A chiamar la patrona andò il famiglio,
per far di lei quanto il signor commesse.
Dato prima al suo cane ella di piglio,
montò a cavallo et a camin si messe.
L'avea il cane avisata del periglio,
ma che d'andar per questo ella non stesse;
ch'avea ben disegnato e proveduto
onde nel gran bisogno avrebbe aiuto.


Durch diesen Stich ward Amor klüger.
Der unerschöpfliche Betrüger
Sann einer neuen Kriegslist nach:
Er lauscht' in Rosen und Violen;
Und kam ein Mädchen sie zu holen,
Flog er als Bien' heraus, und stach.


Regenbogen seh ich steigen,
Wie von Tränen sprühn die Au,
Jenen sich erbarmend neigen
Über den verweinten Gau.


„Rossz időket élünk, rossz csillagok járnak -”
Harsog bele hangja valamennyi szájnak,
Azután: „Megvirrad... kezdik ama régit;
De Lajos ennek már nem várja be végit;
Hazatér bosszúsan, adja ki parancsba:
Hogy térdig a kobzost verjék neki vasba,
Régi baráttömlöc fenekére vessék, -
Úgy sérti ez anyján megujúlt kisebbség.


Most a lányka feje álmosan nehezűl,
Termete hanyatlik gond és erő nélkűl,
Csaba irtózik és lángol e nézéstűl;
Feje zúg s szemében szikrázó harag űl.


En medio de este hueco redondo y transparente
que me persigue siempre a través de la tierra
retumban los hachazos que separan las ramas
brotadas en el tronco de mármol patinado
por el humo de pólvora y la luz de la luna
filtrada entre los dedos de tus manos de nieve.


海棠雨后不胜佳
子细看来不是花
西子织成新样锦
清晨濯出锦江霞


Sería el rey de mi vida,
tirano de mis entrañas
y de mis senos haría
una blanda y tierna almohada.
De mi cintura las sábanas
y de mis brazos las mantas,
de mis espaldas alfombras,
de mis manos sobrecama.
¡Qué no le daría yo
al hombre que así me amara!
Y tengo que contentarme
con mirar a otras muchas
cogidas de la cintura
de los hombres tan amadas!
Y es que soy fea, tan fea
como cuando era rapaza
y los chiquillos gritaban
desde el centro de la plaza.
¡FEA! ¡FEA! Van pensando
sin decirme una palabras
los hombres que se detienen
rehuyendo mis miradas.


—¿Y cuál es la maravilla
que así admiras muda y queda?
¡O es Teresa de Cepeda
o es Isabel de Castilla!


En el regazo frío
del remanso escondido en la floresta,
feliz abandonaba
su hermosa desnudez el amor mío
en la hora calurosa de la siesta.
El agua que temblaba
al sentirla en su seno, la ceñía
con voluptuoso abrazo y la besaba,
y a su contacto de placer gemía
con arrullo, tan suave y deleitoso,
como el del labio virginal opreso
por el pérfido labio del esposo
al contacto nupcial del primer beso.
La onda ligera esparcía, jugando,
la cascada gentil de su cabello,
que luego en rizos de ébano flotando
bajaba por su cuello;
y cual ruedan las gotas de rocío
en los tersos botones de las rosas,
por el seno desnudo así rodaban
las gotas temblorosas.
Tesoro del amor el más precioso
eran aquellas perlas;
¡cuánto no diera el labio codicioso
trémulo de placer por recogerlas!
¡Cuál destacaba su marfil turgente
en la onda semi-oscura y transparente,
aquel seno bellísimo de diosa!
¡Así del cisne la nevada pluma
en el turbio cristal de la corriente,
así deslumbradora y esplendente
Venus rasgando la marina espuma!
Después, en el tranquilo
agreste cenador, discreto asilo
del íntimo festín, lánguidamente
sobre mí descansaba, cariñosa,
la desmayada frente,
en suave palidez ya convertida
la color que antes fuera deliciosa,
leve matiz de nacarada rosa
que la lluvia mojó... Mudos los labios,
de amor estaban al acento blando.
¿Para qué la palabra si las almas
estaban en los ojos adorando?
Si el férvido latido
que el albo seno palpitar hacía
decíale al corazón lo que tan sólo,
ebrio de dicha, el corazón oía...!
Salimos, y la luna vagamente
blanqueaba ya el espacio.
Perdidas en el éter transparente
como pálidas chispas de topacio
las estrellas brillaban... las estrellas
que yo querido habría
para formar con ellas
una corona a la adorada mía...
En mi hombro su cabeza, y silenciosos
porque idioma no tienen los dichosos,
nos miraban pasar, estremecidas,
las encinas del bosque, en donde apenas
lánguidamente suspiraba el viento,
como en las horas del amor serenas
dulce suspira el corazón contento.
Ardiente en mi mejilla de su aliento
sentía el soplo suavísimo, y sus ojos
muy cerca de mis ojos, y tan cerca
mi ávido labio de sus labios rojos,
que, rauda y palpitante
mariposa de amor, el alma loca,
en las alas de un beso fugitivo
fue a posarse en el cáliz de su boca...
¿Por qué la luna se ocultó un instante
y de los viejos árboles caía
una sombra nupcial agonizante?
El astro con sus ojos de diamante
a través del follaje ¿qué veía...?
Todo callaba en derredor, discreto.
El bosque fue el santuario
de un misterio de amor, y sólo el bosque
guardará en el recinto solitario
de sus plácidas grutas el secreto
de aquella hora nupcial, cuyos instantes
tornar en siglos el recuerdo quiso...
¿Quién se puede olvidar de haber robado
su única hora de amor al paraíso?


关山万里恨难销
铁马金鞭出塞遥
为问昔时青海畔
几人归到凤林桥


Pórul cselekedék, ki porkoláb vala,
Aldanai Bernáld, ki Nagy Kampó vala,
Mihelt Temesvárnak veszését meghallá,
Lippából, Solymosból hamar ő el-kiszálla.


güzel şeyler düşünelim diyyemyeşil oluvermiş


Doch sagt mir, was es heißen soll?
Warum ist er so still?
Man sieht, ihm ist der Kopf so voll,
Daß er was andres will.
Genug, ihm wird nicht wohl dahier,
Ich fürcht, er will davon;
Er schreitet nach der Gartentür,
Und draußen ist er schon.


Опять норовят на шею сестХорошо, что Чрезвычайка на свете есть


WHAT ken mine eyes, enchanted? man of ease,
In elbow chair, and under brow of thought
Intense, on some great matter fixt, no doubt:
What mean the  on either hand
In paper-coats, and orderly array,
Spread far and wide, on table, desk, and stool,
Variety of troops, white, purple, pied,
And grey, and blue's battalion trim; and who
In marbled regimentals, some in vest
Gay edg'd with gold; of various garb, and tongue,
And clime; extended o'er the wooden plain.


En mandarme que viva alegremente
añades más tormentos a mis sustos,
pues no puedo ser, Filis, obediente


Flügle rascher den Kahn, nervichter Jünglingsarm!
Daß uns Feld und Gebüsch schneller vorüberflieh'!
Jenes grünende Eiland
Winkt zum fröhlichen Traubenmahl!


绿觞卷高叶
醉吸清香度
酒泻正何如
风倾晓盘露


Die Drossel ruft vom Lindenbaum, die Sonne kommt herauf mit Lust,
Laß einmal noch mein blasses Haupt sich lehnen müd' an deine Brust.


Elveszett, elveszett az én szemem fénye,
Hej pedig talán már indulnom is kéne!
Hogy induljak? hova menjek, ha nem látok?
Nyakamat szegheti valamelyik árok.


Ó, nemyslil jsem, že v mém srdci ještě
intimních citů ušetřen je květ...
Jak májové když napadaly deště
a v loňském listí počlo se to chvět!


Beside a summer's day
         I lay me down and dreame
 The light from far away
         In my withinned self gleamed,
 An unreal true glow,
 Spiritually someho
 I saw the inner side
         Of summer, earth and mor
 I heard the rivers glide
         From Withi l was borne
 To see, through mysteries,
 How God everything i
 The motes of sun that dance
         Are audibly whispere
 All is an utteranc
         The sight may hea I shed
 Vision of things as thing
 My thoughts are angels' wing
 The corpses of known hours
         In barks unsteered and left
 Float, covered with mute flowers,
         Down my dream that is cleft
 In banks of mystery -
 This summer day and
 And something like a greed
         And yet unlike a wish,
 The power to have a need
         Which doth not needing reach,
 But is dissolved again
 Ere its sad joy reach pain,


Wehe nun! – mein Paradies erbebte!
Fluch verhieß der Elemente Wut!
Und der Nächte schwarzem Schoß entschwebte
Mit des Geiers Blick der Übermut;
Wehe! weinend floh ich mit der Liebe,
Mit der Unschuld in die Himmel hin –
Welke, Blume! rief ich ernst und trübe,
Welke, nimmer, nimmer aufzublühn!


Altri potava. Si sentian gli azzecchi,
gli schiocchi delle forbici. Sui pioppi
dava il pennato fitti colpi secchi.


Da flog auf Loki flugs,
Der Flügelschlag rauschte,
Bis hinten er ließ
Das Land der Riesen,
Und er erreichte
Das Reich der Götter.
Er traf den Thor an
Vor der Tür seiner Halle,
Und es war sein Wort,
Welches zuerst er sprach:


Ich bin nicht gerne, wo man gar
Zu offenhertzig handelt,
Und sehe lieber, daß ein Paar
In stiller Liebe wandelt,
Darum, als die Gesundheit kam,
So kriegt ich eine grosse Scham.


Nach dem Tode träget man
Mich wohl auch ins Freie,
Aber ach! sie scharren dann
Ein mich flugs aufs neue.


Doch Michael!
Der Held! der Gott!
Sonnenhell und sonnenruhig
Kommt sein Blick!
Wer erträgt den Blick? wer erträgt den Blick?
Und sie stürzen, die Tyrannen, aus dem Himmel.
Wie die Schlünde heulen! und die Zungen zischen!
Und die Schlangen krümmen, stechend
Sich rings um ihr Herz!
Und sie stürzen in die Höll', und die Flammen
Schlagen über ihr Haupt zusammen!


مدينتُنا حوصرت في الظهيرهْ
مدينتُنا اكتشف وجهها في الحصار


Le donne di Nettun vede su 'l lito
in gonna rossa e col turbante in testa;
rade il porto d'Astura, ove tradito
fu Corradin ne la sua fuga mesta:
or l'esempio crudele ha Dio punito
ché la terra distrutta e inculta resta;
quindi Monte Circello orrido appare
col capo in cielo e con le piante in mare.


Sehnsuchtsvoll, mit hoher Ahndungswonne,
Ruhig, wie der mondbeglänzte Hain,
Lächelnd, wie beim Niedergang die Sonne,
Harr' ich, göttliche Vollendung, dein!


Vzpomínka se někdy rozednívá
jako v žitém, ztělesněném snu.
Noc je temná, vůní lučin zmdlívá,
lísky voní, jak jich listy mnu.


翠玉萧萧在屋东
主人号作竹西翁
品题莫说扬州梦
好写闲云入卷中


青螺山畔老烟霞
十载题诗处士家
招隐劳君书万里
春来不用寄梅花


Mint igazi mohamedán
Próféta szent könyvéről tartja:
Te vagy előttem a Korán;
Minden szépségnek foglalatja.


Und daß der Vater nichts erführe,
Legt' ich's bei Häusern in die Türe.


„A co Šváb?“ „Šváb z okna zíral,
když kat bratru hrdlo svíral,
v tom já tu – chlap poulil zraky
a za chvíli visel taky.“


Schattenküsse, Schattenliebe,
Schattenleben, wunderbar!
Glaubst du, Närrin, alles bliebe
Unverändert, ewig wahr?


Od časů těch, děj se co děj,
fialek vůní budí jej,
slavíkův ven jej volá hlas,
pan rytíř vstává bujný zas
a rozkročí se krajem.


Der hier in Fernen mich rief, dem dringet mein Lied
Zum Vaterlande noch nach;
In meine Arme zurück kehrt wieder ein Freund!


Wüthend kam ein Orkan am Gebirg' her!
Die Esche, die Tann', und Eiche brach,
Und mit Felsen stürzte der Ahorn
Vom bebenden Haupt des Gebirgs.


Šumí zdroj, zpívá pták,
v nach plá houšť šerá,
hvozd hučí z hluboka
dnes jako včera...


Když smrti zmar, jenž hranicí jest všemu,
se netkne ducha, kterému z hvězd blýská
vstříc nové žití, ó tu jistě stýská
se v říši hvězd po zdejším žití jemu.


Jinému patříš, krásko bledá,
s tím štíhlým pasem – spěchej v dál!
můj zrak se více nepozvedá,
tvůj bořit nechci ideál.


Kostroune, kdo jsi? Odstup, satane.
On dí však, klátě podle taktu hnátem:
„Lid národem-li býti přestane,
přestane země brzo býti státem.


O divino Señor del alma mía,
si será Nicolás tan venturoso,
que se transforme en vuestra cruz un día.


أَمّا الصَحابِ فَقَد مَرّوا وَما عادوا
وَبَينَنا بِلِقاءِ المَوتِ ميعادُ
سِرٌّ قَديمٌ وَأَمرٌ غَيرُ مُتَّضِحٍ
فَهَل عَلى كَشفِنا لِلحَقِّ إِسعادُ
سيرانِ ضِدّانِ مِن رَوحٍ وَمِن جَسَدٍ
هَذا هُبوطٌ وَهَذا فيهِ إِصعادُ
أَخذُ المَنايا سِوانا وَهِيَ تارِكَةٌ
قَبيلَنا عَظَّةٌ مِنها وَإِبعادُ
تَوَقَّعوا السَيلَ أَوفى عارِضٌ وَلَهُ
في العَينِ بَرقٌ وَفي الأَسماعِ إِرعادُ


谁扶璧月上天端
雪魄扬辉桂影寒
照见群仙拥仙伯
嫦娥定复转头看


	Per amor de' tafani
porta a traverso al collo uno straccale
quadro, come da vescovo un grembiale,


Verleih' uns aus Barmhertzigkeit
Bequehmen Wind und schöne Zeit:
Den Sturm laß bald fürüber gehn
Und uns ein lieblichs Wetter sehn.


Und wollen trotzen deiner Macht,
Auf hohem Felsensitz,
Und deinem Streich, uns zugedacht,
Und deinem Kriegeswitz.


É principal requisito
probidade sem labéu,
embora o probo, esquisito,
não nos tire seu chapéu.


西湖十里柳如丝
爱煞轻烟暮雨时
为问风流谁得似
李郎小笔舞腰肢


Abgeschlossen sei das Buch,
Es enthält fürwahr genug;
Was davon dich kann erfreuen,
Wird sich immerfort erneuen.
Und was mag dem Scheiden frommen
Als ein baldig Wiederkommen?


zpěv zapomněný v lonském máji
jsou rispetti, rej amorettů.


Doch der verkappte Gast
Empfand auf seinem Rücken
Mit krabbelndem Entzücken,
Kaum seine schöne Last,
So sprang er auf und rennte,
Als ob der Kopf ihm brennte.


Besser, wenn Thersites grimmig
Ueber seinen König schreit,
Als wenn unser Land einstimmig
Schweiget von der Preßfreiheit.


Amit akartam, zord magasság,
Amit elértem, ostoba,
Szinekkel tarkált semmisem,
Szivárvány, álom és soha.
Most hagyjatok.


Siehst du, o teure Rosalinde!
Den bärt'gen Mann mit breitem Hut,
An dem die Mutter mit dem Kinde –
Madonnenurbild! – säugend ruht?
Es ragt das dunkle Haupt des Gatten,
In sich gekehrt, im braunen Schatten,
Das ihre schwimmt in Purpurglut.


Sommer. Ich bin so müde.
Alles noch braun und leer.
Förster mit Büchse und Rüde.
Jagd über Moore und Meer.


Eltörött igaz vitorlája,
Elmerült szivemnek bárkája,
Kapok az hamis habokhoz is,
Kik nem segétnek, azokhoz is;
Hiv párom már nincsen,
Elpártúlt szép kincsem,
Jaj már nékem!


Der goldnen Sonne Schöpferstrahl
Belebet wieder Berg und Thal,
Und ihre neue Wärme schafft
Der Erde wieder Jugendkraft.


