Chi può riprender dunque me, vedendo
aescarmi ad amar sì bella donna?
Sol io son quel che posso, e me riprendo,


del pecho rabioso
descubre las ansias.
¡Mal haya quien fía
de gente que pasa!
«Pensé que estuviera
dos meses de estancia,
y, cuando se fuera,
que allá me llevara.
»Pensé que el amor
y fe que cantaba,
supiera rezado
tenello y guardalla.
»¡Pensé que eran ciertas
sus falsas palabras!
¡Mal haya quien fía
de gente que pasa!
»Diérale mi cuerpo,
mi cuerpo de grana,
para que sobre él
la mano probara
»y jurara a medias,
perdiera o ganara.
¡Ay Dios! si lo sabe,
¿qué dirá mi hermana?
»Dirame que soy
una perdularia,
pues di de mis prendas
la más estimada,
»y él va tan alegre
y más que una Pascua.
¡Mal haya quien fía
de gente que pasa!
»¿Qué pude hacer más
que darle polainas
con encaje y puntas
de muy fina holanda;
»cocerle su carne
y hacerle su salsa;
encenderle vela
de noche, si llama,
»y, en dándole gusto,
soplar y matalla?
¡Mal haya quien fía
de gente que pasa!»
En esto ya el huésped
la cuenta remata,
y, el pie en el estribo,
furioso cabalga,
y, antes de partirse,
para consolarla,
de ella se despide
con estas palabras:
«Isabel, no llores;
no llores, amores.
Si por dicha lloras
porque yo no lloro,
»sabrás que mi lloro
no es a todas horas,
y, aunque me desdoras,
otros hay peores.
»Isabel, no llores;
no llores, amores.»


Ó stinných sadů vůně podzimní
a zvadajících dubů žluté listí.
A jarních lásek bouře intimní.
Bez očí zcizených kdo umí čísti?


Neckend halb und halb in Sehnsucht
Flüstert an den Fels geschmieget
Mila leise Liebesworte
Und ihr Busen wogt und wallt:


Kümmt Wein vom weinen nicht, so kümmt vom Weine weinen;
Das sauffen bringet Weh, das kan mir Niemand neinen.


Co je jaro? zvídám zase
na kypící sedmikráse.
Sedmikrása smích je samý,
však co jaro – neříká mi!


Vermodert lag, im Sündenschlaf erstorben,
Die Welt dem Feind zur leichten Beute da.
Die hat ein blut'ger Bär sich schnell erworben;
Die weiche Tatz' erfaßt, was da verdorben,
Sein Blick durchmißt die Länder fern und nah.


Nepřijde-li na ty
příval Tvé milosti, Duchu svatý,
prská, jež by je smetla?!
snad by zas sladce kvetla,
zářící jako dřív
milosti Tvojí div:
vůní by všecko opojila,
Boha by přemohla její síla,
Boha i nebe i svět
bílý květ.


Po vítězství Čechové se pídí
Po oděncých v zemi, pusto všady,
Do lesů se derou, v horách slídí,
Vylezají na skalnaté hrady,
Moudrost roznícence v běhu řídí,
Poskytujíc platné v těsnu rady,
Hrad y vesnice se pánům klaní,
Tichý lid se blíže nezná zbraní;


Co jest slza? – Kapka rosy chladné,
jakou palčivý blín nasází,
kapka ta jak vlna v okeánu
celé nebe sama obrazí.


Wahr ist, mein Vater hat mein Leid in freud verwandelt:
Er drükkt mit recht, di unrecht mich verdrükkt.
Allein, O Jesus Christ, der du bist mordgehandelt,
Erbarme dich, eh si sind weggerükkt.
Geduldigs Gotteslamm
Am bluttig Kreutzesstamm!
Ich flehe dich mit ernst ums fünffe deiner wunden,
Di du vor mich empfunden!
Ach las dein Recht zurükke stehn,
Eh unsre Feinde gantz vergehn.


Gerad' das Gegenteil lag mir in meinem Sinn,
Ich meint', ich müßt' mit dir nichts haben als Gewinn;
O liebster Bräut'gam, dies Geheimnis mir erkläre,
Ei, meine Bitte mir gewähre!


Son los toros capaces de sus sañas,
¿y no permites, cuando a Bato miras,
que yo ensordezca en llanto las montañas?


Es wird wohl seyn:
Die Hoffnung speist nicht stets mit leeren Schalen.
Erblickt man nur der Morgenröthe Stralen/
So folget auch der nahen Sonne Schein.
Es wird wohl seyn.


po jejím břehu bloudívá,
krev, žhavé slzy ronívá,


天上金鸡放赦时
未央前殿定朝仪
不知此老缘何事
犹向山中采紫芝


Nada mitiga el fuego que ha encendido,
aquel hechizo todo poderoso
de los fieles halagos de tu trato.


»Eh' zwängt der Maulwurf in sein Loch
Den Adler, stolz beschwingt,
Eh' Krämerwitz und Krämerjoch
Den Ritternacken zwingt.«


Fährt vom Moose Geronimo,
Und eh ihn die Schergen umschlingen,
Wie im Heid die knisternde Loh',
Ha! sieh ihn flattern und springen!
Knall auf Knall, eine Kugel pfeift
Ihm durch der Retilla Knoten,
Blutend er an dem Gesteine läuft
Bis zum Jocliffe, dem roten.


Horace fit une ode au vaisseau de Virgile :
Moi, j'implore pour vous, dans ces quatorze vers,
Les faveurs de Thétis, la déesse aux yeux verts.


Dejte dobrý pozor na oheň a světlo!
nemyslete, žeby jiskra neškodila;
mnohé místo, které v dobrém stavu květlo,
nepatrná jiskra v popel obrátila.


大汉年来已厌兵
防胡今更起长城
群臣祇有捐金计
阙下何人为请缨


西塞山前吹笛声
曲终已过雒阳城
君能洗尽世间念
何处楼台无月明


Che puote ad uom gentil più dolcemente
L'alma infiammar, che santi alti desiri,
Che 'l faccian quasi di mortale dio?


Jdem ze dne ke dni, – každý více mrazí,
a zbývá člověku jen rezignace;
ta temná poušť se nezdá míti hrází
a stále nezní signál slední štace.


Er gebraucht sich seiner Jugend,
Und vexiert mit höchster Lust
Auß der allerliebsten Brust
Die verborgne Liebes Tugend,
Und vertauscht zum Uberfluß
Lieb umb Liebe, Kuß umb Kuß.


上月今朝减
流传耗磨辰
还将不事事
同醉俗中人


Alles das ist nun vorbei!
Frei ward Lipp' und Zunge,
Frei das Auge mir, und frei
Dehnt sich Herz und Lunge!
Vom Gedanken bis zur Tat
Schlug ich dreist die Brücke;
Hüben steh' ich, und kein Pfad
Führt mich je zurücke!


Billig mag der Mensch erheben
Seines Daseins ersten Tag,
Denn wie schön ist dieses Leben,
Und den Tag, der es gegeben,
Feiert jeder, wie er mag.


Dipartito che fu il re Salamone,
Carlo mandò per lo nipote Orlando.
Orlando venne a lui sanza tenzone:
— Che comandate, signor mio, parlando? —
Diceva Carlo: — Io ho qui uno spione
di nostra gente, che vanno spïando,
e dice che stanotte questo campo
sarà assallito sanza niuno scampo,


Zvon na Máj s láskou nehledí,
je prý to podnik zbytečný,
Máj na Zvon zase škaredí,
prý stačí Máj nám výtečný –
ó, čest vám, věštci velicí,
již našli moudrost onu:
neklamnou postavit stolici
zároveň v Máji i Zvonu!


Und wie genoß mein Herz des Umgangs süße Stunden?
Fühlt ich der Freundschaft Glück, sprach ich, was ich empfunden?
War auch mein Ernst noch sanft, mein Scherz noch unschuldsvoll?
Und hab ich nichts geredt, das ich bereuen soll?


Pánbůh tedy nechce uslyšeti?
Nebe mlčí, zemí vládne ďábel?
Provedl jste proti pánubohu
na té zemi malou revoltu:
přivlastnil si jeho neomylnost,
aby bůh byl nucen otevřeně
přiznat, že je za vámi a s vámi,
aby rozhod se vás vyslyšeti,
sic zajásá jen ďas proklatý –
houpačka tak s vámi vzhůru letí,
svatý otče, Pie Devátý!


Da ein Strom des Lichts rauscht', und unsre Sonne wurde!
Ein Wogensturz sich stürzte wie vom Felsen
Der Wolk' herab und den Orion gürtete,
Da entrannest du, Tropfen, der Hand des Allmächtigen!


V Praze pohané se vztekali, a
Na Tetíně staří, mladí svaté
Oplakávajíce kněžny, její
Ctnosti živým obrazyli cytem,
Pronášeli lásku, probudili
K činům starce, varné pacholíky.
Prohlásyvše milostivou matku
Za světicy Boží vyjevili
Neskrocenou lásku. V tom sem zpráva:
Drahomíra vraždí křesťany; hned
Strašný hlukot utichl; pohlížeje
Jeden na druhého, zvídal, jak sy
V nebezpečenství, jak v smrti třesku
Počínati mají? Jako v nocy,
Když svět odpočívá, když list ani
Větříčkem se nehne, jako v tichu
Mrtvém strach a ouzkost pocestného
Pojímá, a mysli vyjevenou
Potvorami bouří; tak y tichost,
Tak y hrůza obkličuje zástup,
Smrtí rozboduje vrtká srdce.
Zticha Vratislav se protrh mluví:
Kdos Čech, komu milá vlast, slyš radu:
Drahomíra s trůnu sstup, syc konec
Pomatené vlasti. Staň se! zkřikli,
S bědováním nesli k hrobu kněžnu,
U hrobu pak přisahali vlasti
Věrnost, Bohu svému věčnou poctu.
A hned ozbrojivše zbory jako
Lvové pospíchali hájit vlasti
Své a víry. Sotva pohnuli se
Polem, již je potkávaly matky
Zoufajícý křičíc: Děti, milé
Děti osyřeným matkám dejte!
A tu na kolena padly, lid y
Boha vyvolaly na mstu, a se
Opět do hlučného rozpustily
Pláče, do divého proklínání.
Ze zoufání těsných trhnouc sebou:
Kde jste, zlatá neviňátka, kde jste,
Naše radosti a slávo? Vásli
Outlá poupata chce společnice
Ďáblů stříti? Smrti nehrozte se!
Vaše matky bdějí, zástupové
Boží kvapí k vám, smrt trne, prchá.
Řekly, napřed utíkaly, muži
Letíc s nimi hulákali, až se
Zem y nebe třásly. Podívání
Hrozné v letu zastavilo zástup.
V prachuť ležel zkrvácený Mnislav.
Ještě, maje ducha vypustiti,
S hasnoucýma, s prosýcýma sháněl
Očima se po pomocy, sháněl
Po svých milých dětech, vzdychl a umřel.


欲访乔松绝世名
人寰亲侣不胜情
婆娑素却是非障
宛在蓬瀛顶上行


ألا من لصب لا تجف دموعه
ولم يهنه مما يعاني هجوعه
يبيت يارعي النجم حتى مغيبه
ويرقبه حتى يحين طلوعه
له زفرات زفرة إثر زفرة
إذا صعدت كادت تقد ضلوعه
إذاذكرت ليلى تكاشف شوقه
وإن نص عنها الركب زاد ولوعه
وإن لمح البرق الحجازي زاده
جوى والتياعاً وارتياعاً لموعه
أنا الواله المضني لليلى وذو الهوى
مثالي ولو مر النسيم يروعه


Sie leben durch einander,
Doch mit einander kaum,
Der eine hoch in Wolken,
Das andre tief im Raum.


