauscht im grünen Wald,
So lang' des Stromes Woge noch frei nach dem Meere wallt,
So lang' des Adlers Fittig frei noch durch die Wolken fleugt,
So lang' ein freier Odem noch aus freiem Herzen steigt.


Pravím tobě, již je po merendě,
Všechnu pravdu Židák má v arendě,
Žádný nesmí jinou pašovat.
Počujíli lovci v chytrém lově,
Cizí zboží že kdo skrývá v slově,
Hned mají, hned je konfiskovat.
Dobře tak, kdy jest venkovská koupě;
Ale jak kdy pukne v duši poupě,
Které se nemůže v skřípce dát?


Jetzt ruh'n so still sie alle,
Verloschen ist das Licht,
Nur in der Brust das Wehe,
Die Thränen sind es nicht.
Kannst du, o Gott, nicht helfen,
So lass' uns lieber gehn,
Wo drunten tief im Thale
Die Trauerbirken steh'n! –


A šest těchto granátníků,
štíhlých jako jedle v lese,
na mužných svých bedrách neslo
ocelovou Lyru mou.


Quiero subir a la playa
blanca donde el oleaje
verde de un mar ignorado
salpica el manto de Dios,
a ese paisaje infinito,
altísimo, iluminado.
No estarme bajo este techo
agustioso de la vida,
de la muerte, del cansancio,
por no morir ni nacer
a las promesas alegres.
Quiero nacer de esta madre
que es la tierra, el mundo alto
donde los muertos nacieron.


»So wahr ein Gott im Himmel ist:
Euch muß was heimlich quälen,
Ihr sagt nicht alles, was ihr wißt;
Ihr sollt mir nichts verheelen.«


Nun erhob sich die geschminkte,
Dekolletierte Schandperson,
Schlecht verbergend, daß sie hinkte,
Denn sie trieb es lange schon:
Komm, mein Page, und enthülle
Meiner Reize Zauberfülle
Diesem schönen jungen Herrn;
Ach, er hat mich gar zu gern!


Alle Cörper auf der Erden,
Die rund, glatt und dunckel seyn,
Wenn sie recht betrachtet werden,
Haben einen kleinen Schein:
Dieser fänget, wie ein Spiegel,
Wälder, Wolcken, Thal und Hügel
(Wenn die Sonn' auf selbe strahlt)
Als wenn sie darin gemahlt.


Er hat's gehalten, er ward der Hort,
Ihn trug sein Rhein sich als Opfer fort:
So hat er mir ohne Schlachten die Schlacht
Vor tausend Schlachten blutig gemacht.


Mammæa ist ein Wunderthier, zwey Sitzer werden ihr vergunt;
Den einen hat sie auff der Brust, den andern, wo er sonste stund.


Озираясь на юность тревожно,
Будь заветной святыне верна!
Для надежды граница возможна, —
Невозможна для веры онНе дивись же, что прежнее пламя
Всё твою окружает красу:
Ты уходишь, но верное знамя
На ходу над собой я нес14 сентября 1889


De Summerabend lockt Herr Paster rut.
He stoppt en Kalkpip, treckt de Nachtmütz deper
Un slarrt vœr Dœr un sett sik ünnern Linnbom.
De Schatten reckt al lank bet anne Kark.
De Moorlüd gat, ęr Körv un Kruken leddig,
Mit blanke Schüffeln op de breden Schullern
In möden Schritt un krumme Kneen to Hus.
Ok klappert al de Ammers um de Eck:
Dat Mäden kumt mit blote Föt vunt Melken;
De Backen glöht ęr vun de sware Drach;
Se bögt de Tön vœrsichtig œwern Drüssel,
Un lisen glitt se sitwarts inne Dœr. –


Wie Kinder sich fassen
An ihren unschuldigen Händen,
So, meine Stunden,
Wünscht ich euch eilenden,
Daß ihr, zum heitersten Spiele verkettet,
Tanzend euch zögt über blumige Wiesen,
Klarheit über euch,
Unschuld in euch,
Reiner Seele voll,
Junger Frische voll,
Lachend.


Son de cornetas y de tambores
Al pueblo vuelven los vencedores.
A su hijo entonces dice la madre:
«Esta corona para tu padre.
Cuando lo veas, a él correrás
y la corona le entregarás».
Fueron entrando los vencedores,
se agolpa el pueblo. ¡Vivas y flores!
La compañía y el capitán
—Son como ochenta— pasando van


Giess ein den letzten Trunk des roten Blutes!
Wie Feuer brennts im Schlund. Mich trägt die Welle
Bis auf des Unbekannten tiefsten Grund. Was tut es,
Ob Himmel mich das Neue lehrt, ob Hölle?


