 No meu pensamento,
 Na rainha vontad
 Ah, a suavidade
 Do luar sem tormento


骑驴渺渺入荒陂
想见先生未病时
劝我试求三亩宅
从公已觉十年迟


Siehe, dort reiset ein Haus. Die unvermuthet entführten
Einwohner strekken vergeblich die Arme und schreien nach Hülfe:
Indem stürzt eine Wand von kämpfenden Wellen verschoben,
Und zerquetschet die Kinder des jämmerlich brüllenden Vaters.
Dort trägt die Fluth eine Wiege. Des erschrokkenen Säuglings
Blasse Wangen sind voll von Tränen. Mit fliegenden losen
Haaren schwimmet die Mutter ihm nach: aus dem nakkenden Busen
Stöhnen gebrochene Töne herauf: »Mein Kind! – o mein einzig,
Mein geliebtestes Kind!« – Izt greift sie mit zitternden Armen
Nach dem schwimmenden Moses. Unglükselige Retterin!
Ach er entfällt ihrer Hand. Wie wüthet der Schrekken in ihren
Wild verzogenen Mienen! Kein Wort! Keine Träne! Mit lautem
Schreien sinkt sie ihm nach in die weitzirkelnden Fluthen.


Si no es de San Martín, puro y de vino;
que así siete aguas pasaré cuitado,
llevando fuera el agua y dentro el vino.


To hvězdárna je, brachu; vévoda
si zbudoval ji v zámku jičínském,
a se svým astronomem z Padovy
v ní osudu se ptává co a jak.


No .... horrid contrast! on that scene
The murderer reared his poniard keen;
There proudly stalked with hideous mien
The blood-stained sons of anarchy.


天马元从西极来
频年伏枥伴驽骀
如今始觉升沉异
万里追风道路开


Ghelino è morto, et io son vivo ancora;
Egli è salito al cielo, io giaccio in terra;
Egli è colmo di pace, io d'aspra guerra;
Lui piacer fa gioir, me doglia accora.


Indaiaçu, 1857


Myslím, že můžeš mi odpustit věru
nedůvěřivosti trpká slova:
má láska chtěla jen slyšeti opak,
z lakomých úst Tvých slyšeti opak
a důvěřovati znova.


Ma la lodola su dal grano
saliva a vedere ove fosse.
Lo vedeva lontan lontano
con le belle nuvole rosse.
E, scesa al solco donde mosse,
trillava: - C'è, c'è, lode a Dio! -


„Ó Bože, Bože, jak mne to přec bolí“ –
tak vzdychal Machar sentimentálně,
když lidem oči vypichoval holí.


Páni z každé strany
Valem dobíhali,
Aby pěkné panny
Lásku vyžebrali,
V obět, čím jen vládli,
K jejím nohoum kládli.


– Mám dost té tmy zde, nudy, přísnosti,
chci zase žít, chci znovu zase zřít,
že mladá krev mi v žilách koluje,
a bujní moji krásní příbuzní
že rádi na mých ňadrech spočinou.
Chci v růžích ztopit patu svou i vlas,
chci úsměvům svým dát zas zazářit,
chci rozpoutat svých ňader hrdličky
a vzdát se lásky plesům šíleným, –


Der Schiffer fuhr sich über die Stirne
Und sprach: Das ist ein vergessener Traum.
In meinem alten Matrosengehirne
Vergehn die Märchen wie Meeresschaum.


"Oh! think, tho' fortune freed his will,
" With reverence he woo'd;
"Oh! rise above the thought of ill —
" Remember gratitude. —


Wenn es stürmet auf den Wogen,
Sitzt die Schifferin zu Haus,
Doch ihr Herz ist hingezogen
Auf die weite See hinaus,


Ein Wandervöglein, die Wolken und ich,
Wir reisten um die Wette,
Und jedes dacht: nun spute dich,
Wir treffen sie noch im Bette!


Mein Pferdchen, das mit Sprüngen trabt,
Hab' ich durch ihn erbeutet,
Wie es mir nun das Herze labt,
Als hätt' ich es zum Thron gehabt,
Wenn es die Mähne breitet.


Nos má též tu vlastnost skvělou,
člověčí že tvářnost celou
na dvě půle rozděluje,
a seč je, se přičiňuje,
dodat lidské tváři krásy.
Bez nosu by obličej náš asi
neměl příliš vábné vnady;
rozplesknutý stejně všady,
byl by, společnosti přezlatá,
jako širokánská záplata.


Jehova, Vater, Sohn und Geist,
O Segensbrunn, der ewig fleußt,
Durchfleuß Herz, Sinn und Wandel wohl,
Mach uns dein's Lob's und Segens voll! Amen.


朱门高插相风旗
千里船行总得知
稻米流脂江上去
健军何处是男儿


Az árva Mahomet ült elhagyottan,
s majd álmodozva porcsibét csinált
a nagy arab pusztán a hő homokban,
majd játsza hódítót, papot, királyt.


Ein rechtschaffnes Büfgen das versteht doch wol,
Was es bey der Mädgen Freude dencken soll.
Wer nicht Schimpf und Ernst versteht,
Wird mit schlechtem Frommen
Von dem Mädgen kommen.


Já pobožný jsem vírou v člověka,
leč smutný též, jsem smutný též.
Neb někdy na mne lehne tíha věznic všech,
i svatých prázdnot jako Svatovítská věž.


E duolmi ch'io ci ho colpa in questo fatto,
tanto ch'io n'ho grande odio con costoro:
io allevai un lion bianco un tratto,
che mi parea gentil, benigno e soro;
e' si fuggi, dond'io ne son disfatto,
però che e' ci ha poi dato assai martoro:
a poco a poco la mia gente manca,
e son segnato ancor della sua branca. -


I cariaggi e glialtri impedimenti
Con lor fece drizzar per questa strada,
Egli con tutto il resto de le genti
Piu sopra ando girando la contrada,
Seco havean navi, e ponti, & argumenti
Da passar Senna, che non ben si guada,
Passato ogn'uno, e dietro i ponti rotti
Ne le lor schiere ordino Inglesi e Scotti.


Cenário de sombras
esculpidas em nu


就荒松菊莫相嗔
未肯微官缚此身
若有督邮须束带
定将秫米付他人


Ach lieber Gott, ach Vaterherz,
Mein Trost von so viel Jahren,
Wie läßt du mich so manchen Schmerz
Und große Angst erfahren!
Mein Herze schmacht,
Mein Auge wacht
Und weint sich krank und trübe;
Mein Angesicht
Verliert sein Licht
Vom Seufzen, das ich übe.


Si conoces tus menguas, no te adules,
Cedro, a ti mismo, y eso que nos dices,
dilo allá a los que alquilan sus cervices
para mudar bufetes y baúles.


Však duše ponořena v sebe
ty doby muky čeká necitelná;
jen časem zadívá se v nebe
a potřásá svá křídla nesmrtelná.


Und tiefer saß, wo auf den bunten Auen
Manch weicher Sitz aus Rasen sich geschwellt,
Ein holder Kreis von Mädchen und von Frauen,
Gleich einem Netz, das Amor aufgestellt.
Und wie wir gern die bunten Kränze schauen,
Worin die Frucht den Blüthen sich gesellt;
So mischten dort mit edler Mien' und Sitte
Viel Jünglinge sich in der Schönen Mitte.


Ja trawret auch ihr grüne zweig,
Last alle bletter reisen,
Für leid must ihr verwelcken gleich,
Ohn safft, vnd ohne speisen.


El corazón me revienta
de placer. No sé de ti
cómo te va. Yo, por mí,
sospecho que estás contenta.


Bin ich gleich sünd- und lastervoll,
Hab ich gelebt nicht, wie ich soll,
Ei, kommst du doch deswegen her,
Daß sich der Sünder zu dir kehr.
Halleluja!


andrei per te fra i can' de Sylla horribile,
e soffrirei tutte le pene stygie
e se alcun mal se trova più terribile.


V blahé lásky rozkochání
v cit se duše rozlila;
co víc uctít, nevíš ani:
Regina? či Ancilla?!


De ne ijedj meg, jöjj elém szelíden,
bármily ijesztő nagy leszek s fehér,
zárj a karodba, ne keresd a szívem,
melyet elönt a csúf, fekete vér,
csak nézd kialvó, fénytelen szemem,
csak símogasd a főmet csendesen.
Én sem mesélem el neked, hogy éltem
fekélyes csókok közt, világos éjben,
csak nézlek egyre, mint a múltba rég,
akkor megértem majd, te vagy a kezdet
s te vagy a vég.
Némán lefekszem a fehér, nagy ágyba,
én, szólni nem tudó öreg baba,
és a szivemből ajakamra reszket
az életem eltűnő dallama.
Te hallgatod, mint bölcsőnél virasztó,
merengve, mosolyogva, szomorún,
s koporsó és bölcső közt tétovázva
fonod fehér halotti koszorúm.
Múlik az est majd, vissza-visszasóhajt,
gyógyítva rebben áldott mosolyod,
s könnyel, virággal, régi-régi dallal
szegény fiad halálba dalolod.


si es igual su sentimiento
a este que mi pecho hiere,
decid si mi amor prefiere
a la calma que perdió;
¡decidme, en fin, si me quiere
lo mismo que la amo yo!


Wenn wir es genau betrachten,
Ist die Kraft von diesem Sinn
Mit dem höchsten Recht zu achten,
Als der Sinne Königinn,
Da ja Künst' und Wissenschaften
All' an unsern Augen haften:
Künstlich, ja gelehrt, zu seyn
Wirckt fast das Gesicht allein.


Я встретил вас — и все былое
В отжившем сердце ожило;
Я вспомнил время золотое —
И сердцу стало так тепло…
Как поздней осени порою
Бывают дни, бывает час,
Когда повеет вдруг весною
И что-то встрепенется в нас, —
Так, весь обвеян дуновеньем
Тех лет душевной полноты,
С давно забытым упоеньем
Смотрю на милые черты…
Как после вековой разлуки,
Гляжу на вас, как бы во сне, —
И вот — слышнее стали звуки,
Не умолкавшие во мне…
Тут не одно воспоминанье,
Тут жизнь заговорила вновь, —
И то же в вас очарованье,
И та ж в душе моей любовь!


Zlo, dobro, řády hvězdných těl,
vše nutno, nic nelze stavit –
kdyby ti pánbůh svět půjčit chtěl,
neznal bys, jak líp jej spravit!


V městě teď bouří karneval,
a já bych slzy proléval.
K úpadku spěje moje firma.
Pánbu mne pere všema čtyrma.


Nun heut, da unser Hoffen
Gekommen ist zum Ziel,
Daß Tirol frei und offen
Zurück an Östreich fiel;
Hier von mir eingehändigt
Nimm hin das teure Pfand:
Heut ist mein Amt geendigt
Als Tirols Kommandant.


Být čistý jako blankyt v jitře,
kamž sokol, pták náš, tryskne rád,
a pružný být i tvrdý v nitře
a pod praporem v povel stát,
být jako křišťál bez poskvrny,
všem vyznačený zdaleka,
být mezi všemi lidstva zrny
to zlaté zrno člověka.


Allein bei diesen Augen,
Bei'm Ambra dieses Mundes,
Bei deines Angesichtes
Geweihter Kaba schwör' ich:
Nicht lange mehr, so bin ich
Verloren oder selig,
Vernichtet oder heil.
Nicht lange mehr, so wird man
In meiner Hand erblicken
Ein wuthgeschwungnes Beil.
Damit werd' ich die Thore,
Die prangenden, zerschmettern,
Die meiner Thräne spotten,
Verhöhnen alle Leiden,
Von deiner Brust mich scheiden,
O meiner Seele Heil!
Dann sei der Taumel Edens,
Sei namenlose Wonne,
Wo nicht, die Pein der Hölle,
Sei Untergang mein Theil!


Laßt euch erschrecken nicht die jauchzenden Trombetten,
der Spiele vollen Lerm, der Flaggen hohen Flug,
diß ungewöhnte Schiff, das erst die Wolge trug,
der Rüllen derben Knall, den Schlag der Falkeneten,


Herr der du für mein Leben stirb'st/
Vnd durch deß Creutzes Pein/
Mir deines Vatern Reich erwirbst/
Sprich mir die Trost-Wort ein:
Wenn der Tod nun auff mich harrt/
Vnd Aug vnd Zunge starrt.


江水何漫漫
江风吹面寒
相将扶短棹
桡过蓼花滩


Per me non c'era bacio né lagrima,
né caro capo chino su l'omero
a lungo, né voce
pregante, né segno di croce.


Daß ich nicht üppig
Erheb' mich, noch zittre,
Zeige mir himmlische
Weisheit den Pfad!
Daß nicht im Abgrund
Mein Wagen zersplittre,
Allmacht, o hemme
Im Fliehen das Rad!


Ich möcht alle Vögel bringen
Aus Wiese, aus Berg und Wald:
Die sollten mir klingen und singen
Von deiner schönen Gestalt!


Long had she fill'd each youth with love,
Each maiden with despair;
And tho' by all a wonder own'd,
Yet knew not she was fair.


Da traf er auch Thryms
Traurige Schwester,
Die gar sich die Gaben
Zu begehren erkühnt;
Ihr klangen nicht Münzen,
Ihr klangen nur Schläge;
Für tönende Ringe
Der tötende Hammer. –
So hat seinen Hammer
Odins Sohn sich geholt.


Ein kleines zart Luftvögelein
Hat Knochen nicht noch Beinelein,
Es schwebt am Himmel sonnenklar,
Nährt sich vom Koth der Götter gar
Und schwirrt und schwirrt ums blaue Rund
Und kommt nicht wieder auf Erdengrund;
Denn 's hat, gesagt, nicht Beinelein,
Heißt Paradiesesvögelein,
Trinkt Thau und lebt so sonder Müh.


Das Haus just vor dem Urwald stand,
Wo Liebe ich bei Bäumen fand.