Del Horacio gentil copia cristiana,
y con el tono austero del profeta,
cantó la Fe cual místico poeta
en la rotunda lengua castellana


Ku věčnosti člověk, vlna spěje k moři,
ale nad oběma slunce lásky hoří.


„Pomoc!“ volá prchající Dojka pravá,
Za ní Smiloš se vší mocí pádí,
Poznal ji rek, a že postava ta dravá
Jeho sok jest, tu hned srdce v prsouch řádí,
Bez zbraně byv, sahá po sochoru,
Staví se ním soku ku odporu,
Vzhůru celý velebně se vtýčil,
Zajisté by odporníka zničil.


Laß sie stehn,
Schwesterchen,
Diese junge Rose!
Siehst du nicht,
Daß sie sticht?
Laß sie, kleine Lose!


»Hilf mir!« rief sie. Er, voll Freude,
Daß er so die Nymphe sah,
Stand bewaffnet zu dem Streite
Mit dem Ast der nächsten Weide,
Als der Waldgott kam, schon da.


灯边调笑酒边嗔
寒透罗衫十月春
爱问插花时势样
阔眉松髻似何人


Zde, v této uličce úzké, nejstarší z dědiny,
kde ploty se rozpadávají, domky i rodiny,
kde silné záclony brání jen, abychom nezřeli si
navzájem do postelí, v skříně a mísy
a sobě tváří v tvář neujídali ze skývy vezdejší,
kde cosi každého z nás se všemi druhými chodí,
zvuk hlasu, spád kroků, pach oběda i věci nepatrnější,
ve vzduchu hustém jak lepidlo, v němž všecko ke všemu lne –


Über die mondbeglänzten Wege des Walds
Sank die Wildnis
Vergessener Jagden; Blick der Bläue
Aus verfallenen Felsen bricht.


Rot und blau alle Feldränder blühn,
Weißgestickt ist das Wiesengrün,
Hell ist die Sonne und weit ist die Welt
Und mein Arm dich umschlungen hält.


'Tis not enough, that every stander-by
No glaring errors in your steps can spy,
The dance and music must so nicely meet,
Each note should seem an echo to your feet;
A nameless grace must in each movement dwell,
Which words can ne'er express, or precepts tell,
Not to be taught, but ever to be seen
In FLAVIA'S air, and CHLOE'S easy mien:
'Tis such an air that makes her thousands fall,
When FIELDING dances at a birth-night ball;
Smooth as CAMILLA she skims o'er the plain,
And flies like her thro' crowds of heroes slain.


Mir ist so froh, mir ist so leicht zu Sinnen,
Und doch trennt uns des strengen Kerkers Gitter,
Und zeigt mir ganz, wie das Geschick so bitter,
Das mich nach kurzem Gruße treibt von hinnen.


Acht Seeligkeiten zehlet mann,
Darnach wir müssen streben:
Wol dem, der sie all haben kann,
In frewden wird er leben.


Und bringt er Blumen
Aus den Thälern,
Wenn er wiederkehrt,
Bringt er mir?


Kommt er nicht wieder? –
Er kehrt nicht wieder,
Ach er ist hin, der Augenblick
Und der Tod mein einziges Glück! –


Wie in dem Quell, den reines Silber füllt,
Das geist'ge Bild des Mondes sich entfaltet,
Und, von der Welle zartem Hauch umwaltet,
Mit hellerm Glanz aus seinem Bade quillt;


一度看花一度春
东风又过楚江津
如何绿水桥头酒
不醉阳关曲里人


Všichni znali ji a vždycky zase
ohlédli se, sotva zjevila se.


For sounding titles, pompous names,
That never gave one real joy,
His life is past in constant cares,
Which all his happiness annoy:


Tichounce se zbožnost ze všech koutů zvedla,
na dřevěný oltář do květů se skryla,
stará řezba soch se sluncem ovroubila;
záře stříbrná i do kropenky shlédla.


Ja, schaut euch nur den Michel an
Und lernt im Michel euch erkennen,
Lernt mit dem deutschen, starken Mann
Wie weiland für die Freiheit brennen,
Für deutsche Ehre, deutsches Recht,
Für deutsche Wahrheit, deutsche Freude –
Lernt das, dann weidet eu'r Geschlecht
Auch künftig mit auf deutscher Weide.


Útvar té hlavy a výraz štvaný!
Podivný lotřík, zdegenerovaný! –
A ten druhý – Jedna hvězda byla,
nocí tebe, jej dnem odkojila.


Das Land ist leider tod; drum wird es nun begraben.
Die Städte sind der Pfarr, die zum Gedächtnüß haben
Die Spolien davon. Soldaten sind die Erben,
Die erben, eh man stirbt; ihr Erb ist unser sterben.


Ein Jüngling ruft's dem Gott empor
Mit lachend ausgestreckter Hand –
Ihm dringt ein Erzgedröhn ans Ohr,
Er eilt und steht am andern Strand.


O hast du niemals selbstvergessen
Auf dürrem Moos und Farrenkraut
Im Wald am Wassersturz gesessen
Und schweigend in die Flut geschaut?


Jedna hora vysoká je
a druhá je nízká,
kdo nemá své muzikanty,
na hubu si píská.


Mein Wundsch läßt sich nicht beschreiben,
den ich ihm, o Werter, tu'.
Gott, der gebe Rat darzu,
daß er mag gesund verbleiben,
bis er spreche selbst zu sich:
Leben, was beschwerst du mich?


Plinius im buch der nature
beschreibet die natur von eim delphin,
wie er zam und leutselig sei
und verstendiger sin;
Spricht: als ein delphin gfangen wure
darnach geworfen in Lucriner se,
in dem man in behalten wolt;
nun höret wunder me:
Ein armer knab gieng teglich auf und nider
am se, wan er zur schul gieng hin und wider
und sang liebliche lider
und ruft dem delphin oft an dem gestat:
»Simon!« also nent man den fisch.
das trieb er frü und spat.


Sie reitet sacht, es reitet mit ihr
Der Pag' im gelben Haare,
Und wäre sie nicht des Königs Kind,
Sie taugten zum schönsten Paare.


Die Herberg ist zu böse,
Der Trübsal ist zu viel:
Ach komm, mein Gott, und löse
Mein Herz, wann dein Herz will;
Komm, mach ein seligs Ende
An meiner Wanderschaft,
Und was mich kränkt, das wende
Durch deinen Arm und Kraft!


Entblößt das Haupt, ihr Freund', und weiht
Der Freundschaft diesen Trank!
Ihr toten Freunde, hört den Eid,
Einstimmend zum Gesang;
Und tröstet armer Fürsten Los,
Die nie des Freundes Arm umschloß!


Kajer bég jön vélek, kit fővezérségre,
Mehmet Junnusz basa nem kis szégyenére,
Tett Szulimán császár; mert emettől féle
S ily nagy tisztre vinni szolgáját nem merte.


Doch alles noch stumm bleibt wie zuvor,
Und ein Edelknecht, sanft und keck,
Tritt aus der Knappen zagendem Chor,
Und den Gürtel wirft er, den Mantel weg,
Und alle die Männer umher und Frauen
Auf den herrlichen Jüngling verwundert schauen.


Leben und Dichten ist zu fassen
Wie Atem einziehn und entlassen;
Soll ich was Rechtes schaffen können,
Mußt mir ein rechtes Leben gönnen.


Und so bin durch Wind und Wogen
Ich wie ein verlornes Kind
Durch die Blumen hingezogen,
Daß ich dir ein Sträußlein bind',


Bloß Barbaren rebellieren,
Wenn man ihnen bricht den Eid:
Kommt an unser Herz, Baschkiren,
Weil ihr so gebildet seid!


Hujus, amice, tui frontem cum cerneret albi
Phoebus et artificis splendida signa manus,
Obstupet atque oculos ludentis imagine pennae
Vix saturans gemitu non sine verba facit.
Me miserum! positis cur non prudentior armis
Tunc, ubi me fugeret casta puella, fui?
Curque sequi potius volui quam mittete chartam,
Mollius ut scripto pectus amore foret?
Quam vox non tenuit, tenuisset litera Daphnen,
Alde, tarnen calamo nonnisi nata tuo.


Ja! ich fühl ein wenig Wonne,
Denn die Lerche singt erträglich,
Philomele nicht alltäglich,
Nicht so übel scheint die Sonne.


Jetzt muß das Wetter brechen!
Gleichviel, wir sind gedeckt,
Denn schon wird mit dem Rechen
Die letzte Fuhr besteckt!
Sie kommt auch ohne Schaden
Noch vor der Scheune an,
Doch gar zu hoch beladen,
Klemmt sie im Thor sich dann!


S látván a hon e hű ragaszkodást:
Megkedveli őket szemlátomást;
És régi tetteik megnézve jól:
Hát, honárúlás egyikből se szól;
Sőt imitt-amott olyan is akad:
Mi nem volt más, mint honfi-áldozat.
S jóságos ég! mi nem jő mind ahhoz?
Az idő mindent napvilágra hoz:
Ők nemcsak az, hogy szent ártatlanok:
Sőt érdemöknek rende-száma sok.
S a hosszu tűrés után ideje:
Hogy hűségök jutalmát elvegye!


Che brevi giorni arìa
L'alto valore invitto,
Che 'l ciel ripose in voi!
Ma per ch'al mondo fia
Per mille penne scritto,
Viverà sempre poi.
Onor di tutti noi,
Ch'or vi veggiamo spesso
Con maraviglia e gioia:
Agli altri invidia e noia,
A cui non fu concesso
Il voi mirar da presso.


Nač mnoho slov. Já poznal všechno dnes:
Jdu hnusu cestou k ideálům krásy!
Má Terezo! Ach včerejšek to byla ona mez,
již překročit jsem musil k dílu spásy.


Auf Lesbus auf, du Neunstadt meiner Städte!
Nun bricht das Licht aus der Tinctur ans licht.
Der Friderich, den du Prophetisch wisest,
Steht auf mit mir, weil meine lohnzeit da.
Ob Lea mir stat Rahel erst gegeben:
Doch sind neu hin (Hosann!) di siben Jahre.


»Was fängst Du an,
Du Thor? säufst einen Ocean,
Zu jenem Stein zu kommen?
Und schlürfest Du ihn denn auf einmal ein,
Es ist ein Stein.«
Jedoch in Mitte seiner Bahn,
Dem Schlürfen und dem Ocean,
Barst er zu seinem Frommen.


