Polibky na rtech růžových
tančily divý kvapík:
Tvou duši, dítě, vyssál bych,
neb v lásce jsem já chlapík!
Už nezkoušela prchnout ani,
jen vínek tiskla v malé dlani
a udýchána prosila:
„Proč skráně žhnou mi, rcete?
Vždyť já jsem cnostná Ludmila
a nevím, co mi chcete –


Ich nun wider schaw vor augen
Tausent weisser Lämmerlein:
Halton wider lasset saugen
Tausent bunte kälberlein.
O wie wunder schöne zeiten!
O wie wunder feistes jahr.
Sieben troppen laß ich leiten/
Also groß ist meine schaar.


Zda byla to, zklamaný muži, žena, jež žila kdys dávno,
snad silná, smyslná Fryna s mocnými kyčly a stehny,
s šťávami prosáklým lůnem, s hrdlem, jež v rozkoši chroptí,
žena, jež slastí se svíjí, v rozkoši křečech až kňučí?
Nebo snad Salome vilná, prut ohebný, perversně mlsná,
s drobnými, ostrými zoubky kousavě líbající,
chlípící přesládlou krví na tenkých, špičatých prstech,
zároveň žhavá a chladná,
zároveň ssavá a zrádná,
záhadně krutá a sladká, rozmarná nekonečně?


Ty umíš jedno – podmaňovat srdce.


a že život zpívá dál,
jak nám, svůdník, zpívával.


نطقت حشاشة محسن تتبرم
حتى اذا سكتت ونى نطق الدم
للّه تلك النفس كيف تمزقت
برصاصة وثابة لا ترحم
ضحى الرئيس بنفسه لبلاده
لما رأى ان السياسة تغشم
ضحى باغلى ما لديه لاجلها
والليل مسدول الذوائب اسحم
بعد الرجاء عراه يأس مثلما
عقب النهار يجيء ليل مظلم
فمشت به نحو الحتوف جريئة
رجل اذا ما صممت لا تحجم
هذا لعمري في البطولة فوق ما
في الحرب يفعله الكمي المعلم
للجرح فوق القلب منه فتحة
تحكي فماً في صدره يتكلم
ابلغ بما ادلى به من حجة
لما تكلم دامياً ذاك الفم
جود الرجال بمالهم عظم لهم
والجود بالنفس العزيزة اعظم
غير الذي فعل الرئيس بنفسه
ماذا عسى ان يفعل المتبرم
في كل بيت للرئيس مناحة
في الرافدين وكل يوم مأتم
حملوه يبغون القبور وخلفه
سيل من البشر المشيع مفعم
فمضى يعج وراء موكب نعشه
جيش من المتفجعين عرمرم
لم تشهد العصر القديمة موكبا
ضخماً كموكب نعشه يتقدم
يا مطلقاً في صدره لرصاصه
سرفي طريق الموت فهو الاسلم
تاللَه انك بانتحارك يائسا
عن كل ابناء العراق تترجم
ليل وزوبعة وبحر ثائر
انا لا أرى ان السفينة تسلم
انا ان سكت عن الذي قد غمني
فدمي الذي اهرقته يتكلم
لا ينكر الاعقاب صدقي بعدما
في صفحة التاريخ سجله الدم
ولقد تحملت المصائب كلها
من اجل اوطاني التي هي تظلم
تلك التي فيها مآثر اسرتي
وربوعهم وقبورهم والاعظم


Infelice chi sta sempre arrabbiata,
e col consorte suo non ha mai posa,
mesta del tutto, afflitta e sconsolata!


Sie hatt mir oft zärtlich am Fenster genicket,
Die Blume der Blumen, mein Lebenslicht!
Doch die Blume der Blumen ward endlich gepflücket
Vom dürren Philister, dem reichen Wicht.


Que seria dos congressos e seminários de literatura
se não houvesse os colóquios dos dias livres,
se não houvesse as horas neutras dos intervalos,
os interstícios ocasionais, as interrupções,
quando todas as gatas são realmente pardas
e a comunicação se torna livre e tátil
como um aperto de mão?


Happy, thrice happy they,
Whose graceful deeds have exemplary shone
Round the gay precincts of a throne,
With mild effective beams!
Who bands of fair ideas bring,
By solemn grott, or shady spring,
To join their pleasing dreams!
Theirs is the rural bliss without alloy,
They only that deserve, enjoy.
What tho' nor fabled Dryad haunt their grove,
Nor Naiad near their fountains rove,
Yet all embody'd to the mental sight,
A train of smiling Virtues bright
Shall there the wise retreat allow,
Shall twine triumphant palms to deck the wanderer's brow.


Ich will fürwahr ins künfftig frömmer werden,
Ich will nicht mehr in Reden und Geberden,
Wann ihr es seht, ein solches Vnkraut seyn,
Mein Bart der setzt sich selbst zum Bürgen eyn.


Kein Menschenkind hier auf der Erd
Ist dieser edlen Gabe wert,
Bei uns ist kein Verdienen.
Hier gilt gar nichts als Lieb und Gnad,
Die Christus uns verdienet hat
Mit Büßen und Versühnen.


Aber wenn der Cörper Theile,
Recht wie Spitzen, aufwärts stehn;
Sencken sich des Lichtes Pfeile,
Sonder daß sie rückwärts gehn,
Und versincken in den Gründen.
Also, wenn wir nicht empfünden
Licht und Strahl im Wieder-Schein;
Schien' ein Cörper schwartz zu seyn.


Uprostřed těl, jež potí se únavou,
uprostřed olejných, zemitých pachů
v nich touha se jitří: Buď mým! Buď mou!
v očích je plno nachu.
Hej rup!


A však tu prudkost outoku
Udatnost ruská odrazila
A nad vzteklostí otroků
Statečnost mužná zvítězila;
Již ruská děla hřímají
Nesouce smrt v ty řady zpupné,
A Osmané se skrývají
Za hory příkré, nepřístupné.


Die einen sagen, wir haben gewonnen,
Die andern sagen, sie haben gewonnen,
Ich aber sage das eine nur:
Es ward viel gelaufen bei Sherifmur,
Wir sind gelaufen und sie sind gelaufen,
Gelaufen einzeln und in Haufen.


顾荣宾履盛如云
尔去南寻沧海君
傥忆江东未归客
莫令鸿雁不相闻


Je večer; z pastvin zvolna stáda ženou,
psi shánějí z luk rozptýlený brav,
jenž sem tam zdroje postříkaný pěnou
ve chvatu okusuje stonky trav,
za stádem koz, kde v dálku zamlženou
se obzor tmí, se béře stádo krav,
a voli ve jhu primitivních pluhů
jdou v kroku houpavém a těžkém z luhů.


Quante a quel dì, per me chiaro e fulgente,
che coi seren' de l'età nostra heroi
l'indegno nome mio lega e congiunge!


A kdy je mrtvá výčitka, jež srdcem táhne
za nocí mrazivých jak hladového vlka sten...
Až zítra duše k novým poupatům se nahne,
jediný pozdrav rci jim: Vykoupen!


Sé que el invierno está aquí,
detrás de esa puerta. Sé
que si ahora saliese fuera
lo hallaría todo muerto,
luchando por renacer.
Sé que si busco una rama
no la encontraré.
Sé que si busco una mano
que me salve del olvido
no la encontraré.
Sé que si busco al que fui
no lo encontraré.
Pero estoy aquí. Me muevo,
vivo. Me llamo José
Hierro. Alegría. (Alegría
que está caída a mis pies).
Nada en orden.
Todo roto, a punto de ya no ser.
Pero toco la alegría,
porque aunque todo esté muerto
yo aún estoy vivo y lo sé.


Je m’humecterai de médoc,
Chaque soir je boirai mon bock,
Et j’irai dans les five o’clock !


Auf ehernem Streitwagen König Sigurd stand
In lichtem Stahlgeschmeide. Er führte beiderhand
Einen Flambergen, des Klinge flammte gut;
Es hatten sie die Zwergen gehärtet einst in Drachenblut.


懒向佳人说翠微
长安陌上见春晖
谁家门巷花狼藉
吹作漫天白雪飞


直舒千尺怒谽谺
高贴云根枕水涯
水竭欲飞仍小住
砰轰欲跨阿香车


E perché del suo error qualcun se emenda,
crudel donna non dico, ma mia stella
qua mi condusse, e vo' che ognun l'intenda;


A přec, o přírodo, co srdcí mělkých
se měří s tvého srdce hlubinou,
co srdcí marnivých a srdcí prázdných
se, velká matko, měří s mocí tvou!
Co citů vylhaných a lživých zpěvů
chce válčit s nesmrtností tvého vznešeného zjevu?!


Dauphin, c’est ainsi que l’on nomme
Le fils d’un roi… D’ailleurs, je sais
Assez distinguer un nom d’homme
Du nom d’un port… en bon français.


Die Tugend kan zwar viel, doch macht die Lieb allein:
Daß ich abwesend auch kan gegenwärtig seyn.


né in ozio sonnolento in piuma al rezzo
fama s'acquista. Alfin son tutte iscarse;
ma solo in Dio ogni cosa si posa.


Mientras a un dulce epitalamio tiemplo
la lira humilde de tu canto indina,
goza a tu Nise celestial divina,
peregrino de amor único ejemplo


il qual in queste onde tranquille vuole
che s'immerga e si sazi, e non si volga
a mirar le già corse e turbide acque,


Pohoda jim v očích vznítí
touhy poupata i žití;
nač má srdce tlíť?
dobu pak až stihne doba.
dětem budou zpívat oba:
„Sviť, slunéčko, sviť!“


Man lobt dich in der Stille,
Du Sions Schutz und Heil:
HERR, hilf, daß Ich erfülle,
Waß Ich zu meinem Theil
Dir kindlich leisten sol.
Immittelst laß für allen
Diß Opffer dir gefallen,
So werd Ich Jauchtzens vol.


Die götter könden auch mit macht
die elementen wol regieren;
doch Amor mit vil größerm pracht
kan über himmel, meer, luft und erd triumfieren.


Doce Esperança, vem! Contigo o mundo
Embora seja um caos, um mar profundo,
Um val’de pranto e dor, e desconforto,


Als des Hauses gute Stunde
Kamst und gingst du ein und aus,
Fröhlich Wort auf heitrem Munde
Führtest du das Glück ins Haus.


Il est des écoliers qui voudraient tout connaître,
Et qui ne trouvent pas pour valet et pour maître
Dans les greniers, il est des Faust sans Marguerite
Dont l'enfer ne veut pas et que Dieu déshérite ;


Leží panna ve mrákotě,
Leží jako růže svadlá,
A to jako růže bílá, –
Hořekuje matka Zora,
Líbá dceru v svadlé líce –
Hořekuje tím zas hlasitěji,
Že necítí dcera drahá
Vroucnosť matčiného líbání,
A myslí, že jest mrtvá.
To myslící tratí sebe,
Slzeť oko ustalo bolestné; –
Ale Věroš, otec starý,
Bujarý však ve všech oudech,
Neb mu věčně život pučí,
Ví, že v mrákotě jen
Leží dcera drahá,
I že nemá konce život její,
Věčného jsa kapkou pramena,
Chmůrana že, i to věděl,
Čarodějná komornice
Soběviče žrouta světkazného,
Udělala panně krásné,
Že uvadnul život na čas,
A to záští, že vždy věrná
Milovnice šlechetného Svojana;
Mimo matky naříká též
Zástup sousedů upřímných –
Neb to Vlastislava krásná,
Které život vyschnul,
Jak studánka vyschne na čas
V parnu leta bezdeštného.
I pozvali všech hádačů,
Zaříkavých kouzelníků,
Sněm lekarský zaplatili,
Aby hádali a uhodnuvše
By pomohli Vlastislavě;
I tak počal hádač jeden,
A to hádač znamenitý:
„Co jest, jest, a to dobré,
Rouhavičná jest to chtivosť
Napomocti Vlastislavě, –
Ať si leží v mdlobě smrtné.“ –
Ano, praví čárův znatelkyně:
„Pán Bůh dal a pán Bůh vzal,
Budiž jeho jméno pochváleno,
Nemá člověk, protivě se,
Napravovať dopuštění jeho,
Ať ostane v mdlobě dcera.“ –
Tu zakvílí hořem matka,
Zaškaredí Věroš moudrý,
A zakleje Svojan ženich,
Hádače a bábu vyhodí,
Zástup po nich blátem plíská. –
Přijde Jemnosť pak z Kasurky,
Prohlížeti Vlastislavy mdlobu;
Kůži čela mezi oči shrne,
Okem kroutí choulostivě,
Prstami si zahrává –
Hledí na Věroše dceru,
Hledě náručí roztáhne,
A tak zpěvným počne hlasem:
„V čem jsme Bohy rozhněvali,
Radost že nám naši vzali,
Tu, jenž život omájila,
Vše domácně orájila,
Již si vzali ve svůj klín,
Odsoudili v noci věčné stín! –
Plačte pro ni slavíčkové,
Šumte pro ni stíny borové,
Naříkejte potůčkové,
A vy plačte vlastencové,
Jimž je v srdce vroucí dáno,
By bylo od nich zpíváno,
Jako od slavíčků ráno; –
Ceďte citův vašich pramének
Do elegií a do znělek,
A vylíte tok lítosti
Do veršů, které mají libosti
Pro čtenáře naše dosti.
Však – a tu si čelo hladí, –
Vaše žalost buď zapuzína,
Truchlost nebuď připuštína,
Nebuď oku voda chtína –
Nebude od ní umříno,
Od mne buď za to ručíno!“
„„Buď mu nebe milostivo,““
Zdechne Moravan jádrný:
„„Kdo jsi a jak chceš pomocti
Vlastislavě umdlené?““
„Aj, aj! což není známo dosti
Jméno moje v dalekosti,
Já jsem již po dlouhém času
Nájemník Parnasu,
Toť od vás buď vězeno,
Já tam suším seno,
Seji poetickou matonohu,
Omastek našeho slohu, –
Viji kytky pestré dosti,
Českým dívkám ku radosti,
Ty si opoutaly zpěvce svého,
Vzali v dar si mě celého,
Tak že žije jen pro žensky
Mužům nejsem nic než jméno. –
Ha! pro Vlastislavu naši
Žádný muk mě nezastraší;
Slyšte mojí lásky jevy,
Slyšte všechny české děvy; –
Aj dudejte poetické dudy,
Rozlíhej se hlase všudy,
Ne rozumný nebo hrubý,
Ale jak pějí básnické huby
Přemilým pěním pištícím,
Cinkálkovu duši jevícím.
Slyšte:
Iti, iti, eti, eti, cink, cink, cink,
Ení, ení, íno, íno, cink, cink, cink,
Hrci, vrci, meci, peci, tú, tú, tú,
Iček, číček, ičky, čičky, cíp, cíp, cíp,
Iji, piji, íší, píší, tudl, tidl, tíí. –


Pojď blíž, pojď blíž, ať čelo tvé skloní,
já poznám přec, zda vráska rozetne
je stejným strachem, jako když jsi loni
měl přiznat: ano – ne.


Wenn rohe Kräfte feindlich sich entzweien
Und blinde Wut die Kriegesflamme schürt,
Wenn sich im Kampfe tobender Parteien
Die Stimme der Gerechtigkeit verliert,
Wenn alle Laster schamlos sich befreien,
Wenn freche Willkür an das Heilge rührt,
Den Anker löst, an dem die Staaten hängen,
– Das ist kein Stoff zu freudigen Gesängen!


Menos el oro en la primera cuna,
que en el postrero mármol resplandece,
la heroica fama en las cenizas crece,
que en los bienes del alma no hay fortuna


A füstöthányó, szikrázó gép
Egymással összehurkolt,
Bánat-sötétbe burkolt
Kocsikat vontatott.


Da sitzen sie nun die Hall' entlang,
Aus der Kirche klingt frommer Mönche Gesang.
»Was soll das Geplärr uns?« Und in die Kapell'n
Swend Gabelbart läßt seinen Marstall er stell'n,
Er mag sie nicht hören, die Litanein,
(Lärm und Gewieher, so soll es sein),
In der Rosse Gestampf erlischt der Chor,
Swend aber lacht: » Die tun's euch zuvor!
Schüttet Hafer auf Sankt Edmunds Truh,
Er selber nickt euch den Segen dazu.«


Přišli ženy cizých dobrodruhů:
pestré bejlí, jež se pyšně mísí
v český lid, jak pýřka v kvíti luhu,
snad by milostníka vybraly si.


Summ summ summ summ summ summ! Bienlein
Summt so zufrieden und so froh.
Summ summ summ summ summ summ! wär' ich
Auch ebenso!
Wär' ich zufrieden auch und froh
Eben wie's Bienlein, ebenso!
Summ summ summ summ summ summ! Bienlein
Summet so froh.


Lubomíra nedostihneme.
Povídá se, že se vlkodlakem
stal a v lesích braniborských že
zuří proti cizím nepřátelům.


Viele Bücher genießt ihr, die ungesalznen, verzeihet,
Daß dies Büchelchen uns überzusalzen beliebt.


