Hört doch, was Sylvius zu mir vorgestern sprach,
Nichts üblers kan uns Gott, als durch ein Weib begaben:
So sprach er; als er gleich das Sechste ließ begraben,
Und holt ihm unverwandt das Siebende hernach.


Wer sich getreuen Knecht und Diener nennet/
Winckt öffters bald dem Herren mit der Hand/
Wer voller weise dich vor Freund erkennet/
Dem bistu wohl zum Morgen unbekandt.


Er sah sein Schlößchen bald nicht mehr fern,
Und wie den Stern
Des Morgens das Fensterglas flimmern.
»Geduld noch, o Sonne, du weckendes Licht,
Erwecke mein schlummerndes Liebchen noch nicht!
Hör' auf, ihr ins Fenster zu schimmern!«


Vy mužná srdce, která udržíte
na bedrech svých, co heros kdys jen zdvih,
a kteří každý zmatek uvidíte,
jenž ukrývá se v zrádných tajemstvích,
a nezbloudíte na výpravách svých –
dnes pusťte nás v kraj třeba neznámý,
přejte nám chvíli čistou jako sníh
a rcete všichni Amen! za námi!


In heißem Glanz liegt die Natur,
Die Ernte lagert auf der Flur;
In langen Reihn die Sichel blinkt,
Mit leisem Geräusch die Ähre sinkt.


Mir malte der irre Gedankenflug
Gestalten bleich und trübe!
Ich sah einen finstern Leichenzug;
Die Leiche, die man vorübertrug,
War uns're gestorbene Liebe.


Doch eins, ja, das: Er hatte ne Neigung
Zu nicht immer ganz sänftlicher Liebesbezeigung,
Zerknüllte gerne Röckchen sowohl wie Frisur, –
Kurz, er machte den Musen handgreiflich die Cour.


Všecko zašlo, odplynulo,
touhy stesk i lásky jas; –
jen v to zamyšlené čelo,
jež se tolik natrpělo,
vzpomínka se vrací zas.


Hibernos pingas domitos, Belgasque quietos,
Cum Guliesmus agit victor in arma viros.
Anglorum laetá praeclarum fronte Senatum
Pingas, cum placido pectore verba facit.
Pande age sed totum variis virtutibus orbem
Pacatum, ut, volvens plurima mente, tacet.


Die kleine Zilie lehren. Des Herzens Werth
Zeigt auf dem Schauplatz keiner mit jenem Reiz,
Den du ihm gabst. Da einst die beyden
Edleren Mädchen mit stiller Grossmuth,


Nein! Selim soll mich nicht erblicken;
Denn Recas großmuthsvoller Sinn
Wird ihm das Ziel gewiß verrücken,
Wenn ich auch schon die seine bin.
Nein Barbar! die vermeynte Beute
Fällt dir doch nicht in Arm und Schooß:
Denn die Gebundne reißt noch heute
Sich von den Fesseln selber los.


Ein Gaukelspiel, ohnmächtigen Gewürmen
Vom Mächtigen gegönnt,
Schreckfeuer, angesteckt auf hohen Türmen,
Die Phantasie des Träumers zu bestürmen,
Wo des Gesetzes Fackel dunkel brennt.


a v zoufalých hodinách
poslední výbuchy rdousím,
výbuchy záští –


Sním. Tu na pohoří stanu,
A nejistotou se chvěje,
Zelených se stromů táži,
Zdaž mi Jedna, Jedna přeje.


Ještě hučí naše vody,
Naše řeky, naše brody
Jako za Lumíra,
Ještě máme jeho hlasy,
Těmi chvalme na vše časy
Pána všehomíra.


白云滚滚扶山起
碧藓离离着地匀
赴陇鹤书天外远
草庐空老读书人


Und zögernd wagt er sich empor
Mit seinem Instrument
Und drückt dasselbe noch zuvor
Lisettchen in die Händ';
Doch reizlos wie ein Wintertag
Blieb der in seiner Lag'.


أَنتَ سُؤلي وَإِن بَخِلتَ بِسُؤلي
وَرَجائي وَإِن قَطَعتَ رَجائي
وَحَياتي وَإِن تَعَمَّدتَ قَتلي
وَنَعيمي وَإِن قَصَدتَ شَقائي
مُنيَتي بُغيَتي حَبيبي نَصيبي
مالِكُ الرِقِّ سَيَّدي مَولائي
لَيتَ أَنّي قَضَيتُ نَحبي وَأَن تُص
بِحَ بَعدي مُمَتَّعاً بِالبَقاءِ


Mit dem Schleier deiner Milde
Hast du zärtlich mich umwoben,
Aus dem heil'gen Meergefilde
Rettend mich emporgehoben,
Daß die Wellen mit Gekose
Mich an Scherias Borde trieben;
Doch du selber, Schöne, Lose!
Bist im Meer zurückgeblieben.


A je mi, v snách co tonu,
jak když to z prsou mojich
teď zní ten hlahol zvonů
po všech těch dlouhých bojích.


A když zas lesník zavítal
po lese mezi ty skály,
ani se záhyb nezmítal,
po kutně stíny jen hrály.


Co pak je mu ježatému
světa vděk a lahoda?
pohlaďte ho, mluvte k němu,
on vás ještě pobodá.


Das Schicksal von oben,
In euch will's erproben
Die göttliche Kraft, die sich glühend bewährt.
Wer gibt sie verloren?
Zieht kühn zu den Toren
Der Tat, ob die Zeit auch mit Schrecken sich jährt!


Und blast mir das Lied, sonst nichts, sonst nichts,
Und laßt es mich sterbend noch hauchen!
Dann gebt sie mir wieder; am Tag des Gerichts
Werd' ich die Trompete ja brauchen.


Und so tönt's vom Osten bis zum Süden,
So tönt's vom Pol der Mitternacht:
Frieden sollt ihr haben, großen Frieden,
Nimmer donnern soll die Würgeschlacht.


Tú que por tantas veces te ceñiste,
al desdén vencedor del Sol ardiente,
apareciste exhalación luciente,
llegaste aplauso, ejemplo feneciste.


鱼虾琐细不堪求
水涩溪寒欲断流
若叩侯门逢短李
钓鳌便可月为钩


Stojí, stojí komora,
sklípek, klenotnice,
sedm klíčů, závora,
dveří do třetice,
zaklenutá komora,
malovaná stěna,
a v ní jsou tři zvířátka
dlouho uvězněna.


韦曲江边老钓翁
自怡堂上主人公
当初不合曾相识
直至山穷水又穷


Sie hatte Wangen, voll und rund,
Und sanfter noch als Pfirschen,
Ein blaues Aug', und einen Mund,
Der röter war als Kirschen.


Schrecklich sind die schwartzen Schatten,
Aber doch so schrecklich nicht,
Als wenn sich mit ihnen gatten
Rother Flammen Blitz und Licht;
Welche, wann sie aufwärts steigen,
Eine falbe Dämm'rung zeigen.
Alles scheint durch Rauch und Gluht
Schwartz wie Kohlen, roth wie Blut.


Gedacht ichs, lieber Sohn, als mein erfreuter Sinn
Dich in das grünende Behältnis eingeschoben:
Es käm in kurzer Zeit ein junger Held dahin,
Dir sey darauf dein Lied, mir Thränen aufgehoben,
Gedacht ich das von Dir, du Gnaden-voller Geist,
Der seiner Hütten Band so eilende zerreißt?


Schönes Blümchen! wie so hold
Blühest du im Morgengold,
Der Natur im Schoosse;
Drängest dich im bunten Chor
Deiner Schwestern nicht hervor
Wie die stolze Rose!


No con vana lisonja y blando acento
Me quieras engañar, huésped del prado;
Yo no soy lo que fui: rigor del hado
Me condena por siempre al escarmiento.
Nunca lozana a su primer contento
La planta vuelve que truncó el arado,
Por más que al cielo le merezca agrado
Y que amoroso la acaricie el viento.
Anda, pasa adelante; en otras flores
Más ricas de fragancia y más felices
Pon tu dulce cuidado y tus amores:
Que es ya en mí por demás cuanto predices,
Pues el aire del sol con sus ardores
Quemó hasta la esperanza en mis raíces.


Ve starém parku táhlé tóny rohů
se chvěly v olších a zatřásly jívou,
Diany roztruchlily sochu snivou,
jež vzpjatý luk v šer kryla zkvetlých hlohů.


Der Nachtwind haucht,
Das Mondlicht taucht
In das silberwogende Korn.
Voll blüht der Mohn,
Und mit schläfrigem Ton
Flüstert der Hagedorn!


Wir dürfen unsern gnädigen
Schutzgeistern danken auf Erden,
Wenn wir den Steinen predigen
Und nicht gesteinigt werden.


Singen, wie du endlich noch
An das Joch
Süsser Heyraht auch bist kommen?
Wie dich meiner Liebe Bandt,
Diesen Standt
Zu ergreiffen, eingenommen?


Dein Licht die Sonne scheint so heiß,
Daß niemand sich zu bergen weis,
Wald, Städte, Gärten, Saaten,
Gebürg und Thal
Muß nicht ohn Qual
An ihrem Feuer braten.


Ach Mägdlein, deine Zier
Sieht wie ein Blümlein für,
Das zart und neu gebohren:
Und sich so bald verlohren,
So bald ein kühler Wind
Zu wittern sich beginnt:
Durch stille seyn und schweigen
Bekleibt und bleibt es eigen:
Erfährst du, was es sey,
So ist sie schon vorbey.
Glaub, eh als du es funden,
Ist es bereit verschwunden.


Ich muss mich belächeln lassen
Von jedem Krämerkommis.
Was gilt dem Volk auf den Gassen
Das bischen Poesie?


Ein Reuter reutet den Fluß entlang,
Er grüßt so blühenden Mutes!
Die Schäferin schaut ihm nach so bang,
Fern flattert die Feder des Hutes.


元日首颁元圣谕
宝函擎出殿中开
承恩特赐宜年酒
拜舞瞻天却举杯


Gleichwohl muß auch aus der Seelen
Stets was wieder rückwärts gehn:
Denn man spühret in den Hölen
Unsrer Ohren ein Getön,
Das man, wie ein Murmeln, höret,
Wenn man gleich den Eingang wehret
Aller Luft, die auswärts schwebt,
Wenn die Ohren zugeklebt;


tichý jak měsíc, z moře vystupující v oblacích,
tak osamělý, tak krutý a zamlklý;


U konšelů jsem, nedávno
Dosazených slavným králem
Na radnici novoměstskou.““


钓鱼鱼上钩
聊与我妇烹
哺糜过今夕
且莫愁天明


O du, ihr Engel, leite sie,
Voll ahndender Gefühle,
Voll warmer, frommer Sympathie,
In diese Maienkühle!
Daß, wie der Mond aus Wolken hier,
Sie mir im Dunkel lache,
Und diese Rosenlaube mir
Zum Paradiese mache!


白浪浮空散作花
荡舟食力度年华
行人不用愁风雨
过得江来似到家


山崦楼台花树枝
杜陵韦曲恣遨嬉
画图省识春风面
应是开元未乱时


So lange drum gebunden
Die Zunge und der Arm,
Verzechen wir die Stunden,
Verjubeln wir den Harm.
Wir fragen nicht, ob schicklich,
Zu tollen bei dem Wein –
Und wollen nichts als glücklich
Und ungeschoren sein.


A király e hírrel megint visszatére.
Most szállt még az áldás csőstül a fejére!
Minek el nem mondta a vasorru bába!
Megraká s belökte a kályha zugába.


Еще старухи молятся,
в богомольном изгорбясь иге,
но уже
шаги комсомольцев
гремят о новой религиО религии,
в которой
нам
не бог начертал бег,
а, взгудев электромоторы,
миром правит сам
человеНе будут
вперекор умам
дебоширить ведьмы и Вии
*
—
будут
даже грома́
на учете тяжелой индустриНе господу-богу
сквозь воздух
разгонять
солнечный скаМы сдадим
и луны,
и звезды
в ГлавсиликаИ не будут,
уму в срам,
люди
от неба зависеть —
мы ввинтим
лампы «Осрам»
небу
в звездные высНе нам
писанья священные
изучать
из-под попьей палкМы земле
дадим освящение
лучом космографий
и алгебВырывай у бога вожжи!
Что морочить мир чудесами!
Человечьи законы
— не божьи!—
на земле
установим самМы
не в церковке,
тесной и грязненькой,
будем кукситься в праздники нашМы
свои установим праздники
и распразднуем в грозном маршНе святить нам столы усеянныНе творить жратвы обряКоммунистов воскресенье —
25-е октябрВ этот день
в рост весь
меж
буржуазной паники
раб рабочий воскрес,
воскрес
и встал на̀ ногПостоял,
посмотрел
и пошел,
всех религий развея игТолько вьется красный шелк,
да в руке
сияет книгПусть их,
свернувшись в кольца,
бьют церквами поклон старухШагайте,
да так,
комсомольцы,
чтоб у неба звенело в ухе!


平原高节映常山
生死兴亡本自天
莫道排墙为鬼录
请看裂铁作形仙


Quando se amam, vívidos,
Dois seres juvenis e naturais,
Parece que harmonias se derramam
Como perfumes pela terra em flo
Mas eu, ao conceber-me amando, sinto
Como que um gargalhar hórrido e fundo
Da existência em mim, como ridículo
E desusado no que é natura
Nunca, senão pensando no amor,
Me sinto tão longínquo e deslocado,
Tão cheio de ódios contra o meu destino
De raivas contra a essência do vive
E nasce então em mim de tal sentir,
Um negrume de tédio e ódio imenso
Que torna os grandes crimes e os mais torpes
Inadequadas cousas ao que sinto
Em sua humilde e popular vilez


¿Para qué quererte más?
Si nuestro amor es un prisionero,
un prisionero que enamora el alma,
un prisionero apasionado entre luceros.
¿Para qué quererte más?
Si nuestro amor no se ama.
¿Para qué quererte más?
Si nuestro amor no se siente.
¿Para qué quererte más?
¿Para qué quererte más?
¿Para qué quererte más?
Si nuestro amor no es eterno.


Selbst durch das Faß, das alte,
Das Blut der Jugend rollt:
Hell funkelnd strömt's vom Spund ihm,
Das Rüdesheimer Gold.


Pudesse eu não ter laços nem limites
Ó vida de mil faces transbordantes
Para poder responder aos teus convites
Suspensos na surpresa dos instantes!


A přece vždy jen mlčelivě
se k Bohu duše moje měj
a ve vší strasti doufanlivě
jen na něho vždy spoléhej.
Byť v nitru tvém to dulo bolem,
byť divě bouřilo to kolem, –
vždyť on tvá skála, nezoufej!


Es verdad, pues: reprimamos
esta fiera condición,
esta furia, esta ambición,
por si alguna vez soñamos.
Y sí haremos, pues estamos
en mundo tan singular,
que el vivir sólo es soñar;
y la experiencia me enseña,
que el hombre que vive, sueña
lo que es, hasta despertar.
Sueña el rey que es rey, y vive
con este engaño mandando,
disponiendo y gobernando;
y este aplauso, que recibe
prestado, en el viento escribe
y en cenizas le convierte
la muerte (¡desdicha fuerte!):
¡que hay quien intente reinar
viendo que ha de despertar
en el sueño de la muerte!
Sueña el rico en su riqueza,
que más cuidados le ofrece;
sueña el pobre que padece
su miseria y su pobreza;
sueña el que a medrar empieza,
sueña el que afana y pretende,
sueña el que agravia y ofende,
y en el mundo, en conclusión,
todos sueñan lo que son,
aunque ninguno lo entiende.
Yo sueño que estoy aquí,
destas prisiones cargado;
y soñé que en otro estado
más lisonjero me vi.
¿Qué es la vida? Un frenesí.
¿Qué es la vida? Una ilusión,
una sombra, una ficción,
y el mayor bien es pequeño;
que toda la vida es sueño,
y los sueños, sueños son.


Ach, bei diesem Anblick brachen
Aus des Königs Brust die Seufzer,
Tränen überströmten plötzlich
Wie ein Sturzbach seine Wangen.


Dlouhou řadou vyjížděli
s pláčem muži, ženy, děti,
kývajíce ještě domům,
jejichž krovy zasmušilé
divně začaly se jasnit
jako září bludiček.


Verschlafen zwitschern und nicken
Die Vögel im grünen Tann,
Und wie verzaubert blicken
Die wilden Rosen mich an.


Gesicht/ die Götter-Gabe/
so zwar unschäzbar ist/
bringt manchen zu dem Grabe/
der sich zusehr vergist
in einer Schönen blikken/
was ich nicht sehen kan/
das kan mich nicht bestrikken
noch sträfflich reizen an.