V dumách kloně hlavu, vášní hluch a slepý
letěl kníže Ivan na zpěněném oři, –
za ním bojarové. – „Co to v dálce hoří?“
ptal se Ivan druhů, krotě koně svého.
„To je zámek Iljův. Zlatá hvězda jeho
na cestu nám svítí! Dále za ní, dále!“ –


Otce dřel se do úpadu.
matka po vsi za mzdu drala,
jenom aby pár těch grošů
pro mne, chudák, zachovala.


Weithin ertönt der Gruß der Glocken,
Von hundert Lichtern glänzt der Saal,
Die Menschen jubeln und frohlocken,
Vereint beim festlich heitern Mahl.


Neglect not thou the voice of Fame,
But clear from crime, be free from blame!
Tho' all were innocence within,
'Tis guilt to wear the garb of sin.
Virtue rejects the foul disguise:
None merit praise who praise despise.


Concordam verbo e sujeito
em número e pessoa,
e eu não quebro esse preceito
neste exemplo que mal soa:


jen ticho, hrozné ticho širé
zavolá, zalká, zapláče.
a z bezhvězdného nebe kane
studená rosa na spáče.


Kdo je Matěj,
co a zač?
Chudý člověk
chudý tkáč,
na posteli chorou matku
žije v bídě, nedostatku.


So liegt vor seinem Angesichte
Der Orient in heißem Flehn
Und fordert von der Weltgeschichte
Sein Recht, sein geistig Auferstehn.


何曾解报稻粱恩
金距花冠气遏云
白日枭鸣无意问
唯将芥羽害同群


Tu zazní hromem Trutův velký hlas:
„Ku branám Vyšehradu zlatého!
Po stezkách jako zmije plouží se
dav ozbrojených přátel Chrudoše!“
A mžikem pádí všechno ku branám,
a brzy zazní mečů bušení,
a děvy Libušiny naplní
hrad bědováním, tlačí kolem ní
se jako holubice při bouři.


水竹亭池十亩间
当时谁似故园闲
无端久客章江上
却羡孤云得往还


Nachtviole, dich geht man am blendenden Tage vorüber;
Doch bei der Nachtigall Schlag hauchest du köstlichen Geist.


A když prošel světa širé kraje,
návratem se k nebi zase zvedl,
doletěl a na práh ráje sedl;
unavené křídlo tiše vlaje.


Než dívky netuší, proč temné čelo
tam nad brevířem v dlaň se podepřelo.
Po plachtách, lanoví jich těká zor,
a častěji než jindy, nedočkavý
se na paluby jednom místě staví,
kam někdy psanců vystupuje sbor,
by odměřeným douškem vzduchu, záře
hruď chabou osvěžil a bledé tváře.
Však hustěji než druzí vězeň mladý
tam samoten se noří do ohrady,
tisíckrát křížem těsný prostor měří
a hledí stále v dálku mořských niv
truchlivým okem, temnou pod kadeří,
schromenou ruku v šátek zavěsiv.
Smí delšími okřívat výlety,
než chasa druhů, s níž se nerad mísí.
Je sláb a raněn, z choroby se křísí –
a skráň mu zdobí vavřín poety.
Ó žel, proč zbloudil?! Proč že zlaté struny
neladil k poctě děv a rytířů,
vesnických zvonů, tiché v borech luny
neb milkujících v nivě pastýřů?
Proč neopěval bitev hluk a stony,
děj otčiny, vděk jarních večerů,
báj lidu, Baucidy a Filemony –
klassickým veršem v lepém rozměru?!
Proč zlatou pohrd’ ořízkou a zdobou,
proč chválou katedry a dívčí kobou?!
Proč života jen bídu, hanbu, muku
na Parnas zneuctěný divě vlek’,
a v harmonii mísil božských zvuků
odporný lůzy polonahé skřek
a rudých praporů se věnčil třísní?!
Teď ruka poklesla a konec písní. –
Teď za večera na palubě stává
a hledí zamyšlen, jak v topasy
a rubíny si slunko lože stlává; –
též jeho zašel den – leč bez krásy!


a modlit nemůže se, slova nedí;
mdlá křídla! zda jí stačí k věčné pouti!
kdo podá chléb – chléb bílý, než se shroutí...


Sempre, lira infeliz, sempre tocaste
A fechados ouvidos;
Feminis corações nunca amolgaste
Com teus ecos sentidos;
Em vão louvavas, junto a Apolo louro,
Uns alvos dentes, uns cabelos de ouro.


"Amigos, a rua é larg
Unidos, vamos parti
A nossa 'União Operária'
nós hoje vamos abri"


Come io vi dico il cavallier venia
s un gran destrier con molta pompa armato
la perfida Horrigille in compagnia
in un vestir azur doro fregiato
& duo valletti: donde si servia
a portar lelmo e il scudo: haveva allato
come quel che volea con bella mostra
comparir in Damasco ad una giostra


Lieb ich: alsdenn geschichts, daß sie sich von mir trennt:
Und lieb ich nicht, ist was, das mich sehr reitzt und brennt.


Eins nur wird dich still verklagen,
Wenn ans Fenster pocht der Wind,
Niemand wird dann zu dir sagen:
Traute Seele, liebes Kind!


Si tröstet uns in traurikeit und sorgen!
Ein Jüngling wird, den Weisheit einst bekrönt,
Verherrlichet im erster Jahre Morgen,
Mit ruhm beim volk und Alterthum beschönt.
Si machet leicht unsterblich unsre nahmen,
Das wir nach uns mit allen Jahren kamen.


Señora doña puente Segoviana,
cuyos ojos están llorando arena,
si es por el río, muy enhorabuena,
aunque estáis para viuda muy galana.


»Weil des Liedes Stimmen schweigen
Von dem überwundnen Mann,
So will ich für Hektorn zeugen«,
Hub der Sohn des Tydeus an;-
»Der für seine Hausaltäre
Kämpfend, ein Beschirmer fiel –
Krönt den Sieger größre Ehre,
Ehret ihn das schönre Ziel!«
»Der für seine Hausaltäre
Kämpfend sank, ein Schirm und Hort,
Auch in Feindes Munde fort
Lebt ihm seines Namens Ehre.«


Weicht sie auß der Vnschuld nicht
Vnd der Zucht giebt ihre Pflicht,
Hat man ihr es zu gestehn,
Kan sie auff dem Kopff auch gehn.
Waß dieß kurtze Leben ziehrt,
Sorg vnd Furcht von hinnen führt,
Seiten, Tantz, Gelach vnd Wein,
Scheint ihr Eigenthumb zu seyn.


şakağına bir mermi çivilediler


Nezbývá již kam sklonit hlavy,
když závrať Tvá ji pojala –
ta dobrota Tvá, Přelaskavý,
na Srdci Tvém nám ustlala.


Ó nevěř duši, když tě nutí k vzletu,
ni myšlénce, jež volná touží výš,
dnes nadšením se nezavděčíš světu
a zářný cíl svůj sotva pozdravíš.


Che se l'oggetto e la speranza dura,
vedra'mi ancor d'un amoroso strale
fama acquistar con ermonia più prisca.


In dem Leben wohnet Sterben; in dem Sterben wohnet Leben;
Lasse dir das Sterben lieben du, dem Leben nur ist eben!


Ir seit wol Tode Wächter zwar,
dan jr nichts ausgericht habt gar,
Dan jr hetten verschlafen
auch sein Jünger zustrafen,
wan sie zum Grab wern gloffen.


يا عَذولَيَّ قَد غَضَضتُ جِماحي
فَاِذهَبا حَيثُ شِئتُما بِزِمامي
بَعدَ لَوثي عِمامَةَ الشَيبِ اِختا
لُ بِبُردَي بِطالَةٍ وَعُرامِ
خُفِّضَت نَزوَةُ الشَبابِ وَحالَ ال
هَمُّ بَينَ الحَشا وَبَينَ الغَرامِ
غالَطوني عَنِ المَشيبِ وَقالوا
لا تُرَع إِنَّهُ جَلاءُ الحُسامِ
أَيُّها الصُبحُ زُل ذَميماً فَما أَظ
لَمَ يَومي مِن بَعدِ ذاكَ الظَلامِ
أَرمَضَت شَمسُكَ المُنيرَةُ فَودي
يَ فَمَن لي بِظِلِّ ذاكَ الغَمامَ
قُلتُ ما أَمنُ مَن عَلى الرَأسِ مِنهُ
صارِمُ الجَدِّ في يَدِ الأَيّامِ
إِنَّ ذَنبي إِلى الغَواني بِشَيبي
ذَنبُ ذِئبِ الغَضا إِلى الآرامِ
كُنَّ يَبكينَ قَبلَهُ مِن وَداعي
فَبُكاهُنَّ بَعدَهُ مِن سَلامي


Am Severn vor dem Grafenschloß saß König Löwenherz,
Von seinen bärt'gen Lippen floß manch' frohgemuter Scherz.
Im Rosenbusche saß das Paar, Wein perlet im Pokal,
Er spielt mit ihrem weichen Haar, mit ihren Fingern schmal.
Da stürmt Sir Hugh herein zum Hag: – die Maid ward rot und fahl,
Verbunden seine Linke lag, die Rechte schwang den Stahl.
Und vor dem König erst mit Zucht ins Knie sinkt der Baron:
»Das Heer von Frankreich nahm die Flucht, geschlagen ist Prinz John.
Frei Dover, deines Reiches Wall, frei London, deine Stadt,
Und deines Rechtes überall wahrt' ich an deiner Statt,
Ich war Altenglands Schild und Helm« – da sprang er auf im Schmerz –
»Doch du, Herr König, bist ein Schelm und nicht ein Löwenherz!
Und schlug der Feind mich blutig wund für dich und für dein Recht,
Mein Zorn ist heil, mein Grimm gesund, auf, König zum Gefecht!
Und bist du gleich der Heiden Schreck und Englands Majestät:
Nicht lebend kömmst du mir vom Fleck – Richard Plantagenet!«
Der König Richard sah ihn an und sprach in hellem Ton:
»Gott segne dich, du tapfrer Mann, Gott segne dich, mein Sohn.
Wohl kannt' ich dich, du herrlich Blut: Gott weiß, treu wahrtest du
Und höher als dein höchstes Gut mein Königsrecht, Sir Hugh.
Sir Hugh, ich bin kein falscher Dieb, liebkos' ich diese Maid,
Denn meine Tochter ist dein Lieb, die Frucht vielsüßer Zeit.
Auch ich fing einst am Severnfluß ein holdes Fischerkind: –
Dein Aug' war hell, und süß dein Kuß, du arme Rosalind!
Ob lang das Moos dein Grab umgrünt, heut schauest du in Huld,
Wie endlich reich dein Richard sühnt die alte Liebesschuld:
Das Beste, was ich geben kann, soll unsres Kindes sein:
Ich geb' ihr den getreusten Mann, der in ganz England mein!«


Des Weisen Wort hallt ewig wieder:
»Die Asche wird nicht mehr zur Gluth!
Du tauchst zur Kühlung deine Glieder
Nicht zweimal in dieselbe Fluth!«


É a luta do cotidiano: das horas, dos dias e dos anos
com o tempo caminhando,
intemeratos,
intimoratos!


Entre las armas del sangriento Marte,
entre los tafetanes que enarbola,
de la gente francesa y española,
entre el cristiano y bárbaro estandarte;


Z těch rubínů, kterými zemi kropí
básník a vědec, rebel, proletář,
když se lží bojují, v níž svět se topí,
z těch rubínů vzplá budoucnosti tvář...


Než, věřte mi, vás vážil jsem si vždycky!
Od počátku jste byl mi sympatický.
Neznal jsem ovšem všechny vaše dámy,
však jistě, dokud jste byl na živu,
jste zkusil dost. Já trochu trpěl s vámi,
proto jsem vzhlížel k vám pln obdivu.
A dneska, pane, myslím, na celém
světě jste jediným mým přítelem.


Blüht denn, wie sonst, die Mutter, die Erde dir,
Blühn denn am hellen Aether die Sterne nicht?
Und übt das Recht nicht überall der
Geist und die Liebe, nicht jetzt und immer?


Kann denn die Flamme singen,
Wenn sie zum Himmel will?
Sie schlägt die Flügel hoch und rot,
So hoch und rot,
Und doch so still.


آهِ مِن سَفرَةٍ بِغَيرِ إِيابِ
آهِ مِن حَسرَةٍ عَلى الأَحبابِ
آهِ مِن مَضجَعي فَريداً وَحيداً
فَوقَ فَرشٍ مِنَ الحَصى وَالتُرابِ


Der erste, der fand ein Liebchen,
Die Schwieger kauft' Hof und Haus;
Der wiegte gar bald ein Bübchen,
Und sah aus heimlichem Stübchen
Behaglich ins Feld hinaus.


Женщина, безумная гордячка!
Мне понятен каждый ваш намек,
Белая весенняя горячка
Всеми гневами звенящих строк!
Все слова — как ненависти жала,
Все слова — как колющая сталь!
Ядом напоенного кинжала
Лезвее целую, глядя в даль…
Но в дали я вижу — море, море,
Исполинский очерк новых стран,
Голос ваш не слышу в грозном хоре,
Где гудит и воет ураган!
Страшно, сладко, неизбежно, надо
Мне — бросаться в многопенный вал,
Вам — зеленоглазою наядой
Петь, плескаться у ирландских скаВысоко — над нами — над волнами, —
Как заря над черными скалами —
Веет знамя — Интернацьонал!
1-6 июня 1918


Věčná radost! věčný ples!


De pronto suena
en la noche una sirena
de alarma, larga,
larga,
El aullido lúgubre
de la sirena
de incendio o de
la ambulancia
blanca de muerte,
como el grito
de la cegua
en la noche,
que se acerca y
se acerca sobre las calles
y las cosas
y sube, sube,
y baja
y crece, crece,
baja y se aleja
creciendo y bajando.
no es incendio ni muerte:
es Somoza
que pasa.


di sacre fonti. E ritrovai la pace".


