Nu diser reichtum überfluß,
die euern leib und geist besitzet
und euer land und leut beschützet,
ist unsrer freiheit trost, der tyrannei verdruß.
und wan der warheit ja zu dienen ich verbunden,
so sing ich frei, daß in der welt
euch keine fürstin gleich erfunden,
ja keine göttin, fürst, noch held.
noch held? ja! man muß ja gestehen,
daß Semiramis, frei von schand,
und eine königin, sigreich, von Engelland
euch an der zeit zwar vor, doch an verdienst nach gehen.


去年一得河边信
万户千门掩粪泥
不觉风烟惨江上
也无豚栅与鸡栖


Wer sitzt auf unsrer Mauer?
Die Katz' sitzt auf der Lauer.
O Spätzelein,
Nehmt euch in Acht vorm Kätzelein!


Insihe weislich alle dinge,
Auch gutt und bös und was es bringe.
Der fromm und böse laufft ans zil
Mit jammern, furcht, nicht wi er wil.
Der fromm und böse wird begraben,
Und müssen gleich verwesung haben.
Es ist der Tod der Heilgen Ruh:
Den bösen Unruh dort und Nuh.
Auch beider zeit ist gleich zuschätzen:
Doch ungleich ist ihr leid, ergetzen.


Nedosáháť čelem v nebes říši,
podpatek kdo módou o píď výší,
nebo lesklý klobouk na leb sází:
Nivelátor čas mu obé srazí.


石阑斜护崎岖径
村酒频浇磊磈胸
好是黄山供望眼
白云分出两三峰


Joven mal de la invidia perdonado,
de la cadena tarde redimido,
de quien por no adorarlo fue vendido,
por haberlo vendido fue adorado.


Ilha deserta, deserta,
Nem sequer junto a outra ilha;
E à noite uma luz incerta
Que não se sabe onde brilha;


Dirnen mit blauen, leuchtblauen Augen.
Sie gehen am See,
Sie stehen am Bach,
Sie schauen zur Tiefe,
Die Eise tauen,
Die Welle wird wach.


Du wist mi man begöschen
un meenst dat doch nich so;
as Immen bi de Röschen
stellst du un singst dorto.


A csilláros, ódon erkély-teremben
áll a fekete páncél-ember,
az érc-lovag.


De Hertog sprack: He were da,
Un lichtlich ock tho finnen,
Det Spöt det stünde op de Wah,
Woll siehn, we werd gewinnen.


Die Schöne fügt sich willig seinem Willen,
Und beut sich selbst als süßer Labung Becher,
Den Lebensdurst des Schmachtenden zu stillen.
Der Trunk berauscht den zu verwegnen Zecher,
Aus sel'gen Wunden will sein Geist entquillen,
Schon liegt er wie erstarrt und athmet schwächer:
Er mußte sterben an der hohen Wonne,
Hätt' ihm nicht Gott verlieh'n das Licht der Sonne.


In das Dickicht komm, wo Eiche
Sich mit Eiche dicht verschlingt,
Und des Lichtes letzte bleiche
Helle kaum durchs Laubwerk dringt.


Aquí la primavera luce ahora.
Mira los radiantes mancebos
Que vivo tanto amaste
Efímeros pasar junto al fulgor del mar.
Desnudos cuerpos bellos que se llevan
Tras de sí los deseos
Con su exquisita forma, y sólo encierran
Amargo zumo, que no alberga su espíritu
Un destello de amor ni de alto pensamiento.
Igual todo prosigue,
Como entonces, tan mágico,
Que parece imposible
La sombra en que has caído.
Mas un inmenso afán oculto advierte
Que su ignoto aguijón tan sólo puede
Aplacarse en nosotros con la muerte,
Como el afán del agua,
A quien no basta esculpirse en las olas,
Sino perderse anónima
En los limbos del mar.
Pero antes no sabías
La realidad más honda de este mundo:
El odio, el triste odio de los hombres,
Que en ti señalar quiso
Por el acero horrible su victoria,
Con tu angustia postrera
Bajo la luz tranquila de Granada,
Distante entre cipreses y laureles,
Y entre tus propias gentes
Y por las mismas manos
Que un día servilmente te halagaran.
Para el poeta la muerte es la victoria;
Un viento demoníaco le impulsa por la vida,
Y si una fuerza ciega
Sin comprensión de amor
Transforma por un crimen
A ti, cantor, en héroe,
Contempla en cambio, hermano,
Cómo entre la tristeza y el desdén
Un poder más magnánimo permite a tus amigos
En un rincón pudrirse libremente.
Tenga tu sombra paz,
Busque otros valles,
Un río donde del viento
Se lleve los sonidos entre juncos
Y lirios y el encanto
Tan viejo de las aguas elocuentes,
En donde el eco como la gloria humana ruede,
Como ella de remoto,
Ajeno como ella y tan estéril.
Halle tu gran afán enajenado
El puro amor de un dios adolescente
Entre el verdor de las rosas eternas;
Porque este ansia divina, perdida aquí en la tierra,
Tras de tanto dolor y dejamiento,
Con su propia grandeza nos advierte
De alguna mente creadora inmensa,
Que concibe al poeta cual lengua de su gloria
Y luego le consuela a través de la muerte.


وَقائِلَةٍ لَمّا اِستَمَرَّت بِها النَوى
وَمَحجِرُها فيهِ دَمٌ وَدُموعُ
أَلَم يَأنِ لِلسَفَرِ الَّذينَ تَحَمَّلوا
إِلى وَطَنٍ قَبلَ المَماتِ رُجوعُ
فَقُلتُ وَلَم أَملِك سَوابِقَ عَبرَةٍ
نَطَقنَ بِما ضُمَّت عَلَيهِ ضُلوعُ
تَبَيَّنَ فَكَم دارٍ تَفَرَّقَ شَملُها
وَشَملٍ شَتيتٍ عادَ وَهوَ جَميعُ
كَذاكَ اللَيالي صَرفُهُنَّ كَما تَرى
لِكُلِّ أُناسٍ جَدبَةٌ وَرَبيعُ


Entremos na morte com alegria! Caramba
O ter que vestir fato, o ter que lavar o corpo,
O ter que ter razão, semelhanças, maneiras e modos;
O ter rins, fígado, pulmões, brônquios, dente
Coisas onde há dor de  e moléstias
(Merda para isso tudo!)


朝罢金门载笔回
碧帘风静玉堂开
花砖草绿垂书带
词赋谁知太史才


To věru není genius
ani milenec Mus,
ba ani jejich přítel.
Řekl bys naštvaný:
Hle, pensionovaný
venkovský podučitel!


Ein einsidel der fand in einem walde
ein großen schatz in einem stock,
von dem so floch er balde,
loff wider dar und hinein gutzt,
nach dem floch darvon wider.
Drei mörder hetten dise ding ersehen,
kamen, fragten in, was er flöch?
er sprach: »ich hab gesehen
in genem stock sitzen den tot.«
in schlugens totlich nider;
Meinten, er spottet ir darmit.
zum holen stock kamens selb drit,
das sie den schatz ersahen.
sie namen golt und schickten in die stat
den ein, das er brecht brot und wein;
der loff hinein gar spat.
balt er hin kam, die andren zwen
ein weil zusamen jahen:


Bilder von Wolken, Blumen und Menschen –
Singe, singe, freudige Welt!
Lächelnde Unschuld spiegelt dich wider –
Himmlisch wird alles, was ihr gefällt:
Dunkles wandelt sie freundlich in Helle,
Fernes wird nah. O Freudiger du!
Sonne, Wolken, Blumen und Menschen
Atmen selige Gottesruh.


Však blažen i, kdo strastí zlých
loudavý odchod zná uspíšit,
a ne-li měnit trudy v slast,
aspoň jich hlody v ňadru tišit. –


Zvuk rohů vojenských vesele zvonil,
a tony spletly se a rozpletly,
až na všecky se strany rozlétly,
jak by je šotek potměšilý honil.


O wehe, wer dem Franken traut!
Und ihn zu froh begrüßt;
Er bringt uns immer unsre Braut,
Wenn er sie satt geküßt.
Noch gibt's in unsern Reihen
Pulver und Blei –
Drum laßt uns selber freien,
So sind wir frei!


Vzduch krví čpí, a ticho kol se šíří,
jak na bitvu kdy ohromný voj čeká
a s modlitbou si za smrt na zem kleká.


心体能存无走作
油然义理自中生
更无物欲相攻伐
萌檗欣欣竞向荣


Una grillanda aveva alla testiera
ed una in su la groppa del cavallo,
di varii fior, come è di primavera;
la coverta è di color tutto giallo.
Vide la giostra che cominciata era,
né poté far non entrassi nel ballo;
e 'l primo ch'egli scontra in terra ha spinto,
e poi il secondo e 'l terzo e 'l quarto e 'l quinto.


吴姬一曲采莲歌
回首秋风卷碧波
翠盖不能擎雨露
鸳鸯应怨夜寒多


In dem Land Mesopotamien,
Fruchtbar durch des Euphrat Schlamien,
Lebt' einst, fern von Babylon,
Damian ein Oekonom.


Umřela matka, ubohá vdova,
naposled se rtů těžký šel vzdech.
Kol dítek v pláči dusí se slova:
„Matičko, neopusť nás tu všech!“


BUT now again our winged Sails we spread,
Again we visit  sylvan Shade;
Where, parting from my Friend, I mount my Steed,
And, o'er the Wilds of  urge his Speed:
Wilds, which were lately sterile, as the Coast,
Where patient CATO march'd his fainting Host!
Nor could the Swain explore a cooling Shade,
When fervid PHOEBUS burnt his glowing Head;
Till CHANDOS bad the dreary Desert smile
With verdant Groves, and beautify'd the Soil:
He said; ten thousand Trees adorn'd the Plain,
Ten thousand Shades, delightful to the Swain.


Wir tauschen Rock und Würde, das Haupt scheer' ich euch glatt,
Einstweilen nehmt die Haarkron' an goldner Krone Statt.
Wie sollen die Flämmlinge schauen, wie will ich vor Lachen mich winden,
Wenn sie den König suchen und einen Narren finden!«


رَأَى المَسِيحيُّونَ مِنْهُ دُمْيَةً
تَعْطُو كَبَدْرٍ فَوْقَ غُصْنٍ مَايِدِ
فَبرْهَنُوا تَثْلِيثَهُمْ بِشَكْلِهِ
لَمَّا رَأَوْا ثَلاثةً في وَاحِدِ


Und schnallt ihr hohe Socken an,
Setzt Mützen auf bis ans Gewölbe,
Der Umfang mehrt und erhöht sich leicht,
Die Kraft aber bleibt dieselbe.


Risch ohne Rast mit Peitschenknall,
Mit Horrido und Hussasa,
Und Kliff und Klaff und Hörnerschall,
Verfolgt's der wilde Schwarm auch da.
Entgegen tritt mit sanfter Bitte
Der fromme Kläusner vor die Hütte.


Zwei Esel zankten sich, ein Deutscher und ein Britte;
Nein, sprach der Deutsche, nein!
Ich wär ein Schaf, ich Esel! wenn ich's litte,
Daß man die Ohren mir beschnitte, 1
Die lang genug nicht können sein!


عَيْنَيَّ كَيْفَ غَررْتُما قَلْبي
وَأَبحْتُماهُ لَوْعَةَ الحُبِّ
يَا نَظْرَةً أَذْكَتْ على كبِدي
ناراً قَضَيْتُ بِحَرِّهَا نَحْبي
خَلُّوا جَوَى قَلبي أُكابِدُهُ
حَسْبي مُكابَدَةُ الجَوى حَسْبي
عَيني جَنَتْ مِنْ شُؤْمِ نَظْرَتِهَا
ما لا دَوَاءَ لَهُ على قلبي
جَانِيكَ مَنْ يَجْني عَلَيْكَ وَقَدْ
تُعْدِي الصِّحاحَ مَبارِكُ الجُرْبِ


Mehr denn durchlauchter Geist/ zureissest du das Band
Mit welchem Sterblichkeit umsonst dich sucht zu halten/
Schwingst du dich Himml auf/ was ewig zu verwalten/
Und denckst du nicht an dein in Leid vertiefftes Land?
Rufft Gott/ der Fürsten Fürst/ dich sein unschätzbar Pfand/
Das er der Erden lieh! Jtzt nun die Treu wil alten/
Nun Redligkeit verblüht/ und Recht und Lieb erkalten/
Dorthin wo alles gläntzt/ im immer-festen Stand.
Blut würd an Thränen statt aus unsern Augn fliessen/'
Wenn nicht dein Tod die Seel uns aus der Brust gerissen/
Wie! nenn ich deinen Tod/ was dich ins Leben führt?
Ach Fürst: ich schau wie fern es mit uns leider! kommen/
Weil du den Ehren Schmuck mit aus der Welt genommen/
Der Kirch'/ und Rath und Schul und Schwerdt und Schild geziert.


Verblendet Volck! verkehrte Wahl!
Verlachte Freud! gewüntschte Qval!
Es hengt vns noch von Adam an/
Daß man so übel kiesen kan.


别来玄鬓共成霜
云起无心出帝乡
蜀国鱼笺数行字
忆君秋梦过南塘


Unerschöpflich wie deine Plattheit ist meine Satire,
Doch für das laufende Jahr nimm mit dem Hundert vorlieb.


So walt es Gott mein Heil der mich aus nichts gemacht/
Der mich aus Mutterleib/ an dieses Licht gebracht.
Der mich biß auf die Stund' in seinem Schutz erhalten/
Der seine Gnad' und Treu noch über mir läst walten.


A napba bámul sebtiben -
hűl már a langyos Balaton, -
árnyéka hosszabb a vizen,
mint ő maga a szárazon.


Wer aber ists/ der mir erklär/
Was ich zu lernen mich bemühe?
Vnd der die Gründe mir bewehr?
Vnd feste Schlüsse darauß ziehe?
Wiel hier die Einsamkeit allein
Diß angenehme Werck verrichten?
Vnd alle meine zweifel schlichten?
Die mich vmbstrickt? O nein! O nein!


Mind hasztalan! Mit ér a dal?
A légbe zeng s magába hal.


Als sie das beide erblicket,
Da sehen die Freunde sich an,
Und steigen, die Hand sich zu drücken,
Wie feurige Kugeln hinan.


Ve bouře objetí
nechci lkát, úpěti,
seč jsem chci držeti
kormidlo výš;
snad přece soumrakem
ukrytou oblakem
vykoupen zázrakem
uzřím tu říš!


Mert mélyen érzem, hogy vagyok,
Hogy zenghetek, hogy szállhatok!


Jsem zvyklý vína oheň pít
a mladé líbat líce,
až nerozeznám blažený
rty tvé od vína více.


Rád nézek, mert szeretlek,
Rád nézek, mert gyülölsz;
Míg bájaid veszélyes
Dacával meg nem ölsz.


bir hâtırayla yaşadığımız oluah o yaz gecesi,


Spolu do krypty. „„Zde rakev,
V níž spočívá zesnulý,““
Vece opat, ukazuje
Na jednu. „„A teď tak dlouho
Modlete se, jak se Vám
Bude líbit. Poroučím se
V milost Vaši.““ A tím opat
Odebral se, služebníkům
Znamení dav, by se také
Odstranili. Hezkou chvíli,


Deine traumweichen Hände,
Ein Blatt schwebt vom Baum.
Nicht Blut, Tränen fluten in dir.
Dein Herz lebt leise wie deine Hände.


Točte se, točte! – Na záhonech
tak vítr tančí a v nebesích světy!
K polibku ústa nítí se v žeh,
a srdce a mozek v plamenech –
Ó, dívky, samy jste květy!


Frohlockend sprangst du aus der Silberwelle,
Hiengst mit umschlungnem Arm, als wie das falbe Licht
Des frühen Morgensterns – so klar und helle
Um deines Jünglings Angesicht!


Mancher verheist darneben/
Daß er uns dienen woll'
Nicht allein weil wir leben/
Sondern sein Freundschafft soll
Bleiben bey unsern Erben/
Eydtlich er sichs verpflicht.
Ein Narr mag darauff sterben/
Ich traw den Worten nicht.


Willkommen, schöner Jüngling!
Du Wonne der Natur!
Mit deinem Blumenkörbchen
Willkommen auf der Flur!


Ein Ballon fleugt ungeschlagen nimmer, ob er gleich voll Wind;
Manche sind zu faul zu ehren, ob sie gleich begabet sind.


¡Al Dios de Sabaoth honor y gloria!


Was weiß ein Mensch vom andern Goethe.


Nic nesvedeš s námi!


