أَخي ولدي ما بال قلبك لاه
وسمعك مستك وطرفك ساه
ودمعك عن تخديد خدك جامد
ودَمع الَّذي يخشى المهيمن ماه
أَما لك من تدبير عقلك آمر
مطاع ومن تقرير فكرك ناه
وأَنت خبير بالروايات والنهى
وبالنص والاجماع كيف تواه
شبابك يا دهمان ولى وأَقبلت
طلائع شيب والعرام فوا
وهذي الليالي الغبر فهي جوادع
وأحداثها المستبهضات دواه
أَراك تباهي غير من أنت منهم
أَترضى سواهم في الفعال تضاهي
فضاهي ولاة العلم إِذ أَنت منهم
قمين بشرواك الكرام تباهي
وأَنتَ لك البيت الشريف مقدسا
وأَنت فأَنت العالم المتناهي
أَطعني أَطع مولاك سرا وجهرة
تنل فضل خير ما بقيت وجاه
إِذا العلم لم يولد بحلم وعفة
إِلى الذل مرجوع وطول مناه
ولا خير في عيش أَتى من تقية
وحقد أَعاد والوجوه صواه
ومالك نفس غير نفسك فاهدها
إِلى منهج التخليص بعد تناه
تدارك أَخير العمر منك بتوبة
قبيل أواه للفراق وآه
محضتك يا دهمان مني نصيحة
وأَنت عَلى طوع النصيحة زاه
أَودّك والباري بوديك عالم
وما اللَه ساه لا ولا المتساهي
وإِنك عندي لو كشفت سرائري
تحل كقيس عند عبد مناه
نصحتك إخلاصاً ولو أَنا عاقل
لكنت بنهيي ناصحاً متناه
ينبه وعظي كل لاه وإنني
إِذا لم يكن لاهي أَنا المتلاهي
فيا طال ما قضيت دهري سبهللا
أَسير صبابات حليف ملاه
إِذا سمعت أَذني الهَوا هي صغت لها
وبئس امرؤ يصغي لصوت هواه
وإِذا لم يعظني وعظ من أَنا واعظ
سفاه على مثلي وأَي سفاه
هي النفس عاصتني وقلبي أَطاعها
كما قد أَطاعت للسان شفاه
فيا طالباً نهج النفاه من الشقا
ونهج الشقا وعر وغير نفاه
إِلهي ومعبودي حنانيك رحمة
وتوفيق جهدي في رضاك إلهي
إِذا ازددت خوفاً زادَني الخوف رغبة
وإِن زادَ ذكري فيك زاد ولاه
وإِني لراض بالقضاء وحكمه
على فطنتي في سيرتي وبلاه


“Hát nem vagyok-é én most is az Delimán,
Ki veszélyt kezemen hoztam Szigetvárban?
Az ki vitézséggel hagytam magam után
Vértót, holttest-halmot Almás vize partján?


太湖三万六千顷
如今试吞无一毛
目力未应论近远
泰山之本只秋毫


Fenn álla még a régi templom.
Szent ház ma, tán holnapra szent rom!
A ketté nyilt fal s puszta ablak
Zúgó szeleknek útat adnak;
És a tető a mennyezettel
Esőtől korhadt, senyvedett el.


大事从来夙有因
太空全是气精神
牟尼莫怪无人问
作用皆云已得真


Zu dieser Höh' die Kunde drang
Von Siegen, hart erworben,
Von Mannen, die im Kampfesdrang
Für's heilge Land gestorben.
Die edle Fraue ging herfür:
Thut auf, thut auf die Klosterthür,
Mein Glück ist all verdorben!


Certo il signore, e la chiomata moglie,
partì pe' campi, ché già il tordo zirla:
muto, tra un'ampia musica di foglie
(dolce sentirla


Proměna nepodvrátí stálého ducha,
Milenko drahá! promluvil Saladýn, a
Zulimu zkleslou k mocným přivinul prsům,
V ráji se raduje muž, y v pustině zpívá,
V nehodě neponíží, v svodného blesku
Slávě se nevypne ctnost, jen nevinné srdce
Za byt sy volíc. Pověz, kdo v porobě tebe
Květinu outlou sýlil, ač vysypal muky
Na tebe vztek? Ctnost bouřemi ukrutenství
Obryni vodila v smrt, až zjasnilo štěstí
Měnivé tvář, a se prodralo k pokoji s tebou.
Bez trnu nekvete růží, bez mraku nestkví
Slunce se nám; zmuž doufaje v ouzkosti ducha,
V slávě se nepni, a trhaje sladkého štěstí,
Člověče květ tvoř plesy sy v přítomnosti.
V blahosti, živote můj! tvá milenka sedí,
Radosti moře se vylilo v pokoje sýdlu;
Ach! jak srdce se třese, že milého mám, že
K srdcy ho vinu, a slzami sladnoucými
Rozkoš skropuje tvář; ach! okoli spatřím
Drahého muže, a slávali neuvadnoucý
S čela se mužného jasní, bez sebe klesám,
Neočekávané proud se mi radosti prejštíc
Stiskuje srdce, a mrtví prudkého ducha.
Jaký, Bože, to cyt! Krev střeluje varná
Do hlavy mdlé, a tvářemi lahodivými
Zživuje radosti ráj; květ ozdoby každé
Sype se k nám, blesk slávy a pravoty vládu,
Hrdino! věční tvou; div celého světa,
Moudrosti ohlas a vlídnosti krása mne ženu
Miluje svou; shon rozkoše Božské mi zvrátí
Zprouděné smysly, a duší zavěje plnou
Blahosti vír v touň podivu nepřehlednou.
Bože! co děje se semnou? V rozkoše bytu,
V blahosti moři se topím, naděje květné
Budoucnosti mi zlatí bělavé sny, a
Staví milosti chrám; a předc jakésy zdání
Stěsňuje lekavé srdce, a v hlavě mi plodí
Zármutku stín, že se třesouc na tebe dívám,
Že se y k srdcy ti tisknu, a ztráty se děsýc
Vzdychám: Nejvyšších jsem došla již štěstí.
Rozkoše blesk tvé zmatuje smysly, snad štěstí
Zvracuje tvář. Ach Bože! co křižuje v hlavě?
Kdyby se pád – můj hrdino! nebezpečenství
Hrozý životu tvému, ó podporo naše!
Lítého boje se chraň, bys zachoval vlasti.


Tebe chci jen tebe, lani snědá;
vášeň krotkých rozkoše mi nedá;
planý chtíč jen v jejich srdcích buší,
já však požár v krvi chci i v duši!


Svaté muže ty a tyto ženské
Hůrka nevysoká dělila,
Vyhlídka z ní radost činila
Na ty svazky vůkol společenské;


Nadie se atreve a salir;
la plebe grita indignada;
las damas se quieren ir,
porque la fiesta empezada
no puede ya proseguir.


Conta re Lear chiomato a Edippo errante sue pene,
con gli occhi incerti Edippo cerca la sfinge ancora:


Wohl wärmt ihr eure alten Wunder
Uns immer noch von Neuem auf,
Doch ward ihr Flitter längst zum Plunder
Und niemand nimmt ihn mehr in Kauf.
Gesprengt hat seine dumpfen Bande
Der freie Geist und jauchzte: Licht!
Und trägt nun jubelnd durch die Lande,
Der Schöpfung grofses Weltgedicht.


Voy palpando la luz con estas manos,
abiertas, como estrellas en la sombra;
voy palpando la luz, lo cual asombra
y maravilla a mis demás hermanos


Ramena, nemohu líčiti dosti
Jejich y spanilou tvářnost y kosti;
Prsy – ach tmavý jen navrhnu stín,
Tmavý, jak tmavý jest počerný kmín.


Die Haut wird doch nicht ringer
und bleibet unbeflekkt/
ob sich schon je ein Finger
darüber außgestrekkt.
Man wird diß an nicht sehen/
ist schon ein Ehren-griff wohin geschehen.


Így szóltak egymással Katica és Endre,
Tarka beszédjökben nem vigyáztak rendre,
Szivök sem dobogott most úgy miként máskor,
Pedig egyikét sem zavarta meg a bor.
Még vizet sem ittak, mert a kút elapadt;
De szerelmes szívök annál inkább dagadt.
S Endre a bakancsot könnyebben emelé,
Hogy a szép Katicát meg-megölelgeté;
Szórul szóra végűl kezet is nyújtottak,
Egymásnak újolag hűséget fogadtak.
A fogadás közben összeforra szájok,
Hogy a versíróknak nincs ily Katicájok!
Így ballagtak el a faluba kettecskén,
Útközben gyakorta egymásra tekintvén,
Beszédes szájok is elnémult mint a hal,
Mert lelkök tele volt örömgondolattal.
A kútágas pedig még szomorúbb fa lett,
Ösvénye is benőtt s a fűben elveszett.
Az üres egekbe nyujtózik hasztalan,
Neki a világon már nem nagy becse van,
Hacsak a boldog pár meg nem ássa kútját:
Fordítsa az isten jóra házok dolgát.


„Já měl ho velmi, velmi rád,
však bůh ví, vás si nechtěl brát!“


 Se il fuoco tace, torpida s'avvalla
al fondo, e i giorni in vanità consuma;
se ribollono i tempi, eccola a galla,
sordida schiuma.


Philister kommen angezogen:
Man sucht im Garten mich und Haus;
Doch war der Vogel ausgeflogen,
Zu dem geliebten Wald hinaus.
Sie kommen, mich auch da zu stören:
Es ruft, und ruft im Widerhall –
Gleich laß ich mich als Kuckuck hören,
Bin nirgends und bin überall.


Lejos de tu jardín quema la tarde
inciensos de oro en purpurinas llamas,
tras el bosque de cobre y de ceniza.
En tu jardín hay dalias.
¡Malhaya tu jardín!... Hoy me parece
la obra de un peluquero,
con esa pobre palmerilla enana,
y ese cuadro de mirtos recortados...
y el naranjito en su tonel... El agua
de la fuente de piedra
no cesa de reír sobre la concha blanca.


عِلمُ أَهلِ القُلوبِ عَينُ القَواليبِ
تَراهُ عُيونُ أَهلِ القُلوبِ
وَسِواهُم مُقَيَّدٌ بِصَلاحٍ
لِمُريبٍ في قَولِ كُلِّ أَريبِ


旧宋王孙元学士
草堂心事玉堂身
笔端写出江南意
落日西风为怆神


Fogadd az újév első reggelén
E kézszorítást, régi jó barát!
Ez a kéz egyiké a tíz közűl,
Kik egykor oly vigan s gondatlanul
Látták az év intő fordúlatát,
S föl sem vevék az elkallott időt.
Ifjak valánk...! Emlékszel-é reá?
Nehány év csak... s régen volt az nagyon...
A szív nyomó érzése mondja ezt!
S többször megállt azóta a nap is,
Hogy nézze Gíbeonban a csatát...
Órák sulyát hordá a pillanat...
- Az ember most megvénül hirtelen!


Poláci! vy drahé perle
Rozhozené, nespojené –
Toužíte vždy po spojení
Částky věnce roztržené.
Ach, vy drahé polské perle,
Nenašla se ruka posud,
Jenž by spojila vás k věnci:
„Bez vůdce vás nechal osud!“


El fren lega la bocca del cavallo,
la lingua a i pazi frena la paüra;
ma a l'om che con ragion ben si mesura,
vergogna basta, se pur fa alcun fallo.


Fremde Stiefel passen selten,
Nach dem Kopf kauft man den Hut.
Nur das Eigne läßt man gelten,
Denn Gewohnheit macht es gut.


Sie legten an bei Abendschein,
Frühmorgens hat er fortgemüßt.
Und als der dritte Morgen kam,
Stand er in York am Blutgerüst.


Dal bych ráda ba i k svátku
srdečko vyšité v novém šátku,
dala, dala,
ale jsem malá,
ještě by paňmáma
nenechala.


Amor schleicht mit einer Scheere
Um dein Lockenhaupt verstohlen.
Nimm in Acht dich vor dem Gotte,
Denn er will das Haar dir scheeren,
Weil er sieht, daß alle Herzen
Nur in deinen Locken hängen.
Will er für ein andres Plätzchen
Auch einmal ein Herzchen haben,
Muß er es aus deinen Locken
Erst mit List und Mühe lösen.


Ernten werden wanken,
Wo nur Körner sanken;
Mutter Erd' ist treu.
Nichts wird hier vernichtet,
Und Verwesung sichtet
Nur vom Keim die Spreu.


Ferners sind auch hier zu schauen
der Ragetentürne drey/ 18
die man hieher wollen bauen/
zu der Schwärmer Stürmerey.
Hier schaut man in schneller Eile
pfeilen manche Feuerpfeile/ 19
und der Kegel 20 helles Spiel
macht der Flammen überviel.
Verwundert das Feuer an hiesigen Schnüren/ 21
an welchen die Gluten sich schlangenweis führen.


Oskar ducha hrdinského
Černé oko pravdou zňal.
Alan taje obratného,
Vezdy sladoslovem jal.
Oba statní udatenci
Saský třeštívali štít;
Oskar-li dychtěl po věnci,
Outlý v havu jevil cit.


Zvěř, ptáci, rostliny – vše splítá
se v mysteriu Smrti-Žití,
a výheň slunce obrovitá
na všecko zlatým žárem svítí.


Však bledá Markéta jí odvětila hned –
a v zvuku jejích slov bys poznal královnu
ne jenom původem, i srdce šlechtictvím:


Doch Schlimmres noch: Brigantenhorden
In deiner Berge wildem Schoß,
Vendetta, die, zur Pflicht geworden,
Geschlechter mordet gnadelos,


Kommt, ihr Gesegneten, empfahet eure Kronen,
Die ihr erworben habt durch meinen Lauf und Tod,
Kommt und besitzt das Reich der Herrlichkeit mit Gott,
Ich will euch ewiglich für eure Guttat lohnen.
Ihr habet mich getröst und bei euch lassen wohnen,
Ihr habet mich gespeist, getränkt, besucht in Not,
Bekleidet und bedeckt nach meinem Liebsgebot,
Nun sollt ihr auch mit mir besitzen eure Thronen
Und ewig triumphiern. Ihr sollet euch nun freun
Für eure Treu und Müh und immer bei mir sein.
Denn was ihr habt getan dem Kleinsten auf der Erden,
Dasselb ist mir geschehn und soll in Ewigkeit
Mit allem, was ihr nur euch wünscht, vergolten werden:
Kommt und genießt mich selbst und alle Seligkeit!


Ó tvoje ruce zbožné, jemné,
ty kouzlem srdce promění,
ty sladký život lijí ve mne,
když sepínáš je k modlení.


Dieses Werk verwirt die Völker/ nimmet ihre Hertzen ein/
Viel sind/ die es gar verlachen/ legen es auf guten Wein/ 14
Diese haben sich bezechet/ 15 sagen sie/ im süssen Must/
Darüm schwatzen sie so kühne/ darüm sind sie bey der Lust.
Der auß nichts die Welt geschaffen und auß Wasser machet Wein/
Sendet diese Himmelsgaben/ netzet Mund und Hertzen ein


Z kajuty dusného jsem vyšel vzduchu,
sám palubou jsem krokem rychlým kráčel,
zřel na směr cesty, jak se vlnil, stáčel,
a naslouchal vln tajemnému ruchu...


¡Voy a decirte adiós!... pero no llores...
Nos separa la mano del destino
Que ha cavado una sima en el camino
Que debimos andar juntos los dos.
  Debemos desunirnos en silencio;
Yo disculpable soy, y tú inocente;
Pero un hondo pesar nubla mi frente,
Y antes que sufras mi desgracia... ¡adiós!
  ¿Lo ves? El cielo nos negó la dicha,
¿Qué le hicimos al cielo?... ¡nada... nada!
Ni tú mujer, sensible y adorada,
Ni yo que siempre infortunado fui.
  Mas nos separa... obedecer es fuerza
Su voluntad terrible y poderosa;
Yo arrastraré una vida dolorosa,
Que él me condene y que te salve a ti.
  Ninguna queja amarga de tu labio
Desgarre ya mi pecho dolorido;
¡Oh! ten piedad de mí, mucho he sufrido,
Y para más no tengo corazón.
  Tú lo sabes muy bien, antes de amarte
Era tranquilo, y apacible y tierno;
Mas después que te amé, tornole infierno
El inmenso volcán de mi pasión.
  ¡Cuál te he amado, mujer! No hubo en el mundo
Un sacrificio que por ti no hiciera,
Un lazo que por ti no destruyera,
Todo a tus plantas ¡ay! deposité.
  Te consagré las horas de mis noches,
Los pensamientos de mis negros días,
Y hasta olvidé, mujer, ¿qué más
querías?
Por ti, mi dicha, mi ambición, mi fe.
  Nada te pido en cambio, ni el recuerdo
De mis pasados y hórridos dolores,
Ni un suspiro siquiera, ni me llores;
Que todo es vano para amarnos ya.
  Enjuguemos los ojos y callemos,
Y démonos sin llanto en esta vida
Nuestra postrer y triste despedida,
Que es nuestra hora de perdón quizá!
  Abrázame y no llores... sé orgullosa
Y sufre con valor tu desventura;
Apuremos el cáliz de amargura,
Sin miedo vil, sin vacilar los dos.
  Que cubra nuestra historia negro olvido;
No te entristezcas... mira, en lontananza
Hay una luz siquiera de esperanza,
¡La lumbre del osario! ¡adiós! ¡adiós!


