ДуВам объяснять правления начала
Излишним было б для меня трудом
Не нужно вам ничьих совето — Знаньем
Превыше сами вы всег Мне только
Во всем на вас осталось положитьсНародный дух, законы, ход правленья
Постигли вы верней, чем кто б то ни быВот вам наказ: желательно б нам было,
Чтоб от него не отшатнулись вПозвать к нам АнджелКаков он будет
По мненью вашему на нашем месте?
Вы знаете, что нами он назначен
Нас заменить в отсутствии, что мы
И милостью и страхом облекли
Наместника всей нашей власти, что же
Об нем вы мните?
ЕскаЕсли в целой Вене
Сей почести достоин кто-нибудь,
Так это АнджелДуВот он идеАнджелПослушен вашей милостивой воле,
Спешу принять я ваши приказаньДуАнджело, жизнь твоя являет
То, что с тобою совершится впред


Mon cœur, tu t'en vas seul dans le bonheur des choses ;
Pourtant l'Espoir frémit dans l'azur du matin.
C'est le temps du travail et des métamorphoses,
Il faut à chaque jour un soir lourd de butin.


Und in der Rose duft'gem Schooß
Sah ich den Wurm des Todesnagen –
Da riß ich mich entschlossen los,
Um nicht die letzte Schmach zu tragen.


O! Mutter, nein, ich muß von hier,
Ist das nicht jämmerlich!
»Mein Kind, ich weiß dir Rath dafür,
Verbergen will ich dich.
In meinem Taubenschlage,
Verberg ich dich mein Kind,
Bis deine Wandertage
Gesund vorüber sind.«


Als Knabe schon vernommen
Hab' ich ein Wort von dir,
Nun bin ich selbst gekommen,
Und bin so selig hier.


Když v rakev úzkou bolně po obrázku
mu ruka přátel tiše vložila,
když v dlaň mu dali kadeř jejích vlásků,
jež v nemoci tak prý ho blažila,
již viděla, že velkou svoji lásku,
a štěstí všecko v pravdě dožila – –
Šla místo ženy za ním k hrobní tůni
a naslouchala, jak ty hroudy duní. – –


红芍花开端午时
江南游客苦相疑
上京不是春光晚
自是天家日景迟


Brisa, que acaso pasando
jugaste con sus cabellos,
tú que besaste su cuello
su mejilla acariciando,
Y que luego murmurando
te fuiste lejos de allí,
si eres la misma que aquí
pasas sin marcar tu huella,
responde, si piensa en mí,
como estoy pensando en ella.
Noche apacible y serena
por más que te cause enojos,
que sean más bellos sus ojos
y más negra su melena,
Presta un consuelo a mi pena
ya que sufriendo viví,
y pues no llega hasta aquí
el resplandor de esa estrella,
responde, si piensa en mí,
como estoy pensando en ella.
Nubes que en blanco celaje
bordáis el manto del cielo,
cual aves que alzan el vuelo
sobre el inmenso paisaje,
decidme si en vuestro viaje
lejos, muy lejos de aquí,
llegasteis a verla, y si
respondéis a mi querella,
si estaba pensando en mí,
como estoy pensando en ella.
Sol y luna, mar y viento,
nubes y noche, ayudadme,
y en vuestro idioma contadme
si es mío su pensamiento;
si es igual su sentimiento
a este que mi pecho hiere,
decid si mi amor prefiere
a la calma que perdió;
¡decidme, en fin, si me quiere
lo mismo que la amo yo!


Herr Ludwig ist ein mutiger Held,
Wie Otto, das Kind, sein Söhnchen;
Der kriegte den Durchfall zu Athen,
Und hat dort besudelt sein Thrönchen.


Ich armer Laubenkolonist,
Da sitz' ich nun mit meinem Mist
Und kann ihn nicht gebrauchen;
Es steigert mich der Magistrat,
Der Kuckuck baue nun Salat,
Es lohnt nicht mehr das Jauchen!


¿Mas cómo cantaré, cuando te lloro
sin esperanza de ningún consuelo,
o ya ternura sea, o sea decoro


To bylo tak divno, že dlouhý řad
se postav před ní počal brát,
i za ní, že každého drtil žel,
proud odtud nový a proud tam zas šel
i milenci spolu tu kráčeli, květ
z nich opojně voněl, zvuk stříbrných vět...


Lach' nicht des Kindes Märchenglauben,
Was ist's denn, was dein Geist erfand?
Was sind die Bibeln, die Systeme
Denn anderes als Märchentand?


Dios, pues, que vio nuestra desgracia impía;
Dios, que nos vio luchar contra la suerte,
Dios, que nuestra constancia desafía,


Ja/ Gott sey dafür gepreiset/
Er hat mir viel Gnad beweiset/
Mich als bey der Hand gefürt
Auß Holstein hieher ohn schaden:
Ich bin von Ihr Fürstlich Gnaden/
An Ihr Maystät commendirt.


So trugen sie ihn ohne Sang und Klang,
Ohne Pfeifenspiel und ohne Trommelklang,
Ohne Kanonenmusik und Flintengruß,
Womit man die Tapfern begraben muß.


Dem Enkel winkend stell' ich dein heilig Bild
Zu Tiburs Lacher, und zu der Houyhmess Freund;
Da sollst du einst den Namen (wenig
Führeten ihn) des Gerechten führen!


Im Creutz bleibt nicht verborgen/
Wo Feindschafft steckt verdeckt/
Auch wird in Noth und Sorgen/
Getrew Freundschafft erweckt/
Im Glück kan mans nicht lernen
Gleich wie man nicht erkennt
Bey Sonnenschein die Sternen
Am hohen Firmament.


Karpen/ Stintckens/ Plötzckens/ Hächt/
alles kömbt uns itzo rächt/
Schüncken/ Wörste/ Sauer-Kraut
und waß man noch sonst verdaut.
Ingwergens und Citronaten
sind itzt gleichfalls wohl-gerathen.


Je minulost pláň šírá, nedohledná –
a každý nechá otisk tam svých prací.
Pláň pro všecky je nerozdílná, jedna,
však každý se v ní jinou stopou ztrácí.


秦庭痛哭血成川
翻讶中行背可鞭
南北共知忠义苦
平生只少两淮缘


孤亭寄华顶
去天仅容尺
时有牧羊儿
招邀煮白石


Rontsuk el ágyukkal földdel tölt bástyákat,
Szárasszuk ki ásással vizes árkokat,
Lapát és golyóbis veszi meg várokat,
Vesztég ülve nézhetjük holt kaurokat.”


Gleich dem schaffenden Geist kannst du blitzen und donnern und regnen,
Aber erquicket, wie seins, auch dein Gewitter die Flur?


Du hattest dich so scheue
In Pergament verbaut;
Da schliefst du wie ein Leue
In einer Eselshaut –
Wir können solche Pfiffe
Bei Löwen nicht verstehn;
O Löwe, laß die Griffe
Statt der Begriffe sehn.


Co ty vlny šepotají?
Proč se děsí zvěř a lid?...
Zločinci se zpovídají,
Jimž jen Bůh můž’ odpustit!


V tvém nitru, matko, sedíme juž věky!
My střežíme ty bujné ohně řeky,
z nichž do světa se život rozlívá,
a našich kladiv mocné dopadání,
toť rhytmus, bez ustání
v němž tvého srdce tluk se ozývá.


Ha hozzád ér lelkem, s meg talál égetni:
Nem tehetek róla... te gyujtottad ugy fel!
Hol is tehettél szert ennyi jóra, ennyi
Szépre, mely könyvedben csillog pazar fénnyel?


七百里多平水面
江南大抵是仙官
宝带桥头别亲旧
莺花一路到临安


– Jak... cože... pane... cožpak nevíte,
že takhle přece mluvit nesmíte
a tvářiti se jako nevinný?
Což myslíte, že nečtu noviny?
Vím... anarchie... co to znamená.
Jen zmatek, neřád, vraždu, dynamit.
To píše Čas i Čech, to musí být.
Však ještě máme strážná ramena!


Těchnic slábne, ochabuje Lev,
na muskety městské ze všech stran
není zbraně. Marně roste hněv,
kalich sílu ztrácí z četných ran,
lid už zoufá. Tu, hle, od severu
Hanuš kvapí v podvečerním šeru
s dvakrát silnějším než včera sborem.
Ve zpěvu lid kráčí pod praporem,
nejblíž Hanuš bílém na komoni,
řásně korouhve mu čelo sloní,
a juž na lidu se vrhá škůdce,
tiše, klidně, jako socha z ledu,
ze zad on a Jiří Těchnic z předu,
a lid volá: „ Zdráv buď Hanuš vůdce!“ –


Und so sah ich eines Tages –
Vorzustellen: Michael Jaroschin,
Sonnengott von Profession –
Sah ich eines Tages nachts
(Jaroschin scheint auch des Nachts),
Sah ich durch ein unverhangnes
Fenster... die geliebte Frau.


Wie gern, wie gern ich dich als Mutter sah!
Bin ich denn deiner wirklich werth gewesen?
Ich glaub es nicht, obgleich es oft geschah,
Daß ich in deinem Aug ein Ja gelesen.
Du gabst mir lächelnd immer, immer Recht,
Wenn wir um die Erziehung Rath gepflogen,
Doch ward nicht nur das jüngere Geschlecht,
Nein, auch der Vater wurde mit erzogen.
Erzogen? Ja: Du öffnetest die Pforte
Und führtest uns hinauf zu Gottes Höhn.
Dein Beispiel wars; es waren nicht die Worte,
Und dieses Beispiel war so schön, so schön!


花落花开蝶自忙
琴闲书札日偏长
我来不为看桃李
只爱幽兰静更香


Entraron nel giardino tutti quanti,
che fur ventotto de' migliori eletti,
tra re, principi, duchi ed amiranti,
di Marsilion tutti amici perfetti.
Ancora venne a Marsilio davanti
la bella donna sua sanza difetti.
Per quello che l'autor per vero spanda,
apellata era la reina Branda.


Bůh chce-li, dále bych chtěl žít
a zřít, kam lidstvo se řine –
leč k tomu netřeba na zemi být,
to spatřím i s planety jiné.


Gute Nacht, wo du auch ruhest
In dem hohen Sternenschein.
Gute Nacht, was du auch tuest,
Gute Nacht dir ganz allein.
Für dein Leben, für dein Sterben
Will ich einsam nun verderben,
Will mich betten hart auf Stein.


A Gopa šla a vyřídila vše
a plakala nad paní nešťastnou.
Tu pravil Upagupta zamyšlen:
„Nuž, veď mě k ní, ač doba nepřišla,
kdy navštívit ji mám.“ A mezi tím


Er lieget nun am Fuß der Eiche dort,
Nicht aber ist, die er gemeint, gekommen,
Es überdecken Laub und Schnee den Ort,
Und weit umher wird nur das Wild vernommen.


Neopustím, neopustím,
a až umru sám a sám,
novou touhou, novou láskou
na nebi tě vyhledám.


少小离家老大回
乡音无改鬓毛衰
儿童相见不相识
笑问客从何处来


Mein Gott und Vater, nahmst du mir
Der Erde schönstes, freistes Gut,
So ruf ich flehend auf zu dir
Um deinen Schirm, um deine Hut.
Hör mein Gebet; vernimm den Schrei;
Ich bin dein Kind; verstoß mich nicht.
O halt mich fest, Herrgott, und sei
Du meine Sonne, du mein Licht!


Herr Roland ein seltsamer Roßkamm,
Als feil er die Stute bot.
Ausnehmend schön war die Stute,
Sie aber war leider tot.


قَد كُنتُ أَبكي وَأَنتِ راضِيَةٌ
حِذارَ هَذا الصُدودِ وَالغَضَبِ
فَاليَومَ إِذ حَلَّ يا ظَلومُ الَّذي
حاذَرتُ أَلقى الوَفاةَ عَن كَثَبِ
إِن دامَ ذا الهَجرُ يا ظَلومُ وَلا
دامَ فَما لي في العَيشِ مِن أَرَبِ


E quell'altiera che l'ha tanto offeso,
standosi ascosa al tenebroso horrore,
causa un nembo di pianti e sospiri.


Wan der Homer, der den wein sehr
gelobt, weinsüchtig gwesen wär,
wie gleichwol ich nicht kan gedenken,
Gedenk doch du, mein Veyras, nicht,
daß, wan ich von dem wein auch dicht,
ich so gern sei bei dem weinschenken;
Dan wider meiner landsleut wohn
glaub ich, daß der Semelen sohn,
ohn maß, thu leib und seel bekränken.


Nun erschleicht er hämisch dich
und verletzet dir dein Leben,
das zuvor sich wolte geben
keinem Schosse, keinem Stich.
Ohne vorbesagte Zeit
kömmst du um und außer Streit.


Zpěv druhů tvých při víně slávy, štěstí
v tvou hořkou duši výsměšnou je zvěstí
jak blaha cizího vždy ozvěna...
Ty cítíš, jak jsi stráž tu osamělá,
pot únavy ti splývá mdlobou s čela,
jdeš větrem, bouří – klesají ti kolena.


Wenn, durch lange Qual ermattet,
Todesnebel uns umschattet,
Schon verlischt des Lebens Licht,
Sterbend unser Auge bricht,


,Věc jednoduchá: paranoia
a vše, co z ní teď povstat může,
už jeví se. Je nutno léčit.
A že rozbijí ony věci,
toť signál, že se neprodleně
s léčením řádně začít musí.
A snad se neleknete, pane,
dnes blázince jsou institucí
jak nemocnice, ne jak byly,
jak totiž pověst říkala jim,
příšerné kriminální hrobky –
ne, dnes tak není. Sanatoře,
příjemný pobyt po případě
a lékař odborník, jenž hledí,
by nemocný se cítil doma!
Vše pokračuje, pane drahý.
Hle zvěřince! Dřív zavírali
tak zvané šelmy v pevné klece
a šelmy zuřily a řvaly,
nu, ovšem, mříž, a malý prostor –
teď zpříjemní se jatcům život,
že cítí se jak na svobodě,
podmínky všecky: prostor, volnost,
i kraj se upraví, že šelmy
jsou jako doma – zajímavé,
Hagenbeck, pane, přišel na to,
a blázince – tak na vlas všecko,
neb lidstvo ve všem pokračuje,
jak jsem už pravil. Týden tomu
jsem vyrval jakéhosi starce
ze spárů kriminálu takhle,
– neb žel, že často spravedlnost
žnout tam chce, nám kde setba patří –
kdes začal vykládat svůj názor
o republice, sloupech jejích,
o činitelích, špíně peněz –
a už jej lapli, paragraf prý
ten onen – dobrý jeden člověk
mi řek ten případ, zasáhl jsem,
stav prozkoumal: a paranoia,
jak v knize stojí. Už se léčí.
A ten pan Krejza nemá tady
snad rodinu a příbuzenstvo?‘ –


معلّمٌ كالبدرِ مِنْ حولِهِ
كواكبٌ ترقبُ أوقاتا
قلتُ لهُ نفسُكَ ترضى اللقا
أوَ أَبَتْ ألفٌ باءٌ تا


偶栽梅树是红花
每岁花开对客夸
知己相看心自白
尽将颜色付诗家


Dann springen wir nach von dem Uferrand –
Was säumest du, Vater Hildebrand?«


Apri, o santo Signor, le labbra mie,
E vigor porgi a questa lingua stanca
Ch'a pianger torna le sue colpe rie:
Le colpe rie, per cui s'arrossa e imbianca
Spesso la fronte di vergogna e tema,
Ché il tempo fugge, e 'l mio peccar non manca.
Guardando entro al suo sen l'anima trema,
Torna lieta in guardar la tua pietate,
E vive come l'uom che speri e tema.
Lasso! nel fango è la passata etate,
E di quelle avvenir son l'ore incerte
Più che al verno seren, nube alla state.
Com'or nel mondo, altrui piane ed aperte
Son quelle vie per cui si scende a morte,
Come quelle del ciel son chiuse ed erte!
Non si può gir senza celesti scorte
Per questo periglioso aspro viaggio
Senza prender talor le strade torte.
È la vita mortal bosco selvaggio
Pien di lacci infiniti, visco e reti,
Ove più incappa chi si tien più saggio.
Quanti in lor detti son disciolti e queti,
Ch'altri di quei tutto invescato ha il piede,
Altri ha mille lacciuoi nel cor secreti!
Quante son esche al mondo, ov'altri crede
Spesso vivendo aver diletto e pace,
Che l'amo ascoso miserel non vede!
Quel più di tutto al gusto infermo piace
Che all'alma è tosco, e tosco quello appare
In cui salute eterna e vita giace.
Chi non prende al passar quest'aspro mare
Te suo timon, sua stella e suo nocchiero,
Vede ir preda il suo legno all'onde amare.
E chi t'ha seco, al gir non ha mestiero
Di remi o vele, ché col piè sicuro
Può calcar l'onde, come avvenne a Piero.
Fassi aperto e sereno il tempo oscuro,
Scilla non latra, né Cariddi invola,
Spiega Nettuno il sen tranquillo e puro.
Ma l'alma inferma, giovinetta, e sola
In mar, tra scogli, o tra l'insidie in bosco,
Qual maraviglia fia se a morte vola?
Qual maraviglia, se quel dolce tosco
Che inganna molti m'aggradò molt'anni,
Senz'altro lume, semplicetto e losco?
Però, vero Signor, non mi condanni
L'alta giustizia, ma pietade abbonde
Ov'ho mancato in fabbricar miei danni.
Sai, senza dirlo e se fioretti e fronde
Sol seguìto ho fin qui, lasciando il frutto
Per cui la grazia di lassù s'infonde.
Sai, senza dirlo, se il mio tempo tutto
Contra i tuoi detti, e contr'a mia salute
Ho vaneggiando a questa età condutto.
Sai come lento a seguitar virtute,
Ché intra i pigri pensier, l'ozio e le piume
Fur gli studi e vigilie al ciel dovute.
Come sovente per suo rio costume
Gli occhi aggravati, e da letargo offesi,
Odiâr se stessi, il mondo, il giorno, il lume.
Né, lasso! unquanco a risanarli intesi:
Or verrà forse il fisico gentile
Che ristora in un punto i giorni e i mesi.
Manda, o dolce Signor, più dolce aprile
Sopra il mio pigro, freddo, tristo verno,
Ch'or mi fa ghiaccio a seguitar tuo stile.
Deh! ch'io non resti a penitenza e scherno
Col tuo avversario, né dal santo trono
Mi venga il grido, dello esilio eterno.
Trovino i falli miei, Signor, perdono:
Ma il santo erario di pietà infinita
Come parco a me fia d'un picciol dono,
Già largo in terra di tua stessa vita?


