Laß in seinem Rate sitzen
Weisheit und Gerechtigkeit,
Sieg von seinen Fahnen blitzen,
Führt das Recht ihn in den Streit.
Doch verschmähend Lorbeerreiser,
Sei der Friede sein Geschick,
Gott erhalte unsern Kaiser,
Unsre Liebe, unser Glück.


Ő még látta a régen múlt
Nagy időket,
Még látta a szabadságot,
Hősiesen kiküzdőket.


L'ira di Dio sopra 'l mie capo caggia
s'i' 'l feci, o dissi oppure unque el pensai,
Tesifone e Megera e' tristi lai
caggino in me, ed Antropos selvaggia


y con desgana y tedio de lo escrito,
el alma llena de mortal quebranto
la sed de lo perfecto y infinito


年来夺锦马群空
而况君家有八龙
传与乡人经济策
问焉何惜少舂容


Quelli ch'usurpa in terra il luogo mio,
il luogo mio, il luogo mio che vaca
ne la presenza del Figliuol di Dio,


Ein jeder kriegt, ein jeder nimmt
In dieser Welt, was ihm bestimmt.


أَبْقَاكَ ظِلاَّ لِلْعِبَادِ وَمَلْجَأً
وَأَعَانَكَ الرَّحْمَانُ مِنْ سُلطْانِ
قَدْ زَيَّنَ الدُّنْيَا بِنُورِ جَمَالِهِ
فَلِذّاكَ مَا يُدْعَى أَبَا زِيَّانِ


Po břehu pustém, jejž v tajemném krytu,
pahýly olšin lemovaly šedě,
krok jeho spěl ku strmé skalní srázi,
kde v černé sluji v jarých vlnek třpytu
Brložský potok jasné perly hází,
jež něžná ruka Vltavina sbírá,
když v lůno její bystrý ručej chvatí. –
V otvor se vplížil, hluboká noc, čirá
jej v zimnou náruč těsně přivinula –
však na cestu mu snové jeho zlatí
svítili z duše rozvlněné steskem
jak hvězdy venku třpytným čaroleskem.


In deinen Tempel soll ich treten,
Zu deinen Göttern gläubig beten,
Was jemals mein Gemüth durbebt,
Soll ich mit muth'ger Hand verwischen,
Dann, meinst du, werde mich erfrischen
Der Frieden, welcher dich umschwebt.


Sì com'io tacqui, un dolcissimo canto
risonò per lo cielo, e la mia donna
dicea con li altri: "Santo, santo, santo!".


Ma questa donna, a me nimica, e Amore,
In tante aperte sue belleze e intere,
Ascoso ha un cor di tigre che dispere
Convien l'alma mia posta in tanto errore.


Doch sausen sie mir lange gut,
Ich andre drum nicht meinen Mut,
Und nicht erhitz ich meine Sohlen,
Um das Versäumte nachzuholen.


De Salomón la máquina dorada,
del templo y de sus obras la opulenta
fábrica, y lo que el Indio Ofir presenta,
la plebe escucha en lagrimas bañada.


A mluvčí z malířů a sochařů
šli do paláce. Ještě bouřněji
lid venku hlučel, by dal slovům jejich
patřičný důraz. Posli vrátili se:


Zwar auch sie in Grenzen zu setzen,
Unter Menschen Menschen zu sein,
Fühlen die Furcht in ihrer Schwäche,
Wenn sie müd von der Arbeit ruhn,
Wenn die Sonne den Himmel verläßt,
Alle Gestalten zusammenschwimmen,
Die dem Geist nach sich widerstimmen,
Mit von ihrer Kälte gepreßt.
Ach da türmen sich Schreckbilder auf,
Wie kein Mittelgeschöpf sie empfunden.
Und ein zürnender Gott scheint ihm sein Bruder,
Der ihm den Fuß auf den Nacken setzt;
Jeder Mensch ihm größer und besser,
Jedes Geschöpf ihm lebendiger als er,
Bis in die innerste Wurzel der Seele
Sich die Urstimme wieder erhebt.
Hier ist Berg – und Götter und Menschen
Werden auf dir ihres Daseins froh.


Wer Gott wil sehn, der muß in Gottes Wesen steigen:
Denn Gott wil sich bloß Gott sonst keinem Dinge zeigen.


Hochachte, das di Ewikeiten
Dir ewigewigst Pein bereiten
Der ewigewigstewgen qual
Im ewigewgen schrekknisthal,
Da du hergegen köntest wohnen
Gottähnlich bei den heilgen thronen
In ewigewigstewger lust,
Di grösser noch als uns bewust:
Und das du dises dir verschertzest,
In dem du fleisch und blutt umhertzest.


No te conoce nadie. No. Pero yo te canto.
Yo canto para luego tu perfil y tu gracia.
La madurez insigne de tu conocimiento.
Tu apetencia de muerte y el gusto de su boca.
La tristeza que tuvo tu valiente alegría.


Yace en la parte que es mejor de España
una apacible y siempre verde vega,
a quien Apolo su favor no niega,
pues con las aguas de Helicón la baña.


A vadász az, ott mereng ő
Elhúnyt élte csillagán:
Zúg az erdő, keble zajlik,
Képe zordon s halovány.


Was streit' ich immer denn mit meinem eig'nen Glück,


Szépséged vonz, igéz,
Jóságod elragad:
Tükrödben így csupán
Félig látod magad’.


Časem budou vyhlodané
přec ty jeho zbledlé čtensy –
věčně však nezhasne jméno
vryté v srdce mého stěny. –


Všecky naše potoky i řeky
– Věčné buďte jemu za to děky! –
V moře jedno snahou svedl ohromnou.
Směle prozopisci již se potápějte,
Perly a korály z něho vynášejte;
A vy zpěvní Argonautové,
Šťastným větrem po něm dále plujte,
Vlasti zlaté rouno vybojujte.


Er saß beim Frühstück äußerst grämlich,
Da sprach ein Krümchen Brot vernehmlich:


夜来霖雨足西庄
薄醉携童看插秧
岸树成行沾湿重
低枝压帽枣花香


最爱南枝傲雪材
雪深犹怯太阳来
梅能向日白如雪
不枉名为百花魁


Dort wollte ich mich glücklich nennen,
Weil Glück bei Einsamkeit nur wohnt;
Dort lernte ich die Freiheit kennen,
Die nur in öder Wüste thront!


О, не страшись несбыточной измены
И не кляни грядущего, мой друг,
Любовь души не знает перемены,
Моя душа любить не будет двух…
          И если я      отчизной
     отдам остаток сил,
Не говори про друга с укоризной:
«Он для другой обетам изменил»          Быть может, грусть, страдания и годы
           виБыть может, вихрь житейской непогоды
Меня с тобой надолго разлучи                   не проклянЯ сквозь земной увижу оболочки
Твоей души бессмертную весн


Em alegrias fortes prorrompa
Nervosamente meu coração,
Que se celebra, com toda a pompa,
Um desvairado festim pagã
Corra um delírio pelo Universo,
Que nem um homem pense sequer,
E ocupe o loiro sólio do Verso
A Imagem Branca duma Mulher!


Oír llover no más, sentirme vivo;
el universo convertido en bruma
y encima mi conciencia como espuma
en que el pausado gotear recibo.
Muerto en mí todo lo que sea activo,
mientras toda visión la lluvia esfuma,
y allá abajo la sima en que se suma
de la clepsidra el agua; y el archivo
de mi memoria, de recuerdos mudo;
el ánimo saciado en puro inerte;
sin lanza, y por lo tanto sin escudo,
a merced de los vientos de la suerte;
este vivir, que es el vivir desnudo,
¿no es acaso la vida de la muerte?


Drum lenke deine Blicke, Herr, auch voller Gnade
Auf ihre Reiche, und will's dir gefallen,
Auf unser deutsches Vaterland hierbei vor allen;
Verbinde du den Sinn, nach deinem heil'gen Rathe,
Von seinen Söhnen, daß im rechten Pfade
Der Einigkeit sie sicher wallen,
Als Brüder, jeder treu den andern achtend,
Als Glied von einem Leibe jeder sich betrachtend!


龙孙袅袅初辞箨
凤尾娟娟拟受风
疏影向人翩欲舞
梦残依约月庭空


«Ved que las armas me escondéis sin fruto,
gente curiosa en impedir mi muerte;
que amor me da con que a pagarle acierte
de esta limpieza y de esta fe el tributo »


»Sagt, bin ich recht? ist's Lay?
Ich ruf': Wo sein die Leut'?
Mich grüßt nur Wehgeschrei
Aus Trümmern wild zerstreut.
Auch fehlt ein Töchterlein,
Heut nickt es mir nicht zu
Durch das Eisfensterlein,
Heut hält es lange Ruh'!« –
Da rief der Mond ganz krank:
»Suchst du das Mägdlein rot?
Schau von dem Eisblock blank
Ins Stübchen, drin liegt's tot.


Hudbou, tancem víří sál,
mnohý pot již s čela stírá,
z ruky letí do ruky
vábná panna Časomíra.


I lásky opusť květný sad,
kde žhoucí ret se pojil s rtem,
kde celé noci častokrát
svou myslí bývals dítětem;
vše toto spoutej řetězem
a chtěj být vítězem!


bu sabah her şey billurdan gibbi̇r de bakmişi


枝叶非外来
特达自本根
善乎程伯子
谷种以言仁


Nyögsz, ah, ha nemzetek felett
A sors bút hozva száll,
S küzdő reményök cél helyett
Újabb veszélyt talál;
S ha a szabadságért folyt vér
Átok leend, s a pályabér
Vagy járom vagy halál!


Tán én is őszi fa vagyok,
csupa sejtelem, csupa álom –
S ha már levelem mind a sárba,
bűnöknek, harcoknak utána
a nyugalmat tán megtalálom...


Deutschland läßt vor dem Tatenblitz
Den Donner der Rede rollen,
Mein Deutschland polstert den alten Sitz
Mit neuen Protokollen.


Klage, Sophie, um des jungen Maien
Frühgeborne, frühgestorbene Töchter!
Klag' um sie, und jeglicher Erdenschöne
Flüchtigen Schimmer.


Vy pstré louky, a vy hustým nízká
Křovím lemovaná oudolí,
Vpleťte krásy ve své okolí,
Které na vás oko její blýská;


Die Locke hier mußt du mir lassen
Für jene Zeit, wo fern du bist,
Daß an dem Pfand sich mein Gedanke
Aufrichte, wenn ich zweifelnd schwanke
Und nicht mehr glauben kann, nicht fassen,
Daß mein solch Glück gewesen ist!


Hinter einem jeden Kreise
Findt sich eine schwartze Wand,
An der, auf besond're Weise,
Da sie gleichsam ausgespannt,
Durch die wässrichten Krystallen
Mancherley Gestalten fallen,
Wann das Licht, so sie bestrahlt,
Tausend Bilder daran mahlt.


Ich schrey, O Herr und Gott, aus Ungedult und Schmertzen,
Ich flehe dich nur an, und schütte von dem Hertzen,
Was mich so hefftig drückt, in deinen Vater-Schooß,
Du machtest meinen Geist wohl eh von Aengsten loß.
Itzt thu ich keinen Schritt, so find ich neue Stricke,
Beruff ich mich auf Recht, so stößt man mich zurücke.
Die Flucht ist mir gesperrt. Die Seele leidet Noth,
Du bist mein Lebens-Theil, und ich bin gleichsam todt.
Ich traue ja auf dich, wie kanst du mich vergessen?
Herr, höre mein Geschrey, die Feinde, die mich pressen,
Sind mir sonst gar zu starck. Reiß doch das Band entzwey,
Das meine Seele spührt, so rühm ich deine Treu.
Und thust du mir itzt wohl, so werden alle Frommen
An mir ein Zeichen sehn, und freudig zu dir kommen.


Pod hradem zazněl roh, pán umdlen z lovu
se vrací zase k domácímu krovu,
kam hody zvou a kde ho víno vítá,
i krásná manželka. Tu hojné při večeři,
co ulovil, hned každý z lovců čítá
a kořisť svou tu s jiných lovem měří.
Jen paní taký hovor nezajímá,
vždyť ona honům mužských nerozumí.
Mnich tučný vedle ní už skoro dřímá
a za ní panoši dál v duši šumí
zvuk lesních rohů. Na balkon se krade
a horké čelo na kámen tam klade.
Vše ticho; měsíc bílé světlo leje,
tak bílé, jako ručka – sníh, jenž kreje
kraj čerstvě napadlý, a panoš pěje:


No tomo la palabra, aunque me arguyas
de ingrato a los favores que me hacías,
que cuando eternidades constituyas.


Wir holten auf der schnellen Flucht
Des Feindes Fersen ein!
Warum war er voll Siegessucht?
Gestrafet mußt er sein!


Свистки паровозов в предутренней мгле,
Дым над безжизненным прудоГород все ближе: обдуманным чудом
Здания встали в строй по землПривет — размеренным грудам!
Проволок нити нежней и нежней
На небе, светлеющем нежнВот обняли две вереницы огней,
Мой шаг по плитам слышнеПроститутка меня позвала безнадежнБелая мгла в предрассветный час!
(Она словно льется во взгляд)
Безумные грезы усталых глаз!
Призраки утра! мы не страшны для вас,
Вы пустынному часу так радВсходят, идут и плывут существа,
Застилают заборы,
Глядят из подвалов, покинувши норы,
Жадно смотрят за шторы,
И сквозь белое тело видна синевВот малютки — два призрака — в ярком венке
Забавляются пылью,
Вот длинная серая шаль на больном старике,
Вот женщина села на камень в тоске,
Вот девушку к небу влекут ее крыльХодят, стоят, преклоняются ниц
(Словно обычные люди!),
Реют рядами чудовищных птиц,
Лепечут приветы и шепчут угрозы, —
Пред утром бродячие грезы!
О дым на безжизненном пруде!
О демонов оклики! ваши свистки, паровозы!


»Die Türe, die bleibet zu,
Die Schwerter, die sind bloß,
Die Rosen, die sind teuer,
Eine Wund gilt jegliche Ros.«


Der Abschied ist vor dieses mahl genommen,
Beliebt es dir, so will ich wiederkommen,
So bald die Zeit mir einen kleinen Rest
An meine Lust zu wenden übrig läst.


Nous prenons nos amours brisés
Pour nous en forger d’autres chaînes.
— O contagion des baisers,
Défaillances toujours prochaines !


共过故人溪上宅
春风野水欲绵绵
先生半月无诗思
恐有新诗在雪边


Posto na insípida grade.
Em almíscar perfumado,
Todo amor, todo saudade.
Comendo em doce babado.
Os sobejos de algum frade:


La historia de los tiempos sin ventura
En que luchasteis con la adversa suerte,
Y en que, tras negras horas de amargura,
Mi madre se sintió más noble y pura
       Y mi padre más fuerte.


I teď časem chvátám
od té černé brány –
kolem kraj náš milý
jako malovaný.


Tu mano poderosa de lo alto
envíala señor, y en un instante
me libra de estas aguas que me anegan.


Jak rád bych šel v svých citů smavý svět,
v ty kraje daleké, kam doletím jen snem,
budoucích rozkoší si pěstit zářný květ –


Ma pur, temendo a farli villania,
Poi che era de altra mischia intravagliato,
Sua Durindana al fodro rimettia,
E, lor mirando, stavasi da lato.
Quel loco ove era la battaglia ria,
Posto è tra duo colletti in un bel prato,
Lontano a l'altra gente per bon spaccio,
Sì che persona non gli dava impaccio.


Weint nu mit mir/ die Ihr sahet/
wie ich vor beglükket stund'
als mein Kind sich zu mir nahet'
und mir boht den Rosen-mund:
Iezt heget sie den Wankel-sinn/
sie gibt mich um ein leichtes hin/
Meiner Liebe treues Feuer
kömmt mir nu schlecht zu steuer.


Es ist kein Ton der Freude,
Den man nicht heute hört,
Und allem Gram und Leide
Ist Thür und Thor gesperrt;
Der Türk am Heidenschuß
Allein heut trauern muß. 1
Wir sah'n u.s.w.


Klara sieht es freudebebend,
Wie der Liebe stumme Gaben
Ihm das Angesicht erheitern
Und die kranke Seele laben.