A lányra eresztik pókkarjokat;
Nem húzza ki száz ló egy ujjokat.


So ein feuerreich Gemüthe,
Das die netten Glieder lenckt
Und sowohl Verstand als Güte
Unter Blick' und Küße mengt,
Solches, sag ich, läst nicht zu,
Daß man unempfindlich thu.


Měsíc jako rosy krůpěj bílá
leží v květu nebes; jeho záře
splývá dolů v lesknoucí se páře,
rubášem zem spící obestýlá.


千岩翠色晓纷纷
远树微茫路不分
应是林端飞瀑布
春风吹作满川云


Сыны «народного бича»,
С тех пор как мы себя сознали,
Жизнь как изгнанники влача,
По свету долго мы блуждали;
Не раз горючею слезой
И потом оросив дорогу,
На рубеже земли родной
Мы робко становили ногу;
Уж виден был домашний кров,
Мы сладкий отдых предвкушали,
Но снова нас грехи отцов
От милых мест нещадно гнали,
И зарыдав, мы дале шли
В пыли, в крови; скитались годы
И дань посильную несли
С надеждой на алтарь свободИ вот настал желанный час,
Свободу громко возвестивший,
И показалось нам, что с нас
Проклятье снял народ оживший;
И мы на родину пришли,
Где был весь род наш ненавидим,
Но там всё то же мы нашли —
Как прежде, мрак и голод видиСмутясь, потупили мы взор —
«Нет! час не пробил примиренья!»
И снова бродим мы с тех пор
Без родины и без прощенья!


灯煤和就染双眉
想得春窗欲曙时
只为顾家妇大好
五年尚赠合欢诗


Das namlich jr allein jm trauen
vnnd nicht auff eigen kräfften bauen,
Das jr an zeitlichem nicht hencken,
sonder nach himlischem gedencken,


Deswegen mag ihr Urteil gelten,
Herr Uhu! sprach der weise Zwerg;
Die Nachtigall (Sie merken sich's, Herr Velten!)
Vernahm's und flog sogleich auf einen höhern Berg!


Auch meiner Tag und Jahre Zahl,
Minuten, Stunden allzumal
Hast du, als meiner Zeiten Lauf,
Vor meiner Zeit geschrieben auf.


Osiřelo srdce moje
jak ten potok na lučině,
jak ta vlnka ve potoce,
jak ta rybka ve hlubině.


白茆职此不知年
井窦回环会饮仙
遗迹空存春酒瓮
通天灵窍尚依然


Reinere Begeisterungen
Trinkt die freie Seele schon;
Meines Lebens Peinigungen
Hat die neue Lust verschlungen,
Nacht und Wolke sind entflohn;
Wenn im schreckenden Gerichte
Schnell der Welten Achse bricht –
Hier erbleicht die Freude nicht,
Wo von ihrem Angesichte
Lieb und stille Größe spricht.


Und mein Traumbild gieng verloren!
Aber immer iſt es mir,
Als ſey heut' — ich ſag's nur dir, —
Jener Tag, der dich geboren.


Wie meistens hierlandes die Dinge liegen,
Bei dem Spatzenflug, den unsre Adler fliegen
(Nicht viel höher als ein Scheunentor),
Zieh' ich das Armsein entschieden vor.


يا جَوادَ اللِسانِ مِن غَيرِ فِعلٍ
لَيتَ في راحَتَيكَ جودَ اللِسانِ
عَينَ مِهرانَ قَد لَطَمتَ مِراراً
فَاِتَّقِ ذا الجَلالِ في مِهرانِ
عُرتَ عَيناً فَدَع لِمَهرانَ عَيناً
لا تَدَعهُ يَطوفُ في العُميانِ


A on chtěl trhat,
však neutrhl,
od prahu ráje
kdosi jej svrhl


أهلا من القلب
والحيرة التي لديك في دمي
تسري إلى قلبي
كيف أناديك أنا؟
ماذا أقول للتـي تسكنني؟
!أختـي
أقول هكذا
أقول يا صديقتي
أهمس يا غاليتي
أصرخ يا
وأرتمي في واحة البكاء
يا أنت يا واحدة النساء
أعرف أن في دمى حكاية إليك
أود لو أقولها
لكنه إليك
تجيء في الحروف والعيون واللقاء
يا أن يا بكاء
يملؤني بقوة أحتاجها يملؤني وفاء


O halte inn gerechten grimm!
Mich ängstet sat di Donnerstimm,
Davor ich halb versmachtet!
Der Tag wird nacht, di nacht wird tag,
Ich seufftz, ich wein in meiner plag,
Di stündlich tagt, und nachtet.


d'onne cuntagione
remasesti ellibata.


Er ſpricht’s, und als die Nacht erſcheint
Da hat das Spiel ein Ende,
Fortjagt der Graf, Schön-Gertrud weint,
Und ringt die ſündgen Hände;
Ihr Mann kehrt heim mit Gruß und Kuß,
Wie Abſchied er genommen,
Sie heuchelt, weil ſie heucheln muß,
Und heißt ihn froh willkommen. —


Gnädig bist Du schon mir! Liebe
Bist Du, Vater, in dem Sohn!
Glaubt' ich nur an Dich, o Liebe
Heilig, seelig wär' ich schon!
Schon erlöst, erlöst bin ich!
Glaub' ich, Jesus, nur an Dich!


Ma se como tu di', tanto gli dòle,
dogliansi seco tutti, e a suo conforto
spediam gli agnelli, e non pur le parole.


Francia, Guascogna e tutta l'Alamagna
Irlanda, Scozia e tutta Piccardia,
Provenza, Fiandra e tutta la Bretagna,
e tutto l'Aspramonte e Normandia,
Savoia, Frisia ed anche la Campagna,
di Ungheria, di Bramante e Lombardia
insino a Roma, la magna cittade,
ti guiderò per castella e contrade.


Das war ein keck Erfassen
Des Lebens in jauchzender Lust –
Nun liegt's mir vor Augen so todt und so fahl,
Aufschreit in der Brust mir Titanenqual –
Als sollte die Welt ich nun hassen –
So ward mir nach all' dem Erfassen
Des Lebens in jauchzender Lust!


Může se zdát, že severní tu pol,
jejž před námi už našli pohříchu.
Může se zdát, že ledovce jsou kol.
Pojď potichu!


Jak s javoru žluté listí,
v jehož známky duch se včet’,
musí z nitra bouř odnésti
drobné naděje a štěstí,
než mu činem vypučeť.


بَدَأتُ وَلَم أَسأَل وَلَم أَتَوَسَّلِ
وَمازالَ أَهلُ الفَضلِ أَهلَ التَفَضُّلِ
وَجَدتُكَ لَمّا أَن عَدُمتُ مِنَ الوَرى
أَخاً ذا جَميلٍ أَو أَخاً ذا تَجَمُّلِ
فَآنَستَني في البُعدِ حَتّى تَرَكتَني
كَأَنِّيَ في أَهلي مُقيمٌ وَمَنزِلي
وَعَدتَ بِفَضلٍ أَنتَ في الناسِ رَبُّهُ
فَلَم تَرَ إِلّا صَونَهُ عَن تَبَدُّلِ
فَأَصبَحتُ لا أَشكو لِحادِثَةٍ عَرَت
وَما لِيَ أَشكو الحادِثاتِ وَأَنتَ لي
وَقَد كانَ إِخواني كَثيراً وَإِنَّما
رَأَيتُكَ أَولى مِنهُمُ بِالتَطَوُّلِ


Hledím k nebi hvězdnatému,
k žitím plné hledím zemi,
hledím k lidských srdcí tému,
což je cizo mezi všemi?


Tu postavila Gopa na dlažbu,
na mramorovou, vásu s olejem
a vzhlédla k paní, takto odvětíc:
„Ó, dcero mého pána, v bazaru
jsem byla vonné věci kupovat
do lázně tvé, pro rajské tělo tvé,
a viděla jsem k svému podivu,
že kupec, u něhož jsem koupila,
při zmínce o tvém jménu chladný klid
svůj zachoval, že jména tvého zvuk
tak málo čaru měl pro jeho sluch,
jak pro oko měl zlata vábný lesk,
jež jménem tvým jsem jemu poskytla
co odměnu za zboží výtečné.“


Dovunque vai conteco porti il cesso,
oi buggeressa vecchia puzzolente,
che quale-unque persona ti sta presso
si tura il naso e fugge inmantenente.


Proč, vládče hromů, do objetí
nás vháníš černé nestvůry?
Chraň, hospodine, svoje děti
před krásou pruské kultury,


Du wallst auf weißbedeckten Alpenhöhen,
An deren Fuß der Rheinstrom laut sich wälzt;
Im Frühlings-Säuseln, in der Linde Wehen,
Im Sonnenstral, der Eisgebirge schmelzt!


So kann ich nicht länger wanken;
Christus! Lieber tödte mich!
Doch! Sie hat, sie hat nicht Schranken
Deine Gnade! Hie bin ich!
Hier – und werfe, wie ich bin,
Mich zu Deinen Füßen hin!


O  supreme, whose works so fair,
Sublime and varied, every where
The gazing eye delight!
Thy wisdom, power, and love, the day
Doth in its splendid course display,
As doth the glorious night,


Gerne schlief ich schon früher ein,
Doch mein Herz, vor lauter Frohlocken,
Daß die holde Geliebte mein,
Läutete Sturm mit allen Glocken.


لَوْلاَ التَّحَرُّجُ لم يُحْجَبُ مُحَيَّاكِ


So fuhr der Sohn der Semelen,
Der schönste unter allen Göttern,
Bekräntzt mit breiten Rebenblättern,
Mit zahmen Tygern in Sicilien
Durchs hohe Korn der reifen gelben Fluren,
Die seine Gottheit segnete,
Das Volck folgt jauchzend seinen Spuren,
Und Honig, Milch und Wein strömt von der Hügel Höh.
Er sieht voll Lust statt Wüsten, wilder Wälder,
Itzt lauter Elisäer Felder.


秋后冬前一月晴
小园佳处日经行
半山木落楼台露
几树霜馀橘柚明


Den krancken Pohl/ die matten Nelcken/
ſieht man/ wenn ſie noch ſtehn/ verwelcken.
Die Winter-Roſen ſchrumpeln ein.
Kein Kraut iſt friſch/ kein Baum iſt gruͤne.
Die Sonne die vor ihnen ſchiene/
hat auffgehoͤret hier zu ſeyn.


Ich hätt' ihn kaum erkannt, so schlank und hoch,
So männlich stand er da im schimmernden
Ulanenkleid, gebräunt vom Sonnenstrahl
Des Kaukasus; doch harrt' ich lang umsonst.
Er schien mich nicht zu sehn, und als er endlich
Herantrat, zaudernd, war's, als läg' auf ihm
Ein fremder Zwang, der, wie er steif mich grüßte,
Auch mich befing. Wir sprachen dies und das
Von heut und gestern, wie's Gesellschaftsbrauch,
Und suchten selbst zu scherzen, doch wir fanden
Den alten Ton nicht mehr. Auch als er drauf
Zum Tanz mich führte, blieb er stumm und herb;
In sich versunken, statt mir ins Gesicht
Zu blicken, starrt' er in den Glanz der Kerzen,
Und wenn vom Strome der Musik gewiegt
Im raschen Takt wir durch die Reihen flogen,
Eiskalt in meiner fühlt' ich seine Hand.
Fast war ich froh, als Geig' und Flöte schwieg
Und mich die Bas' entsandte, frische Sträußer
Beim Gärtner zu bestellen. Draußen erst
Besann ich mich, daß er mit keinem Wort
Der alten, frohen Zeit am Don gedacht,
Und grollt' auf ihn, und fremdzutun gleich ihm
Entschlossen war ich, als ich wiederkam.


Abandona a mesquita e evita louvor,Preces inúteis, sacrifício de ovelhas,Pois o Destino trará cálice de sonoOu cálice de insôni O que vier, beb


聊城欲下乐生去
宣室厘成贾傅归
来往炎荒六千里
归来却得及春菲


Da gab's ein großes Treiben
Wol über Berg und Thal,
Und vorwärts ging's, denn Vorwärts
War unser General.


江山信美非吾土
飘泊栖迟近百年
山舍墓田同水曲
不堪梦觉听啼鹃


送别西园翡翠楼
开帆十月到苏州
为君寄讯枫桥巷
邱嫂迎门已白头


Schon hast du, Freund, der letzten letzte Küsse
Auf nasse Wangen uns gedrückt;
Schon schon, beim Zaudern unentschloßner Füße,
Den schnellen Geist vorweg geschickt.


Je to kletba ctných otců i matek
a čas moje slovo potvrdí,
mnohý z toho zmatku bude zmatek,
kde se zachvělo i osrdí.
Za rok budou kolovati klípky
o tom pracovníku pro kolíbky
a tak z chaosu zas chaos bude,
jak vždy bylo, je a má být všude.


Ach, so war noch dieser Schlag dem blutenden Herzen
Von dem grausen Geschick zu meiner Folter bestimmt!
Mir, dem schon ein Heer von Schmerzen den Busen durchwühlet,
Reißt seine mordende Hand auch noch den Treuen hinweg!
Ach, nun ist er dahin! – Mein Retter, mein Bruder, mein alles!
Der mir durchs stürmische Meer, der mir durch Wüsten gefolgt,
Wo aus dem gähnenden Schlund der Wogen der Tod uns entgegen-
Blickt, vom gefletschten Zahn schrecklicher Tiger uns droht. –
Als der heulende Sturm das Schiff von Welle zu Welle
Warf, und von Felsen zu Fels, donnernd die Woge sich brach,
Als das sonst mutige Volk, nun zagend, bebend, betend,
Dem erhabnen Neptun heilige Opfer versprach,
...


To praví prostá, tichá lidu báj,
že duše mrtvých, opustivše jednou
svůj klidný stánek, rajský svatoháj,
se s těly svými v tmavém hrobě zvednou
a ostavivše hluboký svůj byt
ve luny zář a ve hvězd jasný třpyt
zas po letech tu po své vlasti vzhlednou.


De rég is volt a tegnap! Fedi a vastag köd már,
mit az emlékezés átfúrni nem kiván...
S be szép a mái napnak rózsaszín gyermekteste!
Bölcsebb, kéjesebb csüggni a szenthitelü Mán...


Ihm singe wer ein redlich Herz
Im Busen klopfen hört,
Und wer mit fromm empfundnem Schmerz
Die Sorgen Friedrichs ehrt.


Mi táctica es


V kavárně hotelu a v časné době ranní,
kdy obsazeny jen tři čtyři stolky,
obchodní cestující při snídaní
své obchody kdy přetřásli a holky,
za rána chladného, ve všedním shonu
vzal žurnál jsem a čet’ o Vašem skonu.


Přemnoho vím, byl jsem jemu služný:
Tenť pak skoro jako holoplus,
Mnohý čilý vykonal již kus.
V mládí hned ved’ život dobrodružný.
Otec, by se mu předc nezvlčil,
Do světa mu jíti poručil.


Ode dne ke dni,
k skále když kráčí,
zří krásné květy,
slyší zpěv ptačí.
Ode dne ke dni
touží po spáse,
po vykoupení,
volnosti, kráse.
Ode dne ke dni!


Gib, daß wir heute,
Herr, durch dein Geleite
Auf unsern Wegen unverhindert gehen
Und überall in deiner Gnade stehen.
Lobet den Herren!


ظهر الوجود من العدمْ
وبدا الحدوث من القِدَمْ
وأتت تباشير الذي
خلق الورى لحماً ودم
والكل فان ما له
رأس يقوم ولا قدم
هو ثابت ما شم را
ئحة الوجود ولا ندم
ظن الوجود لنفسه
فبنى عليه فانهدم


Ihr dumpfes Summen drang zu mir herüber,
Doch sahn sie mich nicht stehn in meiner Ferne,
Sie hatten keine Zeit zum Sehen über.


Was sie denken, schallt entfernter
Als die müde Kirchturmschelle.
Seht: der Himmel scheint besternter
Und die Erde dreht sich schnelle.


首如飞蓬乱
家卖漉篱供
老汉惊吾女
禅机捷乃翁


Doch hast du mich gebrochen,
So nimm in tiefem Schmerz
Den Kopf mir ab, und drücke
Mich weinend in dein Herz. 1


记得诗来半说花
不言长道苦风沙
知公不薄峤南使
政似昔人何以家


Öröme rózsát bontva lángol;
Fájdalma villám, könnye zápor,
Nem lanyha, lassu permeteg.
Az élet pezsdülése dúsabb,
Izzóbb az ég, s ha kell, borúsabb...
Szép új világ, köszöntelek!


众生无上道
开示方便门
非法非非法
斋心礼世尊


„Ó zajisté,“ pravil on, „můžeš jít hned,
jenom když ku dětem přijdeš mi zpět.


除夜春牛吼
开正虏骑多
有谋思却敌
休问命如何


O Tröster Du! o Tröster Du!