Heut ist voll das fünfte Jahr,
Seit die Mutter dich gebar.
Andre als Geburteswehen
Hat sie heute zu bestehen;
Wenn nicht wendet Gott den Schlag,
Dieser ist dein Sterbetag.
Hat sie jene Weh'n ertragen,
Wird sie diesen nicht verzagen,
Wie es auch sich wenden mag,
Ob du neu mit diesem Tag
Uns geschenkt seist, ob verloren,
Und für höhre Welt geboren.


上林风暖脊令飞
玉带花骢侍宴归
汗简不知天上事
至尊新纳寿王妃


Zachraň život, odvolej!


Ombre e larve notturne
d'orribili spaventi,
che, s'egl'avvien pur mai ch'io m'addormenti,
durate insino a l'aspre ore diurne;
deh cangiatevi un tratto in quelle eburne
braccia, dove sol l'alma
posa, che desta poscia
ha sì grave d'angoscia a portar salma.


Jako někdy na mládence,
Svět se na mne usmíval,
Nadějnosti pestré věnce
Po mých stezkách rozsíval.


Or sacro questo core e queste carte,
mentre più bella io ti contemplo in cielo,
Regina, a te, che mi risani e scampi.


Sie oͤffnet ihm voll Freudigkeit,
Sie neigt ſich tief zur Erden,
Und bot ihm freundlich gute Zeit,
Mit ſittſamen Geberden.


So wälzt euch bergab mit Gewittern,
Und raset, ihr Stürme, mich an,
Daß Felsen an Felsen zersplittern!
Ich bin ein verlorener Mann.


La 'l fa perché non trova a sé parecchio,
onde ogne amante del suo core sgombra,
sol se stessa ama et de sé se innamora.


Wer ohne Wandel heilig lebt,
Von dieser Welt entbunden:
Ob selben Gottes Geiste schwebt,
Und hat die Ruh gefunden,
Besonders an des HERREN Tag,
Da er erleuchtet ruhen mag
Die GOTT befohlnen Stunden.


Assim que o trem partiu, senhora viscondessa,
Notou que fui postar-me à porta do wagon?
Pois bem! é que eu sentia o inferno na cabeça
E em vão dizia: além! vamos ao ermo, alons!


Kaž, můj milý Besto! do komína
Suchých polen přiložiti;
Kaž y na stůl postaviti
Hodnou láhev Mělnického vína,
Abychom se poohřáli,
Vínem českým pookřáli.


Ženě zatulené do kožichu
myšlénky si zaskotačí v smíchu...
Jak ji z kola vyprovázel domů,
ruku tisk' a zlíbat ji chtěl k tomu,
a jak místo sklizně hubiček
zamlask' v líc mu – svižný poliček!


Amor bleibet ein Schalk, und wer ihm vertraut, ist betrogen!
Heuchelnd kam er zu mir: »Diesmal nur traue mir noch.
Redlich mein ich's mit dir, du hast dein Leben und Dichten,
Dankbar erkenn ich es wohl, meiner Verehrung geweiht.
Siehe, dir bin ich nun gar nach Rom gefolget; ich möchte
Dir im fremden Gebiet gern was Gefälliges tun.
Jeder Reisende klagt, er finde schlechte Bewirtung;
Welchen Amor empfiehlt, köstlich bewirtet ist er.
Du betrachtest mit Staunen die Trümmern alter Gebäude
Und durchwandelst mit Sinn diesen geheiligten Raum.
Du verehrest noch mehr die werten Reste des Bildens
Einziger Künstler, die stets ich in der Werkstatt besucht.
Diese Gestalten, ich formte sie selbst! Verzeih mir, ich prahle
Diesmal nicht; du gestehst, was ich dir sage, sei wahr.
Nun du mir lässiger dienst, wo sind die schönen Gestalten,
Wo die Farben, der Glanz deiner Erfindungen hin?
Denkst du nun wieder zu bilden, o Freund? Die Schule der Griechen
Blieb noch offen, das Tor schlossen die Jahre nicht zu.
Ich, der Lehrer, bin ewig jung und liebe die Jungen.
Altklug lieb ich dich nicht! Munter! Begreife mich wohl!
War das Antike doch neu, da jene Glücklichen lebten!
Lebe glücklich, und so lebe die Vorzeit in dir!
Stoff zum Liede, wo nimmst du ihn her? Ich muß dir ihn geben,
Und den höheren Stil lehret die Liebe dich nur.«
Also sprach der Sophist. Wer widerspräch ihm? und leider
Bin ich zu folgen gewöhnt, wenn der Gebieter befiehlt.
Nun, verräterisch hält er sein Wort, gibt Stoff zu Gesängen,
Ach und raubt mir die Zeit, Kraft und Besinnung zugleich;
Blick und Händedruck und Küsse, gemütliche Worte,
Silben köstlichen Sinns wechselt ein liebendes Paar.
Da wird Lispeln Geschwätz, wird Stottern liebliche Rede:
Solch ein Hymnus verhallt ohne prosodisches Maß.
Dich, Aurora, wie kannt ich dich sonst als Freundin der Musen!
Hat, Aurora, dich auch Amor, der lose, verführt?
Du erscheinest mir nun als seine Freundin und weckest
Mich an seinem Altar wieder zum festlichen Tag.
Find ich die Fülle der Locken an meinem Busen! das Köpfchen
Ruhet und drücket den Arm, der sich dem Halse bequemt.
Welch ein freudig Erwachen, erhieltet ihr, ruhige Stunden,
Mir das Denkmal der Lust, die in den Schlaf uns gewiegt!
Sie bewegt sich im Schlummer und sinkt auf die Breite des Lagers
Weggewendet; und doch läßt sie mir Hand noch in Hand.
Herzliche Liebe verbindet uns stets und treues Verlangen,
Und den Wechsel behielt nur die Begierde sich vor.
Einen Druck der Hand, ich sehe die himmlischen Augen
Wieder offen. – O nein! laßt auf der Bildung mich ruhn!
Bleibt geschlossen! Ihr macht mich verwirrt und trunken, ihr raubet
Mir den stillen Genuß reiner Betrachtung zu früh.
Diese Formen, wie groß! wie edel gewendet die Glieder!
Schlief Ariadne so schön: Theseus, du konntest entfliehn?
Diesen Lippen ein einziger Kuß! O Theseus, nun scheide!
Blick ihr ins Auge! Sie wacht! – Ewig nun hält sie dich fest.


Hilfreich auch kommt vieles entgegen,
Sterne, mitwandelnd, bestimmen das Jahr,
Und der Ähre wildsprossender Segen
Bietet sich selbst den Ermüdeten dar.
Da nun den gütigen Gottesgeschenken
Weihn sie zum dauernden Angedenken
Festlichen Tag und bekränzten Altar.


يُعجزُ في مدحه وقد علمتْ
توحُّدي في الفصاحةِ العربُ
فان أصبْتُ الصَّوابَ في مِدَحي
فللقوافي وخاطِري طَرَبُ
لم يُزدِ الشِّعْرُ في مناقبهِ
واِن أجادَ المُفَوَّهُ الذَّرِبُ
لكنْ يَزينُ الكمالَ رونْقُه
تُجْلى المواضي ويُرفَعُ الذَّهبُ
ذِمْرٌ إِذا ما الخميسُ نازلَهُ
فللخميسِ الويْلاتُ والحَرَبُ
واِنْ هَمى والبلادُ ما حِلَةٌ
فأينَ منهُ البحارُ والسُّحبُ
يقْظانُ قد أرْهبتْ كِفايتُه
فأذْعَنَ الكاتبونَ والكُتُبُ
فكلُّ ما شَيَّدتْ رَوِيَّتُهمْ
مُهَدَّمٌ بارْتجالهِ خَرِبُ
فعاشَ تاجُ الملوكِ ما ادَّلَجَ الس
اري وأدْنى من موردٍ قَرَبُ


Que si tu nous voyais, ô fils de l'Archipel,
Quand la presse a battu l'unanime rappel,
Créneler à la hâte un droit qu'on veut détruire,
Ou, foule dévouée à qui veut nous conduire,
Contre un pouvoir pygmée agitant son beffroi,
Nous ruer pêle-mêle à l'assaut d'une loi,
Sur ces combats d'enfants, sur ces frêles trophées,
Oh ! que tu jetterais le dédain par bouffées,
Toi qui brises tes fers rien qu'en les secouant,
Toi dont le bras, la nuit, envoie en se jouant,
Avec leurs icoglans, leurs noirs, leurs femmes nues,
Les capitans-pachas s'éveiller dans les nues!


Wer will fürchten gleich und zagen,
wer, die Arme eingeschlagen,
unter Tränen und Gebet,
wer will jammern gleich und klagen,
wenn der Sturmwind ihm zerschlagen,
was er erst vor wenig Tagen
mühevoll hat ausgesät?


Üveghegy ez. Ezerszínű üveg.
Az ördög csuszkál oldalain föl-le.
Hántott héjú szivekből ez a hegy
Már régen épült. S énekelni megy
Hajnalban ez a hegy a vaksi földre.


Y en lo secreto de mi pecho puro
-templo a su simulacro consagrado-
de las vencidas prendas le rodea.


Zaleť k jihu na kalvárskou horu,
Přitoč se tam k andělskému zboru,
Otuž víru proti zlému moru.


Však láska zbude: mnohý v celém žití
jen kousek nebe vidí jako dlaň,
a přece rozkoš jemu z tváře svítí,
jen k němu hledí a je hrdý naň!


Teď v staré věži visí
a jak ten vítr táhne,
v něm zašlé písně křísí.


Měj dívek růže, dětí smích,
stisk přátel, písně díků
a věčnou pamět ve srdcích,
ó, zlata rýžovníku!


حباك عرفاً حليها والوشاح
فلهذا وشت به الأرواح
مذ المت تخفي سراها من الظلماء
فارتد من سناها الصباح
أو يخفى ساري الدياجي وقد
لاح له من جبينه مصباح
فانثنت تبعث اللقاء كما يبعد عن
مطلب الكريم النجاح
وهي لا تحسن الوداع لما قد
حال ما بيننا البكار والنواح
تركتنا صرعى النوى وكذا
الأرواح من بعدها ترى الأشباح
ظبية ثغرها الافاح ومن
وجناتها يجتنى لنا التفاح
وبأحداقها ثملنا وللأحداق
سكر من دونه الأقداح
سرحت سرعة مخافة دمعي
ومع الغيث لا يطاق السراح
ليتها لم تكن دنت فدنو البدر
يخشى من بعده الأنتزاح
وكذا الدهر ان تأملت في حاليه
مع سلمه يكون الكفاح
كالأمير الخطير يتقد الباس
ويندى براحتيه السماح
نجل سيفا الأمير احمد هذا
الأريحي الذي له نرتاح
الهزبر الأغر تتخذ الغاب
عليه رماحه والصفاح
قد تحلى بحلتين فبأس
لا يلاقي ونائل مستباح
ماسطا فالنعيم بؤس مقيم
وباعطائه الأجاج قراح
لست انساه بين سوس من الحرب
نشاوى اعطافهم والرماح
فكأن الطلا نجيع الأعادي
وكأن الكؤوس منها الجراح
مشرق الوجه والحمامُ عبوس
ثابت القلب والرؤوس تطاح
باسه لفظة ويمناه في الحرب
المنايا ومقلتاه السلاح
نافذا الأمر لو اشار إلى الارضين
ضاقت بمن عليها البطاح
ورنا مغضبا إلى الطير في الافق
تحادت اعضاؤه والجناح
ظلت استوضح الكرام إلى
ان قيل هذا المهذب الوضاح
فرأيت المعروف كنزا خفياً
ويداه الدليل والمفتاح
ولقبت منه جوداً ومجداً
وهمالي الصلاح والاصلاح
وبلغت المني برؤياه والخسران
يتلوه في الدنا الارباح
حين املته ففزت بفوز
وتأملته فلاح الفلاح


Als er, da es zwölf, erwacht,
sind die zwölf Experten sämtlich müde.
Er allein ist frisch wie eine junge Rüde!


¡Y si fuera verdad!
¿El creciente temblor
cuando te veo
será síntoma más
de un amor nuevo?
¿Y si fuera verdad
la inquietud que aprieta,
el rubor que sube,
el clamor que agita,
el tropel que abruma?
¿Y si fuera verdad
cuánto te quiero?


بعيداً ، وراء خطاه
ذئابٌ تعضُّ شعاع القمرْ


Wie ein nüchtern Vögelchen, das höret,
Siehet seiner Mutter Flügel schlagen
Ueberm Neste, wenn sie Speis' ihm bringet
Und es neu belebt mit Blick und Speise;


Der Gräfin Mann, den unsere Gemeine
Ganz brüderlich im Geist gefasset hat,
Dem gib in Deinem Herzen eine Statt,
Damit sein Licht recht brenne und recht scheine;
Und wilst Du, daß sich Dein Der Sünder rühm,
So findest Du ja Sünders gnug an ihm.


Így tovább is zengne vizi leány dalja;
Hanem a vitéz azt már tovább nem hallja:
Lebocsátá lankadt tetemit a fűre
S elaludt, mint a tej, szépen ahogy űle.
Most a lyány kiszállott - nem habozás nélkül,
Mert igen szégyellé az alvó vitéztül, -
Hattyuingét hamar szűz testére ölté,
Szárnya csattogása Andort is felkölté.


Ein Thor, der sich der Schaar der Spötter beygesellt,
Der den Confucius für seine Bibel hält,
Der vom Spinosa mehr, als Mosis Schriften, machet,
Und allen Gottesdienst des Christenvolks verlachet;
Ein Lästrer, der von nichts, als Aberglauben, schreyt,
Und unsern Glaubensbau herum zu stoßen dräut,
Wird heute, da er sieht acht Glaubenslehrer krönen,
In seiner Phantasey, das ganze Werk verhöhnen.


Sraženi k sobě muži v pevný se kupili zástup
a děcka ustrašená se tulila k matkám... Jako by nepřítel
zlý kdesi nad námi číhal v tíživých vrstvách temnot!


感君寄我一枝春
雨虐风饕苦不仁
羞得玉奴浑不放
含香犹待浣溪人


Ist des Menschen nievergeßnes Wollen,
Nimmer ehrt der Kampf mit solchem Zwange,
Nimmer wird ein Mensch, wie sehr er strebt, den
Kampf vollenden.


bu rüzgâr için şairliğimi hınzırlığımı kaybetti


英豪相视一杯中
笑向金銮顾紫宫
貂作当年知己具
靴留千载侍臣风


Chez le marchand de comestibles
Brillent des trésors descriptibles,
Raisins, homards, vins de Corfou.
Joseph mange son pain d'un sou.


A propasť mezi nimi zela teď...
„Ach Sandro, Sandro!“ Pia zalkala,
„Ty přišel’s pozdě! Běda, běda nám!“
Když vytřeštěným zrakem dívala
se na ni chůva, Pia lekla se
a svatým křížem znamenala se
a přísahala, nikdy, nikdy víc
že nepustí už jeho vidinu
před duši svou. Však za to nemohla,


Tetszett sorsomnak amarra fordulni,
Honnan jól látszik minden, ami van,
Minden, ami volt s minden, ami vár
S künnről megjöttek a belső csaták.


Schau' ich aus meinem Grabe,
Ich schaue weit umher
Den hohen blauen Himmel,
Die Küsten und das Meer.


Es möcht meine Herzallerliebste sein
Mit ihren schwarzbraunen Augen.


Durch Deutschlands Gauen hallt das Wetter aus,
Die Luft wird hell, entschieden ist der Strauß;
Zertrümmert liegt, das keiner Schmach gewehrt,
Das Haus am Main, ohnmächt'ger Zwietracht Herd,
Und überm Schutt, auf bessern Fels gegründet,
Steigt auf der Bau, der schon das Reich verkündet.


Ó, jak teď sladko v kypré bloudit trávě,
kdy vzduch je protkán sítí skvoucích stuh!
Viz, modrou mhou se kouří vonný luh,
a v lesní mýť se večer chýlí právě!
Tam západu zář rudá, krvavá
v dál za stromy se schovává
a mezi kmeny z lesa vytrýská
jak doutnající uhly z ohniska...
Jak háj kol stojí něm; jak mlčenliv!
On v hloubi svojí všecky stajil zvuky,
jen v tichu svatém tmí se jeho buky.
A bez šumu se třesou listy jív...


Die schönste Weser-Blum ist dein/ o Deutschland/ eigen.
Der Deutschen Donau Strand
Wird nun ihr fester Stand:
Daselbsten wird ihr Glantz zu voller Blüte steigen.


Ach srdénka moje,
mně ne do bavení,
když na vás pohlednu,
zapláči a blednu
jak sníh při tavení.


A halhatatlanság felette
Örök templomát építette,
Amelybe meghólt a halál.
Itt, ki szerette a múzsákat,
Nevével kérkedő táblákat
Merő gyémántokból talál.


„Dej pozor, opičko, neskákej výš:
Sic toho, kmotřičko, zlým zakusíš!“ –
Opice veverku neposlouchá;
Dobrá ji vyletí rada z ucha.


