Como por sus hábitos se desconocen los fantasmas
quiero exponer la clave de mis actos mejores.
Así aprenderéis
que
para psicoanalizar el vuelo de las mariposas
no hay mejor aparato que los imanes de mi propio pico.
Que no siento envidia de la niebla
porque la verdadera soy yo mismo, adaptada
a la forma de mi deseo de trotamundos.
La que véis en el campo es sólo un espejismo
que no puede sostener las arañas de los reflejos.
Que aprovechando los insomnios de mi larga cola de encaje
puede un insecto oscurecer la noche de unas sienes.
Lo que no sabréis nunca es si los caminos
dan el pecho o la espalda a los transeúntes
porque depende
de cual de mis alas señale el oeste de un grito.
Nadie podrá explicarse que mi mayor sorpresa
sea hallar un violín pelirrubio
en una voraz planicie de hielo,
aunque sepa que el color de las ansias
es el del llanto de un amor madurado entre ortigas.
Lo mismo de un caracol, que de un suspiro, que de una pezuña,
haría un micrófono
para oír el jadeo del agua en los fondos de la luz.
Si existiera mi muerte
enviaría a buscarla por mis ojos adentro
con el primer sombrero de copa que pasase
vestido con plumas incendiadas.
Hay una palabra única que me levanta la ternura,
esa que se balancea
en la punta de la lengua de un retórico.
Para mí nunca llueve, pero si me lloviese
serían letras góticas y algodones en llamas.
Este es mi alcohol. Líbalo mientras duermes.
Por esta vez tan sólo a conduciros voy
al paisaje más iracundo de la tierra,
sangrando a la derecha de un ensueño de alondras.
Ninguna esperanza
me obceca,
tanto por ser todas las obcecaciones a la vez
como por inclinarme más allá de todos los mares.
Así comprenderéis
que no tengo salvación fuera de mis costados,
que soy azar y suerte
porque vivo en las fuentes de donde manan,
que siendo la más audaz caja de prestidigitadores
anido en la encrucijada de las querencias.
Y que mi exclusivo fracaso,
el mío,
el del pájaro del sueño,
es que nadie me reconozca
como la ganzúa de todas las claridades.


Dorme, que a vida é nada!
Dorme, que tudo é vão!
Se alguém achou a estrada,
Achou-a em confusão,
Com a alma enganad
Não há lugar nem dia
Para quem quer achar,
Nem paz nem alegria
Para quem, por amar,
Em quem ama confi
Melhor entre onde os ramos
Tecem dosséis sem ser
Ficar como ficamos,
Sem pensar nem querer,
Dando o que nunca damo


Ach schau, o Himmel doch, wie hart ich bin gebunden,
von deiner Schwester hier, der ungerechten Welt,
die aber nicht bei dir als eine Schwester hält,
indem sie stets verirrt, was du hast wiederfunden.


Let osmdesátšest už jdu tím žitím...
Prý nezemru. Prý musím nesmrtelným býti.
To prvé – nevím. Druhé – dneska cítím,
že správno. S houpačky té svého žití


Egli disse per gioco. D'un soave
sorriso ella rispose: assai le piacque
il madrigale, ed al di là dell'acque,
sorridendo d'amor, getta la chiave.


Der Zucker ist ietzt so gemein; Fisch, Vogel, Thier und Frucht
Taug nicht, wie die Natur es gab; im Zucker wirds gesucht;
Iedoch der Zucker machet Schleim, und Krafftmeel fälscht ihn oft.
Wer, was die Welt so süsse singt, drauff traut und sicher hofft,
Der hat nur Schaum, der nimt nur Schleim; es ist nur Leckerey;
Der Schmack ist gut; doch weist sichs klar, die Krafft ist nicht dabey.


En amor, tengo defectos primitivos.
Fiel, como un perro.
Sufro, como una mula.
Amo, como un toro.


Od Matyášových časů
Neměl v Uhrách žádný král
Takovou moc jako Košuth –
Samostatně panoval.
Gubernator a diktator
V říši Maďarské byl on –
Ministrové byli zvonky,
On byl přehlučící zvon.


io spererei che quel di grazie pieno
viso leggiadro, onde tutt'altro oblio,
quant'è 'l mio stato travagliato e rio,
tanto lo fesse un dì chiaro e sereno;


وليكن لا بد لي لا بد للشاعر من نخب جديدْ
وأناشيد جديدة
إنني أحمل مفتاح الأساطير وآثار العبيد
وأنا أجتاز سرداباً من النسيان
والفلفل ’ والصيف القديم
وأرى التاريخ في هيئة شيخ ,
يلعب النرد ويمتصُّ النجوم
وليكن
لا بدَّ لي أن أرفض الموت ,
وإن كانت أساطير تموت
إنني أبحث في الأنقاض عن ضوء, وعن شعر جديد
آ هل أدركت قبل اليوم
أن الحرف في القاموس , يا حبي , بليد
كيف تنمو؟  كيف تكبر؟
نحن ما زلن نغذيها دموع الذكريات
واستعارات  وسُكَّر !
وليكلا بد لي أن أرفض الورد الذي
يأتي من القاموس , أو ديوان شعر
ينبت الورد على ساعد فلاّح , وفي قبضة عامل
ينبت الورد على جرح مقاتل
وعلى جبهة صخ


A když v té mrzce tupé vřavě denní
báj o vlasti a lásce básník vynutí,
tož hrdla krvavému zachroptění
zpěv podoben – zpěv neslyšený, labutí...


أَلَم تَرِمِ الأَطلالَ مِن حَولِ جُعشُمِ
مَعَ الظاعِنِ المُستَلحِقِ المُتَقَسِّمِ
إِلى عَيثَةِ الأَطهارِ غَيَّرَ رَسمَها
بَناتُ البِلى مَن يُخطِئِ المَوتَ يَهرَمِ
إِلى البِشرِ فَالقَتاّرِ فَالجِسرِ فَالصَفا
بِكالِحَةِ الأَنيابِ صَمّاءَ صِلدِمِ
أَرَبَّت عَلَيها ُلَّ هَوجاءَ سَهوَةٍ
زَفوفِ التَوالي رَحبَةِ المُتَنَسِّمِ
إِبارِيَّةٍ هَوجاءَ مَوعِدُها الضُحى
إِذا أَرزَمَت جاءَت بِوِردٍ غَشَمشَمِ
زَفوفٍ نِيافِ هَيرَعٍ عَجرَفِيَّةٍ
تَرى البيدَ مِن إِعصافِها الجَرى تَرتَمي
نَحِنُّ وَلَم تَرأَم فَصيلاً وَإِن تَجِد
فَيافي غيطانٍ تَهَدَّجُ وَتَرأَمِ
تَهُبُّ مِنَ الغَورِ اليَماني وَتَنتَهي
إِلى هُدبِ الحُوّارِ يا بُعدَ مَسعَمِ
تَبيتُ وَلَم تَهجَع فَيُصبِحُ ذَليلُها
لَهُ ثائِبٌ يَشقى بِهِ كُلُّ مَخرِمِ
لَها مُنخُلٌ تُذري إِذا عَصَفَت بِهِ
أَهابِيَّ سَفسافٍ مِنَ التُربِ تَوأَمِ
إِذا عَصَفَت رَسماً فَلَيسَ بِدائِمٍ
بِهِ وَتَدٌ إِلّا تَحِلَّةَ مُقسِمِ
يَمانِيَّةُ مَرّانُ شَبوَةَ دونَها
وَشَيخٌ شَآمٌ هَل يَمانٍ بِمُشئِمِ
فَلِلَهِ مَن يَسري وَنَجرانُ دونَهُ
إِلى ديرِ حَسمى أَو إِلى دَيرِ ضَمضَمِ
إِذا عَرَضَت مِنها بِنَجدٍ تَحِيَّةٌ
فَإِنَّ لَها أُخرى تَخُبُّ بِمَوسِمِ
وَكَم حَلَّها مِن تَيَّحانٍ سَمَيدَعِ
مُصافي النَدى ساقٍ بِيَهماءَ مُطعَمِ
طَوي البَطنِ مِتلافٍ إِذا هَبَّتِ الصِبا
عَلى الأَمرِ غَوّاصٍ وَفي الحَيِّ شَيظَمِ
وَدُهمٍ تُصاديها الوَلائِدُ جَلَّةٍ
إِذا جَهِلَت أَجوافُها لَم تَحَلَّمِ
تَرى كُلَّ هِرجابٍ لَجوجٍ لِهِمَّةٍ
زَفوفٍ بِشِلوِ النابِ جَوفاءَ عَيلَمِ
لَها زَجَلٌ جُنحَ الظَلامِ كَأَنَّهُ
عَجارِفُ غَيثٍ رائِحٍ مُتَهَزِّمِ
إِذا رَكَدَت حَولَ البُيوتِ كَأَنَّما
تَرى الآلَ يَجري عَن قَنابِلِ صُيَّمِ
وَكَوماءَ تَحبو ما تَشايَعَ ساقُها
لَدى مِزهَرٍ ضارٍ أَجَشَّ وَمَأتَمِ
وَذي بضدَنٍ أَو مَسبِلٍ فَوقَ قارِحٍ
جَميلِ الدُجى يَعدو بِلَدنٍ مُقَوَّمِ
إِذا اِنفَرَجَت عَنهُ سَماديرُ حَلقِهِ
وَبُردانِ مِن ذاكَ الخِلاجِ المُسَهَّمِ
أَتانا طَموحَ الرَأسِ عاصِبَ رَأسِهِ
فَمَن لَكَ مِن أَمرِ العَماسِ المُلَوَّمِ
يُصَلّي على مَن ماتَ مِنّا عَريفُنا
وَيَقرَأُ حَتّى يعصِبَ الريقُ بِالفَمِ
عَلِهنَ فَما نَرجو حَنيناً لِحِرَّةٍ
هِجانٍ وَلا نَبني خِباءً لِأَيمِ
فَيا راكِباً إِمّا عَرَضتَ فَبَلِّغَن
قَبائِلَنا بِالأَخرَمينِ وَجورَمِ
وَبَلِّغ أَبا الوَجناءِ مَوعِدَ قَومِهِ
بِحَوريتَ تَظعَن راغِباً غَيرَ مُقحَمِ
نَأَت عَن سَبيلَ الخَيرِ إِلّا أَقَلَّهُ
وَعَضَّت مِنَ الشَرِّ القَراحَ بِمُعظَمِ
لِيَهنِكُمُ أَنّا نَزَلنا بِبَلدَةٍ
كِلا مَلَوَيها مُبئِسٌ غَيرُ مُنعِمِ
تُمَشّي بِأَكنافِ البَليخِ نِساؤُنا
أَرامِلَ يَستَطعِمنَ بِالكَفِّ وَالفَمِ
نَقائِذَ بِرسامٍ وَحُمّى وَحَصبَةٍ
وَجوعٍ وَطاعونٍ وَنَقرٍ وَمَغرَمِ
أَرى ناقَتي حَنَّت بِلَيلٍ وَشاقَها
غِناءٌ كَنَوحِ الأَعجَمِ المُتَوائِمِ


Střízlivá šosácká krajina
šine se kolem tebe;
tesklivě jaksi ji přepíná
nazelenalé nebe.


Komm mein Manna, komm mein Trank,
Komm mein lieblichster Geklang.
Komm mein Arznei für den Fluch,
Komm mein edeler Geruch,
Komm mein Röslein, meine Blume,
Komm mein Garten voller Ruhme.


Amiga si estás hoy indecisa
como balanza seca imprecisa,
y tiembla viento con bella espuma
al observar las caras en la bruma.
Si no las esclareces con tu pluma;
desbarata al perverso con tu risa.


Der Kukuk ſchreit,
Der Auerhan falzt,
Dazu die Turteltauben,
Da fing des Jaͤgers Roͤßlein an
Zu ſchnarchen und zu ſchnauben,
Der Jaͤger dacht in ſeinem Muth,
Das Jagen kann noch werden gut,
Im Mayen,
Am Reihen,
Sich freuen alle Knaben und Maͤgdelein.


Sie nahm so ganz mich gefangen,
Die winzige Werkeltagspflicht –
Zerschmolz mein stolzes Verlangen,
Verhing mein suchend Gesicht ...


„Mit daloltok még ti, jámbor költők,
Ily időkben minek az a dal?
Ugysem hallgat a világ reátok,
Hangotok csaták zajába hal.


Így beszélt az ember, akkor félre álla;
Nagy kiáltozás lett utolsó szavára,
Ráhagyá a népség, de a kegyes király
Felháborodék a pogány beszéd miá.


خل الخطاب لمدفع هدار
واحرق طروس النثر والأشعار
وانهض فأصفاد ا لا سار لساكن
ومسرة التيسير للـسـيار
كم عازف عن جدول متوقف
ومتابع ميل السراب الجاري
لولا إ صطر ا ع الأرض ما قامت على
يم ا لد جن سوا بح الأقمار
وقوافل الغيث الضحوك شحيحة
وكتائب الغيم الكظيم جواري
فاقطع وثاق الصمت واستبق الخطى
كا لطا رئات لحومة المضمار
أنت القوي فقد حملت عقيدة
أما سواك فحاملو أسفار
يتعلقون بهذه الدنيا وقد
طبعت على الإيراد والإصدار
دنيا وباعوا دونها العلي
فبئس المشتري، ولبئس بيع الشاري
ويؤملون بها الثبات فبئسم
قد أملوا في كوكب دوار
أنت القوي فقل لهم لن أنثني
عما نويت وشافعي إصراري
لن أنثني فإذا قتلت فإنني
حي لدى ربي مع الأبرار
وإذا سجنت فإنما تتطهر
الزنزانة السوداء في أفكاري
وذا نفيت عن الديار فأينم
يمضي البريء فثم وجه الباري
وإذا ابتغيتم رد صوتي بالذي
مارد عن قارون قرن النار
فكأنما تتصيدون ذبابة
في لجة محمومة التيار
إغرائكم قدر الغرير، وغيرتي
قدر بكف مقدر الأقدار
شتان بين ظلامكم ونهاري
شتان بين الدين والدينار


Was zu deiner festen Pflicht,
dupples Licht,
der ersuchte Gott will geben,
ist in ungezählter Zahl
überall:
Reichtum, Erben, Ehre, Leben.


Unsterblich und ewig bekleibet und bleibet
Ihr Nahme/ der unter den Sternen bekant;
Ihr liebliches singen die Stunden vertreibet/
Verjaget die länge der Tage zu hand.
Die Helden seyn nichtig/
Ihr' Ehre gar flüchtig/
Ihr Nahm vergeht:
Kann aber was tödten
Die Edlen Poeten?
Ihr träfflicher Adel und Nahme besteht.


Přiletí Sup černoper;
skladatel on smutnoher.
Mluví: „Nástin své tragedie
ze hruba vypravím.
V prvním výstupu hned zuří hněv,
v druhém všecko se bije,
řinčí ostruhy, břinčí kordy,
dva v ni souboje a čtyry mordy,
do partérů stříká krev.
Šest milenců otrávím;
synek otce uškrtí
věštby dle cíkánčiny;
matku hoře usmrtí;
za zločince trpí nevinný;
zlosyn za moře uhání;
poslední pak jednání
nápovědu poděsí,
že se v boudě oběsí.“
„„Brávo; totě neslýcháno!““
v háji Pod-Atlantském zaplesáno.
Zazněly bukoty bukačů;
zazněly fukoty trubačů.


Wir wandeln in der Lebenswüſte Noth,
Des Golds bedarf es nicht, o gebt nur Brod!


Již večer byl, když navrátil se zas,
tma byla v dílně, rušit nechtěje
bol královny, šel tiše jako dřív
a stanul vedle sochy v pozadí
v své bílé říze. Socha splynula
do stínů večerních, jak vedle stál.
Vtom hlavu nazvednula královna
a vidouc pohnouti se sochaře
a vidouc bílou řízu, vykřikla:
„On mrtev jest, a bůh mne vyslyšel,
bůh mi jej vrátil, nuže, choti, pojď
na jednu noc, nás obou poslední!“
A sochaři se k nohám skácela.
Chtěl zvednout ji, leč marně, bez hnutí
zde dlela mrtva, teď když zváti svou
moh’ žití svého nejkrásnější sen,
zřel v tahy mrtvole. I zachvěl se,


Lorsqu'on ronge cent ponts de pierres,
Qu'on traverse les huit Bavières,
Qu'on reçoit soixante rivières
Et qu'on les dévore en fuyant ;
Qu'on a, comme une mer, sa houle ;
Quand sur le globe on se déroule
Comme un serpent, et quand on coule
De l'occident à l'orient !


potesse aver da que' che viver locca
più che non fa l'osorrieri 'l danaio;
e quegli è 'l cavalier ch'è senza vaio
ciò è 'l gaudente, cu' febbre non tocca.