朝闻夕死事难明
不尽心源漫久生
手足启云犹是过
默然安得议亏成


Bem sei que estou endoidecend
Bem sei que falha em mim quem so
Sim, mas, enquanto me não rendo,
Quero saber por onde vo
Inda que vá para render-me
Ao que o Destino me faz ser,
Quero, um momento, aqui deter-me
E descansar a conhece
Há grandes lapsos de memória
Grandes paralelas perdidas,
E muita lenda e muita história
E muitas vidas, muitas vida
Tudo isso; agora me perco
De mim e vou a transviar,
Quero chamar a mim, e cerco
Meu ser de tudo relembra
Porque, se vou ser louco, quero
Ser louco com moral e sis
Vou tanger lira como Ner
Mas o incêndio não é precis


Sie trutzt mit mir und ich mit ihr,
So hat sie's haben wollen;
Mir aber nagt's am Herzen hier,
Das Schmollen und das Grollen.


Za našich dob
problém se promění:
Rakouska hrob,
národů vzkříšení.


Da tobte die Ägypterin,
Sie rang die weißen Hände.
Schwarz flutete ihr Haupthaar hin,
Und los um Brust und Lende
Flog wild ihr purpurnes Gewand –
So trat sie liebedürstend
Herein, wo unser Joseph stand,
Den Sonntagsrock sich bürstend.


Müde bin ich, geh zur Ruh,
Schließe beide Aeuglein zu:
Vater, laß die Augen Dein
Ueber meinem Bette sein!


immobili quasi per brivido gli alberi stanno,
e solo il rivo roco s'ode gemere.


Cómo duermes, pequeña, en tu cunita,
cerca del fuego que te abriga y dora.
Te contemplo un minuto, media hora,
y tú sigues dormida, dormidita.
Un carro pasa, un leño azul crepita,
sube una voz del aire triunfadora,
y tú como si tal, mínima aurora,
la pestaña ¡ay de mí! casi infinita.
Eres la primordial Indiferencia
ante la expectativa, ante el anhelo
hechos de resignación, vueltos paciencia.
Soy tu primer poeta y soy tu abuelo...
Tal vez clames un día mi presencia:
búscame por la tierra y por el cielo.


Und sie wies mit der dürren vertrockneten Hand
auf des Waxen steiltrotzige Felsenwand,
der in steinerner Ruhe, ein Warner, stand.
Um seine Höhen kein Lebenshauch,
auf seinen Schroffen nicht Gras noch Strauch,
die Wache hielten hier Tod und Graun.


Raccontò poi le lagrime e´ sospiri
che per lei avea sparte in abondanza,
e l´angosciose pene co´ martirî;
e come Vener, sopra sua leanza,
gli avea promesso lei ne´ suoi dormiri,
e datogli di ciò grande speranza;
e quante volte l´era ita cercando,
ed ogni cosa le venìa narrando.


杨坟一竿竹
空外影千寻
六月飞冰雪
埋心直到今


M - Oh!  Pinto, você precisa
dum palitó jaquetão
uma manta, um cinturão
uma calça, uma camisa
está de algibeira lisa
não encontra um cavalheiro
que forneça ao companheiro
pra fazer-lhe um beneficio
olhe aí o precipício
como compra sem dinheiro?


Al suon delle parole,
che sì soave usciva
dalle rosate labbra dolcemente,
scoprir si vide il sole
con l'alta luce viva,
lume del mondo e vita d'ogni gente.
Ch'allor allor, repente,
cessò la pioggia e 'l vento,
e senza nubi o velo
sereno apparse il cielo,
alla dolce armonia fermato e intento.
Ahi, che soave voce
che m'arde e non mi noce!


Die Jugend ist die Zeit zu lieben,
Die Mannheit Liebe auszuüben,
Das Alter Zeit zu ruhn.
Wer will nicht gerne Jedes thun?
Sonst nichts? Das will ich.


Hier legt Natur mit linden Armen
Dich an die Brust und löst den Schmerz,
Will dich kein Menschenherz erwarmen,
Erwärmt dich hier ihr Mutterherz.


Quem o solfejo lhe ouvira,
E ouvira a eloquência rara,
Munido de entendimento
E de razão o julgara.


Vermed lesz Budavár,
Beleesel, ha mégysz,
Maradj lenn Belgrádban,
Vagy bujdoss hazátlan,
Szép fiatal vitéz.


Las lágrimas vertidas se harán perlas
de un collar nuevo; romperá la sombra
un sol precioso que dará a las venas
la savia fresca, loca y bullidora.
Tú seguirás tu ruta; yo la mía
y ambos, libertos, como mariposas
perderemos el polen de las alas
y hallaremos más polen en la flora.
Las palabras se secan como ríos
y los besos se secan como rosas,
pero por cada muerte siete vidas
buscan los labios demandando aurora.
Mas... ¿lo que fue? ¡Jamás se recupera!
¡Y toda primavera que se esboza
es un cadáver más que adquiere vida
y es un capullo más que se deshoja!


Pátý červený jak plamen
obraz pekel strastí je,
šestý jako zlatem skvoucí
slast nebeskou zvěstuje.


That slows each impulse down to indecisio
Most things may never happen: this one will,


že zas tu poteče krve proud valný,
že zas tu bude hřmít bóra,
až orel severní zašumí křídly,
krkavec až zakrákorá...


Lassa, mente infelice, ogni altra cura:
vedi il pastor, che va per le sue gregge,
come agnel mansueto a la tonsura.


O may these Walls stand tott'ring still,
The Breaches never close,
If I must here in Darkness dwell,
And all this Glory lose.


Bence sajditá, hogy rosszul lesz a dolog,
Látta már előbb, hogy szeme vérben forog,
Látta halántékin hogy’ felduzzadt az ér
Mint egy kifeszített középszerű kötél.
Most meg, amint látja színe változását,
Kékülő ajkának görcsös vonaglását,
Összerogyó térdét - szalad sebességgel
S megölelve Toldit tartja, ne essék el.


Es riß mich hinunter blitzesschnell,
Da stürzt' mir aus felsigem Schacht
Wildflutend entgegen ein reißender Quell,
Mich packte des Doppelstroms wütende Macht,
Und wie einen Kreisel mit schwindelndem Drehen
Trieb michs um, ich konnte nicht widerstehen.


Wie ohne Rast die Fluth der leichten Wogen
Sich zitternd regt in wandelbarem Schaum,
Wie ewig neu der Wolke zarter Flaum
Verschwebend wallt am blauen Himmelsbogen,
So werd' auch ich unruhig fortgezogen;
Bild folgt auf Bild, und Traum zerrinnt im Traum;
Im Frieden schon verstand mein Herz sich kaum,
Drum wird es jetzt im Kampfe ganz betrogen.
Nicht weiß ich mehr, was wahr, was eitel sey,
Ob Glaub', ob Furcht, ob Hoffnung in mir lebe,
Ob ich mich nun erfreue, nun betrübe;
Allein wie bunt in flücht'ger Gaukeley
Mein irrer Sinn auch hin und wieder schwebe,
Eins fühl' ich klar und ewig: daß ich liebe.


Wie dennoch eins die Kraft in allen Schranken,
Und leichter Äther mächt'ger als die Masse;
Das lebt und brennt in solchem kühnen Streben!


Jde radosť do světa, jen strojte místa jí!
Kdes v lesích Maenady juž thyrsy chystají,
v mých očích velké jitro svítá. –
Jsem drsný, vím to, vím; jsem hnusný, jedno mi,
já hlavy milenců blíž skláním pod stromy,
jsem radosť na dně číše skrytá.


Fui de buen aire a caballo,
La espalda de par en par,
Cara como del que prueba
Cosa que le sabe mal;
Inclinada la cabeza
A Monseñor Cardenal;
Que el rebenque sin ser Papa,
Cría por su potestad.
A puras pencas se han vuelto
Cardo mis espaldas ya,
Por eso me hago de pencas
En el decir y el obrar.
Agridulce fue la mano,
Hubo azote garrafal,
El asno era una tortuga,
No se podia menear.
Sólo lo que tenía bueno
Ser mayor que un Dromedal,
Pues me vieron en Sevilla
Los moros de Mostagán.
No hubo en todos los ciento
Azote que echar a mal;
Pero a traición me los dieron:
No ne pueden agraviar.
Porque el pregón se entendiera
Con voz de más claridad,
Trajeron por pregonero
Las Sirenas de la Mar.
Envíanme por diez años
¡Sabe Dios quién los verá!
A que, dándola de palos,
Agravie toda la Mar.
Para batidor del agua
Dicen que me llevarán,
Y a ser de tanta sardina
Sacudidor y batán.
Si tienes honra, la Méndez,
Si me tienes voluntad,
Forzosa ocasión es ésta
En que lo puedes mostrar.
Contribúyeme con algo,
Pues es mi necesidad
Tal, que tomo del verdugo
Los jubones que me da;
Que tiempo vendrá, la Méndez,
Que alegre te alabarás
Que a Escarramán por tu causa
Le añudaron el tragar.
A la Pava del cercado,
A la Chirinos, Guzmán,
A la Zolla y a la Rocha,
A la Luisa y la Cerdán,
A Mama, y a Taita el viejo,
Que en la guarda vuestra están,
Y a toda la gurullada
Mis encomiendas darás.
Fecha en Sevilla, a los ciento
De este mes que corre ya,
El menor de tus Rufianes
Y el mayor de los de acá.


	Voi solo appresso a lui potete stare,
e non senza ragion, sì ben v'appaia
amicizia individua e singulare.


Gestern kaum nach Sonnenaufgang
Als ich noch dich schlummern dachte,
Warst du schon im Felsengarten,
Weil du wußtest, daß der Schlummer
Frühe mich verläßt, und sahest
Schon von deinem Fels herüber,
Und erkanntest aus der Ferne
Mich so gut, und grüßtest, glaub' ich,
Sage, Kind, was denk' ich mir?


Zázrak, Bože! Ve tmách kolem
jak ty pláně zazářily!
Po loukách, hle, cestou, polem
Zjevové se třesou bílí!


Und könntest du dich auch entfernen,
Es triebe Sehnsucht dich zurück;
Denn ach, die Menschen lieben lernen,
Es ist das einz'ge wahre Glück!


Con la casta virtud vive abrazado
a Amor con traje honesto y peregrino;
venía el traidor al parecer benigno,
mas para hacer mal, más obstinado.
Traía el arco todavía al lado,
y con el gusto aún no ha perdido el tino;
para mi pecho enderezó el camino,
mostrándose de herir muy descuidado.
Yo sin temor de la cruel tormenta,
por verle alegre no curé ampararme,
que la virtud me aseguró del daño.
Ella después me hizo más afrenta,
y dio la flecha a Amor para matarme,
y Amor con ella ejecutó su engaño.


Tvá hůl je zlomena, Tvůj obličej tak bled, –
za Tebou zavřel se ten celý širý svět. –
Vše prchlo jako stín. – Tvá rodná matka v klín
Tě přitulila přec, jak’s přál si, naposled.


A směle korunu vzal s oltáře
a podával ji Karlu skláněje,
ne příliš mnoho, zpupnou hlavu svou,
by přijímal ten symbol nadvlády.


Ej, vy lidé, z českých matek lidé,
kdo z vás pověděl mi, kterak žít?
Sukýnkami žalně špinavými


Cantaba el ruiseñor su serenata.
En el nocturno piélago se hundía
detrás de la imponente serranía
la luna como góndola de plata.
Cantaba el ruiseñor su melodía.
En mi mente el recuerdo de la ingrata
mujer que en llanto mi dolor desata,
como un rayo de sol resplandecía.
Cantaba el ruiseñor bajo la umbría.
Así como la niebla se delata
se dilataba mi melancolía.
Y en tanto que por la mujer ingrata
en llanto mi dolor se deshacía,
cantaba el ruiseñor su serenata.


In ben lisciarsi sia su' 'ntendimento;
Ma, prima che si mostri a la brigata,
Convien ch'ella si sia ben ispecchiata,
Che sopra lei non aggia fallimento.


Fünf unsrer Kleinen nehm' ich mit,
Sie wiegen ja nicht schwer
Und haben Platz – du steigst zu Roß
Und reitest hinterher.«


梅雨初晴𫁂䅉天
偶行树下听新蝉
须眉雪白谁家叟
扶杖村西看水田


Távol csillognak a hegyek,
Havas, vér-árnyas, nagy hegyek.
Éj van, a tenger zöld habos,
Szobám fehér. Megyek, megyek:
Ma bolond szinek éje van.


Yet philosophic love of ease
I suffer hot to prove disease,
But rise up in the virtuous cause
Of a free press, and equal laws.
The press restrain'd! nefandous thought!
In vain our fires have nobly fought:
While free from force the press remains,
Virtue and Freedom cheer our plains,
And Learning largesses bestows,
And keeps uncensur'd open house.
We to the nation's publick mart
Our works ot wit, and schemes of art
And philosophic goods this way,
Like water carriage cheap convey.
This tree, which knowledge so affords,
Inquisitors with flaming swords
From lay-approach with zeal defend,
Lest their own paradise should end.
The press from her fecundous womb
Brought forth the arts of Greece and Rome;
Her offspring, skill'd in logic war,
Truth's banner wav'd in open air;
The monster Superstition fled,
And hid in shades its Gorgon head;
And lawless pow'r, the long-kept field,
By reason quell'd, was forc'd to yield.
This nurse of arts, and freedom's fence
To chain, is treason against sense;
And, Liberty, thy thousand tongues
None silence, who design no wrongs;
For those, that use the gag's restraint,
First rob, before they stop complaint.


De biscochos apela el caminante
para piedras, que en Cuenca eso se usa,
y de eso están las piedras tan comidas.


Všichni odešli. S ní tady
zůstal sám jen biró mladý.


Z růžových ust nevinnosti
moudrost rady nabývá;
do hor – jako do rovnosti
s ní se chodec ubírá.


闽海谁云易作霖
雾霜三日但阴阴
笑把屠苏问童稚
何渠水旱不经心


Blühst du jetzt erst, holde Rose,
deine Zeit, Kind, ist dahin,
Hörst du nicht des Sturms Getose,
siehst du nicht die Vögel ziehn,
Siehst du nicht die kahlen Gänge,
von dem Winter abgestreift,
sterbend schläft der Schwestern Menge,
und nichts blühet mehr und reift.


Beglückt, beglückt ist er, und glänzt im Siegerkranze,
Den ihm die jüngste Saronstochter wand,
Und schwingt die Palm', und jauchzt, das Aug' voll Glanze,
Daß er den großen Sieg bestand.


Klekla k padlému a křížem čelo chladné
požehnala slzíc; jedna krůpěj sletla
na rty zemřelého s žalné líce vnadné
jako na květ zvadlý jitřní rosa světlá.


Nach der Geister schrecklichen Gesetzen
Richtete kein heiliger Barbar,
Dessen Augen Tränen nie benetzen,
Zarte Wesen, die ein Weib gebar.
Selbst des Orkus strenge Richterwaage
Hielt der Enkel einer Sterblichen,
Und des Thrakers seelenvolle Klage
Rührte die Erinnyen.


e 'l sole è presso a dove e raggi asconde,
d'una nebbia sottil tutto si cuopre.
La tuo scoglia gentil già s'empe d' onde


Mé stáří? – Ne. Mým štítem Hospodin!


Der Stümper, der zu meinen Füßen kreucht,
Beschmitzet zwar mit seines Neides Geifer,
Weil nicht sein Blick an meine Höhe reicht,
Oft meinen Ruhm, und schreit: Ich sei ein Säufer;
Sei stets bedacht, mein Gütchen zu verthun,
Und lass' indes die edle Nadel ruhn.
O schnöder Neid! Denn überlegt mans reifer,
Gesetzt den Fall, die Lästerung sei wahr,
So ist dabei doch ausgemacht und klar,
Und es bestätigt dies die Menge der Exempel,
Daß solch ein Zug von je und je ein Stempel
Erhabener Genieen war.


Zář raní bledne, Chrysillo, a kohout
svým zpěvem hlásí bílé dení světlo.
Už zlatorohý měsíc klesá s nebes,
kde vládl sboru plápolavých světel –
shasneme lampu svědka naší noci,
jenž viděl vše a maně nás as zradil.
Chrysillo voná, stárne svět i bozi,
Tithonos sestár! Tvrdě vyhnal z lůžka
svou ženu Eos, časně vyštval do tmy
ji zlatoprstou, usměvavou, štíhlou,
ač měla ještě spánkem rudá líčka.


يا طودَ مَجدٍ في المَكارِم راسِ
سامي العماد موطَّد الآساسِ
لا غرو إِن سقط الجوادُ لعثرةٍ
عثرت لَها قدمُ النَدى والباسِ
فَلَقَد حملتَ عليه أَثقالَ العُلى
فَغَدا ذَلولاً بعد طولِ شِماسِ
حتّى إِذا أَلقيتَ فضلَ عِنانِه
سَبقاً إِلى الغايات قَبلَ الناسِ
لَم يَستَطِع حَملاً لما أَوقَرتَه
فَهوى كَما يَهوي العَظيمُ الراسي
هَيهات أَن يَسطيعَ يحملُ راكِضاً
جبلَ العُلى فرسٌ من الأَفراسِ
فَليذهَب النَغلُ الحَسودُ لما به
وَليحظَ مِمّا رامَه بالياسِ
واِسلم على مرِّ اللَيالي راتعاً
في طيبِ عيشٍ طيِّب الأَنفاسِ


Gleich schön sind wir, die schönsten drei von allen,
Gleich Seiten von Krystallen,
So sind wir gleich und fest verbunden
Zu deinen frohen Stunden,
So gleich sind wir, dir eifrig zu gefallen,
Des Volkes Wohlgefallen.


