Vzkřik’ Petr: „Nyní jest ta divů chvíle,
och, cítím oheň, jenž mě žhoucí tráví,
a duch můj jako fénix plápolavý
v něm znovuzrozen v nové míří cíle.“


torno sfogando i miei ad ogni passo,
et fanse sì de lacrime repini
che 'l pè s'abaglia et va dove non vole.


Mindég titokban tartod-e, s zár alatt,
Barátom! elméd szép szüleményeit?
Vagy már az Éjnek szántad őket,
S büntelenekre halált bocsátasz?


Ihr lachet. Schulter steht an Schulter drängend
Um euch ein lüstern Volk.
Hoch über meine Klagen hebt sein Rühmen,
Sein Händeklatschen euch.


Bestiole à chignon, Nécessaire divin,
Os de chatte, corps de lierre, chef-d'œuvre vain !


终日凭阑对水鸥
园林长夏似深秋
槐龙细洒鹅黄雪
凉意萋萋风满楼


Wie die Tage macht der Frühling
Auch die Nächte mir erklingen;
Als ein grünes Echo kann er
Bis in meine Träume dringen.


V ráj ten vejde, dítě moje, kdo ráj srdce dřív si stvoří,
v jehož nitru rozkoší jas nádherný a čistý hoří,
ten vzduch čistý, vonný dýše, kdo jen oné dospěl výše,
ledovců kde obrovitá vztyčují se pohoří;
odkud zříti můžeš v dáli, jak se pachtí drobní, malí,
malicherní lidé mrtvých niter vyprahlých –
v oblasti, kde orli krouží, v nitro ať se duch tvůj hrouží
v nitro své i bratří svých;
tisíce jich trpí dole a přec květ na skále holé
v barvách zkvétal nádherných.
V mocné věřit přežilo se, v člověka teď věřit třeba;
ne však jenom v toho, který v znoji shání si kus chleba,
v člověka však, který tvoří opojný sen života,
jenž je vlastním stvořitelem, líbezný a silný tělem,
zří ráj, jenž je jenom jeho, vladař světa nesmírného,
tvořící a sladký mudřec, krása, jas a dobrota.


في مثل مدحك شرح القول مختصر
وفي طوال القوافي عنده قصر
حسنت ذكر القوافي إذ مدحت بها
وما على كل جيد تحسن الدور
وما مدحك لكني مدحت بك ال
شعر الذي بك يستعلي ويفتخر
سما بك الدست لما نلت منزلة
أجل مجدك فيها القدر والقدر
وبوأتك المواضي والقنا رتبا
أضعافها من ضمان الغيب منتظر
أنت الذي يعقد الإسلام خنصره
علية إن حل خطب أوطرا وطر
ما زال وجه المعالي الغر ملتفتا
شوقا إليك وعين المجد تنتظر
تجملت بك أيام ذخرت لها
إن النفيس من الأشياء يدخر
كان الزمان بهيم اللون فاتضحت
له بأيامك الأوضاح والغرر
مراتب الملك أجسام أبوك لها ال
روح اللطيف وأنت السمع والبصر
إن كان ليث الشرى العادي فإنك يا
ذخر الأئمة منه الناب والظفر
أو كان دوحة مجد طاب منبتها ال
زاكي فأنت لها الأوراق والثمر
أعلمتنا حين لم تخلل بسيرته
أن الأصول عليها تنبت الشجر
لما ترفع قدرا واستطال على
عن أن يباشره للهيبة البشر
ألقى إليك مقاليد العلى ثقة
بنهضة أحكمت من أمرها المرر
وفوض الأمر ترفيها لهمته
إلى خبير بما يأتي وما يذر
غض الشبيبة كهل الرأي مقتبل ال
أيام لا صغر يزري ولا كبر
كأن أخلاقه من حسن خلقته
صيغت فقد راقت الأفعال والصور
قامت بعزمة محيي الدين مملكة
صفا بوالده فيها له كدر
متوج تشرق الدنيا بطلعته
وتخجل الشمس مهما لاح والقمر
إذا أقامت على ثغر صوارمه
فللنوائب عن سكانها سفر
أغاث أعمال بلبيس وأمنها
من بعد ما عالها الإشفاق والحذر
وليس يعلو لمن رام العلى خطر
إن لم يهن عنده التغرير والخطر
أغرت قبل أبي الغارات مقتحماً
للهول تستصغر الجلى وتحتقر
فكان شمساً وكنت الفجر تقدمها
والفجر في الجو قبل الشمس ينتشر
بعزمة الناصر بن الصالح انكشف
الأعداء عن حوزة الإسلام وانذعروا
لجت به الغارة الشعواء خلفهم
والنصر يقسم لا فاتوه والظفر
فأمعنوا هرباً منه ومنذ علموا
بأنه نافر في إثرهم نفروا
وحين أبليت عذراً في اللحاق بهم
وصح منك السرى في الليل والسهر
وقال عزمك لما أن ألح ولم
تلح له منهم عين ولا أثر
إن تنج منها أبا عمرو فعن قدر
نجاؤكم قدرة قد عاقها القدر
وعدت نحو مقر العز في عصب
يفنى بها الأكثران الرمل والمطر
وللصوارم في أجفانها أسف
تكاد من حره الأجفان تستعر
جيش إذا انضم قطراه رأيت على
أرجائه شجرات الخط تشتجر
شاموا حياً ومحيا منك بينهما
سحائب البشر والإنعام تنهمر
أرضيت عسكر مصر بالنوال ولم
يزل رضى الناس باب قرعه عسر
فاشكر يداً أصبحوا شكراً لمنتها
على ولائك إن غابوا وإن حضروا
وسعتهم بالندى والحلم قاطبة
فالرزق متسع والذنب مغتفر
والجود إن تكشف الأيام صفحتها
سترته باذل الإحسان يستتر
تنزه الخلق المجدي عن عجل
يقضي به المزعجان الطيش والضجر
وصان مقداره العالي وقدرته
من أن يضاف إليه الشر والأشر
وأصبحت عنده الأيام نازلة
في رحب صدر إليه الورد والصدر
تفيض رحمته تغيض نقمته
والبحر تطفأ في تياره الشرر
ملك إذا رسمت مرآه نائله
تهلل البدر وانهلت له البدر
ما إن سموت على جرد مسومة
إلا وظن أناس أنها سرر
ولا حملت نجاد السيد في رهج
إلا بدا ذكر يسطو به ذكر
ولا اعتقلت وشيج الخط يوم وغى
إلا تمنت ثغور أنها ثغر
ولا علت يدك العليا على قلم
إلا جرى الرزق منه أو دم هدر
ولا سطرت على طرس مكاتبة
إلا بدت غرر من فوقها طرر
ولا نطقت ونادي الجمع منتظم
إلا وظلت عقود الدر تنتثر
أيقنت منذ أرحت المجد من تعب
أن سوف تتعب من أوصافك الفكر
فاجعل قبولك ما أهديت من خدم
أسنى ثوابٍ له الآمال تنتظر
وليس ذا لغنى بي عن ندى ملك
أغنى الملوك إلى نعماه مفتقر
ولكن لساني وإن طالت بلاغته
مقصر عن أداء الفضل بل حصر
في شكر نعمتك الأولى التي سلفت
شغل فكيف إذا انضافت لها أخر
إن رمت مدحاً على مقدار ما بلغت
بك المعالي فإني لست أقتدر
إني وإن قصر الساعون عن أمدي
إليك من خجل التقصير أعتذر
فاصفح وسامح وعد واعطف ولن وأقل
واسمح فأنت على ما شئت مقتدر


Il ritrarsi è sicuro, e 'l contrastare
è glorioso; e l'ésca, che ci mostra,
è tal, che può nocendo anco giovare.


A člověk bez vší pochyby
už nad verši by dělal kříž
a zhnusil si je psát i číst,


Ose, des Mörders Weib, kam in Not.
Vier Kinder wollten von ihr Brot.
Ihr Kram ging zurück. Stück für Stück
Ward verkauft, und sie suchte bei Fremden ihr Glück.


Tán utolsó, űzött, véres sereg,
Sajdítsd meg vén szívemet, a hülőt,
Hogy még egyszer végig-érezzelek.


Der Verbrauch von Weizen hat sich
In derselben Zeit verdoppelt.
Apfelsinen ißt man ditto
Doppelt mehr als dazumal.


Sans nul égard pour nos scrupules,
Si la foule des incrédules
Mit au nombre de ses larcins
Au nez de plus d'un philosophe
Je vais en revendre l'étoffe :
De piété nous redoublons.


Am Lehrling mäkelten sie,
Nun mäkeln sie am Wandrer;
Jener lernte spät und früh,
Dieser wird kein andrer.
Beide wirken im schönen Kreise
Kräftig, wohlgemut und zart;
Lerne doch jeder nach seiner Weise,
Wandle doch jeder in seiner Art.


Nun, wo ist die Blumen-Streu,
Die Gebeine zu bedienen,
Die nun grünen?
Meine soll in dem bestehn:
Ich will flehn,
Jesus soll, nach deinem Triebe,
Meine allzu herbe 1 Liebe
In die linde Lieb erhöhn.


Však z trávy zvedl dýku nyní Ném
a pravil: „Zbraň to tvoje, Makáre,
já poznávám ji, znak tvůj zdobí ji,
jak přišla sem, je zrezavělá už,
tři jak by dni ji rosa máčela?“


犬马何以别
斯言似太深
深言为养者
可不敬于心


Wir grüßen dich als König, hoher Herr,
Und bald, wir hoffen's, wirst du in dem Dome
Vor allem Volke Königsweih' empfahn.
Doch bis die Krone nun, die goldene,
Dein Haupt umfangen wird, so laß geschehn,
Daß eines Mädchens zage Hand mit Blumen
Als König dieses Landes dich bekröne!
Wohl mag ein Blumenkranz das Land bedeuten,
Das blüthenreiche, wo du herrschen wirst.


Sein Heil und große Güte
Steht fest und unbewegt,
Damit auch dem Gemüte,
Das uns im Herzen schlägt,
Dieselbe nicht entweich,
Hat er zum Glaubenszunder
Ein Denkmal seiner Wunder
Gestift't in seinem Reich.


Gebohren zu dem Tod/ und Leben außerkohren/
Verlohren da ich kam/ durch Christum new gebohren/
Dring ich durchs finster Thal des trüben Todes hin/
Zu Gott der Leben heist/ und lebend mein Gewinn
So kam ich auff die Welt in dunckel voller Nacht/
Und ward in Christus Kirch in hellem Tage bracht.


Albertus lehrt sie in der Beicht,
Wie sie Versühnung wohl erreicht,
Mit strenger Buß,
Um ihre Schuld und Morden.


Come la Donna il cominciò a vedere
prese (non connoscendolo) conforto
e cessò a poco a poco il suo temere
bench ella havesse anchora il viso smorto
come fu presso, disse miserere
patre di me, che son giunta a mal porto
e con voce interrotta dal singulto
gli disse quel, ch a lui non era occulto


Dúdolom az Üllői-úti fák-at,
mik szőke fényben fejed fürdeték...
És illatát ezer nyíló virágnak,
amely édes mámort lehellt beléd...


Das deutsche Pfarrhaus, eine stille Quelle
des Besten und der Besten unsrer Welt,
sein Geist ist dein. Von seinem Glanz erhellt,
erfandst du dir zuletzt die eigne Helle.


Shall not Heaven, with indignation,
Watch thee o'er the barb'rous deed?
Shalt thou cleanse, with expiation,
Monstrous, murd'rous, parracide?


Wohl sinnen Andre auf dem Thron, die Völker zu erdrücken,
Dein Haupt doch sinnt erfindungsreich, die Herzen zu beglücken;
So wird die Muße dir zum Ruhm, Festspiele deine Kriege,
Und deine Güte Heldenthum, Wohlthaten deine Siege.


Vergine, il tuo bel sole al fosco mondo

È vita; e, senza te, di spessa nube

Et piena d'ogni labe è nostra mente!


Zersplittert wird die Kraft, der Mut gebrochen,
Die Glut wird Asche, wie die Hoffnung Schaum,
Doch wird das Herz im Herz der Menschheit pochen,
Wenn längst zerfloß das Dasein wie im Traum;
Die Blüte wird zur Frucht nach wenig Wochen,
Nach Jahren aus der Frucht ein neuer Baum;
Wenn alles auch ein letzter Tag bewältigt:
Im All lebt alles fort vertausendfältigt. –


Llora en la noche callada.
Llora su intenso dolor.
El negrito de alma blanca,
por una pena de amor.
Se enamoró de la niña,
hija de su señor.
y el negrito ya no puede,
vivir con tan triste amor.
Sabe que es grande su pena
Sabe que lo va a matar
y llora...¡Pobre negrito!
Porque no puede olvidar.
Niña de ojos azules,
que de ti, me enamoré.
Mira que me estoy muriendo.
Mira cuanto te querré...
Y en una noche plateada
de alegrías y de amor
la niña de ojos azules,
con un rubio se casó.
Y el negrito que quería
con todo su corazón
cantó más triste que nunca
mientras moría de amor.
Niña de ojos azules
que de ti, me enamoré
mira que me estoy muriendo
mira cuanto te querré...
Mira que me estoy muriendo,
porque ya no puede ser.


Unten endlos nichts als Wasser,
Droben Himmel still und weit,
Nur das Götterland, das blasse,
Lag in Meereseinsamkeit,
Wo auf farbenlosen Matten
Gipfel wie in Träumen stehn,
Und Gestalten ohne Schatten
Ewig lautlos sich ergehn.


Ha tenéked tetszik, nékem jómra esik,
Vedd el vállamnak terhét,
Aki oka búmnak, gyakor siralmomnak,
Fordítsad annak szívét
Hozzád, hogy meg térjen, s hű szívvel légyen
Hozzám, s megbánja vétkét.


Besingt, ihr Musen, unsre Triebe,
Bringt unsre Freude vor den Thron!
Mischt mit der Stimme wahrer Liebe
Der tiefsten Rührung dankbarn Ton!
George kömmt, der Held, der Sieger!
Er lenkt den Muth erhitzter Krieger
Und schenkt der müden Welt die Ruh.
Wir aber fühlen Englands Glücke,
Er kehrt die Segen-reiche Blicke
Auch uns, auch unser Vater, zu.


Mein Herz ist voll Sonne,
Voll Sonne so ganz ...
Kaum,
Daß einstiger Schmerzen
Rückführender Traum
Leise mich streift ...
Es reift
Alles, was ich besitze,
Zu köstlicher Nahrung,
Kommender Blitze
Satte Bewahrung ...


Az ártatlan, szép szín alatt
Látom a sötét pontokat.


Volvió al mar Alcïón, volvió a las redes
de cáñamo, excusando las de hierro;
con su barquilla redimió el destierro,
que era desvío y parecía mercedes.


derler ki atadan mirastır, miras olanı yaşama


ku předu, stále dál a dál,
a vlas mi plál, a ret se smál,
a co kde bylo mladé jen
za mnou se hnalo v noc i den.


E dal, e fény oly édes enyhadó,
Megillet téged, fáradt szunnyadó,
S még itt viraszt hiven sírod felett
Testvéri és baráti kegyelet!


Druhů v radosti
měl jsi přemnoho,
ale v žalosti
ani jednoho.


Esta voz, que detiene a la materia,
que sus tendencias perniciosas calma,
que a ser puros y dignos nos convida,


Ohledací jízda jala
důstojníka v přestrojení.
Našli při něm skrytý plánek
podrobného provedení.
Oprátku mu na krk hodí.
(Ve válce smrt kvapně chodí.)
Na větvi jej pověsili,
do jámy jej dohodili. –
Že tam hrob jest, dává znamení
jenom trocha srovnaného kamení.