Kohouti dozpívali, a rozednělo se,
A děva douc po pěšince, šla po celý den;
Když pak byl juž večer, blížila se k lesu,
Ona k lesu, a černý les se blížil k ní.
A když tako kráčí, a k lesu se blíží,
Země se hejbá, a země se níží;
A ona se zmuží, a přec jde dále,
Do černého lesa, a v lese ku skále. –
V tom černém lese, země se třese,
A ve divokém třeskotu skála se otevře!
A dívka leká se, a dívka se bojí,
Přec v jeskyni vejde, a zmámena stojí.
Huj, huj! – v té skále, v tom černém lese,
Kanec starou babu na zádech nese!
A dívka leká se, a dívka hyne,
A baba se směje, a baba jí kyne:
„Poď! a sedni, a jen se zmuž!
Času je málo! huš, huš, huš!“
A na kanci jede, a řičí a vyje,
A černý kanec skáče, a plameny plyje.
I zmuží se dívka, a kráčí k babě,
Baby se lekne, a hovoří slabě:
„Stvoření strašné! – vyslyš mě teď,
A ku Povětří mě dobře veď!“
A baba sleze, a dívku na kance zvedne,
Chňapne oprať, a sama si na ocas sedne:
„Času je málo! drž se a zmuž!
Čenichám raní zduch! huš, huš, huš!“
A na kanci jedou, a baba řičí a vyje,
A kanec letmo utíká, a plameny plyje;
I taktoť jedou pod zemi, jedou stále
Dutinou černou v té divoké skále,
Vždy hluboko dolů, a zas do vejší,
Až k jakésito hrůzoplodné skrejši;
A zde baba zastaví, dívku zvedne,
Na zem ji postaví, a sama si sedne,
A zpátky ujíždí, a řičí a vyje,
A kanec skáče, a plameny plyje. –


Ein Kind ist uns gebohren,
Uns, die wir gantz verlohren
In Angst der Höllen schwebten
Und funden keinen Raht,
Ja wie verzweifelt lebten
Ob unsrer Missethat:
Da schenkt' uns Gott geschwind
Sein Allerlibstes Kind.


O impressor gosta de Versos;
Quer que os meus públicos andem;
Mas é um tanto acanhado,
Não imprime sem que o mandem;


Unwissenheit und Ernst schließt öfters beider Mund;
Ihr Umgang nähret sich durch beider stumme Blicke.
Man machet sich die Lust aus diesem Eintrachtsglücke
Einsilbigt, auch nur selten, kund.


Na tom místě, kam byl kroky měřil,
velebný a divný spatřil zjev;
oku vlastnímu jen s těží věřil,
žasem stanula mu všechna krev.


Pleasures are ladies — some we court
To pass away an hour in sport:
We like them all for this or that,
For silence some, and some for chat;
For ev'ry one, as Cowley sings,
Or arrows yields, or bows, or strings.
But, after all this rambling life,
Each man must have his proper
You know my meaning — some
Felt, heard, or seen, or understood,
Will captivate the heart's affection,
And bring the rest into subjection.


Es wohnt ein ſchoͤnes Jungfraͤulein
Bekleidet mit Sammt und Seiden,
Ob Paſſau in ein Kirchel klein,
Auf einer gruͤnen Heiden,
Dort auf dem Kapuziner-Berg,
In Gnaden ſie verbleibet,
Mit Zeichen und mit Wunderwerk
Ihr meiſte Zeit vertreibet.


Ed in quel punto il sommo Padre immenso
il suo Figliuol nel ventre tuo rachiuse,
e fatto è uomo Dio di carne e senso.


Teď to cítím, beze tebe
Jak cizejší mojí lásce
Přichází i samo nebe,
I to slunko na své scházce.


Denckst du auch, der du schreyst: Ich leide schwere Pein!
Daß dein Gebete kan ein Gotteslästern seyn?


O tempo busca e acaba o onde mora
Qualquer ingratidão, qualquer dureza;
Mas não pode acabar minha tristeza,
Enquanto não quiserdes vós, Senhor
O tempo o claro dia torna escuro
E o mais ledo prazer em choro triste;
O tempo, a tempestade em grão bonanç
Mas de abrandar o tempo estou seguro
O peito de diamante, onde consiste
A pena e o prazer desta esperanç


Ah volna bár e házon
Egy ablak is,
Hogy látna bé leánykám,
A kis hamis.


Pak jí řekli kdesi
s úsměvem, jenž děsí
srdce její vřelé,
že již leží v hrobě
někde na hřbitově
jedno léto celé.


Al pie de un roble escarchado
donde Belardo el amante
desbarató un tosco nido
que habían tejido las aves,
de breves pasadas glorias,
de presentes largos males,
así se queja diciendo:
quien tal hace, que tal pague.
La bella Filis un día,
al tiempo que el sol esparce
sus rayos por todo el suelo,
dorando montes y valles,
sintiendo que el corazón
se le divide en dos partes,
así el [lo] mesmo decía:
quien tal hace, que tal pague.
Hice a los desdenes guerra,
guerra desdenes me hacen;
maté a Belardo con celos,
celos es bien que me maten.
No atendí siendo llamada,
agora no me oye nadie;
con justa causa padezco:
quien tal hace, que tal pague.
Desamé a Belardo un tiempo,
y el amor para vengarse,
quiere que le quiera agora,
y que él me olvide y desame.
Dejadme, pasiones frescas,
frescas pasiones, dejadme
vivir para que publique:
quien tal hace, que tal pague.
No le da pena el rigor
del frío tiempo que hace,
que el fuego de amor la ampara
que dentro en su pecho nace.
Dando de coraje voces,
que revienta de coraje,
dice por momentos Filis:
quien tal hace, que tal pague.
¿Do está, Belardo, la fe
que prometiste guardarme?
más yo la quebré primero,
tú puedes de mí quejarte.
Diste primero en quererme,
yo primero en olvidarte,
tú harta disculpa tienes:
quien tal hace, que tal pague.
Sacó del seno un papel
y con mil ansias le abre,
y antes de leerle todo
le arruga, rompe y deshace
diciendo: «Yo soy la causa,
no tengo de quién quejarme,
quien dio la causa revienta:
quien tal hace, que tal pague».


ch'el core unito per força si sparte,
e 'l desio che remane ardente e forte
ad onni penser te dàe nova morte.


Die Schenke dröhnt, und an dem langen Tisch
Ragt Kopf an Kopf verkommener Gesellen;
Man pfeift, man lacht; Geschrei, Fluch und Gezisch
Ertönte an des Bieres trüben Wellen.


Wehethun ist bey der Liebe
Einer der gewohntsten Triebe;
Wer dem Herrn am Herzen lieget,
Wird nicht allezeit gewieget.


Come porrà questa affanata vita
star senza el cor, signor, ch'è teco lasso?
Come porrò già mai movere el passo
per far questa dolente, aspra partita?


Teď se posaď, milý synu,
v hlavní místo k stolu tomu,
budiž nyní hlavou domu.“


Whoe'er thou art, O reader, know,
That Death has murder'd Johnie;
An' here his body lies fu' low —
For saul he ne'er had ony.


Mělbych ale v kruté seči,
V seči zajíti;
Pak netruchli, milá matko!
Pomni, že je Čechů sladko
Pro Vlast zemříti!


biri sizden bir sigara istiyor


Klage, tiefgestimmte Saite,
Aus dem weinenden Klavier!
Keinen Silberton der Freude,
Todeston entlock' ich dir!
Ach, Minetten, die dich spielte,
Die dir Geisterodem gab,
Wenn sie Lieb' und Mitleid fühlte,
Ach, Minetten deckt das Grab!


Még sok-sok egyebet
dalolt-dalolt
és mint azelőtt régen
csillagvirágos égen
elkalandozva bolyongott a Hold.


– Co mi domov, co mi klid,
bez těch snů svých nechci žít,
ponesu tu tíž,
ať si smrt tam ve tmách najdu,
rádo zemru – s nimi zajdu,
lásko, ve tvou říš!


Y de todas esas gotas,
Solo una pequeña y tranquila ola
Compondrá la frase de mi vida
Que habrá de estrellarse contra la roca.


Wenn Schwestern eifersüchtig schmäh'n,
Und euch Gardinenpredigten
Um eu're Ohren sausen,
So denket, daß hier vor Gericht
Ein lauer Bruder Redner spricht,
Schlaft ein, und laßt euch zausen.


Tisíckrát potom znamenal jsem znova
své čelo, rety i svou vroucí hruď;
zázračný za amulet ta je chová
v života osudech až doposud.


So häng' denn hier, mein Saitenspiel,
An dieser braunen Wand!
Verstummt mit dem letzten bebenden Laute:
Freundschaft und Liebe !


Auf Freiheit legt's so mancher an,
Tut doch, was er nicht lassen kann.
Kann er's nicht lassen sich frei zu fühlen,
Mag er mit seinen Ketten spielen.


Für das die Mutter froh ihr Kind
Mit Sorg' und Fleiß erzieht,
Für das auch, väterlich gesinnt,
Des Fürsten Sohn aufblüht!


Sonntag war es, gegen fünf,
Unterm blauen Himmelsplan
Füllt sich Krug und Kegelbahn
Mit geputzten Sommergästen.
Sonntag war es, gegen fünf,
Unterm blauen Himmelsplan
Füllt sich Krug und Kegelbahn.
Abseits diesem Frohgedränge
Schritt ich durch die Wiesenhänge.
Weiß ich's denn und kann ich's ändern,
Daß ich muß in's Dörfchen schlendern?
Alles scheint hier ausgeflogen,
In die weite Welt gezogen.
Sonntag war es, gegen fünf,
Unterm blauen Himmelsplan
Füllt sich Krug und Kegelbahn
Mit geputzten Sommergästen.


“Ez borít?” sokszor, - de ne féllyetek tí;
Legnagyobb torkú hala sem szerezhet
Néktek ártalmat; veletek van őrző
Ráfael: úgy-e?


Erstlich will ich dirs von neuem
Gar zu einem Tempel weihen,
Der da ewig heilig sei.
Dann als ein'n Altar dir geben,
Daß du dich drauf, o mein Leben,
Gotte für mich opferst frei.
Ach, verbrenne doch darinnen
Alle Lust und schnöde Sinnen!


Тебя владѣтеля природы,
И что тебѣ твоя рука произвела,
Сіи премудрыя дѣла,
Восхвалятъ въ вѣкъ и въ вѣкъ всея вемли народы:
Величество твое рекутъ,
И къ новой славѣ притекутВсевышній всякихъ благъ податель!
Безъ исключеиія сію ты любишь тварь,
Которой ты покровъ и Царь,
Которой пастырь ты, начальникъ и создателБлаговѣстятъ тебя дѣла:
А отъ святыхъ тебѣ хвалОни восхвалятъ силу власти,
Царствіе твое вездѣ превознесутъ:
Прославятъ правый судъ,
Ко безопасности хранящій отъ напасти:
Посхвалятъ Бога и творца
И милосердаго отцТвое господство бесконечно,
И царствіе твое пойдетъ изъ рода въ родъ,
Такъ плавно какъ потоки водъ:
Твое всевышняго владычество предвѣчно,
И прежде нежели сей свѣтъ:
Тебѣ конца, начала нѣтПадущихъ держиши ты твердо,
Своеи надеждою и сильною рукой,
И возвращаешь имъ покой:
Изверженныхъ людей подъемлешь милосердо:
Вся тварь блаженствуя судьбой,
Однимъ питаема тобоТебя кто сердцемъ призываетъ,
Не презришь никогда ты, Господи, ево,
Достойна взора твоего:
Онъ стонетъ предъ тобой и слезы изливаетъ,
Къ тебѣ прибѣгнувъ одному;
Ты помощь подаешь емЛюдей злочестныхъ ненавидишь,
Ихъ моленію не внемлешь ни когда:
А я тебя хвалю всегда:
Ты слышишь голосъ мой,мое ты сердце видитХвали и каждый человѣкъ,
Творца вселенныя во вѣк


Ein Geist, der sich zu keiner Zeit
In feiger Ungedult verlieret,
Und stets die Weisheit hört, die, wie das Glück uns führet,
Den Pfad mit Rosen überstreut.


WHILST, with mistaken zeal, dull bigots burn,
Let REASON for a moment take her turn.
When Coffee-sages hold discourse with kings,
And blindly walk in Paper Leading-strings,
What if a man delight to pass his time
In spinning Reason into harmless Rhime;
Or sometimes boldly venture to the Play?
Say, Where's the Crime? — Great Man of Prudence, say?
No two on earth in one thing can agree,
All have some darling singularity.
Women and men, as well as girls and boys,
In Gew-gaws take delight, and sigh for toys.
Your sceptres, and your crowns, and such like things,
Are but a better kind of toys for kings.
In things indiff'rent, REASON bids us chuse,
Whether the Whim's a MONKEY or a MUSE.


V co doufat? V nic! Když zemdleli jsme prací,
zřít musíme, jak fatum v prach ji zvrací, –


Durchs Frührot zog das Wolkenschiff
vor einem hellen Frühlingstag,
Als ich, ein träumend Schülerkind,
im morgenstillen Felde lag;
Ein Falter streifte meine Stirn,
und vor mir eine Lilie stand;
Ich aber schaute drüber hin
ins tiefe blaue Morgenland.


Ihr Gemüth ist ohne falsch/ drümm ist er geschälet/
Aller Trüg- und Gleißnerey
Ist Sie frey/
Darüm ich zur Freundin Sie schon vorlängst erwählet/
Daß der Apffel steht
Auff der Spitzen und sich dreht;
Ist die Lieb' im Tod' und Leiden.


En un desierto lugar del Irán hay una no muy alta torre de piedra, sin puerta ni ventan En la única habitación (cuyo piso es de tierra y que tiene la forma del círculo) hay una mesa de madera y un banc En esa celda circular, un hombre que se parece a mí escribe en caracteres que no comprendo un largo poema sobre un hombre que en otra celda circular escribe un poema sobre un hombre que en otra celda circula El proceso no tiene fin y nadie podrá jamás leer lo que los prisioneros escribeJorge Luis Borges | "Poesia Completa", pá 558 | Debolsillo, 3 edição, 2016


„Ach ve tvém náručí
Mráz mě tajně jímá,
A na mne hledíš jak
Očima mrtvýma.“ –


Dann schließt einen ehrnen Kreis
Um des Quakers fette Saaten,
Welcher nichts von Sklaven weiß,
Nichts von Pfaffen und Soldaten.


Narro Bardino intanto a Brandimarte
Che morto era il suo padre Monodante,
E che a chiamarlo al regno egli da parte
Veniva prima del fratel Gigliante:
Poi de le genti, c'habitan le sparte
Isole in mare e l'ultime in Levante,
Di che non era un'altro regno al mondo
Si ricco populoso, o si giocondo.


Farben sind es, was ihr sehet,
Höret, riechet, schmeckt und fühlt.
Ohne Gott, den Brunn des Lichts,
Sind wir, und ist alles, nichts.
Alles schwindet und vergehet,
Was auch noch so herrlich spielt.


Gügyü, gügyü Döncike,
Nékem is van lányom,
Éppen mint te picike,
Meglátom a nyáron.
Húszesztendő, recece,
Asszony lesz a Döncike,
Lány marad a lányom,
Neki is lesz picike,
Éppen mint a Döncike,
Dajka lesz a lányom,
Gügyü most még picike,
Megfujtom a nyáron.


宦途先后上京船
每见搀行费挽牵
明日水平风力便
一般停棹潞河边


Doch freüe dich, O frommes Hertz,
Daß dich der Sünden bittrer Schmertz
Hinführo nicht betrüben kan,
Die Selbst begrub der Schmertzenmann.


Man kann allhier, sowohl vermischt, als eintzeln, schön,
(Ob wir gleich von der Schrift den Inhalt nicht verstehn)
Auch in gebrochnen Lettern lesen,
Daß, was geschrieben, sey, den Schöpfer anzuweisen,
Um auch, im Marmor-Stein, sein Wunder-Werck zu preisen.
Man kann, in tausendfach veränderlichen Zügen,
Die sich bald trennen und bald fügen,
Allhier ein tausendfach vermischtes Etwas sehn,
Worin die spielende geschäfftige Natur
So manche Bildungs-Art, und seltsame Figur,
Die in dem bunten Stein, zwar wunderlich, doch schön
Verstreuet und vereint, so durch einander gehn,
Daß es das Aug' ergetzt; den Augen vorgestellt.


Das Glück / vermehr die Liebes-Flamm /
es schlage Lieb' und Lust zusamm.
Das Glücke selbst / halt nicht so wehrt /
als diesen / der es dir beschert.