Aitàteme, ch'e' so' çunto a la prova
de chi mi fido et ancor plu mi ostende:
drieto mi colpa e celato mi offende.


Tábore!
Nebuď déle opuštěným zřen,
nový list dá zdravý, starý kmen
a z těch hradeb, jež se věkem boří,
junáctvo zas nové hradby stvoří.


V smavém rámci svěžích niv a polí,
jimiž valí Labe vln svých proud,
sedlák líchou za svými jda voly
vlhký v stínu olšin stíhá kout,
odkud namodralý kouř se nese,
rodné chaty kde mu kyne krov,
klasů vlněním hrá, mizí v lese – – –
Nejkrasší to píseň beze slov,
rodné chaty kouř! – V něm symbol tichý
jeho práce, klidu, síly, pýchy.


Aber ach!
Der Adler, der
Der Sonn' ins Angesicht geschaut,
Senkt den Fittich
Aus Himmelsglanz,
Um in dunkeler Tiefe
Nach der Beute des Tags zu spähn,
Und die Lerche
Aus den Wirbeln
Ihres Himmelsgesanges
Sinkt ermattet
Zum Boden wieder,
Wo sie das Nest für die Nacht gebaut.


Da geht erst die Verzweiflung an,
Da gehts in ein Verfluchen,
Da will man erst im Pfuhl die Bahn
Zur Buß und Beichte suchen.
Da fängt man an, jedoch umsonst,
Das Böse zu bereuen
Und sich vor viehscher Lust und Brunst,
Vor Sünd und Schand zu scheuen.


Ehre Vater und Mutter! Wer Vater und Mutter nicht ehret,
Sey verflucht! Vertilgt von des Himmels Angesicht. Modern
Müss' auf den Bergen sein Aas! Sein Auge hacken die Raben!
Ehre Vater und Mutter! Wer Vater und Mutter gehorchet,
Ihnen dient, sie lieb und werth hält, ihre Gebrechen
Freundlich duldet, sie pflegt im Alter, das Küssen der Krankheit
Ihnen kindlich zurecht legt – Lieben will ich den Guten,
Will ihn lohnen mit langem Leben. Sein Leben soll friedlich
Auf der Erde verwallen, sein Haupt mit silbernen Locken
Schön bekränzt in Frieden hinunter fahren die Grube.


Dem Mond gleich wechseln Zeit und Herz,
Nun wohnen andre Menschen dort,
Und andre Liebe trägt mein Sinn;
Doch blieb gefeit der Ort.


kolik tomu let,
co směl po slovensku
kámen rozprávět!


*  *  *
Me despierto asustado por la mañana.
Siento las palpitaciones de mi pecho sobresaltado.
¡Todo ha sido una ilusión, un ensueño, una ficción
entre un ladrón despiadado y un corazón palpitante
en el fondo de un zurrón.


Při pohřbu posledního mého vojína
můj vyvře hněv, má pěsť se zatíná,
já želím odchod muže dobrého,
pro něhož nový život začíná.
Při pohřbu nejvyššího emira
klid hrobu se mou tváří prostírá,
kam šel, též půjdu jednou, hlava všech,
v stín, do prachu, do prostor vesmíra.


De vuestra Fama oirá el clarín dorado,
Émulo ya del Sol, cuanto el mar baña;
Que trompas hasta aquí han sido de caña
Las que memorias han solicitado.
Alma al tiempo dará, vida a la historia
Vuestro nombre inmortal ¡oh digno esposo
De beldad soberana y peregrina!
Corónense estos muros ya de gloria,
Que serán cuna y nido generoso
De sucesión real, si no divina.


Freut, ihr Schuldner, euch deswegen,
Ja, sei fröhlich alle Welt,
Weil heut anhebt zu erlegen
Gottes Sohn das Lösegeld;
Das Gesetz wird heut erfüllt,
Heut wird Gottes Zorn gestillt.
Heut macht uns, so sollten sterben,
Gottes Blut zu Gottes Erben.


A panna hned do kola – do kola,
v důl, na horu nohu svou sází
a podzimek střechy a vývratě
dvorně jí v zástěru hází.


Jak se mi však, páni! zdá,
Jiného v tom vězí cos;
Ať se raděj každý podívá –
Rukou ale – kde má nos.


Der Marmor der Akropolis
Hoch königlich sich sehen ließ,


Jde matka, otci dítě ke rtům zdvihá,
jde dívka s větou v oku tajemnou –
všech tvář je mně jak otevřená kniha,
v ní celý život popsán přede mnou.


لعَنوا بريّاً منْ خبائِثِ ظنّهِمْ
فاللهُ يَلْعَنُ أهْلَ سوقِ العنْبَرِ
واللهِ لا أوْطأتُ ساقي سُوقَهُمْ
أبَدَ الزّمانِ فتِلْكَ سوقُ العَنْ بَري


小小茅檐数十馀
一春耕凿自如如
莫言鸡小刀无用
赢得官闲日看书


Felsina mia ti chiami: sine felle,
Boionia, poi Bononia: d'ogni bene,
e tal permutation vien da le stelle.


Délre hogy érik Szarvaskőt,
- Hol csupa erdő s bérc a föld -
Téve lovok nagy gyors útat:
Két török ottan megfúvat.


Akkor Buda nője messze kitárt karral
Fogadá vendégét nagy csók-zivatarral;
Ilda is ángyának örvend vala szintén,
Szavainak mézes csemegéjét hintvén.


Doch dieses Volk, das Ehr und Purpur schmückt,
Ist oftmals leer an Geist und wahrer Liebe;
Ich habe nichts, das Aug und Sinn entzückt,
Jedoch ein Herz voll edelmüthger Triebe;
Ein Herz, das nie der Unbestand verletzt,
Ein Herz, das dich mehr als den Erdkreis schätzt.


fires blazed bright till deep midnight,
And the guests sat in the hall,
And the Lord of the feast, Lord John of the East,
Was the merriest of them all.


Qui la cagion potresti dimandarmi
per che mi levo in collo sì gran peso,
per dover poi s’un altro scarricarmi.


Also sprach er, wieder sinkt er
In den Traum der Fieberhitze,
Tummelt mitten in der Feldschlacht
Seine Keul und Lanzenspitze.


Mein Gott! mein Herr! laß sterben,
Laß sterben mich mit Dir,
Ich muß ja doch verderben
Vor Deiner Grabesthür.
Mein Heil! mein Gott! laß leben
In Dir mich ewiglich,
Mit Dir hinüberschweben,
O Herr, nicht lasse mich!


Taccia il popol moresco, che non vuole
udir il suon delle divine tube.
L'alba colomba scaccia i corbi neri.


星似萤千点
云如鹤一双
孤吟寒不寐
落叶打空窗


gorki vai visitá-lo palmilhá-lo e à cancela
observa-o no umbroso jardim chapéu na mão
aparando no côncavo um cambiante raio
do sol que pela folhagem trémula se infiltra


Syn Boží žasl. Hněv i lítosť velká
mu srdce sevřely; on vkročil v chrám
a zvolal: „Zdaž tu každý kámen nelká,
že svatý dům se změnil v mrzký krám?


扁舟渺渺入平湖
秋叶经霜半已无
不是幽林欠残雪
为君题作剡溪图


交神有道非关我
元夜虚张太乙灯
拟学昌黎恸河华
扳援石磴多藟藤


Sous la lune, au bord des marnières,
Entre des buissons noirs et hauts,
La carriole dans les ornières
A parfois de si doux cahots !


Heia p’ra onde ó tristeza de não realizar o que quero?
Heia p’ra onde, para quê, o quê, sem o quê?
Heia, heia, heia, mas ó minha incerteza, p’ra onde?
Não escrever versos, versos, versos a respeito do ferro,
Mas ver, ter, ser o ferro e ser isso os meus versos,
Versos — ferro — versos, círculo material-psíquico-eu


أقول لأقوام رمونا بأسهم العقول
وقد حاصوا كحيص الصواهل
وراموا اندحاض النور إذ بان ساريا
بأفئدة النائين من دغل داغل
صناديد من قد فرقوا بأماكن
على وجه غبر الأرض نار الجحافل
من أهل البوادي ليس يجهل شأنهم
بظلم وعدوان وحالة غافل
قد اقترفوا فعل المساخيط إذ جفوا
وحادوا عن الغرا بفعل الرذائل
وما لهم في الفضل سهم وإنما
لذاذاتهم شهوانيات الغوائل
سيوفهم سفاكة ونفوسهم
من البعد قد أودت بنار الزلازل
وأرضهم ما فارقتها صواعق
من الظلم بل والجور بل والولاول
نساؤهم يخرجن باديات كفعل
جاهليات في قرون الأوائل
لهم أنفس شرادة وعلائق
تبعد عن مرضاة حكم الفواضل
وظلمانيات الوهم التبست بهم
إلى أن أناختهم بوادي المزابل
وأجسامهم أخشاب جهل مؤسس
مسندة لا يقمعوا بالمعاول
وقد كرهوا الطاعات في كل مشهد
لديها وقد باؤوا بخبث الشواكل
وما قبلوا الحق المؤسس بالتقى
وقد سكنوا القفر الخوالي العواطل
لهم أنفس شواقة لمساخط الإ
له وما أهدوا بنور الدلائل
ولما أراد الله ميمنة بهم
ونشر ميازيب لرحمة جاهل
تحرك منا القلب نصبو لحيهم
ونركض في قفر البوادي الهوامل
فسابقنهم بالشهب تدحضهم إلى
أن اشتبكت في الرمي فعل الهواطل
وصب عليهم من شآبيب رحمة
جداول خير في زوايا الوسائل
وأشرقت الأرجاء من نور ربها
بما قد بدا في القلب من بذل باذل
صوارم قوم أسخياء أجلة
زهاد ذوو أخلاق فعل الرسائل
تراهم يراعون الضلال وقد كانت
مراعاتهم في كيد عرك المقاتل
وقد أصبحوا بالنور يهدون لا يزا
يلون الهدى من فضل رب المنازل
تراهم قد اصطفوا نحولا صدورهم
لها جؤار من شرح نور النوافل
فسل عنا أرباب الكتائب إذ دها
هم نورنا ما طوقوا بالفضائل
وقد فاجأتهم منقدات مواقع الن
نجوم إلى أن آبوا أوبة راحل
إلى الله واستهدوا بهدي من اهتدى
وخالجهم شوقا لأعلى المنازل
لإدراك ما قد فات لما غرتهم
الطوارق وانقادوا لشد المراحل
فكم من ضجيج قد علاهم لربهم
وأزعجهم خوف الرحيل بنازل
فأنهضت الأرواح منهم لربها
وشمر منهم ساعد عن تكاسل
وقد حمدوا مسراهم إذ تسربلت
ذواتهم بالنور لا بالأباطل
وعند الصباح يحمد القوم ما سروا
ومن يغمض الحق الصدوق بباطل
وما احتاج للإعجاز إلا الذي تحد
ى بالنبوات غدوة والأصائل
وأما الذي منه اقتفى أثر الذي
اقتفاه فذاك من عيون الدلائل
على أنه في الفضل أضحى ممنطقا
بمنطقة الإسعاد سبل الجلائل
لإن اقتفى الآثار في النهى ما ير
مه إلا صديق في فعال الأقاول
فنفس اقتفاء العين أوجب حرمة
له عند أهل الفضل بين الأماثل
وأما إشاعات الأراحيق لا يجو
ز حكم بها إذ فسقهم في الأناجل
فأين تنبؤات أهل عزائم
قد استبرؤوا لدينهم من تمايل
وبعد صحاح القول انظر صدورها
أمن صوفي أم غير أهل العوامل
فأما مقامات الصوفي ففتش
ملاحظة عند الليوث البواسل
فإن لهم فيها اصطلاحات بينهم
بمدركهم كان احتكام لقائل
فقد تعطيك الألفاظ ما ليس مقصدا
لهم فاتئد لا تحكمن بالفواعل
وسلهم عما تعتقده قلوبهم
من اليقين الحق الصراح المداول
فذاك هو الحق الذي هو عمدة
لهم وسواه كم له من مماثل
ولا تعتبر من لا مسيس له بهم
فكم حكمت فيهم أسنة صائل
فإنهم قد أجهدتهم رياضة
فآبوا بأسرار كما للأوائل
فأنكرهم أهل الفتاوي وما رثوا
لمن غيبوا عن نفسهم بالآئل
فيبدو لنا العلم اللدني كما أتي
به الربانيون أهل المنازل
ويكفي علوم القوم إن كان طالبا
لها موسى إذ قد كان عين الفضائل
بإذن إله العرش أرسل طالبا
معشعشة يأتي بجذوة نائل
فحيا ويا يا له من أديب قو
م رؤوس الدائرات الكوامل
فقال فهل مسترشد يتبعكم
فأقبس مشكاة على نعت سائل
فأخبره أن ليس يستطيع ما يرا
ه من عجز التلوينات لباذل
وكيف وخبر ليس كالخبر الذي
أتيتم فهذا إحدى تلك الوسائل
وذا سر أمر الشريعيات لا سوا
ه أو غيره حقق مناط التحامل
وليس لنا علم سوى ما أتت
به الشرائع من حق وليس بباطل
فلست ترى داع إلى الله سلمت
مقالته من دون بحث مادل
وأين تراجم التواريخ عنونت
بأوصافهم بل أصمتت كل كامل
ومن عنوان التاريخ أن فلانا قد
تنكره عصر بأقوال قائل
ويذكر هذا عن مناقبهم فأي
ن من هم أسود الحق أهل اشمائل
فإن كانت الفصيا تنقصهم فما
لنا ولي في الأرض إحدى الوسائل
إلى الله نستهدي بهدي كماله
ونستمطر الأنوار نحو الجداول
لأن ما سمعنا أن داع صفت له
محاسنه من دون لمز مخاتل
إذا ما قباب الأرض أعلى على الزنا
دقة الأوباش أهل الرذائل
وقد كانت الأعصار من القوم أرصدوا
مناظرة الرؤاس بين المحافل
فمن ها هنا كان انبعاث مثارات
المذاهب في تعضيد أهل الأقوايل
ومن ها هنا علم الجدال تشعبت
موارده في الذب عن كل نافل
فهل طعن أرباب المذاهب قادح
بمن طعنوا فيه بحجة ناضل
أما إن أرباب المذاهب ما جفوا
بتعضيدهم من قلدوا في الفضائل
فكل قد استهدى بنجم إمامه
وما واحد عما تراه بغافل
ولكن إذا قمنا بتصويبهم فما
أرى الخدش يجدي أو أراه بحاصل
وإن لم تقل ما كل مجتهد مصي
ب قلنا مقالا ما أراه بطائل
تقول بأن القوم ما عثروا على
الصواب فما هم إلا في ليل جاهل
على أنهم ما عينوا مخطئا فذا
يجر إلى التشكيك فيهم بباطل
فنوقع في شبه السقاسط عقلنا
ولا تبكين فيهم بكاء التواكل
وإن لم تتقصهم فتاوي فهم هم
على الحق في كل العصور الدواخل
وأهل الفتاوي ما رأوا رأيهم لذا
ك قد أبرقوا في كل حاف وناعل
وما لهم شدوا حيازيمهم إلى
مزاراتهم يستنجدوا فيض وابل
وقد خدشوا فيما رمتهم به فتا
وي أمثالهم إذ صاروا بين الجنادل
فإن قدحوا في مثلهم فكذا سوا
هم يقدح فيهم مثل أمثال فاعل


Nechvěj se, nechvěj, u mne buď
a na mou hruď
skloň hlavu z uděšení
a slyš mé snění.


- Felséges asszonyom...! itt a bánya...! jáspis
Istenem! bizony még ráakadhat más is!
Tolcsva...! csak én tudom! ne Péter, száz arany...!
Megjött már a levél, - beh nagy pecsétje van!


Weil sie verwirrt und ungeschickt mir schreibt,
Und laut zu lachen sich vergeblich müht,
Und weil ihr feines Angesicht verblüht?
Das ist nicht gut ... Ist das vorbei, was bleibt?


O Trikolore!
Dreifarbig nicht, dreihundertfarbig bist du,
Nicht dreie sind ganz gleich im ganzen Chore.