Schöner Hund,
Gott grüß euch! sehr gesund
Seht ihr mir aus, ihr wohlgepflegeter,
Ihr schöner, lieber Hund!
Was euch so schön macht und so rund,
Ach! das kommt nicht in armer Wölfe Mund!
Und wer ist schuld daran, fragt Bruder Sigismund,
Daß ihr so fett nicht seid, wie wir?
Warum behaltet ihr
Zu eurem Aufenthalt
Den öden Wald?
In dem ihr euch so kümmerlich müßt nähren,
Den eine ganze Nacht ihr oft durchtraben müßt,
Euch einen halben Tag des Hungers zu erwehren?
Und oft auch kommt es wohl, daß es nicht möglich ist!
Ein besser Los erwählten wir,
Als wir den öden Wald verließen!
Der Mensch ist ein gesellig Tier;
Was er genießt, läßt er uns mit genießen;
Und wenn an seinem Tisch er etwa Gäste hat,
Dann macht er uns und sie mit Leckerbissen satt!


a nepokojně buší v mladé hrudi,
ač dobrovolně v samotu se noří
a neví, proč se odříká a trudí...


Zu den Blättlein dicht gesellt
Schauen tausend winz'ge Knollen
Putzig in die grüne Welt,
Die zu Früchten reifen sollen.


El gran Tonante oyó tu oración breve,
y un rayo arroja su furor divino,
con que Aterco y su palacio abrasa.


Kořínky vše čarodějné
sypou moje ruce chvějné
v kotel – darmo, květem jar
nevzplá lidský suchopár.


Vy chudi, znectěni a pošlapáni v prach
jste mřeli v otroctví, vás rdousil vrah,
a z padlých reků těl jste hradbu zvedli nám,
by za ní lidskosti se vypjal chrám!


Auch im kleinräumichten Hause,
Gebaut nach ländlicher Art,
Auf schlechtem reinlichem Zwillich,
Mit Einer Schüssel besetzt,


Egy szép alkonyaton melleje ültetett,
Ősz pillái alól könnye kicsordula,
S így kezdé szavait: Látod amott, fiam,
Amint a Balaton habja locsogva küzd
A bérc öbleiben, s rengeteges vadon
Zöld pártája körülfűzte az ormokat?
Ott hajdan ragyogó tornyok, erős falak
Állottak sudaras sorjegenyék között.
S ím, ott egy feketült klastrom, az ó világ
Buzgósága dicső temploma s szent helye.
Sok távollakozók s messze szarándokok
Csókolták küszöbét s szentjei zsámolyát,
S a himnuszba vegyült orgona hangjai
Buzgón ömledezék a hegyeket körül.


En esto estoy y estaré siempre puesto;
que aunque no cabe en mí cuanto en vos veo,
de tanto bien lo que no entiendo creo,
tomando ya la fe por presupuesto.
Yo no nací sino para quereros;
mi alma os ha cortado a su medida;
por hábito del alma mismo os quiero.
Cuando tengo confieso yo deberos;
por vos nací, por vos tengo la vida,
por vos he de morir, y por vos muero.


Pak přišlas ty, mně souzena
pro nejkrásnější báseň mou:
leč, příliš pozdě zrozena,
svou opovrhlas úlohou.


Pohřbil také svého koně,
dlouhohřivou Jaru svoji,
by i ona pohřebena
spočinula ve pokoji.


S elhervadt tetemem Mennyei része csak
csendedben susogó Geniusod legyen:
könnyem s bánatom öntsd - ne Facsaróihoz -
a zordon szeleken. Széles ez a világ!!!


剑倚晴空杀气高
鼪鼯胆破抱弓嘷
天公应欲行勋赏
故剪春罗制绛袍


Ale v jádru mluvil
o vojích, jež vždycky
potřel božích bojců
houfec energický.


أرى بعد نوم طال في الشرق يقظة
نهوضيّةٌ فيها طموح إلى المجد
ففي مصر شيدت للعلوم معاهد
على اسس التحليل والبحث والنقد
فلم تتّخذ غير التجارب منهجاً
لتحقيقها من جوهر العلم ما يجدي
وفي الأفق التركيّ سارت غلى العلا
جيوش بأعلام التجدّد تستهدى
وفي الهند قامت للتحرّر ثورة
سياسية عزلاء قائدها غندي
وفارس حلّت عقدة من جمودها
وحنّت بمسعاها إلى سالف العهد
وفي الصين حرب نارها وطنيّة
تزيد بمرّ الدهر وقداً على وقد
وبغداد بين الأجنبيّ وبينها
مزيد صراع في السياسة مشتدّ
على أن حول النيل مثل صراعنا
ولكنّه بين الحكومة والوفد
ولم تخل من أعشابها بتجّدد
على جدبها أرض الحجاز ولا نجد
زمان أتى من كل قوم بنهضةٍ
سياسية حتى أتت نهضة الكرد
تباشير صبح لاح بعد نحوسةٍ
مشيراً إلى ما نرتجيه من السعد
فيا وفد مصر أنتم خير شاهد
على يقظة في الشرق وارية الزند
لقد جئتم روّاد علم وحكمة
فحيّيتمو أزكى التحيّات من وفد
ترودون أهل العلم مرعىً ومنزلاً
وتجتنبون الهزل في معرض الجد
وقد زرتمو دار السلام زيارة
ستذكرها الأقلام بالشكر والحمد
ومن ذكرها في كل عصر وموطن
ستستنشق الأيام أطيب من ورد
وتمتدّ بين النيل منها ودجلة
مدى الدهر أسباب التعارف والودّ
سلام على مصر التي أرسلت بكم
فطاحل علم لا تحيد عن القصد
لكم عند أهل الرافدين تجلّة
على قدر ما للرافدين من الرفد
يا دار قسطنطين أنت فريدة
في الحسن لولا جوّكِ المتقلّب
لقد اجتوَيتك لا لفقد محاسن
لكن هواؤك عارم متذبذب
أبداً سماؤك وجهها متلوّن
فأراه يبسم تارة ويقطّب
وأرى هواءك ناضحاً برطوبة
همم الرجال بها تجفّ وتنضب
تسري الرطوبة منه بين عروقهم
فتكاد من أعصابهم تتحلّب


S akközben, hogy ballagott hozzája,
Már készült is erősen reája,
Mit feleljen? ha majd szól a lecke:
Fiatal is, szép is a menyecske.


Poeto Světe, co Tvůj hymnus kryje,
co vše v něm mře, co nesmrtelno žije!
Ba není krásy, by v něm nekvítala,
a není zoře, by v něm nesvítala,
a není jasu, by se jím nešířil,
a není květu, by se v něm nepířil,
ne ptačích hrdel, by v něm nezapěla,
ne dětských smíchů, by v něm nezvonily –
a není slz, by jím se neronily,
ne zoufalosti, by v něm nevzkypěla,
a není boje, by v něm neburácel,
ne mučedníka, by v něm nekrvácel –
a není touhy, by jím nevanula,
a není lásky, by v něm neplanula,
a není srdcí se vším citem svojím,
by netloukla v tom velkém hymnu Tvojím!


Ché speravan le persone
che fusci canonizzata".


沧江初夜雨翻盆
将晓风声战乱云
篱下寒鸡鸣晓苦
老人先起自开门


Van-e szebb élet, mint a másik
S nem mindegy-e, akárhogyan
Verjük magunk az elmulásig?


Pak zemi čekající
to tělo hodit, vyschlý brak,
a ztratit se jak mlha,
zvednutá sluncem nad oblak.


Zvuk trubky jen se mživým vzduchem třásl,
v němž jitro slabě kmitalo.
Nad Bondone v červáncích měsíc už hasl,
a pomalu na Alpách svítalo.


Autour du bateau
Un remous clapote ;
La brise tapote
Son petit manteau,


Urewig ist des grossen Welterhalters Güte,
Urewig wechselt Herbstblattfall und Frühlingsblüthe,
Urewig rollt der Klangstrom lyrischer Gedichte,
Denn jedes Herz hat seine eigne Weltgeschichte.


Hier war es, wo ich es verloren,
Es muß doch hier irgendwo sein;
Es liegt hier im Laube und Moose
So mutterseelenallein.


Vždy volá k nám: Nač budíte se? Spěte!
A vůkol nás vše zatím v dýmu hoří...
Proč dále potácíš se, shnilý světe?


Glaublich ist, daß dieß entstehet,
Wenn der Sonnen Wunder-Licht
Eine Menge Dünst' erhöhet,
Ihre Cörperchen zerbricht,
Und dadurch die Luft vermehret,
Da die erste rückwärts fähret,
Aber bald, aufs neu gedehnt,
Sich nach ihrer Stelle sehnt.


Der Kaiser Ehr, macht er stets mehr,
Ihr Land und Leut beschüzt allzeit,
Mit großer Gefahr er sieghaft war,
Ganz ehrenreich, man findt nicht bald, der ihm sey gleich.


Sie trieben vielerlei Possen und Scherz,
Und füllten sich weidlich den Ranzen,
Und weil es nun eben war im März,
So wollten die Kätzerlein tanzen.
Miau miau miau.


Я знал ее еще тогда,
В те баснословные годТютчев
Прошли года, но ты — всё та же:
Строга, прекрасна и ясна;
Лишь волосы немного глаже,
И в них сверкает сединА я — склонен над грудой книжной,
Высокий, сгорбленный старик, —
С одною думой непостижной
Смотрю на твой спокойный лиД Нас года не изменилЖивем и дышим, как тогда,
И, вспоминая, сохранили
Те баснословные года…
Их светлый пепел — в длинной урнНаш светлый дух — в лазурной мглИ всё чудесней, всё лазурней —
Дышать прошедшим на земл


A NOVELA inacabada,
    Que o meu sonho completou,
    Não era de rei ou fada
    Mas era de quem não so
    Para além do que dizia
    Dizia eu quem não er
    A primavera floria
    Sem que houvesse primaver
    Lenda do sonho que vivo,
    Perdida por a salva
    Mas quem me arrancou o livro
    Que eu quis ter sem acabar?


Der unsre Welt gewendet
Wie seine Hand, geendet
Im Meere still und fern,
Mit seinem ehrnen Tritte
Fiel just er in die Mitte
Des Lebens dir, ein irrer Stern.


Tam dole, dole... k převorovi skuhrám –
tam dole čeká příštích matek den,
tam těla mladá hotoví se ku hrám.
Jsem špatný mnich, svou kutnou unaven.


O Deutschland sey der Väter werth,
Und laß an deinen Wällen,
An deiner Starken gutem Schwert
Des Feindes Grimm zerschellen!
Trotz' seiner Macht und Wuth!
Du stehst in Gottes Hut.
Wer freudig wagt, obsiegt!
Der Feige nur erliegt!
Der Tapfre fällt frohlockend!


Menino,
os barcos de papel
são como os sonhos:
uma vez naufragados
não podem mais
ser sonhados
ou navegado
Por isso,
faça-os
fortes,
firmes,
ágeis e
livre
Os barcos, menino,
são como os sonho
Ouro Preto, fevereiro de 89


So wie ein Bach, der in der Wüste schleicht,
Vergebens sein Kristall auf lauter Kieseln rollet,
Wenn ihn der Wandrer nicht erreicht,
Dem er den süßen Trunk, und dann das Schlaflied zollet:
So fließt in kalter Still, in ungenoßnen Stunden,
In Tagen, die Verdruß umhüllt,
Das faule Leben fort, die traurigen Sekunden, –
Wenn sie nicht Liebe füllt.


Téged, Testvér, nem féltelek.
Aki előtt te mostan állasz,
szigorúan is örök Jóság –
s te gyerek vagy, olyan gyerek!


Így önte ki Lajos, hogy tudtára esett,
Fájdalma teljéből, csupán egy keveset,
De azért a szíve tele maradt színig;
Soká lesz az, mikor bánatja megszűnik.
Azonban a rossz hir, és ki a hirt hozta,
Minden élő lelket hamar felriaszta:
Talpra ugrándoznak a nemes vitézek,
Urokért, Lajosért, élni-halni készek.


A písně v hrdinnosť
zmohou se ku konci!
Stateční to chlapci –
naši Horehronci!


Vor Eitelkeit soll er vor allen
Streng hüten sein unschuld'ges Herz,
Im Falschen nimmer sich gefallen,
Um eitel Witz und blanken Scherz.


Du bleicher Mann da droben,
Siehst wieder so mürrisch aus:
Bist wohl recht unzufrieden
Mit deinem luftigen Haus?


Meine Weisheit will ich träufen
Dir mit Küssen in die Brust,
Alle Geistesblüten häufen
Um dich her zu Schmuck und Lust.


绿堤春草合
王孙自留玩
况有辛夷花
色与芙蓉乱


Ba lidské srdce, bože můj! –
nic krásnějšího není,
a přece s ním tak chřadneme
jak sirotci, tak opuštění!


جنيتَ علينا أيّها الدّهر عامداً
ولم تعتذرْ أنّى وليس لك العذرُ
وكنتُ متى أسأل الدّهرَ حاجةً
تكون فيما أتى خَرِس الدّهرُ
بنفسِيَ مَنْ لو جاوَد القطر بذَّه
أو البحر في فيض النّدى خجل البحرُ
ويا منزلاً أمسى به غيرُ أهلِهِ
عَدَتْك تحيّاتٌ ولا جادك القَطْرُ
ولا زلتَ منزوعاً من الخير كلّهِ
ولا زال مسنوناً بساحتك الشّرُّ
فأين الأُلى كانوا بجوّك نُعَّماً
تدور عليهمْ في أباريقها الخَمرُ
لنا منهُمُ كلُّ الذي يملكونه
وَلَيس لهمْ إلّا المحامدُ والشّكرُ
وإنّي لمُطفٍ بالمعاريض غلّتي
وبالسّر سرّ القول إذ يمكن الجهرُ


Why should such labour'd strains
Your formal Muse engage?
I never dreamt of flame or dart,
That fir'd my breast, or pierc'd my heart,
But sigh'd, O sweet Anne Page!