正月已终将二月
城中咫尺见还难
金门朝籍皆先送
独遣同寮待长官


Und schwer und ferne
Hängt eine Hülle
Mit Ehrfurcht. Stille
Ruhn oben die Sterne
Und unten die Gräber.


Ein Aug', von allem ab-, auf Gott stets eingewandt,
Ein abgespäntes Herz, mit Gott im Geist bekannt,
Das ihn stets inniglich umfaßt mit stiller Liebe,
Dies ist mein Zeitvertreib, worin ich stets mich übe.


No miden los espacios su ventura,
pues cuando breve exhalación florece,
de aplausos de la vista se enriquece
y de injurias del tiempo se asegura.


Z podzimních skrýší
jdou v noční tiši
šedivé myši
na širý polní lán,
kde na sta klasů
zrn tají krásu –
plod dobrých časů,
jenž byl dnes posekán.


Gerecht ist Statilas, doch allzustreng gerecht,
Geduldig, wenn er auch die Ehre schützen soll;
Aus Demuht macht er sich zu jedes Narren Knecht,
Und spricht ohn' Unterscheid von allen Leuten woll; 1
Offt läuft er in Gefahr zu zeigen seinen Muht,
Ist mild', unangesehn wem, wie, und was er schenckt:
Er liebt die Tugend so, wie Affen ihre Bruht,
Denn er erdrücket sie, in dem er sie umfängt.


Milý host přijde a vypráví
o drahých z minulých dob,
s kterými život nás rozved,
i o těch, jež kryje hrob.


So soll er Allen vor der Seele stehen,
Als führt' er noch ein Leben unter euch,
Als könntet ihr ihn hören noch und sehen,
Als wär' er froh und allen Andern gleich.
Ihr müßt nicht glauben, daß aus euren Nähen
Er lang entschwunden, fern vom Freudenreich,
Nur unterm Boden, den ihr fröhlich tretet,
Sein Lager tief und stille sich gebettet.


Oh gewiß – es war ja fertig,
war ja ein Bild,
ein Bild, wie nur Er es malen konnte:
dies Weib da, mit der Narzisse
in den streng gefalteten Händen.
Sie duftete fast,
die vorgebeugte
makellose
leuchtende Blüte
mit dem purpurgelben Krönchen
auf dem weißen Stern,
die berauschende Blüte,
vor den jungen, nackten, vollen Brüsten.
Und darüber so stumm
ihr gewährender Mund;
und darüber die blauen
drohenden Augen,
groß und dunkel ins Weite gerichtet;
und darüber ihre Haarglut,
matt und schwer und rot wie Kupfergold,
grünlich umschattet
vom spitzen, glänzenden Laubwerk
des alten Myrtenbaumes
mit den kleinen,
schimmernd springenden Knospen.
Ja, seine Freunde hatten gescholten,
daß er's der Welt nicht zeigen wollte;
damals.


Poi che si vide il traditore uscire
Quel c'havea prima disegnato in vano
O da se torla, o di farla morire,
Nuovo argumento imaginossi e strano,
Le si fe incontra: e su la fe salire
La dove il monte era forato e vano,
E le disse c'havea visto nel fondo
Una donzella di viso giocondo.


Soll ich nach dem Beicht'ger laufen?
Nach dem Arzt, daß ihr gesundet?
Soll ich beten? Geht zum Heiland,
Tröstet euch an seinen Wunden.


Caro, io non so ben dir qual maggior sia,
Da che sì fera e torbida tempesta
Passata è tutta, anzi è cangiata in festa,
Il piacer vostro o la letizia mia.


Scharlach kan mich nicht decken,
breit hüt fürm heissen schein:
Ich weiss gut frische Wecken,
da will ich beissen ein,
Das ich meins hungers werd ergetzt,
jhr Pferd hau sie gesattelt,
jhr Spies vnd schwerd gewetzt.


花钱费尽画双蛾
望断金舆不见过
𫜁听调莺宫树上
一年春事已无多


Počkej, první mráz již zítra
dechne slední na lupínky;
babí léto tvého nitra,
upomínky! upomínky!!


És felel a hegy oldalából
Lezuhanó vidám patak:
Elmúl-e testem e világból,
Mert az Oceánba szakad?


Die Steine längst verschwunden sind,
Der Wald ist ausgereutet,
Ein Märchen ward's für Kindeskind,
Das wenig mehr bedeutet;
Doch horchet wohl auf meinen Sang,
Der nicht umsonst mit seinem Klang
Es jetzt zurück euch läutet.


Abscheide dich von dir, und allem, was geschaffen.
Bloswarte nur auf Gott, ohn einiges nachaffen.
Christgleiche, wann das Licht durch dich aus dir ausfleust.
Danksage Gott aus Gott, wi Gott sich auch ausgeust.
Erstarre Gott in Gott, ob dir wär alles offen.
Freimache dich von dir und idem eigenhoffen.
Gehorsam hurtiglich in kindlichster begird.
Harthalte dich in dir, nur meinend Gotteszird.
Inlasse nimmermehr des kleinsten Ichts gebähren.
Klahrwerde von dem Klahr, das sich wil ewigst klähren.
Libküsse Jesuslib, di ewig dich libküsst.
Machtzeige solche macht, di dich in Gott versüsst.
Nachfolge stets dem Lamm, ums neue Lid zusingen.
Obopffre völlig dich um blösser einzudringen:
Preisthöne sonder Bild im allernakkstem glaub.
Quellspringe, wi dein Ein, sibeinig ohne raub.
Reinläutre di vernunfft in dir rein unvernünfftig.
Sanfftruhe, das di Ruh der ruhsten ruh zukünfftig.
Treuhalte treuste treu, di dich stets Gott verbindt.
Vereinge blösser dich, als blösse blöss ergründt.
Werkwürke, das kein werk dein werk von innen werke.
Xkreutze Christo nach in seiner Einfaltstärke.
Ytrage, das du trugst vor Adamsfall und städt.
Zeitende, das dir Gott ein ewig A und Z.


Jesu, solten wir nicht danken
Deiner Güht' und grossen Macht,
Welche dieses sonder wanken
Kräfftiglich hat vollenbracht?
Sintemahl wir nunmehr wissen,
Daß wir sind von Gott entrissen.


Z písně Tvého žití
pěl jsem krátkou sloku,
sotva mně ji Pánbůh dal,
dozněla, jak prostřed skal
výkřik drozda, raněného v boku
padnuvšího v plesa vlhké sítí.


Allweg kriecht Elend wie ein ekel Gift,
Und Niemand weiß, wen's heut zu Hause trifft.


So soll, daß wir ungläubig nicht verwildern,
Uns deine Treue, was wir nie erreichen,
Das Urbild aller Treu' im Abglanz schildern.


إذا ما اصْطَنَعْتَ امرَأ فلْيَكُنْ
كريمَ النّجار شريفَ النَّسَبْ
فَنَذل الرِّجالِ كَنذلِ النَّباتِ
فلاَ للثِّمارِ ولا للِحَطَبْ


قدُّهُ جار اعتدالاً
فَلَهُ فَتْكٌ ونُسْكُ
سلبَ الأغصانَ ليناً
فَهْيَ بالأوراقِ تشكو


Ez itt falu, az én falum,
Innen jöttem és ide térek.
Mindszentnek hívják hasztalan,
Mert minden gonosz rajta van,
S itt, jaj, átkos, fojtó az élet.


Jak obilí se měkce vlní v poli!
Jak andělů když říza se to míhá
nad zemí nízko. S duše padá tíha,
a v srdci zmlká, co tam týden bolí.


Sírva mentem kvártélyjáig
S onnan a kertek aljáig.
Indúlt nyelvem bús nótára,
Árva gerlice módjára.


حبّي انجلى جماله وقد حان وصاله
أراني كماله بمرآتي مثاله
بدري باهي المحيّا يجلو صافي الحميّا
بكاسه لي حيا وقد صفا جرياله
يا لائمي في سكري مهلاً فالهوى عذري
ثكلتك لو تدري هوى جلا جلاله
نعيمي بمحبوبي غدا عين تعذيبي
جناني بمطلوبي نارٌ بها اشتعاله
عذل عذولي عدلُ بلا نقطةٍ تعلو
ما للعذّال فعلُ وكلّها أفعاله
هواه لنا ملَّهْ ووجهه لي قبلهْ
عذولي الغبي الأبلهْ قد غرّه ضلاله
يا عاذلي لا تطمع فليس من مسمع
فذو الهوى لا يسمع مهما لغت عذّاله
وكيف يصغي المغرمْ لعاذلٍ لا يعلمْ
جمال الّذي تيّمْ كلّ الورى جماله
عليه ربّي صلَّى وسلّم في المجلى
لدى الرفرف الأعلى وقد نما إقباله
وعلى الآل الغرّ والصحب ذوي القدر
ما شدا اليافي البكري حبّي انجلى جماله


Dohořelo v kamnech uhlí,
zimou div jsem nebyl ztuhlý,
plní se a vlní mysl
také tísně neznajíc,
takže srdce si dodávám
kluk z tiskárny – a již vstávám,
jde již, sobě předříkávám,
pro rukopis a víc nic,
pro rukopis, jejž jsi dlužen,
z tiskárny kluk a nic víc,
to je to a jinak nic.


Ist es zu Ende?
Mir wird das Herz steinschwer.
Seh ich dich niemals mehr?
Und in meine rasende Ungeduld
Tritt mit königlicher Huld –
Was? Du hast mich geneckt?
Hattest dich hinterm Busch versteckt?
Bist herangeschlichen wien Dieb?
Hast mich beobachtet durch irgendein Strauchloch:
Wie die Qual mich hin und her trieb
Durch ihr Marterjoch!
Das nenn ich aber doch –
Und sie lacht, sie lacht und lacht und lacht
Und hat ihre Arme weit aufgemacht.


Wenn heimlich dich ein Glück umfängt,
So reich an Freuden, himmlisch klaren,
Daß dir der Wunsch den Busen sprengt,
Es aller Welt zu offenbaren;


觉来屈指数修程
历遍中原长短亭
谁向城头晓鸣角
胡音嘈囋不须听


L'annitrir de' cavalli e il mormorare
de' pagan che venivan minacciando
ch'ognun voleva e cristian trangugiare,
e sopra tutto Falserone Orlando,
parea quando più forte freme il mare,
Scilla e Cariddi co' mostri abbaiando;
e tutta l'aria di polvere è piena
come si dice del mar della rena.


أصبحت من بعد خمولي الذي
قد كانَ مسموماً ومرئيَّا
أعملُ في الأيامِ ما أشتهي
لأنَّني أصبحتُ بدريَّا


HAIL, pallid nymph, with downcast eye,
With sable garb, and head reclin'd,
Severely kind Adversity,
Preceptress of the thoughtless mind!


Ird tenyeredre: soha nem lehet,
ami egyszer volt már. Te is hiába
nyűvöd a régit, a biztos fogást
zord húrodon, s idézed ujjaidnak
világtalan memóriáját
az ó-mód, könnyű dallamok felé,
a megvetett hang felé, mely oly édes
s oly olcsó, mint a fütyülő-cukor:
mindegy! akármi! csak a csönd, a csönd ne!
csak egypár szót még lelked anyanyelvén,
bár a legfrivolabbat! egy silány
forrást a pusztában, mit az utolsó
rím-kutya fölkaparhat! óh, csak egyszer
fakadna föl még sebzett hangszered
körmöd nyomán, vásott körmöd nyomán!
De jaj! amit mindenki tud, te nem!
Neked a zöngelem, mely ama legsze-
gényebb zöngedezőt enyhíti: méreg.
Idült szikládból kénköves pokolvíz
böffen ki, ujjad íze félrecsuklik,
a húr visít, s a dalok rongyai,
a régi cukros dalok rongyai,
úgy ránganak ajkadon, mint a lázas
s még életétől válni nem tudó
haldokló ajka fölé tett pehely...


Quédense en tu arboleda, ella se acuerde
de fin tan tierno, y su memoria triste,
pues en troncos está, troncos la lean.


Bald hab' ich sünd'gem Frevel mich ergeben;


The Heavens were wrapp'd in a cloud,
All nature dejected did seem;
When calling on Fellen aloud,
She suddenly plung'd in the stream.


Či onen druhý snad byl tvým,
a snad šel kol s tvým tajemstvím?


No hay almíbar ni aroma
como tu charla...
¿Qué pastilla olorosa
y azucarada
disolverá en tu boca
su miel y su ámbar,
cuando conmigo a solas
¡oh virgen! hablas?
La fiesta de tu boda
será mañana.
A la nocturna gloria
vuelves la cara,
linda más que las rosas
de la ventana;
y tu guedeja blonda
vuela en el aura
y por azar me toca
la faz turbada...
La fiesta de tu boda
será mañana.
Un cometa en la sombra
prende una cábala.
Es emblema que llora,
signo que canta.
El astro tiene forma
de punto y raya:
representa una nota,
pinta una lágrima!
La fiesta de tu boda
será mañana.
En invisible tropa
las grullas pasan,
batiendo en alta zona
potentes alas;
y lúgubres y roncas
gritan y espantan...
¡parece que deploran
una desgracia!
La fiesta de tu boda
será mañana.
Nubecilla que flota,
que asciende o baja,
languidecida y floja,
solemne y blanca,
muestra señal simbólica
de doble traza:
finge un velo de novia
y una mortaja!
La fiesta de tu boda
será mañana.
Junto al cendal que toma
figura mágica.
Escorpión interroga,
mientras que su alfa
es carmesí que brota...
nuncio que sangra...
¡Y Amor y Duelo aprontan
distintas armas!
La fiesta de tu boda
será mañana.
¡Ah! Si la Tierra sórdida
que por las vastas
oquedades enrolla
su curva esclava,
diese fin a sus rondas
y resultara
desvanecida en borlas
de tenue gasa...!
La fiesta de tu boda
será mañana.
El mar con débil ola
tiembla en la playa,
y no inunda ni ahoga
pueblos, ni nada.
Del fuego de Sodoma
no miro brasa,
y la centella es rota
flecha en aljaba.
La fiesta de tu boda
será mañana.
¡Oh Tirsa! Ya es la hora.
Valor me falta;
y en un trino de alondra
me dejo el alma.
Un comienzo de aurora
tiende su nácar,
y Lucifer asoma
su perla pálida.


Uns aber treibt
Ein Unruh
Und Verlangen
Von hier nach dort.


Ein Löw'? eine Löwe – Ja! man siehet ihn, erschrickt,
Entflieht, so weit man kann! bald aber, bald erblickt
Des Müllers großer Hund ein Zipfelchen vom Ohr:
Held ruft er, großer Held! aus deiner Haut hervor!
Springt mutig auf ihn zu, tränkt den Betrug ihm ein!
Der Esel schreit, und will keine Löwe wieder sein!


V síň smutku němý vešel muž,
a za ním vešel druhý,
ti nesli rakev kovovou
za pozlacené kruhy;
v tu dcerku dali, ten můj skvost,
a křížek do ručiček,
já dostal – hrozná skutečnosť –
jen od té rakve klíček!


Und als die Nacht vergangen,
Die Erde blitzte so weit,
Einen Hirten sah ich hangen
Am Fels in der Einsamkeit.
Den fragt ich ganz geblendet:
»Komm ich nach Rom noch heut?«
Er dehnt' sich halbgewendet:
»Ihr seid nicht recht gescheut!«
Eine Winzerin lacht' herüber,
Man sah sie vor Weinlaub kaum,
Mir aber ging's Herze über –
Es war ja alles nur Traum.


So wirft sich, glaubensvoll an ihre Tugend
Und Sittsamkeit, die nicht ein Hauch ertödtet,
Der Dichter in den Schutz der edlen Frauen.


a kdybych věčně nevěřil,
že nic není kromě boje
a mízy, jež stoupá životem,
abychom vykvetli z hnoje –


– „Vy samy – bez návštěvy...
O madam, víno sem!
Chci snít, že kdes jsem v cizím kraji,
že neznám jsem, můj stesk že tají
kdes krčma za lesem...


A Visztulánál hajdan s ma is
Tréfás, dalos halászok ülnek
S Polóniának asszonyai
Új és új lengyelt egyre szülnek.


Er flog auf hohem Ruhmesflügel
Bis zu des großen Meeres Strand –
Stieg er zu Roß, hielt ihm den Bügel
Der Russenfürst mit eigner Hand
Und reicht' ihm demutvoll den Zügel
Und küßte knieend sein Gewand.