Die dritte Red hast du getan
Dem, der dich, Herr, gebeten:
Gedenk und nimm dich meiner an,
Wenn du nun wirst eintreten
In deinen Thron
Und Ehr und Kron
Als Himmelsfürst aufsetzen!
Ich will gewiß
Im Paradies,
Sprachst du, dich heut ergötzen.


Néha ébreszt víg hajnal-ének
S rá nyögve sóhajt vajudó vágy,
Megvadulnak a nászbeli bús párok,
Mintha Krisztust teremtenének.


أسالمُ قد سلمتَ من العيوبِ
ألا فاسلمْ كذاك من الخطوبِ
وقد حُسِّنتَ أخلاقاً وخَلْقاً
فقد أصبحتَ مصباحَ القلوبِ
مُصدِّقَ كنيةٍ حسناءَ واسمٍ
وكم سمةٍ مكذَّبةٍ كذوبِ
فيا قمراً ينير بلا أفولٍ
ويا شمساً تضيء بلا غروبِ
أغْثني يا أبا حسنٍ أغثني
فأنت المستغاث لدى الكروبِ
أجِرني من نقائصَ قد أضرَّت
بعبدك يا ربيعَ ذوي الجُدوبِ
وما وجهُ استقائي من غديرٍ
وأنت البحرُ ذوالموج الغضوبِ
وأنَّى تستمِدُّ من السواقي
لتُنضبهَا ولستَ بذي نضوبِ
أينقُصُ كاملٌ عُرْفاً أتاه
إلى حُرٍّ وليس بذي ذُنوبِ
أبى النقصانَ فعلُ أخي كمالٍ
يجِلُّ عن المَناقص والعيوبِ
جوادٍ بالتلاد وللمعالي
كسوبٍ أو يزيد على الكسوبِ
أُعيذك أن تخفف من دروعي
فإني من زماني في حروبِ
وما تلك الدروعُ سوى هباتٍ
تجودُ عليَّ من يدِكَ الوَهوبِ
أصونُ بها المَقاتلَ من زمانٍ
على الأحرار عَداَّءٍ وَثوبِ
فلا تُوسِعْ له في جيب درعي
فقد تؤتىَ الحصونُ من النقوبِ
أترضى أن أُراعَ وأنت جارِي
بأشباهِ الغُصوبِ أو الغُصوبِ
وجارك حين يَغْشى الضيمُ جاراً
أَعزُّ من المحلِّقةِ الطَّلوبِ
تُروِّعني النقائص كلَّ شهرٍ
مع التعبِ المبرِّحِ والدّؤوبِ
كأَني حين أذكرهنَّ أُرمَى
بسهمٍ في فؤادي ذي نشوبِ
وحسبي رائعاً أهوالُ بحرٍ
يظل العقلُ منها ذا عُزوبِ
تَسامى فيه أمواجٌ صِعابٌ
كأنَّ زُهاءهنَّ زُهاءُ لُوبِ
أظل إذا اصطفقتُ على ذُراها
أهلِّلُ من محاذرة الرسوبِ
تَلاعبُ بي تلاعبَ ذات جدٍّ
غَواربُ متنِ مِجدادٍ لَعوبِ
أُعيدُ ركوبَهُ صُبحاً ومسْياً
وما هو بالذلولِ ولا الرَّكوبِ
وكم يومٍ أراني الموتَ فيه
جُنونُ الموجِ في هَوَجِ الجنوبِ
وقاني شرَّهُ من بعد يأسٍ
دِفاعُ الله دَفّاعِ الرُّيوبِ
فمن يَطَربْ إذا هبّتْ جنوبٌ
فلستُ لها وعيشك بالطَّروبِ
ولكني لها مذ كنت قالٍ
قِلَى المملوك للوالي الضَّروبِ
ولو حيَّتْ بريَّا الروض أنفي
ولو جاءت بكل حَياً سَكوبِ
إذا سقطت خشيت لها هُبوباً
وإن هبت جَزعتُ من الهبوبِ
ولمْ لا وهْيَ زَلزلةٌ ولكنْ
بركب الماء لا ركبِ السُّهوبِ
وَبَلبلةٌ لأهل البَرِّ تجري
فكلٌّ من أذاها في ضُروبِ
تثيرُ عَجاجةً وتثيرُ حُمَّى
لعذبِ الماء طُرّاً والشَّروبِ
وَتَذْهَبُ بالعقول إذا تداعتْ
أَزاملُ جَوِّها الزَّجِلِ الصَّخوبِ
ويُضحي ما اكتستهُ كلُّ أرضٍ
يميدُ مرنّحاً مَيْد الشُّروبِ
ويُمسي النخل والشَّجراء منها
وجُلُّهما صريعٌ للجُنوبِ
فتلك الرّيحُ ممّا أجتويهِ
وعَلّامِ المشاهدِ والغيوبِ
ومما أشتهيه دُرورُ رزقي
وأن أُعطَاه موفورَ الذَّنوبِ
وأن ألقاهُ يضحك من بعيدٍ
نَقيَّ الصفحتين من الشُّحوبِ
وليس بواجبٍ ما أشتهيهِ
ولكنْ إن تَطَوَّلَ ذو وجوبِ
تسنَّم ظهرَ مَكرُمَةٍ أنيختْ
لتركبها ولا تكُ بالهَيوبِ
وما ينحو بك العافون إلّا
طريقاً لستَ عنه بذي نُكوبِ


隔屋萧萧风度竹
当空粲粲斗翻芒
峥嵘岁月人间暮
目断云山归兴长


¿Qué tan antes de existir ya fuimos,
qué clase de sombras o sueños somos,
enanillos convertidos a presentes del mundo?
Yo me sorprendo de mi y , porque me veo
prefiero pensarme más allá de mi mismo.
Honestamente nos descubrimos

al incrustarnos
en existir.


雁宿沙头水月明
无端惊起两三声
孤飞缥缈知何处
影落寒江浪已平


Mas yo veo que, aislado en tu grandeza,
cual sol poniente en sus vapores rojos,
huyes de los que el mundo juzga sabios,


Teď slyším také hluk.
To král se blíží, vejdi rychle v dům.
Ať zbožné sestry v zlaté závoje
a temné pláště dobře halí tě.
Zde prsten můj, by rozkaz plnily.
Já v pravý čas tě opět zavolám.


Que ya trocada la fortuna mía
en mal mudó este bien, y no consiente
que el corazón declare el accidente
del que hoy muere y también del que vivía.


Nach langen Klagen schläft er ein;
Die Liebe will ihm günstig sein,
Der er die Träume weiht.
Mit ihren Flügeln weckt sie ihn
Und spricht: Ich wünsche dir, Elpin,
Nur List und Wachsamkeit.


Placido somno, che dal ciel descendi
A tranquillar de gli huomini ogni cura,
Se altri non pò, tu questa cruda accendi,
Ché mai pietà la mosse, né paura.
L'imagin mia turbata alquanto prendi,
Sì come gli è sanguinolente e oscura,
Et a costei dormendo la presenta,
Ché bon segno è, se d'alcun mal paventa.


男儿结局贱浮名
回首空嗟一未成
遗得八旬垂白父
泪枯老眼欲无声


Proben gibt es zwei, darinnen
Sich der Mann bewähren muß:
Bei der Arbeit recht Beginnen,
Beim Genießen rechter Schluß.


In those blest woods, removed from man,
Thy early being first began,
'Mid gay compeers, who, blest as thou,
Hopped busily from bough to bough,
Robbing each loaded branch at pleasure
Of berries, buds and kerneled treasure;
Then rose aloft with outspread wing,
Then stooped on flexile twig to swing,
Then coursed and circled through the air,
Mate chasing mate, full many a pair.
It would have set one's heart a dancing
To 've seen their varied feathers glancing,
And thought how many happy things
Creative Goodness into being brings.


Your silence wou'd acquire more praise,
Than all you say, or all I write;
One look ten thousand charms displays;
Then hush — and be an angel quite.


Csak Béla, a király fut had nélkűl, úttalan,
Királyi lelke törve nincsen, csak sujtva van,
Az alkony végsugára gyászában látja őt,
Hozand-e hajnalával honának jobb jövőt?


Že smutno, smutno ve světě,
že v podzim jaro nezkvete.
Byl večer už, lkal větru hlas,
podzimní večer v chladu has.


病来止酒似渊明
潘岳归田赋已成
布谷催耕如见谂
提壶劝醉更多情


Et comme elle veillait devant le presbytère,
Dans les soirs et les soirs d’une longue habitude,
Elle veille aujourd’hui sur cette ingratitude,
Sur cette auberge énorme et sur ce phalanstère.


Ma questo a pochi il brando rio conciede,
ch'intorno ruota il Saracin robusto.
Qui fa restar con mezza gamba un piede,
là fa un capo sbalzar lungi dal busto;
l'un tagliare a traverso se gli vede,
dal capo all'anche un altro fender giusto:
e di tanti ch'uccide, fere e caccia,
non se gli vede alcun segnare in faccia.


Es kan der gecreutzigt Christ anders nichts als guts bedeuten.
Kündet Er das Sterben an /
wohl gethan!
So wird er mich selbst beleiten.
Soll ich mich denn zu dem Creutz und zu vieler Plag bereiten?
So ist Er doch mein Gespan /
bricht die Bahn /
steht mir mächtig an die Seiten.
Soll das heimlich Gnaden-Wort seinen Raht im Werk vollenden?
Ach wie hoch beglückt wär Ich!
die Ich mich
Niemal ließ davon abwenden.
Ihr mögt fürchten / was ihr wollet: Ich bin immer gutes Muhts.
Kan das Höchste Gut auch bringen anders was / als lauter Guts?


Ale neví o rytíři,
jako rytíř neví o ní,
neboť často v světě bývá,
že nás touha v dálku svírá,
a my po čem toužíváme,
buďto máme sami v sobě,
a neb v tom jsme zakukleni,
pro samé pak touhy, stesky
předmět tužeb nevidíme.


So will ich ziehen
Dem Berge zu/
Das Creutz nicht fliehen
Dem Leib zu schaffen Ruh';
Dein Joch ist süß/ die Burd ist leicht: 14
Wer es nicht scheucht/
Und selbst sich überwindet/
Dich/ und die Ruh bald findet.


Sei's denn, liebe Nazarene,
Ob wir auch uns wiedersehen,
Ob du mit dem Nonnenschleier
Auch vertauschest deine farb'ge
Feenhafte Zaubertracht,


mi táctica es
      hablarte
y escucharte
construir con palabras
un puente indestructible


Ma tu, ben nato aventuroso fiume,
convoca le tue Ninfe al sacro fondo,
e rinova il tuo antico almo costume.


Já přál jsem sobě častokráte,
bych viděl Dněstru, Donu toky svaté,
bych lid kozácký zřel –
lid, který pro svobodu svou i víry
se vyvinul na mužné bohatýry
a sršel blesky smrtných střel! –


متى تنقضي عنّي النحوس وإنما
أرى ذنب التنبز بعضه نجمي
وإني لأختارُ المنيّة عندما
أزاد على جرم يدوم على جرمي


Da liegt das schleierlose
Gewäld in Sonnenruh'!
Und, wie mit Sturmgetose
Dem Äthermeere zu,
Erfüllt des Tales Breite
Das Angelusgeläute
Vom Turme zu Escout.


Movimento sereno de um corpo
enrustido de mágoas
lágrimas molham e ferem
o olhar


Mocný chraň nás v této naší zemi
Svantovíte! nedej zahynouti
Nám ni budoucímu svému plémi!“


A jak mě přitiskla ku prsoum vlnícím,
já chvěl se rozkoší... ach, to byl pocit nový,
a že mě opíjel, po letech ještě vím...
ve tváři lehtal mě vlas její šafránový.


Der Himmel hängt, wie Blei so schwer,
Dicht auf dem wildempörten Meer;
Ein englisch Segel, fast die Quer,
Schießt wie ein Pfeil darüber her.


Te diré mi secreto: estoy contrito,
un mito me acontece y me destroza,
persevero en el éxtasis y arguyo
que los ancianos piensan margaritas.
Una cosa es verdad: que la mar crece,
que el llanto es puntiagudo y que la arcilla
es fábula no hablada, es pino seco,
es moco de titanes y es tiniebla.
Ven que te cuente el sucedido innoble,
el dicho y hecho en caridad, el sísmico
batir alas del cerdo, el holocausto
verdinegro de todas las criaturas.
Oh, amigo, el que pulsaba los rabeles
con hilos de su pelo, el tenebroso
que tiene brasas en los dedos, dados
para jugar al rododendro, ¡escucha!


Vždy člověk v myšlénkách rád zajde v místa ona,
kde jednou miloval – ó štěstí, kdo tak moh’! – –
kde tiše voněl bez a plála růže vonná,
nad starým altánem kde bíle zkvétal hloh.


Und auch ich rolle mit
Wachend, bewußt,
Mit euch, geflügelte Stäubchen,
Meiner keuschen Inbrunst schneeweißes Täubchen
Trägt
Frohbewegt
Botschaft und Kunde
In alle Runde
Und findet
Neuer Freuden schwellende Saat,
Drin sich begründet
Künftige Tat ...


In diesen dunkeln Hainen
Ging ich den losen Kleinen,
Die Köcher tragen, nach;
Hier, Chloe, hier im Grünen
War Amor unter ihnen;
Ich hörte, was er sprach.


Armer Mann, dein Glück ich wette
War ein linder Augenschein,
Ging aus deinem Arm zu Bette,
Durch die Nacht gingst du allein.


»O nein! o nein! o Edelherr, nein,
Das sollt ihr lassen bleiben,


Begehrt man einen großen Schaz,
So gebe man den Armen,
Der Sünde steuret nichts so sehr
Als Lieben und Erbarmen.
Ein Scherf, der ihren Wuntsch verdient,
Geht über Gold und Cronen,
Worunter Furcht, Gefahr und Last
Bey Pracht und Hoheit wohnen.


Amor, sin ti no hay gusto, no hay contento;
amor, contigo hay rabia, hay pena, hay llanto;
amor, por ti hay desgracia y hay castigo


阁上新文卷
欲逢知已开
相思不能已
攲枕梦君来


Wärst du, wie ich, in Gröningen geboren,
Du hättest keine Messe noch gehört,
Für Wachslicht keinen Kreuzer noch verloren,
Und Hagedorns Porträt nicht minder,
Als das von Sanct Anton geehrt.
Und hätt' in Würzburg mich zuerst umleuchtet
Vom Leistenberg' 1 herab, der Sonne Glanz:
Ich hätte Nantens Liebe dort gebeichtet,
Geknieet vor dem Hochaltare,
In meiner Hand den Rosenkranz.
Wär' aber auch, o Helmuth, unser Leben
An jedem Ort' im weiten Reich'
Europens, aufgekeimet: unser Streben,
Den Kern im Inneren der Schaale
Zu suchen, blieb sich immer gleich.
Der eine Apfel spielt mit hundert Farben,
Der andre hat ein Streifchen kaum,
Und recht besehn, hat jeder seine Narben,
Doch alle gleichen Kern; denn alle
Trug Eine Wurzel und Ein Baum.
Wir streiten uns nicht um die äußre Schaale,
Wie Knaben sich um bunte Aepfel; frei
Steht dir und mir, daß jeder sie sich male,
Wie ihn es gut dünkt, ja sich schmeichle,
Daß er der beste Maler sey.
Gern wollen wir die Narben oder Flecken
Und kleinen Warzen schweigend übersehn,
Vor fremdem Blick' sorgfältig sie bedecken;
Denn, ohne Duldung, laß zu Heiden
Uns weg von Afterchristen gehn!
Sie gleißen zwar von außen, trotz dem Stiche
Des Wurms; allein zu Staub ward längst ihr Kern,
Und wie der Ros' erquickende Gerüche
Lockt keiner so wie du, mein Lieber!
Den matten Wanderer von fern.
Du würdest Vater deiner tausend Armen
Gewiß so gut in meinem Ellrich seyn,
Als du zu Würzburg bist. Erbarmen
Quillt wahrlich nicht aus Catechismen,
Quillt aus dem Herzen ganz allein.
Ich liebe dich vor tausend meiner Brüder,
Denn sind die Helmuths aller Kirchen, nicht
Der wahren unsichtbaren Kirche Glieder,
So ist die unsichtbare Kirche
Nur ein ersonnenes Gedicht.


Mé vidiny jsou všeho silnější,
než může život náruživě stvořit,
jsou plameny, jsou vášeň, velikost;
pojď, duše moje, dej se k smrti zmořit.


A nechť zlatulenkou
stohlavý drak stráží,
věru se s ním pustí
šuhaj od Pováží.


Wovor sich andre fürchten müßen,
Gespenster, Träume, Höll und Tod,
Das tritt sein weiser Geist mit Füßen,
Und wenn ihm noch die Sünde droht,
So eilt es Salems Hügeln zu
Und holt sich dort Gewißensruh.