Ein schrankenloses Sehnen und Verlangen,
Ein stetes Suchen und ein stetes Meiden,
Ein hoffnungsfreudiges Erwartungsbangen,
Und dann aufs neue der Enttäuschung Leiden,
Ein zornig-wildes Rütteln an den Ketten,
Ein heißer Fluch den namenlosen Plagen,
Ein Klageheulen auf den Marterstätten –
Und stumpfergebnes Wiederweitertragen.
Ein Sinnenrausch anstatt der echten Liebe,
Und doch nach ihr ein atemloses Streben,
Und Graus und Ekel vor dem Weltgetriebe –
Das gibt den Inhalt für ein Menschenleben.


Vorrei che tu m'avessi in altro modo
trovato, a venir qua fin dello Egitto;
pur tuttavolta di vederti godo
e par che e' fugga ogni pensiero afflitto.
E benché io non mi dolga, anche non lodo
che tu non m'abbi, è tanto tempo, scritto:
quantunque doppio sia questo conforto,
vederti vivo ove io pensavo morto.


木落天青万里波
洞庭秋色月明多
不知何路长沙去
只唱三洲估客歌


«Oiga, Josefa, y mire que ya pisa
esta corte del rey, cordura tenga;
mire que el vulgo en murmurar se venga
y el tiempo siempre sin hablar avisa.
»Por nuestra santa y celestial divisa,
que de hablar con los príncipes se abstenga,
y aunque uno y otro duque a verla venga,
su marido no más, su honor, su misa».
Dijo Morales y rezó su poco,
mas la Josefa le responde airada:
«¡Oh, lleve el diablo tanto guarda el coco!
»¡Mal haya yo si fuese más honrada!»
Pero como ella es simple y él es loco,
«miró al soslayo, fuese y no hubo nada».


Nur als stummes Bild der Gnade
Siehst du dort am stein'gen Pfade,
Von des Kreuzes Holz getragen,
Durch die Nacht den Heiland ragen.


Quirinalischer Stolz, Colossen des Monte Cavallo,
Wie ihr mir täglich ersteigt, seid mir im Liede gegrüßt!
Ewiger Jugend Bilder, der Kraft erhabne Gestalten,
Blieb euch die Jugend, und blieb's mitten im alterndem Rom.
Ja, ich glaub's, eure Väter sind nicht die griechischen Bildner,
Sterbliche nicht, doch der Gott hat euch, der Donnrer, gezeugt.


Se troppo è stato, avete ben buon pegno
per ben che giustamente si possiede:
da voi el mie cor et io del libro indegno.


Nadarmo bárky chystáte si, z nich ani jedna nezbude,
jen tato loďka, na niž nesmíš mi sáhnout, černý osude!
Jen lidé dva dál žíti budou, však ani jeden ničema –
žena, jež dítě lásky nosí, a muž, jenž prosté srdce má.


Přešlo to, svět tone v jase,
dav dál šumí, vře, hřmí zase,
a ty hrdý projdeš jím
s myšlenkou svou, tajem svým.


Der Menschen Heil, der Völker Licht,
Israel's Preis und Ruhm!
Ich hab', ich schau', ich küsse Dich,
Der Erde Heiligthum!
Und doch (hier wandt' er tröstend sich,
Prophet, zur Mutter um)


لله في الكون تحريكٌ وتسكينُ
قل لي فما تفعل القوم المجانينُ
وكل أفعالنا لا شك حادثةٌ
فافطن فهل لسوى الرحمن تكوين
لا النار تحرق إلا عند محتجب
أعمى ولا تقطع الجرمَ السكاكين
وإنما هي أسباب مرتبة
عندي لفاعلها المحتار تعيين
يا راقد الليل قم فجرُ النجاة بدا
ما راح حينٌ ووافى مثله حين
بك احتجبت فلا تنظر إليك تفز
واخرج عن الكل تأتيك البراهين
وانحل شيئاً فشيئاً في الوجود وذب
حتى توافي مقاماً فيه تمكين
فكلهم هو فاسمع وهو غيرهمو
إن الزجاج له بالشمس تلوين
واحرص على الأمر والنهي اللذين هما
نتيجة الخلق يا ماءٌ ويا طين
لله سر خفي ليس يدركه
إلا اللبيب الذي فينا له دين


Csak nézem egyre, és mit úgy szerettem,
egy képet látok, ódon képkeretben.


Regrettez-vous le temps où d'un siècle barbare
Naquit un siècle d'or, plus fertile et plus beau ?
Où le vieil univers fendit avec Lazare
De son front rajeuni la pierre du tombeau ?
Regrettez-vous le temps où nos vieilles romances
Ouvraient leurs ailes d'or vers leur monde enchanté ?
Où tous nos monuments et toutes nos croyances
Portaient le manteau blanc de leur virginité ?
Où, sous la main du Christ, tout venait de renaître ?
Où le palais du prince, et la maison du prêtre,
Portant la même croix sur leur front radieux,
Sortaient de la montagne eu regardant les cieux ?
Où Cologne et Strasbourg, Notre-Dame et Saint-Pierre,
S'agenouillant au loin dans leurs robes de pierre,
Sur l'orgue universel des peuples prosternés
Entonnaient l'hosanna des siècles nouveau-nés ?
Le temps où se faisait tout ce qu'a dit l'histoire ;
Où sur les saints autels les crucifix d'ivoire
Ouvraient des bras sans tache, et blancs comme le lait ;
Où la Vie était jeune, — où la Mort espérait ?


中坻出盘陀
曲突非刻画
仙翁碾玉尘
盈瓯试春色


Und wo die Zweig' am schönsten sich gesellen,
Und Licht und Schatten spielt im zarten Grün,
Wo duftiger die weichen Kräuter schwellen,
Und farbiger die hellen Blumen blühn,
Wo flüchtiger des Baches frische Wellen
Durchs irre Gras mit süßerm Rieseln fliehn.
Da sieht man leis' auf bunten goldnen Gittern
Den letzten Strahl der Sonne glühn und zittern.


Šly; – šerý dům; – jak Magdě je tam as?
ta družka z mládí, jak tak dlouhý čas
již umírá! – však zajdeme tam zas.


لاطَت قُرَيشٌ حِياضَ المَجدِ فَاِفتَرَطَت
سَهمٌ فَأَصبَحَ مِنهُ حَوضُها صَفِرا
وَأَورَدوا وَحِياضُ المَجدِ طامِيَةٌ
فَدَلَّ حَوضَهُمُ الوُرّادُ فَاِنهَدَرا
وَاللَهِ ما في قُرَيشٍ كُلِّها نَفَرٌ
أَكثَرُ شَيخاً جَباناً فاحِشاً غُمُرا
أَزَبَّ أَصلَعَ سِفسيراً لَهُ ذَأَبٌ
كَالقِردِ يَعجُمُ وَسطَ المَجلِسِ الحُمَرا
هُذرٌ مَشائيمُ مَحرومٌ ثَوِيُّهُمُ
إِذا تَرَوَّحَ مِنهُم زُوِّدَ القَمَرا
أَمّا اِبنُ نابِغَةَ العَبدُ الهَجينُ فَقَد
أُنحي عَلَيهِ لِساناً صارِماً ذَكَرا
ما بالُ أُمِّكَ راغَت عِندَ ذي شَرَفٍ
إِلى جَذيمَةَ لَمّا عَفَّتِ الأَثَرا
ظَلَّت ثَلاثاً وَمِلحانٌ مُعانِقُها
عِندَ الحَجونِ فَما مَلّا وَما فَتَرا
يا آلَ سَهمٍ فَإِنّي قَد نَصَحتُ لَكُم
لا أَبعَثَنَّ عَلى الأَحياءِ مِن قُبِرا
أَلا تَرَونَ بِأَنّي قَد ظُلِمتُ إِذا
كانَ الزِبَعرى لِنَعلي ثابِتٍ خَطَرا
كَم مِن كَريمٍ يَعَضُّ الكَلبُ مِئزَرَهُ
ثُمَّ يَفِرُّ إِذا أَلقَمتَهُ الحَجَرا
قَولي لَكُم آلَ شِجعٍ سُمُّ مُطرِقَةٍ
صَمّاءُ تَطحَرُ عَن أَنيابِها القَذَرا
أَمّا هِشامٌ فَرِجلا قَينَةٍ مَجِنَت
باتَت تُغَمِّزُ وَسطَ السامِرِ الكَمَرا
لَولا النَبِيُّ وَقَولُ الحَقِّ مَغضَبَةٌ
لَما تَرَكتُ لَكُم أُنثى وَلا ذَكَرا


Heute gilt's, die Welt zu narren.
Heute gilt's, genarrt zu werden!
Alle Thorheit auf der Erde
Hat sich schwesterlich versammelt;
Der Verstand, er schwingt mit Jauchzen
Heut' die Pulcinellenkappe,
Und die Weisheit zeigt dem Volk
Ohne Scheu die Eselsohren.


Zbytečno vše teď býti se mi vidí:
jakobych tobě komponoval list,
jejž zapřeli a schovali by lidi,
a tys ho nikdy nedostala číst.


Sie sollt ihm einstens bringen Wachs,
Da kam sie heim und brachte Flachs;
Noch einmal schickt er sie nach Zwirn,
Da brachte sie statt dessen Birn.
Sie sollte weisse Seide holen,
Sie brachte Saiten unbefohlen;
Sie sollt ihm holen eine Scheer,
Sie bracht daher viel Schweineschmeer.


Es klirrt wie Brückenkettenklang,
Eine eiserne Pforte kracht,
Es schallt ein goldner Jubelruf,
Eine silberne Stimme lacht.


Mein Freund ist wie der Morgenstern,
Der sehr erfreulich leucht von fern.
Ergötzend ist sein Angesichte
Vor aller andern Sternen Lichte.


Együtt örökre, együtt, együtt
veletek.


Kein Stoikus war in dem alten
Gestrengen Sparta mehr voll Muth und Schmerzenstrutz,
Als Zimmermann, der sich erhalten,
Durch Marter, zum gemeinen Nutz.


归路俯清川
呼奴自刺船
戏鱼翻晚照
宿鸟入寒烟


«Szemem világát elnyeli
A messzeség homálya,
Nem látom őt! szivem szorong,
Nyugalmát nem találja.
Busan kondúl az estharang,
E percben múl egy év el,
Hogy a kedves utólszor rám
Simúlt forró keblével.


Já však tobě důvěrně a cele
rozbolené srdce otevírám –
nejež jen to pérko na svém čele,
nechciť tebe lapit, pouze žádám,
bys, jenž tónů stupnici máš v duši,
vypěl pro nás nebe skvostný div,
nežli žalost vnikne všeho tužší
v naše ňadra, v srdce českých niv,
sedmihlásku!


لم يدرسْ أحدٌ جدوى الحيا ثمة جدوى تثقل كاهلي بالمهما كأنَّ على الأبناء التكفل بالجدو وهم يُحصُونَ الندوبَ التي تنشأ مثل فطرٍ مجنونٍ في التجاعي ندوبٌ تعوِّقُ غسل الطينَ الميت في ذلك اليوم الوشي لعل في ذلك جدو
لئلا يبدأ أحدٌ حياةً قبل الدر


E se questo mi nieghi: io diro dunque
ch in te non sia la fe di che ti vanti
ma che fu sol per crudelta: qualunque
volta hai sprezzati i miei supplici pianti
non per rispetto alcun dArgeo: quantunque
tal scudo mi opponesti ognhora inanti
seria stato tra noi la cosa occulta
ma di qui aperta infamia mi risulta


Herrisch horcht Sardanapal
Schmeichlern und Eunuchen,
Plebs erlustigt sich im Kral
An Skandal und Kuchen.


J’étais pareille à la voyageuse recrue,
Lasse enfin des courants et des vents et du sort
Et qui n’aspire plus qu’au bon sommeil du port…
Miraculeusement vous m’êtes apparue…


Ich will hier fort. – Er stürzt aus dem Gemach.
Der Nachtwind, der im Haar der Toten zischt,
Löst leis es auf. Es weht dem Winde nach,
Gleich schwarzer Flamme, die im Sturm verlischt.


Eilt, den Thron ihr zu erheben!
Froh vollbringet ihr Gebot!
Flora soll ihn überweben,
Golden, blau und purpurrot.
Spend', o Flora, jede Blume,
Die im bunten Enna lacht!
Flora, zu der Holden Ruhme,
Spende deine ganze Pracht!


卧逃秦乱起安刘
舒卷如云得自由
若有精灵应笑我
不成一事谪江州


水光山气碧浮浮
落日将归又少留
从此祇应长入梦
梦中还与故人游


Dismahl kond nicht besser singen
Euer Diener Lerian/
Doch die Zeit wird Rosen bringen/
Ich bin noch ein junger Schwan/
Da ihr sitzt/ gelehrter Arten/
In der Musen Rosengarten.


Bouřliváci, vy jste zvyklí bouři,
u nás z bahnisk jen se líně kouří,
není život ve zátoce ztichlé,
sotva hnití, proto leťte rychle...
neuhodí u nás, jen se chmouří...


أَرومُ اِنتِصافي مِن رِجالٍ أَباعِدٍ
وَنَفسِيَ أَعدى لي مِنَ الناسِ أَجمَعا
إِذا لَم تَكُن نَفسُ الفَتى مِن صَديقِهِ
فَلا يُحدِثَن في خِلَّةِ الغَيرِ مَطمَعا


Du hast den Seneca und Plato wohl gelesen;
Allein du kennest nicht der Welt verkehrtes Wesen.
Menalcas, glaub', es steckt viel Weisheit im Betrug,
Viel Wissenschaft in den Gebehrden.
Du hast Verstand, doch nicht Geschicklichkeit genug,
Auch von den Narren selbst für klug geschätzt zu werden.


Mißfielen denn dem Höchsten unsre Triebe?
Vor Ihm stellt sich der Herzen Abgrund dar:
Er strafe mich, wenn nicht für meine Liebe
Dein größter Reiz nur deine Tugend war.
In Einsamkeit, wo Gott und Engel hören,
Wo sich das Herz von Erd' und Tand erhöht,
Hab' ich, mit dir Ihn eifriger zu ehren,
Ihn oft um dich mit Thränen angefleht.


