Le da lannello: & se le raccomanda
et piu le raccomanda il suo Ruggiero
a cui per lei mille saluti manda
poi prese ver Provenza altro sentiero
ando la Incantatrice a unaltra banda
& per porre in effetto il suo pensiero
un palafren fece apparir la sera:
chavea un pie rosso & laltra parte nera


And flaming nuts are keenly watched
By many a youthful eye,
And colworts, from the dark mould snatched,
Are borne triumphantly.


十月风高朔气新
画楼深夜月无尘
直疑悬镜青天上
万里寒光抱玉人


萼绿华堂艮岳东
梅花万数绕离宫
宣和旧事无人记
粉面含凄向朔风


Tak v kruhu houpá se ten kejklíř ulízaný,
šat služky baví jej, že lesklý je a rudý,
jak sarkast dívá se, jenž udává vtip planý,
a celkem k smíchu je a dobrý v chvíli nudy.


Zmožen bojů řadou, unavený slávou,
ztýrán nekonečnou stavbou pyramid,
úkoj! volá, prosí, úpí s duší žhavou,
proklíná však, při tom ten, který ždá, klid.


Uhádl jich celou špatnost,
Bermudo mu odpovídá,
jenž tu civí, aby zřel,
samičkou je lev či samcem,
Martin Pelaez sem vstoupil,
Asturčan ten obávaný,
hlasně křiknuv, toto děl:


Als Er am creutze für uns busse thate, und alle menschen im gericht vertrate:


Tak mé oko tebe hledá,
Odstrašit se klamem nedá,
Hledá všady tisíckrát;
A když najít tě nemůže,
Slza na tvé suché růže
Kane tisíc-, tisíckrát.


e logo as mãos se fecham
e encaminham


Mein Hauswirth, der pünktlich nach jedem Quartal
Mir bezahlte die schuldige Miethe,
Anschnauzte mich heut, daß zu wenig Skandal
Und Spektakel mein Hiersein ihm biete.
Auch hätt' er, kaum glaublich! noch gar nicht verspürt,
Daß ich eine der Töchter des Hauses verführt!
Und endlich sei Lotte zu reinlich,
Und im Punkte der Sitte zu peinlich!


Doch die Jahre vergingen wie Spreu vor dem Wind,
Müd bin ich nach Hause gekehrt;
Ach, die einst sich gefreut mit dem Knaben,
Sind zerstreut, sind dahin, sind begraben,
Und ein ander Geschlecht sitzt am Herd.


芥辛酒苦却多情
田舍翁成妩媚名
屋角风号天欲雪
胸中浩浩正春生


连矾锦里偶经过
华发青灯叙旧多
更欲细聆先子梦
何时飞旆碧山阿


Publicado no livro Ardentias (1885)
In: CARVALHO, Vicente d Versos da mocidad Porto: Chardron, 191


O fiancés d'hier, encore amants, l'alcôve
Où nichent vos amours, à quelque vieillard chauve
Avant vos doux soupirs elle a redit son râle,
Et son souvenir mêle une odeur sépulcrale


Země – ach Země! toť ženuška!
při práci věčně jen hravá,
plna je květů a písniček
mladá jak lípečka zdravá.


لَولا تَكونُ كَكاتِبٍ لَكَ رَبعَةٌ
يَقضي الحَوائِجَ مُستَطيلَ الراسِ
لَم تَغدُ بِالمَلبونِ عِندَ فِطامِهِ
يَوماً وَلا بِمُطَجَّنَ القُلقاسِ
أَو كَاِبنِ مَسعَدَةَ الكَريمِ نِجارُهُ
بَيتِ الكِتابَةِ في بَني العَبّاسِ
يَغدو عَلى أَضيافِهِ مُستَطعِماً
كَالكَلبِ يَأكُلُ في بُيوتِ الناسِ


剥啄惊春睡
萧然湖上僧
篝灯夜深语
多说鉴巴陵


Porto, se ´l valor vostro arme e perigli
guerreggiando piegâr né mica unquanco,
e Marte v´ha tra´ suoi più cari figli,
difendervi d´Amor non potrete anco.


Entra Aladino y su lámpara. Entran Cleopatra y Filipo.
Entra la Reina de Saba. Entran Salomón y Creso.
(Con las pupilas saltadas se abalanzó un burgués rico,
Un banquero perdió el habla y otro se puso muy tieso).
"Mademoiselle Pompadour", anuncia un paje. Mil notas
Vibran de pronto; los hombres aparecen con peluca,
(Un calvo aplaude, y de gozo brinca una vieja caduca)
Comienza el baile: pavanas, rondas, minués y gavotas.
Bailan Nemrod y Sansón, Anteo, Quirón y Eurito;
Bailan Julieta, Eloísa, Santa Teresa y Eulalia,
Y los centauros: Caumantes, Grineo, Medón y Clito;
(Hércules no; le ha prohibido bailar la celosa Onfalia).
Entra Baco, de repente; todos gritan: ¡Vino, Vino;
(Borgoña, Italia y Oporto, Jerez, Chipre, Cognac, Caña,
Ginebra y hasta Aguardiente), viva el pámpano divino,
Vivan Noé y Edgard Poe, Byron, Verlaine y el Champaña!
Esto dicho, se abalanzan a un tonel. Un fraile obeso
Cayó, debido, sin duda (más que al vino) al propio peso.
Como sintieran calor Apuleyo y Anacreonte
Se bañaron en un cubo. Entra de pronto Caronte.
(Todos corren a ocultarse). No faltó algún moralista
Español (ya se supone) que los tratara de beodos,
El escándalo tomaba una proporción no vista,
Hasta que llegó Saturno, y, gritando de mil modos,
Dijo que de buenas ganas iba a comerlos a todos.
Hubo varios incidentes; (entra Atila y se hunde el piso;
Eolo apaga unas bujías; habla Dantón; se oye un trueno).
En el vaso en que Galeno
Y Esculapio se sirvieron, ninguno servirse quiso.
Un estoico de veinte años, atacado por el asma,
Se hallaba lejos de todos. «Denle pronto este jarabe».
Dijo Hipócrates, muy serio. Byron murmuró, muy grave:
«Aplicadle una mujer en forma de cataplasma».
Una risa estrepitosa sonó en la sala. De rojo
Vestido un dandy gallardo, diole la mano al poeta
Que tal ocurrencia tuvo. (El gran Byron que era cojo,
Tanto como presumido, no abandonó su banqueta,
Y tuvo para Mefisto la inclinación más discreta).
En esto hubo discusiones sobre cuál de los suicidas
Era más digno de gloria. Dijo Julieta; yo he sido
Una reina del Amor; hubiera dado mil vidas
Por juntarme a mi Romeo. Dijo Werther: yo he cumplido
Con un impulso sublime de personal arrogancia.
Hablaron Safo y Petronio, y hasta Judas el ahorcado,
Por fin habló el cocinero del famoso Rey de Francia,
El bravo Vatel: yo, dijo, con valor me he suicidado
Por cosas más importantes, ¡por no encontrar un pescado!
Todos soltaron la risa. (Grita un paje: está Morfeo).
Todos callan, de repente... todos se quedan dormidos.
Se oyen profundos ronquidos.
(Entra en cuclillas un loco que se llama Devaneo).


Die Sinnen hatten einen Streit
Von nicht geringer Wichtigkeit;
Denn sie wolten gerne wissen:
Welchen Venus könte missen?


ونَيْلُوفَرٍ قَمِنٍ بالذُّبُولِ
يَرُوقُ فيذبلُ عَمَّا قليلِ
يلاقي الصَّباحَ بيمنى جَوَادٍ
ويُخْفِي الظَّلاَمَ بيمنى بخيلِ
يُبيحُ الضُّحى مَا حَوى من نسيمٍ
ويمنعُهُ عند وقتِ الأُفُولِ
أَلَمْ يَرَ عبدَ المليكِ المليكَ
مجيبَ الرَّجاءِ ومُعْطِي الجَزيلِ
لو ازدادَتِ الأرضُ عَرْضاً بَعَرْضٍ
ولو وصل الدهرُ طولاً بطولِ
لما زال يُوسِعُ هَذَا وتلكَ
بفعلٍ كَريم وذكرٍ جميلِ


A topole a lípa
šuměly posud nad ztemnělou střechou,
pokrevné našel jsem, však srdcem cizí
a nových pokolení chlad.


三秋万里五溪行
风里孤云不计程
若念猩猩解言语
放生先合放猩猩


Nie hat in Worten unmittelbarer ein Mensch
An das Herz des Menschen gegriffen:


Trattar si debbon con assidua destra
Le greche muse, e mai nè dì nè notte
Può lasciarsi una loro opra maestra:
Le vigilie non mai sieno interrotte,
Si lasci in abbandon sin la minestra;
Ma con parole alcun ben poco dotte
Di Plauto il sal lodò, l'olio e l'aceto,
Ma in vero ei fatto avria meglio a star cheto.


To na paměti měj a sladkou svou myslí mne veď,
důvěru za důvěru, něhu za něhu dej mi,
na čistý sen můj milostný milostivě hleď
a bázeň před mým osudem ze srdce mého sejmi.


Cypříš se hlouběj’ nesklání,
rakev víc ztlíti nemůže!
Ó, jak je hořké mé zklamání!
Temnější tmavé než kaluže!


В Пясту
Май жестокий с белыми ночами!
Вечный стук в ворота: выходи!
Голубая дымка за плечами,
Неизвестность, гибель впереди!
Женщины с безумными очами,
С вечно смятой розой на груди! —
Пробудись! Пронзи меня мечами,
От страстей моих освободи!
Хорошо в лугу широком кругом
В хороводе пламенном пройти,
Пить вино, смеяться с милым другом
И венки узорные плести,
Раздарить цветы чужим подругам,
Страстью, грустью, счастьем изойти, —
Но достойней за тяжелым плугом
В свежих росах по?утру идти!


一合相思泪
临江洒素秋
碧波如会意
却与向西流


新松烟翠入衣巾
雨后冈原不起尘
霜露悲怀今正切
曾非结客去寻春


Však jde již vůně z hnědých hrud,
taková prostá a řídká;
a bláto – jak by vystříknout
mělo již na holá lýtka.


万木纷然摇落后
唯馀碧色见松林
尚书雅有冰霜操
笔底时时寄此心


Laisse nonchalamment, laisse tomber sur eux
L’illusion céleste et le divin mensonge ;
Qu’une chère minute ils se croient amoureux !


Dlouho, dlouho myslil papež Felix,
konečně přec myšlenku svou proved:
onen kulatý a pěkný chrámek,
jejž při Via Sacra pohani kdys
městu Římu byli zasvětili,
otevřel, dal vyčistit prach věků,
vyhnal demony a špatné duchy
křížem, kadidlem a svatou vodou,
potom sarkofag a pozůstatky
svatých bratří Kosmy, Damiana
přenést sem dal, postavil jim oltář,
kde mši první sloužil s velkou slávou.


Jak malíř naposled
by štětec k malbě zved’
a sem tam oku vhod
jen světlý hodil bod.


Jenseits raget ein Fels hoch über die gleitenden Wellen,
Burgenumthürmt, wo einst grimmig ein Drache gehaust.
Da liegt heimlich, am Ufer, des Rheins willkommenste Ruhstatt;
Aus leichtbrüchigem Tuff wölbet die Grotte sich ihm.
Da pflegt gern in der Kühle der Greis mittäglichen Schlummers,
Während die schwülere Luft Traubengeländer umweht.
Aber bestürzt hebt plötzlich das Haupt von dem Lager der Flußgott,
Ruft, vorschauend, sodann aus dem umschattenden Schilf:
Welch ein Geräusch, fernher sich verkündigend? Will der gesalznen
Tiefe Tyrann mein Reich fordern in stolzen Besitz!
Siehe! der Strom schwoll auf von dem Schwung' umrollender Räder;
Weithin zeichnet ein Streif schäumender Wirbel die Bahn,
Ob an der Meergöttin Thronwagen gespannt die Delphine
Bald eintauchen, und bald bäumen den Nacken empor?
Oder Neptuns Dreizack unbändige Rosse herantreibt,
Welche das bläuliche Naß stampfen mit Floßen am Huf?
Sah ich es? täuschet der Blick? Nicht spielendes Wild der Gewäßer,
Nicht vierfüßige Kraft ziehet das fremde Geschirr;
Noch stellt Masten es auf, noch breitet es Segel den Winden;
Wühlet die Flut nicht um, unter der Ruderer Schlag.
Sondern es eilt freiwillig dahin mit beweglichen Kreißen,
Gleichwie dädalische Kunst lebende Bilder geformt.
Aber ich seh' auch Wolken des Rauchs, hoch sprühende Funken:
Dränget der wilde Vulcan etwa die Wellen zurück?
Welch ein Heroen-Geschlecht, dem so viel Wunder gehorchen,
Welchem der Schiffahrt Lauf ordnete göttlicher Wink?
Jetzo erkenn' ich und ehre die Huld in des Nahenden Antlitz.
Heil Dir, König! Noch nie trug ich so herrlichen Gast.
Um den Erhabenen rings steh'n hold aufblühende Sproßen:
Wahrlich! es trägt dieß Schiff Fülle der Wonne, des Ruhms.
Daß ich ein gallischer Strom nicht blieb, Du hast es erkämpfet;
Wenn Du, Held, mich beschirmst, wälz' ich germanische Flut.
Gegen der Römer Triumph', ich, vormals hemmende Schranke,
Ach! was duldet' ich nicht jüngst in den Tagen der Schmach!
Sorglos jetzt, in des Friedens Gewähr, mein Leiden vergeßend,
Pfleg' ich die Ernten des Korns, pflege die Herbste des Weins.
Euch' nun ruf' ich, verbrüderte Flüß', euch, Nymphen des Thales,
Süße Genoßinnen mir! Eilet, ihr alle, herbei!
Führet den festlichen Reihn, webt Ehrengezelte von Laubwerk,
Knüpfet zu Tauen dem Schiff rankiges Rebengeflecht.
Auf! Trankopfer gespendet dem Genius unsers Gebieters!
Auf! mit dem edelsten Naß goldne Pokale gefüllt!
Fürstliche Schaar, Ihr aber, verschmäht nicht Gaben des Bacchus,
Deren ja selber der Nil, siebengemündet, entbehrt.
Neidet' ich wohl paktolisches Gold und die Schätze des Phasis?
Auch in den Strudeln des Rheins blinket ein köstlicher Sand.
Vor den gepriesensten Flüßen der Welt, stolz heb' ich die Scheitel,
Wenn Du mein Dich erfreust, König und Vater des Volks!


والرابع والخامس أيضاً
دَوْرُ الشُّؤْمِ عَلَيْهِمْ دَارْ


Haucht sich neu Gotteshauch in ihr erstbildnis ein,
So wird der einge Mensch ein recht dreieinger Mensch.
Er siht in seiner Seel des Vatern Allesnichts
In dem unendlichem Nichtsallemallem alls.
Er gibt in seinem geist des Sohnes höchste pracht,
Di alls in alls mit alls bestrahlt.
Er fährt im euserm leib im heilgen Geistes hauch,
Aushauchend sich in formen sonder end.
Dann gehn di Wunder auf zu des dreieingen lob,
Di sich auf ewigst mehrn, imehr si sich vermehren.


碧虚涵沼沼涵虚
虚沼员同绝欠馀
夜月丽虚知是影
更谁临沼照蟾蜍


Zamyšleně za mou rakví
dobrák Edvard v slzách kráčel,
neboť vždy jsem správně platil,
kdykoli jsem drobné měl!