Nimms nicht übel, mein Heros. Das ist ein verschiedener Kasus,
Das Geschick, das ist blind, und der Poet ist gerecht.


Byla's posud v liché světa službě,
Nyní ale protři ducha zrak
A jdi sloužit nebeskému družbě.““


Eliáš se ukryl v trudném žlebě
Utíkaje krále Achaba:
An tu s nebes Páně ostraba
Sestoupila k němu na Horebě.


„Bože, Bože! Či snad vskutku bloudím?
Či snad pychem domýšlivým soudím?
Či to padlý anděl vdechl do mne vzdor,
nalil hořkosti mi do mých rtů,
vzepřel duši na tu nicotu,
když svět pustnout vidím na úhor?
Bože, Bože, dej mi vnuknutí,
zda to pokyn tvůj, či hadí uštknutí!


Až sníť bude v lípy stínu,
hodím na ni rozmarinu.


„Nu, jak chcete,“ – správčí počal nyní –
„patron váš to jistě dobře míní,
že jste proti sobě, jakáž rada;
vězte však, že přízeň jeho milosti
se své výše také valně padá.
Není radno plané ve zlosti
podrývati mnohých darů zřídlo,
aby místo čisté vody valné
poděšené vaše oko shlídlo
pramen vyschlý, po něm sledy kalné.
Není třeba, abych vyčítával,
čím pan hrabě, obce příznivec,
vždy svou dobrou vůli na jev dával,
ať tu, onde, vždy, – toť známá věc.
Cesty ve vsi, most i kostel, faru,
chudinu vši od zimy až k jaru
a pak znova zas po léto celé
v mysli nosil, v útrpnosti vřelé,
blahosklonně léčil všecky tíhoty,
dětem vašim pro vzdělání stkvělé
zvláštního chtěl platit učitele,
na oltář pak svaté Kunhuty
obraz nový zjednal na zakázku,
a vy za všecku tu jeho lásku
vzdor a vzdor...“ „Ó slyšte, vzácný pane,“ –


流离赤子最堪怜
房竹山中有废田
耕凿几年皆帝力
岂烦膏血污戈鋋


Bet oft; entdeck am stillen Orte
Gott ohne Zagen deinen Schmerz.
Er schließt vom Herzen auf die Worte,
Nicht von den Worten auf das Herz.
Nicht dein gebognes Knie, nicht Tränen,
Nicht Worte, Seufzer, Psalm und Ton,
Nicht dein Gelübd rührt Gott; dein Sehnen,
Dein Glaub an ihn und seinen Sohn.


Viel lieber Hoffart unverblümt,
Als wenn bei seines Unwerts Proben
Dir einer seine Bescheidenheit rühmt
Und doch nur will, du sollst ihn loben.


Ich lieb' dich, als durch mich Erlös'te
Vom Fluche, dem ich lang geweiht,
Als meiner Freuden reinste, größte,
Als mein verklärtest', schönstes Leid!
Ich liebe dich, in sel'ger Beugniß,
Als menschgewordnes Gotteszeugniß,
Das mir verheißen Glück und Ruh' –
Und du?


Nas ruas ficam as marcas
Da coragem e do medo
Nas sombras da madrugada
Há quem fuja ao seu degredo
E grite a negro nas paredes


Uma só palavra tua
e o viver monótono
que me acompanha
ganhará as cores do arco-íris,
subirá as montanhas
do Nepal,
atravessará
a Cordilheira dos Andes,
cruzará o Canal da Mancha
e se perderá
no Triângulo das Bermuda
Uma só palavra tua
e meus sentidos irão explorar
a Floresta Amazônica,
fotografar
o olho do furacão americano,
visualizar preces no Monte Sinai,
conferir a Muralha da China,
admirar as quedas do Niágara,
visitar as águas da romântica Veneza
e alcançar
as neves do Kilimanjar
Uma só palavra tua
e o muro de Berlim que me rodeia
cairá por terra,
libertando-me das garras
do inferno de Java,
abrirá minhas asas para o vôo de Ícaro
e, queimando meus temores,
fará pousar meus amores
na clareira recém-aberta, desenhada
pelo teu eterno sorriso
de Mona Lis


Měl nás vítr tolik rád.
Musili jsme vandrovat.


Drága barát, beteg költő, ki fekszel
idegzsongító porok vánkosán,
míg higanyoszlop lett szines irónod,
mely le-fel táncol véred taktusán:


Žehnám vás již, lásky kraje zlaté,
Zahrady a pole květnatá,
I vás stromu toho bůžata
Co slib i žert náš i slzy znáte;


C'est là que l'abbé Chaulieu prêche,
Et que verdit sous les buissons
Toute cette herbe tendre et fraîche
Où Segrais cueille ses chansons.


Auf der Burg zu Werdenberg
Lebt es wieder in den Mauern,
Und der Herr im Hirtenhemd
Sitzt, ein Bauer, zwischen Bauern.
Leert den Becher an der Seite
Seiner Retter oft und gern,
Und die Hirten grüßen willig
Grafen ihn und gnäd'gen Herrn.


Géminis fuese, o fuese estación bella,
o querida erección del Sol dorado,
y dos Lopes de un Lope, o de un sagrado
vínculo, efectos dos, que un amor sella


Corre que te pillo,
corre que te agarro,
mira que te lleno
la cara de barro.
Del olivo
me retiro,
del esparto
yo me aparto,
del sarmiento
me arrepiento
de haberte querido tanto.


che scorgo appresso il foco, ovunque io guardo,
che già diffuse sua beltà fra noi,
e descritto si legge in mille carte.


Sweet, oh sweet, the warbling throng,
On the white emblossom'd spray;
All is music, mirth, and song,
At the jocund dawn of day.


Zda taky někdo odtamtud
se k nám sem dolů dívá,
a jest-li tam, jako zde já,
o lásce písně zpívá.


Du Weg wirst selbsten seyn Wegweiser/ Weg und Bahn/
Dir Gott sind wir/ und dir auch Kayser unterthan/
Bey Tag sey Sonn und Tag/ bey Nacht sey Mond und Sterne
so das uns Tag und Nachts nichts schrecke/ noch entferne/
Führ uns bey deiner Hand wie dort den Glaubens Held/
auch wann das Sonnenrad ins grüne Wasser fällt/
Wann nun die sanffte Rast in alle Glieder schleichet/
laß uns die Leiter sehn/ die biß an Himmelreichet/
auf der das Engelvolck mit Lust- gesuchtem Lauf
gestiegen freudig ab/ gestiegen freudig auf.
Heer führer führe uns wie die zweymal sechs Stämme/
deß rothen Sandes trieb/ den zorn der Wellen hemme/
laß die bezähmte Flut wie starcke Mauren stehn/
daß wir und unser Fuß kan unbenetzet gehn/
folgt uns deß Feindes Fuß/ so laß die Schleusen schiessen/
laß loß deß Schutzes Schaum/ laß zischen/ gischen/ giessen/
versencke Roß vnd Mann/ wie Stem/ wie schweres Bley/
So/ daß man fragt/ wo doch der Feind geblieben sey.


Die eine Sonne, die mir glänzt,
Ist meines Volkes Geist,
Und meine Kirche jede Brust,
Die laut die Freiheit preist.


Rachsüchtiger Friede
Zerrüttet das Reich,
Es saugen die Sieger
Dem Schemen dich gleich ...


Bimbózik a majoránna,
Válogat a bíró lánya!
Megvénült a sóskarengő,
Otthon maradt mind a kettő!


Jak chycená moucha v pavučinách
se trápívá duše ve svých vinách.
Za malou krůpěj radosti
platívá mořem hořkosti.


Frisch auf! nimm Adlers-Augen /
schau in die Sonn / die ewig Freud:
es würd dir dieses taugen /
zu dulten hier viel Traurigkeit.
des Himmels Vorschmack / machet
ein all-erleidends Herz /
das alle Noht verlachet /
hält Sterben nur vor Scherz.
Ach wer mit den Gedanken /
wie in dem Meer der Fisch /
im Himmel wär ohn wanken:
wie wär er Heilig / froh und frisch.


Když tvořil bůh a stvořil umění,
tu přišla Hudba hořkou se zlobou,
a počla s vášní mluvit, s žalobou:
„O bože, utiš moje kvílení!
Proč jsi v můj kalich všechnu hořkost slil!
tak mnoho hořkosti! tak malá nádobka!
Toť jinak Básnictví jsi obmyslil –
jsem vedlé něho sprostá chudobka!
Básnictví vložil’s lidstvu do kolébky,
Básnictví vzrůstá s každým člověkem
a jako podlé skal mech měkký, hebký,
tak vzrůst svůj řídí podlé lidské lebky,
vždy okamžiku jesti přiměřené
a vždy se v lásce znovu utuží.
Mně splácí lidstvo jenom nevděkem
a staví Básnictví mne v podruží.
Když posílám své děti opeřené,
jen někdy člověk zlý a nadutý
je přijímá, však jindy mrzutý
je odmršťuje a v svém zlolání
zas od sebe v svět šírý zahání.
Nežádám více lásky pro sebe,
však pomstu, pomstu žádám od tebe!“ –
„„Nuž budiž!““ odvětil se smíchem bůh.
„Jdi spokojena, navštiv lidi zase,
nechť v příhodném neb nepříhodném čase –
vždy otevřen ti má být lidí sluch!
Hned k pláči, k smíchu hned je donutíš,
hned rozraduješ, hned zas rozsmutíš,
a můžeš pomstu svou v tom vyhledávat,
že, když tvá bujnosť nejvíc toho ztropí,
předc hříčka člověk nikdy nepochopí,
co může jím tak podivně zahrávat!““ –
A od těch dob je Hudba povždy lživá
a tím se posměchem teď lidem mstívá:
při těchže zvucích, při nichž Evropan
roztoužením a bolem hořce pláče,
že radostí až dětinskou zas skáče
Falklandských smutných ledů truchlý pán!...


Nach den Thälern der Hellenigen,
Thut mein Sinn sich mächtig sehnigen,
Wo der Boden klassisch schweigt;
Wo der eingestürzte Tempel
Seines Alters düstern Stempel
Aus beredten Trümmern zeigt -
Dahin, Alter, laß mich ziehn!


Und die Sterne sind wie brennende Blicke,
Welten sehnen sich nach mir!
Ich verschmachte. Ich ersticke.
Ja: ich frevelte an Ihr!


Em dimensão de grandeza
Onde o conforto é vacante,


Das ist das Schicksal in hohen Jahren:
Wir können an neuen Lebensfreuden
Kaum Überraschendes noch erfahren,
Doch um so mehr an neuen Leiden.


Hlavičky krásné,
smíchem tak jasné,
růžových brad;
hlavičky vážné,
stíny kam strážné
život již klad’,
o sobě, v hejně,
všecky chci stejně
zlákat do hory své železných vrat.


Sie hat gleichwie ein junges Reh
Durchs ebne Feld hin auf die Höh
Der Berge sich geschwungen.
Hat manches Tal und manche Kluft,
Die ihrem Laufen nachgeruft,
Gar listig übersprungen.


Заиграй, сыграй, тальяночка, малиновы мехВыходи встречать к околице, красотка, женихВасильками сердце светится, горит в нем бирюзЯ играю на тальяночке про синие глазТо не зори в струях озера свой выткали узор,
Твой платок, шитьем украшенный, мелькнул за косогоЗаиграй, сыграй, тальяночка, малиновы мехПусть послушает красавица прибаски жених


Z šedých mračen déšť se hustý lije,
po dláždění voda proudem teče,
ulicemi prázdnými tu města
vojenský se pohřeb truchle vleče.


Teď sedím, trpím. Snové přelíbezní
se rozprchli. Má duše není zdráva.
Tam venku vloček tanec graciésní
v mých prsou něhu temnou odpoutává.
Teď prudký výskot živlů, děs a vřava –
což srdce mé už ani nebije?
Nuž, uklidni se, vášni moje dravá:
Pod sněhem pták se nejlíp ukryje.


Durchs Leben schleichen feindlich fremde Stunden,
Wo Ängsten aus der Brust hinunterlauschen,
Verworrne Worte mit dem Abgrund tauschen,
Drin bodenlose Nacht nur ward erfunden.


Si Amor entre las plumas de su nido
prendió mi libertad, ¿qué hará ahora,
que en tus ojos, dulcísima señora,
armado vuela, ya que no vestido?


Seyd ihr darin, so kommt herfür,
Und mahlet mir drei Rosen,
Die dieses Jahr gewachsen seyn,
Wohl zwischen Weihnachten und Ostern.


A uno a uno tutti vi ravviso,
o miei compagni! e te, sì, che abbandoni
su l'omero il pallor muto del viso.


Allmächtig, wie des weisen Schöpfers Werde!
Ist stets dein Machtgebot;
Denn was nur eßbar ist auf dieser Erde
Verwandelst du in Koth.


Zwar das Auge, das Empfindung blicket,
Zwar die Hand, die simpathetisch drücket,
Zwar der Mund, der Liebe lispelte, wird Staub.
Und der Unschuld helle Morgenröthe,
Und die Jugend, die Verschonung flehte,
Wird des mitleidslosen Würgers Raub.


Trifft ins Königsherz!
Greises Heldengebein
Ist nicht Stahl und Stein,
Nieder wirft ihn Schmerz.


Sur les claires eaux tandis qu'elle penche
Son pâle visage et le trouve beau,
Elle voit flotter au courant de l'eau
Une herbe marine, à fleur jaune et blanche.


Ils courent, les uns fiers et joyeux, l'œil farouche,
Crins hérissés, la queue au vent, et par milliers
Martelant bonds sur bonds les déserts familiers,
Et ceux-ci, mufle en terre et la bave à la bouche.


Mit dem vollen Federhute
Prangt der güldne Gänserich,
Und von seinem edlen Blute
Ueberzeugt sein Wappen mich:
Dennoch sagt die plumpe Stadt,
Daß kein Kutscher Ahnen hat.


Doch länger nicht als noch drey Jahr,
Wirst du noch bleiben leben,
Du sollst es zeigen an fürwahr,
Den Bösen allen die leben;
Sie sollen sich bekehren all,
Von Fluchen, Lästern allzumal,
Der jüngste Tag ist nahe.«


Stund Joseph nicht sehrhöchlich leidbedrängt,
Als Trug auf Trug ihn gäntzlich wolt umhälsen?
Fil Moses einst, weil angst auf angst ihn zwängt?
Er schlägt und schlägt ungläubig an den felsen.
War David matt vor Saul auf seiner flucht,
Das endlich er bei Heiden bergung sucht?
Ich beuge mich, O Gott, vor deinen stegen,
Weil kühlenleicht mich findet doch dein wägen!
Jehovah, hilf! Gib mir den Jesus-segen!


Du wirst aus des Himmels Throne
Wie ein Regen ausgeschütt,
Bringst vom Vater und vom Sohne
Nichts als lauter Segen mit;
Laß doch, o du werter Gast,
Gottes Segen, den du hast
Und verwaltst nach deinem Willen,
Mich an Leib und Seele füllen.


老去头添雪
愁来眼著花
清尊不成釂
闲坐到昏鸦


Durch bebende Zweige fällt
Zerrissenes Mondlicht
Und huscht mit Scheu
Über des kauernden Mannes
Wüsten Rock und wirres Haar.
Seufzend streift vorbei der Nachtwind,
Und der weiße Blütenbusch
Sinnt in träumender Trauer:


Appolův syn nezvedený,
zdárné dítě doby své
cítím blízkost bledé ženy,
jež mne v temno hrobu zve,
cítím, že jsou spočítáni
dnové moji nezbední,
snížil jsem se ku pokání,
sepisuji v odříkání
pořízení poslední.


Aufgeweckt aus tiefen Träumen,
Reckt ein Mädchen ihre Glieder,
Nestelt träg am offnen Mieder,
Mault, als könnt sie nichts versäumen:
Bin ein büschen eingeschlafen,
Nichts zu tun bei meinen Schafen.


Již došli kaple; kněz zde na ně čeká,
též rodiče, by dali požehnání.
Tu Hanuš podle nevěsty své kleká,
jež hlavu posud v tichém štěstí sklání.


Vive para probar que no es un mito
que, si el hombre se inflama sin medida,
¡su dolor sin amor, será infinito!


元统才人总寂寥
奎章遗墨尚风标
钧天梦落江南远
肠断云中紫玉箫


—alto ahí!—me digo—
pues tú eres el guardián
de noche

de la locura
al diablo, al diablo con el llanto
horrendo
por su propia impotencia aplastado
alto ahí
alto, caramba, ahí
sé como nunca podrás ser!
entre mí y el mundo
    una vaca de
caucho
    ordeñan
    hasta sacarle la sangre


Mutasd neki, mint hervadok,
Szemem miként sirdogál,
S mondd, hogy érte ellankadok,
Mint egy gyenge virágszál.