Es duftet wieder alte Liebe,
Es grünet wieder alte Lust;
Ja selbst die alten Liedertriebe
Beleben diese kalte Brust.
Natur! wohl braucht es solcher Stunden,
So innig und so liebevoll,
Wenn dieses arme Herz gesunden,
Das welkende genesen soll.


Ayant l'air de brasser une hécatombe humaine !


Vstoupili jsme smutní
v zasmušenou Prahu.
Dnes však jdeme klidně
s bělohorských svahů.


أيبسْتَ أفئدةً بالحزنِ يا خضْرُ
فالدمعُ يسقيكَ إنْ لمْ يسقِكَ المطرُ
منها خلقْتَ فلمْ يسمحْ زمانُكَ أنْ
يشينَ حسنَكَ فيهِ الشيبُ والكبرُ
فإنْ رُددتَ فما في الردِّ منقصةٌ
عليكَ قدْ ردَّ موسى قبلُ والخِضرُ


Was ist gleich diesem Weib?
Das hoch zu loben/
Den Himmel oben
Getragen hat im Leib/
O Maria schon/
Sanct. ANN dein Mutter ist/
Vnd du der Himmel bist/
O du Gottes Thron.


Viel eher wird dir Gott, wenn du ganz müßig sitzt,
Als wenn du nach ihm laufst, daß Leib und Seele schwitzt.


Sanft verglimmt des Tages Helle,
Und, vom letzten Strahl geküßt,
Liegt die glatte Meereswelle
Wie geschmolzner Amethyst.


Con que podáis después, no digo toros,
(que siendo Carlos, es su propia hazaña)
correr los gallos y matar los Moros.


O duše má, odkud on přišel? A kolik staletí snad
mých předků dušemi procházel, než došel až ke mně?
Na kolik svatebních stolů jak ubrus koberec rekvií klad?
Na kolik růžových úsměvů dechl svůj podzemní chlad?
A v kolika lampách plamenem soli a líhu sesínal temně?


Zamyšlen si v cůpky kroutě hustou bradu
chodí Přemysl po síni Vyšehradu;
o čem přemítá, hned zvíte z mého zpěvu,
až se zhostím lícně knížecího zjevu.


Now from yon black and fun'ral Yew,
That bathes the Charnel House with Dew,
Methinks I hear a  begin;
(Ye Ravens, cease your croaking Din,
Ye tolling Clocks, no Time resound
O'er the long Lake and midnight Ground)
It sends a Peal of hollow Groans,
Thus speaking from among the Bones.


Hab' ich nicht in der Wahl gefehlt,
Und sind die Sachen von Gewichte,
Die ich dem Leser hier erzehlt;
So hoff' ich, dass wenn die Geschichte
Gleich in den Versen Abbruch findt,
Er werde mich drum nicht verdammen:
Dieweil gar selten nur zusammen
Witz und ein gut Gedächtnüss sind.


Na severu již i na západu
Sasíkův i Frankův meč i lesť
Zakládaly této víry vládu,
Jejímž heslem mír a láska jest;
Nájemník již slovanskému stádu
Na vybranou dával smrt neb křest;
Leč to krví nepokřtěné plémě
Krví bránilo své vlastní země.


Da mocht ich länger nicht nach euch mehr fragen,
Der Wald empfing, wie rauschend! den Entflohnen,
In Burgen alt, an Stromeskühle wohnen
Wollt ich auf Bergen bei den alten Sagen.


Prosili: „Dej, zlá je nouze!“
„Nedám!...“ „Odměkči se přec!...“
„Napijte se třeba v strouze!“
zaláteřil Vavřinec.
Zavřel; lid však do vrat buší:
„Smilování! Probůh, dej!“
„Ne! Váš hluk mne nevyruší,
nedám, ani za krůpěj;
toť by tolary mi rostly v dlani
na hřídel i čepů spravování!“


Auch du im Lager drüben
Magst ruhig schlafen, Feind,
Wir ha'n mit Schuß und Hieben
Es ehrlich stets gemeint.
Mit Einem aber ringen
Wir Morgens wie zu Nacht,
Er möcht' uns gern verschlingen,
Der Löwe brüllt und wacht.


Thee with divine invention I endow,
That secret wonder, Goddess, to disclose,
By which the wise, the virtuous, and the brave,
The heaven-taught Poet and exploring Sage
Shall pass recorded to the verge of time.


Však ani jednou, co mu dech,
motýle nehonil sadem,
ni za květem se nerozběh’
v radostném kypění mladém.


Král Otokar kdy u Marcheka stanul
jak jelen obklíčený vlků stádem,
tu řeka lkala smutným, bouřným spádem,
kol ohňů pás jak zraky vlčí planul.


sayısız, hikmet dolu işlerinde


لهجوا سنينَ بجوسلينَ فإنَّهُ
قَدْ كانَ علجاً عالياً في كفرِهِ
ما وحدَهُ أسروهُ إذْ أسروه بل
أسروا الصليبَ بأسرِهِ في أسرِهِ


Las lágrimas correr una tras una
Con noble orgullo por mi faz yo siento,
Pensando que hayan sido por fortuna,
Esas honradas manos mi sustento
       Y esos brazos mi cuna.


Nur vorwärts auf dem Siegeswege,
Nur vorwärts ohne Ruh und Rast,
Es bleibt dein Lohn, du Wahrheitsstreiter,
Daß du doch eine Stufe weiter
Vom Menschheitsziel erklettert hast.


Und fremde Träume
Ziehn sonnengleich
Über Heiden und Bäume,
Rotflimmernd und weich,
Endlos durch die Räume
Ziehn sonnengleich
Sie über das Reich
Der Heiden und Bäume.


Při tom musí zůstat. Pro něj
Snad se rozdvojiti s celým
Duchovenstvem, největší by
Bylo šílenství.““ „Uvažte jen


Ihr aber, Sterbliche! die ihr in dieser Welt
So einen Namen habt, der etwas soll bedeuten,
Und den man insgemein für Standes-Würde hält,
Lernt, wie der Selige, um wahre Würde streiten.


„Můj Donatello, ty’s to řek’, ne já,
Bůh sám jen tvoří díla bez vady
a soše tvojí jedna chybí věc –
však neřeknu ti, která, hádej sám.
Až uhodneš, pak opět ke mně přijď.“


美人持赠虎邱茶
起汲吴江煮露华
龙井近来还此种
也堪清赏属诗家


Ma quello adamantino et fiero smalto,
Onde arma il cor sì duro e il freddo petto,
Che verrà mai, come convien, che squadre?


Und als ich fest den Blick zurückgegeben,
Lag plötzlich tief zu Füßen mir die Welt;
Ich sah mich hoch und frei ob allem Leben
An deiner Hand, furchtbarer Fürst, gestellt.


岁月如流又一年
长更念旧转凄然
老怀欲共何人写
吟对灯花未忍眠


过却黄河走退滩
人烟寥落北风寒
亢村有驿无完榻
聊托羸躯一夜安


Es hängt an dem weissen schild /
Der die runden hügel träget /
An dem halse ja ein bild /
Da Cupido drauff gepräget.
Ach der hals der ist zu schone /
Lisimene!


Und daß ich nicht beschämet werde,
Hast du auch deine Last bekannt,
Saßt bei mir an der dunklen Erde
Von der der liebe Heiland auferstand.


Doch ihr habt mich dann vergessen –
Und vergessen eure Würde:
Und – wenn nicht mein Wort vermessen:
Ward mein Geist euch eine Bürde.


A tout propos, nous saurons dire,
D'un ton malicieux et fin,
Des contes à mourir de rire ;
Nous aurons le mot de la fin.


coleiro-do-sapé, coleiro-do-brejo, coleiro-pardinh


'Tis fit that they too should partake
Of the joy that enlivens my soul,
At night I'll repair to the wake,
And merrily quaff the full bowl.


يا رَبُّ قَد أَصبَحتُ أَر
جوكَ وَأَرجو كَرَمَك
يا رَبُّ ما أَكثَرَ ما
كَثَّرتَ عِندي نِعَمَك
يا رَبُّ عَن إِساءَتي
يا سَيِّدي ما أَحمَلَك


Tož poslanců počet restringovat?
– Ták! Snad sami sebe popravovat? –


Mistře Jene, podepřel jsi Krista,
pro pastory zásluha to jistá,
ale mně jsi cizí.
Za tebe dnes potlesk sklízí
radikální advokáti, antisemitičtí redaktoři,
vůdcové i podvůdcové, jimž se české strany koří,
doktoři a profesoři od reálné politiky,
helvíti, již odkoukali katolíkům dobré zvyky,
vlastenecká elita.


Ein Kluger schnizt und hobelt zwar
Am ersten seinen Balcken;
Doch schändet man ihn ganz und gar,
So kan er auch den Falcken,
Die jedes Nechsten Splitter sehn,
Mit Recht die Spiz entgegendrehn.


Zuerst ein heller knapper Paukenschlag,
Ein Knall und Platzen in den blauen Tag.


Selig, die in allen Sachen
Von Herzen gerne Frieden machen:
GOTT siehet sie als Kinder an;
Also soll ihr Name heissen,
In Friedens-Schmukke sollen gleissen
Die viel zum Frieden hier gethan.
Wer liesse sich dann nun nicht lieber Unrecht thun?
Friede, Friede,
Hat unsre Gunst, ist unsre Kunst,
Der reichste Zank-Gewinn ist Dunst.


Egy kirakatot mégis betörök!
Psszt, meghallják s nem ad, aki erre jár.


Tesaorier di Romagna chiaro e aperto
fosti gran tempo, se ben mi ricorda
e ne' fatti del mondo molto sperto».


— Vispora! — exclama um sujeito;
Mas, passada a exclamação,
Encosta na mesa o peito,
Dorme em cima do cartão.


شُكراً على ما بدا من صِدقِ وُدِّكُم
فَإِنَّني من صَميم القَلب مَمنونُ
وَاللَهِ ما بِعتُكم حُبّا بِغَيرِكُم
وَلو فعلتُ إذاً إِنّي لِمَغبونُ
وَإِنَّما قد قَضى أَمرُ المَليك بذا
وَكلُّ عبدٍ بِأَمر المَلكِ مَرهونُ
وَبعدُ فَالقَلب إِن أَجسامُنا اِفتَرَقَت
مقيَّدٌ بحبال الوُدِّ مَقرونُ
فَأَسأَلُ اللَهَ إِبقاءَ الهناءِ لكم
إِنَّ الهناء بحمد اللَهِ مَضمونُ


«Ну, что ты делаешь?» — ты говоришь в письме…
Как тяжело давать ответ мне, дорогаСплошной туман в моем измученном уме,
И в жизни многого уж я не понимаЯ познакомился и с горем, и с нуждой,
С житейской прозою в мучительной разлуке,
Я ослабел своей весеннею душой;
Глубоко грудь болит, мои бессильны рукИ в жизни цели нет, ни жажды, ни борьбы…
Все рухнуло… Ну чем я лучше автомата?
Проклятья грозные пришли сменить мольбы…
Сестра моя, мой друг, о, дай поддержку братО, подбодри меня на трудный жизни путь,
О, приласкай меня, в дорогу отправляя!
А там, измученный, пойду я как-нибудь
Туда, куда ты мне прикажешь, дорогая…


Los encantos y conjuros
Con que alto preso asegura,
Y con que la empresa afirma,
De que pende su fortuna.
Calló el Rey, quedó de mármol
Al verla: ella le pregunta:
«Qué es esto?» Y oyendo, «Nada».
Retiróse muy adusta.
Largo rato el Rey estuvo,
Cual ligado por la oculta
Fuerza del prestigio. Luego
Torna a más reñida pugna
De afectos: la amistad vence,
Llama con voz resoluta
A Solís, su maestresala,
Dícele: «Al momento busca
A Diego Estúñiga, y dile...»
En su garganta se anuda
La voz, porque entra la Reina
Otra vez... calla y trasuda.
La Reina a Solís llevóse,
Y el Rey abrió con presura
El balcón, cual si quisiese
Gozar del aura nocturna:
Y el trono, cetro y corona
Maldiciendo en voces mudas,
Ojos de lágrimas llenos
Clavó en la menguante luna.


Der Morgen eilt, man weiß nicht wie.
Zur Mahlzeit ruft die Küchenschelle.
Ihr gegen über, Knie an Knie,
Und Fuß an Fuß, ist meine Stelle.
Hier treiben wir's, wie froh und frei!
Uns fesselt kein verwünschter Dritter.
Die beste Fürstenschmauserei
Ist gegen solch ein Schmäuschen bitter.


Šla prachem cest a nepohlédla zpět:
to věděla, že v zadu se jí smějí;
pták zazpíval, na mezi voněl květ,
leč každou ránu hojit neumějí.


Und wie er starb, da halber Säclen Schmerzen
Vereint ihn faßten, innres Nervenöl
Wie Blut auskochten und herauf zum Herzen
Als Sieger donnerten, die seine große Seel'


Greise, Männer, Jünglinge,


Snad by jí ráda sny své povídala,
Neb snad chce usnout blahým lásky snem
A nemá místa, kde by klidně spala.


Bringt her, bringt her dem Herren,
Bringt her jhm' Ehr' und Macht!
Sich in sein Lob zu sperren
Sey jedermann bedacht.
Ihr Völcker, kompt getreten,
Den Herren anzubeten.
Es fürcht jhn alle Welt,
Den grossen Wunder-Heldt.


Mluvil jsem s Karlem. Pošetilec starý.
V něm planou jakés opozděné žáry,
kus mladosti mu ještě z očí svítí,
ač ve vlasech se mu již stříbro třpytí.
Rád nemám paradox. On ve svém věku
je stále roven lyrickému reku,
kde epického starce měl by hráti.


Zde v hlučných ulic pustém víru
mně u srdce tak teskno je,
duch marně hledá chvíli míru,
a srdce místo pokoje.


草木俱摇落
穷冬迫岁华
凭谁慰岑寂
独喜见梅花


Der Kön'ge Gut, der Fürsten Geld
Ist Kot und bleibet in der Welt,
Wann die Besitzer sterben.
Wie oft verarmt ein reicher Mann!
Wer Gott vertraut, bleibt reich und kann
Die ewgen Schätz ererben.


Cette âme, c'est le jeu, mettez bas le chapeau,
Vous qui venez ici, mettez bas l'espérance.
Derrière ces piliers, dans cette salle immense,
S'étale un lapis vert, sur lequel se balance.
Un grand lustre blafard, au bout d'un oripeau
Que dispute à la nuit une pourpre en lambeau.


Simpel kan bey keinen Zechen irgend in ihr Mittel kummen;
Seine Frau hat in ihr Mittel, eh sie ihn nam, wen genummen.