تلقاكَ يا سعدُ بالنجح سعدُ
فأين المرادُ وهاتيكَ نجدُ
ترفَّق قليلاً على الواحدات
فقد أثقلَ العيشَ سوقٌ ووخد
وذا نفسي أن خشيتَ الخمودَ
وهذي دموعي أن عزَّ ورد
حنيني إلى غيدهِ الآنسات وبا
ناتِ أعطافها وهي مُلد
أتنكر في الدار فرطَ الولو
عِ وما الحبُّ إلاَّ ولوعٌ ووجد
أهيمُ إلى سالفٍ لو يعاد
وأبكي على فائتٍ لو يردُّ
وقد كنتُ اطلب فوقَ الوصا
ل فها أنا يقنعني اليومَ وعد
غدرنَ بهدي غدرَ الشباب
ومن ليَلو دامَ للشَّيب عهد
وما أنا والصبرُ بعد الفراقِ
وذا العلمُ الفرد منهنَّ فرد
ولا عجبٌ أن يذوب الجلي
دُ وللبينِ في مضمرَ القلب وقد
وقد كنتُ أبكيِ للذع الصُّدو
د فياليتهُ دام قربٌ وصدُّ
يميناً لقد شقَّ جيبُ الجفون
لمن بان عنيَ والبين فقد
أودُّ اللقاءَ لو أنَّ امرءًا
ينال على سعيهِ ما يردُّ
وأشنبَ يظمئني ريقهُ
وينقع من ظمأي وهو شهد
سكرتُ فعاقبني بالصدود
ومن شربَ الخمر عمدا يحدّ
ويعجب من سقمي والسُّهاد
ومن أية الصبّ سقمٌ وسُهد
إذا ما ثنى التيهُ أعطافه
وأبدى من الحسن ما ليس يبدو
فللغصن والدِعص عطفٌ وردفٌ
وللبدر والظبي جيدٌ وخدُّ
يدافع بالجفن عن وجنتيه
فيمنع بالنرجس الغضَ ورد
بليت بخطب هوى أو نوى
وكلٌ لقلبي خصمٌ ألدُّ
فلم اخلُ من تلدٍ منهما
قديمٍ ومن طارفٍ يستجدُّ
وأعجبُ من ذاك أنَّ الخطوب
بحربيَ دون العلى تستبدُّ
فإياك يا دهرُ عن منهجي
فكم بالمعزِ ذليلاً تصدُّ
مليكٌ يهونُ عليَّ الزما
نُ إذا فاءَ منه إباءٌ وجدُّ
ويطربهُ المال بعد العطا
إذا عاد منه ثناءٌ وحمد
لهُ في طلاب العلى رغبةٌ
وفيه إذا عرض المالُ زهد
أتاح المواهبَ فالحدب خصبٌ
وبَّصرنا القصدَ فالغيُّ رشدُ
يجودُ ونوءُ الحيا باخلٌ
وتبسطُ كفَّاهُ والعام جعد
عقودُ الخطوب لديه تحلُّ
أجلْ والرحالُ إليه تشدُّ
فتى وفدُ نعماهُ كلُّ الأنام فلا
خاب في قصد نعماهُ قصد
فنائلهُ عنهمُ لا يحيدُ
وإحسانهُ بهمِ لا يحدُّ
وكيف يكون لهُ ثروةٌ
ولو كان من زاخرٍ يستمدُّ
أخو حكمٍ غيرها لا يراد
إلى رأيه كلُّ حكمٍ يردُّ
بهِ كلَّ يومٍ وغى كائنٌ
عدوُّ يصدُّ وثغرٌ يسدُّ
غزيرُ سماحٍ إذا القطرُ ضنَّ
وقورُ أناة إذا خفَّ أحد
حكى سيفهُ راضياً ساخطاً
ومن آية السيف صفحٌ وحدُّ
تروعك شفرتهُ والمَضا
ويصبيك جوهرهُ والفرند
فيا ملكاً منهلي في ذراهُ
نميرٌ ويمشي بنعماهُ غد
وكم لمواهبهِ من يدٍ
تعاد ومن كثرةٍ لا تعدُّ
ورى في دُجى الفقر وندُ الرجاء
وسرتُ إليك فما ضلَّ قصد
وان كان كلُّ سؤال يشينُ
فانََّ سؤالك زينٌ ومجد
ركبتُ المنى وشهرتُ المقال
فلم يكبُ طرفٌ ولم ينبُ حدُّ
وفي عيدك الدهر بي قسوةٌ
وحسبيَ مولىً له الدهرُ عبد
أخذتَ بضعي دون الكرام
فأنقذتني وعطاياك مدُّ
وكم بنداكَ عَلا خاملٌ
وأورق من ماحلٍ وهو صلد
وعزمك من كلّ عزمٍ أشدُّ
ورأيك من كلأّ رأي أسدُّ
وللناس مالك بل فاتهم
فأعجزهم منك بأس ورفدِ
سما بك عنهم أبٌ للعلى
أبيٌّ وجدٌّ إليها مجدُّ
نفوسٌ ولكن تعافُ الحقوق
وأيدٍ إلى شرفٍ لا تمدُّ
بكونك فينا جلالُ الديار
ولولا القواضبُ لم يسمُ غمد
فيا غيثُ طبقت كلَّ البقاعِ
فسيانِ عندك نجدٌ ووهد
فحسبك فالعشبُ أحوى التلاع
كما أمنَ لسربُ والماءُ عدُّ
ويا ليتُ رعتَ قلوب العدى
فكلُّ سويداءُ غلٌّ وحقد
أطاعت أوامركَ النافذاتِ
وقد ينفذُ الأمرَ خوفٌ وودٌ
فأنفسها عنك يا سيف ميلٌ
وأعينها منك يا شمسُ رمدُ
لففتهم تحت قطر السهامِ
والبيضُ والرَّكض برقٌ ورعد
وأحرقتهم بمياه الحديدِ
فلاذوا بغدرانها وهي سردُ
شفتْ كلَّ قلبٍ وشفتهمُ
متى كان في الماء حرٌ وبرد
ومن عجبٍ انه منضجٌ
قساوةَ أكبادهمَ وهو جمد
وكيف وهل منقذ من سطا
ك جهدٌ ولا يمنع الموتَ جهد
وما خنعوا لك من ذلةٍ
وفيهم سرحٌ مخوفٌ وجند
فقل في ذوابلهم وهي سمرٌ
وقبِ صواهلهم وهي جردُ
لدانوا وقد حجبتك الرماح
لصمِ الثعالب والقوم أسد
ولكن جلا لك حقٌ مبينٌ
وهيهات أن يبطل الحقَّ جحد
زفقتُ إليك بناتِ النهى
فأمهرت نقداً ولم يخشَ نقد
ونظمتها لجبين العلاء
فزانت كما زين الجيد عقد
تنافح عنك فهنَّ السيوف
وتنفح أنفاسها فهي ندُّ
بطلعتها كفّ غرب الزمان
وهزَّ من المجدِ عطفٌ وقدُّ
إذا ما جلاها عليك الرواة
أقامت وسار بها الدهرُ يشدو
كأنك أجريتها عزمة
فسيانِ قربٌ عليها وبعد
كما لاعب الروضَ مرُّ النسيم
ونشرَ في ساحة الحيِ برد
وجدتك أدنى الورى نصرةً
إذا خذلَ المرءَ سيفٌ وزند
فلا العام محلٌ إذا ما منحتَ
وإما منعتَ فما الخطبُ إدُّ
ومن كان يطلبُ عزَّ الحياة
فانًَّ ولاءك ما منه بدُّ


Allein bedenkt doch! die Natur ist sparsam,
Mit Gleichem, seit dem Anfang hält sie Haus,
Was allzuviel, nimmt rück sie in Gewahrsam
Und gleicht durch Kargheit die Verschwendung aus.


Plötzlich hebt er rüſtig
Sich, wirft fort die Pein.
Spricht zu ſich, gern wüßt’ ich,
Wird treu Habsburg ſein?
Fiel’s ab, dann faſt müßt’ ich
Geben auf den Rhein.
Kanzlern überliſt’ ich
Schwerer noch, wie Stein.


Und eine Leiche wohnt im tiefen Grund,
Um die ein Aale-Volk geschmeidig hüpft.
Uralt, ein Fisch, der ein zum Ohre schlüpft
Und wieder ausfährt aus dem offnen Mund.


Hát az élet vize volt ez a tó itten,
Mindent föltámasztó, ahova csak cseppen.
Iluska porából nőtt ki az a rózsa,
Igy halottaiból őt föltámasztotta.


حَذارِ فَإِنَّ اللَيثَ قَد فَرَّ نابُهُ
وَقَد أَوتَرَ الرامي المُصيبُ وَأَنبَضا
أُسَرُ بِمَن أَرجا إِلى اليَومِ يَومَهُ
فَأَدرَكَ ما يَهوى وَآسى لِمَن مَضى
وَقَد كُنتُ أَدعو أَن تُؤَخَّرَ مُدَّتي
لَعَلّي أَرى يَوماً مِنَ العَدلِ أَبيَضا


Beneath the fragrant lime, or spreading beech,
The bleating flocks in panting crowds repose:
Their voice alone my dark retreat can reach,
While peace and silence all my soul compose.


Kühn wollt' auch ich nach Ruhm und Ehren fliegen,
Der Sonne nah in reinem Glanz mich wiegen,
Wo königliche Vögel einsam schweben.
Nun fesselt mir ein einziger Wunsch die Schwingen:
Zu deinen Füßen sanft mein Lied zu singen
Und meine Seele ganz dir hinzugeben.


غَدا بِاِحمِرارِ الخَدِّ لِلحُسنِ جامِعاً
وَمَن فيهِ أَبدى لِلتَبَسُّمِ رُضوانا
فَأَبدى لَنا مِن ثَغرِهِ وَرُضابِهِ
وَعارِضِهِ راحاً وَرَوحاً وَرَيحانا


Per te di Pier l'imperiose Chiavi
chiudono col terror le Porte al Trace.
Né gli antichi trofei la Fama tace,
che ebber de l'Oriente i tuoi grand'Avi.


Halékali. Z kuchyně pak druzí
nesli žebřík, po němž do komína
Staňka zahnali, ač brání v chůzi
hospodyně jim a ruce spíná,
povyk vedouc v domě přenáramný.
Ale Stáňa v zástup výskající
rozhněvaně došek hází slamný,
v komíně též urval uzenici,
hází dolů, při tom do vsi volá:
„Hlohováci! Hlohováci tady!“
Celá ves se sbíhá dohromady,
však jen posměch slyší chudák zdola.


Su 'n un canto di cassone
gliel contò la prima volta,
ma vi fu tra lor quistione,
onde ch'ella a dir s'affolta:
«Una parte me n'hai tolta,
ma infin nulla arai tu fatto;
se non conti un altro tratto,
non potrai di qui partire».


Viď, nuž řekni mi, že se nehněváš?!


In dies Theater werd ich gerne gehn,
Sofern das Hörn und Sehn sich auch verlohnt
Und man uns gnädiglich mit dem verschont,
Was jetzt schon, fürcht ich, hier um Einlaß jammert,
Inbrünstig sich an andre Künste klammert,
Weil es allein nicht stehn und gehen kann.


Há feridas cíclicas há violentos voosdentro de câmaras de ar curvasferidas que se pensam de noitee rebentam pela manhã ou que de noite se abreme pela amanhã são pensadascom todos os pensamentosque os órgãos são hábeisem inventar como pensos ligaduras capacetessacramentoscom que se prende a cabeçaquando ela se nos afasta quando ela nos pressenteem síncope ou desnudamentoou num erro mais espaçosoou numa letra mais mudaou na sala de torturana sala escura,de infância


Lorsque Jésus entra, la fille de Jaïre
Ouvrait sa lèvre encor, ne sachant plus sourire ;
Son visage était pâle et ses yeux étaient clos,
Et dehors éclataient des cris et des sanglots.
Se tournant vers le doux Jésus dont le front brille,
Le père dit : Seigneur, c'est ma petite fille
Dont la tête repose entre ses bruns cheveux ;
Regarde-la, tu peux me rendre si tu veux
Sa rouge lèvre en fleur et ses yeux de gazelle.
Qu'est-ce que je ferais sur la terre sans elle ?
Rien qu'à la voir avec ses prunelles de feu
Je triomphais, j'avais en moi tout le ciel bleu ;
Dans la nuit qui déjà me prend et me dévore,
Ma petite Marie était comme une aurore
Qui répandait sur moi, père tremblant d'amour,
Les rayons de la vie et les roses du jour.
Or à présent je suis vaincu par l'ombre amère,
Et lorsqu'ainsi j'entends les sanglots de sa mère
Dont le sein est gonflé par des pleurs étouffants,
Je me trouble en mon cœur pour mes autres enfants.
Hélas ! tout mon espoir se déchire et succombe
Car le vautour muet tient ma chère colombe ;
Mais si du petit lit tu daignes t'approcher,
O toi qui fais jaillir l'eau vive du rocher
Et devant qui la mort s'enfuit humble et craintive,
Tu n'a qu'à dire un mot pour que ma fille vive.
Or, entendant toujours les femmes soupirer,
Jésus leur dit : Pourquoi vous troubler et pleurer ?
Puis, ayant relevé sa chevelure rousse,
Le Maître, d'une voix mystérieuse et douce,
Ajouta : Cette enfant n'est pas morte, elle dort.
Comme lorsqu'au matin le jour s'éveille et sort
De la nue, un rayon de lumière fleurie
Parut, et se posa sur le lit de Marie.
Ainsi dans la clarté riante du soleil
Qui la prit toute blanche en son réseau vermeil,
Elle avait la douceur d'un ange qui médite.
Alors Jésus lui prit la main et dit : Petite
Fille, lève-toi. Comme un astre, tu le vis,
O Père, le regard de ses grands yeux ravis
Se réveilla ; pareil à l'oiseau qui se pose,
Un sourire courut sur sa lèvre de rose ;
Ses bras et ses pieds nus étaient pâles encor
Tandis que son beau front dans la lumière d'or
Frissonnait, comme un lys où la clarté se joue ;
Une aube rougissait, tremblante, sur sa joue ;
Et toi, qui n'avais pas gardé l'espoir en vain,
Pâle, tu bénissais le voyageur divin,
Celui dont la pitié pour ceux que nous aimâmes
Nous rend un jour leur voix, leurs yeux, leurs bras, leurs âmes,
Et qui, voyant ta peine amère et ton tourment,
T'avait dit : Ne crains rien, père, crois seulement !


Csak még Nagyságodban van eggy reménységem.
Az Istenre kérem, legyen segítségem.
Oda egyébaránt lelki csendességem,
s ha vele kell élnem, örök üdvösségem.”


Estórbalo si puedes, que algún día
me llevará contigo mi disgusto,
y entonces tú verás la verdad mía.


江表人材独数公
南朝台阁是家风
景星但欲争先睹
还许从容广座中


her şeyim güneşte çıplak


In: CAMPOS, Augusto d ReVisâo de Kilkerr São Paulo: Fundação Estadual de Cultura, 1970


Sehr betroffen war der Jüngling,
Als er diesen Ausspruch hörte:
Aber er ward abgeführt.


V chrámu oknech lesk a záře...
I já s nimi chodil též...
Dnes tu v jizbě samotáře
sedím sám a svět mi lež.


Wohl mag, geraubt den mütterlichen Auen,
Ein zarter Strauch im fremden Boden stehn;
Doch wird umsonst der Himmel ihn bethauen,
Umsonst der Hauch des Lenzes ihn umwehn,
Sehnsüchtig wird die Blüthe dorthin schauen,
Wo sie zuerst das schönre Licht gesehn.
Der kurze Reiz, den Sorg' und Fleiß ihr geben,
Ist nur ein Traum, ein nachgeahmtes Leben.


Ícaro corazón, Faetonte pecho,
que cara a cara al sol miró la suya,
hoy nuestro laberinto se ha deshecho.


Sie eilen alle nur nach deinem Meer;


Ó noci dlouhé, opuštěné,
ó tůně tmavé, hluboké,
ó slzy, vryté do kamene,
ó hvězdy, hvězdy vysoké,
ó cesty, v dálku naznačené,
kde hoří máky divoké!


Ich werffe meine liebes-flammen
In deinen auffgeblehten schnee/
Streich du nur alle krafft zusammen/
Und kühle meines hertzens weh/
So lieb ich dich/ so liebst du mich/
So lieben wir uns inniglich.


Wenn im Sarg der letzte Freund,
Wenn das letzte Herz nicht mehr,
Das mit dir es gut gemeint,
Klage nicht, o Herz! so sehr!


Takový těžký smutek tenkrát přepad nás,
taková žhavá bolest se nám v duších rozvířila.


Quando se move el suo altero passo,
l'aer d'intorno intorno a suoi begli occhi
se schiara più che l'oriente al sole;


Se o caso, que nos traz tão longe, fora
De sorte, que tardança consentira,
Esta armada, que o Céu faz vencedora,
Em favor vosso logo o mundo vira:
Porém já sabereis, pois corre agora
A fama, a compaixão movendo, e ira,
As mortes, e prisões, que com engano
Usou da cruel Malaca o Rei tirano.


紫塞黄云万里间
征夫一望总潸潸
今古沙场惟白骨
几人生入玉门关


Wenn der Schlaf, um Mitternacht,
Fest auf allen Augen lieget,
Wenn allein dein Mädchen wacht,
Und auf langen leisen Zehn
Sich bei jedem Schritte wieget:
Werden wir uns wieder sehn.
Wie? das wären bis dahin,
Funfzehn, ganze funfzehn Stunden?
Ha! wenn ich nicht bei dir bin,
Schleicht der Zeiger an der Uhr;
Schnell verfliegen die Secunden,
Wenn ich bei dir sitze, nur.
Was vertreibt mir diese Zeit?
Ach! kein Lesen und kein Schreiben!
Eher noch als Kleist, (so weit
Ist's mit Nanten!) möchte mir
Annens 1 Schwatzen sie vertreiben:
Sie spricht wenigstens von dir.


—¡Cesa:—le dijo, un eco de los montes
Con voz de trueno asolador, profundo;—
Tú simbolizas el error del mundo
Y el poeta la luz de la verdad.
Despareció la maga entre la espuma
Exánime, sin vida y sin aliento;
Alzó el poeta su inspirado acento
Y el eco resonó en la eternidad.


Skoba –? Udrží jej: syna unesla!
– – Jak živ pracoval Pál ke cti řemesla.


Este, que acaso incierto es el cuidado,
la fe venere misterioso acierto,
sacro favor, que se vincula cierto,
al mérito feliz de imaginado


Ein Kindchen ist gebeugt und stille,
Wie sanft gelassen ist sein Wille!
Es nimmt, was ihm die Mutter gibt,
Es lebet süß und unbetrübt.