Die Nacht erstarb. Und der Tag erwachte. –
Draußen unter dem Sternenhimmel
Stand ein Droschkenpferd, ein Schimmel,
Und lachte.


气味相投陈与雷
有时煎点两三回
午窗睡著呼汤急
止渴还应似望梅


Bleib hier, ich zeige dir den Stern,
Wo einst wir uns gesehen.
Sieht er uns hier vom Himmel fern,
Dann bleibt er grüßend stehen.


O könnt' ich doch mit Namen nennen
Die Qual, die meine Brust durchzückt!
Qualvoll mag sein der Hölle Brennen,
Qualvoller ist, was hier mich drückt!


Si corres como Dafne, y mis fortunas
corren también a su esperanza vana,
en seguirte anhelantes e importunas,


V půdu kyprou hodil zrnko malé:
a hle, vzešlo již a rostlo stále,
rostlo mžikem, k nebi se až vzpjalo.
a již pučí, zlatým šumí plodem,
a zas nové stéblo vzrostlo spodem
v tisíc odnožů, vše kvetlo, zrálo.


Uma glória, porém, há que perdura:
É do talento a luz serena e pura;
Nem da morte a desfaz o sopro rude.


Ladies! might I advise, let's urge our power,
Dethrone usurping man, and take him lower;
He'd only have us learn the gentle arts
Of studying graces, and subduing hearts:
These are but schemes to trifle Life away,
Our nobler aim is — UNIVERSAL SWAY.


sonst üblichen Weltalter, an
ihm Boden und Gefäß gewann –


Su musicalidad de agua secreta
profundiza el aljibe de tu verso.
Una unidad de sombra es el aljibe,
desde fuera hacia adentro.
Desde dentro hacia afuera es el aljibe
una total aspiración de cielo.
El aljibe ensimismase en la tierra
para perfeccionar aquel anhelo.


Ach ohne Freund ist öd' und stumm
Das schönste Vaterland!
Doch blühen heißt Elysium
Ein Freund aus dürrem Sand!
Er schmaust mit uns auf grobem Zwilch,
Und würzt durch Liebe Frucht und Milch.


No! not the quaint remark, the sapient rule,
Nor all the pride of Wisdom's worldly school,
Have pow'r to sooth, unaided and alone,
The heart that vibrates to a feeling tone!
When stepdame Nature every bliss recals,
Fleet as the meteor o'er the desert falls;
When, reft of all, yon widow'd sire appears
A lonely hermit in the vale of years;
Say, can the world one joyous thought bestow
To friendship, weeping at the couch of Woe?
No! but a brighter soothes the last adieu, —
Souls of impassion'd mould, she speaks to you!
Weep not, she says, at Nature's transient pain,
Congenial spirits part to meet again! —


Calan empfahl sich Alexandern,
Um jenen Rogus zu besteigen.
Der König fragte, so die andern
Des Heeres auch: »Was willst du zeigen?«
»Nichts zeigen will ich, aber zeigen,
Daß vor dem Könige, dem Heere,
Vor blinkend blitzendem Gewehre
Dem Weisen sich's geziemt zu schweigen.«


فَجاءَت بِهِ عَضبَ الأَديمِ غَضَنفَراً
سُلالَةَ فَرجٍ كانَ غَيرَ حَصينِ


Gleich den bunten Schmetterlingen,
Die im Morgenduft der Blumen
Gaukelten, sind sie mir weg-,
Weggegaukelt, Freuden, Freunde,
Sind in alle Welt zerstreuet,
Oder modern schon zu Staub.


SHE said, and CONSTANCE low Obeisance made;
Then gladly follow'd, where PRISCILLA led.
Within the Gate a spacious Room she found,
Whose Walls were beautify'd with Tap'stry round;
Where pious Tales appear'd, so lively wrought,
The Work seem'd vital, and the Figures Thought:
Here, in the Shade, the  Patriarch stood,
Feasting the Sons of Heav'n with earthly Food;
While, there, the good  confest
His Kindness, and reproach'd the cruel ;
With many more, a charitable Band,
The skilful Labour of PRISCILLA's Hand.


Ach beschneid auch unsre Zeiten,
Mach sie bässer samt den Leuten;
Wende Krieg und Seuchen ab.
Wollst uns weiden, deine Heerden,
Laß dein Reich erweitert werden,
Uns mit deinen Gütern lab.


独将支遁去
欲往戴颙家
晴野人临水
春山树发花


A v chladné zimě ani nepřikryje.
Z ní těžko dělat podušku.
I nocleh na praporu obtížný je,
líp spí se hanby na lůžku.


O koho tedy, rci, tím hrozným pláčem lkáš,
a rci, za kterou z chvil
ze hrudi stísněné po věky vysíláš
svůj zoufanlivý kvil?


Nechť i ta slední záře z duše zmizí,
mne schvátí smrt, však žádné rozhořčení,
kdo v pravdě trpí, tomu zloba cizí –
Mně z hrobu svítá záře povznešení.


Der Nebelweber webt im Wald
ein weißes Hemd für sein Gemahl.
Die steht wie eine Birke schmal
in einem grauen Felsenspalt.


江空木落雁声悲
霜染丹枫百草萎
蝴蝶不知身是梦
又随秋色上寒枝


Uprostřed města kostelíček malý,
kol něho hřbitov spustlý, chudičký,
lip několik tu, jež se neujaly,
a farářovy v úlech včeličky.
Za chrámem fara v listí rév se skrývá,
a na svět jaksi s úsměvem se dívá.
Dál stará škola – střechou slunce svítí,
nad vchodem nápis: „Uč se moudrým býti!“


Vystrojil hody vybrané,
stůl do desíti metrů
a plachty čerstvě vyprané
kol napial proti větru.


Turbome como a un niño
tu cita telefónica.
Una hora antes dije
que nadie me entraría
al cuarto, donde todas
las luces extinguía
para esperarte a oscuras.
Zumbábanme las sienes.
Dudaba si en la sombra
cargada de promesas
fragantes de tu voz
quizás no sentiría
el soplo de tu aliento.
De pronto el llamamiento.
Yo creo que mi pulso
se detuvo un momento.
Hablaste. Yo te oía.
Las voces que dijiste
venían de otro mundo.
De un sólo único impulso
tu pobre voz debía
saltar colinas, llanos
ciudades, campos, selvas,
correr por las riberas
de ríos y a lo largo
de rutas y de sendas.
Por eso me llegaba
tu voz disminuida,
tan tenue y tan cambiada
que quien me conversaba
aquí en el aposento
ya no era tu persona,
más bien era una sombra,
fantasma de tu voz.
Díjeme antes, amada,
que yo te sentiría
en mí como inclinada
sobre mi boca ardiente
y que si no presente
al menos te hallaría
mil veces acercada.
Así no fue; al contrario,
se me hizo ese instante
más largo. La distancia
crecía inmensamente.
Y luego, de repente,
surgiste al fin de ese hilo
engañador, más lejos,
horriblemente lejos,
y me encontré delante
del aparato, triste,
más lúgubre e intranquilo,
más solitario que antes.


Durch eines Fischers List berückt,
Ward in sein Garn ein junger Hecht verstrickt.
Das Sprüchwort sagt: Die Noth bricht Eisen.
Der Kriegsgefangne nagt so lang,
Bis daß es ihm zuletzt gelang
Sich aus den Banden loszureißen.
Itzt, sprach er bey sich selbst: Ey, ey,
Ich dacht es nicht, bey meiner Ehre,
Daß hier ein Netz verborgen wäre.
Je nun, ich bin ja wieder frey,
Kein Henker soll zum zweytenmal mich kriegen.
Doch still! was seh ich dort vor jenem Boot
Im Wasser hin und wieder fliegen?
Beym Element, ein fetter Bissen Brodt!
Er schnappt ihn auf und läßt, dem Netze kaum entgangen,
Sich nun durch einen Hamen fangen.


O Wunder, ja, ich sag' es noch:
Ein Sünder sein und kommen doch
Als Kind zu Gott, wer kann's ergründen?
O Liebe, du liebst gar umsonst!
Doch, den du liebst, muß deine Brunst
In Gegenliebe ganz entzünden.


Er räuspert sich, er macht sich lang,
Er singt und streicht die Fiedel,
Er singt, was er schon öfter sang;
Du kennst das alte Liedel.


潞河依旧向东流
曾共髯郎十里舟
何处不看今夜月
关山偏解忆洮州


高花初喷雪
嘉实亦维时
可似西池品
还应曼倩知


A berontott kúnok és tatárok
Meggörnyedtek karja erejétül,
Még egy cserfa-koszorút hozott az
Ifju király a harc mezejérül.


Gold-scepter'd  next exalts the Fair;
Her Touch endows her with imperious Air,
Self-valuing Fancy, highly-crested Pride,
Strong sov'reign Will, and  Desire to chide:
For which, an Eloquence, that aims to vex,
With native Tropes of Anger, arms the Sex.


„Hjalmare smělý, hvězdo bohatýrů,
v tvé ruce skládám neoblomnou víru;
než vítězstvím já zaplanu,
své hrady, žezlo dám i skvostný drahokam,
Gudrunu, v tvoji ochranu.


Jetzt entwölkte sich fern silberner Alpen Höh,
Und der Jünglinge Herz schlug schon empfindender,
Schon verrieth es beredter
Sich der schönen Begleiterin.


Porque de orgulho são tão nus meus versos, tão limpos de contrastes e mudanças? Porque, com o tempo, não vão sendo imersos em novo estilo e estranhas esquivanças?  Porque escrevo eu sempre tão igual ao que era, mantendo-me fiel ao que inventei, que cada termo é como se dissera quanto de mim procede, que o gerei?  Que é só de ti, meu doce amor, que escrevo, contigo e Amor aos devaneios basto, e o meu saber de poeta é este enlevo de ainda outra vez gastar o que está gast  Tal como o Sol é novo cada dia, assim do Amor eu digo o que dizi


Nad hlavou mi časy šumí,
hrdé hrady mění v rumy,
do tváře mi ryjí vrásky,
konec mládí, konec lásky.


ch' a Giove tolte son l' arme di mano
temprate in Mongibello a tutte prove,
et sua sorella par che si rinove
nel bel guardo d' Apollo a mano a mano.


Da aller Streit sich endet,
Daselbst ist angelendet,
Nun, Fraw, auch ewer Sohn,
Ist zu der Ruh gekommen
Vnd trägt sampt allen Frommen
Des Glaubens wehrten Lohn.


Besucht sie nur in Träumen
Mich noch auf dieser Welt,
Ist nur in Himmelsräumen
Ein Haus für uns bestellt!


Sedne vrána k vráně, vydá divný křik:
Jaký je to chytrák, ten náš politik!


Co že, medle, k trestům slavských stínů
Tyto světoborce uvází?
Aha! nyní sama překazí
Pamět má, řeč mojích čeledínů:


So halt' ich es mit meiner Liebe:
Treu bin ich ohne Wank und Wandel.
Laß jeden höchsten Reiz der Erde
Vorüber zieh'n vor meinem Auge,
Nicht weckt er eine leise Regung;
Ich sehe dich, nur dich alleine,
Und jedes andre Bild verweht.


Such now is man deprav'd that fear must sway,
To tread the paths where duty points the way;
The wretch must suffer to forewarn the rest,
And some must fall to stop the spreading pest.
Alone the gen'ral welfare can demand
The bleeding victim from th' unwilling hand.


Wie hofften wir im Lenze
Des Bundes uns zu freun,
Und heitre Blumenkränze
Auf deinen Pfad zu streun!


C'est le vieux mendiant farouche, qui s'enivre
De la sierra vermeille et du ciel espagnol ;
C'est toi dont le parfum m'encourageait à vivre,
Rose de la montagne, et c'est toi, rossignol !


茆屋人家野山𣸣
迢迢苔径过桥分
日长车马浑无到
惟有青山带白云


Thustu deine Hand nur auf,
So sind wir erquickt zu hauf.
Nimstu dann dein Antlitz hin,
So entfällt uns Hertz und Sinn:
Wir sind stracks deß Todtes Raub
Vnd verwelcken wie ein Laub,
Biß wir werden Asch und Staub.


Vê, desce a tardinha sobre as nossas vidas
o sol é morno e doura este caminho…
ainda é tempo de olharmos os campos
sentir a terra e o vento no rosto


Ja, nur ein Ziel leuchte den Erdensöhnen!
Ha, nur ein Ziel singet, ihr heil'gen Dichter:
»Edler Freiheit flüchtig gewährte, goldne
Fülle hienieden!«


Ach! er war das göttlichste der Wesen,
Zürn ihm nicht, getreuere Natur!
Wunderbar und herrlich zu genesen,
Trägt er noch der Heldenstärke Spur; –
Eil, o eile, neue Schöpfungsstunde,
Lächle nieder, süße güldne Zeit!
Und im schönern, unverletzten Bunde
Feire dich die Unermeßlichkeit.«


له عن الشَّرِّ إِعْراضٌ ومجتنبٌ
وفيه للخير إِقْدامٌ وتصْميمُ
يُغري التَّوكُّل بالأهوال عاصفةً
فالصَّبرُ مُنتصرٌ والخطبُ مهزوم
لا يغلبُ الحلمَ من عاداته غضبٌ
ولا يشُحُّ ببشْرٍ وهو مهْمومُ
يكادُ يلثمُ أيدي الناس من كَرمٍ
ونعْلُهُ بشِفاهِ الصِّيدِ ملْثومُ
يحْوي مودَّتهُ من غير سابقةٍ
مَلْقىً وجيزٌ ويبني العهد تسليم
فلا لجُرْمٍِ نَفاذٌ في مُعاهدةٍ
يوماً ولا الودُّ بالإعْراض مهدومُ
هاوي المكارم قالي كلِّ مَلأمَةٍ
فالمجدُ والعارُ موصولٌ ومصرومُ
سِلاحُه وكميُّ الروع في رَهجٍ
والمالُ كلٌّ بحبِّ المجد مظْلومُ
فالمال نَهبُ ندىً والذمر نهب ردىً
والسيفُ مُنْثلِمٌ والرمح محطومُ
طَعامُهُ وكَراهُ دونَ حاجَتِهِ
فالزادُ والنَّومُ تَلْهينٌ وتهْويمُ
مقامُ عافيهِ من نَعْماءِ راحَتِهِ
روضٌ مَجودٌ مع الأسحار مرهوم
وكفُّهُ وبلادُ اللّهِ مُجْدِبَةٌ
جَوْنٌ يسُحُّ غزير الماء مرْكومُ
فيصدرُ الرَّكبُ عن باحاتِ منزله
وكلُّ نِضْوٍ لفرط الخصب ميثوم
هو الوزير الذي إِشراقُ غُرَّتهِ
يجلو ظلام اللَّيالي وهو عُلْجومُ
تاج الملوك ومكْفى كلِّ مضطهدٍ
فالضَّيف ذو ثروةٍ والجار معصوم
قالوا أبو جعفرٍ ورْدٌ لذي ظمأٍ
فقلتُ ما كلُّ عين الماءِ تَسْنيمُ
أعانَ صبري على دهري فنازلَهُ
مني كميٌّ شديد البأس صِهْميمُ
وصانني أن يقول الناسُ وا أسفا
فضلٌ كشمس الضحى والحظ يحموم
فعاش مُشْتمَلاً بالعِزِّ ما طلعتْ
شمس وحنَّتْ إلى أوْرادها الهِيمُ


A tolik víry v nich a lásky něžné,
a tak jsou čisté, andělské a sněžné
ty oči květů na trávě i sněti,


为嗟玉树埋黄土
见画题诗即断魂
健笔清真如宿昔
满林烟月对黄昏


وأقرب يَوْمَي ذي المواربة الذي
ينال به من فرحة الحزم موردا


Namora Pafúncio Amaro
A Rita da Conceição;
E passa as noites em claro
Na rua, a tocar violão...
Mas sai-lhe o namoro caro!


jak ta země v nebes míru,
skryta v bílých závějích;
v duši vzkříšení mít víru
a tu duši – padlý sníh.


Jen poslední měl naděj a ta nyní
mu dozrávala... Neteř Catarina,
tak drahá jemu jako dcera vlastní,
hubená, svižná, s medicejským zrakem
dozrála k sňatku. Chce ji dobře provdat
a zaopatřit pro nejisté časy –
jen tolik zbývalo mu ze snů hrdých,
nadějí pyšných, tužeb nebetyčných!