Salía de mi celda, en anocheciendo, a juntar
limosnas para el enterramiento de los supliciados y el consuelo de sus
hijos. Las recibía copiosamente de los próceres de la
ciudad, amigos de la diversión y el riesgo, atentos al mejor
provecho de la hora presente, según la costumbre de los paganos
y la advertencia de sus autores mendaces. La mañana eclipsaba a
menudo las antorchas vigilantes de la orgía, cuando no declaraba
las víctimas de la sensualidad o permitía reconstituir,
en vista de una carroza volcada, la riña de los satélites.
  El cielo habría llovido sus meteoros
fulminantes sobre la ciudad incrédula, si no estuviera presente
la doncella de mirada atónita y rostro exangüe, ejemplo de
una fraternidad religiosa y de su ley estricta. Volaba sobre la tierra
nefanda y su voz prevenía el ademán del homicida.
  Pertenecía a un linaje de caballeros, los
más entusiastas de una cruzada, lisonjeados con la promesa de
una corona en ultramar. Satisfacía una penitencia
atávica, motivada por una de sus abuelas, el hada Melusina,
acusada de mudar la mitad del cuerpo, un día de la semana, en
una cauda lúbrica de sirena.
  La devoción de la doncella redime sus deudos
de la visita de un fantasma. El hada Melusina, resentida con sus
descendientes, frecuentaba las torres de sus palacios, amenazando calamidades.
El cielo habría llovido sus meteoros
fulminantes sobre la ciudad incrédula, si no estuviera presente
la doncella de mirada atónita y rostro exangüe, ejemplo de
una fraternidad religiosa y de su ley estricta. Volaba sobre la tierra
nefanda y su voz prevenía el ademán del homicida.
  Pertenecía a un linaje de caballeros, los
más entusiastas de una cruzada, lisonjeados con la promesa de
una corona en ultramar. Satisfacía una penitencia
atávica, motivada por una de sus abuelas, el hada Melusina,
acusada de mudar la mitad del cuerpo, un día de la semana, en
una cauda lúbrica de sirena.
  La devoción de la doncella redime sus deudos
de la visita de un fantasma. El hada Melusina, resentida con sus
descendientes, frecuentaba las torres de sus palacios, amenazando calamidades.
Pertenecía a un linaje de caballeros, los
más entusiastas de una cruzada, lisonjeados con la promesa de
una corona en ultramar. Satisfacía una penitencia
atávica, motivada por una de sus abuelas, el hada Melusina,
acusada de mudar la mitad del cuerpo, un día de la semana, en
una cauda lúbrica de sirena.
  La devoción de la doncella redime sus deudos
de la visita de un fantasma. El hada Melusina, resentida con sus
descendientes, frecuentaba las torres de sus palacios, amenazando calamidades.
La devoción de la doncella redime sus deudos
de la visita de un fantasma. El hada Melusina, resentida con sus
descendientes, frecuentaba las torres de sus palacios, amenazando calamidades.


Parece estar calor, mas nasce
Subitamente
Contra a minha face
Uma brisa fresca que se sent
Assim também – poder comparar
É que é poesia –
A alma sente-se a esperar,
Mas não conhece em que confi


Laß den blinden Eyver schelten
Und verbleibe wohl gefast,
Alles doppelt zu entgelten,
Was du nicht verdienet hast:
Uberwinde den Verdacht,
Welcher dich gehässig macht.


Bych nestál v jasu Angelově stínem,
já z ciziny se nechtěl vrátit dříve,
až jméno moje předejde mě slávou.
Z mlh severu jde v slunný domov antik!
Již muž – a snílek sebeklamem blázna...
Jdu domů, domů, kam jsem toužil léta,
z mlh severu jdu na jih, domov slunný;
hruď vzdouvá se, v ní dětsky nyvé srdce
mi taje dojetím, až oko vlhne,
pnu ramena vstříc domovu a druhům –
Klid mrazivý a pátravý jen pohled:
tož on – a sluní královou se přízní
v Anglii chladné za Alpami, mořem?
Ten mistr chudý objednávek čestných,
však známe, známe: rváč a kumpán vojen!
Proč neskanul jsem domů zlata deštěm,
jak s nebe bůh kýs v báji ku Danaé?
Já v cizině byl šťasten přízní lidí,
však doma rmut a trn a žluč a peluň,
hled číhavý a zpod obočí stranou,
zda rozetnu kde spor a vádu pěstí.
A já – syn ztracený tak nejde k otci!
Vlá duší klid mi zrajících žní slavných
a rukou nemdlobnou svůj příští chápu úkol,
sní srdce touhou po pohledu tklivém,
jenž vedl by mě s věrnou láskou k létům,
kde plodů odměnou plá jasná jeseň.
Jak z doznání se trpké pravdy hanbím:
Já šťasten u cizin. A doma, doma –
hrot v sobě, na čele jen chladnou chmuru.
Tož na cizinu vzpomínám, jsa doma.
Ne slunných žehů plápolavé barvy,
zas vidím šťavné, syté barvy klidné,
jak pokostem by stuhly po krajinách,
jichž ráz mi nový tak a zajímavý,
kde není pinií, ni vavřínů, ni oliv;
svah hory, chlum – chvoj chmurná po nich dumá,
a buk a duby tajemné strou stíny,
chlad, ticho hájů hlubokých a vlhkých;
skot tučný toulá ohradou se lučin,
v nichž ohně páchnou syrým vzduchem, večer
než klesnou mlhy. Po únavných válkách
lid zahloubaný klidně koná práci
dní lopotných, ať v přístavech či doma.
Tam práce tajemství se odhalilo
mé mysli těkavé. I mne již práce
tam blaží v dílně střízlivé a tiché,
co kolem kypí města ruch, též v práci.
Tam domů vzpomínám. Však práce jen a práce!
Ať dotud světu neznámá a neceněná,
mne vábí její půvab! V duše koutku
kdys modlívám se: Zraj, jsi chlebem samot!
I umělcova marnivost se hlásí:
Bych domovu se vrátil s čelem jasným!
Pak doma, u nás? Zpět a k práci toužím:
Jen navrátit se kamenu a dlátu!


Abiami bel el bel sant'Anton;
sette e sei messere, ales davant
or, per Dio, signor cortesemant.


Есть в белых ночах лиловость,
Лиловость в белых ночаВ нежных очах — суровость,
Суровость в твоих очах…
В фиалке бывает бледность,
Бледность в лиловом цветкВ златоприческе — медность,
Медь в золотом волоскЕсть что-то в весне старушье,
Как вешнее есть в былоВ душе у тебя — бездушье,
Душа — в бездушьи твоем!


世间凡马那知数
便觉从今一洗空
不遣奚奴严玉勒
恐因风雨渺龙宫


Vuelve a mirar en el mortal distrito
entre las sombras del oscuro Averno
aquella imagen con amor paterno,
sujeta a errar desde el primer delito.


Cease, wild enthusiast! end thy angry tale,
O'er human frailties drop compassion's veil;
View them with grief, not rage, nor dare to scan
With censure too severe thy fellow-man!
Think, had no parent watch'd thy pliant youth,
Curb'd thy wild passions, turn'd thy steps to Truth,
And taught thee by her radiant light to know
That bliss is virtue, and that guilt is woe,
Spurning restraint, and scorn'd each sacred vow,
Haply thyself had been what these are now;
These, who by headstrong passions forc'd away,
Or pressing want, or strong example's sway,
Strangers to love of man, or fear of God,
But trod perhaps those paths their parents trod,
While ignorance led them to that whirlpool's brink,
Where long they struggled, and where now they sink!


Sie schließt: Was in uns denkt, und was wir Seele nennen,
Ist nicht Materie, so weit wir diese kennen:
Und stirbt, was einfach ist? Wenn durch des Schöpfers Wort
Es nicht vernichtet wird, so lebt es ewig fort.
Er kann es! Will er auch? Hier soll die Weisheit richten!
Was hätte Gott für Grund, ein Wesen zu vernichten,
Das edle Kräfte hat, die kaum bemerkt im Kind,
Im Jüngling noch nicht reif, erst späte nützlich sind,
Doch, durch die Zeit gestärkt, auch schon in diesem Leben
Den Gott verherrlichen, der iede Kraft gegeben,
Der sie zu seinem Ruhm den Menschen beygelegt,
Und sein erhabnes Bild in ihren Geist geprägt?
Dieß Wesen könnte sich noch stets vollkommner machen;
Und Gott vernichtet es, gleich liederlichen Sachen?
Und pflanzte doch den Trieb nach einem bessern Seyn
Und nach Unsterblichkeit in dieses Wesen ein,
Das, bey dem größten Fleiß, nie, was es werden wollte
Und werden könnte, seyn und endlich sterben sollte?
Freywillig schafft er es für einen Augenblick,
Will, daß es glücklich sey, versagt ihm ewig Glück?
Wär auf die Erde nur sein Schicksal eingeschränket,
So hätt' ein Gott voll Huld ihm reinre Lust geschenket:
Der Traum des Lebens wär, in diesem engen Raum,
Der Tugend wenigstens, ein angenehmer Traum.
Wär' Unschuld ohne Schutz und Redlichkeit in Banden?
Wär' eine Tyranney, der Völker Fluch, entstanden?
Und hätte nicht ein Blitz, eh Nerons Grausamkeit
Blutdürstig wütete, Rom und die Welt befreyt?
Doch ungehindert kann das Ungeheuer wüten:
Die schwarze Seele darf stets neue Frevel brüten:
Die Mutter wird erwürgt, nachdem er lang gedroht,
Und einem Brudermord folgt einer Gattinn Tod.
Das Blut der Edlen strömt: nach Blut und Schätzen dürsten
Der Fürst, und öfter noch, die Sklaven dieses Fürsten.
Ein Weiser blutet hier, dort ein bejahrter Held;
Den Patrioten schützt kein Winkel in der Welt.
Sie sterben kaum beweint: denn Thränen sind Verbrechen,
Und Klagen ist Verrath, den Gift und Martern rächen.
Das blasse Schrecken sitzt auf iedem Angesicht;
Und wer Vergnügen zeigt, ist selbst ein Bösewicht.
O Rom, unglücklich Rom! zu spät und ach! vergebens
Straft ein verdienter Tod die Greuel seines Lebens!
Manch andrer geht nach ihm die blutbefleckte Bahn;
Und was ein Nero that, thut ein Domitian.
Ist Gott nicht ungerecht, und herrscht in seinen Schlüssen
Die weise Gütigkeit, die wir verehren müssen;
So sterben wir nicht ganz, so muß der Leib allein,
Nicht unser Geist mit ihm, des Grabes Beute seyn;
Und unser Schöpfer wird, in einem andern Leben,
Der Tugend ihren Lohn und ihre Krone geben. 2
Ist alles dieß nur Wahn und stolze Schmeicheley?
Sprich, ob der ganze Schluß nicht sehr wahrscheinlich sey!


إن السيادة والريا
سة في الشقي وفي السعيد
ثوبان للمولى الذي
سُمِّي بأسماء العبيد
لهما الشقيّ قد ادعى
بنزاع خاطره العنيد
فنزاعه المذموم لا
ما ليس عنه من محيد
ولدا السعيد هما لقد
نُسبا إلى الرب المجيد
قد أسلمت أفهامه
فأبت عن الأمر الشديد
فغدت سيادته على
كل الوجود بلا مزيد
وله الرياسة دائماً
في دولة الكون الجديد
والسر فيه بأنه
قد زال من بيت القصيد
لا زال منه وصفه
وبقِيْ كأحوال المريد
إن المراد هو المري
د إذا حوى حكم الفريد
ومشى إليه القهقرى
ورأى البرية من بعيد
وجميع أبعاد السوى
قرب لذي الأمر الوحيد
والقرب ما قد كان في
أزل على الشان المديد
والوهم زال ولم يكن
من قبل في فهم البليد
والقوم قد دخلوا إلى
ذات لقاها يوم عيد
والكهف يأوي أهله
والكلب منهم بالوصيد
ودخولهم عين الخرو
ج بمقتضى القول السديد
والأمر أمر واحد
لكن بتكرار عديد
والقرب قرب الذات وه
و الأصل لا قرب الوريد
إن الوريد من الورو
د وما ورودك بالمفيد
أهل الحمى حرسوا الحمى
عمن يروم وصال غيد
لا عن محارمهم فهم
منهم كأمثال الوليد
فاظهر لهم منهم بهم
واشهدْ تكن عين الشهيد
إن الفروع من الأصو
ل صناعة المبدي المعيد


Tam vodních panen sbory
ve vlnách šplounají
a zlatých rybek roje
je v ústa líbají.


A k ženichu dívka když obrátí
ty mrtvé, ty tajemné oči,
strach divoké kostlivce uchvátí,
až lebkami závrať jim točí.


陶令归来为逸赋
乐天谪宦起悲歌
有弦应被无弦笑
何况临弦泣更多


Liebe Herrn, horcht auf und habt mal Geduld,
Und lauf mir keiner davon –
Ich will euch erzählen von Robin Hood,
Und vielleicht auch von Little John.