En suma te lo digo, tómalo tú mejor:
el dinero, del mundo es grand rrebolvedor,
señor faze del syervo e del siervo señor,
toda cosa del siglo se faze por su amor.
Por dineros se muda el mundo a su manera,
toda muger, codiçiosa del algo, es falaguera.
Por joyas e dineros salyrá de carrera:
el dinero quiebra peñas, fyende dura madera.
Derrueca fuerte muro e derriba grant torre,
a coyta e a grand priessa el dinero acorre,
non ha syervo cativo, que'l dinero non l'aforre:
el que non tyene que dar, su cavallo non corre.
Las cosas que son graves fázelas de lygero:
por ende a tu vieja sé franco e llenero,
que poco o que mucho, non vaya syn logrero:
non me pago de juguetes, do non anda dinero.
Sy algo non le dyeres, cosa mucha nin poca,
sey franco de palabra, non le digas razón loca:
quien no tiene miel en orça, téngala en la boca:
mercader que esto faze, byen vende e byen troca.
Sy sabes estrumentos byen tañer e tocar,
sy sabes e avienes, en fermoso cantar,
a las vegadas, poco, en onesto lugar,
do la muger te oya, non dexes de provar.
Sy una cosa sola a la muger non muda,
muchas cosas juntadas façerte han ayuda:
desque lo oye la dueña, mucho en ello cuyda,
non puede ser que a tiempo a byen non te rrecuda.
Con una flaca cuerda non alçarás grand tranca,
nin por un solo "¡harre!" non corre bestia manca,
a la peña pesada non mueve una palanca;
con cuños e almadanas poco a poco s'arranca.
Prueva fazer lygerezas e fazer balentía:
quier lo vea o non, saberlo ha algund día;
non será tan esquiva, que non ayas mejoría:
non cansses de seguirla, vençerás su porfía.
El que la mucho sigue, el que la mucho usa,
en el coraçón lo tiene, maguer se le escusa;
peroque todo el mundo por esto le acusa,
en este cuyda syenpre, por este faz' la musa.
Quanto es más sosañada, quanto es más corrida,
quanto es más por ome magada e ferida,
tanto más por él anda muerta, loca perdida:
non cuyda ver la ora que con él sea yda.
Cuyda la madre cara que por la sosañar,
por correrla e ferirla e por la denostar,
que por ende será casta e la fará estar;
estos son aguijones que la fazen saltar.
Devíe pensar su madre, quando era donçella,
que su madre non quedava de ferirla e corrella,
que más la ençendíe; pues devía por ella
juzgar todas las otras e a su fija bella.
Toda muger nasçida es fecha de tal massa:
lo que más le defienden, aquello ante passa,
aquello la ençiende, aquello la traspassa;
do non es tan seguida, anda floxa e lasa.
A toda cosa brava gran tienpo lo amanssa:
la çierva montesyna mucho segida canssa,
caçador, que la sigue, tómala quando descanssa:
la dueña mucho brava usando se faz' manssa.
Por una vez del día, que el ome gelo pida,
çient vegadas, de noche, de amor es rrequerida:
doña Venus gelo pide por él toda su vyda,
en lo que 'l mucho piden anda muy ençendida.
Muy blanda es el agua; mas dando en piedra dura,
muchas vegadas dando faze grand cavadura;
por grand uso el rrudo sabe grande letura:
muger mucho seguida olvida la cordura.
Guárdete non te enbuelvas con la casamentera,
donear non la quieras, ca es una manera,
que perder te faría a la entendedera;
una conblueça d' otra sienpre tyene dentera.


Ist die Impf geschehen,
Sollst Du's Venus tuen;
Komm' jetzt, sollst es sehen« ...


Poněvádž pak rušikvas ten přišel
Bez zásluhy k Slávě, kýváno
Jemu, ke svým do Valhally by šel;


Jen, bratře, měj zásady,
zásadově řečni,
ať nikdo tě v zásadách
náhle snad nepřeční.


Naquela estreita, deserta região
sempre assolada pelos temporais
que entre cona e cu, em depressão,
geram grossa chuva e vendavais,


Mich lehrte dieses kein Professer;
Nur eine gute, dicke Magd
Nahm meine Unschuld unters Messer
Und machte auf dieselbe Jagd.


¡Oh qué clamor bajo del seno breve;
qué palma al aire el solitario aliento,
qué témpano cogido al firmamento,
el pie descalzo, que a morir se atreve!
¡Brazos de mar, en cruz, sobre la helada
bandeja de la noche; senos fríos,
de donde surte, yerta, la alborada;
oh piernas como dos celestes ríos,
Malva-luna-de-yelo, amortajada
bajo las mares de los ojos míos!


Ať duše zabolí, ať choré tělo,
byť v krvi mráz či oheň plál,
kde vodou tou si svlaží rty neb čelo,
jak omlazen jde odtud dál.


帝座分明照冀州
妖星从此𫕥旄头
皇图永似西山固
圣泽黄河万古流


Non son le stelle dipartite anchora,
Cinthia sta firma e Phebo, a cui diletta
mio ben, ne l'occeàn colcato expetta:
tu sola mi sei contra, invida Aurora!


Když svůdný hlas tě volá ctnosti škůdce,
a ku hříchu zve slovem lahodným,
ó neslouchej těm zvukům nehodným,
jen v Kristu hledej věrného si vůdce.


Hier müssen in heiliger Stimmung
Fürsten und Priester einhergehn,
Und der Denker, dem die Geschichte
Gottes Gegenwart furchtbar zeigt,
Furchtbar und tröstend,
Erschütternd und beruhigend.


Svírá cosi srdce moje –
jaj, což budu bez pokoje!


Partiva, rialzando ora il cappuccio:
ché con l'ignuda Povertà tranquilla
Paulo avea pace dopo il breve cruccio.


Dein Lied ist Morgenthau der über Rosen fließt.
Doch weißt du, Freund, daß Thau auch Waßer ist?


Země kletá – bratrovrahu
nuzně splácí pracnou snahu.


Ein rother Schatten ohne Schwärtze
Bedeckt das kleine göld'ne Hertze,
Das in dem Mittel-Punct der holden Tiefe sitzt,
Und in der Balsam-reichen Höle
In Purpur-farb'ner Dämm'rung blitzt.
Der rothen Farben süsser Schein
Scheint leiblich nicht, nein, geistig fast, zu seyn,
Da er, nachdem als man die Rose drehet,
Bald von, bald nach dem Licht', entstehet und vergehet,
So daß ihr Roth und Weiß, als wie das Blau und Grün
An einem Tauben-Hals, sich oft zu ändern schien.


يا مَيُّ ذات الطوق والمعضاد
فدتك كل رعبل عصواد
نافيةٍ للبعل والأولاد
بخلق زبعبق مفساد


Und lieber und bänger
Drückt Mund sich an Mund,
So inn'ger, so länger:
Von Stunde zu Stund
Beschränkter und enger
Der liebliche Bund.


Ve průhledné jeho vlny
přece topím svoje kroky,
jak ty chvíle plny záře,
zapadají do tmy roky.


Ein Röslein blüht im Garten,
liebkost vom wandernden Wind ...
Ich bin nur ein armer Geselle,
und du bist ein Königskind!


Száljon-le székiből a főldnek királyja.
S az árva Heloist kezével kínálja:
S emeljen a porból fényes thrónussára,
Tsak hogy szívem legyen szerelmének ára:
El-hagyja kedvesed e kevély nagyságot,
S karjaidon indúl lelni boldogságot,
Abelárd! szívedben emelt thrónust híved:
Nagyságom, javaim, tzímem - a Te szíved.
Pompás nevek! kiknek annyok a sors leve;
Félre! nekem elég szerelmesed neve.
Lehet édesbb, lehet méltóbb nevet lelni?
Azzal illess, értted azt fogom viselni.
Abelárd! mi édes a kőltsőn-szerelem!
Törvény ez: a többit tsak álomnak lelem.
Ki boldogabb, hogy sem két szerető kegyes,
Kiben eggy az ízlés, az indúlat vegyes?
Eggyütt enyelg, mosolyg, magát eggyütt mulatja,
Nyelvén eggy szó forog, meg-eggyez gondolatja:
S boldog tsenddel nyugván a Béke karjain,
A sors nem vész erőt szelíd örömein.
Meg-nyúgodt kebelét üresség nem zavarja
Érzékenységeit furdáló gond nem marja.
Ki-állott jajjait homályba temeti,
Nem dúlják nyúgalmát múlt szenvedései.
Tovább terjedhet é a boldogság határa?
Oda törekedünk, s Amor vezérel a’ra.
Az ember fő-java, s eggy kintse - szerelem:
Karjaidon függvén illykép folyt életem
Szörnyű nap! gyilkos kéz! irgalmatlan kard éle!
Melly engem végetlen bánatba sújtott véle.
Hát vissza nem verém e rút hohérokat?
Hát ki-nem-menthetém ártatlanságodat?


Du lockst mich, kluger Freund, mit so viel holden Grüßen
Und sehnst dich, wie man sagt, nach unserm Wiedersehn.
Ich selber wüntsche mir, die Freude zu genießen,
Bevor mein Aug und Fuß sich aus dem Lande drehn.
Denn glaube, daß es mich von Herzensgrund entzücke,
Daß Glück und Zufall mich in deine Gunst gebracht
Und daß ich dir bereits mehr Sehnsuchtsseufzer schicke,
Als du und ich Taback zu Asch und Staub gemacht.
Ich bin zwar schlecht, doch deutsch, das ist von treuem Herzen
Und lieb und suche stets Gemüther gleicher Art,
Die ehrlich, aufgeweckt und sonder Argwohn scherzen
Und derer Mund das Glas nicht in die Winckel spart.
Drum, wo ich solche seh und meines gleichen finde,
Da paar ich mich so bald als unsre ganze Stadt,
In welcher Herr und Frau mitsamt dem Hausgesinde
Den Spruch: Nicht gut allein, zur Lebensregul hat.
Ich kenne dich ja schon an Neigung und Gemüthe
Und glaube, fehl ich nicht aus allzu großer Treu,
Daß die mit Höfligkeit mir nechst erwiesne Güte
Ein fest gelegter Grund zu unsrer Freundschaft sey.
Wofern ich dort zu frey und etwas grob gewesen,
So schreib es deinem Glas und meiner Schwachheit zu
Und las mich künftighin aus deinen Augen lesen,
Daß kein berauscht Vergehn der Freundschaft Einhalt thu.
Du forderst übrigens von meinem Dichterkrame,
Ach, aber fordre nichts, es dürfte dich gereun,
Und der in dieser Kunst mir beygelegte Nahme
Durch so ein schlechtes Zeug mir wenig Ruhm verleihn,
Voraus in dieser Zeit, da fast kein Exulante
Dergleichen schwere Last als jezt mein Phoebus trägt
Und da der Schickung Zorn, die in mein Erbtheil brannte,
Durch Misgunst und durch Noth mich hin und wider schlägt.
Man hat von Alters her das Sprichwort angenommen,
Kein Ort vergnüge mehr als unser Vaterland;
Ich seh es warlich nicht, es müste denn noch kommen.
Doch was so langsam kommt, das gönnt man nur der Wand.
Das schöne Schlesien ist meinem Musenorden
Theils durch der Gönner Tod, theils durch der Misgunst List
So ängstlich, so verhast und so zum Eckel worden,
Als keinem Isaschar der beste Frischling ist.
Das Land kan nicht davor, dem wüntscht mein Kummer Seegen
Und nebst des Höchsten Huld Carls Schuz und Gnadenschein;
Es habe Fried und Ruh und früh- und spaten Regen
Und laße weder Feind noch Gift noch Miswachs ein.
Das Land kan nicht davor, wohl aber tumme Pfafen,
Die mit verwaschner List den Pöbel an sich ziehn
Und, weil sie nicht gelernt, sich anders Brodt zu schafen,
Dem Hunger und der Scham im Hirtendienst entfliehn.
Dies Volck getraut sich nicht, der Welt gelahrt zu dienen,
Kommt, wie es fortgereist, lauft ungerufen hin,
Borgt auf ein Mägdgen Geld, will Gott als Miedling dienen
Und plagt hernach das Volck mit Geiz und Eigensinn.
Dies Volck hast wahre Kunst wie Mohren weiße Farben,
Und wer ihr albern Zeug nicht bald noch blindlings glaubt,
Den brandmahlt gleich ihr Bann mit falschen Kezernarben
Und quält die Unschuld mehr als der, so Daumen schraubt.
Dies Volk pflegt Freund und Kind und Eltern zu verhezen
Und misbraucht oft das Wort, so alle seelig macht,
Um nur das Volck in Furcht und sich ins Bret zu sezen,
Auf dem die Heucheley der Pharisäer lacht.
Dies Volck wird meistentheils die Ursach meiner Sorgen,
Wobey mein Herz von hier mehr Meilen weiterdenckt,
Als Leinwandjuden jezt blos zum Entlaufen borgen
Und Quasten jeder Mops an seine Prozeln henckt.
Doch davon mündlich mehr, denn was ich denck und fühle,
Das läst sich nicht gar wohl der Feder anvertraun.
Nun dencke selber nach, ob der was Nettes spiele,
Dem Noth und Neid den Weg zur stillen Ruh verhaun.
Der Geist der Poesie will aufgeräumte Sinnen;
Ja, warthe, bis mein Fuß den Linden näher tritt,
Da soll mir neue Kraft in diese Feder rinnen,
Die mir Calliope schon in der Wiege schnidt.
Dort soll der Rosenthal von meiner Flöthe klingen,
Die Nymphen werden selbst am Pleißenstrande stehn
Und mein vorhin alldort gar wohl bekandtes Singen
Mit Blumen, Klee und Graß und Mund und Kuß erhöhn.
Von dort aus will ich dir mit süßen Liedern dienen,
Wofern nur Glück und Gott den Vorsaz nicht verrückt;
Dort soll mein Lorbeerblat im deutschen Pindus grünen,
Der ganz Europa fast mit seinen Söhnen schmückt.
Jezt schwiz ich Tag und Nacht bey tollen Modereimen,
Die guter Freunde Wort von meiner Hand erzwingt,
Da muß mein Dichtergaul bisweilen kraftlos schäumen,
Zumahl wenn ihn der Wein ins Galoppiren bringt.
Nun aber hat er bald die Unruh überstanden,
Bald wird mich Schlesien nur auf dem Rücken sehn;
Die Arbeit liegt gepackt, der Abschied ist vorhanden
Und, sind zwo Wochen weg, vielleicht schon gar geschehn.
Mein Freund, ich komme bald, mich noch mit dir zu lezen,
Im Fall es dein Patron und seine Gnad erlaubt.
Du brauchst mir weiter nichts als Freundschaft vorzusezen
Und Knochen, die man gern im Sommer kalt beklaubt.
Vor allem rüste dich mit Knaster und mit Pfeifen,
Und mangelt Fidibus, so reiß dies Blat entzwei
Und wiße, daß, eh noch die ersten Äpfel reifen,
Ein beßer Lied vor dich schon auf dem Wege sey.


Che quanto puo nasconde il petto e'l ventre
Piu liberal de i fianchi e de le rene
BramaOrlando ch'in porto il suol legno entre
Che lei che sciolta havea da le cathene
Vorria coprir d'alcuna veste: hor mentre
Ch'a questo e intento, Oberto sopra viene
Oberto il Re d'Hibernia c'havea inteso
Che'l marin Mostro era sul lito steso.


„Laň za laň!“ – Kresina vždy s klidnou tváří
dal jemu v odpověď.
A na bříze pták zpíval jásající:
Ó hleď si srdce, hleď!


Sechs Tage kannt' ich sie,
Und liebte sie sechs Tage.
Am siebenten erblaßte sie,
Dem ersten meiner ew'gen Klage.
Noch leb' ich, zauderndes Geschick!
Ein pflanzengleiches Leben.
O Himmel, ist für den kein Glück,
Dem du Gefühl und Herz gegeben!
O! nimm dem Körper Wärm' und Blut,
Dem du die Seele schon genommen!
Hier, wo ich wein', und wo sie ruht,
Hier laß den Tod auf mich herab gebeten kommen!
Was hilft es, daß er meine Jahre
Bis zu des Nestors Alter spare?
Ich habe, Trotz der grauen Haare,
Womit ich dann zur Grube fahre,
Sechs Tage nur geliebt,
Sechs Tage nur gelebt.


Qui veggio Annibal che l'anella toglie,
Fabio ver lui, Marcello e 'l buon Crespino;
e veggio Scipïone,
che trïunfando, a Roma si raccoglie.
Io dissegnava, e tenea il capo chino,
un'altra legïone
non men d'autorità, di laude e fama.


يا ربِّ أنتَ رازقُ العِبادِ
جَميعهِم من حاضِرٍ وبادٍ
وقد جَعلتَ رِزقَهُم على يَدِ
بَعضِهِمُ بَعضٍ بشكلٍ سَرمَدي
وكانَ رِزقي آتياً فَقَطَّعَه
بعضُهمُ عَمداً وعَني مَنَعَه
فاقطَع إلهي رِزقَهُ كما قَطَع
رِزقي وشَتِّت شَملَهُ ولا تَدَع
أشهِر فَضِيحَتَهُ ما بين الوَرى
حتى يَصيرَ عِبرةً لِمن يَرى
رفعتُ يا مولاي كفَّ الابتهال
لَكَ لِكَى يَموتَ في أسو إحال
رَبَّاهُ يا جَبَّارُ يامُنتَقِم
بدَعَوةِ المَظلومِ أنتَ أعلَمُ


Herr / nimm mein Leib und Leben hin!
ich acht' es alles vor Gewinn /
was ich in deinem Dienst verlier /
dein Creutz / ist meine schönste Zier.