颍水箕山一老生
漠然心境两俱平
倘来物外皆如寄
腰底悬金壁挂缨


Ihre teuern Schwerter blitzen,
Ihre guten Banner wehn!
Ei, du möchtest wohl, mein Kindchen,
Solche stolze Ritter sehn?


Milé sestry není, bratři rozptýleni,
jak podzimní vítr listí rozvívá,
kopřivy jen husté kryjou místo pusté,
kde chaloupka naše stála šedivá.


Und auf ihren Ruf ergießen
Sich des Regens Ströme dicht,
Zwar den Hirten in den Rücken,
Doch den Rittern in's Gesicht.
Auf dem Boden glatt und naß
Haften nicht der Männer Schritte,
Da vom Pferde springt der Graf,
Stellt sich in der Hirten Mitte.


A Hynek zůstal sám pak se svým pokojíkem. –
Bylo tu vše, co bohatství dát může, –
od skvostného a měkkounkého lůže
až do aroma, jaké zbývá za doutníkem –
leč bylo všechno jako bez ladu a skladu.
Na stole mapy, knihy rozevřeny,
v příhradě sbírky, dýmky z mořské pěny;
svadlého věnce stužka visí na příhradu,
a věnec s poloviny kryje obraz drahý,
na němž je ideální zřícenina
a v dálné perspektivě temný obrys Prahy;
na skříni socha, špadón, láhev vína. – –


Köleséren átvezet egy palló,
Van megette húsz török őrálló,
Dehogy álló, mikor mind úgy alszik,
Horkolása vizen is áthallik.


Tudo quanto rodeia a Natureza,
Quanto mais cedo nasce, menos dura;
Da primavera o manto de verdura
Em breve perde a flórida belez
No calor, do trovão são fácil presa
Os frutos que receiam a friúra;
E contra o inverno têm pele mais dura
Os tardos, que do outono são riquez
As florinhas de tua mocidade
Breve serão colhidas sem piedade,
Não a virtude, o espírito, a razã
A esses frutos, em ti tão promissores,
Não dá outono nem verão temores,
Nem o rigor da gélida sazã


Že nejsem čist, to dobře vím,
leč bez hříchu žít neumím.


"Schinken, den ich meine,
Der den Hunger stillt,
Komm, mit deinem Scheine
Rosenrothes Bild!"


Infra quel circuito che ocupava
la luce sua, quasi come 'nretito,
a forza a rimirarla mi girava.


Tak si budem vždycky něco povídati potají,
kde se ruce v stínu sejdou, dřív než rty se potkají.


Assim faz o crítico
De tática fina,
Muita palha engole,
E depois rumina.


„Kdyby tato matka jedné části
Té své slávy trpce zasloužené
Postoupiti mohla mnohé vlasti
Od chlubičů vlastních vykřičené,
Jí by taková část ještě zbyla,
Že by mnohou slávu zahanbila.


A pestré listí kolem
a jeho vírný slet:
to vyhaslé barvy a zvuky
mých snivých dětských let!


Ich höre, Jahn betritt nun auch die alten Bahnen:
So mögt ihr beiden denn zusammen fort-y-anen.


voi quanto ella sorvola a Laura e Bice
tanto farete il Tebro e 'l bel Metauro
gir più che l' Arno e che la Sorga altero.


Má žena kypí, bují zdravím
a zrak jí moudře hledí v svět,
jak chápala by, kam já toužím,
jak znala by mé duše let.
A s jehlou v prstech stále chodí,
vždy usmívavá, zářivá
a jak mi knoflík z kalhot spadne,
hned zvedá ho a přišívá.


金碧销磨瓦面星
乱山依旧绕宫城
路人休唱高台曲
台上而今春草生


I vymkne otec odsud hněvivý,
Splnit pospíchaje soudu,
Slzí zanechal dceru proudu.
Změnil se dceřin pohled truchlivý,
Jevil jí v tváři smích se divý:
„Vezou chotě, aj jde nevěsta.”
To řkouci se vrhne do města.


Cuente la fama, pues, mi intento loco,
que yo sé que dirá después el mundo
que en un reino al revés todo esto es poco.