Es una tarde mustia y desabrida
de un otoño sin frutos, en la tierra
estéril y raída
donde la sombra de un centauro yerra.
   Por un camino en la árida llanura,
entre álamos marchitos,
a solas con su sombra y su locura
va el loco, hablando a gritos.
   Lejos se ven sombríos estepares,
colinas con malezas y cambrones,
y ruinas de viejos encinares,
coronando los agrios serrijones.
   El loco vocifera
a solas con su sombra y su quimera.
Es horrible y grotesta su figura;
flaco, sucio, maltrecho y mal rapado,
ojos de calentura
iluminan su rostro demacrado.
   Huye de la ciudad... Pobres maldades,
misérrimas virtudes y quehaceres
de chulos aburridos, y ruindades
de ociosos mercaderes.
   Por los campos de Dios el loco avanza.
Tras la tierra esquelética y sequiza
—rojo de herrumbre y pardo de ceniza—
hay un sueño de lirio en lontananza.
   Huye de la ciudad. ¡El tedio urbano!
—¡carne triste y espíritu villano!—.
No fue por una trágica amargura
esta alma errante desgajada y rota;
purga un pecado ajeno: la cordura,
la terrible cordura del idiota.


Ženské vzkřikly – odskočily –
v hodinách tři čtvrtě bily.


Běžel nocí, běžel jitrem,
nad hlavou tu kytku vznášel,
neklesla div jemu ruka
svalovitá, vlhká potem.


Aber wie von Blitzespfeilen
Hell der Eiche Haupt entglüht
Und dem Strahl, der sie entzündet,
Jetzt die eigne Kraft verbündet
Und im wilden Sturmesheulen
Flammensäulen
Ihrem Feind entgegensprüht:


To crown his Toils, SIR INDUSTRY then spred
The swelling Sail, and made for BRITAIN'S Coast.
A Sylvan Life till Then the Natives led,
In the brown Shades and green-wood Forest lost,
All careless rambling where it lik'd them most:
Their Wealth the Wild-Deer bouncing through the Glade;
They lodg'd at large, and liv'd at Nature's Cost;
Save Spear, and Bow, withouten other Aid,
Yet not the  Steel their naked Breast dismay'd.


 oltre a storia e biografia
di cantanti e ballerine,
e una certa geografia
che non passa le Cascine,
ma gli guida l'intelletto
nell'Atlante del picchetto;


وُلِـدَ الـهُـدى فَـالكائِناتُ ضِياءُ
وَفَـمُ الـزَمـانِ تَـبَـسُّـمٌ وَثَناءُ
الـروحُ وَالـمَـلَأُ الـمَلائِكُ حَولَهُ
لِـلـديـنِ وَالـدُنـيـا بِهِ بُشَراءُ
وَالـعَـرشُ يَزهو وَالحَظيرَةُ تَزدَهي
وَالـمُـنـتَـهى وَالسِدرَةُ العَصماءُ
وَحَـديـقَـةُ الفُرقانِ ضاحِكَةُ الرُبا
بِـالـتُـرجُـمـ انِ شَـذِيَّةٌ غَنّاءُ
وَالـوَحيُ يَقطُرُ سَلسَلاً مِن سَلسَلٍ
وَالـلَـوحُ وَالـقَـلَـمُ البَديعُ رُواءُ
نُـظِمَت أَسامي الرُسلِ فَهيَ صَحيفَةٌ
فـي الـلَـوحِ وَاِسمُ مُحَمَّدٍ طُغَراءُ
اِسـمُ الـجَـلالَةِ في بَديعِ حُروفِهِ
أَلِـفٌ هُـنـالِـكَ وَاِسمُ طَهَ الباءُ
يـا خَـيـرَ مَن جاءَ الوُجودَ تَحِيَّةً
مِـن مُرسَلينَ إِلى الهُدى بِكَ جاؤوا
بَـيـتُ الـنَـبِـيّينَ الَّذي لا يَلتَقي
إِلّا الـحَـنـائِـفُ فـيهِ وَالحُنَفاءُ
خَـيـرُ الأُبُـوَّةِ حـازَهُـم لَكَ آدَمٌ
دونَ الأَنــامِ وَأَحــرَزَت حَـوّاءُ
هُـم أَدرَكـوا عِـزَّ النُبُوَّةِ وَاِنتَهَت
فـيـهـا إِلَـيـكَ الـعِزَّةُ القَعساءُ
خُـلِـقَـت لِبَيتِكَ وَهوَ مَخلوقٌ لَها
إِنَّ الـعَـظـائِـمَ كُفؤُها العُظَماءُ
بِـكَ بَـشَّـرَ الـلَهُ السَماءَ فَزُيِّنَت
وَتَـضَـوَّعَـت مِـسكاً بِكَ الغَبراءُ
وَبَـدا مُـحَـيّـاكَ الَّـذي قَسَماتُهُ
حَـقٌّ وَغُـرَّتُـهُ هُـدىً وَحَـيـاءُ
وَعَـلَـيـهِ مِـن نورِ النُبُوَّةِ رَونَقٌ
وَمِـنَ الـخَـلـيلِ وَهَديِهِ سيماءُ
أَثـنـى المَسيحُ عَلَيهِ خَلفَ سَمائِهِ
وَتَـهَـلَّـلَـ ت وَاِهـتَـزَّتِ العَذراءُ
يَـومٌ يَـتـيهُ عَلى الزَمانِ صَباحُهُ
وَمَـسـاؤُهُ بِـمُـحَـمَّـدٍ وَضّاءُ
الـحَـقُّ عـالي الرُكنِ فيهِ مُظَفَّرٌ
فـي الـمُـلـكِ لا يَعلو عَلَيهِ لِواءُ
ذُعِـرَت عُروشُ الظالِمينَ فَزُلزِلَت
وَعَـلَـت عَـلـى تيجانِهِم أَصداءُ
وَالـنـارُ خـاوِيَةُ الجَوانِبِ حَولَهُم
خَـمَـدَت ذَوائِـبُها وَغاضَ الماءُ
وَالآيُ تَـتـرى وَالـخَـوارِقُ جَمَّةٌ
جِــبـريـلُ رَوّاحٌ بِـهـا غَـدّاءُ
نِـعـمَ الـيَـتيمُ بَدَت مَخايِلُ فَضلِهِ
وَالـيُـتـمُ رِزقٌ بَـعـضُهُ وَذَكاءُ
فـي الـمَهدِ يُستَسقى الحَيا بِرَجائِهِ
وَبِـقَـصـدِهِ تُـسـتَـدفَعُ البَأساءُ
بِسِوى الأَمانَةِ في الصِبا وَالصِدقِ لَم
يَـعـرِفـهُ أَهـلُ الصِدقِ وَالأُمَناءُ
يـا مَن لَهُ الأَخلاقُ ما تَهوى العُلا
مِـنـهـا وَمـا يَـتَعَشَّقُ الكُبَراءُ
لَـو لَـم تُـقِـم ديناً لَقامَت وَحدَها
ديـنـاً تُـضـيءُ بِـنـورِهِ الآناءُ
زانَـتـكَ في الخُلُقِ العَظيمِ شَمائِلٌ
يُـغـرى بِـهِـنَّ وَيـولَعُ الكُرَماءُ
أَمّـا الـجَمالُ فَأَنتَ شَمسُ سَمائِهِ
وَمَـلاحَـةُ الـصِـدّيـقِ مِنكَ أَياءُ
وَالـحُـسنُ مِن كَرَمِ الوُجوهِ وَخَيرُهُ
مـا أوتِـيَ الـقُـوّادُ وَالـزُعَماءُ
فَـإِذا سَـخَوتَ بَلَغتَ بِالجودِ المَدى
وَفَـعَـلـتَ مـا لا تَـفعَلُ الأَنواءُ
وَإِذا عَـفَـوتَ فَـقـادِراً وَمُـقَدَّراً
لا يَـسـتَـهـيـنُ بِعَفوِكَ الجُهَلاءُ
وَإِذا رَحِــمـتَ فَـأَنـتَ أُمٌّ أَو أَبٌ
هَـذانِ فـي الـدُنيا هُما الرُحَماءُ
وَإِذا غَـضِـبـتَ فَإِنَّما هِيَ غَضبَةٌ
فـي الـحَـقِّ لا ضِغنٌ وَلا بَغضاءُ
وَإِذا رَضـيـتَ فَـذاكَ في مَرضاتِهِ
وَرِضـى الـكَـثـيـرِ تَحَلُّمٌ وَرِياءُ
وَإِذا خَـطَـبـتَ فَـلِـلمَنابِرِ هِزَّةٌ
تَـعـرو الـنَـدِيَّ وَلِـلقُلوبِ بُكاءُ
وَإِذا قَـضَـيـتَ فَـلا اِرتِيابَ كَأَنَّما
جـاءَ الـخُصومَ مِنَ السَماءِ قَضاءُ
وَإِذا حَـمَـيـتَ الماءَ لَم يورَد وَلَو
أَنَّ الـقَـيـاصِـرَ وَالمُلوكَ ظِماءُ
وَإِذا أَجَـرتَ فَـأَنـتَ بَـيتُ اللَهِ لَم
يَـدخُـل عَـلَـيهِ المُستَجيرَ عَداءُ
وَإِذا مَـلَـكـتَ النَفسَ قُمتَ بِبِرِّها
وَلَـوَ اَنَّ مـا مَـلَكَت يَداكَ الشاءُ
وَإِذا بَـنَـيـتَ فَـخَيرُ زَوجٍ عِشرَةً
وَإِذا اِبـتَـنَـيـتَ فَـدونَـكَ الآباءُ
وَإِذا صَـحِـبتَ رَأى الوَفاءَ مُجَسَّماً
فـي بُـردِكَ الأَصـحابُ وَالخُلَطاءُ
وَإِذا أَخَـذتَ الـعَـهـدَ أَو أَعطَيتَهُ
فَـجَـمـيـعُ عَـهدِكَ ذِمَّةٌ وَوَفاءُ
وَإِذا مَـشَـيـتَ إِلى العِدا فَغَضَنفَرٌ
وَإِذا جَـرَيـتَ فَـإِنَّـكَ الـنَـكباءُ
وَتَـمُـدُّ حِـلـمَـكَ لِلسَفيهِ مُدارِياً
حَـتّـى يَـضيقَ بِعَرضِكَ السُفَهاءُ
فـي كُـلِّ نَـفسٍ مِن سُطاكَ مَهابَةٌ
وَلِـكُـلِّ نَـفـسٍ فـي نَداكَ رَجاءُ


Dieser stille Gottesacker,
dieses weite Totenfeld,
wie es mich im Zauberbanne
seines tiefen Friedens hält!


En la soledad de mi vida sin ti tuve el tiempo justo para divagar en los
escombros que dejaste de mí,
Para escudriñar en las ruinas que quedaron en mi mente después
de tu anticipado partir, de aquella despedida que se dio apenas una vida
antes de lo que mi corazón tenía planeado,
Escudriñe en los hilos de mi razón pretendiendo encontrar
motivos para olvidarte,
Pretendiendo mentir diciendo que era mejor así, que estaba más
tranquilo....
Acaso que puede ser más tranquilo que la muerte,
Que esa sombra inmensa de frío y soledad que se meció
sobre mi cabeza en el momento en el que te fuiste,
Que esa bruma que empapó el aire y me hizo difícil respirar,
Que me asfixio en angustia, y amargura...
Porque eso fue lo que tu ausencia trajo hacia mí...muerte, y
desolación.
Porque el espacio que ocupaste junto a mí no quedó vacío
en el momento en el que partiste....se llenó de soledad.
Porque cada una de mis noches y mis días se envolvieron en amargura
cada vez que te extrañe,
Cada vez que mis brazos se extendieron en mi cama pretendiendo encontrarte
en la confusión de la aurora y tan sólo encontraron trozos
afilados de aire que me cortaban el alma,
Cada vez que mis labios buscaron los tuyos, y probaron el amargo sabor
de vinagre que se impregna en una ciudad que muere cuando tú no
estás,
Cada vez que mi mirada busco tus ojos color miel y mis pupilas se cubrieron
con lágrimas que eran cada vez más difíciles de contener,
Porque talvez no las quise guardar,
porque talvez al cubrir mis ojos distorsionaban el mundo, y apareciste
detrás de cada sombra, de cada destello de luz que se reflejaba
sobre las figuras de la gente que camina por las calles,
y tu recuerdo era entonces un dulce narcótico que hipnotizaba
mis sentidos, y te hacía real entre mis brazos.
Un elixir que me confundía, y me abandonaba cada instante en
un mundo de sueños en el que nuevamente estabas junto a mí...
Y los minutos fueron años, conté cada segundo del alba
al atardecer
Esperando el momento en el que el sol se ocultara en el horizonte y
un manto azul con frágiles pliegues negros se tendiera sobre el
cielo,
Contando una a una las estrellas hasta caer ante el cansancio y sumergirme
en un profundo sueño cada noche,
En un sueño en el que te alcanzaba saltando entre las gotas
de rocío que se deslizaban en el aire,
Para entrar por tu ventana, y besar tus ojos antes de que te despertaras,
y me alejaras nuevamente de ti.
Fue el tiempo exacto para amarte en el silencio de la noche, y extrañarte
cuando la luz del día descubría la realidad que mis ojos
no querían ver...
El tiempo justo para llorar, esperando estar nuevamente junto a ti...


Ach, bald verzagt auf sinkender Galeere
Und bald berauscht von himmlischen Accorden,
So trieb ich hin und her auf hohem Meere
Und bin kein Dichter, kein Korsar geworden.


S'egli è fatto gentil, non convien piùe
cercar per rilegarlo nuovi modi
o pensar ch'altra cosa mai li piacci.


Ein Fruchtbaum ganz von Früchten schwer
Senkt seinen Himmel zu der Erden,
Kömmt stark ein Sturm von Osten her,
Kann er nicht froh erschüttert werden
Er schüttelt ab die Früchte und die schwachen Blüten,
Und meine Träume, die mir nachts so heilig glühten.


Du, spring nicht über Schranken,
Die höher, als du selbst bist, sind.
Vergiß nie, täglich wie ein Kind
Für alles tief zu danken.


Leise furchte nur Dadanes
Seine Brau'n, da er sich neigte:
»Teuer war mir jener Rappe,
Den mein Vater schon geritten,
Der in sieben heißen Schlachten
Mich zum Siege trug – für dich –!: –
Großer König – nimm ihn hin!«


O möcht ich doch von deinen Töhnen
Die feüerreiche Kraft entlehnen,
Die uns durch Herz und Sinnen bricht!
Von deiner Gattinn Wert zu singen.
Umsonst! Du must es selbst vollbringen;
Mein schwaches Lied vermag es nicht.


Udeřte v struny! Smutná hrana zvoní,
při strunách spuštěných dnes pějte o Ní!
Již černý průvod k hrobu v žalném pláči
s mrtvolou Matky tesknou poutí kráčí,
a bezmocný lid trpké slzy roní...
Udeřte v struny! Pějte píseň o Ní!


Das vnser Schaf auch auff der weid
in ställen neben dem getreid
Mit tausenden vil trügen offt
on vnser müh, auch vnverhofft,


Gefühle tanzen gern, im holden Zauberschimmer
Der Phantasie, mit unserm Herzen hin;
Allein die ernstere Vernunft sei immer
Die richtende Gebieterin,
Ihr freies Machtgebot der Leitstern, der uns führet!
Die ganze Menschlichkeit in uns vereine sie
Zu einem Lautenspiel der Lebensmelodie:
Dies ist das Königtum, das der Vernunft gebühret.


حِصنٌ فَجَرتَ بِهِ لِلناسِ نَهرَ ظُباً
لَمّا دَعَوتَ إِلَيهِ الهامَ سِربَ قَطا
عَدُّوهُ نَجماً فَلَولا أَن يُقارِنَهُ
مِن عِترَةِ النَجمِ أَقمارٌ لَما هبَطا
مِن كُلِّ مَن لَبِسَ الهِندِيَّ راحَتَهُ
مِن قَبلِ ما لَبِسَت أَعضاؤُهُ القُمُطا
لا يُرسِلُ النَقعُ فَرعاً مِن ذَوائِبِهِ
إِلّا وَيُرسِلُ أَسنانَ القَنا مُشُطا
ما لِلطُيورِ عَلى الخَطِّيِّ عاكِفَةً
تَهُزُّ لِلرِزقِ أَعطافاً لَها سُرُطا
هَل عَلَّمَت لَقطَها لِلحَبَّ لَهذَمَها
أَما تَراهُ لِحَبِّ القَلبِ قَد لَقَطا
فَما أَنابيبُها إِلّا لَكُم دَرَجٌ
إِلى العَلاءِ وَهَبّاتُ الطِعانِ خُطا


柴门一月南京雨
斗帐半床西晋书
藜杖日晴初出户
园林落木已萧疏


e molte volte l'inflamato core,
per isfogare la sua voluntate,
fïe tenuto men ch'è de honore
da chi non sente le doie apenate.