Dav andělů se rozstoupil. Noc klesla
jak hnědý plášť kol beder země. Tiše
vzpjal křídla Israfel jak zlatá vesla
a mezi hvězdy letěl výš a výše
jak báječný pták, jako labuť bílá,
a ruchem křídel smutná hudba lila
se prostorem. Tam, kde plá bledým jasem
jak zářný brillant noci tmavým vlasem
kmit Siria, tam used k nebes prahu
a v hvězdných očích slzí rosnou vláhu
se díval dolů. Mlha kryla šedá
zem dřímající. On se zachvěl bolem,
sáh k srdci svému – ale běda, běda, –
na místo vzdechů tón se vlnil kolem
a za ním druhý, v ňadrech jeho hrála
již rajská lýra, on již srdce nemá. –
I zaplakal. Tma z hlubin bezdna vstala
a byla noc tak smutná, tichá, němá.


Před ním leží rozevřená,
svitem lampy osvětlená
dobrých dědův stará kniha.
Jeho duch se hrouží do ní
a vnímá ty zašlé děje
o recích se statným srdcem,
již boj horký pro vlast vedli,
rodnou zemi pokropivše
perlami své drahé krve
v zdar a k slávě svého lidu.
Čte a čte, a nový život
z hrobů dávných reků vstává,
s dusné rakve srdce jeho
víko sráží mocnou pěstí
a velebným hlasem hřímá
k srdci v ní položenému:
„Vstaň a bij se pro čest vlasti!“


anamdan yolcu doğmuşum


Vy se tedy za zlé sardce vaších
Předků oněch nyní hanbíte,
A my opět za zlý rozum naších!


Schon soll der Draht gen Himmel Christum tragen,
Wohl hungert längst des Puppenspielers Magen;
Da wandelt Satan in Gestalt des Schenken
Mit Wein und Würsten zwischen Bühn' und Bänken.


»Dies zu sagen ... war nicht nötig
(Noch dazu vor allen Leuten!«
Sprach er leise zu dem Jüngling).
»Doch nun fällt mir ein: schon lange
Haben aufgeklärte Päpste
(Ja, sogar schon Agobardus
Von Lyon, mein Altkollega)
Die Ordalien verworfen:
Denn: ›Man soll Gott nicht versuchen‹,
Lehrt die Bibel und die Kirche.
Zieh in Frieden hin, mein Sohn. – Doch
Schau' zu viel nicht in die Sterne,
Schau' auf deinen Weg im Leben,
Dieses rat' ich dir zum Abschied. –
Aber meinem Kellermeister
Werd' ich Auftrag geben, daß er
Zur Entschäd'gung für den Schrecken
Einen Schlauch des besten Weines
(Malvasier: – ich trink' ihn selber!)
Dir als Wegzehrung noch spende.
Räume, Sohn, nun rasch das Weichbild
Meines heil'gen Köln und rede
Anderwärts von dieser Sache
Mehr nicht – als du nicht kannst lassen.«


Ősz Rátholdot erősb lélek
Menti csak szélütéstől,
Vesztét látván leányának
A vak koczka-vetéstől.
Össze-vissza kavarg, zavarg
Keblében és agyában
Öröm s bánat, harag s bosszú; -
S borzad némán áltában.


Po čtyřech se vléci musí
chodníky jak zvíře:
šťastnějšího tvora v světě
není nad havíře!


on nevěděl, až přec vás stihne
a za lem šatu chytne vás,
že jiný úsměv tváří mihne,
to úsměv zloby bude zas,


Ich wil durch geheuffte Zähren
machen einen neuen Fluß/
der soll diesen Balter-Guß/
meiner Qwaal zum Zeugnüß/ mehren.
Nacht und Tag wil ich beweinen/
biß ich wieder werd' erscheinen.


圣运潜符瑞玉龙
自兴云雨更无踪
不如渭水沙中得
争保銮舆复九重


Wird denn Der dich lassen sterben,
Der dich hat gesetzt zum Erben?
Der für dich geschmeckt den Tod?
Gott bleibt immer Gott, dein Gott!


Wie lieb' ich dich! Hier ist's, wo ich zuerst
(Wie brachten da die Winde
Uns deinen Duft!) mein Nantchen sah;
In deiner weißen Rinde,
Steht noch dein Stolz, ihr Name, da.


横足论交万乘轻
富春山水足平生
从教太史占星变
自是难忘故旧情


né fede, per la cui luce in verace
gioia si vive ed opra per amore,
sentendo spesso un vil grave dolore
che ne perturba ogni amorosa pace.


Hay la ley del milagro que regula
cuanto escapa a otra ley, pues ni Dios mismo,
con su poder, se arranca del abismo
en el que toda sinrazón se anula.
Es ley de vida que no se formula
en trazado ni en cifras de guarismo,
mas la mente compréndela en bautismo
y con nombre de azar la disimula.
Dios a dos manos teje en su telar:
con la zurda llevando el recio trazo
que el hombre a ciencia logra sujetar,
mientras su diestra en ese cañamazo
borda al santo capricho del azar
que es del progreso el poderoso brazo.


¿Se desatan en llanto, dulce suerte,
en esta ausencia que con sangre lloro?
Hablad, cabellos, pues de Fénix fuistes.


Lorsque, réchauffant leurs poitrines
Entre ses genoux triomphants,
Elle tient dans ses mains divines
Les pieds nus des petits enfants !


Kommt, ihr Kinder von Teut!
Ihr Kinder von Teut! zum Tale der Schlacht.
Entblößet die Häupter, ihr Kinder von Teut!
Und schauet nieder mit heiligem Blick!
Denn hier – hier starb der Mann,
Des Taten die Lande sahn,
Und ihren Felsen geboten,
Zu beugen die Scheitel den Taten des Manns,
Und ihren Hügeln geboten,
Zu beugen ihr Haupt den Taten des Manns;
Des Taten die Meere sahn,
Und Wogen türmten,
Und Stürme beriefen,
Zu donnern ein Lob den Taten des Manns;
Entblößet die Häupter, ihr Kinder von Teut!
Denn hier – hier starb der Mann,
Des Name, wann einst
Des Ozeans Inseln sich küssen,
Und Kolumbens Welt Lusitanias Küsten umarmt,
Von fernen Völkern gepriesen,
Von fremden Zungen genannt,
Am heiligen Denkmal, im Herzen der Edlen
Noch ewig, wie Gottes Gestirne steht,
Entblößet die Häupter, ihr Kinder von Teut!
Und schauet nieder mit heiligem Blick!
Denn hier – starb – Gustav.


Geh! aller Herren Herr/ O geh nicht ins Gerichte
Mit deiner Hände Werck' das stracks verzagt/
Dafern dein Grimm zu rechnen vns außtagt.
Vnd vnser Schuld beschaut mit grimmigem Gesichte!
Was überlegst du Herr/ mit scharffer Augen-Lichte.
Den grossen Rest/ der mein Gewissen nagt
Hörst du den an/ der mich so hoch verklagt?
Ich bin dir schuldig/ ach! die Hauptsu i vnd die Früchte.
Dafern ich auch verkauffen wolt/
Was ich besitze; wird kein Gold
Kein Geld/ kein Blutt den Außstand Herr/ erreichen.
Ein Bürg/ ein Zahl-Mann steht für mich/
Der durch den Tod versöhnet dich/
Das Blutt/ das von ihm fleust/ kan deine Schrifft außstreichen.


Viel kupferne feindliche Vögelein
Surren um Herz und Hirn.
Ich stemme mich steil in das Graue
Und biete dem Tode die Stirn.


Kommt deinen Gespielen so etwas vor,
So sollen sie's freundlich vermerken,
Das Echo lieblich verstärken,
Daß es wieder hinunter halle,
Und sollen achthaben,
Daß, in jedem Falle,
Wenn er kommt, seine Gaben
Jedem zugute kommen;
Das wird beiden Welten frommen.


Die Blumen, die auf Leichen blühen,
Sind ohne Düfte und verjaucht,
Die Herzen, die für Totes glühen,
Sind für das Leben längst verbraucht,
Nur ein gesunder Geist kann singen
Die zeitgerechte Poesie –
Drum laßt ein neues Lied erklingen
Nach einer neuen Melodie!


Teszi tehát hírré Laczfi a táborban:
Ki akar hűségből maradni Nápolyban?
S csuda ez! nincs több szó fekete halálról,
Csak a magyar névről, s a derék királyról.
„Egy halállal” mondák „tartozunk mindnyájan:
Akar itt talál meg, akar otthon várjam!”
Fele is, vagy több, a Laczfi-Apor hadnak
- A zúgolódók - most versengve maradnak.


A kde nouze a kde hlad
láska ochabuje.
Nesmí nikdy dítě mé
vdát se za buržuje!“


Stünde meine weinumrankte Hütte,
Grünte meine Laube,
Blühten meines Blumengartens Beete,
Reiften meine Saaten.


Und tragt nach dem Schwert Ihr so heißen Trieb,
So nehmt für heut mit der Faust vorlieb.«


Ach süßes Aug, so fromm und rein,
So schwarz als Holderbeer!
Ach dürft ich seine Schwester sein,
So heilig sein wie Er!


Ponocný v spícím městě
odhlásil hodinu.
– Chvála Otci nebeskému
i Jeho Synu –


Csattog a kard, puska durrog,
Mintha folyna bősz viadal:
Kézre hurkolt vad lovának
 Vonszolásán ébred a tar.


Schamhaft blieb ich verborgen. Das unbescholtene Mädchen,
Sonst von den Bürgern geliebt, war nun das Märchen des Tags.


A dál a dále jdu – kol tmí se víc a víc,
uhasl hvězdný roj a vše se plní tmou –
a v dáli děsná noc... O Bože, Bože můj,
proč do tmy zavádíš života cestu mou?...


sariesi Montemurlo ancor de' Conti;
sarieno i Cerchi nel piovier d'Acone,
e forse in Valdigrieve i Buondelmonti.


Ach, was soll der Mensch verlangen?
Ist es besser, ruhig bleiben?
Klammernd fest sich anzuhangen?
Ist es besser, sich zu treiben?
Soll er sich ein Häuschen bauen?
Soll er unter Zelten leben?
Soll er auf die Felsen trauen?
Selbst die festen Felsen beben.


Mint lebegő ladikot ragad a víz szine szünetlen
Habzással lefelé, úgy folynak az emberi dolgok.
És egyedűl végére siet sima talpakon álló
Nemzeti dísz, mikor a hatalomnak eléri határát.
Éktelen éjbe borúl tündöklő híre, kegyetlen
Fegyverrel széllyel terjedt birodalma Hazánknak.
Más idegent táplál, bármily méltatlan hatalmat
Szórogat ajka felől, rútúl legyalázva dicsőűlt
Ősinket, s maradékait. Oh boldog üdőknek
Nagy fiai, régen jeles hírrel sirba hanyatlott
Árnyékok nagy lelkei, Húnyadi, Zrinyi, s egyébként
Halhatlan hírt érdemelő védői Hazánknak.
Vagy ti tágas Egek bosszúló mennykövi, melyek
Hajdan dörgétek Atilának tábori rendét
Buzdító keziből, hol késtek el ennyi üdőre?
E népet mért nem pusztítjátok ki Hazánkból,
A kifajult fiakat rútúl poklokra taszítva?
Háládatlan férgek! Ösink hagyományit elúnván
Külső nemzeteket majmolnak módi ruhákkal,
Kényesen élve, szokásaikat rút tárgya szivöknek
Forrón helybe hagyó ízléssel erőlteti többre.
Póri ruhák mostan, mondják ők, melyeket eddig
Kedveltek deli termettel jelesített szittya vitézek.
Vagy mikor a békételenek seregére rohanván
Fegyverük újra halált gőzölgő vérrel elázott,
Vagy mikoron karddal szerzett békének örűlvén,
Nyájasan élének szeretett Hölgyöknek ölében.
Méltatlan úgy-e talán hozzátok ez öltözet? illöbb
A bugyogó, vagy szűkre szabott puha gyolcs ruha nadrág,
Melyet egész kényjére feszít nyaklóra kötözve,
A görbűlt ifjú kiszakadván teste helyéből.
E mellett nyelvét dagadott esze messze kerűli,
A botor, és idegen szónak hangjára ügyelvén
Eltátott szájjal nyálazza beszédbeli tárgyát.
Már ha Magyar szót hall, fút szertelen hangjaitól, mint
Ördög tömjéntől, vélvén hogy otromba s nem illik
Egy jeles Ifjúhoz, kit az udvari pompa nevelt fel,
A tudatlanságnak feneketlen ölébe taszítva.
S főkép a Magyarok nyelvét megvetve jövendő
Boldogságának kívánt kebelébe ajálni.


Čarovná hvězda, tajuplný jas
mě stejně v dálku vábí jako vás.


Jarní slunečko již hory pozlacuje,
Tichý slavík v lese libě prozpěvuje,
Háj se v zelený plášt opět odívá,
Krásné přirození znovu ožívá.


Dis-lui : Malheur, ô Chef des dix prostituées,
Akhab, fils de Hamri, le fourbe et le voleur !
Les vengeances d'en haut se sont toutes ruées.


Se tu ti recherai la mente al petto,
vedrai l'animo pregno del Soldino
perseguitarti qual mai il Piccinino
solea il fiorentin far per dispetto;


Pozdě toho srdce kvílí,
co mu vzato chladným rovem,
jako cigán v temné dáli
marně pláče nad domovem.


CLEMENS. Er starb in dem Tier. Und wir lösen uns auf in den Symbolen. So meinst du es?
GABRIEL. Freilich. Soweit sie die Kraft haben, uns zu bezaubern.
CLEMENS. Woher kommt ihnen diese Kraft? Wie konnte er in dem Tier sterben?
GABRIEL. Davon, daß wir und die Welt nichts Verschiedenes sind.
CLEMENS. Etwas Seltsames liegt in dem Gedanken, etwas Beunruhigendes.


Weg, durch dein Schicksal, welches, unsichtbar sich
Dem Auge fortwebt, immer ins Dunklre webt!
Fern weg den ausgestreckten Armen!
Aber nicht weg aus dem bangen Herzen!


Lumpella.


I s nebes odešla radost. Vládlo tu šero s chladem,
v něž marně pán tiché noci, Tsuki-no-kami, měsíc
ze svého hvězdného stanu vysílal studený svit svůj.


In kühlen Zimmern ohne Sinn
Modert Gerät, mit knöchernen Händen
Tastet im Blau nach Märchen
Unheilige Kindheit,
Benagt die fette Ratte Tür und Truh,
Ein Herz
Erstarrt in schneeiger Stille.
Nachhallen die purpurnen Flüche
Des Hungers in faulendem Dunkel,
Die schwarzen Schwerter der Lüge,
Als schlüge zusammen ein ehernes Tor.


Spěte, žijíce věčně! A věrně hlídejte nám,
denně na stráži v nás, tam s Bílé Hory, co naše,
aby kdys kat váš a vyhnaný král se nepozdvih’ zlákán,
hloupostí národu aby po rozkutálených korunách
zase nezašilhal,
nás všech kdys kat a teď vyhnaný císař a král,
na krvavé jatky by nevyměřil nám svobody chrám,
zhloupělé Veličenstvo mezi dvořany zhlupujícími,
loutka mezi loutkami, lživá paráda draze krví zaplacená
a pro všecky nás prokleté nic.


Canzon, dal cielo io veggo
Ch' a i voti miei benigno nume aspira,
Già qual mio Sol d' intorno a me s' aggira,
E fra le nebbie mie mi scopre il lume,
Ch' a sé m' infiamma e tira,
Già l' antico costume
Del mio dubbio sentier fidata scorta
Rinova, e i passi drizza, e mi conforta.


Segensmeer herabgeflossen,
All' Erinnern festgebannt,
Jeder Wunsch in dir beschlossen,
Wie du selbst von Bergesrand.


Potom ticho... Spát šly děti.
Táta bdí a vzpomíná si.
Myšlenky mu hlavou letí,
na budoucí myslí časy.


e di gioia spargendo il cielo e l' ôra
par che dica cantando a chi la mira:
– Chiunque a ferma e vera gloria aspira
segua la saggia e bella Leonora. –


Hm! du hast Recht: doch ich begnügte mich,
Und habe nicht wie du nach jedem Platz gerungen.
Ich hielt mich still, liess selten nur mich sehn,
Bloss um dem Falkenblick des Neides zu entgehn.
Wer klug ist, wird sich nie um allzuviel bewerben;
Man kömmt dabey am Ende stäts zu kurz:
Erschlichne Macht war einst der Tempelherrn Verderben,
Und jüngst der Jesuiten Sturz.
Wärst du wie ich von Ehrsucht frey geblieben.
Man hätte nie aus Deutschland dich vertrieben.


Jsou to syni otcův,
Svatopluk jež vodil,
jak hanebné jarmo
s vlasti naší shodil.


Was? Du hier in der Qual, der welschen Tragoedia König?
Muß ich so übel bestellt, göttlicher Peter! dich sehn?