Como un torero me miro al espejo.
Cada lentejuela llama a la lucha.
Cada apretón en mi torso me hace toro.
Cada brillo es un punto y aparte.
Nada es cierto.
Tan solo juego con las palabras,
los puntos.
Las comas,
y los puntos suspensivos...
Que me permiten torear mi —casi estricta— soledad.
Puedo poetizar y creer que estoy muerto.
Le ofrezco una duda al futuro:
¿Seguiré escribiendo en el mas allá?
Me encanta torear mi soledad;
Aunque hace un par de horas
Por poco y me inserta su cuerno feroz.
Si me desespero, es porque ya me morí.


Hebt unsre zungen an zulallen A und E,
Wird böses erst auf unsre zung geflösst!
Es überschwemmet uns manch ärgernis und weh,
Wann kaum das band zur red ist aufgelöst.
Man siht und höhrt und reucht und schmekkt und tastet
Im allerreichstem überflus,
Was uns vor Gott mit seinem zorn belastet,
Und dessen man sich schämen mus.
Wir werken bös, eh wir noch böses werken:
Eh di vernunfft lernt auf das böse merken.


手板抛来尽日闲
吴峰青比玉峰殷
若语傍人应不分
一生长对案头山


Já při těch slovech zachvěl se a zbledl
a udivený pohlížím jí v oči.
Konečně pravím: „Snad mi odpustíte, –
vše ve zmatku mně ve hlavě se točí, – – –
já myslel, vy že o manželu víte?“ –
Jen krátce řekla: „Tedy se nám ztratil?
Snad mezi jízdou v temné zimní noci?“
A usmála se. – Mně ten úsměv platil.
„Vždy svého muže beru ku pomoci,
když zaplétám si do vrkočů vlasy.
Ó, kterak dobře posloužiti umí,
všem rozkazům mým ihned porozumí.“ –
Já myslím sobě: „Odvaha tě spasí!“ –
Dím: „Mohl bych ho chvílku zastávati?“ –
Hned souhlasí a žertem děkuje mi
a úsměvem mi sladkým napřed platí.
Chci službu počít, – kvapím, blahem němý, –
však nebyla to lehká služba věru!
Jak v ruce proudy hebkých vlasů beru,
kol rukou se mi jako hadi plazí,
jak sítě jsou, – v nich zaplétám se stále
a ochota má spíše všechno kazí.
A ona ve smích padla nenadále:
„Jak neobratně! věru, ihned znáti,
ve službách paní že jste málo býval.
Vždy chladným se a moudrým chcete zdáti
a na svět jste se jasně nepodíval.
Je poustevnou váš dvorec osamělý,
v ní promarnil jste mladý život celý.
A čím jste nyní? Neunavným strojem,
jenž, jak jen možno, půdu vyssát touží.
a o výtěžek s berními se dělí.“ –


In jenen Nächten hat Langweil' ergriffen
Mich oft, auch Furcht – (nur Narren fürchten nichts) –
Sie zu verscheuchen, hab ich dann gepfiffen
Die frechen Reime eines Spottgedichts.


云脚涛头气自寒
了无闲梦到蒲团
翠庵只在东堂里
底下扬眉直下看


أَيُّ القُلوبِ عَلَيكُم لَيسَ يَنصَدِعُ
وَأَيُّ نَومٍ عَلَيكُم لَيسَ يَمتَنِعُ
ما غابَ عَنكُم مِنَ الإِقدامِ أَكرَمُهُ
في الرَوعِ إِذ غابَتِ الأَنصارُ وَالشِيَعُ
بَني حُمَيدٍ بِنَفسي أَعظُمٌ لَكُمُ
مَهجورَةٌ وَدِماءٌ مِنكُمُ دُفَعُ
يَنتَجِعونَ المَنايا في مَنابِتِها
وَلَم تَكُن قَبلَهُم في الدَهرِ تُنتَجَعُ
كَأَنَّما بِهِمُ مِن حُبِّها شَرَهٌ
إِذا هُمُ اِنغَمَسوا في الرَوعِ أَو جَشَعُ
لَو خَرَّ سَيفٌ مِنَ العَيّوقِ مُنصَلِتاً
ما كانَ إِلّا عَلى هاماتِهِم يَقَعُ
إِذا هُم شَهِدوا الهَيجاءَ هاجَ بِهِم
تَغَطرُفٌ في وُجوهِ المَوتِ يَطَّلِعُ
وَأَنفُسٌ تَسَعُ الأَرضَ الفَضاءَ وَلا
يَرضَونَ أَو يُجشِموها فَوقَ ما تَسَعُ
بِوُدِّ أَعدائِهِم لَو أَنَّهُم قُتِلوا
وَأَنَّهُم صَنَعوا بَعضَ الَّذي صَنَعوا
عَهدي بِهِم تَستَنيرُ الأَرضُ إِن نَزَلوا
فيها وَتَجتَمِعُ الدُنيا إِذا اِجتَمَعوا
وَيَضحَكُ الدَهرُ مِنهُم عَن غَطارِفَةٍ
كَأَنَّ أَيّامَهُم مِن أُنسِها جُمَعُ
يَومَ النَباجِ لَقَد أَبقَيتَ نابِجَةً
أَحشاؤُنا أَبَداً مِن ذِكرِها قِطَعُ
مَن لَم يُعايِن أَبا نَصرٍ وَقاتِلَهُ
فَما رَأى ضَبُعاً في شِدقِها سَبُعُ
فيمَ الشَماتَةُ إِعلاناً بِأُسدِ وَغى
أَفناهُمُ الصَبرُ إِذ أَبقاكُمُ الجَزَعُ
لا غَروَ إِن قُتِلوا صَبراً وَلا عَجَبٌ
فَالقَتلُ لِلصَبرِ في حُكمِ القَنا تَبَعُ


e l'aria, prima sana e temperata,
or fredda, or calda: e l'acqua pura e netta,
quando torbida vien, quando diacciata.


Warum ist unser Aug auf euer Nu gewandt,
Davon der meiste Theil bereits dahin gerant?
Wie, blikt es nicht vielmehr ins Innerste der Seelen,
Wo mit der Ewigkeit die Blikke sich vermählen?


Era del año la estación florida
en que el mentido robador de Europa
(media luna las armas de su frente,
y el Sol todo los rayos de su pelo),
luciente honor del cielo,
en campos de zafiro pace estrellas,
cuando el que ministrar podía la copa
a Júpiter mejor que el garzón de Ida,
náufrago y desdeñado, sobre ausente,
lagrimosas de amor dulces querellas
da al mar; que condolido,
fue a las ondas, fue al viento
el mísero gemido
segundo de Arïón dulce instrumento.
Del siempre en la montaña opuesto pino
al enemigo noto
piadoso miembro roto,
breve tabla, delfín no fue pequeño
al inconsiderado peregrino
que a una Libia de ondas su camino
fïó, y su vida a un leño.
Del océano, pues, antes sorbido,
y luego vomitado
no lejos de un escollo coronado
de secos juncos, de calientes plumas,
alga todo y espumas,
halló hospitalidad donde halló nido
de Júpiter el ave.
Besa la arena, y de la rota nave
aquella parte poca
que lo expuso en la playa dio a la roca,
que aun se dejan las peñas
lisonjear de agradecidas señas.
Desnudo el joven, cuanto ya el vestido
océano ha bebido,
restituir le hace a las arenas,
y al Sol lo extiende luego,
que, lamiéndolo apenas
su dulce lengua de templado fuego,
lento lo embiste, y con süave estilo
la menor onda chupa al menor hilo.
No bien, pues, de su luz los horizontes,
que hacían desigual, confusamente
montes de agua y piélagos de montes,
desdorados los siente,
cuando, entregado el mísero extranjero
en lo que ya del mar redimió, fiero,
entre espinas crepúsculos pisando,
riscos que aun igualara mal volando
veloz, intrépida ala,
menos cansado que confuso, escala.
Vencida al fin la cumbre,
del mar siempre sonante,
de la muda campaña
árbitro igual e inexpugnable muro,
con pie ya más seguro
declina al vacilante
breve esplendor de mal distinta lumbre,
farol de una cabaña
que sobre el ferro está, en aquel incierto
golfo de sombras anunciando el puerto.
«Rayos —les dice—, ya que no de Leda
trémulos hijos, sed de mi fortuna
término luminoso». Y recelando
de invidïosa bárbara arboleda
interposición, cuando
de vientos no conjuración alguna,
cual haciendo, el villano,
la fragosa montaña fácil llano,
atento sigue aquella
(aun a pesar de las tinieblas bella,
aun a pesar de las estrellas clara)
piedra, indigna tïara
(si tradición apócrifa no miente)
de animal tenebroso, cuya frente
carro es brillante de nocturno día:
tal, diligente, el paso
el joven apresura,
midiendo la espesura
con igual pie que el raso,
fijo, a despecho de la niebla fría,
en el carbunclo, norte de su aguja,
o el austro brame o la arboleda cruja.
El can ya, vigilante,
convoca despidiendo al caminante,
y la que desvïada
luz poca pareció, tanta es vecina,
que yace en ella la robusta encina,
mariposa en cenizas desatada.
Llegó, pues, el mancebo, y saludado
sin ambición, sin pompa de palabras,
de los conducidores fue, de cabras,
que a Vulcano tenían coronado.


 Uno che nasce qui nel suo paese,
che di nessuno non invidia il covo,
se non fa posto, se non fa le spese
a chi gli entra nel nido e ci fa l'ovo,
se non gli fa per giunta anco buon viso
secondo voi, si gioca il paradiso?


Wie die Deine. So erlabend,
Wie ein lauer Sommerabend,
Nah' einst Dir der Augenblick,
Der uns winkt zu höherm Glück!


Vzhůru k boji! Viz krkavce,
kroužíť nad svou obětí;
strestej loupežného dravce,
pomsta buď mu v zápětí;
nedej loupit s rozvahou
dravcům vlast svou předrahou.


A já s citem stále v bojích
Mám se odříc' lásky spas –
Kde vše plesá v citech svojích,
Vesmír jeden lásky hlas? –


يا طلعةَ القمر المنير
يا قامةَ الغُصنِ النَّصيرِ
يا جَنّةَ الخُلدِ الّتي
تَركتْ فُؤادي في السَّعيرِ
يا مَنْ يجلُّ عَنِ المشا
بهِ والمماثلِ والنّظيرِ
يا آسرِي في حُبِّهِ
هَلْ من فكاكٍ للأسير
أودَى بعزم تجلّدي
ما في لحاظِكَ من فتورِ
يومٌ تكونُ به لَدَيَّ
يتمّ لي فيهِ سروري
وأقول يا يوم اللّقا
عُمّرتَ من يومٍ قصيرِ


Mlčí ovšem, co však dum a snů
za to klíčí v duši řadem dnů?


Regenty své čtyři král
zavolal si do rady,
každý z nich se tomu smál,
škubali se za brady.


I' arsi et ardo, e la celeste e pura
face, ond'Amor di te l'alma m'accese,
sì forte nel mio cor, donna, s'apprese,
che non fia mai per volger d'anni oscura.


Soy el que sabe que no es menos vano
que el vano observador que en el espejo
de silencio y cristal sigue el reflejo
o el cuerpo (da lo mismo) del hermano.


Un choc intérieur traversa tout mon être.
Tout disparut. Mon corps était resté tout seul,
Et la nuit l'embrassa de son épais linceul,
Nuit telle qu'un vivant n'en peut jamais connaître.
Un frisson glacial courut dans tout mon être,
Et dans un puits sans fond je croyais choir tout seul.
L'angoisse de la chute était l'idée unique
Et nette survivante encore en mon cerveau ;
Puis insensiblement la terreur tyrannique
S'enfuit pour me laisser jouir d'un sens nouveau.


Sie langt hervor ein Saitenspiel,
Sah wie ein Hackbrett aus,
Sie rühret es nur leise,
Es zittert das ganze Haus.


Als ich gestern lag in meinem Bette,
Klopfte es so gegen Mitternacht.
Meine Meinung war, es sei Jeannette,
Und natürlich hab' ich aufgemacht.
Leise kam es jetzt hereingeschlichen,
Setzte sich an meines Bettes Rand,
Hat mir über meinen Kopf gestrichen
Mit der ziemlich großen, dicken Hand.
Doch ich merkte bald an ihren Formen:
Dieses Weib ist ja Jeannette nicht,
Deren Hüften nicht von so enormem
Umfang sind und solchem Schwergewicht.
Trotzdem schwieg ich. Denn ich überlegte:
Nicht das Wer, das Wie kommt in Betracht,
Außerdem, die Absicht, die sie hegte,
War entschieden löblich ausgedacht.
Was bedeutet dieserhalb ein Name?
In der Liebe ist das einerlei.
Man verlangt nur, daß es eine Dame
Und von angenehmem Fleische sei.


Teď modré zástěry cípem
setřela vláhu s očí. Tím pásmo řečí se utrhlo,
jež v nedozírno jinak bez konců mohlo se přísti,
sem tam pestře letíc – však znáte babičky hovorné:
jak stuhy kejklířské jim řeč za řečí plyne ze rtů.


Ha' l'uno e l'altro sì ne' cuori isculto
ch'è fatto uno individuo trino e uno:
so se ti dee doler costui sepulto;


Kiérsz a vadonbul, jársz virágos réten,
Falusi leányok jőnek az útszélen;
Lovad csillapitod, az meg mintha tudná
Mi a gondolatod - ágaskodik, ugrál.


Slunce blysklo, všecko kvetlo,
a já v slunná pole vyšel.
Do mé duše padlo světlo,
zevšad hlas jsem tichý slyšel.


子母不相离
何心办捣蚨
忍能利铜臭
不枉唤钱愚


Sur le sable éclatant, plus jaune que l'orange,
Les grands pins balançant leur large parasol
Avec l'ombre agitaient leur silhouette étrange.


Requiescant in pace!


Già dal meriggio ardente il sol fuggendo
Verge all'occaso: e i piccioli mortali
Dominati dal tempo escon di novo
A popolar le vie ch'all'oriente
Volgon ombra già grande: a te null'altro
Dominator fuor che te stesso è dato.


一舟还共一身轻
徙倚江山万里情
醉里不知春已过
落花满地杜鹃声


芳歇红稀蝶懒来
潇潇风雨送春回
绿阴如许无人看
软玉枝头已有梅


	Che puo' tu fare più ora, iniquo mondo,
e qual signor volgera' tu, Fortuna,
da poi ch'ambizione con voi ad una
un buon che c'era avete messo al fondo?


Aber heute gieb mir Kunde
Tief aus deiner alten Zeit,
Als dich von dem schwäb'schen Bunde
Ulrich, unser Herr, befreit.


Viel tausend Quellen zählt die Krankheit und noch mehr,
Genesung sucht und trifft die eine, rechte schwer.


Es brach das Haus, der Kranz fiel ab,
Fiel auf den Sarg der Frauen,
Ich blieb getreu, tät bei dem Grab
Mir eine Hütte bauen.


飘然无畔亦无傍
寂寂寒花滟夕阳
台下几回思往迹
月钩曾挂钓丝光


野岸松杉暝色沉
渔翁收钓碧潭深
冲云点点鹭飞疾
何处呼牛尚远林


Ráno věčná! toť jsou moje líce!


Und es ist vom hohen Chor
Kaum der letzte Ton verglommen,
Ist er schon der Erd' entnommen
Und die Seele steigt empor.


Milovalbys hrání,
Kdybys jenom směl.
A co medlé brání? –
Ženin pantofel.


一树梅花掩旧居
主人仙去客来疏
白头留得吟诗友
每见郎君勉读书


Slyš! strážce musea zív’ v koutě sálu...
Nuž, s bohem, rudá čapko, vraku náhody,
ty cáre, zbylý tu z dob Ideálu,
ty pohozená masko z karnevalu,
škraboško herce z tragedie Svobody!


Wenn zwei gute Freunde sind,
Die einander kennen,
Sonn und Mond bewegen sich,
Ehe sie sich trennen.
Noch viel größer ist der Schmerz,
Wenn ein treu verliebtes Herz
In die Fremde ziehet.


满眼春云合又开
名园处处锦城堆
丁宁好为张油幕
恐有游人冒雨来


a každá růže dotknutá jím dýchla,
strom každý, každý prach,
hmyz každý, každé stéblo – země ztichla
v úžasných myšlenkách:


O toi dont la course céleste
Annonce aux hommes ton auteur,
Soleil ! en cet état funeste
Reconnais-tu ton Créateur ?
C'est à toi de punir la terre :
Si le ciel suspend son tonnerre,
Ta clarté doit s'évanouir.
Va te cacher au sein de l'onde :
Peux-tu donner le jour au monde,
Quand ton Dieu cesse d'en jouir ?