Es rühme wer da wil in Brutus Cesars Mord,
Und schreib' auff dessen Grufft der Freyheyt blutig Wort,
Weil Brutus Undanck ich 1 bey Cesars Wolthat setze,
Und Freundschafft über Freyheit schätze.
Es leb', es lebe der Tyran!
So lang' als seiner Macht auch seine Tugend gleichet,
Und er mit grösserm Ruhm dem Volck die Fesseln reichet,
Als ichs in Freyheit setzen kan.


山外青山云外云
绿芜芳草杖藜痕
人间此景不易得
春风绝似桃花源


Faustin erhält ein Pastorat.
Gebückt erscheint der Candidat
Im Zirkel grauer Theologen.
Er glaubt kein Evangelium
Und schwört auf Luthers Symbolum.
Das heißt gelogen.


Es lag so schwül und schwer in der Luft,
Von ferne zog ein Gewitter her –
Aus den Bäumen weht es wie Grabesduft,
Und auch der Chanin ward schwül und schwer.
Sie wankte dem weichen Lager zu,
Sie suchte Ruh und fand nicht Ruh.


وَنَدمانٍ سَقَيتُ الراحَ صِرفاً
وَأُفقُ الصُبحِ مُرتَفِعُ السُجوفِ
صَفَت وَصَفَت زُجاجَتُها عَلَيها
كَمَعنىً دَقَّ في ذِهنٍ لَطيفِ


Mně vlasy ježily se na hlavě,
však srdce moje nezachvělo se.
Jak šeří vlci, zimou zmoření,
tak hnaly příšery teď útokem
na cestu skalnatou, kde hluboká
se kroků stopa v sněhu modrala.
Však kosý onen luny paprslek
byl pevnější než hradba kamenná,
a kňučíc, vyjíc jako smečka psů
vždy tlupa příšer znovu prchala.
A s chlumu hory řvala lítá saň
jak hrom, a rány mlatu duněly
na šupinaté tělo ještěra
jak řítící se v propasť balvany.
Ryk divoký se nocí rozlehal,
a horstvo chvělo se v svých základech,
a hrůzy plná, hromná ozvěna,
ta hučela až k mrakům šklebivým
a probouzela lesy, ptactvo, zvěř,
by šum a skřek a děsný vytí jek
v nesmírnou vřavu boje vmísili.
A luna plula tiše ve výši
nad směsí černých, bohopustých skal,
až náhle velký mrak ji pohltil: –
tu shas’ na sněhu pablesk zelený,
a volná byla dráha příšerám.
Však bylo pozdě pro jich lítý vztek,
neb Trut co vítěz přicházel již v dol.
Na štítu nesl hlavu ještěra,
a v ruce třímal kámen vydutý.


»Die Ehre treibet sie, die Ehre,« wirst du sprechen.
Daß man der Ehre doch die Knochen müßte brechen,
Eh sie zu Stande kommt, wenn sie sich so verliert,
Daß sie aus Menschentalk nur Affenzeug gebiert!
Wie glücklich bist du doch, o David, noch gewesen,
Daß Gott zu solcher Zeit zum Fürsten dich erlesen,
Da Wahn und Thorheit noch den Scepter nicht erlangt
Und man den wahren Ruhm der Tugend nur gedankt.
Wie niedrig würden doch jetzt deine Thaten klingen,
Man würd' ein Spötterlied auf allen Gassen singen.
»Ist dieser,« spräche man, »nun Fürsten zugezählt,
Der lieber schnelle Pest als Schwert und Krieg erwählt?
Soll der ein Musterbild der größten Helden heißen,
Der sich mit Steinen läßt von Ackerknechten schmeißen?
Man sieht wohl, daß der Thron die Trägheit nur verdeckt,
Daß ihm das Hirtenblut noch in den Adern steckt,
Daß er den Goliath durch Schäferlist erknicket
Und Joab ihm mit Recht die Thränen vorgerücket.«
Was wäre Salomo bei dieser wilden Zeit?
Ein schulgelehrter Mann, der Grillen ausgestreut,
Der Fürstenkinder will nach Bürgersitten messen
Und bei der Poesie den Degen gar vergessen.
Hätt' er zu rechter Zeit den Unterthan gedrückt,
Des Pöbels Raserei die Federn ausgepflückt,
So hätte nicht sein Sohn, der klüger war geboren,
Zehn Teile von der Macht des Königreichs verloren.
Wo bleibt jetzt Ahasver mit seiner Bürgerbraut,
Sarmatiens Piast, der noch den Pflug gebaut,
Und wo ganz Asien, da, was der Hof belohnet,
In Ämtern, aber nicht auf Rittersitzen wohnet,
Da durch des Vaters Tod der Adel auch vergeht
Und nichts als nur der Weg zur Tugend offen steht,
Da sich ein Krämer nicht mit neuen Namen kleidet,
Die Kriegeskunst den Held und Bürger unterscheidet
Und alles, was der Fleiß zu hohen Stufen treibt,
Auch sein Verdienst zugleich ins Buch der Ehre schreibt?
Wo bliebe Sokrates, der bei so vielem Wissen
Wie unsre Weisen doch kein Marterbuch erkrissen,
Der jeden Punkt der Zeit nicht ohne Müh' erspart
Und ein lebendig Buch durch sein Exempel ward?
Und wo nun jene Frau, die, als der König fragte,
Wer an der Tafel doch am meisten ihr behagte,
Zur klugen Antwort nur acht Worte ließ ergehn:
Sie habe weiter nichts als ihren Mann gesehn?


Te elfelejted házad bajait,
Aztán beszélni kezdek én neked;
Oh bár a hozzád hasonló magyar
Mindannyi hallaná beszédemet!
Mohácsról szólok, és szakálladon
Egy drága gyöngyöt látok fényleni:
Hörpentünk egyet, édest, húzamost -
Jobb volna ezt is elfelejteni!...


Inutilmente ao vento
Vou estendendo os braços:
Buscar nas sombras o meu bem intento:
Onde a meus ternos laços...!
Onte te escondes, digo, amada Eulina?
Quem tanto estrago contra mim fulmina?


Doch sieh! Mit gräßlicher Gebärde
Naht nun ein Weib, hört sein Geschrei,
Erblickt den Armen auf der Erde
Und eilet schnell zu Hilf herbei.


Mert naponkint nőnek, soha meg nem szűnnek
Bánatimnak árjai,
Sebesült szívemet, elhagyott elmémet
Szomoruság szelei
Igen ostromolják, éltemet fogyotják
Engem vesztő kínjai.


Aztán nem lesz ez a háznál haszontalan,
Kednek gazdasága, ökre és juha van,
Ha felcsuporodik a kis istenadta,
Nem kell kednek bérest, juhászt fogadnia.”


Y entre monedas, fichas, baraja y suerte loca,
el hombre allí clavado, cual bestia impenitente,
¡no sabe alzar al triunfo la voluntad de roca!


Ale marně ruce mé se vztahovaly
ku prostřeným stolům byť jen po zbytcích.
Na svá prsa, v nichž se žáry masa vzňaly,
rval jsem jenom chimér mlhovitý sníh.


Auf fernen Wiesen am See stehn majestätische Rösse,
Sie werfen den Nacken empor und fliehn und wiehern für Wollust
Daß Hayn und Felsen erschallt. Gefleckte Kühe durchwaten,
Geführt vom ernsthaften Stier, des Meyerhofs büschichte Sümpfe
Der finstre Linden durchsieht. Ein Gang von Espen und Ulmen
Führt zu ihm, durch welchen ein Bach sich zeigt, in Binsen sich windend,
Von hellen Schwänen bewohnt. Gebürge die Brüste der Reben
Stehn frölich um ihn herum; Sie ragen über den Buchwald
Des Hügels Krone, davon ein Theil im Sonnenschein lächelt
Und glänzt, der andere traurt im Flor vom Schatten der Wolken.
Die Lerche steigt in die Luft, sieht unter sich Klippen und Thäler;
Entzückung thönet aus ihr. Der Klang des wirbelnden Liedes
Ergötzt den ackernden Landmann. Er horcht eine Weile; Denn lehnt er
Sich auf den gleitenden Pflug, zieht braune Wellen im Erdreich
Verfolgt von Krähen und Elstern. Der Säemann schreitet gemessen,
Giesst güldne Tropfen ihm nach; Die zackichte Egde bewälzt sie
Mit einer ebenen Decke. O daß der mühsame Landwirth
Für sich den Seegen nur streute! daß ihn die Weinstöcke tränkten
Und in den Wiesen für ihn nur bunte Wogen sich wälzten!
Allein der frässige Krieg von zähnebleckenden Hunger
Und wilden Schaaren begleitet, verheeret oft Arbeit und Hoffnung;
Gleich Hagelgüssen und Sturm zerbricht er nährende Halmen
Reisst Stab und Reben zu Boden, entzündet Dörfer und Wälder
Für sich zum flammenden Lustspiel. Denn fliegt ein mördrisch Gethöne
Und Tod und Jammer herum. Die Thäler blitzen von Waffen,
Es wälzen sich Wolken voll Feur aus tiefen Schlünden der Stücke
Und füllen die Gegend mit Donner, mit Gluth und Saaten von Leichen.
Das Feld voll blutiger Furchen gleicht einen wallenden Blutmeer;
Ein Heer der furchtbarsten Thiere durch laufende Flammen geängstigt
Stürzt sich mit hohlen Gebrüll in Uferfliehende Ströhme.
Der Wiederhall selber erschrickt und klagt; Es zittern für Grauen
Die wilden Felsen und heulen. Des Himmels leuchtendes Auge
Schliesst sich die Grausamkeit scheuend; Mit blauer Finsterniß füllen
Sich aufwerts drehende Dämpfe gleich dickem Nebel den Luftkreis
Der oft vom Wiederschein blitzt. Wie, wann der Rachen des Etna
Mit ängstlich wildem Geschrey, daß Meer und Klippen es hören,
Umlegne Dörfer und Städte, vom untern Donner zerrüttet,
Mit Schrecken und Tod überspeyt und einer flammenden Sündfluth.


fruto proibido que no pólen erra,
tecendo está com asas de pomba,
o vestido de noiva da Terr


A měsíc se na mne podívá
tak velkým, pátravým okem,
jde po stromech, spaní rozlívá,
jde přes vrch velebným krokem.


Dornröschen bleibt reglos in horchender Haltung.


Kdo štěstí Tvého vrazi jsou,
kdo na jatka je vleče
a tato silná, zdravá krev
pro koho vlastně teče.


Od té doby, v kterou do mne vyšší
Život vřením svojím vdechnula,
Duše vazby těla vyzula
Jsoucí Bohu nežli lidem bližší;


海棠枝上聚么禽
相逐相呼乐意深
偷入太仓时一饱
岂知鸣鹤在东林


Schön bist du, fruchtreiche Kyrosstadt!
Schön sind deine Töchter und Söhne zumal!
Du Meer meiner Wonne, du Meer meiner Qual!
Drin mein Herz seine Perle gefunden hat:
Dich sing' ich, dich grüß' ich beim vollen Pokal!


洞里蕃厘观
江头十万家
春来歌玉树
不必问琼花


Doch mit lautem Zwitschern schießt sie
In die Höhe, immer höher,
Kreist und steigt und schwenkt und hebt sich,
Tummelt sich nach Herzenslust.


Stumm streckt sie nach den Bergen
Die weißen Arme aus,
Und lächelt, da der Vollmond
Aus Wolken blickt heraus.


Du sprachst mir Muth, als Unmuth mich gebogen,
Du hieltst mich werth; dein Mund, der nie gelogen,
Er lehrte mich an eignen Werth noch glauben.


Sny o růstu, ne o pádu
sní dub však beze změny
na žhavé zlato západu
jak titán vykreslený.


„Ach ledičke, doše zlaty,
beránci mi, anděli!
Nekazte mně světa přeci,
nelezte mně do zeli.


Nač vzdor, když k lásce vábí vzhled
a sladký volá ret:
„Spěš z číše vnad mých vzkypělých
žár duše popíjet!“


Horch! Daher vom Schnellartgipfel
Scholl es wie Gebell von Rüden
Durch den Sturz der Tannenwipfel
Und den heulenden Orkan;
Hörner dröhnten; aus der Fuge
Sprangen mit Gekrach die Thore,
Und im sturmgepeitschten Fluge
Zog die wilde Jagd heran.


Liebe stammt vom Himmel oben,
Und so lehrte sie der Meister,
Welchen seine hohen Geister
In derselben Sprache loben.
Denn beseelt sind jene Globen,
Strahlend redet Stern mit Stern,
Und vernimmt den andern gern:
Wenn die Sphären rein erklingen.
Ihre Wonn' ist Schau'n und Singen,
Denn Gedanken stehn zu fern.


锦绣波翻太液空
一池寒雨落芙蓉
内前尚有中官住
却听西蕃寺里钟


O Krieg, dein wahnhaft Heldentum
Läßt wenig Lebenslicht entstehn,
Die Völker blutleer untergehn,
Die sich berauscht an deinem Ruhm.


剪雨裁烟一节秋
落梅杨柳曲中愁
尊前暂借殷勤看
明日曾闻向陇头


Gott libt allein ein kindlich üben:
Gehorsam sein ist unser üben.
Der eigenkopf wird stets verflucht,
Weil er di höllenweise sucht!


Gib, GOTT, daß ich auf meines Lebens Wege
Im Tugend-Glantze sanft vorüber fliessen möge,
Und auf der nimmer stillen Reise
Zum seel'gen Meer der Ewigkeit,
Von aller Laster Ruß befreyt,
In reinem Wiederschein des Schöpfers Allmacht weise!


Ist das der Blick, der aus der Locken Kranze
So stolz hervorgeleuchtet und gesiegt?
Ist das die Brust, die sonst bei Fest und Tanze
In weicher Seide schwellend sich gewiegt?
O wie sie nun sich, frei von allem Glanze,
So fromm in die bescheidnen Tücher schmiegt!
Wie schmückt das Haar so schlicht der Stirne Bogen,
Wie hat der Blick sich scheu zurückgezogen!


Tvé slovo, řeč tvá budiž skoupá!
Viz, v moři medusa se houpá,
tu žlutá, onde fijalová,
tu modrá v hlubině se schová.
Když vynoří se, vlna chytí
a vymrští ji v písek na ven –
tu leží rosol lesku zbaven
a v žáru slunce hyne žití,
a lesklá bytost čpí a hnije
a písek mrtvou brzo kryje.
Tak city, jež v tvé duše hloubi
si hrajou, lesknou se a snoubí,
nech žíti v oné blahé tůni;
když řeč, jež jako vlna běží,
je vrhne v písek na pobřeží,
zahynou, shnijí na výsluní.


Je hloupý názor: manželství že svato
a láska volná ceněna co hřích...!
Co po světě mi! – Co mi lidu smích,
když vykoupím si blaho, štěstí za to...?!


Vylítly z hnízda pěnkavy
a drobné děti z chýše,
a pestré kvítí na lukách
přesladkou vůni dýše.


Ich zwar will dich nit brechen/
Will dich wol bleiben lan:
Die sonn dich wird erstechen/
Wirst nicht so lang mehr stahn.
Halt/ halt/ wird schon bald werden/
Schon dopplets jhre pfeil/
Vnd richts gerad zur erden/
Wie lauter fewrig keil.


Není to zběř žádná, tak zběř nevyhlíží;
Ej jak k tomu oknu, jak se vlídně blíží.


Und will's der Mönch verdammen,
Zu brennen in zarten Flammen,
Zu stöhnen in süßer Qual –
Ihm über's Haupt zur Stunde,
Damit sein Hirn gesunde,
Geuß einen Weinpokal!


A dos leguas de Úbeda, la Torre
de Pero Gil, bajo este sol de fuego,
triste burgo de España. El coche rueda
entre grises olivos polvorientos.
Allá, el castillo heroico.
En la plaza, mendigos y chicuelos:
una orgía de harapos...
Pasamos frente al atrio del convento
de la Misericordia.
¡Los blancos muros, los cipreses negros!
¡Agria melancolía
como asperón de hierro
que raspa el corazón! ¡Amurallada
piedad, erguida en este basurero!...
Esta casa de Dios, decid hermanos,
esta casa de Dios, ¿qué guarda dentro?
Y ese pálido joven,
asombrado y atento,
que parece mirarnos con la boca,
será el loco del pueblo,
de quien se dice: es Lucas,
Blas o Ginés, el tonto que tenemos.
Seguimos. Olivares. Los olivos
están en flor. El carricoche lento,
al paso de dos pencos matalones,
camina hacia Peal. Campos ubérrimos.
La tierra da lo suyo; el sol trabaja;
el hombre es para el suelo:
genera, siembra y labra
y su fatiga unce la tierra al cielo.
Nosotros enturbiamos
la fuente de la vida, el sol primero,
con nuestros ojos tristes,
con nuestro amargo rezo,
con nuestra mano ociosa,
con nuestro pensamiento
—se engendra en el pecado,
se vive en el dolor. ¡Dios está lejos!—.
Esta piedad erguida
sobre este burgo sórdido, sobre este basurero,
esta casa de Dios, decid, oh santos
cañones de von Kluck, ¿qué guarda dentro?