S Napoleonem na loď vstoupili
největší rekové, jež nesla zem
od časů mytických, co s Jasonem
za zlatým rounem Argonauté pluli.
Bylť Desaix tady, chrabře, nezištně
jak Říman sloužící jen vlasti své;
s ním klidný Duroc, rádce rozvážný,
Napoleonův přítel oddaný,
jenž vlídným slovem, řečí laskavou
utišil často vznikající spor;
plul Murat s nimi, nový Achilles,
jenž v bitvy šel jak na slavnostní ples
oděný pohádkovou výstrojí,
svítící stříbrem epolet a stuh;
pak Junot, bouřlivák a dobrodruh,
Lannes, rytíř bez bázně a úhony,
jenž svoje čisté srdce bezelstné
rozdílel s všemi; byl tu olbřím Kléber,
budící zjevem svým již úžas všech,
kdož zřeli jej, neb všechny převyšoval
svou postavou jak homérovský bůh;
pak Marmont, Davout, věrný Berthier
a mnoho, mnoho jiných hrdinů
šlo za svým vůdcem v dálnou končinu.


Des femmes à l'esprit ouvert,
Qui me prennent sans étiquette,
Me caressent comme Vert-Vert,
Et moi, j'adore ma casquette.


云开山月入潭静
照见千山山月清
潭月照山山照水
不分明处最分明


¿Y qué va ser de tus recuerdos cuando
no tengas ya dónde encontrar abrigo?
¿El aroma feliz de aquellas cajas
Con guerreros minúsculos, herméticos,
y el eco de la voz que en la penumbra
te farfulla el secreto de las frondas?
¿y qué va ser de tus recuerdos, dime?
De aquella niña que llegaba siempre
más pronto que la luz a tus razones
y del menudo perro que consigo
llevó a su noche el ser de la ternura.
Tú juventud es más que mi memoria,
muchacha eterna de la eterna vía:
ella perdure cuando el resto acabe.


E a Vida pass efêmera e vazia:
Um adiantamento eterno que se espera,
Numa eterna esperança que se adi


„Staré zvěsti starých časů!“
lhostejně řek' bratr Beneš.
„Zbytky pohanských to pověr!“
flegmaticky pravil Jimram.
Ale Prokop zpozoroval,
pod stolem jak pokrytecky
oba znamení si dali.
Bratr Ivan pouze mlčel,
v číšku skláněl skráň i oko,
ale Prokop dobře viděl
v oku jeho divý záblesk,
na tváři též strašnou bledost,
která měla maskou býti
rozbouřené jeho duše.


Na tam-tam rána z nenadání
a skočí, kdo snil v dumách bled:
Co děje se? – Nic! V usmívání
pár nápadů jsem v rýmy splet’,
jak včela smísil med i jed.
Ó smutný století je sklon,
na zlomenou jsem větev sed’
i má ballada – feuilleton.


Las injurias que tocan al ser hombre,
Padre mío, sufrí con gran paciencia,
pero no cuando vi con la insolencia
que éste ofendió vuestro divino nombre;


A jdou dále chvíli drahnou,
mlčí, rty jim žízní prahnou.


So ziehen wir durch Sofei hinein
Man giebt uns weder Brod noch Wein;
Die Säck stehn uns gar leere;
Wo ein Bruder zu dem andern kommt,
Der sagt ihm böse Mähre.


Ist dieses, rief mit bitterm Hohn
Der Bär zum Wolf, des Helden Lohn,
Nach dem wir alle dürsten?
Stirb für dein Weib, für deinen Freund,
Fürs Vaterland, für deinen Feind;
Nur stirb für keinen Fürsten.


Nebyla panenka, byl ten s rohem,
ďáblovo mámení, spánembohem!


Támadának királyok, készülének,
Mert Holofernestől megijedének,
Hozzámenének és mind engedének,
Drága ajándékokat jelöntének.


O wahre Zier itzt lencke meine Sinnen/
daß ſie nur dich alleine lieb gewinnen/
Jtzt wend auff nichts/ als dich nur meinen Muht/
O hoͤchſtes Gut.


汉祖东征屈未伸
荥阳失律纪生焚
当时天下方龙战
谁为将军作诔文


Mano que señala al cielo,
ojos que no dicen nada,
sangre de arcoiris escupe,
labios rojo, humo.
Mano que acaricia el alma,
ropa que nunca fue usada,
música del no se escucha.
Seria se queda parada.
Mano ¿le grabas el tacto
de la mujer del niño del viento azul?
Jubila tus dedos,
Reparte tus uñas
Sí.
Mano blanca de un tiempo muerto.


A jaké z obojího čtení
Nabývám denně přesvědčení,
To, původe těch sladkých chvílí,
Mé péro tobě sdělit pílí:


Daß ich noch Athem hole,
Verdank' ich euch allein,
Denn ihr seid meine Pole
Und werdet's ewig sein!
Wie sollt' ich wohl noch ringen,
Wär's nicht des Vaters Pflicht?
Und könnt' es mir gelingen,
Stärkte dies Weib mich nicht?


És a fekete vár tündére,
Ülvén forgószél szekerére,
A szomszédban terem;
S köszöntvén a fehér családot,
Imígy szól röviden:
‘Tündérszomszéd! nekem fiam van,
Neked leányod született;
Jegyezzük el még jó előre
Egymásnak e két gyermeket;
S eljövén ideje:
Legyen lányod fiam neje!’


Lange noch zurück vom Bord
Wandern Augen und Gedanken
Zu dem hellen Häuschen dort,
Das die Rosen hoch umranken,
Wo im linden Sonnenschein
Unter Palmen und Zypressen
Holdbetrogen ich vergessen,
Daß es Winter sollte sein.


Ich wil den HERRN stedts loben
vnd alle stund
sol sein lob sein in meinem mund.
Sein rhum wirt hoch erhaben,
das krefftiglich
der elend hörts vnn frewet sich.
Den HERRN wölt mit mir preisen,
samptlich mit ein
laßt vns dem HERREN dāckbar sein,
Sein hülff wil vns beweisē,
wer jm gehorcht,
de hilfft er stets auß aller forcht.


Einst bin ich unter'm Maienbaum gelegen,
Und, wie ich lag, hat sich ein Wind erhoben!
Wie sind die Blüten da um mich gestoben!
Wie unermeßlich schien des Frühlings Segen!


Въ рѣкѣ пилъ волкъ, ягненокъ пилъ;
Однако въ низъ рѣки гораздо отступилъ;
Такъ пилъ онъ ниже ;
И слѣдственно что волкъ къ тому былъ мѣстуближе,
Отколѣ токи водъ стремленіе влечетъ ;
Извѣстно что вода всегда на низъ течетГолодной волкъ ягненка озираетъ:
Отъ ужаса ягненокъ обмираетъ,
И мни тъ : не буду я съ ягнятками играть ;
Не станетъ на руки меня пастушка брать,
Не буду голоса я слышати свирѣли,
И птички для меня впослѣдніе пропѣли,
Не на зѣленомъ я скончаюся лугУмру на семъ пещаномъ берегВолкъ почалъ говорить: бездѣльникъ, какъ ты смѣешъ
Питье мое мутить,
И въ воду чистую мнѣ сору напустить ?
Да ты жъ такую мать имѣешъ,
Которая ко мнѣ учтивства не храня,
Вчера блеяла на менЯгненокъ отвѣчаетъ,
Что мать ево дней стритцать умерла;
Такъ волка не она ко гнѣву привела:
А токъ воды бѣжитъ на низъ онъ чаетъ,
Такъ волкъ ево опивокъ не встрѣчаетВолкъ третьею виной ягненка уличаетъ:
Не мни что ты себя, бездѣльникъ, извинилъ,
Ошибся я, не мать, отецъ меня бранилЯгненокъ отвѣчалъ: тому ужъ двѣ недѣли,
Что псы ево заѣлТакъ дядя твой иль братъ,
Иль можетъ быть и сватъ,
Бранилъ меня вчера, я ето знаю точно,
И говорю тебѣ я ето не нарочнЯгненковъ былъ отвѣтъ:
Всея моей родни на свѣтѣ больше нѣтъ;
Лелѣитъ лишъ меня прекрасная пастушкА! а! вертушка,
Не отвертишся ты; вчера твоя пастушка
Блелла на меня: комолыя рога,
И длинной хвостъ у етова врага,
Густая шерсть, копыты не велики;
Довольно ли тебѣ плутишка сей улики?
Пастушкѣ я твоей покорнѣйшій слуга,
За то что на меня блеять она дерзаетъ,
А ты за то умр Ягненка волкъ терзает


Noc chladná, temná, oheň dohořívá
a slabé světlo pouze kolem hází
na starce pouště, nad nimiž tma zývá
ve stromů stín, jak nebetyčnou hrází
němou – a živou přec, z níž hudba divá
medvědů, vlků sem se časem nese
s dojemným oním šumem, tichým váním,
jež zní jak lesů věčným naříkáním –
pláč bytostí tajemných – v němém lese.


Arrojó las tenazas, denodado,
lleno de tizne y del hollín vestido;
tentó la hornaza do salió Cupido,
y echó las bragas y el mandil a un lado.


Entonces ¿para qué vivir, oh hijos
de madre, a qué vidrieras, crucifijos
y todo lo demás? Basta la muerte.
Basta. Termina, oh Dios, de maltratarnos.
O si no, déjanos precipitarnos
sobre Ti —ronco río que revierte.


Co by nešel? Hlava bílá
s travěnkou se sobášila –
zvadly oči, přešly bědy:
není víc jak volakedy!


O Daphnis, wär' der Winter schon vorbei!


Aus einer großen Gesellschaft heraus
Ging einst ein stiller Gelehrter zu Haus.
Man fragte: »Wie seid Ihr zufrieden gewesen?«
»Wären's Bücher«, sagt' er, »ich würd sie nicht lesen.«


„Toť ti bude velmi snadno, –
Jiřík na to zase řek’ –
hleď, aby ses jednou dostal
do Záboří na zámek.“


漱玉亭边百尺桥
游人平步玉虹腰
凭栏下瞰清渊底
秋水无尘浸碧霄


Po celý den se tlačí lidu dav
a plesá před zářícím mramorem
a jméno Donatello městem zní
jak hudba, jako píseň vítězná;
tak naplněn jest jeho chválou vzduch,
že výkřiky a slova nadšení
až do příbytku mistra vnikají.


«Si quieren —respondió— los pedantones
luz nueva en hemisferio diferente,
den su memorïal a mis calzones».


Co do hlubiny duši zčeří,
co do snů sálá barev žárem,
v mých básních jako mlhy šeří,
se neurčitým míhá tvarem.


自愧浮生又六旬
苦无情况度残春
谩吟俚句尘清听
多谢赓酬字字新


Wie Einem Geist der Geist im innern Tempel
Nur ihm sich selbst entzündet vom Altare,
Vor dessen Schau das Schönste nur Exempel:


Někdy padne do polévky,
někdy také v omáčku; –
hloupá-li se moucha směje,
vezme na ni plácačku.


Gli antichi esser direbbon questo un segno,
che chiama i Turchi, e che i Turchi verranno
superbi ad abitar nel tosco regno,
e noi meschin d'Italia caveranno;
ma che sortisca un caso tanto indegno,
e con sì gran vergogna e nostro danno,
(miseri noi!) non piaccia in cielo a Cristo;
ma torni vano uno augurio sì tristo.


Die Jungfrauſchafft iſt wehrt: doch muß ſie Mutter
werden:
Sonſt iſt ſie wie ein Plan von Unbefruchter Erden.


الكأسُ في كفّ غادةٍ رود
قم يا أخا النسك غير مطرود
تحثُّها بالغناء غانيةٌ
تعرب فيه عن لحن داود
إن شئت كالغصن ذات منعطف
أو شئت كالطير ذات تغريد
تكاد إن مسَّ عودُها يدَها
تجري مياه الدَّلالِ في العود
سادت بحسن ونعمةٍ فلذا
قدْ صحَّ قولُ الورى لها سودي
يا حبَّذا كأسها وروض حمى
بأنعم القطر حاليَ الجيد
كلتاهما جملةُ الجمالِ فما
بدرُ الدُّجى عندها بمعدود
تثني شذاهُ على الغمام كما
تثني على سادتي أناشيدي


Duši kochá, hledá, čeká, prosí,
Věna nebes skládá v její schráně;
A ty duše nechceš jemu tlouci?


أَبى البَرقُ إِلّا أَن يَحِنَّ فُؤادُ
وَيَكحَلَ أَجفانَ المُحِبِّ سُهادُ
فَبِتُّ وَلي مِن قانِئِ الدَمعِ قَهوَةٌ
تُدارُ وَمِن إِحدى يَدَيَّ وِسادُ
تَنوحُ لِيَ الوَرقاءُ وَهيَ خَلِيَّةٌ
وَيَنهَلُّ دَمعُ المُزنِ وَهوَ جَمادُ
وَقَد كانَ في خَدّي لِلشُهبِ مَلعَبٌ
فَقَد صارَ فيهِ لِلوِرادِ طِرادُ
وَلَيلٍ كَما مَدَّ الغُرابُ جَناحَهُ
وَسالَ عَلى وَجهِ السِجِلِّ مِدادُ
بِهِ مِن وَميضِ البَرقِ وَاللَيلُ فَحمَةٌ
شَرارٌ تَرامى وَالغَمامُ زِنادُ
سَرَيتُ بِهِ أُحَيِيهِ لاحَيَّةُ السَرى
تَموتُ وَلا مَيتُ الصَباحِ يُعادُ
يُقَلِّبُ مِنّي العَزمُ إِنسانَ مُقلَةٍ
لَها الأُفقُ جَفنٌ وَالظَلامُ سَوادُ
بِخَرقٍ لِقَلبِ البَرقِ خَفقَةُ رَوعَةٍ
بِهِ وَلِجَفنِ النَجمِ فيهِ سُهادُ
سَحيقٌ وَلا غَيرَ الرِياحِ رَكائِبٌ
هُناكَ وَلا غَيرَ الغَمامِ مَزادُ
كَأَنّي وَأَحشاءُ البِلادِ تَجُنَّني
سَريرَةُ حُبٍّ وَالظَلامُ فُؤادُ
أَجوبُ جُيوبَ البيدِ وَالصُبحُ صارِمٌ
لَهُ اللَيلُ غِمدٌ وَالمَجَرُّ نِجادُ
وَفي مُصطَلى الآفاقِ جَمرُ كَواكِبٍ
عَلاها مِنَ الفَجرِ المُطِلِّ رَمادُ
وَلَمّا تَفَرّى مِن دُجى اللَيلِ طِحلِبٌ
وَأَعرَضَ مِن ماءِ الصَباحِ ثِمادُ
حَنَنتُ وَقَد ناحَ الحَمامُ صَبابَةً
وَشُقَّ مِنَ اللَيلِ البَهيمِ حِدادُ
عَلى حينَ شَطَّت بِالحَبائِبِ نِيَّةٌ
وَحالَت فَيافٍ بَينَنا وَبِلادُ
عَشِيَّةَ لا مِثلَ الجَوادِ ذَخيرَةٌ
وَلا مِثلَ رَقراقِ الحَديدِ عَتادُ
إِذا زارَ خَطبٌ خَفَّرَتني ثَلاثَةٌ
سِنانٌ وَعَضبٌ صارِمٌ وَجَوادُ
فَبِتُّ وَلا غَيرَ الحُسامِ مُضاجِعٌ
وَلا غَيرَ ظَهرِ الأَعوَجِيِّ مِهادُ
مَعانِقَ خِلٍّ لايُخِلُّ وَإِنَّما
مَكانُ ذِراعَيهِ عَلَيَّ نِجادُ


do sexto canto do Caramuru


Que sont-ils devenus, les chagrins de ma vie ?
Tout ce qui m'a fait vieux est bien loin maintenant ;
El rien qu'en regardant celle vallée amie,


Brüder, last uns lustig seyn,
Weil der Frühling währet
Und der Jugend Sonnenschein
Unser Laub verkläret.
Grab und Baare warthen nicht;
Wer die Rosen jezo bricht,
Dem ist der Kranz bescheeret.


Slunko je venku i v síni,
s jabloní, jež mám tak rád,
v krůpějích taví se jíní;
neť moje jala se Smetanu hrát.


Карменсите
В тебе столько нежности тихой,
Но, время бездумно влача,
Ты скрыла ее под шумихой
Такого ж бездумного днНо в каждом движеньи плеча
И в склоне твоем над гречихой —
В тебе столько нежности тихой…
О, если б она для меня!


Vešel lodník.,Průvodčí již čeká!’
„Nechť sem vejde!“ Sigurd krátce velí.
V tmavý plášť jsa zahalený celý
vešel Bajan. „Co jsi za člověka?“
Tak se Sigurd příchozího táže.
„Znáš-li vody zdejší? Dejte číši!
Posilni se!“ Blahosklonně káže.


Vyrůstal junáček
jako v hnízdě ptáček,
jak před slunkem z rána
růžový obláček;
vzrůstala dceruška
jako ta beruška:
se stříbrnou vlnou
měsíčková družka.


A brzy luna v mráčků siných šeru
jak labuť bílá plula na jezeru;
tu v lásky klamném záchvatu
poslala kněžna starou chůvu Neru,
jež uvedla jej v komnatu.


For when Heaven made woman it design'd
Her for the charming object of Mankind.
Nor is alter'd only with those who
Set  nay and  too,
Or other Bawds, chase their acquaintance out,
And then what they must be we make no doubt.
'Tis to make heaven mistaken when you say
It meant one and it proves another way.
For when heaven with its last and greatest care,
Had form'd a female charming bright and fair,
Why then immediately it did decree,
That unto man she should a blessing be,
And so should prove to all posterity.
And surely there is nothing can be worse
Than for to turn a blessing to a curse.
And when the greatest blessing heaven ere gave,
And certainly the best that man could have.
When that's scorn'd and contemn'd sure it must be
A great affront unto heaven's Majesty.
But I hope Heaven will punish the offence,
And with it justifie our Innocence.