Und da hört man noch guten Gesang.


Hanem megostromlá sok bátor Amazon,
Nyitvák a sorompók, s most ki s be szabadon...!
Eldob tűt és guzsalyt, s ide gyűl valahány
»Szellemdús hölgy« vagyon és »lelkes honleány«.


Jedno křídlo po druhém
kolem hlavy šušká,
až se v dlani chytila
krotká vřetenuška.


Tres faciunt Collegium.
Ein Doktor, ein Barbier,
Und ich dazu, macht um und um
Eins weniger als vier.
Und einig sind wir ohne Noth:
Es wächst kein Kraut uns für den Tod.


Es schenkt mir Macrus schlechten Wein
In einen goldnen Becher ein,
Damit die Farbe mir nicht soll verdächtig seyn;
Wie aber Macrus, glaubst du wohl
Daß ich vom Glanz des Bechers voll,
Auch den Geschmack verlieren soll?


Чем смертоносней влага в чаше,
Тем наслаждение полней,
И чем страшней бессилье наше,
Тем жажда жизни тяжелеНаш век больной, — в его безверьи
Мы вопли веры узнаём;
И, стоя к новому в преддверьи,
Влачим, как пытку, день за днёГорды надломленные крылья,
И смел коснеющий язык…
И грустно мне, что в дни усилья
Наш век бессилием вели


Ea! Buen primero!


Wo ist nunmehr der Treiber?
Des heilgen Volks aufreiber?
Der Länder Höllenschlund?
Er ist zum Satan gangen,
Hat seinen Lohn empfangen
Im abgrund sonder grund.


Vlaj, naše vlajko, věčně vlaj,
vlaj za bouře a za pohody!
Chraň čest a řád a práce plody.
Těch pro Tě padlých odkaz haj.


Harasztot dob reá, hogy űzze,
S meg-megborzasztja csókja hűse,
Majd habruháját gyűri, tépi,
Ki vagy? susog faggatva néki.


O schilt mir nicht, du frommer, treuer Sänger,
Den Weg, der mir zuteil und meinem Liede fiel,
Scheint er gleich dunkler, wildverschlungner, länger,
Er führt darum nicht minder doch zum Ziel.
Hast du den Herrn im Flammenbusch erschauet,
Seh ich dafür im grünen Busch den Herrn.


Wild getan, wie stolz gesprochen
Weh der Pfeil flog seine Bahn
Hat des Lammes Herz durchstochen
Drohend sah der Hirt mich an.


Bin ich das schön Dännerl im Thal,
Eß Zucker;
Da kommen die Schubladenbuben all,
Wollen kucken:
Geht, laßts euch vergehen,
Ich laß euch nichts sehen: Ich bin usw.


Éprise des climats, des courants et des zones,
Chère, j’ai vu la Chine avec ses faces jaunes…


Kukačka kukala o páté
ze starých dřevěných hodin,
jak je tak někdy vídáte
u našich chudobných rodin.


někdy rád bys prozpěvoval,
jako kdybys děcko choval,
písničku jen stříbrnou.
samá slova tence znící,
pavučinu zpívající,
říčku křehce zpěvavou.


„Máti, s Bohem – srdce káže,
děvu svou bych spěchal bránit,
za vás modliti se budu,
vás tu bude nebe chránit.“


Proč se každé oko slzou chvěje,
Proč lid zírá v nebes modřiny?
Proč se v každé srdce žalost leje,
Šomolanské lkají krajiny?
Snad duch s hory šumné blahočinný
V bouři jede lidské trestat viny?


Proč pak deset prstů máme?
Jak to asi vymotáme?
Je to dárek pro krásenky
Na prsténky?
By si na prstéčkách spočítaly,
Zdali by se brzo vdaly?
No, no, lásko, dobrou noc!
Deset prstů na prsténky
To je málo pro krásenky;
Deset prstů k počítání,
Kdy bude čas ku vdávání –
Deset? zas je trochu moc.
Bychom skrz ně mohli hledět,
Když chtíc nechcem něco vědět?
K čemu dlouho študovat,
Nač bychme jich deset měli?
Proto – bychme nemuseli
Jenom za pět kupovat.


gente di ferro e di valore armata:
sí come in Campidoglio al tempo antico
talora o per via Sacra e per via Lata


Esznek szegín ifjak fagyos étkeket,
Rejá innyok adnak büdös lőréket,
Szolgáló lejányoknak sován étkeket,
Rejá innyok adnak boros vizeket.


Kdy zaplesá již česká říš?
Kdy královský náš hrad?
Rci, vidí spěchat doposud
své hříchy odevšad?


Herencia que a fuego y hierro
Mal logró cuatro parientes,
Halló al quinto con los dientes
Peinando la calva a un puerro;
Heredó por dicha o yerro,
Y a su gula no perdona;
Pavillos nuevos capona,
Mientras francolines ceba,
Y al fin en su mesa Eva
Siempre está tentando a Adán.
Los dineros del Sacristán
Cantando se vienen y cantando se van.


Du Türcke, du Heyde, bedenckst du dich nicht,
Du Unmensch, hast du kein Gewissen?
Des Himmels Gerechtigkeit eyffert und spricht:
Verflucht sey! der sich so beflissen,
Daß er den Nechsten der ihn liebt,
Mit tausend betrüglichen Händeln betrübt.


骀荡春风散百城
钓鳌江上棹歌声
官军不遣征徭少
烧尽柴炉说太平


На добродетели вознесся Геркулесъ,
До жительства Боговъ и до краевъ небесГероя все сего, тамъ Боги прославляютъ,
И со пришествіемъ на небо поздравляютВсе радуются: онъ Боговъ благодаритъ;
Со Плутусомъ однимъ герой не говоритъ,
Не делаетъ ему ни малаго приветства:
За то, что портитъ онъ, людей отъ сама детств


谯鼓冬冬入四更
行行三五入西城
隔壕喝问无人应
怕恐人来捉眼生


Wer kann dich halten, Gott? Denn du bist dein,
von keines Eigentümers Hand gestört,
so wie der noch nicht ausgereifte Wein,
der immer süßer wird, sich selbst gehört.


Nun jauchze, mein Östreich!
Dein Adler jauchzt auch;
Ihn grüßet sein Bruder
Aus Flammen und Rauch,
Der russische Phönix
Verjüngt in dem Brand
Der heiligen Moskau,
Reicht stark ihm die Hand.


Mně na mysli teď často vroucně tanou
vše drahá tvoje slova, rady, proseb vzdech,
a zlatých snů mých pestrobarvých na křídlech
tu v tiché noci hvězdou s nebe kanou,
tu hledí na mne tváří uplakanou,
neb růží cudně rdí se dívčích na ňadrech.


Drunten blüht es ohne Schnee,
Drunten thut kein Frost mir weh,
Wehn die Lüfte linder,
Blühn mir Weib und Kinder!


To řek, a tisýc dal své matce hubiček,
A hladě její tvář, ssal nektar ružiček,
Jenž na oblíčeji vždy jejím zkvetaly,
Tak že y Grácye f) to vidouc plesaly.


Der erste Kuß gieng auf die Hand,
Ein zweyter auf die Wangen,
Der dritte blieb voll Minnebrand
Auf ihren Lippen hangen;
Wohin der vierte sich verlor,
Weiß niemand, weil sie Cypripor
Mit Myrthenzweigen deckte.


Fernehin des Orients
Thore sieht er aufgeschlossen
Und den ersten Erdenlenz
Ueber Eden ausgegossen,
Sieht von Indiens Kaukasus
Hoch aufglühn die Gletscherzinnen
Und den Paradiesesfluß
Vierfach durch die Länder rinnen;


Hall, der durch die Täler ruft;
Stürme, so uns Nichts sein deuchten;
Pfeile, die den Zweck erreichten;
Eis in einer warmen Gruft;


Dramatiker, Sophistiker,
Ästhetiker, Politiker,
Nur der Historie weicht er aus
Und fühlt nur im Fremden sich zu Haus.


Passo non ha né trotto e via men corre;
di quel poco che vede ha gran paura,
inciampa spesso sanza aver mesura,
ogni sasso, con bocca ei vol ricôrre.


银汉斜倾玉漏残
钗虫熠熠照清寒
最怜今夜下弦月
一半娑婆树不完


Und die Salve kracht', und der Sturm ward heiß,
Und Dampf lag über den Wällen,
Und als der Fähndrich zu Boden sank,
Da faßte die Fahne Schön Ellen.


Ó slovo nehodné tak krásných úst!
Já myslil, že jste proto přišla sem,
že činu svého litovala jste,
já bláhový juž doufat začínal,
že hrdé vaše srdce pohnuto,
že oči vaše snad se naplní
tím snivým leskem, slzou třpytivou,
jak tenkrát v lese sladce šumícím,
vás ale, vidím, přived’ bídný zisk!
Mráz jímá duši mou a němota
zas těžce na mne padá železná.


I kdoby mně tedy radost vrátil,
Co mne v světě živa ukojí?
Vy jen loď, trůn, já sem srdce ztratil.


Znáš mého černého psa?
Miluje drobty
a miluje kosti.
Dobře ho živím
a stále má hlad.


Mit einem luftgewobnen Kleid
Umschleiert dich Vergangenheit
Und statt des Lebens geht der Traum
Auf deines Pfades engem Raum.


Da mich nun Gottes Huld mit Hülf und Gnad bedacht;
So wird der Feinde Schwarm zu Schand und Spott gemacht;
Er zittert und erschrickt, und muß zurücke kehren.
So siege ich durch Gott,
Und mache sie zu Spott.
Davor will ich den Herrn mit Mund und Seele ehren.


Hierüber ganz bestürtzt, erfüllt mit banger Scham,
Von Schwermuth gantz verwirrt, gedrückt durch Angst und Gram,
Geblendet durch den Strahl von Gottes Majestät,
Vernichtigt durch Sein ALL, das alles übergeht,
Verzweifelt' ich aus Furcht, die dieß mein Nichts mir machte,
Indem es mich auf die Gedancken brachte:
Ich hätte mich gar sehr im Gottes-Dienst geirrt,
Wenn ich des Schöpfers Werck bewundert und besungen;
Wie viele, hätt' auch mich ein Vorurtheil verwirrt,
Und zum phantastischen und sclav'schen Joch gezwungen.
Es wäre Gottes Lob, so ich zum Zwerck gesetzt,
Ein selbst-gemachter Dienst, und nichts von Gott geschätzt;
Mein Dencken wär' unsonst, mein Loben gantz vergebens,
Mein Rühmen Aberglaub' und Thorheit; folglich sey
Das allerbeste Thun des allerbesten Lebens
Der Menschen Dunst und nichts, die Andacht Schwärmerey,
Die Frömmigkeit ein Tand, und alles gleiche viel.


Die Erde scheint dir breit, ein Klümplein groß, mein Christ,
Ein Maulwurfshauf ein Berg, weil du ein Ameis bist.


Зорко глядит Световит,
Из Арконы взирает он вдаль,
В драгоценных камня Чаровническим светом горит
Изумруд, хризолит, и карбункул, и горный хрусталНа четыре конца мировых
Зеленей, жизнь людей,
Хризолитной мечтой во влюблениях искрись людских,
И рубиновым, алым, червленым огнем, разгорайся, любись,
Золотись,
А печалиться станешь, так пусть и печаль,
В глуби вольной твоей,
В глубине, загадавших о многом, Славянских очей,
Будет светлой, как горный хрустал


„Filomeno!“ – sklenář hořekoval.
„Ó kdybys ty, Filomeno, znala,
jak jsem toužil, jak bych si tě choval!
Žíti můžem ještě léta mnohá,
budem oba za to prosit Boha –
a ty bys mne mohla opustiti?
O já nechci ještě z toho světa!
Hleď, jak krásný je, jak vše se třpytí.
Ne, ne! Nechci, za dlouhá ni léta.
Lépe na zemi než v černé zemi.
kam nevnikne slunce. Úzko je mi!
Hle to nebe! Hle ty bujné stromy!“
Zahleděl se v ně, jak chtěl by s nimi
s mladistvými srůsti, zelenými,
chytit se jich, v zeleni se skrýti.


小策盘旋草舍东
东西拾穗走儿童
村家间有秋收处
愁语酣歌自不同


Wenn sich neue Liebe regt,
Pflegen sie es leicht zu wagen,
Was sie fühlend doch nicht sagen,
Wie das Herz sich auch bewegt.
Wenn es noch so leise schlägt,
Hört es doch die eine Sie,
Die ihm gern das ihre lieh';
Und so oder so geht's allen.
Wollt' ich durch den Scherz mißfallen,
Sagt' ich Wer und Wo und Wie.


I skláním hlavu plnou tíhy:
Proč nejsem jako dříve bláh?
když ke mně z nebes hvězdné knihy
sny vkrádaly se po špičkách?
Nebudu zpívat’,
do dětských očí chci se jen dívat’,
tam pro mne roste nový svět.


O waß für Ehr und Herligkeit
Wird Mir daselbst gegeben!
Wie lieblich werd Ich nach der Zeit
Im Hause Gottes leben!
In welchem Glantz
Werd Ich doch gantz
Verkleidet ewig schweben!


pod okýnko za svou pannou.


Jdi, svět je před tebou – jej podmaň, dobuď směle,
neb hudba sylfa jest, má hvězdu slávy v čele
a v srdcích stále zní,
že hoch, jenž dívku svou si vede od koncertu
a tiskne její páž, jen usmívá se v žertu
a hřešit nemůže – jen sní...


Naqueles dias
Havia tanta energia dentro de mim e ao meu redor
Que podia usá-la e depois guardá-la, como as roupas
que alguém compra somente para uma viagem de ski
Mas que acaba usando todos os dias
Pois todos os dias são como uma viagem de ski –
Acho que eu era assim aos vinte e três ano
Ver aquelas seis jovens no barco – estava em uma viagem de ski
Elas disseram, Somos todas de Mineápoli Foi em EstocolmA mistura de um visual feminino americano com sueco-americano
[era uma viagem de ski
Embora eu não tivesse nenhum motivo específico naquela
[para colocar toda a minha energia naquilo
Ainda assim ela estava ali, eu a tinha, era como
[um gigante que detém a hegemonia de seus nervos
No caso de precisar, ou como um pescador tem todas
[as suas varas e anzóis e iscas, e um acadêmico todos os seus livros
Ou como um aquecedor de água com seu gás
Sendo ele usado ou não, eu tinha toda aquela energiÉ sério, vocês são todas de Mineapolis? Eu disse, quase
[explodindo com a pressãSim, uma delas, a segunda mais bonita, responde Estamos
[aqui para passar alguns dia
Durante oito ou dez anos eu pensei nesse momento
de tempos em tempo Me pareceu que eu deveria ter
[feito algo naquela época,
Ter usado toda aquela energi Fazer amor é uma maneira de usá-la
[e escrever é outrTalvez ambas sejam superestimadas, pois a relação é muito clarMas provavelmente este é o destino humano e não vou contra ele aquÀs vezes as pessoas existem e a energia não, às vezes a energia existe
[mas as pessoas nãQuando os deuses concedem os dois, um homem não pode reclama
(tradução de Marília Garcia)


Alas! what bitter toil an' straining —
But truce with peevish, poor complaining!
Is Fortune's fickle Luna waning?
E'en let her gang!
Beneath what light she has remaining,
Let's sing our Sang.


Sen bláhový, proč v duši mojí kvetl!
Jediný vítr všecko štěstí smetl.


Giorgio, se amore altro non è che fede,
Accesa in speme d'un desir perfetto,
Crescer dee tanto l'amoroso affetto
Quanto l'un degli amanti all'altro crede.


Přec, chráme svatý! v beznadějnou dumu
neklesám nikdy, ale v nebe tuch,
že od věků kol popelnic těch, rumů
praotců krouží velký, strážný duch.


Wer wohnt doch wohl in jenen grünen Hecken,
So sann sie oft und wiegte sanft ihr Haupt;
Ich such' umsonst im Haus' ihn zu entdecken,
Weil gar zu dicht der Wein die Thür umlaubt.
Er wird sich doch nicht gar aus Furcht verstecken,
Weil er vielleicht sich arm, sich häßlich glaubt?
Ich bin gewiß, es kann so süßes Singen
Aus holdem Mund, aus reicher Brust nur klingen.


Dal raggio rotto tra i ferri il misero
dannato declinava gli occhi,
e te, lavoro solo suo libero,
si rivedeva sui ginocchi;


Od moře, kde život zimou škvíří,
Až tam do těch blahých do stanů,
V nichžto člověk pro svou obranu
Stínu hledá před horoucnou žíří;


V tvůj kámen místo chvály činů tvých,
jež není víc než hrobní věnec shnilý,
a místo sladkých veršů pochlebných
jen slovo jediné, jen „Ojczyzna!“ ti vryli.