Wer die Bangigkeit
Jemals hat gefühlt,
Jene Ewigkeit,
Die im Schmerze wühlt –


十月一日河上行
军中少年知姓名
谁家一儿驾艇子
肯载老夫同入城


Pour eux ce fut alors une douce existence :
Ces hommes maladroits, mais remplis de constance,
Tâchaient de deviner, enchantés et surpris,
Ces mille petits soins qu'ils n'avaient pas appris,
Intuition du cœur, science maternelle,
Qu'avec l'enfant conçu la femme porte en elle.
Certes, ce ne fut pas d'abord sans embarras.
Lorsque Angélus pleurait en leur tendant les bras,
Souvent ils ne savaient que faire ni que dire.
Que lui fallait-il donc ? Un baiser ? un sourire ?
On les lui prodiguait. Que voulait-il enfin ?
Souffrait-il ? avait-il sommeil ? avait-il faim ?
Et puis, comme toujours un esprit qui travaille
Découvre, ils découvraient ; et de chaque trouvaille,
De chaque invention de leur ardent amour,
Ils se sentaient le cœur heureux pour tout un jour ;
Et le bonheur est fait de ces riens éphémères.
Ils allaient à tâtons, consultaient les commères
Du village, et prenaient des conseils très prudents
Pour l'âge où le petit devrait faire ses dents.
O candeur ! ils avaient des fiertés de nourrices,
Et quand l'enfant dormait tout nu, montrant ses cuisses
Où le sang rose et pur venait à fleur de peau,
Les yeux brillants de joie, ils disaient : « Qu'il est beau ! »


Tu sei fra stecchi preso e io in catena,
Tu sei propinquo a chi ti può lasciare,
Io lungi a colei che al fin mi mena.


Můj synku, nejmladší jen uč se z věd,
a vědě života, systemu zlodějů,
bys nebyl naivní a legalnímu lupu!


perché donna è costì, che forse ascolta,
che mi commise questa istoria prima,
e se per grazia è or dal mondo sciolta,
so che tanto nel Ciel n'è fatto stima,
ch'io me n'andrò con l'una e l'altra volta
con la barchetta mia, cantando in rima,
in porto, come io promissi già a quella
che sarà ancor del nostro mare stella.


Sieht so hinein, tief wie durch Bäume
Jene goldne Berge scheinen,
Soll der Abend denn schon dunkeln;
Da dauert noch ferne das Funkeln!
Kein Eichhorn springet,
Kein Vogel singet,
Die Nachtluft haucht schon herein.


Szellemek, őszi szelek, sóhajok,
elköltözött testvérek, boldog árnyak!
Üljetek ma ti halottak-napját,
gyászünnepet értünk.


Das Auge, das sich nie den Seinigen entwandt;
Nicht, wenn sie Seinem Strahl vor Schwachheit ausgewichen,
Nicht, wenn sie hingestrekt, Verweseten geglichen,
Noch, wenn das blinde Volk Ihn selber nicht gekant;
Das sehe kräftiglich auf diß Erhabne Zwey,
Und mache, daß ihr Blik so wie der Seine sey!


Ich kann und mag nicht, wie du wohl
Verdienet, dich verderben;
Ich bin und bleib Erbarmens voll
Und halte nichts vom Sterben;
Denn ich bin Gott, der treue Gott,
Mitnichten einer aus der Rott
Der bösen Adamskinder,
Die ohne Treu und Glauben seind
Und werden ihren Feinden feind
Und täglich größre Sünder.


知汝弹冠意易阑
苦贫未免觅微官
𩝐团巷口残灯火
愁绝霜风十月寒


Я вас не смею раздражать
И повинуюсь молчаливо,
И, хоть совсем не рад молчать,
Молчать я буду терпелив«Но, ради самого Христа,
К чему вся эта пестрота,
Вся эта смесь стихов и прозы, —
Все это шутки или слезы?» —
Меня вы спросит «Увы!
Отчасти плод тяжелой скуки,
Отчасти плод душевной муки
И нездоровой головы»Притом, скажу чистосердечно,
На вас мне трудно угодить:
Едва шутить начну беспечно —
Сейчас упрек: «Зачем шутить!»
Невесел я — опять укоры,
Опять нахмуренные взоры;
Но как же быть мне, мой творец!Assez!  Довольно наконеЗа то, что врал напропалую,
За то, что мучил этим ваСклонив колени, в этот час
Прах вашей ножки я целуА ручку можно ли пожать?
Нельзя? Так что и толковать!
К чему излишняя награда?
Такая милая отрадМеня с ума б теперь свела,
А вы… вы не творите злМне остается перед вами,
Приняв вид скромности святой,
Стоять с поникшей головой
И с потупленными глазами
Или забыть весь свет — и вдруг
Воскликнуть………
19 апреля 1861


Lovát nagy bajosan csak gyalog vezeti,
S szép terhét ölében ápolgatván viszi,
Túl az erdőn puha gyöpre lefekteti,
De keblét fogyasztó fájdalom terheli.


 e tagliato a perdonare,
dove stava a confessare
scrisse: «Datur
omnibus».


Er wirft dem Wirth die Zügel hin,
Und, statt sich zu verschnaufen,
Spricht er: nun bleib' ich, wo ich bin;
Wer will den Rappen kaufen?


Dort, wo die Palmen wehn, die Wellen blinken,
Am heil'gen Ufer Lotosblumen ragen
Empor zu Indras Burg, der ewig blauen;


Ueber tiefes Leid
Und schweres Entsagen ...


Jak ti bylo? – Jsi tak bleda,
duše má. Co v dáli hledá
teskný zrak? Jdem tiše dál.
Měsíc bledé světlo leje
na nás dolů do aleje
a v tvém oku září vzplál.


La faccia mia ha forma di spavento;
i panni da cacciar, senz'altro telo,
dal seme senza pioggia i corbi al vento.


Takto zvolal. Po druhé teď
Ty dvě podoby jej berou,
Vedou po stupních ho dolů,
An se mile usmívají,
Růžovými svými prsty
Okazují dolů na zem,
Kterouž slunce zlatostkvoucí
Počíná dnem odívati.
A při každém kroku dolů
Světlo roste, vid se jasní,
Hle! a z tmavé pustotiny
Stávají se pestré kraje,
Lesinami okrášlené
A horami zvelebené,
A po krajích po těch pestrých
Modravé se vinou řeky,
Roztomilá sídla lidská
Rozseta jsou všude vůkol,
A had šeredný, kdo had ten?
Stříbrovlné je to – moře.


Hrot záští klesne otupen,
vzplá shody věčný karneval
ze šampaňského šumných pěn.


Nichtig ist der menschen streben
Tödlich ist ihr ganzes sein
Eines nur ist kluges handeln:
Arm und fromm vor Gott zu wandeln. –


Nač zpěv? Sám sebou zhynout musí,
ten choutky roztoulaný host;
co tíží nás, co srdce dusí,
jest těžká žití skutečnost!


« L’aigle s’envole mieux d’une cime plus haute,
Dit-il, et le brouillard des vallons est trompeur. »


Jako bludná širokými lesy
Chodíc povzdychne sy panna věrná:
„Kde jsy miláčku můj? Ach kde jsy?“
Začne opětovat hora černá.
V nocy plakat, želet bude ve dne,
Až y rájská krása hořem zbledne,
Nic jí duše smutné neukojí,
Leč smrt přítelkyně milky spojí.


Vien Brandimarte, e pon la scala a muri
E sale, e di salir altri conforta,
Lo seguon molti intrepidi e sicuri
Che non puo dubitar chi l'ha in sua scorta,
Non e chi miri o chi mirar si curi
Se quella scala il gran peso comporta,
Sol Brandimarte a gli nimici attende
Pugnando sale: e al fine un merlo prende.


Verteilet euch nach allen Regionen
Von diesem heil'gen Schmaus!
Begeistert reißt euch durch die nächsten Zonen
Ins All und füllt es aus!


No eran muchos, oh Nise, los que antes
a tu beldad pagaban fiel escote,
mas ahora son más y más galantes.


Pero su seno el mar alzó potente,
y el sol, al fin, como en soberbio lecho,
hundió en las olas la dorada frente,
en una brasa cárdena deshecho.


Na kámen v stráni ještěrka chvíli
bázlivé tílko důvěrně vzepne.
V dálce, jak průsek ke vsi se chýlí,
čechrá se jakés políčko řepné.


Však co tamto? Orel dravý
Dva chce shltit sokoly?
Aj! to hlavní vůdce cizí
S dvěma Čechy zápolí.
A jak první ránu nesl,
Krůvojovi hlavu sčesl.


O kéž nebeských dotknu se blížeji
Moudrosti proudů; horlivě, oblažen,
Bohům se oddám nesmrtelným,
Volně do líry pějíc milostné.


Ei, was willst du weiter gehn
Oder länger draußen stehn?
Komm in meines Herzens Höhle,
Liebste Seele meiner Seele.
Komm, ich räume dir es ein,
Ewig solls dein eigen sein.


Quant à Phryné, toute à l'Amour
Qu'elle tient captif en son antre,
Elle a la taille courte, pour
Donner plus d'importance au ventre.


Ich wollt' sie all' anführen
In meiner Unschuld Kraft,
Mich keiner sollt' anrühren,
Der nicht den Feind bestraft.


Sie wachten ihn betruͤbt.
Er ware nun verliebt
in ſo zwey liebe Sachen/
die gluͤckhaft konden machen.
Der Haͤyn/ beliebt’ ihm ſehr:
Das Perlein noch viel mehr.


Enthülle dich, daß ich die Stäte finde,
Wo oft mein Mädchen saß,
Und oft, im Wehn des Buchbaums und der Linde,
Der goldnen Stadt vergaß.


Nám jedno, kam leb položíme,
čí zem nás bude krýti.
Nám začaly již údy hníti,
co dál, zda víme?
My smrti již se nebojíme,
my lekáme se žití.


Řekni, aby neplakala,
Ten-li vínek prchem svadne;
Třeba kvítky opadaly,
Má že láska neochladne.


To byla moje touha: Stvořit si
ze svých skromných, ale silných dnů
svou vlastní modrošedou legendu;
tak chtěl jsem v neznámosti žít,
být dlouhá léta tiše ponořen
v prosluněný, teskně blahý mír,
jenž sílí jako mnoholetý spánek
u nekonečného šumění
jasného a pokojného moře,
a šeptati si: V tom je moudrost,
sen slunným vánkem provívaný,
sen duše své i srdce povždy spát.


Vše ostatní ti necháno, co nepohltí daně,
měj v svaté úctě zákony a zbožné sluhy Páně,
a podle starých tradicí svůj kříž nes odhodlaně!


Když nejživěji hárá den, noc dostaví se sama,
když radost bývá nejčistší, tu v sled nás lítost sklamá,
číš na dně hořkost ukrývá i nejvíc oslazena,
jak popel ve své hořkosti je nejkrásnější žena.


Et ceux de ma famille et ceux de mes amis
M’ont repoussée avec des outrages vomis.


Das ist nur für diesen Tag,
O, viel anders wird es kommen!
Denn zu groß ist meine Schmach,
Solche Lust kann ihr nicht frommen,
Hast nur deinen Blitz gesendet,
Daß nicht irr in meiner Pein
Ich mich wieder zugewendet
Dem verlaßnen Götzenhain.


傍湖千树玉参差
湖面轻风落钓丝
晚色晴阴正商略
断云来去半犹痴


Ich weiß, daß über mir und mir zu Füßen
Und um mich Welt an Welt sich reiht;
Fernher ertönt zu meinem Ohr ein Grüßen
Aus dämmernder Unendlichkeit.


Daß er bey geprüften Schötzen
Alter Kunst voll Einfalt saß,
Nach der Schönheit Urgesetzen
Jedes seiner Werke maß,
Freyen Muth in Frevel nie verkehrte,
Nie der Sprache Recht entehrte;


Der helle Gegenhall/ erschallet durch die Wälder/
Vermählet sich der Lufft/


司马琵琶昔日歌
天涯流落事如何
若行今日江州路
应是青衫泪更多


Schon in den Blüthen ehrt man die Frucht. Am Grab
Achills einst stand der junge Eroberer
Und weint': in Einer Thräne glänzten
Alle Triumphe der künft'gen Hoheit.


Traspasa el aire todo
hasta llegar a la más alta esfera,
y oye allí otro modo
de no perecedera
música, que es la fuente y la primera.


Az ideál arany hajára
költői lázban verset írtam,
s más csókolgatta hamvas arcát,
míg ünnepeltem dalaimban.


松溪水色绿于松
每到松溪到暮钟
闲得心源秪如此
问禅何必向双峰


Poi torna il primo, et questo dà la volta:
qual vincerà, non so; ma 'nfino ad ora
combattuto ànno, et non pur una volta.


抱疴蓬庐下
白日背我驰
我生已如此
天命复奚疑


Mit dem Lächeln ohne Gleichen,
Unwahrscheinlich wie nur Leichen. –
Schnell ich einen Ruck mir gab
Und sprang auf wie aus dem Grab.


Da alta Sião as torres levantadas,
Já, senhor, ante vós vedes patentes;
Já manam sobre vós santas enchentes
Do tio ilustre pelas mãos sagradas:


So schien auch sie auf ihrem Thron zu sitzen,
Von Duft und Glanz und Blüthen hold umspielt.
Und wie des Nachts sich um die zarten Spitzen
Der Blumen oft ein leichtes Flämmchen stiehlt,
So sah man hell die goldne Krone blitzen,
Die schön geschweift die krausen Locken hielt.
Ihr fein Gewand war silberhelle Seide,
Ihr Gürtel Gold und Perlen ihr Geschmeide.


一夜东风斗柄回
紫坛葱茜若春台
熙熙万宇风光暖
尽入君王饮福杯


Es scharrte nächtlich um das Haus,
Und ungeduldig sah es aus;


Vše rozdala jsem na almužny Svatých,
jen modlitba mně chudoby jest jměním,
dar – pohled soucitný k tvým hladným bděním.


Haute profusion de feuilles, trouble fier
Sonne, au comble de l’or, l’azur du jeune hiver


Invittissimo Re, se vento irato
di reo destin col suo crudele orgoglio
rotto ha il mio legno a così duro scoglio
e le mie merci a l' onda in preda dato,


Fuggi el guardian con li prigioni: et dopo
de le stalle fuggir molti cavalli
chaltro che fune a ritenerli era uopo
et seguiro i patron per varii calli
in casa non resto gatta ne topo
al suon che par che dica dalli dalli
sarebbe ito con glialtri Rabicano
se non che alluscir venne al Duca in mano


Nein er ist auß der Schul entlauffen;
Nun ists zu langsam an der Zeit.


Ale jednou – běda, třikrát běda!
Zadarmo nic tvrdý osud nedá!
Na vysoké skále Mikuš stojí,
smutně pod ním jeho Havran řehtá.
Se všech stran se nepřátelé rojí,
se všech stran již na něj dorážejí,
jenom s jedné strany strmá stěna,
hluboko, jak ve propasti, řeka,
za řekou se na pahorku bělá
kaplička svatého Mikuláše.
Oj, zakvílí Mikuška tu milý,
duši dává Bohu všemocnému,
tělo Mikuláši velebnému,
slavným slibem se mu zavazuje:
„Toho koně – Havrana ti světím,
nebo zlatem chci jej koupit zpátky!“
Přes hlavu mu halenu svou hodil,
bodl ostruhou – a letí dolů –
Jak se diví paša s begy spolu,
oh, jak židé, musulmani hledí:
Za řekou tam pod kopyty koně
za Mikuškou písek se jen práší!


Der süssen liebe frucht durch zucht ist zu erlangen/
Vnd wird durch zucht gesucht. Wer wollust nach will hangen/
Der suchet/ was er findt/ vnd findet was er sucht/
Sein elend vnd verderb: wird gottloß vnd verrucht/
Vnd leschet nimmermehr sein dürftiges verlangen.
Drumb soll die jugend sich durch tugend vnterfangen
Zu schmecken diese frucht/ erbleichen schon die wangen/
Vnd fühlet hertz' vnd leib schon seiner kräffte flucht/
Nach süsser liebes frucht.
Weil denn/ herr bräutigam/ euch nie die böse sucht
Der wollust angesiegt/ welch' jhr mit ehr' vnd zucht
Noch täglichen bekriegt. So wartet ohne bangen
Nach dem drey dreymal-vier an siebnen ist vergangen/
(Was mancher nimmer findt/ ob er gleich immer sucht)
Der süssen liebe frucht.


»Gott ist mir gut gewesen!«
So klang des Winzers Lied;
»Bald werd ich lustig lesen,
Was mir der Herr beschied!
Ein schöner Erntemorgen
Bricht in den Dörfern an,
Vorbei nun Gram und Sorgen,
Ich bin ein froher Mann!«


Unterdes thut der am besten,
Wer zu Troz der tollen Welt
Bey vergnügt- und klugen Gästen
Lustig mit den Fingern schnellt
Und sich vor der lezten Nacht
Selber gute Tage macht.


Ein Schweigen in schwarzen Wipfeln wohnt.
Ein Feuerschein huscht aus den Hütten.
Bisweilen schellt sehr fern ein Schlitten
Und langsam steigt der graue Mond.