In Frühlingsauen sah mein Traum
Dich Glockenblümlein stehn,
Vom blauen Kelch zum goldnen Saum
Hab' ich zu viel gesehn,


Vždy vidím ji, když indická jak modla
svých očí diamanty v hruď mi vbodla,
jak její ňadra vášnivě se chvěla,
když v zpěvu huslí a v mé tváři tkvěla.


Hat sie fortgeschoben,
Hieß sie niedersitzen
Erst in der Garderoben.


Majd mintha gyóntató oltárnál
Csak hallok még egy gyönge neszt:
“Erről, fiam, ne gondolkozzál;
Jobb lesz neked nem tudni ezt!”


« Des anges sentinelles,
Envolés sans remords,
J’ai vu les blanches ailes
Envelopper vos morts !
Regardez ! Nulles toiles
Ne doublent leurs cercueils ;
Pitié, jette tes voiles !
Ils n’ont pas de linceuls ! »


Ты восхитительна! Ты пышно расцветаешь —
И это чувствуешь — и гордо щеголяешь
Сапфирами твоих возвышенных очей,
И пурпуром ланит, и золотом кудрей,
И перлами зубов, и грудью лебединой,
И стана полнотой, и поступью павлиноОтчаянье подруг и чудо красоты!
Скажи, кого зовешь, чего желаешь ты
Порой, как в тишине благословеньем ночи
Смежаются твои лазоревые очи,
Как тайные мечты не дремлют — и любовь
Воспламеняет их и гасит вновь и вновь?
Я знаю: это он, младый и чернобровый,
Прекрасный девственник, надменный и суровый;
Им соблазнилась т Он манием руки
Смиряет конские разбеги и прыжки;
Он метко боевым булатом управляет,
И в час, как хладными лучами осыпает
Полночная луна недвижимый залив,
Он, смелые стопы железом окрилив,
Один, на звонком льду, меж сонными брегами,
Летает с края в край проворными кругамО нем мечтаешь ты; твой небезгрешный сон
То нежно скрашен им, то жарко возмущен:
Чело твое горит, и вздохи грудь волнуют,
И воздух… медленно уста твои целуют!


quando eu vi você
    tive uma idéia brilhante
    foi como se eu olhasse
    de dentro de um diamante
    e meu olho ganhasse
    mil faces num só instante


K polední se blíží době...
stojí vojska proti sobě,
kdo as počne boje chvíli,
Hollach, Anhalt či snad Tilly?


Nein! dem schönsten aller Triebe
Sei mein fühlend Herz geweiht!
Schenke mir Themirens Liebe,
Amor, Gott der Zärtlichkeit!


Enquanto, Doroteu, a nossa Chile
Em toda a parte tinha à flor da terra
Extensas, e abundantes minas de oiro;
Enquanto os Taberneiros ajuntavam
Imenso cabedal em poucos anos,
Sem terem nas Tabernas fedorentas
Outros mais sortimentos, que não fossem
Os queijos, a cachaça, e o negro fumo,
E sobre as parteleiras poucos frascos;
Enquanto enfim as negras quitandeiras
À custa dos Amigos só trajavam
Vermelhas capas de galões cobertas,
De galacês, e tissos, ricas saias:
Então, prezado Amigo, em qualquer festa
Tirava liberal o bom Senado
Dos cofres chapeados grossas barra
Chegaram tais despesas à notícia
Do Rei prudente, que a virtude preza;
E vendo, que estas rendas gastavam
Em touros, Cavalhadas, e Comédias,
Aplicar-se podendo a cousas santas;
Ordena providente, que os Senados
Nos dias, em que devem mostrar gosto
Pelas Reais fortunas, se moderem,
E só façam cantar no Templo os Hinos,
Com que se dão aos Céus as justas graça
Ah! meu bom Doroteu, que feliz fora
Esta vasta Conquista, se os seus Chefes
Com as leis dos Monarcas se ajustaram!
Mas alguns não presumem ser vassalos;
Só julgam, que os Decretos dos Augustos
Têm força de Decretos, quando ligam
Os braços dos mais homens, que eles mandam;
Mas nunca, quando ligam os seus braço
()


	e Giovanni, che fu ne le tue chiostra
degli Otto; e de' Mancini il Feragatta,
che gastigava i folli sanza inchiostra;


Ond'io, vedendo te molto esser volto
ad onorar l'Annunzïata santa
in molti modi, come può vedersi,


LORD, if to Me thy Grace hath given,
A Spark of Life, a Taste of Heaven,
The Gospel-pearl, the Woman's Seed,
The Bruiser of the Serpent's Head;


Zimomřivé jsou kopce. Zjizvené stromky.
Květiny všední.
Od ovcí drobné, okusované domky,
a v nich u stavů stařečci bědní,
od šňůr korálů nevěsty bledé
skrze stromoví bledí na hory šedé
v dlouhém čekání na ženichy.


Ó, dík Vám za to, že jste „bez zásluhy“
(to napsala jste v lístku jediném)
mých pozdních snů květ přijímala druhý
a tajemství mé skryla v srdci svém. –
Jen jedno jitro v máji jásající –
a pak už nikdy přímo v ústrety – –
A všecko, co bych chtěl Vám ještě říci,
v mé duši zbude jak hrad zakletý.


Fiere, ucelli, spelunche, alberi e fonti,
uomini e Dei quel nome eccelso e santo
esalteran con versi alteri e conti.


Mörder, zu dem Schaun! vom Beginn
Mörder, sie Alle, die jemals des Todes Angst,
Der Verwesung Graun traf, sie entschwingen
Sich dem Grabe da hinauf,


Trêmula mão arroja às ímpias faces,
Aos lábios da calúnia
Essa luva funesta, esse evidente
Sinal de desafio.


Szelíd és csapodár
Ohajta lenni ott;
De látszék rajta, hogy
Bár kért, akarhatott.


Ach! jaké podivné slyším zvuky!
Jest to hudba slavných pradědů?
Kamkoliv své sluchy zavedu,
Strašlivé urážejí mne hluky,
Pro znatelské ucho pravé muky.
Hudba nyní bez všech ohledů
Kreslí řvání litých medvědů,
Ba i nápodobní srdce tluky,
Lidu shon, vřelé stisknutí ruky,
Honby lomoz, poušti, popravy.
Not se divě hemží celé pluky.
Pak těch zbrklých a slaďounkých Vlachů
Takové jsou v skladbách soustavy,
Posluchačům že vyloudí strachů.


gazeteler cinayeti yazıyordu


To bylo s patra přec a bylo skvostné věru!


Aber um dich her schrecken unversöhnte
Dörner, um dich her windet sich ein hoher
Dreimal geflochtner Zaun, und gönnt dem Auge
Kaum dich zu sehen.


هزائمُ التفعيلةِ العربيّةِ في معاقلِ بلدتي


The lawless herd with fury blind
Have done him cruel wrong,
The flow'rs are gone — but still we find
The honey on his tongue.


blaßrote Streifen Blutes zapft, zerklafft
mir meiner Saiten allerletzte Kraft


„Nač báti mám se, všady zem je boha,
a sílu mám vždy, dokud jest On se mnou,
však jasněj mluv, svou vysvětli řeč temnou.“


Morgen fällt dein Namenstag,
Um dich froh zu sehen,
Schenk ich dir zum Angebind
Die gemischten Ehen.


May the herds cease to lowe, and the lambkins to bleat,
When she sings me some amorous strain;
All be silent, and husht, unless Echo repeat
The kind words, and sweet sounds back again.


Perché hanno il capo vuoto, molti arpioni
armeggion per calendi e pastaccini,
e deston la mattina i dormiglioni.


Pappus sagt, er sey die Sonn, und Frau Ziza sey der Mon;
Wann der Mon nicht stets ist voll, macht er eine Hörner-Kron.


Redonda,
redondísima gota
de la movilidad.
Tal vez por eso el más absurdo
de los granos,
tránsfuga y corredera
del cojinete de las soledades,
sin encontrar un niño en quien meterme
y quedarme dormida.
El descanso me huye. En ningún sitio
mi nómada centella
puede aparcar sus curvas.
Nací a salto de mata
y el freno que pudiera detenerme
lo perdí en el camino.
Iba buscando vientres,
un cálido redil que me albergara,
convertirme en mujer de carne y hueso,
sentir mi vida en el aval de un rostro,
amar y ser amada
sobre lechos de arena,
camastros de ciudades
y axilas de los bosques.
Ir a donde me aguardan.
Pero me han recluido en sus ruletas
los saltimbanquis de la bolsa,
los artesanos de las villanías.
Y a mis bolas de azar,
amaestrados perros de los circos,
no las dejan que acierten
el pleno de la infancia.
Barren con sus escobas
desde el grito mortal de los estómagos
al ángel muerto de hambre de su guarda.
Y he de seguir corriendo tras de nadie,
cosiendo y descosiendo
la media que no llevo,
cántaro de una fuente
que me prohíbe el beso y la ternura
de los contamiandos de esperanza.
Ya es hora de que acabe
mi fatiga de trocha
que no gana la meta.
Dejadme descansar y me sepulten
en bocas que maldicen
la triste esclavitud de haber nacido.


An der Türe angekommen
Sprachst du mir ein freundlich Wort
Hättst mich gerne aufgenommen
Doch mein Richter trieb mich fort.


A’ casti amanti Dio questa mercede
conceder suole; or qual fia dunque allhora
la gioia mia, se de la speme io godo?


Kauz und Eule dämisch dumm
Schaun zum Astloch 'raus,
Nur der Starmatz schwatzt vom Platz,
Kanzelt für das Haus.


يَمَّمتُ موسى الإِمامَ مُرتَغِباً
أَرجو نَداهُ وَالخَيرُ مُطَّلَبُ
فَرعَي قُرَيشٍ عَزّاً وَمَكرُمَةً
وَأَعظَمُ الناسَ حينَ يَنتَسِبُ
لَولا هُداكُم وَفَضلُ أَوَّلِكُم
لَم تَدرِ ما أَصلُ دينِها العَرَبُ


Jós, időknek hű buvára,
Jós a szirtek templomában,
A homállyal s gondolattal
Társalkodva lakozó,
Jós, ha jósnak hívatol,
S nem vagy, a név ellenére,
Rosznak, gyásznak hirdetője,
Szólj, szerelmem sorsa milyen,
Merre törjek, merre térjek,
Kedvesemhez hogy elérjek?


Zdali ty jsi byla první,
Již jsem vroucně miloval?
Zdali první, již jsem sobě
Za života družku přál? –


Tu Brandan usmál se a pravil jim:
„Bůh, bratří, hostí nás, nuž sedněme.
Stůl pro nás kryt. Buď chválen Hospodin.“


Po bitvě u Sudoměře
Vida Žižka ráno, že již
Odpůrcově opustili
Pole, táhl ještě téhož
Dne k Újezdci nad Vltavou.
Hle, a tu již vítali ho
Jeho milí přátelé,
Prokop, Mikuláš z Husince,
Chval Řepický a pak Zbyněk
Buchovec a mnozí jiní,
Již, starosti plni o něj,
Vstříc mu byli spěchali.


Pročež radí
muži chytří,
nechat akci
na pozítří.


Uomo s'appella chi di fango nacque,
senza ingegno soggiacque, - inerme, ignudo:
patrigno crudo - a lui parve il Primo Ente,
d'altri parente.


cotanto l'opra de' sei giorni avanza
che io dir nol so, nol san gli angeli stessi;
dicalo il verbo tuo che sol l'intese.


Tam kde větry chvějí tichořečné,
Palmy klenou stinné oblouky,
Tam kde z vonných myrtů, souzvuky
V trudnou duši, slavík lije vděčné?


礼律通称母
宁分继与亲
乃知履霜子
绝似卧冰人


Singt nur diß eintzig liedelein/
Das stücklein das ich meine:
Singt/ singt/ vnd klingt/ jhr vögelein;
Dan ich für frewden weine:
Bin wund von süssem Liedelein/
Was hilfft daß ichs verneine?


Aus nichts seid Ihr geschaffen
Und zwahr in grosser Meng',
Ihr sieget ohne Waffen,
Sehr hell' ist Eür Gepräng'.
Es ist kein Ohrt bewahret
So fest, so fern, so weit,
Den Ihr nicht überfahret
Durch Eüre Schnelligkeit.


Stets singt und jubelt der Venetianer,
Ihn stören kaum die Säulen alter Tage,
Die ihn umragen, steinerne Ermahner!


寻诗小醉时
不许老农知
叶叶泛轻舠
试渡野水陂


أَبا القاسِمِ المَحمودَ إِن ذُكِرَ الحَمدُ
وُقيتَ رَزايا ما يَروحُ وَما يَغدو
وَطابَت بِلادٌ أَنتَ فيها فَأَصبَحَت
وَمَربَعُها غَورٌ وَمُصطافُها نَجدُ
فَإِن تَكُ قَد نالَتكَ أَطرافُ وَعكَةٍ
فَلا عَجَبٌ أَن يوعَكَ الأَسَدُ الوَردُ
سَلِمتَ وَإِن كانَت لَكَ الدَعوَةُ اِسمُها
وَكانَ الَّذي يَحظى بِإِنجاحِها السَعدُ
فَقَد أَصبَحَت مِن صُفرَةٍ في وُجوهِها
وَراياتِها سِيّانِ غَمّاً بِكَ الأَزدُ
بِنا لا بِكَ الشَكوى فَلَيسَ بِضائِرٍ
إِذا صَحَّ نَصلُ السَيفِ ما لَقِيَ الغِمدُ


Der Sommer glüht in dunkler Rosen Duft –
Wie Rossestampfen schallt es durch die Luft.


Übermütig sieht's nicht aus,
Dieses kleine Gartenhaus,
Allen, die sich drin genährt,
Ward ein guter Mut beschert.


Tal ne la ferrea età quando gli sposi
Folle superstizion chiamava all'armi
Giocato fu. Ma poi che l'aureo fulse
Secol di novo, e che del prisco errore
Si spogliàro i mariti, al sol diletto
La Dama, e il Cavalier volsero il gioco
Che la necessità scoperto avea.
Fu superfluo il romor: di molle panno
La tavola vestissi, e de' patenti
Bossoli 'l sen: lo schiamazzìo molesto
Tal rintuzzossi; e durò al gioco il nome
Che ancor l'antico strepito dinòta.


Ježíš pannou čistou
sstoupil na zem s nebe;
na bolestném kříži
za nás obětoval sebe;
a tou smrtí smířil
Otce rozhněvaného,
nám zasloužil opět
nebe, věčně blahého.


鹅笙凤管奏春风
玉节金麾满太空
今日广成成后进
不知何事恋崆峒


Soldaten müssen haben Sold, sollen sie thun Thaten;
Sie mussen Thaten thun für Sold, wolln sie seyn Soldaten.


Welch eine Majestät! Wie prächtig
Ist ihr Geräusch! So wie entfernter Donner mächtig,
Und dennoch uns nicht furchtbar rollt.
Nun singt sie lieblich, wie ihr Nachtigallen
Wenn ihr durch hohen Thon gefallen,
Durch Seufzer uns entzücken wollt!


秦淮春水涨桃花
帘幕轻寒燕子斜
一曲洞箫双凤下
月明人醉莫愁家


Und ach, zu Gott! zu Gott! zu Gott!
Dem Herrscher über alle!
O komm nur, Tod, komm, süßer Tod!
Damit ich niederfalle
Am Thron und meinen Vater seh',
Und meinen Mittler Jesum seh',
Und mich sein Blut besprenge.


Tens o instinto voador de quem nasceu com as
Ama o que é forte e puro, odeia o que é perverso,
o que é baixo, o que é vil, tudo que anda de rastro
E põe-te em comunhão, no entusiasmo que abrasa,
com a Beleza, esplendor da Vida e do Universo,
com a poesia, os heróis, os abismos e os astro
IV


Beate reicht die welke Hand
Noch einem hübschen jungen Fant.
Was hat sie wohl dazu bewogen?
Sie spricht: des Menschen Dürftigkeit
Und christliche Gelassenheit.
Das heißt gelogen.


Velkou křivdu Škrtilovi činí,
Kdo jej z lakomství neb špinavosti viní:
Většího vám lidumila není! –
A však – pro budoucí pokolení.


»Soweit das Herz mir strebt und denkt
In Erde, Meer und Luft,
Soweit der Blick sich hebt und senkt
In Tal und Bergesduft;«


Und in langen Reihen, klagend,
Saß der Trojerinnen Schar,
Schmerzvoll an die Brüste schlagend,
Bleich mit aufgelöstem Haar.
In das wilde Fest der Freuden
Mischten sie den Wehgesang,
Weinend um das eigne Leiden
In des Reiches Untergang.
»Lebe wohl, geliebter Boden!
Von der süßen Heimat fern,
Folgen wir dem fremden Herrn,
Ach wie glücklich sind die Toten!«


Lieben und doch nichts geniessen,
Ist nur Marter und Verdruß,
Was will der von Freude wissen,
Welcher täglich fasten muß,
Da sich doch die süssen Speisen
Seinem Munde stündlich weisen.


Alma, ¿qué has hecho de tu pobre huerto?