V křoví vedle cesty četa sýkor piští,
zajíc schoulen sedí v starém oraništi,
na nohy se zvedá, neví sobě rady,
jak by starý košťál odnes ze zahrady.


Es war kein Traum die blut'ge Schlacht,
Es war kein Traum der Hohen Wiederkehr als Friedenszeichen,
Es war kein Traum, der schwarze Trauerzug;
Die Wahrheit läßt uns keinen Schlaf,
Wir schwanken all' im ungewissen Leben.
Vor wenig Monden kam Sie segnend
In jenem hochgeschmückten Wagen,
Den Sie von ihrem Volke gnädig angenommen,
Der heute ihrer Leiche leer gefolgt.
Der Schmerz riß mich bei diesem Anblick nieder.
Ich höre noch der Glocke Ton,
Der durch die Abendröthe traurig Sie begrüßte.
Sie hörte nicht den lauten Klang,
Sie hörte nicht der Sänger klagend Lied,
Sie hörte nicht den dumpfen Trauermarsch der Krieger,
Sie lag vom engen Sarg umschlossen.
Es glänzte über Ihr der Linden grünes Laub,
Sie sah es nicht.
Ein schwarzer Teppich hatte Sie mit Nacht bedeckt,
Sie sah uns nicht.
Auch uns hat jetzt die schwarze Nacht umschlossen;
Wir wandeln schlaflos durch die dunklen Straßen.
Ach alles ist vorüber!
Wie furchtbar ist die Stille!
Ich hör' mein Herz,
Das heftig leidend schlägt;
Ach hörte Sie uns noch,
Sie würde milden Trost vom Himmel strahlen!


Mért sírsz olyan nagyon halkan fiam?
Jobb lenne nékem, bár kiáltanál,
de oly szelíden pillantasz reám,
mintegy kérdezve: ezt adod nekem?
Ezt a nyilallást, ezt az émelyítő,
forró zavart, ezt a balog rebengést
a láz piros párnáin, én szülőm,
ezt a fanyar és fekete gyümölcsöt,
melyet a többiek úgy hívnak, élet?
Még csak nem is vádaskodol velem,
és félrefordulsz, mint aki csalódott,
vén bölcsességgel, látva, hogy magad vagy,
mint az apád, aki nem óriás,
és nem segíthet ő se már terajtad.
Mert csak hazudtunk, hogy veled megyünk,
de egy tapodtat sem tehet a lábunk,
az úton, ahol most te tébolyogsz.
Tudván-tudod ezt. Látom arcodon.
Vigasztalásom eltolod fanyalgón,
s társalkodol a láthatatlan Úrral,
ki mint egyenlő néz szemedbe most,
mint egy emberre, mint akárki másra.


In vano in van pietade
Tu cercherai: chè l'alma
In lui depressa cade
Con la troncata salma;
Ed impeto non trova
Che a virtude la mova.


Do thou the Spightful  then Destroy,
That would my Young  Annoy.
Not for the  would I exchange my
While my  and I am
And till the  of that Eternal
Whose  shall chase the  away;
Turn, my  turn again; and thy
Dear sight shall make the lazy Moments fly.


Dím na to skromně: Raděj v pekle býti,
než miláčka, můj otče, opustiti.


Mir, so gering ich bin,
Ists auch darum zu thun,
Daß Jesu Christi Sinn
Mög' in den Seelen ruh'n,
Und, ob alles Fleisch betröge,
Gott für wahrhaft gelten möge.


解鞍山下卧黄云
两翼从容百骑分
射杀匈奴白马将
生擒不少射雕群


ch'el non èe cavalier nì sottomesso
al privilegio et inmunitate
che gli dona la leççe plu fïatte.


Den Seegen, der auf dich vom Himmel abgethaut,
Hat manch verwaistes Kind, manch Lazarus genoßen;
Durch Wohlthat hastu dir ein Denkmahl aufgebaut,
Wenn über Zion sich dein Liebesstrom ergoßen.
Da manchen Gold und Geld wie ein erhiztes Bley
Den Strauß zur Erden zieht, so kontestu bezeigen,
Daß Reichthum oftermahls der Frommen Leiter sey,
Durch deren Hülfe sie bis an den Himmel steigen.


Hohe Berge trifft der Blitz,
Starcke Schlößer das Geschütz
Und der Sturm die Eichen,
Kleine Püscher, flaches Feld
Und was sich in Thälern hält,
Kan dem Unfall weichen.
Was sich steiffet, bricht entzwey,
Was sich beuget, bleibet frey.


Ja, ich wähne die hohe Gestalt
Dort oben bei den alten Zinnen zu schauen,
Mir ist, ich seh die Heldenschule,
Die ihn kräftig, trotzig, muthwillig umringt,
Ihn Bruder, Vater, Lehrer, Fürst und Musterbild begrüßt.


O mia disgrazia, o mio crudel destino,
O stelle congiurate a stratiarme,
Non debbo dunque aver mai ora allegra?


alborotóse la plaza,
desnudó el moro un estoque,
y por mitad de la gente
hacia Sidonia volvióse.


So bald sie aber anderwerts
Die heissen Strahlen lencket,
Und an ein unbekanntes Hertz
Die Lust-Begierden hencket,
So kömmt sie in ein fremdes Land
Und setzt den Grundstein auff den Sand


Vevé magát Daczó Tamás az vízre,
Onnat adá ő magát kegyelömre.
Az vitéz Kis András juta az helre,
Hol megeskött vala, kapu közt, nagy hitire,


Ty’s srdcem naší drahé otčiny,
Tebou se proudí jasná její krev;
Ty’s duchem drahé duše matčiny,
Ty života jejího jarý zjev.
Až ty budeš jednou se ve hrob klást –
pak zemře jistě též i drahá vlast;
ó zlatá Praho má!


Ruhlos und tödlich ist die falsche Gabe:
Des Großen Wink im tiefsten Marke spüren,
Gedanken rastlos – ohne Kraft zum Werke.


疏帘拂拂飏南薰
睡起茶舂隔岸闻
蚕老已收松上雪
麦黄初涨陇头云


Signo de libertad, inmortal roble,
a cuya sombra, entre infanzones fieros,
reyes juraban populares fueros
a esta tierra apartada, franca y noble


Bělovlasý stařec klidně seděl,
slepě kolem sebe ve tmu hleděl:
„A co Vy pak, páni mudrcové?
Vám jak uplynuly ty tři roky?
Pijete-li věd svých valné toky?
Soustavy snad máte denně nové?“


Grimmig neigt der graue Fechter
Sich zum Ohr des Gottes hin,
Mit unseligem Gelächter
Rührt er an der Schulter ihn:
»Gast des Himmels, warum sinken
Haupt und Schulter dir zur Linken? 1
Lastet dir der Erde Raub?
Mit den Göttern willst du zechen?
Spotten hör ich dein Gebrechen:
Alexander, du bist Staub!«


	festa di lui fra noi fatta ne sia:
vive, vivendo visse, e vertù colse:
pochi ne son, che faccian tal giornata.


Längst glomm ihr Zunder, mählig emporgefacht
Flammt Gluthenlohe, tanzet auf Trümmerschutt,
Im Saturnalgelage, trotzend
Heiligen Maalen, die freche Rotte!


Se 'l desir, che con l'ali de la spene
mi riconduce a contemplar l'obbietto
che 'nvidia e gelosia m'ave interdetto
per raddopiarmi al cor l'antiche pene,


Erschrik, ô sichre Seele,
Diß ist der letste Tag.
Dein Leib komt auß der Höhle,
Darin Er schlaffend lag:
Da must du stehn entkleidet
Und hören an mit scheü,
Wie Christus selber scheidet
Den Weitzen von der Spreü.


Ob sie, sag ich: Gedancken, und Gedancken,
Die recht Fürstlich sind, die niemals nicht wancken,
Ausser dienstbaren Mund und Hertzen führen,
Und die Adern vom Deutsche Blute rühren,
Drinnen Geister der edlen Freyheit wallen,
Doch sol ihnen dis Buch, hoff ich, gefallen.


Verá también al vivo la pintura
de aquella memorable y gran victoria
que dio a Cortés y a España tanta gloria,
y al mejicano, muerte y sepultura.


Ein Amt, wobey die Welt mich ehrt,
Das mich bequem und reichlich nährt,
Darwider werd ich mich nicht sträuben:
Doch soll ichs durch Laqueyn erflehn,
Mich krank in Antichambern stehn?
Das laß ich wohl bleiben.


Hör', Deutschland, höre deine Barden:
Dir blüht manch lustig Waldrevier –
Erbaue selbst die Segler dir,
Der Freiheit beste Garden,
Mit eignen Flaggen, eigenen Kokarden;
Bleib nicht der Sklave jenes Leoparden
Und seiner schnöden Gier!


A zde tak svato – –, že jsem bál se zeptat,
proč s duše padá zázračně tak tíseň – – –
A myslím, že mi stěny chtěly šeptat
dojemně smutnou norskou lásky píseň – – –


Pero él responde: «Fugitivo mío,
que burlaste mis brazos, hoy aguardo
de nuevo echar prisión a tu albedrío».
Yo triste, que por ella muero y ardo,
la red quise romper, ¡qué desvarío!,
pues más me enredo mientras más me guardo.


Manche stunden JESV wunden
Ich mir setz ob augen mein.
Thu mich wenden zu den händen
Zu der seit- vnd füssen sein.
O du bester/ Creutz baläster!
Ich dan ruff in aller eyl.
O zur stunde mich verwunde/
Schieß herab die nägel-keyl.


A na to šel jsem hledat do dějin
jas, světlo, hrůzy, muka, lže a stín,
hádanku lidstva, smysl hříchů, cností –
a šel jak cynik z této ohavnosti...


Doch wann sie jungen Leuten
In ihren Circkel schreiten,
Und anders als sie sollen
Der Lust gebrauchen wollen.


Du Lustplatz der Natur, von dem als einer Zinnen
sie hier die Dryaden sieht bei den Faunen gehn,
da die gerühmte Stadt in güldnen Spitzen stehn,
dort ein durchfloßnes Feld mit vielen süßen Brünnen;


Ihr hochwohlweisen Herrn Philantropins,
Auf Knien bitt ich, hört die Thränen Aretins;
Die Proben eurer Lieb auf meinem Rücken,
Verzeiht, sie können nicht mein Naturell ersticken.
Ich bitte um ein Wort und sag ich mehr,
So lächelt eine Welt von Prügeln auf mich her.
Bei dem was ihr verspracht aus unserm Volk zu machen,
Fieng mir das Herz im Leibe an zu lachen,
Der Othem stund mir still, das Wasser lief
Mir aus dem Maule Ellentief;
Doch als ich so dem Ding ein wenig nachgedacht,
Da ward, verzeih mirs Gott, das Herz mir schwer gemacht:
Das werden Köpfe nur ihr lieben Herrn! auf Erden
Ach lauter Dratmaschienen werden!
Das reitet, ficht und tanzt nach euren Winken,
Darf weder essen, weder trinken
Noch schlafen, noch verdaun, als zur gesetzten Zeit
Und kackt sogar mit Sittsamkeit.
Ihr Heilande der Welt habts nie erfahren,
Daß grosse Tugenden nie ohne Laster waren,
Daß äußerlich Gepräg nur schöngeschminkter Mist,
Daß Schlaffigkeit das größte Laster ist.
Daß unsrer innrer Trieb das Beste aus uns machet
Und eurer siechen Kunst der Gott im Menschen lachet.
Das gäbe Puppchen nur nach eurem Bild geschnitzt,
Mit schönfrisirtem Haar, wo nichts darunter sitzt,
Mit nimmer ruhigen, verwünschten Plappermühlen
Die noch für Gott, noch Welt, noch für sich selber fühlen.
Lehrt ihnen was dafür und dann schickt sie nach Haus,
So werde was da will, nur nicht ein Affe draus.


Csendes hajléka árnyékos körében
Elandalog, mint élte reggelén;
Szebb lét reménye hitté vál szivében,
Győz a mulandóság vad éjjelén,
És megnyugodva sorsa végzetében
Elalszik békén a szerelm ölén,
Kidől; s más vándor lép üres nyomára,
S az esti szellő játszva leng porára.


es ist ein Lichtrad! halt! nach, eh's zerbricht!
Ich fass'es, stürze – wach'ich? – meine matten
Finger umklammern es – – Nein – nicht:


Aquí enterraron de balde,
Por no hallarle una peseta...
No sigas: era poeta.


看山随意出城东
归路行吟思不穷
微月满桥烟浸水
朔风吹起暮天鸿


„No csak hitvány egy élet
Az a komédia!”
Fülemnek ily dicsérést
Kellett hallgatnia.


Du möchtest auf den Flügelschuhn
tiefinnerlichster Freiheit fliehn,
doch ihn
verdrießt so bitterlich
kein ander unabhängig Tun.


Pod mezí bodláčí skrčené, slezský to lid,
kdo přešel kolem, jej hůlečkou šlehne.
Z kalichu hořkosti dávno už zvykli jsme pít,
den ze dne hořčí že? Nikým to nehne...


Mais l'ingrat dévoré d'envie,
Trompette de la calomnie,
Qui cherche à flétrir mon honneur,
Voilà le ravisseur coupable,
Voilà le larcin détestable
Dont je dois punir la noirceur.


Dein Schreiten bebt
In Schauen stirbt der Blick
Der Wind
Spielt
Blasse Bänder.
Du
Wendest
Fort!
Den Raum umwirbt die Zeit!


non stagno o loco ch'aggia l'onde tarde,
non el velato mar nostro adriano,
non quel che fo ad Ulixe poco amico;


Truena su voz del uno al otro océano
y libertad en manantial fecundo
brotó la tierra que secó iracundo
el hado injusto del valiente hispano


So deilt hei sin Hus un sin Hof un sin Feld
Tau gliken Deil vör sin Döchter.
»Ok kriggt nu en jeder von jug glikes Geld
Un de Hälft' von den Goren«, so seggt er.


官事无穷类海潮
寸肠忍使自煎炮
橐驼种树安心法
且并闲功子细抄


Dich, o ländlicher Jüngling, der mit roher
Kunst dem Grabe der Braut dies Mal gebildet,
Deckt ein Hügel zur Seite, von Zypressen
Düster beschattet.


Como una explosión de partículas amantes en el Cosmos,
mi Amor, se abre a vosotros.
La caricia recorre mis neuronas, las estimula, las doma.
El aleteo de vuestra sonrisa en mi pecho
cala en un suspiro, se expande, se contrae
vuela a su destino renovado y sincero.
Recorro con mis dedos vuestros anhelos
y al instante siento calor interno,
que impregna de esperanza la aurora de mis deseos.
Dais júbilo a mis días y mis noches,
allanáis las escarpadas cumbres,
las convertís en flores prendidas en mi mano.
No existe refugio donde ocultar este amor tan grande.
Sin prisiones, sin lazos, sin castillos de arena.
Vive libre, nació libre y vuela alto.
Como la mariposa, en el jardín dorado,
pintáis de mil colores, los prados de mi conciencia.
Hijos: Sois mi Luz, mi Amor, mi Fuerza.


Noc. Ticho. Za řekou tak tiše jen
kdos píseň tklivou nocí ještě zpívá
a k horám za řekou zří opuštěn.


Nur den Reichen kommt es zu:
Voller Magen, weiche Ruh;
Eure Mädchen sind uns recht,
Wir sind Herr, und ihr seid Knecht!
Laßt sie sterben, laßt sie hungern,
Nackend auf der Straße lungern,
Werden toll sie dann aus Not –
Schlagt sie tot!


Deinen Sohn, den Spötter schmähen,
Hab' ich oft, wie sie, geschmäht;
Nie zum Kreuz hinaufgesehen,
Dran er auch für mich gefleht:
»Vater, schone des Verirrten!
Den des Fleisches Lüste wirrten!
Schone sein, sieh an mein Blut!
Ach, er weiß nicht, was er thut.«


ten dvojklanný byl jak meč Archanděla,
jímž druhdy zdeptal v prach odvěkou zlobu,
ten hvězdy tvar měl a v něm láska celá
se chvěla silou drtící krov hrobů.


Mir aber blüht die Lust der Jugend nie,
auf meinen Feldern reifen keine Früchte, –
was meine Hand berührt, wird Poesie.


Poznáš z této neozdobné zkazky,
již Ti dávám rukou Jezulátka,
dálná že mi byla cesta lásky,
ale cesta štěstím jenom krátká.