Der alte fromme Klimps, bei jedem Bissen Brot,
Den er genoß, sprach: Segne Gott!
Den schönen Spruch nicht halb zu lassen, sprach
Und stirb! sein frommes Weib mit Hiobs Weib' ihm nach.


Da lernt' ich fromm aufs neue
Die Stimmen all verstehn,
Die durch des Himmels Bläue
Im Zug des Windes gehn;
Was in den Wellen schauert,
Was in des Waldes Grund
Sehnsüchtig glänzt und trauert,
Noch einmal ward's mir kund.


ve bulutlara tünemiş ihtiyar bir akbaba uludağ


›Lieber Jesus, eine
Einzige für mich!
Da die große, feine!‹ –
Und er tät's und pflückte sie mir sicherlich.«


Klesl jsem jak Satan do propasti!
S nádherného lesku v temno děsné,
pohřben za živa do sluje těsné, –
já, jenž zemí širokou chtěl vlásti.
Podlomilo zpupnosť šíje hrdé
kruhem ocelovým pouto tvrdé;
posmíval se, když jsem svíral pěstě,
strašlivě mi řetěz, vůkol chřestě,
a když hoři těžkým povzdechem
ulevil jsem, hrozné kletby sípal,
v malomocném hněvu zuby skřípal:
zvuky tyto ďáblů posměchem
ozvěna jen opáčila dutá.
Ó ty Oringsborská věži krutá,
ve tvé plísni jedovaté stlela
navždy moje zemská bytosť celá.
Tamo všechny vášně, bujné snahy
zašly ve zdí chmurných tvrdém hnětu,
do nichž ryl jsem: navždy s bohem! světu
svojich nehtů klikatými tahy.
Tam jsem zapomněl, jak den se nítí,
kterak zima s podletím se střídá,
odkvetl mi tam ves půvab žití,
zuby cenila jen žití bída.
Trýzeň okovů, puch sluje dusné,
plazu podzemního reje hnusné,
nekonečná noc, tiš hrobu smutná,
stěny chladné, s nichžto vláha rmutná
jako slzy zatracenců tekla, – –
Dost již, královno! ať jasnou duši
hnus a zděšení ti nerozruší
nad obrazem celým toho pekla.


Man krönt dich mit der Dornenkrone,
Man beuget sich aus Spott vor dir,
Nun sitzt du auf dem höchsten Throne;
Ich beug' mich auch im Geist allhier,
Ich grüße dich, mein Herzenskönig,
Mein Herz sei dir ein Königreich!
Trag' ich die Dornenkron' ein wenig,
So werd' ich dir auch droben gleich.


Du, der du die das Menschenalter
Erfüllende Zeit erschufst,
Du edler Raum- und Zeitverwalter,
Du selber Ewigkeitsausgestrahlter,
Dir singen wir den Davidspsalter,
Wenn du dein Volk berufst.
Hallelujah!
Kaffern, Mohren, Hottentotten,
Aller Heiden Sünderrotten,
In Zions Zelt führst du sie ja!


vostri piacer cercar con mio interesso,
troppo dar fede a un bel parlare umano
son le cagion che in questo loco strano,
dal qual non voria uscir, pur m'hanno messo.


Und in deinen Geistesblüten
Warst du wie ein Nekromant,
Der für meinen eignen Zauber
Wieder mir das Schlagwort fand.


Kdybys měl tu velkou moc,
ty bys tušil hrůzu chvil,
ty bys přišel ke mně zpátky,
a vím, co bys učinil!


Warum soll ich in der Irre schweifen,
Sehn, wie andern ihre Früchte reifen,
Fern der Au, wo meine Saaten stehn?
Nimm dahin in Fesseln die Gedanken,
Laß mich ruhn in deiner Arme Schranken,
Meine Welt in deinen Augen sehn!


Wer selig werden will, der muß mit weißer Seiden
So zierlich, als er kann, sein Leib und Seel bekleiden.


Fürchte nicht, liebliches Mädchen, die Schlange, die dir begegnet!
Eva kannte sie schon; frage den Pfarrer, mein Kind.


A mou ruku jímá v úsměchu –
Zda mě políbila v objetí?
Ejhle, to již nevím zpaměti.


CHAMELEON, čtverák vybarvený
jezovitismem je načichlý,
také klerikální muži, ženy
jeho vůní řádně načichli.


M.P.F.V.H.


断续寒声落晚红
拥炉闲对逗香风
醉迷客思醒依旧
不在芭蕉点滴中


Mudando andei costume, terra e estado,
por ver se se mudava a sorte dura;
a vida pus nas mãos de um leve lenh


Hűs forrásvidéken elélhetnek itten,
Vadgalambjaimmal, gerléid meghitten,
És kondultával az esti harangszónak,
Ne mondj végbúcsút az érted lángolónak.


Doch ihn hält kein Schattental,
Keine Blumen,
Die ihm seine Knie umschlingen,
Ihm mit Liebesaugen schmeicheln:
Nach der Ebne dringt sein Lauf
Schlangenwandelnd.


Van-e célja és nagy akarata,
Hoz-e valamit, ami övé,
Ami magyar, ami igaz maga?


Sey ewig heilig, Schweizerbund!
Wir sind vom Joche frey!
Heil schwur uns unsrer Väter Mund!
Heil gab uns ihre Treu.


乾淳老人气岳岳
破冠穿履行带索
撑肠拄肚书万卷
临风欲言牙齿落


Bescheert mir Gott ein Pferd,
Ehrenwerth heißt mein Pferd.


Aber was zuckt durch das Dunkel?
Dämmernd am Himmelsrande
Glimmt es empor,
Ein Flammenglanz umspielt den Gipfel,
Wo gleich Adlern in Lüften ich schwebe;
Wie glühende Tropfen
Sinken die Sterne
In die Wirbel des steigenden Tages;
Unten in schwindelnder Tiefe
Leuchtet und blitzt mit den duftenden Inseln
Der unermeßliche Ocean,
Und allein, allein,
Wie in der Seele ein großer Gedanke,
Schreitet der Lichtgeist
Ueber den Weltrand.


Daß glänzend in des eignen Lichtes Strahlen
Hier unten eine Menschenseele denkt?
Vielleicht sind dieses der Verdammung Qualen:
Geheim zu leuchten, ewiglich versenkt!


Jestli ti člověče bída,
Strast, a nouze prsy svírá,
Zrada přítele, a nevděk
Vlastních dítek srdce zžírá;
Z žádostí tvých ani jedna
Ve světě se nepovede,
A z tvých dobrých předsevzetí
Osud žádné nevyvede – –
Neupouštějž od naděje,
Trp a doufej v Boha sylno!
Považ, že ti neuloží,
Co ti snášet není možno;
A tak volej z gruntu srdce,
Nechť se co chce na tě spustí:
„V Boha duše strastná doufej,
Otec tvůj tě neopustí!“


Též i já teď pujdu spáti,
Černé noci vzchází mrak; –
Přestanu teď darmo lkáti,
Pevný sen mi sklíží zrak; –
Dutě v ptactva jarní ples
„Dobrou noc!“ mi hučí les.


露满华林园
绛实临窗里
佳人把玩时
房房爱多子


公子翩翩也自佳
从人写竹写幽怀
只今有酒谁浇笔
能使清风到小斋


年来诗酒最关身
满酌休论薄与醇
愁见洛阳秋夜月
无情偏照不眠人


Před oltář vrhl se: – „Přisámtě ďas,
žít nechci už v strachu zde stálém!
Ten lid krev husitskou v žilách má zas,
ať Belzebub sám jest mu králem!“


Proč truchlit, hlavo má, že svět se jinak dívá
na život nejhezčí, jenž mládím moh by slout?
Co v pestrou duhu vše v tvých zracích splývá,
já musím všechno k sobě přivinout,
več nedoufáš. Kde chceš zde spočinout?
Tam nahoře – snad může krásně být.
Leč na věky? Kam chceš to s mraky plout?
Pro kouzlo vzpomínek už potřeba je žít!


Canzon, udir si può la tua ragione,
ma non intender sì che si' aprovata
se non da innamorata
e gentil alma, dove Amor si pone;


„Ať na hrad choť mi vypraví
Dvůr slušný ústrojně,
A knížecí mi oslaví
Trůn žena důstojně.
Kde květe krása i ctnost,
Tam urozenost.“


Havlíčka též ocitoval.
Mrtvá hlava čacká
povzdychla si: „Že jsem mrtev!
To by byla facka!“


Segua chi vuole i regni e le ricchezze,
l'arme, i cavai, le selve, i can, gli uccelli,
di Pallade gli studi, e le prodezze
di Marte, ch'io in mirar gli occhi belli
della mia donna e le vere bellezze,
il tempo vo' por tutto, ché son quelli
che sopra Giove mi pongon, qualora
gli miro, tanto il cor se ne innamora.


Tuve (¿quién no ha tenido?) mis raptos de impaciencia,
Solté (¿quién no ha soltado?) voces de irreverencia,
Al ver tras negra noche seguir más negro el día
Y al triste sin consuelo, y al huérfano sin guía,
Y al justo en la picota, y en triunfo al criminal.
Luego inferí, del déficit del melodrama externo,
El saldo indispensable de un cielo y un infierno;
Que nuestra vida es átomo de una completa vida;
Que de una inmensa cuenta, por una ruin partida
No hay que fallar, y nadie consideró el total.
Y Dios mi drama interno cerró con brazo pío
Sacándome de un lóbrego, terrífico bajío
A una corriente fija, que aun que a la vista humana
Se enturbie, porque en ella la culpa hedionda mana,
Bien sé que a un mar purísimo condúceme veloz.
A un mar de luz, de vida, de perenne bonanza,
Donde por fin se encuentran el don y la esperanza,
Copa de amor sin límites, do es todo cada gota,
Concierto de armonía sin discordante nota
Do al fin voces innúmeras son una sola voz.
¿Me explico? ¿Ya entendiste mi yerta indiferencia,
Mi pereza indostánica, mi clásica indolencia;
Esto de haberme dado, al parecer, por muerto,
Y andar como sonámbulo, como por un desierto
En donde no hay ni flores, ni aun polvo qué mirar?
¿Ya entiendes cómo un hombre sin lepra ni fortuna
Puede, estando en la tierra, declararse en la luna,
Y humilde cooperando del bien a la victoria
No dar un paso al ruido, ni al lucro, ni a la gloria.
Ni odiar sombras efímeras, ni abyecto idolatrar?
Vi el mundo, y nada suyo me ha pasmado el cerebro;
Ni hube, ni tengo tráficos, y así en ninguno quiebro;
Desprecio lo pequeño porque vi lo infinito,
Y callo, no me asorde mi flautín de mosquito
A la entreoída fiesta de que voy yendo en pos.


S citů směsí pestrou
za velebnou sestrou
zří novicky mladé.
Závist se jim krade
do nevinných duší,
a srdéčkem buší
jakás touha žhavá.
Šeptají si v snění:
„Šťastná k závidění
sestra Věnceslava!“


Hovoří mu čárné písně
hlučné pušky na vše strany,
zlatý se mu prsten chvěje,
pas hedbávím vyšívaný.


I smluveno a zaplaceno. –
Jak sedlák prý chtěl, konal ďas:
sad kvet’, luh krásnější měl seno
a setí plný velký klas.


Solln mein Leben meine Reime, wie zu wüntschen, überleben,
Wolstu Leser ihrem Geiste deine Gunst zum Geiste geben.


Ich such und finde dich in mir,
Ich seh und finde mich in dir,
Wir haben einerley Gemüthe;
Ein Paar von solcher Ähnligkeit
Ist wohl von größrer Seltenheit
Als Freunde wahrer Treu und schwarze Pfirschkenblüthe.