Ta moc, jež pne nad pouští klenbu palem
a ze skalin zářící východ jeví,
ta bdí s tebou nad naším lidským žalem,
jej ukolébávajíc tvými zpěvy.


Beuge die Zweige nieder, herbstlicher Wind,
wirble die Blätter empor
und sättige mir die brennende Stirne
mit den verwehten Tropfen der Nacht!


Csudatételidnek sok ő száma,
És nagy bölcs gondolatidnak,
Hozzánk való jó voltodnak
Sokságát senki meg nem mondhatja.
Ha elkezdem számlálni,
Nem tudom kimondani,
Mert te nem kívántad
Az sok áldozatot,
De hogy fogadjak szót,
Fülemet megfúrtad.


Svatý Josef, tatíček,
u okénka sedá,
vidí tisíc hvězdiček,
betlémskou tam hledá.


Чіе ты зришъ лице, помощникомъ былъ онъ,
Спѣшащей Истиннѣ, спасти Россійскій тронъ:
Не мстителенъ, не гордъ, не золъ не лицемѣренъ,
Имперіей любимъ, ИМПЕРАТРИЦѢ вѣрен


Ob die Fabelwelt der Dichter
Längst zerronnen: hoch und rein
Spielt um diese Angesichter
Noch von ihr ein Widerschein;


Zem naše štěstím, blahem oplývala,
Podzemní doly stříbra přály dost,
A že vlast moudrost vlastní spravovala,
Kteráž o její vždy vznik jen dbala,
Všem dobře bylo – květla pravda, ctnost!
Um činný tvořil velká arcidíla,
Jež posud jsou nám chloubou, okrasou,
A k vítězstvím šla chrabrá krev a síla,
Jež posud našich dějin slávou jsou.


Man hat mich oft bereden wollen.
die Liebe sei nichts als ein Wahn.
Itzt wird mir an mir kund getan,
was ich nicht hätte gläuben sollen.
Wer zweifelt, sehe mich nur an,
ob Amor sei ein bloßer Wahn!


Der Koch, der ist dein Freund, der Kellner kennt dich wol,
es ist dir um ein Wort, so steht die Tafel voll;
und so kanst du dich recht den lieben Tag durch freuen.


A takové napětí dvojí
i lásek i nenávistí
v té síle přerozující vůle,
v tom zápase, světů je dvou,
že umíš-li čísti,
i kletba, i modlitba
se v konečný souzvuk pojí
a zástupů nových se stává myšlenkou
svou vykupitelskou čistotou svítí
a aspoň zásliby snů
tu krášlí a naplňuje žití
v klopotné tíži dnů,
a výše si vyzdvihuje zem
v svém putování za člověkem,
jenž hledá boha.


Corcate su tapeti Allessandrini
godeansi il fresco rezo in gran diletto
fra molti vasi di diversi vini
& di ogni buona sorte di confetto
presso alla spiaggia con flutti marini
scherzando le aspettava un lor legnetto
fin che la vela empiesse agevol ora
ch un fiato pur non ne spirava allhora


酒熟无人可共尝
老年唯以醉为乡
那能命驾轻千里
重作欧公会老堂


Hier ist ein rechter Kerl, ahei!
Durch Felsen gekommen,
Durchs Feuer geschwommen;
Willst du mich haben? Da hast du mich! Ei!
Ich winke nur: Komm! Und ich kriege.
Her mit dem Mund! Ich küß ihn, hoh,
So einen wie mich,
Wünscht jede sich!
Und rittst du bis Rom, findst keinen so,
Der wie ich im Tanze sich wiege.
Zieber,
Zaber,
Flackertanzgewaber,
Schön ist die dunkle Weihnacht.


Liebe, was willst du, was kannst du doch sagen? –


Isák starý, vida dcerku milou,
Ana bledne, víc a více chřadne,
Bázliv kýve hlavou sněhobílou,
Mnohé slovo temné z úst mu padne:
„Pomoz, Hospodine hromovládný!“
Často dí, když neslyší ho žádný.


Ich grub's mit allen
Den Würzlein aus,
Zum Garten trug ich's
Am hübschen Haus.


Ten tvůj nos je sformovaná
ku podivu figurka,
asi jako ponechaná
na semeno okurka.


Entre el Cielo y Yo, Espíritu, Alma y Cuerpo.
En la Filosofía: el Azufre, la Sal y el Mercurio.
La Madre Naturaleza, en los tres reinos:
Mineral, Vegetal y Animal.
Hoy amaré con una hermosa luz en el horizonte,
de allí partiré buscando unir, valorar y amar las tres
líneas
que un día podrán ser como dijo Pitágoras:
Tétrada Manantial Perenne de la Naturaleza.


Die Rose fällt dir in den Schoß,
Öffnest du still die Hände bloß.


Ben di Nume l'aspetto e lo splendore
Può dirsi aver Damon, mentre somiglia
Vulcan ne' piedi suoi, negli occhi Amore.


Tu pak povstal od všech jeden hluk,
Že jim pravdu nevyvrátí žádný:
Ke přísaze chystalo se na sta ruk,
Očitě že zřeli ten čin zrádný,
Že připatřím některému ďasu:
Uvěřil pak kníže jejich hlasu.


Der darff sich keinen Blick in hundert Jahren grämen,
Wer alles kan von Gott aus gleichem Hertzen nehmen.


أَلَمّتْ فهاجتْ لوعةً بفؤادي
وزادتْ غراماً أدمعي وسهادي
بيوتٌ بها أقوتْ بيوتُ تجلّدي
وقامَ اصْطباري بالرحيل يُنادي
هي السِّحرُ أو كالسّحرِ فعلاً فَمذْ أَتَتْ
أقضَّ لِشوقي مضجعي ووسادي
تُذكرني عهداً لنا ومنازلاً
سقاها مِن الوسميّ صوبَ عهادِ
فأحلَلتُها من ناظِرَيّ ومهجتي
سويداء قلبي أو سوادَ سوادي
فيا باعثاً لي الوجد في طَيّ مُهْرَقٍ
رويدك ما قلبي الشجيِ بجَمادِ
ويا مَالِكاً رِقيّ بِنُعْماه دائماً
فكم نعمٍ عندي لَهُ وأيادي
ويَا مَاجداً أعطيتُه عهد صُحْبتي
وأَصْفَيتُه في الغَيْبِ مَحْضَ ودادي
أتحسَبُ أنّي بَعْدَ بُعدِك سالياً
يطيبُ مَعَاشي أو يَلذّ رقادي
أَبَى البينُ إلاّ أن أرى فيك لابساً
ليالي أَحزاني ثيابَ حِدادِ
فغادٍ من الدَّمع الهتونِ ورائحٌ
وخافٍ من الشّوقِ الشديد وبادي
ولو أَنّني سافرتُ شرقاً ومغرباً
لما كانَ إلاّ طيب ذكركَ زادي
فِراقُكَ أشجاني وهدَّ قوايَ لا
تغنّي هزارٍ أَو ترنّمُ حادي
ولا الْغادةُ الهيفا لها بينَ شبهِها
مِن المائسات النّاعمات تهادي
ولاَ الأَهيفُ الفتّانُ يعبث قدّه
وناظره السَّاجي بكلّ فؤادِ
ولا القَرقفُ الصَّهباء حَثّتْ كؤوسُها
أكفُّ مهىً هيفِ الخصورِ خِرادِ
أخي ونصيري في النّوائب والَّذي
أناديه للأَحداث حينَ أنادي
فِدىً لكَ أهلي الأقربون ومَعْشري
وما بيدي مِنْ طارفٍ وتلادِ
أتَتْنِي مِنْ تِلقاء سوحك قطعَةٌ
بنَفْسي سوحٌ قدْ حلَلْتَ ونادي
هيَ الروضُ بَلْ أبْهى منَ الروضِ بهجةً
إذا جادَهُ رَيَّاً أكفِّ غوادي
بعثتَ بها مِن سوحِ نعمةِ خالقي
على حَاضرٍ في العالمين وبادي
عماد الهدى ربّ العُلَى هادي الوَرى
إلى خير منهاج وقولِ سَداد
أدام إلَهُ العرش فينا ظلالَهُ
وأبقاهُ للإسلام خيرَ عمادِه
وقد بعثَ العبد الجواب تَجارياً
وإن كان يكبو عَنْ مداك جوادي
فخذْ من جوابي النّزر ما كان حاضِراً
وأنتَ إذاً أنْدَى لأنك بادي
وعُذراً فقد قابلتُ درّكَ بالحصَى
وساجلتُ بحراً زاخراً بثمادِ
فأغضِ وسامحْ مُنعماً عن قبيح ما
بَدَا لكَ من عيبٍ به وفسادِ
فأنتَ الذي قدْتَ القوافي طوائعاً
وغيرك لم تَنقَدْ لَهُ بمقادِ
وأنتَ الّذي جَلّيتَ في حَلبةِ العُلَى
على كلّ جحْجاحٍ طويل تِجادِ
على أنّني قد صرتُ بعدك أعجماً
وإن كنت أزرى لهجةً بِزياد
لدهرٍ رماني بالمصَائب صرفُه
وأضنَى فؤادي خطبُه المتعادي
أطالَ حروبي بالمضرّات والأذَى
ولا طول حَربِ الحارث بن عباد
يحاولُ إهمالي وإسقاطَ رتبتي
ويَسْعَى حثيثاً في خمود زنادي
وثقل ديونٍ للْورى يا بنَ ناصرِ
يراوحني همي بها ويُغادي
مَلأْنَ فؤادي بالأَسَى وسلَبْنَني
رقادي ومَلّكْنَ الرِّجال قيادي
فأصبحتُ رهناً في أزال لأجلِها
وغير أزال بُغيتي ومُرادي
وإن كان فيها مَنْشأي وولادتي
ومَسقط رأسي فهي غير بلادي
ومَا بَلَدي إلاّ الذي فيه أغتدي
وعرضي مصونٌ عن مقال أعادي
بلادٌ بها لا أختشي الذلّ إن غَدت
عليَّ لأَحداثِ الزّمان عوادي
أأقعدُ في قومٍ أرى الشعر بينَهُمْ
يُباعُ ببخْسٍ طاهرٍ وكَسَادِ
لَنَبَّهْتُهُمْ بالمدحِ لِلْجودِ والنّدى
وقد مُلِئَتْ أجفانِهُم برُقادِ
وحركتُهم بالشعرِ في كلِّ ساعةٍ
فَتَحْسبني حرّكتُ صخرةَ وادي
فلَم أَلْقَ من نظم القريض سوى عناً
وشُغْلة أوقاتٍ وطول سهادِ
فلا كانتِ الأمداحُ مِن شافعٍ ولا
جَرى قلمٌ في كتبها بمدادِ
أرومُ بها نيل السَّعادةِ والغِنَى
وقد أشبهتْ نحساً ليالي عادِ
وأوردُ فكري كلَّ بحرٍ غَطَمْطمٍ
فيصدر حرّنَ الجوانحِ صادي
لَعلَّ اللّيالي أن تَمُنَّ برحْلةٍ
إلى أَصيدٍ رحب الفناء جوادِ
من البَدْوِ تُذْكَى لِلْملمّين نارُه
تَرى حَولَه مِنها جبالَ رمادِ
يفيضُ على العافينَ نائل كفِّهِ
فَمِنْ إبلٍ مَزْمومةٍ وجيادِ
وما المرء غلاّ مَنْ يؤمّله الوَرى
لِقتل عداةٍ أو لبذلِ عتادِ
وعِش ما دَعَى لِلّهِ داعٍ من الورى
وناداهُ لِلكرب العظيم منادي
وأسألُه من فضلِه جمعَ شَملِنا
وأَنْ لا قَضَى ما بينَنا بِبِعادِ


Teskná cesta mojich smyslů vyvádí mne nazpátky
za hranice odeznělé, přešumělé pohádky,


Jen ta vrba vetchá, shrblá
proutím šumí nad potokem –
jen ta moje matka stará
vzdýchá nad mým modrým okem.


Rád z jizby bych unik’, praskající
krb hořet nechal a vítr chvět
zapadlou sněhem okenicí
a celý ten úzký zapomnít svět!


Primavera per me non è la donna
botticelliana dell'Allegoria.
Primavera è per me questa farfalla
fatta di grazia e di fragilità!


Wir fühlen es ja, du bist uns so nah nach menschlicher art, als nie kein geschöpfe dem anderen ward.


midőn ablakjánál ülvén slafrokjában,
kendert nyőni láttya Czidlit udvarában,
ingeket fótozni Chlórist komrájában,
hajdúkkal borozni Dórist a korcsmában.


Wan dan, o aller Nymfen ros,
mit euch allein selbs zu vergleichen,
ihr an verdienst und ehr so groß,
daß euch sunst alle Nymfen weichen;
wan es unläugbarlich auch kund,
daß wir zugleich mit herz und mund
euch, und zwar billich, göttin nennen,
und auch auf unsrer brust altar,
gelobend euch uns ganz und gar,
euch ein lob- und lieb-opfer brennen:


»Zwei Köpfe sind darauf geprägt,
Hab' ihn als Mitgift hingelegt,«


Was vermeid' ich denn die Wege,
Wo die andren Wandrer gehn,
Suche mir versteckte Stege
Durch verschneite Felsenhöhn?


Grau das Blatt, das meine Wange streifte,
Grau?
Es brennt in Kälte.
Schwarz gellen ferne Stürme.
Dumpf kochend rollen Wellen
In schwarzen Schlangen über meinen Leib.


„Těchto želů’s již dosti vylil. Již na dně povídá
Na hlubokém mrzutě tvé hoře vodstvo rybám.


Mira el amante pálido y rendido
a la inclemencia, Tisbe, de su hado,
el rostro en llanto por su amor bañado,
y él en su sangre por su amor teñido.


Že se srdce bálo tlouci,
že jsem cítil, co je člověk,
jak se vláčí z věku po věk,
jako v zem se ryjí brouci.


„Má milá, pojď“ a sedněm na trávník,
„pohádky z vesnice“ ti povím za to,
„večerní písně“ chci pět’ „v přírodě“,
však pohleď dřív, zda venku není bláto.


Aber nein, der lose Knabe
Machte, was er vor gethan;
Wann ich ihm was anders gabe,
So hub er von Buhlen an;
Allzeit ward von ihm gehört,
Wie die Lieb' uns so bethört,
Wie nach seiner Mutter Sinnen
Jedermann muß lieb gewinnen.


Muth geboren von dem Schönen,
Strömt von dir zu deinen Söhnen,
Unsre Herzen ganz erfüllt.


Nascondetevi, pi— non vi mostrate,
state celate — in ciascheduna parte,
ché omai son sparte — vostre borie e l'arte,
che usate solo a farvi vagheggiare;
ché se il lisciar — non fosse e 'l stare armate,
come voi fate, — parreste abbrusciate.
Così ingannate — noi, che stiam da parte;
ond'è chi in carte — scrive o segue Marte
per voi, e quali in giostre o in armeggiare.
E lasciànci ingannare
a i visi lor dipinti e alle pianelle,
alte più che predelle,
alle maniche larghe e a i pettorali,
a i cercini, onde belle
fansi per questo modo: e noi animali
per lor gittiam nostre virtù reali!


»Alles verstehn, heißt alles verzeihn.«
Im Sittlichen gilt es freilich.
Tragt ihr es in die Kunst hinein,
So wird es unverzeihlich.


Az nagy széles mező, az szép liget, erdő
sétáló palotájok,
Az utaknak lese, kemény harcok helye
tanuló oskolájok,
Csatán való éhség, szomjúság, nagy hévség
s fáradtság múlatságok.


Gib Acht, es dreht die Sterne, du,
im ganzen Himmelsraum.
Es dreht die Sterne ohne Ruh
und macht Musik, Musik dazu,
so fein, wir hören's kaum;
wir hören's nur im Traum.


Meg is szeretett, mert
Haza sem eresztett,
Adott a mellemre
Krajcáros keresztet:
Mármost azt akarná,
Hogy e réz keresztért
Ontsam neki én az
Ártatlan magyar vért.


古祠曾记祷灵神
旱雨滂沱救越人
大禹恩深无以报
我惟朝夕退藏身


Tam vysoko, že nebes klenutí
mi blíž se zdálo, než-li země kruh,
pták byla jsem, jenž drobnou perutí
v klid zaletěl, kde mizí světa ruch;
tam vysoko jsem vzpomínala na tě
víc, než-li srdce umí vzpomínat, – – –
a slunce zapadalo v bledém zlatě.


Quiero querer y es mi querer cumplido;
mas en tal tiempo a veces me proveo,
que es mayor hambre estar más proveído.