Nedívala se víc po ní.


P.T. verhalf mir auf die Sohlen,
Versäumtes schleunigst nachzuholen,


Auf des Waldes Farrenkraut
Setzt vertraut
Euch zusammen; kos't und singet,
Bis des Abends falber Schein
In den Hain
Durch die Espenwipfel dringet.


Als in mir noch Lust und Hoffen,
Mußt' ich singen doch von Gram,
War mir oft, als hätt' getroffen
Mich das Leid, das später kam.


Pravil jeden z námořníků:
„Královna to Baleárů,
Mallorka a město Palma.“


Gil, si es que al Sotillo vas,
Mucho en la jornada pierdes;
Verás sus álamos verdes,
Y alcornoque volverás;
Allá en el Sotillo oirás
De algún ruiseñor las quejas,
Yo en tu casa a las cornejas,
Y ya tal vez al cuclillo.


Der Satan hat versuchet dich:
O Jesu, er versucht auch mich
All' Augenblick und Stunden.
Ich werde sieghaft seyn in dir:
Ach hilf ihn überwinden mir,
Wie du ihn überwunden.
Häng meiner Seelen an die Seit
Des Geistes Schwerd, dz ihn bestreit.


Que no es razón que, si tus aguas frías
son lágrimas llovidas de mis ojos,
rían cuando las lloran ansias mías.


平生壮志执金吾
俛首鸾栖岂丈夫
鞲上有鹰韬有犬
上林政要打于菟


e finita la mostra che faceano,
alla marina se distenderanno,
dove aspettati per solcar l'Oceano
son dai navili che nel porto stanno.
I Franceschi assediati si ricreano,
sperando in questi che a salvar li vanno.
- Ma acciò tu te n'informi pienamente,
io ti distinguerò tutta la gente.


Snu každému dáš s Bohem, jak jej sníš,
a vínu, sotva nalita je číš,
a retu, sotva přitisk’ jsi jej k svému.


Erano allora gli anni miei fra aprile
e maggio belli, ch’or l’ottobre dietro
si lasciano, e non pur luglio e sestile.


Mag Ungedult und Sturm
Auch einen blossen Winck des Höchsten widerfechten?
Ach Mensch! du Sünden-Wurm/
Wilstu dich unterstehn mit deinem Gott zu rechten?
Wirff Frevel weg/ erkenne deine Schuld/
Und schmücke deinen Lauff durch Hoffnung und Gedult.


Drauf er: »Das ist nicht wohlgetan,
Und hilft zu nichts dem toten Mann.
So schön! so jung! ihr seid nicht klug,
Es hat die Welt der Freude genug;
Entsetzlich nagt der Hunger!


Das Wasser ließ mich sanft versinken,
Dem Tod war nicht mehr abzuwinken.


»So!« seggt de Ritter nu tau Zameln
Un geiht in sinen Schapstall rin,
»Nu grip mal einen von de Hameln
Un slep em hir mal ranne swinn!


lejos de las perfidias desleales
que del mundo en los senos carcomidos
germinan, cual microbios corrompidos
en el fondo de infectos lodazales;


ظَلَلنا نُسقى سُكَّراً حامِضاً
غَصباً عَلى أَنفُسِنا قَسرا
وَنَقلُنا مِن قَصَبٍ يابِسٍ
كَأَنَّنا نَعمَلُ آجُرّا
وَعِندَنا مَن يَتَغَنّى لَنا
كَأَنَّهُ مِن فَمِهِ يَخرا


Mais ce n'est pas une victoire
Que chantent cloches et canons,
Sur l'Arc de Triomphe, l'Histoire
Ne sait plus où graver des noms !


Jak Bůh ve slunečné záři
Dyamantů hrdec sedě,
Plnou živobytí tváři
Odkrývaje, na svět hledě
S povržením, k nohoum svého
Božství klade muže ctného,
Na květ vzácné nevinnosti
Šlehá s oka divokého
Plamen mrzké hanebnosti.


Ten obláček košilatý
div si nevyvrtne paty,
když chce v bílou náruč chytiť
měsíce srp zlatý.


Doch ich hob nicht die Hand zum Stoße,
ich weinte still nur, eine Nacht ...
Dann aber fing ich an zu lachen
und lachte, bis ich's durchgelacht ...


– Já radím ti, ó Fryno, bys v tu chvíli
šla k filosofu – mínil jeden z hostů –
on totiž před usnutím nepovrhne
pohárem vína, a jak víme všichni,
je Dionysos sladké Afroditě
tím nejvěrnějším vždycky společníkem.


Düste're Harmonieen hör' ich klingen,
Mutig schwellen sie ans volle Herz,
In die Seele fühl' ich sie mir dringen,
Wecken mir den vaterländ'schen Schmerz.
Und mit ihren früh geprüften Schwingen
Kämpfen sie im Sturme himmelwärts;
Doch sie tragen nur ein dunkles Sehnen,
Nicht den Geist aus diesem Land der Thränen.


Y te di el olor
De todas mis dalias y nardos en flor.
       Y te di el tesoro,
De las ondas minas de mis sueños de oro.
       Y te di la miel,
Del panal moreno que finge mi piel.
       ¡Y todo te di!
Y como una fuente generosa y viva para tu alma fui.
       Y tú, dios de piedra
Entre cuyas manos ni la yedra medra;
       Y tú, dios de hierro,
Ante cuyas plantas velé como un perro,
Desdeñaste el oro, la miel y el olor.
¡Y ahora retornas, mendigo de amor,
A buscar las dalias, a implorar el oro,
A pedir de nuevo todo aquel tesoro!
       Oye, pordiosero:
Ahora que tú quieres es que yo no quiero.
       Si el rosal florece,
Es ya para otro que en capullos crece.
       Vete, dios de piedra,
Sin fuentes, sin dalias, sin mieles, sin yedra.
       Igual que una estatua,
A quien Dios bajara del plinto, por fatua.
       ¡Vete, dios de hierro,
Que junto a otras plantas se ha tendido el perro!


Und ich zeigte dir mein scheues Wehe;
und du nahmst es schmeichelnd in den Schooß.
Aber wild erschrak's vor neuer Ehe.
Und ich rang mit dir – und rang mich los –


Sie, Edler! sind der Mensch, von dem das Beste sagen
Nicht fälschlich ist, da jeder Mensch es kennet,
Doch die Vollkommenheit enthält verschiedne Fragen,
Wenn schon der Mensch es leicht bezeuget nennet.


Svár v náboženství rozbroje rozkvasil,
Síla se vrhla naproti přesile,
Národ vloh jevil vynikání,
Ty by ho samoděk udolaly.


So mit morgenroten Flügeln
Riß es mich an deinen Mund,
Und die Nacht mit tausend Siegeln
Kräftigt sternenhell den Bund.
Beide sind wir auf der Erde
Musterhaft in Freud und Qual,
Und ein zweites Wort: Es werde!
Trennt uns nicht zum zweitenmal.


力请还山又几年
何功月费水衡钱
君恩深厚犹惭惧
敢向他人更乞怜


A stezka dál jde, kde je cíl?
Té stezky konce nelze znát!
Mě mnohý cestou předhonil,
však mám přec tu svou cestu rád.


Es hat sich wohl bedient,
Wann sie auß lauter List
Sich nicht so viel erkühnt
Und selber lustig ist;
Wann sie den schönen Rest
Der Zeit nur wil verliehren,
Und den Saturnus läst
In ihren Sinn regieren.


Bebt Ahnung dir im Herzen?
O glaube, was sie spricht.
Laß auf dein Haupt mich weinen:
Tauft denn die Thräne nicht?


Sie entflammt in heissen gluten
Zu dem schönen Königsohn
Suchte oft ihn zu bestricken
Mit der liebe feuerblicken.


Die dunkle Ferne sandte leise
Die Sehnsucht, ihre Schwester, mir,
Und rasch verfolgt ich meine Reise
Den Berg hinab, zu ihr, zu ihr:


Onne cosa fue solo all'om creata,
e l'om no a dormire, né a mangiare,
ma solamente a drittura operare;
e fue descrezion lui però data.
Natura Deo ragion (scritta è comune)
reprensione – fuggir, pregio portare
ne comanda; ischifare
vizi, ed usare – via de vertù ne 'mpone,
onne cagione – e condizione – remossa.
Ma, se legge né Deo no l'emponesse,
né rendesse – qui merto in nulla guisa,
né poi l'alma è divisa,
m'è pur avisa – che ciascun dovesse,
quanto potesse, – far che stesse – in possa
onne cosa, che per ragione è mossa.


her şeyden geçmenin tadını ne bilir


Die Sonne eilt; sie harret
Lang' unter Glut im Tal:
»Wo bleibst du, holder Ritter,
Du Trost in meiner Qual?«


la carta inanti, e il calamo avea in mano,
e scripto già: — Salute a Silvia porge
Tirinzia sua —, quando io el vidi lontano.


anzi il mal vien da le speranze porche
che si pigliano spasso di vedere
il mio d'oggi in domane in su le forche.


Mirate, Lelio, ove quei verdi ed alti
Abeti e pin fanno ghirlanda a quello
Monte, che tra Mugnon dritto e Morello
Siede sopra fioriti erbosi smalti?


Segui, senhor, de seus honrados peitos
Nos políticos dogmas, ou divinos.
As sãs doutrinas e os ilustres feitos;


Ah! whither, ye sweets, do ye fly?
For fancy your absence must mourn;
Ah! say, will ye fade from my eye,
And yet will ye never return?


Wie heist man die bey Hofe, die alle Gunst weg tragen?
Man heist sie da die Hertzen; ich nenne sie die Magen.


Zalkal jinoch – ze snů těch jej budí
jiná skutečnost pochmurných tahů:
on tu v bídném vězení se trudí,
dívka tone v nádheře a blahu –
s výše své zda v plachém zpomínání
k novici se nebohému sklání?!


A hostmi hemžil se už hrad:
líc mužných plno, sivých brad,
junáckých jisker, dívčích vnad.
Pozdravů, poptávek, vítání, všude –
„Brzo-li tomu pak konec už bude?“
se mnohý nedočkavě ptal,
a ještě duněl hradní most,
a ještě vcházel pozdní host –
„Toť celý svět se vidět dal!“
hlas ženský zašeptal.


STILL let my song a nobler note assume,
And sing th' infusive force of SPRING on man;
When heaven and earth, as if contending, vie
To raise his being, and serene his soul,
Can he forbear to smile with NATURE? Can
The stormy passions in his bosom rowl,
While every gale is peace, and every grove
Is melody? Hence, from the bounteous walks
Of flowing SPRING, ye sordid sons of earth,
Hard, and unfeeling, of another's woe,
Or only lavish to yourselves; away.
But come, ye generous breasts, in whose wide thought,
Of all his works, CREATIVE BOUNTY, most,
Divinely burns; and on your open front,
And liberal eye, sits, from his dark retreat
Inviting modest want. Nor only fair,
And easy of approach; your active search
Leaves no cold wintry corner unexplor'd,
Like silent-working HEAVEN, surprizing oft
The lonely heart with unexpected good.
For you the roving spirit of the wind
Blows SPRING abroad; for you the teaming clouds
Descend in buxom plenty o'er the world;
And the sun spreads his genial blaze for you,
Ye flower of human race! In these green days,
Sad-pining sickness lifts her languid head;
Life flows afresh; and young-ey'd health exalts
The whole creation round. Contentment walks
The sunny glade, and feels an inward bliss
Spring o'er his mind, beyond the power of kings
To purchase. Pure serenity apace
Induces thought, and contemplation still.
By small degrees the love of nature works,
And warms the bosom; till at last arriv'd
To rapture, and enthusiastic heat,
We feel the present DEITY, and taste
The joy of GOD, to see a happy world.


Nevyšlo však zvuku –
jazyk její zněměl,
pro lásku a kletbu
žádných slov již neměl;
k nohám se mu vrhla
jako pominulá,
jenom oko plálo,
a ňadra se dmula.


So laß mich meinem Volk zum Segen leben,
So zeige einst mir eine große That –
Wo nicht, so laß mich noch ein Lied erheben,
Das fördern soll auch eine künft'ge Saat.
Laß mich, o Gott, des Weinstock's Los erwerben,
Der mit Begeist'rung alles Volk erfüllt –
Doch in derselben Stunde laß mich sterben,
Von milder Erde, nicht von Schnee verhüllt.


Es sündigten mit ihr die Könige der Erden,
Durch ihren Zauberkelch ward alle Welt bethört;
Gefallen nun! bewohnt von Teufeln und zerstört!
Um Blut, das sie vergoß, verdammt, nie froh zu werden!
Das Bild, das sich dem Seher wies,
War Babel ihm, ist uns -


zavzni krajem jarý zpěv!
Opěvujme předků činy,
vlast i něhu mateřštiny,
sladké rtíky českých děv!


Noch dieselben, wie ihr geblüht, als drüben
Dort am Rücken einst des Vulkans im Haine
Ferentina's Latiums Bürger sich am
Altar versammelt.


Tak Jiřík osiřel,
tak jemu ovdověla matka.


a kolem jdou chytráci, lakomí,
kupují poctivost, svědomí –


Ein Album im Glücksspiel gewonnen,
Hat wahrlich mit Glück begonnen.
So setz es sich fort, dein Lebenspfad
Sei heitrer als heuer das Römerbad.


En el Campo Florido, ¡Dios eterno!
duerme cadáver la que fue tan bella:
la sombra escasa de arbolillo tierno
cubre su tumba anónima... En aquella
triste mansión de luto sempiterno,
el sepulcro más pobre es el de ella...
sin inscripción, sin mármoles, sin nada...
¿qué ha de tener mi hijita infortunada?


Der Wohllaut deiner Orgeltöne
Schläft, ach, manch lieben langen Tag,
Bis einmal sich dein Tal der Schöne
Deines Geläutes freuen mag.


Im Beisein der Alten verstellt sich die Jugend:
Sie trinkt nur bei Tropfen, sie durstet vor Tugend;
Ich ehrlicher Alter verstelle mich auch,
Bezeche den Jüngling und leere den Schlauch.


Je fus humiliée à la face des cieux,
J’ai vu m’abandonner ce que j’aimais le mieux,


všech lidí osud, nemohla přec snésti
houf básníků, jenž stál jak na rozcestí
a o překot si průchod klestil pěstí.
však to by ještě ušlo – při vší vině.
Hůř bylo, že vše naše síně,
zvlášť ona, v níž jen paní naše trůní,
po audiencích páchly směsí vůní,
až člověk myslil: ne básníci jaří,
než že tu byli sami voňavkáři.
To nemohla přec paní trpěť dál.


Noch ein Lied dem deutschen Bürger,
Noch ein echtes Maienlied!
Frühling sei es keinem Würger,
Der sein Volk zum Staube zieht;
Frühling jedem bis zum Tod,
Frühling nie für den Despot!
Selbst der Himmel, warm und rein,
Der des Freien Brust erweitert,
Eine Klippe, dran er scheitert,
Mög' er jedem Wütrich sein.


Salmo CIX, 28. 1


Vstoupiv k němu, pravil: Člověče, co
Zuříš? Ty mne starce, ty mé břímě
Vidíš, a se ještě ptáš? Muž divý
S mrzutostí odpověděl. Škoda,
Člověče, že šediny ti hlavu
Kryjí, že jsy v světě zkušenosti
Nabyv, poznal běhy, poznal světa
Vrtkavosti; a předc, jako mladík
Bez rozumu mluvíš, a y jednáš.
Což ti povědomo není, tady
Naše pout že trninami vede
Do věčného ráje, Bůh že moudrý
Zkoušeje y ctnost y odvážlivost
Lidskou, srdce navštěvuje hořem,
Přečišťuje jako zlato duši,
Aby jak sníh bílá, jako slunce
Jasná postoupila do věčnosti
Chrámu? Pročež trp, a pracuj, a co
Muž se dotři hojnosti a zdraví.
Pronikavou Václav mluvil řečí.