Mit nem tudna felforralni
Az én szívem melege?
Mit nem tudna megfagylalni
Az övének hidege? -
Számtalan szív már megfűle
Érzelmimnek hevétől;
Hányszor több már meg nem hűle
Övéinek jegétől? -
Lángom, - jege, hajh! állandó!
Ám egyedűl én szánandó!
Hát csak nem jön olyan nap,
Melyben szíve szikrát kap?


Selbst die Blüthe Deines Strebens,
Aller Musen schönste Gunst,
Jede höchste Kunst des Lebens,
Freund, Du fesselst sie vergebens;
Sie entschlüpft, die Zauberkunst.


elbirliğiyle top gibi kahkahalar patlatıp


Rút, mint Quasimodo, a sír s az éj fivére,
S a rút Janót, a pórt Adélhoz űzi vére.
Dologrul tért meg; veritékét letörölte,
S még asztalán párolgott felesége főzte,
Gyermeke simitá barázdás homlokát még,
Komoly, nyugodt volt, s tudta ő az egész kátét
(Olvasta valaha Jeremiást és Mátét,
Tudott Heródiásról, ki elveszti Jánost,
Ammon fajtalan élete neki világos);
Midőn egy gondolat fogamzott meg agyában:
Adélt, a tündért, az angyalt meglepni ágyban.
Először lángba boritá arcát a szégyen,
De majd erőt vett - mint paskorta vágy a légyen,
Ha édes morzsalékra lel - vad indulatja;
Becézi immár és magát ezzel mulatja;
Szivébe nő, roppant fává megizmosulva,
Rügyet bocsájt, gyümölcsözik perc tűnte múlva.
Magába végre furfangos tervet kovácsol.


„Tudom szeretetben hozzá te vagy édes;
Nagy lelked a húnok közt példabeszédes;
Szavad is már eskü: hát még hited oztán!
Nem változik elméd Buda elváltoztán.


Denn solang du lebest hier,
Kann ich nicht die Erde lassen,
Ohne dich, ich sag's nur dir,
Würd' ich selbst den Himmel hassen.


Ma qual gran foco e senza forze acceso
in secca paglia in van s'infuria al vento,
perché nel colmo al suo furor conteso
è 'l gir più inanzi, e manca il nutrimento,
tale ei s'infuria in van, di rabbia acceso,
non send'egual la forza a l'ardimento;
e nel collo aspramente al fin trafitto,
al termin giunse a lui dal ciel prescritto.


Kdys čet jsi v rozechvění čistém
nějaký příběh prostinký:
byls nadšen krásou, stilem, místem
a zjevem mnohé hrdinky...


Je vais voir, quand il est Midi,
Les estampes du quai Voltaire,
Fragonard qui ne peut se taire,
Et Boucher toujours étourdi.


On rising ground, the prospect to command,
Unting'd with smoke, where vernal breezes blow,
In rural neatness let my cottage stand;
Here wave a wood, and there a river flow.


Wenn sich der Verirrte findet,
Freuen alle Götter sich.
Schneller noch als Lethes Fluten
Um der Toten stilles Haus,
Löscht der Liebe Kelch den Guten
Jedes Fehls Erinnrung aus.
Alles eilet euch entgegen,
Und ihr kommt verklärt heran,
Und man fleht um euern Segen;
Ihr gehört uns doppelt an!


老去胸中百事真
同游无复白头新
鹊从熟后频分食
鹿渐驯来不避人


Er sprach's und drehte seinen krausen Bart,
Und an die Hüfte stemmt' er stolz die Rechte.
Zwar sein Gedanke war noch andrer Art;
Doch hätt' er ausgesprochen, wie er dächte,
Es kränkte die Genossen seiner Fahrt: –
Er dachte still: »Das Schwert nur ist das Echte;
Dir, Wuchrer, nicht und dir nicht, Federheld,
Dem Krieger nur gehört die ganze Welt.«


Eine Corallen-Staude:


梅花玉立知何许
回首江东日暮云
白发萧萧不归去
顾徵蛮语作参军


日华初丽上林天
殿里春花百种鲜
驱出馀寒还故腊
收回和气作新年


Máme školy, máme domy
k vyššímu vycvičení,
i kde němý, nevidomý
nabývá poučení.


Нежно веет свежий ветер,
Сладко млеет светлый Мэлар,
Солнце медлит над закатом,
Озарив огнями даль, —
В небе, слабо-розоватом,
И в воде, литой как сталЗдравствуй, прежний, свежий ветер,
Здравствуй, новый, светлый Мэлар,
Сосны темные по склонам,
Пятна яркие листвы,
И над берегом зеленым
Благость вечной синевы!


Unter des Himmels Blau,
Unter des Maien Tau,
Den Frühlingslüften lau,
Als ihr schliefet im Freien,
Dacht' ich, die Bettchen seien
Wohlbestellet euch zweien.


Cai chuv É noit Uma pequena brisa
Substitui o calo
P'ra ser feliz tanta coisa é precis
Este luzir é melho
O que é a vida? O espaço é alguém para mi
Sonhando sou eu s
A luzir, em quem não tem fim
E, sem querer, tem d
Extensa, leve, inútil passageira,
Ao roçar por mim traz
Uma ilusão de sonho, em cuja esteira
A minha vida ja
Barco indelével pelo espaço da alma,
Luz da candeia além
Da eterna ausência da ansiada calma,
Final do inútil be
Que se quer, e, se veio, se desconhece
Que, se flor, seria
O tédio de o have E a chuva cresce
Na noite agora fri


Was iſt das für ein Paar!
Wie die zuſammen paſſen!
Er iſt zu Haus das ganze Jahr,
Sie draußen auf Wegen und Gaſſen.


Koleno mé též se kloní
Před tebou, prach poctils můj,
Blaze mi – jsem duch, jak oni,
Chválit smí tě obraz tvůj.


Sag dir mein kind: wer wollust find,
Find zil, vnd maß darneben,
Im himmel dort: geht alles fort,
Muß alles allweg leben:
Bey solchem spiel: ist nie kein zil,
Wird ewig, ewig wehren:
Wan ichs gedenck: für lieb erkrenck,
Werd naß von haissen zähren.


代耕未易得逢年
宦况诗情总冷然
闲却簿书问重译
风光何处不周还


De meg másfelől az földbástyára,
Nagy sok zászlóval tömlöcbástyára
Hertelenséggel rohanának rá,
Belől vitézök sokan futnak arra.


K díku činění, že štěstí
Otčině se dostalo,
Právo domova že kvésti
Také Čechům počalo.


塞上将军且罢兵
一身万里自经营
将军歌舞升平日
却调琵琶寄怨声


So süße Fahrt laßt uns durchs Leben träumen,
Da lebt sich's noch so gern;
Und wenn's auch stürmt, wenn bleich die Wogen schäumen,
Der Hafen ist nicht fern!


Duas horas e meia da madrugad Acordo e adormeç
Houve em mim um momento de vida diferente entre sono e son
Se ninguém condecora o sol por dar luz,
Para que condecoram quem é herói?


Das Bäuerlein sprach: Habe Dank!
Setzt' sich auf eine Veilchenbank,
Und wartete, bis Peter rief;
Erhabne Stille herrschte tief.


Yo te vengo a decir mi enhorabuena
al mandarte la eterna despedida
que de dolor el corazón me llena;


Don Rodrigo de Tapia el tontivano
no acaba de saber, vaga ignorancia,
cuál sea en su coche la derecha mano.


Tant et si bien que, s'étant dit
Qu'il n'avait qu'une chose à faire :
Assassiner sa belle-mère
Ou se tuer ? — il se pendit !


Kein Täter fragt im Ernstfall nach Gesetzen.
Die strengste Satzung ist nur Konvention.
Und heilig ist allein der große Hohn,
mit dem Befugte »Heiligstes« verletzen.


„Presse“, „Oesterreich’sche“ et consortes,
útočiště jistých z Prahy písálků,
jak vám závidím tu vaši úlohu!
Vyť si zosnujete o Čechii zásluhu,
že v svůj kal mísíte plody jistých mazálků –
was nichts taugt, muss fort es!


Však ty, již spoutaní anarchií zvou a vydědění královstvím božím,
ty, hrůzo žoldáků, já každé hnutí svalu a každý srdce tep na oltář tobě složím:
oh, k našim dětem aspoň, lásko všech, přijď záhy!


Si no eres par, tampoco le has tenido;
que par pudieras ser entre mil pares;
ni puede haberle donde tú te hallares,
invicto vencedor, jamás vencido.


Com quem fala Carlota ao sol poente,
Na sombria alameda,
Quando os cisnes se arrufam na corent
E o vento pelas grutas cochichando
Uns noivos arremeda,
Que estão como dois pombos arruland
Com quem fala Carlota ao sol poente?


Sám nad svou prací, sám a sám
na zašlé časy vzpomínám;
veselé pitky přátelských hochů,
vzpomínek hodně a žertů trochu
a cesty domů plné snů
a tuch do neznámých dnů...
já dál se hnal, sta písní stkal,
jak chtěl můj ideal.


dokud k rtům jí sesláblé skláněl ucho,
sladké řeči hlaholy znova pije,
dokud vroucích pocítil tluky ňader,
miloval matku.


O cavalo é Momento,
o cavaleiro é E
Momento jamais se perdeu,
mas Eu tem seus tormentos!


Vyjel k Mníšku – jsou to spěchy
k Březnici a do Klatov,
zdařilo se změnit Čechy
rázem u veliký rov.


Gott reicht die Kron der Ehrn, der Teufel Spott und Hohn,
Und dennoch greift die Welt nicht nach der Ehrenkron.


Bedenke/ König/ ernst di sechste Plag und Schaale/
Dadurch der Erdkreis eilt ins Hermageddons-Feld!
Sih/ dises ist noch nirgenswo geschehen!
Doch schikket/ wi Du sihst/ sich alles zum grossen Krige.
Ser Pabst vermeint/ er komm zur alten Macht und Pracht/
Weil ihm das Glükk im Ost und West heut günstig.
Si überreden auch die Protestantsche Fürsten/
Daß heut der Türken Fall in Gottes Reich verhanden!
Ist nun das Pabsthum falsch/ und wahr die Reformirung/
So hüte dich vor diesem Drei der Frösche!


Lo! the poor Indian, whose untutor'd mind
Sees God in clouds, or hears him in the wind;
His soul, proud Science never taught to stray
Far as the Solar walk, or Milky way;
Yet simple Nature to his Hope has giv'n
Behind the cloud-topt hill an humbler heav'n,
Some safer world in depth of woods embrac'd,
Some happier Island in the watry waste,
Where Slaves once more their native land behold,
No Fiends torment, no Christians thirst for Gold.
To be, contents his natural desire,
He asks no Angel's wing, or Seraph's fire,
But thinks, admitted to that equal sky,
This faithful Dog shall bear him company.
Go, wiser thou! and in thy scale of sense
Weigh thy Opinion against Providence:
Call Imperfection what thou fancy'st such;
Say, here he gives too little, there too much;
Destroy all Creatures for thy sport or gust,
Yet cry, if Man's unhappy, God's unjust,
If Man, alone, engross not Heav'ns high care,
Alone, made perfect here, immortal there;
Snatch from his hand the Balance and the Rod,
Re-judge his Justice, Be the GOD of GOD!


Völgyek árnyán elmulattam,
Támadáskor, alkonyatban;
Lelkemhez szólt a madárdal,
Mély, de gyorsan múló bájjal!


L'ire, gli sdegni e mille insidie intorno
correndo sol con l'occhio fiso al vero
per lo dextro sentier lieto spreggiasti;


Triumf! Wir fahrn! Triumf! nun endlich sanfft!
Triumf! Es schaumt! Triumf! umsonst das Meer!
Triumf! Di Höll! Triumf! ligt uns zum fus!
Triumf! Di Furcht! Triumf! fällt auf den Feind!
Triumf! Nun fleucht! Triumf! was uns gehemmt!
Triumf! Wir sehn! Triumf! den gleichen weg!
Triumf! Triumf! Triumf! Wir fahren ein!


Sie halten Feuer in Händen
Und theilen's der Liebenden aus,
Doch ehe die Buhlschaft sie enden,
Fast gehet das Feuer schon aus.


Dem Stein des Rechts, den edelgesinnt und treu
Dein Vater legte, bläsest du Atem ein,
Du siehst im Marmor keinen Marmor,
Aber ein künftiges Jovisantlitz.


Nuž, šťastnou cestu za lepší život, rváči!
V před, nezastrašeni těmi, kdož nazpět kráčí,
kdož nechali svět již za sebou stát
jak součet bolestí a ztrát.


Ten náš kot
mňouká jak by podle not,
když chce něco od výslužky –
za ním mňoukají dvě družky.


Hier zehn Schafe mehr geschoren,
Dort ein neues Lagerbier,
Dort drei Ochsen mehr geboren,
Und ein Drittel Seele hier.


وَقالوا أَتَهواهُ عَلى قَلَحٍ بِهِ
فَقُلتُ هناني دونَ غَيرِيَ مَورِدُ
مَتى أَبصَرَت عَيناكَ في الماءِ عَرمِضاً
إِذا كانَ في كُلِّ الأَحايينِ يورَدُ


Shýbla se proň v travičku
ta, jíž spadl s malíčku; –
nebe jí tam zasadilo
přes noc rosy perličku.


A természet örök rendjét egy emberi végzés
Megzavará, mikor a bárány ártatlan ügyéhez
A felsőbb hatalom jussát farkasra ruházá.
E zavarást az örök végzés elnézte sokáig.
Végre elég! így szólt, s ím a természet előbbi
Rendje azonnal előállván, a vérbe feresztett
Bárány lábainál a farkas alélva rogyott le,
S bosszús élte morogva futott el az éj üregébe.
Óh magyaroknak erős, bölcs és szent Istene! Jámbor
Bárányodnak ügyét többé farkasra ne bízzad,
Sőt mindentehető karral pusztíts ki hazánkból
Minden farkasokat, hogy boldog nyájad ezentúl
A magyar Albion örvendő mezejébe legelvén,
Néked öröm-hálát zengjen s fejedelme javára
Colchisi gyapjúval, hószín hűséggel adózzon.


积水东来溯极天
杯浮三万觅单传
等闲三昧都游戏
未识齐州九点烟


Perdonami Viola, che la stizza
mi tra’ di bocca sì laide parole;
e in quel che la rabbia mi si rizza,
cavaria da le barbe il giralsole;
e so peggio che un cane ch’altri atizza,
che ciò che se gli fa, patir non vole:
ma so miglior, come in gangari torno,
che il pan che allora allor scappa del forno.


Dor is all mennig, meenigeen –
un keen Minsch hülp von alltausam' –
von Schauh un Kittel, Strümp un Been
un achter'n Tun tum Starben kam'.
Un mennigeen de sitt noch dor,
denkt Nacht un Dag nah Hus torügg,
kem wedder œwer't Water gor
un gor tau girn – he kann man nich.


l'altrui prode mette en breve compendio:
s'el vien represo, tosto torna al vomitto,
però ch'el non àe mai l'animo domitto,
se morte non vi pone el suo suspendio.


Denn solche Weisen müssen doch
sowohl als wie die Narren
Sich lassen in des Grabes Loch
Versenken und verscharren;
Da kommt denn, was sie an sich bracht,
In andrer Leute Hände,
Und also gehet ihre Pracht
Und Herrlichkeit zu Ende,
Viel anders, als sie wünschen.


Die Seele, Gottes Bild, ist der verlorne Groschen,
Die Kerze himmlisch Licht, das durch den Fall verloschen.
Die Weisheit ist das Weib, die es aufs neu entzündt,
Wie selig ist der Mensch, den sie nun wieder findt!


Na jaro teprv našli Olgerda,
sníh když byl dávno zmizel. Pod lindou
hrob vykopali rychle, neznámou
tam vrhli mrtvolu. A byla to
ta samá linda, nyní lupenem
jak jantar žlutým zdobující se,
kde tenkráte, v ten večer podzimní,
se byla zastavila královna,
kde byla sladce tak mu pravila,
že v ráji snad se opět sejde s ním.


