Hinaus zum Garten! Schüchtern lock
Der Haubenlerche Schlag.
Mit rosa Knospen tastet
Aus Wolkengrau der Tag.
Ein Wollustschauer wittert
Um Busch und Baum/ und zittert
Durch meinen Leib.


度尽青山几百重
垂萝翳日鸟啼风
不嫌幽独无人伴
长在花香树色中


Jest dvojí druh kritiků:
buď jsou mouchy, buď voli.
Vůl dělá trochu povyku,
po mouše trochu to bolí,
na mouchu plácačka vezme se,
a ta jí moresům učí,
však horší jest vůl, ten nehne se
a pořád – bučí!


Wann Weiber Reime schreiben, ist dupelt ihre Zier;
Dann ihres Mundes Rose bringt nichts als Rosen für.


Kertemre szelíden
Az estve leszáll;
Lágy szél nyög epedve
Virágainál.
S míg szél nyög epedve
Virágainál,
Harmatja szememnek
Azokra leszáll.


Was hilft mir das Grasen
Wann die Sichel nicht schneidt,
Was hilft mir ein Schätzel,
Wenn's bei mir nicht bleibt.


Oh du, wenn die Knospen deiner welken
Brüste unter deinen tastenden Fingern
wieder schwellen wie in jüngern
Nächten – oh, dies Schwelgen –


玉河桥下断水流
流尽西风不见鸥
纵然收得霜红叶
磨灭多情一半愁


Wenn ich ihn nur habe,
Hab' ich auch die Welt;
Selig, wie ein Himmelsknabe,
Der der Jungfrau Schleyer hält.
Hingesenkt im Schauen
Kann mir vor dem Irdischen nicht grauen.


Per iustizia non vengo, io vo' mercede,
ché questo unguento ogni gran piaga cura;
se 'l pianger col fallir non è a misura,
bastami aver nel Tuo soccorso fede.


Schrecke mit des Panters Brüllen
Ferne von ihm Gram und Grillen,
Alles, was das Herze sticht.
Mehr' ihm seine Jugendkräfte
Und verschöne sein Gesicht.


Сядь, милый гость! здесь на пуховом
Диване мягком, отдохни;
В сем тонком пологу, перловом,
И в зеркалах вокруг, усни;
Вздремли, после стола немножко
Приятно часик похрапеть:
Златой кузнечик, сера мошка
Сюда не могут залететСлучится, что из снов прелестных
Приснится здесь тебе какой:
Хоть клад из облаков небесных
Златой посыплется рекой,
Хоть девушки мои домашни
Рукой тебе махнут, — я рад:
Любовные приятны шашни,
И поцелуй в сей жизни кла


Man sucht Fräulein Brigitte,
Daß man es ihr erzähl;
Spricht vorsichtig mit Sitte:
Der Mutter etwas fehl,


Ülök a kályha mellett a búval telt sarokban.
A tűz kövér hasábot jajdít sebes halálra.
Két kezem a sötétben, hol meg nem látja senki,
egymást görcsös szigorral, sietve megtalálja.


Ein Richter in mir selbst stört oft des Herzens Ruhe;
Er klagt mich an. Ich steh erschrocken still,
Und billige nicht mehr das Böse, das ich tue,
Und tue nicht das Gute, das ich will.


te aspiraré con gozo temerario
como se aspira en un devocionario
un perfume de místicas violetas.


the  had deny'd me so often before,
I ventur'd this Day to invoke her once more.
She ask'd what I wanted; I said, with Delight,
Your Lordship had promis'd to sup here To-night;
That on an Occasion so much to my Honour,
I hop'd she'd excuse me for calling upon her.


Einst betete im Bett des alten Nil
Das blöde Volk dich, Welt, mit Inbrunst an,
Mit dem Begriffe trieb es Affenspiel,
Indeß um Wahrheit sich verzehrt der Mann.
Dem Raum, dem Stoff, in schmutziger Bethörung,
Erwies der Wahnmensch göttliche Verehrung.


Ty klesl jsi, leč zachytili v ráz
tvé břímě jiní v osudný ten leden,
a dva či tři dál ponesou je zas –
kéž stejně pevně jako ty sám jeden!


Ettem-ittam fekete, undok
mocskot és csípős trágyalevet;
ember vakmerőbb nem lehet.
Ám eddig sohasem voltam boldog.


Sind vogelfrei wir beide,
Geächtet und gebannt –
Wer tat uns was zu Leide,
Der keine Rache fand?
Den feigen Lästermäulern
Die Klinge ins Gesicht,
Du tust noch ganz was andres,
Doch das erzählt man nicht.


Eh der Bann zerreißt, eh die Koppel in Stücke springt,
Eh die Brut dir entgegensteht, wenn dein Hifthorn klingt,
Eh dein Ohr ihn vernimmt, aus der Seele den dumpfen Schrei,
Eh reißen Sehnen und Adern und Herz entzwei.


Vítám led, jenž kol hrudi se klade,
vždyť i led má svoje něžné kvítí; –
pěknýmť bodlák v růžovém i sadě, –
proč by nemoh též své trní míti?


Do dlaně čelo znavené se skládá
v příboji vidin splynulých v změt valnou
a z mysli, jako z šedé skalní sluje,
obrazů zašlých nekonečná řada
pochodem skřítků tajemným se snuje,
pak ve mžiku zas rmutí svojí kalnou
je všední vlna v jeku pohlcuje.


bohatý snad Valladolid,
Villalpandu, hrad i val,
Tiednu též, pevný zámek
jakby její chtíč si přál.


Diese Todesstimme ruft
Aus so mancher Kerkergruft,
Wo der Gram verzweiflungsvoll
Ohne Hoffnung schmachten soll.


Wollt ihr, daß er bei'm Tafelfest
Beständig kanoniren läßt,
So dürft ihr nur befehlen.
Er ladet scharf, schlägt an, und spricht:
Wenn's nur an Pulver nicht gebricht,
An Feuer soll's nicht fehlen.


Jusson a néniknek nagy bögre,
szerető mindnek, ki szeret -
áldott, mert élek én örökre,
aki egy éjre eltemet.


Drumb begeht nur diese Zeit
Ohne meiner Harffen Seiten
In gewünschter Frölichkeit.
Glück vnd Segen wird euch leiten:
Glück, wodurch die Haabe blüht,
Segen, der auff Kinder sieht.


Ohnvergleichliche Salene/
dihsen Kuß hihr auff dein Wohl!
Deine zwo mal sechzehn Zehne
sind von innen durchauß hohl!
Nichts wie Nasen sih mich drehen
dir für dihsem Rohsen-Dhor –
die cato nisch sauer sehen/
hau ich auff ihr Midas -Ohr!


Po dílech nesmrtných, po hymnech veleduchů,
jež jako moře zvuk pln veleby a vzruchu
všech ňader na zemi zde rozchvívají city –
ó, snílku bláhový a zrakům světa skrytý,
co věru krásného ti hlásat ještě zbývá?
Vše velké od jiných už dávno zopěváno,
a tobě chudému dnes v úděl verše přáno –
jen co tvá duše sní, a co tvé srdce zpívá...


Als Jüngling schlief er ehmals in der Höhle
Anoniens, und war die Lust
Der Musen; itzt erhöheten sie seine Seele:
Mit unbewegter Brust


Dort auf des Sees tiefpurpurne Wellen
Schauten wir trunken hinab vom Altan,
Wie die Villen von rebenbekränzten
Felsvorsprüngen herniederglänzten
Und helleuchtend hervor die Kapellen
Aus den Kastanienwäldern sahn.


Sansonetto da Mecche a tal partito
ferì Isolier del brando in sulla testa.
Il colpo il fe' star gran pezzo stordito
e di tenersi non avea podesta.
Sansonetto dicea: — Barone ardito,
vuo' tu tornare alla cristiana gesta? —
Disse Isolieri: — Non posso altro fare:
a te m'arendo e vômi battezzare. —


Z Čech přišel bohatýrů květ
i s lidem v těžké zbroji,
nuž, nechať přijde celý svět,
my utkáme ho v boji.


– »Schalk! Was zerrst du mir den Purpur?
Harr und bete! Kennst du mich als Kargen?«
Doch der Bettler hält den Mantel
Fest und jammert: »Kennst du mich, den Argen?


تقول لِي إنّما الستّون مقطعةٌ
بين الرّجال ووصلِ الخُرَّد الغِيدِ
وَما اِستوى يَفَنٌ ولّتْ نضارتُه
في الغانياتِ بغضٍّ ناضرِ العودِ
فقلتُ ما الشّيبُ إلّا لبسةٌ لُبستْ
ما أثّرتْ بِيَ في بخلٍ ولا جودِ
ولا وفاءٍ ولا غدرٍ ولا كَلَفٍ
ولا ملالٍ ولا إنجازِ موعودِ
إنّ الحِفاظَ وبيِضي فيه لامعةٌ
خيرٌ من الغدرِ لو جرّبتِ في سودِي


Jen černá propasť kol mne,
v ní zřít jen tvoji mrtvou líc;
z té děsné tmy v mé duši
se nerozbřeskne k světlu víc.


»Was frommte mir die Fastenzeit,
Was frommten Geißelhiebe,
Was frommt' es, trüg ich hären Kleid,
Und mangelte der Liebe?«


A smí si po své libosti,
má času-li jen trochu,
vmýšleti, co a jak jen chce,
na plátna čistou plochu.


Hle, co tak dnes slunko překvapilo,
které – dělník nejsvědomitější –


雪落天山苜蓿香
胡姬解辫亦红妆
少年夜抱芙蓉宿
不为烟花忆故乡


Was hat Methusalem von hundert Jahren mehr
Als ein Einjährig Kind? Diss ist gebohrn wie Er,
Er starb wie diss, und er wie diss hat nichts gemacht,
Als dass sie bald umsonst gewein't, und bald gelacht:
O lasst die Kummernüss vor Eurer Leben fahren;
Ein kleiner Abriss ist ein Jahr von Hundert Jahren.


Ztratil jsem někde svou duši.


Perhaps, my Villiers, for I sing to Thee,
Perhaps, unknowing of the bloom it gives,
In yon fair scyon of Apollo's tree
The sacred dust of young Marcellus lives.


Для солнца возврата не«Снегурочка» Островского
Сны безотчетны, ярки краски,
Я не жалею бледных звезСмотри, как солнечные ласки
В лазури нежат строгий кресТак — этим ласкам близ заката
Он отдается, как и мы,
Затем, что Солнцу нет возврата
Из надвигающейся тьмОно зайдет, и, замирая,
Утихнем мы, погаснет крест, —
И вновь очнемся, отступая
В спокойный холод бледных звез12 февраля 1902


Hunde, die das Vieh behüten,
Hunde, die am Bande wüten,
Hunde, die nach Wilde jagen,
Hunde, welche stehn und tragen,
Hunde, die zu Tische schmeicheln,
Hunde, die die Frauen streicheln:
Diese Hunde gar zusammen
Kummen nur auß faulem Stammen.
Aber ich bin von den Hunden,
Die sich in den Krieg gefunden,
Bleibe nur, wo Helden bleiben,
Wann sie Küh und Pferde treiben,
Habe Bündnüß mit den Dieben,
Trag am rauben ein Belieben,
Pflege, bin ich in Quartiren,
Gäns und Hüner zuzuführen,
Kan die schlauen Bauern suchen,
Wann sie sich ins Holtz verkruchen;
Wann sie nach den Pferden kummen,
Die mein Herr hat wo genummen,
Kan ich sie von dannen hetzen,
Daß sie Hut und Schuh versetzen,
Kan durch Schaden, kan durch Zehren
Helffen Haus und Hof verheeren.
Cavalliers, die kan ich leiden;
Bauren müssen mich vermeiden;
Bin nun drum in meinem Orden
Hunde-Cavallier geworden.


Mis versos van revueltos y encendidos
Como mi corazón: bien es que corra
Manso el arroyo que en fácil llano
Entre céspedes frescos se desliza:
¡Ay! ; pero el agua que del monte viene
Arrebatada; que por hondas breñas
Baja, que la destrozan; que en sedientos
Pedregales tropieza, y entre rudos
Troncos salta en quebrados borbotones,
¿Cómo, despedazada, podrá luego
Cual lebrel de salón, jugar sumisa
En el jardín podado con las flores,
O en pecera de oro ondear alegre
Para querer de damas olorosas? —
 Inundará el palacio perfumado,
Como profanación: se entrará fiera
Por los joyantes gabinetes, donde
Los bardos, lindos como abates, hilan
Tiernas quintillas y rimas dulces
Con aguja de plata en blanca seda.
Y sobre sus divanes espantadas
Las señoras, los pies de media suave
Recogerán,— en tanto el agua rota,—
Falsa, como todo lo que expira,
Besa humilde el chapín abandonado,
Y en bruscos saltos destemplada muere!


Wie oft wird in politischen Fragen
Dein Herz die Antwort dir versagen!
Das Recht ist meistens zweifelhaft;
Da hältst du's denn mit Mut und Kraft.


常恨小山无后身
元郎乐府更清新
红裙婢子那能晓
送与凌烟阁上人


Musa, depõe a lira!
Cantos de amor, cantos de glória esquece!
Novo assunto aparece
Que o gênio move e a indignação inspir
Esta esfera é mais vasta,
E vence a letra nova a letra antiga!
Musa, toma a vergasta,
E os arlequins fustig
Como aos olhos de Roma,
— Cadáver do que foi, pávido império
De Caio e de Tibério, —
O filho de Agripina ousado assoma;
E a lira sobraçando,
Ante o povo idiota e amedrontado,
Pedia, ameaçando,
O aplauso acostumado;


Die Rechte bot er dar der Frau,
Sein Mund auf ihrer Lippe ruht,
Den Rittern stieg zu Haupt ihr Blut,
Er aber deutet auf die Au':


Si yo no fuera a tanto mal nacido,
no tuvieras, ¡oh Etna!, semejante:
fueras hermoso monstruo sin segundo.


Arquero luminoso, desde el Zodíaco llegas;
aun presas en las crines tienes abejas griegas;
aun del dardo herakleo muestras la roja herida
por do salir no pudo la esencia de tu vida.
¡Padre y Maestro excelso! Eres la fuente sana
de la verdad que busca la triste raza humana:
aun Esculapio sigue la vena de tu ciencia;
siempre el veloz Aquiles sustenta su existencia
con el manjar salvaje que le ofreciste un día,
y Herakles, descuidando su maza, en la harmonía
de los astros, se eleva bajo el cielo nocturno...


Dies ist, hochedler Freund, was dich vor vielen schmückt.
So schwer dein Nahme sich in diese Reime schickt,
So ähnlich mahlt er uns ein Bild gelehrter Gaben,
Die auch in deiner Brust den Lohn der Freyheit haben.
Dein grün- und weises Lob wird, weil die Lindenstadt
Noch einen Lorbeerzweig auf ihrem Pindus hat,
Dich als den rechten Sohn der Weißheit crönen laßen;
Denn was Beredsamkeit, Fleiß, Einsehn, Geist und Kraft
Bey Männern deutscher Luft vor Ehr und Ansehn schaft,
Das kan auch dein Verdienst in seinen Circul faßen.


Za Lyrou a granátníky
devět Mus šlo v bílých řízách;
staré babky šeptaly si,
že prý jsou to ženy mé!


Die Vögel fliehn geschwind
Zum Nest im Wetterhauche,
Doch schleudert sie der Wind
Weitab von ihrem Strauche.


Wol dem, der frey kan singen,
Wie ihr, ihr Volck der Lufft;
Mag seine Stimme schwingen
Zu der, auff die er hofft.