Hluboká je propast mezi dvěma světy:
na jednom je otrok a na druhém pán.
Chceš-li ji překlenout, spadneš v jícen kletý,
abys dole bídně skonal rozerván.


Ja Kind, von diesen Runzeln wär
Nun freilich viel zu sagen;
Am Weihnachtabend kam Kunz her,
Der Henker mußt ihn plagen,


Proto raděj Merlín seděl
v kotlavého dubu skrýši,
co mu všecko dnes?
Na otázky slova neděl,
tiskna k rtům nepenthu číši,
v žilách mráz i děs.


Sie haben Leid von jenem großen Leide,
aus dem der Mensch zu kleinem Kummer fiel;
des Grases Balsam und der Steine Schneide
ist ihnen Schicksal, – und sie lieben beide
und gehen wie auf deiner Augen Weide
und so wie Hände gehn im Saitenspiel.


Ty neurčité starých slepců tuchy,
jimž smrt i život v jiném mluví zvuku,
kdy trnou nervy v divném srdce tluku,


健讼翻成产祸胎
带刀却是杀身媒
争先好胜灾偏速
退步饶人福自来


Stolz schreitet der Ritter den Burgberg hinab,
Ein Schäfer blies auf der Schalmei.
Vier Mönche murmeln am Marmorgrab,
Und draußen lachte der Mai.


Egypten, wi? Ach wirstdu Jacobs müd!
Es schlimmert sich nun stets von Glid zu Glid!
Imehr Gott Israel vermehrt,
I minder wird es stets geehrt!
Was, neue Könige? Ist Joseph schon vergessen?
Wird Israel stat Sklaven nun gebraucht?
Si werden unterdrükkt, und knechten gleich besessen!
Seht, wi vor Gott ihr Angstgebete raucht!
Wi sind, Triumf! di zeiten meist verflossen,
Di Gott der Herr zur dinstbarkeit beschlossen?


„Této nehody mé příčina,
Teprv později mi zjevína,
Zbavila mne na vždy naděje,
Že mé srdce někdy okřeje,
Jak okřívá rosou sprahlé kvítko,
Jako otec když své zhlédne dítko.
Tchán můj, mezi králi hrdý král,
Proti sousedům svým v boji stál;
Slovan Slovanům jest křivdu činil,
A pak přemožence křivdou vinil.
Tedy nevinná ta bratří krev
Svalila naň boží zlost a hněv.
Jeden žertvec hroznou ujat mstou
Nad králem jest vyřek’ kletbu svou;
Bohům černým obět obětoval,
A svou kletbu ve svém srdci choval:
Aby všecky členy jeho rodu
Beze všeho ostávaly plodu.
Tuto kletbu nad svým hrdým pánem
Třikrát opakoval nad mým tchánem.
V chrámě boha hromem vládnoucího
Slyšán byl hlas kněze lajícího.
A ta kletba moudře zatajená
Tajemně mi byla pověřena
V sedmém roce po mém prvním sňatku,
Jako původ mého nedostatku,
Útěchy té, která otci kyne,
Když své dítky k svému srdci vine,
Kteréžto jsou otci hospodáři
Věrnou podporou, když v pozdním stáří
Sil i věhlasu mu ubývá,
Které, kdyžto hrob jej ukrývá,
Jsou i nástupci i plnitelé
Chvalných cností svého ploditele.“


بَكَيْتُ الدِّيارَ وأطلالَها
وقد بَدَّلَ البينُ تِمثالَها
وأخنى عليها خطوبُ الزمان
فما خالَها تلم من خالِها
وفي مهجتي للجوى لوعةٌ
تُقَطِّع بالوَجْد أوصالها
لقد سوَّلَتْ ليَ سَيْلَ الدموع
فما قلتُ يومئذٍ ما لَها
تذكَّرتُ عصرَ الصبا والهوى
يُهَيّجُ للنفس بلبابها
وما اختلس الدهر من لَذَّةٍ
لعهدَ الصبابة واغتالها
زمانٌ أُعاقرُ فيه العقار
وأعصي بِلَهْويَ عذّالها
وأمشي بها مَرَحاً تستميل
من السكر بالراح ميَّالَها
وكم غادةٍ في ليالي الوصال
جَمَعْتُ مع القُرط خِلخالها
وما زلتُ أرشف من ريقها
لُماها وأشْرَبُ جريالها
لئِنْ كانَ ريقك يحيي النفوس
فقد كانَ لحظُك قتّالها
وساقيةٍ عمَّها حُسْنُها
بجنحِ دُجًى قد حكى خالها
تديرُ النضار بكأس اللجين
فتحكي المصابيحَ سيّالها
كُمَيْتاً تجولُ بمضمارها
جآذرُ تَصْرَعُ أبطالها
فيا طيب معسول ذاك اللمى
إذا هَصَرَ الصَبُّ عسَّالها
ولستُ بناسٍ لها ما مضى
وإنْ كنتُ أعْمَلْتُ إهمالها
ولياليَ لم أبد تفصيلها
إذا أنا أبديتُ إجمالها
وأُبْتُ لمشبهة في المسير
زفيفَ النَّعامة أو رالها
كأنِّي تَكلَّفْتُ مَسحاً بها
عروضَ البلاد وأطوالها
طويتُ القفار وخُضْتُ البحار
ورُضْتُ الخطوبَ وأهوالها
وجرَّبْتُ أبناءَ هذا الزمان
وعَرَّفني الدهرُ أحوالها
وإنِّي لَذاكَ الَّذي تَعْرِفونَ
حَمَلْتُ المروءة أثقالها
وإنْ قلَّ ما في يدي لم أكنْ
لأشكو من العصر إقلالها
وإن أنا أتربتُ فالمكرمات
تُحدِّثُ بأنِّيَ فَعَّالَها
وحَسْبك من ذي يدٍ أصبَحْت
تطولُ ولا ذو يدٍ طالها
وإنْ أعْضَلَتْ مشكلاتُ الأمور
أزال وفسَّر إشكالها
وقافية من شرود الكلام
بأخبار سلمان قد قالها
وأرْسَلَها مثلاً في الثناء
وخَصَّ بمن شاءَ إرسالها
فتًى يقتفي إثرَ آبائه
وحاكَتْ مزاياه أفعالها
تنال من الله نعمَ الثوابُ
وتُنْفِقُ لله أموالَها
تَفَجَّر من راحتيه النَّدى
وأوْرَدَ من شاءَ سلسالها
من السَّادة النُجُبِ الطاهرين
تَزينُ العصورَ وأجيالها
لقد طهَّر الله تلك الذوات
وأجرى على الخير أعمالها
بني الغَوثِ غوث فحول الرجا
ل إذا اشتدَّ بالناس ما هالها
وأفعالُها في جميع الصَّنيع
من البِرِّ تَسْبِقُ أقوالها
فما زلتُ أذكر تفضيلها
وما زلت أشكر إفضالها
بكم يُستغاث إذا ما الخطوب
أهالت على الخلق أهوالها
فكنتُم من النَّاس أقطابها
وكنْتُم من النَّاس أبدالها
فَلَو خَلَتِ الأرض من مثلكم
لزُلْزِلَتْ الأرض زلزالها
أبا مصطفى أَنْتَ صوبُ الغمام
ويا ربَّما فُقْتَ هطالها
وقد نَفَقَتْ فيك سوق القريض
وكان نوالُك دَلاّلها
ولما بَلَغْتُ المنى في العُلى
وبَلَّغْتُ نفسي آمالها
أتَتْك النقابة تسعى إليك
تجرُّ من التيه أذيالَها
وألْقَتْ إليكَ مقاليدها
وأبْدَتْ لعزّك إذلالها
وراثة آبائك الطاهرين
فما أحَدٌ غيرهم نالها
عليكم وفيكم ومنكم نرى
وجوهَ السَّعادة إقبالها
إذا لم تكنْ أَنْتَ أهلاً لها
من الأنجبين فمن ذا لها
فقد نلتَ ما لم ينله سواك
فضائل نشكر أفضالها
كلامك يشفي صدور الرِّجال
ويرضي الملوكَ وعمّالها
وحيثُ أخلَّت بها خُلَّةٌ
سَدَدْتَ برأيك إخلالها
وكم يدٍ لك في الصالحات
سَبَقْتَ من البرّ أمثالها
وإنْ أغْلَقَتْ بابها المكرمات
فإنَّك تَفْتَحُ أقفالها


Теряет берег очертаньПлыви, челнок!
Плыви вперед без содроганья —
Мой сон глубоЕго покоя не нарушит
Громада волн,
Когда со стоном вниз обрушит
На утлый челВ тумане чистом и глубоком,
Челнок, плывВсё о бессмертьи в сне далеком
Мечты мо1 мая 1900


Co od tebe, již není pro tebe,
Tvůj svět tak ouzký, tak malý, jest,
Nepotřebuje místa víc, než ty; –
A časem li co z dálky pochopíš
Uchem otevřeným, jen touhu tvou
To budí více, bys to spatřil též.
O já to znám, tak jsem bloudil i já, etc.
Teď však jsem sám si stvořil jiný svět,
Ten žije ve mně – kdo mi vezme zrak
Nímž na tento můj vlastní hledím svět? –
Nic než smrt! Ha! – co díš? – a předce,
Smrť mně zbaví toho také zraku; –
Tehdy – nic – nic – nic nespatřím více,
Nic než tmu, a ani tuto již –?
Vsak co více, ona také sluch
Vezme mi, zbaví mně čichu, citu,
Ani jeden smysl nezbyde,
Co by zbudil touhu po zraku;
Říše ta pustá bude noc,
Až já zapadnu – a smrt a. t. d.


Jací tam velcí tvorové,
jaké jich touhy vzdorné,
jaké v jich očích myšlénky
nezdolné, světoborné!
Jaké tam citů záchvěvy,
jaké tam v prsou běsy,
jaký zas výblesk radosti,
výskavé, šlehavé plesy!


Durch Horchen hört man eben,
Wie man beim Reden spricht.
Heinz wär' heut' noch am Leben,
Horchte Babette nicht.


So wissen wir, daß denen, welche lieben
Dich, lieber Gott, jhr Vnmuth vnd verdruß,
Vnd was sie nur in Furcht vnd Glauben üben,
Voraus jhr Todt zum besten dienen muß.
Wol, allen wol die einig dich erkiesen
Für jhren Freundt, du heltst beständig Fuß.


Vége van. A függöny legördült,
Végső akkordot rezg a húr,
Elszállt a hitem, ifjuságom,
Utolszor voltam trubadur...
Eddig a vágy hevéért vágytam,
Most már a hitben sincs hitem,
Ártatlanság, szűzi fehérség
Bolond meséjét nem hiszem.


Und die Sterne sind wie brennende Blicke,
Welten sehnen sich nach mir!
Ich verschmachte. Ich ersticke.
Ja: ich frevelte an Ihr!


soul, as with an ague shook,
At once both froze and burn'd;
When she, not deigning  a look,
All tearful to me turn'd.


Erd und Himmel musten bilden
Unsers zustands hauptverwilden,
Als aus Edenburg ich eilt,
Als ich nach dem Genf gepfeilt,
Als ich nach Losann gezogen,
Als ich unter Meereswogen.
Wi ich alles überwand,
Weil ich bin von dir gesand:
So wird gleichfals nun geschehen,
Und verherrlichet mein flehen.


Auf welcher Sphäre wandelst du?
Flogst du dem stillen Monde zu?
Nur einen Tropfen deiner Ruh',
Verklärte, geuß ins Herz der deinen
Die hier an deinem Grabe weinen!


Da Capo.


Und wer an seinem Grabe eine Nacht
In Tränen harrt, bis daß der Tag erwacht,
Den seines Lebens Morgenstern verhieß,
Der wird, ist er ein Kind, den Morgen kaum erleben,
Ist er ein frommer Mann, mit ihm, der uns verließ,
Im Tode nur zum neuen Tage schweben.
Die Zeit, sie ist die Nacht, in der wir weinen,
Der Vorzeit Traum, er ist's, den wir verloren,
Der Nachwelt, wird der Tag ihr einst erscheinen,
Lebt unser Freund auf ewig – mir ist er geboren.


Der grund des berges war mit wapen überstreut.
Auff diesem zeigte sich der adler voller klagen;
In seiner matten schooß lag die erfahrenheit/
Und hatten vor den tod viel bücher auffgeschlagen;
Sein sinn-gemählde war ein diamanten-stein/
Mit der bezeichnungs-schrifft: Die zierde von der sonnen.
Vielleicht/ weil/ wie sein glantz vom himmel kommt geronnen/
So witz und wissenschafft des adels ausputz seyn/
Und perlen und beryll von muscheln zwar entspriessen/
Die hoheit aber muß aus ihren strahlen fliessen.


达得浮生去住轻
江楼遇夜旅魂清
远书作罢孤灯静
霜月凄凉雁数声


Gott der wolle Dich umbgeben!
Seiner Wächter grosses Heer
Müss' umb Dein Geleite schweben,
Daß kein Unfall Euch gefähr'
Und die Weg' und Herberg rein
Von der Pest und Kranckheit seyn.


ontem constatei o espectro em mim
com sua mão de fogo exorcizando a dor
mas sei e muito sei que não existem santos
apesar do ódio que sou eu amo tant
ontem cobri redescobri grotescos arabescos
ridículo estranho e iníquo eu era para mi
há sempre uma possibilidade (mesmo que longínqua)
de esquecer a culpa e escapar de mi


– – – Mein freund/ es heissen perlen.


Und zogst das schwert; und steksts nicht ein,
Und tod und höll vorüber sind,


Und sollt' ich nun, statt zu schlürfen den Hauch
Der eisigen Meeresluft,
Im dumpfen Gemach ersticken am Rauch?
Auf dem Holzstoß lieber nach Nordmannsbrauch
Erwähl' ich die lodernde Gruft.


Na široké hladi,
s korun do kapradí,
jak když vše se v nevýslovně
měkké tóny zladí.


Wer mag ermessen den Gestank,
Der hier auch wird gefunden?
Der strenge Gift kan machen krank
Uhrplötzlich die Gesunden:
Er ist wie dikker Koht und Feür,
Durch ihn wird alles ungeheür,
Das stinket, überwunden.


Karddal melyet dicsővé tenni, egykor
Hiven ajánlád ifju véredet,
A hon, az úgy-e szent hon, félig élt már,
Halál árnyéka rásötétedett.
Te messze távozál, - mi itt maradtunk,
Tompán enyészve, mint sivár növény,
Mely élni nem tud, halni még nem érett,
Ledőlt fa korhadó tövén.


Lunge, lunge da noi
Esule vada errante,
Chi vergogna ha d'errar col nostro re:
Venite, o Belgi, voi,
Cui suol tanto piacer l'ostro spumante,
Ch'ebri star ne le mense error non è.


أَلا هَلْ يُفيقُ الدَّهْرُ مِنْ سَكراتِهِ
وَيَرْفَضُّ عَن أَجْفانِهِ طارِقُ الحُلْمِ
وَيَلْمَعُ طاغِي الشَّفْرَتَيْنِ بِراحَتِي
وَراءَ عَجاجٍ راشِحٍ بِدَمٍ سَجْمِ
وَلي صاحِبٌ مِنْ عَبْدِ شَمْسٍ إِذا انْتَمى
تَسَنَّمَ أَعْلَى ذِرْوَةِ الشَّرَفِ الضَّخْمِ
نَأَى فَأَثارَ الحَرْبَ يَصْرِفُ نابَها
عَلَيَّ زَمانٌ كانَ يَجْنَحُ لِلسِّلمِ
فَلا زالَ يَرْويهِ الغَمامُ إِذا هَمى
بِما في ثُغورِ البارِقاتِ مِنَ الظَّلْمِ


مَرةّ أُخرى
ينامُ القَتَلَة
تحت جلدي
وتصير المشنقة
عَلَماً
أو
سنبلهْ
في سماء الغابة المحترقة
حَذَفَ الظل يديها من جبيني
فاختبأنا في الظهيرة
مرَّةً أُخرى
يمرّ العسكريّ
تحت جلدي
مرة أُخرى
يُواري شفتيّ
في تجاعيد النشيد الوطني!


تَغَيَّرَ لي فيمَن تَغَيّر حارِثُ
وَرُبَّ خَليلٍ غيرَتهُ الحَوادِثُ
أَحارِثُ إِن شوركتُ فيكَ فَطالَما
نِعمنا وَما بَيني وَبَينَك ثالِثُ


أمةٌ تخشى زفيرَ الشعر
هل زنزانةٌ ولعٌ بجلادين محترفين
كنتُ مجدّفاً في هيبة الملكوت
قرآنٌ وجوقةُ أنبياء وأشقياء
يزوّجون الموجَ للصحراء
أخطاءٌ بلادٌ حانةٌ
بجَّلتها واحترتُ فيها


Er selbst, der große Gott,
Der Herr, der Sabaoth,
Der Vater, Sohn und Geist,
Der preise seine Güte,
Weil doch mein arms Gemüte
Ihm nie gnug Ehr erweist.