诗歌召伯意怀哉
爱及甘棠勿剪摧
自是庆源钟草木
故将多瑞秀云来


Kdo je vrahem?


Ja, weder an Odin glauben noch Thor,
An Allah nicht und an Brahma –
Die Neue Rheinische Zeitung bleibt
Der einzige Dalai-Lama.«


— Àquela que se lembra do jumento e da
meiga vaquinha, que se encheram de eterno sentimento,
na hora em que nasceu Jesus, o amado
filho do seu amor, seja o nome louvado
no maior esplendor!


Ein gehetztes, verendetes Wild –
Im Grab
Stumm liegt er nun:
Im Nichts.
Im friedvollen, unbelebten Nichts
Ward ihm das Glück ...


Nun, Maria! voll Erbarmen
Reiche mir Dein Kindelein,
Daß ich zärtlich in den Armen
Wiege solch ein Brüderlein.


In visions of the dark night
         I have dreamed of joy departed--
    But a waking dream of life and light
         Hath left me broken-hearte
    Ah! what is not a dream by day
         To him whose eyes are cast
    On things around him with a ray
         Turned back upon the past?


沧浪东入海
神禹了天功
谁解闻鸡舞
来招击楫风


Kicsi leány, hidd el nekem:
Nincs olyan férfi,
Aki egy lány tökéletes
Szerelmi szent-áldozását megéri.
S ha volna is: hogy követelheti,
Hogy megtagadd magad?
Te Lélek vagy: kiolthatatlan Fény,
Megsemmisíthetetlen külön-lény,
Isten-gondolta külön-gondolat.
S kötötten is szabad.
Szabad.


Já tisknu čelo k sklu a hledím ven;
jsem čarovným tím světlem zatopen,
jež za město v dál jasně v sníh se vpíjí...


triste el pisar las líbicas arenas,
y el patrio nido recordar lejano,
y aún es más triste suspirar en vano
sembrando el aire de perdidas penas.


Como as rosas selvagens, que nascemem qualquer canto, o amor também pode nascerde onde menos esperamo O seu campoé infinito: alma e corp E, para além deles,o mundo das sensações, onde se entra sembater à porta, como se esta porta estivesse sempreaberta para quem quiser entraTu, que me ensinas o que é oamor, colheste essas rosas selvagens: a suapúrpura brilha no teu rost O seu perfumecorre-te pelo peito, derrama-se no estuáriodo ventre, sobe até aos cabelos que se soltampor entre a brisa dos murmúrio Roubo aos teuslábios as suas pétalaE se essas rosas não murcham, como tempo, é porque o amor as alimentNuno Júdice | "A pura inscrição do amor", pá 15 | Publicações Dom Quixote, 1 ediçã Ja 2018


紫禁胪传第四人
锦肠贝齿凛长身
三年来作诸侯客
千里江山阴受春


Po silnici zaprášené
od dědiny přímo k městu
lékárník se suchý žene
s boubelatým purkmistrem.
Vzpomínají s bídou mnohou,
jak jim spletlo víno cestu, –
vyspali se pod oblohou
v nedalekém úvoze.


Na břehu řeky ležím, vítěz kleslý,
imperator zbavený panování,
po žhoucích rozkoších, jichž vlny klesly
v oddechu chvíle dobojování.


De álmodol
- Üzvén árnyékokat -
Örök tavaszt,
Tengert, hegyormokat,
Szabad hazát
És boldog népeket...
Beteg szivem,
Jó, hogy nem értelek!


Nad buřany mlhy rozvlečeny,
po buřanech květy zaroseny,
frkot, dusot, řinkot zbraní zvoní,
ku domovu mládci letí, koni.
Ataman jim statný Donec v čele,
bledý atman mysli neveselé,
tíží bolest srdce jemu velká,
mužně trpí však, on více nelká.
Pyšně vznesl smutnou znáhla hlavu,
nová hvězda zářivě mu svítí,
za ženu jde lulku si zvoliti,
junáckou tu, bohatýrskou slávu.


Nad nimi vznáší se v temném kouři
duch dávného hrdiny, slepého vůdce,
slavného bojovníka.
Těžce dopadá jeho palcát
na staré vrahy, na staré zbabělce
od Tachova.
On neopustil svojich dětí...
V jich žilách dnes proudí zbojnická krev
vzpurných a přísných dědů,
ahlas dějin v jich ožívá hořící duši,
mythické věštby posvátná výzva
enesmírnou silou plní srdce,
vše, co bylo krásné a silné a volné,
vše nejlepší, co dalo naše plémě,
dnes ožívá v nich a mění paže
v kladiva.


Ils auront bien toujours pour toi toute la haine
Mais un souffle éteindra leur bouche impure pleine


Ты помнишь, что было тогда,
Как всюду ручьи бушевали
И птиц косяками стада
На север, свистя, пролетали,
И видели мы средь ветвей,
Еще не укрытых листами,
Как, глазки закрыв, соловей
Блаженствовал в песне над намК себе зазывала любовь
И блеском и страстью пахучей,
Не только весельем дубов,
Но счастьем и ивы плакучеВзгляни же вокруг ты теперь:
Всё грустно молчит, умирая,
И настежь раскинута дверь
Из прежнего светлого раИ новых приветливых звезд
И новой любовной денницы,
Трудами измучены гнезд,
Взалкали усталые птицНе может ничто устоять
Пред этой тоской неизбежной,
И скоро пустынную гладь
Оденет покров белоснежны


Er kompt gewiß an jenem tag,
Die welt mit recht zu richten,
Wird hören an all red, vnd klag,
All händel wird er schlichten.
O Gott wer mag alßdann bestahn,
Vnd retten sich met rechte,
Wan du wilt zu gerichte gahn,
Mit deinem armen knechte?


Áldottak ők. Áldott, ezerszer áldott
e decemberi deres virradat,
mely most szivembe, ahol minden átok,
világot gyújt és nyújt egy jégvirágot,
nekem, kinek már semmi sem maradt.
Áldott mindenki, zokogok, kiáltok
a tiszta lázak zengő reggelén,
áldott a szívdobogtató és szürke hajnal,
mely most megindul sejtető robajjal,
éj nap között, így még egész enyém,
s áldott a föld és áldott legyek én.


春风并马宛如仙
夜雨淋铃似可怜
太息弟兄多若此
更无能识九龄贤


Y ante fríos óleos de luna muriente,
con timbres de aceros en tierra indolente,
cavarán los perros, aullando, un adiós!


»Wie lang ist Ihre Muse stumm geblieben!«
Die Launen der Frauen muß man ertragen.
»Warum haben so lang Sie mir nicht geschrieben?«
Ich hatte Ihnen eben nichts zu sagen.


Dole, pod úvozem, je nemocnice.
Ráno někdy
některé z oken zůstane otevřeno.
A za ním:
lůžko, tmavá pelest, bílá prostěradla
a (jako v obrysu) vosková tvář toho,
jenž právě dožil.


Son gli altri suoi fratei candidi, onesti,
nati di puri e leciti imenei,
né carta unqua vergâr d'indegne note.
Qual canta i pregi altrui, qual gli ardor miei;
voci, ch'ogni bell'alma aggradir puote;
qual gli umani accidenti or lieti or mesti,
e qual dei nostri eroi gl'incliti gesti.
Un è, che volto a Dio lo stile e il core,
canta le amare lagrime, che sparse,
poiché il gran Re vêr lui degnò girarse,
il Nocchier santo, il nobil Pescatore,
di cui tu successore
sei nel sacro timone e nella barca,
che scogli e mar per te sicura varca.


Dann schob er mich fort und stellte mich auf,
Mit dem Rücken steif an, an der Thüre,
Und sagte, es koste den Hals mir, wenn ich
Bei dem Bartabnehmen mich rühre.


Ognuna torna poi ad agucchiare,
ed accompagna il ritmo del suo tedio
all'orchestra dei tremoli svettanti.


Utichl Jaroslav, a po něm Václav:
Nechcem, pravil, slavný vladyko a
Moudrý! čistých porušiti mravů,
Ani vyhubiti obyčejů
Blahorodných; spravedlivosti jen
V těsnu Křesťan žádá. Který člověk,
Které právo smí nám odepříti,
Abychom co lidé vynikali?
Nejpřednější zákon v srdce naše
Vryt jest, rozumuby užívaje
Člověk prospěl v moudrosti. Snad očí
Nesmějíce otevříti, vjíti
Do rozumu, jako zvíře k tmě a
Pluhu odsouzeni jsouce máme
V lesých, v pustinách se ukrývati,
O den, o krm jen se starajíce
Nikdý z své se cesty, z obyčeje
Hanebného nikdý neuhnouti?


Die deutschen Klänge drangen
Allmächtig an ihr Herz,
Die deutschen Lieder sangen
Ihr eigen Lust und Schmerz.
Da kam sie, zu verklären
Das Marterthum der Zeit,
Und ew'gen Kranz der Ehren
Wand ihr das bittre Leid.


He saw his country, in subjection led,
Pay servile homage to a zealot's nod,
Who sternly claim'd his captive Sovereign's head,
And thought by anarchy to serve his God.


Waß soll ich nun erweisen,
Daß deiner Pracht gefellt?
Mit waß Getränck vnd Speisen
Bewirt ich dich, o Held,
Waß find ich dich zu stillen
Ohn Demuht, Pflicht vnd Schuld?
Nimm auff den reinen Willen
Vnd habe nur Gedult!


扁舟偶趁采樵风
题扇书裙莫恼公
何处人间无六月
碧澜堂上雨声中


今人令节昔人悲
寒食几时又五丝
自是时情重怀古
眼前曾否问鸱夷


Coração partido
Longe de ti
Lembro de ti
Canto o nosso amar
Perdido em cada insistente lágrima a rolar


Ils sont là, tous, face à face, vagues et lourds,
Les mains moites, les doigts gauches, les regards gourds,
Les pieds allongés droits sous la table de chêne,
Et seul, le hoquet gras debonde leur bedaine.


阅世光阴云掣电
忘形踪迹浪浮萍
翩然行逐西风去
聊复人间得此生


Vidíšli, jak pěkná růže
Sýlou, co jen sebrat může,
Z poupěte se prodírá?
Pocyť synku blaženosti,
Brána hojné veselosti
Nám y tak se otvírá.


Ei nach mir gar nit frage,
dein brüder hant erschlage
mich heut auf disen tage
mortlich dauß in dem walt;
Bei einer breiten linden,
mit meim blut ist die rinden
besprengt, da wirstu finden
mein leib begraben kalt.
Darum so frag nit mer nach mir,
du merest sunst mein pein,
wan ich kum niemer mer zu dir,
es muß geschiden sein.
ich befilch dich in gottes hant.«
darmit der traurig geist verschwant,
die junkfrau auferwachet,
sie weinet und laut achet;
der traum het sie geschwachet,
sie stunt auf schnel und balt.


Expectarò che 'l tempo me sovegna,
il tempo che a ogni cosa suol fin porre:
lui al foco pian pian torrà le legna.


Mein ist das Reich der stillen Tat,
Das langsam hier auf Erden naht,
Von ewiger Sehnsucht vorgeschaut,
Wird es erkämpft und auferbaut.


萧条始是住山翁
一座寒云四壁空
风劲树头霜叶尽
草庵都在月明中


Umdüstert und die Stirn voll Falten
Trat eines Abends hier ich ein –
Da sah ich dein zufriednes Walten
Und deiner Augen Vollmondschein;
Mein Geist so haßvoll und verbittert,
Mein Herz, von Rachesucht zersplittert,
Hat hoffnungsfroh hier aufgezittert
Und noch einmal an Glück gedacht.


Dnes řídké borky na písečné pláni
a stavení zřím hnusem zemdlelá –
aeolská hudbo všeho vzpomínání,
vy duhová mé minulosti skla!


skloněné stromoví hubené,
chudičké obilní klasy,
z tančíren v tichou noc vřeštící
zoufale jásavé hlasy – –


»Mein Spielemann, mein Spielemann,
Dein Horn hat hellen Ton,
Und was das Horn erreichen kann,
Das sei des Hornes Lohn.
Auf hohem Berg, in weiter Au',
Da sollst Du's blasen am Rheine,
Soweit man's hört im ganzen Gau,
Sei alles Land das Deine!«


Não dormes sob os ciprestes
Pois não há sono no mundO corpo é a sombra das vestes
Que encobrem teu ser profund
Vem a noite, que é a morte,
E a sombra acabou sem ser,
Vais na noite só recorte,
Igual a ti sem quere
Mas na Estalagem do Assombro
Tiram-te os Anjos a capSegues sem capa no ombro,
Com o pouco que te tap
Então Arcanjos da Estrada
Despem-te e deixam-te nNão tens vestes, não tens nada:
Tens só teu corpo, que és t
Por fim, na funda caverna,
Os Deuses despem-te maiTeu corpo cessa, alma externa,
Mas vês que são teus iguai


Pustá skálo, v jara smavé vnady
jakého jsi smutku pomník tady!


¡Va por la muerte, por la muerte va!


Csudaképen oly igen rettenének,
Az Oloferneshöz ők sietének,
De ő ágyához menni nem merének,
Asszonnyal vélik, hogy együttfekönnék.


Dlouho mračno nebe krylo,
Konečně se vyjasnilo
Náhodou;
Já tu v podvečerní době
Na louku mou vyšel sobě
Náhodou.


A prostřed vřavy mocný hlas tu slyší.
Ten s kříže šel, jej mroucí slední vzhrdou
v líc hodil všem jim jako pěstí tvrdou:
Teď přec snad zříte, oč jsem já Vás vyšší!


Když zrodil jsem se, kometa
se zjevila. Já slyšel,
jak vítr praví ku mraku:
Hle, velký Machar přišel.


Mladíci v černém sešli se,
napočítal jsem jich do set.
V indisposici předsedy
zlý duch mne nějaký posed’.


hoy, en el lago de este mar terrible,
océano de tanto señorío,
ni aún el nombre le queda de ser río:
tumba le guarda el piélago visible.


Kolem lad a krása
svoje kouzlo na tě střásá.
Blah, kdo v takém moři může plouti –
tomu zbývá ještě úsměv v konec pouti.


Ale ta jezů hudba mdlá,
líný a vlažný ten ruch,
nevidným závojem povlékla
zdí, věží, kopulí kruh.


In dessen sey gegrüsst, du grosser Schlangen-tretter,
Der Finsternissen Pest, und deiner Schar erretter!
Du hast das Paradieß uns wieder auffgethan,
Vnd bist uns selbst hinein die Leiter, Thür und Bahn.
Du bist mit deiner Krafft vor uns her durchgebrochen,
Wir dringen immer nach biß das wir durchgekrochen
Vnd sämptlich bey dir seyn, hast uns des Grabes Wust
Gemacht zum weichen Bett' und süssen Schlaffes Lust.
Wer nur aus einer Grufft sein Haupt empor kan bringen
Der weiß mit seinem Leib auch leichtlich nachzudringen,
Nun unser Haupt bist du, erstehst, und zeuchst gemach
Vns deines Leibes Theil und wahre Glieder nach
Volkommen wie wir sind, mit dieser Haut umbgeben,
Ohn was von Sünde war, und nicht in jenes Leben,
Das rein und heilig, taug. Wir gehn verweßlich ein
Vnd werden ohn verderb und unverweßlich seyn.
Wir sehen heßlich aus, wenn wir von hinnen gehen,
Vnd werden angenehm und herrlich aufferstehen,
Wir werden schwach und schlecht den Schatten eingebracht,
Vnd sollen seyn begabt mit Krafft und grosser Pracht.
Man säet unsern Leib natürlich in die Erden
Der doch in Geistlicheit sol aufferwecket werden;
Mit dem bescheid, ihr Würm' und alles komm' heran,
Was mich zu kleinem Staub' und Asche machen kan!
Was Christus ihm von mir durch seinen Sieg erworben
Wird bleiben, wär' ich auch gleich tausentmal gestorben,
Davor von mir und sonst von allen ingemein
Dir, Gott, in Ewigkeit sol Danck und Ehre seyn.


Ich seuffzte/ und sprach'/
Ach Daphnis ach! Ach!
Mein Hoffnung/ und mein Leben!
Vor Schrecken/ und Freud
In diesem Gestäud
Muß ich den Geist auffgeben:
Er sprache/ Clorind'/
Dich rühig befind'/
Bey mir wirst du nicht sterben!
Das Leben vielmehr/
Und sondere Ehr
Von Daphnis heut erwerben.