Jak zář červánků večerních
déšť věstí zprahlé zemi,
tak pohled na pouť života
mne těšil nadějemi.


My jsme národ pánovitý –
Pánů míň než sluhů jest –
Hej ostatní národové!
Vzdávejte co otrokové
Maďarskému pánu čest.


Ich habe was zu sinnen,
Ich hab', was mich beglückt;
In allen meinen Sinnen
Bin ich von ihr entzückt.


أَتَطمَعُ أَن أُلقي إِلَيكَ مَقادَتي
وَلي مارِنٌ ما مَرَّنَتهُ الخَزائِمُ
وَتُكثِرُ بِالأَمرِ العَظيمِ تَهَدُّدي
وَمِنِّيَ تَنفَضُّ الأُمورُ العَظائِمُ
وَقَد عَجَمَ الأَقوامُ بَعدَكَ صَعدَتي
فَما أَثَّرَت فيها النُيوبُ العَواجِمُ


Herr Hack langet my her de Schael/
Latht uns dar eins in kiecken.
Drincket my tho den halven deht.


De manhã, inda bem cedo,
Hás de acordar, anjo ledo,
Junto do meu coraçã
Ao canto alegre das aves
As nossas canções suaves,
Quais preces se ajuntarã
V


Ché que' ch'à gran ricchezza, sì oblia
Que' che 'l criò, per lo su' gran riccore,
Di che l'anima mette i·mala via.


Где нимфа резвая, покинув горный ток,
Вплетает гиацинт в свой розовый венок,
На мирных пажитях, в лесу прохладной Иды,
Где землю посещать привыкли Ураниды,
Сияньем царственной красы окружены,
Красавцу пастырю предстали три жен«Будь, юноша, судьей, — скажи мне, не меня ли
Царицей красоты глаза твои признали? —
Сказала первая, опершись на копь —
Как солнце разума, горит лицо мое;
Со мной беседовать, мои встречая взгляды,
Фригиец, — выше нет и для богов награды!
Подняв румяный плод, вручи его ты той,
Что вправе изо всех владеть твоей душой, —
И, если мудрости ты верен был доныне,
Я знаю, яблоко достанется Афине»С румянцем, вспыхнувшим мгновенно вдоль ланит,
«Послушай, юноша, — другая говорит, —
С подвластным божеством не только спор — сравненье
Супруге и сестре Зевеса униженьНо, встретив раз меня, всё, что живет кругом,
Не может не сказать: как почивает гром
В небесной синеве, безмолвной и глубокой, —
Так силой светит взор у Геры волоокоБожественная грудь, чиста как горний цвет,
Приемлет лишь того, кто потрясает свеКогда вступаю я в небесные чертоги,
Не люди предо мной покорствуют, а боги…
И если правым я тебя найду судьей,
Не пастырь — царский сын стоит передо мной»И третья говорит, к ногам покров роняя:
«Владычица сердец перед тобой нагаНебесный душный свод не родина моя,
На берегу морском из пены вышла Но не мудрец теперь, не сын царя прекрасный,
Пусть юноша судья нам будет беспристрастныМой дар божественный не мудрость и не власть,
Нет! я внушу тебе губительную страсть:
Ты сам падешь, падет отец твой, сестры, братья…
Но посмотри сюда: в горячие объятья
Я приведу к тебе подобную красу,
Могуществом моим любимцев вознесу,
И ваши имена, потомства достоянье,
Заменят Красоты обычное названье»


O weiter, stiller Friede!
So tief im Abendrot
Wie sind wir wandermüde –
Ist das etwa der Tod?


Celui que cette nuit vit naître,
Chers petits enfants du faubourg,
Fut ouvrier, le divin Maître,
Comme vous le serez un jour.


Seht, wie die Treue stärker ist
Und wie sie sich verjünget,
Wie Spargel, den mit Pferdemist
Der weise Gärtner dünget.


Minul sen, však divé plesy
ještě slyším po vlnách,
i těch písní na tisíce
v svého srdce hlubinách.


Herr CLAJUS/ als ihr jüngst liesst Eure CLIO singen
sehr zierlich/ nach der Kunst/ von schönen Himmelsdingen:
musst/ ob der Lieblichkeit/ sich wundern also gar
auch der gelehrte Hauf/ nicht nur die Pefelschaar.
HINAN in diesem Paß; setzt/ SVSECLIO/ fort:
Zeugt/ was die Teutsche Zung vermög/ an eurem Ort.
Wird euer kluger Fleiß belobet nicht von allen/
Denkt: hat doch niemands je dem Momus wvlgefallen.


Nicht vom ersten frischen Singen,
Das im Wald geboren ist,
Bis die Zweige wieder klingen,
Dauert mir die Jahresfrist.


Dich, Vater, Sohn und Geist, ich meinen Gott bekenn',
Den ich als Schöpfer ehr' und auch Erlöser nenn'.
Es ist mir herzlich lieb, daß du bist, der du bist,
Und daß mein ganzes Heil in deinen Händen ist.


Les lustres flambaient
Et les seins tombaient.


'To win me from his tender arms,
'Unnumber'd suitors came;
'Who prais'd me for imputed charms,
'And felt or feign'd a flame.


Und wie Korkzieher eine Flasche,
Zog sie mir's Herz auf in der Tasche.


Wenn's unter seinem Namen besser geht,
Wie möget ihr ein Ärgernis da finden,
Ihr nüchternes Geschlecht: er, sie, es, man?


أَلَم تَرَ أَنَّ العِزَّ أَلقى بِرَحلِهِ
إِلى الغُرِّ مِن أَولادِ بَكرُ بنِ عامِرِ


âşıkta, aşmaşukta, aşdoğuşlar


El que buscó mi mano
para cortar racimos,
deje mi mano suelta
sin fruto y sin anillo.
El que llamó a mi cuerpo
para nacer, se calle.
No ponga en mi cintura
la guirnalda de madre.
Adiós, adiós los nombres,
las máscaras, la casa.
Yo no soy, yo no soy
más que un pequeño cauce amoroso del agua.


The softest blush that Nature spreads
Gave colour to her cheek:
Such orient colour smiles thro' heaven,
When vernal mornings break.


E mentre sospirando indarno io grido.
voi, ucelletti inamorati e gai,
uscite, prego, da l'amato nido.


„Václave, slož perlík – pojď sem, hochu –
rád bych s tebou pohovořil trochu.


Radost vejskajícý s očí
Jiskří tvora rozkošného,
Radost cyt y rozum ztočí
Milovníka blaženého,
Radost štěstí seje,
Život věčný leje
V rozpálené žíly,
Vůní s nebe věje,
Obří k činům sýly.


, lovely Youth, why all this niceness shown,
Is modest Passion, so offensive grown?
I'll not oblige too far, nor force my Charms,
To tempt your Coyness to my slighted Arms:
Give me but leave, with secret sighs to Gaze,
And silent Joys, view that dear fatal Face.
I never dress'd, nor smil'd, us'd no soft Art,
No little Amorous cheat to win your Heart,
Nor knew in mine you had so great a Part;
Till from my Sight you cautiously remov'd,
Then, not till then, I knew how well I lov'd:
'Twas my Advice, you should awhile absent,
I ne'er design'd it for a Banishment.
But wisely you, as if you fear'd your Fate,
Shun what you would not Love, and cannot hate;
Yet spite of all your Vanity and Care,
Know my , that I have you here:
Here in my Breast, your dearest Image glows,
Warms every Wish, and softens all my Vows.
Inspires my Muse, to wanton in your Charms,
And feast on Joys, which are deny'd my Arms:
In melting strains, she shall my Passion tell,
Describe those lovely Eyes, and Smiles so well;
Till every Nymph who my soft Lines shall see,
Sighs and Adores, and owns she loves like me.
That Shape, that Mein, that dear undoing Tongue,
With thousand unknown Charms shall fill my Song,
To glad the listening World and make it last as long.
With an Eternal blast the trump of Fame,
Will found  and  Name,
Your matchless Graces, my unequall'd Flame.
You shall this fondness of my Muse forgive,
And tho' not in my Arms, in my soft numbers live:
While warlike Heroes who are half Divine,
Shall have their Glories sung, in meaner Lays than thine.


Spjal vichry Eolus a pustil vánky
nad ševel harfy lehčí, a v tu chvíli
Vil zástup stlal nám v lese na libánky,


Csóri látta mindezt; Csóri látta sorban
Valami csak történt az egész táborban:
Hipp-hopp gyorsasággal vitte ide s tova
A vitézlő vajdát fehér tátos lova.


Ma, come quel che 'n basso loco e stremo
aspetta sol che l'angelica tromba
lo guidi innanzi al suo sommo Fattore,


Des Baums der, keines Menschen Eigen,
Verloren in der Heide stand,
Nicht Früchte trug in seinen Zweigen,
Nicht Nahrung für des Herdes Brand,
Der nur auf Gottes Wink entsprossen
Dem fremden Haupte zum Genossen,
Dem Wandrer in der Steppe Sand.


Má duše mdlá je, na smrt dána celá,
mé srdce očistec je bez naděje,
když ty, jíž křídlo chlad mi v rány věje
jsi z něho uletěla.


Schweige davon! Rings gähnt, wie ein Schlund, die gewisse Zerstörung:
Tritt auf jene Balkone hinaus, und in duftiger Ferne
Siehst du das Ufer entlegener Bucht und am Ufer erblickst du
Herrlicher Säulen in Reihn aufstrebendes, dorisches Bildwerk.
Nur Eidechsen umklettern es jetzt, nur flatternde Raben
Ziehen geschart jetzt über das offene Dach lautkreischend;
Brombeern decken die Stufen, und viel giftsamiges Unkraut
Kleidet den riesigen Sturz abfallender Trümmer in Grün ein.
Seit Jahrtausenden ruht, sich selbst hinreichend und einsam,
Voll trotzbietender Kraft, dein fallender Tempel, Poseidon,
Mitten im Heidegefild und zunächst an des Meers Einöde.
Völker und Reiche zerstoben indes, und es welkte für ewig
Jene dem Lenz nie wieder gelungene Rose von Pästum!


to všecko napiš, synu syna mého.
Z národa není nikoho už v městě,
však v kraji místy někoho přec najdeš,
haluzku živořící, svědka bojů,
jež Totila náš při západu vedl,
i někoho, kdo bil se na Vesuvu
v Tejově hloučku. Otec tvůj tam padl
i druzí syni moji. Poznamenej


Az Úr szava megzendől,
Az vizeken megdördől,
Mennydörgő dicsősége
Elhat az nagy tengerre.
Az Úrnak illy erős szava
Nagy hatalmát megmutatja,
Az Úrnak dördölő szaván
Nagy volta meglátszik nyilván.


Mit a müvészet, tudomány
Csodásat, üdvöst hagy nyomán,
Adjuk meg e hazának azt
A hervadatlan szép tavaszt.
Mult és jövő
Igy egybe nő.
Mert még neked virulnod kell, o hon,
Fölül időn és minden sorsokon.


A já věřím, kdyby v propast
schýlila se náhle stezka,
pro klas chudých – sám bůh změní
v orla hor – i mého mezka.“


Menj! megcsillapodott a zaj előtted, és
Szendergő suhogás váltja fel a morajt;
Nézd, a kék Badacson lassu Favónt lehell,
S nem küzd a Tihany ősz foka.


A tu v nitru zved’ se Žal,
zaštkal bolně, zavzlykal
a můj Osud, který snil,
probudil.


I cítím, jak se zrak mi kalí.
Teď mizí v blankyt daleký –
a jest mi, jak by lépe bylo
už s nimi tam být na věky.


Ella gli disse: - Questo è il conte Orlando -,
e dove e come e' l'aveva trovata
e da' giganti tolta, e disse quando
ed in che modo l'avevon rubata,
e tutta la sua vita vien contando,
e come pel cammin l'abbi onorata
Orlando sempre, insin che l'ha condotta.
Il re Costanzo così disse allotta:


„Vezérek és basák, ti okos vitézek,
Kiknek esze után sok birt népet nézek
Ti vagytok tartói én erősségemnek,
Ti meghódítói pogány keresztyénnek.


Von dem Auge weg der Schleier!
Starre Riegel von dem Ohr!
Mädchen! Ha! schon atm ich freier,
Läutert mich ätherisch Feuer?
Tragen Wirbel mich empor? – –


Elföldelem a szívem vágyait;
Ó! kopott és zenétlen temetések,
Züllött úrfiak züllött gyászpompája.


Elle est froide comme un glaçon ;
Et c'est vainement qu'on le rentre,
Toujours on voit sortir le son
Par la blessure de son ventre.


Vor Jahren waren wir mal entzweit
Und taten uns manches zum Torte;
Wir sagten uns beide zu jener Zeit
Viel bitterböse Worte.


Allí, por escapar las vidas solas,
más mira al cielo que al «amaina y vira»,
y últimamente la esperanza expira
en competencia de montañas de olas.


A v tom tichu bezehlasém,
ve smutku, jenž konce nemá,
nad setmělou, spící zemí
noc ta mlčící a němá
tichými jde kročejemi,
než ji slunce zaplaší.


Das Mädchen sieht's und meint ihr eigen,
Was ihr kein andrer wehren will,
Doch bald sich viele Knaben zeigen,
Die bitten drum in Demuth still.


Na svém trůnu sedí Matka Boží,
cherubové kol ní, serafíni,
nebes dvorstvo, světice a světci,
andělů i archandělů pluky.
Takto mluví sladká Máti Boží
k andělů svých vojskům běloskvoucím:


Weh Dir, Europa's Canaan,
Das einen Brutus einſt gezeugt,
Und jetzt ſich vor dem Vatikan
Mit feigem Sklavengruße beugt;
Im Fleiſch der Menſchheit ward zum Pfahl
Die Wiege des Rienzi Cola,
Seit Luthern traf des Bannes Strahl
Und ſeit loyal dort nur Loyola.


Az én könyvem árviz, és tenger bánatom;
Immár csak aliglan magamat állatom,
Mert több bú engem vér, azt igazán látom,
Hogysem hab kűsziklát, vagy szél nagy fát parton.


Diese Wärm' ist Licht und Leben,
Diese muß der gantzen Welt
Ihre Daur und Nahrung geben,
Nichts ist sonst, daß sie erhält.
Ja wenn ich vom Feur und Lichte
Meine Meynung recht berichte;
Deucht mich, daß aus Licht allein
Alle Ding' entstanden seyn.


Vagy minden nyomorúság benne árad,
Morajjal tölti meg az éjszakákat.


Mantua (o gran Montalbán) se vista lutos,
que oye trocar sus cantos en clamores
a Manzanares, y sus Ninfas bellas


Cum pïetate ti chero merçede,
ch'el mi' tanto penare non ti plaça,
ché, ço che sia ch'el to voler mi faça,
lo mio core s'aferma plu en fede;


Zpívají jako chór blahoslavených a svatých,
nevědomých, utracených, postřílených
modlitbu,
poslední modlitbu ke chleba krajíci,
nezrozeného nikde z klasů zlatých,
vzpučelých z lůna revoluce
poslední modlitbu před smrtí,
úpěnlivou a lkající.


Oimè, che par una rosa novella,
oimè, il su' viso: dunque villania,
oimè, cotanta come corre en ella?


飞飞烟雨恼春游
几许馀花水上流
独有佳人折残艳
归来满插凤钗头


Faze-me a embocadura
da turbulência de tuas águas
de semeadura,
que eu te mostrarei
onde se escondem
gritos e sussurros,
gestos e ânsias
à espera da correntez


Ma credo che 'n un punto dentro al core
Nasce Amore e Speranza; e mai l'un senza
L'altro non possa nel principio stare.


Když mezi dvěma širé kraje leží
a pryč je dělí život jich i svět –
tu v zniklý ráj se vrátit zas je stěží,
však též je marno – chtít naň zapomnět!


Haj, vitézek! haj, leventék!
Micsoda föld ez a vidék,
Hogy itt a nap száll keletre?
Nem, mint máshol, naplementre?


Es baut der Mensch im wohlbepflanzten Garten,
Und zieht der Rebe fruchtbares Gewinde
Von Baum zu Baum in freudigem Erwarten.


Da hält die Wacht als Schildergast
Ein junger Landsknecht, verdrießlich fast;
Die Nacht ist kalt, er flucht und friert,
Und wird ihm geraubt, der den Galgen ziert,
So muß für ihn er hangen.