Ei, da mag das Mühlenleben
Wohl des Liedes würdig sein,
Und die Räder, Stein' und Stampfen
Stimmen als Begleitung ein.


Hoy desprecia el honor al que trabaja,
y entonces fue el trabajo ejecutoria,
y el vicio gradüó la gente baja.


„Milko, Milko! Tatar tady,
dědinu už moji pálí,
brzo se snad divým plesem
na dědinu vaši svalí.“


Jőj el végre, valahára,
Te határzó, te nagy óra,
Melyben e hon sorsa fordul
Akár roszra, akár jóra.
Folyamodjunk ahhoz, ami
Hozzánk illik, merészséghez,
Dobjuk el már azt a kockát,
Ha fekete, ha fehér lesz!


Der weite Weg/ der mich von ihr
in so geschwinder Zeit verstossen/
entädert meines Leibes Zier/
ich gleiche Leten Haußgenossen/
weil ich so mancher süssen Lust
des Kusses/ der beliebten Brust
auff ewig/ ach! in dieser Erden
muß mangeln und beraubet werden.


Vyprávěl různé příhody
z všemožných světových měst.
Všech barev líčil národy,
poznané za dlouhých cest.
Sousedy řeč jeho uchvátí.
Na tvářích veselí, jas.
Posléze začal zpívati.
– Jaký to, jaký to hlas! –


Hörſt du den Ruf erklingen,
Rühren dein träumend Ohr?
Weiße blendende Schwingen
Tragen dich wehend empor.


Und den Jüngling, dem die Liebe
Heißes Sehnen aufgeweckt,
Der in ungestilltem Triebe
Offne Arme ausgestreckt,
Dann zur Blumenflur der Sterne
Aufgeschauet liebewarm:
Faß ihn freundlich Arm in Arm,
Trag ihn in die blaue Ferne!


Zigeuner mit alten Geigen,
Grafen mit schwarzen Dirnen,
Reizender, schamloser Reigen,
Finsteres, sprechendes Schweigen,
Schweißperlende Stirnen.


»Holde Augen, Gnadenlichter,
Oh, beseligt meine Seele,
Laßt mich sterben und erwerben
Euch und euren ganzen Himmel!«


Dove se' tu, feroce messer Goro?
esci oramai, esci di pazzeria,
vien saltando e mugliando come un toro
a squinternar la tua filosofia;
tu sei Astolfo, ed hai la lancia d'oro,
e lor son ciurma della Pagania:
getta rovescio e manda a capo chino
Pilato, Caifasse, Anna e Longino.


Laßt mich schweigen von den Ohren!
Denn wer würde jemals schwatzen,
Der bei solchem süßen Weibe,
Wär's auch nur das allerkleinste,
Wie ich hier, Gehör gefunden?


Se te recorda, come me faccio io,
Addam ancor creato
non era quando, donna, te n'andasti:
Amor el sa, che tene el conto mio
del gran tempo passato
da poi che 'n tanto pianto me lassasti.
Et poscia che varcasti
el termin che me desti del retorno,
fa hora in questo giorno
mille cento anni et dece mesi apunto;
pensa se 'l duol me dee haver defuncto.


Art'ges Häuschen hab ich klein,
Und, darin verstecket,
Bin ich vor der Sonne Schein
Gar bequem bedecket.


Mein' Seele ist so beklommen,
Die Gassen sind leer und tot,
Da hab ich die Laute genommen
Und singe in meiner Not.


Sama jsem bloudila
na pobřeží,
ó, což to moře života hoře
přede mnou leží.


Chvíli ticho – ve zástupě ani muk,
když tu opět rozhrčel se divný zvuk,
a hned chutě rozesmál se ptačí lid:
na kočárku lehkém drnkal krocan – žid.
„Hudry – hudry!“ kýval kolem, samý pych,
bylť on nájemcem teď dvorů knížecích.
Hrabě sokol hned ho vítal, drápky stisk’,
ptal se, je-li zastoupen tu také tisk.
Tu hned špaček žurnalista klobouk smek’:
„Pět žurnálů zastupuji –“ s chloubou řek’.
– „Ach, herr špaček!“ krocan praví k sokolu,
„ten už ví, co mluvit budem pospolu.
Hodiny on nepromeškal v životě,
vyzná se vám znamenitě v bankrotě.


Sob os muros arruinadosde onde espreitam os lagartos, ou num horizonte de urtigasloucas!, no coração da terra ou na amargadissipação da névoa! Deixa-me entregue à solidão! E que as ávoresmaléficas surjam de dentro da noite, pousando-me nos lábiosos seus frutos apodrecido Cedo ao lugar comum do amoruma demolição de almJulgava que trazias contigo um incêndio de cedros,e que os teus dedos rasgavam o obscuro rostode salmos efémeros como a infânci Que o surdo ruído da terracontra a madeira se dissipava sob a tua voz,e que a tua presença se perpetuaria sob a vigilância viciosados adolescentes litorai Eles sabiam que uma condenaçãopesava sobre a manhã luminosa da tua pele; o espírito órfãovagueia sonâmbulo no pó levantado pelos teus passoE um florescerde gritos secou há muito nas grandes colheitasda vidMostro-te o mosto mortal da cidad O teu corpo perde-se no pontãometálico do cais e eu, de joelhos, volto o rostopara o branco sono das águaNuno Júdice | "A partilha dos mitos", pá 37 | Na regra do jogo, 1982


S poklidným čelem odsouzenci stáli;
ret nebledne, milosti nežádá.
„Ó s bohem, bratři!“ – Pušky zahoukaly,
k zemi se první mrtev ukládá.
A jako tento druzí umírali.
„Svobodo“ slední vzdech. – Však tyran hýří.
Zvon mrtvých zní a buben temně víří.


云淡山横日欲斜
邮亭下马对残花
自从身逐征西府
每到开时不在家


泉石宁我癖
烟雨宁我惛
是间有佳趣
不可无此君


Sta l'Angelo di Dio, sta col fatale incarco
lassù «Pace a Te, Marco, Evangelista mio!»


So liebe ich dich nicht;
doch wenn der Sturm durch deine Weiten brüllt
und wenn die Wolken wiederum
wie Winterwölfe durch dich fahren
heißhungrig und vor Hunger stumm,
wird meine Unruh offenbaren,
wie ich nach deiner Freiheit lechze.
So liebe ich dich nicht,
so nicht in deinem wolkenlosen Prahlen,
denn diese prahlerische Reinheit
drückt mich tot, wie man ein Blatt zerdrückt.


冰魂玉骨一枝春
风格南昌旧子真
谁幻神仙黄白术
时装近日太尖新


A nagy éj jön nem sokára...
Téli napszállat sugára
Ömlik át az üvegen:
S reszket fényesen, vidámon
A virágtalan virágon,
Mely lenn fonnyad, s üde fenn.


Szájába vette, furulyázott,
ha nap sütött, vagy ha megázott.
így vonszolta magát.


Hinauf die Berge, die waldumkränzten,
Hinauf zur Burg, der erinnerungsreichen! –
Noch steht sie da ein heilig sichres Zeichen,
Daß was in ihr gekämpft ward und gestrebt
Auch wir ersiegen, wenn wir nimmer weichen


Alle Wunder zu entdecken,
Alle Kräft' und Seltenheit,
Die in diesem Sinne stecken,
Ist wohl keine Möglichkeit.
Wer kann doch die Kraft verstehen,
So wir an den Hunden sehen,
Die uns durch die Nas' allein
Wunderwürdig nützlich seyn?


Was hab' ich anders doch, Kordolie, an dir,
als Leid, als Herzensangst, als ganz ein totes Leben,
du, große Zäuberin, hast mir die Liebe geben,
die einen süßen Haß erwecket stets in mir.


Du bist der blaue, verschwebende Rauch, der sich aus deiner Cigarre ringelt,
der Tropfen, der eben aufs Fensterblech fiel,
das leise, knisternde Lied, das durch die Stille deine Lampe singt.


Sieh! ihre leicht geschlungnen Glieder
Verklären sich in rotes Gold!
Und horch, die Spindel auf und nieder
Gehn Melodieen wunderhold!


Depois de vinte anos na escola
Não é difícil aprender
Todas as manhas do seu jogo sujo
Não é assim que tem que ser ?
Vamos fazer nosso dever de casa
E aí então vocês vão ver
Suas crianças derrubando reis
Fazer comédia no cinema com as suas leis


Celý rok tam růže kvetou,
Obrazové lící Tvých;
Tam se vínky ctnosti pletou
Rukou děvčat nevinných.
Mníš snad na milosti vnady?
Jen tu vášeň hrdě skroť!
Přátelství jen nezná zrady;
Ludovíko, s námi pojď!


أَطرِق كَأَنَّكَ في الدُنيا بِلا نَظَرٍ
وَاِصمُت كَأَنَّكَ مَخلوقٌ بِغَيرِ فَمِ
وَإِن هَمَمتَ بِمينٍ فَاِتَّخِذ لُفَماً
مُضاعَفاتٍ لِتَثني اللَفظَ بِاللُفَمِ


Sabios poetas, claros Oradores,
retóricos supremos y curiosos,
teólogos morales y famosos,
satíricos y cómicos cursores


Tu Janem Šroubkem již lomcoval
velevztek prudký a žárný,
pohodil prací, šel na tu zlost
do blízké velkokavárny.


Lieber Amor, leihe mir
Einen doch von deinen Pfeilen,
Ich will auch den Raub mit dir,
Chloens Herz selbst mit dir theilen. – –


Než – ty mládenče, zas vrátíš
Slávu rodu svému,
Přivedeš zas jméno Percých
K květu přeslavnému.


Ich glaub nicht an der Lilie Keuschheit,
Es buhlt mit ihr der bunte Geck,
Der Schmetterling; er küßt und flattert
Am End' mit ihrer Unschuld weg.


A byla půlnoc; na stolec
král v plné slávě sed’,
a první velmož, palatín
kýs průvod k stolci ved’.


Ob nimmer sich die Rinde hebt?
Ach einmal, einmal muß es sein!
Wenn Sodoms Säule sich belebt,
Dann bricht auch meine Stunde ein,
Wenn es durchbebt
Den armen blutberaubten Stein!


Sestoup Mistr též, a usedli
na svah u cesty a pojedli.
„Krásná země!“ znovu dí pan Jan,
vyjadřuje, čím všem oči plály
a čím prsa dýchati se zdály,
neb v tu chvíli čist byl nebes stan
a zem hořela jen v jasném plápole,
v roklích jen se tiskly mhly a v údole.


Wie dalt' ich nicht mit nachbarlichen Hügeln,
Von Venus' Hand mit Atlas überkleid't,
Die tausend buhlerischer Mädchen Busen
An Farb' und Form und Glätte übergeh'n:


Тот беден в свете сем, кто беден не быва


Má temnou pleť a tmavé vlasy
a dlouhý plášť, v němž zdá se malá,
a klobouk, jejž jí paní dala
a který ona přešila si.


Schaut ich in die Wasser nieder,
In die Tiefen unverwandt
Und sah meine Welle wieder
Aus den Bergen, wohlbekannt.


Tu che ben sai, Signor, quanto far déi,
punisci lui secondo il suo fallire,
perch'unqua imaginarmi io non saprei
strazio eguale al suo merto, al mio desire.
Ma perché meno in lungo i detti miei?
Di parlar no, ben tempo è di morire:
pongasi al dire, al far togliasi il morso,
tronchisi omai de la mia vita il corso. —


Sofro de não sofrer e sobre a morte
escrevo em seu trabalho de não saber
sofrer lavrando-a enquanto
a vida visit  Vivo ou finjo que vivo?
O discurso do corpo
canta, uma vaga aragem que sai fresca
do calor do dia e me faz
esquecer tudo e com as aves
resvalo e com os rio
Incontáveis as vezes em que o meu cansaço
da bolsa e da vida,
dos ruídos da baixa e dos barcos que partiam
no azul nevoeiro
se aconchegava na página desconhecida
como se fosse um velho buraco de
família uma espécie de sono
metafórico uma imersão
em águas antigas que exerciam em mim
um vago domíni  E então eu lia
o que ele talvez ali estivesse
lendo: "Nem uma saudade já me resta
dos búzios à beira dos mares" e também eu me sentia
nesses momentos
o sócio minoritário de um pequeno comércio de poetas
sentados na bruma: havia um que buscava
o mar nos búzios, outro que partia para as praias onde
havia
búzios e ouvia o mar "só e calmo",
como quem habita um aroma pacient
Também eu escrevi versos como se fossem lançamentos
de escrita, "como cuidado
e indiferença": havia que fundir-me,
entrar para dentro da areia
indizível; havia que pesar o ouro das palavras
sabendo que pesava
cinz  "O universo
não é meu", lia Pessoa na página em que não sei
o que lia, o universo "sou eu" — fonte
sonolenta
que se bebe a si própria
e mais nad  Também a mim
me doeu "a cabeça e o universo" nesses dias
em que fui abandonado à tona de água
como se a água tivesse um dentro e um fora
e os cabelos que me foram caindo não dissessem
que tudo são cabelos correndo como rios
um pouco loucos
de um lado para o outro — "uma vaga doença",
"um prenúncio de morte"
que não tem outro mistério além do mistério
de partirem barco  Também eu
me sentei à mesa de Pessoa no Martinho
da Arcada enquanto lá fora chovia
"como se houvesse chovido( )
desde a primeira página do mundo"
e o que faço agora é vê-lo estar lendo um nada
que é tudo basta olhar
para o olhar do amigo que sobre o poeta se debruça,
mud  O enigma que vê outro enigma
no palco ainda verde
e já em ruín


Mas cuando llega la tiniebla fría
y en el rojo crepúsculo se entrega,
la negra nube a que ocultarlo llega
no lo oculta, engrandece su agonía


Schießt zu, trefft, Pfeile, die durchs Dunkel schwirren!
Ruhvoll um Klippen überm tück'schen Grunde
Lenk ich mein Schiff, wohin die Sterne winken.


aldırmıyor da


Stato era grande appresso a Carlo Gano
un tempo sì, che alcun non gli iva al paro;
poi con Astolfo quel di Mont'Albano,
Orlando e gli altri che virtù mostraro
contra Marsiglio e contra il re africano,
fér sì che tanta altezza gli levaro;
onde il meschin, che di fumo e di vento
tutto era gonfio, vivea mal contento.