Věrnost je jediná, a vše jí dobrou sudbou.
Líp nežli proutkem, žízní objeví se pramen.
Odstraší zástupy, kdo zanícen jde o dvou.


Daphnis/ Daphnis / ich muß trawren:
Wo bist hin geführet dan?
Wil zerschlagen schloß/ vnd mawren/
So nur solches helffen kan.
Cron der hirten außerkohren/
Daphnis vnser mit-gespan;
Dich noch zimblich jung von johren
Gnugsamb niemand loben kan.


Die bleibt nicht aus! – Er stürzt vom Himmel nieder,
Wohin er sich aus alter Öde schwang,
Er schwebt heran auf luftigem Gefieder
Um Stirn und Brust den Frühlingstag entlang,
Scheint jetzt zu fliehn, vom Fliehen kehrt er wieder,
Da wird ein Wohl im Weh, so süß und bang.
Gar manches Herz verschwebt im Allgemeinen,
Doch widmet sich das edelste dem Einen.


Ein Eddelmann, so'n recht vedreihten,
Herr von Sylvester was hei heiten,
Dei hahr den Kopp so vull von Schrullen,
Dat man sich't kuum inbillen kann,
Un wenn hei hahr so recht den Dullen,
Denn füng hei an tau riemen an. –
So dick un fett un ok mit so 'ne Hast
Quüll denn ut em herut sien Riemels,
As ut 'ne brahren Gans dat Ingethümels,
Wenn hinne ehr dei Stüütz is bast. –
Hei riemte, wo hei güng un stünn,
Ob hei hett führt, ob hei hett rären;
Un wenn hei denn man Einen fünn,
Den'n hei sien Riem vörbehren künn,
Denn wier hei glücklich un taufrehren.
Eins reer uns' Eddelmann woll äwe Land,
Sien Rietknecht folgt em gliek tau Hand,
Den'n hahr hei ümme bi sich, wenn hei reer,
Doamit hei sien Geriem bewunnern dehr.
As sei nu'n Bäten rären wieren,
Dunn dreiht dei Herr sich üm un sähr:
»Jehann! Du möst Di ok dat Riemen liehren,
Du glöwst nich, wat dat maakt vör Jux,
Wenn Eine riemt so recht wat Schmucks,
Un wenn dei Anne em dorup antwurt't
Un wenn dat ümme geiht so furt.
Ick wahr mal gliek doamit beginnen.
Paß Du man up, dat Anne wad sich finnen;
Paß Du man up, wo ick dat maak:
Ich heiß' Phillippus Karl Johannes von Sylvester
Un küßte gestern Abend Deine Schwester.« –
»Ih, gneed'ge Herr, so kann ick ok!«
Röpt Jehann Schult un maakt en schlau Gesicht.
»Na, denn man 'raus damit, genir' Dich nicht,
Fang Du nur an und dreist d'rauf zu!« –
»Ick heit Jehann un küss' dei gneedge Fru.« –
»Du dummer Kerl! Das reimt sich nicht.« –
»Dat schadt em nich, as Pogge seggt«,
Meint uns' Jehann un kratzt sich in dat Hoa,
»Wenn ok mien Riemels is nich recht,
So is dei Saak doch äwerst woah!«


Meggyötörjük. - Csalfa szolga,
Hátadon szíjat hasítunk,
És eb-bőr lesz bocskorunk.


Ah, ya no tengo tiempo de mirar el crepúsculo.
¡Qué largos son los días y que cortos son los años!
Viajero que retorna de las noches profundas
ahora me bebo el agua que fermenta en mi vaso.
Nadia dirá que un día me vieron las gaviotas
desnudo en una playa de soledad y espanto.
Soy el hombre que vuelve de un país que no existe,
el que sembró las flechas y se alejó cantando...


Ma la mia mente che è di voglia accesa
mi fa sentir nel cor sì dolce sono
che il cominciato stil non abandono,
benché sia disequale a tanta empresa.


So lauscht ein heißes Haupt an der Mauer
Und kostet die Kühle mit süßem Schauer.


Und gieng mit wankendem Schritt
Und warf die Augen herab
Nach der kleinstromigten Elbe,
Itzt breit umufert von Eis.


Chiméra tebe objímá
jak osud, jako choroba.
S uhrančivýma očima –
komu se, komu podobá?


Galant und schönes Kind/ verleihe meinem Bitten
Ein gütiges Gehör/ und gieb den Willen drein/
Daß bey gefallnen Schnee auf einen leichten Schlitten/
Dein gantz ergebner Knecht dein Führer möge seyn.
So bald der Abend komt/ und Venus ihren Schimmer
Durch ihren hellen Stern am Himmel lässet sehn/
So hol ich Schönste dich erfreut von deinem Zimmer/
Dein Glantz der Anmuth kan wohl bey der Venus stehn.
Laß mich der Zeit zum Trotz/ indem es itzt will frieren/
Jung/ schön und feurig Kind/ durch dich den Frühling führen.


Du sprichst, es sey des Erdepilgers Pflicht,
Dass er dem Drang der Sinne widerstehe.
Das weiss ich wohl: allein ich glaub' es nicht,
So lang' ich dich mir gegenüber sehe.


Da ogni parte che tu vuoi, Marsilio,
ti proverrò che Carlo t'ama e stima,
perché molto conforme è il tuo aussilio,
e per l'altra ragion ch'io dissi prima,
quando tu l'allevasti come filio.
E se tu ti levassi troppo in cima,
tra le guerre di Francia e della Spagna
quando si perde e quando si guadagna;


Kikircsekben, ibolyákban
Üdvözlém a kikeletet;
Örvendeztem a bogárnak,
Mely a napon föléledett.


Den Heldenmut nach Würdigkeit zu lohnen
Erschien die Liebe von des Himmels Höh'n,
Sie schwebte forschend ob den deutschen Thronen,
Bis sie sich einen Sieger ausersehn;
Den Königssohn, dem frische Lorberkronen
Um seine jugendlichen Schläfe wehn.
Der Freiheitskämpfer hat die Braut gefunden,
Der heut'ge Tag ist's, ach! der sie verbunden!


Was dem Mann sonst dünkt das Beste,
Kriegsgetümmel, Schlacht und Feste
Flieht er wie ein scheues Wild;
Keine Wunde kann er schlagen,
Im Gefecht, beim wildsten Jagen
Steht vor ihm ihr süßes Bild. –


Jak se umdlý poutník občerstvuje,
Bloudivší po lesní pustině,
když se prolopotil k výšině,
Kteráž oku rozhled poskytuje!


A proto líné spáče nenávidí,
jimž blaha přístav tupý poklid jen,
jak v blescích věštec tváře Boha vidí,
duch v boje vřavě vzplá, víc rozrušen.
Chtít, o něco se rvát, je úkol lidí,
ne zvěře prežvýkání, líný sen,
zdar každý děckem vzbouřených je čiv,
tupého klidu nikoliv!


Jetzt sag' ich frei und offen dir,
Was schon mein Blick gestand,
Als ich um deine Lanze jüngst
Den Eichenkranz dir wand.« –


Dann eil', o Nachen, schnell wie der goldne Pfeil
Von Smintheus Bogen! Daß bei der Nachtigall
Und Hirtin Melodein ich früher
Donner und Nacht und Orkan vergesse!


Hloubky v stínu, výšky v světle,
město mlčí v rozdnívání.
Stromy všude bíle zkvetlé
poprvé se modlí v stráni.
Hlubokým a tvůrčím klidem
duše v němém odevzdání
Bohu blíž je, tvorstvu, lidem.


Ein Menschenglück in seinem Lauf
hemmt Tod und fremdes Elend nicht –
o heb die tiefen Augen auf
zu meines Lebens Freud und Licht.


Wie mit Brautgeschmeide, funkeln
Mohne, Rosen und Ranunkeln,
Bienen suchen Honigseim,
Sumsen goldgeflügelt heim!


Vedlé Váhu po pěšině
opuštěný poutník kráčí;
černý vlas se zpod širáku
kolem mladých lící stáčí.


Rozmařilá Columbina
jako ptáče skotačivá,
rujná jako doušek vína,
stejně smavá jako snivá,
ku polibku nikdy líná.


„„Že mocná bývá tvoje zbraň
V krutém boji muži statný,
Po vůli tobě teď se staň;
Odměny to důkaz špatný.
Však žádám, bys mi zvěstoval,
Jak dívku tu si pěstoval,
Nad svým pokladem jak bděla,
Jak se vlídně k tobě měla.““


– ,Jakže, praví soudce, ještě s popraviště
má lid bouřit k vzpouře? V bubny udeříme,
jeho zpupný hovor vřavou přehlušíme.‘ –
„Jen ho nechte,“ hejtman s úsměvem dí městský,
„kdožby něco dáti moh’ na ten žvást dětský?
každý ví, že blázní.“ – A kněz počal znova;


Sabbath přišel, píseň zašla,
lešení se klidně bourá,
každodenní pějem’ rytmus:
„Podlez, uhni, nepřelom!“


Jetzt wurden sich die Beiden schlüssig,
sie trafen sich mit ihren Augen;
die schienen sich ineinander zu saugen,
fast durstig und fast überdrüssig,
ganz langsam. Und plötzlich stand mir klar
das große nackte Schneckenpaar
in dem nassen Fliegenpilz vor Augen,
das ich gestern traf im feuchten Park;
ich sah die beiden schwarzen Schleime
in dem weißen Fleische, dem giftigen Mark
des roten Pilzes schmausen und saugen
wie in einem Honigseime –
und sah dort drüben den Gattenblick.
Ich mußte: ich schob den Stuhl zurück:
Komm! stieß ich mit dem Freunde an.
Er wunderte sich: Warum denn, Mann?
Komm, sagt'ich; bitte, tu mir die Liebe! –
Wir gingen. Wir traten auf die Straße,
ins Wagengerassel, ins Menschengeschiebe,
und immerfort hört'ich: Rasse! Rasse! Rasse! –


Jistě viděl tam obrazy štěstí, kouzla a změny,
v krásu soudobých slavností prostě se noře,
flirt a koupací kostýmy, eleganci a ženy,
jež jak z bulvárů šperky padají v moře.


Tvá smrt, můj život – obojí
je totéž v mlžném závoji.


Mé ruce sepiaté jen k Tobě cílí
jak stále napiatý luk za kořistí,
Tvůj nevystihlý zjev, ach, zazáří-li
mé touhy na dostřel, jež v luku svistí
jak střela kalená, než místo zjistí,
kde srdce tají se v bok ušlechtilý,
Tvé srdce božské, po němž mře a šílí!


Eine Bark lief ein in Le Haver,
Von Sidnee kommend, nachts elf Uhr drei.
Es roch nach Himbeeressig am Kai,
Und nach Hundekadaver.


Perro bravo, que en el patio estaba
Separando la casa de Don Ramón.
De la de sus hijos, algunos,
no todos, no siempre.
Al fondo de mi patio al que llamo
ahora el jardín de los aloes,
conejos y gallinas se peleaban
por ensuciarlo y matar su tierra.
Al perro llamaban perro, solo eso
y no nos dejó entrar hasta el otro día,
cuando vió que ya no hacia falta
y aceptó su nuevo destino.
Un sobrino que dicen que heredó
la posibilidad de controlar a perro,
Que, cosa curiosa, dejaba que
las gallinas y conejos deambularan.
Luego los bloques torpemente colocados
desde adentro, entonces, definitivamente
su casa Ramón, fue la mia
y Perro y sus hijos del otro lado.


He sang the praises of those times, when all
"For cards and dice, as for their drink, might call;
" When justice wink'd on every jovial crew,
"And ten-pins tumbled in the parson's view."


Denn ist das unerforschte Eins und Alles
In nie begriff'nem Selbstzersplitt'rungs-Drange
Zu einer Welt von Puncten gleich zerstoben:


Proč připomínáš tolik rád,
co mohl život dáti –
proč dáváš o všem tolik snít,
co se už nenavrátí?


Der Natur nicht, bloß dem Glücke
Dank' ich dieß, mein Amarant,
Denn der erste deiner Blicke
Setzte plötzlich sie in Brand.


Quando ovo est pobre  d'est mundo a passar,
la Madre glorïosa  vínolo combidar;
fablóli muy sabroso,  queriélo falagar,
udieron la palavra  todos los del logar.
«Tú mucho cobdiciest  la nuestra compannía,
sopist pora ganarla  bien buena maestría,
ca partiés tus almosnas,  diziés Ave María,
por qué lo faziés todo  yo bien lo entendía.
»Sepas que es tu cosa  toda bien acabada,
ésta es en que somos  la cabera jornada;
el Ite, missa est,  conta que es cantada,
venida es la ora  de prender la soldada.
»Yo so aquí venida  por levarte comigo,
al regno de mi Fijo,  que es bien tu amigo,
do se ceban los ángeles  del buen candïal trigo;
a las Sanctas Virtutes  plazerlis há contigo».
Quando ovo la Gloriosa  el sermón acabado,
desamparó la alma  al cuerpo venturado,
prisiéronla de ángeles,  un convento onrrado,
leváronla al Cielo,  ¡Dios sea end laudado!
Los omnes que avién  la voz ante oída,
tan aína vidieron  la promesa complida:
a la Madre gloriosa  que es tan comedida,
todos li rendién gracias,  quisque de su partida.
Qui tal cosa udiesse  serié malventurado
si de Sancta María  non fuesse muy pagado,
si más no la onrrase  serié desmesurado,
qui de ella se parte  es muy mal engannado.
Aun más adelante  queremos aguijar:
tal razón como ésta  non es de destajar,
ca éstos son los árboles  do devemos folgar,
en cuya sombra suelen  las aves organar.


El ver correr de Dios la sangre clara
en abundante vena por el suelo
(que borró el sentimiento todo el cielo
y al sol desaliñó cabello y cara);


يا جور هذا الدهر من ظالم
لا يعرف الانصافَ في الحكمِ
فما اكتفى بالظلم حتى بدا
يُلزمنا الشكرَ على الظلم


Huye, si puedes tanto;
huye, mas por demás, que no hay huida;
bebe dolor y llanto
por la mesma medida
con que ya España fue de ti medida.
Como león hambriento,
sigue, teñida en sangre espada y mano,
de más sangre sediento,
al Moro que huye en vano;
de muertos queda lleno el monte, el llano.
¡Oh gloria, oh gran prez nuestra,
escudo fiel, oh celestial guerrero!
vencido ya se muestra
el Africano fiero
por ti, tan orgulloso de primero;
por ti del vituperio,
por ti de la afrentosa servidumbre
y triste cautiverio
libres, en clara lumbre
y de la gloria estamos en la cumbre.
Siempre venció tu espada,
o fuese de tu mano poderosa,
o fuese meneada
de aquella generosa,
que sigue tu milicia religiosa.
[Las enemigas haces
no sufren de tu nombre el apellido;
con sólo aquesto haces
que el Español oído
sea, y de un polo a otro tan temido.]
De tu virtud divina
la fama, que resuena en toda parte,
siquiera sea vecina,
siquiera más se aparte,
a la gente conduce a visitarte.
El áspero camino
vence con devoción, y al fin te adora
el Franco, el peregrino
que Libia descolora,
el que en Poniente, el que en Levante mora.


Pojď, zimní dne, led sluncem hoří,
kraj zameten je vichřicí
a pole, lesy v jednom moři
se slilo na hlaď jiskřící.


Quela mercede te chero che ài:
no vogli che a morte mi conduca
la to fereça, Floruça, che sai
che de vederti lo core traluca.


江阁莺声共醉闻
扁舟东访洞庭君
若逢顾恺丹青笔
写寄包山一片云


篇章近日更腾掀
字字含容八万门
临水可怜人则远
浮云澄淡月黄昏


Donde saí, de que remoto esconso
de lápides fatais me originei?
Então adormeceu em fundo son


Ba šílené! – Zdaž není šílení,
když bouře taká mezi skalou pláče
a kámen, vlna v divém kvílení,
že v bouři muž ten po břehu si skáče?


A quitandeira
que vende fruta
vende-s


Wir wurden geboren, Strahlenlicht kreiste abends über unseren Mündern,
Grüne Südsafthügel hingen vom Mond über uns;
Wir rissen unsere Augen von unserem Blut auf.
Der Himmel flog über alle Straßen der Stadt.
In der Vorstraße aus Zaun und Stein wartete die grauhaarige Mauerdirne auf die Soldaten.
Wir wußten, daß es andere Länder gibt.
In möblierten Zimmern sannen russische Stirnen über Bombenattentaten.
In den Varietés wurden die fünf englischen Puppenmädchen geliebt.
Die Menschen sitzen in schwarzen Röcken, essen und werden alt.
Am grünen Kanalufer schleppt man Leichen auf den Asphalt.
Die hohlen Häuserwände waren lose und grau.
Kamerad, Sie liefen die Straße auf und nieder, Sie waren blaß vor dem heiligen Panoptikumsbau.