Nach Franzosien, nach Franzosien,
Wo die Rebellion ging losigen,
Reißt es meine Jünglingsbrust;
Wo die Marselljäse strotzet,
Wo der Flüchtling friedlich trotzet,
Seiner Menschlichkeit bewußt -
Dahin, Alter, laß' mich ziehn!


Wir wünschen dem Herrn einen goldenen Tisch,
Auf jeden Spitzen gebackene Fisch.


Io che già tanto, ancorché indegno, dissi
donne belle e gentil, de' pregi vostri
ma con caduchi e mal purgati inchiostri
di mille parti a pena una ne scrissi,
sì come entrai ne gl'infiniti abissi
per celebrar sì glorïosi mostri:
perché non vidi, o Sol de' giorni nostri,
lo splendor vostro, ond'a me oscuro io vissi.
Tutto quel ch'io distesi in voci sciolte
del secol nostro e de l'etade antica,
che degne d'ogni onor ne vide molte,
a voi sola era debita fatica,
e dovean tante e lodi esser raccolte
per lodar voi, sol di virtute amica.


Ach du bleicher Mond und Sterne,
Trauerflämmlein, kaltes Feu'r,
Schauet her aus eurer Ferne
Meine Schmerzen ungeheu'r!


Du hast herum geeilt
Und unsre Sucht geheilt.
Unsre Last hast du getragen
Und mit unerhörter Huld
Aufgenommen alle Plagen,
Die die ganze Welt verschuldt.