Nepřítel prchá,
již boj je skončen
a ten lid jásá,
že svoboden.
Zdaliž pak spatřím
já svého muže,
zdaž zlíbat mohu
jeho tvář!
Když večer včera
šel v kruh svých přátel,
s ním jít jsem chtěla
jej chránit jen.
Hrůza – co vidím –
sem nesou máry
a na nich leží
drahý muž –


风声不定在何边
起视长堤树影偏
客恨不如风里树
一枝吹落向南天


O maestro sacode a batuta,
E lânguida e triste a música romp
Lembra-me a minha infância, aquele dia
Em que eu brincava ao pé dum muro de quintal,
Atirando-lhe com uma bola que tinha dum lado
O deslizar de um cão verde, e do outro lado
Um cavalo azul a correr com um jockey amarel
Prossegue a música, e eis na minha infância
De repente entre mim e o maestro, muro branco,
Vai e vem a bola, ora um cão verde,
Ora um cavalo azul com um jockey amarel
Todo o teatro é o meu quintal, a minha infância
Está em todos os lugares, e a bola vem a tocar música
Uma música triste e vaga que passeia no meu quintal
Vestida de cão verde, tornando-se jockey amarel
(Tão rápida gira a bola entre mim e os músico)


Se 'l ciel non sdegna per lo scontio carco
Et mova Giove a cancellar quest'orme
Sì che Mercurio homai lega le norme
Ch'ancor per tempo chiudevano il varco.


a za to ryk všech, kdož jim z ruky jedí
a nadávky a lání zaplacené,
pes štěká vždy, i když pán slova nedí.


— Di queste disuguali e dotte canne
di cui l'armonia fece oltr'Indo e Tile
Titiro risonar il Mincio umìle,
picciolo dono al tuo valor qui fanne.


Во тьме исчезнувших веков,
В борьбе с безжалостной природой
Ты родилась под звук оков
И в мир повеяла свободоТы людям счастье в дар несла,
Забвенье рабства и печали, —
Богини светлого чела
В тебе безумцы не призналТы им внушала только страх,
Твои советы их томили;
Тебя сжигали на кострах,
Тебя на плаху волочили, —
Но голос твой звучал как медь
Из мрака тюрьм, из груды пепла…
Ты не хотела умереть,
Ты в истязаниях окрепла!
Прошли века… Устав в борьбе,
Тебя кляня и ненавидя,
Враги воздвигли храм тебе,
Твое могущество увидя!
Страдал ли человек с тех пор,
Иль кровь лилася по-пустому,
Тебе всё ставили в укор,
Хоть ты учила их другому!
Ты дожила до наших дней…
Но так ли надо жить богине?
В когтях невежд и палачей
Ты изнываешь и донынТвои неверные жрецы
Тебя бесчестят всенародно,
Со злом бессильные бойцы
Друг с другом борются бесплоднОстанови же их! Пора
Им протянуть друг другу руки
Во имя чести и добра,
Во имя света и науки…
Но всё напрасно! Голос твой
Уже не слышен в общем гаме,
И гул от брани площадной
Один звучит в пустынном храме,
И так же тупо, как и встарь,
Отжившим вторя поколеньям,
На твой поруганный алтарь
Глядит толпа с недоуменье


„Jak jste se vyspal, kmotře, za té vřavy?“
děl ,doktor‘ po domácku; „byl to žert!
To bylo hřmění! soudný den to pravý,
či vlastně soudná noc. Však který čert
je v krávě vaší zašit, řekněte?
Jak sedm ďáblů bučí sice vždycky,
však dnes mi dobytče to prokleté
spáť nedalo. To proud as elektrický
mu dráždí jemné čivy hovězí!
Ač jakás nemoc-li v tom nevězí.
Nu dovolte, jsem doktor dobytčí,
jak po sprostu se říká; drobátko
vám prohlédnu to divné zvířátko
a dám mu něco, ať tak neřičí,
však zdarma, – nebojte se útrat, kmotře!
Já nejsem doktor, jenž se pro zisk dotře
sám k pacientu, jako mnozí jiní.
Jsem muž, jenž v službě lidstva leccos činí.
Nu tedy, kmotře, kde pak máte, k ďasu,
tu krávu, první v světě – podle hlasu?“


Was ist das für ein Strobelhaar, sind's Igel oder Ratzen?
Vielleicht nur einmal in dem Jahr thu'n kämmen ihn die Katzen.
Sein Haar ist g'wiß ein Storchennest, krumm hin und wieder bogen,
Er hat ein Schopf wie ein Wiedhopf, viel Volks darein erzogen.


Za novými cíli, za novými cíli.


di Phebo è questa e di Cupido è quella,
ch'ha l'honor propio l'un e l'altro amico,
chi dagli occhi si scosta e chi dal core.


Schreit' ich über die Terrasse
Wie ein Geist am Runenstein,
Sehe unter mir die blasse
Alte Stadt im Mondenschein,
Und am Walle pfeift es weidlich,
– Sind es Käuze oder Knaben? –
Ist mir selber oft nicht deutlich,
Ob ich lebend, ob begraben!


Warum das Weinen und das Klagen,
Wozu der Gram, das Herzeleid?
Was ihr von mir hinausgetragen,
War nur das abgelegte Kleid.


A já kde svoji hvězdu mám?
„Hle, tam jich tisíc zapadá.“
A kudy cesta vede tam?
„Přes hory, lesy, přes lada.“


如何杀一妇
能致旱三年
妇孝无知者
知之惟老天


Dein Zustand kan gar bald ein ander Aussehn kriegen,
Es heist ja die Gefahr der Anfang zu dem Siegen
Und diese deine Noth der Grund vom Wohlergehn.
Gebeth, Verstand und Wiz und Klugheit, sich zu schicken,
Vermögen allzeit mehr als die, so hämisch drücken
Und ohne Fug und Recht der Unschuld widerstehn.


Tam borový zase les mlází bujnému ustoupil
bříz a buků; pěšinou v něm Václav dral se zarostlou,
až nenadále stanul – rozptýliv záclonu větví,
překvapeným pohledem na známém obraze utkvěl.


Das war ein Locken und ein Werben!
Wohl seufzte die Braut: »Ach Gott! ach Gott!«
Sie war wehmütig, wie zum Sterben –
Doch endlich stieg sie hinab in den Pott.


Kennt ihr das uralte Männchen
Mit runzligem Angesicht
Und mit dem wackligen Kopfe?
Kennt ihr das Männchen denn nicht?


Es la noble cabeza negra pena,
que en dos furias se encuentra rematada,
donde suena un rumor de sangre airada
y hay un oscuro llanto que no suena.
En su piel poderosa se serena
su tormentosa fuerza enamorada
que en los amantes huesos va encerrada
para tronar volando por la arena.
Encerrada en la sorda calavera,
la tempestad se agita enfebrecida,
hecha pasión que al músculo no altera:
es un ala tenaz y enardecida,
es un ansia cercada, prisionera,
por las astas buscando la salida.


Xlibe Kreutz als deine Wonne,
Und fürchte nicht das schwartz der Sonne:
Folg Jesu nach, dem Gotteslamm,
Geduldiglich am Kreutzesstamm.
Du must, wi Christus, Christlich wandeln,
Wann Gotteszorn mit dir läst handeln,
Wi er mit Christo selbsten pflag,
Als er stat deiner schuldig lag.
Di Kreutziger sind dir zum dinen,
Das du aus Christi tod könst grünen.


Bella es mi Ninfa, si los lazos de oro
al apacible viento desordena;
bella, si de sus ojos enajena
el altivo desdén, que siempre lloro.
Bella, si con la luz que sola adoro
la tempestad del viento y mar serena;
bella, si a la dureza de mi pena
vuelue las gracias del celeste coro.
Bella si mansa, bella si terrible;
bella si cruda, bella esquiva, y bella
si vuelue grave aquella luz del cielo,
cuya beldad humana y apacible
ni si puede saber lo que es sin vella,
ni vista entenderá lo que es el suelo.


Auch Gold wird sie nimmer erweichen;
Nie hat sie des trotzigen Reichen,
So viel er auch bot, sich erbarmt.
Dem Weisen nur beut sie die Schale,
Wenn er sie beim fröhlichen Mahle
Zur Stunde der Schäfer umarmt.


Ich weiß kein and'res Wissen,
Ich will kein and'res Heil;
Darauf sei, Herz, beflissen,
Dies ist dein Erb' und Teil.


– A, dědoušku, jak zlobily vás děti,
si dovolujem upřímně vás zváti,
byste nám s holí nezůstal tu státi,
abyste za kmotra šli pravnoučeti.


بَلينا وَما تَبلى النُجومُ الطَوالِعُ
وَتَبقى الجِبالُ بَعدَنا وَالمَصانِعُ
وَقَد كُنتُ في أَكنافِ جارِ مَضِنَّةٍ
فَفارَقَني جارٌ بِأَربَدَ نافِعُ
فَلا جَزِعٌ إِن فَرَّقَ الدَهرُ بَينَنا
وَكُلُّ فَتىً يَوماً بِهِ الدَهرُ فاجِعُ
فَلا أَنا يَأتيني طَريفٌ بِفَرحَةٍ
وَلا أَنا مِمّا أَحدَثَ الدَهرُ جازِعُ
وَما الناسُ إِلّا كَالدِيارِ وَأَهلُها
بِها يَومَ حَلّوها وَغَدواً بَلاقِعُ
وَما المَرءُ إِلّا كَالشِهابِ وَضَوئِهِ
يَحورُ رَماداً بَعدَ إِذ هُوَ ساطِعُ
وَما البِرُّ إِلّا مُضمَراتٌ مِنَ التُقى
وَما المالُ إِلّا مُعمَراتٌ وَدائِعُ
وَما المالُ وَالأَهلونَ إِلّا وَديعَةٌ
وَلا بُدَّ يَوماً أَن تُرَدَّ الوَدائِعُ
وَيَمضونَ أَرسالاً وَنَخلُفُ بَعدَهُم
كَما ضَمَّ أُخرى التالِياتِ المُشايِعُ
وَما الناسُ إِلّا عامِلانِ فَعامِلٌ
يُتَبِّرُ ما يَبني وَآخَرَ رافِعُ
فَمِنهُم سَعيدٌ آخِذٌ لِنَصيبِهِ
وَمِنهُم شَقِيٌّ بِالمَعيشَةِ قانِعُ
أَلَيسَ وَرائي إِن تَراخَت مَنِيَّتي
لُزومُ العَصا تُحنى عَلَيها الأَصابِعُ
أُخَبِّرُ أَخبارَ القُرونِ الَّتي مَضَت
أَدِبُّ كَأَنّي كُلَّما قُمتُ راكِعُ
فَأَصبَحتُ مِثلَ السَيفِ غَيَّرَ جَفنَهُ
تَقادُمُ عَهدَ القَينِ وَالنَصلُ قاطِعُ
فَلا تَبعَدَن إِنَّ المَنِيَّةَ مَوعِدٌ
عَلَيكَ فَدانٍ لِلطُلوعِ وَطالِعُ
أَعاذِلَ ما يُدريكَ إِلّا تَظَنِّيّاً
إِذا اِرتَحَلَ الفِتيانُ مَن هُوَ راجِعُ
تُبَكّي عَلى إِثرِ الشَبابِ الَّذي مَضى
أَلا إِنَّ أَخدانَ الشَبابِ الرَعارِعُ
أَتَجزَعُ مِمّا أَحدَثَ الدَهرُ بِالفَتى
وَأَيُّ كَريمٍ لَم تُصِبهُ القَوارِعُ
لَعَمرُكَ ما تَدري الضَوارِبُ بِالحَصى
وَلا زاجِراتُ الطَيرِ ما اللَهُ صانِعُ
سَلوهُنَّ إِن كَذَّبتُموني مَتى الفَتى
يَذوقُ المَنايا أَو مَتى الغَيثُ واقِعُ


Co mi hádky malicherné
šlechty, kněží, bída lidu?
Tebe zřím jen – vždy a všade,
mramorový zázraku!


Friedenswort am Lebensende,
Da des Tempels Vorhang reißt,
» Vater, nun in Deine Hände
Ich befehle meinen Geist !«


问讯云萝小隐家
剡藤醉墨半攲斜
酒馀落笔已殊绝
发兴不须薝卜花


Ambrosiatische
Sind hier in der Frische
Der Grotten versteckt;
Dort blasen im Grünen
Kristallne Delfinen
Tokaier und Sekt.


Des Morgens, wenn am Strande noch der Hauch der Nacht
weht, wenn im Osten kaum das Frührothlicht erwacht,
wenn sich die Wellen färben – irr ich schon verstört
und stehe, wo am Steine sich der Schwall empört,
und schau hinaus aufs unermessne, öde Meer,
trocken und starr die Augen und die Brust so leer ...


Por el amor de Albano y sus pasiones
cruzo el mar, me disfrazo decidida
y a la mujer que es más aborrecida,
fingiéndome don Juan, canto ilusiones.


So ergründ' ich wohl vergebens,
Was durch dich den Tag versöhnt,
Das nur fühl' ich, daß des Lebens
Ganzer Inhalt sich verschönt.


Töchterchen! nach trüben Stunden
Zu der Eltern Lust erschienen,
Hast so jung das Glück gefunden,
Den Geliebtesten zu dienen.
Mögest du den frohsten Stunden
Ihres Lebens blühend grünen.


嘉客与贤主
好景及良晨
新月正当席
微风不动尘


Odvece rek: „Jsem jen drobet přetřískaný,
Můj osud jest srdci požehnaný,
Velebím tu dobu, že jsem ke ourazu
Přišel, a že skrovného jen nesu kazu,
Připatří ti zcela to mé žití,
Zachránila jsi mi dvakrát živobytí;
Můj duch více cítí nežli vděčnost pouhou,
Byla jsi mu dávno libovroucí touhou.“


Per ira i fiori onde le corna onora
sparse e calò con le caprigne piante.
Poi de la scorza sua vota e sonante
formò sampogna flebile e canora.


Como a su parecer la bruja vuela,
y untada se encarama y precipita,
así un soldado dentro una garita,
esto pensaba, haciendo centinela:


En las pálidas tardes
me cuenta un hada amiga
las historias secretas
llenas de poesía;
lo que cantan los pájaros,
lo que llevan las brisas,
lo que vaga en las nieblas,
lo que sueñan las niñas.


Nad odkazy otců máte
novomodní smetí;
za hvězdičky prodáváte
sebe i své děti;
snášíte a hromadíte
plané cetky cizí,
skvosty však, jež škvárem mníte,
v kapsách lotrů mizí.


Vítej, vítej k nám dvé přežádoucí,
Radost s úctou Vám jdou v ústretu,
S přírodou se v milém rozkvětu
V závod vydal národ v lásce vroucí.


kahrolasın


闰前小雪过经旬
犹自依依向主人
开尽菊花怜强舞
与教弟子待新春


Látom, nem te vagy az, ki nekem halált hoz,
Látom, a halálért kell fordulnom máshoz.
Máshoz fordulok hát; ti viszontagságok!
Ohajtott halálom tán ti meghozzátok.”


,Halld, ifjú, birtokos úr vagyok!’
S kincsével az úr kinálgat.
«Nem, kincses ur, arra nem áhitok:
Kincs nékem e kellemes állat.»


Sir Walter schrieb's; ein seltsam Testament,
Mehr eine Beichte als ein letzter Wille.
Da – während noch der gleichgesinnte Spruch
›Die Welt ist eitel‹ durch das Herz ihm klingt –
Erfaßt ihn jener Spottgeist, der es liebt,
In Widerspruch uns mit uns selbst zu bringen,
Der neben unsre Demut, unsren Glauben
Als immer fert'ges Fragezeichen tritt
Und, wo voll Mitgefühls wir weinen wollen,
Uns höhnisch zuruft: »Tor, so lache doch!«
Der Geist erfaßt ihn – und Sir Walters Auge
Hinzwingend auf den Demantring am Finger,
Durchstreicht er ihm die Weisheit dieser Stunde
Und gibt des Lebens Torheit ihm zurück.
Sein Aug' wird hell, Sir Walter sieht nur eins:
Den Sonnentag, der diesen Ring ihm brachte.


Y si me gozo Señor
con esperança de verte
en ver que puedo perderte
se me dobla mi dolor
viviendo en tanto pabor
y esperando como espero
muérome porque no muero.
    VII
Sácame de aquesta muerte
mi Dios y dame la vida
no me tengas impedida
en este lazo tan fuerte
mira que peno por verte,
y mi mal es tan entero
que muero porque no muero.
    VIII
Lloraré mi muerte ya
y lamentaré mi vida
en tanto que detenida
por mis pecados está.
¡O mi Dios!, quándo será
quando yo diga de vero
vivo ya porque no muero?


Daß einer, der euch nur ersehen,
wöll euern dienst stracks undergehen,
mag wol wahr sein;
daß aber ihr möcht einen finden,
den ihr so hart, als mich, könt binden,
hat keinen schein.


Wie dort an Dantes Schauerorte,
Steh über Deutschlands Eingangspforte,
Bezeichnend seiner Weisheit Horte,
Freund Hamlets: Worte! Worte! Worte!