Hned z rána spěchal ku knězi,
ten posvětil zas kosti
a do kostnice ruku dal
a čarné spálil chvostí.
Leč hrobník stále churavěl,
aniž by sen a spánek měl,
až smrt mu řekla: dosti!


el que en nuevas regiones y en extraños
mares temer no supo vez alguna;
el que, bajando a la infernal laguna
libre volvió de los eternos daños,


Jednou ztráviv noc ve zbožném bdění,
Z jitra opět časně procitne;
Rudá oken skla se v slunci mění,
Tmavá chýže zoří osvitne.
Z lože mnich skočí,
K oknu přikročí,
V tom na něho touha jakás přijde,
Že hned v zorné jitro ven si vyjde.


Virágai mellett - mit neki virágok!
Elsuhan, ellebben, le sem is néz rájok,
Végig a nagy kerten, a gyümölcsös lankán,
Le a Tisza partra cél nekűl bolyongván.
Akkor vált meg a nap csókkal a mezőtül,
Akkor ébredt a víz szerelme tüzétül;
Közepette széles, fényes égnek, habnak,
Látszott a nagy puszta keskeny zöld szalagnak.


Yo tengo en España ocho millones,
ocho millones de mendigos tengo
ocho millones que no me leen
—que me conocen por la tele del bar—
que me llaman Gloria y me sonríen cuando paso
No sé por qué.
Ocho millones de españoles
que no me dejan ser feliz.
Sí sé por qué.


Minha mulher diz que prefere ninguém mais
Do que eu para se casar, caso o próprio
Júpiter não se imponh Assim ela tem dito:
Mas o que uma mulher diz ao amante
Apaixonado deveria ser escrito
Sobre o vento e na água torrencia


On nezná Švejka! Vojáčku, vy zaspal
jste dvacet roků! Švejka, hochu, neznat!
Vždyť Švejk je nejslavnější voják vlasti,
skvost národa a celé republiky!
On nezná Švejka! Dobrou noc, vojáčku!


Doch weil' ich gern mit stillem Weh
In froher Menschen Schwarm
Und wünsche jedem guten Tag,
So herzlich und so warm.


Wenn Katzen/ Hund’ und Zanck nur weren abzuſchaffen/
So wer’ ein Stilleſtand bey Maͤuſen/ Wild’ und Pfaffen.


Wie ist so herrlich die Winternacht!
Es glänzt der Mond in voller Pracht
Mit den silbernen Sternen am Himmelszelt.


Mir spiegelt sich in jenen
Das Glück, das lockend gleißt
Und, wenn wir's unser wähnen,
Sich unserm Arm entreißt;


姑今病且死
颇愧妇恩深
但愿妇有子
皆如妇用心


Arcodnak minden izmát ismerem,
mégis a legforróbb titok nekem -
jaj, szerelem ez, jaj, ez féltékenység!


Den Corporalstock nicht!


Cosi disse egli: & molto ben risposto
gli fu da la mestissima sua donna
che non pur lui mutato di proposto
ma di luogo havria mossa una colonna
ella era per dover vincer lui tosto
anchor ch armato: & ch ella fusse in gonna
& lhavea indutto a dir: che sel Re parla
d accordo piu: che volea contentarla


Ach, milostivě promiň, pane můj.


A aquellos que os critican les espera una vida prosaica
donde solo se oirá el llanto de la mediocridad
y el crujido de dientes del materialismo
y no sabrán distinguir entre una jota una ge,
una uve y una be.


Zda strádá žitím kostnickým?
či neduh v hruď mu pad’?
či Husův vzdech a Čechů žal
má na svědomí snad?


Así la verde edad se esparce al viento,
y así las esperanzas son aleves
que tienen en la tierra el fundamento...


Imagem - 00350001


Den Maria tief im Herzen
Trug, die Selige! mit Schmerzen
Drang ein Schwert zu ihrem Herzen,
Opfer, Jesu, nimm es an!


正色忠言始是人
一毫巧令兽为邻
本心面目无难见
识此非仁即是仁


A je to zpěv, v němž oas svěžesť znívá,
v němž kvil zní těch, jež mračna písku svála,
egyptských bohů řada zádumčivá,
nádhera králů v tónech těch vždy sálá.


Mein Engel, fluche nicht der starcken Grausamkeit,
Womit des Henckers Hand dem guten Kerlen dräut;
Er handelt gegen dich in Warheit viel gelinder:
Er straft ja nur allein, du machest arme Sünder.


Na luhu kvetou už žluťáčky a chudobky bílé,
a potok jej probíhá už.
Je jitro teplé a milé.
Nad luhy modrá vznáší se obloha,
perly se rojí všemi zřídly;
k obloze vznáší se má radost,
a v závod s racky třepotá křídly
a v závod s racky křičí:
„Jaro! Slunno!“


Die Wissenschaft ist ewig wahr,
Der Mensch nur bis zum jüngsten Tag,
Er rühr' sich, wenn noch alles klar,
Was er zur jüngsten Nacht vermag.


Sie hörten sein Rufen von Stund zu Stund,
Sahn seiner Laterne Geflimmer,
Und schlugen ein Kreuz auf Brust und Mund,
Zog über den Tobel der Schimmer.
Und als die Müllerin Reisig las,
Frühmorgens an Waldes Saume,
Da fand sie die arme Gertrud im Gras,
Die ängstlich zuckte im Traume.


„Kýž ho kat na kolo vpne!“
(Zprávec kleje zadupne)
„Vždyť celého odře mne.“


Vděčně ve svou duši, hořem zprahlou líchu,
vsazuji vás jako chloubu svou a pýchu.


Roky jdou a dni se ženou,
marně jaké změny hledám,
a já tu číš otrávenou
apathicky k ústům zvedám.


خلوة القبر أشرف الخلوات
بلقاء الحبيب في الجلوات
خلوة القبر للتجرد عما
يشغل الروح عن إتم الصفات
خلوة القبر لذةٌ ونعيمٌ
لسعيد قد ذاق سرَّ الممات
خلوة القبر راحةٌ وسرور
ودخول في أشرف الجنات
حضرة تجمع المتيم فيها
أي جمع في أكمل الحالات
فهي لولا أتى لنا النهي عنها
بالتمني لها لكانت نجاتي
هي سعد لكل عبد سعيد
يترقى بها علا الدرجات
وهي سجن لكل عبد شقي
يتدلى بها إلى الدركات
ليس والله من يمت فهو ميت
إنما الموت موت هذي الحياة
كل من قام في الحياة بنفس
قام بالوهم والأسى والشتات
والذي قام بالإله فحي
بحياة الإله في الأوقات
ترك الجسم والكثائف عنه
طاهراً من خبائث الأدوات
خالعاً ما كسته منه طباع
لابساً للملابس الطاهرات


棱磳石磴倚高梯
穹谷无人绿树齐
总为古来征戍苦
宿云常傍塞垣低


Weh jenem bleichen Nazarener!
Er ſtieß Dich kalt von Deinem Thron!
Ich aber bin ſo gut wie Jener
Der Gottheit eingeborner Sohn!


龙岫层城接御沟
香车宝勒夜深游
花坊竞买千金带
绮陌皆悬五色毬


Chloe schwöret, sie liebt mich; ich glaub's nicht. »Aber sie liebt dich!«
Sagt mir ein Kenner. Schon gut; glaubt ich's, da wär es vorbei.


Mint aggódtam, hogy már ezentul
Nem lesz nekem több víg napom!
És ím bokámot ujra össze-
S kalapomat félrecsapom.


Du bist die Welt und du allein ...
und bist du Gottes, wird sie Gottes sein!


Ach! hätte mich der Lebens-Schwestern eine
umgebracht
die erste Nacht
als ich noch ohn Vernunfft und kleine
an der Mutter sog
und mein Elend nicht erwog.
Ist diß der Frommen
daß ich zu Jahren bin gekommen/
stets in Pein
und unvergnügt zu sein?
Ach Liebe! herber Nater-stich!
Ach böse Liebe/ worzu bringstu mich?


A čím tak náhle sešel starý maršal?


Hör uns, Gott, wenn wir rufen!
Wir alle deine Kinder!
Eingehüllt im Mantel deiner Liebe,
Hingelagert zu den Füßen deiner Macht,
Angeschmiegt an deine Vaterbrust:
Wir alle deine Kinder!
Vater unser!


Rimirandosi innanzi quasi irato,
con una spada che in man tenea
da ogni parte si facea far lato.


Es war, mein Seel! wohl mehr Hallo,
Mit Bathseba zu liebeln,
Und ihren armen Hahnrei so
Zur Welt hinaus zu bübeln.« –


A což ta matka babice?
a což ta dcera hadice? –
Hoj! vyjí čtyři vlci v lese,
každý po jedné noze nese
ze dvou ženských těl.


Forchtlos nu für der reu zu sein,
die uns zu spat doch bald erschleichet,
soll meine wahl nicht auf den schein,
sondern recht nützlich sein bereichet.
»wer seine freiheit gibt dahin
um stands und um gesichts gewin,
der kaufet ein pferd zu prachtieren,
darauf er schimpflich mag verlieren.«


I Jindřich Bavor s Fridrichem
zde z Hohenzollern stál,
jenž z Norimberských kupců tyl
a po koruně plál.


Cobre a minha caridade e a minha fé
A vontade de morrer e também a de viver
Estende-te sobre o colorido das paisagens
Interpõe-te na minha respiração e no meu pestanejar
Cobre-me desde o início da minha concepção


Du nickst so traurig! Wiedergeben
Kann ich dir nicht die Jugendzeit –
Unheilbar ist dein Herzeleid:
Verfehlte Liebe, verfehltes Leben!«


A na pokraji lesa Roháč stál
v svém mysliveckém, šerém oděvu,
na hlavě širák maje zelený,
na němž se péro skvělo sokolí,
přes plece brašnu nesa loveckou
a dlouhou, šedohnědou ručnici.
On vždy nás u lesa tam vítával
a blyštěl jiskrnýma zrakoma
a skrze černý, krásný plnovous
mu bílé zuby divně svítily.
Neb vždy se usmíval, když vítal nás.


Cuando con mil colores divisado
viene el verano en el ameno suelo,
el campo hermoso está, sereno el cielo,
rico el pastor, y próspero el ganado,
Filomena por árboles floridos
da sus gemidos;
hay fuentes bellas,
y en torno de ellas
cantos suaves
de ninfas y aves.
Mas si Elvinia de allí sus ojos parte,
habrá contino invierno en toda parte.
Cuando el helado cierzo de hermosura
despoja yerbas, árboles y flores,
el canto dejan ya los ruiseñores,
y queda el yermo campo sin verdura,
mis horas son más largas que los días;
las noches frías,
espesa niebla
con la tiniebla
oscura y triste
el aire viste.
Mas salga Elvinia al campo y por doquiera
renovará la alegre primavera.
Si alguna vez envía el cielo airado
el temeroso rayo o bravo trueno,
está el pastor de todo amparo ajeno,
triste, medroso, atónito y turbado.
Y si granizo o dura piedra arroja,
la fruta y hoja
gasta y destruye,
el pastor huye
a paso largo,
triste y amargo.
Mas salga Elvinia al campo, y su belleza
desterrará el recelo y la tristeza.
Y si acaso tañendo estoy o cantando
a sombra de olmos o altos valladares,
y están con dulce acento a mis cantares
la mirla y la calandria replicando;
cuando suave espira el fresco viento,
cuando el contento
más soberano
me tiene ufano,
libre de miedo,
lozano y ledo,
si asoma Elvinia airada, así me espanto
que el rayo ardiente no me aterra tanto.
Si Delia en perseguir silvestres fieras,
con muy castos cuidados ocupada,
va de su hermosa escuadra acompañada,
buscando sotos, campos y riberas,
napeas y hamadríades hermosas
con frescas rosas
le van delante;
está triunfante
con lo que tiene.
Pero si viene
al bosque donde caza Elvinia mía,
parecerá menor su lozanía.
Y cuando aquellos miembros delicados
se lavan en la fuente esclarecida,
si allí Cintia estuviera, de corrida
los ojos bajara avergonzados,
porque en el agua de aquella transparente
y clara fuente,
el mármol fino
y peregrino
con beldad rara
se figurara,
y al atrevido Acteón, si la viera,
no en ciervo, pero en mármol convirtiera.
Canción, quiero mil veces replicarte
en toda parte,
por ver si el canto
amansa un tanto
mi clara estrella,
tan cruda y bella.
Dichoso yo, si tal ventura hubiese,
que Elvinia se ablandase o yo muriese.


Dívka sáhla po kytaře,
Divné písně pěje –
Duše Polákova se co
Vlna v moři chvěje;
Píseň zvučí, jakoby to
Pěla rajská húry –
Ale přes tvář Polákovu
Honějí se chmúry.


Hadd járjak széjjel én! tartván itéletet
A bűnös álomban fekvő világ felett,
Melyet nem ébreszt más, csak a rátört veszély;
De mig egész világ, rosz s gyáva megijed:
Ösmerj fel engem, - és álld meg bátran helyed.
Légy éber, hű s igaz, - légy férfiú, - s ne félj!


Plus de fracas sonore aux parois des abîmes ;
Des rires, des bruits vils, des cris de désespoir.
Entre des murs hideux un fourmillement noir ;
Plus d'arceaux de feuillage aux profondeurs sublimes.


und aus des Dornenkranzes bitterem Hohne
erblüht der Liebe rote Rosenkrone.


Haller der Große hier weiht' er den Musen sechs glückliche Jahre.
Siehst du das Laubkabinet unter den Linden am Teich?
Dort hat, beim Schimmer des Mondes, Alpina die göttliche Nymphe,
Dankbar dem Liebling die Stirn mit Immortellen bekränzt.


Товарищи,
не поддавайтесь паникОна
делает обыкновенно
из мухи слонИ вот следствие этогНо
и востро держите ухо,
чтоб из слона
не получилась мухСледствие этого такоБез всякой паники,
но и не зря резво,
идите на фронт —
хладнокровно и трезв


Polibek Tě nepustí
v náruč bouři, hněvu,
ba, ten tě i donutí
v žalosti ku zpěvu!


Chi mi parla dell'anima? Un impuro
ladro, forse, o un abate incipriato?
L'anima è morta ed io ne son sicuro.


Eslavo con respecto a la palmera,
alemán de perfil al sol, inglés sin fin,
francés en cita con los caracoles,
italiano ex profeso, escandinavo de aire,
español de pura bestia, tal el cielo
ensartado en la tierra por los vientos,
tal el beso del límite en los hombros.
Mas sólo tú demuestras, descendiendo
o subiendo del pecho, bolchevique,
tus trazos confundibles,
tu gesto marital,
tu cara de padre,
tus piernas de amado,
tu cutis por teléfono,
tu alma perpendicular
a la mía,
tus codos de justo
y un pasaporte en blanco en tu sonrisa.
Obrando por el hombre, en nuestras pausas,
matando, tú, a lo largo de tu muerte
y a lo ancho de Un abrazo salubérrimo,
vi que cuando comías después, tenías gusto,
vi que en tus sustantivos creció yerba.
Yo quisiera, por eso,
tu calor doctrinal, frío y en barras,
tu añadida manera de miramos
y aquesos tuyos pasos metalúrgicos,
aquesos tuyos pasos de otra vida.
Y digo, bolchevique, tomando esta flaqueza
en su feroz linaje de exhalación terrestre:
hijo natural del bien y del mal
y viviendo talvez por vanidad, para que digan,
me dan tus simultáneas estaturas mucha pena,
puesto que tú no ignoras en quién se me hace tarde
diariamente,
en quién estoy callado y medio tuerto.


ظـالـم يامن قـلاني
في الهـوى وحدي رمـاني
أكتوي بالنـار جَـوْراً
ثـم يشكـو من بـلاني
في ضرام العـشق أذوي
من يـراني قـد يعـاني!
مادرى هَـمّي حبيبـي
ويـلهُ من مسـتـعـان
لا تُـرَوّعْنـي بـهجـر
فالـنوى غـمّا سـقاني
فلئنْ سلَّـمْتُ روحـي
لا تـبالـغ في امتهـاني!
تاه دمعي، فوق خـدي
جـارياً، هَـمْساً دعـاني
اِصْطَـبرْ، واصلْ، تجاوزْ
كـلَّ ألـوان الـهـوان
موحشي رفـقاً بحـالي
عَـلَّ خـطباً مـا دهـاني
اصـغ وارحم قلب شاكٍ
حسـرةً، يامن شـجاني
لا تصـدق قـول واشٍ
فعـلهُ مـا هَـمَّ شـاني
كـاذبٌ، نـذلٌ، وضيعٌ
ليـتهُ عـدلاً شـكـاني
لِمَ قـلبي، بعدُ عقـلي
فـوق جهـدي حَـمَّلاني؟
إنَّ عـقلي، ثم قـلبـي
منـك دومـاً حـذراني!
أسعـداني قبـل حـين
ثـم سَـهْواً سلّـمَـاني
للردى طـوْعاً فهَوْنـاً
وبـحبـي عـذبـانـي
جاحـدٌ، نِـدٌّ،فـؤادي
أيُّ جِـنّ فـيك جـان؟
يارفاقي في الـهوى مَهْـ
ـلاً، عداني من جـفاني
لـمْ يُقـدّرْ صَفْوَ ودّي
حيث بالبَخْـس اشـتراني
مـالـه عـني بديـلٌ
جـئتُ عَـدْواً، في الأوان!
مؤنسي في الـود، أسرعْ
منـك وجْـدٌ، اعـتراني
صالحيني منيتـي في الـ
ـعمر يـوما من زمـاني
شاركيني وحـدتي حتْـ
تى أرانـي في الجِـنـان
واجْرِ خُذْ، في القلب بيتاً
لا تكن، في الحب ثـان!