In den offenen Mäulerchen ihre Finger,
Stehn um den Tisch die kleinen Dinger,
Und um die Wette mit den Kerzen
Puppern vor Freuden ihre Herzen.
Ihre grossen, blauen Augen leuchten,
Indess die unsern sich leise feuchten.
Wir sind ja leider schon längst »erwachsen«,
Uns dreht sich die Welt um andre Achsen


A zase ležím v trávě v parku starém;
já s mladostí, on rozloučil se s jarem,
bor jako ze sna zvolna hlavou kývá
a vítr časem zčeří trávu žlutou –
tmou starých stromů sfinx se na mne dívá.
Déšť vrásky nasil v tvář jí nepohnutou,
však stejně posud plná ňádra její
se na mohutné opírají spáry.
Dívá se na mne. V mlhy pološeru
jejího těla ztrácejí se tvary.
Jest podzimek, juž mraky ku severu
a k jihu stranám tažní ptáci spějí.
Já upřel nyní zrak svůj přehluboko
v kamenné sfingy nepohnuté oko:
„Co tady chceš, ty dcero tmy a báje,
zda blízko vrat zde věrně park ten hlídáš,
či na otázky lidí odpovídáš,
jenž jako mravenci se kolem plíží?
Či roztály v nic hrozné tvoje taje
a nadarmo se zrak tvůj v mojím zhlíží?
Jsi sestrou těch, jež u Thebských bran leží
a Isidy chrám němou hrůzou střeží?
a dotknuty jen sluncem ze sna věstí?
Rci, člověk co jest, osud, co je štěstí?
Proč vášeň lásky mine v krátké chvíli?
Jest žití za hroby? ó rci, kam cílí
ten divý chvat, jejž nazýváme žití?
Nač pro člověka hvězdné runy svítí,
když němy jsou a když jim nerozumí?
Zda žijem darmo v starostech a bolu?“
A zavál vítr, teskně sosny šumí
a posměšně sfinx hledí ke mně dolů,
a líně tráva žlutým klasem kývá,
a s nebes déšť ve hustých kapkách splývá...


Denke, Gott, das höchste Wesen,
Hat dich ihm zur Lust erlesen
Und erkauft zu seiner Braut;
Rein, alleine bist du seine,
Ihn nur lieb und lauter meine,
Stets sein Auge auf dich schaut!


Frisch blühet ja in ewigkeit
der tugend lob und herrlichkeit,
indem die blumen dahin fallen;
Zwar eurer schönheit zier und zucht,
zwar eurer weisheit schatz und frucht
seind aller götter wolgefallen.
Wan immer euer nam genant,
so ist der weiten welt bekant,
daß euer glori unvermehrlich,
Daß euers leibs bewehrter preis,
daß eurer seelen steter fleiß
seind übermenschlich, unaufhörlich:
Dan beed so unaussprechlich reich,
daß sie den umkreis zu regieren
sie einen helden und zugleich
auch eine göttin gnug zu zieren.


Es stehe jedes Thor der Seligkeit mir offen.


Siempre en alto, siempre en alto,
¿Renovación? Desde arriba.
Dijo la cucaña al árbol.


«Ave del plumaje negro,
si bien de tanto splendor
que, despreciando sus rayos,
vuestras plumas viste el sol:
no por vuestra beldad sola
reina de las aves sois,
sino porque ministráis
armas que fulmine Amor.
Gloria será siempre vuestra,
y dudaré cuál mayor,
vestir luces a un planeta
o prestar flechas a un dios.
Muchos siglos coronéis
esta dichosa región,
que cuando os mereció ave,
serafín os admiró.
Modesta permitid ya
que los ojos de un pastor
lo menos luciente os sufran,
examinándose en vos;
de un pastor que, en vez de ovejas,
sigue el impulso veloz
de vuestras hermosas alas
con las de su corazón.
¡Cuántas veces, remontado
a esfera superïor,
de donde os perdía mi vista
os cobraba mi atención!
Solicité vuestro nido,
que hallarse apenas dejó
sobre un escollo, de quien
aprendistes el rigor;
visítolo, y si desierto
lo halla mi devoción,
cuantos juncos dejáis, fríos,
abraso en suspiros yo:
cenizas lo digan, cuantas
están humeando hoy,
que humedecidas después,
aun no olvidan el calor.
¡Oh gloria de cuanto vuela,
invidia de cuantas son
águilas por previlegio,
por naturaleza no!:
perdonad al aire un día,
si no merecemos dos,
que el Tajo os espera cisne,
cuando no su margen flor».
Esto Felicio cantaba,
al dulce doliente son
de ninfa que ahora es caña,
de caña que ahora es voz.


Vstříc muži ženy obličej plál bledý;
jí k boku sedl, klid jim duší vane,
když k zářné bráně rajské pjali hledy:


Mdlý záchvat všednosti a trochu nudy – –
a v mžiku duše rozkoši se koří.
Věz, v mřivém decrescendu západ rudý
všech nadějí nám k zoufalství jen hoří.


A ta křidla odnesou mne
dál, než tebe snad,
poletíme, odletíme
za den – tisíckrát.


May horror seize his midnight hour,
Who builds upon a parent's pow'r,
And claims, by purchase vile and base,
The loathing maid for his embrace;
Hence virtue sickens, and the breast,
Where Peace had built her downy nest,
Becomes the troubled seat of Care,
And pines with anguish and despair.
A Wolf, rapacious, rough, and bold,
Whose nightly plunders thinn'd the fold,
Contemplating his ill-spent life,
And, cloy'd with thefts, would take a wife.
His purpose known, the savage race,
In num'rous crouds, attend the place;
For why, a mighty Wolf he was,
And held dominion in his jaws.
Her fav'rite whelp each mother brought,
And, humbly, his alliance sought;
But cold by age, or else too nice,
None found acceptance in his eyes.
It happen'd, as, at early dawn,
He solitary cross'd the lawn,
Stray'd from the fold, a sportive lamb
Skipp'd wanton, by her fleecy dam;
When Cupid, foe to man and beast,
Discharg'd an arrow at his breast.


Leb wohl, du grüne Alpe, mit deiner frohen Schar!
Lebt wohl, drei sel'ge Tage, da ich ein Hirte war!
O! nicht bin ich geboren zu solchem Paradies,
Aus dem mit Blitzesflamme des Himmels Zorn mich wies.


Vše v jas a nach a v jeden plápol splývá,
a v zrcadlo se Venecie dívá,
jež dechem noci jen se opotilo.


„Žebrem jde k faře, hartusí, klepe
z hor obejda, bláznivá běhna...“
– Almužnu dám jí, ať o dům jde
a nám práh modlitbou žehná.


童稚闻君赋上林
校雠偏愧接华簪
朝廷礼乐推先进
莫叹郎潜佩肘金


lasso (vostra mercé), deh, perché, come
io fuggir cerco in voi del vulgo insano
gli honor fallaci, e ’l fuggitivo nome,


Větrům v plen hoď písně svoje,
srdce lásce hodit spěš,
oboje zas v konec boje
s bezpečností nalezneš.


Seht dort der Gefangnen Einen
Rasch, am Fenster, pfeilgeschwind!
Zu ihm hebt das Weib den Kleinen:
»Siehe deinen Vater, Kind!«


For the blest man, the muse's child,
On whose auspicious birth she smil'd,
Whose soul she form'd of purer fire,
For whom she tun'd a golden lyre,
Seeks not in fighting fields renown:
No widows' midnight skrieks, nor burning town,
The peaceful poet please;
Nor ceaseless toils for sordid gains,
Nor purple pomp, nor wide domains,
Nor heaps of wealth, nor power, nor statesman's schemes,
Nor all deceiv'd Ambition's feverish dreams,
Lure his contented heart from the sweet vale of ease.


E poi, come a lei piacque, uscite fori
si rivestir di purpurea veste,
inghirlandate d'uliv'e di fiori


Jako poutník spíná ruce obě
k Madonně, já chci se modlit k tobě,


Splendide, ricche ed onorate veste
che col bel vostro accidental colore
togliete al sole el natural splendore,
di seta, d'oro e purpura conteste,


Síť mlh noc táhne zemí.
V dál tmí se lada spící,
tak zamlklý a němý
les dřímá při měsíci.


Jetzt wird die Eilenriede schön,
Trotz winterlicher Repressalien,
Die Buchen und Eichen schlagen aus,
Auch Rhododendren und Azalien.


"Eo voglio plagnere, ché me n'aio anvito,
cà m'ho perduto pat'e marito;
Cristo placente, giglio fiorito,
èsse partito per meo fallore.


逢人指点问君家
咫尺青山云半遮
落日峰西飞夕照
似浮颜色映流霞


Tevékkel vágtuk át a Szaharát,
Drága portékánk részben megavult.
De Szent Lélek már ezt így kivánta:
Egy kicsi Jövő, egy kicsi Mult.


Mein Kind, mein Kind! Du wirst nun langsam gross
Und tust erstaunte Blicke in die Welt;
Längst zieht es dich nicht mehr nach meinem Schoss.


So bring ich wohl das Böse zur Erscheinung,
als Geist der Sonderheit und der Verneinung,
doch neue Welt erschafft mein Geisterorden.


Svým velkým zrakem na mne hledí,
rtem šepcí tiše zsinalým,
co říci chtí, kdož tušit může?
jen já, jen já jim rozumím.


A stál a naslouchal. Nic! Mlčky sníh jen klad’
se v tichu hrobovém na zasypané srázy.
On na krok neviděl ni před sebe, ni v zad,
jen do tmy naslouchal, zda neblíží se vrazi.


Ach lasst vns Gott doch einig leben
So lange wir im leben seyn!
Vieleicht bricht jetzt der Tod herein,
Dann steht vns Rechenschafft zu geben
Von allem was so wol vns that
Vnd ausser Gott gefallen hat.


Kérj tőlem a mi tetszik, vitéz magyar legény,
A francziák császára kincsekben nem szegény!»
«Az angyalát! - kiáltám - uram, nem addig a!
De jősz a kapitányhoz lánczhordta franczia.»


Dich auch/ Silberklares Fliessen/
Das mir Hertz und Geist erfrischt
Vnd oft Weid und Lust gemischt/
Dich gesegn' ich mit Verdriessen/
Dich/ hab diesen Wunsch noch dir/
Färbe nimmer Mordbegier.


Приклонскій! Ты скончалъ теченіе свое;
Друзья твои тебя не будуть видѣть болВъ чужихъ зарытъ пескахь, въ чужомъ лежишъ ты полѣ:
Пришло къ твоимъ друзьямь извѣстіе сіХоть вѣка твоего довольно рокь убавилъ,
Не преборимъ ни чемъ;
Но къ чести, вдругъ ты жизнь съ оружіемъ оставилъ,
И палъ съ коня съ мечем


Počítal Šimonovec, co za týden odprodal zboží;
starostí zapomněl krám, když noc se tu blížila, zavřít.
Náhodou znemocněl švec a baba mu radila, by si
bobky zvařiti dal. Vždyť co může, zpomůže bobek.
Neměl ubohý švec koho k židovi pro bobky poslat,
krom svých nedospělých, však noci se bojících dítek.
Bázlivým noční tma jest častěji velice strašná:
jitřní obraznost pak si i k pověře strašidla tvoří.
Bolestí vine se kmet a mladí tu kvílejí nad ním!
Láska přemohla strach; i ujmou se za ruce, táhnou
ztícha na ulici, i svého se bojíce šustu;
sotva dýchaly, šly tak, jako by šidla po zemi byla.*
Srdéčko skákalo v nich, klap, klap, jako větrný mlejnek.
Hrůzy vrch však doplněn byl, když k kostnici přišly:
zdaleka pes tady vyl a na blízce kulišek houkal;
na věži, povětrní co je korouhev, vrzala smutně;
nebylo dušičky v nich, však do noh se vrazila pamět.
Přišly k Šimonovci do krámu otevřeného.
Však v tom okamžení něco vyskočí, dětí se chápe,
za hlavu táhne je dál, – i stane se veliký pokřik.
Sousedé vyběhli ven, nebo myslili, někde že hoří;
v tom žid židovce lál a vypustil pozadu děti.
Vyběhly pomateny, jako osidla zproštěný zajic.
Bloudily po ulici, až po chvíli k paměti přišly;
jeden druhého zří, i táže se, živ-li tu kráčí? –
Tváří uděšenou je spatří nemocný otec:
sám, ač zemdlený, s krk co dělati má, by je vzkřísil.
Tatičku! – konečně dí – tam u židů měly sme zemřít:
sotva sme vkročily k nim, již do kouta vláčeli námi,
brousili nože a vráželi hřeb i provazy snesli.
Ač tomu nebylo tak, však ustrašená vidí mysl
více, než viděti jest, a věří, že viděla vskutku.
Na druhý den byla po městě řeč, co se u židů sběhlo;
právo kročivši v to, hned žida si obeslat dalo.
Pověděl žid, že u večer psal a počítal zboží,
tím se zabavil tak, že i zapomněl zavříti krámek;
náhodou šla žena ven a spatřila někoho v krámě.
Myslíc na zloděje, hned popadla za hlavu děti,
aby je vyšetřila, zdali něco jí nevzaly z krámu.
Právo vyneslo soud: že ačkoli obojí strana
velmi se poděsila, však leknutí zbytečné bylo.


Bin ich das schön Dännerl im Thal,
Thu lieben;
Da kommen Studentenbursch all
Mit den Hiebern.
Ja ja ihr meine Herren,
Ich will euch nicht aussperren:
Ich bin das schön Dännerl im Thal,
Und bleib das schön Dännerl allemal.


Ó bohové! již okem hvězdic věčným
v zem patříte, kol časem nekonečným
ji spjavše moří nedozírných valem –
již vůle osou zářnou, bleskným cvalem
řídíte světy přenesmírné, dálné
i životy nás smrtelníků žalné, –
vás vzývám dnes, k vám modliteb svých křídla
jak ptáče vznáším do hlubiny zřídla.


A blíž a blíže po chvíli
se snáší vábný jejich let,
pruh minulosti zvířily,
jak moře zvíří lodí sled.


Wann Mannes-Mäuler sich und Weiber-Mündlein paaren,
Gibts zehnden Monat drauff was junges zu erfahren.


Ни кола, ни двора,
Зипун — весь пожиток…
Эх, живи — не тужи,
Умрешь — не убыток!
Богачу-дураку
И с казной не спится;
Бобыль гол как сок6л8
Поет-веселитсОн идет да поет,
Ветер подпевает;
Сторонись, богачи!
Беднота гуляет!
Рожь стоит по бокам,
Отдает поклоны…
Эх, присвистни, бобыль!
Слушай, лес зеленый!
Уж ты плачь ли, не плачь —
Слез никто не видит,
Оробей, загорюй —
Курица обидиУж ты сыт ли, не сыт, —
В печаль не вдавайся;
Причешись, распахнись,
Шути-улыбайся!
Поживем да умрем, —
Будет голь пригрета…
Разумей, кто умен, —
Песенка допета!


Verlachte dich nicht alle Welt,
Die dir, mein Freund, vor übel hält,
Dein still und einsam Leben,
Und Amor würde dir fürwahr,
Begäbst du dich zur Mönchen Schaar,
Den derbsten Wischer geben.


شفائي من الآلام في الشّفَةِ اللميا
بريقتها أحْيَا وإلا فلا مَحْيا
وكيفَ وريّا لا تجودُ بريقةٍ
إذا لم أجِدْ في الماءِ من ظمإ رِيّا
فتاةٌ تديرُ السحرَ من لحظ مُقلةٍ


Doch so, ich könnt' es nicht verschmerzen,
Erging' es mir wie diesen Herrn,
Nichts auf dem Herzen, nichts im Herzen,
Und doch am Herzen einen Stern.


Es kräht der Hahn!
Da nimmt die Maid sich noch einmal
den Liebsten kräftig zwischen ihre Beine,
da schreibt die allerletzte Zahl
der Geizhals müde unter seine Scheine
und einer ganzen Nacht gehäufte Qual
fällt mich zum letzten Male würgend an –
Gottlob! da kräht der Hahn!


On, který věřil, doufal, snil,
že volnost vrátí nám
a touhu po ní roznítil
z jiskérek v žhoucí plam.