邂逅相逢又别离
骤承佳贶意何其
应怜越绝闲云客
酷似临邛瘦竹枝


Nun braust's in den Lüften, nun donnert der See,
Aus schwarzblauen Klüften schäumt's wild in die Höh'.
Mit wiehernden Rossen kommt über den Plan
Weißmähnig geschossen der Herrscher Orkan.


太平不用戍边关
六合尘清战马闲
圣代儒冠应有用
独骑款段出青山


Die Hölle braust auf in neuer Glut,
Umsonst ist geflossen viel edles Blut,
Noch triumphieren die Bösen.
Doch nicht an der Rache des Himmels verzagt!
Es hat nicht vergebens blutig getagt,
Rot muß ja der Morgen sich lösen.


村村鼓笛乐秋成
露未凝霜水未冰
无赖酒家偏罔利
隔年早挂上元灯


Dies ist der Königspark. Rings Bäume, Blumen, Vasen!
Sieh, wie ins Muschelhorn die Steintritonen blasen!
Die Nymphe spiegelt klar sich in des Beckens Schoß:
Sieh hier der Flora Bild in hoher Rosen Mitten,
Die Laubengänge sieh, so regelrecht geschnitten,
Als wären's Verse Boileaus!


Vyzdobené vozy korsem jely,
od zimy, jež křídlem sněžným vlaje
k sytým barvám tropického háje
ve všech možných odstínech se stkvěly.


Estava
á tua espera
Desde o começo do mundo
No sentido da água dos indícios do fogo


Aj hory, hory, což jste zasmušeny,
když na vás mlha padala!
Jak chorých babek skuhraly jste steny,
co zlá by dna jim údy lámala.


Heute/ da des himmels zier
sich zu kleiden war geflissen/
schrieb mein Deutschmuht her zu mier/
ja mein Bornman fügt zu wissen/
wie er diese gantze nacht/
und noch itzund lieder macht.


Un suono s'alza qua e là di limbi
queruli nell'estrema ombra incaccessa:
sono i gabbiani; dicono. O colimbi


一出烟霞失所依
重来生死路相违
猊床尚设笼蛛网
风度柴门叶乱飞


Müsst' ich in Wildnissen wohnen,
Hätt' ich zur dürftigen Kost
Täglich nur Wurzel und Bohnen,
Alles ertrüg' ich getrost.


Schließt den heilgen Zirkel dichter,
Schwört bei diesem goldnen Wein:
Dem Gelübde treu zu sein,
Schwört es bei dem Sternenrichter!


كَمْ غادَرَ الشُّعَرَاءُ مِنْ مُتَرَدَّمِ
وَلَرُبَّ تَالٍ بَزَّ شَأْوَ مُقَدَّمِ
فِي كُلِّ عَصْرٍ عَبْقَرِيٌّ لا يَنِي
يَفْرِي الْفَرِيَّ بِكُلِّ قَوْلٍ مُحْكَمِ
وَكَفَاكَ بِي رَجُلاً إِذَا اعْتُقِلَ النُّهَى
بِالصَّمْتِ أَوْ رَعَفَ السِّنَانُ بِعَنْدَمِ
أَحْيَيْتُ أَنْفَاسَ الْقَرِيضِ بِمنْطِقِي
وَصَرَعْتُ فُرْسَانَ الْعَجَاجِ بِلَهْذَمِي
وَفَرَعْتُ نَاصِيَةَ الْعُلا بِفَضَائِلٍ
هُنَّ الْكَوَاكِبُ فِي النَّهَارِ الْمُظْلِمِ
سَلْ مِصْرَ عَنِّي إِنْ جَهِلْتَ مَكَانَتِي
تُخْبِرْكَ عَنْ شَرَفٍ وَعِزٍّ أَقْدَمِ
بَلِهٌ نَشَأْتُ مَعَ النَّبَاتِ بِأَرْضِهَا
وَلَثَمْتُ ثَغْرَ غَدِيرِهِ الْمُتَبَسِّمِ
فَنَسِيمُهَا رُوحِي وَمَعْدِنُ تُرْبِهَا
جِسْمِي وَكَوْثَرُ نِيلِهَا مَحْيَا دَمِي
فَإِذَا نَطَقْتُ فَبِالثَّنَاءِ عَلَى الَّذِي
أَوْلَتْهُ مِنْ فَضْلٍ عَلَيَّ وَأَنْعُمِ
أَهْلِي بِهَا وَأَحِبَّتِي وَكَفَى بِهِمْ
فَخْراً مَلَكْتُ بِهِ عِنَانَ الأَنْجُمِ
وَأَحَقُّ دَارٍ بِالْكَرَامَةِ مَنْزِلٌ
لِلْقَلْبِ فِيهِ عَلاقَةٌ لَمْ تَصْرَمِ
هِيَ جَنَّةُ الْحُسْنِ الَّتِي زَهَرَاتُهَا
حُورُ الْمَهَا وَهَزارُ أَيْكَتِهَا فَمِي
مَا إِنْ خَلَعْتُ بِهَا سُيُورَ تَمَائِمِي
حَتَّى لَبِسْتُ بِهَا حَمَائِلَ مِخْذَمِي
وَغَنِيتُ عَنْ قُلَتِي بِعَامِلِ أَسْمَرٍ
وَسَلَوْتُ عَنْ مَهْدِي بِصَهْوَةِ أَدْهَمِ
وَفَجَرْتُ يَنْبُوعَ الْبَيَانِ بِمَنْطِقٍ
عَذْبٍ رَوَيْتُ بِهِ غَلِيلَ الْحُوَّمِ
وَلَكَمْ أَثَرْتُ غَيَابَةً مِنْ قَسْطَلٍ
بِمُهَنَّدِي وَحَلَلْتُ عُقْدَةَ مُبْرَمِ
أَخْتَالُ طَوْرَاً فَوْقَ ذِرْوةِ مِنْبَرٍ
وَأَكُرُّ طَوْرَاً فَوْقَ نَهْدٍ شَيْظَمِ
حَتَّى رَبَأْتُ مِنَ الْمَعَالِي هَضْبَةً
شَمَّاءَ تُزْلِقُ أَخْمَصَ الْمُتَسَنِّمِ
نَشَأَتْ بِطَبْعِي لِلْقَرِيضِ بَدَائِعٌ
لَيْسَتْ بِنِحْلَةِ شَاعِرٍ مُتَقَدِّمِ
يَصْبُو بِهَا الحَكَمِيُّ صَبْوَةَ عَاشِقٍ
وَتَخِفُّ مِنْ طَرَبٍ عَرِيكَةُ مُسْلِمِ
قَوَّمْتُهُ بَعْدَ اعْوِجَاجِ قَنَاتِهِ
وَالرُّمْحُ لَيْسَ يَرُوقُ غَيْرَ مُقَوَّمِ
فِقَرٌ يَكَادُ السِّحْرُ يَبْلُغُ بَعْضَ مَا
فِي طَيِّهَا لَوْ كَانَ غَيْرَ مُحَرَّمِ
مُتَشَابِهُ الطَّرَفَيْنِ يُنْبِئُ صَدْرُهُ
عَمَّا تَلاحَقَ فَهْوَ بَادِي الْمَعْلَمِ
أَحْكَمْتُ مَنْطِقَهُ بِلَهْجَةِ مُفْلِقٍ
يَقِظِ الْبَدِيهَةِ فِي الْقَرِيضِ مُحَكَّمِ
يَبْتَزُّ أُهْبَةَ كُلِّ فَارِسِ بُهْمَةٍ
وَيَزُمُّ شِقْشِقَةَ الْفَتِيقِ الْمُقْرَمِ
ذَلَّلْتُ مِنْهُ غَوَارِبَاً لا تُمْتَطَى
وَخَطَمْتُ مِنْهُ مَوَارِنَاً لَمْ تُخْطَمِ
شِعْرٌ جَمَعْتُ بِهِ ضُرُوبَ مَحَاسِنٍ
لَمْ تَجْتَمِعْ قَبْلِي لِحَيٍّ مُلْهَمِ
فَإِذَا نَسَبْتُ فَتَنْتُ كُلَّ مُقَنَّعٍ
وَإِذَا نَأَمْتُ ذَعَرْتُ كُلَّ مُلَثَّمِ
كَالرَّوْضِ تَسْمَعُ مِنْهُ نَغْمَةَ بُلْبُلٍ
وَالْغِيْلُ تَسْمَعُ مِنْهُ زَأْرَةَ ضَيْغَمِ
أَدْرَكْتُ قَاصِيَةَ الْمَحَامِدِ وَالْعُلا
وَشَأَوْتُ فِيهَا كُلَّ أَصْيَدَ مُسْنِمِ
فَأَنَا ابْنُ نَفْسِي إِنْ فَخَرْتُ وَإِنْ أَكُنْ
لأَغَرَّ مِنْ سَلَفِ الأَكَارِمِ أَنْتَمِي
وَالْفَخْرُ بِالآبَاءِ لَيْسَ بِنَافِعٍ
إِنْ كَانَتْ الأَبْنَاءُ خُورَ الأَعْظُمِ
هَذَا وَرُبَّتَ لَذَّةٍ بِاشَرْتُهَا
فِي ظِلِّ أَخْضَرَ بِالْعَرَارِ مُنَمْنَمِ
طَفِقَ النَّسِيمُ يَحُوكُ وَشْيَ بُرُودِهِ
بِأَنَامِلٍ تَمْرِي خُيُوطَ الْمِرْزَمِ
فَبِكُلِّ أُفْقٍ مُزْنَةٌ فَيَّاضَةٌ
وَبِكُلِّ أَرْضٍ جَدْوَلٌ كَالأَرْقَمِ
هَاتِيكَ تَجْرِي فِي السَّمَاءِ كَأَنَّهَا
سُفُنٌ وَهَذَا فِي الْخَمَائِلِ يَرْتَمِي
فَالرَّوْضُ بَيْنَ مُوَشَّحٍ وَمُؤَزَّرٍ
وَالزَّهْرُ بَيْنَ مُدَنَّرٍ وَمُدَرْهَمِ
طَلْقُ الْجَبِينِ تَبَسَّمَتْ أَزْهَارُهُ
عَنْ دُرِّ قَطْرٍ كَالْعُقُودِ مُنَظَّمِ
عَبِقُ الإِزَارِ كَأَنَّمَا جَرَتِ الصَّبَا
فِيهِ بِجُؤْنَةِ عَنْبَرٍ لَمْ تُخْتَمِ
صَبَحَ الْغَمَامُ غُصُونَهُ فَتَرَنَّحَتْ
طَرَباً لِرَجْعِ الطَّائِرِ الْمُتَرَنِّمِ
فَنَسِيمُهُ أَرِجٌ وَطَائِرُ أَيْكِهِ
هَزِجٌ وَجَدْوَلُهُ بَرُودُ الْمَبْسِمِ
يَسْتَوْقِفُ الأَلْبَابَ حُسْنُ رُوَائِهِ
وَيَصِيدُ عَيْنَ النَّاظِرِ الْمُتَوَسِّمِ
وَالْمَرْءُ طَوْعُ يَدِ الزَّمَانِ يَقُودُهُ
قَوْدَ الْجَنِيبِ لِغَايَةٍ لَمْ تُعْلَمِ
فَلَكٌ يَدُورُ وَأَنْجُمٌ لا تَأْتَلِي
تَبْدُو وَتَغْرُبُ فِي فَضَاءٍ أَقْتَمِ
صُوَرٌ إِذَا نَادَيْتَهَا لَمْ تَسْتَجِبْ
أَوْ رُمْتَ مِنْهَا النُّطْقَ لَمْ تَتَكَلَّمِ
فَدَعِ الْخَفِيَّ وَخُذْ لِنَفْسِكَ حَظَّهَا
مِمَّا بَدَا لَكَ فَهْوَ أَهْنَأُ مَغْنَمِ
لا يَسْتَطِيعُ الْمَرْءُ يَبْلُغ مَا نَأَى
عَنْهُ وَلَوْ صَعِدَ السَّمَاءَ بِسُلَّمِ
بَيْنَا يَشقُّ بِهِ الْجِوَاءَ تَرَفُّعَاً
أَهْوَى بِهِ فِي كِسْرِ بَيْتٍ مُظْلِمِ
إِنَّ الْحَيَاةَ شَهِيَّةٌ مَا لَمْ تَكُنْ
غَرَضاً لإِمْرَةِ ظَالِمٍ لَمْ يَرْحَمِ
لا أَرْتَضِي عَيْشَ الْجَبَانِ وَلا أَرَى
فَضْلاً لِذِي حَسَبٍ إِذَا لَمْ يُقْدِمِ
وَلَرُبَّ مَلْحَمَةٍ سَرَيْتُ قِنَاعَهَا
عَن وَجْهِ نَصْرٍ بِالْغُبَارِ مُلَثَّمِ
لَوْ كَانَ لِلإِنْسَانِ عِلْمٌ بِالَّذِي
فِي الْغَيْبِ لَمْ يَفْرَحْ وَلَمْ يَتَنَدَّمِ
فَدَعِ الأُمُورَ إِلَى مُدَبِّر شَأْنِهَا
وَارْغَبْ عَنِ الدُّنْيَا بِنَفْسِكَ تَسْلَمِ


هنِيئا بأَمسِ الأمسِ إذ ضَاع لِي حَقِّي
وقد نِلتَ ما قَد نِلتَ في قَصَبِ السَّبقِ
إذا مَا سقَى رَاحا وأردَف مِثلَها
مِنَ اجفَانِه لَم تَدرِ أيَّهمَا يَسقِي
أُمَسِّحُ عَن أعطافِه بتَرفُّقٍ
فَتفهَمُ ما أَنوِي وتشكُرُ لي رِفقِي
فيا هِرّةً ترنُو إلىَّ بنظرَةٍ
ونظرَتُها والهِ أغنَت عنِ النُّطقِ


Co zpívaly takto a tančily
kol starce, již hodiny zračily,
že života jeho se staví běh.
Poslední rozplýval se dech...
I štkali, kdož přišli mu vzdáti čest
pokorného srdce, jež vděčno jest...


War er ein froher und munterer Knabe,
Als seine Mutter noch lebte,
Seit man sie barg in dem hungrigen Grabe,
Wahnsinn den Geist ihm umwebte.


A kde tmí se skalní tes,
slyším volat navzájem
na buku a dále kdes
kukačky.


Ach již není otce, matky,
Otcův stánku vrať mi ráj;
Dávám tobě v lásce s bohem,
V srdci mém je – svadlý máj.


Herr, hilf, daß ich auch diesen Tag,
Und so lang' ich noch leben mag,
Mein Amt getreu verrichte,
Daß ich auf deinen Wegen geh',
Und aller Sünde müßig steh',
All' Eitelkeit vernichte,
Und wann kommt dann
Tod und Sterben,
Laß mich erben
Und empfangen,
Was die Frommen all' erlangen.


Un bosque de palmeras
empenacha de pronto la riscosa extensión.
Es un tropel vibrante de hojas largas y finas,
a través de las cuales se ve un país de oro,
   mitad americano y mitad español.
Y bien: en este bosque
hay un árbol caído. ¿Caería de dolor?
¿Caería como caen dentro de nuestras almas
la fuerza y la ilusión?
¡Ay! Este árbol caído
fue una fuerza mayor,
de raíces profundas
y tronco lleno de una savia que floreció;
y fue por sus follajes
una egregia ilusión,
que poblada de nidos columpiábase encima
de los campos a modo de una lira sin voz.
¿Y quién no tiene en su alma
uno, dos, muchos árboles caídos? ¿Quién no vio
en cada árbol caído
la simbólica imagen de un hombre abandonado
sin fuerza ni ilusión?
¡Reposa, árbol caído!
¡Descansa, buen señor
de las selvas! Tus ramas
son brazos que suspensos muestran en profusión
los desolados nidos en donde un día hubieron
su hogar pájaros, locos ahora de dolor.
La elegía del árbol
es también la elegía del pájaro. ¡Oh gran Dios!
¿Qué será de la suerte de los pájaros — esos
intermediarios entre la mujer y la flor?
¿Qué será de la suerte de los pájaros? Todos
han perdido su nido; y el quejido encendido
    de su lírica voz
vibra... vibra... se alarga, repitiendo en los aires
con monótono son:
—¡Reposa, árbol caído!
¡Descansa, buen señor!
Cubrid, cubrid, palmeras, al pobre árbol caído
    con un dosel en flor;
y desplegad encima del cadáver del árbol,
vuestras ramas nerviosas que parecen a modo
    de abanicos del Sol.


In tanto 'l Vinizian, con quelle posse
de la gente che in Pisa avea ridotta,
verso di voi la sua bandiera mosse;


V odmlčení náhlém v myšlének tůň se pohřížil
a zmlžený svůj zor jak ze sna do dálky upíral.


Mentre io sedea felice in su la rota,
mille volte gridai: — Deh!, cara Morte,
vien, chiudi omai del viver mio le porte,
pria ch'ella giri, o invidia altrui la scuota.


Odkud k hněvu příčinu, dím, bereš?
Ha! rce, kde trůn krále Slavského
Stál, teď stojí pro Slavy tam dereš!


L'aquila e 'l niglio han pur la vista acuta,
come il can lunge fiuta - la sua preda;
perché provveda - ode lontano il lupo
al ventre cupo.


Così cangiato in bianco il negro velo
La bella Flora, e volto in riso il pianto,
Dicea, del buon Torel gran tempo esperta.