Es la hora primera.
Del oriente
llega el sol.
La luna,
despojada de los oros
de la noche,
baja lenta hacia el poniente
que la espera tras la raya
del horizonte.
Sobre el bajo continuo
            de la orilla,
las olas desenvuelven,
una a una,
la música que traen
            desde tan lejos
como el tiempo
y es un son, y otro son
            y mil más sones,
acompasadores, repetidos,
derramados en la arena.
Los pájaros marinos
            inauguran
sus vuelos,
raudos algunos, otros
pausados,
caen al agua, certeros,
se levantan, se alejan,
los esfuma por fin
            la resolana.
Poco a poco se oyen
voces, ecos, un canto.
La brisa, jardinera,
salpica de azahares
el vivo azul del mar.


وقالوا حَكى الزُّرْزورَ لوْناً وخفّةً
وصَوْتاً ونَفْعاً منْ شَكايا خَفِيّةِ
فقُلْتُ لِهذا أوْ لِما قدْ جَهِلْتُمُ
نَصَبْتُ لِذا الزُّرزورِ سُبِّيطَ لِحْيَتي


Es rauscht in deinen Güssen,
Du roter Inselwein,
In deinen Feuerflüssen
Ein fabelhaftes Küssen
Zu meinen Lippen ein.


أَعوَزَ الشَثُّ وَالسَلَم
وَأَديمي بِهِ حَلَم
فَهَنيئاً لِمَن مَضى
قَبلَ أَن يَجرِيَ القَلَم
لَم تُصِب جِسمُهُ الكُلو
مُ وَلا دينُهُ كُلِم
إِنَّما صاحِبُ التُقى
تاجِرٌ يَدفَعُ السَلَم
عَجِبَ الناسُ لِلجَنينِ
إِذا مَسَّهُ الأَلَم
عَلِمَ اللَهُ أَنَّهُ
إِن يُطِل عُمرَهُ ظَلَم
أَصبَحَ الشَيخُ مارِداً
بَعدَما حَجَّ وَاِستَلَم
خُطَّ أَمرٌ لِفاعِلٍ
إِن يَجِئ غَيرَهُ يُلَم
مِن فَتىً يَعرِفُ الهِلا
لَ غُلاماً قَدِ اِحتَلَم
وَسُهَيلاً مَعَ المَعا
شِرِ في كَفِّهِ زَلَم
خَبَطَ القَومُ في الضَلا
لِ فَهَل تُكشَفُ الظُلُم
في بِلادٍ مُضِلَّةٍ
لَيسَ في أَرضِها عَلَم
دونَها يَقصُرُ الخَيا
لُ إِذا طَيفُهُ أَلَم


Chodili mimo lidé,
slyšeli smích
těžký jak skála,
lehký jak hřích.


Das Ufer ist so morgenstill,
Noch kaum ein Fischlein springen will.
Am Bänkchen schon, in Rohr und Ried,
Ein Wäschermägdlein emsig kniet.


Hört ein Adler in den Lüfften
unter sich der Hunde Heer/
Acht ihr bellen gar nicht mehr/
Weil kein Biß ihn kan vergifften;
Also achten wir es nicht/
Wenn gleich Neidhard auff uns sticht/
Kann Er uns doch nicht verletzen/
Noch in Noth und Schaden setzen.


Ach springt nun vmb vnd vmben,
Ihr Engel Gottes all,
Last jauchtzen, spielen, trummen,
Laßt gehn posaunen schall.
Laßt pfeiffen, lauten, geigen,
Gar lieblich gehn zu hauff,
All ehr last Gott erzeigen:
Nur bald; bald auff, bald auff.


Hotové peklo světlým bleskem
Rohanův osvítil tu duch –
Kde jaký lump v národě českém
si zavýsk: „Dal jim! Zaplať Bůh!“


Und als er vor Mochters Hoftor stand, –
Schritt Gydha draus hervor,
Trug ihren Gürtel in der Hand,
War schöner als je zuvor.


Ali basa eszt bölcsen megkerülé,
Megveré, elveszté, semmié tevé,
Meg helyébe Budába ő béméne,
Gondolkodik, Egröt mint megvehetné.


dell'Altissimo ancora obumbreratti
l'altissima potente sua virtute;
il perché quel, il qual nascer faratti


»Jetzt nenne Garnichts mehr ich mein,
jetzt kann ich nur gleich sterben!
jetzt will ich in die Wüstenei,
wo Keinen störet mein Geschrei,
und still für mich verderben.«


Un autre pas de fait dans cette route morne,
De la vie et du temps, dont la dernière borne,
Où l'on ne peut poser le pied qu'il ne s'enfonce ;
Où de votre bonheur toujours à chaque ronce


A brzy potom, zlatý cymbál v klínu,
u nohou kněžna v skvostném hermelínu
jiného měla panoše;
a nad ním luna z černých plula stínů
a kněžnin zor pln rozkoše.


Keinen fröhlichen Gedanken
Bracht' ihm selbst der Wein ins Herz,
Doch aus dir, o Quelle, tranken
Seine Lippen wieder Scherz.


- O Carlo avventurato, o Carlo nostro,
ogni grazia per certo a voi procede,
per quel ch'io veggo omai, da Gesù vostro;
veggo ch'egli ha de' buon servi merzede
e 'l gran miracol ch'egli ha qui dimostro
e che Macone è falso e chi gli crede:
da ora innanzi, degno Carlo Mano,
io mi vo' battezar colla tua mano. -


Que nunca de tu aurora bienhadada,
por más que corran los veloces años,
la memoria feliz España pierde


Milováni jste všichni, do jednoho,
věčnou láskou nás všech,
láskou budoucích,
před níž se schoulí i zrada chvíle
malého lidského poklesku.


Děl Zelotes: „Však v taji boží rady


In heiliger Mitternachtstunde durchkreist
Des Aethers Gefilde mein ahndender Geist.
Geliebte! dort winkt uns ein Land, wo der Freund
Auf ewig der Freundin sich wieder vereint.


«Ad alcun altro che·ffa lavoraggio,
Ma ben sua vita trar non ne poria,
Sì gli consente Idio ben truandia
Per quel che gli fallisce al su' managgio.


Yo siempre he amado el rústico bohío
que a los buenos indígenas sirviera,
entre el verdor de la feroz pradera
de albergue en el invierno y el estío


Hleď z českých srdcí pevný štít si skouti,
ta za průvodce vezmi na své pouti.


De palmas y de estrellas coronada,
de flores y de céfiros vestida,
entre el cielo y la tierra confundida
tu boca es miel y es gloria tu mirada


春花不愁不烂漫
早晚烟村碧江畔
山水之图张卖时
家无甔石输百万


To nejhorší jsi nechals k posledu,
tak bídný není Israele syn,
by takto zradil národ a svou vlast.
Kde chodeb vchod – to všech je tajemství
a také tajemstvím to zůstane.
Co chceš, ty dělej, pozvi muky vše,
smrt samu pozvi, jež jim v zápětí,
v tom ústa naše nikdy neotevřeš,
v tom němí jsme jak hroby Josafatu.
Já domluvil a všichni souhlasí.


Ocʼh ! Ocʼh ! C'est le Saxon qui l'entendra crier !


Já věřím v anděly, když jdete se mnou
a zříte ke mně s tváří přetajemnou,
a věřím, kolem vašich sněžných skrání
jas plane od Božského zulíbání;
ó, před pohledem sladkým z vašich řas
i cherubína žhavý meč by zhas!
Jdu za vámi zpět k edenskému prahu
a srdce svoje ztracenému blahu
se učím znovu otvírati v snění
a bolesť skrývat ve hrob zapomnění;
však křísit z něho naděje své květ
a k štěstí – přece usmívati ret.


És föltárultak előttünk csaták
S csaták fölött Margita fehér árnya,
Ahogy bennünket balga fiukat
Hí a harcba, magához, haza, várva
S hogy minden bennünk csak: Ő, Margita,
Menyasszonyunk, a csodás ismeretlen,
Ő, akiért minden vágyunk nyilallik:
Hungária, ha blaszfémnak is hallik.


Hui auf der Freiherr, hui heraus,
Bewehrte sich zum Streite,
Und donnerte durch Hof und Haus
Und weckte seine Leute. –
»Heraus, mein Sohn von Pommerland!
Sitz' auf! Nimm Lanz' und Schwert zur Hand!
Die Braut ist dir gestohlen;
Fort, Fort! sie einzuholen!« –


Již jedině tak vroucně miloval.
A blahý úsměv ozářil jí líci,
Jakoby duch myšlenku sděloval,
Již nemoh miláčku víc slovy říci, –
Opustit chrám posvátný litoval,
Však níž a níže skláněla se hlava –
„Pozvedni mne, bych ještě kolem zřela,“
Tak hlasem hasnoucím ubohá děla –
„Jak krásnýť svět – když člověk dokonává!“


Jan Lamač rok již v mlýně stárkoval
a s bratrem jeden vždy je pojil stůl
a zrno nepadlo ni sem, ni tam;
že sedali však mlčky při stole
a v domě bylo, jako bývá tam,
kde duše není, smutno, podivno,
po roce uved’ v místo matčino
si bratr ženu, – bratru matku ne. –
A za krátko byl smutný, pustý mlýn
jak nikdy dřív. Jan Lamač neusmál
se celé týdny, něm sed’ ke stolu
a němý vstával; že však protivno
se stalo ženě ono mlčení,
protivný jí i bratru stal se on.
Pak k vůli ženě mlýn byl zanedbán,
neb mlečů nevšímal si hospodář,
i opouštěli jeden po druhém
a žena děla: „Opouštějí nás
pro Lamačovu vzdornou posupnost.“
Však sedávali dosud u stola –
a slova nepadlo ni sem, ni tam.


Darauf erscheint ans Himmels Thron
Mit frischem Blut bespritzet
Das Kreuz, an dem sich Gottes Sohn
Für uns zu Tod geschwitzet.
Man sieht die Geißeln und den Draht,
Mit dem man ihn geschmissen,
Den Draht, mit welchem man ihm hat
Den zarten Leib zerrissen.


Wer mich siht/ lacht mich hönisch an/
den Leib spottweise rüttelt/
zerrt sein Maul auf/ so weit er kan/
den Kopf gantz hönisch schüttelt;
der ist es/ der sich machet groß:
er klag es seinem Herren/
der nicht ferren/
der wird jhn machen loß/
was jhm zuwider sperren!


Mich sing' ich! Welt und Gott ein All in mir!
Ich bin mir Gott und
Lied und Welt und Phöbus mir!
Selbst bin ich – –


Mit krummen rauschendem Hiebe
Fährt jetzt die Sense daher.
So mäht im schrecklichen Schlachtfeld
Die muthigen Krieger, der Tod!


Ó ctnostná panno, světice,
můžete s pomněnkou si hrát.
Mák rudý rád mám nejvíce
a umím, umím pohrdat!


象骨金笺制度新
缄封千里赠情深
挥时不用遥相忆
满面清风即故人


桑条齐绿柳毵毵
又见人家卜养蚕
到处落花随雨后
半分春色在江南


Ó, nelkej, Persefoné! Temné zajetí
je nutné všemu, co má kvést a zrát!
Jen skrze kořeny je živa rostlina!
Od slunce přijímajíc zář a krásu duše,
kořeny svými hmoty živnou látku
úspěšně ssaje k plné stavbě své
i k růstu mocnějšímu, přímějšímu vždy!


Nuž vpřed! Což neslyšíš, jak národ těžce stená?
Krev slovenská a česká nezná děsu!
V boj vesele jak k svatebnímu plesu!
A kde muž váhá, tam ať stane žena!


Mi Hamberch haͤtti g’lert, ſo ſo, la la;
doch ſtoht mer ’s Trinke gar viel beſſer a,
as ’s Schaffe, ſel bikenni frey und frank;
der Rucke bricht mer ſchier am Hobelbank.


Herz, und was geschah vordem,
Dir zum Heil erneut sich's heute:
Dies gedämpfte Festgeläute
Ruft auch dich nach Bethlehem.


Seltsame, stumme Stelzenvögel jagen
Im Sumpf nach feisten, plumpen Riesenfröschen,
Und fabelhafte Wesen, halb der Otter,
Halb einem Eichhorn gleich, mit Flatterflügeln
Wie eine Fledermaus, nur größer, führen
Ein wunderliches, drolliges Doppelleben,
Halb Vogel und halb Fisch, in all dem Naß.
Und ewig plauscht und plantscht und plitscht und platscht es.


An Eisenspitzen, welche von thürmenden
Gebäuden ragen, sah ich den Feuerstrom
Der Blitze leitsam niederfließen,
Menschen und Werke der Schöpfung schonen. 16


Médée et Jason à leur tour,
Ont connu le chasseur Amour


Mit Seufzen viel in großem Hauf
Die Wund' ich will vermehren;
Die Bächlein sollen schwellen auf
Von meinen vielen Zähren.
Die Bäum' und Stein, sie mögen sein
Wie Felsen hart und Eichen,
Mit Tränen heiß, mit Augenschweiß,
Ich hoff', noch werd' erweichen.


Was hat mir gesagt die streichelnde Hand,
Da schon die Rede dir fehlte?
Daß du verziehest den Unverstand,
Der dich gutmeinend quälte.


Bratří pějí Laudate – –
Div, můj Bože milý,
že jich srdce dojaté
nepukne tou chvílí!
Slz v jich očích do zátopy!
Tu se ruka houslí chopí,
zvučné vielly:
Struny mluví, pějí!
Dní se, dní – – I země pěje,
pohnutím se blaha směje
pod slunnými pocely
ros čistých do krůpějí!


¿te ha llevado Dionysos de su mano al infierno
y con las nuevas rosas triunfantes volverás?
¿Te han herido buscando la soñada Florida,
la fuente de la eterna juventud, capitán?


Schönster Tag, nun gute Nacht!
Wie viel Freuen und Frohlocken,
Lieb' und Lust und Blütenflocken,
Herrlicher, hast du gebracht!


	È più accarezzato e più servito
un debitor da chi ha aver da lui
che se del corpo fuor gli fusse uscito:


Dým předtuch se plazil mou duší ze sražených požárů svát.
Odpověď němou na neznámá slova na rtech cítil jsem tát.
Sinavým deštěm hasil má světla budoucích soumraků pád
a s úzkostným pohledem se ke mně tulily barvy.


Jsme dosti silni, netřeba
nám takých přátel věru,
kteříž nás za dne chtějí vést,
však opustí nás v šeru.


miras bırakılanda


常忆当年武肃王
金婆店里月华光
山中十月桃应熟
未荐仙人不敢尝


Sogar, wenn ich am Sonntag
Will in die Kirche gehen
Und mir ein armes Bändchen
Am Hals nicht übel steht:
Vergiftet sie mir neidisch
Mit ungerechtem Tadel
Die wochenmüde Seele,
Das heilige Gebet!


La calle es hija de los lamentos de siempre
en los que flota una negra sangre sin arraigo,
sin milenios ni destino,
sin sol de siempre.
Olvidados de la risa
nos movemos sin auténticas manos,
instantáneos, repetidos,
con puro viento hurónico y loco.
La noche se invade y se bestia,
el silencio se desenvuelve;
y la niebla cae, y el odio y el volcán.
Cada vez que la tierra entreabre sus lamentos
se me bruma el alma.


Undici mila & otto sopra venti
Si ritrovar ne l'affocata buca
Che v'erano discesi mal contenti,
Ma cosi volle il poco saggio Duca,
Quivi fra tanto lume hor sono spenti,
E la vorace fiamma li manuca,
E Rodomonte causa del mal loro
Se ne va esente da tanto martoro.


73-74. Zwischen jene ausführlicheren Maskenzüge einzuschalten.


Ó, nebude již Niobe ta lkáti
nad obětí jí v mukách z loktů vzatou,
až srdce mateřské zla vládu zvrátí,
až v bratrů svých se vmísí úrady,
až v osudné sta věků záhady
vzplá citem ženským, ďábla potrouc patou.


Gott, dem diese wehrte Jagt,
Seinem Worte nach, behagt,
Jag' euch Einigheit und Ruh
Neben tausent Segen zu.


莫怪年来鬓易霜
柢缘愁里度春光
杨花何事浑无赖
也逐东风过短墙


Nun glaub ich dir es leicht' und zeugs auch ohne Scheu,
auch mir ist hier von dir ein großer Stachel blieben,
und wie ich dieses dir so ofte zu geschrieben,
so schreib' ich dir es itzt noch einmal klar und frei.