Das war vor etwa hundert Jahren,
Daß die Bourgeois »Anarchisten« waren,
Die ohne historische Bedenken
Die »Anarchisten« von heute henken.


Učenost, zámožnost muže a ženy
samotná nepřidá nikomu ceny.
Víra a nábožnost se ctností hrdinnou
vzdělancům musí být zásluhou jedinou.


LUCIFER
Ne bántsd e titkot profán kandisággal,
Ha így rendelte e város bölcs tanácsa.


乌衣巷口问王家
池籞轻风一驻霞
抹𢫬长安春色里
南来犹忆曲江花


Sie trägt den Eimer der verflachten Lumpen,
Mit Beifallstränenflut ihn voll zu pumpen.


Königin der Seraphinen,
Oberste der Cherubinen,
Herzogin der Märtyrer,
Fürstin aller Beichtiger,
Aller Heilgen und Jungfrauen,
Die dem Lamme sich vertrauen.


Cesta se zahnula – před ním hřbitov.
Veliký, nepřehledný jest.
Ohrada, brána z kamene, dřeva.
Stvořil ji ušlechtilý duch
jak i ten kříž velký ve volném středu.
Sta a sta rovů sřaděno,
tu a tam se jmény, většina bez nich,
zvedá se nad hroby v pořádku,
v pozoru věčném. Nehybné pluky.
Zarostly k nim už pěšiny,
zarostly podél nich i rovy.
Jako ta cesta po stráni
zarostl hřbitov kvítím a kvítím.
Tu svítí zlatá třezalka,
tu zase chrpa, kopretin zástup,
tam bílý jetel medový,
krvavé drobné karafiátky,
slzičky Panny Marie,
tu hoří vlčí mák a všude,
všude a všude oddýchá
hustými trsy mateřídouška.


Aha! tuším již, co myslíš asi,
ale nevím toho jistě přec...


A dnes jest Čechu zas, jak vyštván, znovu
by uchopit měl berlu vyhnancovu,
být bez vlasti zas, psancem v světě tom,
a jen zář hvězdnou vánoční mít strom...


A děťátka se v slzách smějí
přes vonné lípy květný lem,
a dole rtíky v jednom znějí
polibků sladkých ševelem.


Nerovnou cestou půjdu – – – Hvězdy budou spát.
Jak bílé přeludy mne strašit budou závrať, únava a šílenství.
Vítr a tma mne zlíbají, propast se nepřestane na mne smát,
ptáci mi řeknou svoje sny a noc svá tajemství.


فُتَّ الوَرى فَعَلامَ ذا الإِجهادُ
وَبِبَعضِ سَعيِكَ تُحرَزُ الآمادُ
قَد فَتَّ في الأَعضادِ هَذا المُرتَقى
وَتَفَتَّتَت مِن دونِهِ الأَكبادُ
في كُلِّ يَومٍ أَنتَ بالِغُ سُؤدُدٍ
لَم تَدرِ كَيفَ طَريقُهُ الأَنجادُ
تَزدادُ مَجداً لَيسَ يُعرَفُ كُلَّما
قالَ الوَرى لَم يَبقَ ما تَزدادُ
وَمَناقِباً مِن دونِها وَبِمِثلِها
تَكبو المُلوكُ وَتُكبَتُ الحُسّادُ
جُمِعَت لِغَلّابِ اليَدَينِ عَلى العُلى
تَعنو لِسَورَةِ عِزِّهِ الأَمجادِ
نَدبٌ إِذا ما هَمَّ أَن يَلقى عِدىً
لَم يَثنِهِ عَدَدٌ وَلا اِستِعدادُ
مِن أُسرَةٍ شوسٍ إِذا سُئِلوا النَدى
جادوا وَإِن صَنَعوا الصَنيعَ أَجادوا
مِن كُلِّ صَعّادٍ إِلى رُتَبِ العُلى
دَرَجاتُهُ أَبَداً ظُبىً وَصِعادُ
وَرّادِ أَحواضِ المَنونِ إِذا طَغَت
وَالدُهمُ مِن عَلَقِ النَجيعِ وِرادُ
فَخَروا بِما شادوا فَمُنذُ بَدا لَهُم
مَجدُ المُظَفَّرِ أَهمَلوا ما شادوا
وَإِذا الفَتى هَبَطَت بِهِ أَفعالُهُ
لَم تُعلِهِ الآباءُ وَالأَجدادُ
كَفَّ العِدى وَكَفى العِداءُ مُؤَيَّدٌ
يَثني الأُلوفَ بِذِكرِهِ الآحادُ
لِجُيوشِهِ مِن رَأيِهِ وَمَضائِهِ
وَإِبائِهِ يَومَ الوَغى أَمدادُ
فَليَيأَسِ الأَعداءُ أَرضاً ذادَهُم
عَنها طِعانٌ صادِقٌ وَجِلادُ
فَعَلى الشَآمِ سُرادِقٌ أَوتادُهُ
بيدُ الظُبى وَلَهُ القُنِيُّ عِمادُ
كادوا الهُدى فَأَدالَ خَوفُكَ مِنهُمُ
حَتّى لَقَد سَكَنوا الكُدا أَو كادوا
كانوا جِبالاً مُثَّلاً وَكَأَنَّهُم
في ذي الزَعازِعِ إِذ عَصَفنَ رَمادُ
قَصُرَت رِماحُ الخَطِّ في أَيديهِمُ
وَنَبَت سُيوفُ الهِندِ وَهيَ حِدادُ
مُذ جاشَ بَحرُكَ وَاِعتَلى آذِيُّهُ
نَضَبَت بِحارُ الإِفكِ فَهيَ ثِمادُ
لَولاكَ ما اِنقَمَعَ النِفاقُ وَلا وَرَت
لِلدينِ مِن بَعدِ الكُبُوِّ زِنادُ
بِكَ عادَ سَيفُ الشِركِ مَفلولَ الشَبا
وَغَدَت قُوى الإِسلامِ وَهيَ شِدادُ
وَمَتى دَهِمتَ الرومَ في أَوطانِهِم
صَبَحَتهُمُ الدَهماءُ وَهيَ نَآدُ
بِحَوامِلِ الآسادِ آسادِ الوَغى
لَم يوهِها التَأويبُ وَالإِسآدُ
وَلَهُم مَتى لا قَوكَ يَومٌ بَعدَهُ
لا تَلتَقي الأَرواحُ وَالأَجسادُ
فَليَحذَروا مَلِكاً تَخَلَّت عَنوَةً
لِسُطاهُ عَن أَجَماتِها الآسادُ
هَل لِلأَراوي مَصحَرٌ مِن بَعدِما
سَمِعَت بِأُسدِ الغابِ كَيفَ تُصادُ
سَيفَ الإِمامِ عَلَوتَ ما لَم يَرقَهُ
أَمَلٌ وَشِئتَ فَلَم يَفُتكَ مُرادُ
وَلَكَ العَزائِمُ لا يُبِلُّ جَريحُها
وَلِغَيرِكَ الإِبراقُ وَالإِرعادُ
ذُلُقاً إِذا نَحَتِ العَدُوَّ فَإِنَّما
بَينَ الحُتوفِ وَبَينَها ميعادُ
سَكَنَت لِصَولَتِكَ الرِياحُ مَهابَةً
وَتَزَعزَعَت مِن خَوفِكَ الأَطوادُ
فَشِمِ السُيوفَ فَطالَما جَرَّدتَها
حَتّى لَقُلنا ما لَها أَغمادُ
وَأَقِم فَقَد قامَت لِبَأسِكَ هَيبَةٌ
لَم يَخلُ مِنها في الأَنامِ فُؤادُ
وَسَرَت هُمومُكَ فَالإِقامَةُ رِحلَةٌ
وَالسِلمُ حَربٌ وَالرُقادُ سُهادُ
فَثَواءُ رَحلِكَ عِصمَةٌ أَنّى ثَوى
أَبَداً وَكَفُّكَ لِلعَدُوِّ جِهادُ
ما أَحرَقَت نيرانُهُم وَشَرارُها
عالٍ فَكَيفَ تَروعُ وَهيَ رَمادُ
رَكِبوا سَبيلَ الغَيِّ حينَ بَدَت لَهُم
وَلَقَد رَأَوا سُبُلَ الرَشادِ فَحادوا
وَعَلى الظِبى إِرشادُ مَن لَم يَثنِهِ
فيما مَضى عَن غَيِّهِ إِرشادُ
حَقَدوا فَمُذ أَسكَنتَ بَينَ ضُلوعِهِم
خَوفَ اِنتِقامِكَ ماتَتِ الأَحقادُ
وَأَراكَ تَغمُرُهُم بِصَفحِكَ بَعدَما
كَثُرَت بِبابِكَ مِنهُمُ القُصّادُ
خافوا الرَدى فَنَحَوا هُماماً عِندَهُ
يُجدي وَيُردي الوَعدُ وَالإيعادُ
وَهَدَتهُمُ النَكَباتُ مِن بَعدِ العَمى
يا طالَما جَرَّ الصَلاحَ فَسادُ
قَطَعوا القِفارَ وَنورُ وَجهِكَ في الدُجى
هادٍ لَهُم وَرَجاءُ قُربِكَ زادُ
أَرهَبتَهُم حَتّى تَحَقَّقَ مَن نَأى
أَن لَيسَ يُنجي مِن سُطاكَ بِعادُ
وَعَفَوتَ حَتّى لَو رَجا غُيّابُهُم
ذا العَفوَ وَدّوا أَنَّهُم شُهّادُ
هَذا اِبنُ جَرّاحٍ أَتاكَ وَهَل لِمَن
أَقصَيتَهُ إِلّا إِلَيكَ عِوادُ
فَأَجِب بِفَضلِكَ مَن دَعاكَ فَلَم يَزَل
لِلعَفوِ عِندَكَ مَبدَأٌ وَمَعادُ
قابِل بِرَأفَتِكَ اِعتِذارَ مُساوِرِ
إِنَّ المَعاذِرَ لِلذُنوبِ حَصادُ
قَد يَكهَمُ العَضبُ الجُرازُ وَحَدُّهُ
ماضٍ وَيَكبو الطِرفُ وَهوَ جَوادُ
يا عُدَّةَ الإِسلامِ مَن ذا يَشتَكي
ظَمَأً وَعِدُّكَ لِلعُفاةِ عَتادُ
كَم قُدتَ في رِبقِ الجَميلِ مَصاعِباً
لِسِواكَ لا تَعنو وَلا تَنقادُ
عاذَت بِحَضرَتِكَ المُلوكُ وَلاذَتِ ال
فُقَراءِ فَاِجتَمَعَت بِها الأَضدادُ
أَضحى مَحَلُّكَ جامِعاً وَمُفَرِّقاً
فَالحَمدُ يُحرَزُ وَالثَراءُ يُبادُ
تَحوي العَلاءَ بِهِ فَتَمنَعُ نَيلَهُ
وَالمالُ ساعَةَ يُستَفادُ يُفادُ
يَفديكَ أَهلُ مَمالِكٍ هَضَباتُها
في جَنبِ ذا المُلكِ الأَشَمِّ وِهادُ
نُعمانُ هَذا العَصرِ أَنتَ وَإِنَّني
في حَيثُ يَنتَسِبُ القَريضُ زِيادُ
لا يَلفِتَنَّكَ عَن ثَنائي لافِتٌ
فَلِكُلِّ قَولٍ ما عَداهُ نَفادُ
وَاِسمَع لِمُحكَمَةِ النِظامِ حُلِيُّها
دُرَرُ الثَنا وَجِلائُها الإِنشادُ
وَاِشفَع بِها تِلكَ القَلائِدَ إِنَّها
مِن خَيرِ ما تُزهى بِهِ الأَجيادُ
وَاِقتَد بِما أَسدَت يَداكَ مَدائِحاً
لَولاكَ لَم يُملَك لَهُنَّ قِيادُ
أَنّى أَمُدُّ يَداً إِلى طَلَبٍ وَلي
مِن جودِ كَفِّكَ طارِفٌ وَتِلادُ
وَاِسعَد بِهِ عاماً سَحائِبُ يُمنِهِ
هُطُلٌ وَكَوكَبُ سَعدِهِ وَقّادُ
لا زالَ عَنّا ظِلُّ مَن أَيّامُنا
مِن حُسنِها في ظِلِّهِ أَعيادُ
وَأَقامَ هَذا المُلكُ أَخضَرَ لائِذاً
بِفِنائِهِ الوُرّادُ وَالرُوّادُ
وَحَيِيتَ لِلأَدَبِ الَّذي أَحيَيتَهُ
فَنَفاقُهُ إِلّا لَدَيكَ كَسادُ


Alle Fragen des Erstaunens
Ueber ihr verändert Wesen,
Die an Lilialinda früher
Ich schon richten wollte, hatte
Durch abwehrende Gebärden
Sie erstickt mir. Eben wollt' ich
Nochmals heilig ihr betheuern,
Daß es ja nur heiße Liebe,
Die ich fühlte, die mich triebe,
Sie, die Göttliche, zu heuern:


Nyílik körűlem itt-ott egy virág,
Nézek busúlva, szívszakadva rá,
Mert harmat reszket mindenik felett.
Nézek busúlva, szívszakadva rá,
Azt gondolván: a harmatos virág
Felémtekintő könnyező szemed.


Ještě zem se chvěje širá válečnými vozy,
ještě násilí meč rudý lidstvu zkázou hrozí –
voji český, kde tvůj přístav, ochrana tvá příští
proti proudu, který dosud o tvůj val se tříští?


Abandoné las sombras,
las espesas paredes,
los ruidos familiares,
la amistad de los libros,
el tabaco, las plumas,
los secos cielorrasos;
para salir volando,
desesperadamente.
Abajo: en la penumbra,
las amargas cornisas,
las calles desoladas,
los faroles sonámbulos,
las muertas chimeneas,
los rumores cansados;
pero seguí volando,
desesperadamente.
Ya todo era silencio,
simuladas catástrofes,
grandes charcos de sombra,
aguaceros, relámpagos,
vagabundos islotes
de inestables riberas;
pero seguí volando,
desesperadamente.
Un resplandor desnudo,
una luz calcinante
se interpuso en mi ruta,
me fascinó de muerte,
pero logré evadirme
de su letal influjo,
para seguir volando,
desesperadamente.
Todavía el destino
de mundos fenecidos,
desorientó mi vuelo
—de sideral constancia—
con sus vanas parábolas
y sus aureolas falsas;
pero seguí volando,
desesperadamente.
Me oprimía lo fluido,
la limpidez maciza,
el vacío escarchado,
la inaudible distancia,
la oquedad insonora,
el reposo asfixiante;
pero seguía volando,
desesperadamente.
Ya no existía nada,
la nada estaba ausente;
ni oscuridad, ni lumbre,
—ni unas manos celestes—
ni vida, ni destino,
ni misterio, ni muerte;
pero seguía volando,
desesperadamente.


Habla de libertad y de progreso,
y es soldado, con fe falsa o sincera,
de esa tropa que lleva por bandera:
error, superstición y retroceso


Von allem deinem Stahlgeschmeide
Der Panzer ist's, den ich beneide,
Der deine Brust gefangen hält,
Wenn Lieb' und Muth sie strebend schwellt.


Ať křídla věků bouřně šumí,
on tiše vlaje kolem chat
a dvorů, samot tam, kde v rumy
se rozpad mnohý pyšný hrad.
Ó vesele a jaře v kraj
zelený prapor vlaj a vlaj!


“A király vágyott kezedre,
S külde engem, hogy vigyek hírt,
Igaz-e, hogy szép vagy? Ó szép,
Szívem ellenállni nem bírt.
Megigézett ajkad, arcod,
Szemöldöd mosolygó íjja,
Mindent elfeledtem, azt is,
Mi lesz e feledség díjja!