A jest pravdy přítel, krásy čilý,
V lásce čisté vroucí milenec,
Při tom hoří i jak vlastenec,
I jak člověk dobřezasloužilý:


¡Es mucho cuento!


Jdu tedy jako bratr s nimi,
ať čas si jak chce utíká –
já skeptik s lety podzimními
a bujnou krví mladíka.


Dolce tosco di foco e neve insieme
candida mano in mio cristallo immerse,
e d'infinita speme
e d'immensa dolce vita il cor m'aperse;
più non vorrà ch'io verse
Amor sospiri, Amor lagrime, Amore
tanti martiri del core,
più non vorrà ch'io muoia;
anzi or morrò, ma di soverchia gioia.


A měsíc jde a vypráví:
nad mlýnem stál jsem včera,
do noci dlouho toužívá
tam mlynářova dcera.


Inolvidable el tacto de la luna
cuando de nuevo me rozó
durante un tiempo.
Inolvidable el cálido verano,
inolvidable su luz
y tu recuerdo.
Inolvidable tu amor
en mis sentidos
como un cálido perfume
de heliotropo, de suave azahar
y de jazmines,
como una noche de Abril
en los jardines
de la alameda insigne de tu cuerpo.
Me tocó tu presencia como un sueño,
que alargado se agita en la mañana
para dejar un gusto de vainilla
entre la tez incierta de mi almohada.
Llevé tu sabor entre mis labios
y reviví el momento del encuentro
que vi pasar, paladeando sueños
y libando las horas una a una
del néctar de tu piel,
que dejó para siempre entre mis manos
inolvidable el tacto de la luna.


Ty jsi perla lesku posvátného,
skryta v myšlének mých tajném moři,
jíž se duch můj v svatém míru koří,
aby spatřil svitu milostného.


Penitencia aprovecha del coloso
para hacer fugaz céfiro la indigna
burla inquieta y sutil, que suave asigna
un mohín a su fronda sigiloso


Всем вам, что спите спокойно
В ваших нарядных домах,
Снится ли вам хоть в полунощных снах
Дикая, страшная бойня?Слышите ль вы, как бушует и стонет
Море чужое в далеком краю?Это погибших в бою
Желтое море хоронит…
Видите ль вы, в глубине под волною
Мертвою тенью лежат корабли…
Залиты темною кровью они —
Кровью родною…
К вам не глядят ли в окно по ночам
Взоры тяжелой, немой укоризны?Жертвы ненужные бедной отчизны
Снятся ли вам?


若耶溪畔好莲花
最似西施出浣纱
一入吴宫叹殊绝
当年同伴始生嗟


Und wie so Nacht und Nebel weben,
erwacht in ihm das alte Leben.
Er fährt in eine in der Nähe
zufällig eingeschlafne Krähe
und fliegt, dieweil sein Bett verdorrt,
wie dermaleinst als Vogel fort.


Gott hat in diesem Erdenball
So mancher Erze reichen Fall
Mit weiser Hand verborgen.
Gold, Silber, Kupfer auf sein Wort,
Streicht in den edlen Gängen fort,
Die Menschen zu versorgen,
Mächtig, prächtig
Durch die Flötzen
Heißt er setzen
Die Metallen,
Daß sein Ruhm muß herrlich schallen.


Klippe klipp, klippe klapp – ohne Rast, ohne Ruh',
Am Ende des zwecklosen Lebens,
Dann fragt ihr, wie wir einst, wir droschen, wozu,
Wir droschen ja doch bloß vergebens?


Quivi ei montò in lettiga, e seguitando
con una spalla fuor d'architettura,
giunse a punto a Bologna il giorno quando
l'esercito uscìa fuora a la ventura:
si fe' porre il rocchetto, in arrivando,
da don Santi, e salì sopra le mura,
dove a l'uscir de la città le schiere
chinavano a' suoi piè lance e bandiere.


»Offen steht das Grab! Welch herrlich Wunder! Der Herr ist
Auferstanden!« – Wer's glaubt! Schelmen, ihr trugt ihn ja weg.


Вы избалованы природой;
Она пристрастна к вам была,
И ваша вечная хвала
Вам кажется докучной одоВы сами знаете давно,
Что вас любить немудрено,
Что нежным взором вы Армида,
Что легким станом вы Сильфида,
Что ваши алые уста,
Как гармоническая роза…
И наши рифмы, наша проза
Пред сами шум и суетНо красоты воспоминанье
Нам сердце трогает тайком —
И строк небрежных начертанье
Вношу смиренно в ваш альбоАвось на память поневоле
Придет вам тот, кто вас певал
В те дни, как Пресненское поле
Еще забор не загражда


Sluň se a zpívej, pokavad radost ti rozpíná letky,
než budeš vetchou schránkou jen, kam skrylo žití své tretky,
sluň se, vždyť stále blíž a blíž k srdci ten okamžik pádí,
sluň se, než okem slzavým pohlédneš v prázdnou skříň mládí!


Hryzala jen křoviska,
víc užila bičiska
než zlatého ovíska.


So thust du, mein Heyland, nicht;
Was dein süßer Mund verspricht,
Ist offt widrig, wie es scheint,
Und ist dennoch gut gemeint.


闲看来往坐多时
雨洒香尘土湿微
珠翠压头行不稳
娇羞儿女把人衣


Resti vinto e confuso
Il gran re de' pianeti or nel viaggio,
E celato e rinchiuso
Nel balcone del ciel tenga il suo raggio:
Ch'ove spande costei suo crine adorno,
Ne la notte più fosca apre a noi giorno.


Tu jednou v tíši zjevil se mu duch
a pravil k němu hlasem hromu:
„Co samota má, dostal’s, v lidský kruh
se nyní vrať ku bratřím domů!“


寂寞新阡草未长
一身千里路茫茫
秋风解染愁人泪
枫叶能红菊亦黄


Beszélj! Szavadra egy ország figyel:
A kishitű s a meddő irigyel;
Csak törj előre bátran, lelkesen:
S úr léssz, ne félj, minden magyar sziven!


Es chunnt e Burst mit blutigem Rock
mit sölligem Schnufe und Schwitze
ins Wirtshus z'laufe zum goldene Bock,
wo preußische Werber sitze:
»Her Werber, Her Werber, o rettet mi gschwind;
verstoche hani mis Vaters Chind,
mi Schätzli, das hani verstoche.«
»Und wenn du dein Schätzlein verstochen hast,
ist alle sein Leiden vollendet.«
»Her Werber, das bringt mer kei Ruh und kei Rast,
im Böse bini verpfändet.
I gehr jo kei Handgeld, o rettet mi gschwind,
's chunnt hinter mer z'laufe wie Wetter und Wind,
furt über Bahnstei und Gränze.
I ger ke Handgeld, Euch gib i no
vier Taler, wenn der mi rettet.
O chömmet, o chömmet enanderno,
sust isch mi Lebe verwettet.«
Der Werber gürtet si Sebel a,
druf henkt er si Rauchtubaksblotere dra
und ladet sini Pistole.
Sie wandlen uf unvertrauter Bahn
's Land ab und alliwil abe.
Sie luegen enander bald freudig a:
»Jez wäre mer überem Grabe.«
Dört stoht der Bahnstei im grasige Feld,
der Bursch lengt in d'Täschen und chnüslet im Geld:
»Her Werber, vier bairische Taler.«


Ma mal de se medesmo pò disponere
chi condannato vien dal ciel erratico,
e niun al suo destin pò legge imponere.


Wer macht die Bahn? wer ist um Dich?
Wer geht mit Dir? wer rüstet sich,
Und giebt Dir, König, das Geleite?
Dein ganzes Chur- und Fürstenthum,
Der besten Unterthanen Ruhm
Ist Dir durch seinen Wunsch zur Seite,
Es will dem Unglück wiederstehn,
Und überall vor Dir zu deinem Schutze gehn.


Ekkép énekeltek a sír jövevényi
S délcegen lejték a kisérteti táncot.
Dalukat az égnek morgása kiséri;
És mire a végső hang is elhullámzott,
Szétfoszolnak, mint a völgyi szőke pára,
Melyre rátekintett a nap egy sugára.


Es war im Lenz. Mit süßer Kehle
Sang ein erfreuter Vögelchor
Aus jedem Busche froh hervor,
Und zärtlich klagte Philomele.


Jak právě by to bylo dnes,
vše vidím: Šli jsme skrze ves,
a den byl plný světla;
k továrně otec můj mne ved’,
tak smutný byl a k smrti bled,
když v tváři jsem mu četla.


ما جئتُ ألتزِمُ القوامَ النّاحِلا
إلا وقالت يا فتى كن عاقِلا
فكأنهُ غصنٌ أُحاولُ هَصرَةً
منهُ فيفلتُ من يَدي مُتمايلا
لم أنسَ نزهتَنا مساءً والصَّبا
جاءت تُبشِّرُ بالقدوم خمائلا
والماءُ يجري صافياً وخريرُهُ
خفقاتُ قلبي إن أجابَ بلابلا
فجنيتُ زهراً ناضراً وشممتهُ
وبشّمةٍ أنضرتُ زَهراً ذابلا
ودَنوتُ مِنها واضعاً إياهُ في
خصرٍ ليُنحلني تَنَطَّقَ ناحِلا
فرنت إليَّ حَييِّةً وتبسَّمت
فرأيتُ أسهمَها تُصيبُ مَقاتِلا
وحنت وقالت منك طيبُ غلائلي
فلأذكُرنَّكَ ما نَشرتُ غَلائلا
حبَّاً لمُهدي الزَّهر أحفَظُ زَهرهُ
وأرى الأزاهر في الغرامِ رَسائلا
حتى إذا عدنا وزندي عالقٌ
بذراعِها والوقتُ يذهبُ عاجلا
قالت ألا ليتَ الحياةَ جميعَها
حبٌّ ولم تكُنِ الحياةُ مراحلا


Jak, mládí, zvyknout na tu proměnu,
jak uvěřit, že nastal čas jít spát?
A fantom zmizel, oči sobě mnu...
Ó mládí, za tebou zpět ruce pnu.
Čas nastal všemu, všemu s bohem dát!


Vzpřímila šíj. Tak jako laštovice,
v rej sester hledíc, k poletu se chystá.
Tak prostě ladné, mírné její líce,
a v pohledu tak volně přímá, jistá,
že sněhu pápěr, na tu padniv tvář,
by zarděl se, žeť ona jemnější;
a v její oko linouc, slunka zář
jen stala ještě by se krásnější.


Hier, mein Kind, hier, mein Kind,
Eh deine Mutter kommt, geschwind!
Zuckersüßen Branntewein –
Bald lädt dich der Herrgott ein.
Schmeckt es, mein Liebchen?
So zieht man euch groß.
Eia, popeia,
Dann sind wir dich los.


Sombra, trémula sombra de las voces.
Arrastra el río negro mármoles ahogados.
¿Cómo decir del aire asesinado,
de los vocablos huérfanos,
cómo decir del sueño?
Sombra, trémula sombra de las voces.
Negra escala de lirios llameantes.
¿Cómo decir los nombres, las estrellas,
los albos pájaros de los pianos nocturnos
y el obelisco del silencio?
Sombra, trémula sombra de las voces.
Estatuas derribadas en la luna.
¿Cómo decir, camelia,
la menos flor entre las flores,
cómo decir tus blancas geometrías?
¿Cómo decir, oh Sueño, tu silencio en voces?


KNĚZ, OBŘAD, VLÁDA TVOŘÍ NÁBOŽENSTVÍ
lež, násilí, vlastnictví náboženstvím,
v tom lidem novým konec náboženství.


Then let us chearfu' acquiesce;
Nor make our scanty Pleasures less,
By pining at our state:
And, ev'n should Misfortunes come,
I, here wha sit, hae met wi' some,
An's thankfu' for them yet.
They gie the wit of Age to Youth;
They let us ken oursel;
They make us see the naked truth,
The real guid and ill.
Tho' losses, and crosses,
Be lessons right severe,
There's wit there, ye'll get there,
Ye'll find nae other where.


Féltik eggymást úgye? azt igazánn mondja!


Tvůj kamenný hrob ale
v tom kouzlu stojí něm.
Tam tma a ticho stálé
a k větší boží chvále
jen děs jak v srdci mém.


Und er badet täglich,
In des Weltmeers Fluth,
Denn er weiß, das Seebad
Machet Alles gut.


أَنمْتُ طَرْفي قَرِيراً مِنكَ في دَعَةٍ
لِمَوْعِدٍ قَدْ كَفَاني شَرَّ أَعْدائي
وَقَدْ أَتَى ضَامِنُ الشَّخْتُورِ مُلْتَمساً
إنجازَ وَعَدِكَ يا أَلفينِ مولائي
ومَنْزِلي حَفَّهُ بَحرانِ دُونَكُمُ
وما ادَّعَيْتُ لَكُمْ مَشْياً على الماءِ


He schriggt so holl bi Dag un Nacht, de Stimm is heesch un drang,
So schriggt he dar dat ganze Jahr al Menschendenken lang.


鲤鱼甲露江中渚
芦荻花浮渚上霜
樯影落江疑是钓
巨鳞惊跃鹭飞忙


Die liebe wächst/ durch die du mich gemacht
Da ich nicht war/ durch die du mich erkohren
Eh' als ich wardt/ die als ich war verlohren
Durch Adams schuldt/ mich dir hatt wiederbracht;
Die mich so wehrt/ da ich nichts wehrt geschätzet/
Daß sie dein kindt für mich in todt versetzet.


V tvé moci čarovné, ó poesie,
života trudy míjejí jak sen
a člověk, kouzlem tvojím posilněn,
zas hlavu svoji hrdě pozdvihuje.


Die Psyche.


Aveva Diana nella man sinestra
un arco forte, noderoso e grosso,
tal che daria fatica ad ogni destra,


Du lächelst und vom rosenrothen Munde
Gehn Worte und ein wonnetrunkner Laut,
Du redest von der schönen einzgen Stunde
Als du geworden meiner Liebe Braut,
Als unter Freud' und Schmerz im süßen Bunde
Dein Herz dem meinigen sich ganz vertraut,
Als wir nicht wußten mehr ob Thränen, Lust,
Fest druckte Mund an Mund und Brust an Brust.


Auf fährt das Tor mit dumpfem Schall,
Dann schweigt es in der weiten Hall'.


Euch suchte ich. O kindisch weich Bewegen,
o stürmisch Wogen alter Liebeslust!
der schwellende Strom dem rollenden Meer entgegen,
so stürz' ich mich an eure Brust.
Noch Einmal rauschen auf aus ihren Gründen
der ersten Jugendsehnsucht scheue Laute,
zur Brandung schäumend: in die Flut zu münden,
die brausend lockende, die urvertraute ...


Majd önmagára fordul vissza vádja:
- Szerettem-é mint férfi őt? Nem én. -
Bálványt faragtam, lelkem ezt imádja,
Ábrándjaimban istenné tevém,
S ím, más ez istent játszva földre rántja...
Ó, büntetésemet méltán vevém,
Nem sorsom üldöz, én vagyok rajongó,
Bolond, ábrándozó, mamlasz fajankó.


Ich flüchte aus dem Marktgedränge,
Das mich zu Tod hat müd gemacht,
In deine traumumlaubten Gänge,
In deine süße dunkle Enge,
O schattenscheue stille Nacht!
Das Trostgeschmiege deiner Schleier
Deck um dies angstverzehrte Herz,
Daß es in deiner Segensfeier
Vergesse seinen letzten Schmerz!


一枰秋色里
时翻古人局
飞霜击画廊
邓艾收西蜀


Freiheit, die ich meine ...


Il furor catenato, e 'l gran rubello
fu da te preso e 'l giogo imposto a gli empi:
e fece la clemenza allor più bello,
o Carlo, il mondo e più felici i tempi.
Or chi più di Quirino o di Marcello
le spoglie esalta, appese a' sacri tempi?
Tu, se natura e 'l mondo e 'l ciel trionfi,
quai merti sovra 'l sol palme e trionfi?


o Lena, aggia merzede
del servo, che si strugge per amore!
Vive per te in gran pena e gran dolore;


新来花鸭已能言
苍狗谁知又变迁
不觉书空成怪事
未应嗔甚笑蓝田


Du bist der große Königs-Sitz/
Die Weißheit wohnt in deinen Gassen.
Allein/ weiß deiner Redner Witz/
Dein Glück in Worten abzufassen/
Dein Glück das sich/ wie sehr es blüht/
Auf künfftig schon befestigt sieht?