Pojď, ty svatá tichá noci,
balsám svůj mi v duši vlej,
a svým tajným hvězdným křídlem
věčný mír mně v srdce věj.


Ertönet, ihr Saiten,
In nächtlicher Ruh'
Und führet von weiten
Die Träume mir zu!
Schon hör' ich sie schallen
Im schwellenden Klang;
Sie füllen die Hallen
Mit Liebesgesang
Und wiegen und tragen
Den sinkenden Muth
Durch stürmisches Zagen
Auf tönender Fluth.


Amados y especiales fantasmas de hielo,
Estamos mucho menos solos ahora,
Existimos, se fue el desconsuelo,
Sonriendo juntos, dibujamos la aurora.


Marie záhy přesvědčila se,
že bol mu vězí v srdci trvale,
že stále v hloubi duše těší se
a klame ještě sladkou možností
Mistrova zpožděného příchodu.
Často, kdy mnil, že zcela neviděn
je sestrami, Lazar vystupoval
na plochou střechu svého obydlí
a v dálku hleděl, přepínaje zrak
patřením v ostré světlo sluneční.
Leč nadarmo tak celé hodiny
vystál, doufaje, že můž’ přivábit
snad z dálky mistra silou zraků svých.
Spíše tím ránu svoji rozjitřil,
vida, jak město duší nečistých
se pod ním v šíř i v déli rozkládá,
a slyše posupný smích hurisek,
ovládajících celou Bethanu
svých bílých zubů leskem omamným
a vlnou svojich ňader osmahlých.
Když vilný smích mu k uchu zalétal,
nesa se z místa blízkých orgií,
v těch chvílích trpěl Lazar nejvíce,
cítě mocné, bahnité nárazy
jednotvárného toho proudění,
jež neslo se celičkou osadou...


Vorüber wieder sind die Feste
Und uns umfängt die Alltagswelt,
Doch bleibt uns ja davon das Beste:
Begeistrung , die uns aufrecht hält.


Sin ti puedo enterrar mi alma
entre poemas que sangran utopías
y esperar que todas las palabras
que no has dicho
respiren en mis libros sin preguntas
Nunca sabrás del pánico de un verso
cuando lo roza el silencio
con labios que vuelven de vacío
sin excitar las manos del poeta


Er liest in seinen Thaten! – Der Engel, der gesandt,
Die Augen ihm zu schließen, schwebt schon gen Oestreichs Land.
Er liest in seinen Thaten! – Ihr Fürsten, blickt nun her,
Lernt, was kein Mönch euch lehret, zu sterben so wie der.


Ach, vždyť pozemského nic tam nejde,
Říše kde jsou duchů staveny;
K duchu duch jen všecky vlny přejde,
Třeba v tisícero byly složeny.
Rozepni-že rychlá tedy křídla,
A tam ve bratrova zaleť sídla.


Der Marg Graf Fredoc wird/ der Klug- und Weißheit hat/
In seiner Wißenschafft/ im Spielen niemahls satt;
Von Vier und Sieben muß er sein Verhängniß hoffen/
Und Leben oder Tod steht durch die Würfel offen.
Wenn nun ein schlimmer Streich der Unbeständigkeit/
Ihm sein gehabtes Glück mit Unglück überstreut:
So sieht man seine Haar als bald zu Berge stehen/
Und sein ergrimmt Gesicht aus Wuht gen Himmel gehen;
Wie ein beseßner Mensch/ den sonst ein Pfaff beschwert/
Und alle Heiligen der Kirchen drum verehrt.
Ich fürchte/ daß sein Blitz/ und so wir ihn nicht binden/
Der neue Titan noch den Himmel wird entzünden.


Я твой, я твой, Аделаида!
Тобой узнал я, как сильна,
Как восхитительна Киприда,
И как торжественна она!
Ланит и персей жар и нега,
Живые груди, блеск очей,
И волны ветреных кудрей…
О друг! ты Альфа и Омега
Любви возвышенной моей!
С минуты нашего свиданья
Мои пророческие сны,
Мои кипучие желанья
Все на тебя устремленПредайся мне: любви забавы
И песнью громкой воспою
И окружу лучами славы
Младую голову твоА ты, кого душою страстной
Когда-то я боготворил,
Кому поэзии прекрасной
Я звуки первые дарил,
Прощай! Меня твоя измена
Иными чувствами зажгла:
Теперь вольна моя Камена
И горделива и смела,
Я отрекаюсь от закона
Твоих очей и томных уст
И отдаю тебя — на хлюст
Учебной роте Геликона!


De tous ses yeux, alors ! Se sentant trop banale :
« Ah ! Tu ne m'aimes pas ; tant d'autres sont jaloux ! »
Et moi, d'un œil qui vers l'Inconscient s'emballe :
« Merci, pas mal ; et vous ? »


田头纵步午风凉
陂水青青浸稻秧
爱杀檐前双燕子
落花多处得泥香


Ed io folle, ahimè! con la mia rima
temo alla fin di non mettergli al fondo,
mentre ch'io tento di levargli in cima.


La neve che fiocando discendea,
vedendo esser più candida costei,
più volte in ciel, contra il voler dei dèi,
stette, né al basso più venir volea.


شعوبٌ تضطربُ مثل أفراسٍ تحـّرنُ في مداخل الجسد
شعوبٌ متكئة على أكباد شهدائها،
تدفعُ بهم إلى جسرٍ يتأرجحُ بين الدمِ والندامة
شعوبٌ تعرفها هزيمةً هزيمة
ممعنة في التحول
مذهولة
تتحاجز بمُهج النا
أسماءٌ تأخذ أشكالها من القتفذ والضفادع
تتقمّصُ ذكاءَ الثعالب وتقتدي بالكباري
وها أنتَ،
أمامك أشداقُ ما بعد التجربة:
حيث الضحايا تتفاقم وتهذي
في حضرة قاتل يستعيدُ طيشه ويُج
5


Zda čítáš, Pane, ony všecky rány,
jež byly tvojim spravedlivým dány
v tom hrozném boji staletí a věků?
Zda nedíš sám, já hřešil na člověku,
já bez světla jej nechal bloudit v šeru
a příliš pozdě lidskost, svoji dceru,
jsem ukázal mu v celé její kráse?
V svých proroků a myslitelů hlase
jsem k němu mluvil hádankami pouze,
a jemu, který v obra velké touze
chtěl na svá ňadra strhnout vesmír celý,
jsem uzavřel v kout úzké lebky ztmělý
jen malou jiskru, mezi zlem a blahem
jež kmitá se jak plamen větru tahem. –


梅花斗雪雨清妍
记得江南岁暮天
春到北枝犹未放
晨窗对雪亦欣然


As where Apelles in accordance meet
Weds light to shade; and with Promethean art
Teaches the breathing canvas to express
A furtive life; with wonder we behold
Unnumbered beauties rush upon the sight,
Gazing, while on the border of the lip
Stands mute Suspence, yet doubtful which may first
Demand, which last, the tribute of applause;
Thus, Isis, while for thee I string the lyre,
The tongue of praise awhile forgets its purpose,
In magic wonder bound; nor knows the Muse
Lost in the pleasing labyrinth, where to bend
Her footstep first. — Say, shall I first rehearse,
How thou, a virgin yet, wert whilom wont
In Nereus' hall to join the festive dance
Thy sister train among, the fairest thou
Of all the Naiads, that with silver foot
Skim the smooth surface of the glassy deep?
Say, rather shall I sing, how kingly Thame
(If holy bards in better ages born
Have story'd true) to share his watery bed
Thee woo'd long loving? nor in proud disdain
Didst thou refuse with kingly Thame to mix
Thy marriageable wave. To Neptune's court
Upon that great solemnity repair'd
The river gods: all that from crystal urn
Enrichening moisture pour o'er British plains.
There first advancing with imperial port
Proud Humber came; majestic as the god
Whose mighty trident shakes the trembling earth:
Next Severn, conscious of Sabrina's fate,
The king of floods; in greenish mantle clad
Bespangled here and there with costly gems
And many a glistering pearl: there too was seen
The Medway, and the hoarse-resounding Trent,
The pleasant Medway, that with conscious pride
Beholds the glorious race, who long of yore
Breathing stern-visag'd valour scorn'd to stoop
The servile neck to William's galling yoke,
Unconquerable souls: the yellow Ouse
There came, and Towy winding up and down
His watry folds, and Deva held of old
A sacred current; with the blue-rob'd Dove,
And Derwent, sister streams; and Avon fair,
The silver-sandal'd nymph: whose bank along
At silent eve in pensive posture stretch'd,
Calls raptur'd Fancy from Elysian bower
Her darling Shakespear's ever hallow'd shade.
There was the Tweed, the turret-crested Tyne,
And Eden, famous stream; who hath not heard
Of Eden? there the plowman as he turns
With crooked share the bordering glebe, full oft
Gauntlets and rust-worn spears and vizor'd helms,
And pond'rous shields with quaint device pourtray'd,
And bones enormous of gigantic size
With gaping wonder sees; then calls to mind
The well known tale, how there by British knights
Was many a bold exploit and bloody fight
Atchiev'd of old. — But tedious 'twere to name
All that with one accord to Neptune's hall
Then came, when now the beauteous Isis gave
To mix with royal Thame's uxorious flood
Her virgin stream. Nor on that solemn day
Was wanting (then with rural chaplet crown'd,
Tho' now adorn'd with many a glittering tower)
Thou, father Cam: that oft with kind attention
Hast deign'd awhile to listen, as I tun'd
The simple madrigal; nor jealous he,
That now his windings intricate I trace
With musing gait; and teach the mimic nymph,
All as she sits his flowery bank along,
To sound the praises of a sister flood: —
And can I sing aught better, than thy praise,
O lovely Isis? lovelier in the eye
Of Phoebus seen, than erst the silver stream
Of fabled Castaly; and fam'd as that
Which flow'd Minerva's city fast beside,
Ilissus, nurse of each ingenuous art.


Und dir: o ließe mich die Welt,
Und könnt ich friedlich und allein,
Wie deines leichten Fußes jetzt,
So deines Lebens Träger sein!


Ainsi que la lueur d’une lampe d’opale
Veillant dans une alcôve ou devant un autel,
Ainsi, rayon d’amour ou soupir immortel,
Le feu de la pensée éclaire le front pâle.


Над окошком меся Под окошком ветеОблетевший тополь серебрист и светеДальний плач тальянки, голос одинокий —
И такой родимый, и такой далекиПлачет и смеется песня лиховаГде ты, моя липа? Липа вековая?
Я и сам когда-то в праздник спозаранку
Выходил к любимой, развернув тальянкА теперь я милой ничего не значПод чужую песню и смеюсь и плач


»Bist Du ein deutsches Mägdelein?
Geboren an dem deutschen Rhein? –«
»Mein Vater war ein Kriegersmann,
Die Mutter keine Seide spann! –«


Egypten, Salem, Rom der Amstel, Tems und Seyne!
Dein Mas ist endlich voll, mit dem du mir abmassst.
Dein Pharaon hat lang mein Israel gepresset,
Und dein Herod den Christusgeist verschmäht.
Der Moses kommet an mit seines Lammes wundern,
Und Petrus gehet frei von deinem kerker A.U.S.
Dein Pabst hat lang als Gott gesessen:
Di siben Engel sind mit ihren schalen da.
Dein Pharaon vergeht im Rothens ufer:
Herodes stirbt mit schmach, und Isabel verbrennet.


Ich irr, und singe hier von Waffen, Mann und Streit,
Nach dir, in meine deutschen Sayten,
Ich wiederhole ungehört
Dein feurig edles Lied in Thälern und in Wäldern:
Ich baue dir ein Ehrenmal
Ich kröne dir mit frischen Lorbern
Dein Grab und den Altar, und opfre dir die Reime
So bis hieher der Dichtkunst Feld zerstört.


Posledním jsem již žoldnéřem,
posledním nástrojem hrozné moci.
Ve dne jdu vraždit a plížím se v noci,
úkladně číhám za keřem.
Srdce mám smutné však, těžké a ryzí.
Vzpomínám na domov, na svůj lid.
O proud mé krve jak dělí se cizí,
na své již půdě chtěl pánem bych být.


Et vous, joyeux soleils des naïves années,
Vous, éclatantes nuits de l'infini béant,
Qui versiez votre gloire aux mers illuminées,
L'esprit qui vous songea vous entraîne au néant.


孔壁遗经义可寻
都因传注惑人心
从头且莫生枝节
记得全文直万金


胡麻绿菽两尖堆
回施无他写竹回
卷去忽开应怪叫
皂龙抽尾扫风雷


Hercole è morto già, che di tanti anni
Gli rammentò l'offese, et punì l'onte,
Et fe' vendetta dei passati danni.


Das ist's, was alle Glückessaaten reutet
Aus meiner Brust! das lähmt mein bestes Streben,
Ein Sterbeglöcklein, welches rastlos läutet!


Ugy-e, Istenem, ez a költemény?


To říci sobě – říci, to je málo,
se řídit podle toho, šlo by lépe,
o štěstí by se nejenom nám zdálo
vzdor fatu, o němž víme, že jest slepé.


Di rietro a lui parea che ne tirasse
giù Marco Crasso assai, avvegnadio
che della bocca ancor li traboccasse.


放鹤人何在
孤亭横翠微
客来亭上坐
惟见白云飞


Anastasias Augen stechen,
Ihre Hände wollen rächen ....
Schnell fliegt's Schnapsglas an die Wand,
Als ob sich ein Gift drin fand.


»Das Höchste, was uns kann der Dichter geben,
Das ist sein Selbst – sein Wesen nur allein!
Vor denen, welche mit und nach ihm leben,
Sei dieses würdig, ausgestellt zu sein;
Zum reinsten Menschthum es empor zu heben,
Es ganz zu läutern, sei sein Ziel allein –
Denn höchste Gluth muß er erst in sich schüren,
Der 's wagen will, die Göttlichen zu rühren!«


Er war ins Grab gesenket,
Der Feind trieb groß Geschrei.
Eh ers vermeint und denket,
Ist Christus wieder frei
Und ruft Victoria!
Schwingt fröhlich hie und da
Sein Fähnlein als ein Held,
Der Feld und Mut behält.


Divná žití křižovatka,
ale nech ten kříž,
ani bleskem očí v hvězdu
víc ho nezměníš.


e disse: - Più da bomba non mi scosto,
ch'io non mi fiderei di te col pegno,
Morgante, da qui innanzi, a dirtel tosto,
ché tu fai sempre sopra a me disegno:
come del vin faresti dell'arrosto;
pertanto io non mi vo' scostar da segno. -
Morgante ride, e la fanciulla scoppia,
che par che' denti gli caschino a coppia.


O zeig's nicht erst durch's Band im Knopfloch,
Die ganze Welt weiß was du bist:
Warum denn zeigst du armer Tropf noch,
Wie billig deine Seele ist?


Iustizia ha tronco la sua iusta spada,
e le bilance son divenute in basso,
e fede ha perso sua dritta strada,


Ecco il Vesuvio, ove beate un giorno
Ombre spandea la pampinosa vite;
Ecco di Bacco il placido soggiorno,
Ecco le balze al Nume sì gradite.


¡Hurra! venid, abortos de Loyola,
un Crucifijo es mucho capital;
¿veis esa linda tierra? no está sola,
hay gente rica, embrutecida ya.
 Palacios, hombres, campos y jardines,
todo es modesto y poderoso allí...
¡oh! nos creerán ignotos serafines
desprendidos del cielo de zafir.
      ¡Hurra, cosacos de sotana! ¡Hurra!
    Méjico os brinda opíparo festín,
    y sus palacios y sus templos sean
    de vosotros magnífico botín.


Jedes tut, als ob wär.
Scheinbar will niemand fischen.
Diesmal ist viel Revolutionär
Und Junges dazwischen.