Ed in utero tu conciperai
e partorirai figlio, il cui dignissimo
e santo nome Gesù chiamerai.


e 'l rimembrare et l' aspectar m' accora,
or quinci or quindi, sí che 'n veritate,
se non ch' i' ò di me stesso pietate,
i' sarei già di questi pensier' fora.


ondan kurtulmak için sürgünlere gitmeye


涛沸中秋都似雷
碧天如洗见蓬莱
东方月出来何晏
一朵红云拥节来


家山福地古云魁
一日三峰秀气回
会散宝珠何处去
碧岩南洞白云堆


Еще не высох дождь вчерашний —
В траве зеленая вода!
Тоскуют брошенные пашни,
И вянет, вянет лебедБрожу по улицам и лужам,
Осенний день пуглив и диИ в каждом встретившемся муже
Хочу постичь твой милый лиТы все загадочней и краше
Глядишь в неясные краО, для тебя лишь счастье наше
И дружба верная моИ если смерть по Божьей воле
Смежит глаза твои рукой,
Клянусь, что тенью в чистом поле
Пойду за смертью и тобо


Herr Darnley reitet in den Wald, Lord Ruthven ihm zur Seite;
Herr Darnley spricht: »Was frommt es mir, daß in den Lenz ich reite?
Ich ritt hinaus, ein Schreckgespenst mir aus dem Sinn zu schlagen,
Ihr aber, Ruthven, hastet Euch, ins Feuer Öl zu tragen.«
Lord Ruthven streicht den roten Bart, als sei er des zufrieden,
Er schweigt und denkt nur: ›Wenn es heiß, soll man das Eisen schmieden‹;
Seit an Marias Ohr er frech ein Liebeswort verloren,
Hat er der schönen Königin im Herzen Haß geschworen.
Er spricht kein Wort, beredter spricht sein Lächeln jetzt und Schweigen,
Er sieht, von Schritt zu Schritt, das Blut in Darnleys Wange steigen;
Der ruft: »Sing aus dein Rabenlied, und spricht's wie deine Blicke,
Verdamm mich Gott, wenn ich den Fant nicht in die Hölle schicke! «
Lord Ruthven streicht den roten Bart; in heuchelndem Erstaunen
Spricht er: »Mein König zweifelt noch an dem, was alle raunen,
Er weiß nicht, was ein jeder weiß von Schottlands Königsstuhle,
Daß Heinrich Darnleys ehlich Weib des David Rizzio Buhle!«
Herr Darnley kehrt gen Edinburg, er hält vor seinem Schlosse:
»Lord Ruthven – spricht er – so's beliebt, bleibt Ihr mein Jagdgenosse,
Der Fuchs ist schlau, doch bärg' er sich in ihres Kleides Falten,
Ich jag' ihn auf, noch heute nacht will meinen Schwur ich halten.«


Thou art — to give and to confirm,
For each his talent and his term;
All flesh thy bounties share:
Thou shalt not call thy brother fool;
The porches of the Christian school
Are meekness, peace, and pray'r.


V nečistých službách jsi Venuše byl,
ďáblice v pekelném stanu,
Marii milostnou jasnou pros teď,
královnu nebes a Pannu! –


Ich sah dich zuerst im Januar
Und grüßte zuerst dich im Februar;
Doch um die Mitte des Märzen,
Da fühlte ich Lieb im Herzen.


Hunyorgok pisla szemekkel,
Tollam borzadva dermed,
Vakaródzva didergek.


Ty, jež snímáš bolest jakoukoli,
oči moje o pomoc tě prosí;
vyprahlý kmen hledá krůpěj rosy.


Lieber drei Wochen gehungert, und dann mit wallender Feder,
Tamburin und Gesang nur zum Testaccio hinaus!


Ha, fort! Hinaus aus dieser Stadt,
Wo selbst das Laster Barden hat!
Hinweg, hinweg von diesen Mauern
Wo Tugend, Unschuld, Redlichkeit
In Staub getreten trauern
Und weinen; wie man heimlich spricht:
Denn selber sah ich sie dort nicht.
Schnell floh dieß Otternest mein Fuß.
Mich jagten Jammer und Verdruß,
Daß Gilbrich mein Gefährt
Von dannen nicht mit mir geflohen:
Denn Troz den Bitten, Troz dem Drohen,
Blieb er, und hieß nun Flavius;
Und ward ein schimmernder Krieger
Um Sold und um Gewinn,
Und schwelgt in Üppigkeiten
Die knechtischen Tage dahin!
O streut dem Knaben Rosen!
O komm, ihm liebzukosen,
Du West, doch schone des jungfräulichen Gesichts! –
Und so zerdampf' er in sein Nichts!
Er fliehe seines Landes Sitte;
Er fliehe seines Vaters Hütte;
Doch ist er nicht der Rach' entflohn;
Ist Hermans Bruder nicht und ist nicht Siegmars Sohn;
Er ist nur Flavius. –


Doch unten ohne Sang und Lieder
Zieht Mancher heim nach Hause wieder,
Geht seines Wege ernst dahin
Und höret kaum die Sängerin.


Schau, dein Himmel ist in mir,
Er begehrt dich, seine Zier.
Säum dich nicht,
O mein Licht,
Komm, komm, eh der Tag anbricht.


Ponga, pues, fin a las querellas que usa,
pues ni quejarse ni mudar estanza
por pico ni por pluma se le veda;


S tebou budu dnes, krásný povyku barev a zvuků,
po dnech večerů dlouhých, samoty, ledového ticha!
S tebou budu dnes, dave, kaleidoskope, hluku,
s celým trupem svým, se všemi smysly, s funkcemi srdce i břicha!


Kommt/ stimmet vor dem Herren
ein neues Lied von Reimen an/
singt frölich weit und ferren/
was wunder Wunder er gethan;
durch seiner Rechten Stärcke
bricht dieser Frieden ein/
es ist bey diesem Wercke
deß Herren Arm allein:
Daß Büchsen nimmer schiessen/
kein Mann mehr kriegen will/
daß Eisen von den Spiessen
und alles Streiten still.


Rodomonte per questo non s'arresta,
ma s'aventa a Ruggier che nulla sente;
in tal modo intronata avea la testa,
in tal modo offuscata avea la mente.
Ma ben dal sonno il Saracin lo desta:
gli cinge il collo col braccio possente;
e con tal nodo e tanta forza afferra,
che de l'arcion lo svelle, e caccia in terra.


Wenn doch auch vns die Liebe,
Die alles hie vnd da,
Vnd selbst den Himmel, ja
Am meisten Gott treibt, triebe!


Für meine witz ist hie kein lux,
für mein gesicht kein liecht zu sehen;
für meine hand kein kelch, kein crux
für meine füß kein stand zu stehen.
ho! wer hat mich bei dem haar
geraufet?
mord, raub! raub, mord! o gefahr
alles rund umlaufet.


Wohl in jedem deutschen Lande
Steht noch eines Sängers Haus,
Singend seines Volkes Schande
Fliegen seine Lieder aus,
Und es theilen alle Herzen
Sangbegeistert seine Schmerzen
Nur; so viel in Dir auch leiern,
Du bist öde, kalt und leer!
Armes Bayern, armes Bayern,
Du hast keinen Dichter mehr!


鼓声猎猎酒醺醺
斫上高山入乱云
自种自收还自足
不知尧舜是吾君


I


Und willst Du mir Gaben
Und Wünsche verleihn:
Dich selbst muß ich haben,
Dein selbst will ich sein.


Die ausgebreiteten und eilgewohnten Schwingen
Verweilten sich, langsamer ward der Flug,
Und still die Luft, die ihren König trug.


Mein Gott, wie lieblich ist es doch,
Daß Wir Dich Vatter nennen,
Die Wir in disem Sündenloch'
Oft halb verzweifelt rennen.
Doch geh' und fall es, wie es wol':
Ich kan es tröstlich fassen,
Daß Du, der Vatterliebe vol,
Mich nimmermehr wirst hassen
Noch in der Noht verlassen.


Non fu la doglia in me però men ria;
né vidi far d'alcun sì fiero strazio
che paregiasse la gran pena mia.


Após eles rompia o mar Caldeira,
Egrégio Capitão, nauta excelente,
Na Serpente voadora, a mais ligeira
Proa, que abria o líquido tridente:
Eram os que seguiam sua bandeira
Dez vezes dez, assombro do Oriente,
Criados sempre no rigor da guerra,
Já no mar militando, já na terra.


Harlem
        Pekim
                Barcelona
                            Paris
Nas florestas escondidas do Novo Mundo


带剑浑小事
丧门不可当
滴泪如入口
有福也须防


só para gênios, tímidose alguns porcos chauvinistasdesses que o padre vem mebenzer todo dia, e que quandonão vem ele cá vou eu lá:Leva este caralho compra-me um maçode cigarros Continental, umas cemgramas de alho e o tempero, que te der na cucE se o dinheiro render, um lacinho de fitade seda ou crepo Depois, na saída do cinema,vem cedo pra casa, me leva pra cama, sem seesquecer que o alho é para um aglio-oli


Hrůzou tužby puzen neskrocenou
V lesy temné jdu a doliny,
Dlím, zas prchnu, jak kdy Erynny
Vzteklé vinu bičem ohně ženou;


Mně zdá se, jak jsem pravil, přátelé,
ta synedria věc se netýká,
leč všech nás stejně, ne jak patriarcha
jak prostý Israele syn zde stojím
jen poctěn vaší valnou důvěrou.
Však prosím, mírněte se vespolek,
jen z kmenu rozvahy lze kliditi
všem vítané a sladké ovoce.


赤云西拥火为峰
红日东驱烛作龙
闻道峨眉多积雪
若为飞去荫长松


Dir geben wir die Ehr'
Und bitten ferner sehr,
Wenn wir hinführo tischen,
So wollest du erfrischen
Mit deinen edlen Gaben
Den Leib und auch zu gleich
Die arme Seel' erlaben:
So sind wir doppelt reich.


Die Lippen tun mir Feuer schlagen,
Und können nur noch: Küss' mich! sagen.«


Goldne Träume ging't verloren,
In des Lebens Dunkelheit,
Blieb't zum Traume auserkoren!
Traum ist keine Wirklichkeit. –


Das Schiff mit seinen ungeschickten Leitern,
Mit dir und deinem unglücksel'gen Thron:
Ich seh's vor Abend an der Klippe scheitern.


Ond'io, che di mie doti non mi fido,
pensando che voi sète uom degno e chiaro,
da me la speme in tutto non divido;


La lancia, ch'era ne lo scudo fitta,
per la percossa in più parti si fiacca;
e Sansonetto, che la sua ha ritta,
per me' il core il suo ferro gli caccia
e morto a terra Sansonetto il gitta
gridando: — Cavalier, ferite a stracca;
mongioia, cavalier, ferite bene,
che io vi giuro di mettergli in pene. —


Adunqua a l'alta tua dimanda torno:
non giustitia de Dio che ce moleste,
né da maligna stella è proceduto;


Elle sait, la Nuit sacrée,
Mère des enchantements,
De quels épouvantements
J'ai l'âme encor déchirée.


Und haßerfüllt berieten nun die zwei,
Und jeder grübelte für sich allein,
Bis sie sich einig, was das Beste sei,
Von jenem Lästigen sich zu befrein.
Und endlich war erdacht die Teufelei,
Und endlich kamen beide überein:
An irgend einem fernverborgnen Ort
Mord zu begehen – schauerlichen Mord.


Laß los von der Welt,
Von dem bunten Zelt,
Von der Truggestalt,
Jesus kommt bald!
Freundlich wird er grüßen,
Sink zu seinen Füßen,
Suche, fange, halt ihn dir,
Seufze, sage, klage hier;
Bleib, o Jesu, bleib bei mir!


Nu, co patří pánu?
V hvozdě zvěř i klest,
poslední tvá kráva,
jediná tvá čest;
ale patří jemu taky
v nestoudnou tvář, v drzé zraky
mozolitá pěst!


江口风微江水平
橹摇清眼雪花明
钟陵只在浮云里
犹惜孤帆半日程


Bálsamo que cicatriza
Los labios de abierta llaga;
Astro que nunca se apaga
Bajo su helada ceniza;
Roja columna de fuego
Que guía al mortal perdido,
Hasta el país prometido
Del que no retorna luego.
Guardo, para fascinar
Al que siento en derredor,
Deleites como el amor,
Secretos como la mar.
Tengo las áureas escalas
De las celestes regiones;
Doy al cuerpo sensaciones;
Presto al espíritu alas.
Percibe el cuerpo dormido
Por mi mágico sopor,
Sonidos en el color,
Colores en el sonido.
Puedo hacer en un instante
Con mi poder sobrehumano,
De cada gota un océano,
De cada guija un diamante.
Ante la mirada fría
Del que codicia un tesoro,
Vierte cascadas de oro,
En golfos de pedrería.
Ante los bardos sensuales
De loca imaginación,
Abro la regia mansión,
De los goces orientales,
Donde odaliscas hermosas
De róseos cuerpos livianos,
Cíñenle, con blancas manos,
Frescas coronas de rosas,
Y alzan un himno sonoro
Entre el humo perfumado
Que exhala el ámbar quemado
En pebeteros de oro.
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Quien me ha probado una vez
Nunca me abandonará.
¿Qué otra embriaguez hallará
Superior a mi embriaguez?
Tanto mi poder abarca,
Que conmigo han olvidado,
Su miseria el desdichado,
Y su opulencia el monarca.
Yo venzo a la realidad,
Ilumino el negro arcano
Y hago del dolor humano
Dulce voluptuosidad.
Yo soy el único bien
Que nunca engendró el hastío.
¡Nada iguala el poder mío!
¡Dentro de mí hay un Edén!
Y ofrezco al mortal deseo
Del ser que hirió ruda suerte,
Con la calma de la Muerte,
La dulzura del Leteo.


E via più quelle e sì folli e sì prave
Usanze, che ha lungo uso e reo concesso
A questi infandi giorni, e lui con esso
Ch'altra che noi tentar, cura non ave.


岁晚苍官鬓发青
回风披拂自悲鸣
不容逐客多归梦
故作江湖波浪声


Il suo fatale da gli occhi d'aquila,
le figlie come l'aurora splendide,
frementi speranze i nepoti,
tutti giacquer, tutti a lei lontano.


Rozprostřela chladná noc
Nad lesy bezhvězdné roucho;
Studený vál vítr lesem
A po listí starých dubů
Tuhly tiché slzy noci.
Skryla zvěř se do svých doupat,
Spalo ptactvo v teplu hnízda,
Jen dvé ještě dravých ptáků
Bdělo v stínu černé jedle,
Po kořisti číhajíc.
Po kraj lesa, pode skálou
Stojí dvé zlých zákeřníků,
Jinoch jarý, šedý starec.
„Co se bělá,“ vece jinoch,
„Co se bělá cestou s hory?“
„„Snad to Lůna pobluzuje
Ve vrcholích tmavých jedlí;
Nebo labuť časně vstává.
Snad dokonce z dalné vlasti
Druh jde tebe navštiviti,
Či milenka k tobě spěje.““
Zachvěje se jinoch jarý,
Odhovoří jemu tíše:
„Ba jest to jen nový sníh,
Dávno zašla bílá Lůna,
Labutě již pryč odtáhly,
Vlasti neznám ani druha,
Milenku jsem neměl žádnou.
Vlastí mou jest temný les,
Druhem meč můj ocelivý
a mou mílkou černá noc.“


Doch aus den rothen Ritzen schielt sie dann und wann hervor,
Und zittert schüchtern gleich zurück, wenn's trüb' ist vor dem Thor.


Что скоро родила тебѣ по свадьбѣ сына,
Любезный муженекъ, вотъ та тому причина,
Что я собравшися принесть тебѣ сей даръ,
Въ смятеньи посмотрѣть забыла въ календар


Während ich dies Lied gesungen,
Nahet sich des Waldes Rand,
Aus des Laubes Dämmerungen
Trete ich ins offne Land.


Wir sind so tief betrübt, wenn wir auch scherzen,
Die armen Menschen mühn sich ab und reisen,
Die Welt zieht ernst und streng in ihren Gleisen,
Ein feuchter Wind verlöscht die lust'gen Kerzen.


„– To škoda věru vzácné této masti,
sto drachem stojí nejmíň a zde kane
bez účelu a cíle, bez účasti
má vyvětrat? To rouhání jest, Pane!“ –


Ha meg viharral, jéggel indult,
(Mi nála rossz szokás)
S fát tördel és ágyat lepaskol:
Van itt káromkodás.
Ezért mondom: hogy az eső oly
,Túlhaladt pont’ ma már,
Mint főzni a nyilt konyha, - melyen
Vesződjék a szamár!”


Bily se slepičky napořád,
jež nesly vajíčka denně –
teď se pan ministr ráčí ptát,
proč stoupla vejce tak v ceně.


Ins ros'ge Abendgraun wie leises Klagen
Tönt das Klavier, geküsst von schmaler Hand.
Und wie mit schwachem, lindem Flügelschlagen
Hält eine alte Weise mich gebannt,
Die schmeichlerisch und zaghaft zu mir fand,
Im Raum, des Duft von ihr noch schien zu sagen.


„„Nevím, drahý, zda nás spasí
nadšení i sama láska –
povinnosť se ke mně hlásí –
– půda kolem hřmí a praská;


C'est là, parmi les fleurs, sous la brise embaumée,
Qu'Euphorion ouvrit sa paupière charmée.
Saluant la lumière, il contemple, ébloui,
Les changeants horizons qui s'ouvrent devant lui,
Et jette, en secouant l'or de sa chevelure,
Un caressant sourire à toute la nature,
Et ses ailes d'argent volent d'un libre essor
Dans les airs ruisselants d'azur, de pourpre et d'or.


Do vpadlých mu důlků tlačím otevřený v dálky zrak –
nehleděl jím pouze k nebi, do bílých jen do oblak...
Duch ač vin má odpuštění, v bolestném dlí znoji,
než se touhy balsámem i jízvy ran mu zhojí.