Za ni se strany rády staví,
jí občas slůvko v ucho praví,
přes oči pásku utahují,
vah misky všeljak postrkují.


Questa dei negri fabbri, che sotterra
Batton l'incudi, opra crudel, da l'empio
Avversario infernal fatta ad esempio
Del folgore, che 'l ciel vibra e disserra,


A s hrůzou vidí chvíli tu,
kdy v pokryteckém soucitu
sbor přiblíží se přítelek
a jak jí budou litovat
a jak se stranou budou smát –
ó jak chví jejím nitrem vztek!


Pryč s romantikou manifestů, nic už dél!
co chce tvůj postoj, Sokole: zbraň k noze!?
což zdřímly stráže tvé? Je v domě nepřítel:
zmij zašlap, Kulturelle Symbiose!*)


Plutôt, car j’ai besoin qu’on m’aime. Et puis ceci :
Dieu m’a béni, lui qui punit de main de maître,
Terriblement, et j’ai reconquis tout mon être
Dans le malheur tant mérité, tant médité,
Et c’est ce qui m’a fait meilleur, en vérité,
Que beaucoup d’entre ceux dont si stricte est l’enquête.


大漠沙如雪
燕山月似钩
何当金络脑
快走踏清秋


Ma el fà stringh della pell in di occasion
l'eva anmò direv squas on bescottin,
ch'el n'ha faa fin de quij, giurabaccon,
de fass cred sassinaa in di mezzanin!
E per quest sant Bernard el gh'ha reson
là in dove el tratta dell'amor divin
e che el dis ciar e nett, ve zitti el test,
che Amor quaedam sancta insania est.


Als es des Schäfers sein Mutter erfuhr,
Warum?
Da macht sie früh sich auf die Spur:
Hopp, hopp, hopp auf die Spur.


Komm / meine schöne / komm! Hier unter diesen fichten /
Das / was ich sagen will / geht mich und dich nur an.


Bírlak-e, vagy csábúlt szemeim játéka im e kéz,
És e hókebel és e picin édes ajak?
Illat-e ez, melyet beszivok szomjamban aléltan,
S melynél olvadozok, láng-e ez angyali szem?
Úgy van! egész tündérország bűbája körűlfont,
S én gyönyörérzékből istenek álma vagyok.


Se detuvo el toro frente a su enemigo
Llegó un manantial en su encuentro
Arrancando venas, arterias de su pecho
Mirándolo al piso, lo vio morir
Pasarán madrugadas, y lloraré en silencio
Fue carnada de la noche
Un frió me envolvió en llanto
Buenas nuevas llegaron, llegan y llegarán
Cada que el tiempo cambia en lluvia
Se pierde su mirada en la mía
La veo sonreír
A solas se que llora por ti
Y yo aun te recuerdo


„Líp je ti svadnout slunka před západem,“
dí v srdci svém, a shýbá se k ní na zem,
„než touhy marné soužit se tu hladem
a snad juž zítra opadati mrazem.“


Erbarmet euch doch eures stands,
Des Seelgeistleibs, ihr Erdenreichste Armen!
Ach macht euch los des Höllenbands!
Fallt, fallt zu fus, weil noch bei Gott erbarmen.
Erbärmlichst ist (Ach!) euer thun,
Weil ihr Uns ewigst nichts, alleine euch müsst, schaden.
Ihr grössert Uns genaden:
Gott ist bei Uns, wo wir auch ruhn.
Di Hölle wird, weil Gott mit Uns, zum himmel:
Der Himmel euch zum ärgstem höllgetümmel.


Des Trommlers Schlegel, die im Wirbel sprangen,
Der rauhste Tagruf gellender Trompeten,
Sie gelten jetzo mehr, ihr Nach-Propheten,
Als all eu'r unnütz eitles Versefangen!


Sieh dort die Unschuld hin durch ihre Blumen schweben!
Wird keine Gottheit sich zu ihrem Schutze weihn?
O, möge doch das Schicksal ihr ein Leben
Aus Rosenluft und Abendstille weben!
Sie fürchtet nichts, ihr Herz ist ja so rein;
Sie ist so selig, wenn sie unbefangen
Hinaus zu ihren Menschen geht;
Sie ist so heilig, wenn, mit Lächeln auf den Wangen,
Sie vor dem finstern Hasser steht;
Sie hört noch nicht das giftige Gezische,
Das näher schon durch ihre Blumen rauscht;
Sie ahnet nicht die Schlang' im Dorngebüsche,
Die tückisch ihren Gang belauscht.
Das Unheil naht! Ach! wehrt kein Engel? Schone! schone! –
Die Schlange bricht hervor durch das Verhüllungslaub!
Der Sykophant erscheint! die Unschuld wird sein Raub!
Er reißt von ihrer Stirn die zarte Rosenkrone;
Er tritt sie nieder in den Staub!
Und weinend hängt dein Blick am teuern Raube;
Zu einem Himmel seufzest du hinauf!
Sucht dieser Seufzer nicht, weit hinterm Erdenstaube,
Da stille Land der Unschuld auf?
Unwiderstehlich dringt der Glaube
An eine Geisterwelt sich deinem Herzen auf.


Jedoch zuzeiten waren sie minder
Tobsüchtig gelaunt, die schönen Kinder;
Zu meinen Füßen lagerten sie,
Das Köpfchen gestützt auf meinem Knie.


Recht, Begnügung, Fried und Lust,
Leget in den Staub euch nieder!
Thut euch weh, zerreisst die Brust,
Raufft das Haar, entblöst die Glieder!
Jedes fülle, wie es kan,
Mit Geschrey den Himmel an!


Non fugge amor per lo fugir degli anni
In cor gentil per prender dignitade,
Per pensier gravi, o per matura etade,
Per novi offici o per togati panni.


Wenn das meine sich längst, nur von Aurorens
Thränen einsam bethaut, mit Halmen deckte,
Werden Mirten, o Freundin, dir der Locken
Fülle noch kränzen!


Hotovo. Nuž pojedeme? Sláva!
Nelze jinam nežli na Vranov?
Mře tam echo našich sladkých slov.
Matinka jí požehnání dává.
Láska otevře dva životy.
Konec snění, konec dřímoty.
Miládečka má se vdává.


وعمَّا قليلٍ لنا حاضرٌ آخَرٌ
إن نَظَرْتِ وراءك لن تبصري
غيرَ منفى وراءك:
غُرْفَةُ نومِكِ’
صفصافةُ الساحِة’
النهرُ خلف مباني الزجاج’
ومقهى مواعيدن كُلها’ كُلّها
تَسْتَعِدُّ لتصبح منفىً’ إذاً
فلنكن طيّبين!


Die aber bös, ins ewig feur:
secht, der glaub ist recht Christlich,
Wer den nicht fest glaubt vnd hält theur,
der wird nicht selig gwislich.


Die ziehn mit stillem Leiden
Nun immer morgenwärts;
Denn hart ist alles Scheiden –
Auch für ein kleines Vogelherz.


Knížecí to hrádek,
rudě krytý horem,
pěkná k němu cesta
doubravou a borem.


Tak si vjeli bez ostychu
kamarádsky do kožichu,
poprali se jako lití! –
Byli za to oba biti.


né incolpo te, ma Amore iniusto e parco,
che mai spender non volse in favor mio
non dico un stral, ma pur mostrarti l'arco.


»Ich kehrte heim – ich war wohl betört –
Hast, Mutter, du nie von Heimweh gehört?«


Quédate aquí, corazón.
En tres pedazos partido.
Ya que del buque el silbido
Me intima deportación.
Quédate aquí, que ocasión
Ya en mi viaje no presiento
Para el dulce arrobamiento
De que hasta aquí disfruté,
Y al dejarte aquí bien sé
Que quedarás muy contento.


On se nikde neztratí,
Zeměpán jej ošatí,
A za službu vojenskou mu
Ještě zaplatí.


Přijmi, přijmi ji, Rómy a jara pěvče!
S chvěním jméno Tvé zářící vnukům ona
píše ve mramor český,
žalu jenž, pláči jen zvyk’;


Skřivánek ji pěje v polích,
v liliji se sněžné chvěje;
tu se rdívá v růži ladné,
tu zas hárá, bleskem spěje.


Das Handwerk hast du verstanden –
Ob aber die Poesie?
Das gilt in den deutschen Landen
Heut mehr wohl noch als die!


Lítala síkorka, malá modřinka
Po zemích po dalekých Cara ruského,
Od Volhy ona matičky do Bucharska,
Do Tibetu, Kitaje, do Sibirska,
Tobolsk a Irkuck mimoletem vzala;
A devět moří modřinka přeletěla,
Německo a Polsko k tomu proletěla.
Čemuž ona síkorka, malá modřinka
Daleké krajiny proletovala?
Proto ona síkorka, malá modřinka
Daleké krajiny proletovala:
Radostnou zprávu ona zvěstovala
Všemu ptactvu podnebeskému,
Podnebeskému i pozemskému;
Všechněch ona ptáků přizívala
Tož na veliký trh k moři sinému,
Se vším tovarem, drahým zbožím,
I se všemi penězi hotovými.


Die Dummheit in verschiedenem Kleid
Wird in Deutschland und Österreich frei,
Bei uns die Dummheit aus Unwissenheit,
Dort die Dummheit aus Vielwisserei.


Io tocco el celo alora cum le chiome
et per dolceza par che l'alma m'esca,
sopra la quale tanto ben me cresca
che non lo taceria per mille Rome.


Einsam will ich untergehen
Wie ein Pilger in der Wüste
Wenn der Stern den ich gesehen
Mich zum letzten Male grüßte
Will ich einsam untergehen
Wie ein Bettler auf der Heide.


So tönt die Stimme. Werdet ihr dann lachen,
Euch Menschenlobes freu'n?
Wie, oder wird der Aengsten fürchterlichste
Euch euren Geist durchglüh'n?


Lebe jeder, der's verlanget,
Sterbe, wer nicht leben mag,
Was der Brüder Herz erlanget
Und verlanget, jeder sag,
Was der Wein jetzt offenbaret
Sinkt in Nacht, wenn Tag uns klaret,
Nur der Augenblick sei ganz
Offner Herzen Flammenkranz.


وقالوا أتهجر قطب العلى
حلا يوم جمعتك المستبينه
فقلت هو البحر في فضله
فما ألتقيه سوى في السفينه


Sei flink, um immerdar als Mann zu handeln,
Dann schenkt dir Gott des Segens theures Gut;
Der schwarze Staub wird sich in Gold verwandeln,
Es wandelt sich in Milch das schwarze Blut.


3. To uměním, když při pouhém juž čtení
za stopou znatelně se stopa zvedá
jak na bubnu při marši v zavíření.


一岁今朝是岁除
旅人况复在离居
从来牛女成惆怅
乌鹊桥边莫寄书


Der hüter sich bereite
Zum newen bienenstock/
Da drein dan er sie leite/
Sie sanfft- vnd süßlich lock:
Der stock soll sein bestriechen
Mit edlem Thymian/
Wans nur das kräutlein riechen/
Sie gern sich halten lan.


Snad ještě žiješ teď, snad dávno zemřela jsi.
Leč někdy hovořím-li s dozněvšími hlasy,
tu ozve se v nich jméno tvé.
Snad žiješ, život tvůj však dávno mrtev pro mne.
Je nutno vděčným býti k nepřítomné
a modliti se za mrtvé.


عِذارٌ فيهِ قَدْ عَبثُوا
مُحبّوه وَقَدْ عَنتُوا
يخافُ عُيونَ وَاشِيه
فَيمْشِي ثُمَّ يَلْتَفِتُ


„Divno mi, že stále satyrickou notu pískáš,
Jížto si zbůhdarma nepřátele získáš?“
Známť já tyto věci, milý brachu!
Není třeba míti takých strachů.
Pak-li čtenář jakýsi,
Jehož nemile se dotkly nápisy,
Byl mi dříve trochu přítelem,
Až se málo pozlobí,
Osudu se podrobí,
A vřelým mi bude ctitelem.


Wohlauf mein ** zum Verein
Beflügle die keuchenden Schritte.
Dort zwischen Saphir und Deinhartstein
Setz dich in die richtige Mitte.


Wer sich als Menschen fühlt und tief in sich empfindet,
Daß mit der Menschheit ihn die Menschlichkeit verbindet,
Der wird nicht wollen, wird nicht können auch, die Leiden
Und Freuden des Geschlechts von seinen eignen scheiden.
Wes irgend einer vom Geschlecht sich freut' und litt,
Mitfreuen wird es ihn und leiden wird er's mit.
Doch Freud' ist Geistesthat, zur Freud' ist er berufen:
Ein Thor nur glaubt, daß ihn zum Leiden Götter schufen.
Vernunft will freie That; wer ihre Stimme hört,
Räumt freudig weg, was ihm Freiheit und Freude stört,
Räumt weg die Leidenschaft und mit ihr seine Leiden;
Wird er nun auch darum den Anblick fremder meiden?
Ja, wenn er, dumpf genug, nicht fühlt, was er nicht sieht,
Auch der Vorstellung mit dem Anblick sich entzieht.
Viel lieber kämpfen wird er mit des Geistes Waffen,
Vom Leiden frei wie sich auch andere zu schaffen.
Hat er in sich bekriegt das Leid und es besiegt,
Daß überwunden es zum Fuß der Freude liegt;
So wird er ihren Krieg auch andern helfen kriegen,
Daß sie, von seinem Sieg gestärkt, sich selbst besiegen.
Nicht weil er fühlt, daß er's in sich allein vollbracht,
Wird er die Schwächeren verlassen in der Schlacht.
Wes er sich selb schämt, wird er sich für sie nicht schämen,
Mit Freuden wird er teil an fremden Leiden nehmen.
Ob er den Gipfel auch der Göttlichkeit erstiegen,
Wo Erdendunstgewölk' in Ätherduft verfliegen;
Um wieviel mehr, wenn er sich sagen muß, er sei
Noch selbst von Leiden nicht und Leidenschaften frei.


Ich strecke meine Arme nach dir aus!
Das war der Duft, der deinem Haar entströmte ...


Tu vedi ben quella bandiera grande
che con la Fiordeligi ha giunto i Pardi
quella il gran capitano all aria spande,
e ne da segno a tutti altri stendardi
il suo nome famoso in queste bande
e Leonetto, il fior de li gagliardi
di consiglio e d ardire in guerra mastro
del Re nipote e duca di Lincastro


Mint kutyák közé ha nyulfiat lökének,
Kaptak a beszéden a szilaj legények,
Döng a deszkabástya Miklósnak megette,
Miklós a kudarcon ,búskodik’ felette.
Mert fölérni könnyű, könnyű nemcsak ésszel,
Hanem ököllel is, és megfogni kézzel,
Hogy csak őt bosszantja mind e vastag tréfa,
Mely ugyan fejétől sem járt messze néha.


Ihr Schönen, seyd nicht stoltz! ein häßlich Weiber-Thier
Nimmt eher Lust, als wol, ihr schönsten Engel, ihr.


Über den Tanais, über den Ister
Winket der Tod mit der Sense der Pest:
»Gürte dich, schürze dich, schwarzes Geschwister!
Ferne nach Gallien ruft uns ein Fest.


Sladká chceš být i v krutosti?
Nebudeš jiná ni v lítosti
dnů rozvrácených, zlých..
Ale tvůj vášnivý, zářivý povel –
je povel – k životu!


Del seminato in lei coniugal seme,
a la porta del cel vidde da Pietro
un cardine formar con gli altri insieme;


Huš! Huš! Z té horké koupele
zbylo jen trochu popele.