Was ich von Dir an Spaldings Herz geschrieben,
War nicht Aufmunterung für Dich!
Mein Herzgefühl hat mich dazu getrieben,
O mit Begeisterung hab' ich
Dein hohes Lied schon sechsmal vorgelesen,
Und jedes Auge rings um mich
Ist thränenvoll wie meins gewesen.
Du stellst den Vater Friederich
So liebenswürdig vor, so prächtig,
Daß unsre Seele niederfällt
Und den anbetet, der ihn mächtig
Hat ausgerüstet in der Welt
Mit allen Gaben, die vor Alters
Der König Israels gehabt,
Der jede Nachwelt mit den Hymnen seines Psalters
Und seines Harfenspiels begabt,
Und streitbar war und bei der Landesstrafe
Sich tief gebückt auf seiner Bahn,
Gen Himmel rief und frug: »Was haben diese Schafe
Dir Herzenskündiger gethan?
Dir, du Vergelter! dir, du Rächer!«
So sprach der König Israels, so spricht
Der König Friedrich, wenn ein stolzer Friedenbrecher
Ihn in das Feld getrotzt, wo ihm das Herze bricht
Bei so viel Menschenblutvergießen.
Vielleicht geschiehts, daß diesesmal
Sein Feind ihn um Versöhnung wird begrüßen,
Eh noch vom Blut ein Böhmerthal
Wird überschwemmt und Berge zittern
Vom Fall der Helden in der Schlacht,
Wie wenn aus Gottes Ungewittern
Der Bliz bald hier bald da die Bäume niederkracht,
Mit der Gewalt des Sturms vereinet –
Alsdann singst Du ein Wonnelied,
Worüber Braut und Mutter weinet,
Die ihren Liebling wiedersieht –


Csendét nem dulja semmi nesz,
Bár künn özönvész dörgedez;
Fedi hó vagy virágpalást,
S mindennek nyujt vigasztalást.


Posílají dnes do Afriky
válečné lodi s námořníky
chrániti státu příslušníky,
jimž nekřivdí se, bohudíky!


There, with a Leech's care, her hands applied
Some lenient herbs to every rankling wound;
Herbs, by the test of long experience tried,
Of sovereign virtue in each trial found.


¡Señor! Tú que enseñaste, perdona que yo enseñe; que lleve el nombre de maestra, que Tú llevaste por la Tierra.
Dame el amor único de mi escuela; que ni la quemadura de la belleza sea capaz de robarle mi ternura de todos los instantes.
Maestro, hazme perdurable el fervor y pasajero el desencanto. Arranca de mí este impuro deseo de justicia que aún me turba, la mezquina insinuación de protesta que sube de mí cuando me hieren. No me duela la incomprensión ni me entristezca el olvido de las que enseñé.
Dame el ser más madre que las madres, para poder amar y defender como ellas lo que no es carne de mis carnes. Dame que alcance a hacer de una de mis niñas mi verso perfecto y a dejarte en ella clavada mi más penetrante melodía, para cuando mis labios no canten más.
Muéstrame posible tu Evangelio en mi tiempo, para que no renuncie a la batalla de cada día y de cada hora por él.
Pon en mi escuela democrática el resplandor que se cernía sobre tu corro de niños descalzos.
Hazme fuerte, aun en mi desvalimiento de mujer, y de mujer pobre; hazme despreciadora de todo poder que no sea puro, de toda presión que no sea la de tu voluntad ardiente sobre mi vida.
¡Amigo, acompáñame! ¡Sostenme! Muchas veces no tendré sino a Ti a mi lado. Cuando mi doctrina sea más casta y más quemante mi verdad, me quedaré sin los mundanos; pero Tú me oprimirás entonces contra tu corazón,
el que supo harto de soledad y desamparo. Yo no buscaré sino en tu mirada la dulzura de las aprobaciones.
Dame sencillez y dame profundidad; líbrame de ser complicada o banal en mi lección cotidiana.
Dame el levantar los ojos de mi pecho con heridas, al entrar cada mañana a mi escuela. Que no lleve a mi mesa de trabajo mis
pequeños afanes materiales, mis mezquinos dolores de cada hora.
Aligérame la mano en el castigo y suavízamela más en la caricia. ¡Reprenda con dolor, para saber que he corregido amando!
Haz que haga de espíritu mi escuela de ladrillos. Le envuelva la llamarada de mi entusiasmo su atrio pobre, su sala desnuda. Mi corazón le sea más columna y mi buena voluntad más horas que las columnas y el oro de las escuelas ricas.
Y, por fin, recuérdame desde la palidez del lienzo de Velázquez, que enseñar y amar intensamente sobre la Tierra es llegar al último día con el lanzazo de Longinos en el costado ardiente de amor.
Dame el amor único de mi escuela; que ni la quemadura de la belleza sea capaz de robarle mi ternura de todos los instantes.
Maestro, hazme perdurable el fervor y pasajero el desencanto. Arranca de mí este impuro deseo de justicia que aún me turba, la mezquina insinuación de protesta que sube de mí cuando me hieren. No me duela la incomprensión ni me entristezca el olvido de las que enseñé.
Dame el ser más madre que las madres, para poder amar y defender como ellas lo que no es carne de mis carnes. Dame que alcance a hacer de una de mis niñas mi verso perfecto y a dejarte en ella clavada mi más penetrante melodía, para cuando mis labios no canten más.
Muéstrame posible tu Evangelio en mi tiempo, para que no renuncie a la batalla de cada día y de cada hora por él.
Pon en mi escuela democrática el resplandor que se cernía sobre tu corro de niños descalzos.
Hazme fuerte, aun en mi desvalimiento de mujer, y de mujer pobre; hazme despreciadora de todo poder que no sea puro, de toda presión que no sea la de tu voluntad ardiente sobre mi vida.
¡Amigo, acompáñame! ¡Sostenme! Muchas veces no tendré sino a Ti a mi lado. Cuando mi doctrina sea más casta y más quemante mi verdad, me quedaré sin los mundanos; pero Tú me oprimirás entonces contra tu corazón,
el que supo harto de soledad y desamparo. Yo no buscaré sino en tu mirada la dulzura de las aprobaciones.
Dame sencillez y dame profundidad; líbrame de ser complicada o banal en mi lección cotidiana.
Dame el levantar los ojos de mi pecho con heridas, al entrar cada mañana a mi escuela. Que no lleve a mi mesa de trabajo mis
pequeños afanes materiales, mis mezquinos dolores de cada hora.
Aligérame la mano en el castigo y suavízamela más en la caricia. ¡Reprenda con dolor, para saber que he corregido amando!
Haz que haga de espíritu mi escuela de ladrillos. Le envuelva la llamarada de mi entusiasmo su atrio pobre, su sala desnuda. Mi corazón le sea más columna y mi buena voluntad más horas que las columnas y el oro de las escuelas ricas.
Y, por fin, recuérdame desde la palidez del lienzo de Velázquez, que enseñar y amar intensamente sobre la Tierra es llegar al último día con el lanzazo de Longinos en el costado ardiente de amor.
Maestro, hazme perdurable el fervor y pasajero el desencanto. Arranca de mí este impuro deseo de justicia que aún me turba, la mezquina insinuación de protesta que sube de mí cuando me hieren. No me duela la incomprensión ni me entristezca el olvido de las que enseñé.
Dame el ser más madre que las madres, para poder amar y defender como ellas lo que no es carne de mis carnes. Dame que alcance a hacer de una de mis niñas mi verso perfecto y a dejarte en ella clavada mi más penetrante melodía, para cuando mis labios no canten más.
Muéstrame posible tu Evangelio en mi tiempo, para que no renuncie a la batalla de cada día y de cada hora por él.
Pon en mi escuela democrática el resplandor que se cernía sobre tu corro de niños descalzos.
Hazme fuerte, aun en mi desvalimiento de mujer, y de mujer pobre; hazme despreciadora de todo poder que no sea puro, de toda presión que no sea la de tu voluntad ardiente sobre mi vida.
¡Amigo, acompáñame! ¡Sostenme! Muchas veces no tendré sino a Ti a mi lado. Cuando mi doctrina sea más casta y más quemante mi verdad, me quedaré sin los mundanos; pero Tú me oprimirás entonces contra tu corazón,
el que supo harto de soledad y desamparo. Yo no buscaré sino en tu mirada la dulzura de las aprobaciones.
Dame sencillez y dame profundidad; líbrame de ser complicada o banal en mi lección cotidiana.
Dame el levantar los ojos de mi pecho con heridas, al entrar cada mañana a mi escuela. Que no lleve a mi mesa de trabajo mis
pequeños afanes materiales, mis mezquinos dolores de cada hora.
Aligérame la mano en el castigo y suavízamela más en la caricia. ¡Reprenda con dolor, para saber que he corregido amando!
Haz que haga de espíritu mi escuela de ladrillos. Le envuelva la llamarada de mi entusiasmo su atrio pobre, su sala desnuda. Mi corazón le sea más columna y mi buena voluntad más horas que las columnas y el oro de las escuelas ricas.
Y, por fin, recuérdame desde la palidez del lienzo de Velázquez, que enseñar y amar intensamente sobre la Tierra es llegar al último día con el lanzazo de Longinos en el costado ardiente de amor.
Dame el ser más madre que las madres, para poder amar y defender como ellas lo que no es carne de mis carnes. Dame que alcance a hacer de una de mis niñas mi verso perfecto y a dejarte en ella clavada mi más penetrante melodía, para cuando mis labios no canten más.
Muéstrame posible tu Evangelio en mi tiempo, para que no renuncie a la batalla de cada día y de cada hora por él.
Pon en mi escuela democrática el resplandor que se cernía sobre tu corro de niños descalzos.
Hazme fuerte, aun en mi desvalimiento de mujer, y de mujer pobre; hazme despreciadora de todo poder que no sea puro, de toda presión que no sea la de tu voluntad ardiente sobre mi vida.
¡Amigo, acompáñame! ¡Sostenme! Muchas veces no tendré sino a Ti a mi lado. Cuando mi doctrina sea más casta y más quemante mi verdad, me quedaré sin los mundanos; pero Tú me oprimirás entonces contra tu corazón,
el que supo harto de soledad y desamparo. Yo no buscaré sino en tu mirada la dulzura de las aprobaciones.
Dame sencillez y dame profundidad; líbrame de ser complicada o banal en mi lección cotidiana.
Dame el levantar los ojos de mi pecho con heridas, al entrar cada mañana a mi escuela. Que no lleve a mi mesa de trabajo mis
pequeños afanes materiales, mis mezquinos dolores de cada hora.
Aligérame la mano en el castigo y suavízamela más en la caricia. ¡Reprenda con dolor, para saber que he corregido amando!
Haz que haga de espíritu mi escuela de ladrillos. Le envuelva la llamarada de mi entusiasmo su atrio pobre, su sala desnuda. Mi corazón le sea más columna y mi buena voluntad más horas que las columnas y el oro de las escuelas ricas.
Y, por fin, recuérdame desde la palidez del lienzo de Velázquez, que enseñar y amar intensamente sobre la Tierra es llegar al último día con el lanzazo de Longinos en el costado ardiente de amor.
Muéstrame posible tu Evangelio en mi tiempo, para que no renuncie a la batalla de cada día y de cada hora por él.
Pon en mi escuela democrática el resplandor que se cernía sobre tu corro de niños descalzos.
Hazme fuerte, aun en mi desvalimiento de mujer, y de mujer pobre; hazme despreciadora de todo poder que no sea puro, de toda presión que no sea la de tu voluntad ardiente sobre mi vida.
¡Amigo, acompáñame! ¡Sostenme! Muchas veces no tendré sino a Ti a mi lado. Cuando mi doctrina sea más casta y más quemante mi verdad, me quedaré sin los mundanos; pero Tú me oprimirás entonces contra tu corazón,
el que supo harto de soledad y desamparo. Yo no buscaré sino en tu mirada la dulzura de las aprobaciones.
Dame sencillez y dame profundidad; líbrame de ser complicada o banal en mi lección cotidiana.
Dame el levantar los ojos de mi pecho con heridas, al entrar cada mañana a mi escuela. Que no lleve a mi mesa de trabajo mis
pequeños afanes materiales, mis mezquinos dolores de cada hora.
Aligérame la mano en el castigo y suavízamela más en la caricia. ¡Reprenda con dolor, para saber que he corregido amando!
Haz que haga de espíritu mi escuela de ladrillos. Le envuelva la llamarada de mi entusiasmo su atrio pobre, su sala desnuda. Mi corazón le sea más columna y mi buena voluntad más horas que las columnas y el oro de las escuelas ricas.
Y, por fin, recuérdame desde la palidez del lienzo de Velázquez, que enseñar y amar intensamente sobre la Tierra es llegar al último día con el lanzazo de Longinos en el costado ardiente de amor.
Pon en mi escuela democrática el resplandor que se cernía sobre tu corro de niños descalzos.
Hazme fuerte, aun en mi desvalimiento de mujer, y de mujer pobre; hazme despreciadora de todo poder que no sea puro, de toda presión que no sea la de tu voluntad ardiente sobre mi vida.
¡Amigo, acompáñame! ¡Sostenme! Muchas veces no tendré sino a Ti a mi lado. Cuando mi doctrina sea más casta y más quemante mi verdad, me quedaré sin los mundanos; pero Tú me oprimirás entonces contra tu corazón,
el que supo harto de soledad y desamparo. Yo no buscaré sino en tu mirada la dulzura de las aprobaciones.
Dame sencillez y dame profundidad; líbrame de ser complicada o banal en mi lección cotidiana.
Dame el levantar los ojos de mi pecho con heridas, al entrar cada mañana a mi escuela. Que no lleve a mi mesa de trabajo mis
pequeños afanes materiales, mis mezquinos dolores de cada hora.
Aligérame la mano en el castigo y suavízamela más en la caricia. ¡Reprenda con dolor, para saber que he corregido amando!
Haz que haga de espíritu mi escuela de ladrillos. Le envuelva la llamarada de mi entusiasmo su atrio pobre, su sala desnuda. Mi corazón le sea más columna y mi buena voluntad más horas que las columnas y el oro de las escuelas ricas.
Y, por fin, recuérdame desde la palidez del lienzo de Velázquez, que enseñar y amar intensamente sobre la Tierra es llegar al último día con el lanzazo de Longinos en el costado ardiente de amor.
Hazme fuerte, aun en mi desvalimiento de mujer, y de mujer pobre; hazme despreciadora de todo poder que no sea puro, de toda presión que no sea la de tu voluntad ardiente sobre mi vida.
¡Amigo, acompáñame! ¡Sostenme! Muchas veces no tendré sino a Ti a mi lado. Cuando mi doctrina sea más casta y más quemante mi verdad, me quedaré sin los mundanos; pero Tú me oprimirás entonces contra tu corazón,
el que supo harto de soledad y desamparo. Yo no buscaré sino en tu mirada la dulzura de las aprobaciones.
Dame sencillez y dame profundidad; líbrame de ser complicada o banal en mi lección cotidiana.
Dame el levantar los ojos de mi pecho con heridas, al entrar cada mañana a mi escuela. Que no lleve a mi mesa de trabajo mis
pequeños afanes materiales, mis mezquinos dolores de cada hora.
Aligérame la mano en el castigo y suavízamela más en la caricia. ¡Reprenda con dolor, para saber que he corregido amando!
Haz que haga de espíritu mi escuela de ladrillos. Le envuelva la llamarada de mi entusiasmo su atrio pobre, su sala desnuda. Mi corazón le sea más columna y mi buena voluntad más horas que las columnas y el oro de las escuelas ricas.
Y, por fin, recuérdame desde la palidez del lienzo de Velázquez, que enseñar y amar intensamente sobre la Tierra es llegar al último día con el lanzazo de Longinos en el costado ardiente de amor.
¡Amigo, acompáñame! ¡Sostenme! Muchas veces no tendré sino a Ti a mi lado. Cuando mi doctrina sea más casta y más quemante mi verdad, me quedaré sin los mundanos; pero Tú me oprimirás entonces contra tu corazón,
el que supo harto de soledad y desamparo. Yo no buscaré sino en tu mirada la dulzura de las aprobaciones.
Dame sencillez y dame profundidad; líbrame de ser complicada o banal en mi lección cotidiana.
Dame el levantar los ojos de mi pecho con heridas, al entrar cada mañana a mi escuela. Que no lleve a mi mesa de trabajo mis
pequeños afanes materiales, mis mezquinos dolores de cada hora.
Aligérame la mano en el castigo y suavízamela más en la caricia. ¡Reprenda con dolor, para saber que he corregido amando!
Haz que haga de espíritu mi escuela de ladrillos. Le envuelva la llamarada de mi entusiasmo su atrio pobre, su sala desnuda. Mi corazón le sea más columna y mi buena voluntad más horas que las columnas y el oro de las escuelas ricas.
Y, por fin, recuérdame desde la palidez del lienzo de Velázquez, que enseñar y amar intensamente sobre la Tierra es llegar al último día con el lanzazo de Longinos en el costado ardiente de amor.
Dame sencillez y dame profundidad; líbrame de ser complicada o banal en mi lección cotidiana.
Dame el levantar los ojos de mi pecho con heridas, al entrar cada mañana a mi escuela. Que no lleve a mi mesa de trabajo mis
pequeños afanes materiales, mis mezquinos dolores de cada hora.
Aligérame la mano en el castigo y suavízamela más en la caricia. ¡Reprenda con dolor, para saber que he corregido amando!
Haz que haga de espíritu mi escuela de ladrillos. Le envuelva la llamarada de mi entusiasmo su atrio pobre, su sala desnuda. Mi corazón le sea más columna y mi buena voluntad más horas que las columnas y el oro de las escuelas ricas.
Y, por fin, recuérdame desde la palidez del lienzo de Velázquez, que enseñar y amar intensamente sobre la Tierra es llegar al último día con el lanzazo de Longinos en el costado ardiente de amor.
Dame el levantar los ojos de mi pecho con heridas, al entrar cada mañana a mi escuela. Que no lleve a mi mesa de trabajo mis
pequeños afanes materiales, mis mezquinos dolores de cada hora.
Aligérame la mano en el castigo y suavízamela más en la caricia. ¡Reprenda con dolor, para saber que he corregido amando!
Haz que haga de espíritu mi escuela de ladrillos. Le envuelva la llamarada de mi entusiasmo su atrio pobre, su sala desnuda. Mi corazón le sea más columna y mi buena voluntad más horas que las columnas y el oro de las escuelas ricas.
Y, por fin, recuérdame desde la palidez del lienzo de Velázquez, que enseñar y amar intensamente sobre la Tierra es llegar al último día con el lanzazo de Longinos en el costado ardiente de amor.
Aligérame la mano en el castigo y suavízamela más en la caricia. ¡Reprenda con dolor, para saber que he corregido amando!
Haz que haga de espíritu mi escuela de ladrillos. Le envuelva la llamarada de mi entusiasmo su atrio pobre, su sala desnuda. Mi corazón le sea más columna y mi buena voluntad más horas que las columnas y el oro de las escuelas ricas.
Y, por fin, recuérdame desde la palidez del lienzo de Velázquez, que enseñar y amar intensamente sobre la Tierra es llegar al último día con el lanzazo de Longinos en el costado ardiente de amor.
Haz que haga de espíritu mi escuela de ladrillos. Le envuelva la llamarada de mi entusiasmo su atrio pobre, su sala desnuda. Mi corazón le sea más columna y mi buena voluntad más horas que las columnas y el oro de las escuelas ricas.
Y, por fin, recuérdame desde la palidez del lienzo de Velázquez, que enseñar y amar intensamente sobre la Tierra es llegar al último día con el lanzazo de Longinos en el costado ardiente de amor.
Y, por fin, recuérdame desde la palidez del lienzo de Velázquez, que enseñar y amar intensamente sobre la Tierra es llegar al último día con el lanzazo de Longinos en el costado ardiente de amor.