L'Ange nu du berceau qui l'appela Marie,
Dit : « Tu vivras d'amère et divine douleur ;
Puis tu nous reviendras toute pure et guérie,
Si la grâce à genoux désarme le malheur.


II
Já faz algum tempo que não bebo
Não distribuo mais os sonhos
Hoje sinto entorpecidamente minhas dores


Herz, vernimmst du diesen Klang
von den felsentstürzten Bächen?
Zeit gewesen wär es lang,
Daß wir ernsthaft uns besprächen!


怀人万里思悠悠
清梦寻常到益州
昨夜冥鸿将信至
开椷字字解予愁


Ich hebe wieder mein verwüstet Herz
Zu neuer Sehnsucht, neuem Schmerz:
Ich sehe selig den verklärten Leib
Der Einen, der sich meine Adern weiten,
Den Strahlenweg hernieder gleiten –
Komm! Du! – Komm, Weib!


Nationalvereinsgermane,
Du verläßt das Reich der Träume,
Du wirst praktisch, deine Jahne
Klettern auf die Freiheitsbäume.


ma Greci e buon Tedeschi ho presso el forno,
tarli, zanzare e più altri animali,
che, chi cantando e chi sonando el corno,


Jen zvony k jitru hlaholí, den slaví na vítanou:
jich zvuky do snů velkonoc jak rosa na květ kanou.


Milosrdná Tma mu něhou v hlavu dýchla,
kola jejích vln jej zavalila rychlá,
synky volá, vede za ruku si dcerku.


Kdož by tě mohl zapomnít,
ty kraji plný dum,
jak sladký, svěží je tvůj dech
od hrudy k nebesům!


Die Weisheit bracht' alsdann dich, junge Schäferinn!
Zum unbewohnten Hämus hin;
Und lehrte dich der Dinge Grund,
Und wie das Weltgebäud entstund:
Warum der Frühling grüne Hügel
Und lauen West und Floren liebt,
Und was den Winden ihre Flügel,
Dem Donner Kräfte giebt.


Как беден человек! нам страсти — горе, мука;
Без страсти жизнь не жизнь, а скука:
Люби — и слезы проливай;
Покоен будь — и ввек зевай!


Por darme el santo y seña, la viajera
se ata debajo de la calavera
las bridas del sombrero de pastora.
En su cráneo vacío y aromático
trae la esencia de un eterno viático.
¡Y al fin, del fondo de su pecho claro,
claro de Purgatorio y de Sión,
en el sitio en que hubo el corazón
me da a beber el resplandor de un faro!


Erhabner, seliger Beruf,
Zu dem der Geist, der Alles schuf,
Mich vor der Zeit und Ewigkeit
Als seinen Priester eingeweiht!


Fahr wohl, Holdsel'ge, sei gesegnet,
Und sei gesegnet, wem du nahst;
Auch er, dem einst dein Herz begegnet,
Wann du mich längst vergessen hast –
Fahr wohl, fahr wohl! Was geht's dich an,
Daß ich dich nie vergessen kann?


„Jeve megy?” szól Csaba, és megállapodik,
De haragos szeme nagyokat villámlik.
„Ki vagy te?” meg így szól, és meg-megrázkodik,
Amint füleiben szép Jevéje hangzik.


Ich bin ein Mensch aus Staub und Erd', und du mein Gott und Herre;
Ich blieb' ein armer Mensch vor dir, wenn ich gleich heilig wäre.
Ich bin ein Mensch, doch bin ich dein,
Ich bin ja, Herr, dein Schäfelein;
Zu deiner Weide führ mich hin,
Weil du mein Gott, ich Schäflein bin!
Zwar ich ein Mensch und Sünder bin, der dir oft widerstehet,
Ein Mensch, ein schwach' und dummes Tier, das stets den Irrweg gehet;
Doch du bist Gott und hast Geduld,
Es trägt mich deine Gnad' und Huld,
Durch meine Untreu deine Treu
Sich nicht so leicht läßt machen scheu.


¿Nunca has oído el nombre soberano
del alto Olimpo, la piedad y el celo
de Júpiter, que da la pluvia al suelo
y arma con rayos la tonante mano;
A cuyas sacras aras humillado
gruesos toros ofrece el Teucro en Ida,
implorando remedio a sus querellas?
El mismo soy. No al'águila eres dado
en despojo; mi amor te trae. Olvida
tu amada Troya y sube a las estrellas.


Ha! sprach er/ ha! dis ist gesieget.
Kom meine liebste Marilis/
die mehr als gold von Ofix tüget;
dis ist es dis.


Outro que tal o traz desafiado.
Cachimbo no chapéu, calção de lista;
E fora o caso, porque o tal copista
Pagou primeiro, sendo convidado;


Jak ty chvíle jasné přešly
okamžikem osudným,
ani já víc v lásku hvězdnou –
bez slz, hoře – nevěřím!


Wo werden über's Jahr wir sein? ...
Ich weiß es schier genau!
Da führ' ins eigne Haus ich ein
Die junge Meisters frau.


Giacque a lei presso il mar, tacquero i venti,
che 'n atto dolce e tutta in sé romita
con gli occhi ond'egli avea salute e vita,
rischiarò le sue tenebre dolenti.


Člověk – to viděl jsem zřetelně –
tvář mou si oblíbil snivou;
mířil v ni sklem, které kouzelně
maluje pravdu jak živou.


Ich bin so krank und sterben möcht' ich gerne
Hier in Venedig, und begraben liegen
In dieser Flut, dem Ruheplatz der Sterne!


e volea dir — O dí miei tristi et lenti! —
e piú cose altre, quand'io vidi allegra
girsene lei fra belle alme lucenti.


三十年不少盐酱
一镞群狐中的时
大地山河诸草木
至今尽发箭锋机


Bendigo las articulaciones de mis manos,
que no son como pezuñas,
porque pueden acariciarte.
Y la piel tan fina de mis labios,
porque mi sangre está más cerca de la tuya cuando te beso.
Y bendigo tu pelo largo,
porque cuando lo levanto como un ala
tu cuello es más sensible a mis alientos
y más suave descansa sobre mi brazo
durante los largos reposos.


Lev z Rožmitála všeho duší byl,
jak při volbě, tak nyní v čele stál
všem podnikům a vynasnažil se,
by v plném lesu on a jeho dům
před králem stkvěl se, který povinen
tak velice mu byl. Při slavnostech
i Olgerdovi účasť vyměřil,
a ten se přání jeho podrobil,
ne rád, však mlčky, s pevným úmyslem,
hned po slavnostech že mu poví vše,
své sklamání, a stesk po domově,
a pevnou vůli odejíti z Čech.
A vzešel den slavného příjezdu,
a Prahou čilý rozvlnil se ruch,
král Ferdinand a Anna jeho choť
juž blížili se městu. V ulicích
to proudilo jak řeka hučící,
a z oken vlály drahé koberce,
a hudba zněla všude veselá.
A Olgerd bloudil dlouho, truchlivý,
po městě, sir v té hlučné radosti,
až posléz k mostu přišel náhodou.
Na Staré město chtěl. Kol radních šel,
již odění do drahých hedvábů
pod stkvostnými čekali nebesy,
by uvítali krále oddaně,
pak kolem obrněných mužů šel,
a nedaleko kříže zůstal stát,
kde osm lidí prapor obrovský
s lvem českým drželo, kde kotlů bouř
a hlahol trub se třeskem ozýval,
neb lidu přeradostné volání
juž hlásalo, že k mostu jede král.
A Olgerd hleděl snivě na řeku,
jak ve slunci se blýská večerním,
na Petřín, který polit zlatem byl,
na hrdé Hradčany, jež na nebi
se chmurně rýsovaly na sivém,
a vzduchem jak by stříbro lilo se,
a jarní tušení juž chvělo se
tím stromovím na tichých ostrovech
tam dole v proudech šumné Vltavy,
a zvonů hudba byla slavná tak,
jak Velkonoc když slaví křesťanství,
a záhadným začalo záchvěvem
se srdce Olgerdovo ozývat,
a pozved’ zrak a hleděl ku bráně
ve věži Staroměstské, v které teď
se kavalkáda právě zjevila,
tak stkvělá, jak by drahokamů proud
byl vytryskl a na most valil se;
jí v čele hejtman hradu Pražského
jel s družinou, za nimi šlechty květ
na andaluzských ořích překrásných
se hnal, až jiskry z dlažby tříkaly,
pak v rudém rouše z Rožmitála Lev
a skvělý jeho průvod důstojně
na koních, vážně jeli, skrocených,
pak zjevila se krále družina
vše černě oděna, však jako noc
se hvězdnou září zlata třpytící,
a šlechta z Flandru, z Brabant, ze Španěl,
hned za královou přišla družinou,
pak panoši, trubači, heroldi
a nejvyšší království komoří,
jenž nesl meč před králem, konečně
sám Ferdinand ve zlatém kyrysu
a černém sametovém kabátci
na vraném koni v bráně zjevil se.
Byl klidný, hrdý, bez úsměvu byl,
zrak temný tajil blesky jako mrak.
Kdo uviděl jej, umlk’ zamyšlen,
chlad z něho vál na celou českou zem.
Však jemu po pravici královna
na bílé klisně jela, spanilá
jak hvězda večerní, a prosté tak
na sobě roucho měla, bez ozdob,
že nejchudší se zdála šlechtičnou.
Jí sídlil úsměv na rtech dojemný,
a dobrota jí z očí svítila,
jak slibná spása jela s manželem,
jak holubice míru nesla se
mu po boku, a nedůvěry chlad
tál svatým čarem zraků přesladkých.
A lid proléval slzy radostné
a žehnal jí, jež byla dědičkou
tou jedinou Českého království,
a květem posledním, jenž vypučel
z té drahé, české půdy, jejíž klín
prach jímal slavných králů domácích.
A ona Prahu slzou vítala,
a český lid, jenž jí tak drahým byl,
a pozvedla teď zraky k Hradčanům,
a vzpomínala časů minulých,
dob dětství blahých, vláha stoupala
do krásných očí jí, jak paprsky
jí kolem hlavy vlasy svítily,
a zjevem luznějším se zdála být
než ženy pozemské... A Olgerd stál
jen málo kroků od ní, hloubal v zrak
ten její nebeský svůj vlastní hled,
a bylo mu, jak by se ponořil
do řeky hluboké a tajil dech,
a duše jeho k nebi bouřila,
a srdce pukalo mu lítostí,
neb rázem cítil celý osud svůj,
tak sladký a tak bolný zároveň,
a zachvěl se jak strom, když ucítí
smrť ranou seker. Jasno bylo mu,
že celý život jeho zapadl,
že v beznaději srdce uvadne,
neb spatřiv ji, vznešenou královnu,
on bleskem miloval ji šíleně...


Ist der Tag nicht bald vollbracht,
Holder Bundesstern?
Ach, ist die Vermählungsnacht
Immer noch so fern?


Da rühmt Henricus seine Braut,
Die keusche Kunigunde,
Und Elzear sagts überlaut,
Daß ihn sein' überwunde.
Da scherzet die Cäcilia
Mit ihrm Valeriane,
Da kommt Alex aus Syria
Mit seinem Pilgerfahne.


Alte Vasen und Urnen! Das Zeug wohl könnt ich entbehren;
Doch ein Majolikatopf machte mich glücklich und reich.


Viva selce, onde uscì la viva e pura
Fiamma che avrà vigor cenere farmi,
E che d'asprezza incontro me più t'armi
Quanto Amor più m'accende e rassicura,


¿Qué es aquello que reluce
por los altos corredores?
Cierra la puerta, hijo mío,
acaban de dar las once.
En mis ojos, sin querer,
relumbran cuatro faroles.
Será que la gente aquélla
estará fregando el cobre.
     *
Ajo de agónica plata
la luna menguante, pone
cabelleras amarillas
a las amarillas torres.
La noche llama temblando
al cristal de los balcones,
perseguida por los mil
perros que no la conocen,
y un olor de vino y ámbar
viene de los corredores.
     *
Brisas de caña mojada
y rumor de viejas voces,
resonaban por el arco
roto de la media noche.
Bueyes y rosas dormían.
Solo por los corredores
las cuatro luces clamaban
con el fulgor de San Jorge.
Tristes mujeres del valle
bajaban su sangre de hombre,
tranquila de flor cortada
y amarga de muslo joven.
Viejas mujeres del río
lloraban al pie del monte,
un minuto intransitable
de cabelleras y nombres.
Fachadas de cal, ponían
cuadrada y blanca la noche.
Serafines y gitanos
tocaban acordeones.
Madre, cuando yo me muera,
que se enteren los señores.
Pon telegramas azules
que vayan del Sur al Norte.
Siete gritos, siete sangres,
siete adormideras dobles,
quebraron opacas lunas
en los oscuros salones.
Lleno de manos cortadas
y coronitas de flores,
el mar de los juramentos
resonaba, no sé dónde.
Y el cielo daba portazos
al brusco rumor del bosque,
mientras clamaban las luces
en los altos corredores.


Přes strniště, půdu kamenitou
utíkal jsem, volal: – Ku předu!
zoufal a stanul k posledu
s bolavou duší, nohou zrytou.


属车八十一
此地阻长风
千载威灵尽
赭山寒水中


Onde, oime, nasce un desir tanto ingordo
Del cibo irragionevole, e vetato ?
Siate, vi prego, al mio voler d'accordo,
E non vogliate far si gran peccato.
Deh no 'l fate, io vi prego: e vi ricordo,
Che se mettete il bue sotto al palato,
Mangiate un vostro proprio agricultore,
E fate forse error molto maggiore.


أتت مثل خوط البان تهتز أو أرقى
وحيت فما لحن الهزار وما الورقا
أتت بعد ما شط المزار متيماً
أخا مهجةٍ كادت تطير لها شوقا
فاحيى لقاها مغرماً ذا صبابةٍ
فلله ما أبهى سنا ذلك الملقى
غزالة حسن تجذب القلب للهوى
لقد ساء قلب لم يهم بالظبا عشقا
مهاة لها روض الحشاشة مرتعا
وشمس غدا قلب المحب لها أفقا
فؤادي رقيق في هواها معذب
أصل بشرع الحب تعذيبها الرقا
معيرة بدر التم وجهاً وطلعةً
لقد فتكت عيناك فاستعملي الرفقا
رويدك قد اتلفت مهجة عاشقٍ
أسير الهوى العذري لم يطلب العنقا
ويا نبل جفنيها واسمر قدها
رويد كما اكثرتما الطعن والرشقا
أما آن إن أجني الوصال واشتفى
بلى آن ان اجني الوصال وقد حقا
آمرتي بالصبر كيف تصبّري
وما ترك البين اصطباراً ولا أبقى
بخديك ما أضحى بقلبي من النوى
بعينيك ما الفيت منك وما ألقى
نديمي كفا لا تزيدا ملامةً
فإني أرى بيني وبينكما فرقا
ألا فاتركا حبّا تشبث من هوى
أهيل البها والحسن بالعروة الوثقى
فلي مذهب بالحب لا تعلمانه
وصعب على من كان مثلكما طرقا
أحن إلى الظبي الأغنّ كأنه
يمثل لي الحاظ ميّة والعنقا
فلولا محياها وبارق ثغرها
لما بات طرفي يرقب النجم والبرقا
فحيّي الحيا داراً عرفت بها الصبا
وبا كرها الوسميُّ يمنحها الودقا
ديارٌ بها رقّ النسيم كأنهُ
قريض الهمام الصالح البارع الأتقى
هو الفاضل المشهور والناظم الذي
سما أدباً حتى رقى غاية المرقى
أديب فلو جاراه سحبان وائلٍ
أقرَّ على طوعٍ بأن له السبقا
ولو أنه ماري الإيادي بلاغةً
لا عجزه فهما وافحمه نطقا
أمام بني الآداب كل مهذبٍ
إليه مقاليد الفصاحة قد ألقى
تسامى به عدل القضاء وقد غدا
مقام القضا لما تسمنه يرقى
يا صالح الآداب بل تاج عزها
وأوحدها نظماً وأرشدها صدقا
أتت صبك المشتاق منك قصيدة
يود فؤادي إن يكون لها رقا
أرتني من السحر المبين معانياً
وما كنت أدري الشحر من قبلها حقا
فلو أنشدت يوماً لحوراءَ غادةٍ
لما لبست عقداً سواها ولا طوقا
تغار نجوم الزهر من در لفظها
ويحسد معناها النسيم إذا رقا
لقد راق مبداها ورقّ ختامها
ومن حسنها لم أدري أيهما أنقى
أيا مطلع الفضل الرفيع وصدره
ويا من بهِ عزُّ النظام قد استرقى
إليك جواباً من محبٍ فؤاده
بغير مياه الحب والود لم يسقا
فجرَّ ذيول الستر منك تكرماً
عليه ودم للنظم شهماً وسد وأرقا


Mint hangyacsoport, mely kiered fészkébül,
Zsákmányra elébb küld csak nehanyat kémül,
Azután mind többen lakói a bolynak,
Egymás tetején is, oda-vissza, folynak:


Wann schon die Sonne scheint einmahl
und durch die Wolcken blicket/
Graß Laub und Thier erquicket/
Macht lustig Feld und Tahl:
Kömmt doch das ungewitter/
und macht die Freude bitter/
Wann sich der Sturm erhebt/
Das Meer und Erd' erböbt/
Der Vogel Zahl
schweigt allzumahl/
kein Tierelier
schwingt sich herfür;
Der Sonnen Licht
Kann zeigen nicht
Den güldnen Glantz/ das liebliche Gesicht.