Und deckte gebildeter Marmor euch das Grab;
Schandsäul' ist der Marmor: wenn euer Gesang
Kakerlakken, oder Orangutane
Zu Göttern verschuf.


se conseguires entrar em casa ealguém estiver em fogo na tua camae a sombra duma cidade surgir na cera do soalhoe do tecto cair uma chuva brilhantecontinua e miudinha - não te assustessão os teu antepassados que por um momentose levantaram  da inércia dos séculos e vêmvisitar-tediz-lhes que vives junto ao mar ondezarpam navios carregados com medosdo fim do mundo - diz-lhes que se consumiua morada de uma vida inteira e pede-lhespara murmurarem uma última canção para os olhose adormece sem lágrimas - com eles no chão


柳桥槐市暂经过
飘泊汀洲得意多
夜月已忘吴主恨
画船空有采莲歌


Ein Sonntagskind! – Mir war sie niemals hold,
Die blinde Dame mit den vollen Händen.
So manchen Opferdienst ich ihr gezollt,
Sie schwebt dahin, um Gold und Minnesold
An ihren Gunstbeglückten zu verschwenden.


Claudio


Maintenant, Dieu m'assiste ! Achève ma misère,
Ami ! Je te pardonne, ainsi que je le dois. —
Alors le meurtrier féroce, des dix doigts,
Prend le col délicat, frêle et doux, et le serre.


Der Herzen Einigkeit, die sich auf Wahrheit gründet,
Stets gleiche Tugenden, oft gleiche Sitten, findet,
Kennt keinen Eigennutz, der sie zu Diensten treibt,
Weil nur des Wohlthuns Lust der Großmuth Ziel verbleibt,
So oft wir recht gewählt, und dann mit edlem Willen
In des Geliebten Wunsch auch unsern Wunsch erfüllen.


Na lávce sedám, kde jsme sedávali
za žáru leta, kdy kvet celý sad –
teď leto, květy, moje milá v dáli,
a smutný vítr vane z lad.


Die Gesellen sind gezogen
Schon fern durchs Heidekraut!
Und die Eiche hat ihnen
Gar bang und traurig nachgeschaut!


Vom Lager springen wir und lauschen,
Denn drunten wird es voll und laut,
Und viele tausend Stimmen rauschen
Von Menschen, die kein Auge schaut.
Und Schiffe liegen, hochgethürmte,
Statt unsrer Kähne, längs der Bucht,
Sie sind es, draus das Tosen stürmte,
Tief sinkt in's Wasser ihre Wucht.


Vola col tuo bel volo,
E col tuo spirto spira
Fuor d'ogni anima amante amore a volo;
Ai tuoi sospir sospira,
Et ogni erbetta e fronda
Par ch'al susurro tuo goda e risponda.


Quæ nisi deîceps rata cœpta nolint,
Sidentque, conatu graviore, poßis
urgere; ut scribas benè-digna lectu,
autumo, fiet.


Wenn in dem dumpfen, stummen
Getrümmer ich gelauscht,
Da hat ihr reger Wipfel
Im Windesflug gerauscht.


Muere Conrado, y Isabel vengada
muestra, que aunque se guarde quien ofende,
no puede estar seguro de sí mismo.


Aconteceu-me do alto do infinito
Esta vid Através de nevoeiros,
Do meu próprio ermo ser fumos primeiros,
Vim ganhando, e através estranhos ritos


(Из дневника)
…В те дни будет такая скорбь,
какой не было от начала творения,
которое сотворил Бог, даже доныне,
и не буде И если бы Господь не
сократил тех дней, то не спаслась
бы никакая плот (Е Марка,
г XIII, 19, 20)I
УСТАЛОСТЬ
Мне самого себя не жалЯ принимаю все дары Твои, о, БожНо кажется порой, что радость и печаль,
И жизнь, и смерть — одно и то жСпокойно жить, спокойно умереть —
Моя последняя отрадНе стоит ни о чем жалеть,
И ни на что надеяться не надНи мук, ни наслаждений неОбман — свобода и любовь, и жалостВ душе — бесцельной жизни след —
Одна тяжелая усталостII
DE PROFUNDIS
Из преисподней вопию
Я, жалом смерти уязвленный:
Росу небесную Твою
Пошли в мой дух ожесточенныЛюблю я смрад земных утех,
Когда в устах к Тебе моленья —
Люблю я зло, люблю я грех,
Люблю я дерзость преступленьМой Враг глумится надо мной:
«Нет Бога: жар молитв бесплоден»Паду ли ниц перед Тобой,
Он молвит: «Встань и будь свободен»Бегу ли вновь к Твоей любви,-
Он искушает, горд и злобен:
«Дерзай, познанья плод сорви,
Ты будешь силой мне подобен»Спаси, спаси меня! Я жду,
Я верю, видишь, верю чуду,
Не замолчу, не отойду
И в дверь Твою стучаться будВо мне горит желаньем кровь,
Во мне таится семя тленьО, дай мне чистую любовь,
О, дай мне слезы умиленьИ окаянного прости,
Очисти душу мне страданьем —
И разум темный просвети
Ты немерцающим сияньем!


Jak budí úctu hrdinové oni,
v té statečnosti dnes již nemožní!
Však ještě hloub náš obdiv se jim kloní,
jak při té chuti byli nábožní.


Obscurity in thee to blame
I've not the least pretence;
'Tis that alone can guard thy fame,
The style that suits thy sense.


Ya entre comunes lágrimas Leandro
se anega, y de más vida se mejora,
y por la trompa de su fama llora
repetidas envidia Alejandro


Doch als die Trauung war,
Da wurden die Mäuler stille;
Heugabel und Besenstiel blieb ein Paar,
I nun, es war ihr Wille.


Vás, kteří lidským zrakem zřeni
jste zavrženi,
vy motýli, brouci a býlí,
vás chválím.


Eine Stille ist in dir,
Die beruhiget und schweiget,
Diese hat im Herzen mir
Fern und nahes Glück gezeiget.


نقطة خالٍ ووجنةٌ فعلا
في اللهو لي بعد توبتي غبطه
فيا لها توبة معشقة
صرت عليها أقولُ بالنقطه


Jede, voll von ihrem Heiligtume,
schützte sich mit der Gevatterin.
Ach der Heiland in ihr war noch Blume,
doch den Täufer in dem Schooß der Muhme
riß die Freude schon zum Hüpfen hin.


Auf der Waden Lilienhügel,
Ach! da sah' ich Schmetterlinge,
Die da flatterten und naschten
Und mich aufzufordern schienen,
Wenn auch nicht, daß ich sie finge,
Doch mit ihnen hier zu spielen
Und, wo sie auch immer möchten
Niederlassen sich und naschen,
Und wohin auch flattern, immer
Zu versuchen, sie zu haschen!


In Eisen ist's gebunden;
Der Eichbaum ist verschwunden.
Das deutsche Reich stand schön und stolz,
Viel grüne Blätter trug das Holz.
In Eisen ist's gebunden.


Si Labán a Jacob no le da Lía
por premio y galardón de los siete años,
nunca Jacob llorando desengaños
vuelve a servir tan fiel como solía


Co děláš, milenko?


眼底风光正自佳
滞留何必叹天涯
日长况是文书省
且与闲吟对落花


Potupně zhynul jako kacíř
v dýmu a plamenech, zpívaje,
posměšně korunován, svázán řetězy,
však v síle přesvědčení svého
nezlomen a na vás vzpomínaje...


o, come nave per l'acqua, procede,
che tutta mossa in un tratto si vede.


Sie ward mit Anstand stolz und frei,
Und ihre Blicke pries die Liebe;
Der Spiegel und die Schmeichelei
Vermehrten täglich ihre Triebe,
Und ihr gerieth, bei reifer Brust,
Die sanfte Sprache schlauer Lust.


Non domandati se lo imperatore
Di tal novella zoia e festa prese;
A tutti quanti sfavillava il core,
Brama ciascun de uscire alle contese.
Aperta fu la porta a gran furore,
E salta fuori armato il bon Danese,
E Guido de Borgogna è seco in sella,
Duodo de Antona e Ivone de Bordella.


一枕昏昏若醉乡
云收雾散月临窗
幽人睡足自惊觉
云在青天月在床


Ai, ai, Brasil,
de nossas brasileirinhas
que em Paris fazem cartaz!
Pra que café adoçado,
cheiroso, bom, que convida,
se tens Maria D'Aparecida,
das convivas a mais fina?


Salió Faetón y amaneció el Oriente
vertiendo flores, perlas y tesoros;
pasó por alto del mar indio al moro
turbado de su luz resplandeciente.


Básnictví řecké vtělená jest ve slova řezba,
V hebrejském vešlá ve slova hudba hude.


– Huhú – tak pělo v rej se tlačíc,
v nějž vše se zase vrhalo,
– nech slova svá si v hrdle, prosím,
já za tebou se vydalo,
že mám ti vskutku cosi říci
z milosti těch tam nahoře
až za tisící oběžnicí –
a ty stůj v němé pokoře!


Naproti vchodu patriarcha seděl
s lahodnou, přivětivou povždy tváří.
A podle něho Hanuš k dvěřím hleděl,
ozářen jakous vnitřní lásky září.


لَهْفِي على الإسكندري
ةٍ كيف يَسْكُنها اللئامُ
بلد عَدِمتُ بها السرو
ر كما بها عُدِم الكرِام
حَسُنتْ وقُبِّح أهلها
فضِياؤُها بهمُ ظلام
قومٌ إذا استيقظتَهم
لمَكارمِ الأخلاقِ ناموا
قوم إذا قعد الكرا
م على بساط العز قاموا
فحلالُهم من شُحِّهم
في كل مسألةٍ حَرام
قوم إذا استطعَمْتَهم
في يومِ عيدِ الفطر صاموا


Faltas-me
ainda que saciada
pelos dias plenos
da tua presença


Ta socha v moderním ač oděvu,
přec antické se podobala zcela:
pochodeň zvrácená jí nescházela
co symbol smrti, která shasla mládí.
Jen šero lesní bystřej patřit vadí
a to, že roucho v lehkém záchvěvu
hýbalo větrem ranním, trochu vlálo.


بَكَتنا أَرضُنا لَمّا ظَعَنّا
وَحَيَّتنا سُفَيرَةُ وَالغَيامُ
مَحَلُّ الحَيِّ إِذ أَمسَوا جَميعاً
فَأَمسى اليَومَ لَيسَ بِهِ أَنامُ
أَنِفنا أَن تَحُلَّ بِهِ صُداءٌ
وَنَهدٌ بَعدَما اِنسَلَخَ الحَرامُ
وَلَو أَدرَكنَ حَيَّ بَني جَرِيٍّ
وَتَيمَ اللاتِ نُفِّرَتِ البِهامُ
بِكُلِّ طِمِرَّةٍ وَأَقَبَّ نَهدٍ
يَفُلُّ غُروبَ قارِحِهِ اللِجامُ
وَكُلِّ مُثَقَّفٍ لَدنٍ وَعَضبٍ
تُذَرُّ عَلى مَضارِبِهِ السِمامُ
يُكَسِّرُ ذابِلَ الطَرفاءِ عَنها
بِجَنبِ سُوَيقَةَ النَعَمُ الرُكامُ


Ač manželské byl péče dbalý, jak je milost pojila,
proč jednou láskou spolná srdce pouze víra dvojila?


Glaubet nimmer, was sie faseln
Von der Liebe Don Fredregos
Und Don Pedros schöner Gattin,
Doña Blanka von Bourbon.


Não porque os deuses findaram, alva Lídia, chor
Mas porque nas bocas de hoje os nomes sobrevivem
Mortos apenas, como nomes em pedras sepulcrai
        Por isso, Lídia, lamento
Que Vénus em bocas cristãs seja uma palavra dita,
Que Apolo seja um nome que usam quantos
Sequentes de Cristo — e a crença lúcida
        Nos deuses puramente deuses,
Tenha passado e ficado, cinza do que era fogo,
Lama do que era água reflectindo as árvores,
Tronco morto do que dava fruto e floresci
        Mas se choro, não creio
Menos que ainda existo, como existem os deuse


Než tak jdu s poslední svou silou,
o, opájím se myšlením
na smavou tvář a duši milou...
jdu zaprášenou cestou bílou,
jdu znaven bílým lupením.


Sobrin che di tanto uom vede l'assalto,
stretto ne l'arme s'apparecchia tutto:
come nocchiero a cui vegna a gran salto
muggendo incontra il minaccioso flutto,
drizza la prora; e quando il mar tant'alto
vede salire, esser vorria all'asciutto.
Sobrin lo scudo oppone alla ruina
che da la spada vien di Falerina.


Cuando contemplo el cielo
de innumerables luces adornado,
y miro hacia el suelo
de noche rodeado,
en sueño y en olvido sepultado;
el amor y la pena
despiertan en mi pecho un ansia ardiente,
despiden larga vena
los ojos, hechos fuente,
Oloarte, y digo al fin con voz doliente:
Morada de grandeza,
templo de claridad y hermosura,
el alma, que a tu alteza
nació, ¿qué desventura
la tiene en esta cárcel baja, escura?
¿Qué mortal desatino
de la verdad aleja así el sentido,
que de tu bien divino
olvidado, perdido,
sigue la vana sombra, el bien fingido?
El hombre está entregado
al sueño, de su suerte no cuidando,
y con paso callado
el cielo, vueltas dando,
las horas del vivir le va hurtando.
¡Ay, despertad, mortales,
mirad con atención en vuestro daño!
Las almas inmortales,
hechas a bien tamaño,
¿podrán vivir de sombra y solo engaño?
¡Ay, levantad los ojos
a aquesta celestial eterna esfera!;
burlaréis los antojos
de aquesa lisonjera
vida, con cuanto teme y cuanto espera.
¿Es más que un breve punto
el bajo y torpe suelo, comparado
con ese gran trasunto,
do vive mejorado
lo que es, lo que será, lo que ha pasado?
Quien mira el gran concierto
de aquestos resplandores eternales,
su movimiento cierto,
sus pasos desiguales,
y en proporción concorde tan iguales:
la luna cómo mueve
la plateada rueda, y va en pos della
la luz do el saber llueve,
y la graciosa estrella
de Amor le sigue reluciente y bella;
y cómo otro camino
prosigue el sanguinoso Marte airado,
y el Júpiter benino,
de bienes mil cercado,
serena el cielo con su rayo amado.
Rodéase en la cumbre
Saturno, padre de los siglos de oro;
tras él la muchedumbre
del reluciente coro
su luz va repartiendo y su tesoro.
¿Quién es el que esto mira
y precia la bajeza de la tierra,
y no gime y suspira,
y rompe lo que encierra
el alma, y destos bienes la destierra?
Aquí vive el contento,
aquí reina la paz; aquí, asentado
en rico y alto asiento,
está el amor sagrado
de glorias y deleites rodeado.
Inmensa hermosura
aquí se muestra toda y resplandece
clarísima luz pura,
que jamás anochece;
eterna primavera aquí florece.
¡Oh campos verdaderos!
¡Oh prados con verdad frescos y amenos!
¡Riquísimos mineros!
¡Oh deleitosos senos!
¡Repuestos valles de mil bienes llenos!


"Eo non so' morto, ma faccio 'l tratto,
e Deo 'l volesse che fusse ratto!
Star sempremai en estremo fatto
e non poterme mai liberare!".


مَوْلايَ سِتٌّ من الظّلامِ مَضَتْ
كالمِسْكِ في صِبْغةٍ وفي أرَجِ
أجْزاءُ لَيْلٍ مرّتْ كما انْطلقَتْ
كَفٌّ على سُبْحةٍ منَ السَّبَجِ
الى مَحَلِّ القَبولِ قدْ عرَجَتْ
بفِعْلِكَ البرِّ خَيْرَ مُنْعَرَجِ
فاسْلَم أبا سالِمِ لِنَهْجِ هُدَى
جدّدَهُ منْكَ أيُّ مُبْتَهِجِ
فَلَيْلَةُ المَوْلِدِ الكريمِ على
تَقْواكَ للّهِ أصْدَقُ الحُجَجِ


Oblohou modrou zpívá
slunečné větrno mladé.
Čas je, kdy tulácké srdce
mílové kroky v svět klade.


Sollt ich's versetzen, verkaufen?
Ist all doch nötigstes Gerät.
Wir würden, einmal, die Not versaufen,
Und dann: Wer weiß, was ich tät.


Satan, magst Du Mir noch dreüen?
Ist doch alles vollenbracht!
Nimmermehr werd' Ich Mich scheüen,
Stoltzer Geist, für deiner Macht.
Jesus, der Dich hat bekrieget,
Hat auch tapfer Dich besieget.


Óh, szemeimnek rejtő lefogója,
Óh, rózsás erdő, hajadnak erdője,
Illatos moszat, óh, kis senki, semmi,
Óh, életemnek kis hunyósdi nője.


Nie in schönerem Stübchen
Saß gefangen ein holdrer Dieb,
Als das Lächeln im Grübchen
Auf der Wange von meinem Lieb.


Singt Fried den Menschē weit vnn breit/
Eia, Eia,
Susani, Susani, Su su su,
Gott Preiß vnn Ehr in Ewigkeit/
Alleluia/ Alleluia.
Von Jesu singt vnd Maria.


Schau doch, Maria säuget mich,
Und ich, mein Kind, will säugen dich;
Tu auf den Mund, kehr alle Lust
In mich hinein und saug die Brust!