绿树浓阴气若秋
小亭闲坐对溪流
蝉声不管无人听
只向枝头叫不休


Zdar vám, bratři z Blaníka
– sketů se to netýká –
eja, eja, hou!
V hlubokém i zákopě
zazpíváme Evropě
píseň veselou.


O srdce se opři moje!
Co se chvěješ? Bůh je s námi,
spojil zde nás pod palmami,
lásku do srdce nám vdech,
tisíc tónů, tisíc ech.


Ondy v dobré hodině
Našel Mourek,
Mladičký kocourek,
Ořech v šupině.
K mlsání nelíný
Kousne do šupiny,
A hned ořech odhodí,
A to zlostně prohodí:
„Fí, to hořké jako jed!
To se nehodí mi za oběd.“


Však nový Eugen nastoupil.
Ten nóblejší měl passe:
za miliony budoval
své burky v hrdé kráse.


„Igaz, nem tagadom, ha egyesség volna
Köztök, bizony nekünk nagy gondokat adna
Az egynéhány magyar, és megcsorbítaná,
Fényes koronánkat talán megrontaná.


Daß ich des Weges nicht geirrt,
Des mußte mir dein Bote frommen;
Und nun weiß ich, vom Glanz verwirrt,
Nicht, welches Wegs ich bin gekommen.«


Ni templo habites ni holocausto esperes,
pues yaces, sacrificio a la hermosura
de aquella vista que me abrasa pura,
donde, ardiendo, con flechas y arco mueres.


Kicsiny sziget vagyunk tenger közepében,
Erős vihar támad,
Mindenfelől jőnek és megostromolják
A habok hazámat,
Fessük zászlainkat fekete-pirosra,
Mert gyász és vér lesz a magyar nemzet sorsa.


僧句多枯槁
舟公锦绣堆
如何涉吾地
咄咄逼人来


Шелест листьев, шепот трав,
Переплеск речной волны,
Ропот ветра, гул дубрав,
Ровный бледный блеск ЛунСловно в детстве предо мною,
Над речною глубиною,
Нимфы бледною гирляндой обнялись, переплелисБрызнут пеной, разомкнутся,
И опять плотней сожмутся,
Опускаясь, поднимаясь, на волне и вверх и вниШепчут темные дубравы,
Шепчут травы про забавы
Этих бледных, этих нежных обитательниц волнК ним из дали неизвестной
Опустился эльф чудесный,
Как на нити золотистой, на прямом луче ЛунВыше истины земной,
Обольстительнее зла,
Эта жизнь в тиши ночной,
Эта призрачная мгл


Lkáme! v tom ai bohyně se z vody
S korouhví a slavským zjevila
Vojskem chránit nás tu od nehody;


淼淼澄江欲拍天
参差烟树老江边
举头不见长安日
一棹秋风载酒船


Laß mich in den Armen
Deiner Huld erwarmen,
Laß mich dich genießen
Und in deinem Lichte,
Schönstes Angesichte,
Deine Lippen küssen.


rompe sus olas y el cristal vencido
porque en leño Jesús, siempre socorre,
triunfa el Sol de Javier, de río, y nube


Však pro vás, nebe a lese, a všemu, co ve vás,
jest nyní mé díkůvzdání.
Mé kmity, obloho vysoká, den po dni zřelas,
den po dni slyšel jsi, lese, vzlyk můj i zajásání.
Jakž mohl bych nebýti vděčen vám,
dnes, kdy se díváte velkou radostí jaty,
kterak já, váš zplozenec, dospívám
tam, odkud prvky moje jsou vzaty.
Perutě mladicky rozepiaty
kroužím a v kroužení zazpívám:


que por España siga procurando;
pues que tenemos ya dentro de casa
al mayoral virtuosos ¡el gran Fernando!


Der Löwe lag in letzten Zügen,
Halb starr und ganz erblaßt,
Da ward ihm jedes Volksvergnügen
Bis in den Tod verhaßt.


Sluníčko boží
z hory si vyskočí,
v zlaceném loži
červánkem zatočí.


袅袅秋风生桂枝
小山岩壑石逶迤
王孙归去岁将晏
莫学臞儒炊扊扅


Im Prater sah ich schon dich, wie mir deucht,
Als jenes Zaubrers scheckigen Begleiter,
Der, wenn der Pöbel karg den Pfennig reicht,
Mit schnellem Hintern abrutscht von der Leiter.


Kan ich, bin ich recht bey Sinnen,
Auch die Welt so lieb gewinnen,
Daß ich sollt' auf Deinen Todt
(Den Gott ja nicht müss' erleuben)
Länger wollen übrig bleiben,
Nur zu Hertzeleid' und Noht?


Ja eben fürcht ich mich vor dir mit dir zu gehen.
Doch mag es seyn gewagt. Ich folge deinem sinn.


"Ah, let thy fate of others claim
" A tear, a tender sigh;
"I'll only murmur thy dear name —
" Call on my love — and die. "


Tu rozježen jako saně
Po hradě běhal,
By doplnil ukrutnost svou,
Robrta hledal.
Najda ho, an v zvuky harfy
Žalostně zpíval,
Dvouhranou mu ostrou dýku
Do prsou vehnal!


Besserer Feier, die ihm seine Getreuen votiert?


Ty však, dívčí andělíčku,
Který v bolu těšíval,
Modlívej se v kostelíčku,
Kde i já se modlíval.


Die Tage meiner Zeit
Sind eine Hande breit,
Und wenn man dies mein Bleiben
Soll recht und wohl beschreiben,
So ists ein Nichts und bleibet
Ein Stäublein, das zerstäubet.


Zahučely lesy kolem,
v hlubinách se zachvěly,
smíchem hrdel nespočetných
kol a kolem hlučely! –
A za davem rozjařeným
kouzelníci zmučeni
táhli odtud ku Fryštátu
hanbou, hořem zlomeni. – – –


Così Sicilia se appellava avante,
Per la fiamma che getta Mongibello.
Or crebbe il giovanetto, ed aiutante
Fu di persona a meraviglia e bello;
E in poco tempo fie' prodezze tante,
Che Argo e Corinto pose in gran flagello;
Ma fu nel fine occiso a modo tristo
Da un falso Greco, nominato Egisto.


Was denkst du heute jener Stunde;
Wir waren beide jung und frisch,
Und schwärmten ohne Arg und Zweifel,
Und hatten frohen Trunk und Tisch.


Ach nein die Aloe,
Der Zucker und Zibeth,
Macht weder wohl noch weh,
Wann der Geschmack vergeht.
Man muß die Eitelkeit
Der Liebe noch ertragen,
Will man von Freud und Leid
Gereimte Reimen sagen.


Alfonso es Sol, y su palacio es cielo
acá en la tierra, aqueastas armas alas,
Icaro yo, que voy fiado en ellas.


Chci animální vykřikovat sílu,
být nechci poëta, jen silný živočich!


V jejich čele jako anděl strážný
Děva plná vnady kráčela,
Ona pohled půvabný a vážný
Z daleka již na mne skláněla.
Poznal jsem ji; – hrdé její čelo,
Její oči jasně planoucí,
Vlasy po plecech jí kanoucí,
Celé majestátu plné tělo
Velebný jak druhdy výraz mělo,
I ta ústa, která tisíckráte
Zlíbal jsem, když v blaženější chvíli
Moje srdce, svatým citem zňaté,
Jako orel z chlumů nadtatranských
Ku vyššímu vznášelo se cíli,
A mně po rovinách naddněstřanských
Růže lásky v rajském sadě květly,
Než je, běda! náhle vichry zhnětly.


Ach Gott, wo ist der Schimmel? Ja, Schimmel?
Der ist am Anger drauß.
So laß den Schimmel weiden,
Und wir, wir bleib'n zuhaus.«


A wanton Sparrow long'd to hear
Their sage discourse, and strait drew near.
The bird was talkative and loud,
And very pert and very proud;
As worthless and as vain a thing,
Perhaps as ever wore a wing.
She found, as on a spray she sat,
The little friends were deep in chat;
That virtue was their favourite theme,
And toil and probity their scheme:
Such talk was hateful to her breast,
She thought them arrant prudes at best.
When to display her naughty mind,
Hunger with cruelty combin'd;
She view'd the Ant with savage eyes,
And hopt and hopt to snatch her prize.
The Bee, who watch'd her opening bill,
And guess'd her fell design to kill;
Ask'd her from what her anger rose,
And why me treated Ants as foes?


A již v ně vtéká řinčíc hudba střelců.
Náměstím proudí, za ní mužů četa...
A modré postavy se u kostela
nejapně staví, točí, odskakují,
se rovnají a vážně přihlížejí,
strážníků kterak řada spěchajíc
kol nich kruh úcty tvoří... Oči střelců,
viz, pýchou planou, v neurčitu stanou – –
A náměstí se plní víc a víc...


O reichte meine wildgeballte Faust
Zu dir empor, Huld-lächelnder Tyrann!
Beraubt der stolzen Selbstgerechtigkeit,
Steh ich vor dir betäubt, doch nicht gestürzt.
Weg reiß ich erst die Scheidemauer, die
Uns trennt, den Schleier und den Vorwand: David!
Und hab' ich dich, dann hebe an das Ringen
Gott wider Mensch, wie einst an Jaboks Furth.
Und selbst mich krümmend unter deiner Sohle,
Zudonnern werde ich dir immer noch
Den Schlachtruf, den ich jetzt gen Himmel schleudre:
Sei du ein Gott! Du stehst nur über mir,
Wie der Gewaltherr auf dem blutigen Thron
Herabschaut auf den Freien, den er foltert.
Sei du ein Gott – ich neide dir es nicht:
Mein Geist ist frei und mächtig, wie der deine –
Bleib du ein Gott, ich bleibe doch – ein Mensch!


Duše skal mě volá snivá,
chmurným steskem po mně nyje,
tajemné mi písně zpívá,
leč mé srdce neslyší je.


Ptáš se, proč Bůh jeden jazyk,
dvě pak ruce dal?
bys radč více dal,
než sliboval.


Und jede Tugend sprießet in Ihr empor
Vom Himmelthaue trunken, und breitet weit
Von Früchten schwer behang'ne Schatten,
Schatten, in welchen die Länder wohnen.


Lézzegünk, bujdosunk, se szelünk, se partunk,
Azt sem tudjuk: mihez, azt sem: merre tartsunk.
Ily keserves igyünk bár özönt fakaszszon,
Bát tengert áraszszon, nincsen benne haszon.


Es que una nube lo ocultó al instante
como si fuera un párpado gigante
que cayera en un ojo ensangrentado


Óh, áldhatná sorsát akárhány,
Ki most lenéz negédesen,
Ha oly lánykát találna, mint én
Benned találtam, édesem!


A.O.H.


Družina chvátá za králem,
zpěněné oře honí –
zvěř zatracená! Není dnes
potuchy nikde po ní!


Voll sichres Stolzes, sah er die Ewigkeit
Des hohen Marmors: Trümmer wirst einst du seyn,
Staub dann, und dann des Sturms Gespiele,
Du Kapitol! und du Gott der Donner!