翛翛凤尾拂云长
翠色凉阴护石床
午醉醒来心似水
恍疑清兴落潇湘


Tu stalo se, že jednou v bazaru,
když v rozjímání seděl pohroužen,
se před ním zastavila ženština,
by vonné nakoupila koření
a vásu s jasmínovým olejem,
a kladouc zlatý peníz v jeho dlaň,
tak pravila mu s vlídným úsměvem:
„Nech sobě celý peníz, neměň ho!
Má paní bohatá jest, štědrá též.
Již drahnou dobu vždy jen u tebe
do její lázně vůně kupuji,
a ona zboží tvoje chválí si.
Ten zlatý peníz buď ti odměnou.
V tom okamžiku, co tak mluvila,
šla žena kolem, bledá, chorobná
a vlekla choré dítě za sebou
a zašeptala chvějícím se rtem:
„Ach, pomozte mi, hladem hynoucí!“
Dlaň vznášela však marně prosebnou,
neb nevšímavě hnal se lidí dav
za vlastním ziskem, jiných nedbaje.


Tam na pastvinách, v šerém údolu,
v němž hoši pasáci jsou pospolu,
kouř ohně stoupá, v modrý oblak splývá...
Kol v krajině tkví klid tak mírný, milý,
neb příroda, všem plodům davši síly,
jak dělnice na chvíli odpočívá...


Denn Heimatgrund ist's, drauf Ihr wallt, die Heimateichen hallen
Im Schützenhain vom Nachklang bald, wenn Eure Büchsen knallen;
Deutsch ist der Strom, er brauste schon im Lied der Nibelungen
Und hat des Rothbarts Kreuzheer schon in frommen Traum gesungen.


De una divinidad sé que responde
Al encargo, por otra fue
esbozada,
Y divina es la mano delicada
Que la esculpió. Pero, por mucho que ahonde,
¿Quién podría explicar la perfección,
En límites precisos encerrarla,
Con palabras exactas definirla?
No es ésa mi ambición, sino encontrar la
Llave que me permita un día abrir la
Puerta de tu bellísima mansión.


In wessen Herz die Kunst sich niederließ,
Der ist vom Sturm der rauhen Welt geschieden,
Ihm öffnet sich, durchwallt von süßem Frieden,
Im ew'gen Lenz ein stilles Paradies.
An ihm verliert der Staub die Herrscherrechte;
Vom eitlen Streit der Wünsche nicht geplagt
Mischt er sich stolz zum göttlichen Geschlechte,
Das frei gebeut, weil es dem Kampf entsagt.
In seiner Brust hat sich das All entfaltet,
Nicht in dem Schein, der Sinnentrug ihm lieh:
Nein, durch die Kraft der keuschen Phantasie
Zum Ideal der schönen Form gestaltet,
Von der Verklärung geist'gem Strahl umwaltet,
Und im Gewand der reinen Harmonie.
Kühn folgt sein Geist dem Glanz der ew'gen Klarheit,
Und in den Kreis des Schicksals nicht gebannt
Durchwandelt er, ein Bild der höhern Wahrheit,
Mit hellem Blick der ird'schen Träume Land.


Negar a realização do amor que nos bate à porta
É crime de lesa-naturez
E tu serás cobrada por essa recusa
Quando perceberes que as efêmeras paixões
Que hoje te animam o ser
São apenas pálidos reflexos
Do que podias Ter e recusast


Nun, beim äußersten Häuschen an der hintern
Grabenmauer ist gar ein stiller Winkel.
Eine Witwe, des Kantors selig, wohnt dort
Mit drei Kindern. Der eine Sohn ererbte
Seines Vaters geliebte Geige, aber
Alle dreie von seinen Gaben etwas.


Ursach' ist vollauf zu weinen,
wenn wir sehn, was vor uns liegt,
doch so sollen wir nicht scheinen
als mit Zagen unvergnügt
und den Heiden uns vergleichen,
die kein Trost nicht kan erweichen.


Hier könnt' ich vergessen all' irdische Pein,
Die Sorgen in Lethe versenken.
O Tal der Liebe, stets will ich dein,
Hetrurisches Tempe, gedenken!


Du meine Seele, du mein Herz,
Du meine Wonn', o du mein Schmerz,
Du meine Welt, in der ich lebe,
Mein Himmel du, darein ich schwebe,
O du mein Grab, in das hinab
Ich ewig meinen Kummer gab.
Du bist die Ruh', du bist der Frieden,
Du bist der Himmel mir beschieden.
Daß du mich liebst, macht mich mir wert,
Dein Blick hat mich vor mir verklärt,
Du hebst mich liebend über mich,
Mein guter Geist, mein beßres Ich!


»Als ich Abschied nahm, als ich Abschied nahm,
Waren Kisten und Kasten schwer;
Als ich wieder kam, als ich wieder kam,
War alles leer.«


Und der Arge redet wieder:
»Christus bin ich und befehle;
Falle betend vor mir nieder
Und ergib mir deine Seele.«
Er darauf: »Der Allerbarmer
War hienieden selbst ein Armer,
Er, die Wahrheit, er das Licht,
Er, mein Christus, starb am Holze;
Aber dich in deinem Stolze,
Dich – entfleuch – dich kenn ich nicht.«
Und es war der Trug zerstoben,
Martin, seinen Gott zu loben,
Liegt im Staube fromm und schlicht.


A trpkosť chvěla z nenadání
teď sivým čelem podruhu:
Tak den by měli být ti páni
s tou bílou rukou u pluhu...


Du liebst nicht mich, nur dis, was sich dir in mir gleicht,
Drumb sich in ihrer Lieb auch deine Lieb erreicht.


A konec tu je kapitola bolná,
v ní slzy tekou po tváři,
ó, čti jen knihu klidně, zvolna, zvolna,
můj milý, zlatý čtenáři!


Bescheiden, tapfer, mäßig, klug,
Wär Lebensglücks das nicht genug?
Doch ist noch eins und sei genannt:
Was je du wirkst, werd auch erkannt!


Prsť mrtva leží ve hnilobném puchu,
prosáklá vlhkem jedovatých par.
A z hlubin země syčí ku výbuchu
násilným tlakem utajený var.


Ni sé tampoco en tan horribles horas
en qué pensaba o qué pasó por mí;
sólo recuerdo que lloré y maldije,
y que en aquella noche envejecí.


Kdo nahradí dítkám ty jejich otce,
kdo ženám muže – matce syna –
kdo sestrám bratry – milkám jich srdce –
ó jak je hrozná – ta vaše vina!


Es ist ein Mensch in Christo mir bekandt,
Ob dieser auch vor zwey mal sieben Jahren
Zu einer Zeit im Leibe sich befand,
Das weiß nur Gott, ich hab es nie erfahren,
Ich weiß es nicht, ob er auch war darinnen.
Er ward entzuckt in dritten Himmel hin,
Ich kenn' ihn zwar; was wir nicht wissen können,
Das weiß nur Gott, denn ich zu wenig bin.


Du da und du –
Ihr dünktet euch immer mehr als ich.
Du
In deinem strammschenkligen Kraftprotzentum,
Ein sogenannter »famoser Kerl«
Bei Weibern und Pferden.
Und du,
Hundertmal plumper,
Verächtlicher,
Geldprotz du!
Wenn ihr jene feinen Ohren hättet,
Mit welchen wir Dichter alles belauschen,
Welch silberstimmiges Lachen würdet ihr hören,
Ein Lachen so leicht, fröhlich, obenhin,
Als Antwort auf eure dreisten
Ellbogenfragen:
»Siehst du, was für Kerle wir sind?«
Ich sehe es!


Je mladost zjev prý na maškarním plese;
když pak se maska dolů s tváří snese,
tu zříme bolestné a přísné tahy,
tu zříme oči, plné hořké vláhy,
s truchlivou resignací na svět zříti –
a to je žití!...


Küsse mich/ hertze mich/ liebste/ von hertzen/
Treibe das friedsame kämpffen fein scharff/
Gönne/ daß ich diß erqvickende schertzen
Allemahl zehnmahl vergelten dir darff.
Billig verwechselt man süsse für süsse/
Zucker für zucker/ und küsse für küße.


Nem csendül a lelkem, mert olyan mint az a fém, amely
csak akkor cseng, ha rokon hangját ütik meg közel:
néma hát lelkem, e mái veszett hangoktól mint idegen
vagy mint a felhő, csak csüggök a zord hegyeken.


V svou pravou domovinu já nikdy nezavítám;
tep lidství nehovoří ni láska nehoří tam,
jen vyděděnců nářkem tam lkají ozvěny.
Já v dusné svojí krvi mám touhu gehenny.


Zajisté u srdce
bolelo ji cosi,
že ronila z očí
tolik zlaté rosy.


Aus krummen Nebeln wachsen Köstlichkeiten.
Ganz winzge Dinge wurden plötzlich wichtig.
Der Himmel ist schon grün und undurchsichtig
Dort hinten, wo die blinden Hügel gleiten.


A strkán sem a strkán tam
jsi brzy zmámen celý
a v bujném moři lidstva jsi
co kámen osamělý.


Wil sie nicht, so mag sies lassen,
Zynthie, die stolze die.
Was betrüb' ich mich um sie?
Eins ist mir ihr Huld' und Hassen.
Zynthie sei, wer sie sei,
ich bin froh, daß ich bin frei!


Era il quinto alimento i burïassi:
non rispondevan più se non per lezio;
benché alcun par che si ramaricassi
che non havea a suo modo discrèzio,
pur discrezion fratesca non errassi;
e studiava Aristotile e Buezio:
donde il giostrante era più biasimato,
che s'egli avessi il sepulcro spogliato.


Дюма и Верди воедино
Слились, как два родных ручьБлистает солнц Тает льдинЧья драма? музыка к ней чья?
Она дороже амулета
И для души, и для умО, Маргарита — Виолетта,
В тебе и Верди, и Дюма!
Душа элегией объята,
В ней музыкальное саше:
То вкрадчивая Травиата,
Прильнувшая к моей душЭлементарна? Устарела?
Сладка? опошлена? бледна?
Но раз душа на ней горела,
Она душе моей родна!
Наивны сморщенные книги
Прадедушек, но аромат,
Как бы ни спорил Каратыгин,
Неподражаемый храняОн, кстати, как-то в разговоре,
Пусть — полном едкого ума,
Поверг меня в большое горе,
Назвав «водицею»… Тома!


Wie lange band sie Dinge, die sich hassen,
Im Bau der Sphinx, im Zwitterleib des Greifen
Und türmte schwunglos trübgedrückte Massen.


Kdos klepá. Obrátí ten polštář
a otevřít jde. Bytná jeho.
,Stlát chtěla jsem, však návštěva tu,
pan Prokop Berka, starší člověk,
prý v tuze důležité věci.‘


Zelené, růžové hedvábí kolem.
Trilky a zvonky nad prohřátým polem,
světlem a vůní natlačena
bolestných dramat luxusní scéna.


翎出王侯部落多
香风簇簇锦盘陀
燕姬翠袖颜如玉
自按辕条驾骆驼


Hinweg mit diesem Weltgetümmel!
Mein Geist erhebt sich nach den Himmel,
Wo meine Lust und Freude wohnt.
Hier find ich meiner Seelen Wonne,
Mein Licht und meines Lebens Sonne,
Die mich vor manchen Fall verschont.
Hier find ich den, der mich geliebet,
Und mich mit seinem Blut erlößt:
Und wenn mich Welt und Kreutz betrübet.
Mit seiner Huld und Gnade tröst.


Más a lovam, a vérem, álmom,
Tőle jövök és idegen
Az én ősöm, fajtám, királyom.


Ach dort, von Trauermelodieen trunken,
Und süß betäubt von schweren Weihrauchdüften,
Sucht sie den Bräutigam in Todesgrüften,
Und Lieb' und Frühling, alles ist versunken!


"Os espinhos de roseira contavam
histórias medievais
e não faltava ao menino
a nítida imagem do que é uma princesa"
ALEXANDRE GRAVINAS


Bylo k ránu; mladou sličnou ženu
našel pilař u kol utopenu,
náhodou(li zhynula či z muky,
kdož to ví? tvář klidna byla tak!
Vytáh’ ji, v tom zablesk’ se mu zrak:
prsten stáhl pilař z mrtvé ruky. –


Non timor, non orror giamai le diede
Di barbarico re strazio penoso.
Serbò cor generoso,
I tormenti schernì, scoglio di fede,
E tra rigide pene alma gioiosa,
Parve cinta di spine intatta rosa.


Ich bin der Mensch, der vielbewegt
Durchirrt das Tal der Mängel;
Du aber bist's, die stark mich trägt,
Ein lichter Gottesengel.


Spatřiv v rozbroji pluk teď promluvil Konrád:
Netřeba rokování, mámeli hlav svých
Mužové vznášeti k nebi, či líbati pouta?
Odplata smělosti trůn, trest chudoba bázně.
Praviv vytrhl meč, s ním do kola šlehal,
Jakoby na smrt boj chtěl s knížaty vesti.
Zmámené vojsko y zlata y svobody bleskem,
Házelo zbraň, a očima knížata zbilo.
Jako se vyhrna proud s hor k nebi se pnoucých
V propasti sklep, hřmí, skalami tře a se pění
V drsnaté cestě, a vlnami stromy y kámen
Stíraje dráhy sy ráží, stoleté duby,
Vrcholy věčné co písek a lupeny s chrastím
Metaje v propast: takto y rozvětřency
Plodili hluk, až se hory a doliny třásly,
Množili strach, až se knížata ukrývali,
Sýlili moc, až se v zástupy neprohledné
Zrostouc živili bouři a syrnaté hlavy
Pudili k vztekům, jakoby povstalo peklo.
Jako se vztekaje kanec jen očima jiskře
Strašlivě rochá, tesá do stromu zuby,
Až se y otřese strom, by myslivce strhal:
Takto y pluk, řád bouřemi roztrhujícý,
Po zemi lítal, a zbraněmi řinkaje obřil
Rozbroje vztek, a hledaje knížat co lítá
Potvora hrozyl, že vévody zbije, a vlády
Šťastný vítěz se ujav svobodu zvěční.


Und was mich zu dir trieb –
Was mich wie einen Dieb
Zu deinem Lager schleichen ließ:
Mein Begehren erstirbt,
Hier, wo um mich wirbt
Der Keuschheit Paradies ...


Zeuch hin! machs wol! komm wieder!
Das wündscht mit mir ein Ieder.


Ha, falscher Wilhelm! spottest mein
In deines Liebchens Armen!
Ach, spottest meiner herben Pein!
Doch wisse nur, Gott wird sich mein
Am jüngsten Tag erbarmen.


Mi sface di dolcezza il dolce canto,
e 'l dolce suono pruova
tanta allegrezza, tanto
piacer da l'uno e l'altro or par che muova
e sempre cresce e sempre si rinnuova,
che là su non avviene,
o stelle alme serene, e sì beate
se non che in terra or qui non vi trovate.