Bien que la chair impure encor m'assujettisse,
Des aveugles instincts j'ai rompu le réseau ;
J'ai créé la Pudeur, j'ai conçu la Justice :


Fuma a' tuoi piè la folgore,
Nunzia su le tue vie va la procella,
Ma ne gli sguardi tremola
Lume gentil di matutina stella.


ch'el fu assai più col volto il mio concepto
dirvi tacendo, puoi che i sensi suole
spesso occupare un troppo ardente affecto.


Tvoje jitro, vlasti, matko drahá,
kdy jen zrosí luhu tvého lem,
kdy na šiji odvěkého vraha
vstoupíš, blesky v očích, andělem?
Naděje, ty lákáš vždy a znova,
v tebe splývá píseň Vácslavova,
a z chat českých roste v jeden proud,
roste z místa, kde padnul sklán bratem,
roste bouří, vichřicí a chvatem:
Ty nám nedáš, nedáš zahynout!


Andere Städte haben ja auch Denkmäler,
Aber höchstens ein bis anderthalb Dutzend,
Wenn Sie jedoch diesen Haufen beisammen erblicken,
Mein Lieber, da werden Sie wirklich stutzend.


Willkommen ruft die Freude
Aus Busch und Hecken laut,
Ein weißes Pferd trägt beide
Zu ihrem grünen Haus:
Gebaut in fernen Stunden
Erwacht des Frühlings Haus,
Die Frühling hat verbunden,
Da leben ewgen Schmaus.


No motion has she now, no force;
She neither hears nor sees;
Rolled round in earth's diurnal course,
With rocks and stones and trees.


Volvieron a encontrarse después de muchos años;
El, como si evocara tiempos dichosos, y ella
Tal cual hilo de plata perdido en los castaños
Cabellos, triste y pálida, mas como siempre bella.
Como dos alas fueron de una ilusión amada,
Pero después la vida los separó inclemente...
Se levantan dos olas en una misma rada,
Y van, con sus rumores, a playa diferente.
Fue en verano, en el parque, frente al mar. La alameda
De pinos, como entonces. En vagas lejanías
Velas blancas; la tarde con suavidad de seda...
Y en un banco sentáronse... el banco de otros días.
(Sonaba un organillo bajo la doble fila
De árboles rumorosos en vesperal concierto,
Y entre el oro y las rosas de la rada tranquila
Volaban las gaviotas en la quietud del puerto).
«Me encontrarás cambiada», dijo triste. «Conmigo
Dura ha sido la vida... muy dura. De nosotros
Fue distinta la suerte, que es a veces castigo,
Felicidad de unos, y lágrimas dé otros».
Y continuó: «La mía... cual tantas... Ilusiones
Con su coro de ensueños... tú sabes... sabes cuándo.
Promesas, esperanzas, primeras emociones,
Después... un alma sola que se quedó esperando».
Y él dijo: «Si nacimos para sufrir, si en calma
Solamente hay instantes en que el dolor se olvida,
¿Porqué en esos instantes no concentrar el alma
Para que alumbren ellos las sombras de la vida?»
«¿Recordar?» ella dijo. «¿Qué conseguir podremos
De lo que ya no existe, de una ilusión borrada?
Si los ojos cerramos, un paraíso vemos,
Mas los ojos abrimos, y todo es sombra... y nada».
(De nuevo el organillo se oyó. Vals de otros días
Conocido por ambos).
                    Bajó los ojos ella,
Y dijo melancólica: «Tus manos en las mías....
¿Te acuerdas?  Una tarde... viéndonos una estrella».
«¡Ya lo ves!  ¡El recuerdo!... Tú misma te desdices;
Al pasado ¿tu alma no sientes atraída?
Evocas lo lejano, dulces tiempos felices,
¡Y niegas que el recuerdo siempre será la vida!»
(Sonaba el vals, sonaba, y en la tarde radiosa
Iban, bajo los pinos, parejas enlazadas;
Y ella y él, recordando su juventud dichosa,
Como en risueños días, cruzaron las miradas).
Y al separarse, él dijo: «Hay siempre nueva vida,
Y el tronco guarda savia por más hojas que pierda».
«Tal vez» ella repuso, «más feliz quien olvida»...
Y él dijo pensativo: «Dichoso el que recuerda».


Si reprende, es bravo y riguroso;
si disimula, de blando es muy sobrado;
si igualmente acudió, poco acertado,
y parcial, si acudió al menesteroso.


Könnt' ich wieder mich verjüngen!
Könnt' ich wachsen wie ein Kind!
Jugend! wie bist du verflogen!
Alter, wie kamst du geschwind!


Ona, ač jest nyní dějoprázná,
Druhdy byla v panství široká,
Slavské řeči pilná, v boji rázná;


Gentil vanto de l'Arte: a' cenni suoi
il Verno sa ringiovenir fiorito;
e ben che piova il gel da' freddi Artoi,
ravviva le verdure Orto mentito.


Machtlos sein
in seinem Zorn,
seiner Verzweiflung!
Nicht wissen wohin!
Auf und ab stampfen
in seinem engen Gemach, –
durch die Straßen
laufen, fahren, –
vergessen –
unmöglich!
Überall
diese Unrast,
dieser Ekel,
dieser Haß,
diese Verachtung!
Und schonen müssen,
was man zerschlagen will,
zertreten,
zertrümmern will,
alles in sich hinein
schlucken müssen,
würgen müssen,
fast ersticken
an seiner Unlust,
nicht einmal schreien dürfen
wie ein Tier,
nur stöhnen,
seufzen,
schelten,
knurren dürfen!
So wirst du krank,
Seele,
müd, matt,
vergiftet, –
ein Licht,
das, niedergehalten,
gierig
die eigene Kerze
verzehrt.


Odpočíváš, parlamente,
po noci a po dny.
U rarachů, tolik strachu
že bys nebyl hodný – –?


Torna al fido signor, servo ribelle;
Vedi come lontan ti giunge e prende:
Entrar che giova in queste nubi, e 'n quelle?


Snad, osud až ukrotíme,
V poupěti co ještě dříme,
Zkvětlé, drahá, naději
Delší písně zapěji.


et fo de lor scì grande l'abarbaglio
ch'io stecti sempre ceco et anche in forse
qual m'abagliasse più, o lui o lei.


Wie manche schöne Nacht sieht mich der blaße Mond
In stiller Einsamkeit am Kummerfaden spinnen!
Ich freße mir das Herz; die Angst, so mich bewohnt,
Läst keinen Augenblick mich Lust und Luft gewinnen.


Dann, lieber Mond, dann nimm den Schleier wieder,
Und traur um deinen Freund,
Und weine durch den Wolkenflor hernieder,
Wie dein Verlaßner weint.


wie sehr dein freundlichs Herz in unsrer Liebe brennt.
Die Treue wollen wir mit uns nach Osten tragen,
und bei der Wiederkunft in unsern Landen sagen,
das Bündnüß ist gemacht, das keine Zeit zertrennt.


»Wenig hat es bedurft, zu meinen Büchern, Jucunde,
Dich zu bekehren, dich auszusöhnen mit meiner Gelahrtheit,
Und mit der Chifferschrift der alten Beschwörer. Ich dächte
Wirklich, mein Kind, du ließest den Campe hinfort und den Salzmann,
Kämest zu mir in die Schul' und triebst den Homer und den Platon.«


Ich will zur Kurzweil süße Lieder singen,
Darinnen du dich lachend spiegeln magst;
In Liedern dir die Welt zu Füßen bringen,
Wenn über Einsamkeit du dich beklagst.


So, der Erbe meiner Ahnen,
Wandernd aus der Väter Zeit,
Münd' ich in die neuen Bahnen
Freiheitschöner Menschlichkeit.


Wald und Thal, ihr grüne Hügel
Kennt die Wünsche meiner Brust,
Wie ich gern mit goldnem Flügel
Von der Abendröthe Hügel
Möchte ziehn zu meiner Lust.


Nejen na tvář, k srdci taky:
ozdraví hned, zjasní zraky.“


金台城中花鸟春
月河寺边多归人
浊河一日东风起
万里咫尺旴江滨


Oblaka v kožich zhalená svůj obnažují modravý úběl,
cítím je dosud v lázni, jak mrazivě táhnou.
Ale teď, jak slunce pálí, ah, jak žhne do nepohnuté vody,
v kabině bílé radiových lázní.


Die wällen hüpften freudig,
umschwangen ihre Knie
und stiegen in die Höhe,
– – – – – – – – – –
und hüpfeten in Kreyßen,
in silberfarbnen Zirkeln.


Wan vnser herden dort/ vnd hie
Gar offt in wälden irren/
Die deinen noch verlauffens nie/
Noch jemahl sich verwirren:
Auch vngenanter Bösewicht
Dir nie die zahl mag schwächen:
Auch hund/ noch steckē brauchest nicht/
Mag dir ja nichts gebrechen.


Mitten im Wald eine Wiese sprießt,
Ihr Gras ist weich und lang;
Unter der Wiese die Quelle fließt,
Die hat eigenen Klang.


万叶风声利
一山秋气寒
晓霜浮碧瓦
落日度朱栏


Huth zücken sich tieff neigen/
Die Händlein küssen auch/
Krum bücken und Knie beugen
Ist der Welt-Freund gebrauch/
Wer sich daran wil kehren/
Ist mehr dann halb vexirt/
Traw nicht auch wann sie schweren
Ihr Freundschafft ist probirt.


Uns wird jedwedes Wiederkehren
Des Jahres Wünschen g'nug verleihn,
Und Leben der Vernunft zu Ehren;
Welch Leben kann sonst Leben sein!
Durch Jugend, Alter in die Wette
Uns liebend, wallen wir daher,
Mit Ruh die Hütte, unser Bette
Gekrönt mit Kindern lieblicher!


Jich vroucí, teplé stisky
mou tiší pravici,
jak krve slední trysky
na smrtné hranici.


Freunde! Nahe, ferne Freunde!
Sined's größter Schatz im Leben!
Freunde! Sined scheidet. Dank!
Dank für alle Nachsicht,
Dank für alles Mitleid,
Dank für allen Rath!
Dank für alle Wonnestunden,
Die mir eure Botschaft
Euer Zuspruch schuf!
Fandet ihr an meinen Liedern
Bardenwerth,
Fandet ihr an meinem Herzen
Menschenwerth,
O so menget meinen Namen
Euren Liedern ein!
O so zieh't an meinem Hügel
Eichenschatten auf!
Daß an Sined's Eiche
Sich zum Wettgesange
Späte Barden setzen,
Daß zu Sined's Eiche,
Treue sich zu schwören,
Späte Freunde geh'n!


تَنَكَّرَ لي دَهْري وَلَمْ يَدْرِ أَنَّنِي
أَعِزُّ وَأَحْداثُ الزَّمانِ تَهُونُ
فَظَلَّ يُريني الخَطْبَ كَيْفَ اعْتداؤهُ
وَبِتُّ أُرِيهِ الصَّبْرَ كَيْفَ يَكونُ


Du bist ein Rad, an dem ich stehe:
von deinen vielen dunklen Achsen
wird immer wieder eine schwer
und dreht sich näher zu mir her,
und meine willigen Werke wachsen
von Wiederkehr zu Wiederkehr.


Estátua ardente em bronzeadas chamas
que tentação e perdição derramas
por sobre a história negra, quase finda!


che spezzarti la testa
in campo ti potrai per tuo martoro,
ché le donne Foian voglion per loro.


广陵北去接淮阴
银锁葳蕤绣阁深
三十六场多估客
黄金买断阿侬心


Tu jednoho dne z rána tyran cítí,
že vzdaluje se břímě s jeho hrudi,
že volněji krev žilami se řítí.


Com piedosa geografia
As paternas mãos benignas,
Emendando ingratos mapas,
Ponham o Pindo nas Minas;


Nesmírnými – obrovskými –
nezměrnými – ohromnými
prostory spěl Přízrak Mistra,
a za Mistrem spěl jsem já.


路入仙源一水分
鸡鸣犬吠自成村
晚风忽送青天影
吹入匡庐九叠云


So mancherley Stralen die Reben erhitzen.
So mancherley Beere die Kelter bespritzen.


Gieb acht, Berlin! sein Zorn sezt, dir zu drohen,
Ein Dorf mit Blitzen in den Brand!
Glut warf er nieder; nackend flohen,
Ihr Leben in der Hand


¡O ceguedad! ¡O necio Gentilismo!
que los delitos honras, y torpezas,
dignos de eterna llama, y del Abismo.


Me gusta ver el cielo transparente
cuando en él luce Febo su hermosura;
disfruto contemplando la natura
cuando asoma la aurora por oriente;


Die Schönheit zwar veracht' ich gäntzlich nicht,
Weil sie von oben kömpt,
Das sag' ich nur, daß sie gar leichte bricht
Und bald ein Ende nimpt;
Der rote Mund, die Wangen,
Der schönen Augen Glantz,
Ja alle Pracht und Prangen
Ist wie ein Rosenkrantz.


Levágva népünk ezrei,
Halomba, mint kereszt,
Hogy sirva tallóz aki él:
Király, te tetted ezt!”


A Zikmund zděšen zavzdychal:
„Proč prchnouti mi ztad?“
A na zem hrobky před vchodem
svou těžkou hlavu klad’.


Hrozný příval disonancí,
disonancí srdceryvných
chvělo síní, černou síní,
v níž jsem řídil koncert svůj.


Já v snách jsem vídal zrak tvůj vyjasněný,
ten paprslek, jejž stále v duši mám,
já sebe zřel, jak nad krásou své ženy
jí nehodný se tiše zadumám.


Wo der im lant erobert
die haubtstet in der eil
Und das geschoß erkobert,
so hat er den vorteil,
Das er ganz teutsches lande
damit ellent verwüst,
mit mörden und mit brande,
das got erbarmen müst.


Alta Quies! – Velký mír a svatý
v pláň se snesl na žeň zlatem zralou,
bezdný, nesmírný a vrchovatý,
ani notou neporušen malou,
kterou cvrček, poustevníček hlíny,
aspoň oživuje temné stíny,
jednotvárnou písní vytrvalou.


Noch hängt mein Heil am Kreuzesstamme:
Mich dürstet, ruft er nun herab;
Müd neigt er sich, saugt aus dem Schwamme
Den Myrrhentrank; sein Mörder gab
Nicht Wasser ihm, nicht Weinbeerblut,
Zu stillen seines Durstes Gluth.


Frag nicht die Welt, nicht sterbliche Propheten;
Schon Mancher, Mancher frug sie und beklagts.
Frag nur die Wahrheit, und sie wird dann reden;
Frag nur den Himmel, und der Himmel sagts!


Die Lerche grüßt den ersten Strahl,
Daß er die Brust ihr zünde,
Wenn träge Nacht noch überall
Durchschleicht die tiefen Gründe.


Wer liebt sie nicht? und immer bewegen sie
Das Herz mir, hör ich ferne die Schwindenden,
Die Ahnungsvollen, meine Bahn nicht,
Aber gewisser ins Meer hin eilen.


L’oro, l’ostro, i robin, le perle, il sole,
che sovra il corso human bella vi fanno,
di mortal qualità parte non hanno,
ma sembianze di Dio son vere e sole.


Lira dos Vinte Anos Segunda Parte Meu pobre coração que estremecias, Suspira a desmaiar no peito meu: Para enchê-lo de amor, tu bem sabias Bastava um beijo teu!  Como o vale nas brisas se acalenta, O triste coração no amor dormia; Na saudade, na lua macilenta Sequioso ar bebia!  Se nos sonhos da noite se embalava Sem um gemido, sem um ai sequer, E que o leite da vida ele sonhava Num seio de mulher!  Se abriu tremendo os íntimos refolhos, Se junto de teu seio ele tremia, E que lia a ventura nos teus olhos, É que deles vivia!  Via o futuro em mágicos espelhos, Tua bela visão o enfeitiçava, Sonhava adormecer nos teus joelho Tanto enlevo sonhava!  Via nos sonhos dele a tua imagem Que de beijos de amor o recendi E, de noite, nos hálitos da aragem Teu alento sentia!  Ó pálida mulher! se negra sina Meu berço abandonado me embalou, Não te rias da sede peregrina Dest"alma que te amo  Que sonhava em teus lábios de ternura Das noites do passado se esquece Ter um leito suave de ventur E amor onde morrer!


Vrátila se plna něhy,
vroucná, něžná, mocná, sladká,
líbal jsem ji, jak v den první
nevině své líbá matka!