Es war einmal ein Kannibale,
Der war aus Halle an der Saale.
Man sah ihn oft am Bodensee
Für zwanzig Pfennige Entree.


No me queréis, lo sé, y que os molesta
Cuanto escribo. ¿Os molesta? Os ofende.
¿Culpa mía tal vez o es de vosotros?
Porque no es la persona y su leyenda
Lo que ahí, allegados a mí, atrás os vuelve.
Mozo, bien mozo era, cuando no había brotado
Lengua alguna, caísteis sobre un libro
Primerizo lo mismo que su autor: yo, mi primer libro.
Algo os ofende, porque sí, en el hombre y su tarea.
¿Mi leyenda dije? Tristes cuentos
Inventados de mí por cuatro amigos
(¿Amigos?), que jamás quisisteis
Ni ocasión buscasteis de ver si acomodaban
A la persona misma así traspuesta.
Mas vuestra mala fe los ha aceptado.
Hecha está la leyenda, y vosotros, de mí desconocidos,
Respecto al ser que encubre mintiendo doblemente,
Sin otro escrúpulo, a vuestra vez la propaláis.
Contra vosotros y esa vuestra ignorancia voluntaria,
Vivo aún, sé y puedo, si así quiero, defenderme.
Pero aguardáis al día cuando ya no me encuentre
Aquí. Y entonces la ignorancia,
La indiferencia y el olvido, vuestras armas
De siempre, sobre mí caerán, como la piedra,
Cubriéndome por fin, lo mismo que cubristeis
A otros que, superiores a mí, esa ignorancia vuestra
Precipitó en la nada, como al gran Aldana.
De ahí mi paradoja, por lo demás involuntaria,
Pues la imponéis vosotros: en nuestra lengua escribo,
Criado estuve en ella y, por eso, es la mía,
A mi pesar quizá, bien fatalmente. Pero con mis expresas
excepciones,
A vuestros escritores de hoy ya no los leo.
De ahí la paradoja: soy, sin tierra y sin gente,
Escritor bien extraño; sujeto quedo aún más que
otros
Al viento del olvido que, cuando sopla, mata.
Si vuestra lengua es la materia
Que empleé en mi escribir y, si por eso,
Habréis de ser vosotros los testigos
De mi existencia y su trabajo,
En hora mala fuera vuestra lengua
La mía, la que hablo, la que escribo.
Así podréis, con tiempo, como venís haciendo,
A mi persona y mi trabajo echar afuera
De la memoria, en vuestro corazón y vuestra mente.
Grande es mi vanidad, diréis,
Creyendo a mi trabajo digno de la atención ajena
Y acusándoos de no querer la vuestra darle.
Ahí tendréis razón. Mas el trabajo humano
Con amor hecho, merece la atención de los otros,
Y poetas de ahí tácitos lo dicen
Enviando sus versos a través del tiempo y la distancia
Hasta mí, atención demandando.
¿Quise de mí dejar memoria? Perdón por ello pido.
Mas no todos igual trato me dais,
Que amigos tengo aún entre vosotros,
Doblemente queridos por esa desusada
Simpatía y atención entre la indiferencia,
Y gracias quiero darles ahora, cuando amargo
Me vuelvo y os acuso. Grande el número
No es, mas basta para sentirse acompañado
A la distancia en el camino. A ellos
Vaya así mi afecto agradecido.
Acaso encuentre aquí reproche nuevo:
Que ya no hablo con aquella ternura
Confiada, apacible de otros días.
Es verdad, os lo debo, tanto como
A la edad, al tiempo, a la experiencia.
A vosotros y a ellos debo el cambio. Si queréis
Que ame todavía, devolvedme
Al tiempo del amor. ¿Os es posible?
Imposible como aplacar ese fantasma que de mí evocasteis.


ODE MORTAL


Teď stojím zde, zříš slzy mé
i popel na mém vlase,
ach, odpusť, miluj – ženou tvou
i matkou chci být zase!“


Kinder VVerdet Klug.
Exempel sind genug
An A.O.H. und mehr/
Seht euch nur wol umbher/
Vnd folget meiner Lehr.


Il était un roi d'Yvetot
Se levant tard, se couchant tôt,
Et couronné par Jeanneton
D'un simple bonnet de coton,
Oh ! Oh ! Oh ! Oh ! Ah ! Ah ! Ah ! Ah !
Quel bon petit roi c'était là !


一柱高标险塞垣
南蛮不敢犯中原
功成自合分茅土
何事翻衔薏苡冤


Na přeražených okovech vztýčili jsme hlavu,
vztýčili jsme prapor vstávajících davů,
pracují, plodí produktivní síly,
Republika.
A my ji milujeme, že je prostovlasá,
s pravdami, bludy mladé dívčiny
z lidu.
Nechť reakce se holedbá a kasá,
svezli jsme první žeň svou a zaseli znova,
červená srdce buší, nejen hlučná slova,
kráčíme uskutečnit svaté vidiny.
Minul pouhý rok.


Este reggel tejbe vajba megfereszti őket,
Fujó szélre, szellőcskére sem ereszti őket;


¡Oh, dichosa la edad, bendita el hora
-flor de belleza en Jericó nacida-
que en vos, por nuestro bien, quedó escondida
la encarnada verdad que el alma adora!


Nachtwächter.


Als Petrus noch verhanden/
Spricht eine Magd: fürwar
Er kennt den/ der in Banden/
Vnd ist auß seiner Schaar.
Nein/ sagt Er: Ich weiß von Ihm nicht/
Vnd geht bestürtzt mit Schanden
Auß ihrem Angesicht.


La ignorancia, como la hoja
perdida del libro, va
de aire en aire escribiéndose,
haciéndose más libre,
casi arrancada ya
de las ramas del tiempo, hasta
caer en el dominio
del insaciable, que la toma
del polvo y la reduce
a gobierno de luz, la reincorpora
a su libro marchito, convocando
allí su propia sed enmascarada
de ambición, porque no sabe
que la sabiduría es como un cuenco
donde todo se vierte hacia nacer.


Hoch stand ich auf dem Dach' und sah seltsamste Morgenglut:
Rings wogte über die Häuser hin ein Meer von Brand und Blut.
Es brüllte die schwarzrot qualmende Schlacht; mit zornigem Knattern schossen
Behelmte Feinde zu uns empor; doch es trotzten fest die Genossen
Wie Felsen im schlagenden Hagelsturm; verheerende Bomben schwangen sie
Und manchmal durch das Schlachtgetos' die Marseillaise sangen sie.
Ihr wollust-girrendes Mordlied pfiff eine Kugel an meinem Ohr;
Da bäumte sich meine Seele jäh, gleich wütiger Schlange, empor,
Den Sprengball zuckte die krallende Faust nach den feindlich stürmenden Massen
Und schmiß des Todes reißende Saat hinunter mit jauchzendem Hassen.
Und dumpf ...
Ein Rollen ... ein Peitschengeklatsch und


Ay río de Sevilla,
qué bien pareces
lleno de velas blancas
y ramas verdes.


V tomto avignonském Eldoradu,
Kdežto v jaře časně rozvitém
Nebe poklenuté blankytem
Neznámou kdes jinde jeví vnadu,
Blahodárné oko přírody,
Slunce svým paprskem důraznějším
Jasné udělujíc pohody
Štědře svítí nivám úrodnějším,
K zniku vábíc květů zárody,
Že i kynou zrůstem ochotnějším,
A se šatí rouchem půvabnějším,
V dálinách když na severu chladném
Sotva chudobka se v trávě vine,
A fialka u zápachu zrádném
Ruky obává se nehostinné,
I z dlouhého probuzená ze sna
Ze skleníku ve dne kráčí Vesna,
Aby opět do skleníku v noci
Ukryla se mrazů kruté moci: –
Zde již pod tím nebem lahodným
Skví se v poli plno jara dítek,
Žádný outlý nebojí se kvítek,
Žeby zhynul mrazem podvodným,
Zde již ku Vestalce bělostné
Narcisek se k lilii své sklání,
Amarant již po věterku vání
Šepce růži vzdechy milostné,
A co jinoch, jehož láska blaží,
Vavřín po sňatku své myrty baží.


Offt setzt ein Hauer seinen Zahn
In die getroffne Liebe
Mit solchem Eyver an,
Daß alle Gunst in einem Hiebe
Zu Grund und Boden geht,
Und wenn sie noch so feste steht.


Bist du's?


Všecky pěšiny po tobě rozteskněny,
les je tichý, ač laděný do ozvěny,
bystřiny bouří, po tobě volají
všecky chatrče, kam jsi chodila,
aby se za lásku láska k nemilovaným zrodila,
ptají se: kdy se vrátíš?


Hor quinci hor quindi, lasso, me rivolto,
né ruge tanto una impiagata fiera
quanto faccio io, pensando in qual mainera
Amor crudel m'ha nei soi lacci avolto;


BENEATH a sad and silent shade
Afflicted Poetry was laid;
The shepherd train, the virgin choir,
No longer listen'd to her lyre;
But, all neglected and alone,
Her feeling and her fire were gone.
No zephyr fondly sued her breast,
No nightingale came there to rest;
The faded visions fled her eyes —
The visions of her ecstasies.
And if perchance she sought delight,
It was amid the gloom of night, —
It was the hour the screechowls cry,
Or roaring whirlwinds rend the sky,
To pour her melancholy strain,
And catch a pleasure from the pain.


Lilie na čele,
jako padlé sněhy,
čarovným se lesknou
kouzlem božské něhy.


في غابة الزيتون، شَرْقَ الينابيعِ
انطوى جدِّي على ظلِّه
المهجو لم تُشْرق على ظلِّه
شمسٌ ولم يهبط على ظلِّه
ظلٌ،
وجدِّي دائماً، أَبعدْ


丹邱开辟郭西天
太史高名北斗悬
晚沐赐钱今日事
公馀应见主恩偏


Was verloren, ist dahin,
Und kein Wunsch kann es regieren,
Doch Gefahr läuft schwacher Sinn,
Noch einmal es zu verlieren;
Denn erst ganz, wenn wir's vergessen,
Ist verloren, was besessen.


Ani těm však v rozlícení milost
Borilović uděliti nechce.
„Zmiziž,“ praví, „zpronevěrné símě
ze světa až do sledního zrna!“
A již šavle jen aby je sťala.


Drümb so laß uns ohngesehn
in die Heidel-Püschgens gehn
und uns küssen/ daß es knallt/
überall/ wo's uns gefallt!


Stál v šeru před ním jako cedr přímý
jsa opatrně zahalen v plášť řasný,
svit hvězdný linul se mu z očí jasný
a tilaky měl kresbu mezi nimi.


Kdo zmožen v sled? Zda vítězi přec Jobi?
Zda dómu sloup v msty touhu v úkos hlídá
zoru legitimnost jak Simson, hroby,
neb davu nenávisť jest Niobida.


Květ nových radostí nám z ňader pučí,
a dávné rány mechem zapomnění
dál zarůstají, v jízvy již se mění,
a srdce písní resignace zvučí.


Bratři milí! zdrávi buďte v Bohu!
O kéž vám jak seraf mluviť mohu,
By hruď vaše z cela Bohem vzplála.


¡Llevar de nuestro amor en los vivos excesos,
su daguerrotipo borroso por mil besos,
igual que un amuleto pegado al corazón!


Die Nacht ist dunkel. Ach, sie schloß
Den Tag der Freudenlieder;
Auf seinem Morgenschimmer floß
Der Hoffnung Strahl hernieder.
In heller Ferne ließ er euch,
Ihr Edeln, mich erblicken;
Mich schon, in süßer Täuschung, euch
An meinen Busen drücken.


Tys v mysli mé,
Kdy po noční tichosti
Svých rejdů jalovosti
Den hlučný počíná;
Kdy já ve tvé?


Doktor mlčel, nechtěl ani
k Běle očí vznésti –
Běla stále těšila se;
do údolí vjeli,
do cesty jim hora stoupla,
vísky neviděli.
„Ó, však ona objeví se
tam u lesa kraje,“
usmála se Běla, „znám ji,
vždy tak se mnou hraje.
Ustup, horo, horo milá,
v májové nechť vnadě,
stojíš srdci mateřskému
tuho na závadě;
nelze oku přes jedliny
větevnaté moře,
ustup! Nemáš dosti místa
vedle na prostoře?
nemáš-li ho v pravo dosti,
nemáš-li ho v levo?
proč mně cestu zaskakuje
tvoje štíhlé dřevo?
Ustup, ustup stranou ruče,
sice lehneš trupem:
koní nohou okřídlenou
hruď i plec ti zdupem,
věř mně!“ – Stichla. – „U nás zvoní,
co to? v takou dobu?
Poledne? To ne! nejspíše
nesen někdo k hrobu
z vísky bude přifařené“
- doktor se jaks lekl; –
„nevím, kdo by u nás umřel,
bylť by Vojtěch řekl –
no, Pánbůh mu odpusť hříchy,
svět mu spadl s ramen,
světlo věčné ať mu svítí
až na věky amen!“ – –
Doktor sivou sklonil hlavu,
„amen“ šeptal s Bělou,
otřel, aby neviděla,
brvu uslzelou –
a pak vzdechl. – „Těžko-li vám,
proč jedete, pane?“


Květ dvojí čistý na hříchů stál luhu,
– kněz Beckovský jich legendu kdes líčí. –
Byl Indes to, mu v srdci láska klíčí,
týmž citem Domna ku svému lne druhu.


O nimm sie an, die kleine Gabe!
Ich opf're sie mit reinem Sinn,
Ich opf're alles, was ich habe,
Und gebe mich dir ganz dahin.
Du hast mein Wesen umgestaltet,
Des Lebens holder May beginnt.
Nimm an, du, die so gütig waltet,
Des jungen Lenzes schönstes Kind.


رَأَيتُ العِلمَ صاحِبُهُ كَريمٌ
وَلَو وَلَدَتهُ آباءٌ لِئامُ
لَيسَ يزالُ يَرفَعُهُ إِلى أَن
يُعَظِّمَ أَمرَهُ القَومُ الكِرامُ
وَيَتَّبِعونَهُ في كُلِّ حالٍ
كَراعي الضَأنِ تَتبَعُهُ السَوامُ
فَلَولا العِلمُ ما سَعِدَت رِجالٌ
وَلا عُرِفَ الحَلالُ وَلا الحَرامُ


Du bester Anwalt, Jesu Christ,
Der in den Schwachen mächtig ist,
Komm und vollführe meine Sache!
Beweise, daß dein theures Blut,
Was ich verbrochen, wieder gut
Und auch die Sünder seelig mache.


Die Tugend wird mein glüher Brand.
Geht, Kinder, reißt die Keule weg dem Riesen,
Gebt ihm den Rocken in die Hand!
Nun spinne, wie dir's Omphale gewiesen!
Ja, Oeta soll dein Leichenstein
Und meine Gluth dein Holzstoß sein!


Caballo que despediste,
no solo un bello español,
mas con los rayos del sol
la dura tierra barriste;
viste ya de plumas, viste,
que si en esto no sucedes
a la ave real, no puedes
debidamente llevallo,
que el águila aun es caballo
indigno de Ganimedes.


Žijte jen a více si nepřejte,
klamny jsou tužby i naděje snivé.
Jich mrtvého jasu marně nehledejte,
život jen oslepí v záři své lživé.