Ó figurinha de cinema!
Passaste,
em ondas de "organdy",
esvoaçante e serpentin
Os braços nus, em gestos de haste,
a boca rubra e tão pequena
que nunca vi
mais pequenin
Meu jarro ideal de Becerri
E o teu olha
Ó minha "girl", loura e risonha!
Queres um rei? Sou Boabdil!
Dou-te um riquíssimo alcaçar,
dou-te a Avenida do Bolonha!


Šel tu švarný mysliveček
Stezkou vedle ní,
Ptal se, litoval, a vytáh’
Z nožky jí trní.
Za pomoc ale hubičku
Žádal a – dostal;
Pak se se svým bystrým psýkem
Dále v houští bral.


aunque sólo pensando estar presente
el alma, como premio a su porfía
vive en ti cuando en mí morir se siente.


Existe uma flor que encerra
Celeste orvalho e perfum
Plantou-a em fecunda terra
Mão benéfica de um num
Um verme asqueroso e feio,
Gerado em lodo mortal,
Busca esta flor virginal
E vai dormir-lhe no sei
Morde, sangra, rasga e mina,
Suga-lhe a vida e o alento;
A flor o cálix inclina;
As folhas, leva-as o vento,


z tramvají, z automobilů nastavět barikády,
aby se nemohly šířiti klepy, intriky, zrady;


贤为邻用国忧危
庙算无非委艳奇
两叶翠娥春乍展
一毛须去不难吹


Mancher meinet, daß er tapffrer als ein hörnern Seyfried sey;
Das ein Säufried er mag heissen, bleibt zum minsten wo dabey.


Hölgyek s urak, amit én itt elmondok,
Isten bocsássa meg -, az biz a prológ,
Vagyis az a finom Damokles-kardocska,
Mely minden műsor kezdetén
A közönségre fenyegetve lóg.


Su per la soglia: & fuor per le colonne
corron scherzando lascive donzelle
che se i rispetti debiti alle donne
servassen piu: serian forse piu belle
tutte vestite eran di verdi gonne
& coronate di frondi novelle:
queste con molte offerte: & con buon viso
Ruggier fecero intrar nel paradiso


لقد شاد مُلكاً أسَّسته جُدودُهُ
فأصبح ذا ملك أثيلٍ مُشَيَّد
وصحَّ به الإسلامُ حتى لقد غَدَت
بسلطانهِ أهلُ الحقائق تَقتدي
فقل للذي قد شكَّ في الحقَّ إنما
أطعنا أبا بكرٍ بأمرِ محمد


Proč, Svatosti? Kdo jste? Jsem Ariosto!


Low walks the sun, and broadens by degrees,
Just o'er the verge of day. The rising clouds,
That shift perpetual in his vivid train,
Their watry mirrors, numberless, oppos'd,
Unfold the hidden riches of his ray;
And chase a change of colours round the sky.
'Tis all one blush from east to west! and now,
Behind the dusky earth, he dips his orb;
Now half immers'd; and now a golden curve
Gives one faint glimmer, and then disappears.


أيا ظبيتي دار الصفا هجتما الهوى
وذكرتماني عهد ذات التدللِ
بعيشكما حفظاً على الحب أنهُ
سياتيكما هذا الزمان بعذلِ
إذا شيتما ان ترحماني وتسعفا
قفانبك من ذكرى حبيب ومنزلِ


Brama y, menospreciándolo serpiente,
lo admira reverente el oceano.
Brama, y cuantas la Libia engendra fieras,
que lo escuchaban elefante apenas,
surcando ahora piélagos de arenas,
lo distante interponen, lo escondido,
al imperio feroz de su bramido.
Respóndenle confusas las postreras
cavernas del Atlante, a cuyos ecos
si Fez se estremeció, tembló Marruecos.


层楹虚阁宿流云
飞尽觥筹夜色分
河汉转低池水白
海天霜角醉中闻


东鲁东周迹已陈
古人风致又今人
绕城桑柘苍烟外
依旧青山问白云


Meredek a pincegádor,
Nehéz teher az a mámor.
Hazafelé mendegéltem,
Terhe alatt összedőltem -
Összedőltem!


O Vöglein mit den Flügeln bunt,
Und wenn du kommst zum Lindengrund,
Zum Hause meiner Lieben,
Dann sag' ihr, daß ich Tag und Nacht
Von ihr geträumt, an sie gedacht,
Und daß ich treu geblieben.


On the whole it appears, and my argument shows
With a reasoning the court will never condemn,
That the spectacles plainly were made for the Nose,
And the Nose was as plainly intended for them.


Ich harre dein am alten Platz, –
und weißt du's noch, herzlieber Schatz,
weißt noch, wie du vor Jahresfrist
allabendlich gekommen bist?
Allabendlich im Dämmerschein
ich harrte dein!


Willkommen aus dem schönen Thale
Beim häuslichen Altar!
Die Freundschaft beut in goldner Schale
Dir froh ihr Opfer dar
Und singt: » Ihr freundlich holdes Leben
Ist Ihr, ist uns zurückgegeben.«
Der Treuen Kreis umschließet Sie,
Und was Sie fühlt, ist Harmonie.


Juan sus versos publicó,
No tan lindos como piensa;
Y al entregarlos clamó:
Sude con ellos la prensa;
Que más he sudado yo.


Dos Evas tuvo el mundo: la primera
pidió manzanas, flores la segunda
de la Vara que alzó del mundo el luto.


مراسم حمد أم محامد راسم
وسعي حميد أم مآثر حازم
يقول لسان الحال فيه مؤرخاً
مراسمنا حمد لأحمد راسم


Nur sich zu laben an der Saiten Klang,
So reim' ich spielend manchmal vierzehn Zeilen,
Was doch erquicklicher als Grillenfang.


Strom nad každou vyrostl mohylou,
pln vonných květů, s výše azuru
zněl chorál krásný ze rtů andělských,
a světlo vycházelo ze země,
v níž franští bohatýři dřímali.


Hab' sonst nicht viel danach gefragt,
Was zahme Weiberart,
War niemals sanft und selten still –
O sei darum nicht hart!


Ki jobbágyságot eltöröltél,
Kivivtál uj törvényeket,
Vész közt kétségbe nem merűltél
És lelkesítéd népedet,
Hogy védje, nem kimélve vérét,
A mult s jövője kincseit,
Hős küzdelemnek nyerje bérét,
Ha gyáván veszt, mindent veszít:
Ezért dicsőit lantom téged,
El-elfeledve gyöngeséged’,
Hiszékeny elméd álmait
S hiuságod balsugalmait.


紫玉临清池
雾花起灵液
静性何所宜
黄庭与周易


Z vás snové velební v mou duši kanou, –
já ztápím v zbožném obdivu svůj zrak
v tu velkou poesii zlatotkanou
a rostu, hvězdy, s vámi do oblak.


Und es zagten alle Frommen,
Und es seufzte der Gerechte:
»Soll vergehen dieß Geschlechte,
Noch bevor die Sonn' ist kommen?«


Von drauß' vom Walde komm ich her;
Ich muß euch sagen, es weihnachtet sehr!
Allüberall auf den Tannenspitzen
Sah ich goldene Lichtlein sitzen;
Und droben aus dem Himmelstor
Sah mit großen Augen das Christkind hervor,
Und wie ich so strolcht durch den finstern Tann,
Da rief's mich mit heller Stimme an.
»Knecht Ruprecht«, rief es, »alter Gesell,
Hebe die Beine und spute dich schnell!
Die Kerzen fangen zu brennen an,
Das Himmelstor ist aufgetan,
Alt' und Junge sollen nun
Von der Jagd des Lebens einmal ruhn;
Und morgen flieg ich hinab zur Erden,
Denn es soll wieder Weihnachten werden!«
Ich sprach: »O lieber Herre Christ,
Meine Reise fast zu Ende ist;
Ich soll nur noch in diese Stadt,
Wo's eitel gute Kinder hat.«
– »Hast denn das Säcklein auch bei dir?«
Ich sprach: »Das Säcklein, das ist hier;
Denn Äpfel, Nuß und Mandelkern
Fressen fromme Kinder gern.«
– »Hast denn die Rute auch bei dir?«
Ich sprach: »Die Rute, die ist hier;
Doch für die Kinder nur, die schlechten,
Die trifft sie auf den Teil, den rechten.«
Christkindlein sprach: »So ist es recht;
So geh mit Gott, mein treuer Knecht!«
Von drauß' vom Walde komm ich her;
Ich muß euch sagen, es weihnachtet sehr!
Nun sprecht, wie ich's hierinnen find!
Sind's gute Kind, sind's böse Kind?


Jó volna tőled elmaradni
jó volna innen elutazni


Ecco appare il cavallo e calci tira,
e fa saltando in ciel ben mille ruote;
da le narici il fuoco accolto spira,
move l'orecchie e l'ampie membra scuote;
a sassi, a sterpi, a piante ei non rimira,
ma fracassando il tutto urta e percote:
col nitrito i nemici a fiera guerra
sfida, e co' piè fa rimbombar la terra.


Sie selbst geht sich verloren,
Und forschet mit Geschrei,
Wo der, den sie erkoren,
Wo sie wohl selber sei?


Und die des Höchsten Krone tragen,
Statthalter seiner Königsmacht, –
An diesen Ufern aufgeschlagen,
Sonnt oft sich ihres Hofes Pracht,
Und Völker kommen aus dem Norden
Und aus dem Süden, See, zu dir!
Du bist das Herz der Welt geworden,
O Land, und aller Länder Zier!


هواىَ وعقلي فيك ضِدَّانِ لم يَزَلْ
عليكَ طوالَ الدهرِ بينَهما خُلْفُ
إذا ما نَهاني العقلُ فيك أعادَني
إليك هَوىً تَغْفو العيونُ ولا يَغْفو
كأنك مني قَوْسُ رامٍ مُصَمِّمٍ
تُقَرِّبها كَفٌّ وتُبْعِدها كف


Morto Agricão pai meu, em tituria,
Lhe fiquei com o Reino encomendado:
Fui crescendo; e ao passo que eu crescia,
Punha em me sujeitar maior cuidado:
Porém com tanta astúcia procedia,
Que nunca intento seu foi alcançado,
Até que amor, princípio de meus danos,
Lugar, e favor deu a seus enganos.


Versäume kein Gebet, doch das der Morgenröte
Versäume nie, weil keins dir gleichen Segen böte.
Die Engel von der Nacht, die Engel von dem Tag,
Umschweben dies Gebet mit gleichem Flügelschlag.


De rosa en la coyunda el cuello hermoso
pon al yugo feliz; la copa apura
que amor te brinda, y de triunfar segura
entra en lides suaves con tu esposo.


kapalı bir kutuda, bilinmez


Velel mně pan podkomorní
Zemský mluvit: Dneska ráno
Pod záminkou průvodu
Táhli kacíři k svatému
Štěpánu –“ „„Jací kacíři?““


Král: „Neměj srdce z kamena:
na půdu nás dej, do sena.“
„Nemohu!“ „Prosím naposled!“
„Ne!“ „Rozkazuji: vpusť nás hned!


Und sie apportieren
Vorsichtig im Maule,
Vögel, die erfrieren.


Myšlénku krásnou... Až pak Tvůj stín zvolna
po loďce vrátké za mnou připluje,
pak pravdou bude, co hruď snila bolná,
že srdce lidské věčně miluje.


Die Schwalbe fliegt bestürzt umher
Und ruft nach dir voll Gram,
Bereut schon, daß sie übers Meer
Zu früh herüberkam.


mas quiero en pago de esto asegurarte
que nunca mudarán mi pensamiento
tu bonanza jamás, ni tu fortuna.


Bringe mir den Stein der Weisen,
Bringe mir den Becher Dschemschid's,
Mir den Spiegel Alexander's
Und das Siegel Salomonis,
Bringe mir mit einem Worte,
Bring', o Schenke, bringe Wein! –


Ihr fragt, wer das alte Männchen
Mit wackligem Kopfe sei?
»Die nationalliberale,
Die Mümmelgreisenpartei.«


Až ve hlubině šatníku
ruch jímá plavou tuniku
a jemné vlny dělá
a žena krásně zločinná
tvé srdce jitřit počíná,
jež roucho ono měla.


国士无双有山谷
斗南独步忆秦郎
鹦鹉洲前多胜日
古藤阴下夜何长


Sagge, soavi, angeliche parole;
dolce rigor, cortese orgoglio e pio;
chiara fronte e begli occhi ardenti, ond'io
ne le tenebre mie specchio ebbi e sole;


(Mert hát csodás, végzetes fajta ez
S azok is, akik hozzá hasonultak:
Itthon hamar tagad és menekül
S ott künn tömjénnel tiszteli a Multat.)
Nincs nagyobb hit, mint nincsetlen hitünk
S mi Margitánknak párja sehol sincsen:
Magából kikelt, szép, nyugtalan némber
Szeszély-Uristen minden kegyelmével.


La bella donna, che non men pudica
era che bella, e non men saggia e accorta,
prima che farsi oltre il dovere amica
di sì importuno amante, esser vuol morta.
Ma quegli, avegna ch'ella sempre dica
di non voler, però non si sconforta;
et è disposto di far altre prove,
quando il pregar e proferir non giove.


Die Zeit verrinnt. O süßer Helios!
O Bild im Krötentümpel süß und klar;
Im Sand versinkt ein Eden wunderbar.
Goldammern wiegt ein Busch in seinem Schoß.


Na stinadla – na smíření!...
Dejte zvonit, dejte hrát –
lepší věru časné mření,
nežli věčné...míru není!
S Pánembohem nastokrát!


Mag durch's Laub der Pappel schlüpfen
Der bewegte Sonnenschein,
Laß es ihre Schatten sein,
Die uns vor den Augen hüpfen.


Что ты заводишь песню военну
Флейте подобно, милый Снигирь?
С кем мы пойдем войной на гиену?
Кто теперь вождь наш? Кто богатырь?
Сильный где, храбрый, быстрый Суворов?
Северны громы в гробе лежаКто перед ратью будет, пылая,
Ездить на кляче, есть сухари;
В стуже и в зное меч закаляя,
Спать на соломе, бдеть до зари;
Тысячи воинств, стен и затворов
С горстью россиян всё побеждать?
Быть везде первым в мужестве строгом;
Шутками зависть, злобу штыком,
Рок низлагать молитвой ш богом;
Скиптрьг давая, зваться рабом;
Доблестей быв страдалец единых,
Жить для царей, себя изнурять?
Нет теперь мужа в свете столь славна:
Полно петь песню военну, Снигирь!
Бранна музыка днесь не забавна,
Слышен о-твсюду томный вой лир;
Львиного сердца, крыльев орлиных
Нет уже с нами! — что воевать?


Nach Trost in schweren Prüfungstagen,
Wenn alles wankte um und um
Und mich beschützte vor Verzagen
Allein der Dichtung Heiligtum.


Geberden können offt was häßlich/ schöne machen:


踏遍尘寰天外天
兴亡万劫入幽玄
尽教鸡晓钟催夜
一点虚名日月先


Wie der Adler stolz sein Nest nur klebet
An den Fels, in Tiefen nie,
So auf schroffer Bergwand dort erhebet
Sich das Schloß von Meillerie.


Vy sněhy hořící, hrdličky upoutané
jste sluhou oděvu, zlíbané růžemi,
jichž rudých několik, by ukryla vás, plane,
jak polibků mých skvrny na vás, na zemi
vás v bahně všednosti, jak řecké sochy svaté
z dob dávných nalezá mé oko láskou vzňaté.


Még a füst is rózsaszínű,
Melyet rosz cserép pipám
Legroszabb kapadohányból
Küld keresztül a szobán.


Geschworen hatt' ich in der Stille:
Nein, keine Verse in Paris!
Doch dies die Wiege der Camille?
Und Mirabeaus Tribüne dies ?


	Se fosson vivi mille e mille Danti
e altrettanti Guidi con lor detti,
Guitton con Pane, o chi ma' fe' sonetti,
presti con penne insieme tutti quanti,


»Herr Christ! Ich beichte Missetat!
Ich brach den Glauben und die Treu,
Ich übt an einem Lieb Verrat.
Es starb. Ich tue Leid und Reu!«


Denn hier, wo die Natur allein Gesetze giebet,
Umschließt kein harter Zwang der Liebe holdes Reich.
Was liebenswürdig ist, wird ohne Scheu geliebet,
Verdienst macht alles werth und Liebe macht es gleich.
Die Anmuth wird hier auch in Armen schön gefunden,
Man wiegt die Gunst hier nicht für schwere Kisten hin,
Die Ehrsucht theilet nie, was Werth und Huld verbunden,
Die Staatssucht macht sich nicht zur Unglücks-Kupplerin:
Die Liebe brennt hier frei und scheut kein Donnerwetter,
Man liebet für sich selbst und nicht für seine Väter.


Můž’ býti sladší rozchvětí,
než zváti květy svými,
ve volném cítit rozpětí,
vše květy líbeznými.