Amais inquietante história relatada por Paul Auster em A Arte da Fome, coletânea de prefácios, entrevistas e ensaios que acaba de ser traduzida pela José Olympio, não fala de fantasmas, ou de meninos que voam, como os que aparecem em sua Trilogia de Nova York, mas ainda assim é de dar arrepio Auster, que foi um poeta mediano antes de se transformar em grande ficcionista, a conta em uma entrevista, concedida 11 anos depois da experiência que rememora e agora reproduzida no livr
Dominado pelo sonho de escrever narrativas de ficção, mas obrigado pelos fatos da vida a se satisfazer com o espaço mais restrito (e, para ele, menos perigoso) da poesia, Auster já tinha se decidido, no fim dos anos 70, a abandonar de vez as fantasias literárias para se dedicar, apenas, a ganhar dinheir "Houve momentos em que eu pensei que tivesse chegado ao fim, que eu jamais escreveria outra palavra", rememor Em dezembro de 1978, porém, um amigo coreógrafo o leva, sem nenhuma intenção particular, ao ensaio aberto de um bal Auster, deprimido, se deixa arrasta Sem qualquer expectativa especial em relação ao espetáculo, o escritor é, aos poucos, inundado pelo que v Dá-se uma revelação, um desses eventos inexplicáveis em que o acaso se mescla à sensibilidade e, no rasto desse vazamento, o invisível se torna visíve
Ao voltar para casa, ele se tranca no escritório e começa a escrever Espaços Brancos, obra sem gênero preciso onde, por fim, a vocação para a prosa se impõ Escreve, compulsivamente, até as três da madrugada quando cai, exaurido, em sono profund Às oito da manhã, o telefone toca: alguém lhe comunica a morte repentina de seu pai, vítima de um ataque cardíac Semanas depois, Auster recebe uma herança que lhe dá, pela primeira vez na vida, a liberdade de escrever o que bem entende, sem se preocupar com as urgências do tempo e as contas do fim do mê
"Não consigo me sentar e escrever sem pensar nisso", di "Afinal, que terrível equação! Pensar que a morte de meu pai salvou minha vid" Não é preciso aqui rastejar até a lama dos clichês edipianos, ou buscar a muleta das interpretações esotérica O horror está nos fato Auster teria permanecido um poeta medíocre se o acaso, esse deus sinuoso e complicado, não tivesse agido simultaneamente contra ele e a favor del
Essa história não me abandona no momento em que vejo Orides Fontela, a autora de Teia, a professora aposentada que vive na miséria, a poeta que a mídia transformou em "caso clínico", inteiramente asfixiada pela manipulação pública de sua pobrez Não que Orides tenha que, ela também, ser bafejada por um golpe ambíguo da sorte para abandonar a poesia e se dedicar a outro gêner Os versos são, mesmo, seu destin Mas, diante da pobreza, todo discurso elevado - e o mais elevado de todos é o cínico - se torna uma malversaçã E nem a piedade, nem o cinismo, produzem poesi
Penso em Orides porque é impossível não dar valor à sua raiva, à sua decepção à sua sede aturdida de respeito que a mídia, cruel, transforma em curiosidade, como se ela fosse uma poeta de cera em um museu de horrore Nela, também - como em Auster - a necessidade tinha tudo para matar o desejo insensato e se impor como um destin Paul Auster teve a visita da sorte num momento de azar; Orides Fontela tem o azar de ser sozinha, ser aposentada e ser poeta, atributos que não parecem combinar com os modelos de sucesso em vigor, mas tem a sorte infinita de ser teimos E isso a salv Em Teia, ela sintetiza: "A vida é que nos tem: nada mais temos"
Auster relata em seu livro uma segunda história que, pensando bem, dá uma resposta ríspida à primeir Já no fim dos anos 80, passando uma temporada em uma velha mansão de Vermont, o escritor consegue, certa tarde, colocar o ponto final no romance A Música do Acas Orgulhoso, pleno, ele sai para fumar um charuto no jardim e desfilar seu sentimento de vencedo Depara, dois passos adiante, com sua filha de dois anos, Sophie, totalmente nua, agachada sobre algumas pedras, concentrada em fazer coc A menina o vê e, sem interromper o ritual, grita: "Olha, papai! Olha o que estou fazendo!" Auster é obrigado, ali, a abandonar suas divagações de sucesso e glória para cuidar do asseio da filh "Não sei se Sophie estava me oferecendo uma forma nada agradável de crítica literária ou se estava simplesmente fazendo uma observação filosófica sobre a igualdade de todos os atos criativos", di
Todo o esforço de Auster para ser livre se iguala, em um breve instante, à liberdade gratuita da pequena Sophi Sou obrigado a pensar, novamente, em Orides Fontela, que não precisa de nossa piedade, nem de nossa repugnância, nem de nossa aprovação, nem de nossos louvores para ser uma poeta fero Nós a manipulamos para lá e para cá, enquanto ela, indiferente, continua a escreve
("in" O Estado de  Paulo, Caderno 2)


Wir standen unter der Linde,
Da ward mein Herz so schwer;
Meine treue Mutter meinte,
Sie sähe mich nimmermehr.


Ó zahrej ji ještě jedenkrát,
ať chorou mi duši zléčí,
ať pocítím, v hlubinách zvířená,
však blažena, šťastna a smířena
jak před bohem lásky klečí.


Ubledlý klid již nade vším se sklání..
ruka se mimoděčně k nedozírnu spíná –
co profanního v srdci, dohasíná..


Sei kein blöder, weichherziger Thor!
Raffe dich auf und stemme dich fest,
Und den Stock zur Hand, das ist das Best'!
Noch heute schwellt es mir die Brust,
Noch heute denk ich des Tages mit Lust,
Wo mir der Hass in die Fäuste fuhr,
Wie ich den Schafen die Pelze schur,
Männlich, kräftig, das Tauende schwang,
Hei! wie die ganze Herde sprang.


You wrong, the  cries, your own desert,
For you have charms, the youth a human heart.
Your beauty might a savage breast inspire,
At sight of you the coldest age takes fire.
But where's the wonder that a bashful boy,
Should, at the first address, be nice and coy?
He loves, no doubt, and languishes like you,
But fears th' ambitious motive to pursue:
Nor shall your utmost wishes want redress,
I have a draught that gives divine success;
, which th' immortals quaff above;
These sacred drops rewarded love.


Ne, ještě v odpor také porobě
žluč kypí v holubičí útrobě;
ni napřažená zbroj ni léčka lsti
v nás neudolá mluvu naší cti!


Zwar werd' ich oft, o Mutter,
Vereinst du diesem mich,
Dir zum Besuch erscheinen,
Doch nicht zu meines Herzens
Ergötzen und des deinen;
Ich werde Thränen weinen
Des Grames und des Vorwurfs
Viel tausend bitterlich.


Ach, wie langsam er nu schreitet
weil die buß auf dem fuß
folgend allzeit ihn bestreitet!
alle hofnung ist dahin,
ach und weh ist sein gewin,
bis daß ihn der tod erbeutet.


尺书何处候青鸾
吟遍东风十二栏
金谷楼台春尚蚤
海棠憔悴不禁寒


Weinende Sehnsucht,
Lass', o lass' meine Seele
Pilgern und irren,
Fallen, verderben,
Aber gönn' ihr
Hoffnungsloses,
Selig-schweigendes Sterben.


A v noci oné
jsme v oheň změněni šli záludnými stíny
sladkovonné
zapálit oběti na rudé desky viny.


D'un FIORE almo dorato,
che 'n suo verde gentile
a raggio in bel sereno arde simile,
un sì lucido spira e dolce fiato
da far chiaro beato
non pur l'Arno e 'l Mugnone,
ch'altro non par che suone,
ma qual più fosca e torbida palude
di Stige Amor per lui nel cor mi chiude.


E tutte l'altre donne fùr spogliate,
strette in la cintura ognuna adorna,
con tal tesor lor veste lavorate;
in quel che Silvïana al pome torna,
disse: «Le veste v'abbiate levate»;
sì che nïuna più di lor soggiorna.
Imprima quella che l'alma mi rubba
si fu spogliata in una ricca giubba,


玉露光风有至和
道人何物竟蹉跎
如颜尚恨违三月
似孟还须集义多


Však mládec jim vece: „To marno, vy krásky!
Rty miluji bledší a zlatější vlásky,
tvář sinou, spící tiše v bílém kvítí – –
jen s ní chtěl bych sníti
sen věčný věčné lásky!“


A v srdce vyčítavé muce
kles' k dítku rozželený muž
a k nebi zhnětené zved' ruce
a volal: „Pane, věřím už,
že před Tebou víc člověk není
než pták a muška jednodenní.“ –


Sieh, er ließ sein rasches Dräuen,
Ihr die ganze Lebenszeit
Anzufügen solches Leid,
Sich aus Herzensgrunde reuen,
Nahm sie in sein Bett von neuen,
Thät sich weidlich mit ihr freuen,
Zeugte Söhne, stark von Art,
Töchter, wie die Mutter, zart.


Siebenundzwanzig Franzosen,
Da fangen sie an zu zappeln,
Sie denken, Russen sind draußen,
Sie hören die Pferde schon trappeln.


Hle, sedlák Vrcovický,
sám s sebou mluví vždycky!
Dnes slova jako dýky
má na zlé chalupníky,
již našli kdesi,
selské že lesy
jejich jsou při jedné straně.
„Gruntovník platil z nich daně!
Však vrtavé jich hlavy
náš slavný soud zas spraví!“


Vždyť viděl jsem tvé dálné vody,
jak pod závojem šedivým
v nich rákosové kalné brody
se tměly, jako mračna s nebe,
jak bůh by, chtěje zkrotit tebe,
ryl brázdy bujným polem tvým.


أهَاجَت لَكَ الأشجانَ لَمحَةُ بَارِقِ
وزَورَةُ طَيفٍ مِن أُمَامَةَ طَارِقِ
وذِكرَةُ أيامِ الهَوَى عِندَ ذِي الهُوَى
لَيَالِيَ لاَ أختَشِى طُرُوقَ الطَّوَارِقِ
لَيَالِي طَابَ الوَصلُ فِيهَا لِوَاصِلٍ
وأينَعُ دَوحُ العِشقِ فِيهَا لِعَاشِقِ
وأعطَيتُ فِيهَا مَحضَ وُدِّي أُمَامَةً
ولَم أكُ ذَا وَجهَينِ مِثلَ المُنَافِقِ
أُمَامَةُ مَا حَمَّلتني مِن صَبَابَةٍ
وَإِن خِلتِهِ قَد لاَقَ لَيسَ بِلاَئِقِ
أبِيتُ سَمِيرَ النَّجمِ والرَّكبُ هُجَّدٌ
تَسُحُّ عَلَى نَحرِى دِمَاءُ الحَمَالِقِ
وقَلبي يغلي مِن لَظَى الوَجدِ خَافِقاً
فَعُجبِى لِقَلَبٍ مِن لَظَى الوَجدِ خَافِقِ
وِإن تَحفَظِى العَهدَ الذِي كَانَ بَينَنَا
وقَد يَحفَظُ المَومُوقُ عَهداً لِوَامِقِ
فَعَهدُكِ مَحفُوظٌ ولُقيَاكِ مُنيَةٌ
وَمرآكِ لِلعَينَينِ أحسُنُ رَائِقِ
وَثغرُكِ عَذبٌ وَابتِسَامُكِ بَارِقٌ
فَهَل لِى ثَوًى بَينَ العُذَيبِ وبَارِقِ
وإِن خُنتِ عَهدِى دُونَ ذَنبٍ جَنيتُهُ
وقَطَّعتِ مِنِّي مُحكَمَاتِ الوَثَائِقِ
نَهَضتُ لِدَارِ الكَامِلِ السَّيِّدِ الذي
أيَادِيهِ تَنهَلُّ إنهَلاَلَ الوَدَائِقِ
أكَامِلُ أنتَ المُستَلَذُّ الخَلاَئِقِ
وأنتَ الفَتَى المَرضِىُّ بَينَ الخَلاَئِقِ
وأنتَ الذي جُرِّبتَ في كُلِّ مَشهَدٍ
فَألفِيتَ مِفتَاحاً لِقُفلِ المَضَائِقِ
وأنتَ الذي أولاَك مَولاَكَ نِعمَةً
فَفَرَّقتَهَا في النَّاسِ مِثلَ المفَارِقِ
تُوَالِي لِمَن والاَكَ أبهَى بَشَاشَةٍ
وتُولِي لِمَن وَلاَّكَ أسنَى العَلاَئِقِ
وتَبسُطُ لِلزُّوَارِ كُلَّ أرِيكَةٍ
مُنَمَّقَةٍ مَحفُوفَةٍ بالنَّمَارِقِ
وَتَسقِيهُمُ مِنكَ الحَدِيثَ مُعَتَّقاً
وتَمنَحُ صفوَ الوِدِّ غَيرِ مُمَاذِقِ
فَلاَ تَحسَبَنَّ الكَعكَ كُلَّ مُدَوَّرٍ
ولاَ كُلَّ طِرفٍ لاَحِقاً شَاوَ لاَحِقِ
أتَحسَبُ لِي في الشِّعرِ شِبهاً ألَم تَكُن
نَظَرتَ إِلَى مَروِيِّهِ فِي المَهَارِقِ
فَكَيفَ أُجَارَي فِيهِ وهو سَجِيِّتِي
وآخُذُهُ مِن بَينَ جَيبِي وعَاتِقِي
ومَعدِنُهُ فِينَا وعَرصَةُ دَارِهِ
مَجَرُّ عَوَالِينَا ومَجرَى السَّوَابِقِ
فَشِعرِيَ في أقصَى المَغَارِبِ شَائِعٌ
وجَاوزَينهُ الصِّيتُ أقصَى المَشَارِقِ
فَمَن كَانَ مُسطَاعَ السِّبَاق فَذَا المَدَى
وهَا أنَا ذَا فَليأتِنِي بالمُسَابِقِ


Aus allen landen weit und ferren
auf senften, schlitten, wegen, kerren,
ir vil man auf radwerben zug,
etlich man auf mistberen trug,
und etlich trug man auf dem rücken,
etlich gingen daher auf krücken.
Zusamen kam ein hauf der alten
wunderlich, entig, ungestalten
gerunzelt, zanlücket und kal,
zittrent und kretzig überal,
dunkler augen und ungehöret,
vergeßen, doppet und halb töret
Ganz mat, bleich, bogrücket und krum
da war in summa summarum
ein husten, reispern und ein kreisten,
ein achizen, seufzen und feisten,
als obs in einem spital wer.
zwölf man waren bestellet her
die allen alten, so sie funnen,
halfen steigen in den junkbrunnen;


V tomto svatém zanícení
vyřítí se na ulice,
v kapsách s pěstmi zaťatými
vyřítí se jako lev.


Wenn er dringt bis ins Herz, und zu Entschliessungen,
Die der Säufer verkennt, jeden Gedanken weckt,
Wenn er lehret verachten,
Was nicht würdig des Weisen ist.


ma fin che stai absente, al manco guarti,
che puoi che fian gli impedimenti tolti,
venghi, che per ristor possa abracciarti.


Als ich zum letzten Mal dich sah,
Mein herzensguter Schatz,
Vergessen hatt ich Alles ja,
Mein Schatz!
Ich habe nur an das gedacht,
Was uns vor Tausend glücklich macht,
Mein Liebling, o mein Schatz!


Parmi veder dintorno al bel crin vostro,
giovanetto d'età, vecchio di senno,
folgorar le corone, che a voi denno
l'invitte e larghe man del gran Re nostro.


When Philomela, e'er the cold domain
Of crippled winter 'gins t' advance, prepares
Her annual flight, and in some poplar shade
Takes her melodious leave, who then's her pilot?
Who points her passage thro' the pathless void
To realms from us remote, to us unknown?
Her science is the science of her God.
Not the magnetic index to the North
E'er ascertains her course, nor buoy, nor beacon:
She, Heaven-taught voyager, that sails in air,
Courts nor coy West nor East, but instant knows
What Newton, or not sought, or sought in vain.


Sein angenehmes Blat erbrach ich mit Vergnügen,
Ich sasse Kummers-voll in meiner Einsamkeit,
Doch muste sichs vergnügt nach meiner Sehnsucht fügen,
Daß deine Zuschrifft mich von ohngefehr erfreut.
Ich zanckte mich mit dir, und zwar in den Gedancken,
Und in dem Augenblick erhielt ich dieses Blat,
Das, da mein Hofnungs-Schiff so lange schien zu wancken,
Mir endlich doch von dir Bericht ertheilet hat.
Drum stärckte sich mein Geist, so bald als er vernommen,
Daß sich Selander noch zu meinen Freunden zehlt.
Diß hat mir, liebster Freund, den Argwohn gantz benommen,
Der mich die Zeit daher gefoltert und gequält.
Ich greiffe recht mit Lust nach den bestäubten Bogen
Und bin, wie du selbst siehst, zum Dichten aufgeräumt,
Die frohe Post hat mich auf den Parnaß gezogen,
Von dem mir bisanher auch nicht einmahl geträumt.
Was könte, frag ich dich, mich zärtlicher wohl rühren?
Als daß du noch vor mich ein Angedencken hegst?
Aus deinen Zeilen kan ich mehr als klärlich spühren,
Daß du den Nahmen noch von mir in Hertzen trägst.
Den hast du, wie du schreibst, recht tieff darein geschrieben,
Wo könt ich prächtiger, als da, verwahret seyn?
Du schenckst mir deine Gunst, und zwar mit solchen Trieben,
Die niemand tadeln kan und mehr als Engelrein.
Diß muß mir in der That was angenehmes heissen,
An Freunden fehlt es zwar uns nicht so hier als dar,
Doch kan man alle nicht vor ächt und gültig preisen,
Denn wahre Freunde seynd, wie mich bedüncket, rar.
Die Worte seynd mit Seim und Honig überzogen,
Allein das Hertze heist und bleibet stets vergällt.
Wie vielmahl hat uns nicht ein falscher Freund betrogen?
Weil unter tausenden den Strich kaum einer hält.
Drum kanst du künfftighin, Selander, leicht ermessen,
Wie hoch ich deine Gunst und Freundschafft schätzen muß,
Ich werde selbige so leichte nicht vergessen,
Diß ist, was wilst du mehr? von meinen Brieff der Schluß.