أيامن شأنه ستر العيوب
ويامن دأبه غفر الذنوب
تفضل يا إلهي مثل ما قد
تفضلت باصلاح القلوب


In der Saiten Wonnespiel,
Wenn sie Laura! hallen.


Oft noch fällt er, stehet immer wieder auf,
Juchhe! juchhe!
Endlich lernt er doch den Schlittschuhlauf,
He didel dum! Schlittschuhlauf, he didel didel de!


Ist Töffels Frau nicht klug, ja fast gelehrt?
Und denkt ihr Mann nicht elend und verkehrt?
Ein Jeder spricht: Sie kann ja nichts dafür!
Wünscht Töffel nicht sich sehnlich einen Erben?
Und wird mit ihm nicht Töffels Stamm ersterben?
Ein Jeder spricht: Da liegt die Schuld an ihr!


Jak dlouho budeš v schráně svojí sníti?
Ne darmo našich drahokamů pálá
třpyt v obrubě tvé; v háravém jich plání


e non però temente e non sicuro,
perché i tormenti miei richiedon morse
d'ogni qualunque gran martir più duro.


U okna v slzách k hvězdám
jeptiška hleděla,
kol ní sen lásky sladký
noc jarní šuměla;
vše slastí lásky vřelo,
květ líbal ve snu květ,
jen v její svadlém srdci
ten krásný umřel svět.


登楼触目皆诗料
难写风烟尽笔端
不但绿阴晴后好
亦便山色雨中看


Nuž, trýzni dál a škubej a v mé tělo
svých jehel mučitelství zabodni;
jak pole, v něž sto rýčů tvrdě vjelo,
tak úderem svých ran mne zúrodni!


¡Qué pareja tan hermosa
esta nuestra, Contemplado!
La mirada de mis ojos,
y tú, que te estoy mirando.
Todo lo que ignoro yo
te lo tienes olvidado;
y ese cantar que me buscan
las horas, sin encontrarlo,
de la mañana a la noche,
con blanquísimo estribillo,
tus olas lo van cantando.
Porque estás hecho de siglos
me curaste de arrebatos;
se aprende a mirar en ti
por tus medidas sin cálculo
—dos, nada más: día y noche—
gozosamente despacio.
No quieres tú que te busquen
los ojos apresurados,
los que te dicen hermoso
y luego pasan de largo.
No ven. A ti hay que mirarte
como te miran los astros,
a sus azules mirandas
serenamente asomados.
Tú, Lazarillo de ojos,
llévate a estos míos; guíalos,
por la aurora, con espumas,
con nubes, por los ocasos;
tú solo sabes trazar
los caminos de tus ámbitos.
Con las señas de la playa,
avísales de la tierra,
de su sombra, de su engaño.
A tu resplandor me entrego,
igual que el ciego a la mano;
se siente tu claridad
hasta en los ojos cerrados,
—presencia que no se ve—,
acariciando los párpados.
Por tanta luz tú no puedes
conducir a nada malo.
Con mi vista, que te mira,
poco te doy, mucho gano.
Sale de mis ojos, pobre,
se me marcha por tus campos,
coge azules, brillos, olas,
alegrías,
las dádivas de tu espacio.
Cuando vuelve, vuelve toda
encendida de regalos.
Reina se siente; las dichas
con que tú la has coronado.
¡De lo claro que lo enseñas
qué sencillo es el milagro!
Si bien se guarda en los ojos,
nunca pasa, lo pasado.
¿Conservar
un amor entre unos brazos?
No. En el aire de los ojos,
entre el vivir y el recuerdo,
suelto, flotando,
se tiene mejor guardado.
Aves de vuelo se vuelan,
tarde o temprano.
Los ojos son los seguros;
de allí no se van los pájaros.
Lo que se ha mirado así,
día y día, enamorándolo,
nunca se pierde,
porque ya está enamorado.
Míralo aunque se haya ido.
Visto o no visto, contémplalo.
El mirar no tiene fin:
si ojos hoy se me cerraron
cuando te raptó la noche,
mañana se me abrirán,
cuando el alba te rescate,
otros ojos más amantes,
para seguirte mirando.


Zachtělo se ovčáku, zachtělo se zlata,
duše jeho lakotou nezřízenou jata.


Nech třeba slunce na kabát nám sletí
a hvězdy svítí s dvojích náramnic,
když nejsou hvězdy v mozku ladné spleti,
na šatě nejsou nic!


Diß alles stinckt mich an/ drumb wündsch ich mir den Todt!
Weil nichts wie schön vnd starck/ wie reich es sey/ kan stehn
Offt/ eh man leben wil/ ist schon diß Leben hin.
Wer Schätz' vnd Reichthumb sucht: was sucht er mehr alß dunst.
Wenn dem/ der Ehrenrauch entsteckt die Phantasie.
So traumt jhm wenn er wacht/ er wacht vñ sorgt im traum.


¡Oh, tú, que comes con ajenas muelas,
mascando con los dientes que nos mascas,
y con los dedos gomias y tarascas
las encías pellizcas y repelas;


Až ji opět zastavím,
zpříma zas se postavím,
ty mé katy do jednoho
šlehem vtipu oslavím...


Sol da Cristo Gesù ricorre e spera
Soccorso aver nell'ultima partita
Del giorno estremo ch'è vicino a sera.


vykvetla jediná, bělostí zářící bledule,
tichá a smutná jak jeptiška.
Celý les něžně,
s láskou a hlubokou vřelostí


Der Berg war frisch ein Blätterkranz,
Die Apfelbaumäste voll Blüten sich bogen,
Der Maimond kam weiß wie zum Tanz hergeflogen.


Ephraïm, Manassé, Galaad, sont à moi,
Jacob, mon bouclier, est l'appui de ma tête.


Ma quando avien che sì me ne allontani,
l'amene Tempe e del re Alcinoo li orti
che puon, se non parermi orridi e strani?


In Nacht zu sinken wie des Meeres Wogen,
Drauf Sonnenglanz, Goldwimpel, reiche Fracht,
Gesang und Schwäne tagesüber zogen –
Die Zeit ist um, ihr Recht will auch die Nacht!


So ist mein Lieb mir zugetan!
So bin ich ihme, was ich kann!
So mußt du sein, willst du zu ihm,
Wie Cherubim und Seraphim.


Nunca salían del humilde templo
donde alguien que ignoré los levantó
sobre un altar, como sencillo ejemplo
de alguna alma que entonces floreció.
Nunca salían del humilde templo,
y empolvados mi espíritu los vio
por días y por días. Los contemplo
sobre su altar que al fin envejeció.
Me parecían pájaros de pena,
cautivos, con sus alas de verbena
caídas en sonámbula quietud.
Con sus alas de alondras empolvadas,
y en los ojos estrellas apagadas
y en sus manos tristísimo laúd.


Ach, jsem ještě malý, a již mám k učení,
Měj pak se mnou ještě trošíčku strpení!


Walt Whitman v Louisianě zřel jej kvésti.
Já v Čechách zřím jej – tentýž boží vzrůst!
Táž velká rozloha a její náplň štěstí,
táž radost ve stech jeho ratolestí,
táž chtivost paží, chlopní, dásní, úst!


Co zní tak toužně večerem,
že slzou oko se zalívá?
To bílá labuť v jezeru,
pohřební píseň sobě zpívá.


Chci, abys zřel, jak plní kalné pěny
ve říši Plutově, zde těmi hady
jsou mnohem čistší; viz pak další stěny,


家在香城溪水边
冠霞飞阁切云烟
从军乐事犹吾土
底用销忧赋仲宣


Skonejši žaly
kouzlem své něhy,
bídu i pýchu,
propasti hříchu,
srovnej, jak halí
všecko tvé sněhy.


La vergine a fatica gli rispose,
interrotta da fervidi signiozzi,
che dai coralli e da le prezïose
perle uscir fanno i dolci accenti mozzi.
Le lacrime scendean tra gigli e rose,
là dove avien ch'alcuna se n'inghiozzi.
Piacciavi udir ne l'altro canto il resto,
Signor, che tempo è omai di finir questo.


Das Grab der Männer lag bergab
Am Strand, wo's einen Sandfleck gab,


Von der Königshalle bis zum Kerker
Ist die allgemeine Losung Leid;
In dem Strohdach und im goldnen Erker;
Dort in Lumpen, hier im Feyerkleid.


梅梁巢已空
去此复何从
勿惮归飞远
冰霜不尔容


Aqui jaz Delio
Terno, e vencido,
Sem de Cupido
Premio alcançar:


A hudba hřímá přes vsi, města,
přes vody, s kopců, do letu –
a slavný úřad v udivení,
že nedal k hudbě paletu.


Orlando appunto a Montalban giugnea,
quale era stato per molti paesi,
e rivedere il suo cugin volea;
e Ricciardetto e lui truova sospesi.
Rinaldo poi d'Astolfo gli dicea:
or questo par ch'al conte molto pesi,
ché in Agrismonte stato era di Buovo,
e non sapea di questo caso nuovo.


Nim uns das steinern Hertz doch ab,
Regier uns sanfft durch deinem Stab',
Auff daß wir Christlich leben
Und tragen Scheü,
Doch stets dabei
Nach deinem Reiche streben.


	Eran nel palco certe assaccie fesse
sopra la testa mia fra trave e trave,
onde calcina parea che cadesse:


Hasta en mi tierno rostro aquel tributo
que dan mis ojos, invisible mano
de sombra o de aire me lo deja enjuto,


e a luz desnecessária
entrega-se à noite
e o absinto de Netuno
afoga-nos em humores


Hundido en sábanas tibias
de blancura acogedora,
pongo a punto mi velero
distribuyendo la carga.
Los recuerdos en cubierta
con mi sentimiento a flote,
balancearán las estrellas
que ya asoman en el techo.
Cuando decida el cansancio
virar a la nada el rumbo,
cada temor de a diario
desnudará su importancia.
Se entregará al abandono
mientrasme interno en la noche
cualquier deseo dudoso
de zafarrancho pirata.
Todo se hará transparente
cuando se ausente la luz.


Wir ſingen. Fillis ſpielt die Floͤten
den Schall merkt Sie und ich allein.
Laß/ Fillis/ laß dein Fingern ſeyn/ ſonſt wirſtu mich durch Sehn-ſucht toͤdten.
Soll aber ich die Laute ſchlagen/ ſo wil ich wol ein Stuͤkkgen wagen.


Tímidamente pregunto
por mi carne de nardo
a los hondos espejos de la noche,
en la soledad de las alcobas.
Como ríos inmóviles, naciendo de improviso,
la imagen desolada me devuelven,
en un oscuro grito sumergido:
(Mi quebrada cintura, el amplio abrazo,
que sostienen mis hombros;
mis duros besos, la mirada
de doliente tigresa
y este mi vientre estéril
que soporta su brío de mar encadenado.)
Los encajes marchitan sus frescas azucenas
entre olor de manzanas;
y los oscuros cuencos que contendrán mis senos
se esparcen como rosas quemadas en la espera.
¿Qué tonos violentos, qué descrinados potros
romperán con sus cascos mis helados cristales,
mi azorado silencio,
mi soledad, poblada de nieblas y rubores?
Me siento desvelada por manos de ceniza,
recorrida por tristes miradas compasivas,
evitada por sauces y ríos vigorosos
a quienes doy mi blanco desnudo palpitante.
Lejanas voces claman.
Cuerpos, como montañas, se golpean, se funden,
y su lava se vierte
sobre la vida ávida, fecundando sus brotes...
Rompen ríos de sangre sus oscuras cortezas,
y entre bosques, se buscan
y mezclan sus furiosos caudales enemigos
elevando a los cielos sus sangrientos despojos.
Y yo, sola, me busco
entre espejos siniestros;
sin encajes ni lágrimas, con mi triste desnudo
—¡Oh fealdad doliente!—,
saltándome a los labios
como un perro, en la triste soledad de mi alcoba...


Ich kann nicht mehr hienieden wohnen.
Hier hab' ich keine Liebe mehr.
Der Erde Kränz' und eitle Kronen
Sind meiner heißen Stirn zu schwer.


Dédiez au matin votre rose sourire,
Lys du Japon, éclos aux pays de porphyre.


È sicuro il dì vicino
Senza nembi e senza velo,
Quando il cielo in sul mattino
Ride limpido così.


扁舟暮归去
别路江南树
愁指楚山遥
明朝望君处


Kurz, Freund, und brennte Mark und Bein
Dir von der bösen Lust, zieh nur hieher, ich wette,
Die Flamm' erlischt, als ob sie nie gebrennet hätte.
Zum mindsten ist – und kröchst du auch in's Bette
Zu einer solchen Lalage 3 hinein –
Die Sünde, die du dann begehst, sehr klein.
Und für ein ganzes Dutzend solcher Sünden
Dich in dem Beichtstuhl abzufinden,
Hast du an einem Kreuzer schon
Genug; so wohlfeil ist die Absolution.
Doch dafür ist mit Recht der Pfleger strenger;
Denn der bestraft die Sünd', die so ein Bärenfänger
Mit seinem Ziegenliebchen oft begeht,
Als eine wahre Bestialität.


És összesúgnak egy este:
Ijesszünk rá Eperjesre!
Sóvár felé van ménes, csorda;
Szakadjunk titkon két csoportra.
Szeben felől mig egyik támad:
A másik elhajt ménest, nyájat.
Tetszett a terv, tetszett a préda,
S még legjobban a vaskos tréfa.


Díjome «Adiós» y vuelvo a mi retiro
En vano quise detener su brazo,
fue como el viento rápido su giro


何处柳坛好
柳坛风景多
弈声动前浦
惊鸥飞渡河


Úgy van; most én is gazdag úr vagyok
(Mig újra nem éhezem);
A lábaim csak úgy lógázgatom,
Az orromat füstölgetem.


Ich nahe Mich in furcht zu dir,
Du Gottes Lam, verzeih' es Mir:
Ich komm' allein zu sehen an
Die wunde, welch' uns heilen kan,
Da Bluht auß rann.


Pésame a mí de haberos ofendido,
por ser quien sois, y ahora confiado,
en vos, morir espero ya enmendado,
con dolor de aquel yerro en que he vivido.


Wunden-Schatz JESU!


Ob sich die Wellen gähnend neigen,
Lasst furchtlos uns das Schiff besteigen
Und endlich alle Sehnsucht schweigen.


Igy zengi sok ifju a lyányka diszét,
Zengtébe lihegve szerelmét.
De Ilma szivében a berki vadász,
Nem tűnteti másra figyelmét.
S bár nem leli, érte, csak őneki él,
Kinjára mosolyogva hiv érzetinél.


Du seltner Pilger, laß dich warnen!
Aus ird'scher Lust und Zauberei,
Die freud- und leidvoll dich umgarnen,
Strecke zu Gott die Arme frei!
Nichts mehr mußt du hienieden haben,
Himmlisch betrübt, verlassen, arm,
Ein treues Kind, dem Vater klagen
Die ird'sche Lust, den ird'schen Harm.


门前江水去来潮
独下西洲路转遥
夜月葡萄萦锦树
春风杨柳拂河桥


Príncipe,
cavaleiro audaz
espada cingida
ao pensamento;
Lança erguida
pelo advento
da Nação que fa
Nem dúvida nem vento
que afaste o braço
criador do event
A História
é vontade
de ser
em moviment


Und siehst du nicht der Hoffnung Sterne schimmern
Am Wolkenhimmel fern herauf?
Entschlossen baue, wenn auch über Trümmern,
Der Liebe goldnen Tempel auf!


S dúljanak bár ingyen csapások:
láva ha kitör, föld megindul
veszni mint önnön ujjainktul
fojtva
hullani: e csapások mások.


Es wendet zürnend sich von mir die Eine,
Versenkt die Ferne mit den Wunderlichtern.
Es stockt der Tanz – ich stehe plötzlich nüchtern,
Musik läßt treulos mich so ganz alleine.


varázsköpönyeget terít
kezed és elnyomja a későt. -
Szüzeknek alvó testeit
érni mintázza néma vésőd:


Oh, jak je krásně! Blankyt čistý
v dol modře kmitá snítek listy,
a léta dech vlá nad zahradou, –
však luzné sny se v hlavu kradou
a zvolna hruď jich milým vínem
se opíjí, jak vrby stínem.
V tom po pěšině rychle kolem
šla dívka s bílým parasolem...
V ráz ohlédám se maně za ní –
tak náhle přišla, z nenadání,
a jemně, jak šum vodotrysku
jí kročej zazněl sotva v písku
šat zavlál, jenž kryl tílko její – –
a juž mi znikla do alejí,
zkad v modravé jen bezů hloubi
jak hvězda bílá s nebes loubí
svých paprsků u drobném kolu
plá zjev jejího parasolu!