偃仰当日谩能工
刻楮何如造化功
乞巧从渠儿女道
自书拙赋上屏风


Es tu sonrisa un mundo de quimeras,
y son las ilusiones prisioneras
en el hilo de perlas de tu boca


炊甑生尘榻长苔
柴门日晏未曾开
载醪问字今牢落
犹有邻翁裹饭来


Ty’s krásná jako růžička,
však jako podetnutá,
již z celé růží rodiny
vyrvala ruka krutá.


Die Wahrheit ist mein heil'ger Geist,
Mein Gott und Seelenhirt!
Ich habe keinen Glauben mehr,
Als daß es besser wird.


Um diesen Großen Mann entstund ein grosser Streit/
Der Himmel rief: Vergleicht euch wegen seiner Gaben:
Der König soll das Hertz/ den Ruhm die Ewigkeit/
Die Augen Hoff und Land/ den Schutz die Musen haben.


Eu amo os tais envelopes,
que aos sobrescritos dão fim;
mais que o guarani do Lopes.
o francês é nosso afim.


Von Osten will das holde Licht
Nun glänzend uns vereinen,
Und schönre Stunden fänd es nicht,
Als diesem Tag zu scheinen.


Ich lieb' dich, wie der Tod das Leben,
Der Blitz den Baum, den er zerstiebt,
Ich liebe dich, so wie der Teufel
Die unschuldsvollen Seelen liebt.


Ist des Lebens Band mit Schmerz gelöset,
Liegt der Körper ohne Blick, ohn' Leben,
Fremde Liebe weint, und er geneset.
Seine Liebe muß zum Himmel schweben,
Von dem trägen Leibe keusch entblößet,
Kann zu Gott der Engel sie erheben.
Und er hält sie mit dem Arm umfasset,
Schwebet höher, bis das Grab erblasset.


Der Weinstock, ein dürres Gesträuch – – Was klag' ich den göttlichen Weinstock?
Auf! Freunde, trinket sein schäumendes Blut,
Und lasst den Autumnus entfliehn mit ausgeleeretem Füllhorn,
Und ruft den Winter im Tannenkranz her.


cadáver estará su pompa hermosa
y amarillas leerán sus hojas bellas
muda lección a nuestras vidas graves.


Chtěl spát bych... Položit svou lysou hlavu
vedle svých otců v tiché širé hrobce...
Spát... klid mít... Ale nejít tam jak syn můj,
jak žena má, jak bratr – ne. Jít tiše
jak děd, jak otec šel... Byl to vír vodní,
jenž mě kdys schvátil, točil mnou a stále
mě tiskl ke dnu? Jak se to vše stalo?
Proč stále mluví se jen o mé smrti?
O dělení mých panství? Jsem čím vinen?
Je bůh mým svědkem, svědkem Ježíš Kristus
a svatá Panna, že mou snahou bylo
dědici svému předat nezkráceně,
co po otcích jsem přejal... A syn dědic
je v hrobě. O tom pak, jenž podědí mě,
víc nevím, než že ždá, bych zavřel oči.
Však dědictví se stalo neveselým,
jak neveselým je teď hrad můj pustý
a ubohý můj život... Jak to přišlo?
Jak se to stalo? Přece vůle boží
řídila kroky moje, vůle boží vnukla
vše, co jsem činil – jak to přišlo tedy?...
Jak ve spletitých uvázl bych chodbách,
kde není východu a není rady –
jak, rady? Komu věřit ještě nyní?
Lhou, přetváří se, počítají všichni
jen s vlastním cílem, jenom s dědicem mým...
Proč opět vstupuje muž s oním jmenem*
v můj život? Tenkrát ovšem při východu
života mého stál jak drzý rebel
a dnes, kdy slunce moje zvolna hasne,
syn jeho přišel, přišel s řečí sladkou
na poslech mírnou – – ale krev je jedna.
On nezapomněl, také ne ti druzí –
vždyť také já jsem nemoh zapomenout...
Proč nedopřejí v poklidu mi umřít?
Hle, všichni druzí ctí mé bědné stáří
a všichni vidí ve mně svého pána,
jen ti tam ne – proč? Proč to všecko?
Je vůlí boží, že má být můj večer
tak plný krve, jako bylo ráno?
A zase tam... tam v zelených těch stepích...
Spát... klid mít... Ale ne jít tak jak syn můj,
jak žena má, jak bratr... Mdlo je... bolí skráně...
Ó Bože, chtěl bych usnout v ruce Tvojí!...


Doch blieb die Hoffnung tröstend mir zur Seite,
Und sorgsam pfleg'ich noch den zarten Zweig,
Den sie mir gab zum irdischen Geleite,
Er soll mir folgen in des Hades Reich.


Moře zeleně a květu
od Žižkova ku Petřínu!
Jako zázrak jiných světů
leží Praha v strání klínu.
Jak labutě mraky v letu
nad ní běží, tak že leží
v jasu chvíli, chvíli v stínu.


Die Maske fort, das Antlitz bloß,
Die Lippen frei zum Küssen!
All unsre Lust kann schleierlos
Die ganze Menschheit wissen.
Solang dein Herz für mich noch warm,
Umschlingt dich fest mein starker Arm,
Du wirst mein ehlich Treugemahl,
Trotz Priesterfluch und Kirchbannstrahl,
Zum Hohn der großen Lüge!


Akkor az vitézek kimennek mindketten,
Hiját segítségül Jehovát szüvökben,
Vannak bátorságban és nagy reménségben,
Mindenfelől vigyáznak nagy sötétségben.


A k čemu nebesa mám tobě přirovnati,
bys vetchý obraz měl zašlého zjevu?
Toť vřesy ohnivé, jichž kytku chci ti dáti
i s rythmem hromovým vzdorného zpěvu.


König Jakob saß auf hohem Roß,
Graf Douglas grüßte tief,
Dem König das Blut in die Wange schoß,
Der Douglas aber rief:


Auch manche Geister, die mit ihm gerungen,
Sein groß Verdienst unwillig anerkannt,
Sie fühlen sich von seiner Kraft durchdrungen,
In seinem Kreise willig festgebannt:
Zum Höchsten hat er sich emporgeschwungen,
Mit allem, was wir schätzen, eng verwandt.
So feiert ihn! Denn was dem Mann das Leben
Nur halb erteilt, soll ganz die Nachwelt geben.


Nuž, každý se chutě jen ku dílu hlas
a vztáhni tu ruku svou k pluhu.
Jak velká jest práce, tak velký je čas
pro každého Kristova sluhu.
Co zjevit chtěl Bůh, to již zjeveno jest,
dnem každým se blížíme cíli svých cest
a žádnou tu nečinně ztracenou dobu
už nevrátí touha tvá u brány hrobu.


Ach, jak se jí dětskou zdála
nadšená ta plesů chvála! –
Kolik se jich z toho víru
jako ona zachrání?!


Nein, ihr im Stahl erzogner Sinn
Fand keinen Reiz an mindrer Ehre;
Vom Anblick ihrer furchtbarn Heere
Floh Scherz und Muse schüchtern hin.


Das Licht brach hervor/ als mit hauffen/
Der mächtige Rath kömmt gelauffen/
Vnd Klag vnd Schein sucht zu finden.
Auff den sein Tod sey zu gründen.


Ich war bei den ältesten Mönchen, den Malern und Mythenmeldern,
die schrieben ruhig Geschichten und zeichneten Runen des Ruhms.
Und ich seh dich in meinen Gesichten mit Winden, Wassern und Wäldern
rauschend am Rande des Christentums,
du Land, nicht zu lichten.


Ich hatt ein Vöglein, ach wie fein!
Kein schöners mag wohl nimmer sein:


Von einer andern Dam hört ich erzählen
Im platten Land, die Bauern rings dir zeigen
Ihr Schloß, Park, Weiler – alles ist dein eigen,
Freist du das Weib – wer möcht im Wald sich quälen!


Nedávej si čáku
Jako lupen sroniť,
Nedej od mudráků
V důvěře se boniť.


Od mateřídoušky, kmínu
volný kraj byl nassát,
skřivan vbitý v podnebesí
neustával jásat.


Nicht hinter der Gardinen listgen Schleier,
Wo heuchlerische Nacht das Aug der Welt betrügt
Und Herzen, kalt im Sonnenfeuer,
In glühende Begierden wiegt,


Und wir schreiten in stählender Lüfte Wehn
Durch der kreißenden Erde Gefild –
Und das blutende Leben muß auferstehn
In der Zukunft geläutertem Bild.


Jen tvář buď klidna – srdce třeba mři!
jen zpěv buď ladný – duše pukej žalem!
svět postav našich žij – ty touho, vři
ve honu věčném za svým idealem!
buď z mramoru tvá hruď, však krví žhoucí
v ní slyš vždy velké srdce bouřně tlouci!


يا علم العصر ما حرفٌ تجرّد عن
اسم فصار يحاكي الفعل في العمل
فإنّني منه في شغل وقد نضبت
قريحتي عن توخّي ذالك المثل


Stokráte sem mluvil, teď už křičím
K vám o rozkydaní Slávové!
Buďme celek a ne drobtové,
Buďme aneb všecko, aneb ničím;


cuando de Carlos el valiente hijo,
español Escipión, César triunfante,
levantando en sus trechos su memoria:


Sprach: »nim die steblein, sie zubrich!«
der sun bog sie über ein knie;
sie brachen nit; der vater gabs zu hande
Den fünfen, die versuchten sich,
doch mocht sie keiner brechen nie;
der alt die steblein widerum aufbande.
Dem eltsten sun gab er allein
sein steblein und das ers solt brechen abe;
er brach es mit den henden sein;
den fünfen auch iedem sein steblein gabe,
das ietlicher gar balt zubrach.
darnach der alte zu in sprach:
»hie nem ein ieder ler bei seinem stabe:


Hier wil ich gantz nicht weg! laß alle schwerdter klingen.
Greiff spies vnd seebell an! brauch aller waffen macht
Vnd flam' vnd was die welt für vnerträglich acht.
Mich soll von diesem Creutz kein Todt/ kein Teuffel dringen.
Hier will ich wen mich ach vnd angst vndt leid vmbringen
Wen erd' vnd meer auffreist/ ja wen der donner macht/
Mitt dunckelrotem plitz auff meinem kopffe kracht/
Ja wen der himmell felt/ hier will ich frölich singen.
Weill mir die brust noch klopfft/ ja weder dort noch hier/
Vnd nun vnd ewig soll mich reissen nichts von dir.
Hier will ich wen ich soll den matten Geist auffgeben.
Du aber der du hoch am holtz stehst auffgericht;
Herr Jesu neig herab dein bluttig angesicht/
Vnd heis durch deinen todt im todt mich ewig leben.


Sei mir aufs neue gegrüßt,
Robin Adair,
In Lieb' und Treue gegrüßt,
Robin Adair!
Weinend betrittst du den Strand;
Reich' mir die zitternde Hand;
Hier ist dein Vaterland,
Robin Adair!


S mond Phillisnek, hogy ezt neked Montán adta
Úgy is haragszik rá!


Wenn du sie hineingebracht, und wirs werden hören, danken wir der wunden-macht unter allen chören;


Ha Isten akarná, bizony nem tréfálnál,
Lágyabb szűvel is verseimre hallgatnál,
Alázatos versemre nem haragudnál,
Nem nevetnél, neveznél és nem csúfolnál.


午时犹未识金乌
对面看人一似无
腊月黄茅犹尔许
不知八月却何如


Dnes člověk slouchá s údivem,
co mu vše paměť ta říká!
To vše se zdá mu býti snem,
to snad se jiného týká!


Oh, víc a výš! Přes trní, bodláčí!
Namísto nehod kéž zřím tragiku!
Smutno mi z pidimužíků!


Absonderlich
Wo die Gold-reine/
Nicht allenthalb gemeine/
Keuschheit befindet sich/
Da pflegt er sich zu weyden
Ohne scheiden;
Da sammlet er gantz rein
Die Gilgen ein:
Da ist sein Bett geblümt: 22
Wie er sich dessen rühmt.


O Poesie, du seyst auch, wer du seyst,
Die du diß Werk dem Dichter eingegeben,
Wenn mich mein Trieb einst Helden singen heißt,
Laß deine Kraft auch meinen Sinn erheben.
Gib, daß mein Held stets diesem Helden gleicht;
Und mein Gesang auch den Gesang erreicht.


Vertrauter Youngs! mich rief zum Heimatsthale
Der Genius gerechter Menschlichkeit;
Bis ihm die Freiheit ihre Lorbeern beut,
So lange fei'r ich mit gesenktem Stahle.


An einer Brust entschlief und auferzogen
Von einem Vater ward,
Für die ich ewig brenne, der der Bogen
Des Opferrauchs sich wölbt, für die nach Tempens Art


Ten první visel Jí na ňadrech,
když jsme se z lesa kdys vraceli domů –
Druhý Jí upadl s hlavy,
když bledá chvěla se od oltáře –


لاَ بَعَدْتُمْ بَلْ زِدْتَ قُرْباً أَيَا صَا
لِحَ أَهْلِ الْوِدَادِ عَقْداً وَعَهْدَا


Was trägt die Gans auf ihrem Schnabel?
Federgans?
Einen Ritter, mit sammt dem Sabel,
Trägt die Gans auf ihrem Schnabel.
Federgans.
Was trägt die Gans auf ihrem Kopf?
Federgans?
Einen dicken Koch mit sammt dem Topf,
Trägt die Gans auf ihrem Kopf.
Federgans.
Was trägt die Gans auf ihrem Kragen?
Federgans?
Einen Fuhrmann, mit Roß und Wagen,
Trägt die Gans auf ihrem Kragen.
Federgans.
Was trägt die Gans auf ihren Flügeln?
Federgans?
Einen stattlichen Ritter, mit sammt den Bügeln,
Trägt die Gans auf ihren Flügeln.
Federgans.
Was trägt die Gans auf ihrem Rücken?
Federgans?
Ein altes Weib, mit sammt den Krücken,
Trägt die Gans auf ihrem Rücken.
Federgans.
Was trägt die Gans auf ihren Zehen?
Federgans?
Ein Jungfer, die thut Hemdlein nähen,
Trägt die Gans auf ihren Zehen.
Federgans.
Was trägt die Gans auf ihrem Schwanzerl?
Federgans?
Ein Jungfrau in dem Hochzeitskranzerl,
Trägt die Gans auf ihrem Schwanzerl,
Federgans.


Když nejvíc chorobné mé duše
obrovskou skepsí chladne žár
a rozum předhání mi suše
mé tvořivosti skrovný dar,


Doch die allertrefflichste gefällt sich
Keineswegs in solchen Herrlichkeiten,
Heiter, neidlos, redlich unterhält dich
Von den mannigfalt'gen andrer Trefflichkeiten.