Non creder che 'l morir tanto desideri
per mia disperazione, quanto curome
de vendicarmi, se non ch'io me assideri;


不管先生巾欲摧
雨中艇子便撑开
青山隔岸迎人去
白鹭冲烟送酒来


Das hin, vor des Umarmungsungeheuers
Gewalt, dich streckte: ich bin Weib gewesen!
Du mußtest aus dem Rausch zu Mut genesen:
Nun segle ewig, Brecherin des Steuers!


Bald, wann der trübe Herbst die falben Blätter pflücket
Und sich die kühle Luft in graue Nebel hüllt,
So wird der Erde Schooß mit neuer Zier geschmücket,
An Pracht und Blumen arm, mit Nutzen angefüllt;
Des Frühlings Augen-Lust weicht nützlicherm Vergnügen,
Die Früchte funkeln da, wo vor die Blüthe stund:
Der Aepfel reifes Gold, durchstriemt mit Purpur-Zügen,
Beugt den gestützten Ast und nähert sich dem Mund.
Der Birnen süß Geschlecht, die Honig-reiche Pflaume 9
Reizt ihres Meisters Hand und wartet an dem Baume.


تُذَكَّرُ بِي فَتُرجيني
فتنساني مدى حِقَبِ
فأُذكِرُ تارةً أخرى
بنفسي غيرَ مُتَّئبِ
فتأمُرُ أنْ يذكِّر بي
جليساً منكَ في تعبِ
فيذكُرني فترجيني
كأوَّل وَهْلةِ الطَّلبِ
فأحسبُ أنّ حظي منـ
ـكَ دهري أن تُذكَّر بي


Öfter hast du mich gescholten,
Glaubtest meinen Pfad verwunden,
Hast das Ende nicht gefunden,
Dem mein wilder Lauf gegolten.


A tu s hrušky list si utrh’ hladký,
začal na něj pískat; uměl hezky,
jak kdy ptáci volají své matky,
jako drozd, neb skřivan podnebeský.


Pana správce do komůrky
chytrá Anna vsadila,
potom rychle za stodůlku
pro písáka spěšila.


No, ninguna caída logró trocarse en ruinas
porque yo alcé la torre con ascuas arrancadas de cada infierno del corazón.
Tampoco ningún tiempo pronunció ningún nombre con su boca de arena
porque de grada en grada un lenguaje de fuego los levantó hasta el cielo.
Nadie se muere aquí.
Una criatura vela
envuelta entre sus plumas de ángel invulnerable
jugando con ayer convertido en mañana.
Vuelve a escarbar con un trozo de espejo los terrenos prohibidos,
la oscuridad sin nombre todavía,
para entregar a cada huésped la llave al rojo vivo que abrirá cualquier puerta hacia este lado,
una consigna de sobreviviente
y las semillas de su eternidad
—un áspero alimento con un sabor a sed que nunca cesa—.
Nadie se pierde aquí.
A la entrada de cada laberinto
la adolescente aguarda con un ovillo sin fin entre las manos.
Otra vez del costado donde perdura el eco,
una vez más del lado que se abre como un faro hacia la soledad,
hay un hilo que corre solamente desde siempre hasta nunca,
que ata con unos nudos invencibles las ligaduras de la separación.
Con ese mismo hilo tejía sus disfraces de araña la impostura
y el estrangulador, noche tras noche, preparaba su lazo mejor para mañana.
Pero ella sonríe aún detrás de su cristal de azul melancolía
escribiendo sobre el vaho de las nuevas traiciones las más viejas promesas
con un tizón ardiendo,
para que nadie pierda la señal,
para que a nadie borre ni siquiera el perdón.
Nadie sale de aquí.
Yo convierto los muros de ansiosas hogueras que alimento con sal de la nostalgia,
con raíces roídas hasta el frío del alma por la intemperie y el destierro.
Yo cierro con mis ojos todas las cerraduras.
No hay grieta que se entreabra como en una sonrisa para burlar la ley,
ni tierra que se parta en la vergüenza,
ni un portal de cenizas labrado por la cólera, el sueño o el desdén.
Nada más que este asilo de paso hacia el final,
donde siempre es ahora en todas partes al sol de la vigilia,
donde los corredores guardan bajo sus alas de ladrones de adiós a todo mensajero del destino,
donde las cámaras de las torturas se abren en una escena de dicha o infortunio que ninguna distancia consigue restañar,
y por cada escalera se asciende una vez más hasta el fondo de la misma condena.
Esta es la torre en llamas en medio de las torres fantasmas del invierno
que huelen a guarida de una sola estación,
a sótano cerrado sobre unas aguas quietas que nadie quiere abrir.
A veces sus emisarios vienen para trocar cada cautivo ardiente por una sombra en vuelo.
Entonces oigo el coro de las apariciones.
Llaman áridamente igual que una campana sepultada.
Zumban como un enjambre elaborando para mi memoria un ataúd de reina helada en el exilio.
Mis días en los otros ya no son nada más que una semilla seca,
un hilo roto,
la irrevocable momia del olvido.


Vln ve příboji sud se houpal malý
ve pohře větru stále břehu blíž,
a za ním druhý, třetí mih’ se v dálí
a brzy sudy břeh byl pokryt již.


y te salvas ahora


L'Océan pas vu que je devine
Par l'air chargé de sols et d'aromes.
La croix est d'or dans la nuit divine
D'entre l'envol des tours et des dômes ;


Ne la sua prima forma in uno instante,
così parlando, la maga rivenne;
né bisognava più quella d'Atlante,
seguitone l'effetto per che venne.
Per dirvi quel ch'io non vi dissi inante,
costei Melissa nominata venne,
ch'or diè a Ruggier di sé notizia vera,
e dissegli a che effetto venuta era;


FOUNDED on arts which shun the face of day,
By the same arts they still maintain their sway.
Wrapp'd in mysterious secrecy they rise,
And, as they are unknown, are safe and wise.
At whomsoever aim'd, howe'er severe
Th' envenom'd slander flies, no names appear.
Prudence forbid that step. — Then all might know,
And on more equal terms engage the foe.
But now, what Quixote of the age would care
To wage a war with dirt, and fight with air?
By int'rest join'd, th' expert confed'rates stand,
And play the game into each other's hand.
The vile abuse, in turn by all deny'd,
Is bandy'd up and down from side to side:
It flies — hey! — presto! — like a jugler's ball,
'Till it belongs to nobody at all.


Egy reggel útazunk megperzselt agyvelővel.
A szívünk fülledt daccal s fanyar vággyal nehéz.
Szállunk, megyünk dacos hullámok gördülésén
És végtelenségünk véges vizekbe vész.


Únavy nezná bloudící Sigyn,
putuje vedrem, bouří a tmou,
nestane dříve až na kraji bezdna,
Loki kde snáší hrozný svůj trest.
S úsměvem tklivým přistoupí k němu,
celuje čelo mu věrnýma rtoma,
schladí je proudem tekoucích slz;
nad hlavou třímá mu nádobu zlatou,
chytá v ní pěnu chrlenou drakem,
a zmučený Loki upadá v sen.
Když nádoba zlatá až ku kraji plna,
vychází Sigyn z mrákavé sluje
a vylévá jedy v ječící moře.
Slina děsného hada tu padá
na líce boha ujařmeného,
Loki pak zařve, svíjí se mukou,
a země se otřásá v základech. –


A co dřív hezky tiše musilo se chovat,
co zalezlé juž bylo v nejspodnějším hnoji,
to leze k světlu dnes, by řvalo svoje: J’accuse...


Nuže, skonej tiše, rychle,
rek smrť krátkou volí,
moh’ by kol tvůj bratr jeti,
který táhl v poli,
zařičel by, chtivý píce,
a věř, než ty rány, více
výsměch žití bolí!


Dole já budu spát, venku vy kvésti,
v slunci vy záhřevném, v tmavé já tůni,
snad že až do hlubin, ach, toho štěstí!
ucítím se shora opojnou vůni.


Tohleto je tedy správný prolog:


Un soir, oh ! je l’ai vu presque,
À la gare de Lyon.
Il a passé comme un lion.
Ce fut un tableau gigantesque :
Chacun courait se coucher
Devant la locomotive.
Moi je voulais le toucher
(J’étais plus morte que vive),
Mais Paulus m’en empêcha ;
Il me mit bien en colère,
« Paulus était là, grand’mère,


廊庙登元勋
四海歌画一
群公各交章
君乃卜少室


Wir alle sind verirret,
Seitdem so weit hinaus
Unkraut die Welt verwirret,
Findt keiner mehr nach Haus.


Pohůnci jsou obraz psoty,
Chlív je samý špek;
Vůkol zahrad žádné ploty,
Bídný dobytek.


Slouchá panstvo rozbouřené struně,
mnohé srdce těžkým vzdechem stůně,
mnohá prsa bouří pod krunýři,
mnohá tvář se opět studem pýří,
a an jeden vzdech po síni tíhne,
„Milota” v něm „Otakar” se mihne.


Gastfreundlich aber ist
Im ärmeren Hause
Sie dennoch
Und wenn vom Schiffbruch oder klagend
Um die Heimat oder
Den abgeschiedenen Freund
Ihr nahet einer
Der Fremden, hört sie es gern, und ihre Kinder,
Die Stimmen des heißen Hains,
Und wo der Sand fällt, und sich spaltet
Des Feldes Fläche, die Laute,
Sie hören ihn und liebend tönt
Es wider von den Klagen des Manns. So pflegte
Sie einst des gottgeliebten,
Des Sehers, der in seliger Jugend war


Csörtető dal
csermelyéből,
fodrozó dal
tengeréből
ittam, ittam
csingilingi
mégsem lettem
boldogabb.


Künstler, nie mit Worten, mit Thaten begegne dem Feinde!
Schleudert er Steine nach dir, mache du Statuen d'raus.


Ob dort und hier zwei treue Herzen flammen,
Getrennt durch Kluft und Strom/
Den Rauch, die beiden Säulen, schmilzt zusammen
Ein Himmelsdom.


Však nehovořil. Z Perugie pak zmizel
den na to s veškerými katy svými.


De oszolva voltak a horvát urak,
Összesen és együtt nem harczoltanak:
Már pedig csak ott van erő, hatalom,
Hol közérzés és közakarat vagyon.


Laßt den Honig Eurer Lieder
Fort und fort so süße fliessen/
Weil sie niemand seyn zu wieder/
Laßt den Nectar sich ergiessen/
Dann so sprech' ich: Der ist hier:
Der uns zeigt Hymettus Zier.


E os amargurados,
a olhar sem ver as ondas em algum cais,
a beber sem notar um vinho entre estranhos,
e suas lembranças, reflexos do sol no orvalho
que temem perder com o calor do dia,
doloridas farpas infeccionadas que lhes restam,
em que estranhos templos suas memórias repousarão,
que ruínas conhecerão as suas sombras?


Need we expose to vulgar sight
The raptures of the bridal night?
Need we intrude on hallow'd ground,
Or draw the curtains clos'd around?
Let it suffice, that each had charms;
He clasp'd a goddess in his arms;
And, though she felt his visage rough,
Yet in a man 'twas well enough.


يا شيخ علم وشيخ علم
فمن عيانٍ ومن سماع
رفعت قدري عطاً ولفظاً
يا سيدي أحمد الرفاعي


Sieh, wie am blauen See
Die Hagedorne blühen,
Und weiße Schäfchen ziehen
Durch blumenreichen Klee.


Kaum rennt Crispin zum neuen Schmause
Und wittert angenehmen Wein:
So schleicht sein Weibchen aus dem Hause
Und führt den Nachbar selbst hinein.
Ihr ganzes Haus- und Wirthschaftswesen
Ist ordentlich und auserlesen.


pěšinou zkvetlou mezi lány žita
a z předu zazníval k nim rozhovor
ostatních učenníků...


Hrozné jest to ruské vojsko
Ve své němé nevolnosti –
Vůdcův úkaz vyplní se
S neváhavou poslušností.
Jakby vlnou chladnou byly
Naplněny jejich žíly –
Jako moře přítokem se
Valí Rus k temnému cíli.


Liegt er in ihrem Schooße,
Sein Lichtlein wendet ab?
Liegt er im Wasserschlosse,
In einem nassen Grab?


Die Fabel von dem Huhn und von dem Diamant
War mir und dir und tausenden bekannt.
Mein Freund! den Einwurf kannst du sparen.
Sie war bekannt vor tausend Jahren:
Ihr ändert nur mein Reim die äußere Gestalt;
Und keine Wahrheit wird zu alt.


鲙成双蝶食如流
冬至鱼生绝胜秋
明岁方塘思佃取
养鱼经向范公求


Goza, España, las glorias, de que ande
numen mayor propicio a tu consuelo,
que si hay Fortuna, que en acasos mande;


Schlummert eine ganze Nacht
Auf derselben Stelle,
Wie er endlich auferwacht,
Scheint die Sonne helle:
Kühe weiden, Schafe grasen
Auf des Elfenhügels Rasen.
Fingerhut ist bald bekannt,
Läßt die Blicke schweifen,
Sachte dreht er dann die Hand,
Hinter sich zu greifen.


V něm byl život. Život ten, světlo, které ve tmách svítí.
Promethea jeho však na skálu jste dali vbíti –
tmy teď nad vámi se slily – co jste, děti, učinily?


Jsi oslněna! Dští svou skvoucí slávu
proud světla mystického na Tvou hlavu
a za královský purpur Tebe halí.
Zrak toužný tisícerých zří sem davů,
těch, již se noří z minulosti dáli,
i těch; již země ještě nepoznali,
Královno míru!


Die Gottheit hüllet sich in grauer Wolken Schein,
In kalten Blick und Ton hüllt sich mein Lieben ein.


欲上兰桡意转迟
别君生怕忆君悲
蘼芜一日阊门路
却似千山万水随


Y todos juntos nuevamente adoren
encima de tus aras tu retrato,
Tercero entre tu muerte y nuestra vida.


Mas, parece que ri! Vejo-a rir! Vejo-a rindo!
E, então, não há de rir quem se encontra dormindo
Entre rosas, de pés voltados para a rua.


Nun nimmt der Berge Grund des Bachus Leibtracht an,
Da wo sich Stain und Krems von weitem zeigen.
Der Reben süße Frucht hängt schon auf schweren Zweigen,
Und zeigt ein halbes Canaan.
Der Boden sinkt und zeigt nun mildre Flächen,
Ein ungemeines Land an Lag und Fruchtbarkeit;
Der Donaustrom, statt seinen Lauf zu schwächen,
Verdoppelt seine Lüsternheit:
Und eilt viel schneller fort, auf meinem nassen Wagen,
Mich in den Kaisersitz zu tragen.


So muß man ihnen sagen
Wie viel es hat geschlagen,
Und ihre Schönheits-Stralen
Mit hellen Farben mahlen.


O stolzer Prachthengst Pegasus!
Du würdest schnell zur Schindermähre,
Wenn gleich dem Gaul vorm Omnibus
Das »Ziehn« des P.T. Publikus
Dein wahres Privilegium wäre.


Vzala kvítí, listí
Rozmanité;
Vše ve věnec čistý
Bylo svité.


Heavenly  Life Divine,
Change my Nature into Thine:
Move and spread throughout my Soul,
Actuate and fill the whole:
Be it I no longer now,
Living in the Flesh, but Thou.