»Euer Wissen ist nur Dunst,
Und so lernt von mir, dem Alten:
Ich allein versteh' die Kunst,
Blätter ohne Stiel zu halten .«


Sempre que fito o mar
tenho a ilusão de achar-me diante
de um silêncio amplo, ondulante,
de um silêncio profundo,
onde vozes lutassem por gritar,
por lhe fugirem do invisível fund
Diante do mar eu fico triste,
nessa mudez de quem assiste
reproduções do próprio dissabor;
diante do mar eu sou um mar,
a outro de apor
e a se indetermina
O mar é sempre monotonia,
na calmaria
ou na tempestad
Fujo de ti, ó mar que estrondas!
porque a tristeza que me invade
tem a continuidade
das tuas onda
Mas te amo, ó mar, porque minha alma e a tua
são bem iguais: ambas profundamente
sensíveis, e amplas, e espelhantes;
nelas o ambiente
atua
apenas superficialment
Calma de cismas, de êxtases, de sonhos,
desesperos medonhos,
ânsias de azul, de altura
- Longos ou rápidos instantes
em que me transfiguro, em que te transfigura
Nos nossos sentimentos sem represa,
nas nossas almas, quanta afinidade!
- Tu sentindo por toda a natureza!
- Eu sentindo por toda a humanidade!


V ní dýchám, pouze my jsme spolu sami,
ji poskvrnil by, kdo by vstoupil třetí;
jí pouze možno jest mi ozdravěti,
krok dál, svět číhá s novou hadů změtí.


Dal suo scudier l'elmo allacciar si fece;
che del resto de l'arme era guernita.
Senza osbergo io non trovo che mai diece
volte fosse veduta alla sua vita,
dal giorno ch'a portarlo assuefece
la sua persona, oltre ogni fede ardita.
Con l'elmo in capo andò dove fra i primi
Brunel sedea negli argini sublimi.


Ognun como io d'amor suspira e geme:
non scio se è la stagione, o s'io son solo
che sia conducto a queste pene extreme;


jej souditi se jali pro povstání
a odsoudili s hejnem bídných sluhů:
že měl se držeť robského jen pluhu,
jenž panskou roli rozmetá a vláčí –
a pak byl Šimon mrskán karabáči.
Jak bylo ti tam hrubé na lavici –
ba hůř než kdybys v mladém zánětu
byl kázal lidu řečí lahodící,
že svadlá větev schopna rozkvětu,
že lidu trápení a jeho mdloby
zas vzkřísí ještě lepší v Čechách doby,
že přijdou jistě, musí přijíti
a na Čechy že slunce vysvítí!


Kunnstu denn nicht dißmahl ruhn/
daß du uns zerreist die Karten?
hastu weiter nichts zu tuhn/
nicht der Spindel abzuwarten?
Flikk den alten Belz vielmehr
und bestell das Todten-Hemde.
Was verbeutstu/ daß wol ehr
dir nicht ist gewesen fremde.


So möcht' ich fast mich selber preisen,
Daß ich das Weib verletzt in dir,
Da mit so herrlichem Erweisen
Die Dichterin sich rächt an mir.


Na svém křesle hnul se kníže,
ucho svoje clonil dlaní,
aby slovo neušlo mu. –
S hrdou Gure povstal skrání.


Jest po večeři. – Dýmku zapálím,
otevru knihu. – Namodralý dým
v lehounkých pruzích kolem lampy pluje.
Nad školní prací Lidka podřimuje, –
tetička plete, – dráty zlehka chřestí,
na stole syčí samovar a bublá.
Klid a mír kolem. – Ejhle moje štěstí! –
Na starou tetu maně pohled’ jsem.
Tvář její vlídná, vrásčitá a zhublá
se jasní jakýms tajným úsměvem
a ret se chvěje. Tuším, co to značí:
cos vypravovat patrně se chystá. –
A více k sobě nežli k posluchači
povzdechla teta. „Jest to pravda jistá!“ –
Já ani slova, – nezmate se však
a dodá sama: „Ba že tomu tak!
K nám s Lidkou radosť věru přiletěla,
dvůr smíchem zní i zahrádečka celá.
Veselo u nás a já za to mám,
že lapili jsme s Lidkou svého šotka.
(Ó málokoho také štěstí potká.)
Ať jakoukoliv práci počínám,
jak sama chci jen, všechno se mi daří.
Ať v kuchyni se peče nebo vaří,
nic nevykypí, nic se nepřipálí, –
chléb kyne pěkně, – ale nač té chvály!
Sám vědět musíš! – – Chtěla jsem se ptáti;
co k obědu mám zítra, hošku, dáti? – –
Dnes kuřátka mně líhnout počala se, –
vím, nejraděj že s paprikou je jídáš, –
však vykrmím je, lepších neuhlídáš! – –
O tvojí matce zdálo se mi zase!
Oh, kterak ona vařit umívala
a ryzce, hříbky nakládati znala! –
Kéž jenom sen můj nevěstí nic zlého! –
Já v zahrádce ji chodit viděla,
jak chodívala za života svého, –
vždy na zahrádce ráda prodlela. –
Tak živě všechno spatřila jsem věru,
že ráno schválně šla jsem do zahrady
a její stopy hledala tu všady. –
A když se zvolna kolem plotu beru,
hle, paní z Trnků přes plot přeskočila.
Nu znáš ji, hochu, vždy jest roztomilá,
ne domýšlivá, ani pyšná tak,
jak bývávají ženy úřadníků.
Hned přívalem mne zahrnula díků,
jichž nemohla jsem nijak přijmout však,
neb čím mně vlastně ona dlužna byla?
že starý předpis jsem jí zapůjčila,
jak zavařovat nejlíp brusinky.
Tak okamžik jsme stály kratinký, –
já bránila se marně její chvále, –
až do domu jsem pozvala ji dále.
(Tys, milý hochu, právě odcházel,
bys do školy sám Lidku provázel.)
Jak zvědavou však jest ta zlatá paní!
jak dítě pouhé postát nedovedla,
že beze smíchu nehlédla jsem na ni.
Hned na pohovku rozpustile sedla,
by okusila, jak jsou péra pružná,
hned u oken zas zkoumá záslony,
(prý krásnější má, – je však za ně dlužna, –)
tu mému vkusu činí poklony
a jinde s tváří nevinnou a svatou
zas poznámkou mne bodne jedovatou. –
Však podivením zarděla se celá,
když pokoj tvůj jsem před ní otevřela.
„Můj Bože!“ řekla, – spráskla ruce svoje,
„kdo tento nešvár nosí do pokoje?“
A na tvé sbírky s hrůzou ukázala.
„To kamení a střepy bezcenné!
vše na smetiště vynésti bych dala!
grošíčky staré! kroužky zelené
a hrozné kosti, – bídné hamparátí, –
s tím ani děti nesměly by hráti! – –
Co divných knížek pán váš tady má!
vždyť moh’ by mít sklad kněhkupecký celý!
jej tedy čtení mnoho zajímá?
jen lipskou vazbu kdyby také měly!
A přečet’ všechny? jaké namahání!
Já u knihy však věru nemám stání! – –
Hezounký pokoj celkem by to byl,
jen třeba, by se jinak zařídil.
Na stěny kolem místo kreseb černých
dát: „Anděl strážce“ a „Modlitba v poli“,
či „Bodensee“ a „Večer v Neapoli“,
vše v barvách živých, ohnivých a věrných, –
u soudních mají tyto obrazy. –
Pak staré sbírky zničit bez okolků, –
když hlednu na ně, až mne zamrazí.
A místo Žižky tam na psacím stolku
dát sošky lepší, – pěknou dvojici:
„Hoch smějící se“ a „Hoch plačící!“ –
Ó kterak šťasten a jak spokojený
jsem vešel na to ve svůj pokojík.
Vše nezměněno, – klidno. – Bohu dík!
Zde nesmí nikdy řádit rozmar ženy!


y que sus cabellos de oro
se verán presto de nieve,
y con más contento y gusto
goce las horas que duerme—».


Есть некий час, в ночи, всемирного молчанья,
И в оный час явлений и чудес
Живая колесница мирозданья
Открыто катится в святилище небес!
Тогда густеет ночь, как хаос на водах,
Беспамятство, как Атлас, давит сушу;
Лишь Музы девственную душу
В пророческих тревожат Боги снах!


O schönes Beispiel gleicher Triebe!
O wahres Muster heut'ger Liebe!


Blumen mag ich zwar auch bieten,
Aber frostig, steif und kalt,
Wie der Winter solche Blüthen
Höhnend uns ans Fenster malt.


Publicado no livro Antilogia (1979)
In: LEITE, Sebastião Ucho Obra em dobras, 1960/198 São Paulo: Duas Cidades, 198 (Claro enigma


Rolinhas-casimiras


Dal più fiorito e dal più lieto maggio
Fatto da vaghe donne e cavalieri,
Che ovunque van coi lor dolci pensieri
Fan primavera e più verde ogni faggio;


Protože se banánu chce,
na náves jsem přišla k vám,
u pohlavárova plotu
s touhou na tě čekávám.


Spinnete Köpfe, gescheit und begabt,
Weil ihr einen Pieps, einen Vogel habt,
Verlachen euch manche und meiden
Euch. Ich mag euch leiden.


Es sagen der Wanderer viele davon,
Und das Wild irrt in den Klüften,
Und die Horde schweifet über die Höhen,
In heiligem Schatten aber,
Am grünen Abhang wohnet
Der Hirt und schauet die Gipfel.
So


Né d' april tante frondi ha il bosco antico
d' Ida, dagli scrittor così lodato,
di quante virtù voi l' animo ornato,
invitto Prence, e poco è quel ch' io dico.


لَعَمرُكَ ما ميعادُ عَينِكِ وَالبُكا
بِلَيلاكِ إِلّا أَن تَهُبَّ جَنوبُ
يُعاشِرُني في الدارِ مَن لا أَوَدُّهُ
وَفي الرَحلِ مَهجورٌ إِلَيَّ حَبيبُ
إِذا هَبَّ عُلوِيُّ الرِياحِ وَجَدتُني
كَأَنّي لِعُلوِيِّ الرِياحِ نَسيبُ


عَلا حِسُّ النَواعيرِ
وَأَصواتُ الشَحاريرِ
وَقَد طابَ لَنا وَقتٌ
صَفا مِن غَيرِ تَكديرِ
فَقُم يا أَلفَ مَولايَ
أَدِرها غَيرَ مَأمورِ
وَخُذها كَالدَنانيرِ
عَلى رُغمِ الدَنانيرِ
أَدِرها مِن سَنى الصُبحِ
تَزِد نوراً عَلى نورِ
عُقاراً أَصبَحَت مِثلَ
هَباءٍ غَيرِ مَنثورِ
بَدَت أَحسَنَ مِن نارٍ
رَأَتها عَينُ مَقرورِ
نَزَلنا شاطِئَ النيلِ
عَلى بُسطِ الأَزاهيرِ
وَقَد أَضحى لَهُ بِالمَو
جِ وَجهٌ ذو أَساريرِ
تَسابَقنا إِلى اللَه
وِ وَوافَينا بِتَكبيرِ
وَفينا رَبُّ مِحرابٍ
وَفينا رَبُّ ماخورِ
وَمِن قَومٍ مَساتيرِ
وَمِن قَومٍ مَساخيرِ
وَمِن جَدٍّ وَمِن هَزَلٍ
وَمِن حَقٍّ وَمِن زورِ
فَطَوراً في المَقاصيرِ
وَطَوراً في الدَساكيرِ
وَرُهبانٌ كَما تَدري
مِنَ القِبطِ النَحاريرِ
وَفيهِم كُلُّ ذي حُسنٍ
مِنَ الإِحسانِ مَوفورِ
وَتالٍ لِلمَزاميرِ
بِصَوتٍ كَالمَزاميرِ
وَفي تِلكَ البَرانيسُ
بُدورٌ في الدَياجيرِ
وُجوهٌ كَالتَصاويرِ
تُصَلّي لِلتَصاويرِ
وَمِن تَحتِ الزَنانيرِ
خُصورٌ كَالزَنابيرِ
أَتَيناهُم فَما أَبقَوا
وَلا ضَنّوا بِمَدخورِ
لَقَد مَرَّ لَنا يَومٌ
مِنَ الغُرِّ المَشاهيرِ
عَلى ما خِلتُهُ مِن غَي
رِ ميعادٍ وَتَقريرِ
فَقُل ما شِئتَ مِن قَولٍ
وَقَدِّر كُلَّ تَقديرِ


Geister folgeten uns, Laurens verklärter Geist,
Hand in Hand mit Petrarch, lagerten sich mit uns
In die Kühle der Blumen,
Und begannen mit uns Gespräch.


Tam venku snad kdosi bloudil hladný,
snad zoufalý zrak k nebi přel.
Zde útulno je, jako v ráji
(snad tureckém), zde život vřel –


Sturm kam da jeden Nachmittag,
Selig ich auf dem Rücken lag,


Cuno steigt in die Arena.
Mensch, wie er, so kann es keena.
Cuno wird das Tau schon ziehn.
Er drehts Ding nicht –
's Dreht ihn.


一枕孤云分外清
堕驴归去有无情
岩中只可避丹诏
那得深岩避死生


Es fiel ein Blütenregen
herab auf Wald und Feld,
ein Netz von Sonnenstrahlen
umspinnt die grüne Welt;
das flammt und blüht und duftet
und höhnt den Glockenschlag,
als ging er nie zu Ende,
der süße, goldene Tag . . .


S ha nálad időz gondolatom,
teltnek, erősnek akarlak,
azt akarom, hogy vigyázz magadra,
táplálkozz, sétálj, aludj nagyokat, figyeld izmaidat,
egészséges, tiszta légy, vidám és bízakodó.


Blows not a flow'ret in th' enamel'd vale,
Shines not a pebble where the rivulet strays;
Sports not an insect on the spicy gale;
But claims their wonder and excites their praise.


فلكٌ يفيضُ من نافذة السديم
نصفُ عتمةٍ
نصفُ ضوءٍ غائبٍ
وجسدَه ينضحُ غباراً يغمر شجرة البي
فلكٌ أكثرَ علواً من الصدى
لا يسمع غير خطواته نحو علّة المعرفة
ولا يرى سوى معدن العل


Weiser als die Weisen mancher Schule
Lebte sie, in keinem weichen Stuhle,
Thätig froh des Alters manches Jahr;
Und wie einsam beßre Seelentrauern,
Mußt ich nur bey ihrem Blick bedauern,
Daß ich nicht Epaminondas war.


一变姓名离百越
越城犹在范家无
他人不见扁舟意
却笑轻生泛五湖


南楼风物怯新晴
管领心知独有君
从使市声鏖午枕
不妨清梦到行云


Sie hat die neue Welt der alten anvertraut.
Itzt soll die Mitternacht und was den Morgen schaut
durch ihrer Vorsicht Gunst in unsern Abend kommen


Tak jsme rostli, generace;
jak bič šlehal nás ten hlas,
bylo nám však při tom sladce,
Vlast jak laskala by nás:
„Pro mne, matku, moje děti!“
jak by brala do objetí! – –


Nechať tone vlastních písní v smutku
při odletu mladých duše vnad
a mráz slzy jeho mění v sutku,
přec z ní kmitá prosté krásy lad;
tajeným on v srdci nachem hoří,
jak hvězd odlesk v modré hloubce moří,
s blankytných jenž výší v hruď jim pad’.


Dejaisla excelso sustituto, en tanto
que vuestra alma gloriosa deja el suelo,
y llevaisla en el alma al cielo santo.


O Pane písně, velký Pane lásky,
já jsem jí vlíbal krásu tvého jména
a vášeň sloky tvé, když zrádně včera


Questa dei negri fabbri, che sotterra
batton l'incudi, opra crudel, da l'empio
avversario infernal fatta ad esempio
del folgore, che 'l ciel vibra e disserra,


Lieblich ist /
wer geniest
Hönig auf die Gallen:
wann man sicht
Sieges Liecht
auf das Stürmen strahlen.


»Herr Christ! ich beichte Rittertat,
Streit, Flammenschein und strömend Blut,
Doch nichts von Frevel und Verrat,
Denn Treu und Glauben hielt ich gut.«


Ta, které patří budoucnost.
Dnes tluku já na krásy nebe.
Chceš ptát se, kde jsou moje díla?
Ty nevíš, jak jsem dlouho snila,
ty nevíš, že já vstávám z hrobu,
že světlo teprv zřít se učím,
jak mladá snět že jarem pučím.
Ó těžko střásti takou mdlobu,
v niž osudu hrou vržena
jsem úpěla jak ztracena!


Der, der jetzt noch um mich klaget,
schmachtend den Frühling verseufzt,
o, des einsamen Jünglings –
er liebt dich ewig wie ich!


D'una vergine fragranza
di ventura età men vile
la ristora; e sia simile
a martirio il suo dolor.


Co to zvoní smutně, táhle?
Menhart z Hradce umřel náhle,
naposledy z těžka vzdech’
dobrý křesťan, špatný Čech.


Tra questi, oltre nel prato, vi si vede
Meleagro e Atalanta che ciascuno
segue un cinghial con solecito piede,


Tvůj sen jsem s tebou snil.
I dovol dnes, bych vzpomínaje mrtvých,
kameny tvoje vděčně políbil.