Da sagten sie: ist das nun unser Lohn?
Solch Wetter hatten wir ja immer schon.
Ja, sprach er, ja, sobald ihr einig seid,
Bin ich zum Wettermachen gleich bereit.
Doch war von Einigkeit nicht eine Spur,
Denn jeder wollte stets sein Wetter nur.


Quanto me fosse alor duro et molesto
tornar palese al fanciullesco gioco,
non dimandar, ch'ogne dir seria poco:
dicatil gli anni mei s'el me fo honesto.


Én bennem csak vágy van, messze-messzeszálló,
Valami névtelen, valami borzalmas,
Valami sóvárgó...
Úgy-úgy agyonhajszol, úgy-úgy kerget innen,
Úgy-úgy húz magához az idegen isten;
Keletről szakadt törzs napnyugatra szállnék,
Fénynek teremtődtem s árnyék lettem... árnyék...
Nincs bennem magyar tűz - mea culpa - nincsen...


يا خليلاً لم أكن عنه خلي
وفؤادي في هواه مبتلي
انني مذ غبت عنكم لم يزل
شخصك الباهي لدى قلبي جلي
يا سقى الله أويقات مضت
معكم في خير ذاك المنزل
وبيت الدين أياما لنا
افتديها بأهيلي اذ تلي
يا رعى الله ثنيّات بها
قد زهت في كل ربع خضل
حلل باهت بمجد وسمت
في علاها يا لها من حلل
كيف لم يخضع لها كل حمى
وبشير السعد فيها ينجلي
ما بها عيب سوى من زارها
يسلو عن أوطانه والطلل
وأنا ممن سلا أوطانه
عند ما قد زرتها في أملي
غير أني لو تراني وأنا
بالمغيرية ذات الوحل
كم ترى من رجل ذي همة
واقعا في حيضها كالجمل
وتراني غارقا في وحلها
وعصاي في يدي كالمنجل
قلت أني صانع الفخار أو
راعيا للشاة أو للإبل
لا تسل عن سمع أقوال علت
للمعنى مثل ريح الشمال
وينادوني تقدم يا فتى
لجدال مع أديب وأعجل
ودخان النار مذ عم بنا
ضيق النفس وأبكى مقلي
ووقوع الدلف في هاماتنا
كدفوف ضربت في جدل
ونفيخ الريح من أبوابنا
في صفير فاق صوت البلبل
فكأنا قد صبغنا وجهنا
زعفراناً أو نقيع الحنظل
أوحشونا من دخان مظلم
مقل الأجفان حب الفلفل
حبذا أثوابنا منقوشة
صاغها الدلف بأنواع الحلي
كلما كفكفت عينا سجمت
قال في الظلما دخان فاهطلي
كيف لا والسقف نادي فوقنا
ودعوا الأحباب قبل المرحل
وترى أخشابه مكسورة
وكذا ينفي عظيم الوجل
ببشير المجد ذي الفضل الذي
قد حبانا كل خير مجزل
الأمير المرتضي رب الندى
من برؤياه شفاء العلل
حيث أني كل صبح ومسا
فائز من كفه بالقبل
لا أبالي باسى الدهر ولا
من تداني كل خطب مشكل
خلّد اللَه لنا أيامه
في هناء وسرور مقبل


A preta jaboticaba
Exclui os ingredientes,
Nem acabe
Entre os dentes
O belo sabor que sentes.


Hör' ich meinen Liebsten nicht?
Seh' ich ihn nicht zu mir dringen?
Schaue doch mein werthes Liecht
Auff den weisen Hügeln springen,
Wie ein Rehbock sich erzeigt
Und die wilde Gemse steigt.


Figyelemmel átforgattam
A történet lapjait,
S fontolóra vette lelkem,
Amit e hon végbevitt.
S mit találtam ott fölírva
Századok bötűivel?
Azt találtam, hogy e nemzet
Életet nem érdemel.


Zavrtíš hlavu, krčíš rameny.
Kolik jsi krajin effektnějších shléd’!
Na hroudě země kdos tu schoulený.
Tak malý svět a je to přece svět!


Wenn es beginnt zu tagen,
Die Erde dampft und blinkt,
Die Vögel lustig schlagen,
Daß dir dein Herz erklingt:
Da mag vergehn, verwehen
Das trübe Erdenleid,
Da sollst du auferstehen
In junger Herrlichkeit!


Von vornen und hinden
Die Dornen, die Linden
Die Lauben, die Hecken
Antonium bedecken
Und Kuppel und Tempel
Statuieren Exempel.
Ecce quam bonum
bonum et jucundum
habitare pisas
Pisces in unum.


Lehr, adel, tugend, kühnheit, zucht
seind zu der lieb nun gar ohn frucht,
den künsten die leut nichts nachfragen;
und die jungfrauen diser zeit
(schier alle feil) erheben weit
die, so am mehrsten geld zutragen.


Pod okénkem rozvodněný
hučí potok, víří kola,
v drobném dešti bílé pěny
duhový se třpytí kruh.
Za potokem z hloubi sadu
žežulička teskně volá,
podle břehu v libém chladu
batolí se housata.


Jak božstva plamen v růží zkvetlém keři,
tak jasně plá tu ženy krása snivá...
Zas perutí svých sílu duše měří,
ta duše neúkojných letů chtivá...


V té tišině až děsivé
už holub nevolá své „vrku“,
šum ulít z houštin bezlistých
a hvízdá si jen v snětí smrků;
je tomu času nemnoho,
zde mech a tráva drobnokvětá,
a zpěv a ruch byl domovem,
a nyní – po všem žití veta!


Soll mich bekehren, weil ich nicht
Im richtigen Geleise bin,
Derweil ich gänzlich festgebannt.
In deinem Zauberkreise bin.


Már könnyü pacsirta tollas magzattyával,
Fiaival nyőstén pintyőke s kannyával,
Kirepült fészkéből! - lebeg a szellőkön,
Élődik szérükön, cseveg a mezőkön:
S még jó barát távol nyög jó baráttyától,
Távol örömitől, távol hazájától!
Ó kegyes szerencse! hozd el már nyaramat,
Hogy én is elhagyván magánosságamat,
Repülhessek Buda kedves sziklájára,
Ifju nyájosságim hiv kalibájára.
Ott előbbször versek kegyes istenének
Gyujtom temjényemet, s Muzsák seregének,
Azután barátom dobogó szivére,
Dőlök boldogságom menedékhellyére.


Sammle, setze mich, Einzunehmen dich,
Bilde mich nach deinem Herzen,
Mach durch Lieben und durch Schmerzen
Dir zur Lust mich rein, Kindlich, sanft und klein!


Così orai; e quella, sì lontana
come parea, sorrise e riguardommi;
poi si tornò a l'etterna fontana.


Hingebückt an ihrem Betaltare
Fleht Germania mit Angstgeschrei:
Gott, gebeut dem Kampf der schwarzen Aare,
Daß er kurz und minder blutig sei.


Své čelo, kam psal runy svoje věk,
zved’ třetí, plné vzácných myšlenek;


A le remercier de ses fameux bienfaits,


Valami dobban.
Valaki minden jajt összelopott,
Valaki korhadt, vén deszkákon kopog.


O zwingt mich nicht, mit herbem Wort,
Mit hartem, euch zu nennen,
Denn solche Worte fort und fort
Auf meinem Herzen brennen.


To this the Damsel, meekly firm, replied:
"My mother loved, was married, toil'd, and died;
" With joys, she'd griefs, had troubles in her course,
"But not one grief was pointed by remorse;
" My mind is fix'd, to Heaven I resign,
"And be her love, her life, her comforts mine."


Und doch, ihr Köch' und Meister,
Mir bangt, daß blitzbewehrt
Ein Schwarm einst zorn'ger Geister
Aus eurem Kessel fährt.


Doch ach, was ist vom Mai zu singen?
Hier ist's noch winterlich bestellt;
Komm, Lottchen, uns den Mai zu bringen,
Dann blühen Garten, Haus und Feld!


Pazzia sarà, se le pazzie d'Orlando
prometto raccontarvi ad una ad una;
che tante e tante fur, ch'io non so quando
finir: ma ve n'andrò scegliendo alcuna
solenne et atta da narrar cantando,
e ch'all'istoria mi parrà oportuna;
né quella tacerò miraculosa,
che fu nei Pirenei sopra Tolosa.


A žena hrobu na kraji
div svoje slzy utají
a nejde jí to modlení,
vše mění se jí v úpění
a na srdci jak kamení.


A Dunának kellő közepében
Áll a sziget virágos kertképen.
A szigetnek legszebb virágszála
Egy vén halász fiatal leánya.


Vnímám divoké ty zvuky.
Noviny z mé klesly ruky,
jichžto zvěsti neveselé
zkalily mé duše klid;
mním, že v burném vichrů vání
slyším sterohlasé lání,
ono moře záští celé,
jímž je obklopen můj lid.


A znovu zaševelil jasný hlas
mu v srdce hloubi: Již se nevrátíš.


Da blühen Jungfraun auf zum Unbekannten
und sehnen sich nach ihrer Kindheit Ruh;
das aber ist nicht da, wofür sie brannten,
und zitternd schließen sie sich wieder zu.
Und haben in verhüllten Hinterzimmern
die Tage der enttäuschten Mutterschaft,
der langen Nächte willenloses Wimmern
und kalte Jahre ohne Kampf und Kraft.
Und ganz im Dunkel stehn die Sterbebetten,
und langsam sehnen sie sich dazu hin;
und sterben lange, sterben wie in Ketten
und gehen aus wie eine Bettlerin.


The sullen bell had told the midnight hour,
And sleep had laid the busy world to rest,
All but the watchful lady of that bower
And wretched Psyche: her distracted breast
The agony of sad suspense opprest,
Now to the casement eagerly she flies,
And now the wished-for voice her fancy blest:
Alas! the screaming night-bird only cries;
Only the drear obscure there meets her straining eyes.


Ihr Schatten, hört mein Bitten:
Nicht heimlich, hinterrücks,
Auf meiner Bahn inmitten
Stürzt mich im Flug des Glücks.


ať se hemží sníh jak dnes
v bílou ves i černý les,
ať se hemží třeba celý duben:
jaro přece přijde včas,
včelky vpadnou v květný klas,
kukaččin se v dálce ozve buben.


Flora wünschet, daß ihr Mann sich mit einer andren paare.
Dieses thut nicht iedes Weib; stille nur! sie meint die Bahre.


Kolem všude šibenice.
Ramena jich tuhá, pevná
praskají pod tíží mrtvol
a se bortí tvrdá břevna.


Laß mich dir mein Vorgefühl verkünden,
Boie, alter, trauter Herzensfreund!
Wonniglich wirst du es mit empfinden,
Wann der Dulder fessellos erscheint;
Wann er mit der angebornen Stärke
Jugendlich Apollons Bogen spannt,
Oder rüstig zu Athenens Werke
Unter der Ägide sich ermannt.


»Ei, willst du mein Treuliebster sein,
So zeige dich als Mann,
Denn der versteht das Lieben nicht,
Der nicht auch zuschlagen kann.« –


Tepleji, jistěji
v brázdě dřímá,
když ty’s je zprovodil
zvonky svýma.
Prudčej bude k nebi tryskat,
hustěj metat klasy,
když ty nad ním budeš výskat
veselými hlasy.


De corpos nus, por entre a espessa mata, o bando
Dos Sátiros se interna em constante procura:
Ora um se adianta, além, na intrincada espessura,
E ora outro mais se afasta — olhos fitos, buscand
Esse, que tem no lábio o rubescente e brando
E esplêndido frescor de uma fruta madura,
Abre o lábio a sorri Vendo aquele a frescura
De uma corrente, bebe a água que vai roland
Soa ao longe um rumor! o ardente bando, à espreita,
Aquieta-s  E por fim, loiras, nuas, aflantes;
Vêm as Ninfas, a rir, descuidosas, sem vê-lo
E os Sátiros, que à sombra esperavam na estreita
Passagem, de repente erguem-se, — e os mais amantes
As prendem, lhes cingindo a cintura e os cabelo


Die Vorsicht seiner Gütigkeit
Ist gar nicht zu ergründen.
Ein Sperling sey so schlecht er will,
Er muß sein Körnchen finden,
Kein Haar fällt sonder ihrem Schluß
Und Willen auf die Erde;
Was zweifelstu, ob sie, o Mensch,
Auch dich ernähren werde?


Von aller Art der Mensch allein
Geriet in Schand und Sündenpein.
Hätt er nicht Gott so oft verkannt,
Er ging noch heute durch das Land.


Qui pourrait se vanter d'avoir surpris son âme ?
L'étude de sa vie est d'en cacher le fond…
On en parle, — on en pleure, — on en rit, — qu'en voit-on ?
Quelques duels oubliés, quelques soupirs de femme,
Quelque joyau de prix sur une épaule infâme,
Quelque croix de bois noir sur un tombeau sans nom.


Pluma acudiendo va, tremoladora,
andaluza, extremeña y castellana,
pidiendo, si vitela no mongana,
cualque fresco rumor de cantimplora.


Kde s přírodou je člověk v boji,
a jenom slabou rukou hne,
tam nikdy, nikdy neobstojí
a vždycky podlehne.
Ó jak je tady malý!


Unsichtbar singt der Dichter zur Harfenmelodie, die sich wiederholt.


Ty jsy příteli! můj věrný Pilades,
Pro víno hned, kdyžby huba pila, jdeš.


Or, je sais la louange, ô maître, que vous doit
L’enthousiasme ancien ; la voici franche, pleine,
Car vous me fûtes doux en des heures de peine.


Jdu k Vám, chudý koledníček,
metelicí, závějí.
S koledou jdu novou všude,
ať si venku vítr hude,
za troníček, za grošíček
u krbu ji zapěji.


Sie spielt! O! welch ein reiner Ton,
Durchdringt sogleich die ganz verwöhnten Ohren!
Der Haufe schweigt, als hätt er schon
Den ungereimten Haß der edlen Kunst verschworen.
Man sieht der Finger Helfenbein
Mit neuer Kunst die Silbertöne ziehen;
Ja von den süßen Melodien
Scheint jeder, der sie hört, ganz außer sich zu seyn.
Der Wind beginnt sich selbst zu legen,
Und alles Laub vergißt sein lispelndes Bewegen.


Sousední mýť, zdá se, příliš roste.


Da seind viel klarer brünnelein/
Gefaßt in marmersteine/
Dort netzet vor die züngelein/
Nach ordnung ein/ vnd eine;
Da spület hälß- vnd gürgelein/
Drauff besser singt jhr kleine.


morreu meu pai
mas o poema da sua morte não sai
está aqui atravancado
engarrafando minhas letras
Devia canalizar sua perda
dar forma ao seu espírito
transformar seu sono
em algo lírico
Mas desde que morreu meu pai
e faz mais de ano
Meu Deus!como ainda o amo!
a beleza da mortal dor não sai
seu corpo em sono me volta
o choro solta
só sei dizer a
Será isso que escrevo o poema prometido?
Será finalmente agora
a hora do que foi sentido?
Preciso deste poema
preciso lembrar sua partida
mas,quando lembro seu rosto adormecido
só sai o poema
da sua vid
Meu pai era grande, enorme
é tão bom ter um pai grande
um abraço cobertor
mão que encolhe a nossa
olhar para o alto quando se pede desculpas
ouvir sua voz gross
(como pode tanto homem caber em caixa tão pequena?
Suas cinzas na madeira clara não deviam estar lá
e sim fazer plantar uma flor nobre e rara)
A madrugada, o susto, a do
Cadê meu abraço cobertor?


Vidino světlá, nemám už síly
bíti se o tebe, jak zná dav,
mohl bych jenom píseň ti zapět,
vítězství jinému přenechav!