Man sagt, Corvin ist reich, und preist ihn aller Orten!
Hilft er den Armen auch? ja wohl, ... mit schönen Worten.


Ich möcht alle Blumen pflücken
Auf schimmernden Bergeshöhn,
Deine liebe Stirne zu schmücken
Und deine Locken schön.


Die Liebe ist gekommen
Mit aller ihrer Macht!
Ihr Weckruf ward vernommen
Wie ich es nie gedacht.


Or superbo e ripieno
Di fecondo licor gonfi il sembiante,
E di Teti nel seno
Movi al moto che fai l'onda incostante.
Or cornuta hai la fronte, e scema i rai,
Come parti nel ciel, non torni mai.


En tan preciada revista,
ve el Rey una linda persa
de ojos bellos y piel tersa,
que al verle baja la vista;
el alma del Rey conquista
con su semblante la hermosa,
y agitada y ruborosa
tiembla llena de temor
cuando el altivo Señor
le dice: —Serás mi esposa.


Tragikus korszak hozott össze minket,
Hegyóriások árnyékában álltunk,
Erdőn az utat lámpással kerestük,
Egymás lelkébe súlyokat dobáltunk.
De minden súlynak sólyom-szárnya nőtt.


So bin ich auch oft auf dem meer
schier in der sonnen selbs ersoffen:
daher ich auch schwarz als ein mohr
hat mit der Venus oft zu schaffen:
und durch manchen heißen schmatz
verliebet
hat der Proserpina schmotz
oft mein herz erlabet.


Hle, člověk, jak je přece jen tak malý, –
těch sil, jichž původ lidé nezbádali!


Slunce? To člověka budí
k všednostem života zas,
zrnko, než vyroste v klas,
stokrát ho slzami zalijí chudí.


Da schlägt das Herz im Busen ihm so bange,
Und ihm wird klar, was er gesucht so lange!


Eine fallende Sternputze:


Evoe! Dem Gotte leer'
Ich auch dieses Glas mit Wein!
Gold des Neckars! – Doch woher
Fällt ein Tropfen Blut hinein?


 Decimò frati e prelati;
licenziò birri, legati,
gabellieri e Svizzeri;


Pozorujmež nynější kavárny!
Ve všech plyny skvěle zářící,
V stolcích mramor jemně chladící,
Pro karban zvlášť oddělené hrárny,
Po stolech leží celé cukrárny;
Ku posluze, sem tam slídící
V černých fracích bystří chlapíci,
Plat beroucí vůdce jonák švarný;
Malba stěn poskytá pohled pestrý,
Sochy v koutech stojí broncové,
K hudbě zřízeny malé orkestry;
V řečech všech žurnalů a lístečků
Leží sem tam celí plukové:
A však drahota v každém koutečku.


Mir war er recht als ein Magnet.
Ich hörte von ihm an dem Orte,
Wo seiner Hände Werk noch steht,
Vor achtzehn Jahren grosse Worte,
Die griffen mir ins Herz hinein,
Die unterhielten Jesu Liebe,
Itzt reitzte mich sein heller Schein,
Bald drang sein Eifer meine Triebe.
Mein Heiland! Dich, nur Dich,
Verehr ich väterlich,
Dich darf ich nur mein Leben nennen;
Doch kan ich mancherley
Und grosse Mutter-Treu,
Von Elers, Deinem Knecht, bekennen.


Celui qui succombe en silence,
Beau de sa mâle austérité,
Veillé sur son lit d'ambulance
Par une sœur de charité,


So schwaigest Du des Busens Brand,
So beugest Du der Erde Tand,
So gehst Du lächelnd und allein
Zur Pforte der Verblüffung ein!


Ein schöner Strom
Erweckt' ein wenig mir das Aug; es standen
Im breiten Boot die Schiffer am Gestad;
Die Pferde traten folgsam in die Fähre,
Und ruhig schifften wir. Erheitert war
Die Nacht, und auf die Wellen leuchtet'
Und Hütten, wo der fromme Landmann schlief,
Aus blauer Luft das stille Mondlicht nieder;
Und alles dünkte friedlich mir und sorglos,
In Schlaf gesungen von des Himmels Sternen.


只应王子猷相爱
未许秦皇帝可亲
画我同年作三友
岁寒节操宰官身


金屋谁家罢管弦
博山沉水尚留烟
夜深月到流苏帐
照见鸳鸯作对眠


Smích v síni zazněl teď,
však Aesop beze strachu
dal klidně odpověď:
„Hrb ohmatám si, brachu!“


Das Kind spricht: »Morgen ist's Feiertag,
Wie will ich spielen im grünen Hag,
Wie will ich springen durch Thal und Höh'n,
Wie will ich pflücken viel Blumen schön;
Dem Anger, dem bin ich hold!« –
Hört ihr's, wie der Donner grollt?


Welchen Nutzen in dem Leben
Bringet der Geruch uns nicht?
Will sich eine Brunst erheben;
Nutzt er mehr, als das Gesicht.
Manche Gluht wär' ausgebrochen,
Hätte man sie nicht gerochen,
Und bey Zeit dem Feur gewehrt,
Das sonst Hab' und Gut verzehrt.


Hafis auch und Ulrich Hutten
Mußten ganz bestimmt sich rüsten
Gegen braun und blaue Kutten;
Meine gehn wie andre Christen.


A z třiceti úst zní to
ve bouřném pokřiku
(mně chudáka je líto
při tomto povyku.)
„Kantore, hej,
k práci se měj
a na pány nám napiš supliku!“


Na tváři genia dobrácký, vlídný ten výraz! Radosť to malá.
Bezkrevné hrudi té razila cestu, kam patřila, do hrobu.
Proč jen se najmouti dala od něho za vzácnou ozdobu?
Dlouho před ním odpornou úlohu ženy rozmarné hrála,
teď ji svou vykoupil smrtí – a nádherně v době příští
velký svůj herecký talent rozvine na jevišti.


西王案下旧琼华
宅在清都第几家
好寄云笺慰慈母
日从溪口认胡麻


ni sabré al vencedor dar la corona:
sé bien que son de amor los escogidos
tan pocos, cuanto mucho los llamados.


K němu šleme ohlas díků,
k němu pějem z hloubi nitra,
že Vám dopřál dočkati se
ve zdraví dnešního jitra.


Doch kann man durchs Ohr die Seelen
Reitzen, ärgern und erfreun,
Trösten, und empfindlich quälen:
Ja der rege Ton allein
Zwingt, verschlimmert und verbessert,
Nährt, verkleinert und vergrössert,
Schärft und dämpft die Leidenschaft,
Mehrt und mindert ihre Kraft.


Midőn ezt a könyvet kitárod:
Hívd egybe nőd, fiad s leányod,
Mind, aki lelkeddel rokon!
Komoly hangon olvasva nékik,
Mig által-érzik, által-értik,
Mi írva áll a lapokon.


草堂归意背烟萝
黄绶垂腰不奈何
因汝华阳求药物
碧松根下茯苓多


Kam die Liebe in mein Herz gezogen,
Kam nicht wie ein heitrer Sommertag,
Kam nicht wie das junge Grün im Walde,
Wie die duft'ge Blume auf der Halde,
Kam wie Noth und bitt'res Ungemach.


Mas eu amo-te tempo
dos meus dias
e dou-te com fervor
a toda a hora
o mais profundo e mais inolvidável
que há em mim


Di chi vien, di chi parte
Ricca soglia non ho calcata e cinta:
Pompa ch'è vanità, gloria ch'è vile,
Signoria ch'è servile,
Diletto che delitto altrui comparte,
Luce ch'è un'ombra finta,
Lode che biasmo apporta, onor ch'è salma,
Ricchezza al fin ch'è povertà de l'alma.


Und als er kam vor Helsingör,
Das Volk ergriff ein Zagen,
Dem König deuchte plötzlich schwül
Die Luft zu Kopenhagen.


花开岁岁复年年
病眼看花隔晚烟
春去明明红紫落
清风明月是春前


Ha ő egyszer kimondja, várhadd:
Lesz jégeső, a víz megárad,
Gyümölcskertünk hernyó emészti,
Betegek a szőllő gerézdi.


一溪云母间灵花
似到封侯逸士家
谁识雌雄九成律
子乔丹井在深涯


Kalt bescheint der Mond die krause
Dulderin im dunklen Hause,
die vom Fenster fortstrebt, wie
wer da fliehen will im Traume,
doch kein Schrittchen rückt im Raume,
grell bescheint der Mond die grause
krasse, krause Szenerie ...


ما تَمَنّاك جعفرٌ يا مُنَى جع
فرَ إلاّ وبئس ما قد تَمنَّى
أمغانٍ لشَعْبِه لا سَقَى الغي
ثُ ولا جادَ من مغانيكِ مَغْنى
يا قذىً في العيون يا لوعةً في ال
صدر يا زفرةً تولِّد حُزنا
وَحَّش الناس قرب أرضك حتّى
أصبحوا للعيون هاماً وجِنّا


Okénko malé, sporý svit,
zas po letech je musím zřít...
Záclonou bílou zimní mhly
mne pohled vítá zavlhlý.


Encúbreme en el sueño
la caída lenta del olvido
para llegar, antes del alba,
libre de miedos, alegre de sonidos.
Temo decir a oscuras
palabra luminosa que olvidamos
desde niños.
No cedas a la pena
si el árbol es más viejo que el racimo.
Y el mundo, un infierno diminuto
para los dos: manzana y paraíso.


Da wohl kein Menschenkind die Lunge
Zu seiner Nebenchristen Ruhm
Je überhitzt, so springt man drum
Mit Engeln selbst nicht besser um,
Und spricht: es geh' von Satans Zunge
Kein wahres Wort, doch ich will zu der Wahrheit Ruhm
Durch folgende Geschichte zeigen,
Sie sey auch selbst den Teufeln eigen.


Die Hütte lehnt am braunen Rebenhügel,
Von der sie Stunden oft ins weite Land geschaut,
Daraus sie eines Tags, auf farbiger Dämmerung Flügel,
Hintrat ins Volk, mit Grün geschmückt wie eine Braut.


Dem Volk der Eichen,
Was auch sie schied,
Bleibt Einheitszeichen
Das deutsche Lied.


يا نفسُ ما عيشُك بالدائبِ
فقَصِّري من أملٍ خائبِ
وَيْكِ أَما يكفيك أن تُبِصري
جَنائزا تنقَل بالراتب
بالطفلِ والبالغِ والمُبتدى
شبابَه والكَهْلِ والشائب
من والدٍ أو ولد أو أخٍ
أو من غريبٍ عنكِ أو صاحِب
فهل تَبَقَّى لك من حُجّةٍ
إلا غرور الأمل الكاذب
أمَا عجيبٌ أنّ ذا كلَّه
موفر في شره الكاسب
لو لم يكن شيءٌ سوى الموتِ كا
ن الزهدُ في الدنيا من الواجب
أو لم يكن موتٌ لكانتْ هم
ومُ الدهرِ تَنْفِى رغبةَ الراغب
فكيفَ والإنسانُ من بعدِه
مُناقَشٌ من عالمٍ حاسِب
قد أَنْذَرَ الوعظُ وأَسْماعُنا
عن كلِّ ما يذكرُ في جانب


Doch märchenhafter noch als diese Tiere
Sind hier die Menschen. Klein, breitmäulig, schielend,
Mit Karpfenaugen unter wulstigen Lidern,
Und fischgeschwänzt, Schwimmhäute an den Händen,
So liegen sie, aus ihren Bieberhütten
Hervorgekrochen, paarweis und in Rudeln,
Gleich Robben rings am Strande auf den Bäuchen,
Siesta haltend in den Mittagstunden
Und schläfrig grinsend, wenn mit lautem Klatschen
Ein Fisch sich aus den kaum bewegten Fluten
Des müden Meeres in den Regen schnellt.