纹楸圆玉斗清坚
阵马云屯绝复连
坐据胡床消永日
此身今逐地行仙


Jedno z pravé strany,
z levé druhé zas;
mezi nimi básník touhou štvaný
obou slyší hlas.
Touha, odříkání,
smích tam, ples a jas!


Den Sieg gewann das tapfre Heer gemeinsam,
Den Schlachtenplan entwarf der Feldherr einsam;
Zum Garbenschnitt wetteifert die Gemeine,
Der Sämann ging saatstreuend ganz alleine;
Den Dichtersang, vererbt von Mund zu Munde,
Gebar der Einsamkeit geweihte Stunde;
Der Leiden Quellen fluthen allerwegen,
Der Heilquell rieselt einsam, abgelegen;
Genuß und Leid des Alltags ist gemeinsam,
Der höchste Stolz, der tiefste Schmerz bleibt einsam.


Cos nečinil sám prve,
teď ďábli činí snad –
lid pravé české krve
ti klne posavad.


Darum tu ich dir, du Holde,
Dir und deinem Kopfhaargolde
Krieg und Kampf zu wissen kund,
Deinen Lippen, deinen warmen,
Ärmelknappen, weichen Armen,
Deinem scharfgeschnitt'nen Mund.


担水人家旦过寮
骑牛来看浙江潮
相逢便说三生话
不管人言舌太饶


Amor, was soll's, daß wir im Thal
Uns auf die Lauer legen?
Sie ruht nicht – Wagen wir's einmal,
Und treten ihr entgegen!


丘如蹲虎占吴西
应得佳名故国时
未必金精能变化
空传怪说使人疑


根蟠厚地干参天
还合宫墙不记年
遥想杏坛传道日
唯应此木见三千


Tys tehdá děla: „Buď mi vždycky tím,
čím jsi mi teď“... A s divným pohnutím
se dívalas mi v oko dlouze, dlouze – –
a já tvé malé ručky líbal v touze
a líbal je, ah, líbal zas a zas
tvá ústa drahá, čelo, skráň i vlas.


Ich fragt: von wann bist du?


kiszakadva, ketten, kedvesem, s mindentől távol itt
- óh, szökevény, renitens idill szigorú századunkban!
(Jaj, ha széthasad a háló, vagy eltörik
az árnyék-ág, ami alattunk van!...)


菜把青青间药苗
豉香盐白自烹调
须臾彻案呼茶碗
盘箸何曾觉寂寥


Falsche Ansicht und Selbstüberschätzen
Muß die Begabung ins Tollhaus versetzen.


I vstal a líčil proudem řeči prosté
ves Němců pych, až ustrnuli hosté,
a cit i rozum v prosbu splýval vroucí,
by pomoh' vladař země všemohoucí. –


秋色正潇洒
高斋闻雁来
我心渺无际
随意坐莓苔


Seht nur alle raus,
Ich geh ins Nachbars Hauß.
Das Mägdgen ist ein Hertzens-Dieb,
Die Pursche hat sie gar zu lieb.
Seht nur alle raus.


Fenséges Asszony! Úgy tekintem
az életet, mint bús bazárt,
mint ezt a fényes régi kastélyt.
Az én királyom idezárt.


Rosenwangigte Phantasie,
Die du Bilder ins Herz deiner Vertrauten mahlst,
Die Vergangenheit aus dem Schoos
Ihrer Mitternacht rufst, hinter den Schleyer blickst,
Der das Auge der Zukunft deckt,
Dich gen Himmel erhebst, unter Verklärten wallst,
In die Harfen der Engel singst,
Und den blendenden Thron Gottes von ferne schaust;
Beut mir immer den Schwanenarm!
Reiß mich flügelgeschwind, über die Wolkenbahn,
In den goldenen Sternensaal!
Oder wandle mit mir, holde Begleiterin,
In die Tage des Flügelkleids,
Die, im scherzenden Tanz, über mein Haupt entflohn,
In die Tage der ersten Glut! – –
Rollt mein Leben zurück? Zauberin Phantasie,
Wohin zauberst du meinen Tritt? – – –
Gaukelnd hüpf' ich daher, hasche den Schmetterling,
Der am Busen der Rose trinkt,
Baue Hütten mir auf, flügle den bunten Ball
Durch die Bläue der Sommerluft! – –
Welche Göttergestalt! Unschuld, die Minnerin
Dieser friedlichen Schäferflur,
Führt ein Mädchen am Arm. Heller und röther blühn
Alle Wangen des Blumenvolks,
Das den schmeichelnden Kuß ihres Gewandes fühlt.
Itzt, itzt schlüpft sie dahin, und mir
Lacht ihr Seelenblick, mir! – – Seh ich die Laube dort,
Wo mein Busen an Agathons
Busen fröhlicher schlug, wo wir den Abendstern
Oft den Himmel besteigen sahn?
Reizend bist du mir stets, schattendes Rebendach,
Wo dein Wonnegespräch, o Freund,
Dein geselliger Scherz, Flügel des Augenblicks
Mancher seeligen Stunde gab! – –
Flieh das blumichte Grab, flüchtige Führerin,
Wo die göttliche Lilla schläft!
Flieh, sonst bricht mir das Herz! – Schwinge dich wolkenan,
Und bewalle mit mir den Stern,
Wo, mit Morgengewölk röthlich umhüllt, ihr Geist
An melodischen Quellen irrt,
Und den Strom des Gesangs, welcher den goldenen
Engelharfen entrauschet, trinkt! – –
Wonne! Wonne! die Welt taumelt zurück! Ich bin
Am Gestade des lichten Sterns!
Lilla hüpfet heran, leitet mich an der Hand
Unter Chöre der Seeligen.
Engel stehen umher, werfen mir Kronen zu,
Winden Palmen mir um den Schlaf – –
Weil auf diesem Gestirn immer, o Phantasie!


Fremder Wanderer! o gerne will ich solches sagen dir:
Geh durch diese lichte Matten in das dunkle Waldrevier,
Wo die Tanne steht, die hohe, die als Mast einst schifft durchs Meer;
Wo von Zweig zu Zweig sich schwinget singend lust'ger Vögel Heer;
Wo das Reh mit klaren Augen aus dem dunkeln Dickicht sieht
Und der Hirsch, der schlanke, setzet über Felsen von Granit;
Trete dann aus Waldes Dunkel, wo im goldnen Sonnenstrahl
Grüßen Berge dich voll Reben, Neckars Blau im tiefen Tal;
Wo ein goldnes Meer von Ähren durch die Ebnen wogt und wallt,
Drüber in den blauen Lüften Jubelruf der Lerche schallt;
Wo der Winzer, wo der Schnitter singt ein Lied durch Berg und Flur:
Da ist schwäb'scher Dichter Schule, und ihr Meister heißt – Natur!


Such ernst, Vernunfft, im bleikleid erstes gold!
Der lebensbaum schwimmt noch in dir bearchet.
Durchperle dich mit der Sophienshold:
Di Fleischvernunfft wird strakks in dir versarchet.
Di Morgenröth durchrosenlilget hoch:
Der König zeucht zum hochzeitfeste prächtig.
Das Paradeis entjocht das Erdenjoch:
Di Zeit wird gleich der ersten Kühlzeit mächtig.
Wir erndten ein nun aller Heilgen Müh.
Eilt, Schnitter, eilt! Genüsst der Perlen früh.


Was Opitz, Dach, und Hofmannswaldaus Rohr,
Was Lohensteins und Amthors Mund gesungen,
Wie Canitz schrieb, wie Günthers Lied geklungen,
Hält Phöbus selbst den jungen Dichtern vor.
Steht Neukirch nicht im Deutschen Musen-Tempel,
Wie König, Pietsch und Wentzel oben an?
Philanders Kiel und jenen Alster-Schwan
Erwehlt die Welt sich künftig zum Exempel.


Hacer con un rocín mucho ruido,
tenerle a ternas ferias vinculado,
jurársela a diez damas en el prado,
y no ser de ninguna conocido


Je člověk ještě otrok včerejší.


غرفتين متجاورتين  هناك ، وجدت على
الطاولة ورقة كُتِبَ عليها ، بحبر أَخضر،
سطر واحد : «تفاحة سقطت عليَّ من
الغيوم» ، فعلمت أَن خيالي كلب صيد
وفيّ !


A deákné vászonánál
Ő se’ jobb:
Engem dönget a lopásért
S szinte lop;
Lopni jár ő, csókot lopni
Nénihez,
Míg anyánk a bibliában
Levelez.


走毂飞蹄过此傍
几人留意问沧浪
烟波莫笑趋名客
为爱朝宗日夜忙


Syn Alfeův pak Jakub převzal slovo:


أيا من غدا في اللُّغز سبّاقَ غاية
فغادرني أهدي إليه الأحاجيا
فما اسمٌ ثلاثي شرود موانس
تركَّبَ من عشرٍ ويلفي ثمانيا
تعلقْتُه حتى وردت نميره
وأصبحتُ منه بالفرائد حاليا
فلو كنتُ في عهد ابن حمدان ماثلاً
لغادر زندي منه بالحدِّ واريا
ورحتُ لما قال ابنُ ميمون منشداً
أَحثُّ به نَحْوَ الديارِ المهاريا
دعاني فأدناني وقرَّبَ مَجْلسي
ورَّحبَ بي وانتاشني واصطفانيا
أجب عن يتيمٍ ماتَ في الناس أهلهُ
ودُم في ذُرى الآدابِ فَرْداً يمانيا


Ezt hallván az olasz, nevetésre fakadt,
Kéklő sisakjához tűzte a tollakat,
Melynek a legcsúcsán a maga nagy tolla,
Egy fekete sas-szárny, volt hátrahajolva.
Kiszakaszta ebből két parányi szálat,
Küldé a fiúknak s vele gúnyos választ:
„Jőjön mind a kettő, vagy, nem bánom, annyi,
Ahánynak egy-egy szál pelyhet győzök adni.”


Avant le premier jour de la création,
Ceux qu'adore, en ses jours de vieillesse tardive,


巴南分与亲情别
不料与君床并头
为我远来休怅望
折君灾难是通州


Jakbys nemiloval vlasti,
Kde ti kvítek nevinnosti
Kvete, zraje ctnosti krása,
Rozkoše se pramen prejští?


Esa vida que ya solo es sueño
perdido en los abismos oscuros
de esta mi soledad perpetua,
y hoy aún admiro ensimismado
los dorados rasgos de mi amada
difuminados entre las brumas.
¿Qué cantos de sirenas mudas
recorrieron los ocultos rincones
de este mi corazón desnudo
haciéndome vibrar y estremecer
hasta la última de mis fibras?
Fue sueño de amor, fue locura,
quizás una pasión desmedida,
en esencia , fuese lo que fuese,
de esa su naturaleza fenecida
quedó constancia en mi mente
y raíces profundas en el alma.
Vida, que por vivir,
mueres.
Amor que por amar,
matas.
Sueño que por soñar,
duermes.
Horas que herís cual estilete,
minutos idos sin ser sentidos,
segundos que nunca fueron,
devolved, liado en paño negro
bordado en flores de nácar,
hilo de plata y cadena de oro,
el sentimiento latiente y puro
del que fue mi bien adorado.
Ya emprendí mi largo viaje,
solo con equipaje de alma,
tan solo ida, no hay retorno.
No estoy en sitio visible,
en ninguna parte imaginable,
navego sin rumbo en la nada,
la brújula se torno enemiga
igual que antes hizo el tiempo,
giro entre la rosa de los vientos
como una mariposa herida,
y por esto que premio espero
de yacer bajo la lápida fría.


U plebána chudičkého kdesi
na vsi zastrčené mezi lesy
v loži chudém ždál jsem příchod jitra.
Darmo! Z hlubin zvířeného nitra
stín za stínem vstával, tak že spánku
motýl nechtěl schýlit se k mé skráni.
Tak jsem probděl noc až do červánků.
Sotva kmitl první paprsk ranní,
stopil jizbu brzy světla nával,
v něm jsem na zdi obraz rozeznával.
Brzy moje unavené oko
pochopilo kresby neumělé,
symbolické kresby kouzlo celé.
Duch můj zamyslil se přehluboko.


“Bár ne szálljon, hű nemesség,
Bánat a cserére!
S győzelemben kit vezetsz föl
Honnod őrhelyére?”
Azt, ki lángszerelmet ígér
Népnek és hazának;
Azt, ki ránk mosolyg szelíden,
S nyér szivet magának.


A druhý zázrak Boženečka zřela.
On šeptat začal, ona rozuměla.
Z nejdražších očí byl za šepot ten
radosti slzou plně odměněn.


Aber ferne, ferne deine Hütte,
Nahe rauschen schon des Würgers Tritte –
Freunde! bringet meine Lieder ihr.
Lieber Gott! ein großer Mann zu werden,
War so oft mein Wunsch, mein Traum auf Erden,
Aber – Brüder – größre Rollen winken mir.


Aber meine Sinnen blikken
Itzo in ein ander Feld
Da sich junge Pflanzen schikken,
Wies der Gärtner dienlich hält,
Welche ihm sein mühsam Frohnen
Mit der schönsten Bluhte lohnen;
Diese zeigen sattsam an,
Was ein treuer Gärtner kan.


Ich gleite wie ein Schatten an den Rändern,
Die schroff gebuchtet in das Drüben ragen,
Und seh die Hängebrücken aufgeschlagen,
Endlos und schmal, mit schwankenden Geländern.


道人遍阅世间人
休咎先知若有神
多少媸妍归藻鉴
祇缘唐许是前身


Liegst du im Trocknen oder Nassen?


Auch die Heerd die abgeweidet
schwimmend in dem Badeteich/
Der Waid meng und Sandelreich/
wird mit Purpur außgekleidet/
ja der Ziegenmann der Bock/
trägt einen bunten Rock.


Ach würd nur stäts gepriesen
Nur dein so schöner Nahm/
Wan späth sich hat gewiesen
Der nächtlich sternen kram!
Wan früh dan auch erschienen
Der täglich glantz/ vnd glast/
Vnd vns mit frewden dienen
Sonn/ Mon ohn ruh/ vnd rast.
Dich alle stund/ vnd vhren/
Ich wölt von hertzen mein/
All deine Creaturen
Recht lobten in gemein.
O Gott laß dir zu Ehren
Erd/ Himmel springen auff/
Will ja mich nit beschweren
Jchs mit dem halß erkauff.


Zde, by různých poloučily stránek,
Lada v jednom těle s Madonou,
Svorný sobě udělaly stánek.


O Leser, meine Lust, mein Reichthum Glück und Heil,
Kein Vers kan dir die Ehr', in der ich lebe, sagen
Wenn ie ein Frembder spricht: Ist nicht mein Wolbehagen,
Ein deutscher Martial in Perferts Laden feil.


Bleib hie und lerne schweigen, wo sprechen nicht am Ort;
Du magst im Stillen forschen, erwägen Geist und Wort,
Und magst das Korn der Furche der Zeiten anvertraun;
Vielleicht wird einst dein Enkel die goldnen Saaten schaun.«


Vychází z domu, krásy květ.
Nuž za ním, v před.
Nás neunaví poučná ta chůze.
Náš hrdina se nerozběhne tuze,
před rychlým tempem tvor ten trne v hrůze.


Hier ist es, wie ich's aus der Brust mir spülte,
Wie ich's in scharfgeschliffne Formen legte,
Vor roher Hand mit einem Zaun umhegte,
Beglückt, daß ich das Herz mir endlich kühlte.


Quivi con l'urne non mai stanche o vuote
a portar l'acque son le ninfe pronte,
tai che 'l cristal sì chiaro esser non puote:


Drum, wenn du andre willst belehren,
Mußt du dich erst zu ihnen bekehren.


阳林日暖雪全销
阴径琼瑶尚寸高
半疋斜铺白花锦
倩谁裁作水霜袍


Chopí Jitku – již s ní na kůň sedá;
Panny křičí: „Pomoc – neštěstí!“
Lid se sbíhá – Jitka chví se bledá.