百年风雨草苔昏
尚有当年墨法存
祇恐终随峄碑尽
西风吹烧满秋原


O wie vereinet sich Scherz mit Ernst bei meiner Geliebten,
Wie mit den Sitten der Welt tiefer, romantischer Sinn!
Jetzt erheitert mit fröhlichem Witz sie den glänzenden Cirkel,
Und jetzt schwärmt sie mit mir über die Erde hinaus.
Gleich dem Chamäleon wandelt ihr Geist sich in jegliche Form um,
Und in jeglicher Form reizt und entzücket ihr Geist.
Jüngst durchschwärmt' ich mit ihr Ariostos göttliche Dichtung,
Und wir entschwanden der Welt, irrten durch Wunder dahin.
Fröhlich ergriff mich des bunten Gewirrs fantastischer Zauber,
Und mit glühendem Blick rief ich im Taumel des Wahns:
Liebchen, o blühete doch noch jetzt die begeisternde Zeit uns,
Wo nur Mühe den Lohn, Liebe nur Liebe gewann,
Wo sich im Wort nicht blos ausprägte des Herzens Empfindung,
Wo auch kräftig die That bürgte für's innre Gefühl.
Ha, dann stürzt' ich für dich zum Kampf beim schmetternden Schlachtruf,
Siegt' in jeglichem Kampf, holde Geliebte, für dich,
Denn hoch weht', an den Speer mir geknüpft, muthwinkend die Farbe,
Die du mir gabst, dein Blick schenkte mir eiserne Kraft.
Ha, dann sträubt' ich mich nicht durch Libyas Wüste zu wandern,
Tappte durch Klüfte, die nie Strahlen des Tages gesehn,
Wollte durch's Meer, durch's stürmische Meer hinschwimmen, ein Blümchen
Dir zu brechen, das fern schmückte den feindlichen Strand.
Doch dann lohnt' auch selige Ruh' die beständige Treue,
Und nicht bliebe der Lohn zärtlicher Minne mir aus.
Friedlich wallten wir dann durch blühende Fluren und spannten,
Wo es der Laune Gebot wollte, das schattige Zelt,
Wohnten auf duftigen Wiesen, wo süß rings wärmerer Lufthauch
Säuselt', und ewiges Blau schmückte den himmlischen Dom.
Lieder dichtet' ich dann voll Lieb' und schüchterner Sehnsucht,
Schmelzend sänge des Hains Muse die Weisen dazu.
Oft auch raubt' ich mit leiser Gewalt dir bebend ein Küßchen,
Und du drohetest zwar, aber doch zürntest du nie.
Doch das ist jetzt Alles vorbei; mit eisernen Banden
Hält uns die Welt, und der Wahn kürzte die Schwingen uns ab.
Also rief ich entflammt. Sie lächelte. Wahrlich, in Manchas
Luft nur, wähnet' ich sonst, könn' ein Ouixote gedeihn;
Sprich, wie zeugte der kältere Nord und der ewigen Haiden
Unfruchtbares Gefild solch ein romantisches Herz?
Nun so kniee denn nieder, mein Amadis, wenn es dir Ernst ist,
Daß ich zum Ritter dich mir weihe nach altem Gebrauch.
Also rief sie mit scherzendem Ton. Ich sank ihr zu Füßen;
Lächerlich schien mir das Spiel, aber bedeutend zugleich.
Großes verlang' ich von dir, so sprach sie mit ernsterer Stimme,
Großes verlang' ich von dir, prüfe dich wacker, mein Freund.
Nicht heischt Müh' und Gefahr mein Dienst, nicht blutige Kämpfe,
Ehrsucht peinigte nie dieses zufriedene Herz;
Keine beleidigte Fee verfolgt in mir die Rivalin,
Nimmer, so viel ich erfuhr, fand mich ein Zauberer schön.
Du nur bist mein einziger Feind; dich selber bekämpfe,
Banne mit tapferem Muth siegend den flüchtigen Sinn,
Banne des Mißtrauns Schlang' aus der Brust und der Eifersucht Lindwurm,
Und zum ewigen Dienst gieb mir gefangen dein Herz.
Also rief sie. Das große Gelübd schon wollt' ich beginnen,
Aber ein langer Kuß schloß mir behende den Mund.
Listige, weißt du vielleicht, daß der Liebenden Schwüre nur Schaum sind?
Sagt dir dein Inneres wohl: Selten ist Treue wie Gold!
Jetzt entriß sie ein seidenes Band dem Kleide; noch glühte
Schmeichelnd der wallenden Brust üppiges Feuer darauf.
Küssend weihete sie's und schlang mit flüchtigen Fingern
Um des enthülleten Arms zitternde Nerven es fest.
Nimm dies, rief sie mir feyerlich zu, holdseliges Lächeln
Füllte den schwärmenden Blick, leise nur lauschte der Scherz
Hinter der Rührung Thränen hervor; nimm dieses, und ewig
Weihe dies magische Band meinen Geboten dein Herz.
Oft schon hast du mir Treue gelobt, doch deine Gelübde
Brachst du noch stets, und stets rächt' ich mich fröhlich dafür!
Jetzt sey Sünd' und Strafe vorbei; ausdauernde Liebe
Wohne bei dir, bei mir weiche die Rache der Huld.
Also sprach sie und hob mich empor, und trunken enteilt' ich,
Und erinnernd des Schwurs drohte sie lächelnd mir nach.
Schlaue, wie kennst du die Schwächen so gut der bethörten Empfindung,
Was mich besiegt und rührt hast du noch nimmer verfehlt,
Doch dein Reich ist nur der Moment, und der taumelnde Rausch flieht
Schnell den beweglichen Geist, wittert er kältere Luft.
Fern zwar bin von dir sechs traurige Monden, doch standhaft
Halt' ich das große Gelübd, brichst du nicht selbst es zuerst;
Duldsam zeigten die Ritter sich stets, doch nimmer gefühllos;
Bist du Angelika, schnell folg' ich dem Englischen Pair.


Er gönnt ihr wohl ein gut Gerichte,
Wenn er mit andern Freunden schmaust:
Allein kein freundliches Gesichte,
Weil er in Rausche lermt und braust.
Vermißt er den Ducatenbeutel,
Und denkt an das verlohrne Geld,
So hält er dieses nicht vor eitel,
Da ist er erst ein schwacher Held.


蜂蝶去纷纷
香风隔岸闻
欲知花岛处
水上觅红云


Los lobos se quieren
como hermanos y no
hacen guerras como
los humanos.


Jsme blízko zas i daleko,
jak jsme si vždycky stáli,
zas rozpínáme ruce své,
bychom se neobjali.


Di tua man tu il collo alquanto
Sul manc'omero mi premi:
Tu una stilla ognor di pianto
Da mie luci aride spremi:
E mi faccia casto ombrello
Sopra il viso ampio cappello.


Na sopku hledím a hluboko ve mně
tkví obraz vyhaslých hor,
na tebe myslím, má milostná země,
jejíž pocel se vssál do mých pór.


Que tanto me faz passar dias
Com o pensamento perdido
Em teus olhos, tentando invadir
Teus pensamentos, teus sentimentos
Perdida em você


芳信谁传万卷书
花神可是费工夫
凭君寄与陶居士
香露漙漙泻玉壶