梓潼江口涪江上
深僻还如樗杜村
独坐翠光喷钓艇
万家寒影落吟轩


Bald steiget auff die Nachtigall
Je mehr/ vnd mehr/ vnd mehre;
Gleich folget auch der Widerschall/
Wans je noch höher wehre.
Drumb zierlich fecht:
Vnd starcker schlegt
Daß Fräwlein reich von stimmen/
Steigt auff/ vnd auff/
Gantz ohn verschnauff:
Doch thuts der Schall erklimmen.


A essa pobre mulher na fronte bela
Anátema, escreveu a turba fria!
Banhe o remorso o travesseiro dela,
Corram-lhe a mil da pálpebra sombria
Prantos do coração, não há erguê-la
A eterna maldiçã E quem diria
A solitária dor, da noite ao manto
Que lavra o seio à cortesã em pranto?


أنتم هي الجوزة في قشرها
وصعوة تسكن في وكرها
والمزج من حق ومن باطل
في درة غرقاء في بحرها
وراءكم أنتم وقدامكم
يا حضرة قد غبت في ذكرها
إلى متى يا قوم في غفلة
أنتم عن البكر وعن خدرها
قوموا إليكم واكشفوا ستركم
عنكم وعن سُعدَى وعن سترها
فوجهها من خلف أثوابكم
وشمسها تشرق في بدرها
والكون ليل ونهار اللقا
نفس يلوح النور من فجرها
كم خلعت ثوباً تجلت به
واتشحت بالبرد في صدرها
وهي على ما هي في ذاتها
لم تتغير بانطوا نشرها
وإنما تظهر في هيئة
حسب الذي تختار من أمرها
وتختفي عنا ومن عالم
لعالم تمشى على قدرها
وشأنها هذا كما يقتضي
مقامها والعز من فخرها


Io so che 'l vostro cor de dïamante

Non si moverà mai per la mia morte;

Ma spero che 'l voler, tanto constante

Servendo, adolcirà la amara sorte.

Amor non vorrà perdere un amante

Fidel, for di speranza, firmo et forte.

Questo pensier mi vien di la mia fede,

Non perch'io creda in voi trovar mercede.


宦学差池已倦游
一犁真欲老西畴
天公为作丰年信
更喜将军入蔡州


Vos libera, quoiqʼ saoul,
J'les entends ben d'mon trou :
Que l'bon Dieu les exauce !


Die Gräfin und ihr fünfzehnjähriger Sohn,
Auch zwei Komtessen halb erwachsen schon,
Sie sollen fort, bis Capri, bis Sorrent,
Und wenn zu heiß es dann vom Himmel brennt,
Dann rasch zurück nach Schweiz und Interlaken,
Denn mit poor Alfred hat es einen Haken:
Er hustet – und so viel hängt an dem Jungen,
Und wenn's das Herz nicht ist, so sind's die Lungen.


Mind balog az és mind félszeg,
Ki az árnyat öleli,
Vak álomba, dőre vágyba
Szíve szomját leheli.
Aki férfi, aki délceg,
Nem pipogya, nem beteg,
Odadől a selymes ágyra:
Ám magától ez se megy!


Such are our Heroes, by their Virtues known,
Or Skill in Peace, and War: Of softer Mold
The Female Sex, with sweet attractive Airs
Subdue obdurate Hearts. The Travellers oft,
That view their matchless Forms with transient Glance,
Catch suddain Love, and sigh for Nymphs unknown,
Smit with the Magic of their Eyes: nor hath
The Dædal Hand of Nature only pour'd
Her Gifts of outward Grace; their Innocence
Unfeign'd, and Virtue most engaging, free
From Pride, or Artifice, long Joys afford
To th' honest Nuptial Bed, and in the Wane
Of Life, rebate the Miseries of Age.
And is there found a Wretch, so base of Mind,
That Woman's pow'rful Beauty dares condemn,
Exactest Work of Heav'n? He ill deserves
Or Love, or Pity; friendless let him see
Uneasie, tedious Days, despis'd, forlorn,
As Stain of Human Race: But may the Man,
That chearfully recounts the Females Praise
Find equal Love, and Love's untainted Sweets
Enjoy with Honour. O, ye Gods! might I
Elect my Fate, my happiest Choice should be
A fair, and modest Virgin, that invites
With Aspect chast, forbidding loose Desire,
Tenderly smiling; in whose Heav'nly Eye
Sits purest Love enthron'd: But if the Stars
Malignant, these my better Hopes oppose,
May I, at least, the sacred Pleasures know
Of strictest Amity; nor ever want
A Friend, with whom I mutually may share
Gladness, and Anguish, by kind Intercourse
Of Speech, and Offices. May in my Mind,
Indelible a grateful Sense remain
Of Favours undeserv'd! — O Thou! from whom
Gladly both Rich, and Low seek Aid; most Wise
Interpreter of Right, whose gracious Voice
Breaths Equity, and curbs too rigid Law
With mild, impartial Reason; what Returns
Of Thanks are due to Thy Beneficence
Freely vouchsaft, when to the Gates of Death
I tended prone? If Thy indulgent Care
Had not preven'd, among unbody'd Shades
I now had wander'd; and these empty Thoughts
Of Apples perish'd: But, uprais'd by Thee,
I tune my Pipe afresh, each Night, and Day
Thy unexampled Goodness to extoll
Desirous; but nor Night, nor Day suffice
For that great Task; the highly Honour'd Name
Of  must employ my willing Thoughts
Incessant, dwell for ever on my Tongue.


وأفشيْتُ سرِّي إلى صاحبٍ
فعدْتُ لهُ طولَ دهري ذليلا
فوا أسفا كيفَ أودعتُهُ
ليومِ العداوةِ سيفاً صقيلا


Papulus, du nimst den Zehnden, dich und alles Haus zu nehren,
Ob du gleich den zehnmal Zehnden kanst mit Lehren nicht bekehren.


Írta Kovács Samuel, hogy téged bántanak itt, ott;
Ő hát melléd áll, és verekedni segít,


吟诗吟未就
执笔且搜枯
欲写芭蕉上
依前一字无


Hinzuschütten alles Leben
Mit dem einen süßen Worte:
»Dir!« – wie stürzt das Blut so freudig
Durch die aufgerißne Pforte! –


Ehre bleibt mier/ oder nichts;
reisen mus ich/ oder sterben:
doch die kraft des nachgerüchts
läßt ohn dis mich nicht verderben.
Meine starke Tichterei
macht mich für dem tode frei.


Nun kan Ich nicht verderben:
Drauf wil Ich selig sterben
Und freüdig auferstehen,
O Jesu, dich zu sehen.


A lua começa a ser rea


Олег повесил щит на медные ворота
Столицы цезарей ромейских, и с тех пор
Олегова щита нам светит позолота,
И манит нас к себе на дремлющий БосфоВека бегут на нас грозящими волнами,
Чтобы отбросить нас на север наш немой
И скрыть от наших глаз седыми облаками
Олегов светлый щит, блистающий звездоНо не сдержать в горах движенья снежной лавы,
Когда, подтаяв, вдруг она летит на дол, —
И Русь влечёт на щит не звонкий голос славы,
Но мощно-медленной судьбины произво


she goes on to this dull Tune,
Poor I must be a Quaker soon.
She'll scarcely let me wear a Knot;
But keeps me like a ;
Says, Dressing plain, at small Expence,
Shews better Taste, and better Sense.
I'd take her Judgment, I confess,
Sooner in any Thing, than Dress;
A Science, which she little knows,
Who only huddles on her Cloaths.


Letí ptáci nad horami,
nad horami vysokými,
a má duše nepoddajná
vznáší se a letí s nimi.


Vámonos inmóviles de viaje
para ver la tarde de siempre
con otra mirada,
para ver la mirada de siempre
con distinta tarde.
Vámonos, inmóviles.


Kiefern reißen, Flossen, Schuppen
Sich die Ungeheuer aus;
An der Steine schwarzen Kuppen,
Im Gebraus,
An den Faden eines Taus
Ringen sie in ganzen Gruppen.


Vieljähriges dürft ich euch wohl vertrauen!
Das Offenbare wäre leicht zu schauen,
Wenn nicht die Stunde sich selbst verzehrte
Und immer warnend wenig belehrte;
Wer ist der Kluge, wer ist der Tor?
Wir sind eben sämtlich als wie zuvor.


Egy éneket kezdtél tervelni itt,
Hogy fájó életed beléfelejtsed,
A haza honfoglaló hőseit
Álmodtad vissza, Árpád fejedelmet;
Ki elveszítéd sorsod tartományát,
Szerelmet, hitet, egészséget, mindent,
Feléd az unt lét tikkadt nyomorán át
A megnyert haza drága képe intett!


Auf diesem weiten Feld den weit und breiten Plan/
den keine Rechnung nicht recht überschlagen kan/
geht recht das fechten an; der Satan schütz die Hügel/
der Drachenführer führt deß Drachen rechten Flügel/
Beelzebub den Leib/ den lincken Belial.


světec bídy.“ – Průvod vyšel. – Mosaiky na plochách
odlesk dne se chví a smeká v mihotavých třpytů hrách
hladinou jak modrých vod, kam chodí píti laně,
a háj v tichu poledne ni lístkem nehne maně.


Hinfohrt sol Mich nicht schrekken
Des Teüfels Zorn und grosse Macht:
Wilt du dein' Hand ausstrekken,
Mein Gott, so sing' Ich in der Schlacht.
Gewalt kanst du leicht üben,
Dein Arm ist stark und groß.
Wil mich Ein Feind betrüben,
So such' Ich dich nur bloß;
Den du, Herr, kanst zerstreüen
Die Stoltzen weit und breit
Und deine Kirch' erfreüen
Nach vieler Traurigkeit.


 come l'ingenua gota e le infantili
labbra t'adorna di bellezza il fiore,
a te così nel core
affetti educherò tutti gentili.


Denn Bescheidenheit ist fein,
Wenn das Mädchen blüht,
Sie will zart geworben sein,
Die den Rohen flieht.


Frisch auf, mein Geist! Wi wirstdu neu umringt?
Was drängen dich so plötzlich wagen?
Der hutt fleucht weg, ob dich di eng entbringt!
Der hutt wird wider zugetragen.
Frisch auf, Frisch auf! Frisch überwind!
Jehovah tilget deine sünd!
Jehovah kommt, der eintzig dein Erretter!
Jehovah wendt von dir di Unglükkswetter!


Vše jsem učinila, milostivý
Pane! co jen láska horoucý a
Odvážlivost káže; však mé prosby,
Slzy, oběti a snižování
V dým se potratily. S smíchem odbyv
Přímluvnicy po své zašel prácy.
Otec tvrdne, dcera pro Hovoru
Větříc od milého neupustí.