Du meidest das Concert: man drängt sich da so sehr;
O, so versäumest du die Kirche nimmermehr.


Ei ja, das wäre frei! sprach Cyprie mit Lachen.
Wolauf, wir wollen uns recht heute fröhlich machen,
sprach Bacchus! Holla, ha! schenkt ein, schenkt hurtig ein
das nectarsüße Bier, den Ambrosiner Wein!


Ging ich jüngst verlassen, Liebe!
Einsam und entfernt von dir.
Wie ich's so bedachte trübe,
Tratest du als Kind zu mir,


Jch bin und werd’ auch ewig ſein
wie ich mich einmahl dir verſprochen/
mein Eyd verbleibet unzerbrochen/ ſolt’ auch der Himmel fallen ein/
die Erde nimmer feſte ſtehen
und alles drunt- und druͤber gehen.


Ch'ogni gran ...


Was werden alle Musen neun
Und Gott Apollo höchstmit sein,
Wenn unsre Kinder Hungers schrein
Und unsre Länder darben
Und unsre Prasser starben?


Jej našli mrtvého, po krátké chvíli
již vykrvácel... ona živá byla,
ji zachránili... strnulost však zbyla
jí v bledé tváři, jejíž profil bílý
ve stínech splýval, v nichž se duše skryla.


Soy yo, amor mío,
quien golpea tu puerta.
No es el fantasma, no es
el que antes se detuvo
en tu ventana.
Yo echo la puerta abajo:
yo entro en toda tu vida:
vengo a vivir en tu alma:
tú no puedes conmigo.
Tienes que abrir puerta a puerta,
tienes que obedecerme,
tienes que abrir los ojos
para que busque en ellos,
tienes que ver cómo ando
con pasos pesados
por todos los caminos
que, ciegos, me esperaban.
No me temas,
soy tuyo,
pero
no soy el pasajero ni el mendigo,
soy tu dueño,
el que tú esperabas,
y ahora entro
en tu vida,
para no salir más,
amor, amor, amor,
para quedarme.


Ambrosy Spinula/ Marggraf von Seste.
Den Feinden war ich stäts ein scharfer Stachel-Dorn/ 5
Die Pfaltz und Niederland bezärt noch meinen Zorn/
Der Mantuaner auch. Hälf Dapferkeit für Sterben/
Man läse dieses nicht: Mein Ruhm wird nie verderben.


Mert én vagyok az ész,
A teremtő elme;
Én az üdv, a szellem
Szertelen szerelme.


«Esta en plantas no escrita,
en piedras sí, firmeza honre Himeneo,
calzándole talares mi deseo,
que el tiempo vuela. Goza, pues, ahora
los lilios de tu aurora,
que al tramontar del Sol mal solicita
abeja aun negligente flor marchita».


host jeden hrubý, drzý, spitý zcela
se smíchem skočil, chtěl ji obejmouti.
Jak ubohá se vzpírala a chvěla, –
však nemohla se z jeho spárů hnouti.
On svíral pevně její ručku bílou
a pokoušel se, políbit ji v líce.
Kol pustý smích. – Já nezdržel se více, –
ku smělci skočím, veškerou svou silou
jím stranou mrštím. Zazněl pokřik divý
a spití hosté proti mně se ženou.
Já přitisk’ k sobě dívku poděšenou,
jež ke mně zvedla pohled úzkostlivý,
a stál jsem hotov k nerovnému boji. –
Útokem ženou, – starý krčmář běží
mně na pomoc. Já protloukl se stěží
divokou vřavou, – v útěku jen spása! –
a prchám s dívkou, jež mi v rukou leží
na polo mrtva. A za mnou se řítí
divoká smečka, vyje, řve a jásá.
Však krčmáři se zdařilo mě skrýti
v jakousi jizbu nevelkou a temnou.
A zavřel dveře. – Tma mě obklíčila
a bledá dívka sama byla se mnou.
Ó, jaká bouře v prsou mých se kryla!
Já její dech jsem cítil na své tváři
a celou tíhou půvabného těla
opřena na mne, v rukou se mi chvěla
a kolem hrdla ručky své mi kladla.
I já se zachvěl. – Při krvavé záři
kmitavých blesků, která v okno padla,
kol jsem se rozhled’ – Jakés lůžko prosté
jsem u zdi shled’ a na kraj jeho sednu,
své děvče zlaté na klín zlehka zvednu.
Mne bázeň jímá, – nepokoj můj roste
a zdá se mi, že zardívám se studem.
Však nikoliv! Já neměl proč se rděti!


S jásotem v sboru
táhnou zpět k dvoru
s kořistí značnou.
Tam teprv začnou
zapíjet lov!


Wie steigst, o Lübeck, du herauf
In alter Pracht vor meinen Sinnen
An des beflaggten Stromes Lauf,
Mit stolzen Türmen, schart'gen Zinnen!
Dort war's, wo deiner Erker Zahl
Der Hansa Boten wartend zählten,
Dort, wo die Väter hoch im Saal
Ein Haupt für leere Kronen wählten.


„Já nechci ujíti jí,“ Renald řek’,
„když Bohu zlíbí se, bych podleh’ jí.
Však nemluv o mně, o sobě mi mluv.
Jak mám ti sloužit? Čím ti ulevím?“


Sag ich's euch, geliebte Bäume,
Die ich ahndevoll gepflanzt,
Als die wunderbarsten Träume
Morgenrötlich mich umtanzt.
Ach, ihr wißt es, wie ich liebe,
Die so schön mich wiederliebt,
Die den reinsten meiner Triebe
Mir noch reiner wiedergibt.


»Lieb fand ich ein Mädchen und hab ihm's gesagt,
Sie flüstert ein Nein, kaum daß ich gefragt,
Und alles im Nu – nun beklemmt's mir die Brust,
Daß Herz ich und Mund nicht zu halten gewußt!«


有一八十翁
臂枯复耳鸣
乘春只独往
山水何泠泠


Heinz Widerporst bin ich genant,
kum her aus wildem Lappenlant,
gen berg sten mir all meine har,
wan ich bin widerspenstig gar;
mein sin selzam, eglisch und wunderlich,
all mein gedanken die sint sunderlich,
mit keim menschen die concordiern,
eigensinnigkeit tut mich ziern;
was iederman für gut erkent,
wirt von mir veracht und geschent;
was man vernicht, dem gib ich preis,
leb ganz widerpörstiger weis,
wes man sich freut, des traure ich,
wes man trauert, des freu ich mich,
was man gutes wil fahen an,
das wend ich allmal, wo ich kan,
und was auf ganzer ert geschicht,
das laß ich mir gefallen nicht;
gottes würkung ich allzeit tadel,
regenten, fürsten und den adel,
geistlich, weltlich, groß unde klein,
rat und gericht und die gemein;
man predig, schreib, sing oder sag,
über das als ich schrei und klag
on alle ursach, fug und glimpf
und bin ein rechter wendenschimpf,
ein wilder lap, ja dem allein
gefellt der eigen willen sein.
zwei eseloren ich auch hab,
darbei nimt leicht ein weiser ab,
das umb mich ist die weisheit klein;
zerstreuet sint die sinne mein
und gen gleich durch einander wabern,
wie auf dem felt der gmete habern;
des sint meine wort unbehut.
solt ich verreden leib und gut,
so halt ich doch kein zal noch maß,
weil mir gfellt weder diß noch das,
schlag ich iedem ein blechlein an,
keinr billichkeit schon ich nit dran,
es reim sich oder reim sich nicht,
dasselbig mich nit hart anficht,
und wer mich darumb strafen wolt,
dem würt ich feint und gar abholt,
wan ich wil allzeit haben recht,
ob schon all welt mir widerfecht;
je mer man stillt, je mer ich tob,
wiewol ich selber bin so grob,
ei, gröber vil den das bonstro,
ein ungeschickter schadenfro,
und west vor unverstant dargegn
einr sau kein sattel aufzulegn.
des bleib ich weis heuer als fert,
geleich wie unsers mülners pfert.
mein gwant das ist ein igelsbalk,
darmit deck ich mein groben schalk,
bin stachlicht ganz iglischer art,
halt allenthalben widerpart,
wan ich stich mit spitzigen worten
tückisch umb mich an allen orten;
sitz ich in rat oder gericht,
laß ich der weisheit fürgang nicht;
wo ich dann in eim hantwerk bin,
anricht ich vil unrats darin;
wo ich denn in gesellschaft kum,
so schlag ich oft ein lerman um;
wo ich in einer gaßen sitz,
sticht die ganz nachbarschaft mein spitz,
und wo ich denn kom in die e,
da mach ich meim gemahel we;
wo ich auch won in einem haus,
da hebt sich mancher wilder straus.
ich sei bei leien oder pfaffen,
hat iederman mit mir zu schaffen;
ich kif, ich gron, ich grein und zank;
kein mensch umb mich verdienet dank,
mach vil zank, hader und aufrür,
krieg, widerwillen und unfür,
das iederman mich billich schetz,
ich sei ein rechte hadermetz.
nach mir zeuch ich ein dorenstrauch,
das mich blutrüstig machet auch,
mit scharpfen doren meine schenkel,
fuß, solen, fersen und den enkel,
wan ich mir selb richt törlich zu
durch mein abweis große unru,
ich hab bein leuten gar kein stern,
niemant hat mit mir zschaffen gern;
weil ich nichts ungetadelt laß,
mißt man mir auch mit solcher maß;
wer mir zumag, der tut mich rupfen,
mit worten und mit werken zupfen,
das ich doch nicht mer dulden kan;
weil mir zusetzet iederman,
so wil auch ich Heinz Widerporst
wider gen in des waldes forst,
fliehen fürbaß menschliche bildnus,
bleiben einsam in meiner wildnus,
weil mir mein weis gefellt allein,
und genzlich unbekümmert sein
mit der welt, biß doch mit der zeit
ent nem mein widerpörstigkeit.


Mit dem Himmel zanken
Kann ich freilich nicht,
Aber ihm zu danken
Für das Strafgericht,
Scheint mir eine schwere Pflicht,
Daß von meinen Kranken
Zwei ins Grab nur, und nicht mehr noch sanken


Dne naivní začala hra. Dík bohu, den slunný byl,
řemeslníky, pastuchy, děcka, lenochy z vil
já vídám a prostým jak řádem se vše to řídí.
Tu v tichu se stává mi,
z tohoto kouta zrak že vidí
i za duši parku, kde sedím, za stromy s travami,
dny nerozbolestněných, snědých lidí,
jimž volnost dálek třeští hlavami.


Solvete il nodo inviluppato e duro,
spengasi il foco e il dispiatato sdegno,
sì che viva d'amore omai sicuro!»


O céu tem suas lágrimas em silêncio


Mezi smrčky s větví rozložitou,
kde je stinno jako pod stany,
od kumburských hradeb odervané
leží čedičové balvany.


Mlád přísně soudil jsi. A dnes bys hůře soudil.
V tom velkém soumraku veliký národ zbloudil.


O Dieu ! si vous avez la France sous vos ailes,
Ne souffrez pas, Seigneur, ces luttes éternelles ;
Ces trônes qu'on élève et qu'on brise en courant ;
Ces tristes libertés qu'on donne et qu'on reprend ;
Ce noir torrent de lois, de passions, d'idées,
Qui répand sur les mœurs ses vagues débordées ;
Ces tribuns opposant, lorsqu'on les réunit,
Une charte de plâtre aux abus de granit ;
Ces flux et ces reflux de l'onde contre l'onde ;
Cette guerre, toujours plus sombre et plus profonde,
Des partis au pouvoir, du pouvoir aux partis ;
L'aversion des grands qui ronge les petits ;
Et toutes ces rumeurs, ces chocs, ces cris sans nombre,
Ces systèmes affreux échafaudés dans l'ombre,
Qui font que le tumulte et la haine et le bruit
Emplissent les discours, et qu'on entend la nuit,
A l'heure où le sommeil veut des moments tranquilles,
Les lourds canons rouler sur le pavé des villes !


¡Yo solo vivo dentro
de la primavera!


Und außerdem man nichts vermißt,
Hat man den Mund, der selig küßt.


座主登庸归凤阙
门生批诏立鳌头
玉堂旧阁多珍玩
可作西斋润笔不


¡Un soneto me pides! ¡Qué diablura!
A la tal petición no me someto;
me pone tu pedido en tal aprieto,
que no fuera contártelo cordura


Já stál na temeně tmavé hory
zrakem k tobě upřeným,
řeka rozvodněná kmeny rvala
a v hráz kladla vztekem svým.


Gitarre, wie du hängst so traurig!
Die Saiten tönen nimmermehr,
Die längst zerrißnen wanken schaurig
Im Abendwinde hin und her.


Prolétnu také Tvojím žitím
jako ten vlak, žel, jak ten vlak,
touhu své krve nenasytím
nikterak, Bože, nikterak?


Seguro de ser bien recompensado,
con los cuatro elementos siempre en guerra,
lo mismo en la llanura que en la sierra,
vive dichoso el labrador honrado


zvedáme vzdorně, lidstva hnusné rány
my pevnou rukou odkrýváme v ráz,
o hadrech chudiny se zpěv náš štvaný
jak zimní valí noc, z níž dýše mráz.


Na pravo pak Petřín za údolem
stromů vrchol vznášel nad vrcholem,
ustrojený v jara květnou něhu,
jako vlny smaragdu a sněhu.


Wie sich nun die Welt verneuet
zu der frohen Frühlings-Zeit;
wie sich Stadt und Feld erfreuet/
und vergißt deß Winters Leid;
also wird nach diesem Leben
Gott das neue Salem geben:
Da wird alles werden neu
bey der Engel Jubelschrey.


Let přes tisíc má noha světem kráčí,
co viděl jsem, to líčit nepostačí
ni jazyk Demosthena.


Ach Sanct Andrees! erbarme dich,
Und gib mir einen Mann,
Und weil ich ihn so eigentlich
Jetzund nicht nennen kan,
So komm, und bring ihn diese Nacht,
Daß er vor meinem Bette lacht,
So bin ich wohl daran.


Ich finde keine Wege gut und ohne Steine,
Nur den mich drängt die eine Glut,
Daß mein Mund auf dem deinen ruht
Und dein Blut wird das meine.


Die hände starren/ die geschribẽ
Was viel berühmbter leuth ergetzt:
Die hände die so viell getriben/
Sind durch des todes handt verletzt.
Hier ist das ende meiner reisen:
Alhier verläst vns was wir preisen.


潺潺石磴泻红泉
路蹑丹梯入紫烟
岩有高人无问处
庵罗双树碧参天


Però contra il legato tengon burgo
e di botto secorenno a Gastruço,
pescando il çiglio nel sanguineo gorgo;


Fricek musí dále jíti
Na té cestě třikrát perné;
Páni pána chtějí z něho míti,
Obou duše ostanou však věrné
Sobě též i svému žití.


A vím tak málo! Málo zkusil jsem!
Žluč hněvu ve mně mořem rozlévá se,
a chtěl bych vyčítat a klnout všem,
že málo řekli mi o světa kráse.


Astrea schön!
ich laß dich stehn:
den Seelen-Hirt zu lieben.
Er / der rechte Celadon /
ist beständig blieben.


Nezřel jsem jí dvacet roků,
Bůh ví, poznal bych ji dnes? –
Náhle venku hlas se ozve,
a já v srdce cítím řez.


A sotva že mohla v předsíni stát,
z pod nachových líček začla se smát.


内诏传宣视漠然
炉头偏有邺侯缘
十年宰相三更梦
半芋原来不值钱


„O děka tobě, děka ti!
Ty služko věrnomilá!
Kéž Bůh sám tobě odplatí,
Že tos mi oznámila.
S potěšením a honem jdi!
Leť honem zpět a slečně di:
I poutu tisíceru
Že Líbu svou vyderu.


Ewig soll sichtbarlich bleiben ihr Thron,
Gleichwie die Sonn und vollkommener Mon.
Ewig ihr Same, denn Gott hats geschworen,
Da er sie Christo zur Erbschaft erkoren.