In meinem Leben einmal nur
Hört' ich Gesang auf der Haideflur:
Ein Hirtenjunge trieb seine Kühe
Mit Uhä, Uhä durch die Morgenfrühe.
Sonst singt mein Heimatbruder nicht viel,
Das Dasein ist ihm kein Puppenspiel.
Fast immer von grauen Wolken umhangen,
Trägt er nach Lustausbrüchen wenig Verlangen.
Treu ist er, schweigsam, beständig, solid,
Zuwider sind ihm Lärm und Lied.
Dir, Ländchen, segn' ich den schweren Pflug
Bis an meinen letzten Atemzug.
In meinem Leben einmal nur
Hört' ich Gesang auf der Haideflur:
Ein Hirtenjunge trieb seine Kühe
Mit Uhä, Uhä durch die Morgenfrühe.
Die Lerchen trillerten um uns her,
Steigend und stürzend im Aethermeer.
Ich fand, erst acht Uhr, zum Frühstück traun,
Drei alte Weiber, drei alte Männer am Zaun.
Die Männer heckthor links, die Weiber rechts,
Begaben sie sich des Sensengefechts,
Und kauten gemütlich ihr Butterbrot.
Ein Spitzhündchen vor ihnen hat Hungersnot,
Dem werfen sie gutmütig unter schmierigem Lachen
Brocken und Bissen in den Rachen.
Und weiter ging ich, der Tag ward heiß,
Bis ich hielt in einem Föhrenkreis:
Fünf, sechs Bäumchen standen hier
Und schenkten ihren Schatten mir.
Und ich lagerte mich und zog aus der Tasche
Eine gut gefüllte Rotsponflasche.
Und ich streckte mich aus, um die Rast zu genießen;
Schon wollt' ich die müden Lider schließen,
Als mein Auge auf eine Erscheinung geht,
Die zwischen zwei Nadelholzstämmchen steht.
Das Gewand, das ein braungoldner Gürtel hält,
Hemdartig ihr bis auf die Knöchel fällt,
Hat lichtgrüne Farbe, wie das Buchenblatt,
Wenn es eben die Knospe durchbrochen hat.
Sie stützt sich auf ein nacktes Schwert
Mit beiden Händen. Ein Opferheerd
Qualmt hinter ihr und sendet den Rauch,
Den feinspärlichen, graublauen, durch den Strauch.
Ernst sieht sie mich an und klar und kalt,
Daß ich aufschnelle, als risse mich wer mit Gewalt:
Was schaust du, reglos, so streng mich an,
Deine finstere Stirn thut mich in Bann,
Unerträglich ist mir dein fester Blick.


Foi-se a Abonah de colossal memória
Que, andando, percorria todo o espaço
Que vai da Lapa até o jardim da Glória
No simples movimento de um so passo.


Víc srdcem ji než rozumem svým tuší,
svou vrátkou v její věčnou noří vůli
a pojem boha za tu klade duši.


جعل الدعاء وظيفة لك والثنا
عبد جمعت إلى السناء له السنى
تفديك مهجة خادم عرفته
من بعد خيفة فقرة كيف الغنى
أحسنت حتى خلت أنك حالف
أن لا يراك الله إلا محسنا
أعتقتني ولك الولاء فإن أمت
فاحجب قبيلي من تباعد أودنا
وإذا أتاك السائلون وقيل من
مولى فلان من الولاة فقل أنا
أنهي إليك ولا أغشك أنني
في نعمة قد جاوزت حد المنى
يا رازقي في حيث قال الناس لي
ما مثل رزقك جائز أن يمكنا
بيني وبين اللاسبية شقة
منها تقوس عود ظهري وانحنى
فأعض بها المملوك وراحم عجزه
غبراء عامرة تسمى مرسنا


Aufwärts scheint das Feur zu steigen,
Aber es ist nur ein Schein.
Denn das Pulver kann uns zeigen,
Daß vom Mittel-Punct allein
Zu dem Kreis, der ihn bezircket,
Es mit strengen Kräften wircket,
Ja ein' ausgelöschte Kertz
Ziehts im Rauche niderwärts.


Schrieb jene kluge Faust zu Mosen in der Wüsten:
Sie wandern/ aber doch unsicher allzumahl:
So schreiben wirs zur Welt/ zum Labyrinth in Lüsten/
Die wüst' an Glück und Wohl/ und reich an Angst und Qvaal.
Die höchste Tugend ist ein Pilgerim auf Erden/
Sie findet hier nicht statt/ und wandert wieder fort/
Denn ihr bewehrter Sitz muß nur im Himmel werden.
Drum unglückseeliges/ doch allzu wahres Wort:
Ein Graf der Lebens wehrt und rühmlich war vor andern/
Muß aus der Herberge der Welt auch wieder wandern!


Nun, ich geb' mich völlig dran –
Hilf, Herr, daß ich leiden kann;
Wie du's willst am liebsten sehen,
Laß es ewig mir geschehen!
Unter heftigen Zahnschmerzen geschrieben.


Máť sultánka těžké pouto,
robskou lásku ku sultánu,
tu však volně k srdci padne
Uskočanka Uskočanu.“


一剑功成三节还
尽将锦绣裹江山
斗牛气灭英灵泯
庙比昭王屋一间


O versi, o rime, ove ogni mio lamento
dolce era e quietavo tanto affanno,
mentre che in lieta servitù mi giacqui,


Tichý a jímavý
jas kol a svit,
jak by se usmíval,
kdo už má jít


Wir saßen vor St. Peters Dom
vergnügt bei Bayrischem Biere –
der Lenztag sonnte über Rom
und sonnte auf uns viere:


Cuerpos


Die Sonne steigt – was rauscht im Meer?
Ach, ein geschmückter Kahn
Schwebt wie ein stiller Schwan einher
Auf blauem Ocean.
Der Freiherr ist's – sein stolzes Schiff
Erwartet dort die Braut,
Und Pauken und Trompetenschall
Begrüsst ihn froh und laut.


Te elfeledhedd - illik épen -
Soha nem én, hogy mi vagyok.
Szegénységemre büszkeségem
Szerénységednél is nagyobb.


Zwei Weiden sträuben ihr spärlich Geäst
Vor der Tür, ein morsches Stumpfenpaar.
Eine alte Krähe hockt hier fest,
Als hockte sie hier das ganze Jahr.


Kalckstein-öfen sind, ich weis,
Nicht so heis,
Lasst Sie meine Hitz' erst fühlen,
Sie wird Ihr sehn alle Krafft
Weggerafft
Vnd sich wünschen offt zu kühlen.


No para ver la luz que baja de los cielos,
incierta en estos campos,
sino por ver la luz que, del oscuro centro de la tierra,
a las hojas asciende y las abrasa.
Yo no he salido a ver la luz del cielo
sino la luz que nace de los árboles.
Hoy lo que ven mis ojos
no es un color que a cada instante muda su belleza,
y ahora es antorcha de oro,
voraz incendio, humareda de cobre,
ola apacible de ceniza.
Hoy lo que ven mis ojos
es el profundo cambio de la vida en la muerte.
Este esplendor tranquilo
es el acabamiento digno de una perfecta creación
más si se advierte,
la consunción penosa de los hombres
tan sólo semejantes en su honda soledad,
mas con dolor y sin belleza.
El hombre bien quisiera que su muerte
no careciese de alguna certidumbre,
y así reflejaría en su sonrisa,
como esta tarde el campo,
una tranquila espera.
              (Belleza del durmiente
que agita imperceptible el mudo pecho
para alzarse después con mayor vida;
como en la primavera los árboles del campo).
¿Cómo en la primavera...?
No es lo que veo, entonces, trastorno de la muerte
sino el soñar del árbol, que desnuda,
su frente de hojarasca,
y entra así cristalino en la honda noche
que ha de darle más vida.
Es ley fatal del mundo
que toda vida acabe en podredumbre,
y el árbol morirá, sin ningún esplendor,
ya el rayo, el hacha o la vejez
lo abatan para siempre.
En la fingida muerte que contemplo
todo es belleza:
el estertor cansado de las aves,
la algarabía de unos perros viejos, el agua
de este río que no corre,
mi corazón, más pobre ahora que nunca
pues más ama la vida.
Las rotas alas de la noche caen
sobre este vasto campo de ceniza:
huele a carroña humana.
La luz se ha vuelto negra, la tierra
sólo es polvo, llega un viento
muy frío.
Si fuese muerte verdadera la de este bosque de oro
sólo habría dolor
si un hombre contemplara la caída.
Y he llorado la pérdida del mundo
al sentir en mis hombros, y en las ramas
del bosque duradero,
el peso de una sola oscuridad.


Ta vzpomínka teď v duši maně slétá,
když o desáté Seiny na nábřeží
své skříně, jež na opěrné zdi leží,
otvírá zrakům antikvářů četa.


In Gotha wars, da kam der Musen-Sohn,
Um Frankens schon bekanten Geist zu prüfen,
Er gab ihm was von den gelehrten Briefen,
(Man nennet sie sonst Disputation,)
Da war ein Satz von Plato angeregt,
Und Zweifels-frey gehörig widerlegt.


Časy měnějí se,
Říše rozpadají –
Hostýne a Tatro,
V jakém teď jste kraji? –


Již zapomněl na vřavu bojovnou
náš slavný kníže;
teď láska jen rukou laškovnou
hruď rekovnou
mu rozkoší plní a růžemi víže.


Pereant die Liberalen,
die bei schwelgerischen Mahlen,
bei gefüllten Festpokalen,
Turm der Freiheit sich genannt,
und die doch um einen Titel,
Zensor werden oder Büttel
oder gar Denunziant:
Pereant die Liberalen!


Noc byla letní, hvězdná, lunojasná,
když Ivan bloudil městem samoten,
na lásku mysle, jak je srdci spasná,
když nitro svírá žal a bol a sten.
A na mysli mu onen obraz tanul,
jak vedl dříve život hýřivý,
jak v kruhu přátel k rozkošnictví zplanul
a pokles’ s nimi ve proud vířivý.
Pak zjevil se mu její obraz čistý:
to oko čarné, oko blankytné,
ty vonné rty, jak mladé růže listy,
a jakou rozkoš úsměv poskytne!
I vzpomněl sobě také chvíle oné,
když pojala jej v náruč poprvé,
když ony rty, jak jarní růže vonné,
tvář jeho zulíbaly do krve...
Pak zjevil se mu jejich život příští –:
i zdál se keřem zeleným mu být,
jenž nevadne, leč mízou věčně prýští
a korunou že sáhá po blankyt.
A mezi tím, co nový sen mu tanul
na mysli citem lásky rozvlané,
stín postavy před jeho zrakem stanul –
byl přítel to – a zvolal: „Ivane!
rok drahný po tobě již toužím celý
hledaje tebe, ptám se známých všech,
a bloudím nocemi, když blankyt stmělý,
za vichrů bouřlivých i v slunných dnech, –
leč hledání mé bylo marné dosud!
I myslil jsem, že není tebe již,
že neurvalý, mrazný žití osud
tvé srdce unes’ v temnou hrobu skrýš.
Ó kéž bys věděl, jaká radost v hloubi
se mého nitra mocně zachvívá,
když ruka má se s tvojí rukou snoubí,
když oko mé se v tvář tvou zadívá...
Však, pro bůh, mluv, a dej mi vysvětlení!“


gran cosa non mi par se cum tal furia
contra nui il ciel la spada sua diserra,
vedendo ognhor multiplicar la ingiuria!


Tak všechna panenská je
a čisťoučká jak první sníh,
však mystickým jak žárem hraje,
já cítím, cítím v ňadrech svých.


A proč ty tenkrát, proroku,
jsi nepřiběhl v poskoku,
a síru, oheň od pána
nesypal na leb tyrana?
Nu, taky dobře. Hospodin
tu stojí jako mstitel vin,
a lid zří zbožně na ten div
a mní, že bůh je spravedliv.
Tak spravila vše ústa tvá –
nechť se ti za to chvála vzdá!


Však drsný a jásavý zvonů zvuk
se roztekl prostorem plání,
a vlny už rozlité v ticho luk
mhou padaly se svahů strání.


tauscht das mit dem, bläst irgendeines frisch,
wirft einen Hund, wie Kraut, aus dem Gemisch
und zieht, was niedrig schaut, wie durch verworrne
Stiele und Blätter, an dem Kopf nach vorne


Nastav svou číš, ty dívko spanilá.


Funkelt feige voll tückischem Feuer –
Eine Krone klebt auf dem schmutzigen Ungeheuer.


Překvapen tu Strange vzhledl k jeho líci,
pátravě též. Také druzi jeho v žase
upřeli na krále pohled bádající.
Však ten jenom úsměv jevil očím hostí.
Pánové však čeští pohleděli na se,
a pak se zdvojenou na šach zvědavostí.


De nem kivánom, hogy ne lelj
Oly hű szivet, mint az enyém.
Nem szeretnélek oly nagyon,
Ha ezt a vágyat érzeném.
Ohajtom én: élj boldogul,
Szedj bármi fának ágirul,
Csak szedj te zöld leveleket,
S aztán vesd el, mint elvirúlt,
Elszáradt régi koszorút,
Az én emlékezetemet!


»Willkommen, Freund Bischof«, rief König Johann,
»Du hältst deine Zeit, das ist wohlgetan,
Und hält nur dein Witz auch so pünktlich Stand,
Belehn' ich aufs neu dich mit Leuten und Land.


Ba, i ve komisích dbáno jeho hlasu,
nebo když se pilo na obecní kasu.


Ja, denk' ich alles, was du mir gegeben
Und noch mir giebst, so fürcht' ich ihren Neid;
Leicht zuckt ihr Blitzstrahl nieder auf ein Leben,
Das allzu voll von Seligkeit.


Die Zeit, wo eu'rem »Heut'« ein »Morgen«
Mit neuer Forderung sich reiht,
Und langsam nur, bei steten Sorgen,
Ein schwierig Tagewerk gedeiht.
Dann aber muß sich erst bewähren
Die tiefste Kraft, die in euch wohnt,
Und ob der Eltern gold'ne Lehren,
Des Meisters Eifer sich gelohnt.


Будто жизнь на страданья моя обречёна;
Горе вместе с тоской заградили мне путь;
Будто с радостью жизнь навсегда разлучёна,
От тоски и от ран истомилася грудБудто в жизни мне выпал страданья удел;
Незавидная мне в жизни выпала долУж и так в жизни много всего я терпел,
Изнывает душа от тоски и от горДаль туманная радость и счастье сулит,
А дойду — только слышатся вздохи да слезВдруг наступит гроза, сильный гром загремит
И разрушит волшебные, сладкие грезДогадался и понял я жизни обман,
Не ропщу на свою незавидную долНе страдает душа от тоски и от ран,
Не поможет никто ни страданьям, ни гор


Madame, vous étiez petite,
Vous oubliez vos courtisans


Christus ist mein Leibgericht,
Schmeckt viel besser als Leviathan
Mit der weißen Knoblauchsauce,
Die vielleicht gekocht der Satan.


Des Erdentages Schwüle
Wird Abendhauch am Ziele,
Wo Himmelsblumen blühn,
Wo keine Thränen fliessen,
Wo dich Verklärte grüssen,
Drum Heil dir Ueberwinderin!


Hat mich mit der verfluchten Faust
Einst in der Nacht getödtet;
Dieß Blut hier an der Wand ist mein,
Dieß Blut hat in den Himmel 'nein
Mit stummem Mund geredet.


In spätern Jugendjahren
Hallt es schon zart und bang,
Wie Finkenschlag im Märze;
Mit des Entknospens Schmerze
Erbeben Herz und Saiten
Voll Liebe und Gesang!