كَم باكِياتٍ تُرى يَرثينَ في أَسَدٍ
وَنادِباتٍ بِحَسراتٍ لِغَرسانِ
لَهفي عَلَيهِ ثَوى في مَوطِنٍ خَشِنٍ
بَينَ الجِيادِ بِأَسيافٍ وَمُرّانِ
وَالخَيلُ تُقرَعُ عَرضاً في أَعِنَّتِها
وَالأَرضُ تَقذِفُ سَيلاً مِن دَمٍ قانِ
فَذاكَ مَشرَعُ آبائي الأُلى سَلَفوا
بَينَ المَعارِكِ مِن شيبٍ وَشُبّانِ


Ich fühle unendliche Schmerzen
Und Wonnen namenlos –
Ich kreise mit den Gestirnen,
Bin klein und doch riesengroß ...


O Mensch, das unterst und das oberst ist ein Reim,
Das Wesen spricht, den Schall schickt der Entwurff ihm heim.


Ich möchte dir nur leben,
Und ganz dein eigen sein.
Was hilft das eitle Streben?
Bin selber ja nicht mein.
Mich hält mein Looß gebunden,
Wohl ist es mir bewußt;
Drum sind die flücht'gen Stunden
Nur qualenvolle Lust.


Opravdu pentličky!
To jich tam svítí,
aspoň ty růžové
chtěla bych míti!“


体含众像像分明
离体含形形转精
清明妙净谁能弁
释迦掩室竭罗城


Mně též kdys mladé jaro přálo
a já byl blažen tvojí hrou:
dul vánek v list a ty jsi třásla
ty bílé květy v kadeř mou...


Kázeň v lásce, zákon pro hlupáka!
Jdu a konám, jak mě srdce láká;
v pravé lásce vždy jsme hříchův čisti,
smilník jen dí jinak ze závisti.


Mais ne vas pas tromper mon appétit crédule.


Ne – mrtví vstávají již z hrobů svých,
nám třeba jich a nelže tucha má!
Kdo, stíne, jsi, jenž z hrobky své jsi vstal
a bílý v cestu mou se stavíš? – Mluv!


Er sagt auff einem Finger her
Die Inseln im Aegeer Meer,
Ist offt Eubeen umbgeflogen,
Offt durch den Hellespont gezogen.


Aber wütend, mein Idol bespeiend,
Glaubete mein Volk sich heldenhaft;
Immer Lümmel nur gewesen seiend,
Spottet' es der Liebe Zauberkraft.


翠滴疏篁露
凉生落木风
能知岁寒意
独有白头公


co ulic okna na žen vábnou stuhu
rouch kvetla nádherou, krás bujných svody –
kdys Flora bledne, Iris láme duhu.


Wenn hoch vom Turm die Glocken klingen,
In mitternächtlich ernster Stund'
Des Jahres Scheidegruß zu bringen:
Dann lauschen wir, als werd' uns kund,
Was nun der neue Lauf der Horen
Uns Erdenpilgern bieten mag –
Das Jahr ward neuverjüngt geboren
Und festlich grüßt sein erster Tag.


Drum laß mich mein bescheiden Theil
Zur Leibes Noth/ zum Seelen-Heyl
Aus deiner Hand empfangen/
So rühm ich deine Güttigkeit/
Wenn ich nach wohlgeschloßner Zeit
In Himmel eingegangen.


Warum der Dichter Hadrian
Die Katzen so besonders leiden kann?
Das läßt sich leicht ermessen!
Daß seine Verse nicht die Mäuse fressen.


六年三度过兰溪
总是残春首夏时
最感横山山上塔
迎人东去送人西


Wer kann aus so beredtem Mund
Der Ladung widerstehn?
Er folgt ihr tiefer in den Grund,
Wo kühle Lüfte wehn.
Sie weilt an einer Quelle Rand,
Der Ritter steigt vom Roß,
Und löset jedes ehrne Band,
So seinen Leib umschloß.


Jak my jsme chabí,
neteční, slabí,
jak sevření jsme v jeden kruh!
Ti byli tak velcí,
jak my jsme mělcí –
Čím splatíme svůj velký dluh?


إيهِ يا فتنة الوجود سلامٌ
من مشوقٍ متيم القلب عاني
لو يشاء الهوى حوتك ضلوعٌ
حائماتٌ على صباك حواني
فارحمي فانياً من الوجد يشقى
بغرام مؤجّجٍ غير فان
رنّقت ورده الليالي فأمسى
يرقب الصفو من خلال الأماني
آه لو يسمح الزمان ونلقى
من طوى قربهم عناد الزمان
وترى سنتريس والدهر غافٍ
ما قضينا من الليالي الحسان
حين كنا من السرور نشاوى
في نجاةٍ من النوى وأمان
نتساقى الحديث عذباً شهيّا
وقطفوُ المنى رطابٌ دواني
يا خليليّ والرفيقُ معينٌ
أسعفاني ببعض ما تملكان
أبتغى آسياً فقد عيل صبري
من توالى الوجيب والخفقان
أبتغى صاحباً تولّه قبلى
وشجاه من الجوى ما شجاني
فلقد يسعف الجريح أخاهُ
ويواسي الضريب في الأحزان


Auf ihrem Dach die Fledermaus,
Sie schaukelt sich, sie breitet aus
Den Rippenschirm des Schwingenflosses,
Und, mit dem Schwirren des Geschosses,
Entlang den Teich, hinauf, hinab,
Dann klammert sie am Fensterstab,
Und blinzt in das Gemach des Schlosses.


Las más nuevas golondrinas,
las recién consteladas en el tímido universo de mis sueños,
las que no han visto nunca la sensación despedazada
se han tendido a mirarte en la marea sobremarina de mi vida
donde eres único tripulante.
Ya de tenerte tanto como un río perdido por entre mi ternura
el sueño me comienza en tu mundo indefenso a la invasión alada de mi espíritu.
Mis golondrinas bebieron en el redondo amanecer de tu canción,
intacta al alba que desplaza mi tonada,
rompieron todas a trinar en mi garganta,
y se fortalecieron en tus ojos para llegar a mí.
Como auroras que sólo se desvisten en las cumbres,
sus alas vienen quedas y mojadas con las primicias del rocío...
Son tan nuevas las últimas golondrinas
consteladas en mi tímido universo de misterio.
Bandadas de emoción que recorté al pasar por tu camino,
entretenido en trasladarme la canción a la presencia de tu sueño blanco.
Como decir tu vida entregándose en alas.
Tan leves a mi alcance,
como el alba que me regalas todas las mañanas desde tu suelo amanecido,
agigantado con la ternura mía creciendo en cada anhelo inhabitado.


Non andò tanto mai Lucrezia altiera
di riposta incredibil onestate,
né di divina angelica beltate
Elena al sposo infida, ai Troian fiera,


Bald diese stundt
Ich bin verwundt/
Vnd sinck für todt darnider;
Bald selbe stundt
Ich bin gesundt/
Steh auff/ vnd lebe wider.


Hellas pusta; před pochodní zory
jako stíny v žalném hlaholu
na vždy odletěly bohů sbory
s oltářů a chrámů vrcholů!
Zemřel Zevs, já po dědickém právu
soše této boha sejmu hlavu.


y a sus ojos cegados como un viejo
más viejo que la arena, las lecciones
geómetras que suman ocasiones
del zéjel que se cae del entrecejo.
Jorgito, bonarense ginebrino
que fue Pierre Menard y fue Espinosa.
Cabalístico Golem de Aladino.
Cuando cifras los nombres de la cosas
en el término vino bebes vino,
y todo el Nilo en la palabra rosa.


Amplificado o preceito,
para o amor e para o vinho
siga-se o mesmo caminho,
que de mil flores alastro;
e assim o melhor conceito
abone o vinho do Castro.


Ma, se a la vostra altissima fortuna,
felicissimo Sire, i' mi rivolgo,
sembra ch'al Fato il valor vostro imperi:
onde sì forte dubio i' tra me volgo
(tante grazie sul brando il Ciel v'aduna!),
se sien maggior in voi l'opre o i pensieri;
ch'ogni grand'alma di desir più altèri
non può giamai desiderar cotanto,
quant'otteneste voi da' cieli amici.
Faccian pur i nemici
schermo che 'n sicurezza abbia ogni vanto
di montagn'aspre e d'alti spaziosi
rapidi fiumi, o pur d'orrido cielo,
ch'ad un sol cenno vostro obbedienti
vedransi e la natura e gli elementi,
agevolarsi i monti faticosi,
seccarsi l'onde e dileguarsi il gielo;
tal che non fia per voi tempo distinto
tra 'l venir, il veder e l'aver vinto.


Сосны столпилися
Ратью угрюмою,
В цепи закованы
Строгою думоСосны зеленые!
Сосны несмелые…
Там, за песчаными
Дюнами белымСосны! Вы слышите?
— море колышется…
Как непохожа здесь
Жизнь подневольная,
Логово мшистое,
Слезы смолистые —
На своевольное,
Чудно-привольное,
Дико-свободное
Море раздольное!
Сами не веды,
Вы поселилися
Близ все смывающей
Бездны играющей,
Где все решается,
Вмиг изменяется,
Гибель с рождением
Вместе сливаются…
Радость погибели
Вы не узнаете,
Крепко корнями вы
В землю цепляетесТихо вы шепчете
Думу сосновую,
Никнут под думою
Ветви угрюмые…
Долго вы будете
Здесь, терпеливые,
Ждать — неподвижные,
Ждать — молчаливые,
Миг откровения,
Тайны рождения —
И не дождетеся…
Там же за дюнами
Вечно безродное
Веще-свободное —
Сосны! Вы слышите?
— море колышется…


If I admire my arms, my face,


Ihr Bestien! Doch halt, ich schweige,
Und schelte diese Mörder nicht,
Weil, was ich hier Abscheulichs zeige,
Auch unter Christen noch geschicht.


Sonne der Seelen, so warm, so hell,
Wonne der Herzen, du Lebensquell,
Labung, die über die Ufer schwillt,
Alle Begierde mit Sättigung füllt.


Er klapperte frech mit den Knochen,
Wir schmissen den Saufsack hinaus.
Er hat sich die Rippen zerbrochen ...
Leonore kam in die Wochen,
Wir beide ins Irrenhaus.


Még az utolsó asszony hiányzik,
az én forró, bús életemből:
elmegyek ma egy halovány házig.


Die, wann von Wein und Liebe voll,
Ein Gast zu viel begehret,
Und sie doch etwas missen soll,
Am liebsten Band entbehret.


Ma tornando a Ruggier, ch'io lasciai quando
dissi che per sentiero ombroso e fosco
il gigante e la donna seguitando,
in un gran prato uscito era del bosco;
io dico ch'arrivò qui dove Orlando
dianzi arrivò, se 'l loco riconosco.
Dentro la porta il gran gigante passa:
Ruggier gli è appresso, e di seguir non lassa.


Ich fühle Pflanz' und Baum in Frucht, in Samen,
In Düften, Laub und Blatt,
Blick' in sie tief, und doch – wer leiht mir Namen,
Was Jedes ist und hat?


E sara in vostro arbitrio il restar ancho
Vogliate o tutti o parte, ma con patto,
Che chi vorra restare, e restar franco:
Marito sia per diece femine atto,
Ma quando il guerrier vostro possa manco
De i dieci che gli fian nimici a un tratto
O la seconda pruova non fornisca:
Voglian voi siate schiavi, egli perisca.


Das namlich wir ein einigen Got
in drei personen ehren,
Vnd drei personen vnzerrot
in einiger Gotheit lehren,


A čelem bijí v zem jak cep do klásků,
kvílí, že nemohou za tu psí chásku!


»Die Mäus laßt exercieren
Auf allen ihren Vieren,
Armirt sie nur recht schwer,
So laufen sie nicht mehr.«


Dřív jásalo ti vstříc těch lidí na tisíc,
když spil je v šílení lesk tvojích zřítelnic –
ten pohled nyní zcela potrhaný.
A to jsou všechno teď jen snové ztracení,
a zejtra bez hluku v té smutné jeseni
tě vyneseme k spánku na Olšany.


Там на море-Океане,
Там на острове-Буяне,
Светит камень-Алатырь,
А кругом и даль и ширь
На огне там есть доска,
На доске лежит тоска,
Не одна тоска, смотри,
Не одна, а тридцать трИ мечутся тоски,
Кидаются тоски,
И бросаются тоски,
Вдоль дороги, вдоль рекЧерез все пути-дороги,
Через горы крутороги,
Перепутьем и путем,
Мчатся ночью, мчатся днеДева смотрит вдоль реки,
Вы мечитесь к ней, тоски,
К деве киньтесь вы, тоски,
Опрокиньтесь вы, тоски,
Киньтесь в очи, бросьтесь в лик,
Чтобы мир в глазах поник,
И в сахарные уста,
Чтоб страдала красотЧтобы молодец был ей
Света белого милей,
Чтобы Солнце ослепил,
Чтобы Месяцем ей быТак, не помня ничего,
Чтоб плясала для него,
Чтобы тридцать три тоски
Были в пляске позвонкЧтоб кидалася она,
И металася она,
И бросалася она,
И покорна, и нежн


Tvář se jasní veškerého kraje,
Božství blesk již žíly probíhá,
Vlasti sláva nesmrtedlná zraje,
Zpěv se s okouzlením rozlíhá.


Die helle Sonn am höchsten steht/
und in deß Löwens Zeichen geht
mit überheissen Flammen.
Sie hat verkocht den Erdensafft/
und weist der grünen Farbe Krafft
auf jedes Baumens Stammen.
Die Weid
erfreut/
sie beschönen
Himmels-Threnen:
daß die Heiden
sich mit gelbem Klee bekleiden.


Der, der jetzt noch um mich klaget,
schmachtend den Frühling verseufzt,
o, des einsamen Jünglings –
er liebt dich ewig wie ich!


 ma una voce segreta ogni momento,
giù dai fondacci della coscienza,
mi brontolava in tutta confidenza:
«Muta strumento.


Ich steh und hoffe steif und fest
Darauf, daß du die Deinen
Nicht endlich untergehen läßt.
Kannsts auch nicht böse meinen;
Obs gleich bisweilen scheint,
Als wärst du uns feind
Und gänzlich abgewendt,
So find sich doch behend
Dein Vaterherze wieder.


Die Herberg ist zu böse,
Der Trübsal ist zu viel:
Ach komm, mein Gott, und löse
Mein Herz, wann dein Herz will;
Komm, mach ein seligs Ende
An meiner Wanderschaft,
Und was mich kränkt, das wende
Durch deinen Arm und Kraft!


Es gibt im Leben Tiefen,
Die man nicht vorher sieht,
Mit unsern Adelsbriefen
Wie lang wohl das noch zieht?!
Als kriminelle Zeugen
Lädt uns der Plebs schon vor,
Zivilen Bütteln beugen
Muß sich der Ahnenchor ...«


Hier tönt nur Fluchen; ein trübes Licht
träg durch befrorene Scheiben bricht.


阊阖曾排捧御炉
犹看晓月认金铺
羸形不画凌烟阁
只为微才激壮图


	Se colpa fosse quel che colpa tieni,
e tu avessi santità o fede,
caro l'avresti per usar perdono;
dove, a seguir il modo con che vieni,
se mille alme avessi, mai merzede
non aspettare dal celeste trono.
Quante famiglie e quante e quante sono
che per lo tuo diffetto miserando
andran peregrinando;
e quanti morte n'avranno da parte
pel tuo seguir di Marte,
il quale più che Manuel adori!
Chi renderà quel che per te si toglie?
Né tu né ' succesori,
però che in povertà tosto serete;
e se poteste, a cui non saprete.


Sì che d'ella convienmi gir cantando
In ogni parte, poi che 'l cielo e Amore
Ligato m'hanno a le sue bionde chiome.


Ovšem, sladce jenom pro ni,
jako tóny varyta
papouškův skřek drsný zvoní,
v sluch se to jak perly roní!
Pachita!


Der/ welcher vertreulich
Von dem/ was bereulich/
Zu Daphnis sich kehrt/
Von seinem Trost-reichen
Mund eben dergleichen
Wort alsobald hört:
Komm/ Freundin/ mein Daub'
Zu deiner Belohnung
Die stäte Beywohnung
Bey mir dir ewig erlaub'.