Благослови, душа моя,
Всесильного Творца и Бога;
Коль Он велик! коль мудрость многа
В твореньях, Господи, Твоя!
Ты светом, славой, красотой,
Как будто ризой, облачился
И, как шатром, Ты осенился
Небес лазурной высотоТы звездну твердь из вод сложил
И по зарям ее ступаешь,
На крыльях ветряных летаешь
Во сонме светоносных сиПослами Ангелов творишь,
Повелеваешь Ты духами,
Послушными себе слугами
Огню и бурям быть велишПоставил землю на зыбях:
Вовек тверда она собою;
Объяты бездной, как пленою,
Стоят в ней воды на гораСреди хранилища сего
Оне грозы Твоей боятся;
Речешь — ревут, бегут, стремятся
От гласа грома Твоего;
Как горы всходят к облакам;
Как долы, вниз клонясь, ложатся;
Как степи, разлиясь, струятся
К показанным Тобой местаПредел Ты начертал им Твой,
И из него оне не выдут,
Не обратятся и не придут
Покрыть лицо земли волноВелишь внутрь гор ключом им бить,
Из дебрей реки проливаешь,
Зверям, онаграм посылаешь
Повсюду жажду утолитА там, по синеве небес
Виясь, пернатые летают,
Из облак гласы испускают
И свищут на ветвях древеТы дождь с превыспренних стремишь;
Как перла, росы рассыпаешь;
Туманом холмы осребряешь
И плодоносными творишИз недр земных траву скотам
Произрастаешь в насыщенье,
На разное употребленье
Различный злак изводишь нам:
На хлеб — чтоб укреплять сердца,
И на вино — чтоб ободряться,
И на елей — чтоб услаждаться
И умащать красу лицТвоя рука повсюду льет
Древам питательные соки;
Ливанских кедров сад высокий,
Тобою насажден, цветеТы мелких птичек умудрил
Свои вить сокровенно гнезды,
Эродий же свое под звезды
Чтобы на соснах возносиПо высотам крутых холмов
Ты прядать научил еленей,
А зайцам средь кустов и теней
Ты дал защиту и покроИ бледная луна Тобой
Своею чередой сияет,
И лучезарно солнце знает
Во благовремя запад своКак день ты удалишь, и нощь
Покров свой расстилает черный, —
Лесные звери и дубровны
И скимн выходит, яр и тоВыходят, рыщут и рычат,
И от Тебя все пищи просят;
Что Ты даруешь им, уносят
И свой тем утоляют глаНо лишь прострет свой солнце взгляд,
Они сбираются стадами
И идут врозь между лесами,
И в мрачных логовищах спяПоутру человек встает,
Идет на труд, на земледельИ солнечное захожденье
Ему спокойствие даеНо коль дела Твои, Творец,
Бесчисленны и неизмерны!
Премудрости Твоей суть бездны,
Полна земля Твоих чудес!
Сии моря, сей водный сонм,
Обширны хляби и бездонны,
Больших и малых тварей полны
И чуд, бесчисленных числоТам кит, там челн стремят свой бег
И насмехаются над бездноИ все сие, о Царь вселенной!
Себе Ты создал для утеК Тебе всех смертных очи зрят
И на Тебя все уповают,
К Тебе все руки простирают
И милостей Твоих хотяДаруешь им — и соберут;
Разверзешь длань — и рассыпаешь
Щедроту всем; Ты всех питаешь
И все они Тобой живуНо если отвратишь свой зрак,
Их всюду ужасы смущают;
Отымешь душу — исчезают
И превращаются во праА если дух пошлешь Ты свой,
Мгновенно вновь все сотворится,
Лицо земное обновится,
Из тьмы восстанет свет другоИ будет слава средь небес
Твоя, Создатель, продолжаться;
Ты вечно будешь утешаться
Творением Твоих чудес!
О Ты, трясет Чей землю взгляд!
Коснешься ли горам — дымятся;
Дохнешь ли на моря — холмятся,
В руке держащий твердь и ад!
Тебя, всесильный мой Творец,
Я вечно славословить стану,
И петь Тебя не перестану
По самый дней моих конеМоя беседа пред Тобой
И песнь угодны да явятся;
Тобой я буду восхищаться,
Дышать и жить, о Боже мой!
Но грешных племя и язык
Да истребит десница строга!
Хвали, душа моя, ты Бога:
Сколь Он премудр и сколь велик!


Andre Zeiten, andre Lieder;
Unausfüllbar ist die Kluft.
Kehrt getrost zum Schlafen wieder
Heim in die Familiengruft.


Vi as marcas do tempo em meu rost
Profundas,
como os abismos em meu coraçã
Vi também caminho
Caminhos traçados em minhas retinas,
aquáticas,
sufocadas,
quase afogadas,
em minha tristez
Vi minhas marcas de infância,
infantis cicatrizes,
camufladas em um rosto jovem,
melancólic
Vi meus lábios,
vermelhos
— sangrentos —,
riscados como papel,
por palavras,
em explosões metafórica
Mas vi também um corp
Um corpo duro,
petrificado,
como um rosto no espelh
Salvador, 08 de janeiro de 1997


no importará que en el retiro estrecho
del corazón presumas ignorante
ocultad la quietud de tus enojos.


Tuya es, Demetrio, voz tan animosa:
«Agravio a mi obediencia, Dios, hiciste,
cuando tu voluntad no me dijiste,
antes que la trajera hora forzosa.


Nicht, daß sie den Verdruß der Sonnen ihr benehme,
braucht meine Sonne dich, o du der Schönheit Schutz
und Zaum der fremden Glut, nein! dieses ist dein Nutz,
daß sich die Sonne nicht für ihrer Klarheit schäme


梦里见亲亲色好
更能绕膝戏莱衣
觉来依旧金陵馆
望断白云心欲飞


Schon funkeln die Sterne da oben.
Hei! Stürmisch das Glas erhoben!
Sommernacht, sei gepriesen!
Die bunten Lampen bringt auch herbei!
Und auch die besten Zigarren!
In einer prächtigen Sommernacht
Soll man prassen, schlemmen und schwelgen!


أن نكون ودودين مع مَنْ يكرهوننا، وقساةً
مع مَنْ يحبّونَنا - تلك هي دُونيّة المُتعالي،
وغطرسة الوضيع!


أَنا لَستُ بِالحَسناءِ أَوَّلَ مولَعِ
هِيَ مَطمَعُ الدُنيا كَما هِيَ مَطمَعِ
فَاِقصُص عَلَيَّ إِذا عَرَفتَ حَديثَها
وَِسكُن إِذا حَدَّثتَ عَنها وَاِخشَعِ
أَلَمَحتَها في صورَةٍ أَشهِدتَها
في حالَةٍ أَرَأَيتَها في مَوضِعِ
إِنّي لَذو نَفسٍ تَهيمُ وَإِنَّها
لَجَميلَةٌ فَوقَ الجَمالِ الأَبدَعِ
وَيَزيدُ في شَوقي إِلَيها أَنَّها
كَالصَوتِ لَم يُسفِر وَلَم يَتَقَنَّعِ
فَتَّشتُ جَيبَ الفَجرِ عَنها وَالدُجى
وَمَدَدتُ حَتّى لِلكَواكِبِ إِصبَعي
فَإِذا هُما مُتَحَيِّرانِ كِلاهُما
في عاشِقٍ مُتَحَيِّرٍ مُتَضَعضِعِ
وَإِذا النُجومُ لِعِلمِها أَو جَهلِها
مُتَرَجرِجاتٌ في الفَضاءِ الأَوسَعِ
رَقَصَت أَشِعَّتُها عَلى سَطحِ الدُجى
وَعَلى رَجاءٍ فِيَّ غَيرَ مُشَعشَعِ
وَالبَحرُ كَم ساءَلَتهُ فَتَضاحَكَت
أَمواجُهُ مِن صَوتِيَ المُتَقَطِّعِ
فَرَجَعتُ مُرتَعِشَ الخَواطِرِ وَالمُنى
كَحَمامَةٍ مَحمولَةٍ في زَعزَعِ
وَكَأَنَّ أَشباحَ الدُهورِ تَأَلَّبَت
في الشَطِّ تَضحَكُ كُلُّها مِن مَرجَعِ
وَلَكَم دَخَلتُ إِلى القُصورِ مُفَتِّشاً
عَنها وَعُجتُ بِدارِساتِ الأَربَعِ
إِن لاحَ طَيفٌ قُلتُ يا عَينُ اِنظُري
أَو رَنَّ صَوتٌ قُلتُ يا أُذنُ اِسمَعي
فَإِذا الَّذي في القَصرِ مِثلي حائِرٌ
وَإِذا الَّذي في القَفرِ مِثلي لا يَعي
قالوا تَوَرَّع إِنَّها مَحجوبَةٌ
إِلّا عَنِ المُتَزَهِّدِ المُتَوَرِّعِ
فَوَأَدتُ أَفراحي وَطَلَّقتُ المُنى
وَنَسَختُ آياتِ الهَوى مِن أَضلُعي
وَحَطَّمتُ أَقداحي وَلَمّا أَرتَوِ
وَعَفَفتُ عَن زادي وَلَمّا أَشبَعِ
وَحَسَبتُني أَدنو إِلَيها مُسرِعاً
فَوَجَدتُ أَنّي قَد دَنَوتُ لِمَصرَعي
ما كانَ أَجهَلَ نُصَّحي وَأَضَلَّني
لَمّا أَطَعتُهُم وَلَم أَتَمَنَّعِ
إِنّي صَرَفتُ عَنِ الطَماعَةِ وَالهَوى
قَلبي وَلا ظُفرٌ لِمَن لَم يَطمَعِ
فَكَأَنَّني البُستانُ جَرَّدَ نَفسَهُ
مِن زَهرِهِ المُتَنَوِّعِ المُتَضَوِّعِ
لِيُحِسَّ نورَ الشَمسِ في ذَرّاتِهِ
وَيُقابِلُ النَسَماتِ غَيرَ مَقَّنَّعِ
فَمَشى عَلَيهِ مِنَ الخَريفِ سُرادِقٌ
كَاللَيلِ خَيَّمَ في المَكانِ البَلقَعِ
وَكَأَنَّني العُصفورُ عَرّى جُسمُهُ
مِن ريشِهِ المُتَناسِقِ المُتَلَمِّعِ
لِيَخِفَّ مَحمَلُهُ فَخَرَّ إِلى الثَرى
وَسَطا عَلَيهِ النَملُ غَيرَ مُرَوِّعِ
وَهَجَعتُ أَحسَبُ أَنَّها بِنتَ الرُأى
فَصَحَوتُ أَسخَرُ بِالنِيامِ الهُجَّعِ
لَيسَت حُبوراً كُلُّها دُنيا الكَرى
كَم مُؤلِمٍ فيها بِجانِبِ مَفزَعِ
تَخفي أَمانِيَّ الفَتى كَهُمومِهِ
عَنهُ وَتَحجُبُ ذاتَهُ في بَرقَعِ
وَلَرُبَّما اِلتَبَسَت حَوادِثُ يَومِهِ
بِالغابِرِ الماضي وَبِالمُتَقَّعِ
يا حَبَّذا شَطَطَ الخَيالِ وَإِنَّما
تُمحى مَشاهِدُهُ كَأَن لَم تُطبَعِ
لَمّا حَلِمتُ بِها حَلِمتُ بِزَهرَةٍ
لا تُجتَنى وَبِنَجمَةٍ لَم تَلُعِ
ثُمَّ اِنتَبَهتُ فَلَم أَجِد في مَخدَعي
إِلّا ضَلالي وَالفِراشُ وَمَخدَعي
مَن كانَ يَشرَبُ مِن جَداوِلِ وَهمِهِ
قَطَعَ الحَياةَ بِغَلَّةٍ لَم تُنقَعِ
ذَهَبَ الرَبيعُ فَلَم تَكُن في الجَدوَلِ ال
شادي وَلا الرَوضِ الأَغَنِّ المُمرَعِ
وَأَتى الشِتاءُ فَلَم تَكُن في غَيمِهِ
الباكي وَلا في رَعدِهِ المُتَفَجِّعِ
وَلَمَحتُ وامِضَةَ البُروقِ فَخِلتُها
فيها فَلَم تَكُ في البُروقِ اللُمَّعِ
صَفَرَت يَدي مِنها وَبي طَيشُ الفَتى
وَأَضَلَّني عَنها ذَكاءُ الأَلمَعي
حَتّى إِذا نَشَرَ القُنوطُ ضَبابُهُ
فَوقي فَغَيَّبَني وَغَيَّبَ مَوضِعي
وَتَقَطَّعَت أَمراسُ آمالي بِها
وَهيَ الَّتي مِن قَبلُ لَم تَتَقَطَّعِ
عَصَرَ الأَسى روحي فَسالَت أَدمُعاً
فَلَمَحتُها وَلَمَستُها في أَدمُعي
وَعَلِمتُ حينَ العِلمُ لا يُجدي الفَتى
أَنَّ الَّتي ضَيَّعتُها كانَت مَعي


Welche Fackel da hinten? So rief ich, die Höhle betretend,
Gottes Sonne jedoch war es, sie stralte hindurch.


So blick' ich nach dir,
Sei's dort oder hier:
Dein freundliches Aeuglein
Steht immer vor mir.


松竹林中读异书
公馀有味在三馀
立之犹未登台阁
予不负丞丞负予


Co je tu štěstí ve světě skryto!
Pravého dojdeš jen po boji zlém;
o plodu hebkém, je to tak líto,
přesvědčíš se už mozolem.


Ich soll und muß ein Küßlein haben,
Küß mich, Jägerlein küß mich,
Du sollst und mußt einen Jäger haben,
Küß mich, Jungfräulein küß mich.


风雨飕飕涨碧澜
秋阴漠漠失前山
舟人也学襄王梦
长在朝云暮雨间


لقد جدد البرهان ما اخلق الدهر
واحيا طريق القوم واتضح السر
وطابت به اهل النهى حبث احرزت
بتبيانه ما ضل عن نيله الفكر
كتاب كريم في صحائفه انجلت
معان حمى برهانها النهي والامر
كتاب به يجلى القتام لمخلص
وتندفع الاسوا وينشرح الصدر
كتاب به نور الشريعة ظاهر
فما ضر لو يفدى لتحصيله العمر
لقد فقدته القوم حينا لطيه
وفي الليلة الظلماء يفتقد البدر
فمن به المولى وجاء مؤيدا
واصبح من خدامه الطبع والنشر
وكيف وقد اعلى شرافة مجده
ابو العلمين المفرد العلم الوتر
امام له في الاولياء مكانة
تقاصر عن مرقى جلالتها النسر
خوارقه جلت وعز حسابها
وهيهات تحصى في الورى الانجم الزهر
ويكفيك منها مد راحة احمد
نبي الهدى من جاء في مدحه الذكر
تجلت له جهرا وفاز بشمها
وقبلها والعز في ذاك والفخر
تفرد فيها وهو فرد بخلقه
على قدم المختار صح له السير
تخلص من لوث الغرور بحالة
رفاعية ما مسها الزهو والكبر
واخلص للرحمن منقطعا له
ففاز بما قد ضمه ذلك الصدر
سما رتبة ما طاولتها يد السها
وحاز اشتهاراً دون مظهره الفجر
له الله من غوث تقد بعزمه
حبال العدا جهرا وقد يجبر الكسر
خوارقه في الصالحين فريدة
وهمته من شأنها الفتك والكر
وساحته للعاجزين وسبعة
ببعض زوايا برها البحر والبر
اياد عن الطهر البتول وحيدر
مورثة ما مس جانبها النكر
كفاك اذا عد الرجال بانه
على هامة التقديم يرفعه الذكر
على انه خلقا وخلقا وسيرة
بحال رسول الله صح له الاثر
بحرمته عند الآله وجاهه
يتم رضا المولى وينكشف الضر
عليه سلام الله ما لاح بارق
وطالت لهف ي القوم الوية خضر


Dando relevo à pintura,
Numa ridente moldura
De cravos e bogari


 Wo iſt des Saͤngers Vaterland? —
Wo edler Geiſter Funken ſpruͤhten,
Wo Kraͤnze fuͤr das Schoͤne bluͤhten,
Wo ſtarke Herzen freudig gluͤhten,
Fuͤr alles Heilige entbrannt,
Da war mein Vaterland!


A urvu-li jen paprsk na vteřinu,
jen paprsk lásky, pochopení, citu,
ó jak je urván, jak zakoupen draze!


Ullania a Bradamante che la porta
mostra la via che va al castel più dritta:
Bradamante all'incontro lei conforta
che la vendicherà di chi l'ha afflitta.
Lascian la valle, e per via lunga e torta
sagliono un colle or a man manca or ritta;
e prima il sol fu dentro il mare ascoso,
che volesser tra via prender riposo.


Tak v šerém háji věštící pěl hlas,
a dlouho temný byl mi výrok ten,
dnes ale vidím jasně, Ctirade,
meč Vlastin skosí tvého žití květ
a napojí tvou krví zpráhlou zem!“ –


كَيفيةُ المَرءِ لَيسَ المَرءُ يُدرِكُها
فَكَيفَ كَيفيةَ الجَبارِ في القِدَمِ
هُوَ الَّذي أَنشأَ الأَشياءَ مُبتَدِعاً
فَكَيفَ يُدرِكهُ مُستَحدثُ النَسَمِ


Braune Damen – rabenschwarzen Haares,
Schwergeplagt mit einem siechen Mann,
Fassen oft – die Hörner des Altares,
Weil der Mensch nicht helfen kann.


ruky políbením pak se do mateří
přízně odporučiv, Souček vyšel z dveří
něžným úsměvem dam obou vyprovázen...


Prosím, rač povědít, kdy vydáš, pane Karle Sabinský,
Fredrovy polské hry, z Museum cos přeložil.


Aquí, Marinero,
te dejo un momento mi canción;
mientras yo voy agua adentro,
te dejaré en tu playa mi canción, Marinero.
Así te la dejaré todos los días;
mientras yo esté con el rostro bajo el agua,
ella quedará entre tus manos,
respirando el aire de tierra;
cuando yo regrese volveré a tomarla
de tu mano dura de timón y cuerda.
No te muevas de aquí de este peñasco;
guarda mi canción, Marinero,
hasta mi vuelta;
tenía un momento entre tus manos,
arriada como una vela.


Joyless seeing me to be
Mother Nature asked of me:
        «What desirest thou?
Whence comes this thy misery?
Whence the sadness on thy brow?
        Tell me what thy wish i»


С печалью радость здесь едва ли не равна:
Надежда с первою, с другой боязнь дан


Csak ki vele most szaporán
Ez a titkos hajnalóra.
Most megy a tündérkirálylány
Megfürödni le a tóra.


Nee, Jung, du möst inne Sniderlihr,
du büst as'n Lappen Plünn;
du kannst to Nod dörch't Nadelühr
sülst dörch, du büst so dünn.