Schon dunkeln meine Lebenstage
Sich tief hinab zum Abendschein,
Und ernster fragt die große Frage:
Was bist du? Sprich: Was wirst du sein?
Wie löst das Rätsel deines Lebens
Sich hinter deinem Grabe auf?
War all dein Streben nicht vergebens?
War eitel Irrlauf nicht dein Lauf?


Na čele zlatý vínek se jí třpytí,
ve vlasech plno zářných světel svítí,
ret němý však a líce bez pohnutí –
klid hluboký a posvátný kol zříti...


Kde zoufalec se klade na koleje,
svým paprskem strž duše osvěť jemu,
nit Ariadny z tůně beznaděje
mu podej zpátky k žití ztracenému;
kde v šeru lesa na svou oběť číhá
syn bídy, zahraj na taseném noži,
ať před ním ztracené se mládí míhá
a v srdci vzplá mu mrtvá láska boží!


Titan hieb auff seine Pferde/
durch den grünen Sommer-Wald
dummelte sich manigfalt
ihre weiß-bewollte Heerde.
Unter Püschen/ die kaum wichen/
hatte ich sie schlau beschlichen;
gantz von Farrnen dikk bedäkkt/
hielt ich heymlig mich verstäkkt.


So klag' ich an den Sonnenstrahl,
Thau, Regen, Luft und Wind,
Die doch auf Erden allzumal
Des Himmels Gaben sind.


Nun begann ein Professor zu fragen:
»Belieben Hoheit mir geneigtest zu sagen,
Welche Befugnisse man kennt
Als eigentümlich dem Parlament?«


Vater Mars, laß ab von Meißen
und vergönn uns deine Ruh'!
Laß sich auch nun Fremde schmeißen,
die uns lange satt sehn zu!
weise nun auch deine Macht
dem, der sie noch itzt verlacht!


月样梳横鬓脚倾
弄箫骑鹤上青冥
归来自摘金茎露
手写黄庭一卷经


Jaký vývoj, všichni svatí,
jaký zvláštní běh a řád!
Co nás jednou přec však zvedne,
že se přestaneme bát?
Je to ono opojení,
tvář, jímž září prochladlá?
Pak se život mylně cení:
smrt má jeho tykadla!


yazık ki bir kuru yelle bozuldu abdestim


Svrhnu století dvou hrůzy běsů,
Potom v slavném rouchu, Míno má,
S bratry, se sestrami půjdem k plesu.


ألا من لمسلوب الفؤاد رهينه
معنى بمحجوب الوداد ضنينه
أخو شجنٍ يرعى النجوم كأنما
تعلق أعلى هدبه بجبينه
تجلده شكّ إذ لام لائمٌ
ولكن فرط الوجد عقد يقينه
وفي قلبه داءٌ دفين من الأسى
فلا غروَ أن يبكي لأجل دفينه
وظبي له في أسرة الترك نسبة
وفي الهند معنى من مضاء جفونه
من الطالبي كتم الغرام صبابة
وأحسن بمكتوم الغرام مصونه
كتمت الهوى في عشقه متفلسفاً
فأصبح عشقي قائلاً بكمونه
وعاينت في خدَّيه خطّ عذاره
فأقسمت في صحف الجمال بنونه
يحن لي قلبي فلله من رأى
حمًى يتبع الغادين رجع حنينه
هو الحبُّ يحلو فيه للمرء دمعه
ويطربه في الليل صوت أنينه
برغميَ طرف غاب عنه عزيزه
فعوضه ماء البكا بمهينه
روى عن معين الدمع طرفيَ فاسمعوا
حديث جوى قلبي عن ابن معينه
وإني جلدٌ في ممارسة الهوى
مدلٌّ بمهديِّ الولاء أمينه
يقوم بنصري في الصبابة عون من
أقام ابن أيوبٍ عماداً لدينه
مليكٌ تولَّى الفضل بعد ضياعه
وهذَّب هذا الدهر بعد خبونه
ومدَّ يميناً يعذر البحر والحيا
إذا حلفا يوم الندى بيمينه
أخو صدقاتٍ تقدر المدح قدره
فما يشتري في المدح غير ثمينه
إذا جلب الناس الثناء لبابه
فما جلبوا إلاَّ لباب زبونه
وما ذاك شحًّا بالثناء وإنَّما
سجية فياض الغمام هتونه
شجٍ بالعلى والعلم والبأس والندى
فلله ما أحلى حديث شجونه
له منزل تهوي المقاصد نحوه
هويَّ حمام الأيك نحو وكونه
تدفق طوفان الندى بجنابه
فأمست مطايا الوفد مثل سفينه
إذا طلب الملك المؤيد معسرٌ
رأى بشره في وجهه كضمينه
عجبت لبشر ضامن الوجه إذا غدا
يطالبه عافي الندى بديونه
وأروع يهتزّ الزمان لأمره
وما الطود أرسى جانباً من سكونه
إذا حاول الفعل الجليل وجدته
بلا قده في المعضلات وسينه
عزيمة من لا يصعب الجد في العلى
عليه كأنَّ الجد بعض مجونه
كثير السرى ما بين مشتجر القنا
فيالك ليثاً سائراً في عرينه
يلاقي العدى يوم الوغى متبسِّماً
كأنَّك قد لاقيته بخدينه
وتلهيه في الهيجاء رنَّة قوسهِ
إذا وترٌ ألهى امرأً برنينه
ولو شاء أغناه عن الجيش ذكره
ورُبَّ حسامٍ هازم بطنينه
أيا مالكاً أغنى عن الغيث جوده
وأغنته حومات الوغى عن حصونه
بك ارتدَّ مشكوّ الزمان عن الأذى
وأطلق أبناء المنى من سجونه
وقد كان ذا همزٍ يحاذر فانتهى
إلى مدِّه بعد الإباء ولينه
وكم لك عندي من ندًى يفضل الثنا
ويحلف أن الشعر غير قرينه
إذا قلت قد قابلته بقصيدةٍ
بدا غيره مستظهراً بكمينه
فدونك مدحاً من قريحة مادحٍ
يقابل أبكار الصِّلاة بعونه
رأى أنَّك البحر الذي طاب ورده
فجاءك من نظم القريض بنونه


فمن كأس شايٍ صغيرٍ بمقهى
تذكرتُ كازا
وما مرَّ فيها
تذكرتُ  يا حزنَ تلك الليالي
وما يعتريني إذا قلتُ كازا
وما يعتريها
كأنَّ ضلوعي تقيم حصاراً
لتحوي الحنينَ الذي يحتويها
سلاماً لكازا
لكلِّ الليالي التي قد أرتني
وكلِّ العيونِ التي جرَّدتني
من الحبِّ والوجدِ والكبرياءْ
تعثرتُ يا لغةً من دماءْ
تُريني الذي مـرَّ قبل الكتابةِ
قبل الأحاديثِ قبل الغناءْ
كما غصَّ بالريق ناعي الحياة
أغصُّ بصمتي أغصُّ بماءْ
إذا ما تذكرتُ والشاي حولي
أحاديثَ كازا
بذاكَ المساءْ
ومن كأس شايٍ بلون الشجرْ
تذكرتُ كازا
وبادرتُ أبحثُ بين الوجوهِ
لعلَّ الذي كان فيها حضرْ
لعلَّ التي باغتتني سلاماً
هناكَ تباغتني في خبرْ
فقد كان للشاي أشهى حديثٍ
وأرقى بكاءٍ وأعلى صورْ
تذكرتُ كازا وآخرَ موتٍ
وأوَّلَ موتٍ هناكَ حَضَرْ
أأكتبُ عنها  ؟
وغصَّ بيَ الحرفُ غصَّ الحنينْ
كأنيَّ خارطةُ العاشقينْ
أذوبُ وأعرفُ حين أذوبُ
تصيرُ حروفي من الياسمينْ
لماذا تجيئينَ في كأسِ شايٍ
وكان فراقُكِ سبعَ سنينْ
عجافاً
وأذكرُ كانت عجافاً
وكم كان فيها الحنينُ سمينْ
لماذا تريدينني دون ماءْ
أما قلتُ قبلاً أغصُّ بماءْ
إذا ما تذكرتُ والشايُ حولي
أحاديثَ كازا
بذاكَ المساءْ


Tu vas combattreEt labourer !


Da werden ihnen eingetränkt
Die tausend Sakramente,
Die Donner, Hagel und was kränkt,
Die Sternen-Elemente.
Da hören sie im Dampf und Rauch
Das Blut und Gottes Wunden,
Das ihnen durch den bösen Brauch
Entworden und entschwunden.


O süße Königin,
Der Herzen Meisterin!
Es ist dein Bild,
Herrin, das in der Nacht
Ein holder Stern uns lacht,
Das uns mit Zaubermacht
Die Seele füllt.


Dieß ſey hinfuͤhro dein Gewerbe,
Bring ſie hinein! in deinem Erbe,
Auf jenem Berge, welchen Du,
HErr! auserſehn zu deiner Ruh,
Da pflanze ſie der Macht zum Ruhme,
Die ſtets von deiner Groͤſſe ſpricht,
Zu deinem ſchoͤnen Heiligthume,
Das deine Haͤnde zugericht.


Až fialové ty skvrny na pleti křídové
se spojí a z polibků všech se zdvihnou vrahové,
pak zkažené krve proudem ji k smrti ubijí,
a ti, kteří k dnu ji strhli, si ruce omyjí...


Proč tolik plakať, vzpomínám si nyní,
ta chvíle, lidské žití, brzy přejde,
a v mládí nebo s hlavou, plnou jíní,
se jeden s druhým po smrti zas sejde.


FRAGMENTO


Entre este mal, que todo lo despoja,
la eterna Providencia no descansa,
hasta avisar con la postrer congoja.


Bár leghivebbjét, emlőjétől
Gorombán elrugott hazám.
Sebaj! azért ne panaszold föl,
Szivem, csak valld meg igazán:


Oft zügeln wir die Sehnsucht mit Entschlüssen,
Doch will sich stets ein neu Verlangen regen,
Und wenn wir kaum verständ'ger Rede pflegen,
Zerschmilzt sie wieder uns und wird zu Küssen.


Jertek a mezőt szemlélni
S azzal az örömmel élni,
Melyet érez csupán a bőlcs szív,
Jertek a boldog helyekre,
E szabad mezőségekre,
A napnak áldott világa hív.
Te pedig, Uram! szívünkbe,
Munkáid szemlélésünkbe
Egy mennyei hév örömet tőlts,
Hogy e vőlgyben járkálásunk,
A virág közt múlatásunk
Előtted kedves légyen és bőlcs,
Mely kedvesen illatozik,
Mely kedvesen játszadozik
A nyugati széltől, minden ág!
Szívünket mint mulattatja,
Ah miként csiklandoztatja!


Rýne, Rýne, tak jsi pěl,
když ten dobrý učitel,
mučedník náš, Jan Hus Boží
ze žaláře na tě zřel!...


Es dröhnt' und dröhnte dumpf heran,
Laut heulten Sturm und Wog' um's Haus.
Der Zöllner sprang zum Dach hinan,
Und blickt' in den Tumult hinaus. –
»Barmherziger Himmel! Erbarme dich!
Verloren! Verloren! Wer rettet mich?« –


La tarde va a expirar... lejano y tibio
el sol ya terminando su carrera
en las tranquilas aguas reverbera
      su postrimera luz:
Y los alegres pájaros meciendo
entre las ondas sus pintadas plumas,
hacen saltar las cándidas espumas
      con su leve chapuz.
Y las flores que lánguidas doblaron
el mustio cuello en el calor del día,
se alzan risueñas a la luz sombría
      del sol que hundido
está.
La tarde va a expirar... la luna apenas
entre la luz y sombras indecisas
en la azulada esfera se divisa
      con vaga claridad.
Murmura el viento entre el ramaje espeso
las amarillas hojas arrastrando,
y en la faz de las aguas resbalando
      con leve agitación.
Pardas tinieblas el espacio hienden
que oscurecen el cielo por instantes;
cruzan las aves de la noche errantes
      en vaga confusión.
Ésta es la hora de la amante cita
que doy a los espíritus divinos;
con los últimos rayos vespertinos
      vengo a la soledad.
Para escribir los místicos cantares
que estas horas inspiran a mi alma
he menester las hojas de una palma
      llena de santidad.
Llevad lejos de mí libros profanos
que me fatigan los dolientes ojos,
y sus pinturas que me dan enojos
      llevad lejos de mí;
Porque estas horas tristes de la tarde
a contemplar el cielo las dedico
yel corazón amante mortifico
      con escribir aquí.


Der Frommen Abschied muß fürwar
Nichts anders sein, als wie jhn zwar
Des Herren Wort vns vor-wil-mahlen,
Gott pflegt die Seufftzer vnd die Flut
Der Zähren ja mit dem, was gut
Vnd nicht was bös' ist, zu bezahlen.


bir kadın ağlaması


e pur di po' lo mi chiudisti en cabia,
et ora lo consumi, salo Dio;
ma da ch'i' 'l volsi, raxone è ch'i' l'abia


لِمَنْ كَلِمٌ كَاللؤْلُؤِ المُتَنَاسِقِ
لَها فَضْلُ مَوْصوفَاتِهِنَّ البَواسِقِ
نَفَائِسُ كالأَعْلاقِ تَجْتَذِبُ النُّهَى
لِفِتْنَتِها مِنْ حُسْنِها بِعَلائِقِ
جَلائِلُ أَلْفَاظٍ إِذَا ما قَرَأْتَها
قَريت مَعِيناً مِنْ مَعَانٍ دَقَائِقِ
يَجِيشُ بِها بَحْرٌ مِنَ العِلْمِ وَالنَّدَى
حَبَا كُلَّ أُفْقٍ مِنْ حُلاهُ بفَائِقِ
مَلاكِيَّةٌ سِيقَتْ لِتَشْريفِ سُوقَةٍ
وَحَسْبُ الأَمَانِي مِنْ مَسُوقٍ وَسائِقِ
مُطَهَّرَةُ الأَعْراقِ لَيْسَ لِمَعْبَدٍ
بِأَبْيَاتِها شَدْوٌ وَلا لِمُخَارِقِ
نَمَتْها المَعَالِي وَالهِدَايَةُ والتُّقَى
فَجَاءَتْ لِعَادَاتِ القَرِيضِ بِخَارِقِ
أَلا بِأَبِي مِنْها هَدِيُّ بَلاغَةٍ
تُنَاغِي المَهَى مَحْجوبَةٌ فِي الْمَهَارِقِ
شَقِيقَةُ رَوْضِ الحَزْنِ باكَرَهُ الْحَيَا
فَحَيَّا بِغَضَّيْ نَرْجسٍ وشَقائِقِ
أُطالِعُ مِنْ قِرطَاسِها كُلَّ غارِبٍ
مَحَاسِنَ تَلْقَانِي بِطَلْعَةِ شارِقِ
وأَلثُمُ مِنْ أَسطارِها كُل فَائِن
بِمَا يَجتَلِى مِن رَقمِها كل رامِقِ
وَلوعاً بِيُمنَى نَمْنَمَتْها حَدِيقَةٌ
نَزْهَدُ أَحْدَاق الوَرَى فِي الحَدَائِقِ
كَأَنِّي مِنها فِي نَسيمِ نَوافِحٍ
تَهبُّ أَصِيلاً أَو شَمِيم نَوَافِقِ
تَدانَتْ رَحِيباً شَأْوهَا وتَباعَدَتْ
فَضَاقَ نِطاقا عِندها كُل ناطِقِ
رَشَفْتُ بِها مِثل الثُّغورِ عذوبَةً
فأَقْصَرْتُ عَن ذِكْرِ العُذَيْبِ وَبارِقِ
وَمِلْتُ إِلَيهَا وَالفَصَاحَةُ مِلؤُها
صَحِيفَة ضَخْمِ السَّرْوِ وَضَخْمِ السُّرادِقِ
يُشَقِّقُ أَطرافَ الكَلامِ لِسَانُهُ
فَيَثْنِي الفُحُول اللُّسْنِ خُرْس الشقائِقِ
وَقُورٌ فَإِن هَزَّتْهُ نغمَة صادِح
رَأَيْتَ قَضِيبا مِنْهُ أَثناءَ شاهِقِ
سَمَا بِأَبِيهِ حِينَ سَمَّوْهُ باسْمِهِ
فاللَّهِ مِنْ سامِي المَراتِبِ سامِقِ
مُيَمَّمُ مَرْضَاةِ الإِمامِ بِسَيْفِهِ
وَمُوضِحُ خَافِي الهدْيِ فِي كُلِّ خافِقِ
سَمِيُّ الذِي اسْتَسْقَى بِعَمِّ نَبِيِّهِ
فَأَخْمَدَ بَرْدُ الوَدقِ حَرَّ الوَدَائِقِ
وَوَافَقَ فِي عَهدِ الرِّسالَةِ رَبَّه
وَناهِيكَ مِن تَوْفِيقِ ذاكَ الموَافِقِ
مِن الصَّفْوةِ الأَبْرار صِيغُوا وَصُوِّرُوا
لِمَوتِ أَعِادٍ أَو حَياةِ أَصَادِقِ
إِذا حَق أَو حاقَ اضطِهادٌ بِأُمَّة
تُخلّصُها مِنْهُم حُماةُ الحَقائِقِ
أَمَوْلايَ إِغْضَاءً فَلِلفِكْرِ نَبْوَةٌ
وَلا نَبْوَ إِلا لاِعْتِرَاضِ العَوائِقِ
عَلَى أَنَّها الغايات أَعْيَا لِحاقُها
فَلا سَبْقَ فيها للوَجيهِ وَلاحِقِ
إِلَى العَجْزِ يَلْوِي بَعد لأي عنانه
وَإنْ عُدَّ صَدْراً فِي العِتَاقِ السوابِقِ
وَأَنَّى لِمِثلِي أَنْ يُساوِفَ مِثلَها
وَمَا فِي البَرايَا مِن مُساوٍ مُساوِقِ
وَلَكِنَّنِي فيها عَلَى نَهْجِ خِدْمَةٍ
لأَنْعَمَ مِن أَرْفَاقِها بِمَرافِقِ
سَلامٌ عَلَيها ساحَةً مَوْلَوِيَّةً
مُلِمٌّ لُهَاهَا البِيض غَيرُ مُفارِقِ
تَجُودُ بِوَضْعِ الدِّينِ مِنْ سعَةِ النَّدى
وَتَضْرِبُ صَفْحاً عَن تَقاضِي المَضَائِقِ


De te midőn születtél,
Két hívatást nyerél:
A hölgyét s honleányét,
Mert hölgy s magyar levél, -
Te néked szebb, dicsőbb tért
Szabott a végezés;
Születni és szeretni -
Magyar hölgynek kevés!