Hold knospt der Ruhm. Schon seh ich voll Entzücken
Den grünen Busch mit Blütenspur sich schmücken.
Mit rauhem Frost gefährdet' ihn der Neid,
Bös blies der Nordwind der Gehässigkeit.
Glückauf! Des Bäumchens Mark hat nicht gelitten ...
Fee Gloria kommt auf Maienhauch geritten.


Vzhůru Vyšehradem na koni se žene
pan Mikuláš z Husi z hádky rozkvašené.


gözgöze gelmekle sadbir saadet gibi hatırlıyo


Virgilio no los tiene tan medidos;
las musas hacen con la envidia espantos;
pues no hay picos de rosca en Todos Santos
como sus dedos blancos y bruñidos.


Поэт надутый Клит
Навеки закалялся со мною говоритО Клит возлюбленный! смягчися, умоляю:
Я без твоих стихов бессоницей страдаю!


Němy jsou zvony Velkého pátku,
mlčí truchlé zpěvy,
umlkly pašijí bolestné výtky,
tupý rachot dřeva – –


Bylo by lépe, kdybych hřešil?
Jak smutná světla v druhém břehu!
Bylo by lépe, kdybych hřešil
pro smutných očí smutnou něhu?


إنّي الشّجاعُ وقد جزِعتُ كما ترى
منّي الغَداةَ بمصرع ابن شجاعِ
ساقتْ مصيبتُهُ إلى بلابِلي
سَوْقاً وألقتني إلى أوجاعِ
فالماءُ من عينَيَّ يقرح ناظري
طوعَ النّوى والنّارُ في أضلاعي
ووددتُ لو تُغنِي الوِدادَةُ في الرّدى
أنّ التكذّبَ ما يقولُ النّاعي
ومن العجائب أنّني ضنّاً به
رَمّلتُهُ ورميتُهُ في قاعِ
ويسوءني أنّي أراهُ في الثّرى
يَبْلى وأمري فيه غيرُ مُطاعِ
بِيَفاعِ مشرفةٍ وهل يُغنِي الفتى
سُلِبَ الحياةَ مَقِيلُهُ بِيَفاعِ
في مُمرِعٍ خَضْلٍ وما أغنى اِمرءاً
في اللَّحْدِ عن خِصْبٍ وعن إمراعِ
أَعزِزْ عليَّ بِأَنْ توفّاكَ الرّدى
وأصمَّ سمعك عن مقالِ النّاعي
وَأَردتُ حِفظَك في الضّرِيح وإنّما
صيّرتُ شِلْوَكَ في يَدَيْ مِضْيَاعِ
خَرْقاءُ تَأكل لا لجوعٍ كلَّ مَن
يُهدي إليها الموتُ أكلَ جِياعِ
مَنْ لِي ترى مِن بعد فقدِك صاحبٌ
أُلقِي إليه متى أردتُ بَعاعي
ومَن المُطيلُ تمتُّعِي بغرائبٍ
مِنْ بَثِّهِ ومَن المقصِّرُ باعِي
وإذا دنا الأجل المقدَّرُ للفتى
لم أُنْجِهِ منه وضاع دِفاعي
وقواطعي وهي الحِداد كَلِيلَةٌ
عنهُ وَنَبْعي فيه مثلُ يَراعي
وأنا الطّويلُ يداً فإنْ مدّ الرّدى
نحوي يداً منه تَقَاصَرَ باعي
كم ذا تغالِطُنا الحياةُ وننثنِى
منها بخدعةِ مائِنٍ خَدّاعِ
أَينَ الّذين عَلَوْا على هامِ العُلا
وتبوّءُوا بالمجد خيرَ رباعِ
الباذلين لما حَوَتْهُ خِيامُهمْ
والواهبين لما يسوق الرّاعي
فَسَقَتْ ترابَك يا حُسينُ بواكِرٌ
ترمي الدّيارَ بعارِضٍ همّاعِ
وكأنّ لَمْعَ بروقِهِ هِنْدِيّةٌ
مسلولةٌ جُنْحَ الدُّجى لقِراعِ
وكأنّ زَمْجَرَةَ الرُّعودِ خلالَهُ
دوحٌ تقصّفَ أو زئيرُ سِباعِ
ودفاعُ ربّك عنك شرَّ عقابهِ
عن سيّئٍ خيرٌ من الدّفَّاعِ


Oh say — she hears me not, but, careless grown,
Lethargic nods upon her ebon throne.
Goddess! awake, arise! alas, my fears!
Can powers immortal feel the force of years?
Not thus of old, with ensigns wide unfurled,
She rode triumphant o'er the vanquished world;
Fierce nations owned her unresisted might,
And all was Ignorance, and all was Night.


监司待我真骨肉
我敬监司如父兄
纵使监司如可负
敢欺明主负朝廷


ونحن تركنا أرطبون مطرداً
إلى المسجد الأقصى وفيه حُسُورُ
عشيّة أجنادين لما تتابعوا
وقامت عليهم بالعراء نُسورُ
عَطفنا له تحت العَجاج بطعنة
لها نشجُُ نائي الشهيق غزيرُ
فطمنا به الروم العريضة بعده
عن الشام أدنى ما هناك شطيرُ
تولت جموعُ الروم تتبع إثره
تكاد من الذعر الشديد تطيرُ
وغُود رَ صرعى في المَكَرّ كثيرة
وعاد إليه الفلُّ وهو حسيرُ


Der Edle fiel des Tags darauf im Treffen


Krutý s osudem boj – to žití moje!
Slavný národ volím nésti výš;
Svrhnout vlastnokutých vazeb tíž,
Onť měl píti blahovolné zdroje.


东风忽来吹绿雨
闲云更学苕花舞
山中之人归未归
溪上渔舟泛春渚


Gott, Gott segn' ihn! Hier wird der Tod mir bitter,
Hier nur! Denn nun erblickt mein todtes Auge
Meinen König, den besten,
Ach den geliebtesten König, nicht mehr!


Le soleil jeune
Aimait ces murs
Où tant d'amour
Dorait nos jours…


"The gentle passion which we knew.
" That cheers the guiltless mind,
"Exalted still I feel for you,
" In purity refined.


A v dáli ržání ořů a lkání, skřek a jek
a celý tábor bleskem se dal tu na útěk.


Ó štěstí, země štěstí, ó žel, kdo jím se baví
a z manželského lože hrad naděje si staví,
kdo z přízně krále, lidu si jistý staví krov –
ó štěstí, co je štěstí?... Hrst rýmovaných slov!...


Ich sah: er wollte mich nicht schreckhaft bannen,
War wie ein Freund, der bei der Hand mich nahm,
Ein sanftes Lächeln spielte wundersam
Um seinen Mund. Die Augen ruhend sannen.


La mie piaga mortale al fin vien meno,
ogni sant'erba, ogni liquor d'Apollo,
donna, se 'n voi pietà non si raccende.


STROJ STVOŘIV, TVŮRČE, SEBE POZNALS ŘÁD:
účelnost jeho slohů slohem jest,
čistota přesná jeho krasocit,
šetření výkonem mu mravní řád,
nejmenší spotřeba mu moudrostí
střádání práce, sil mu věčností
kol hudba řeč, souvislost strojů vlast:
stroj nové krásy, dobra znamením,
majetku tvůrcem leč i zničením.


Hle, čeká, v objetí by Mu kles’
k Betlému cesty kdo nenalez’!


Duo guerrier son costor di bona raccia,
E ben lo dimostravan ne lo aspetto:
Cinque ore e più durò tra lor la traccia;
Pervennero alla fine in questo effetto,
Che Mandricardo il re Gradasso abraccia
Per trarlo de lo arcione al suo dispetto,
E il re Gradasso a lui se era afferrato,
Sì che ne andarno insieme in su quel prato.


Vollend's nun Höll' und Teufel!«
Er knieet auf die Erd',
Zieht wild und voller Feuer
Sein scharfgeschliffnes Schwert!


Yo sí lo sé. Yo he descifrado
el, para los demás, indescifrable código,
—	¡oh mi piedra Rosetta de estrellas y de olas!—
Los ballenatos, los jóvenes, los útiles,
los que regresan a la mar
tras culminar estas expediciones
hablaban en sus asambleas nocturnas,
mientras dormían las ballenas madres,
de la necesidad imperiosa de librarse de este lastre
de ancianas jubiladas,
de toneladas de disnea y sordera.
Con fuegos o aguas de artificio,
pirotecnia, acuatecnia,
comunicaron su resolución:
«Nosotros os conduciremos
a unas playas calientes,
a unos lugares a los que no llegan
tempestades, témpanos, balleneros;
allí disfrutaréis del merecido descanso
después de tantas aventuras,
tantos afanes, tantos riesgos».
Las dejaron varadas en la arena.
«Hasta mañana», les dijeron,
sabiendo que no volverían.
«Hasta mañana».


Blank im Wappenschoße den Sonnenstern
Kam der Prinz in Scharlach und Silbertracht,
Zum Purpurschlosse der Mitternacht ...


Das Tor fällt zu, des Lebens Laut verhallt,
Der Seele Atmen hemmt ein dumpfes Bangen,
Ein Zaubertrunk hält jeden Sinn befangen
Und alles flüchtet hilflos, ohne Halt.


Schaut hin! von fern noch hört's der Wald
In seiner Abendruh;
Die Wipfel möcht' er neigen,
Er rauschet mit den Zweigen,
Lebt wohl! ruft er uns zu.


Au théâtre, un fou furieux,
Ayant toujours exécré celle
Dont se réjouissaient les cieux,
Dit : O Musique ! à sa crécelle.


Wir nennen sie Väter, und Vaterland
Benennen wir dasjenige Land,
Das erbeigentümlich gehört den Fürsten;
Wir lieben auch Sauerkraut mit Würsten.


Der Löwe schüttelt seine Mähne,
Er bleckt die blutgefärbten Zähne,
Er brüllt und Echo brüllt ihm nach.
Itzt hebt er sich aus seinem Neste
Und frißt des Hirschkalbs warme Reste,
Dem er im Schlaf den Nacken brach.


Wie geizig ist ein Herz! wenn tausend Welten wären,
Es würde sie gesamt und mehr dazu begehren.


Wie konnt' ich diese Erde lieben,
Auf der ich Ihn nicht wandeln sah?
Die Seele sucht' Ihn einzig drüben
Und ahnte nicht, daß Er so nah'.


Einst hatte sich die Freude,
Fiderallala fideralla!
Einst hatte sich die Freude
Verwandelt in ein Wild.


Ten navracel se zas ku svému pánu,
u něho zmíral v touze unavené,
pak vždycky pán ten probděl noci k ránu
a hleděl, tma jak v hrob se nad ním klene.


薰风小寺驻征鞍
不问人间行路难
酒力渐添诗力健
芙蓉空自叠高寒


Krev s pasů lízají a zuby cení.


Se svobodou válčí nesvoboda,
Pravda sluje nyní neštěstí,
A cnost ředne jako stará moda;


Pues su hermano el innocente
qu'en su vida sucesor
 se llamó
¡qué corte tan excellente
tuvo, e cuánto grand señor
 le siguió!
 Mas, como fuesse mortal,
metióle la Muerte luego
 en su fragua.
¡Oh jüicio divinal!,
cuando más ardía el fuego,
 echaste agua.
          XXI
 Pues aquel grand Condestable,
maestre que conoscimos
 tan privado,
non cumple que dél se hable,
mas sólo como lo vimos
 degollado.
 Sus infinitos tesoros,
sus villas e sus lugares,
 su mandar,
¿qué le fueron sino lloros?,
¿qué fueron sino pesares
 al dexar?
          XXII
 E los otros dos hermanos,
maestres tan prosperados
 como reyes,
c'a los grandes e medianos
truxieron tan sojuzgados
 a sus leyes;
 aquella prosperidad
qu'en tan alto fue subida
 y ensalzada,
¿qué fue sino claridad
que cuando más encendida
 fue amatada?
          XXIII
 Tantos duques excelentes,
tantos marqueses e condes
 e varones
como vimos tan potentes,
dí, Muerte, ¿dó los escondes,
 e traspones?
 E las sus claras hazañas
que hizieron en las guerras
 y en las pazes,
cuando tú, cruda, t'ensañas,
con tu fuerça, las atierras
 e desfazes.
          XXIV
 Las huestes inumerables,
los pendones, estandartes
 e banderas,
los castillos impugnables,
los muros e balüartes
 e barreras,
 la cava honda, chapada,
o cualquier otro reparo,
 ¿qué aprovecha?
Cuando tú vienes airada,
todo lo passas de claro
 con tu flecha.
          XXV
 Aquel de buenos abrigo,
amado, por virtuoso,
 de la gente,
el maestre don Rodrigo
Manrique, tanto famoso
 e tan valiente;
sus hechos grandes e claros
non cumple que los alabe,
 pues los vieron;
ni los quiero hazer caros,
pues qu'el mundo todo sabe
 cuáles fueron.
          XXVI
 Amigo de sus amigos,
¡qué señor para criados
 e parientes!
¡Qué enemigo d'enemigos!
¡Qué maestro d'esforçados
 e valientes!
 ¡Qué seso para discretos!
¡Qué gracia para donosos!
 ¡Qué razón!
¡Qué benino a los sujetos!
¡A los bravos e dañosos,
 qué león!
          XXVII
 En ventura, Octavïano;
Julio César en vencer
 e batallar;
en la virtud, Africano;
Aníbal en el saber
 e trabajar;
 en la bondad, un Trajano;
Tito en liberalidad
 con alegría;
en su braço, Aureliano;
Marco Atilio en la verdad
 que prometía.
          XXVIII
 Antoño Pío en clemencia;
Marco Aurelio en igualdad
 del semblante;
Adriano en la elocuencia;
Teodosio en humanidad
 e buen talante.
 Aurelio Alexandre fue
en desciplina e rigor
 de la guerra;
un Constantino en la fe,
Camilo en el grand amor
 de su tierra.
          XXIX
 Non dexó grandes tesoros,
ni alcançó muchas riquezas
 ni vaxillas;
mas fizo guerra a los moros
ganando sus fortalezas
 e sus villas;
 y en las lides que venció,
cuántos moros e cavallos
 se perdieron;
y en este oficio ganó
las rentas e los vasallos
 que le dieron.
          XXX
 Pues por su honra y estado,
en otros tiempos passados
 ¿cómo s'hubo?
Quedando desamparado,
con hermanos e criados
 se sostuvo.
 Después que fechos famosos
fizo en esta misma guerra
 que hazía,
fizo tratos tan honrosos
que le dieron aun más tierra
 que tenía.
          XXXI
 Estas sus viejas hestorias
que con su braço pintó
 en joventud,
con otras nuevas victorias
agora las renovó
 en senectud.
 Por su gran habilidad,
por méritos e ancianía
 bien gastada,
alcançó la dignidad
de la grand Caballería
 dell Espada.
          XXXII
 E sus villas e sus tierras,
ocupadas de tiranos
 las halló;
mas por çercos e por guerras
e por fuerça de sus manos
 las cobró.
 Pues nuestro rey natural,
si de las obras que obró
 fue servido,
dígalo el de Portogal,
y, en Castilla, quien siguió
 su partido.
          XXXIII
 Después de puesta la vida
tantas vezes por su ley
 al tablero;
después de tan bien servida
la corona de su rey
 verdadero;
 después de tanta hazaña
a que non puede bastar
 cuenta cierta,
en la su villa d'Ocaña
vino la Muerte a llamar
 a su puerta,
          XXXIV
 diziendo: "Buen caballero,
dexad el mundo engañoso
 e su halago;
vuestro corazón d'azero
muestre su esfuerço famoso
 en este trago;
 e pues de vida e salud
fezistes tan poca cuenta
 por la fama;
esfuércese la virtud
para sofrir esta afruenta
 que vos llama."
          XXXV
 "Non se vos haga tan amarga
la batalla temerosa
 qu'esperáis,
pues otra vida más larga
de la fama glorïosa
 acá dexáis.
 Aunqu'esta vida d'honor
tampoco no es eternal
 ni verdadera;
mas, con todo, es muy mejor
que la otra temporal,
 peresçedera."
          XXXVI
 "El vivir qu'es perdurable
non se gana con estados
 mundanales,
ni con vida delectable
donde moran los pecados
 infernales;
 mas los buenos religiosos
gánanlo con oraciones
 e con lloros;
los caballeros famosos,
con trabajos e aflicciones
 contra moros."
          XXXVII
 "E pues vos, claro varón,
tanta sangre derramastes
 de paganos,
esperad el galardón
que en este mundo ganastes
 por las manos;
e con esta confiança
e con la fe tan entera
 que tenéis,
partid con buena esperança,
qu'estotra vida tercera
 ganaréis."
[Responde el Maestre:]
          XXXVIII
 "Non tengamos tiempo ya
en esta vida mesquina
 por tal modo,
que mi voluntad está
conforme con la divina
 para todo;
 e consiento en mi morir
con voluntad plazentera,
 clara e pura,
que querer hombre vivir
cuando Dios quiere que muera,
 es locura."
[Del maestre a Jesús]
          XXXIX
 "Tú que, por nuestra maldad,
tomaste forma servil
 e baxo nombre;
tú, que a tu divinidad
juntaste cosa tan vil
 como es el hombre;
tú, que tan grandes tormentos
sofriste sin resistencia
 en tu persona,
non por mis merescimientos,
mas por tu sola clemencia
 me perdona".
    FIN
          XL
 Assí, con tal entender,
todos sentidos humanos
 conservados,
cercado de su mujer
y de sus hijos e hermanos
 e criados,
 dio el alma a quien gela dio
(el cual la ponga en el cielo
 en su gloria),
que aunque la vida perdió,
dexónos harto consuelo
 su memoria.