قد لعمري فارت طبيعة حجري
منذ أحفى المقراض شارب عمر
كلما قص شعرةً صر منها
عصعصي النذل أو تفرقع ظهري


Sein Gegner diesen Anblick bot:
War von Kopf bis Füßen feuerroth.
Mitten auf der Brust drei goldene Sterne
Leuchteten ihm schon von ferne;
Auf dem Kopf aber trug der Gesell
Ein natürliches Bärenfell. –
Dazu jeder von beiden schwenkte stolz
In der Hand eine Pritsche von klatschendem Holz.


»Nimm den Tropfen meines Haares,
Künftig nur der Unschuld Schmuck!«
Und der Tropfen ward zur Perle
In der Muschel, die sie trug.


Wer wird dann je so selig seyn,
O Herr, wer kömpt doch bey dir ein,
In deinen Zelten stäts zu wohnen?
Wem wird auff deinen Berg zu gehn,
Den heil'gen Berg, frey offen stehn?
Wer ist, den du so wirst belohnen?


Заветный час наста Простимся и иди!
Пробудь в молчании, одна с своею думой,
Весь этот долгий день — он твой и впереди,
О тени, где меня оставила, не думаИди, свободная и легкая, как сны,
В двойном сиянии улыбки, в ореолах
И утра, и твоей проснувшейся весны;
Ты не услышишь вслед шагов моих тяжелыЕсть дуб, как жизнь моя, увечен и живуч,
Он к меланхоликам и скептикам участлив
И приютит меня — а покраснеет луч,
В его молчании уж тем я буду счастлив,
Что ветер ласковым движением крыла,
Отвеяв от меня докучный сумрак грезы,
Цветов, которые ты без меня рвала,
Мне аромат домчит, тебе оставя роз


Пустынный край! Здесь Дивного рука
Переворот таинственный свершала:
Грядами гор взнеслась за облака
И на Эльбрус порфирой света палЗдесь каждый шаг — живые письмена,
Всё говорит о том, что прежде былИ воздух жжет, и пар клубит волна,
И в недрах гор кипит огней горнило…


Las uñas aquellas dolían
retesando los propios dedos hospicios.
De entonces crecen ellas para adentro,
           mueren para afuera,
           y al medio ni van ni vienen,
           ni van ni vienen.
   Las uñas. Apeona ardiente avestruz coja,
desde perdidos sures,
flecha hasta el estrecho ciego
           de senos aunados.
   Al calor de una punta
de pobre sesgo ESFORZADO,
la griega sota de oros tórnase
morena sota de islas,
cobriza sota de lagos
en frente a moribunda alejandría,
a cuzco moribundo.


Pryč, ženo, v ňadrech tvých je běs
vždy rozsápán a lit,
my v noci nad tvým žalářem
se budem veselit.


Wild bist du nicht, du zartes bild,
doch darf ich dich auch nicht zahm nennen:
allein muß jederman bekennen,
daß der, der dich nicht liebet, wild.


Snů našich květy slzíc kalichy své kloní,
an list svadlý padá, plod však nenarůstá.


Trecento agli altri eran passati inanti,
de' più poveri tolti de la terra,
parimente vestiti tutti quanti
di panni negri e lunghi sin a terra.
Cento paggi seguian sopra altretanti
grossi cavalli e tutti buoni a guerra;
e i cavalli coi paggi ivano il suolo
radendo col lor abito di duolo.


Zwei vor Allen, zwei vor Allen
Sind es, die der Sänger nennt,
Die, zwei sel'ge Geister, wallen
Beide jetzt am Firmament.
Eine hat im Sturmestoben
Längst ihr schönes Haupt gesenkt,
Hat, ein Gnadenbild, von oben
Ihrer Völker Zug gelenkt.
Doch die Reine, Hohe, Zweite
Stand im heißen Männerstreit,
Freiheitskampf und Siegsgeläute
Hat ihr kühnes Herz erfreut.


Assi se despediram: e entre tanto
Deixado o alcance, a gente já se emprega
Nos despojos; e o fogo, com espanto
Dos pagãos tristes, quase às nuvens chega:
Deixando Angoxa envolta em fogo, e pranto,
De novo ao campo de Safir se entrega
A vencedora armada; e brando o vento
Respirava nas velas fresco alento.


Erbebe nicht. Aus gold'ner Opferschale
Winkt dir des Mittlers Bundesblut,
Und strömt herab auf dich vom hohen Todespfahle,
Versöhnung und unsterblich's Guts.


Mein Heiland, hilf das Werck vollbringen,
Wornach mein Sehnsuchtszunder glimmt,
Und las mir keinen Wuntsch gelingen,
Als der mit deinem Worte stimmt.
Dein Joch ist eine süße Bürde
Und giebt allein die Freyheitswürde
Dem, den dein Creuzzug edel macht.
Ich komme mit erfreutem Rücken,
Mich unter deiner Last zu bücken,
So höhnisch es die Welt verlacht.


Auf die Tiziansche Venus
Ist ein Heil'genbild gemalt;
Ach, ich kenne sie nicht wieder,
Die so schön mit uns gedahlt.


莼鲈有玉西风急
橙蟹无金东海深
祇为酒醒愁夜永
二虫得失我何心


Frescura matutina del paisaje...
Verdores temblorosos del rocío...
A veces bajo el túnel del ramaje
brilla al sol la serpiente azul del río...
Hay olor de vendimia en los parrales.
Un silencio de paz duerme en la aldea...
Sólo algún perro ladra en los umbrales
del viejo hogar madrugador que humea.
En la azul palidez de la mañana,
cerrada para siempre la ventana
de las nocturnas citas... ¡Con sus hojas
dosel la enredadera le tejía,
y su pálido rostro sonreía
entre un temblor de campanillas rojas!


»Jetzt«, ruft Peréz, »das andre abgethan:
Begleiter, Diener – alle müssen dran;


Vagyok vele ollykor Szentiné házában,
s a minap hogy errűl szó történt vaktában,
ő pedig messze ment szent buzgóságában,
szószóllóné lettem az öröm dolgában.


Kis falunkban oly sokan mi nem vagyunk,
Legjobb lesz, ha rajta együtt osztozunk;
Különb ember nem vagyok a többinél,
Mindegyik megtette volna a mit én.»


Nous ne nous disions rien, et nous avions l'air triste,
Et pourtant, ô mon dieu ! Si le bonheur existe
Quelque part ici-bas, nous étions bien heureux.
— Qu'eût servi de parler ? — sur nos lèvres pressées
Nous arrêtions les mots, nous savions les pensées ;
Nous n'avions qu'un esprit, qu'une seule âme à deux.
— Comme emparadisés dans les bras l'un de l'autre,
Nous ne concevions pas d'autre ciel que le nôtre.
Nos artères, nos cœurs vibraient à l'unisson ;
Dans les ravissements d'une extase profonde,
Nous avions oublié l'existence du monde,


Bez pohádek moje hlava
ve divném smutku nese,
marně ach mně vesna smavá
do duše květ nový třese.


Tak osud kolo převrací
a sterá srdce utrací –


经年不踏鳙溪路
此日重来访旧游
溪上老人今不见
凉风细雨四山秋


Nejstarší z nich hladí sobě vousy,
učeně si hbitý jazyk brousí:
,Před námi jen byli samí tmáři!
Nevědomost posud lidstvo hnětla,
my chcem dáti světu proudy světla,
tak že lidé budou aspoň bakaláři!‘


– Svůj pozdrav vzkazuje vám císař Probus,
otcové shromáždění.
Nesmrtelným
dík bohům vzdávám, že vás nezklamali
v té důvěře, již jste mi věnovali.
Je pokořena vzdorná Germanie
a devět králů lidu toho přišlo
a prosíc padlo k nohám mým a vašim.
Dnes barbarové sejí, ořou pro vás
a těly svými chrání hranic říše,
dnes jejich stáda na nivách se pasou,
by naší potravou se stala jednou.
Tož, jak se sluší, otci shromáždění,
oběti díků dejte přinést bohům
a koruny, dar vděčných gallských osad,
měst asijských i provincie nilské,
jež tuto posílám vám, vděčně složte
v chrám kapitolský Jova Nejlepšího,
v chrám Gradiva, jenž chrání Řím svým štítem,
a ostatním všem bohyním a bohům,
neb Roma nemá nepřátel už více.
Je pokoj v Rhätii a Illyriku,
Thrak v dobrodiní míru klidně dýchá
a Isaurie žije v bezpečnosti.
Mír leží na asijských plodných polích,
klid Egypt má, a Parth se vrací, zděšen
nad mocí naší, v hloubi země svojí.
Na osluněných vrších Hispanie,
na gallských pahorcích i mírných kopcích,
v jichž klínu smavá Vindobona leží,
– kde všude dosud voják ozbrojený
svůj život háje vládu Říma chránil –
teď réva zelená se, aby dala
v podzimcích krev svou, krev to míru slavnou
k radosti lidí, k slávě věčných bohů.
Teď otci shromáždění, ještě jednou
ponesu válku přes hranice říše,
bych posledního nepřítele zničil –
a potom budem žíti z plodů míru,
jak člověk, jenž se přičiňoval v síle
let mužných, tráví ovoce jich v stáří.
Chrám Janusův se zavře, otci, navždy
a hrubý voják svlekne brnění své
a rukou, která dosud mečem vládla,
pluh uchopí a klidně stoupat bude
za těžkopádným chodem bílých volů,
či námořníka obleče šat lehký
a hbitou lodí popluje v kraj dalný,
by rovnováhu zjednal v darech krajin
a v mnohých výrobcích a vynálezech
národů, které dělí vody moří,
neb vojska nebude nám více třeba.
Meč, pravda, mocnou obranou je vlasti,
však dvojsečná to zbraň – a byly časy,
že římské meče zhoubu nesly Římu.
Zrušíme vojsko, otci shromáždění,
jak zbytečnou věc a dost nebezpečnou,
a vládu míru, která dosud plaše
v snech básníků a filosofů chví se
jak vzdušný přelud, přivedeme na svět.


飓母崩腾海岳移
方当寂寞未来时
高堂广厦人如醉
独有泥沙小草知


归路行吟惨夕风
愁烦聊遣酒兵攻
也知念国髭须白
不忘朝廷醉眼中


Přicházím ti říci, Cide,
zanech trudů i všech běd,
musíš-li svět opustiti,
Bůh tě v jiný volá svět.


Diliante ringrazia il paladino,
dicendo: - Schiavo etterno ti saròe;
benedicati il nostro iddio Apollino!
Quando tu sai che il romor si levòe, -
diceva questo savio saracino
- quel ch'io ti dissi ti replicheròe:
che mi doleva che in Francia sia guerra,
poiché Calavrion questo caso erra.


mérföldoszlopok és kőjelek, itt-amott
s furcsán, zajtalanul siklanak el mögém,
míg az egyre növő számokat olvasom:
mily közel van a férfikor, –


Starému kmenu na tváři
radosti úsměv zazáří,
a vesel přes den celičký
poslouchá jeho písničky.


Lischst du o Herr mein stilles Licht,
Das tief herab schon brennet,
Und werd' vor deinem Angesicht
Ich nur ganz rein erkennet,
So geht mit Freude angetan
Erst recht mein schönstes Leuchten an.


أَيُّ رَسمٍ لِآلِ هِندٍ وَدارِ
دَرَسا غَيرَ مَلعَبٍ وَمَنارِ
وَأَثافٍ بَقَينَ لا لِاِشتِياقِ
جالِساتٍ عَلى فَريسَةِ نارِ
وَعِراصٍ جَرَت عَلَيها سَواري ال
ريحِ حَتّى غودِرنَ كَالأَسطارِ
وَمَغانٍ كانَت بِها العَينُ مَلأى
مِن غُصونٍ تَهتَزُّ في أَقمارِ
سَحَقَتها الرِياحُ في كُلِّ فَنٍّ
وَمَحَتها بَواكِرُ الأَمطارِ
أَينَ أَهلُ الدِيارِ عَهدي بِكُم في
ها جَميعاً لا أَينَ أَينُ الدِيارِ
وَلَقَد أَهتَدي عَلى طُرُقُ اللَي
لِ بِذي مَيعَةٍ كَميتٍ مُطارِ
بَلَّلَ الرَكضُ جانِبَيهِ كَما فا
ضَت بِكَفِّ النَديمِ كَأسُ العُقارِ
لا تَشيمُ البُروقَ عَيني وَلا أَج
عَلُ إِلّا إِلى العِدى أَسفاري
لا وَلا أَرتَجي نَوالاً وَهَل تَس
تَمطِرُ الناسُ دَيمَةَ الأَمطارِ
هاشِميٌّ إِذا نُسِبتُ وَمَخصو
صٌ يَبيتُ مِن هاشِمٍ غَيرَ عارٍ
أَخزُنُ الغَيظَ في قُلوبِ الأَعادي
وَأُحِلُّ الجَبّارَ دارَ الصِغارِ
وَلِيَ الصافِناتُ تَردي إِلى المَو
تِ وَلا تَهتَدي سَبيلَ الفِرارِ
وَسُيوفٌ كَأَنَّها حينَ هُزَّت
وَرَقٌ هَزَّها سُقوطُ القِطارِ
وَدُروعٌ كَأَنَّها شَمَطُ الجَع
دِ دَهيناً تَضَلُّ فيها المَداري
وَسِهامٌ تُردي الوَرى مِن بَعيدٍ
واقِعاتٌ مَواقِعَ الأَبصارِ
وَقُدورٌ كَأَنَّهُنَّ قُرومٌ
هُدِرَت بَينَ جِلَّةٍ وَبِكارِ
فَوقَ نارِ شَبعى مِنَ الحَطَبِ الجَز
لِ إِذا ما اِلتَظَت رَمَت بِالشَرارِ
فَهيَ تَعلو اليَفاعَ كَالرايَةِ الحَم
راءِ تَفري الدُجى إِلى كُلِّ سارِ
قَد تَرَدَّيتُ بِالمَكارِمِ دَهراً
وَكَفَتني نَفسي مِنَ الإِفتِخارِ
أَنا جَيشٌ إِذا غَدَوتُ وَحيداً
وَوَحيدٌ في الجَحفَلِ الجَرّارِ


山月溪风两自由
紫兰绿桂等离忧
狂歌郁郁成何事
一片夕阳芦荻秋


O fountain of the golden day!
Could mortal vows but urge thy speed,
How soon before thy vernal ray
Should each unkindly damp recede!
How soon each hovering tempest fly,
That now fermenting loads the sky,
Prompt on our heads to burst amain,
To rend the forest from the steep,
Or thundering o'er the Baltic deep
To whelm the merchant's hopes of gain!