Mirad que cuando pensáis
Que hacen la señal del alba
Las campanas de la vida,
Es la queda, y os desarman
De vuestro color y lustre,
De vuestro donaire y gracia,
Y quedáis todas perdidas
Por mayores de la marca.
¡Que se nos va la Pascua, mozas,
Que se nos va la Pascua!
Yo sé de una buena vieja
Que fue un tiempo rubia y zarca,
Y que al presente le cuesta
Harto caro el ver su cara,
Porque su bruñida frente
Y sus mejillas se hallan
Más que roquete de obispo
Encogidas y arrugadas.
¡Que se nos va la Pascua, mozas,
Que se nos va la Pascua!
Y sé de otra buena vieja,
Que un diente que le quedaba
Se lo dejó este otro día
Sepultado en unas natas,
Y con lágrimas le dice:
«Diente mío de mi alma,
Yo sé cuándo fuistes perla,
Aunque ahora no sois caña.»
¡Que se nos va la Pascua, mozas,
Que se nos va la Pascua!
Por eso, mozuelas locas,
Antes que la edad avara
El rubio cabello de oro
Convierta en luciente plata,
Quered cuando sois queridas,
Amad cuando sois amadas,
Mirad, bobas, que detrás
Se pinta la ocasión calva.
¡Que se nos va la Pascua, mozas,
Que se nos va la Pascua!


قالت لي وهي تبتسم
أعدك حبيبي أن أبتسم لك وحدك
أعدك أن أبتسم كما تشاء
هاهي الآن تبتسم
ولكن ليس لي !
أعرف أنك تطالعين كلماتي الآن
فلاتغضبي حبيبتي
فلست بحاقد عليك
وإنما على قدر غاشم
حال بيني وبين إبتسامة
صنعتها بيدي


Győztem - de a fuvolák összetörtek.
Sátraim az ágyu ronggyá tépte.
Én egy rongyba


Nicht kann uns Hebe edlern Trank bereiten,
Der lieblicher uns in die Seele quellt
Und froher als der Ruhm die Adern schwellt
Und sichrer hilft den Abgrund überschreiten!


Ich habe dich lieber, viel lieber gehabt,
Als ich dir's mochte zeigen;
Zu selten mit Liebeszeichen begabt
Hat dich mein ernstes Schweigen.


„Hlubin temných stíne zlý,
kouzel říši propadlý,
poznávám tě, hoste trudný,
vrať se zpět do svojí studny.“


Und ihre Stimme, wie 'n Zauberlied,
Löst sie den Zwiespalt in seinem Gemüt;
Froh hebt er wieder die Lappen der Ohren,
Er fühlt sich verjüngt, wie neugeboren.


Quand'io ripenso al benedetto giorno
che nel mie cor rinova il dolce tempo,
sospiro il duon de l'odorata mano
c'Amor mi fece, e dico: — Ov'è quell'ombra?
Ecco che già con Libra alberga il sole:
perché non la vegg'io nel ricco colle? —


Vapours dark, or sprites impure,
Our fairy revels ne'er invade,
In the hawthorn brake secure
The glow-worm lights us thro' the shade.
We lightly beat the dewy ground
With our tiny feet around.


Lieber Herr, was saget ihr,
Wer seyd ihr, was macht ihr hier,
Was die Reiter, die Soldaten,
Eure tapfern Kameraden,
Liebster das erzählet mir?


V dolní části velký kotel
planul plný ohně, síry,
a nad okraj ve plamenech
zvedaly se lidské hlavy.


Razones reprimen al silencio:
El saber que te amo es una ventaja que se repite a segundos.
Al caer pétalos de rosas a tu cama, produce la dulce
tentación de compartir juntos el momento.
Donde la tierra sólo hace guardar el silencio en su interior.
El amor está habituado a la esperanza de nuestros deseos.
El viento requiere de la calma, así como de nuestro incierto encuentro.
Nunca te hablé, de otra forma, ahora me sería más fácil.
Las venas no están quietas con el aire fresco de la noche.
La rabia de la sangre ahora nota el gusto del vino
y se sienta e intenta reír pero se imagina sola y llora...


Než pěšinou sejdem k cíli,
vše do květu rozpučí.
Pojď, než květ opadne bílý.
Pojď, v moje náručí.


E dás palmas então, muito engraçadas,
Nas quais tua alma virgem se arrebata
A mundos que nem sei! Talvez à cata
De quem possa aplaudi-la, horas contadas.


Abu Seid, gazellenbräunlich,
Schöner Frau'n geheimer Traum,
Deinem Feind warst du ein Löwe,
Deinem Freund ein Palmenbaum.


Esser non può che nel terrestro sito
il miser corpo l'anima non gravi,
e quanto che i delitti sien ben pravi,
tornando con pur core è sempre udito.


Ein persischer Kalif, der zwar den Grieß,
Das Zipperlein und eine Fistel hatte,
Sich aber doch als Gott verehren ließ,
Verlor sich auf der Jagd. Auf einer grünen Matte,
Die tief im Holze lag, sah er mit leisem Graus,
Was wenig Fürstenaugen sahen,
Ein angefülltes Beinerhaus.
Er wagt es muthig hinzunahen
Und findet einen hagern Mann
Mit alten Lumpen angethan,
Der in den Todtenschädeln störte,
Bald einen, bald den andern griff,
Ihn forschend auf und abwärts kehrte,
Dann auf den Haufen schmiß. He, Freund, rief der Kalif,
Was machst du hier? Der Mann schien nicht auf ihn zu hören.
Der Sultan reitet näher hin,
Allein der Mann ließ sich nicht stören.
Verwegner! weißt du nicht, daß ich der König bin:
So brüllt er und durchbohrt mit Blicken ihn,
Die, wie sein Herz, von wildem Zorn entbrennen,
Sprich, ehe dir mein Speer das Hundeleben raubt,
Was suchst du hier? »Herr, meines Vaters Haupt
Und deines Vaters Haupt; ich kann sie nicht erkennen.«
Hier schwang der Schach die mordgewohnte Hand;
Sie sank – und das Phantom verschwand.


(Buďme, bratří, jen tiší,
ať nás žádný neslyší!)


O grande exemplo de instabilitade
del vostro fragel mondo pien d'insania,
ch'è essa vanità de vanitade,


Indeß, du freies Wesen,
Gedeihe weit und breit,
Der Herr hat dich erlesen
Zum Zeichen für die Zeit.
Die Fürsten sollen kommen
Sammt ihrer Ritterschaft,
Und lernen, sich zum Frommen
Der Freiheit Wunderkraft.


Ach nimm mein Herz zu deiner Hütten ein,
Du wilst ja gern in solchen Häusern seyn.
Nimm Jesu! meine Seele
Vor Thabors Hügel an,
Daß ich mich nicht mehr quäle,
Und ewig freuen kan.


Sie schwebt durch Schlafgemach und Saal,
Sie beugt sich über goldne Wiegen,
Sie sieht den Herrn und sein Gemahl
Auf seidnen Pfühlen schlummernd liegen.
Sie haucht ihn an: »Was schlummerst du?
O, daß du sähest meinen Kummer!
Die Ohren taub, die Augen zu –
Ach, ewig find' ich dich im Schlummer!


Neunaveně s ní chvátá
Na knížecý hrad,
A již se srstnatcem stojí
U vysokých vrat.
Nad nimi se z okna dívá
Kněžna Libuša,
Vedle ní překrásná sestra
Věštkyně Kaša.


Úgy látszik, megértenek.


E ancor ch'io so che lo stil basso e frale
non giunge a l'alto obietto, ond'arse e alse
di nuovo l'alma, e che speranze false
risospingon lo 'ngegno ov'ei non sale,


Ô muses, volupté des hommes et des dieux,
Vous qui charmez d'Hellas les bois mélodieux ;
Vierges aux lyres d'or, vierges ceintes d'acanthes,
Des sages vénérés nourrices éloquentes,
Muses, je vous implore ! Et toi, divin chanteur,
Qui des monts d'Éleuthère habites la hauteur ;
Dieu dont l'arc étincelle, ô roi de Lycorée
Qui verses aux humains la lumière dorée ;
Immortel dont la force environne Milet ;
Si mes chants te sont doux, si mon encens te plaît,
Célèbre par ma voix, dieu jeune et magnanime,
Hélène aux pieds de neige, Hélène au corps sublime.


dikenin


Vy, kteří jste jen jednou zřeli
ji štíhlou, krásnou při tanci,
vy, kteří jste snad uslyšeli
ji zpívat sladkou romanci,


一叶丹枫趁素秋
都将旧管涤新愁
深宫谁识无穷恨
只有年年御水流


Wie schnell, o Chronos, rollet dein Wagen,
Von stürmenden Winden getragen,
Durch dein weites Gebiet!
Es rasseln und donnern die Räder,
Durch den weichenden Aether,
Daß die Axe glüht.
Hoch stehst du mit herrschendem Blicke,
Das Sandglas in der Hand;
Ein Sturmwind treibt dein Gewand
Und dein Haupthaar, wie Wolken, zurücke.
Königreiche fallen, wenn dein Scepter winkt
Und das Felsenhaus des Tyrannen sinkt.
Unter deinem Wagen winken Wiegen,
Wo mit morgenröthlichen Zügen
Künftige Geschlechter liegen.
Aber auch der Berg des Todes ragt
Hoch empor – wo mit verwilderter Geberde
Auf losgeschaufelter Erde
Die Verwesung – ach! an Menschenknochen nagt.
Oft ersäuft der Nachwelt bessere Geschlechter
Der Zeiten aufgeschwollner Fluß –
Und es heulen deine Töchter,
Grauer Archipelagus.
Dorten an der Felsenwand
Ringt ein Greis die welke Hand
Auf dem nahen Grabe.
Röchelnd seufzt er auf: Ich habe,
Chronos, deinen Werth verkannt –
Und der goldnen Stunde Gabe
Ach! – entsetzlich angewandt.
Und ein Mädchen, ausgeweint und hager,
Wälzt um Mitternacht sich auf ihrem Lager,
Jammernd, daß ein Bösewicht sie betrog
Und ihr Schutzgeist Unschuld ewig ihr entflog.
Der Weise, der in stiller Nacht
Vom Mond bescheint am Gitter wacht,
Hört, Chronos, deinen Wagen rollen –
Dann zählt er jeden Augenblick
Und kehrt mit feuervollem Blick
Zur Tugend und zur Pflicht zurück.
Und du – du lispelst ihm den himmelvollen,
Den großen Trost ins Ohr:
Heil dem, der keinen Tag verlor.


(Ach, mein Herr, ich wünsch es keinem.)
Folgender ›Entwurf zu einem
bürgerlichen Trauerspiele‹


Levanta, España, tu famosa diestra
desde el francés Pirene al moro Atlante,
y al ronco son de trompas belicosas
haz, envuelta en durísimo diamante,
de tus valientes hijos feroz muestra
debajo de tus señas victoriosas;
tal, que las flacamente poderosas
fieras naciones, contra tu fe armadas,
al claro resplandor de tus espadas
y a la de tus arneses fiera lumbre,
con mortal pesadumbre
ojos y espaldas vuelvan
y, como al sol las nieblas, se resuelvan,
o, cual la blanda cera desatados
a los dorados luminosos fuegos
de los yelmos grabados,
queden, como de fe, de vista ciegos.


Wenn ihr einmal Gelegenheit habt,
Laut zu brüllen gegen Mauern,
Dann schweige ich. Ich bin mehr begabt
Als ihr. Und kann dann nur trauern.


V čas navrátím se, věz, vždyť strach
zde v Čechách o tě mám,
až v Znojmě – prchnemť do Uher –
až tam tě zulíbám!


Weh denen, welche sterben
Ohn allen Vorbedacht:
Sie können leicht verderben
Dort in der Höllennacht.
Ich muß, ich muß bekennen,
Daß ich unrecht gethan,
Ich muß mich lässig nennen
Auf schmahler Tugendbahn.


Ewig heilig, ewig teuer
Sei euch dieses Tages Feier,
Der auf ewig euch vereint!


Srovnala hlínu docela,
jetele na vrch zasela.


Ní, a jövendők, ní, az utóvilág
Képes piaccát látom az éj alól
Felnyúlni, s a Széchényi névvel
Hallom az aeonokat susogni:


Es ist von allen ingemein
Ein ewges Triumphieren,
Ein jeder will der erste sein
Und seinen Thron berühren.
Die Märtrer schwingen ihre Fahn
Und beugen ihm die Picken,
Sie rennen mit den Lanzen an
Und brechen sie in Stücken.


Von den Gräbern über die Dünen her
weht Blumenduft, so schwül und schwer.


Ó zůstaň, neodcházej, slyš,
buď družkou mou, již svol,
já poupě v růži zulíbám
a zvednu na prestol!“ –


A často jí ve práci ovlhly oči.
Zde astry – zde barvínek – immortell pár.
To na pohřeb věnec, jenž slzou se smočí,
ať bylo to dítě, ať mrtvý byl stár.


Horch! durch paradieseswarme Lüfte tönen Weihnachtsglocken!
Sprich, was träumen deine Blicke? Von den weißen Flocken?


Mentr'io 'l mirava, subito ebbi scorto
quel Plinio veronese suo vicino,
a scriver molto, a morir poco accorto.


Ha elmentél,
Okod volt rá s minden tettnél
Mondottál egy jó-nagyobbat:
A Halált.


	che lei, che 'l mondo impalidisce e 'mbianca
con la sua falce e dà l'ultimo fio,
chiamo talor per refrigerio mio,
sì 'l dolor nel mio petto si rinfranca.


Ach! könt ich/ was ich jtzund rühm' erlangen/
Ach mein verhängnis! was hält mich zurück?
Wenn wird mich doch die süsse Ruh' vmbfangen?
Die schöne Lust/ das allerhöchste Glück.
Mich würd ergetzen
Ein lustig Feldt
Vor reichßten Schätzen
Der Fürsten Zelt/
Ja Ehr vnd Welt.


„Tvařte se neznabohem, můj dávný žáku nevěrný,
mluvte, že přesvědčení vaše pevné všecko zamítá,
co zrak váš nevidí, čeho nejsou důkazy přesné:
přec nevěřím v klid váš, vaši jistotu, záporu pevnost.
Chvílemi jistě i vám, když sám v sebe duch se pohrouží,
zevnějškem nerušen, jen svým naslouchaje zvěstem,
vzchází blesk tušení – přes všechny ty závory skepse –,
že v rově neskončí vaše vnitřní podstata navždy,
ve světě tom vaše Já že k cíli pravému nedojde,
jinde teprv že světlo plné vám svitne a jisté,
tam hádanka žití vyjeví se a neshoda vyzní
smírnou harmonií... Tak hlas kýs jistě promlouvá
v nitru vašem vlastním, a hlas ten více mi váží
než důkaz nejeden, blyštící spoustami číslic.
Vždycky na lidskou skráň bude důtklivě, bouřlivě bíti,
žádati rozřešení bude velká vždycky otázka:
,Proč jsem na světě tom? Jsoucnosti co veškery základ,
příčina, cíl?‘ Vědy hloubka celá k ní odvětu nezná,
víra jenom v noc těchto tajů nám světlo podává.“


道言不死真成妄
佛语无生更转诬
要识死生真道理
须凭邹鲁圣人儒


Doch wie die Schmerzen schwinden,
Die mein Gehirn entzünden,
So flieht der Nebelduft,
Und mit geheimem Glühen
Fühl' ich mich neu umziehen
Die frische starke Luft.


Die Welt sucht nur zu dieser Zeit
Durch Hoffarth, Wollust, Tanz und Springen,
Und andrer schnöden Eitelkeit,
Die heilgen Tage zuzubringen.
Behalte deine Lust und deinen Sünden-Schwall;
Nur Bethlehem kan mich ergötzen,
Und meine Brust in Freude setzen.
Das, was mein Herz vergnügt, das liegt im dunkeln Stall.
Betracht ich meinen Freund und Heyland in der Krippen,
So freut sich meine Seel; so singen meine Lippen.
Dieß ist die schönste Lust der Welt,
Die ewig, ewig Dauer hält.


A luz
cisão do meu ser,
das cópias negativas