Zatím, co Lazar s mistrem rozmlouval,
Marie tiše u nich seděla,
chytajíc každé jejich slovíčko,
neb zájem bratrův jejím zájmem byl.
V tom vešla Marta, zraky kaboníc,
a domlouvat se jala Marii:
„Aj, ty zde sedíš, sestro, co náš host
má lůžko dosud neuchystáno.
Či já mám sama všecko připravit?
Ó, pohleď na ni, prosím, mistře, jen
a suď, zda, jak se sluší, stará se
o pohovu tvou, o osvěžení!“


Y el relámpago en el horizonte
Atemoriza las aves,
Estas se sacuden,
Se esconden entre sus alas.
El centellazo refleja el surco
La milpa, la mata de algodón
Y ese coito sin interruptus entre
Cielo y tierra, moja y moja.
El cielo y la tierra se aman
En ese instante, se embelezan
El primero le lanza chorros
Líquidos y aquella lo recibe.
Germina la semilla, crece el monte
Se regodea la serpiente y se
Desliza hacia el río. Esta contenta
Sus amos, se aman.
La tierra y el cielo se estrechan,
Se embelezan y el platanar se remece
Jadea, mientras cuelgan sus racimos.
Cruje el árbol, la rama cae, gotea
La rama, llora, se queja.
La milpa está casi tendida de tanto
Viento y aguacero.
Es de noche,
solo el trueno, truena
Nada más.
Todos se esconden,
Las luciérnagas, los roedores,
Y las ranas croan mientras
cae gota a gota la incesante lluvia.
El cielo y la tierra se siguen
Amando.


První hněvem celý nekliden
Ujal slovo k sestře noci den.


حَتّامَ تَشْكو الصَّدى بِيْضٌ مَباتِيرُ
وَلا تَخوضُ دَماً جُرْدٌ مَحاضِيرُ
وَطَالِبُ العِزِّ لا يُلْقي مَراسِيَهُ
بِحَيْثُ يُمْتَهَنُّ الشُّمُّ المَغاوِيرُ
فَما لِظمياءَ تَلْحاني عَلى عَدَمي
وَعِنْدِيَ العُذْرُ لَوْ تُغْني المَعاذِيرُ
وَلَسْتُ أَدْري أَنالَ الدّهْرُ مِنْ جِدَتي
جَهالَةً بِيَ أَمْ جُنَّ المَقادِيرُ
وَلي قَصائِدُ تَحْكي رَوْضَةً أُنُفاً
تَبَسَّمَتْ في حَواشِيها الأَزاهِيرُ
وَالشِّعْرُ لَيْسَ بِمُجْدٍ فَالمُلوكُ لَهُمْ
أَيْدٍ صُخُورٌ وَأَعْرَاضٌ قَوارِير


S hiú vagyok: a grafológus - félek,
Reám olvasna ezer gyöngeséget.


Por hacerte sufrir, ángel de hielo,
por hacerte llorar siquiera una
lágrima de infinito desconsuelo,
diera en la vida de ultratumba... ¡el cielo!
Y en ésta: ¡bienestar, gloria y fortuna!


Heiter schwimmet die Luft mit ihren Sternen
Auf dem Busen des sanftbewegten Meeres,
Doch gestaltlos zittern auf wilden Wogen
Bleichende Schimmer.


sì, che nel primo assalto l'abattìo;
poscia entrò ne la mente e fu signore,
e prese l'alma che fuggìa di fòre,
piangendo per dolor che ne sentìo.


Le long des murs, d'un air tendrement obsesseur
L'Image de son Père et celle de sa Sœur
Paraissent reprocher bien des choses au Duc.


Pak nosítka má hnula se – víc nevím.
Dní kolik, nocí kolik – kdo je čítal?
kdo vědět moh, zda den či noc je venku?
Vždyť neznala jsem, zdali vůbec žiji...


Így - vézna, ügyetlen testi dologra -
Adtam fejem a bölcs tudományokra,
Barázda helyébe’ szántván sorokat,
Nem kérkedem ezzel, mert azt se sokat.


Indi pei campi, accelerando i passi,
l antiqui amanti, ch erano a gran torma
conversi, in fonti, in fere, in legni, in sassi,
ritornar fece in loro humana forma
e quei (poi che allargati furo i passi)
tutti del buon Ruggier seguiron l orma
a Logistilla si salvaro, et indi
tornarò, a Schyti, a Persi, a Greci, ad Indi


Beschlossen war die Fahrt und doch verzögert.
Wundersame Mähren,
Wie aus dem Dunkel früher Jahrhunderte,
Leben wieder auf und wandeln uns nah.


No Tratado das Grandezas do Ínfimo estava
escrito:
Poesia é quando a tarde está competente para
Dália
É quando
Ao lado de um pardal o dia dorme ante
Quando o homem faz sua primeira lagartixa
É quando um trevo assume a noite
E um sapo engole as auroras


Diese Wärm' ist Licht und Leben,
Diese muß der gantzen Welt
Ihre Daur und Nahrung geben,
Nichts ist sonst, daß sie erhält.
Ja wenn ich vom Feur und Lichte
Meine Meynung recht berichte;
Deucht mich, daß aus Licht allein
Alle Ding' entstanden seyn.


携琴侍叔夜
负局访安期
不应题石壁
为记赏山时


Zpomínek pln a vážných dum,
zní v sluch mi známý bystřin šum,
a hudbou vánků lahodnou,
pne mysl peruť svobodnou –
vstříc radosti, vstříc blahým snům!


Wartet, bis der goldne Vater rufet,
Bis die treue Mutter Euch erscheinet,
Die Euch weckt aus Euren Winterbetten
Und Euch Kleider bringt und schöne Häubchen.«


燕角号良材
楼烦劈未开
秋风悬臂出
何处一鸧来


Leč vy, že na hrdle a na svobodě své
jste také poznali ty ruce krvavé,
ty stejně hrozné ruce zákeřné,
výbojné, vraždící a chladně katovské,
vy všichni, bratři, zahřmíte své mocné: ne,
se světa sprovodit
až budou chtít mou pevnou vůli: žít.


Gehabt euch wohl, mein Oheim!


Welch Eiland einst dein Port aus all den blauen,
Zerstreut im Spiegel abendrother Gluth,
Wie Häupter holder Jungfrau'n anzuschauen
Auftauchend aus dem Bade lauer Fluth?


Di Kron ist ausgefüllet,
Di Tausend sind auch überall ersätzt:
Geschehen, was umhüllet;
Sehr hoher röth, höchst ausgeätzt,
Das alle kunst an ihr sich ausgewetzt.


muradım sen’sin derken


Es rollt das Rad der rastlosen Dämonen
Geleise hin, die Menschenhand ihm fügt,
Und flügelsausend wagt zu Wolkenzonen
Sich zähe Kraft, die niemals sich genügt.


Pak sme oči Tatrou révovlasou
Pásli, jenž mou duši mládenskou
Někdy pět let šlechtila zde krásou.


Ich bin gewiß/ daß mein Erlöser lebt/
An dem mein Aug' und gantzes Hertze klebt/
Mein Auge/ das nicht fremdem Auge trauet/
Das Gott ihm selbst/ und keinem andern/ schauet.


– – – Ja köstlich mag es seyn.
Es heißt auf deutsch ein ring. – –


Scienzia aquisita assai pò contemplare,
non pò l'affetto trare ad essere ordenato;
scienza enfusa, poco n'ài a gustare,
tutto te fa enflammare a esser ennamorato;
con Deo te fa ordenato, 'l prossemo edificando
e te velificando a tenerte en veretate.


Je dohráno. Jsem němá,
mé líce výraz nemá
a oko nezáří,
dnes už jen hrda budu
na horký zážeh studu
pod šminkou na tváři.


无心买酒谒青春
对镜空嗟白发新
花下少年应笑我
垂垂羸马访高人


I' veggio pur nel bel sembiante altero,
che l'alma indarno vaneggiando abbraccia,
tra l'ombre tue fallaci il mio duol vero.


少傅奉诏朝京师
舣船生我淮之湄
宣和七年冬十月
犹是中原无事时


Dokola jeho dětičky,
drobounké, smavé hvězdičky,
dukátkovými hlasy
zvoní na krásné časy.


Ohn' Lieb' ich's alles Kreuz nur acht',
Es sind zu mager unsre Werke;
Die Liebe sie vollkommen macht,
Gibt ihnen selbst ihr Wesen, Licht und Stärke.


Triton, I can no more,
(Tempo perdid)


Wahrlich, hier kann wieder gelten
Jenes Afrikaners Schelten:
Feiles Nest, wenn nur zur Stunden
Sich ein Käufer eingefunden!


Es klingt ein Klang der Klage
Rings durch die Welt umher:
»Kurz sind der Menschen Tage
Und ihre Mühen schwer,
Nach leichtem Jugendspiele
Treibt Arbeit, Müh' und Not
Sie rastlos fort zum Ziele,
Und dieses Ziel ist Tod.«


Allor, lasso, comincio a gridar forte:
– O mia fedel compagna, ove sei gita?
perché mi lasci qui querulo e solo? –


إذا كنت مرتادا صديقا لعشرة
وكتمان سر أو لدفع الشدائد
فغص في قرار البحر واصعد إلى الهوا
لعلك تلقى واحدا بعد واحد
فأمّا على وجه الصعيد فما ترى
من الناس خلقا غير باغ وحاسد
وفي خلقه الانسان هذا وإنمّا
يكفّ التقى والدين شرّ الحقائد


Venecie, Venecie! Věčně krásná Afrodito,
v nitru srdce mne to bolí, líto mně tě, líto, líto.
Bohyně, ty věčně krásná, drahou volnosť tobě vzali,
velkým mostem lagunovým k zemi tebe připoutali.


Die vereinten Kräft erregen
In dem Cörper, der sie drückt,
Ein beständiges Bewegen,
Das die Theilchen rückwärts schickt,
Die sich drengen, pressen, reiben,
Und so lang' einander treiben,
Bis das äusserste zuletzt
Unser Aug trifft und ergetzt.


Zehn Millionen wären nötig
Gewesen für ein solches Haus.
Denn für die höchsten höh'ren Töchter
Reicht nur 'ne hohe Summe aus.


v chrám temný, Pia zastavila se
tam mimoděk, a Lapa šeptala:
„Pros matku boží o klid duše své!“
A Pia hlavu k prsům sklonila
a vešla v kapli, Lapa zavřela
mříž tiše, sama před ni klekajíc.
Stál mramorový v kapli monument,
v němž pyšný biskup rozpadal se v nic;
ten bílý mramor, třpytnou slávou svou
hrsť kryje prachu, tvořil skupiny
kol sarkofagu bronzem zdobeným,
tu andělů, tu světců... Chvějný stín
a světlo míhavé, klam života
těm sochám dávaly... A náhle z nich
se jedna, nejvíc ponořena v tmu
a klečící před samým podstavcem,
jak divem hnula, Pia trnula,
to v bílém plášti Sandro Ghizi byl!
Krok učiniti Pia nemohla,
jak zkamenělá byla leknutím
a stála v záři světel bez hnutí,
tvář obrácenou k Matce bolestné,
a oči její, vlahé slzami,
tak zdálo se, že žalovaly jí:
„Jen tvoje srdce, mečem proklané,
bol větší cítí, než můj jesti bol!...“
Jí u nohou a v stínu hlubokém
a krytý hrobkou toho biskupa,
že nikdo z chrámu vidět nemoh’ jej,
dlel Sandro na kolenou v pokoře
a šeptal tiše jako v modlitbě:
„Ty kráčíš, Pio, v kráse svaté své
jak nové slunce, které z dlaní Bůh
do světa pustil, aby slávu svou
nám znova ukázal a moc... Neb kdo,
když tebe vidí, Bohu nežehná
a nezpívá mu chválu, povděčen,
že tvorem takým, jak jsi, Pio, ty,
svět zdobí svůj co zářnou korunou?
Ó, Pio, Pio, já tě miluji!
Ty snem jsi byla mého jinošství,
tam daleko v Provenci, kde jsem žil
blíž moře, jehož jasnosť bezedná
jak zrak tvůj jest, však ne tak nebeská.
Já v Provenci žil, v zemi matky své,
a trubadurů zbudil sladký zpěv
se v srdci mém, jsemť, Pio, básníkem.
A hledaje nadzemský ideál
já v mysli vždy jen k tobě zalétal,
jen k tobě, Pio, kterou dali mně,
když děckem ještě byla’s jako já...
Hleď, když jsem rostl, splynul obraz tvůj
mi s tím, co pod nebem se zdálo mi
vždy nejkrásnější, splynul s městem tím,
po němž jsem toužil, žíznil, hladověl...
A posléz přišel jsem a spatřil tě...
Já neznal tě a láskou uchvácen
jak bleskem hned při prvním pohledu
já domníval se, že jsem nevěren
té, která snem mi byla nejdražším.
Pak ale viděl jsem, že nevěra
má domnělá jen byla vnuknutím!
Mě vedla láska sem v ten šerý chrám,
bych poznal, Pio, koho dal mi Bůh!
Bůh dal mi tebe, ale žel, ó, žel,
že osud vzal, co Bůh mi přisoudil!“
A Sandro sklonil tvář svou do dlaně
a štkal, až srdce usedalo mu.
A Pia stála obrácená v sloup
a měla v srdci smrť a hleděla
zas na tu sochu bledou z mramoru
a myslila v své duši hluboce:
„Ó, rci mi, Matko sladká milosti,
jest větší bol než můj, než jeho bol?“


Tu non se' in terra, sì come tu credi;
ma folgore, fuggendo il proprio sito,
non corse come tu ch'ad esso riedi".


Na řece louč vesele na vorech hoří
a dvé duší nad vodami v hoři, v hoři.


相遇忽今日
故人无少年
临风重回首
况是落花天


donqua chi ama peni a valer tanto,
che 'n obrianza metta lo savere
e cresca voglia, se di lei vol vanto.


hor che preso bressa bella.
Tempo è hormai di nova guerra
Segui italia la tua impresa
poi che sei alquanto scesa
non lassar to fatal stella


Dich tröstete dein Genius: Erschrick
Vor dieser Tiefe nicht! Hinüberheben
Wird dich ein Schwingenpaar mit sichrem Schweben,
Die ätherleichten: Dichtung und Musik.


Wo ich je geh' und steh', auch sitze und arbeite,
Da bin ich nicht allein, mein Freund steht mir zur Seite;
Halt' ich mich nah zu ihm und tu, was ihm gefällt,
So wandelt er mit mir und gern sich zu mir hält.


Zwischen dem Alten,
Zwischen dem Neuen
Hier uns zu freuen,
Schenkt uns das Glück,
Und das Vergangne
Heißt mit Vertrauen
Vorwärts zu schauen,
Schauen zurück.


Ihr richtet streng, der Sitte heil'ge Vehm',
Und schleudert auf mein Haupt das Anathem!
Mögt ihr zu Boden stürzen eure Kerzen
Und schlagen an die Brust, so tugendreich:
Ich fühl' es mächtig in dem tiefsten Herzen,
Daß meine Sünde eurer Tugend gleich.


Es ritt ein Türk aus Türkenland,
Er ritt gen Regensburg in die Stadt,
Da Stechen ward, vom Stechen ward er wohl bekandt.
Da ritt er vor des Kaysers Thür,
»Ist jemand hier, der komm herfür,
Der stechen will um Leib und Seel, um Gut und Ehr
Und daß dem Teufel die Seele wär.«
Da waren die Stecher all verschwiegen,
Keiner wollt dem Türken nicht obliegen,
Dem leidigen Mann
Der so treflich stechen kann.
Da sprach der Kayser zorniglich:
»Wie steht mein Hof so lästerlich,
Hab ich kein Mann,
Der stechen kann
Um Leib und Seel, um Gut und Ehr,
Und daß unserm Herrn die Seele wär?«
Da sprang der Dollinger hervor,
»Wohl um, wohl um, ich muß hervor,
An den leidigen Mann,
Der so treflich stechen kann.«
Die führten gegen einander
Zwey scharfe Speer,
Das Eine ging hin, das Andere her.
Da stach der Türk den Dollinger ab,
Daß er an dem Rücken lag.
»O Jesu Christ steh mir jetzt bey,
Steck mir ein Zweig, sind ihrer drey.
Bin ich allein, und führ mein Seel ins Himmelreich.«
Da ritt der Kayser zum Dollinger so behend,
Er führt ein Kreutz in seiner Händ,
Er strichs dem Dollinger übern Mund
Der Dollinger sprang auf, war frisch und gesund.
Da stach der Dollinger den Türken ab,
Daß er auf dem Rücken lag.
»Du berühmter Teufel nun steh ihm bey.
Sind ihrer drey, bin ich allein
Und führ sein Seel in die bittere Pein.«


إِلهي أَنتَ ذو فَضلٍ ومنِّ
وإِحسانٍ يزيدُ على التَمنّي
وَعفوك شاملٌ أَهلَ الخَطايا
وإِنّي ذو خَطاءٍ فاِعفُ عنّي
وظنّي فيك يا ربّي جَميلٌ
وَعادتك الجَميلُ بغير ضَنِّ
وَها أَنا فيك قد أَحسنت ظنّاً
فحقِّق يا إلهي حُسنَ ظَنّي


Dovunque il viso drizza il paladino,
levasi ognuno, e gli dà larga strada;
né men sgombra il fedel, che 'l Saracino,
sì reverita è la famosa spada.
Rinaldo, fuor che Dardinel meschino,
non vede alcuno, e lui seguir non bada.
Grida: - Fanciullo, gran briga ti diede
chi ti lasciò di questo scudo erede.