أُسَلِّمُ لِلْمَقدورِ ثُمَّ أسَلِّمُ
ويَظْعَنُ جُثْمانِي وقَلْبي مُخَيِّمُ
تَجَاذَبَهُ أمْرَانِ مُرَّانِ فاعْجَبَا
غَرَامٌ صُراحٌ واعْتِزامٌ مُصَمِّمُ
بِعَيْشِكُما لا تُثْقِلاهُ مَلامَةً
فَمَا خَفَّ حَتَّى طالَ منْهُ تَلَوَّمُ
وَلا تُوئِسَاهُ مِنْ نَجَاحِ رَجائِهِ
فَلِلدَّهْرِ فِي عُقْبَى العُبوسِ تَبَسُّمُ
وَإنَّ لَهُ بالنَّاصِرِيَّةِ نَاصِراً
يَفُلُّ خَميسَ البُؤْسِ وَهوَ عَرَمْرَمُ
وَتَمضِي كَما تَمْضِي السُّيوفُ سُيوبُهُ
فَتَنْكُلُ عَنْهُ النَّائِباتُ وتُحْجِمُ
بِرَغْمِيَ أزْمَعْتُ المَسِيرَ عَنِ العُلَى
وَصَرْفُ الليالي لِلْمُحِبيِّنَ مُرْغِمُ
فَما حَسَدَ التَّبْريحَ إلا تَلَهُّفٌ
وَلا غَبَطَ التَّوْديعَ إِلا تَنَدُّمُ
دَعانِي لِتَرْحالي اضْطِرارٌ وَلَمْ يَزَلْ
يُحَلِّلُ مَا أضْحَى عَلَى المَرْءِ يَحْرُمُ
ولَوْلا أُطَيْفَالٌ طَواهُم طَواهُمُ
فَأعْظَمُ مَا يَبْقَى جُلودٌ وَأَعْظُمُ
أَسَا في الأَسَى عادَتهم والدَتُهم
فَمَا مِنْهُمْ إلا يَتِيمٌ وَأَيِّمُ
هُمُ أبَداً هَمِّي فَلَيْلِي ألْيلٌ
بِمعْجزَتِي عَنْهُمْ ويَوْمِيَ أيْوَمُ
جَوَانِحُهُم تَذْكُو لَهيباً وتَلْتَظِي
وأعْيُنُهُم تَهْمِي نَجيعاً وتَسْجُمُ
تَخَالُهُمُ في شَجْوِهِم وانْتِحَابِهِمْ
حَمَاماً عَلى أفْنَانِهَا تَتَرَنَّمُ
وَزَجَّيْتُ أيَّامي وَرَجَّيتُ فُرْجَةً
ولَمَّا يَسِرْ مُسْرىً بِرَحْلِي ومُلْجَمُ
كَفانِي الرّضى والإذْنُ زاداً لِطيَّتِي
هُما لِيَ مَغْنىً حَيْثُ كُنْتُ وَمَغْنَمُ
وَكَمْ رُمْتُ في دارِ الخِلافَةِ أُيِّدَتْ
قَرَاراً فَأعْيَا والْمَوَاهِبُ أسْهُمُ
وكَمْ لُحْتُ مَصْدُوداً يُلَوِّحُنِي الصَّدى
وبَحْرُ نَداها مُزْبِدُ المَوْجِ خِضْرِمُ
فَإِنْ آنَ لي مِنْ بَعْد فيها تَأَخُّرٌ
فَقَدْ كَانَ لِي مِنْ قَبْل فيها تَقَدُّمُ
عَلى أَنَّنِي مِنْهَا إليَهْا تَنَقُّلي
ليُفْرَجَ بَابٌ في التَّكَسُّبِ مُبْهَمُ
ألَيْسَ وَلِيُّ العَهْدِ قِبْلَتِيَ التي
أوَجِّهُ وَجْهِي نَحْوَها وأُيَمِّمُ
عَسَى لانْتِقَالِ الحالِ نَادَتْنِيَ المُنَى
فَلا مِرْيَةٌ أَنِّي مُنادىً مُرَخَّمُ
وحَسْبِي بِهِ أَنْ يَنْعَمَ المَلِكُ الرّضى
ومازِلْتُ في شَتَّى أَيادِيهِ أنْعَمُ
خِطابٌ مِنَ الخَطْبِ الجَليلِ مُؤَمِّن
وطِرْسٌ عَلى الرّأْيِ الجَميلِ مُتَرْجِمُ
إِمَامَ الهُدْى عَطْفاً ورُحْمَى ورِقَّةً
فَشَأنُ المَوَالِي أنْ يَرِقُّوا ويَرْحَموا
وفِي مَوْرِدِي كَانَ التِفَاتُكَ وَاصِلِي
أَفِي مَصْدَرِي حاشاهُ حاشاهُ يَصْرِم
وقَدْ حَكَمَ المَجْدُ المُؤَثَّلُ والعُلى
بأَنَّ الذِي يَرْجُو نَدَاكَ مُحَكَّمُ
يَقيني هُوَ الَمَأمُولُ فِيكَ مُحَقَّقٌ
وفِي سَائِرِ الأَمْلاكِ ظَنٌّ مُرَجَّمُ
ويَا أَيُّها المَوْلَى عَلَيْكَ تَحِيَّةٌ
مُؤَبَّدَةٌ عن طِيبِها الرَّوْضُ يَنْسَمُ
بَقِيتَ تَرَى البُقْيا وكُلٌّ مِنَ الوَرَى
بِشُكْرِكَ مُغْرىً أو بِحُبِّكَ مُغْرَمُ


وَارَحْمَتَاه قَدْ قَضَى
ذَاكَ المُحِبُّ الأَمِينْ
مَاتَ وَفِي صَدْرِهِ
رَائِحَةُ اليَاسَمِينْ


卜得云居岂偶然
地藏天作乃神存
有人任了经营事
终日无为对竹轩


Printz Jesus richtet auf in ihr sein himmlischs Reich,
Verborgen aller Welt, im mitten ihres kreutzs.
Des Lammes hochzeit kommt in ihres hertzens grufft,
Und wird si zu der Braut sehr herrlichst zugeschmükkt.
Ob si im euserem vom Babelsdorn verwundt:
Doch ist ihr inners Gottesthron.
Ob Satan stürmt auf si mit seinem Falschgeschlecht:
So reinigt er si nur vom eignem will.
Der Perlenbaum wird meist vorm euserm aug verdekkt,
Wann er im innerstem am allerschönstem blühet.


虽道长安乐
争如在陇头
林间祝圣主
万岁复千秋


Ich harre dein seit langer Zeit;
gewintert hat es und gemait, –
für jede Rose, die erblich,
entfaltet eine andre sich;
aus jeder Nacht bricht Frührotsschein:
ich harre dein!


Objala mě, zulíbala,
s úlisností kočičí...
„Pověz,“ laškovně se ptala,
„čí jsou dnes mé vnady, čí?


Rimove dunque ormai l'impia tuo voglia,
scaccia da te superbia et alterezza
e l'impio cor d'ogni furore spoglia
e non far tanta iniuria a tuo bellezza.
Arbor che sol produce fiori e foglia
senza frutto nissun, mai non si prezza:
dunque rimove tanta crudeltade,
ché 'l frutto di bellezza è sol pietade.


Já pouze jednou viděl jsem jej v žití,
byl plný života a plný síly,
vlast pozdravil po dlouhých, těžkých letech
a v jeho očích chvěl se divný odlesk
niv zámořských a velké, volné vlasti.


An dieses Goldbergs Fuß liegt Harpax, der so karg
Als dieser Berg sein Gold verbarg;
Du darfst o Wandrer! nicht sein Grab mit Thränen netzen
Er war nicht mehr als dieser Berg zu schätzen.


de hoy más juntos los vuestros y mis males
se cuenten, pues la fe perpetua y pura,
y el tiempo, los han hecho tan iguales.


Noc v důlu zpívala zázračné písně tajů
pučící, vzbouřené jak touhy jsou.
Jacísi sladcí ptáci příštích rájů
jakoby dole pěli pod horou.


„Ach, ty vínku, bílý vínku,
ach, ty synku, zlatý synku.


Soll der zurückkehren,
Der kleine, schwarze, feurige Bauer?
Soll der zurückkehren, erwartend
Nur deine Gaben, Vater Bromius,
Und helleuchtend, umwärmend Feuer?
Der kehren mutig?
Und ich, den ihr begleitet,
Musen und Charitinnen alle,
Den alles erwartet, was ihr,
Musen und Charitinnen,
Umkränzende Seligkeit
Rings ums Leben verherrlicht habt,
Soll mutlos kehren?


Sírva áll az özvegy, sírva lánya,
Egy szerelmes szép lány, a mezőn,
Mély keservben két vitéz miatt, kik
A cseh bajnok által estek el.
S íme nagy villogva és zörögve
Toldy jő feléjök biztosan,
Toldy, akit ösmer napkelettől
Minden élő s retteg nyúgatig.
Bojtosan függ vállán kacagánya,
Büszke kalpag rettentő fején;
Melle nincs vasakkal födve: karja
Menti azt meg a csapás alól.
Jobb kezében vasbuzgány forog, leng,
És temérdek kard lóg oldalán.
Így jön ékes arccal, fegyverében
Zordonan szép, mint had istene.
A leányka kezd vidúlni, s enyhűl
Özvegy anyja szívén a keserv.
Bátorodva futnak már elejbe,
És boszúra kérik karjait.
„Ott - Dunának partjait mutatván
Szól az özvegy - vesztek gyermekim,
Oh ha többé nem kel is halott föl,
Légy boszúlóm, légy te gyermekem!”
Ezt sohajtván, könnyekkel jelenti;
Amit nyelve nem tud mondani,
Lánya áll mellette, és esengve
Nyúl az érkezőhöz hó keze:
„Légy te, ó hős, oltalmam, segédem,
Mert bátyáim immár nincsenek.”
A legédesb ajkak lágy szavával
Így rebeg s kér a szelíd leány.
Ajka hangját egy pár szép szem éri,
Mely szivéből véve lángot, ég,
S a vitézre most egy pillanat száll
Félig búsan, félig nyájasan,
Mint esőn túl a kegyes verőfény,
Melyben ég, föld megnyilik neki.
Toldy gyengén törli arcaikról
A keservek néma csepjeit,
Biztató szót mond erős ajakkal,
S a leányra vetvén hős szemét
Útnak indul zúgó fergetegként
A cseh bajnok ösmert nyomdokán.
Megtalálja őtet a ligetben
Elterűlten egy vén tölgy alatt.
Barna páncél nyomja durva testét,
Jobbra kardja, balra a sisak
Ingva rezgő tollal áll körűle:
Kétfelé leng borzasan haja.
A magasság fellegébe szegzi
Égre fordult képpel vad szemét.
Így találja őtet Toldy, és szól:
„Föl! föl álmaidból, nyúgovó!
Majd ha megdönt kardom, álmadozhatsz
S halva csúf porodban nyughatol.”
„Gyáva lelkek - így szól az, boszúsan
Talpra kelvén s rántván fegyverét -
Ötven ilyen, ötven dől előbb le,
Mintsem engem megdönt kardotok.
Bidsov élve nyugszik még sokáig,
És előtte ezrek halnak el.”
„Ezrek? „ kérdi Toldy, s mond, „beéred
Még te jámbor Bidsov, eggyel is.
Jőj csak, ott a part alá taszítva
Két hajócska áll és vár reánk.
Jőj; Csepel még megbir két csatázót,
Hol csak ég, föld s víz leszen tanúnk.”
Mennek és hajóba lépve gyorsan
Érik a szigetnek partjait.
Toldy száll előbb ki, s visszarúgván
A zajos habokba csolnakát:
„Egynek itten veszni kell ma” úgymond,
„S egy vitéznek egy hajó elég.”
Hallja Bidsov, s döbbenésre mozdul
Durva vért alatt is vad szive,
Mégis eltitkolja, és kijutván
Gőgösen száll bajra Toldyval.
Összecsapnak föllobbant haraggal,
Mint Krivánnak bércén két vihar,
S messze hallik már vad csattogások,
Messze villog fegyverök vasa.
Bidsov összehúzott könnyű testtel
Lopva ál szurásra rést keres,
S bízva fegyverében, s gyorsasága
S annyi győzödelme híriben,
Jobbra balra méri vad csapásit,
S csalja a vivó társ gondjait,
Toldy mint erős sas fellegéből,
Visszatarthatatlan vág elő;
Nem marasztja őt csalárd kerengés,
Nem csapás, ha száz kar sujtja is.
Álljon útban ég, föld: ő kitolja,
Vagy keresztül rontja rajt’ magát.
Így rohan, s már bomladozva lógnak
Bidsovon páncéla rongyai,
És magyar kard élétől hasitva
Mély sebekre nyílnak tagjai.
Bidsov is már jobb erővel és nem
Gyáva fortéllyal szabdalkozik;
Szerte-széllel omlanak csapási,
S társa balján vért ereszt vasa.
De halállal csattog már fölötte
Toldy kardja: reng a réz sisak,
És kicsengvén izzadó fejéből
A magas fű s gaz közé esik.
Toldy hévvel űzi győzedelmét,
S a cseh hőst most úgy arcon szegi,
Hogy hajától állig megszakadva
Vérnyilással ketté száll feje,
S a fejetlen test is összerogyván,
Durva lelkét nyögve adja ki.
Aggva gyötrelemben, félelemben
A leány a túl parton vigyáz;
Hallja néha a csatajt, kilátja
Néha fák alól a villogást,
S mindenik csillámlás megriasztja,
Minden zajra megdöbben szive.
Végre látja Toldyt jőni gyorsan
Győzödelmi jellel vállain,
S aggodalma oszlik, mint az éji
Lengeteg köd nap derűltekor:
Már dagályos hátán hozza büszkén
A szerelmes győzőt a Duna;
Szív-epedve vár rá a szelíd lány,
Szív-repesve jő már anyja is.
Toldy égő győzödelmi szemmel
Nézi esdeklőleg a leányt.
Ez szelíden elsimúl ölében,
Mint kegyesség nyájas angyala,
S csendes elmerűlő pillanattal,
Önti el szerelme bájait.
A fiatlan bús anyának e víg
Látományra új reménye kél:
Kezd derűlni képén a komorság,
S régi búját új öröm lepi.


Vice-tainted souls will all in vain remove
To sylvan shades, and hermits' peaceful cells,
In vain will seek retirement's lenient spells,
Or hope that bliss, which only good men prove:


Láttad?
Piros kis fellegek fedték imént a fél eget
mint egy eltépett mennyei nagy rózsa hulló szirmai.


Die einfachen Sterne haben sich hoch über die Bäume geschoben.
Manchen, der nie tags sein Auge vom Boden gehoben,
Den machen nachts kopfhoch die blauen Lampen droben,
Die urewig gleichmäßig Wandelnden,
Die ewig fernen und nie laut Handelnden,
Die Sterngeister, die blauen, der großen Ruhe leuchtende Meister,
Die dem Weisen Zeichen und Weglicht geben,
Die alle Erdenkönige samt allen Königreichen überleben,
Die wie feurige Liebesgedanken über den nächtlichen Dächern schweben.


Wier nennen hinfüro dich Meister der Künste/
Wir nennen dich Lehrer der Weißheit/ o Freund/
Diß machen der Musen und Gratien Günste/
Die niemahls an Ehren dier etwas verneint.
Nun brauche der Ehren
Die keiner versehren
noch tadelen kann.
Es werden die Zeiten
Ein höhers bereiten;
Drüm schweige du Neider/ du Ehren-Tyrann.


	E vo' lasciar frenelli
contar, di tanti versi con ciochette,
e venir alla parte de' lor visi:
con lisci e bambagelli
gli pingon, ricoprendo tal cosette,
ch'appena le comprendon gli occhi fisi.
Ma che n'avien di questi lor avisi?
Che ' denti fanno neri e gli occhi rossi;
e di questi soprossi
niente si curan, pur che 'n tal manera
si possan dimmostrare:
archimmia maladetta, ché la vera
carne fan dibucciare,
pelando teste e ciglia in modo tale,
che tormento non è con maggior male!


هو الآن يخرج منا
كما تخرج الأرض من ليلة ماطره
و ينهمر الدمُ منهُ
و ينهمر الحبر منّو ماذا نقول له؟- تسقط الذاكرة
على خنجر ؟
و المساءُ بعيدٌ عن الناصرة!
هو الآن يمضي إليه
قناب أو برتقالهْ
و لا يعرف الحدَّ بين الجريمة حين تصير حقوقاً
و بين العدالة
و ليس يصدِّق شيئاً
و ليس يكذِّبُ شيئاًهو الآن يمض و يتركنا
كي نعارض حيناً
و نقبلَ حيناً
هو الآن يمضي شهيداً
و يتركنا لاجئينا!
و نام
و لم يلتجئ للخيام
و لم يلتجئ للموانئ
و لم يتكلَّمْ
و لم يتعلَّمْ
و ما كان لاجئ
هي الأرض لاجئةٌ في جراحه
و عاد بهلا تقولوا: أبانا الذي في السموات
قولوا: أخانا الذي أخذ الأرض منّا
و عاهو الآن يُعدمُ
و الآن يسكنُ يافا
و يعرفها حجراً حجراً
و لا شيء يشبهه
و الأغاني
تقلِّدهُتقلِّد موعده الأخضرا


Wenn über mir das reine Blau der Luft
Und rings um mich der Blüthenbäume Duft
Den Frühlingstag in mein Gedächtniss ruft,
Der unsre Herzen liebend einst verband,
Als ich zuerst Dein Innerstes verstand –
Dann blick' ich, wie in meines Glücks Ruinen,
Hin auf Dein Grab, um das Cipressen grünen.


Und ernster keuchte die braune Schaar
Dem Dorf zu über die Dünen,
Schon grüssten von fern mit zerwehtem Haar
Die Frau'n an den Gräbern der Hünen.
Und »Korl!« hiess es und »Leiw Marie!«
»'T is doch man schön, dat ji wedder hie!«
Dumpf an rollten die Fluthen –
»Un Hinrich, min Hinrich? Wo is denn dee?!«
Und Jochen wies in die brüllende See:
»Een Boot is noch buten!«


Alle Welt lob den Herren/
Er ist werth aller Ehrn;
Die ihr seyd weit und nah'/
Kommt singt Hallelujah /
Der Breutigamb kömpt/
Der Breutigamb kömpt;
Macht richtig seinen steig/
Freut euch zugleich/
Er kompt zu nehmen ein das Reich.


Roma, ne l'aer tuo lancio l'anima altera volante:
accogli, o Roma, e avvolgi l'anima mia di luce.