Blíží se kroky; vedou zajaté;
ti stanou před Žižkou, třesou se bledí;
jsou mniši to; jich převor dvakráte
prosebně pohnout Žižku řečí hledí,
však pokaždé se v řeči zamate.
„Co chcete?“ Žižka dí – „no, mluvte přece!“
však mniši nesrozumitelně řečí:
jich jazyk z olova jak, ústa v křeči,
až vůdce oddílu Žižkovi vece:


Ale jdem ku naší věci zas:
Kdy se tedy vrátí onen zlatý čas,
Čím budeme mocí bratrův sesílení?
Zlatem, zbraní Angličanskou?
Zlaté časy zlatem hledá pošílený. –
Lstí snad dykou Karušanskou?2)
Lest leze strachem, strach straží lest,
Ostrážený strachem pádu jistý jest. –
Tedy bojem pěstí Otakarskou?
Nechci sledovati chybu pomaďarskou. –
Bůh dal býku sílu rohů,
Rychlou jelenovi nohu,
Člověkovi rozum, řeč;
Aby býkům zbraní síla,
Jelenovi rýchlost byla,
A člověku rozum meč! –
Tímto mečem mluva vládne,
K vítězství jej vede čas,
Těla mocnost každá padne,
Pravdy žije v řeči hlas. –
Až nám věčnost Tu všem vrátí,
Budem míti zas věk zlatý!
Slávy věk to zlato časův věčné,
Rez, jenž nesní nasilí nevděčné,
Ráno, nímž všech Slávóv blaho vznikne,
Člověk člověčnosti vidinou vynikne,3)
Bratrův snahou vzešlý světla den,
Jenž vytrhne syny z vazeb noci ven,
Syny otců slavně v Slávy slávě slavných,
Budoucí osvěty světlem světu světlých,
Světlem pravdy Slávy, jenž se z tmava ven
Dere svorem k světu; mysl vzhůru! den!
Den, basníci! Nechte noční lásky snění,
Vzneste světlem světu osvícené pění,
Pění duchem pravdy Slavóv blahem hlasné,
V níchž by člověčenstvím skvěl se Slavjan jasně!!


Mein Damon / wilt du mich nicht hören /
So schau auff säulen / berg und stein /
Laß dich durch ihre wercke lehren /
Laß sie die stummen meister seyn.
Blick / wort und schertzen
Erbauet nicht /
Wenn unsern hertzen
Das gleiche licht /
Bestand / gebricht.


Jen jednoho, jen jednoho je třeba...
Však Marta v shonu práce sotva cítí,
že cos jí schází, ač zná ve svém žití:
ne duše sytá, má-li tělo chleba.


Para o fundo das almas caminhava,
devagar, o sonâmbulo silênci
(Que apertados anéis nos braços nus!)


窃药私奔计已穷
藁砧应恨洞房空
当时射日亏犹在
何事无能近月中


Odrostlého, vše mne k moři vedlo.
V pláň tu, kterou oko nepřehlédlo,
modrou, neobsáhlou, plnou změny –
hrůz i krásy plnou, v bouře pěny.
Loď kdy moje byla větrem hnána,
když mi v oči tryskla voda slaná,
jásal jsem, jak mládec roztoužený.
Tu jsem seznal tebe, sestru tvoji –
Elu drahou – s Sigurdem jsa v boji;
ženou mou se stala; tys byl hostem
mým a v domku mojím prostém
sestře mé jsi se stal navždy milým.
Rád se vracím k blahým oněm chvílím
navždy zašlým –“ ,Navždy zašlým?‘ Znova


O König! rühret dich ein treuer Unterthan:
So schaue meinen Schmerz und meine Wehmuth an.
Ich habe dir gedient, und bin dir treu gewesen:
Drum laß mich auch nunmehr den Abschied wieder lesen.
Wo man gezwungen geht, da bleibt man stets zurück;
Nur was man gerne thut, befördert unser Glück.
Wenn dir mein Dienst bisher noch brauchbar hat geschienen:
So will ich dir weit mehr durch Buch und Feder dienen.
Es fehlt an Leuten nicht in deiner Länder Zahl,
Die dir zu Tausenden, mit Pulver, Bley und Stahl,
Zu dienen fertig stehn, und alles für dich wagen:
Nur ich bin ungeschickt, die Waffen recht zu tragen.


Jako pták se polem nese,
chví se, slábne; ohlas jen
od skal šedých v černém lese
v luh se vrací jako sen.


Sie sprach: »Wie wirres Klingen
Kommt durch die Einsamkeit,
Das Lied wohl hört ich singen
In alter, schöner Zeit.«


Es bricht der Kampf, im Herzen tief zerronnen
Ist meiner Jugend innerstes Gebild,
Aus Kindesliebe war es zart gesponnen,
In Traulichkeit und Milde eingehüllt.
Des Lebens jüngster Tag war kaum begonnen,
Ein dichtes Dunkel schon die Bahn erfüllt
Und für des Mittags, für des Abends Wonnen
Ein Strom von Schmerz schon aus dem Morgen quillt.


Drin fort und fort sein Stimmchen dich umklingt,
Sein weiches Händchen dich noch streicheln will,
Und was du hingabst, ewig dir gehört?


Hab' Achtung vor dem Menschenbild!
Die Ewigkeit hat eine Stunde,
Wo jegliches dir eine Wunde
Und, wenn nicht die, ein Sehnen stillt!


Studený vítr sviští nad hroby,
rve z vlhkých věnců pozdních růží květ,
víc nezří děcka sladké podoby
ti dva, již sami domů pojdou zpět.


Why rove my Thoughts on fancied Bliss
Which only Dreams bestow;
For oh whene'er the Morn appears,
I wake to real Woe.


A zase pozřel k nebi vzhůru
a nad hlavou svou ruku zdvih’:
„Ba věru, všecku zahnal chmuru
svým teplým dechem nový, jih!“
a obrátiv se ke mně pravil:
„To pěkný bude dneska den,
a jestli jste se včera znavil,
dnes budete zas vyhojen
v tom našem čarodějném ráji;
ó pohleďte v ten krásný zjev,
jak větve buku vstříc vám vlají!
ba každá jako korouhev,
v jíž hedbáv skvostně zelenavý,
těm zřídka věren vyšinám,
paprsek sluncem usmívavý
svým zlatem vyšil: Vítej nám!
A třeba že jste nespal dnesky,
to věřte mně, jsem starý druh:
ty naše krásné lesní stezky,
ty naše bystřiny, náš luh,
a květy, jež ho téměř stelou,
ty osvěží vám duši celou!


Žil v nádheře jsem, v lesku, v krásných šatech.
Teď potuchlo vše: ve vyhnanství chřadnu
pokořen, zajat zcela tiše vadnu.


Lag sie in einer der Kasernen,
Bis sich der Deutsche tat entfernen.


Und er schreitet spähend, zagend,
Über Schutt und zwischen Leichen,
Gold und Edelsteine tragend,
In die Festung sich zu schleichen.
Ach er kommt, um zu den Füßen
Des Vehibs den Staub zu küssen,
Kommt den Unmensch zu erflehn; –
Wird dem Glanz der Edelsteine,
Wird Vehib dem Goldesscheine
Unerbittlich wiederstehn?


So bleibst da krank nach mir, ich ungesund nach dir,
du meiner Ängsten Qual, ich deiner Schmerzen Brunnen.
Doch glaub ich stark daher, daß weder dir, noch mir