Verneure mich, gib mir dein Herz,
Gieß deine Lieb mir ein;
Denn meins ist kalt uns voller Schmerz,
Es kann nicht liebend sein.
Je mehr ich denk, o Jesu Christ,
Daß du der Liebe würdig bist,
Je sehrer kränk ich mich.


mais difícil é falo
que falá-lo


Le luci ch'ami son le luci stesse,
che, per dar gelosia e passione
a tutto il mondo, la mia madre elesse.


Na obloze v stříbrolesku
Hvězdy se rozněcují,
Zastíněnou nebes výši
Září svou osvěcují.


Ce n'était point un bruit humain, un son pareil
Au retentissement de la foudre ou des vagues ;
Mais plutôt ces rumeurs magnifiques et vagues
Qui circulent en vous, mystères du sommeil !


Der alt tet zu seinem sun gan,
sprach! »einen rock mir machen laß,
in meiner kamer bin ich schier erfroren.«
Der sun sach in gar tückisch an,
mit untreu er beseßen was,
des vatters bit und flehen war verloren.
Jedoch der unverstanden bock
dem vatter zwo elen grobes tuch gabe,
sprach: »laß darmit flicken dein rock.«
wies darmit seinen alten vatter abe.
der ging seufzent dahin allein
in die kalt öden kamer sein.
die ding ersach ein fünfjeriger knabe;


Mir ward aus liebevoller Hand gerißen,
Schlank, golden, süßgefüllt, bekränzt, der Becher;
Und mir zu Füßen braus't ein Meer von Thränen.


Ja! du wirst. Schon seh' ich, traun!
Neue Sterne ziehen,
Neue Tempel seh' ich baun,
Neue Völker knieen;
Donnerklang und Harfenton
Rufen in die Mette –
Still! die Engel opfern schon
Einen Ring der Kette.


především chaloupku ve stínu
u břehu při květu leknínu;


Toujours il revêtait, dans ses déguisements,
Des ministres des cieux les sacrés ornements :
Mais il prit cette fois dans la nuit éternelle,
Pour des crimes nouveaux, une forme nouvelle :
L’audace et l’artifice en firent les apprêts.
Il emprunte de Guise et la taille et les traits,
De ce superbe Guise, en qui l’on vit paraître
Le tyran de l’État et le roi de son maître,
Et qui, toujours puissant, même après son trépas,
Traînait encor la France à l’horreur des combats.
D’un casque redoutable il a chargé sa tête ;
Un glaive est dans sa main, au meurtre toujours prête ;
Son flanc même est percé des coups dont autrefois
Ce héros factieux fut massacré dans Blois.
Et la voix de son sang, qui coule en abondance,
Semble accuser Valois et demander vengeance.


Folgt ihm gläubige Seelen auf dem Wege der Leiden!
Seht mit heiligem Zittern die Hände, die Sünder umfiengen,
Die oft jammernden Kranken und Sterbenden Leben ertheilten,
Die die Säuglinge herzten, mit drückenden Fesseln umwunden!
Seht den Göttlichen ruhig der Mörder Urteil erwarten!
Seht ihn blutig, entkleidt, geschlagen verspottet und elend!
Seht das glänzende Antlitz mit Speichel und Tränen bedecket!
Seht die heilige Scheitel mit spitzigen Dornen zerstochen!
Und den Rüken auf welchen Gott unsere Sünden gewelzt hat
Wunde bey Wunde, zerfleischt, ein schmähliches Kreutz auf der Schulter!
Und, welch ein Anblik! Sünder, die mit dem allmächtigen Hauche
Jesus vernichtete, wären sie nur nicht Würmer des Staubes,
Wär' er nicht Sohn der Liebe, und Sohn des Vaters der Liebe,
Creuzigen ihn, die Fülle des Segens, als Fluch als Verbrecher,
Und durchboren die nach uns ausgerekt schmachtenden Arme
Und die Füsse mit Nägeln: Seegen fließt mit dem Blute.
Seegen auf die Mörder, wenn sie einst wehmütig fühlen
Des Verbrechens Abscheulichkeit und Gnade erwinseln.
Hört ihr Sünder alle, alle von Adam her, Sünder
Hört wie der Gottmensch betet da sündhafte Brüder ihn tödten!
Fleht er um Rache und Blut, fleht er den eyffernden Vater
Um Seraphim und Engel, tausend bey tausend zu schlagen?
Nein, er bittet: »Vater, vergib den Mördern des Sohnes!
Unter der Finsterniß Macht verkennen sie mich den Messias.
Viele von diesen Mördern, viele der sündigen Menschen
Deren Sünden mich tödten, wird mein heiliger Donner
Mein lebendiges Wort erschüttern, zerschmelzen und beugen.
Wenn sie dann mit Wehmuth und Schaam, mit Seufzern und Tränen
Am Creutz deines Sohnes hinknieen, winseln und jammern;
Dann höre sie o Vater, vergieb ihnen, Vater! Erbarmer!
Dann werd ich vom Creutze mit sanftem holdseeligem Lächeln
Ihnen die blutigen Hände reichen, ins Leben sie ziehen.«


Myslela as, že vyváznou z mučení,
když jim kdos uvolní těsnou šňůru –.
Což pak ví kuře, po chvíli sproštění
nikdy že nevzhlédne volně vzhůru?!


Gott füllt den Geist, und er die Seel: und sie die Sinnen.
Empfindst du das, du kanst der Engel Werck beginnen.


Der Drickes sei Kanzler, und nenne sich
Graf Drickes von Drickeshausen;
Die Staatsmätresse Marizzebill,
Die soll den Kaiser lausen.


Mediun de Riviero
za Zamoru že bych dal
s celým vasalstvem, či jiný
dar by se jí lepším zdál,


Du doigt que, sans le vieux santal
Ni le vieux livre, elle balance
Sur le plumage instrumental,
Musicienne du silence.


Noc dýchá vůní zašlých jar a srdce nadějemi.
A pod hvězdami zářícími káže touha jít
ve zmatku neznámými alejemi
a ženě na znamení chvílemi jen větev nalomit.


Itt késve mérgét nyelte az agg török;
Itt táboroztak népei dölyfösen,
Ott fenn erős, de számra kisded,
S győzve fogyó hadaink tanyáztak.


Elvesztetted szegény, kóbor magadat:
Ha szabad: segítsen az Isten.


Wo ist doch ihr Reichthum hinkommen?


La divina virtù, benigna e pia,
per introdur la nova e vera legge
incarnò el santo Verbo di Maria.


¡Ah qué buena esta vida campesina!
Se despierta la aldea pueblerina
y en la sombra negrean los barrancos


Kupoval pro sebe pouti:
kramář však již vyprodal:
ptal se u mne po srdičku,
za prstýnek, za hubičku
do světa ho s sebou vzal!


tma v očích byla, čelo pálí,
a líc má hoří do krve,
tak bylo mi, když školák malý
jsem k zpovědi šel poprvé.


Szülővárosom ködös, kicsi képe,
mit száz vonással örökít a kréta,
kacagtatott és megríkatott néha
és odasimult szívem közepébe.


Milagro humano en símbolo divino,
ley que sus mismas leyes atropella,
ciega deidad, idólatra querella,
que da fin y no medio a su camino.


Freund Kerner legte sich, im Reiseschattensinn,
Ein Album an, da quetscht er Dintendolken drin,
Und zeichnet jeden Klecks nach seiner Phantasei
Mit wen'gem aus und freut sich wie ein Kind dabei:
Wird der nicht Augen machen, wenn er sieht,
Wie anders dir der Spaß geriet!


cento e cent'anni e più l'uccel di Dio
ne lo stremo d'Europa si ritenne,
vicino a' monti de' quai prima uscìo;


Lassato sì ll'aio en vestire
(de piéco me voglio coprire),


I dì miei più leggier' che nesun cervo
fuggîr come ombra, et non vider più bene
ch'un batter d'occhio, et poche hore serene,
ch'amare et dolci ne la mente servo.


z kouzla čarovných spánků
sladce je probouzí jemným polibkem,
rychle a odvážně stoupá na drsnou půdu
zlomyslných kamenů života.


Často děvu miloňádrou, přebojovnou,
Milostný cit na bojiště vyprovází;
Tam ta zapomíná na rekovnou
Práci, po milenci očima hází,
Spravujíc se po znamení zkázky;
Shledavše se jeví sobě stálost lásky.
Jinoch děvu k uprchnutí bádá,
Družka setrvati v zbrani sobě žádá.


Mit Bergstroms Eile fliehet die Stund' hinweg,
Stürzt jähling sich in's Meer der Vergangenheit,
Dort schifft in stiller Mondnacht oft, und
Oft die Erinnrung im Klippenstrudel.


¡No te quiero culpar, oh mármol fuerte!
Quiero culpar mi ingenio, y mi locura,
pues sólo supe en ti formar mi muerte.


Dir hat die Zähmerin des Mißgeschicks,
Die Tonkunst, ihre Zauber nicht enthüllt;
Dein ganzer Hausrath war ein Kruzifix,
Ein Todtenkopf und ein Madonnenbild.


Elle attendait toujours et prenait du courage ;
Un bruit dans l'escalier suspendait son ouvrage,
Elle y courait alors. — Mon Dieu ! ce n'est pas lui !
Disait, en remontant, la pauvre jeune fille.
Puis elle murmurait,en reprenant l'aiguille : —
Je crois que.cela fait juste un an aujourd'hui.


Nebť jen z vás se zřejmě jeví,
Co v srdéčku přebývá,
S čím mé roztomilé děvče
Nejraděj se zabývá.
V zrcadle se vašem třpytí
Jeho mírná nevinnost,
Dobrota, poklidná kázeň,
S čistotou y upřímnost.


夜久叶露滴
秋虫入户飞
卧多骨髓冷
起覆旧绵衣


手种名花梦亦随
一年年望好花枝
为花去草优饶处
两袖青苔十指泥


Du stehst, in Lieb' und Treue,
Zu Thron und Herrscherhaus,
Und baust doch, für das Neue,
Die alten Pfeiler aus.
Nicht trägst du der Verneinung
Im Kampfe die Fahne vor,
Doch für die freie Meinung
Schwingst du sie hoch empor.


Mé srdce zchudlo u holek a piva.
Dnes teskně v sluch tvůj moje slovo zní,
nešťastná holko, výčitko má živá,
má bledá lásko tuberkulósní.


عَذابُكَ يا اِبنَةَ الساداتِ سَهلُ
وَجورُ أَبيكِ إِنصافٌ وَعَدلُ
فَجوروا وَاِطلُبوا قَتلي وَظُلمي
وَتَعذيبي فَإِنّي لا أَمَلُّ
وَلا أَسلو وَلا أَشفي الأَعادي
فَساداتي لَهُم فَخرٌ وَفَضلُ
أُناسٌ أَنزَلونا في مَكانٍ
مِنَ العَلياءِ فَوقَ النَجمِ يَعلو
إِذا جاروا عَدَلنا في هَواهُم
وَإِن عَزّوا لِعِزِّتِهِم نَذِلُّ
وَكَيفَ يَكونُ لي عَزمٌ وَجِسمي
تَراهُ قَد بَقي مِنهُ الأَقَلُّ
فَيا طَيرَ الأَراكِ بِحَقِّ رَبٍّ
بَراكَ عَساكَ تَعلَمُ أَينَ حَلّوا
وَتُطلِقُ عاشِقاً مِن أَسرِ قَومٍ
لَهُ في حُبِّهِم أُسُرٌ وَغُلُّ
يُنادوني وَخَيلُ المَوتِ تَجري
مَحَلُّكَ لا يُعادِلُهُ مَحَلُّ
وَقَد أَمسَوا يَعيبوني بِأُمّي
وَلَوني كُلَّما عَقَدوا وَحَلّوا
لَقَد هانَت صُروفُ الدَهرِ عِندي
وَهانَت أَهلُهُ عِندي وَقَلّوا
وَلي في كُلِّ مَعرَكَةٍ حَديثٌ
إِذا سَمِعَت بِهِ الأَبطالُ ذَلّوا
قَطَعتُ رِقابَهُم وَأَسَرتُ مِنهُم
وَهُم في عُظمِ جَمعِهِمِ اِستَقَلّوا
وَأَحصَنتُ النِساءَ بِحَدِّ سَيفي
وَأَعدائي لِعُظمِ الخَوفِ فَلّوا
أُثيرُ عَجاجَها وَالخَيلُ تَجري
ثِقالاً بِالفَوارِسِ لا تَمَلُّ
وَأَرجِعُ وَهيَ قَد وَلَّت خِفاف
مُحَيَّرَةً مِنَ الشَكوى تَكِلُّ
وَأَرضى بِالإِهانَةِ مَع أُناسٍ
أُراعيهِم وَلَو قَتلي أَحَلّوا
وَأَصبُرُ لِلحَبيبِ وَإِن جَفاني
وَلَم أَترُك هَواهُ وَلَستُ أَسلو
عَسى الأَيّامُ تُنعِمُ لي بِقُربٍ
وَبَعدَ الهَجرِ مُرُّ العَيشِ يَحلو


In die Wüste verstieß er das Weib und den Knaben,
Und Jehova vergalt mit Verheißungsgaben!


Ein Blinder dreht auf schwarzem, großem Bette
Den Leierkasten zu der Carmagnole,
Die tanzt ein Lahmer mit verbundener Sohle.
Hell klappert in der Hand die Kastagnette.


moublie


Und bevor das Haupt das andre
Aus dem falt'gen Mantel wirrte,
Fuhr ihm in den Nackenwirbel
Und ins Lebensmark die Waffe. –
Links und rechts lag ohne Zucken,
Tot, ein Löwe neben Baram,
Und er hob die blutbesprengte
Tiara auf das schöne Haupt. –


Wir haben da einen schönen Himmel und eine schöne Erde, Sire, und eine heilige Religion.


Schleich auf den Zehn
Zum Schlafen gehn,
Vor großem Leid und Kummer;
In dem bedacht
In selbig Nacht
Den schön und edlen Sommer.


Ich kann die halbe Gotteswelt,
Aus meinem Hüttchen sehn,
Weil mirs in ihr so wohl gefällt,
Wie kann mirs übel gehn?


Zde na pěšince v hustém lese
vždy ticho tak je a tak milo!
Zpěv hřivnáčků se v listí třese,
a na každé kol hebké sněti
svit rosy hned vzplá do perleti,
jak slunce hvozd jen ozářilo...
Jak divně hrajou jeho plamy!
Leč sekyr zvuk tu neozve se,
a dub tu má vše bratry kolem!
Sem zabloudivše – jste tu sami
i se své duše myšlénkami
i se svých mladých prsou bolem...


Mas aquel que camina con desgano,
sólo avista en las señas de tu mano,
un esbozo de lúgubre ilusión


Líbej si je, líbej,
ty žádané líce:
komu’s namíchala,
neobživne více! –


Zimní větry venku pějí,
jak sbor duchů v divém reji
pláčí, úpí, naříkají –
ach, jak teplo v síni mé!


Vom Herren groß/ Gott Sabaoth
Erd/ Himmel starck erschallet:
Dem Einsam-drey/ drey-einem Gott
Daß Meer in brausen wallet.
Ey da laßt vns mit stimmen ein/
Laßt vns die Seiten rühren/
Laßt vns bey süssen versen rein
Die zarte noten führen.


زوروا الذي لجميلكمْ
قبل الزيارة يعترفْ
واسعوا لأحمد إنه
عن شكركم لا ينصرفْ


Tudod, Uram, hogy mostanában
Ólom-tüzek égtek a számban,
Kiálthatnék, hallgattam mégis,
Tudok mindent, hallgattam mégis.


好觅凌霜质
仍须带雨栽
须知剖竹日
便是看松来


Keine Stunde geht fürbei,
Daß ich nicht gedenk an dich
Oder ja ganz innig schrei,
Jesu, Jesu, denk an mich!
Ach wie lange soll ich doch
Dieses Elend bauen noch!


Y al llamado del astro pasajero,
Ningún hombre podrá gritar: ¡Yo quiero!...