Auch du, Philokles, – du, mein geliebter H[eß]
Du auch, du Sipha unsrer verdorbnen Zeit!
Und du mit Daphnens schöner Unschuld
Redlicher Sch[inz] wirst mich da umarmen.


旷土茫茫无主名
朱门惟恐籍分明
老农犹记淳熙事
太息文公志未行


A hádá... slyšel, jak mu pravil kdosi,
že na vás někdo skládá písničky,
že od vás růži na svých prsou nosí
a k luně vzdychá večer celičký...


Sein eigne frewd: mir Gott anbeut,
In ewigkeit sols dauren;
All was vns helt: bey diser welt
Bringt endlich ewig trawren:
Ey was mag dan: vns kleben an,
O welt, bey deiner thüren?
Dein bin ich müd: dich Gott behüt,
Solt mich nit mehr verführen.


Akkor talám, kik itt el mennek,
Igy szóll eggy: «Akit fed e’ Bólt -
Illy rövid Tavasza volt ennek!
De tán hibázok, ez se volt!»


Ella già per tornarsi all'alta luce
più volte è mossa, e poi ritorna indietro:
tant'è iniqua e disforme la mia sorte!


Nad koksem hald jazýčky plynů svítí...
Vím, že to mnohde lidské kosti hoří...
Ach, havíře, ty trpký chleba sytí
v uhelné pánvi v celém Krušnohoří.


أَعشُقُ الصَدقَ لا أَقولُ سِوى الحَ
قّ وَلَو جارَ في الحَياةِ عَلَيّا
في فُؤادي القَوِيِّ روحُ إِلهٍ
وَلَوَ أَنّي وُلِدتُ مِن أَبَوَيّا
فَالسَماءُ الَّتي أَنارَت شَبابي
وَضَعَت مُهجَتي عَلى شَفَتَيّا


Ma se la mia ventura mi consente
ch'ella mi degni di farmi quel dono,
sovr'ogn'amante viverò gaudente.


Pod verandou postaven dnes
dlouhý stůl. Crême oposice
je zde všechen. Doktor, Jiří
s důvěrníkem strany z Prahy,
setník Knotek, kupec Jiskra,
berní, lékárník a oba
adjunkti, pak radní Vrzal
medicinae universae
doktor Řehák, krupař Vrba,
hlava občanského klubu,
hodnostáři veteránů
(ovšem bílých) – všickni jaksi
povznešeně naladěni –
pán tu z Prahy – jenž je částí
centra naší politiky,
jenž jim nese světlo z něho
vedle různých pikantností,
host Jiřího, dobrý známý
doktorův – tož kolem stolu
se zdánlivou pozorností
nasloucháno, co se mluví,
ale každý v nitru hloubá,
co má říci sám, jak, při čem,
aby se co nejskvěleji
uplatnil a k sobě strhl
pozornost všech kolem stolu.


Da kommen zwei Männer mit greisem Bart,
Gekleidet nach der Doktoren Art,
Die zornig streitend schnaufen.
Der starke den schwächern am Barte zieht,
Ein Haar ist er nach dem andern bemüht,
Ihm sauber auszuraufen.


Die Sonn, deß Himmels Aug und Liecht,
Kan ihrem Gott und Schöpffer nicht
Die Augen brechen sehen;
Sie lässt, verbergend ihr Gesicht,
Die Welt im dunckeln stehen.


Поэты —
    народ дошлыСтих?
    Извол        Только рифмы дай иНе говорилось пошлостей
больше,
    чем о маСуществительные: Мечт        Грёз        Народ        Плам        Цвет        Роз        Свобод        ЗнамОбразы:                   Майскою —
        сказкоПрилагательные:    Красно        Ясно        Вешни        Нездешни        Безбрежны        МятежныВижу —
    в сандалишки рифм обуты,
под древнегреческой
            образной тогой
и сегодня,
    таща свои атрибуты, —
шагает бумагою
               стих жидконогиДовольно
    в люлечных рифмах нянчить —
нас,
       пятилетних сынов зарХоть сегодняшний
        хочется
            привет
               переиначитХотя б без размеро           Хотя б без риф1 Мая
да здравствует декабрь!
Маем
нам
еще не мягчитьсДа здравствует мороз и Сибирь!
Мороз, ожелезнивший волКаторга
камнем камер
лучше всяких вёсен
растила
леса
руИми
возносим майское знамя —
да здравствует декабрь!
1 МаДолой нежность!
Да здравствует ненависть!
Ненависть миллионов к сотням,
ненависть, спаявшая солидарностПролетарии!
Пулями высвисти:
— да здравствует ненависть! —
1 МаДолой безрассудную пышность землДолой случайность вёсеДа здравствует калькуляция силёнок мира
Да здравствует ум!
Ум,
из зим и осеней
умеющий
во всегда
    высинить маДа здравствует деланье мая —
искусственный май футуристоСкажешь просто,
        скажешь коряво —
и снова
    в паре поэтических шоТрудно с будущи        За край его
выдернешь —
             и то хорош


Und wär ich weisser denn ein Schwan,
Ich wollt mich schwingen über Berg und tiefe Thal,
Wollt fahren über'n Rhein,
Und wüßten das all die Freunde mein,
Sie sängen mir ein Liedelein.


Verzeihe mir, mein Lieb, daß ich von dir zu schreiben
Mich unterstehen darff, ich wil dich einverleiben
Durch diese meine Faust der Unvergänglichkeit.
Wann andere Heldinnen forthin genennet werden,
Die durch ihr Lob erfüllt all' Oerter dieser Erden,
Wird auch dein hoher Nam' erschallen weit und breit.


Mint lázálomkép, lenge árny,
Cikázó galambsziluett
Lánggal égő város felett:
Füst közt vonagló gyenge szárny.


棹倚东林欲问禅
远公飞锡未应还
蒙庄弟子相看笑
何事空门亦有关


يرمي بها فيصيبُ النبلُ حاجته
طوراً ويخُطىء أحياناً فيعتزمُ


Tágas szemeidből
Hasztalan jött bús nézésed,
Nem voltam rossz másnak,
Se néked.


farce the boastful hero plays,
Virtue alone has majesty in death;
And greater still, the more the tyrant frowns.
! he severely frown'd on thee:
"No warning given! unceremonious fate!
A sudden rush from life's meridian joys!
A wrench from all we love, from all we are!
A restless bed of pain! a plunge opaque
Beyond conjecture, feeble Nature's dread!
Strong Reason's shudder at the dark unknown!
A sun extinguish'd, a just opening grave!
And, O! the last, last — what? (can words express,
Thought reach it?) the last — silence of a friend!"
Where are those horrors, that amazement where,
This hideous group of ills, which singly shock,
Demand from man? — I thought him man till now.


Snášej od nepřátel trpělivě rány,
za to otevřou se tobě nebes brány.


هَدَايَا النَّاسِ مِنْ زَهْرِ الجنَانِ
وَمَا أَهْدِيهِ مِنْ زَهْرِ الجَنَانِ
جَمِلُكَ سَابِقٌ وَعَلَيَّ شُكْرٌ
أَجَبْتُ إِلَيْهِ قَلْبِي إِذْ دَعَانِي
وَتُسْعِدُنِي السَّوَانِحُ فِي وَفَائِي
لإِخْوَانِي الكِرَامِ وَذَاكَ شَانِي
فَمِنْ مَمْطُورِ وُدِّكَ فِي فُؤَادِي
جَنِي هَذِي التَّهَانِيءِ فِي التَّهَانِي
تُدَارُ فَمَا تَضُنُّ عَلَى النَّدَامَى
بِسُرِّ الرَّاحِ فِي غُرِّ الأَوَانِي
وَرُبَّ هَدِيَّةٍ رَاعَتْ جَمَالاً
وَلَمْ تَكُ بِالنُّضَارِ وَلا الجُمَانِ
أَيَظْفَرُ فِي الكَرَائِمِ مِنْ حِجَارٍ
بِلُطْفِ الحَسِّ أَوْ ظَرْفِ المَعَانِي
وَهَلْ تَسْمُو المَصُوغَاتُ الغَوَالِي
إِلَى طُرُقِ البَدِيعِ أَوِ البَيَانِ
لِعُرْسِ فَتَاتِكَ المَشْهُورِ يَوْمٌ
غَدَا بِرُوائِهِ عُرْسَ الزَّمَانِ
عَلَى ذِكْرَاهُ تَصْطَفِقُ القَوَافِي
كَمَا اصْطَفَقَتْ بُنُودُ المَهْرَجَانِ
أَعِزَّةُ مِصْرَ مُحْتَشِدُونَ فِيهِ
وَرَبَّاتُ الكَمَالِ مِنَ الغَوَانِي
وَيَعْقِدُ أَوْلِيَاءُ الله عَقْداً
يَزِيدُ جَلالَهُ قُدْسُ المَكَانِ
يُبَارِكَ لِلْحِجَى وَالطُّهْرِ فِيهِ
وَقَدْ ضَمَّتْهَا حِلَّةُ الاقْتِرَانِ
تُزَفُّ إِلَى نَجِيبٍ أَلِمَعِيٍّ
شَأْى وَرِهَانُهُ أَسْمَى رِهَانِ
مَلِيكَا سَاعَةٍ فِي عَرْشِ فَأْلٍ
أَقَامَتْهُ لِسَعْدِهِمَا الأَمَانِي
تُحِيطُ بِهِ الحَوَاشِي مِنْ عَذَارَى
شَبَائِهِ بِالمَلائِكَةِ الحِسَانِ
وَتَكْلأُهُ العِنَايَةُ وَهْيَ تَرْنُو
بِعَيْنِ أَبٍ عَلَى وَلَدَيْهِ حَانِ
هُنَاكَ رَأَيْتُ تَوْفِيقاً وَعَهْدِي
بِهِ ثَبُتاً كَرَاسِيةِ الرعَانِ
أَلانَ الرِّفْقُ جَانِبَهُ وَذَلَّتْ
مَدَامِعُهُ الأَبِيَّةُ مِنْ حَنَانِ
فَهَذَا مِنْ مَوَاقِفِهِ وَفِيهَا
ضُرُوبُ الفَخْرِ أَشْجَى مَا شَجَانِي
أَنَادِرَةُ الرِّجَالِ نُهًى وَعِلْماً
وَنُضْجاً بِاليَرَاعَةِ وَاللِّسَانِ
بِلَتْ مِنْكَ الوِزَارَةُ لَوْذَعِيّاً
حَكِيماً فِي الصَّلابَةِ وَاللِّيَانِ
حَلِماً لَيْسَ تُخْطِيءُ نَاظِرَيْهِ
عَوَاقِبَ مَا يُعَالِجُ أَوْ يَعَانِي
يُصَرِّفُهَا بآيَاتِ اقْتِدَارٍ
لَهَا شَهِدَ الأَقَاصِي وَالأَدَانِي
وَجَرَّدَتِ النَّيَابَةُ مِنْكَ نَصْلاً
كَلِيلاً دُونَهُ النَّصْلُ اليَمَانِي
يَحُلُّ المَعْضِلاتِ مِنَ القَضَايَا
وَفِيهِ لِنُجْحِهَا أَوْفَى ضَمَانِ
وَمَحَّصَتِ التَّجَارِبُ أَيَّ نَدْبٍ
لَهُ فِي كُلِّ مَفْخَرَةٍ يَدَانِ
مَعَرُّ صِنَاعَةٍ وَمُقِيلُ فَنٍّ
وَقَوَّامٌ عَلَى أَرْضٍ وَبَانِ
طَرَائِقُ فِي سَبِيلِ المَجْدِ شَتَّى
رَفَعْنَكَ بَيْنَ أَعْلامِ الأَوَانِ
فَإِنْ أَقُلِ انْفَرَدْتَ فَرُبَّ زَهْرٍ
بِكَ ابْتَدَأَتْ وَلَيْسَتْ بِالثَّوانِي
كَوَاكِبُ بَيْتِكُمْ نَسَقٌ وَأَدْنَى
إِلَى عَيْنيَّ مِنْهَا نّيِّرَانِ
إِذَا اسْتَوَتِ النُّجُومُ سَنىً وَقَدْراً
فَابْرَزُ مَا نَرَاهُ مَا يُدَانِي
وَيَذْكُرُ فَرْقَداً مَنْ لا يُسَمَّى
وَبالأَفْرَادِ يَعْنِي الفَرْقَدَانِ
أَعِرْنِي بَعْضَ مَا بِكَ مِنْ ذَكَاءٍ
لَهُ لَمَحُ الدَّرَارِي فِي العَنَانِ
وَمِنْ خَطَرَاتِ ذَاكَ الفِكْرِ تَجْرِي
بِهَا الفَطَرَاتُ مِنْ تِلْكَ البَنَانِ
أُصَرِّحُ عَنْ وَلاءٍ لَمْ يَضِرْهُ
تَقَادُمُهُ بِأَبْلَغِ تُرْجُمَانِ
وَأَبْعَثُهَا شَوَارِدَ فِيكَ تَزْرِي
بِرَنَّاتِ المَثَالِثِ وَالمَثَانِي
مُخَلِّدَةٌ مَنَاقِبُكَ اللَّوَاتِي
بَلَغْتَ بِهُنَّ غَايَةَ الافْتِنَانِ
غَرَائِبُ فِي تَأَلُّفِهَا مَثَارٌ
لإِعْجَابِ النُّفُوسِ وَالافْتِنَانِ
إِذَا مَا رَوْضَةٌ طَابَتْ فَحَدِّثْ
عَنِ الأَغْرَاسِ فِيهَا وَالمَجَانِي
لِتَكْثُرْ فِي مَنَازِلِكَ الدَّوَاعِي
إِلَى الأَفْرَاحِ فِي آنٍ فَآنِ
وَدَهْرُكَ مُقْبِلٌ وَالعَيْشُ رَغْدٌ
كَمَا تَهْوَى وَسَرْبُكَ فِي أَمَانِ


Tu, ontem,
Na dança
Que cansa,
Voavas
Co'as faces
Em rosas
Formosas
De vivo,
Lascivo
Carmim;
Na valsa
Tão falsa,
Corrias,
Fugias,
Ardente,
Contente,
Tranquila,
Serena,
Sem pena
De mim!


Přivezl nejen od matky
plné dva koše do kuchyně,
ale i pytel novinek:


Sie sagt, ich sollt sie küssen,
Als ich vorbey wollt gehn;
Die Mutter sollts nicht wissen,
Die Mutter hats gesehn.


Ja, Fest der Ostern, nun warst du gezogen
Auch endlich in diese verödete Brust;
Und dies Herz, das so oft schon das Leben betrogen,
Erzitterte wieder von süsser Lust
Und schlägt nun der hohen Feier entgegen,
Die über die Erde zu giessen verheisst
Den herrlichsten aller himmlischen Segen,
Den welterlösenden, heiligen Geist.


Již musí státi, čas jest svrchovaný!
Ó láskou svojí otevřte jí brány;
kdo mnoho dá i kdo můž nejmíň dáti,
má v srdci hvězdu, jež mu bude pláti
po celý život radostí a plesem.
Nuž srdce otevřte, co s láskou nesem,
byť halíř, na skvosty se může zvěčit
a pravnuci vám budou blahořečit.


V kupé ticho jako v hrobě,
každý na cos vzpomíná,
mnohý křiví ústa sbledlá,
mnohý pěstě zatíná.


Dej mi své ruce, já je temně skropím,
hebounké, slabé jako růže z ledu,
jak bílé boky poraněné kopím
svou krví hříšnou, kterou na rty svedu.


Welch ein Sehnen! Welch ein Träumen!
Ach, du möchtest vorm Verglühn
Mit den Blumen, mit den Bäumen,
Altes Herz, noch einmal blühn.


E quando circuite in nova insidia
i giusti, non curando homini o dei
(che se tema non fusse il ver direi)
 forza di stelle o pur invidia.