»Wenn schmähen deine Zunge darf,
Ist doch dein Schwert viel minder scharf,
Sonst müßte bald entschieden sein
Wohl zwischen uns das Mein und Dein.« –


O ráji lásky anděl píseň zpívá
ve zlatém jitru u básníka dveří...
A duše touhou procitá i věří,
zrak cudný v azur oblohy se dívá.


云寒鸟归急
落日千峰敛
不见暮樵归
林扉静中掩


Na poli mladé vlní se klasy,
na lukách květů duhový jas,
vzpomínám na smutné podzimní časy,
myslím si všecko zpátky zas.


Was tun die Seligen, so man es sagen kann?
Sie schaun ohn Unterlaß die ewge Schönheit an.


No estorben tus aplausos tus primores,
que acumular de asombros tanta suma
es imposible cargo de una fama.


Přes jižní kraje, přes celou zem’
s krvavým bloudil mnich obrazem,
denně ho krvavě zmaloval,
baby a blby hromadně štval,
Bavorů v čele k Praze s ním vtrh’,
na Bílé Hory nesl jej vrch,
tropil jím kejkle, množil jím klam
ad majorem dei gloriam,
Dominik a Jesu Maria.


Ó dřevo vzácné, svaté dřevo kříže,
všech mučedníků Králem posvěcené,
tvůj zjev se duhou z mrákot věků klene,
a sponou lásky s Bohem lidstvo víže!


Vy pohádky o štěstí,
v zlatém dlíte květu,
máte-li juž rozkvésti,
vzpláte jednou světu.


Ach! wo seyn die langen Stunden?
E. Gantz verschwunden.
Ist dann schier der Schmertz vorbey?
E. Du bist frey.
Ach! wenn kommet mein Verlangen?
E. Sih die Wangen.
Ist dann diß mein Wunder-Licht?
E. Sihst es nicht?


Eles andam no ar
com as suas vestes
longas


وجَدْتَ فَلِمْ لَمْ تَجُدْ
على المستهام الكمِدْ
وقد جاد من لم يجِد
وأنجز من لم يعِد
إذا كنت تجفو المحبَّ
وتزداد هجراً وصدْ
فصُدْغك كيف انثنى
وخَصْرك كيف انعقد
ولِمْ فترتْ مقلتاك
فُتُوراً أمات الجَلَد
وتُسْفِر عن كالضحى
وتَبسم عن كالبَرَدْ
وتهزِل بالعاشقين
كذا الحبُّ هَزْل وجَدْ


„Je ta zpráva pravdivá?“


Schon in des Kindes ahndendem Gemüthe
Gedieh was irgend edel ist und zart.
Nun, prangend in der Jugend schönster Blüthe,
Hast Du die fromme Kindlichkeit bewahrt,
Und sanfte Heiterkeit und reine Güte
Entzückt an Dir, mit aller Huld gepaart.
Die Gottheit, die Natur, die Mutter schmückten
Mit allen Gaben Dich für den Beglückten.


A tím jsem se tam uzdravil jen vlastně,
já ztratil navždy touhu umříti,
a lží jsou všecky o té sceně básně,
jež pathosem mě chtějí zastříti.
Ten pohled, prosím, na sežloutlé dásně,
na červy – eh, jak moh by vábiti
nějaký zdravý organismus lidský!
Už pohled jest tak málo esthetický!


Čím atmosféra výpary a pachy, šepotem, hřmotem, ó čím hříchem hustší,
čím říje, karbanu a chlastu orgie jsou pustší,
čím blíže rmutu močálu, dnu propasti, ďábla či smrti spáru,
čím blíže závrati a zapomenutí a zmaru,
tím rozvrácené duši zdá se rozkoš větší;
jen – křikem, chlastem, chtíčem ochraptělý chřtán
vraždíce léčí
se ze svých temných neklidů a hnětů, trudů, ran.


Der Zeiten öftre Brut, der Frevel und die Schande,
Beschmitzten anfangs bald die Ehen, Haus und Stamm;
Und diese Quelle war's, aus der dem Vaterlande,
Dem Volke des Quirins, der Strom der Strafen kam.


Sie war ein Mädchen stolz und rar,
Hochmütig war an ihr das Haar,


Ich scheu keine Müh und Schmerzen,
Gründlich und von ganzem Herzen
Will ich folgen deinem Zug;
Kann ich stetig und in allen
Deinen Augen nur gefallen,
Ach, so hab' ich ewig g'nug.


Certe, il est utile
Qu'on voie en mon style
Les rois châtiés,
L'ouragan, l'outrage,
Et toute la rage
Des grandes pitiés.


O Gott/ wie schönes Kindelein!
Nach jhm ich werd verlangen/
Wan Mon/ vnd alle Sternen rein
Auff runden Wiesen prangen.
Nach jhm ich werd mit Lieb verwundt
Beyd arm/ vnd hertz erstrecken/
Wan zeitlich auch die Rosen-stundt
Den tag vns an kombt stecken.


V modrých očích slzy
Vespolně se rojí,
Jako noční rosa
Po velikém znoji.


Hellgrüne Knospen an den schwarzen Zweigen,
auflebt das Winterholz.
In meiner Brust, der lebensleeren, feigen,
hinsiecht der Stolz.


Seguitando il cammin di mano in mano,
si passa per un vago monticello,
un'erta ch'è sì dolce, che par piano,
e 'l poggio è netto, rimunito e bello:
nascon poi duo vallette a piè di quello
e in mezzo a queste è il loco ch'io v'ho detto.


Jen z rána svlačec kalich otevírá,
pln rosných perel na zoru se směje,
v kraj okem děcka plným víry zírá
na divy, den jež z plné číše leje.


There the brown fells ascend the sky,
Below, the green inclosures lie;
Along their sloping sides supine
The peaceful villages recline:
On azure roofs bright sun-beams play.
And make the meanest dwelling gay.
Thus oft the wise all-ruling Mind
Is to the lowly cottage kind,
Bids there his beams of favour fall,
While sorrow crowds the lofty hall,
That this may fear his awful frown,
And grateful that his goodness own.


Heureusement que les mollets
N'ont pas été faits pour des prunes
Ni pour de simples triolets.
Heureusement que les mollets
Émoustillent les cervelets,
Qu'ils soient de blondes ou de brunes.
Heureusement que les mollets
N'ont pas été faits pour des prunes.


Als das Scherbengericht den gerechten Athener verdammte,
Kam auch ein ärmlicher Wicht zu Aristides und sprach:
Schreibe mir doch auf die Scherbe: verbannt, ich weiß nicht zu schreiben,
Und es verdrießet mich doch, daß so gerecht man ihn nennt.
Vieles lehrt die Geschichte, die Mutter jeglicher Weisheit;
Deutet, mir dünkt es nicht schwer, dieses Histörchen auf euch.


Hüpft' ein Kätzchen oben übern Boden,
Knisterte das Mäuschen in der Ecke,
Regte sich, ich weiß nicht was, im Hause,
Immer hofft ich, deinen Schritt zu hören,
Immer glaubt ich, deinen Tritt zu hören.


Ó, dvacet let... To Musa přišla denně
do jizby chudé pod střechou,
já hlavu klad’ jí v ňadra roztouženě,
dech její byl mi útěchou.


Tu non tremare, messaggiera bianca;
bene scegliesti l'unico rifugio:
la spalla manca della bella Donna
eretta in pace nel suo bel giardino.


Durch der Schlachten Gewühl bist du stets sicher gewandelt,
Aus Skamanders Gewog tratst du gerettet hervor;
Als du der Jungfrau Hand empfingst im Tempel des Friedens,
Göttergleicher Achill! traf dich der tödliche Pfeil.


Drum du allein O süsse Laute/
Du bleibst mein süsser Zeit-Vertreib;
Du bist mir meine Hertz-Vertraute/
Wenn andre jetzt ein schönes Weib
Mit ihrem Spiegel fast entzückt.
Du süße Laute bleibst mein Leben/
So lange mich dein Klang beglückt/
So lange werd' ich dich erheben.


Lorsque, soudain, il est attaqué par deux hommes.
D'un coup de voix stridente il appelle son chien :
Et la lutte s'acharne, affreuse, on n'y voit goutte.
Un dernier appel rauque : — et le marchand de bœufs
Tombe et trépasse au fond du grand chemin bourbeux.
Mais, d'un train haleté que le silence écoute,
Le dogue accourt, se rue, étrangle un assassin ;
L'autre a juste le temps de grimper dans un arbre.
Et, stupéfaits d'horreur, les gens du bourg voisin
Trouvaient, le lendemain, un chien entre deux morts,
Surveillant, crocs baveux, sur un vieux chêne tors
Quelqu'un juché livide et roide comme un marbre.


Die Marmorbilder leben,
Paläste ragen licht!
Wie riesige Silbertafeln
Mit großer Thaten Bericht.


صحّ عندي الخبر وسرى في سرى
أنّ عينَ النظر عين عينِ الفكرِ
أغمض طرفَك ترى
وتلوح أسرارُك
وافنَ عن الورى
تبدُ لك أخبارُك
وبصَقل المرا
يا نزول أغيارُك
وتلوح بك أسرار من عيونِك تسري
والتفت إن ظهر في سماك الدري
ألفُلك فيكَ يدور
ويُضيءُ ويلمَع
والشموس والبُدور
فيك تغيب وتطلع
فاقرأ معنى السطور
التي فيك أجمَع
لا تغادر سطراً من سطورِكَ وادر
أش هو معنى القمر الذي فيك يسري
بحرُ فكري عميق
ريحُ مسكي يعبق
من دخلهُ حقيق
لاش يخاف أن يغرَق
يدري هذا الطريق
من كان عبداً للحق
إن ذلك البحر لا يقاسُ ببحري
بحرُ فكري درر والزهرُ في بري
فانتَبَهت للخطاب
وسمِعتُ منّي
كلّي عن كلي غاب
وأنا عني مفني
وارتفع لي الحجاب
وشهِدتُ أنّي
ما بقى لي آثار غبتُ عن أثري
لم أجِد من حضر في الحقيقة غير
ساداتي وافهموا
المراد من قولي
هذا لا نكتُمُه
عن أحد من أهلي
سرّي لا يفهَمُه
إلّا من كان مثلي
سلكُ عقدي انتَشَر بدا لي دري
نظّمواهُ يا جوار إنَّني في سكري


Nimm dein Heiligthum ein, Tochter des Himmels! hier
Sey dein erster Altar! wohne bei diesem Stamm,
Bis im Jahrbuch der Welt Friedrich, der Brennen Stolz,
Und am Himmel die Sonne stirbt.


Maraudant l'ordure à la halle,
T'abrutissant par l'alcool,
Tu seras l'enfant de la balle,
Du vagabondage et du vol.
On t'ouvrira le séminaire
De l'escarpe et du chourineur,
Des élèves de Lacenaire
T'enseigneront le point d'honneur.


Qual Dio è teco? o qual d' i Dei fu quello,
qual Dio, che ruppe con tua man Toscana?
Chi ti donò che 'n corpo umano e snello
fosse forza sì forte e sovrumana?
Chi fe' de' Fati vana
innanzi a te la forza?
Porsenna, ecco chi sforza
solo il tuo campo. Levalo, che fai?
Cocle sol, tutti val quanti tu n'hai.


En la perplejidad de la laguna,
ungido cisne de la Arcadia sueña.
Fluye en la brisa bálsamo de leña
y es más sagrada la ascendente luna.
Cintila el claroscuro cuando alguna
perdiz le da su languidez sedeña,
o al húmedo silencio la cigüeña
intermitente sollozar de cuna.
Tirso y miosotis el turpial aspira.
Fluvial el cisne, apenas si suspira
volviéndose de espuma. Leve ruido
turba su sueño. El tornasol enarca,
y resplandece en su pupila zarca
el dios viril que estuvo adormecido.


Dein Schätzchen, das bliebe dir hold.


Král ctěný plaše bludů lest
Dal sochu rozkopati;
Nenašli do propasti vjezd,
Musyl se zasypati:
Nalezli píseň zazděnou,
Za starých časů složenou,
Tu zjevím: poslouchejte,
Začnu, jen pozor dejte.


Ruku svou podej mi,
ještě mne obejmi –
už tebe v náručí
nebudu brát.
Ještě dnes naposled
slaďoučká jako med
ústa dej zulíbat
na tisíckrát!


Zeiget mir, ihr gütgen Sterne!
Wann es nicht kan nahe seyn,
Meine Schöne nur von ferne,
Und soll ich auch ihren Schein
In der Weite nicht geniessen,
Ach! so last von ihren Fuß
Mich die süssen Tapffen küssen,
Weil ich sonst verschmachten muß.