百镒光寒一径深
潜疑造化铸成林
贪夫或有凭阑者
不见修篁但见金


إن تغيبوا عن العيون فأنتم
في قلوب حضوركم مستمر
مثلما تثبت الحقائق في الذهـ
ـن وفي خارجٍ لها مستقر


„Ach! ſchrien die Zofen, ach!
(Die an das Ufer ſprangen
Und ihre Haͤnde rangen)
Ach! Ach! Prinzeſſin, ach!
Was fuͤr ein Streich, Ihr Gnaden!
Nun han wir’s auszubaden.


»Huldvoll, wie die Muse mir erschienen,
Als vor mir des Lebens Fülle lag,
Spendest du mir jetzt mit Engelsmienen
Einen neuen späten Frühlingstag.«


Their tender passion both confest;
Night drew apace, they fought for rest
But sleep had flown away.
His image was a waking dream;
When Luna show'd her pallid beam
They thought it break of day.


Seht ihr mich milde glänzen,
Und warme Sommernächte schön erhellen,
Wo leise Freudewellen
Der Erde Kinder kühlen nach den Tänzen;
Sind's Sonnengeister nur, die sanfter spielen.
Mein eignes Wesen könnt ihr so nicht fühlen.


Gott aber sitzt im himel hoch,
dem sie so widersprechen:
Die mißthat gibt Er keynem nach,
er wirts gar schwerlich rechen:
Sein augen zwar
sehn alles klar,
prüfen der menschen kindern;
Wer jm recht thut,
der hats auch gut,
die bösen wirt er hindern,
irn freuel zuuermindern.


细雨送秋声
明蝶竞春蕊
不见绕梁人
相思隔江水


Gúnykacaj korbácsol vérig.
Pénzünket, mézünket,
hitünket, kincsünket
adóba kérik.
Mi marad? Mi marad?


Von seiner Raubsucht hat man auch
Manch' gräuliches Exempel:
Er fegt oft Nachts mit seinem Hauch
Rein Kirchen aus und Tempel;
D'rum haben auch die Menschen ihn
Verdammt, daß er muß Schiffe zieh'n,
Ja, Mores ihn zu lehren,
Läßt man ihn Gassen kehren.


Die letzten Blätter, die an Büschen hängen,
Zerrauft ein Wind mit monotonem Wort,
Die Sterne stehen kalt am Himmel dort,
Und vor mir liegt ein Weg von Meileslängen.


Den Bewohnern Persiens von fern und nah
Entbietet des Reiches Herr, der Schah
Durch meinen Mund Gruß und Gnade zuvor
Und diese Mahnung in euer Ohr:
Ein Märchenerzähler ist heimgekehrt,
Der dem Schah ist lieb und werth
Und den er hochhält und verehrt,
Der in seinem Munde hat aller Vögel Schall
Und die tausendstimmige Nachtigall,
Der in seiner Sprache Wunder birgt,
Und mit Worten Wunder wirkt,
Seine Verse sind wie Zuckerrohr,
Und Blüthenduft steigt aus ihnen empor.


Kan mein Mund dich schon nicht zeigen,
Werd ich doch von dir nicht schweigen!
Deine Libe macht mich kühn!
Jesus ist mein Seelgewin!


Vergilio mantovano infra costoro
conobb'i' quivi più ch'altro esaltato,
sì come degno, per lo suo lavoro.


Welcher Berg ist überstiegen!
Welche Last ist abgelegt!
Gott der Starke half mir siegen,
Dessen Arm die Schwachen trägt.
Wenn die Knie im Steigen brachen,
Wenn die hohlen Augen sprachen:
»Hilf mir, Gott!« – so half er mir.
Helfer, Preis und Dank sei dir!


Daß du uns die Pleure schenkst τὴν ἡμῶν οἰκίαν, und da immer mehr versenkst σῦ τὴν Εκκλησίαν.


马舞睨禄山
猴朝识朱温
人岂不若兽
变故辄负恩


Nel mi' bordon non avea ferratura,
Ché giamai contra pietre no·ll'urtava;
La scarsella sì era san' costura.


Stead, aki az Örök Békét könyvbe írta,
Most már tudjuk, mért halt hűvös hullámsírba,
Megsejté e harcot bús próféta-lelke,
S kétségbeesetten ugrott a tengerbe.


»Es ist kein Gott!« – Mit tausend Übeln ringend,
Stürzt der gequälte Mensch ins öde Nichts hinab;
Und schweigend fliegt die Zeit, sich auf und nieder schwingend,
Hin über ein weit aufgeworfnes Grab!
»Es ist kein Gott!« so schrein aus dumpfen Hallen
Des Jammers Klagen auf, und schallen
Durch das Gewölbe der Natur. –
Es tönt mir nach von der verheerten Flur!
Da zog das Unheil hin um eingestürzte Hütten!
Und durch das Leben ging der große Meuchelmord!
Allgegenwärtig hier und dort,
Flog eine Furie, Verderben auszuschütten!
Das Heiligste verhöhnte wilder Spott! –
O Harmonie der Welten! ist ein Gott?
Ist ein Gericht, und darf's der Frevel so verhöhnen? –
Da scholl es, wie ein Ruf, zu meinen Klagetönen:
»Still! rechte nicht! der Eingeschränktheit Sohn
Wird nur berührt vom nachbarlichen Ton;
Das Ganze wird das Einzelne versöhnen.«
»Was ist das Ganze?« fragt das tief zerrißne Herz,
»Ich kenn' es nicht, ich bin von seinem Schutz verlassen!«
Und auf zum Himmel blickt der starre Schmerz,
Den Gott des Rechtes will er fassen. –
Ach! führet denn kein Laut im Menschen auf die Spur,
Den Heiligen zu glauben, ihn zu ahnen?
Kein Wink in der uns rings umwaltenden Natur,
Um unserm Blick den Weg hinauf zu ihm zu bahnen?


    Nay, if it be thy will I shall endure,
    And sell ambition at the common mart,
    And let dull failure be my vestiture,
    And sorrow dig its grave within my hear
    Perchance it may be better so - at least
    I have not made my heart a heart of stone,
    Nor starved my boyhood of its goodly feast,
    Nor walked where Beauty is a thing unknow
    Many a man hath done so; sought to fence
    In straitened bonds the soul that should be free,
    Trodden the dusty road of common sense,
    While all the forest sang of liberty,


„Ba otec vlasti!“ Rožmberk opáčí,
„jak miluje on svoji otčinu!
Kdybysi viděl jen, jak je mu k pláči,
kdy mnohdy hledě v zdejší krajinu,
volává: „Kéž jsem o deset let mladší!
Ach tak snad vzdálen vlasti zahynu!“
Jesti to vskutku lásky hodný kníže,
a kdybysi jej Žižko poznal blíže,
jemu bys oddal se tu hodinu!“ –


Od západu hosti jedou,
Svatebčané opilí,
A na saních ženich jede
V sobolovém kožichu;
Před ním metelice,
Za ním chumelice,
Kudy starý jede,
Peluňka vyrostá.
O matičko, nechtěj mě
Za starého provdati,
Já, matičko, raděj chci
Na mladého čekati.


„Hej, ruku, sestřičko, mi dej,
bych snáz se dostal k tobě!“
„Zde, bratříčku můj, chyť se jen!“
„I s tou mi nelze z vody ven!“
„Tož vezmi ruce obě!“


Denn es ist uns ein Kind gebor'n!
Es ist uns ein Sohn gegeben!
Und der Königsstab wird sein auf seiner Schulter,
Und sein Name wird heißen:
Wunderbar!
Hoher Rath!
Der starke Gott!
Der ewig-ew'ge Vater!
Der Friedefürst!


翠华初到玉池游
笑指宫人按棹讴
湘水英魂在何处
犹教终日竞龙舟


Ob deinesgleichen auch, dich selber sah ich nie.


Noci, v nichž proudy mystické lásky dušemi vanou od světa k světu
a ze zraků září podmaňující hloubkou budoucích světel!


Sóbálványa lettem
Hazám dúlásának,
Szeretett jószágim,
Csűreim, táraim
Bús pusztulásának.


وَعِندي مِن لَواحظها حديثٌ
يُخبِّر أنّ رِيقَتها مُدامُ
وفي أَعطافها النَشوَى دليل
وما ذُقنا ولا زعم الهُمامُ


Tornossi adunque con sue gente Orlando,
e 'l campo fece con gran furia armare:
per tutto Runcisvalle è ito il bando
ch'ognun presto a caval debbi montare;
e Turpin va con la croce segnando,
e cominciava tutti a confortare
ch'ognun morissi volentier per Cristo
e ricordare la passion di Cristo.


Do bezdna padá těžká kotva vědy,
neb nejistot se drtí o skaliska,
kdes bleskne země a zas mrak jen šedý
a děs a prázdno plavci hrdlo stiská.


Tu v divokém chvatu s vichřicí v let
do města a s koně dolů!
ve zmatku na sebe přehodil hned
talár a ornát i štolu.


إذا ما ذَلَّ إنسانٌ بدارِ
فمُرهُ بالرحيلِ على بِدارِ
فأرضُ اللَهِ واسعةٌ فضاءٌ
وفي أكنافِها دارٌ بدارِ


Pensavas, Doroteu, que o nosso chefe
Passasse à insolência, que refiro,
De insultar, por amor de um vil mulato,
Um velho professor tão bem aceito,
Um velho professor, além de sábio,
Na terra singular no seu ofício?
Não, meu prezado amigo, não pensavas;
Pois quero, Doroteu, dizer-te a causa:
Esta grave ameaça e grave insulto
Foi feita em tom de paga, porque o bode
Curava, cuidadoso, ao próprio chefe
De mal oculto, que a modéstia cala.
Maldita seja tu, pouca vergonha,
Que tanto influxo tens sobre este leso!


Ezért pipámat megtöltöm szinültig,
a gyújtót lassan föllobogtatom
és kinézek a nyitott ablakon.


О, покинь меня! напрасно
О любви мне не тверди
И так пламенно, так страстно
На страдальца не гляди!
Я боюсь палящих взоров
Огнедышащих очей,
Я боюсь, как злых укоров,
Милых ласковых речеОтойди! я им не верю,
Я давно от них отвык;
Одичалому как зверю,
Чужд любви твоей языКак дитя я суеверен;
Мне странна твоя печаль,
В этом мире — я уверен —
Никому меня не жалВ жизни странник, в год несчастья
Я узнал земных друзей
И чуждаться их участья
Дал обет в душе моеТы пока еще не знаешь
Горькой муки бытия;
Погорюешь, пострадаешь,
Так увидишь, прав ли


霁虹解缆动江声
风不随人舟易横
咫尺青泥含淡月
何时相对话平生


天道原来秉至公
受天明命列人中
抡才若不依天道
王法虽容天不容


四面岚光似玉光
满城和气贺丰穰
红炉底事不邀客
回雪落梅空断肠


»Und hätte ich wieder
Zu wählen die Wahl, –
Wieder wählte ich, o Wahlvater,
Mir die Wonn'ge zum Weib.«
»Ich mir den Mann zum Gemahl.
Denn weit sel'ger als dein Walhall
Weiß ich, was ich mir gewann
An lodernder Liebe
Göttlichem Glück!«


Der du dein schönes heiliges Antlitz
Verbirgst uns schmerzbeladenen,
Mühsal-Leidenden
Unseligen Menschen,
Willst Du in Qualen uns lassen,
Ewig verschließen für uns dein Herz,
Nur allein trinken
Vom Borne deiner Liebe,
Wie eine kalte schöne Geliebte
Dich berauschen an dir selber?


还家一笑即芳辰
好与名山作主人
邂逅五湖乘兴往
相邀锦绣谷中春


Den z jara byl, tak úsměvný, a slunný
jak světice mé azurový zrak!
Juž bílou řekou houpaly se čluny
a v olších parku cvrlikal si pták
svou píseň první, s níž se vrátil z jihu,
když u okna já zavřel rychle knihu
a března krásou ve kraj vyváben,
jak šťastný motýl vylétl jsem ven!


Padre, se non ti sdegni,
Mutato sei da quel che fosti in terra.
Morian per le rutene
Squallide piagge, ahi d'altra morte degni,
Gl'itali prodi; e lor fea l'aere e il cielo
E gli uomini e le belve immensa guerra.
Cadeano a squadre a squadre
Semivestiti, maceri e cruenti,
Ed era letto agli egri corpi il gelo.
Allor, quando traean l'ultime pene,
Membrando questa desiata madre,
Diceano: oh non le nubi e non i venti,
Ma ne spegnesse il ferro, e per tuo bene,
O patria nostra. Ecco da te rimoti,
Quando più bella a noi l'età sorride,
A tutto il mondo ignoti,
Moriam per quella gente che t'uccide.


Já, pane? Já... odemkla dokořán!...


uzan yeşilliğe, gününü gün eşarap sen benim g


Teď šotek zdřím’... snad andělíčků roje
ho v nebe lákají a ve hry svoje,
neb šeptají mu báji večera...
A matka v staromodní sedla křeslo,
jí chvění lahodné se v duši sneslo
při vůni snů nad knihou Zeyera.


أَضنى الهوى جَسدي وأَكسفَ بالي
وحُرمتُ وصلَ الشادِنِ الطّبَّالِ
رمتُ الوِصالَ فقالَ خطبٌ هيِّنٌ
لكنَّ كيسَك مثلُ طَبلي خالِ


Hab' ich doch an manchen Tagen
Zu der Liebsten ihn geschickt,
Dies und jenes ihr zu sagen,
Was mir lang das Herz gedrückt.
Grüßend kam er heimgeflogen:
Doch zu bald nur sah ich klar,
Daß der Schelm mich doch betrogen
Und nicht einmal dorten war.


To celky v sobě hotové jsou, vím,
dál žijí klidně, kosmos z nich se skládá;
jen v nitru člověka ta věčná váda,
spor, záchvat, vznět dál k cílům nejvyšším.


Was ladet jhr doch, Herr Pretor,
Mich ein zu ewrer Freude?
Die Kräfft' hiezu hatt' ich zuvor,
Die ich nun ewig meide.


Hertze des Himmels und Auge der Sterne/
Welches erleuchtet und zieret das Feld/
Kertze der Erden und Fackel der Welt/
Zeige doch deine geschmünckte Laterne/
Zeige das Angesicht voller Rubien:
Grüße die Erde mit deinem Gesichte/
Mache das trauren mit Freude zu nichte;
Freude sol heute vor trauren einzihn.


Vnoučeti se spánkem sneslo
na hedbávné řasy víčka
a v snu dítko proměnilo
na krásného andělíčka.


Allora udi': "Dirittamente senti,
se bene intendi perché la ripuose
tra le sustanze, e poi tra li argomenti".


El-kijöve Bak Orbán száz hajdúval,
Nagy igyet tarta az hadban valókval,
Horvátinuvit forgódik hadával,
Bak Orbán fogllyá esék ötvenhat jó magával.


لك يا مليحة مقلةٌ مع حاجبٍ
للسهمِ عن قوس لقلبي يرشق
وحبال شعرٍ قد شقيت بحبها
إن الشقيَّ بكلِّ حبلٍ يخنق


To bylo již na třetí den,
co v krvi ležela
a marně, marně čekala
na příchod anděla.


Temně zní a jednotvárně
hukot strojů po sazárně
ze strojovny jako repot
posledního do kouta;
otroci, jak dí si sami,
schýleni jsou nad kasami
snášejíce na svém hřbetě
povinnosti chomouta,
mnohému i s obličeje
v těžkém vzduchu pot se leje –
jeť tak dusno, jako bývá
v přírodě, než nad krajem se
hrozná bouře rozpoutá...


E gli occhi ciechi ne l'afflitta mente
forse men tristi, e se non fuor di pene,
pur con la gioia de l'antica spene
le voglie ognor terrei paghe e contente.


,Már nincsen börtönében! - mond tompán a követ! -
Sok év után igazság győzött a bűn felett;
De haj, mit ér az ifjan-őszűltnek, hogy szabad?
Agyában őrült lelke örökké rab maradt.’


Sugarak lelke! te adtál sugarat
hogy megmosolyogtak a sötét ugarak


Кто, как лебедь цветущей Авзонии,
Осененный и миртом и лаврами,
Майской ночью при хоре порхающих,
В сладких грезах отвился от матери, —
Тот в советах не мудрствует, на стены
Побежденных знамена не вешает,
Столб кормами судов неприятельских
Он не красит пред храмом Ареевым,
Флот, с несчетным богатством Америки,
С тяжким золотом, купленным кровию,
Не взмущает двукраты экватора
Для него кораблями бегущимНо с младенчества он обучается
Воспевать красоты поднебесные,
И ланиты его от приветствия
Удивленной толпы горят пламенеИ Паллада туманное облако
Рассевает от взоров, — и в юности
Он уж видит священную истину
И порок, исподлобья взирающий!
Пушкин! Он и в лесах не укроется,
Лира выдаст его громким пением,
И от смертных восхитит бессмертного
Аполлон на Олимп торжествующи


Hol a virány, amelyet gondolok?
Hol a leány, kiért e szív dobog?
Virány, szent halmain hogy nyugodjam én;
Leány, hogy lángba szálljak kebelén.