Ma chiederei di grazia l'impazzare:
qui sol ben volgerei la fantasia;
ché sendo pazzo crederei sguazzare.


من رامَ جمعَ النَّاسِ في مذْهَبٍ
أو مشرَبٍ فعقْلُهُ قاصِرُ
فرَّقَهُمْ في غيبِهِمْ ربُّهُمْ
والسِّرُّ في تفريقِهِمْ ظاهِرُ
هذا إذا عرَّفْتَهُ مسلِمٌ
وذا إذا عرَّفتَهُ كافِرُ
وذاكَ باطْمِئْنانِهِ رَيِّضٌ
وذاكَ في غفلَتِهِ حائِرُ
وذا خَرابٌ ضمنَهُ قَلبُهُ
وذاكَ قلباً سِرُّهُ عامِرُ
فسلِّمِ الأَمرَ إلى ربِّهِ
فإنَّما الأَمرُ له صائِرُ
وأْمُرْ بمعْروفٍ ودعْ مُنْكراً
عنه نَهاكَ الشَّارِعُ الآمِرُ
وسلِّمِ الحالَ لأَرْبابِهِ
إِلاَّ إذا خالَفَهُ الظَّاهِرُ
ولا ترَ الفاجِرَ خِلاًّ فما
عَزَّ خَليلٌ خِلُّهُ فاجِرُ
وكنْ حَكيماً صابِراً ذاكِراً
فالخيرُ يُعْطاهُ الفتَى الذَّاكِرُ
وارجِعْ إلى اللهِ وُثوقاً به
فإنْ دَهى ذَنْبٌ هو الغافِرُ
ولا ترَ القَدرَةَ في غيرِهِ
جلَّ عُلاهُ إنَّه القادِرُ
ولا تُكَيِّفْهُ وكنْ خاشِعاً
فالوهمُ ما قد كيَّفَ الخاطِرُ
وبالعُيوبِ الْجأْ له إنَّه
لكلِّ عيبٍ فادِحٍ ساتِرُ
لا تنتَصِرْ في الخطْبِ إِلاَّ به
فهو المُعينُ المُسْعِفُ النَّاصِرُ
وخذْ نِظاماً قد جَلا جوْهَراً
يعجَزُ عنه النَّاظِمُ النَّاثِرُ
وصَلِّ تعظيماً على المُصْطَفى
فهو الحَبيبُ العاقِبُ الحاشِرُ
سِرُّ الوَرَى طَهَ نبيُّ الهُدى
روحُ الوُجودِ الطَّيِّبُ الطَّاهِرُ


In gleicher Liebe fest und treu,
In einem Bund geschlossen,
Ihr Welschen, ziehen wir herbei
Mit Männern und mit Rossen:
Wie Herbstesstürme brausen
Und wilde Meere sausen,
So kommen wir geflossen.


Des Sultans grausames Gebot
Streckt jüngre Brüder hin, um sicher zu regieren:
Die Aner ganz allein zu führen,
Verlangt der Philosoph der ältern Brüder Tod.


Avšak coby Tibru, Temži, Dnistru,
Zníti mělo v řečech tisících,
To zni aspoň v jedné, Labi, Istru.


Vinař hrozno, lekvár teta,
rektor pěkný obrázek
a pan farář modlitbičku
za šťasný a dllouhý věk.


藏书楼上头
读书楼下屋
怀哉千载心
俯仰数椽足


Und, wie einst vor den Tempelmauern,
Den Säulen, die auf Sunium
Um die verlornen Götter trauern,
Oft steh' ich vor dir, wehmutstumm.


Der trommelte in wildem Drang,
Daß wohl dem Besten wurde bang:
Rundherum, rundherum am Thron
Rebellion, Rebellion, Rebellion!


My lidé nejsme ani hodni štěstí.


Hier schlug ihr, indem sie im Schweiße zerquoll,
Daß bebende Herz, wie ein Hammer;
Und drittes noch lauteres Brüllen erscholl,
Als wär's vor dem Bett' in der Kammer.


Mužná srdce v tvrdé hrudi,
karaktery bez rezi,
a upřímná česká snaha –
ta drtí i řetězy!


Poi rimirando il campo ella dicea:
– O belle a gli occhi miei tende latine!
Aura spira da voi che mi ricrea
e mi conforta pur che m'avicine;
così a mia vita combattuta e rea
qualche onesto riposo il Ciel destine,
come in voi solo il cerco, e solo parmi
che trovar pace io possa in mezzo a l'armi.


بما أهجوكَ يا أنتَ
أليسَ اَنْت الذي أنتَ


Ein Röslein war gar nicht munter,
Weil es im Topfe stand,
Sah immer traurig hinunter
Auf die Blumen im freien Land.
Die Blumen nicken und winken.
Wie ist es im Freien so schön
Zu tanzen und Tau zu trinken
Bei lustigem Windeswehn.
Von bunten Schmetterlingen
Umgaukelt, geschmeichelt, geküßt;
Dazwischen der Vöglein Singen
Anmutig zu hören ist.
Wir preisen dich und loben
Dich, fröhliche Sommerzeit;
Ach, Röslein am Fenster droben,
Du tust uns auch gar zu leid.
Da ist ins Land gekommen
Der Winter mit seiner Not.
In Schnee und Frost verklommen
Die Blumen sind alle tot.
Ein Mägdlein hört es stürmen,
Macht fest das Fenster zu.
Jetzt will ich dich pflegen und schirmen,
Du liebes Röslein du.


Orgie vína a lásky tekly divokým proudem,
nebylo rukou čistých, by zbožnou přinesly oběť,
neb Žena je potřísnila a víno opilo všecky;
nebylo zraků jasných, jež vroucně vzhlédly by k nebi,
neb Žena je omámila a oslepilo je zlato.
Nečistou rukou papež nečistým žehnal davům
a nevěstky na stupních chrámů kupčily s klérem...


Mély, fémfényű, szürke, szépszínű szemedben, édesem,
csodálatos csillogó csengők csilingelnek csöndesen,
csendesen, - hallani nem lehet, talán látni sem:
az látja csak, aki úgy szeret, mint én, édesem!


O! würdest du der Maler und der Dichter
Gewaltigster, du wirst durch all dein Ringen
Das Höchste nie, wie jetzt im Spiel, verrathen,


Én is messze távozom tetőled,
Hogy ne láthass többé, büszke Myrtill,
Hogy ne lássam gyűlölt képedet.


Bien qu'elles fabriquent du sucre,
Elles dédaignent un vain lucre
Lorsqu'elles en font livraison.
Vos abeilles ont bien raison.


O Christe, frü stärk mich dein Gnad
wie ain Tauwolk des Morgens;
Erquik mich wie der Regen spat,
so darf ich nicht vil sorgens.
Mir soll nicht grausen vberal,
ob ich wandert im finstern thal,
weil mich tröstet dein Stecken,
Dein Stab mich vor dem Fall wol stüzt,
dein ausgestreckter Schilt mich schützt,
wer wolt drunter erschrecken?


Hle, orel dal se v let! Hle, národ vzpjal se k výši!
Dál k světlu! V ideal! Nechť bouří prsa dýší,
v sto mečů ohnivých nechť trýskne jeho hněv!
Jak hračku nicotnou on dávná pouta zdrtí –
s ním v bránu Thermopyl, vy zasvěcenci smrti,
s ním v seč i k životu – vlast spasí vaše krev!


Weil ich in Thränen schier bin blieben,
Hab' allem, was uns trennt, geflucht,
Wilst du nur aus Gewohnheit lieben,
Vnd hast dir newe Gunst gesucht;
Kein Wetter-Hahn lässt so sich drehen
Von Winden, in so kurtzer Zeit,
Wir wollen, falsche Schäffrin, sehen,
Wehn dies zum ersten noch gerewt.


But, Fancy, downward urge thy flight.
On some mountain's towering height,
With hoary frosts eternal crown'd,
Rapt with dusky vapours round,
Let me fix my stedfast feet.
I feel, I feel the fanning gales;
The wat'ry mists beneath retreat.
The noontide ray now darts its heat,
And pours its glories o'er the vales.
Glittering to the dancing beams,
Urging their stubborn way the rocks among,
I hear, and see a thousand streams
Foam, and roar, and rush along.
But to the plains descended,
Their sudden rage is ended.
Now lost in deep recess of darksome bowers.
Again now sparkling thro' the meads
Vested soft with vernal flowers,
Reflecting the majestic towers,
Its peaceful flood the roving channel leads.
There the rural cots are seen.
From whose low roof the curling smoke ascends,
And dims with blueish volumes all the green.
There some forest far extends
Its groves embrown'd with lengthen'd shade;
Embosom'd where some Gothic seat,
Of monarchs once retreat;
In wild magnificence array'd,
The pride of ancient times presents,
And lifts, in contrast fair display'd,
Its sun-reflecting battlements.


Und Siöfbröder reicht die Rechte
Borstjö, seines Busens Freunde,
Von Spölungars Hausgeschlechte,
Der es treu und redlich meinte,
Und beim Tag der Mitternächte
Treten sie auf den Balkonjö.


Ich leide steten Zwang/ bin bey vergnügten Stunden
An stille Traurigkeit/ Verdruß und Angst gebunden/
Bin wachend voller Schlaff/ und bey Gesundheit kranck/
Bey Leben halber Tod/ ich leide steten Zwang.


Švarní jsou to harcovníci,
veselý jich šik a řad,
radost v srdci, svěžest v líci,
probíhají les i sad,
vsi i města lehce, hravě;
koho vidí, k hodu zvou,
rudé srdce na zástavě:
mé to drobné písně jsou.


– Vím, těžko chápete, má paní ctihodná,
co právě zřela jste a zvete rozmarem.
Ne muže, zajisté, vždyť málo krásný je –
však rety básníka jsem vděčně líbala,
že věcí krásných říc’ již tolik dovedly
a velkých myšlenek. A to je právo mé
a snad i povinnost... – Jsem dcera vlasti své,


HERR, dich doch wider zu vns kehr
vnn sei dein Knechten gnädig mehr,
Erfull mit deiner Gnad vns frü,
so rümen wir dich ie vnd ie.


Welch' Schreckenstille herrschet hier,
Bin ich allein, ich bin allein!
Entsetzen, ach, ein Grauen schier
Erfaßt mich, so allein zu sein. –


Sein Geist ist da nun angelangt,
Wo schon viel Sieges-Helden wohnen,
Wo er mit schönen Palmen prangt,
Gott sucht ihm seinen Schweiß, sein Kämpfen zu belohnen.
Der Leib wird aber in den Sand
Der kühlen Kammer eingesenket.
Da weiß ich, daß die Allmachts-Hand
Ihm einen sanften Schlaf und süsse Ruhe schenket.
Mir aber fällt noch etwas ein,
Dieß schreib ich auf den Leichen-Stein:


Oh! como é triste!... Coração fechado,
Templo de amor agora abandonado,
no silêncio das grandes soledades,


Was ist's, daß ich verzage,
Welch Leid ist mir geschehn,
Die armen flücht'gen Tage
Von dir geschmückt zu sehn.


RÔDEUR vanné, ton œil fané
Tout plein d’un désir satané
Mais qui n’est pas l’œil d’un bélître.
Quand passe quelqu’un de gentil
Lance un éclair comme une vitre.


Proč opět zníš, kdo na tě sáh',
mých písní struno ztichlá,
byl čas, kdy's tkvěla bez písní,
tichoučko jen si vzdychla!


Však co chvilkou v zelenavém oku
číhavé té postavy se kmitá? –
Srší-tě to jiskrou ve hluboku
jeho ňader záští výheň skrytá.
Dávno plamen nenávisti žhavé
k Václavovi chová v duši tmavé.
Proč? Snad porovnává lepé tvary
jeho postavy, vděk líce jarý
s vychrtlým svým tělem, šíjí křivou,
s tváří vyzáblou a neduživou?
Jeho krásných očí sladké snění
se svým zrakem kalným v důlku vpadlém,
který jen v té záště rozechvění
zjařuje se v obličeji zvadlém
jako gnomů smaragd zanícený
ohně podzemního děsným žárem,
jako šelmy pohled rozlícený,
když se v kořisť vrhá dravým spárem?
Snad mu závidí té vroucí přízně,
jížto bezděky vše k němu lne,
vzácných ducha darů, vědy žízně,
jíž se k světlu čelo jeho pne.
Snad, jsa synem německého kraje,
z prsou mateřských již záští ssál
k národu, jenž pomstou plápolaje
jeho pradědy kdys potepal?
Či to hněv, že kouzlo poesie
kolem druha libé záře své
rozestírá, že mu růže vije
i v ty důtky trýzně pobožné
a že chmuru tajemnou té víry
paprsky mu líbeznými zlatí,
která pro něho jen ve mrak čirý,
v mutné stíny hrozivé se šatí? – –


يا شادِنا جَرْدَ مِن لحظِهِ
سيفاً فلم يُبقِ به حَيَّا
اُرددْ عليَ القلبَ من قبل أن
يَعلمَ خَلْقٌ بينَنا شَيّا
وقل لعينيْك تَرُدُّ الَّذي
قد سَرقتْ من نومِ عَيْنَيّا


عَلى دَمعِ عَيني مِن فِراقِكَ ناظِرٌ
يُرَقرِقُهُ إِن لَم تُرِقهُ المَحاجِرُ
فَدَيتُكَ رَبعَ الصَبرِ بَعدَكَ دارِسُ
عَلى أَنَّ فيهِ مَنزِلَ الشَوقِ عامِرُ
يُمَثِّلُكَ الشَوقُ الشَديدُ لِناظِري
فأطرِقُ إِجلالاً كَأَنَّك حاضِرُ
وأطوي عَلى حَرِّ الغَرامِ جَوانِحي
وَأُظهِرُ أَنّي عَنكَ لاهٍ وَصابِرُ
عَجِبتُ لِخالٍ يَعبُدُ النارَ دائِماً
بِخَدِّكَ لَم يُحرَق بِها وَهوَ كافِرُ
وَأعجَب مِن ذا أن طَرفِكَ مُنذر
يُصَدِّقُ في آياتِهِ وَهوَ ساحِرُ
أَلا يا لقَومي قَد أَراقَ دَمي الهَوى
فَهَل لِقَتيلِ الأَعيُنِ النَجلُ ثائِرُ
وَمُذ خَبَّروني أَنَّ غُصناً قَوامُهُ
تَيَقَّنتُ أَنَّ القَلبَ مِنّي طائِرُ
يَروقُ لِعَيني أَن يَفيضَ غَديرُها
إِذا اِنسَدَلَت كَاللَيلِ تِلكَ الغَدائِرُ
وَما اِخضَرَّ ذاكَ الخَدُّ نَبتاً وَإِنَّما
لِكَثرَةِ ما شُقَّت عَلَيهِ المَرائِرُ


Ach Gott, wo soll ich weiter fragen?
Er ist bei keiner Kreatur.
Wer führt mich über die Natur?
Wer schafft ein Ende meinem Klagen?
Ich muß mich über alles schwingen,
Muß mich erheben über mich:
Dann hoff ich, wird mirs wohl gelingen,
Daß ich, o Jesu, finde dich.


»Nu is se selig,« sprach Herr Meier,
Als er in seiner Zeitung fand,
Daß man mit einer großen Feier
Johanna an den Himmel band.


Svolila a u mne bývá –
Šťastni jsme, ač chudí:
na housle hrám, ona zpívá,
až to závist budí.


Wie Wein, von einem Chemikus
Durch die Retort' getrieben:
Zum Teufel ist der Spiritus,
Das Phlegma ist geblieben.


Golden lodern die Feuer
Der Völker rings.
Über schwärzliche Klippen
Stürzt todestrunken
Die erglühende Windsbraut,
Die blaue Woge
Des Gletschers
Und es dröhnt
Gewaltig die Glocke im Tal:
Flammen, Flüche
Und die dunklen
Spiele der Wollust,
Stürmt den Himmel
Ein versteinertes Haupt.