Jüngst sah ich einen Knaben
Mit rosenrothen Flügeln
An einem Rohre schnitzen.
Dacht' ich: 'S ist eine Feder:
Und bat darum den Kleinen.
Er warf sie mir entgegen
Grad' auf die Brust, und lachte.
Was hat er denn zu lachen?
Fragt' ich mich selbst und setzte
Mich nieder, um zu schreiben
An meine gute Mutter.
Doch ach, die arge Feder!
Ich kann kein andres Wörtchen
Damit, als Liebe, schreiben,
Und immer, wenn ich schreibe,
Denk' ich an schmucke Mädchen.


Metla Tvoje šlehá s nebe,
že jsme opustili Tebe,
Boha svého pravého
pro anděla padlého.
Zhřešili jsme atd.


Pourquoi ne vouloir pas ? Pourquoi ? pour que l'on dise
Quand vous passez : «C'est lui !» Pour que dans une église,
Saint-Denis, Westminster, sous un pavé noirci,
On vous couche à côté de rois que le ver mange,
N'ayant pour vous pleurer qu'une figure d'ange
Et cette inscription : «Un grand homme est ici.»


Alkonyatban
Nem egyéb, csak
Néma illat,
Mit az ember
Behunyt szemmel
Mélyre szívhat,


Und leb ich mich gleich tot
in solcher Pein,
noch hat es keine Not;
sie, sie kans sein,
die mir das Leben wiedergiebt,
die mich so sehr betrübt,
als sie mich liebt.


Er wird uns zeigen alles sein Gut,
Sein Angesicht und freundlichen Mut.
Wir werden ihn schauen, gleich wie er ist,
Und wie er so wunderlich uns hat erkiest.


Umlkla děla.
S rozbitými čely ustoupili býci.
Revoluce se rozehřměla.
Prchali králové. Měšťáctvo se chvělo.
Z bran žalářů se rudé hejno rozletělo,
Spartakus vztýčil prapor.


Auf diesem Rasen, den die Liebe
So reizend schön für Liebende gemacht,
Saß Seladon in grüner Zweige Nacht
Voll zärtlicher Empfindungen und Triebe:
Und schnitt in einen Baum mit mattverliebter Hand
Die Verse, die sein Hertz erfand.
O seelig! würde mir gegeben
In diesem Thal, das Fried und Ruh umgibt,
Mit Iris, stets in sie verliebt,
Und stets von ihr geliebt, zu leben!
Wie gern wollt ich, mein Vaterland,
Von dir verbannt,
Unter zarten Linden, unter stillen Buchen
Meine Ruh, mein Glück,
Nur in ihrem Blick,
Und an ihrem Busen suchen.
Bis wir einstens alle zween,
Lebenssatt, nicht Liebensmüde,
Unsre Hirtenstäb in Friede
In das Thal Elysien
Zu den frommen Schaaren drehn;
Da in amaranthnen Schatten
Uns vollkommener zu gatten;
Uns nicht mehr getrennt zu sehn.


Hält gleich ein albern Weib und Kluges einen Lauf,
Doch schätz' ich diese mehr, sind beyde gleich gleich gut:
Die steckt behend' ein Horn dem Ehmann unter'n Hutt,
Und Jene setzt es ihm als einen Zieraht drauf.


Hajdan, ifjabb korában,
A dalia nevét
Jól ismeré az ellen,
S hatalmas fegyverét.


Das Holtz, das Schaf-gedärm, das Har
So vor der kühnen Rosse war
Kan das die Anmuht von sich geben?
Sag ist er menschlich dein Gesang,
Und rührt der angenehme Klang
Zu uns herab aus jenem Leben?


Herr Jesu / deine Wunden /
zu allen Stunden /
erquicken meinen Muht.
Es ist meine Lust /
dein Leiden zu bedencken /
dir Lob und Dank für schenken.
mir ist bewust /
daß mich erlöst dein Blut.


ذَكَرَ النَّقا فاهتزَّ من ذِكرِ النَّقا
أتُرَى استُطِيرَ فُؤَادُهُ أم أخفقا
وتَنفَّسَ الصُّعَداء حتَّى خِلتهُ
لو كانَ بينَ أراكِهِ ما أورَقا
كلٌّ لهُ قلبٌ وقلبُ أخي الهَوَى
لَربيبِ قومٍ في هَواهُ تَعلَّقا
يَجِدُّ التَّنعُّمَ في الشَّقاءِ ويَلتظِي
غَضَباً إذا قالوا نَظُنُّكَ أحمقا
طُبِعَ الزَّمانُ على العِنادِ وأهلُهُ
طُبِعوا على أخذِ الخديعةِ مَوثِقا
إنِّي أُصدِّقُ قولَ حُرٍّ صادقٍ
لكنَّني أجِدُ التَّجاربَ أصدَقا


„Tak nám ji rozstel!“ Do slámy
král uleh s pěti princkami:
spali v ní tvrdě do rána.
A nevykypět smetana,


Como lejano todo, como etérea la vida,
como inertes los centros del sentir corporal;
el corazón sin ritmos y la mirada ida
por un maravilloso panorama ideal


Die hohen Lilien, die du freudig brachtest,
Stehn unverwelklich tief im Herzensgrund:
Ich seh dich stets, wie du für andre dachtest
Mit einer Kraft, die nur der Liebe kund.
Weil schlicht du nach der wahren Güte trachtest,
Kam nie ein hartes Wort aus deinem Mund –
Was schön im Evangelium zu lesen,
Das, Mutter, schenkt uns dein lebendig Wesen.


是个清都一散郎
凝神聚气炼丹阳
片云孤鹤无踪迹
半夜风寒万里霜


Vznesli hlavy, zaplakali,
pravou ruku v pravou dali,
mládec z chýše, mládec z hradu,
přátelství si přísahali.


Se movieron las selvas inefables.
Se deshizo el otoño de sus plumas
cubriendo inviernos cándidos.
Venías tú, gentil criatura,
desnudando los ríos a tu paso.


Laß springen die Wogen und brüllen so wild,
Vom Berge bis über die See.
Sie prallen zurück vom Felsenschild
Der schönen Dorothee.


Les liqueurs aux feux des bougies
Ont des pourpres d'un ton suspect ;
Les mets dans leurs sauces rougies
Prennent un singulier aspect.


Jak dávno tomu, přísný rozkaz tvůj
co vyhostil mne z božské říše tvé,
ze krajů světlých tvého blaženství,
sem v tuto poušť, v beztvárný světů práh,
kde zakotvila věčnost brány své!
Let tisíce zde stojím v oblacích,
let tisíce jdou hvězdy okolo
svou věčnou poutí v drahách obvyklých
po různu, v řadách, tlumech, zástupech;
Ty jedny hrají září háravou
ve plném svitu, květy plamenné,
a druhé hasnou v jiskrách žloutnoucích,
ve chvějném pádu kalné světlošky,
a tisíce jich do tmy řítí se,
jak s hlavy starce vetché šediny,
jak s jabloně ve větru podzimním
se dolů sype žluté lupení.
Já viděl hvězdy hasnout – světy mřít
a nové vstávat z ložisk nachových,
leč kolem všecky jdou mi lhostejny,
mně chladný jejich svit, ba – protivný!
U nohou mých se kupí beztvárná
směs kalné mlhy – zbytek chaosu –
kde mračna, páry, větry mají stan;
kde ve kolébce zlatých obláčků
spí noci dítě, jitra červánek,
svou věrnou chůvou, šerem, konejšen;
pak různých tvarů divná oblaka,
jak hrady, sloupy, tůně, jeskyně,
kde povstávají kroupy, led a sníh,
z nichž vyšlehne též časem kometa
svým zářným světlem, věštec neštěstí
a věčný posel hněvu Jehovy.
Dál světů dálných kruhy vyhaslé,
tmy, propasti a noc a mlčení;
leč vše mi lhostejným, vše cizím jest.
Ó kolikrát juž pozvedl jsem hlas
ve pláči, vzdechu, prosbě, výčitce,
bys ukončil tu hračku zoufalou,
bys vyprostil mne z muky vyhnanství,
a zem a světy z pouti bez cíle!
Však nadarmo! – Dál spějí prostorem
vždy ve nových a nových legiích,
dál jako dřív já stojím v oblaku
a stejně vždy nad vším i nad tebou
svá demantová valí kolesa
pán tebe větší – neúprosný čas!


A kdo zde rozestřel ten obraz pekla?
Proč zpuštěn kraj? Zač krev ta valná tekla?
By trůnu některého lesk se zmnožil,
by národ opojil se marnou pýchou,
by jho své na šíj’ sousedovi vložil;
snad zájmem, ctí neb jinou třásní lichou
svůj zločin ověsí, ba zneužije
snad samu lidskosť – děsná ironie!


Já rád – pak uslyšíš i výtku –
v čas nouze vyjdu tobě vstříc;
mámť doma uschovanou kytku
těch nejkrásnějších makovic;
hleď, rozdělím se s tebou, hochu,
a třeba všecky míti máš,
když na své reputaci trochu
a mravech záležet si dáš.


苔径高低草树寒
云从随处有飞湍
山中老宿居来熟
却画他山水石看


Ich lass' die Welt Und was sie in sich hält,
Mit Gott allein Will ich zufrieden sein,
Die Kreatur soll mich nicht länger binden;
Was mir gebricht, kann ich im Herzen finden.


Der Westwind seiner Hold,
Der hat mir wohl gewollt.
Er hat die Kält und Schmerzen
Verjagt aus meinem Herzen,
Hat den verstarrten Sinn
Erweichet und dahin.


Die erst ist Gottes erste Braut,
Die seinen Sohn geboren,
Da er sie nach des Engels
Laut Zur Mutter auserkoren.
Maria mein ich, unsre Frau,
Die Jesum, unser Leben,
Uns, wie ein Feld den Maientau,
Sich unversehrt, gegeben.


»Böcke, zur Linken mit euch!« so ordnet künftig der Richter:
»Und ihr Schäfchen, ihr sollt ruhig zur Rechten mir stehn!«
Wohl! Doch eines ist noch von ihm zu hoffen; dann sagt er:
»Seid, Vernünftige, mir grad gegenüber gestellt!«


Olhos voltados para mim e abertos
Os braços brancos, os nervosos braços,
Vens d’espaços estranhos, dos espaços
Infinitos, intérminos, desertos...


Mit bluttränenden Augen! Auf winselnde Kinder und Frauen!
Streitende, gegen einander erhizzete Vesten des Weltbaus,
Erd' und Feuer und Dampf und Wasserfluthen und Stürme!
Gebt mir den furchtbaren Stoff zu meinem ernsten Gesange.


Slyš – jaký vzkřik... V tom šeru víc se stmívá...
A ticho znovu – dál vlá nocí jen
ta píseň lkavá a tak zádumčivá,
jak orla zor, jenž věčnem opojen
se v teskné prázno dívá...


Revoadas brancas
sobre rochedos escuros:
gaivotas e espuma
Alvorada


Ich bin gewiß/ daß mein Erlöser lebt/
Vor dessen Thron die reine Seele schwebt/
Die durch sein Blutt gewaschen ist von Sünden/
Die Noth und Tod aus seiner Hand nicht winden.


Eu foi São Tomé!


Ich weiß, daß mich der Himmel liebt,
Weil du mich liebst, mein Leben!
Daß er mir meine Schuld vergibt,
Weil er dich mir gegeben.


دع حب من ترك الوفا
وتدللا أجرى الجفا
وارجع لحب العارفي
ن القدر أرباب الصفا
واعمل بجفوة من جفا
وزد الوفاء لمن وفا


Held! Deiner Seele
Sonniger Wille,
Deiner Erkenntnis
Stählerner Mut
Hielt in Stürmen des
Ungemachs stille,
Weihte dem Meisterwerk
Leben und Gut.


Und wenn hoch die Sterne scheinen,
Geht im Traum durch meinen Sinn
Winkend, mit verhaltnem Weinen,
Die verlorne Liebe hin.


隐侯诗价满东吴
八咏诗章意思殊
世说当年清瘦甚
不知全为苦吟臞


S a lengyel a zsidónak
Fizetne örömest,
De annyi bal esethez
Nem óhajt ecetet.


Como na magia de um belo sonho,
Torno-me inteira como tu és
E ainda continuo sendo eu
Oferecendo-lhe o meu coraçã
Tu confundes o teu corpo com o meu
Num entrelace de vida e de paixã!


Jarní je den a velkonočním rozmarem zlátne.
Rytíři v kamenech, zapuštěných na kapli, deštěm jsou smyti,
hřbitov a hroby se propadávají.
Úder prudkého větru se do zdí a stromů zatne,
ale slunce zas, petrklíč zlatý, se prodere, svítí,
první to jarní zlaté kvítí,
nová mračna když zázračně se rozdouvají.


Naciendo compañera a la mañana
del día sigue el paso diligente
de entrambos, siendo tan conforme el pago.


Apre gli occhi in due stelle,
Stampa l'iridi sue sopra due cigli;
Fresche rose novelle,
Puri e candidi gigli
In un misto confonde
E ne forma le guance alme e gioconde.


Nun, du wirsts tun, das glauben wir,
Obgleich noch wenig scheinen für
Die Mittel in der Welt.
Wenn alle Mittel stille stehn,
Dann pflegt dein Helfen anzugehn.


Da soll ich von den Lenzgewittern
Der frischen Jugend endlich ruhn,
Ein Weib mir nehmen, Kinder füttern
Und still und fromm und häuslich tun.


神庙好题清雅字
永安禅寺挂东轩
更看海淀虚亭上
笔力端严体势尊


Ihr kauft die Katze gern im Sack,
Genießt das Lebendge im Buch,
Und, statt zu prüfen mit dem Geschmack,
Begnügt ihr euch mit dem Geruch.


Diß ist dein rechter Lohn,
Du hast was dich ergetzet,
Du hast nur Schimpff und Hohn
Auff deinen Feind gesetzet.


	Fu, come disse il Pesca, qui e qua;
io, che lo viddi, dirò del Mugello:
dell'altre parti dica chi lo sa.


Belle, parfaite, reine, sainte,
Honnête si ce n’est enceinte,
Tout cela s’applique fort bien
À la femme que tu veux être…
Mais… si l’on pouvait Vous connaître,
Ah !… quant à moi… je ne sais rien…