Mi alma en esto empieza a recatarse,
y quedo con temor de haber pecado,
en desear, por mejorar mi estado,
que mi querer pudiera refrenarse.


In firmamento coeli rorabam coeli desuper
e enquanto
os perfumes perguntam por teu seio
nubes pluant rosam e o trevo
de teu nome responde


Que se diz ser a rosa flor famosa
Mas hoje, que a botânica se amole
Pode ser tudo menos flor a rosa!...


江城已月芳菲尽
残紫深绯到谷中
最是庐山佳丽处
我来萧飒已秋风


then whose Judgment the right Course wou'd steer,
Know well each ANCIENT's proper ;
His  in ev'ry Page;
of his :
Without all these at once before your Eyes,
you may, but never
Be HOMER's Works your  and
Read them by Day, and meditate by Night;
Thence form your Judgment, thence your Notions bring,
And trace the Muses  to their
Still with  compar'd, his  peruse;
And let your  be the


como o angico goteja
o ouro de sua resina,


Reizend ist die Uniform
Und des Schnurrbarts Glanz und Glätte;
Doch verlockend sind am meisten
Cäsars goldne Epaulette.


Ceints d'un lierre imitant un grand serpent inerte,
Pommés sur leurs troncs droits, tout lamés d'argent blanc,
Ils charment ce pacage où leur froufrou tremblant
Traîne le bercement de sa musique verte.


desnudo de esperanza, e abrigado
de inmensa cuita, e visto d' aspereza,
la mi vida me huye mal mi agrado,
la muerte me persigue sin pereza


Ich dachte dein in tiefer Nacht;
Da leuchtete mit heller Macht,
Mit plötzlicher, die Finsterniß,
Und wurde klar, wie Morgenpracht.


Já jsem chlapík jak Přemysl
oženit se mám úmysl.
Mám stateček spořádaný,
nové vozy, pluhy, brány.
Dobytka mám plné chlívy –
zahrada má budí divy.
Milá, chceš-li si mne vzíti,
budeš se, věř, dobře míti:
ráno budeš kávu pívat
a k obědu buchty mívat;
budeš nosit kacabajku
z toho nejlepšího cajku
šitou podle módy nové –
čekají tě sladcí dnové!


da' can, Gostanza con fiera rapina
ferì con uno spiedo sì feroce,
che di morte li fè sentir ruina.


„Co? šílí? Možná!“ pravím, – „nechať jde si,
ten její vzdor mne věru nepoděsí.
Je stará, – stará – – Musím najít hosty!“ –
A rychlým krokem přejdu pokoj, – druhý. – – –
Jak příbytek můj chudý je a prostý!
Tu prach se zvedá nedbalostí sluhy,
na stěnách křivo každý obraz visí
a na pohovkách, na stolech se válí
mé knihy, dýmky, péra, časopisy
a paní Berta místo dříví pálí
mně „Musejníka“, myslím, zimu celou. –
Teď otevírám s tváří uzardělou
poslední dveře: Stanu rozpačitý. – –


Borzasztva lobban fel neki
A rettegett villám,
Önképét, hajh, ismerte ki
A holt baloldalán.
A képet, melyet a legény
Örök jegyűl adott,
Midőn szerelme szép egén
Szebb hajnal víradott.


Come debel popilla manca al sole,
così manco io quando amiro fiso
nel fulvido splendor del tuo bel viso
ch'adornan gigli, fior, rose et viole;


أَجِيءُ إلَيْكُمُ إنْ شاءَ رَبِّي
فَمَنْزِلُكُمْ هَواهُ لَنَا قَدِيمُ
إذَا اجْتَمَعَ الصَّدِيقُ مَعْ صَدِيقٍ
فَذَاكَ هو الْمُدَامَةُ والنّديمُ


Así pasan los niños muchos días
y así pasan semanas y semanas
¿Y qué aprenden al fin? ¡Pues tonterías!


Es trat aber ein dritter Gesell in das Zimmer,
Deß Antlitz strahlt in bleichem Schimmer.


Murió Montano, y esta losa fría
(¡Qué dolor!) da al olvido su memoria,
ausente y a su espíritu divino,


Ich auch habe sie gefunden,
mich auch schmückt ihr Rosenband,
meine Stirn hat sie umwunden
in der seligsten der Stunden,
als ich meine Molly fand!


Pěkné byly ty blíženky,
jak kdyby je malovali;
slunéčko jim zory zžehlo,
červánky jim líčka daly.


هَلا سأَلتِ هَداكِ اللَه ما حَسبي
عِندَ الطِعانِ إِذا ما احمرَّتِ الحَدَقُ
وَجالتِ الخَيلُ بالأَبطالِ مُعلَمَةً
شعثَ النَواصي عليها البيضُ تأتلِقُ
هَل أَتركُ القِرنَ مصفرّا أَنامِلُهُ
قَد بَلَّ أَثوابَهُ من جوفِه العَلَقُ
وَقَد غَدوت أَمامَ الحيِّ يحمِلني
نَهدُ المَراكِلِ في أَقرابِه بَلَقُ
حَتّى أَنالَ عليه كُلَّ مَكرُمَةٍ
إِذا تَضجَّعَ عَنها الواهِنُ الحَمِقُ


Sangre que mira lenta con el rabo del ojo,
hecha de espartos exprimidos, néctares de subterráneos.
Sangre que oxida el alisio descuidado en una huella
y disuelve a las mariposas en los cristales de la ventana.
Es la sangre que viene, que vendrá
por los tejados y azoteas, por todas partes,
para quemar la clorofila de las mujeres rubias,
para gemir al pie de las camas ante el insomnio de los lavabos
y estrellarse en una aurora de tabaco y bajo amarillo.
Hay que huir,
huir por las esquinas y encerrarse en los últimos pisos,
porque el tuétano del bosque penetrará por las rendijas
para dejar en vuestra carne una leve huella de eclipse
y una falsa tristeza de guante desteñido y rosa química.
       *
Es por el silencio sapientísimo
cuando los camareros y los cocineros y los que limpian con la lengua
las heridas de los millonarios
buscan al rey por las calles o en los ángulos del salitre.
Un viento sur de madera, oblicuo en el negro fango,
escupe a las barcas rotas y se clava puntillas en los hombros;
un viento sur que lleva
colmillos, girasoles, alfabetos
y una pila de Volta con avispas ahogadas.
El olvido estaba expresado por tres gotas de tinta sobre el monóculo,
el amor por un solo rostro invisible a flor de piedra.
Médulas y corolas componían sobre las nubes
un desierto de tallos sin una sola rosa.
       *
A la izquierda, a la derecha, por el sur y por el norte,
se levanta el muro impasible
para el topo, la aguja del agua.
No busquéis, negros, su grieta
para hallar la máscara infinita.
Buscad el gran sol del centro
hechos una piña zumbadora.
El sol que se desliza por los bosques
seguro de no encontrar una ninfa,
el sol que destruye números y no ha cruzado nunca un sueño,
el tatuado sol que baja por el río
y muge seguido de caimanes.
Negros, Negros, Negros, Negros.
Jamás sierpe, ni cebra, ni mula
palidecieron al morir.
El leñador no sabe cuándo expiran
los clamorosos árboles que corta.
Aguardad bajo la sombra vegetal de vuestro rey
a que cicutas y cardos y ortigas turben postreras azoteas.
Entonces, negros, entonces, entonces,
podréis besar con frenesí las ruedas de las bicicletas,
poner parejas de microscopios en las cuevas de las ardillas
y danzar al fin, sin duda, mientras las flores erizadas
asesinan a nuestro Moisés casi en los juncos del cielo.
¡Ay, Harlem, disfrazada!
¡Ay, Harlem, amenazada por un gentío de trajes sin cabeza!
Me llega tu rumor,
me llega tu rumor atravesando troncos y ascensores,
a través de láminas grises
donde flotan tus automóviles cubiertos de dientes,
a través de los caballos muertos y los crímenes diminutos,
a través de tu gran rey desesperado
cuyas barbas llegan al mar.


渊明谩尔赋闲情
托物如何写得成
欲识春风无限意
樱桃花下背人行


荧泽宏演肝
伊川辛有泪
未知家则堂
云何宣此义


Zpomínám zašlých dob těch neblahých,
kde hrstka jenom mužův předrahých
mně zemdlené a chudé poutnici
hledala koutek v teplé světnici;
kde hrstka mužův těch tak nadšených
podala sobě rukou sbratřených
a neustala dříve v úsilí,
až rozbila mi stánek přemilý.
Bylo to tam – to jméno v duši ples
i zármutek budí neskonalý –
dům ten, jenž kryl můj stánek bývalý,
ten stojí dosud starým jmenem zván!
však kde je, kde, můj Josef Kajetán? – –


Tausend, viel mal tausend Jahre
rollten ab gleich einem Blitz,
eh' ich aus verliebtem Paare
sprang hervor, ein dummer Witz


Und schon erwachst du wieder,
Du erstes Lieb'sgefühl,
Ihr reinen Jugendlieder,
Du frommes Bilderspiel!


Cómo llenarte, soledad,
Sino contigo misma.
De niño, entre las pobres guaridas de la tierra,
Quieto en ángulo oscuro,
Buscaba en ti, encendida guirnalda,
Mis auroras futuras y furtivos nocturnos
Y en ti los vislumbraba,
Naturales y exactos, también libres y fieles,
A semejanza mía,
A semejanza tuya, eterna soledad.
Me perdí luego por la tierra injusta
Como quien busca amigos o ignorados amantes;
Diverso con el mundo,
Fui luz serena y anhelo desbocado,
Y en la lluvia sombría o en el sol evidente
Quería una verdad que a ti te traicionase,
Olvidando en mi afán
Cómo las alas fugitivas su propia nube crean.
Y al velarse a mis ojos
Con nubes sobre nubes de otoño desbordado
La luz de aquellos días en ti misma entrevistos,
Te negué por bien poco;
Por menudos amores ni ciertos ni fingidos,
Por quietas amistades de sillón y de gesto,
Por un nombre de reducida cola en un mundo fantasma,
Por los viejos placeres prohibidos,
Como los permitidos nauseabundos,
Útiles solamente para el elegante salón susurrando,
En bocas de mentira y palabras de hielo.
Por ti me encuentro ahora el eco de la antigua persona
Que yo fui,
Que yo mismo manché con aquellas juveniles traiciones;
Por ti me encuentro ahora, constelados hallazgos,
Limpios de otro deseo,
El sol, mi dios, la noche rumorosa,
La lluvia, intimidad de siempre,
El bosque y su alentar pagano,
El mar, el mar como su nombre hermoso;
Y sobre todos ellos,
Cuerpo oscuro y esbelto,
Te encuentro a ti, tú, soledad tan mía,
Y tú me das fuerza y debilidad
Como al ave cansada los brazos de la piedra.
Acodado al balcón miro insaciable el oleaje,
Oigo sus oscuras imprecaciones,
Contemplo sus blancas caricias;
Y erguido desde cuna vigilante
Soy en la noche un diamante que gira advirtiendo a los hombres,
Por quienes vivo, aun cuando no los vea;
Y así, lejos de ellos,
Ya olvidados sus nombres, los amo en muchedumbres,
Roncas y violentas como el mar, mi morada,
Puras ante la espera de una revolución ardiente
O rendidas y dóciles, como el mar sabe serlo
Cuando toca la hora de reposo que su fuerza conquista.
Tú, verdad solitaria,
Transparente pasión, mi soledad de siempre,
Eres inmenso abrazo;
El sol, el mar,
La oscuridad, la estepa,
El hombre y su deseo,
La airada muchedumbre,
¿Qué son sino tú misma?
Por ti, mi soledad, los busqué un día;
En ti, mi soledad, los amo ahora.


Fürwar ich bleibe da,
Daß ich sie nicht verliere.


سَلام عَلى تِلكَ المَعاهد وَالحِمى
وَمَن حَلَّ مَغنى الواديين وَقَد سَما
مَطالع أَقمارٍ مَنازلُ مَعشَرٍ
هُم أَنجُم الجوزا إِذ اللَيل أَظلَما
كِرام شهابيّون عَن طيب أَصلِهم
لِسان العُلا بِالحَمد وَالشُكر ترجما
حَووا مِن مَزايا اللُطف كُل فَضيلة
لِجرح الأَسى كانَت دَواءً وَمَرهَما
وَمَن مِنهُم العَباس في أَوجه العِدا
إِذا قابَلَ الدَهرَ العَبوس تَبَسَّما
هُمُ سَلَبوا لبّي بِباهر لُطفِهم
غَراماً وَقَلبي لا يَزالُ مُتَيَّما
وَغارَت عَلى صَبري جُيوش تَشوّقي
فَفرَّ وَجَيش الوَجد في القَلب خَيَّما
فيا نسمة مِن سَفحِ لُبنان طيبُها
يروّح روحَ الصَبّ مَهما تَنَسَّما
أَعيدي لَنا ذكر الأَحِبَّة وَاِنعشي
فُؤاداً بِهاتيك المَآثر مُغرَما
وَإِن يَكُ بعدُ الدار قَد حالَ بَينَنا
فَما زالَ قُرب القَلب أَقوى وَأَحكَما
فَإِنّ الَّذي قَد قَدَّر البُعد وَالنَوى
لَهُ الحَمد إِذ بِالودِّ وَالحُبّ أَنعَما


O quando fia quel dì ch’a te ne vegna,
ch’io ti riveggia in ciel più bella e pura
e ti riconte la mia vita oscura,
qual già Pietà mi detta, Amor m’insegna?


A děva luzná pádila tím vírem
svou spásu hledajíc kdes v kraji šírém,
chtíc zniknout osudu a tíži vin;
kol tváře červánků zář vlasů tkala
nad očí bleskem temný baldachýn,
a dívka klesala a zase v dál se brala
a za ní – ha! – kot, černý pekla stín,
měl ohon zježený, a srsť mu jiskrou plála.


Gewiß, du wirst auch sie vergessen,
Wie ihn, der dir die Rose gab –
Die arme kleine Leiche ruhet
Dann still in dieses Buches Grab.


La nuit, dont la langueur ne craint plus le soleil,
L’enveloppant du bleu féerique de ses voiles,
Éteint jusqu’aux lueurs lointaines des étoiles,
Et le vin des pavots lui verse le sommeil.


Qui con tremole ampolle
Par che placido balli
Fuor d'un picciolo colle,
Che con arte s'incurva entro due valli;
Et in ruvida sì, ma vaga cote,
Formi in dolce cader lubriche rote.


A pořádala dýchánky,
pozvaných přišly davy –
čert by v tom byl, aby se z nich
nevybarvil ten pravý!


"View the stern form that hovers nigh:
Fierce rolls his dauntless eye,
In scorn of hideous death;
Till starting at a brother's name,
Horror shrinks his glowing frame;
Locks the half-utter'd groan,
And chills the parting breath: —
Astonish'd Nature heav'd a moan!
When her affrighted eye beheld the hands
She form'd to cherish, rend her holy bands.


Einst war sie mir, jetzt ist sie dir geboren;
Nichts ward an ihr verwandelt als der Name;
Du sollst mein Lied und meine Lieb' erneun.


A čím nás víc, tím stesku míň,
a čím nás víc, tím lehčí chod,
tím snadněj přehlušíme sten,
tím hlučnější náš velký hod.
A čím nás víc, tím plesu víc,
až udiven se dozví svět;
že ten, jenž všech byl postrachem,
již zsinalý nepohne ret!


Bella Nérida, cuando a Filis cantas
que al Anacreón ibero inmortaliza
se turba el pecho, el alma se electriza
a Dioses y hombres con tu voz encantas;