Una sola
una


Fort kan keine Bärentatzen
überfallen in demm Schlaf/
Ein vernunfftberaubtes Schaf/
noch ein säugend Lamm zerkratzen/
Habicht/ Tauben/ Haß und Hund/
Pardel/ Ziegen/ sind ein Bund.


未得相携约尚空
小笺一见一忡忡
妾意原非渌江水
无端只向画桥东


Igaz, nem fizettem elő,
Nem, mert ha volna sincs miből,
De fölcsapok költőnek és
Teremtek majd, a semmiből.
Hátha kisül még, hogy zseni
Az ész, mely bennem hallgatott!
Legyen szives megküldeni
Szerkesztő, kérem, a lapot.


Žluva, posel Svantovítův,
před jehožto ořem letí,
aby v temnu lesních skrytův
zasmálo se mladé snětí.
Vítej!


Fahl zieht der Strom in letzter Abendhelle,
Bald wird es Nacht und Alles Schweigen sein.
Nun kommt die Zeit, daß ich mein Glück bestelle,
Dies schwarze Aehrenfeld, dies Dein und Mein.


Nostra salute, nostra vita, in questa
Vittoria, suscitata si conosce,
Che difende che'l verno, e la tempesta
Di Giove irato, sopra noi non crosce,
Ma ne goder potiam ne farne festa
Sentendo i gran ramarichi e l'angosce
Ch'in veste bruna e lachrimosa guancia
Le vedovelle fan per tutta Francia.


Kůň rozpjal náhle křídla, jež nikdo nezřel dřív,
a nežli kníže vojsku a sluhům v povel kýv,
v skok nádherný se rozpjal, všem lidem přes hlavy
slít’ s Vyšehradské skály, přes šířku Vltavy.


武陵佳处是桃源
谬说伊谁为探原
会得桃花流水意
归来休向俗人言


В зеленой тишине хрустят шагХрустят шаги:
Идут врагВ зеленой тишине шаги хрустяШаги хрустят —
Кого хотят?…
Шаги хрустят в зеленой тишине…
Смерть — в тишинЗабудься в снАвгуст
Мыза Ивановка


„Ave Maria!“ – Slyš, od hory k hoře
zvon modlitbou se chvěje, lká i plesá,
v bor zalehne a letí nad nebesa,
a za ním duch můj z upomínek moře.


Nevěř, zlý byl čaroděj,
bdělý sluch mé radě přej,
chceš-li v hrobě
klid přát sobě,
nedívej se v stínů rej!


I' pur lei richiamando in pianto e 'n duolo
di qualche penna sua cerco infelice
lungo il bel rogo, né trovar mi lice
altro che l'odor sparso e 'l cener solo;


Synu! dřív než počneš žíti –
Nechceš-li se někdy dočkat
Stáří čestné bez vrásky,
Rozvaž věrně na své mysli,
Vřele pak i v srdci pociť
Tyto slušné otázky:


Други, други! радость
нам дана судьбой,
Пейте жизни сладость
Полною струеПрочь от нас печали,
Прочь толпа забот!
Юных увенчали
Бахус и ЭроПусть трещат морозы,
Ветр свистит в окно,
Нам напомнят розы
С Мозеля винНас любовь лелеет,
Нас в младые дни,
Как весна согреет
Поцелуй любв


Schlief ein dann unterm Eibenbaum,
Wahrsagend wirkt der oft im Traum.


sotva duše ku dobru se skloní,
mysl vrátká od dobra ji honí,
štěstí jediné, že od zla také!


Scheu in dich selber verzückt,
Möchtest du hehlen vergebens,
Daß nun die Krone des Lebens
Strahlend die Stirne dir schmückt.


Košilka se v šeru bělá,
suknička se mákem rděla,
cosi šeptá sobě, brouká,
dotýká se Páně čela.


见月时一吟
夜凉天称心
回头望东川
流水无古今


丹葩信不类苹蒿
雨后常抽绿玉条
此草岂宜充鹿食
瘦茎却比沈郎腰


Live, sweet babe, to bless thy father,
When thy mother slumbers low;
Softly lisp her name that lov'd him,
Thro' a world of varied woe.


Laßt den Wagen halten oder fahren!
Denn ich bleib' hier sitzen. Dieser Stein 1
Soll des Mannes, der an seiner Schaaren
Spitze hier geblutet, Altar seyn!
Thränen will ich opfern. Denn von allen
Königen, die vor ihm, wie nachher,
Unterm Schwert' des Krieges sind gefallen,
War nur Gustav kein Eroberer.
Auf die Stelle, die sein Blut getrunken,
Wälzten Bauren weinend diesen Stein,
In die Erde halb schon itzt versunken!
Und ich kann ihm keinen bessern weihn!
Solch ein Denkmal für das große Leben
Dieses Retters einer halben Welt! –
Murren möcht ich, (mag mir's Gott vergeben!)
Daß die Armuth mich gefesselt hält.
Zwar bedarf er nicht der Marmorsäule,
Die hier stehen sollte: aber dann
Ruhte hier der Wandrer eine Weile,
Läs' und segnete den braven Mann!
Läs' und weinte seinen Muth wohl größer,
Seinen Stolz geringer durch die Scham!
Denn auch ich, das fühl' ich, gehe besser
Weg von diesem Steine, als ich kam.


Etwas rund und blank wie Billardglatze
Wendet sich. Man sieht:


O Zeit, da gut und fromm selbst das Geräte!
Ich fühle mich bewegt von edlen Schauern.
Gott, welcher Bild und Giebel ward, wird dauern,
Wenn wir längst Dünger nur für Friedhofbeete.


Keble áthül, megrázkódik...
Alig sejti, hogy mi érte;
Ragyog a nap, ragyoghat már!
A virágnak vége... vége...


Подымаю бессонные взоры,
И луну в небеса вывожу,
В небесах зажигаю узоры
И звездами из них ворожу,
Насылаю безмолвные страхи
На раздолье лесов и полей,
И бужу беспокойные взмахи
Окрылённой угрозы моеОкружипся я быстрыми снами,
Позабылся во тьме и в тиши,
И цвету я ночными мечтами
Бездыханной вселенской душ


Jakobych rozvíral
knihu jich, listy se probíral,
ze žlutých stránek jich čet,
že voněl les, procítal květ.


Fürchtest du nicht auch vier Augen,
Die zum Zusehn hier nicht taugen,


Ihr, wer seid ihr, Schwester meine?
Ihr seid höflich ungemeine,
Ihr seid recht erfüllt mit Güten,
Mir die Hülfe anzubieten.


Und still verschwamm des Innern Streit
Zu wundersamem Frieden,
Da wir von Grab und Seligkeit
Nur durch ein Brett geschieden.


A tam neb tam pluj naposled,
buď šťastna aspoň ve svých snech
a mne, – ať život plný běd,
s ním smířil úsměv na tvých rtech.


Rinaldo per Dalinda impetrò grazia,
che se n'andò di tanto errore esente;
la qual per voto, e perché molto sazia
era del mondo, a Dio volse la mente:
monaca s'andò a render fin in Dazia,
e si levò di Scozia immantinente.
Ma tempo è omai di ritrovar Ruggiero,
che scorre il ciel su l'animal leggiero.


Und ein frommer Christ schaut sinnend
Unsrer Blüthe tiefes Roth,
Läßt drauf seine Zähre thauen
Und gedenkt des Herren Tod.


", you're here allow'd to roam.
"And bid to think yourself at home:
"O'er the Domesticks then preside;
"Let that content your Female Pride;
"In vain you call on me To-day;
"Here  only I obey.


Doch nein, noch nicht! er dulte sich!
Du must noch andre Städte sehen.
Geliebter Freund! nun seh ich dich
Von mir, und von Salinen gehen.
Bleib da! verziehe doch! o! reiß dich nicht von mir!
Umsonst! mein Freund eilt nun von hinnen!
So zieh denn hin! mit meinen Sinnen
Folg ich dir allzeit nach, und bleibe stets bey dir.
Fahr wohl! ein Raphael sey stets an deiner Seiten.
Doch denke auch an mich, und schicke mir beyzeiten
Ein Blat von deiner werthen Hand,
Dieß fordert unser Freundschafts-Band.


Y sería tan hermoso acribillar a insultos
a una enana maldita o incrustarle espinas
venenosas en el rostro a un gobernante.
Qué placer lanzar un piano
a cualquiera calle sombrosa
y viajar dentro para oír la dulce melodía
del estrépito fatal.
Sin embargo, ya me canso
Sólo quiero ser aire en el aire
ser lirón empedernido, extenuado
de construir árboles y ríos inconfesables.
Sólo quiero piedras encajadas en los muros,
un lecho blando de agua tibia por los huesos,
un invierno renegado
y miles, miles de silencios.
Parece que no tengo ya cristales en los ojos.
Parece que escribo el canto y me lo guardo.
Parece que me da vueltas el mundo
en el estómago, sobre mi cabeza,
bajo mis pies, dentro y fuera de todo.


But may Heaven guard Camilla,
Tho' I bid a last adieu;
Never more will I love woman,
Since I'm treated thus by you.


Stille, ledern ist er, der belveder'sche Apollo!
Ledern? Bleibet doch nur, ärmliche Schuster, beim Leist.


servir, honorare di tuto valore
donne e donçelle cum reverença:
poi coronato serà di salute.


Évike, hogy látja ezt,
Nosza pityeregni kezd.
- Mit pityeregsz, te gyerek?
Évi tovább pityereg.
- Na megállj csak, az apád!
Eltörtétek a babát!
- No majd veszek frisset, másat,
Finomat és elegánsat!
- Ez már úgyis régi, ócska,
Így szólt a jó Fáraócska.


Se fue el amor, se fue de madrugada,
descalzo y en silencio, sin maletas.
Dejó una foto vieja y arrugada,
con restos de carmín sobre sus grietas.
Se fue el amor, se fue sin previo aviso.
Marchó sin un adiós, sin un lamento.
Tal vez se fuera así porque me quiso.
Tal vez su voz calló de abatimiento.
Se fue el amor, marchó por la vereda
que aleja su perfume de mi almohada.
Marchó el amor, y ya ni amor me queda.
Se fue el amor, se fue de madrugada...


Draußen sah in Staub und Ruß
Ich ein Mädchen stehen;
War so eben flügge. Muss
Jugend so vergehen?


¡Cuánto tiempo!
-dijo en voz alta-
oí tus pasos silenciosos
y supe que eras tu.
Ambos se sentaron
Sobre el frío suelo
Para charlar un momento.
No tenían mucho que decirse,
Pero el tiempo no importaba
Ahora que estaban juntos.
Es hora de emprender
El más largo camino.
Cogidos de la mano
Por el límpido cielo
Hacia ninguna parte.
Hubieran podido
Permanecer allí más tiempo.
Cuando llega la muerte
Cualquier lugar es bueno.
Pero prefieren ser delicados
No asustar a los vivos
Con la visión de lívidos
Cadáveres fuera de la tumba.
Charlando como amigos
Recorren viejas calles
Llenas de fantasmas vivos
Hasta llegar al cementerio:
Tan solo un lugar para el reposo.
El cogió una mustia flor
De una tumba olvidada.
Abandonó en un hoyo
Su viejo cuerpo cansado.
Y dijo: Estoy dispuesto.
Cogidos de la mano
Como dos enamorados
Se elevaron hacia el cielo.
El no tenía miedo:
La muerte era su amada.


Responde ella llorando: «¡Ay Tirsis mío,
si más que estos dos ojos no te quiero,
que pierda yo la luz que en ellos tengo!».


Hier haſt du unſern Liebes-Bund:
Sey ewiglich ſein Ziel,
Und rege dich im Hertzens-Grund
Mit ſtetem Liebes-Spiel.


苏苏官柳曳轻烟
画出尊前离恨天
情债欲偿拚累劫
柳魂须返只明年


曙色将分梦欲残
一天星斗冷阑干
揽衣推枕出门去
扬子江豪怒晓寒


湖云漠漠雨濛濛
夫少牵长恼柁公
人事逆时天偶顺
蒲帆刚遇北来风


So wandelt er
Im Heiligthum umher,
Mit leisem Schritt, der kann ihn nicht vernehmen,
Wer sich zur Einfalt nicht will ganz bequemen,
Wie er sonst nichts zu thun pflegt ohngefähr,
So wandelt er.


„O krásnu sny, o slávě sny jsem zavrh’,
za podnož lásce chtěl jsem obé dát.
Však marny byly touhy mé, o marny!...
Jsem nyní sám – jsem lásky, druha prost,
co činit mně?... Mám zničit boly svoje?
neb klidně nechat jít těch mračen voje?!“...


Nur der Cörper fällt in Sand/
Nur die Asche wird begraben;
Fama schreibt in Diamant
Welche wohl gefochten haben/
Späte Nachwelt wird die Helden/
Die vor Ofen blieben/ melden.


Mich schmerzt's, und ich beschmerz' es auch mit diesem langen Seufzergalme,
Wenn ich mich, wie aus einem Traum' und Qualme,
Auf mich, als ich noch in der Blüthe war, besinne.
War ich nicht, Asien, die größt' und ältst' und schönste meiner Schwestern?
Hat Neid und Geifersucht mich vor der Themis Richtsthul können lästern?
Der Menschen Ahnherr hielt mich erblich inne.
Hat alles All, das Ost und West und Süd und Nord nicht schließen,
Mich selbst nicht oft mit seinem Glanz erfüllt
Und sich selbständig in mich eingehüllt?
Luft, Himmel, Erde, Meer, Gluth, Felder, Wälder, Klippen wissen
Mit stummer Zunge nachzusprechen,
Daß sie gesehn die Sonne stehn,
Gewölkte Feuersäulen gehn,
Die Felsen bersten, Klippen brechen,
Den Regen Brot, die Wellen Mauern werden.


当日梨园寿太真
荔枝香曲赐名新
麻姑萼绿双回袖
舞彻遥知不动尘


Ne, že bys ranit chtěl, však srdce mé to bolí,
když v moji noc svit slunce nesešle.
A jsi-li zadumán, vím, dumáš o čemkoli.
Já, žel, však bojím se, že myslíš na přešlé.


门前不改旧山河
泪落灯前一曲歌
更把玉鞭云外指
只缘君处受恩多


Však, již plesej, synu matky české! –
U nás láska k vlasti postačuje,
aby zaplavila úžlabíčka,
v nichžto cizota se ušklebuje!


en un corredor,
en la plaza de la soledad cimadevilla perdió a finales del siglo
XIX las capillas de la barquera y de santa catalina, pero aún conserva
hoy otras cuatro: la de los remedios, guadalupe, san lorenzo y la capilla
de la soledad, construida hacia 1674. ésta permanece abierta todo
el día y dio su nombre a la calle y a la plaza; se venera en ella
a la virgen dolorosa y al cristo de medinacelli.,
en mangas de camisa,
el manco,
con su brazo ciego,
pasa las páginas
de una novela del oeste,
mientras considera
que quizá
el tiempo
sea uno de esos chiquillos
que unas veces
le saludan
 y otras
no.


Non può la mia virtù, debile e frale
scudo de l' alma, a sì possente e forte
colpo star salda di maligna sorte,
ch' ond' io non l' attendea fiera m' assale.


Oh chi vedesse il giovanetto ardito,
Come a ponto divide il tempo a sesto,
Che non ne perde nel ferire un dito!
Or quinci or quindi tocca, or quello or questo;
Apena par che l'uno abbia ferito,
Che volta a l'altro, e mena così presto
Che con minor distanzia e tempo meno
Fulmina a un tratto e seguita il baleno.


Wie kann ich hier die heil'gen Blüthen pflegen,
Wo keine Quelle rauscht, kein Bächlein fliesst,
Und wo auf den bedornten rauhen Wegen
Sich nur der Wehmuth Thräne still ergiesst.