Der Kerl war nun im Zimmer;
Der Junker fragt: »Was Neu's?«
Doch Michel setzt sich nieder,
Labt erst mit Wein die Glieder,
Dann sagt er, was er weiß.


Sentendoli parlar sì mal di rei,
uscir de schera Pallade et Iunone
per aiutar Diana cum gli omei,


Fuese a ser sol de nuestra noche oscura,
traspuesta al cielo en sus mejores años,
para desengañar nuestros engaños,
que sola la virtud florece y dura.


东坡五载黄州住
何事无言及李宜
却似西川杜工部
海棠虽好不吟诗


a ti, cantor del Niágara rugiente,
que diste en versos su tronar al mundo
y el cambiante color iridiscente


Ich erblicke zwar dein Hauß,
Doch die Thür ist mir verschlossen,
Und es giebet keinen Possen,
Denn die liebe Lust ist auß,
Und weil in der Menschen Sachen
Alles nur ein Weilgen wehrt,
Muß mein Sinn die Rechnung machen,
Daß ers nur umbsonst begehrt.


Dis ist mein thun. Wi aber? was für sehn?
Wil ich dein Werk, wi dieser sah, verdrehn?
Ists deine Stimm, mein Gott, was dar zuhöhren?
Und wilstu Gott, mein Gott, mich gantz zerstöhren?


Ich weiß es. Ich glaub' es. Ich kenne dein Lieben.
Auch werd' ich so schmerzlich dich schwerlich betrüben –
Doch wenn ich den Honig der Liebe dir gällte,
Den Rücken dir kehrte und fremde mich stellte,


Hned pamět obnovil a zkoumal svědomí
a brzo vystihl vznik trpké pohromy.


„Emiatt lelkemben lángoló vágy éledt
Színről színre látnom hóditó személyed,
És aki előtted álla mostan épen,
Veselényi volt az, a követ képében.


Ezüst tavadban rátartó negélylyel
Uszkál hattyúid játszi serege,
S a hányszor benne megfürdik szemével,
Szebben derül fel a táj kék ege.


The  thus, first gazing on the Sun,
Admir'd, how high 'twas plac'd, how bright it shone:
But, as his Pow'r was known, their Thoughts were rais'd;
And soon They worship'd, what at first They prais'd.


Szeme nem sír, mégis nedves;
Képe ráncos; foga redves;
Horgas lába tittyen-tottyan;
Sovány fara egyet lottyan.


- Potrai mandare un che Marfisa prieghi
(dicea) ch'in questo giudice ti faccia,
con promission ch'al ladroncel si leghi
il laccio al collo, e a lei si sodisfaccia;
e quando anco ostinata te lo nieghi,
se l'abbia, e il suo desir tutto compiaccia:
pur che da tua amicizia non si spicchi,
Brunello e gli altri ladri tutti impicchi. -


Une fraîcheur de crépuscule
Te vient à chaque battement
Dont le coup prisonnier recule
L'horizon délicatement.


Ha, jaký to pohled! Jakby právě
Zvláštním barev leskem ohromnosť
Světa jiného, jiného žití,
Zářila v ničemnou přítomnosť.
I to nejsou barvy, všechno zdá se
Pohyb míti, zdá se mluviti,
Tak že zřitel, pobožností vzplanuv,
Obrazu se musí kořiti.


Heut schleust September zu den fünff und zehnden Monden!
Di stund ist da des Sauls nach art Kühl-Salomons.
Steh auff gerechter Gott zum ernst in disem ernst!
Laß das Sarepten ihn mit Sodoms-volk nicht finden!
Laß das Sarepten ihn erfahren voller Spot/
Wa\ wir den Mühlstein Osts auf Babel grimmigst schleudern!
Laß das Sarepten Si von uns durch Feur vom Hi iel lernen.


costei fa pur con sue dolci parole
mio core un giaccio, e puoi d'una favilla
l'accende sì, che or piango, or rido, or canto,


So gehn wir durch die enge thür,
Die du vor uns wollst offen geben,
Zu dringen mit gewalt zu dir,
Genießend das erlösungs-leben,
So uns bey Gott ins heiligthumes statt
Melchisedech im blut erfunden hat.


惶恐滩头一扁舟
桃花水涨如乘流
君来叩户喜欲倒
一问此行还遂不


清歌袅袅逐樵行
度岭穿云一径深
欲访仙人知有路
棋声只在此山阴


Pues ved, Inés, que ordena el duro hado:
que, teniendo el secreto ya en la boca
y el orden de decillo ya estudiado,


Sie ist erhöret! Auf zum Throne drang
Der Seufzer laute Menge,
Umschlang in zärtlichem Gedränge
Des ew'gen Vaters Knie;
Und siehe, sieh!
Ein Engel schwang
Sich hell herab
Auf unsers Fürsten guter Väter Grab;
Und tritt vor ihre Bilder, den Altar,
Der ihnen über Gut und Namen
Hochheilig war.
Erfüllt ist Gottes Haus
Von seines Glanzes Widerschein;
Er spricht Weissagung aus!
Wag' ich's, sie nachzusingen? Er,
Der einem Fürstensamen
Zublicket: »Sei nicht mehr!«
Und spricht zum andern: »Meinem Namen
Sollst Du ein Palmbaum sein!«
Jehovah spricht zu sein- und ihrem Samen:
»Ich will mich an Dir freun.
Sei ewig mein!«


C'est fini des soins moroses !
Je n'effeuille plus de lys
Ni de rougissantes roses
Pour Silvie ou pour Philis.


Que luzca siempre, y que por siempre vibre
la espada que en tu mano es rayo ardiente,
y en el mundo se oirá: «¡Ya Cuba es libre!»


Ihr seht mich in den Kerkern bloß, ihr seht mich in der Grube nur,
Ihr seht mich nur als Irrende auf des Exiles dorn'ger Flur –
Ihr Blöden, wohn' ich denn nicht auch, wo eure Macht ein Ende hat:
Bleibt mir nicht hinter jeder Stirn, in jedem Herzen eine Statt?


A Sfinx se smála: Děcko! Zhyn a marnost!


Skoupý člověk rád by bral,
ale nerad komu dal.


Abril, porque siento, creo,
pon calma en los ojos míos,
¿los montes, mares y ríos,
qué son sino devaneo?;
mirando la nieve veo
memoria de tu hermosura,
y cuando vi en su blancura
tu inmediata eternidad,
¿fuiste si no claridad,
temblor, paciencia y dulzura?


Was ist wohl unsre Lebens-Zeit?
Was Kunst und Reichthum, Pracht und Schöne?
Was Ehre und Geschicklichkeit?
Ein Nebel, Rauch und Dunst und flüchtigs Lust-Gethöne.
Wie lauft nicht unser Leben fort!
Ach wie verschwinden nicht die Jahre!
Ein neuer Tag, ein Schritt zur Bahre;
Ein jeder Augenblick ruft uns zum finstern Ort.
Das Leben ist nur zu betrachten,
Als ob wir Pilgrim seyn, und hier nur übernachten.


Fiera più che serpente
benché mi fusse quella, che si tiene
ne' suoi begli occhi ascosa la mia vita,
salute mi recava ogni ferita,
ch'ella mi dava, e gioia eran le pene,
vedendo lei sovente.
Poich'il gioir perdei de la sua vista,
via più che morte ogni piacer m'attrista,
che venir possa altronde.
Tempra, bel fiume, l'onde,
e, mentre del mio mal teco ragiono,
accompagna il mio dir col rauco suono.


Car elle a de plus molles trêves
Pour nos travaux et nos douleurs.
Elle fait éclore nos rêves,
Lui ne fait naître que les fleurs !


Hideg fürdő után egy keveset sétálj,
Mig az előbbi hő eredben visszaáll.
Meleg fürdő után magad ágyba fektesd,
Ott pár óra hosszant párologjon tested.


Zwar tut es weh und ärgert sehr,
Wenn man vor Augen siehet,
Wie dieser Welt gottloses Heer
So schön und herrlich blühet;
Sie sind in keiner Todesfahr,
Erleben hier so manches Jahr
Und stehen wie Paläste.


Sey mir gegrüßet, o Tag! an welchem ein zärtlicher Vater
In die gefälligen Arme mich nahm,
Einer erwartenden Mutter das erstemal reichte, die freudig
Ueber dem Sohne der Wehen vergaß,
Freudig den eigenen Busen mir bot. Ich konnt' ihr nicht danken;
Aber als itzo mein keimender Geist
Seine Geschäfte begann, mein Aug' mit Seele sich umsah,
Lispel der Liebe mir sprachen in's Herz,
Tag! du weißt es, wie sehr ich sie liebte! So oft ich von ihr ging,
Weisheit zu suchen, so sah mich die Nacht,
Sah mich der Morgen in Thränen; und dennoch liebt' ich die Weisheit
Mehr, als der Jüngling das Lächeln der Braut.
Aber als itzo vom Himmel das Loos, in weiser Druiden
Schooße mein Leben zu leben, mir fiel,
Als ich die Heimath verließ, die Donau den Rücken mir anbot,
Stand sie, die Zärtliche, die mich gebar,
Weinend am Ufer, und gab mit wehendem Schleier der Liebe
Zeichen dem Sohne, bis endlich der Strom
Ihren Geliebten vertrug. Ich habe sie nimmer gesehen.
Lange schon decken ihr frommes Gebein
Herbstliche Blumen; allein in Sineds Seele gegraben
Lebet verehret ihr ewiges Bild.
Den auch, der mich erzeugte, den hab' ich nimmer gesehen.
Lange schon hub sich sein Hügel empor.
Ach mein Vater! Du erster, der Liederkenntniß mich lehrte!
Ach noch erblick' ich die Stunde vor mir,
Da du dem Knaben vom ewigen Liede des Römers erzähltest,
Welcher die Künste der Bienen besang.
Thiere, die waren mir immer so lieb. O gib mir den Sänger,
Vater! ich will ihn, ich muß ihn versteh'n!
Also begann ich. Noch herrschten die Lieder der Fremden. In Erde
Schlief noch mit Helden der Bardengesang.
Vysen schollen noch nicht die nordischen Fluthen herüber,
Hermann durchtönte den Eichenhain nicht.
Ach mein Vater! du redlicher, weiser und warmer Gesangfreund!
Hättest du Lieder von Selma gehört,
Hättest du Sined geseh'n im Kreise der Barden, dein Antlitz
Hätte vor inniger Wonne geglänzt! –


V tom Crassus rázem dělil fora dav,
svým hlasem přehlušil vřavu:
kde Spartacus jest, tisíc jiných hlav
rád za jeho dám hlavu!


Dichte, was die Leute freut,
laß dein In-die-Tiefe-Graben!
male, wie du, brauchst du Geld,
wünschen wirst, gemalt zu haben!


山中石涧正冰冷
愁绝江梅满树花
王节随晴尚能句
幽怀无复怨年华


الحبّ مفتاح العطا والجود
للشجي المدنف الهائم
في كلّ غيْدَا في الغواني خود
باللمى في المرشف الباسم
بالقدّ تفضحْ قامة الأملود
تنثني كالمترف الناعم
ولحظها لذي الهوى مجرود
فاتك كالمرهف الصارم
كلّ من كأس التصابي ذاق
وانتشى من خمرة الحبّ
فهو معدودٌ من العشّاق
بالوفا في دفتر الحبّ
يحتسي الآداب والأذواق
والصفا في حانة القرب
ورده الصافي غدا مورود
قد صفا للمغرم الغارم
يا كليم الحبّ إرقَ الطور
في الهوى نحو المنا ناجي
واقتبس نار الهوى من نور
بدر ليل الصبوة الداجي
واسمع الآلات والطنبور
نطقه وانهج بمنهاجي
ليس غير الحبّ من مشهود
فاغتنمه واترك اللائم
فافتح الطلسمَ من كنزه
تعرف المحبوب في فتحه
واشرح الإسم وعن رمزه
اكشف المطلوب من شرحه
ومعمَّى الجسم من لغزه
روح معنى الحبّ في روحه
لم يكن غير الهوى موجود
فاتح كنز العطا خاتم


<p class="t">Дряхлая, выпали зубы,
Свиток годов на рогаБил ее выгонщик грубый
На перегонных поляСердце неласково к шуму,
Мыши скребут в уголкДумает грустную луму
О белоногом телкНе дали матери сына,
Первая радость не впроИ на колу под осиной
Шкуру трепал ветероСкоро на гречневом свее,
С той же сыновней судьбой,
Свяжут ей петлю на шее
И поведут на убоЖалобно, грустно и тоще
В землю вопьются рога…
Снится ей белая роща
И травяные луг


Von vielen, die sich jetzt Thalien zugesellen,
Kennt keiner, so wie er, was bessert und gefällt.
Der Schauplatz und die heut'ge Welt
Sind seiner Fabeln stete Quellen.
Wie lehrreich rühren uns, durch ihn,
Bettina, und ihr Pasqualin!
Die Kleinigkeiten selbst, die nur zu spielen scheinen,
Auch die sieht man von ihm empfindlich angebracht,
Und wer nicht beim Goldoni lacht,
Der kann beim Holberg weinen.


Я был свидетелем златой твоей весны;
Тогда напрасен ум, искусства не нужны
И самой красоте семнадцать лет заменНо время протекло, настала перемена,
Ты приближаешься к сомнительной поре,
Как меньше женихов толпятся на дворе,
И тише звук похвал твой слух обворожает,
А зеркало смелей грозит и упрекаеЧто делать        утешься и смирись,
От милых прежних прав заране откажись,
Ищи других побед — успехи пред тобою,
Я счастия тебе желаю всей душою,
    а опытов моих,
Мой дидактический, благоразумный сти


كَفَى شَرَفاً أَنّي بِحُبّكَ أَعْرِفُ
فَمَا آنَ أَنْ تَحْنُو عَليَّ وَتَعْطِفُ
عَمَرتُ جِهَاتي في هَوَاكَ ولا أَرَى
سِوَاكَ وَما لي عَنْكَ ما عِشْتُ مَصْرِفُ
فَزِدْ في التَّجَنّي حَيْثُ شِئْتَ فَإِنَّهُ
وَحقِّكَ أَنْتَ المالِكُ المُتَصَرِّفُ
وَمِثْليَ أَوْلَى مَنْ يَمُوتُ صَبابةً
وَمِثْلُكَ أَوْلَى مَنْ يَحنُّ وَيُسْعِفُ
أَيا مَنْ لَهُ الحُسْنُ الّذي بَهَر الوَرَى
وَمَنْ حَازَ مَعْنىً لا يُحَدُّ وَيُوصَفُ
تَجلَّيْتَ لي في كُلّ شَيءٍ تَكَرُّماً
فَلَسْتُ لِهَجْرٍ وَاقعٍ أَتخوَّفُ
وَحُزْتَ جَمالاً لَيْسَ فِي الخَلْقِ مِثْلُهُ
بِهِ دَائِماً قَلْبِي يَهيمُ وَيُشْغَفُ
فَخدُّكَ وَرْدٌ وَاللَّواحِظُ نَرْجِسٌ
وَشَخْصُكَ نِدْمانٌ وَرِيقُكَ قَرْقَفُ
وَجَفْنُكَ نَبَّالٌ وَشَعْرُكَ مُسْبَلٌ
وقدّكَ خَطِّيٌّ وَلَحْظُكَ مُرْهَفُ


Se všech stran se hrnou k Mojžíšovi,
spurně křičí, lají, reptají:
„V Egyptě-li neměli jsme rovy?
Na poušti-li lépe chutnají?!“


Ty růžinky dívenčiny
když je tiše pozoruji,
při větérkův zavanutí
hlavinkami pokyvují
sem a tam, sem a tam,
vánku na vzdor – sem a tam.


Běžela k pejskům, kočičkám:
„Povězte, co dělat mám!“