A tak plna touhy dnes
čeká na lokaje,
ten se zatím choulí kdes
v tmavém koutku stáje
a když přijde k princezně,
řekne ta mu líbezně,
hladíc při tom jeho bradu:
„Prchni, milče, se mnou z hradu!“


Ist Dir zu stark deß Kreützes Hitz?
Ei laß Dich unterrichten.
Eß spricht der Geist, Sie Sei Dir Nütz,
Dieweil Sie kan vernichten
Deß Fleischeß Lust; doch wird die Pein
Kaum wehren biß auf Morgen,
Den sol der Trost vorhanden sein.
Die Hülff ist unverborgen:
Waß wiltu den viel sorgen?


Din Hart, din Seel verspreckst du
un snackst mi gor to schön –
man mit din Ogen steckst du
as mit'n Metz nah een'n.


青青水中蒲
九节根如玉
食之可延年
神清发长绿


Ez leng szűntelen körötte,
Evvel álmodik, beszél,
Ennek hallja nyögdelését,
S búja nagyságában él. -


Non vi debbo parer troppo importuna,
Purché sì tosto al mondo oggi mi mostri,
Che non però non fia quest'aria bruna,
Né perderan color le gemme e gli ostri;
Che ad onta delle stelle, e della luna
Bastano a farmi chiara gli occhi vostri:
Copra sua porta il cielo ai lumi suoi,
Che sempre è giorno, ovunque sete voi.


Drum dir, die schmerzvoll mich gebar,
Dir, junge Zeit aus Blut und Eisen,
Leg ich mein Herz und seine Weisen
Nun stumm auf deinen Hochaltar!


Prenda loco, se po far dimandare;
se no, dimandi cagion d'altro lato;
ca, per ingegno e per forza, mostrare
vol la donna che vegna tal mercato.


------------ Mint óriási
Kebelnek tompa dobbanási,
Kondul meg egy várbolt alatt
A sziklatépő kalapács
És megrenditve a falat,
Belé mindig mélyebbre ás.
Egy mécs rövidlátó sugára
Világol a sötét munkára;
Pőrölye húzamos, kimért,
Visszarugó csapásinál
A munkás néha meg-megáll,
Letörli égő homlokát:
Kérdőleg föltekint, miért?
De egy szó rádörög: „tovább!”
Mögötte Szúnyog zord alakja,
Mint barna kőszirtből faragva;
Árnyékát mozdulatlanul
Végig fektette a falon.
Arcára egyik oldalon
A mécs fakó világa hull,
S a domború csontok megett,
Melyekre bő fényt ereget,
Mutat homályos völgyeket.
S e megfagyott ábrázaton
Nem rezdül egy ér, egy izom;
Ezüst eresztől árnyazottan
Az ajk, ha szól is ottan-ottan,
Tán föl se’ nyílik, meg se’ moccan;
Csak szeme villog mély gödörbül,
Mint tigrisé, midőn sötét
Barlangjából prédára lés -
Kisérve mindenik kövét
A sziklafalnak, mely legördül,
S a dolgozó gyors eszközét. -
A munka foly, tágúl a rés;
A kar hevűl, a pőröly ég,
Nyomán szikráznak a kövek:
Meghódol a kemény tömeg
És felkiált az úr: „elég!”


„Můj milý, poslyš – je tak tma,
a cesta je tak nejistá.
Čas nespěchá – dne vyčkejme,
kdy roztaje, co pouhým sněním,
v jasném a klidném světle denním –
a pak se na pouť vydejme.“


Halt ein mit deinen Kapuzinerergüssen,
Ich war Mensch, das heißt entsagen müssen.
Ost hab' ich mich auf mich selbst besonnen,
Habe den Sieg über mein Fleisch gewonnen.
Was weißt denn du, was predigst du mir
Wie ein langweiliger Fakir.
Sind nicht verschieden unser Saft,
Unsre Schwächen, unsre Kraft, unsre Leidenschaft?
Dem tobt im Innern beständig ein Meer,
Dem andern fällt die Überwindung nicht schwer,
Weil er eiskühlen Sinnes ...


Ist gleich räuch-opffer/ brandt und heerdt
Nicht deiner himmel-schönheit werth/
So wird dich das doch nicht beflecken;
Und bistu göttin/ so da liebt/
Da man ihr himmels-ehre giebt?
So laß mich deinen nectar schmecken.
So dich mein feuer lencken kan/
So schaue dessen funcken an/
Und laß mich nicht so schmählich sterben;
Doch/ soll es ja gestorben seyn/
So laß mein leben samt der pein
Durch deiner augen glut verderben.


Darmo! Lásky sladká vláda
juž mne jala v těsný kruh;
s lípy samé zlato padá,
květným pelem tmí se vzduch!


Ein stiller See des Weibes weich Gemüt,
Das fromm in sich empfängt das Licht von oben,
Drin sich die Himmel himmlischer noch malen.


Ich weiß es heute selber nicht;
Ich hab ein Heldenangesicht.


Schafe weiden die Trift; auf der gewässerten
Aue brüllet der Stier, stampft das gesättigte
Roß; die bärtige Ziege
Klimmt den zackigen Fels hinan.


Dupnul Bavor: „Zpupný cháme,
v posled kážu: nadmi měch,
ne-li, oprátku ti dáme,
viset budeš jako věch!“


寻诗冲雪过山家
拄杖铿铿石径斜
自笑道人无长物
酒壶随处有梅花


non fu da te il guastator feruto
d'Arcadia? sì fu, e fu colui
ch'avea di carne umana riempiuto


Ždáš-li sobě blahý svět,
musíš, dívko, rozumět
hříčkám Amorovým:
poslyš tedy, zlatoušku!
já Ti – ústa ku oušku –
tajně o nich povím.


Doch auf ewig ist dein Prangen,
Liebster Ort, für mich vergangen,
Nichts ergötzt hier meinen Geist,
Wo sich Hannchen nicht mehr weist.


Todos los comercios hoy estaban cerrados
y además sólo tenía 50 pesetas
Tres tomates y un huevo
Eso fue todo
Y softly as in a morning sunrise.
Coltrane en vivo
Y comí bien
Cigarrillos y té hubo a mi alcance.
Y paciencia en el compás
del atardecer.


Darum/ wer sich in dem Lieben
unbetrübt gedenkt zu üben/
ehre deiner Hoheit Pracht.
Ich/ so lang' ich werde bleiben/
wil von deiner Güte schreiben
und erheben deine Macht.


Ah, credi tu, Orlando, ch'io non sappi
per che cagione io v'abbi qui invitati,
e quel che disse Rinaldo mi cappi?
E se di qui voi non fussi passati,
egli eron ben più là tesi i calappi.
Voi siete nella trappola ingabbiati:
non uscirete mai di queste porte
s' a tutto il popol mio non date morte.


Schlaff du süsse Seelen-Ruh /
schließ die Herzen-Liechter zu!
helle Sonn / laß dir gefallen /
einzuhalten deine Strahlen.
Kommt die Zeit / so wird der Blitz /
deiner Gottheit Macht und Hitz
alle Welt mit Glanz erfüllen /
nach bestimmtem Gottes willen.
Engel / singt /
spielt und klingt:
schlaff du holde Seelen-Ruh /
schließ die Herzen-Liechter zu!


Hajóm után ne nézzetek ti
keserű arccal, gyűlölettel.
Magamra hagyva, szállok én a
mély és titkos vizek felett el.


»So ist auch Dir Dein letztes Licht versunken,
So findest Du den sichern Hafen nicht,«
Grollt dumpf mein Herz. ... Da plötzlich ward es licht
Und auf den Wellen tanzten goldne Funken.


Estar contigo ao acordar, ver como se abrem as tuas pálpebras, cortinas corridas sobre o sonho, sacudir dos teus lábios o silêncio da noite para que um primeiro riso me traga o dia: assim, amor, reconheço a vida que entra contigo pela casa, escancara janelas e portas, deixa ouvir os pássaros e o vento fresco da manhã, até que voltas para junto de mim, e tudo recomeç


Kdo v své outlé mladosti
uměl snášet starosti,
věrně očekávej
z ruky Boží – radosti.


Sehn Sie nun, wie weit geschieden
Unsre beiden Pfade:
Ihnen eines Gartens Frieden,
Mir die Barrikade,


	Né vo' che strano il mio parlar ti paia,
né ch'io favelli, anzi cicali, a caso,
come s'io fossi un merlo o una ghiandaia;


Ty zmizíš ve množství a než se naděješ,
ranami jeho zabolíš a zatrneš,
až jeho úzkosti a jeho pochyby
i tebou otřesou a v líc tě políbí.
I budeš nemocen, až tebe zachvátí
vír jeho radostí i muka závratí,
leč každým poznáním se znova uzdravíš,
v sluch vtělíš se i vid, k duším se propálíš,
a po zkouškách, až dovedeš se ovládnout,
snad budou závidět ti harmonickou pout,
neb ten, kdo dojde, chodcem zdá se přešťastným,
jsou rány zhojené, zastřeny soustrastným.


Und ich kränze den Altar mit heiligen Priesterhänden!
Der uns Frühling erschuf, er ist's, der Kränze verdienet;
Denn er pflanzte der Wüste zuerst den schwangeren Keim ein:
Siehe, da sproßte der Keim, von Sonnenstrahlen begossen,
Und brach Blüthen hervor; drum krönen Blüthen den Altar,
Rings um den Altar sind Blumen gestreut, dem Schöpfer des Frühlings!


Devět hochů popálila
Plamenem svých tváří,
A čtyrem se zima s horkem
Po těle rozráží.


Da che guerra m'avete incominciata,
paleserò del vostro puttineccio,
de la foia, che tanto v'è montata
che non s'atuteria per pal di·lleccio.


Non aspectar che con ordine io scriva,
ché le querele e i mie' iusti lamenti
vengon qual mar dopo fortuna a riva;


Die eilenden Minuten fliehen
Er merket die Gefahren nicht,
Und fühlt nur ihre Wange glühen;
Doch sie, sie träumet länger nicht,
Sie reißt sich von ihm los mit Beben,
Er sieht sie durch die Hallen schweben.
Verhaucht ist der Minute Leben.


Welch Geglöckel, welch Gebimmel
Klingelt meinen Berg heran?
Kommt der brave Schellenschimmel
Jener guten Fee Morgan?
Und der Himmel! Nein, der Himmel!
Seht doch nur den Himmel an!


世俗何知贫是病
神仙可学道之馀
但知白酒留佳客
不问黄公觅素书


Zu lang war dem Kyffhäuser
Des Rotbarts Todesnacht,
Da ist für seinen Kaiser
Der gute Berg erwacht.


Sollt Ihr ohn meine Seiten
Zur andern Heyraht schreiten,
Herr Doctor? Zeig ich nicht
Euch hier auch meine Pflicht?


Teď když tvá hlava polibky juž syta
s mých šťastných ňader klesá v unavení,
teď v nejsmělejších tužeb vyplnění
ty mníš, že slza na dně číše skryta;


Welch heitres Leben wogte auf dem Schlosse
Am andern Tag, ergötzlich war's zu schau'n;
Von allen Seiten kamen hoch zu Rosse
Herbei die Ritter und die Edelfrau'n.
Der Herr von Greyerz stolz, mit reichem Trosse
Von seiner Burg zu Oron kam er traun,
Der Castellan von Chillon ist erschienen,
Und Herr von Tavel selbst ist unter ihnen.


Заросла тропа моя к богу
Травою густоНикто не покажет дорогу,
Нужно самоЯ не знаю, что сделать надо,
Чтобы смертный мог
Принести из божьего сада
Для себя цветоУ меня лишь могильные севы,
Всюду тлен и мутБогородица приснодева,
Укажи мне путь!
«ты сложи суету земную,
В нищей встань чистоте,
И в святую рань, в золотую,
Выходи налегкРазойдется трава густая,
Просветится стезя,
И фиалку из божьего рая
Я сорву для тебя»


حَمّامُنا بَردُها شَديدُ
وَما عَلى نَتنِها مَزيدُ
كَأَنَّ فيها أَبا المُرَجّى
يُنشِدُ ما قالَهُ الرَشيدُ


Ma non si sono apposti già di questo,
che colpa non ci avea ser Tuttesalle,
e Malagigi il dicea manifesto.
Aspetta pur che sieno in Roncisvalle;
quantunque il tradimento fia per resto,
perché la penitenzia arà alle spalle;
e Carlo, come e buon tre volte e sciocchi,
quando fia più che morto, aprirrà gli occhi:


BRITANNIA smiling, views her golding plains
From mitred bondage free and papal chains;
Her jocund Sons pass each unburthen'd day
Securely quiet, innocently gay:
Lords of themselves the happy Rusticks sing,
Each of his little tenement the King.
Twice did usurping Rome extend her hand,
To reinslave the new-deliver'd land;
Twice were her sable bands to battle warm'd,
With pardons, bulls, and texts, and murthers arm'd;
With PETER'S sword and MICHAEL'S lance were sent,
And whate'er stores supply'd the Church's armament.
Twice did the gallant Albion race repell
The Jesuit legions to the gates of hell;
Or whate'er Angel, friend to Britain, took
Or WILLIAM'S or ELIZA'S guardian look.


In Einem scheinen wir nur nicht sein zu vergleichen;
sein liebliches Gestirn', als fester Liebe Zeichen,
kunt' ihm für Wind und Tod sein kein Behältnüß nicht;


Kehren die Kraniche wieder zu dir, und suchen zu deinen
Ufern wieder die Schiffe den Lauf? umatmen erwünschte
Lüfte dir die beruhigte Flut, und sonnet der Delphin,
Aus der Tiefe gelockt, am neuen Lichte den Rücken?
Blüht Ionien? ists die Zeit? denn immer im Frühling,
Wenn den Lebenden sich das Herz erneut und die erste
Liebe den Menschen erwacht und goldner Zeiten Erinnrung,
Komm ich zu dir und grüß in deiner Stille dich, Alter!


Erscheint dir etwas unerhört,
Bist du tiefsten Herzens empört,
Bäume nicht auf, versuch's nicht mit Streit,
Berühr es nicht, überlaß es der Zeit.
Am ersten Tag wirst du feige dich schelten,
Am zweiten läßt du dein Schweigen schon gelten,
Am dritten hast du's überwunden,
Alles ist wichtig nur auf Stunden,
Ärger ist Zehrer und Lebensvergifter,
Zeit ist Balsam und Friedensstifter.


„Já zákon lásky vám nesu,“
Dolcino sladce zved’ hlas,
„jeť Kristus věčná jen láska,
ty ani mi nezkřivíš vlas.
Děl Kristus: ,Stiženi vedrem
kdo jste, ó spějte jen sem!‘
A já dím: ,Co třeba jest komu,
ty chléb, ty ženu si vem!‘
Neb žena je potravou duše,
jak těla je potravou chléb,
kdo tomu zákonu čelí,
je chromý a hluchý a slep.
Vy kněží pro sebe strhli
jste obé v hltounství svém;
jdi, nech mne dál jít mou cestou,
svět váš mi bludem a snem!“


Jsou pole požata a jako prázdné dlaně...
Jak polní cestou jdu, mne jímá tichý žal
pro rudý v poli mák a modré oči chrp,
pro klas ten zkosený, jenž vlnil se a zrál.


Tak proti vůli zlověstným jsem ptákem
se lidem stal a vždycky nešťastníka
má věštba bouří stižena zlým mrakem.


Ztrestaný sbor mnichů valnou dobu
snášet musil pekelníka zlobu;
marně zaklínal a boha prosil,
vláhou svěcenou dům celý rosil.
A by dostoupen byl vrchol trýzně,
biskup rozhodl se, v jejich středu
prodlít hostem na znamení přízně –
kterak ďábelství skrýt jeho hledu?
Sboru tesknému pluh péče, hoře
hlubší vráskou chmurná čela oře,
čím den uvítání chvátá blíže –
až je soudruh jeden zbavil tíže.


Měď na lebce a v mědi hnát,
meč vážil centnýř akorát
a nad košilí z kmentu
měl krunýř na pět centů.


Und zum Salute donnern die Batterieen
Den Kaisergruß, wie niemals er gebracht.
Zweihundertfünfzig heiße Munde schrieen
Den Gruß hinaus mit aller Atemmacht.
Scheu schielt aus gelbgesäumter Wolkennacht
Zum ersten Mal die weiße Wintersonne,
Und schwefelfarben leuchtete die Schlacht
Bis auf die fernst marschierende Kolonne –
Daß hoch mein jung Soldatenherze schlug in Wonne.