Szivében a tőr, de az ajk meleg
Egy percig: ez Ártor, ez a tied!


Gleiches Spiel gilt bei Sorrent,
Drach' heißt dort » Cometa «,
An Graziellas Arm gelehnt
Sah ich's oft in Meta.


Прощай, любезная калмычка!
Чуть-чуть, назло моих затей,
Меня похвальная привычка
Не увлекла среди степей
Вслед за кибиткою твоеТвои глаза, конечно, узки,
И плосок нос, и лоб широк,
Ты не лепечешь по-французски,
Ты шелком не сжимаешь ног,
По-английски пред самоваром
Узором хлеба не крошишь,
Не восхищаешься Сен-Маром1
Слегка Шекспира но ценишь,
Не погружаешься в мечтанье,
Когда пет мысли в голове,
Не распеваешь: Ma dov’e 2,
Галоп не прыгаешь в собранье…
Что нужды? — Ровно полчаса,
Пока коней мне запрягали,
Мне ум и сердце занимали
Твой взор и дикая красДрузья! не все ль одно и то же:
Забыться праздною душой
В блестящей зале, в модной ложе
Или в кибитке кочевой?


cemile, diyorum, derdemez


Dor würr wi mit de Kratzböst strakt
un würr de Dun üns plückt,
utströpten s' spinterfaselnakt
un schröppt üns as verrückt;
wat gahn künn, dat müßt mit ehr gahn,
üns' Gravensteiner leten s' stahn –
man dat nich to vergäten,
as se de Appels freten.


Ja müsen davon wie das Vieh,
des man nicht meh gedenket,
Weil sie wie das Vieh lebten hie,
welchs jrdischem nachhenket:
Sie ligen doch im finstern grab,
komt nieman der sie da erlab
mit Gaben oder gschänken.


Ochotné čubky, tučné kosti
a kolem samé patníky –


Jetzt ist es Zeit zu läuten, der Thürmer faßt den Strang.
Doch wehe, was will's bedeuten? die Glocke gibt keinen Klang!
Da draußen aber stürmet der Hagel und zuckt der Blitz,
Und Wolk' auf Wolke thürmet des Himmels finstrer Sitz.


Tapfer also heil'ge Glut,
Hoch hinan zum ewig Schönen!
Flamme kühn, und laß sie höhnen,
Eins in Kunst, Natur und Mut.


A myslím na všechno, co ještě snesu,
na rány, polibky a naděje...
Až zemru, zaneste mě v náruč lesu,
tam ztuhlé srdce znova okřeje.


إِذا النائِباتُ بَلَغنَ المَدى
وَكادَت تَذوبُ لَهُنَّ المُهَج
وَحَلَّ البَلاءُ وَبانَ العَزاءُ
فَعِندَ التَناهي يَكونُ الفَرَج


Opuštěná, zapomněná
v úžlabině leží...


Als das Fest der Ostern nahe:
Vnd der HE rr Messias sahe/
Daß Ihn Judas schon bedacht
Zu liefern in der Feinde Macht.


Wer von der Erde ist, den hat die Erde lieb;
Denn was sich angehört, das muß sich wohl gefallen;
Was der Natur gerecht, das wehlt sie sich vor allen;
Da kommt die Freundschaft her, ein eingepflanzter Trieb:
Je weiter sich ein Ding von unsrer Art entfernet,
Je leichter wird der Haß dagegen angelernet.
Der Abgrund trennet Gott vom Feinde Belial;
Die Sünde, (welche Kluft!) des Herrn und unser Wesen,
Wir hassen Seinen Geist, bis wir davon genesen:
Denn unsere Natur zertrennete der Fall.
Wenn aber Christus uns von neuem erst verbunden;
So ist die Freundschaft auch mit leichter Müh gefunden.
Da liebt die Seele Gott, und Gott die Seele dann,
Und alle, die zugleich in diß Verbündnis treten,
Den Herrn als ihren Freund und Vater anzubeten,
Die sehn einander nun, als liebe Brüder an.
Gewiß! man glaubets nicht, man hab' es dann erfahren,
Wie sich die Gläubigen im Geist zusammen paaren.
Ein jeder siehet sich ein klares Merkmaal aus,
Woran er Christi Geist und Christi Sinn erkennet,
Und ob der andre sey, was er sich gleichwol nennet,
Ein Glied am Bräutigam, ein Stein zum Tempel-Haus,
Und kan er dieses nur nach aller Wahrheit finden,
So eilt er dürstiglich mit ihm sich zu verbinden.
Das Auge thränt, es schlägt das Herz, die Hand ergreifft,
Der Fuß beweget uns von einem Ort zum andern,
Und macht, daß Herz und Hand und alle Glieder wandern;
Das Haupt ist mehrentheils mit Denken überhäuft.
Das Ohr vernimt das Wort, und trägt es zu den Sinnen,
Die durch den offnen Mund ein Gegen-Wort beginnen.
So sehr veränderlich, so mancherley Gestalt
Sind Glieder, die zugleich nur einen Leib bedeuten,
Das Haupt betrachtet sie, die nahen und die weiten;
Indeß, da ein Geblüt in ihnen allen wallt.
Der Seele Sorgfalt weiß sie alle zu verbinden,
Daß keines seine Ruh kan ohne jenes finden.
Im Leibe Christi siehts von inn- und aussen so,
Wie in dem Menschen aus; sie haben gleiche Kräfte,
Und doch so mancherley zergliederte Geschäfte,
Und ohne eines wird das andre Sein nicht froh.
Der Leib wird munter, da der Seelen Kräfte schlafen,
Und wenn er schläfrig wird, fängt jene an zu schaffen:
O Liebe! Du hast Dir hie einen Leib gebaut,
Ein liebes Tempel-Haus von auserwehlten Steinen;
Die Pfort ist aufgethan, und seine Fenster scheinen,
Die jener nur verhöhnt, der mit Verwundrung schaut,
Wir haben Dich dabey in Gottes grossen Namen
Zum Ekstein hingelegt, als wir gen BethEl kamen.
So kröne diesen Bau: und weil Du je gewolt,
Der liebe Rothe solt' als Pfeiler drinne stehen,
Und ihn nach eigner Wahl Dir dazu ausersehen,
Eh man noch einen Stein zu diesem Bau gerollt:
O Haupt! so lehre uns mit Beten und mit Wachen
Den ganzen Saphir-Grund des Tempels fertig machen!


Kdo, ach, všechno ztratil,
Jemuž země lhala,
Jemuž krutá země
Všechno kvítí vzala –
Naděj, tebe znovu
Ku pomoci volá,
By ho nezmařila
Skutečná zem holá.


"Next came a Youth from Cambridge, and, in truth,
" He was a sober and a comely youth;
"He blush'd in meekness as a modest man,
" And gain'd attention ere his task began;
"When preaching, seldom ventured on reproof,
" But touch'd his neighbours tenderly enough.
"Him, in his youth, a clamorous sect assail'd,
" Advised and censured, flatter'd, — and prevail'd. —
"Then did he much his sober hearers vex,
" Confound the simple, and the sad perplex;
"To a new style his reverence rashly took;
" Loud grew his voice, to threat'ning swell'd his look;
"Above, below, on either side, he gazed,
" Amazing all, and most himself amazed:
"No more he read his preachments pure and plain,
" But launch'd outright, and rose and sank again:
"At times he smiled in scorn, at times he wept,
" And such sad coil with words of vengeance kept,
"That our best sleepers started as they slept.


Ich belausch ein zärtlich Paar;
Von des schönen Mädchens Haupte
Aus den Kränzen schau ich nieder;
Alles, was der Tod mir raubte,
Seh ich hier im Bilde wieder,
Bin so glücklich, wie ich war.


Wann man grosser Sünden loß/
Ligt man in der Freuden-Schoß;
Sünden-frey
Ist ein stäte Gasterey: 22
Wie ist nicht hingegen der
Sünden-Last so grausam schwer!
Herculs- Burd'
Leichter ihm zu tragen wurd':
Ey so kommt/ zu meinen Gnaden
Eingeladen/
Kommt/ ich will erquicken euch 23
Nach so schwärer Sünden-Seuch.


Amor no quiero como tú me amas,
sorda a mis ayes, insensible al ruego;
quiero de mirtos coronar con ramas


Ein wechselnd Glühn, ein unauflöslich Sehnen,
In Labyrinthen ein bezaubert Irren,
Wo Seligkeit und Pein sich süß verwirren,
Ein waches Träumen, ein wahrhaftes Wähnen,


Ich war ein träumeriſcher Junge,
Las Cicero und Wilhelm Hauff
Und trug das Herz auf meiner Zunge
Und ſpießte Schmetterlinge auf.


Cosa vimo que creeia
pantará: mucha jerquía,
cantando con melonía
a un niño que e Diosa e Reia,
ma tan desnuda que un bueia
le está contino vahando.
Veamo, primo, volando
tanta groria e tanta pena.
¡Oh, qué vimo, Mangalena!
¡Oh, qué vimo!
¿Dónde, primo?
No portalo de Belena.


Elle roule et rugit, elle monte, elle bout.
J'enfonce ! Elle m'aveugle et me remplit la bouche ;
Et sur les flots, Jésus ! des spectres sont debout,
Et chacun d'eux m'appelle avec un cri farouche.


Leč zde marno všecko, jenom nával muk
ze snětivých stebel svalnou rukou mlátí,
bídu otec klidil, sklidí syn i vnuk,
úmorem a bídou vše se ve hrob kátí.


O ombra del morir, per cui si ferma
ogni miseria a l'alma, al cor nemica,
ultimo delli afflitti e buon rimedio;


Myšlénka krásná dřímá
mi v trnech ve hrudi,
však sní tak těžce, temně,
že se víc nezbudí!


A quem a suja donzela.
Por almoço do costume,
Manda em sórdida tigela
O primitivo chorume
Da desflorada panela:


E poi chal fin le parve esserne chiara
gli disse il cavallier datti riposo
che ben puo la mia giunta esserti cara
parerti questo giorno aventuroso
andiam pur presto a quella stanza avara
che si ricco thesor ne tiene ascoso
ne spesa sera in van questa fatica
se fortuna non me troppo nemica


Ma poi nuovi sospir' dal cor risorge;
fan gli occhi un lacrimoso fiume e largo,
e si rinnuovan tutti e miei martìri,


	e s'io non potrò gir così accosto,
né entrar ne' suoi onor affatto drento,
farò il me' che potrò così discosto.


e come per incantamento
in ognuna fiorì un asfodelo,
il triste giglio del cielo
da l'eterno ammonimento.


Gegrüßt sei, wer mir kühnbeschwingt
Gedanken bringt und Lieder singt!
Gegrüßt, wer harmlos mir vertraut,
Was ihn bedrückt, was ihn erbaut!
Doch wer mir Gelahrtheit brockt in den Wein,
Der soll mein Zechgenoß nicht sein.


Drum führ' uns einst, wie Simeon,
Auf einer sanften Fahrt davon,
Zu deinen Friedenszechen,
Wo man das neugeborne Kind,
Auch den Erz-Engel mächtig find,
Und Freuden-Gold kann brechen:
Oedes, schnödes,
Müssen merken
Die Gewerken
Hier in Hoffen,
Bis sie dort den Gang getroffen.


L'aspre battaglie e gli stormi angosciosi,
ch'Ettor e gli altri suoi fratei facieno
seguiti da' Troian, dagli amorosi
pensieri però niente il rimovieno;
come che spesso, ne' più perigliosi
assalti, anzi ad ogni altro lui vedieno
mirabilmente nell'armi operare
color che stesser ciò forse a mirare.


“Mi, hát nekem bajuszom van talán?”
S én szólék: “Ó, kegyed mély mívű marha,
Ezt mondtam csak a széphangzás mián.


Stromy se plížily do dálky
kázati výhodné morálky.
Byl to tak počestný pathos!


水思云情小凤仙
月涵花态语如弦
不因金骨三清客
谁识吴州有洞天


Auch denkt sich jetzt Babette
Im Herz den Hexenschuß:
»Wenn keins gesprochen hätte!
Da ich doch horchen muß!«


Ověnčen již Nero před obrazem;
Dodonských jak dubů věštný šum
zástup jásá, v úctě padá na zem
hřímaje zpěv chvály k nebesům –
ale Nero zsinalý a bledý
k soše vzpírá vytřeštěné hledy.


a že to bylo jemné jako dech,
jak luny svit, když kráčí po hrobech,


Dítě praví: „V háji květném
jak si budu hráti dnes!
S včelkou zlatou rychle vletnem’
v růžový si, vonný vřes.
Jak mi kývá mladý les!
Všude plno hnizd a květů,
jaká radosť, jaký ples:
jaro je tu, jaro je tu!“


Bedenk, was du vor wenig Wochen
Mit aufgeklärten Angesicht,
(Jetzt heists ein Scherz,) zu mir gesprochen:
Du liebtest keine Witwe nicht!
Du sprachst: Mich wird noch zum Vergnügen
Dereinst ein Jungferbild besiegen.
Nun aber änderst du den Sinn,
Und giebst dein Herz der Witwe hin.


A přece dím, že v cizím jenom kraji
poznání vzácná jablka nám zrají.
Kdo za pecí se dočkal šedé hlavy,
jen polovičním zůstal člověkem;
jemnější mrav a názor žití pravý
lze ve světě jen získat dalekém.


Wir, hochverdientes Haupt, ziehn froh und gern mit dir,
Erhübstu gleich den Tisch bis an die Mittagsküste,
In Hofnung, daß dein Mund uns allerseits auch hier
Mit seiner Wißenschaft Land, Kost und Trunck versüßte.
Die Keuschheit ziert den Kranz, nicht aber umgekehrt;
So ziert der Wirth das Haus an dir auch hier und heute.
Was Themis erst forthin im Traume prophezeite,
Das macht, daß unser Wuntsch sich nur so viel erklärt:
Will dann und wann ein Creuz sich in dies Haus mit spielen,
So soll es zwar dein Haupt, doch nur im Traume, fühlen.


In Erfüllung ging ja soviel schon,
wofür das Herz uns schwoll,
und doch weiß niemand so recht,
was nun weiter kommen soll ...
ein jeder steht auf dem Platze,
ein jeder kämpft und ringt,
doch es ist nur ein Tasten und Suchen,
und keiner weiß, was gelingt ...


Denn er, der römischen Jugend ein Verderben,
des Bundes Meister und der Kunst Mäcen,
Ernesto Cavalotti, kam zum Sterben.


Až rozhodli, jak náleží,
že čtyři hlavy lysé
a troje vousy velmoží
sněm zvolí do komise,
a ta že sněmu předloží
své zdání v řádném spise.


Ein Basilisc mit schauen an
So gar zu töden pflegt/
Der Seelen doch nicht schaden kan/
Wann er den Leib erlegt/
Ich aber voller argen Tück
Durch geil-vergiffte Liebes-Blick
Den Seelen/ wie ein Pest/
Gegeben hab' den Rest.


Aleto, Tesifòn, Morte e Megera,
malvagia e di mal far sol si contenta,
della grazia del ciel nimica e spenta,
Ingratitudo. ch'oggi el mondo impera.


إذا استشرتَ امرأ فاسبر له أبداً
ثلاثة كملَت فيه معانيها
رأيٌ وثيقٌ وإخلاصٌ ومعرفةٌ
بجُلِّ أحوالكَ اللاّتي تقاسيها


Sanft ist dein Joch, leicht deine Last,
Und doch – wer trägt sie gern?
Die Welt, die du erlöset hast,
Dient einem andern Herrn.
Ach, Heiland! allen Erdentand
Reiß' selbst aus meiner Brust,
Der Himmel sei mein Vaterland,
Und du sei meine Lust.


故山回首杜鹃啼
客舍谁怜寄一枝
赖有四门章博士
不缘风雨废谈诗


Tvůj celý zjev jak leskem obetkaný,
v něm dřímá něha Matky milující
i svaté kouzlo nevinnosti Panny;