لا يُنقِصُ الكامِلُ مِن كَمالِهِ
ما جَرَّ مِن نَفعٍ إِلى عيالِهِ


Grün wie der Frühling war Dein Kleid;
Weiß, wie der Schnee zur Winterzeit,
Die Stirne, die voll Lieblichkeit
Herab zu allem Volke redte.
Die Grazien sahn neidisch nach,
Der Dichtergott Apollo sprach:
Wer sich in Dich verkleidet hätte.
Diana, sprach er, stieg herab,
Und weil der Wald ihr keine Freuden
Für ihre Götterseele gab,
Gefiel es ihr sich menschlich einzukleiden;
Prinzessinn! also sprach Apoll
Zu seinem Sohn den Kriegesdichter:
Indem erblicktest Du hoch auf dem Dohm zween Lichter,
Und forschtest nach, warum? Der Dichter sprach: es soll
Vor Alters sich verirrt ein frommer Bischof haben,
Der ordnete alsdann vor künftige Gefahr
Die Lichter an, die nun fünf hundert volle Jahr
Dem Wandrer in der Nacht getreu bezeichnet haben
Die rechte Straße nach der Stadt.
Du lächeltest und sprachst:


冶城东畔旧亭台
寂寂朱扉映竹开
一树碧桃都落尽
去年蝴蝶却飞来


Alors pris d'une fièvre ardente, il remercie
La consigne qui l'a près d'un canon placé,
Et, comme fit, dit-on, l'Empereur en Russie,
Pose son front brûlant sur le bronze glacé.


Verzeihe mir, du Stadt, darinnen ich gebohren,
Hier hab' ich mir zu seyn inkünfftig außerkohren,
Hieher hab' einig ich mein Hertz' und Sinn gewandt.


Co jsi spáchal, že’s vyváznout
Žižkovi dal z hrozné tísně?
Netušil’s, zpozdilý vůdce,
Jak veliký, ohromný duch
Hostí v prsou Žižkových?
Hej, kdybys byl sevřeného
V Plzni obra zadusil,
Kdo ví, jaký obrat by
Kališnická vzala věc!
Zdá se však, že omámil Tě
Věčný osud, jenžto Žižku
Ještě zachovat chtěl k činům,
K víře skoro nepodobným.


Isla yo soy del reposo
en medio el mar de la vida,
y el marinero allí olvida
la tormenta que pasó;
allí convidan al sueño
aguas puras sin murmullo,
allí se duerme al arrullo
de una brisa sin rumor.


Depois além, um grupo, informe e vago,
Que cavalgava o dorso da montanha,
Ia esconder-se, transmontando o top
Neste momento eu vi, long bem longe,
Ainda se agitar um lenço branc
Era o lencinho tremulo de Lúci
epílogo


Tak šeptá Estera, a Griselda
zas oči otevírá, úsměvem
své děkovala staré Esteře
za výraz soucitu, jejž viděla.


Wenn ich allein bin, werden meine Ohren lang,
Meine, meine Pulse horchen bang
Auf queres Kreischen, sterbenden Gesang
Und all die Stimmen scheeler Leere.


Pobesedovali, na příště se zvali,
poklon Matce Páně, sobě s Bohem dali,
na různé se strany zase ubírali.
Ilja však se Mikuláše drží,
oba dávají se směrem stejným.
„Kam ty, bratře Ilijo, se táhneš
oblohou na ohnivém svém mraku?“
„„Na Rus dálnou podívat se musím,
mám tam práce, roboty, až hrůza!““
„Aj, to stejné máme cestování,
také mne tam touha popohání.“
Ulekl se na okamžik Ilja:
„„A co ty tam, otče Mikuláši?
Nebude tam pro tebe již práce,
neboť já jsem vše již opanoval. –““
„Nu, snad přece zbude koutek v srdcích,
odkud ke mně stoupá tisíc vzdechů –“
„„To mi, otče, novinu zde pravíš!
Od té doby, co ve Dněpru řece
utopili Peruna a vzali
na sebe jho Boha vševládného,
mnoho vody sice uplynulo,
ale málo se tam pozměnilo.
Knížata jen mezi sebou válčí,
bojaři jen hlučné pitky slaví,
míň se bojí nyní Hospodina,
nežli Peruna se dříve báli.
Blesky na ně! V nebi to již víme!
Jediné, čím u nich něco pořídíme.
To pak, otče, víš, že má jest práce. –““
Mlčí biskup, jenom usmívá se,
ale potom měkce zahovoří:
„Bratře Iljo, v tobě ještě hoří
hromy ze Sinaje hřímající,
blesky na tvou obět padající
tenkrát na Karmelu v sázce svaté –
Ale víš, jak potom v Samarii
Jan a Jakub oheň svolávali
na lakomé, zaslepené město?
Co jim tehdy řekl mistr milý?
Nevíte, čí duch to z vás tak mluví!
Nepřišel Syn člověka přec hubit,
nýbrž spasit každou lidskou duši.
Nejen Peruna té zemi třeba,
ale ještě více svaté lásky.
Proto, bratře Ilijo, tam jedu:
křesťané z nich nebudou tak špatní.“
„„Uvidíme! Sám to uzříš brzy!““
hučí Ilija, pak chmurně mlčí.


四海谁扶汉室颠
桐江风节一丝传
知君真隐真明哲
千载人称范母贤


Rimificus will Verse machen,
Und bringt in alle seine Sachen
Fast nichts, als Sonn und Sternen, ein.
Wie kömmt es, hoherleüchter Dichter!
Es hat dein Werk so viele Lichter,
Und sihet doch so dunkel drein.


Csak ő menti meg szemedet
Ezer könnyhullatástól,
Ő menti meg szépségedet
A kora hervadástól.


Dein Malschatz bin selbst ich,
du meiner. Meine mich,
wie ich dich herzlich meine!
So solstu ewig sein
was ich bin. Du bist mein',
ich allzeit deine.


any experience,your eyes have their silence:


风叶飘摇秋意深
古墙幽竹自成林
闭门吏散焚香坐
谁识亭中静者心


Doch, eh' jhr dieß vnd das berührt,
So schwingt zuvor auß diesen Schrancken
Hienauff gen Himmel die Gedancken,
Wo zu Gemüht euch wird geführt,
Was dort in jenem Krantz der Ehren
Für schöne Blumen doch gehören!


Esengő, szárnyas tálca volt ölem
S ti néztétek messze tükörbül,
Mintha nem az én szám lett volna,
Mikor bolond sirásra görbült.


Ma fortune a tourné comme l'ombre d'un arbre ;
Et l'avenir, palais fleuri, bassins de marbre,
Parc sonore où dans le tumulte et les cascades,
Mes jours devaient entrer en longues cavalcades
Sous les bouquets de blanc troène et les guirlandes
De laurier, l'avenir, la plus morne des landes,
N'est plus, parmi le deuil des futures années,
Qu'un tourbillon de cendre et de roses fanées.
Noirs platanes que bat l'averse dure ; et celle
Qui regarde pâlir la dernière étincelle
De cette gerbe en feu qui dora mes journées
Et jaunir cet espoir des tempes couronnées,
Baisse son beau visage et médite, et si elle
Profère enfin quelque parole essentielle,
C'est touchant les chapeaux, les gants et les ombrelles.
Et j'écoute gémir de rauques tourterelles,
Là-bas, dans les rameaux des saisons anciennes ;
Branches douces, lumière, aubes qui furent miennes.
Geais et merles sur les roses des matinées,
Paradis qu'à travers les grilles des années
Je regarde, tandis que la pluie et l'orage
Déchirent ma fortune et le sombre feuillage.


Nic víc už... Rychlík zběsilý
hřměl žalně jaks své daktyly...
Já umínil si říkati
už „dcery“ místo toho „děti“ –
je bláhovo chtít zaspati
a viděti a neviděti...
a bláhovější: času spád
chtít slůvky v letu zdržovat...


وَمُتَّصِلُ الجِدالِ بِغَيْرِ عِلْمٍ
جَهُولٌ بِالسُّؤَالِ وَبِالجَوابِ
يَكُونُ مَعِي الصَّوابُ وَلَمْ يُسَلِّمْ
وَلَوْ أَنّي يَكونُ مَعِي الصَّوابي


Wieder ist das Herz bezwungen,
Und der öde Groll verrauchet,
Wieder zärtliche Gefühle
Hat der Mai mir eingehauchet.


Vlasti má, ó vlasti má,
Česká vlasti rozmilá!


天作地藏人肇文
天泉左右交流新
莫言洙泗人天远
同地同天同此人


Abra casa
de gris lava cefálica
y confluencias de cúmulos recuerdos y luzlatido cósmico
casa de alas de noche de rompiente de enlunados espasmos
e hipertensos tantanes de impresencia
casa cábala
cala
abracadabra
médium lívida en trance bajo el yeso de sus cuartos de huéspedes difuntos trasvestidos de soplo
metapsíquica casa multigrávida de neovoces y ubicuos ecosecos de circuitos ahogados
clave demonodea que conoce la muerte y sus compases
sus tambores afásicos de gasa
sus finales compuertas
y su asfalto


Im süßen Duft der Rosen
lag Schäfer Collinet
und machte seiner losen
Geliebten ein Bouquet
und etwas anders noch, –
ich wag' es nicht zu sagen, –
und etwas anders noch; –
wer wird nach allem fragen?


Quivi ritrova una piccola chiesa
di nuovo sopra un monticel murata,
che poi ch'intorno era la guerra accesa,
i sacerdoti vòta avean lasciata.
Per stanza fu da Rodomonte presa;
che pel sito, e perch'era sequestrata
dai campi, onde avea in odio udir novella,
gli piacque sì, che mutò Algieri in quella.


Kdo tušit mohl pod tichými krovy,
že v Nazaretě rozvine se drama
a dějin světa počne vývoj nový?


Suave Patria: en tu tórrido festín
luces policromías de delfín,
y con tu pelo rubio se desposa
el alma, equilibrista chuparrosa,
y a tus dos trenzas de tabaco sabe
ofrendar aguamiel toda mi briosa
raza de bailadores de jarabe.
Tu barro suena a plata, y en tu puño
su sonora miseria es alcancía;
y por las madrugadas del terruño,
en calles como espejos se vacía
el santo olor de la panadería.
Cuando nacemos, nos regalas notas,
después, un paraíso de compotas,
y luego te regalas toda entera
suave Patria, alacena y pajarera.
Al triste y al feliz dices que sí,
que en tu lengua de amor prueben de ti
la picadura del ajonjolí.
¡Y tu cielo nupcial, que cuando truena
de deleites frenéticos nos llena!
Trueno de nuestras nubes, que nos baña
de locura, enloquece a la montaña,
requiebra a la mujer, sana al lunático,
incorpora a los muertos, pide el Viático,
y al fin derrumba las madererías
de Dios, sobre las tierras labrantías.
Trueno del temporal: oigo en tus quejas
crujir los esqueletos en parejas,
oigo lo que se fue, lo que aún no toco
y la hora actual con su vientre de coco.
Y oigo en el brinco de tu ida y venida,
oh trueno, la ruleta de mi vida.
        INTERMEDIO
        (Cuauhtémoc)
Joven abuelo: escúchame loarte,
único héroe a la altura del arte.
Anacrónicamente, absurdamente,
a tu nopal inclínase el rosal;
al idioma del blanco, tú lo imantas
y es surtidor de católica fuente
que de responsos llena el victorial
zócalo de cenizas de tus plantas.
No como a César el rubor patricio
te cubre el rostro en medio del suplicio;
tu cabeza desnuda se nos queda,
hemisféricamente de moneda.
Moneda espiritual en que se fragua
todo lo que sufriste: la piragua
prisionera , al azoro de tus crías,
el sollozar de tus mitologías,
la Malinche, los ídolos a nado,
y por encima, haberte desatado
del pecho curvo de la emperatriz
como del pecho de una codorniz.
        SEGUNDO ACTO
Suave Patria: tú vales por el río
de las virtudes de tu mujerío.
Tus hijas atraviesan como hadas,
o destilando un invisible alcohol,
vestidas con las redes de tu sol,
cruzan como botellas alambradas.
Suave Patria: te amo no cual mito,
sino por tu verdad de pan bendito;
como a niña que asoma por la reja
con la blusa corrida hasta la oreja
y la falda bajada hasta el huesito.
Inaccesible al deshonor, floreces;
creeré en ti, mientras una mejicana
en su tápalo lleve los dobleces
de la tienda, a las seis de la mañana,
y al estrenar su lujo, quede lleno
el país, del aroma del estreno.
Como la sota moza, Patria mía,
en piso de metal, vives al día,
de milagros, como la lotería.
Tu imagen, el Palacio Nacional,
con tu misma grandeza y con tu igual
estatura de niño y de dedal.
Te dará, frente al hambre y al obús,
un higo San Felipe de Jesús.
Suave Patria, vendedora de chía:
quiero raptarte en la cuaresma opaca,
sobre un garañón, y con matraca,
y entre los tiros de la policía.
Tus entrañas no niegan un asilo
para el ave que el párvulo sepulta
en una caja de carretes de hilo,
y nuestra juventud, llorando, oculta
dentro de ti el cadáver hecho poma
de aves que hablan nuestro mismo idioma.
Si me ahogo en tus julios, a mí baja
desde el vergel de tu peinado denso
frescura de rebozo y de tinaja,
y si tirito, dejas que me arrope
en tu respiración azul de incienso
y en tus carnosos labios de rompope.
Por tu balcón de palmas bendecidas
el Domingo de Ramos, yo desfilo
lleno de sombra, porque tú trepidas.
Quieren morir tu ánima y tu estilo,
cual muriéndose van las cantadoras
que en las ferias, con el bravío pecho
empitonando la camisa, han hecho
la lujuria y el ritmo de las horas.
Patria, te doy de tu dicha la clave:
sé siempre igual, fiel a tu espejo diario;
cincuenta veces es igual el AVE
taladrada en el hilo del rosario,
y es más feliz que tú, Patria suave.
Sé igual y fiel; pupilas de abandono;
sedienta voz, la trigarante faja
en tus pechugas al vapor; y un trono
a la intemperie, cual una sonaja:
la carretera alegórica de paja.


Bono certo mi sape
che ciascun noccia me
quanto pote, ver ciò:
ché, per mia fe, pro' ci ho,
perché coverto ho me:
unde, se grazia cape
far ver de tal servigio,
volonter loro folla!
Or pur non prendan molla
de far lor vita croia
e de parlar de noia
e d'acquistar desprigio.


»Wissen stürz' Wissen!« war des Alten Wille.
Das Wissen wird gebeugt
In tiefe Meeresstille,
Wenn es das Thun erzeugt.


Íme az esztendő tavaszi zöld szinben
Újulva köszönt bé, csupa öröm minden;
Etelének is most esztendeje fordul:
Tavasza megnyílott, szíve-teje csordul.


d’ardente tema e di gelato ardore
l’anima carca, il volto smorto e bianco
non porterei, né lieto, anchor che stanco,
andrei pur dietro al mio dolce dolore,


Aus Lieb und Leid der helleren Tage schafft
Zur eignen Freude nun mein Gedanke sich,
Und ferne lausch ich hin, ob nicht ein
Freundlicher Retter vielleicht mir komme.


Logo que estoura algum ministro
E a sua alma estruma os campos
Rebenta um trigo mais sinistro
Nesta seara de pirilampos


Que tampoco quiere huir para ser libre, y morir sola, de llanto amarga...
¡Ay, mi enemigo!
¡Que, cuando quieras,
con solo decir "QUIZÁS..."
habrás construido un "celeste - dulce - verso"...
donde en clave de amor podremos "vivir - soñar"
para siempre juntos...!


Fleug dann hin mit allen Leiden,
Die dir Krieg und Elend gab,
Sinke in die grauen Wogen
Hin in deiner Brüder Grab;
Birg in deinen dunklen Fluten
Jede That, die Prüfung scheu't,
Nur die Redlichen und Guten
Kröne mit Unsterblichkeit.


Auf ewig nun von allem abgeschieden,
Was hier das Herz in süßer Wollust regt,
Getrennt von den Geliebten, die hienieden
Vergebne Sehnsucht, langes Weh bewegt,
Schien matter Traum dem Todten nur beschieden,
Ohnmächtiges Ringen nur ihm auferlegt.
Zerbrochen war die Woge des Genusses
Am Felsen des unendlichen Verdrusses.


Na strachu jeho čert se pás’,
pak s šklebkem ret svůj křiví:
„Aj, pane Voku, poznáš, ďas
že též je spravedlivý!


Ich saß dir lang' und oft: warum denn, Meister Steffen?
Ich glaube fast, mich nicht von ungefähr zu treffen.


Též ví, jaký oučinek
Kouzedlnická mají slova,
Zná y moc všech bylinek,
Jak se plaší strašná sova;
Cytovati umí čerty,
Volat z pekla na poberty.