村落人家桃李枝
无言气味亦依依
可怜憔悴蓬蒿底
蜂蝶不知春又归


Oh dubbii fati, oh sòrti involte e strane!
oh mente ignara e cieca al proprio danno,
come fur tue difese insulse e vane!


تَقولُها ناكِحَةً أُوَيسا


O vento do mar rói as casas e os homen
Do nascimento à morte, os que moram aqui
andam sempre cobertos por leve mortalha
de mormaço e salsuge Os dentes do mar
mordem, dia e noite, os que não procuram
esconder-se no ventre dos navios
e se deixam sugar por um sol de arei
Penetrada nas pedras, a maresia
cresta o pêlo dos ratos perdulários
que, nos esgotos, ouvem o vômito escuro
do oceano esvaído em bolsões de mangue
e sonham os celeiros dos porões dos cargueiro
Foi aqui que nasci, onde a luz do farol
cega a noite dos homens e desbota as coruja
A ventania lambe as dragas podres,
entra pelas persianas das casas sufocadas
e escalavra as dunas mortuárias
onde os beiços dos mortos bebem o ma
Mesmo os que se amam nesta terra de ódios
são sempre separados pela brisa
que semeia a insônia nas lacraias
e adultera a fretagem dos navio
Este é o meu lugar, entranhado em meu sangue
como a lama no fundo da noite lacustr
E por mais que me afaste, estarei sempre aqui
e serei este vento e a luz do farol,
e minha morte vive na cioba encurralad


Amor me dijo en mi primera edad:
«Si amares no te cures de razón»
Siguió su voluntad mi corazón;
mas él nunca siguió mi voluntad.


Junge lieben nicht die Alten, lieben aber doch die Welt,
Die für Alter vom Verstande hin in Schmach und Thorheit fällt.


Wo ist der Muttertreue Heiligtum,
Daß ich dies Bild zu seinen Kränzen hänge!


„Co se, hochu, s tebou děje?
Pohár se ti v ruce chvěje,
v očích slzy, rovny hrachu, –
co to je dnes s tebou, brachu?“


Dort lächelt auf die Gräber nieder
Mit himmlisch duldender Gebärde
Vom Kreuz das höchste Bild der Erde;
Ein Vogel drauf, sang seine Lieder.


حَسَروا الوُجوهَ بِأَذرُعٍ وَمَعاصِمِ
وَرَنَوا بِنُجلٍ لِلقُلوبِ كَوالِمِ
حَسَروا الأَكِمَّةَ عَن سَواعِدِ فِضَّةٍ
فَكَأَنَّما اِنتَصَبَت مُتونُ صَوارِمِ


Voi non avete i suoi beni in le casse,
perché di mercanzie e di gabelle
guadagno non fu mai che vi tentasse.


Viel hunderttausend ungezählt,
Was unter seiner Sichel fällt;
Ihr Rosen, ihr Lilien,
Euch wird er vertilgen;
Auch die Kaiserkronen
Wird er nicht verschonen.
Hüt dich schönes Blümelein!


- Or che dovete (diceva ella), quando
così v'abbia una femina abbattuti,
pensar che sia Rinaldo o che sia Orlando,
non senza causa in tant'onore avuti?
S'un d'essi avrà lo scudo, io vi domando
se migliori di quel che siate suti
contra una donna, contra lor sarete?
Nol credo io già, né voi forse il credete.


přede vším pokrok, pokrok nad vše, všude
a proto demokracie ať žije –
kdo rozumíš jí, vždy ti možno bude
přisednout k stolům, kde se jí a pije.


Du arglos Kind! Blick auch in Zukunft nur
Mit stiller Brust ringsum in die Natur
Und such den Alten: sicher findst du ihn.
Aber nur in der stillsten Stunde
Wird das Auge dir aufgeschlossen,
Sonst tausendfach zerstückelt in der Runde
Ist die Gestalt des großen Pan zerflossen.
Nur selten sinkt dem Menschenkinde,
Das fromm den Ew'gen sich vertraut,
Vom Aug' die dichte Nebelbinde,
Daß er das Unerschaffne schaut.
Lebwohl für heut! Die Welle schäumt
Und wiegt mich neu in Schlummer.
Hab' noch nicht ausgeträumt!
Süß ist die Ruh! – –


She thanks kind Heav'n, that made her fair;
And knows that Heav'n design'd,
That lovely Form she wears, to grace
The Beauties of her Mind.


Verzeih mir doch den Argwohn gegen dich;
Wer brünstig liebt, dem macht die Furcht stets bange.
Der Menschen Herz verändert wunderlich;
Wer weis, wie bald mein Geist die Post empfange,
Daß die, so mich in Gegenwart geküst,
Entfernt vergißt.


Und ist aufgestanden,
Und hat die Welt durchlaufen,
Und alles über'n Haufen
Geworfen in allen Landen.


When the sad tidings reach'd thine anxious ear
Of Warwick slain, thy brightest hopes undone,
Did not thy mind presage new anguish near,
Thy captive princess, and thy murder'd son?


I poslechly ho. Stezkou myrt šly výše,
kde onen údol květů pln a vůně,
kde sotva vlhkým sítím zefyr dýše,
jak duchů sbor by hrál na ticha struně;
jak v Paros zářný vyhloubená číše
se hory sevřely a v jejich lůně
pod zlatým deštěm bujných čilimníků
tři krásky stanuly tu na trávníku.


O cielo, o movimenti, onde procede
Virtù che regge chi mia vita ha in mano,
Siavi raccomandato il mio tesoro.


狗吠鸡鸣客未非
居然虎口脱危机
不知万乘齐廷相
何似相如一璧归


Aus den Rotunden erwuchs allmählich des griechischen Kreuzes
Form, aus diesem sodann ward das latinische Kreuz;
Aber es blieb die Rotunde, sie ward zur Kuppel erhoben:
Möchte sie stets doch ruhn über dem griechischen Kreuz!


Ihr töchter keusch/ vnd reine/
Von Sion wol bekandt/
Zu todt ich mich noch weine/
Für lieb/ vnd hertzen-brandt.
Nun saget mir in trewen/
Wo dan sich finden laß/
Der seither mich geht schewen
Mit je zu starckem paß?


Weil ich nun dieses richtig weis,
Was hab' ich dessen Frommen,
Ob ich ein Kind, ob ich ein Greiß
Von hie werd' hingenommen?
Wer zeitig stirbt, hat minder Noht,
Kan vielem Vnfall durch den Todt
Fein aus dem Wege kommen.


Tak zvolna – tak smutně – tak sám a sám
svou loďku dál životem sunu –
což nechtěla pražádná dušička
sem do mého vsednout člunu?


v oblacích a mračnech
bloudil stroj můj ze snů,
nad podzimním smutkem
hledal křehkou vesnu.


Ciascun governa con la sua influenza
le cose di qua giù mortal create;
però se crudeltà voi, donna, usate,
vostra è la colpa: or vostra penitenza!


Százados tölgy! te ki épen
Állasz itt még, noha vén,
Tiszteletre méltóképpen
A mezőnek közepén;
Te, az idők repűltében
Annyi szélvész játéka,
S oly sok nyárnak hévségében
Annyi vándor árnyéka!


Jak zlato nejčistší byl jeho vlas,
zrak jeho dýchal radost a jas.


Nu, neprotestuj, neodmítej
a nerdi se – jsou chvíle v žití,
kdy básník musí vysloviti,
co leta cítil. Končím už.
Ten pohár vznáším na Tvé zdraví
a všech nás příští! Vítej! Vítej!
Ty jdeš v ně se stříbrem své hlavy,
Čech, člověk světla, čestný muž!


Und er zögert, und er dienert,
Und er fragt: »Ist es erlaubt?
Habe dir dein junges Leben
Einst in blödem Wahn geraubt;
Ich, der Pater Hexenbrenner
Stürzte dich in Not und Qual,
Und nun willst du meine Seele
Führen in den goldnen Saal?«


Tausend Melodien strömten,
Brausten, Klara, auf's Klavier –
Ließest Deine Saiten hier?
Deiner Töne Schmelz – verschämten? –


舟行多为爱明月
况值高秋风露凉
鼓枻沧浪歌一曲
红尘不到水中央


Sie nahm ein Tuch, dem seltne Spezerein
Gar auserlesnen Wohlgeruch verliehn,
Und tauchte es in einen Saft hinein
Von Blumen, die nur in Arabien blühn;
Das sollte nun des Kopfes Bahrtuch sein.
Sie barg ihn gut darin und legte ihn
In einen Topf und pflanzte süßes Kraut,
Basilikum, darauf und weinte laut.


Nagy vásárra készült mind a világ mostan,
Kiki hazahajtá tinaját, üszőjét,
Hogy eladja holnap a szomszéd városban,
A feletlen ökröt, a felhízott sőrét;
Egyedűl Imrének nincs egy árva borja:
Mégis az a vásár neki legfőbb gondja.


by hněvu blesk se kmitnul z tvojích očí,
jak z oka zmije po lupu když skočí;


Die Fehde tät beginnen
Ein Lümpchen von Batist,
Weil ihm ein Stück Sacklinnen
Zu nah gekommen ist.


Kadý spláče nad dítětem:
„Marně, dítě putuješ,
daleká je cesta k ráji,
tam za živa nedojdeš!“


Zřel on dobře ovčáka, věděl o loupeži,
ale dále v potůčku bezstarostně leží.


Nicht lieben sollst du ihn, ist falsch und schlecht sein Wesen;
Doch auch vergessen nicht, daß er dir lieb gewesen.


¿Mas quién habrá, Señor, que no se asombre
de ver turbar la ciencia en tu presencia
de tantos que por psíquica excelencia
quieren, que el mundo los estime y nombre?


„Hle! tím průlivem voj našich lodí
vnikl do límanu bouřným mrakem –
Jakou rozkoš slavné vidmo plodí,
jež mi paměť kouzlí přede zrakem!
Vidím strašlivé to ptactvo boje,
draků hrozných temnokřídlé roje,
hrnouti se z oněch mořských vrat,
šířiti se kvapně po límanu,
nadýmati plachty v jitřním vanu,
po zkypělých vodách tancovat!
Kolísá se nad užaslou vlnou
stožárových jedlí širý les,
klátí rahen větví nesčíslnou
v lan a těhel úponkovou směs,
v rozmanité chumle třepetavé
zdouvaje svých plachet loubí tmavé.
A jak lesem, když naň bouře lehá,
blesk se míhá, hromu rachot zní,
tak tu plachtami zář mečů šlehá,
tak tu burácí zpěv bitevní.


Clarín, que rosicleres troglodita,
no empero su tridente jovenetos,
acrocerauna prole de esqueletos,
cristal anhela de esplendor cocita;


Für alle Güte sei gepreist,
Gott Vater, Sohn und heilger Geist!
Ihr bin ich zu geringe.
Vernimm den Dank,
Den Lobgesang,
Den ich dir kindlich singe.


红桥二十四
明月照笙歌
若是迷楼在
游人应更多


»Die Sprudelbrunnen sollen Steuer geben;
Die sanften Quellen fließen frei!«


Tu po mém boku dechlas v ticho snivé
jak vánek lehce přes fialky dýše:
(Ty odpustíš, ó Shakespeare! že píše
tvůj obraz ruka, každé jiné lživé


en este peligroso golfo insano,
do Francia llora rota el crudo hecho,
osando en tu valor, con fuerte pecho
pongo fin al imperio lusitano.


Ruhig Wasser, grause Höhle,
Bergeshöh und ernstes Licht,
Seltsam, wie es unsrer Seele
Schauderhafte Laute spricht.
So erweist sich wohl Natur,
Künstlerblick vernimmt es nur.


竹院桥廊未放晴
一凉生处绿交横
隔林休厌荷池小
风叶时传泼雨声


Dona Eufêmia é poetisa
com aplausos de gazetas,
e o Simplício sem pesquisa
vai engo lindo essas petas.


Entre lençóis,
os amantes se esquecem
eternamente do tempo
Para quê tempo?
se, entre lençóis, eles
vivem tão intensamente?
 bem cá entre nós
- Para quê mais os lençóis?


Ani tak ty žáry věčně vroucí
Nepálí tu šelmu v černou duši,
Jako když, že štěstí z ňádra jdoucí
Koho blaží, v dravém srdci tuší;
Ihned metá v medném obalení
Hříchu jedy šťastným do stavení.


Nechci zkrátka – račte odpustit –
aby naše spojila se dráha,
nerad bych, by dcery výbavu
v pivě nechala mi – těžká váha.


My son! – alas, some savage monster's prey!
Why have I liv'd to this detested day?
Why have I lingred thus? I should have dy'd,
When thy more happy mother left my side,
My best-lov'd wife: – but all my  face
I could in thy resembling features trace.
Tormenting thought! – O hide me from the light!
Its useless rays afflict my feeble sight:
Come lead me to the solitary grave,
Despair and woe that dark retirement crave;
There shall I, stretch'd upon my dusty bed,
Forget the toils of life, and mingle with the dead.


Quand'è la notte oscura et quando è il sole,
Allora alla tempesta, alla gran pioggia,
Mentre che il gelo vince il vago tempo,
Et poi che la stagion fa lieti i colli,
Sempre mi è innanzi l'amorosa luce,
Che in cor mi adombra quell'angelica alma.


Angedenken an das Gute
Hält uns immer frisch bei Mute.


Como en cera imprimir sello podría
lo mismo que en aquel fuese esculpido,
de aquel anillo, que en señal ha sido
dado de la fe vuestra a la fe mía,


Ach jsou to boly neznané a rmutné,
Toužebným hledat okem hvězdu svou,
Vidět ji zhasínat – a státi smutně,
Co sirotek s planoucí láskou svou.


Wer zu hoch will steigen/
Muß zum Falle neigen.


Ya sólo existen los nombres,
donde estuvieron las cosas.
Los altos nombres, ilesos
en su desnudez de gloria.
Mas ¿cómo, en su vanidad,
fue lo exacto de las cosas?
¿Eran mías? ¿Me velaban
tras el oro de su pompa,
o eran del mundo y volvieron
a confundirse en su sombra?
Ya no siento su presencia
ni su grávida zozobra.
Por los eternos caminos
olvidáronse las cosas,
y en este sereno tránsito
hacia todo lo que asombra,
el mundo se me hizo leve
y divina la memoria.


Er wieherte; ich schmiß die Stallthür zu.


Orlando soy, Quijote, que, perdido
por Angélica, vi remotos mares,
ofreciendo a la fama en sus altares
aquel valor que respetó el olvido.


Прости! во мгле воспоминанья
Всё вечер помню я один, —
Тебя одну среди молчанья
И твой пылающий камиГлядя в огонь, я забывался,
Волшебный круг меня томил,
И чем-то горьким отзывался
Избыток счастия и сиЧто за раздумие у цели?
Куда безумство завлекло?
В какие дебри и метели
Я уносил твое тепло?
Где ты? Ужель, ошеломленный,
Кругом не видя ничего,
Застывший, вьюгой убеленный,
Стучусь у сердца твоего?


Hab Dank, du Herr der Welt,
Daß du mich auch gestellt
Auf deine Schauspiel-Bühn,
Daß ich ein Mensche bin.


K vůli ní orá ji s láskou a snahou,
tu půdu nevinou, vonící, drahou.


Den zapadá –
Jdou vody a dmou se a valí
a hltají pahrbky, skalí
a na svahy, roviny, lesy
jak bestie hřívy své věsí.
Důl naplněn – hory se níží
a v smutku, jenž mrakem se plíží,
změt šílených srdcí se topí, topí, topí –
již po živých nikde stopy.
A západ, lampa záplavy,
tak příšerně jest krvavý.


Aufwärts scheint das Feur zu steigen,
Aber es ist nur ein Schein.
Denn das Pulver kann uns zeigen,
Daß vom Mittel-Punct allein
Zu dem Kreis, der ihn bezircket,
Es mit strengen Kräften wircket,
Ja ein' ausgelöschte Kertz
Ziehts im Rauche niderwärts.


Pláče ve dne, v noci, nepromluví slova
a nazývá sebe Ben Akiby vdova.


Ach ich sang, und du hörtest mich nicht.


Hélas ! je marchais dans la vie,
Aveuglé par ce monde impur !
Toute clarté m'était ravie ;
De ton ciel montre-moi l'azur !


Peido azedo de água soda
Fede a casca de limão
E de jabá com feijão
Passa folgado na "roda"
Peido nenhum se encomoda
Com censuras de ninguém
Presta um favor quando vem
Aliviar quem padece
É quando a gente conhece
O valor que o peido tem


Hier ward, o Nymphe, mit Reigentanz
Dein Fest gefeiert in Chören;
Die Stürme der Zeit vermochten nicht ganz
Den heiligen Frieden zu stören.


八万山河一掌宽
四天应合作回阑
独怜到此谁为耦
坐共羲和倚日看


Questo tuo grido farà come vento,
che le più alte cime più percuote;
e ciò non fa d'onor poco argomento.


山径春深满绿苔
景陵东去转萦回
忽逢樵父惊相问
言自黄花镇里来


»Großmutter, schläfst du? Deine Lippen pflegen
Wie betend sich im Schlafe zu bewegen,
Wie bist du heute regungslos und bleich?
Die Hände starr auf deiner Brust vereinet,
Die nicht dein Atem zu erheben scheinet,
Dem Marmorbild der Schmerzensmutter gleich.