扫尽鹅溪匹练霜
未知三尺映茅堂
此君不是尘中物
何必区区较色香


T'improve in morals Mandevil I read,
And Tyndal's scruples are my settled creed.
I travell'd early, and I soon saw through
Religion all, ere I was twenty-two,
Shame, pain, or poverty shall I endure,
When ropes or opium can my ease procure?
When money's gone, and I no debts can pay,
Self-murder is an honourable way.
As Pasaran directs I'd end my life,
And kill myself, my daughter, and my wife.
Burn but that Bible which the parson quotes,
And men of spirit all shall cut their throats.


Mas nem lhe serve, agora, o teu colo, de ninho,
Porque ele vive assim, a gritar... a gritar...
E como diminui! Como está tão magrinho!
Que roxos tons de dor possui no próprio olhar!


Ať v nich se Irmensul či přísný Jahve skrývá,
ať vlídný Ježíš tam se ku trpícím sklání,
zvěst o nich ve srdcích všem opuštěným zpívá
a láká k věčnému tam lásky přijímání!


Diese Sitten, diese Gaben,
Diese keusche Freundlichkeit,
Welcher Glantz euch hat erhaben,
Daß ihr Liebens würdig seyd,
Uebertrifft der Sachen Preiß,
Die man sonst zu finden weiß.


花与诗人自目成
荷君持赠半寒灯
悄然清梦江村里
忘却官身在宛陵


O wie anmuthig schon
Ist der Posaunen thon/
Man hört der Paucken hall/
Vnd der Trompetten schall;
Der Breutigamb kömpt/
Der Breutigamb kömpt/
Ist herrlich coroniert/
Geziert/ und wird
Zu seiner Hochzeit eingeführt.


Non no; de l'Uom l'irriverenza impura
fe' di mole sì eccelsa orrido scempio,
ché a mover Terra e Ciel, se al mal s'indura
basta ogni colpa, è Archimede ogni empio.


kam’s vyhnán z Paříže... Jak stéblo anemické
chví v loktech hladových se madame, prosta chmur...
Tu do pole jde král. Však psaní rozkošnické
jí posílá: à la marquise de Pompadour.


Du weißt es schön, bei meiner Treu!
Die Sonne als 'n Straußenei!


Kodizill zu dem Vermächtnis:
In Vergessenheit versenken
Soll der Herr eu'r Angedenken,
Er vertilge eu'r Gedächtnis.


Čech k svému lidu zase vrátil se,
však nikdy více nehrál úsměv juž
kol smutných jeho rtů od doby té,
co píseň zlaté slávy uslyšel,
tu píseň, kterou nelze zpívati
než s srdcem z hloubi krvácejícím...


أَكتيبة الكتاب أُيَّدَ جمعُكم
بعناية المولى الخليفة أحمد
لا تمطلوا دَيْن الغريب فإنني
منكم وإن رَغِمَتْ لذل حُسَّدَي
زيَّنتُمُ حل البيان بسحركم
أَلِيوْمِ زينة سحركم من موعدِ
فلْتَسْمحوا لي بالقصائد عاجلاً
ولتَبلغوا مما أؤمَل مقصدي


Heut im Traum sah ich sie wieder,
Und von allen Bergen ging
Solches Grüßen zu mir nieder,
Daß ich an zu weinen fing.


A ki szeretőjét
Igazán szereti,
Legyen bármi sötét,
Még is felkeresi.


Ich fand im Teutschen Reich, und sonst, viel Widerwillen,
Doch konnten Tapfferkeit und Glück diß alles stillen;
Ich war der Frantzen Furcht, der Saracenen Tod,
Allein der Griechen Krieg bracht mich zuletzt in Noth.


僦得山居凿井新
客来不厌煮茶频
屋头蓦地颠风起
狼藉桃花满树春


Dímelo, dímelo, dilo:
¿cómo era Camilo?
Capitán tranquilo,
paloma y león,
cabellera lisa
y un sombrero alón;
cuchillo de filo,
barbas de vellón,
una gran sonrisa
y un gran corazón.


Ei pensava: - Non è lieta,
non può stanza esser del giubilo
dove il pianto è al limitar. -
Con inchiesta mansueta
tentò il cor del solitario,
che rispose al suo pregar.


però ripiena di celeste ardore,
di gloria accesa e colma di mercede;
vaga di bello e di perpetuo amare;


Weis' und weisse Kunst-gespunst /
klares Stern-Geweb' und Kunst!
Schleyer / dessen zarten Faden
spunnen Göttliche Genaden!
mich ergetz dein Blühgestalt /
biß dich Gott mit Früchten mahlt.


东北湖头接白云
东南湖尾大江分
诸峰不在烟波外
七十芙蓉总与君


Dans l'Attique sacrée aux sonores rivages,
Aux bords ioniens où rit la volupté,
J'ai vu s'épanouir sur mes traces volages
Ta fleur étincelante et féconde, ô beauté !


Dlouhého stání nemá z rodu efemér,
dnes tu a zítra tam, zas jinam, v jiný směr.


To die, to sleep..., to sleep... perchance to dream.


Così dicea l'imperator devoto,
con umiltade e contrizion di core.
Giunse altri prieghi e convenevol voto
al gran bisogno e all'alto suo splendore.
Non fu il caldo pregar d'effetto vòto;
però che 'l genio suo, l'angel migliore,
i prieghi tolse, e spiegò al ciel le penne,
et a narrare al Salvator li venne.


Vran chumel chvilkou objeví se
a krákoraje zapadá
na holý topol u rybníka,
na ploty, hruše, na lada.


Ich wollt' sie besser finden,
Ich kenn' ihr Fensterlein;
Durch Laden, Glas und Gitter
Schlüpft' ich zu ihr hinein.


东篱九日富黄花
节物惊心祇自嗟
尽日馨香留我醉
银瓶索酒不须赊


a že přišel muž a tu její píseň
falešně si zapískal rety pohrdlivými při černé kávě
a v dýmu cigarety vyfoukl upomínku, – v tom její konec.


Vím, nejsem pro píseň stvořen,
ta lítá, motýl a pták.
Můj hluboko v zemi tkví kořen,
zřím z jednoho místa v mrak.


Entflieht auf leichten kähnen
Berauschten sonnenwelten
Dass immer mildre thränen
Euch eure flucht entgelten


otel defterine şair yazmışlar


Nikandern glückte jüngst ein trefflich Epigramm,
So fein, so scharf, als je von Kästnern eines kam.
Nun schwitzt er Tag und Nacht, ein zweites auszuhecken.
Vergebens; was er macht, verdirbt.
So sticht ein Bienchen uns, und läßt den Stachel stecken,
Und martert sich, und stirbt.


V ojech se a v jarmech nalezali,
Místo hovad, lidské zápřahy,
Nebyli však slavské povahy,
Švedům se a Sasům podobali:


To mračna zlá už rotila se v dáli,
z nich časem švihl blesk a zařval běs.
S řetězu puštěn, řádit jal se Chám,
vrah, nízký lancknecht v žoldu Ďáblově.
Lži špínu chrlil z tlamy nečisté,
zem Boží celou pokálet jí chtěje,
tím bahnem smrdutým. Dech morový
s ním vtáhl k nám a těžká, dusná tma
a chladná zběsilost a krve proud.
Kolikrát za těch dlouhých, temných let
jsem děkoval, že odvolána včas,
hrůz těch a hanby nepoznala již
mé matky duše bílá, plná lásky. –


Deyn krippen glentzt hell und klar,
die nacht gibt eyn new liecht dar,
Tunckel mus nicht komen dreyn,
der glaub bleyb ymer ym scheyn.


Or sai tu dove e quando questi amori
furon creati e come: sì che spenti
nel tuo disïo già son tre ardori.


Dolce, rotonde et candide mamelle,
Dolce parte secrete, di che spesso
Dolcemente amor meco ne ragiona:


Žalovali sousedé na sebe,
Každý že jináč hlídá do nebe,
Každému se jináč podobá.
Jeden praví: „Hlupák kdo co vidí.“
„„Že se za svou bezbožnost nestydí,““
Druhý zase za odpověď dá.
Přišli k soudci, předkládali víru,
Soudce, vzav rozumu svého míru,
Praví: Každý z vás jen šalbu má.
„Ukřížujte!“ sousedé vykřikli,
Proti víře soudcové se spikli,
Jiný soudce hned se vyhledá.
Druhý soudce bez okolků praví:
V každé zdravé hlavě rozum zdravý;
Každý ať to s sebou vyjedná.
Skřikli všichni: „První atheista,
Druhý zase indifferentista,
Ať nás jiný soudce spořádá!“
Třetí soudce praví: Všichni máme
V sobě papršlek Božství, tím známe
Božství tak, jak každý v sobě má.
Sousedé volají: „Vždy je hůře,
Soudce padl v náruč té nestvůře,
Která pantheismus se volá.“
Druzí soudci chytře je vybídnou,
K boji krvavému ať nahlídnou,
Komu právo pravý Bůh přizná.
Aj tak sousedé se bijou, bijou,
Když ochladnou, zase se napijou
Z číše, kterou jistý duch chystá.


Ámor egy bokorból nézi játékinkat,
Mintha számba venné ezer csókjainkat,
Integet, hogy még most éljük napjainkat,
Mig ezüst nem festi bágyadt homlokinkat.


Der Mond ist aufgegangen
Die goldnen Sternlein prangen
Am Himmel hell und klar;
Der Wald steht schwarz und schweiget,
Und aus den Wiesen steiget
Der weiße Nebel wunderbar.


Et lui, pour fêter ces vampires,
Leur sert dans l'ombre, en frémissant,
Son cœur fier de ses longs martyres,
Son cœur loyal, riche de sang.


Betret' ich nun des Gartens grüne Gänge?
Wie frisch und lieblich dort die tiefen Gründe!
Die Einsamkeit holdseelig und gelinde,
Wie Chorgesang rauscht hier das Baumgedränge.


soportar en su alma ya no pueden,


Sie mag lang sagen: »es ist gnug!
es ist gnug! seid ein wenig klug!«
und dir mit beeden händen wehren,
damit sie doch nicht unden lig;
heng du gleichwol stets nach dem sig
durch welchen sich die lieb muß nehren.


V nich hostím, živím, napájím tři houby parasity.
(Nepřišly najednou: Jedna po druhé se z černých lesů zvedly
a zákeřně mne v spánku nočním přepadly,
boj o mé tělo dlouhý, nerozhodný svedly,
v němž kvetoucí mé tváře zsínaly a uvadly.)
A nyní všechny z mojí krve pijí
a v míru ozbrojeném na mém těle žijí.


Poi che si vide tor come di furto
Chelindo il fratel suo: di furor pieno
venne a Zerbino: et penso dargli d urto
ma gli prese egli il corridor pel freno
trasselo in terra: onde non e mai surto
& non mangio mai piu ne biada ne fieno
che Zerbin si gran forza a un colpo mise
che lui col suo Signor dun taglio uccise


Et tu n'as plus que des fleurs sèches dans les doigts,
Toi qui voulais, quand les bourgeons perçaient le bois,
Entasser des moissons de roses dans ta grange.
Le passé comme un vieux décor déjà s'effrange.
Mets ton lorgnon ; ferme tes ailes de moineau ;
Et pleure en écoutant ce triste piano
Qui réveille ton cœur plein d'ariettes grêles.


Ornan lo scudo al Castigliano Hernando
Cinque di Mori incoronati capi,
De' suoi fatti memoria; et al Normando
Roberto il pinge industre schiera d' api:
Che par che vada in verde prato errando,
Et in sua preda i più bei fior si capi.
Et un leone ad una Quercia avvinto
Ha nello scudo il Bonarel dipinto.


Plût à Dieu, qui peut tout, que cela pût suffire
A le justifier de ce que j'en vais dire !
Il le faut cependant, — le vrai seul est ma loi.
Au fait, s'il agit mal, on pourrait rêver pire. —
Ma foi, tant pis pour lui : — je ne vois pas pourquoi
Les sottises d'Hassan retomberaient sur moi.


Die Hand, als ob sie noch nach Leben fasse,
Greift irr umher, die Lippe krampft sich an,
Daß sie des Schmerzes Schrei hervor nicht lasse.


عبد العزيز عميد أكرم أسرة
وكفاك فخرا أن تكون عميدها
وتكون بدر التم بين نجومها
والفرد إن عد الفخار عديدها
ليس المصاب مصابها بك وهو قد
شمل البلاد قريبها وبعيدها
هي أسرة كرمت مهزتها ولم
يغمز منافرها بلؤم عودها
أحمدت ما شاء الوفاء وفيها
وحمدت ما شاء الوداد ودوده
ورأيت في النجباء من ابنائها
درا تقلده المناقب جيدها
تدري الكنانة بأسها في نفحها
عنها لدى الجلى وتعرف جودها
فإذا تعاظلت الشؤون دعت لها
فطناءها المتصرفين وصيدها
عبد العزيز المستعان بأيده
ليذود عن أحسابها ويزيدها
حققت ما رجته فيك بهمة
لم يشهد الجيل الحديث نديدها
ترتاض مصعبة المور فما تني
حتى تجاري في مرامك قودها
تلك القوى لولا مغالبة الردى
لم توه أحداث الزمان شديدها
أفنيتها عجلان في طلب العلى
وقضيت في شرخ الشباب شهيدها
فكما بكى سروات مصر فقيدهم
بكت الفضائل والعلوم فقيدها


Invejo o ourives quando escrevo:
Imito o amor
Com que ele, em ouro, o alto relevo
Faz de uma flo
()


A přec tak klidně spíš, ni slza v letu žhavá
z mých očí kanoucí na čílko, ze spánku
tě náhle nebudí, ba líčka usmívavá
se halí víc a víc v nach zlatých červánků!
Ó, spi jen sladce, spi! Já nechci ono štěstí,
jež obletuje teď tvých rtíků růžný lem,
vyrušit soucitem – chci k nebi prosby vznésti,
by chránilo tě dál svým zlatým ramenem! –


زالَ العَنا بِتَباشير المنى وَمَضى
وَبارق السَعد في أُفق الهَنا وَمَضا
وَفي سَما اليمنِ مِصباح السُرور بَدا
حَتّى اِستَنار سنا إشراقه وأضا
يا حُسن مَطلع مِصباح لِبهجَتِهِ
مِنهُ اِستَعار سَناه البَدر وَاِقتَرَضا
مَولود عزٍّ وَإقبال يَكون لَهُ ال
عُمر المَديد مِن الباري بِكُلّ رضى
قَضى لَنا اللَّه بِالأَفراح فاِنبعثت
لَنا الأَماني بِما فيهِ الإله قضى
فيا أَباه بِهِ البُشرى أَتَتك فطب
نَفساً وَقرَّ بِهِ عَيناً وَنل غَرَضا
فَسَوف يَنمو بِعَون اللَه جَوهره
حَظّاً وَيحرس حَتّى لا يرى عَرضا
وَيا بَشير التَهاني إِن حَجَجتَ إِلى ال
بيت المحرّم إيفاءاً لِما فَرَضا
فَاِنهَض بِكُلّ سُرورٍ بَيننا نشرت
أَعلامه لِلمَلا يا فَوز من نَهضا
وَاِمنَح محمّد منّي الودّ واِهد لَهُ
محض التَهاني وَقُل يا خَير من محضا
أَبشر بِخَير هناً آت يؤرّخه
مِصباح سَعد وَفي أَوج الهَناء أَضا


Még nem ment le a nap,
még nem jött föl a hold,
valami furcsa fényt
mutat az égi bolt...


Dank' ihm nur durch Unschuld deiner Sitte
Und mit jeder sanften Weiblichkeit:
Zittre vor dem ersten falschen Schritte,
Den dein gutes Herz so bald bereut.


Vêtement de lumière aux anges emprunté.
Parfum des lis du ciel, sainte Virginité !


Ty, Nedo chmurná, jež máš v kšticích hady,
jíž, kam jen pohlédneš, se rodí děs,
nech u stop nohou svých nás klečet tady
tak ztichlé, němé jak před bouří les.
Ty, matko strachu hrůzná, věz,
zdroj žití v tobě spí a tryská všady.


偶沿流水出孤村
遥见人家欲断魂
屋上野狐嘷不去
土垣插棘半无门


Doch kommen wird der Tag der Kraft und Glut,
Der dich emporreißt, stinkend faule Brut!
Er ist nicht fern – wach auf, wach auf bei Zeiten,
Schon seh ich Blitze durch die Himmel gleiten,
Schon ruft die Werdelust Gewitter wach –
Dann weh dem dürren Stroh auf deinem Dach!


Qui, per far fine, a ognun chiedo perdono
e dollo a chi m'ha offesa, e le mie pompe
e vane veste a le compagne dono.


Šli na smrt jako v lokty milenek,
tak oddaně a švárně,
a s nimi od děvušek, od ženek
v dál táhly vzdechy – – Marně!