Muž vzkřikl zoufale a zděšena
sem přichvátala Eva. Hrozný byl
to na dívenku pohled ubohou,
jež ležela jak mrtvá, bez hnutí – – –
Když přišel lékař, z mdlob ji probudil,
než k útrapám jen, velkým bolestem,
jimž nasvědčuje křik, jenž chvílemi
se sevřenými rtíky prodírá,
i křečovité údů škubání.


A bon cunt, col conzett ch'el se godeva,
Soa Reverenza l'eva despensaa
da ogni att de creanza, anzi el podeva
ronfà tutta la santa podisnaa
senza pericol mai che i dò lustrissem
ghe dassen del viilan porch solennissem.


大山严而尊
小山婉而秀
往来两山间
岩霏湿吟袖


Dieses wünsch ich der Hübschen und Feinen,
Der Zarten und Reinen,
Der Tugendreichen,
So nicht ihres gleichen,
Wir wollen Freund sein
Bis in das Grab hinein.
Hiermit bist du tausendmal geküßt auf deine Hand,
Das geb ich dir zum Unterpfand,
Ich schick dir ein Gruß von Sammet und von Gold,
Du bist mir lieb und ich dir hold,
So werd ich hernach dir Freund doch bleiben,
So lange die Rosse den Wagen thun treiben,
So lange der Main schwimmet durch den Rhein,
So lange werd ich der Freund doch sein;
Geschrieben im Jahr,
Da die Liebe Feuer war,
Ob schon die Augen gleich weit von einander
Ein Herz doch allzeit liebet das andre,
Den Namen will ich nicht nennen,
Wenn du mich liebst, wirst du mich wohl kennen.


Není, kdožby rozkoše tvé, blahonosné nehledal;
Není, komu bysi číši žádanou rád nepodal.
Celý svět tvé kroky zkoumá,
Kouzla tvá zná veškerenstvo,
Dotknutím tvým nový život
Vtéká v celé člověčenstvo.
Což tys, mocné pacholátko,
Nevdech život v kamení,
Jichž ráz chladná byla tvrdost?
Nyní v krásy znamení
Změnila je umělcova
Ruka tebou vedená,
Takže hledě na jich zdobnost
Člověk touhou zasténá!


ma, procedendo l'ore, a poco a poco
del bisogno convenni far virtute,
e dar ad altre cure entro a me loco.


为渠模写未为难
只要稀疏不要繁
雪月风烟俱属我
一时收拾付毫端


Ich weiß ein allerliebstes Kind,
Ein Kind, wie selten Kinder sind,
Mit schwarzem Auge, schwarzem Haar,
An Wuchs und Haltung wunderbar!
's ist nicht zu groß und nicht zu klein,
's ist nicht zu dick und nicht zu fein,
Es singt und springt und tanzt und lacht,
Hat manchen schon verrückt gemacht.


Once Cotton was handsome; I flam'd, and I burn'd,
I died to obtain the bright Queen;
But when I beheld my Epistle return'd,
By Jesu it alter'd the scene.


A když je pak z dvorů sprovodila,
zlaté ještě jablko jim dala:
„Pozdravte mi pobratřence mého,
bratra v bohu Diňar-Baňanina!
Na znak přízně posestřinné svaté
jable že mu posílám to zlaté!“


أَقولُ لَبَّيكَ وَلَم تُنادِ
ما أَوقَعَ المَوتَ عَلى الجَوادِ
ما كُنتَ إِلّا حَيَّةً بِوادِ
وَأَسَداً عَلى العَدُوِّ عادِ
وَرُبَّ جارٍ لي مِنَ الأَعادي
أَقامَ بَعدَ ذِلَّةٍ عِمادي
كَأَنَّهُ في الكُرَبِ الشِدادِ
جارُ الحُذاقيِّ أَبي دُوادِ


عشرون من عمري تنَفّيْتَها
تحيفتني وتحيفتها
لا وأبى الدهر يميناً لقد
توسطتني وتطرفتها
هن بقرط الزق شنفنني
وبالمساعي الغر شرفتها
شتان ما جرن وجازيتها
وشد ما جارت وأنصفتها
أني بعشرين تصاريف ما
بعد الثمانين تعرفتها
لم تك عشرين ولكنها
غرة أياميَ أردفتها
ريقة العيشة خلفتها
وريقة العمر ترشفتها
أخشى الثمانين على أنها
أقصى أمانيّ وإن خفتها
وأكره الشيب ومن لي به
أن أرد الشرعة إن عفتها
وأنتم الناس وقد سِرْتكم
وهذه الأرض ومقد طفتها
لهفي على عشرين لا بل على
غالية كنت تغلفتها


Wo die holden Worte weilen,
Die der Herr auf Erden sprach,
Lasset auch das Brod mich theilen,
Das er seinen Jüngern brach.


Yet some remission may be found,
While treading o'er unhallow'd ground
Where Anna's form has never been,
But, like the vapour of a dream,
Painted alone for memory's eye,
In colours that were wont to fly.
But, trust me, if in groves among
Where thou hast heard her voice, her song;
If thou hast mark'd her watch the cloud,
While the hoarse brook kept speaking loud;
Or seen her pensive musing stand,
The wild flowers dropping from her hand;
Or wreathe the woodbine round the tree, —
Trust me, it is no place for thee.
Such scenes would ever hold her there,
And thou would'st meet her every where;
Nor e'er could Time around thy woe
His soften'd veil of sorrow throw,
Such as when Evening dews arise
And seem thin gauze before the eyes;
All objects then, but dimly seen,
Look dimly through th' enammell'd screen;
But yet the landscape charms the sight,
And gives the eye a meek delight.


Da muß ich oft noch lauschen
In meiner Einsamkeit,
Und denk bei eurem Rauschen
Der schönen Jugendzeit.


Aber, kehrt die Sonne wieder;
Aendert sich so gleich die Luft:
Gleich empfinden unsre Glieder,
Wie derselben lauer Duft
Uns mit süssem Hauchen streichelt,
Uns mit sanftem Säuseln schmeichelt,
Die zu starcke Hitze kühlt,
Und, wie Wellen, um uns spielt.


Mirábanse los días tan menores,
que en breves horas, al trabajo extrañas,
la luz apenas vieron las campañas,
y el monte poco o más que resplandores.


Hohó!


Estala na mudez universal das coisas
estrídulo tropel de cascos sobre pedras
e naquela assonância ilhada no silêncio
o cataclismo irrompe arrebatadament
O doer infernal das folhas urticantes
corta a região maninha das caatingas
fazendo vacilar a marcha dos exércitos
sob uma irradiação de golpes e de tiro
Por fim tudo se esgota e a situação não muda,
lembrando um bracejar imenso, de tortura,
em longo apelo triste, que parece um chor
Num prodigalizar inútil de bravura
desaparecem sob as formações calcáreas
as linhas essenciais do crime e da loucur


夕阳尘土涨郊墟
六六峰头梦觉馀
竹色唤人来下马
乱蝉深处有图书


Will vanish in a da
Soon, soon the flesh


A z hrobů vzpínají se znova
prosebné vaše ruce.
Znova vás pochovávat
a znova před vámi prchat,
hle, toť mé žití – žití hrobaře.


Ich freue mich, so oft und viel
Ich dieses Sohns gedenke.
Dies ist mein Lied und Saitenspiel,
Wann ich mich heimlich kränke,
Wann meine Sünd und Missetat
Will größer sein als Gottes Gnad,
Und wann mir meinen Glauben
Mein eigen Herz will rauben.


Ale posud nelze bylo splesti
Ve svornou je oba jednotu,
Trou, ba lámají se v třeskotu,
Jako různých stromů ratolesti:


Probouzím se. Jitro bílé –
dole sníh a výše pára –
rudožhavým okem hárá
od západu v širou běl;
plný měsíc, v dol se chýle,
v denním jase v mlhu zemní
opozděný klesá, temní,
jakoby se hanbou rděl!


Ten starý park, jenž kolem zámku stojí
a všecek zasněžen je v hloubi svojí
jak tajga Sibiře, jak horský les;
zda se kdy nadál, v zimě docela! –
že se v něm strhne bitva veselá –
tak jako dnes?...


Stolz trägt die Purpurdecke, wie'n König, das edle Thier;
Doch ha ha, ein Liebesbrieflein! – seht, 's ist zum Bersten schier!
Geheftet unter dem Schweife trägt es ein weiß Paket,
Ei geh' doch Einer hinunter und seh', was drinnen steht?«


A ten mocný zeměpán,
jenž si vzít ji míní,
starým králem je prý zván,
na hlavě má jíní;
je mu víc než půl sta let,
zemře prý co nevidět,
šeredný to král, až běda,
ne, tomu se za nic nedá.


Nocí se potácí, obklopen věčnou tmou,
bezlidnou, mrtvou, širou krajinou...!


U lesa klasné pole,
tak husté, bohaté,
a nad ním v družném kole
jsou větve rozpjaté
olší a buků a břiz –
Dvě číše na jednom stole,
ó viz!


Leih dem in Not, und sei bereit;
So hast du zwei zugleich erfreut.


أقول لركب سائرين إلى البلى
وداعي المنايا بينهم يترنم
خذوا الزاد إذ فيه النجاة وسارعوا
فكل وإن طال المدى يتصرم
وإياكم التسويفي فيه إلى غد
فرب غد يأتي بما لست تعلم
ألا إن أهنى العيش كسبك للتقى
فبادر وعجل والحوادث نوم


Doch keine naht an Reinheit,
An Zärtlichkeit und Huld
Dir Muster hoher Treue
In Sanftmut und Geduld.


by všeho se zřeknuv, v tebe, střed země, mohl se vrýti,
a v bezmezné touze, horečném snu ukojen býti.


Vie più che 'ndarno da riva si parte,
perché non torna tal qual e' si move,
chi pesca per lo vero e non ha l'arte.


Du bist der schönste ausberait
vnter den Menschenkindern,
Dein Lippen sint holtseligkait,
du kanst das härtest lindern.
Drum segnet dich GOT ewiglich:
o küner Held, gürt nun an dich
dein Schwerd vnd komm on hindern.


I stojí tu, to mladé tělo, pod vrbou,
Jako zdřevěněno, a jako zkameněno.
Lesové dohučeli, a větrové dovětřili,
A duše se navrátila do mladého těla,
A hlas navrátil se do ust, do pěkných a jarých:
„Ach, plynula – doplynula juž osudní léta!
A po vás, bratříčkové! po vás veta,
Nevysvodímli vás ještě dnes;
A já vás vysvobodím – ještě dnes!
Devět vás osvobodím, než přijde noc:
Hrůzy nejsou nic, a jeden bratr je moc!“


Teď v staré věži visí
a jak ten vítr táhne,
v něm zašlé písně křísí.


Wenn nun, gleich dem Schmetterling,
Heute sie mir naht,
Morgen flieht – o, armes Herz,
Weißt du dir dann Rath?


Svazek uzavřen byl skvostným kvasem,
Brzy na to vyskyt se již spor;
Mní se, že se poddá všecko časem,
Rodičové urovnali vzdor.
Když ti zašli, dí ta: „Mám své jmění,
Netřeba mi žíti v podrobení.


Sucht nach der Wahrheit in Gedichten,
Und nach den Lügen in Geschichten;
Dass die Gedicht' euch nützlich sein,
Und die Geschicht' euch nicht betrügen:
Denn jene zeigen uns die Warheit unter'm Schein
Der Lügen; unter'm Schein der Wahrheit, diese Lügen.


Seine heilge jünglingschaft sey der ledgen Chöre cranz.


Und sahn, bey hellem Himmel,
Das fröliche Getümmel
Der scherzenden Delphinen,
Und Meerpferd' unter ihnen,
Und kamen, eh wirs uns versahn,
In einem Hafen glükklich an.


Statný sedlák pode mnou oře pole.
Nyní stanul, pohléd’ k těm černým mrakům,
mách však rukou, opratí trh a vzkřikl
na koně: „Dále!“


A usmívá se lásky hravý rek,
já dýši slastnou vůni z fialek –
podle stezky cítím rozmarinu.
„Ó nemiř! Nikoho teď hravým šípem
již nezraníš sám stížen věku vtipem,
Ó marně hledíš ze svůdného stínu.“


Nun sol mein Mund verschweigen nicht,
Waß du für Hülff' erwiesen,
Alß uns, O Gott, auf dein Gericht
Die Kriegeswind' anbliesen.
Den nun ist hin die böse Zeit,
Wir leben itzt in Sicherheit.
Mein Gott, sei hoch gepriesen.


Mutter, deine Locke graute
Früher, denn du härmtest dich;
Jede Thrän', die dir entthaute,
Floß aus Kummer über mich,
Brüder, Schwestern – welche Schmerzen
Schuf mein Unsinn eurem Herzen!
Manche Post von mir war euch
Schrecklich, wie ein Donnerstreich.


仙隐深深竹径中
杖藜还许我相从
君能惜取清阴在
斤斧须令赦箨龙


»So seid doch nicht so zornig!«
Sprach jetzt der Magistrat,
»Es kommt in Stadt wie Land vor,
Daß man sich mißverstât.


Chci chvění květin, sosen, třtin,
chci slyšet ptáky z doubravin...


Will man 'die Zier der Sprach und Red erheben/
Darff kein Quintilian zur Stelle seyn/
Kein Tullius Gesetz und Lehren geben;
Die beste Redner-Kunst ist ein Glaß Wein.


Králi náš!
Rozmnož říši svých milostí,
Rozněť v nás oheň těch ctností,
Za které nám nebe dáš,
Králi náš!


Eins führt hei nah den Wullmarkt tau Berlin.
Bald was sin Wull denn ok verköfft,
Un hei hadd makt en gaud Geschäft,
Doch ihr hei wedder weg wull führen,
Wull hei de Stadt beseihn en beten
Un sick en beten verlustieren;
Vör allen wull hei äwerst eten.
En Bummler bröcht vör gauden Lohn
Em denn ok nah 'ne Rest'ratschon,
Wo dat up't mäglich Finste was.
Dat kamm em denn nu schön tau Paß,
Un as hei achter'n Disch hett seten,
Dunn röppt hei: »Hür, min Sähn! Markür!
Oh, bring' mi mal en beten Eten!«
»Jawohl, mein Herr! Was wünschen Sie?«
Un giwwt den Oll'n 'ne Stripp Poppier,
Worup dat all tau lesen stunn,
Wat jeder för sin Geld hir krigen kunn.
Na, Schimmel-Brandt, de lest un lest;
Hir's vel för Hunger un för Döst,
Doch durt dat lang, ihr hei wat süht,
Worup hei rechten Appetit
Un so'n rechten Giwwel hadd.
Doch endlich seggt hei tau den Jungen:
»Na, bring mi Spars' un Duwenbrad
Un ok en Stückschen Ossentungen.«
De Jung', de löppt un bringt em 'ne Potschon.
»Wo?« seggt uns' Brandt, »wo? Dat is 'ne Potschon?
Entfahmte Slüngel, segg, wat denkst du di?
Wo kannst mi so en Happen gewen?
Dat is en Lickup man för mi.
Bring glik mal rin en Stückner säben,
Un hal sei fix un nich to tarig;
Mit des' dor bün ick nu all farig.«
De Jung', de bringt s' nu alle säben,
Un Brandt lett sick en Achtel Rodspon gewen.
De Jung, de löppt un set't en Gläsken hen.
»Du Schapskopp? Segg, wat denkst du denn?
Paß up! Süs giwwt dat eine Tachtel.
Dat Drüpping? Nennst du dat en Achtel?
Dor lop man glik den Saal entlanker
Un hal mi mal en Achtel-Anker.«
Nu würden em fiw Buddeln bröcht.
»So!« seggt uns' Brandt, »so! Nu is't recht!
Doch bring' noch n' beten Hiringss'lat. –
So, nu, min Sähn, nu heww 'ck min Mat.«
Un dormit fängt hei an tau eten.


A village-cur, of snappish race,
The pertest puppy of the place,
Imagin'd that his treble throat
Was blest with musick's sweetest note;
In the mid road he basking lay,
The yelping nusance of the way;
For not a creature past along
But had a sample of his song.


Jůna učí básnit;
Z pouště tvoří vonný ráj.
Starce nutí bláznit;
Z listopadu kouzlí máj.


Ihr Leschungs-Wind / muß mir mein Feuer aufblasen.
Ihr Würckung / verschlinget ihr eigenes Rasen.
Der Widerstand selber / befördert zum Ziel.
So leise / so weise ist Gottes Rath-Spiel.
Laß rollen / laß prallen /
laß knallen und fallen!
der Wolken Glaß / bricht
der Sonne Gold nicht.


Wer vielleichte soll ertrincken,
Darff ins Wasser nicht versincken,
Alldieweil ein Deutscher Mann
Auch im Glas ersauffen kan.