نزّهت وعدك أن أذكِّرك الوفا
يا من نداهُ لمن رجاه ضمين
يا من إذا مزج الدعاء له الولا
قال الرجا في الحالتين أمين


Er giebt sich selbst Befehl und hat auch in der That
Kein Wesen über sich als Gottes Führungsrath;
Gehorcht und folgt er ja den Fürsten dieser Erden,
So lehrt die Klugheit ihn zum Schein gehorsam werden.
Er nimmt Begierd und Lust und Eifer in Verhaft,
Es zinst ihm die Natur der Sachen Wißenschaft,
Er thut nur, was er will; denn er kann doch nichts wollen,
Als was Vernunft und Zeit und Ort und Stand befiehlt;
Das Glücke, welches sonst bey allen Meister spielt,
Muß, rast es noch so sehr, ihm doch Vergnügung zollen.


Jež v zpupnosti své sám dal raziti;
dnes tisíce jich mezi lačný lid
po slavnosti rozhází hlasatel,
to jeho peníze, dřív nežli národ
jej uzná králem, razí peníze
a písek takto hází v oči lidu.
Mně směšné je to skoro. – Peníze!


Fizignát a trombitára
Seregét békerengi,
Zörög, dobog dob módjára
A rezgő Alkekengi;
Buzdúl itt a békagárda,
Lobog fején a kokárda,
Félrenyomja kalapját.


A vlnou temnou jak jsme zvolna jeli,
protější břehy víc a víc se tměly,
tu obrys města v plné šero ztracen,
tu světlejší, tu sporým světlem zlacen
v zeď husté mlhy zvolna se rozplývá,
z níž černá věž neb strom bezlistý kývá.
A stíny, mlha, tma a v řece pěny,
oblouky mostu v dálku napřaženy,
i vesla tiché, jednotvárné rány,
vln šplíchnutí a zaskřípání voru,
hrad s domem v modré dálce na obzoru,
jenž zdá se chvět jak z mlhy obraz tkaný,
i světla, která vzplála osamělá
a rudým třpytem na vodách se chvěla,
s druhého břehu rysy dálných věží,
jichž velké stíny na hladině leží,
na nebi hvězda, jež se z mlhy zvedá
a hravý obraz svůj na vlně hledá,
a z lodí smích a zvuky známých hlasů
a vlastní duše měkkých stínů plna,
vše nyní zvoní jako o břeh vlna
v mou píseň báje dávno zašlých časů.


Dobré dítky vzoru toho
přirody následují,
jak jen ráno z lože vstaly
vesele prozpěvují.


Tmy a chaos jako v tvůrčí jitro
víří se a ženou drahou tvou;
rmut a kal už padly v lidstva nitro,
kde se ctnosť a vášeň v boji rvou.


Up Fischland is't en wohren Spaß,
Dor heiten s' alltausamen Klas.
»Klas, segg mal, Klas«, so fröggt de ein,
»Klas, hest du minen Klas nich seihn?«
»Ja«, antwurt denn de anner, »Klas,
Din Klas, de gung mit minen Klas
Tausamen nah Klas Klasen sinen Klas.«


Du bist nervös. Drum lies doch mal
Das Buch, das man dir anempfahl.
Es ist beinah, wie eine Reise
Im alten, wohlbekannten Gleise.
Der Weg ist grad und flach das Land,
Rechts, links und unten nichts wie Sand.
Kein Räderlärm verbittert dich,
Kein harter Stoß erschüttert dich,
Und bald umfängt dich sanft und kühl
Ein Kaumvorhandenseinsgefühl.
Du bist behaglich eingenickt.
Dann, wenn du angenehm erquickt,
Kehrst du beim »stillen Wirte« ein.
Da gibt es weder Bier noch Wein.
Du schlürfst ein wenig Äpfelmost,
Ißt eine leichte Löffelkost
Mit wenig Fett und vieler Grütze,
Gehst früh zu Bett in spitzer Mütze
Und trinkst zuletzt ein Gläschen Wasser.
Schlaf wohl, und segne den Verfasser!


舍北洗山如有待
舍南泉发本无期
羁愁尽落清音里
不用骞公读楚辞


Erdőcsendben dalok csatája;
Szines virág hímezve váltja
A harmatgyöngyös levelet;
Hüvös szellőt érzek fuvalni...
S igaz, mit a szó, csend sugal, mi
Borong, fénylik, - jajong, nevet.


¡Ah, se me olvidaba!
El primer bailarín es el Desarrollo
y la primera bailarina es la Prosperidad.


Dein Schicksal werde nicht gescholten!
Zwar raubts dir Phöbus goldnen Strahl:
Doch hat dir diesen tausendmal
Sein goldnes Saitenspiel vergolten.


Mně zdálo se, jak při zásvitu hvězd
se vznášel poutník povětrných cest
a chmury pronikal. Ne lodí vzdušnou:
jak pták, jen vlastních křídel silou rušnou
se nesl svoboden a nestísněn.
Měl přísnou tvář a čelo zorané;
bled, nesl mírný úsvit v důlcích očních,
a pod perutě jeho prostranné
se městnal obzor, šerý v šíř i dál.
Šat nezřetelně modrý na něm vlál
tak tmavý jako blankyt za chvil nočních.
Jen skromnou oděn řízou, v hrubém plátně,
svůj širák s mušlí volně na kštici
a sutky ve svalnaté pravici,
ten obr letěl výškou majestátně
a mluvil pozdrav, neb snad strážné heslo,
jež polohlasem ozvěn blíž se neslo,
v půl tichem zhlceno, v půl z dálky hřmělo,
jak směsí jazyků by v sboru znělo.
Měl haluz olivovou v druhé dlani,
a z plodů bohatých, jež zrály na ní,
se prýštil olej do hlubiny stinné
i kapal do vln bouřných v moře siné,
kde peřeje se srážely a rvaly
a vztekle tříštily se na úskalí.
Pruh polosvitu za letcem se táhl,
však před ním věžily se kupy chmur;
on letěl dál! On cíl měl předaleký,
a byť mu bylo přeletět i věky
i světa rej až v pokoj zásvětský,
on letěl dál!


خذ حديثي فإنه معسول
ورجال حديثهم مغسول
بت حيث التفت شاهدت روضاً
وغديراً وقابلتني قبول
غير أن القدود لم أك أدري
قبل هذا من أي شيء تميل
وغصون الحدائق الخضر جار
بينهن العناق والتقبيل
فجرى من رويحة الفجر فيها
نفس خافت النسيم عليل
فأثارت بعد السكون حراكاً
هزها منه شمأل وشمول
فإذا القد مال بعد اعتدال
فتيقن أن النسيم عذول
حبذا جور غادة تتثنى
باعتدال وفي هواها عدول
لم يزل سحرها إلى الوصل باباً
منه نحو الرضى يكون الوصول
أنا في أسرها وأسري عليها
فكلانا هو العزيز الذليل
كلما قلت أستطيل عليها
حكم الحب أنها تستطيل
غزلي من قرينة الحال لا من
غزل صدق أهله مستحيل
ولا سلو ولا علو ولكن
لي طلوع مع الهوى ونزول
وإذا جر مقودي لم أجاذب
فيه والعاشق الحرون ثقيل
ومتى قلت تقطع الهجر قالت
لا يجوز الخروج عما تقول
ولها شافعان خلق وخلق
كل ما شئت منهما فجميل
غير أن الدلال شأن الغواني
والمبرا من العيوب قليل
وبنو منقذ إذا الشعر لم يو
سم بأسمائهم عراه الخمول
وإذا أثنت القوافي عليهم
شرفوها فحظهن جزيل
سبقت مولد الزمان علاهم
فهو جار ما بينهم ونزيل
فإذا كنت للمبارك خلاً
فلك الدهر خادم وخليل
الكريم الذي إذا فاض جوداً
فله البحر والغمام رسيل
ملك يحتمي بحدي ظباه
وسطاه رعية ورعيل
الكبير الأخص لم ينعتوه
باختصاص وقدره مجهول
إنما النعت في معاليه فضل
وهو في نعت آخرين فضول
لم يفارق أهل الصعيدين إلا
ولمن فيهما عليه عويل
أفسدتهم عوائد لك فيهم
ضل عنها الحادي وحار الدليل
ولو أن النجوم رامت مساعيك
لسدت في وجههن السبيل
أنت بالسيف واليراعة أدرى
ولك البيض واليراع قبيل
لست ممن يزداد إن قلدوه
عملاً قدرك الجليل جليل
ولا ولا أنت من رجال إذا ما
عزلوهم بمجدهم مهزول
وإذا كنت والياً بالسجايا
والعطايا فغيرك المعزول
لك في كل ناظر وضمير
إمرة أمر حكمها لا يزول
ومكان مخيم حيث وجه الب
در تاج والمشتري إكليل
وأواخي رياسة يتوخى العزم
فيها والصارم المسلول
وإذا المنقذ حاول نصراً
للقوافي فغيرها المخذول
يستمد المديح من حسنات
مجدها واسع الرداء صقيل
نسب صار في البسيطة عنه
حسب فخره عري طويل
هذه خدمة القدوم دعاها
سائق مزعج وحاد عجول
فتقبل لطائفاً ليس عنها
من ثواب يجوز إلا القبول
كلمات تأتي الحزون وتمشي
حيث لانت أباطح وسهول
وإذا ما أردت نحت صخور
فلساني بنحتهن كفيل


A nefelejts néz szerényen,
Epedés van kék szemében,
Erdő és tó szépei
Vágynak néki tetszeni.


Chce moře oběť svou? Vzad mizí břehu pruh
a bárka rybářská vpříč brázdí Adrii
pod vesly pevných plavců – – Vlny pění se,
žluč zelenavou dáví hněvné hlubiny,
jak povrch plání vodních vichor bičuje
od pohostinné země v dálkách pod mraky,
jež oblohou se řítí tahem oblud zlých
vstříc kolísavým bokům bárky. Kupy vln
rvou křehkou kocábku vod vzdouvou vzdorně zpět.
Kde rozerve šleh větru mraků vál a shluk,
mdlé světlo chvíli žíhá kalnou žlutí skvrn
hřbet moře štítnatý jak krunýř netvora,
co v slizkých bahnech dna se válel od pradob
a tlamou hltavou teď chlemtá vzduch – – Jen mnicha kyn,
zvrat plachty, svist – a letem racka šipká loď
zpět po větru, jak rovnou v rozeklaný chřtán
proud vzduchu ssající – Až u Vieste klidný břeh.


V síň okrouhlou zapadl jasný pruh,
jenž v tupých koutech plným světlem plane,
že spočítat lze sklenky vyrovnané –
jak skvostný šperk, který je zlatý zpola
a zpola stříbrný, se třpytí kruh
a píst a klika čerpacího kola.


Starý student zmladlý divem
přerodil se v onom čase,
v generaci nejjitřnější
povstal se svým praporem.
Lak ho čerstvý neudusil,
byť byl třikrát přelakován,
přece jeho srdce bije,
zrak se jiskří se vzdorem.


És nem hinnéd jó idegen,
E nemzet-söpredék,
Rang s hivatalban a magyar
Fölé emelteték.


Na mě, na mě! Než proč tedy je tu tvůj stín
mezi mnou a tebou!
A proč na mě, cizotná částka tvá, nehledí, neví,
že tu jsem, že tu čekám a že tobě chci říci:
– Dík! (abys neslyšela).
Dík za ten večer, za zelené stínidlo lampy,
za suchary, za čaj –
a také,
že nad námi sousedé slavili vesele hody. –
Proč tu stojí? Sežeň jej pod stůl, nechť zmizí,
nechci ho, nepřítele, vidět! – –


Chceš-li, sedni, vesmír zhledni
a se zvedni do nebe,
po bok Stvořiteli sedni,
já tu počkám na tebe!“


Es dringt in das Frauengemach der Graf;
Die Wöchnerin liegt in ruhigem Schlaf,
Die Frauen entfernt, die Fenster verhängt,
Die Wiege dicht an das Bette gedrängt.


Vedla mne matička
z Bánovců k Machnáči.
Pojdi, duško moje,
vzhůru slunko kráčí.


Quando no exórdio gordo arrogantíssimo,
— De Bossuet ridícula paródia —
Promete fanfarrão mundos e fim dos,
Fazendo tiro grande, porque a pólvora,
Como lá dizem, é pólvora alheia,
E por fim, já nos transes da penúria,
Despende o cabedal da própria lavra,
Que ao louco fez dizer judicioso:
— Aquilo sim, aquilo agora é dele —
Então é que nos prega o que se chama
Uma peça, sinônimo de pulha!


Květ modrý v jezeře v soumraku pochodní.
Tak vidím oči Tvé, jak zhasly v smutku dní.


Nem lázasít meg soha az írásom
és nem megy élni nehezen a dal.
Nem vagyok vulkán, melynek vajudása
vészes, rengető morajlásba hal.


Zur Wehmut führen gerne solche Kunden
Auf des entflohnen Glückes dunklen Fährten;
Begrub das Eis nicht längst die schönen Gärten?
Sind Quell und Kloster nicht schon längst verschwunden?


Už srazili se. Duní děla,
meč pracuje a kosí těla
jak k žatvě zralé obilí.
Do lesa pík se jezdci valí –
tvůj prapor jaksi mdle se bělá
a ustupuje, Henry králi –
Bůh s pomocí nechť popílí!


Er versorget die Gerechten
und die er vor Andern kennt,
daß sie uns zu Rechte brächten,
wenn er sie nicht von uns trennt',
auf daß er verbürter Maßen
unverhindert uns kan fassen.


Mit Geduld will ich es tragen,
Alle Morgen will ich sagen:
O mein Schaz wann kommst zu mir?


»Wie so glatt sind deine Wangen,
und dein Bauch, was der so rund ist!
Daraus seh' ich, Knecht der Knechte,
daß dein Beutel sehr gesund ist.
Also gleich von allem sollst du
mir die Hälfte wiedergeben!
Schenken werd' ich dir die andre
und zum Vezier dich erheben.«


Es ist nicht schwer, ach nein,
Ein wahrer Christ zu sein,
Verleugnet stehn in allen;
Ach, bleib nur eingewandt
Und mach dich Gott bekannt,
So wird es leichter fallen!


Das Grab ist leer, das Grab ist leer!
Erstanden ist der Held!
Das Leben ist des Todes Herr,
Gerettet ist die Welt!
Gerettet ist die Welt!


ما عَلى ظَنِّيَ باسُ
يَجرَحُ الدَهرُ وَياسو
رُبَّما أَشرَفَ بِالمَر
ءِ عَلى الآمالِ ياسُ
وَلَقَد يُنجيكَ إِغفا
لٌ وَيُرديكَ احتِراسُ
وَالمَحاذيرُ سِهامٌ
وَالمَقاديرُ قِياسُ
وَلَكَم أَجدى قُعودٌ
وَلَكم أَكدى التِماسُ
وَكَذا الدَهرُ إِذا ما
عَزَّ ناسٌ ذَلَّ ناسُ
وَبَنو الأَيّامِ أَخيا
فٌ سَراةٌ وَخِساسُ
نَلبَسُ الدُنيا وَلَكِن
مُتعَةٌ ذاكَ اللِباسُ
يا أَبا حَفصٍ وَما ساواكَ
في فَهمٍ إِياسُ
مِن سَنا رَأيِكَ لي في
غَسَقِ الخَطبِ اِقتِباسُ
وَوِدادي لَكَ نَصٌّ
لَم يُخالِفهُ قِياسُ
أَنَ حَيرانٌ وَلِلأَمرِ
وُضوحٌ وَاِلتِباسُ
ما تَرى في مَعشَرٍ حالوا
عَنِ العَهدِ وَخاسوا
وَرَأَوني سامِرِيّاً
يُتَّقى مِنهُ المَساسُ
أَذأُبٌ هامَت بِلَحمي
فَاِنتِهاشٌ وَاِنتِهاسُ
كُلُّهُم يَسأَلُ عَن حالي
وَلِلذِئبِ اِعتِساسُ
إِن قَسا الدَهرُ فَلِلماءِ
مِنَ الصَخرِ انبِجاسُ
وَلَئِن أَمسَيتُ مَهبوساً
فَلِلغَيثِ اِحتِباسُ
يَلبُدُ الوَردُ السَبَنتى
وَلَهُ بَعدُ اِفتِراسُ
فَتَأَمَّل كَيفَ يَغشى
مُقلَةَ المَجدِ النُعاسُ
وَيُفَتُّ المِسكُ في التُربِ
فَيوطا وَيُداسُ
لا يَكُن عَهدُكَ وَرداً
إِنَّ عَهدي لَكَ آسُ
وَأَدِر ذِكرِيَ كَأساً
ما اِمتَطَت كَفَّكَ كاسُ
وَاِغتَنِم صَفوَ اللَيالي
إِنَّما العَيشُ اِختِلاسُ
وَعَسى أَن يَسمَحَ الدَهرُ
فَقَد طالَ الشِماسُ


Nuž, dál, sestry zářivé,
kruhy svoje vířivé
splítejte kol mého vozu
tichou nocí, ve hlomozu
co zní v spící dol
rachot mojich kol.


Gyilkosság, s ami nagyobb, öngyilkosság.
Mikor éjszaka kisértetek járnak,
önakaratból, fegyver nélkül, szépen
jött halála az öreg szilvafának.


Té české luzy záhubou
hned celý splatím dluh,
i v sněhu musí rudě zkvést
ten kutnohorský luh!


Nem tudom, mi voltam eddig,
Ámde azt sem, mi leszek;
Tőled függ, hogy sötét árnyék
Vagy fényes sugár legyek.


Herr, ich kann in Frieden fahren,
Denn dein Morgen röthet sich,
Hab' erharrt in langen Jahren,
Was ich schaue sichtbarlich;


Přes posvátné velechrámu prahy
s Tebou kráčí zástup Andělů,
s námi radují se z Tvého údělu,
s námi vítají Tě, Otče drahý!


Flöh und Läuse, die uns beissen,
Pflegt man balde tod zu schmeissen;
Die von grossen Herren zehren,
Diesen darff mans nur nicht wehren.


Tollasult szerb hajcsárt,
Tisza-urat bántni,
Ha császárhoz, grófhoz állott,
Paphoz, némethöz, komiszhoz:
El tudtuk találni.


Sol mich nun solcher massen
Bey diesem trewen Sinn
Mein Vaterland verlassen,
Dem ich zu Diensten bin?
Ich kan versichert leben,
Daß, was mit lieber Handt
Mir diesfals wird gegeben,
Nicht schlimm sey angewandt.


Nur der dies Liedel hat erdacht,
Dem hat es nicht so gut gemacht;
Dem wurde bis auf diese Stund,
Noch keinerlei Erhörung kund.


Hřmí nad hlavami pluků z ocele zpěv velebný a táhlý,
až pod oblohou láme se i obzor neobsáhlý,
a k útoku se leká vrah, sok s hluky pekla spřáhlý.


Eine Nachtigall flog, als ich mein erſtes Lied,
Süſſe Liebe, dir ſang, flötend um mich herum;
Und es taumelten Blüten
Auf mein liſpelndes Spiel herab.


Or in forma di nimpha o d' altra diva
che del piú chiaro fondo di Sorga esca,
et pongasi a sedere in su la riva;


Was ist Wahrheit? sprecht von euerm Throne,
Wie ihr metaphysisch dunkel schwebt,
Von Konfuzen bis zu Mendelsohne,
Und im Nebel Hypothesen webt.


»Seid gegrüßt auf diesen Auen,
Schönste Jungfrau, edle Herrn!
Dürfet nicht ob mir ergrauen,
Eure Spiele schau ich gern.
Gerne möcht ich für mein Leben
Mit euch brechen einen Speer,
Aber meine Arme beben,
Meine Kniee wanken sehr.


Vergißmeinnicht mit dem Rosaband –
Das waren dämmrige Tage,
Als euch entwandte der Freundin Hand
Dem Weiher drüben am Hage;
Wir schwärmten in wirrer Gefühle Flut,
In sechzehnjährigen Schmerzen;
Nun schläft sie lange. – Sie war doch gut,
Ich liebte sie recht von Herzen!


Gozo tanto en mirarte, que me olvido
de lo mucho que sufro con no verte,
y vivo con tu vida de tal suerte
que me figuro que antes no he vivido


不解追时好
尤非治郡才
故山猿鹤怨
应怪未归来


Az Istenem, tréfás Istenem,
Vajon miért csak éji árnyék?
Fény-nyomában szivesen járnék.
Velem van, de csak éjszakán.


K záměrům se velkým zmuž,
Statečně své vlasti služ,
Po čem lidstvo zdýchající touží,
Bídy co mu kruhy bolné krouží,
Chtěj a čiň a jiné veď,
Na svůj osud málo hleď.


Fortuna winkt am Bug. Um ihre goldnen Brüste
Klatscht Wogendrang und -Wut. Das ist ihr Spiel.
Sie lächelt mir voran, Laterne meiner Lüste
Und Sinnbild meiner Sehnsucht nach der letzten Küste,
Dem steinern einsam ruhevollen Ziel.


Tot, tot, mein Hund, daher, daher,
Der grimme Basse lebt nicht mehr;
Der weiße Schnee ward rosenrot,
Es ruft das Horn: Sau tot, Sau tot.


两岸人家峙两楼
中间一水过行舟
倚篷碎擘桃花片
乱掷江心试急流


„Wer heute nicht kommt, kommt morgen gewiß,
Nur langsam wächst die Eiche,
Und chi va piano va sano, so heißt
Das Sprüchwort im römischen Reiche.“


أكواخُ أحبابي على صدر الرمالِ
وأنا مع الأمطار ساهرْوأنا ابن عوليس الذي انتظر البريد من الشمال
ناداه بحّار ’ ولكن لم يسافرْ
لجمَ المراكب ’ وانتحى أعلى الجبالِ
-يا صخرة صلّى عليها والدي لتصون ثائر
أنا لن أبيعك باللآلئ أنا لن أُسافلن أُسافلن أُسافر !
أصوات أحبابي تشق الريح , تقتحم الحصونْ
- يا أمنا انتصري أمام الباب  إنّا عائدون
هذا زمانٌ لا كما يتخيلوبمشيئة الملاح تجري الريوالتيار يغلبه السفين !
ماذا طبخت لنا ؟ فإنا عائدون
نهبوا خوابي الزيت , يا أمي , وأكياس الطحين
هاتي بقول الحقل ! هاتي العشب !
إنا عائدون!
خطوات أحبابي أنين الصخر تحت يد الحديدِ
وأنا مع الأمطار ساهدْ
عبثاً أُحدِّقُ في البعيدِ
سأظل فوق الصخر  تحت الصخ صامد


Ihr Besuch verschwunden. –
Nur der Teufel hatte
So schnell fortgefunden.


Fehlen sollt' es nie im Jahre
Dir an Spielen froher Lust,
Nie an Blumen in die Haare,
Nie an Blumen vor die Brust.


Tak u srdce mi jako vězni chladno,
jenž v květnu jat a puštěn v prosincový mráz.
Kdy nově žíti není snadno
a umřít ještě nezavolal čas.


Was lachen mich die Männer,
Die schmucken Mägdlein aus,
Daß ich so eifrig schaue
Nach dem zerfallnen Haus?


Er bracht die seuhaut, darein tets in neen;
fuß und kopf raget im heraus;
die seuhaut war zu schmal
Sie sprach: »mein lieber man wie tustu seen,
wie sicht dein har, das vor was kraus!«
der tot man ließ ein schal
Und sprach: »ich sich wie ein seuhaut,
du grober, unverschamter bock!
ich het dir beßres zu vertraut.
ist dis dein roter rock?
erst hab' ich recht dein treu erkent.«
sie war ein list erdenken,
sprach: »narr, sol man nit schwenken?
ich west wol, das du nit warst tot,
triebst nur dein spot.
mein rock blutrot
sol dir on not
werden, wan du halt morgen stürbst.«
so wart der narr geblent.


Kommt her, ihr kleinen Vögelein,
So viel ihr seid zerstreuet
Und mit den süßen Stimmelein
Wald, Berg und Tal erfreuet.
Kommt, singt und schreiet allzumal:
Lob, Ehr und Preis sei ohne Zahl
Jesu, dem Heiland aller Welt,
Der unser Herz zufrieden stellt.


A když někdy z rána ptáče
U té lípy šveholí,
K tobě oko v údolí
Hledí, a pak pláče.


Zu nacht er vns den himmel blaw/
Mit flämmlein schön bespritzet/
Die glantzen wie der stoltze Pfaw
Wan er voll spieglen glitzet.
Zu tag er vnß mit schönem schein/
Gar freundtlich vberschwimmet/
Wan Phoebus mit den stralen sein/
Den höchsten grad erklimmet.


Ustup raděj v nedobytnou hradbu
A štít vezmi s tváří Gorgoninou,
Tak ti vrazi jedním hledem zhynou.


před slunce žárem hustých stínů setkávej mi zeď,
ó liste!


Až rakev na vůz vloží záhy ke dnu,
já na ni jako živý symbol sednu,
vy sdružení pak, bratří černobrci,
včas hleďte doklovat se k jeho srdci!


Es mögen die Städte verwalten sodann –
Trink aus!
Die eignen Geschäfte, es geht sie nur an,
Trink aus!
Regieren nur wenig, das wenige gut,
Das hab ich der Ruhe halber geruht,
Trink aus, trink aus, trink aus!
Es trieben's die Leute zu kraus!


Chrám šerý je a tichý. – Pod klenutím jeho
sám přítomen je pouze pán a tvůrce všeho
a kmotřičky dvě známé v zadní lavici,
nad nebeklíče staré hlavy klonící.
Pod klenbou šíř a šíře rozkládá se stín.
Jen věčná lampa slabě kmitá u oltáře
a na gotických oknech v sítě pavučin
se poslední chyt’ paprsk červánkové záře.


Io ch'ebbi già d'Italia i bei paesi
cotanto in odio, quando al mondo vissi,
che, per non li veder, gli aspidi presi,
e di man propria sul mio cuor li affissi,
e piansi giù, nuda ombra, allor ch'intesi
che ancor nel marmo sculta io v'apparissi;
vi venga or, Donne, dopo tanti tempi,
perché vostra beltà veda e contempi.


on iki sıfır beş'te i̇zmir'deydim allahım


Der Pfarrer hört's und tröstet sie:
»Ihr lieben Kinder mein,
So etwas giebt's im Himmel nie,
Da wird nur Freude sein.
In unsers Herren Himmelreich
Ist einer nur dem andern gleich.«


Nur nimm sie wieder aus der Städte Schuld,
wo ihnen alles Zorn ist und verworren
und wo sie in den Tagen aus Tumult
verdorren mit verwundeter Geduld.


Harmadik hasonlat: hogy a malac sokat
Lót-fut, csetlik-botlik, mindent felborogat:
E malac-tulajdon úgy megvan Sándorban,
Mint a két meszely bor az egy itce borban.
Ő is mindig ott jár, ahol sose kéne,
Ahol orron üti egyik-másik néne,
Minden lépten kárt tesz, nyal-fal amit talál,
Kotnyeles, kótyonfitty, minden lében kanál.


Esta yedra anudada que camina
y en verde laberinto comprende
la estatura del álamo que ofende,
pues cuanto le acaricia, le arruina,


Pobreza, esclavitud, dolor maldito
«terceto cruel de mi primer terceto»
formaré de tu duda el requisito


Wenn sonst Vernunft und Recht den Urtheils-Stab muß brechen/
So kan im Lieben sich die Schuld unschuldig sprechen.


An Shannon's Bord steht, Einsturz drohend,
Ein Bau von Erde, wie für den Dachs
Am Boden ein Bündel Reisig lohend,
Da wohnt der arme Pfeifer des Sacks.
Und weiter erzählt er den Kindern:


Pobre de mí, o de ti,
no lo sé,
me duele el cuerpo,
los labios,
la mirada,
los brazos, los abrazos,
las piernas,
los ojos y la lengua.
Que hermoso y feo es embriagarse de amor,
pero más horrible es despertar con la resaca,
y dudar si es que fue cierto,
o de repente fue sólo un sueño,
un aliento de vida,
un pequeño espacio en la memoria.
Me embriagué y lo reconozco,
es que cuando uno se enamora,
no se sienten, los días ni las noches
Mucho menos el viento, el frío o el calor,
pero que difícil es quitarse ese aliento,
con sabor a frutas, jazmines,
guirnaldas y flores.
Me enjuagué la mirada,
la boca, la sonrisa,
te quise borrar y,
no pude,
será que fue por amarte
demasiado, o fue por robar
tus besos,
tu aliento,
Tus besos,
tu senos al aire,
o tus apretujadas piernas.
Ya ni yo mismo lo sé,
es que fue demasiada,
y de esas borracheras,
solo hay una en la vida
y esa eres tú,
mi embriaguez eterna.


Ihr wist mit mir/ wie Mannheit wird belohnet/
im fall uns rufft der Ruff der Heerposaunen/
der Mörserblitz/ die Weck- und Schreck-Carthaunen.
Die ziehen mit mir fort die Leib und Leben wagen/
die Glut/ Muth/ Blut/ auff eins hin in die Schantze schlagen.
Wer sich in Schlachten wagt als gieng er auff den Tantz
der ist ein Rittersmann. Der Ewigkeiten Krantz
bekräntzet seinen Sarg. Wann jetzt die Spiele puffen/
Auf Lermen/ Lermen/ auf! Wann die Clareten ruffen:
Taratantrarara. Da prüfet man den Muth/
das aufgerührte Blut/
den Muth der nicht läst sincken/
daß Feinde sein Blut trincken.
So streitet nun/ wir haben rechte Sache/
Zebaoth führt den Krieg/
der Feuerrothe Drache
nimt sein recht Recht/ und gibet uns den Sieg/
den Sieg der uns gebürt. Hier Piquen/ hier Musqueten/
die sollen Lucifer dich/ und die deinen tödten.


(Nem mer csengetni rímmel, mert tudja jól dalom,
hogy minden régi kép kisértet a falon.)


Reina eres de los coros celestiales,
risa del serafín, gozo del mundo,
sol de la inmensa luz del Paraíso,


Mãe:
Que desgraça na vida aconteceu,
Que ficaste insensível e gelada?
Que todo o teu perfil se endureceu
Numa linha severa e desenhada?


ma la secchia fu subito serrata
ne la torre maggior dove ancor stassi
in alto per trofeo posta e legata
con una gran catena a' curvi sassi;
s'entra per cinque porte ov'è guardata
e non è cavalier che di là passi
né pellegrin di conto, il qual non voglia
veder sì degna e gloriosa spoglia.


So die Welt. Vor Haß und Hader
Hat sie niemals noch geruht.
Immerfort durch jede Ader
Tobt das alte Sünderblut.


Svatebního lože dceři nepostelu,
nespatřím jít k svatbě syna ku kostelu.
Plyňte vlny zpátky,
aby slzy matky
spadly až k jich čelu!


In die Wüste verstieß er das Weib und den Knaben,
Und Jehova vergalt mit Verheißungsgaben!


Прокуроров было слишком много!
Кто грехов Твоих не осуждал?А теперь, когда темна дорога,
И гудит-ревет девятый вал,
О Тебе, волнуясь, вспоминаем,-
Это все, что здесь мы сберегли…
И встает былое светлым раем,
Словно детство в солнечной пыли…


Du Sieges-Fürst! des Todes Tod!
Nunmehr ist Davids Wort vollendet.
Du hast zwar in der Sterbens-Noth
Dein heilges Leben hier geendet:
Man hat dich auch ins Grab gebracht;
Doch durftest du des Moders Macht
Und die Verwesung niemahls sehen.
Kaum schließet dich des Grabes Stein,
Wie Jonam dort drey Tage ein,
So must du prächtig auferstehen.


坐久熏风不厌多
花香水气更如何
欲寻仙子家何处
十里红莲映绿波


Schon reift es nachts im Wiesengrunde,
Und dennoch gehn, vom Sonnenhauch
Gelöst in warmer Mittagstunde,
Noch Knospen auf am Rosenstrauch.


Ale posléz bohům jsi rost až příliš,
příliš vymk se’s z Přírody těsných řádů,
krutým trestem zkrušena síla tvoje,
na výsměch vzdoru.


Ihr seid der herbe Saft aus Wermut, Gall' und Hopfen,
für meinen Durst erpreßt. Was Labsal hab ich dran?
Hört auf, sonst wird mir noch von euch der Tod getan,
in dem ihr mir erweckt ein solches Herzenklopfen.


半年辛苦葺荒居
不独单寒腹亦虚
努力且为田舍客
他年为尔觅金鱼


Wenn ich so in Unruh' lebe,
Zwischen Angst und Hoffnung schwebe,
Sagt mir Etwas: habe Mut,
Noch 'ne Weile, dann wird's gut.