Da la rapita Ippodamia, da quella
Felice serva, e sventurata moglie,
Questa ti viene, o valoroso Achille,
Non ben da me, che son barbara e strana
E male avezza a la favella greca,
Di greche note, a me mal note, scritta.
E le lagrime ch'io qui verso han fatto
Queste macchie, ch'in lei sì spesse vedi;
Ma le lagrime e 'l pianto aver devrebbe
Entro al tuo cor di dolorosa voce,
Di mesti accenti, e di querele pie
La forza e 'l suono: e se mi lice alquanto
Di te mio sposo e mio signor dolermi,
Del mio signor, del mio marito irato
Lamenterommi, e di mia sorte aversa,
Poi ch'a dolermi e lamentar m'invita
L'onta crudele, e l'inumano oltraggio,
Che fuor del merto mio, de la tua voglia,
Lassa, sopporto; e so ben io che tua
Non fu la colpa ond'io mandata fussi
Al grand'Agamennon, ma il tuo furore
Fu ben cagion dapoi che così presto,
Senza pur dirmi a Dio, scacciata quasi
Da te mio sposo, al tuo signor ne gissi:
Onde Taltibio et Uribante, umili
Del nostro maggior re messaggi fidi,
Che mi chiamaro, a cui fidata fui,
Si guardavano in faccia, e mesti e cheti
Dicevano a se stessi: ove è la fiamma,
Ove l'amor, che dolcemente ardeva
Ambe l'anime loro? Io ben poteva
Esserti, oimè, vie più pregiata e cara
Ch'io non ti fui, e s'io dovea per forza
Irne lunge da te, girne più tardi,
Che la dimora avria scemato in parte
Il mio dolor: misera me, ch'io pure
Non potei darti a la partita un bacio,
Né dirti sospirando: Achille, a Dio.
Ma ben versai dagli occhi amari pianti,
E mi squarciai le chiome, ahimè, dolente,
Che mi parve al mio padre, al mio marito
Esser di nuovo, et a mia patria tolta.
Spesso ho voluto al mio guardiano ordire
Inganni e frode, ed involarmi a quello,
E ritornarmi al mio consorte in braccio.
Ma s'io dal padiglion fuss'ita lunge,
Femina, inerme, e paurosa, e sola,
Il nimico troian non lunge ivi era,
Che m'avria presa, e gran terrore aveva
Da l'ombre de la notte, ond'io potessi
Irne prigiona, e divenire ancella
Di qual si sia tra le più chiare e belle
Del vecchio re troian figliuole o nuore,
Benché fosse ciascuna, o nuora, o figlia,
Per preda avermi, o per ancella indegna.
Ma tu dirai ch'io fui donata a lui
Perch'io dovea per la salute greca
Essergli serva: io lo concedo, ahi lassa!
Perché debb'io, s'Agamennon, pentito
Del grave oltraggio, or mi ti rende, avere
Il mio signore, il mio marito avverso?
A che per tante notti, a che per tanti
Giorni infelici, e nubilosi, e foschi,
Lunge mi sto dal mio signor pregiato
E mio dolce marito? ahi, freddo Achille,
Perché non mi richiedi? ahi pigro amante,
Ahi lento sposo, a che sì tarda è stata
L'ira tua giusta a vendicar l'oltraggio
Che mi ti tolse, e ti fe' darmi altrui?
Oimè! che 'l gran Patroclo, oimè, che 'l fido
Compagno tuo, quando io parti', mi disse:
A che t'affliggi, Ippodamia? tu quindi,
Credimi, non sarai gran tempo lunge,
E torneraiti al tuo consorte in breve.
Ma io non torno, e tu crudel non pure
Non mi richiedi, anzi fai forza ch'io
Non ti sia resa, e mi discacci e fuggi.
Vatten pur ora, e di bramoso amante
Prenditi il nome e di marito fido.
Lassa! ch'e' venne il valoroso Aiace,
E 'l gran figliuol d'Amintore, a te questi
Amico fido, e tuo parente quello,
E 'l saggio Ulisse, in compagnia di cui
Mi ritornassi al mio diletto Achille:
I quali ai ricchi doni aggiunser molte
Parole e preghi, e t'offeriron meco
Venti vasi di rame, entro e d'intorno
Con magistero ben tagliati e sculti,
E sette scanni eguai di pregio e d'opra,
A cui l'imperador cortese aggiugne
Dieci talenti d'oro, e quel che poscia
A gentil cavalier conviensi, e forte,
Dodici bei corsieri, avezzi in guerra
Et in corso portar mai sempre il pregio,
E molte schiave ancor gentili e belle,
Che di Lesbo fur tratte, allor ch'in terra
Cadde per le man vostre, e insieme aggiunge
A così ricchi, a sì pregiati doni
Una, di tre ch'ei n'ha, pregiate figlie;
Ma bisogno non hai d'altra consorte
Che sia con teco in matrimonio aggiunta.
Ahi dolce Achille mio, qual mia sventura,
Qual tua voglia crudel ti sforza, e spinge
A ricusar con sì sdegnoso core
Quell'oro, oimè, ch'al grande Atrida offrire
Dovevi tu per riavermi, s'io
Dovea da te con oro esser riscossa?
Per qual mio fallo, o mio pregiato Achille,
Per qual mia colpa ho meritato mai
Diventarti sì vile? ove n'è gito
Sì veloce da te sì lungo amore?
Segue mai sempre empia fortuna e trista
I miseri mortali? ed uno stile
Tiene in far loro oltraggio? ahimè, non deve
Seguir mai più la mia tempesta e 'l fosco
Aura più dolce, e più sereno cielo?
Lassa! ch'io vidi il mio Lirnesso in terra
Cader per tuo valore, e di quel danno
La maggior parte Ippodamia sofferse;
Ch'io vidi andare ad un medesmo fine
Tre miei fratelli, e 'l mio canuto padre
Farsi con le sue mani al collo il nodo;
E vidi poscia il mio marito fido,
Qual ei si fosse, oimè, giacer per terra
Nel proprio sangue orribilmente involto.
Io nondimen de' miei parenti in vece,
E per tante perdute amate cose,
Te solo accolsi, ed in te sol mi posi:
E m'era solo il glorioso Achille
Padre, patria, signor, fratello, e sposo.
Tu pei sacrati e riverendi numi
Della marina Teti, alma tua madre,
Mi promettesti, e mi giurasti ch'io
Dovea render al ciel grazie non poche
Per tal ventura, e mi sarebbe immenso
Util, gloria, et onor, pregio e salute
L'esser fatta d'Achille ancella e preda.
O grand'util che m'è ch'io sia scacciata
Dal mio sposo e signore! e bench'io torni
Ricca di doni, e di gran dote carca,
Ei m'abbia a schivo, e mi dispregi insieme
Con quei sì ricchi e sì pregiati doni
Che dar gli vuole il grand'Atrida meco.
Anzi il publico grido è che tu spieghi,
Tosto che spunti in oriente il sole,
Le vele ai venti, ancor che fosse il cielo
Carco di nubi, e di tempesta il mare:
La qual novella ria, tosto che giunse
A l'infelici e spaventate orecchie,
Si fe' lo petto mio d'anima voto,
E 'l sangue si nascose, io non so dove,
Perch'io tosto mi fei gelata e smorta.
Tu dallo sdegno, e dal voler sospinto
N'andrai per l'onde, e la tua fida ancella
In man di cui sarà lasciata? ahi lassa,
Chi sarà mai, che de la tua consorte
Faccia il dolor men grave? aprasi omai,
Aprasi pur l'ingorda terra, e queste
Membra s'inghiotta, o quando irato Giove
Su nel ciel tuona, in me sdegnato vibre
Un dei più crudi suoi fulmini ardenti,
Prima che senza me si veggin l'onde
Rotte da' remi tuoi spumare, o prima
Ch'io veggia senza me negletta donna
Irsene i legni tuoi felici al porto.
Ma s'e' ti piace omai tornare indietro,
Ed a' paterni tuoi paesi aspiri,
Perché mi lasci sola? io non son grave
Soma ad un legno, e seguirotti ognora
Non come sposa il suo consorte amato,
Ma quale ancella il vincitor nimico:
Né poco util sarò, perch'io lo stame
Trarrò con l'altre tue donzelle e serve,
E seguirò come una schiava umile
I passi ognor della tua bella donna:
Che bellissima fia tra l'altre greche
Qualor andrà per adagiarsi, a cui
Il serico trarrò reale ammanto,
E degna nuora fia del tuo gran padre,
Che de la bella Egina e del gran Giove
Non è nipote indegno, e d'essa ancora
Nereo non sdegnerà d'esser parente.
E noi tue serve umili, e fide ancille,
Da le rocche trarrem lo stame e 'l lino,
E renderen de l'uno e l'altro il peso.
Sol questo bramo, o mio signore amato,
E questa grazia sol pregando chieggio,
Che la tua donna e mia padrona, a cui
Schiava sarò, non sia signora ingiusta,
E contra Ippodamia spietata e cruda;
Né sopportar ch'al tuo conspetto il crine
Duramente mi sveglia, o batta il volto,
Ma con dolce parlar dica: anco questa
Fu già, qual or sei tu, mia sposa fida.
Ma soffra pur con questo ogn'altro oltraggio
Pur ch'io non resti abbandonata indietro:
Che questo è quel timor che crudamente
Ognor, misera me, mi scuote il core.
A che più tardi, Achille? ecco che 'l grande
Agamennon dell'error suo si pente,
E giace tutta impallidita e mesta
Dinanzi ai piedi tuoi la Grecia altera,
Dal tuo valor sol attendendo aita.
Vinci omai l'ira tua, vinci il tuo core,
Tu che gli altri guerrier di forza vinci;
Perché sopporti, oimè, che 'l forte Ettorre
Col suo valor le greche forze avanzi?
Riprendi, signor mio, riprendi il ferro,
E col favor di Marte in fuga volta
Gli sbigottiti tuoi nimici e nostri;
Ma pria ricevi me tua fida ancilla:
Che se per me di disdegnoso foco
S'accese il petto tuo, per me si spenga,
E sia de l'ira tua principio e fine.
Né t'ascrivere a biasmo, ai preghi miei
Intenerir de l'indurata mente
Il sasso e 'l giel, ché Meleagro ancora
Al prego umil de la consorte amata
Riprese per la patria allegro il ferro.
E sai ben tu che la sua madre Altea,
Perch'egli avea di lei due frati ucciso,
Sdegnosa il maledisse, e d'ira accesa
Al suo proprio figliuol bramò la morte;
Ond'ei pien di furor, posando l'armi,
A la patria, a la madre, anzi a se stesso
Duramente negò la grande aita,
Ch'ella dal suo valor solo attendea.
Sol la sua donna a sì bell'opra il volse,
E del suo cor sol l'adamante roppe.
O ben di me più fortunata lei!
Poi ch'io tanti lamenti, e tanti preghi
Dinanzi al signor mio, misera, spargo,
E questi veggio e quelli al vento sparsi.
Io nondimen non me ne sdegno, ch'io
Non fui degna già mai d'esserti sposa,
Né questo mai mi persuasi, poi
Che come serva il mio signor chiamommi
Più volte il giorno a diportarmi seco.
E mi sovien ch'ad una schiava io dissi,
Che mi chiamava sua signora e donna:
Tu fai lo stato mio con simil nome,
E la mia servitù più grave e dura.
Ma io ti giuro, e ti confesso aperto
Per l'ossa del mio sposo, a cui mal diedi
Onorato sepolcro, e ch'io tuttora
Avrò nell'alma in riverenza e 'n pregio,
E per l'anime forti, e pel valore
Di tre fratelli miei, che giustamente
Per la lor patria oprando il ferro e 'l core
Si giaccion or con la lor patria estinti;
E per la fronte tua ti giuro, e mia,
E per quell'armi invitte, onde togliesti
La vita a tanti miei parenti amati,
Che 'l grande Atrida, e mio signor, già mai
Di me non prese alcun piacer d'amore.
E s'io ti giuro il falso, opra in me stessa
Ogni tuo sdegno, e mi dispregia, e lascia.
Ma s'io dicessi, o mio pregiato Achille,
Giura ancor tu di non aver mai preso
Gli amorosi piacer con donna alcuna,
Tu no 'l vorrai con verità giurare.
Oimè! ch'i Greci han nel pensier che sempre
Per mia cagion tu ti lamenti e doglia,
E de l'assenza mia sospiri e pianga.
E tu lieto ti stai, di qualche bella
Amica tua, o fortunata, in braccio,
Al dolce suon di ben soave cetra
Accordando d'amor leggiadri accenti.
E s'alcun vuol saper ond'è che tanto
Il coraggioso e già sì forte Achille
Fugga la guerra, e grandemente tema
Di ritrovarsi in periglioso assalto,
È sol perché ne la battaglia è sempre
Tema e travaglio, ed a chi l'usa nuoce:
Ma 'l soave cantar, lo star la notte
In bel diporto e grato, aver talora
Di Venere e d'Amor diletto e gioia,
Molto più giova, e più diletta e piace;
E più sicuro è l'ociose piume
Premere in pace, e tener stretta in braccio
Bella donna e cortese, e dolce suono
Udir di dolce e di sonora lira,
Che lo scudo imbracciar, che correr l'asta,
Et allacciato aver grave elmo in testa.
Ma tu solevi pur le spoglie altiere,
E le chiare vittorie, e il nome illustre
Ch'acquistar suol chi si travaglia in arme,
Più che simil lascivie avere in pregio.
Fusti tu solo, oimè, gagliardo e forte,
E del ferro e del sangue amico e ingordo
Per fin ch'io fussi tua prigiona e serva?
Giac'ella, oimè, con la mia patria insieme
La tua gloria maggior battuta in terra?
Oh no 'l consenta il ciel! ma via più presto
Dal forte braccio tuo vibrato il ferro
Trapassi il cor di quel famoso duce,
Per cui Troia sen va sì fiera in vista,
Di cui la Grecia tua cotanto teme:
Mandate, o Greci, me sua serva, e sposa
Ambasciatrice al mio signore, e sposo,
Ch'io porterò con l'ambasciate insieme
Molti di vero amor soavi baci.
Io più che 'l buon Fenice, io più che 'l saggio
Ulisse, e più ch'il giovanetto Aiace
Potrò nel cor del mio signor crudele:
Che molta forza ha negli irati amanti
Il sentirsi talor stringere il collo
Dalle già tant'amate amiche braccia,
Mostrare il seno, e con sospir baciarli.
Che benché tu via più feroce e crudo
Dell'onde sia della tua madre Teti,
Ancor ch'io taccia, al mio sol pianto amaro
Si cangerà de l'indurato petto
E del tuo duro cor lo scoglio in polve.
Deh or (se 'l padre tuo finisca in bella
Vecchiezza i suoi begli anni, e se felice–
Mente sen vada il tuo figliuolo in guerra)
O valoroso, o mio pregiato Achille,
Rivolgi gli occhi alla tua fida ancilla,
All'infelice Ippodamia, che tanto
Di gravosi pensier l'animo ha pieno,
E non voler, crudel, con tanta e tale
Lunga dimora incenerirle il core.
Ma se 'l tuo amor s'è convertito in odio,
E venuta ti son, misera, a schivo,
Sforza a morire almen colei, che senza
Te, suo gradito ben, vivere astringi:
E se tu segui esser crudel con meco,
Mi sforzerai morir, che già fuggito
S'è dal mio viso il bel vermiglio e bianco,
E da le membra la grassezza; e sono
Pallida, e magra, ed una speme sola
Mi mantien viva, ond'io se d'essa fia
Privata, ahi lassa, io seguirò del mio
Morto marito, e de' miei frati insieme
L'ombre sanguigne, impallidite, e smorte;
Né ti sarà d'onor, né de la morte
Andar potrai d'una donzella altiero.
Ma perché vuoi d'estrema doglia amara
Farmi finir la dolorosa vita?
Prendi, prendi il pugnal, prendilo, e dentro
A questo sen l'ascondi: io ben di sangue
Ho tanta copia ancor, che ben potrassi
Farsi vermiglio; aprami il petto omai
Quel ferro rio, che trapassar doveva,
Se la gran Palla acconsentito avesse,
Al grand'Agamennon l'altr'ieri il core.
Ma sarà meglio assai che quella vita,
Che già per tua bontà, lassa, mi desti,
Viva conservi ancora, e chieggio amica,
Quel che nimica e fuor di speme
Ottenni dal mio signor vittorioso in dono.
Ben ti daran delle troiane mura,
Che fe' Nettunno, i difensori altieri
Molti nimici, a cui col ferro ignudo
Spogliar l'anime possa; e da' nimici
Prendi la giusta, e gloriosa, e bella
Occasion di trar di vita altrui,
E non da me, che ti son fida sposa:
E come sposo, e mio signore amato,
O bramando spiegar le vele al vento,
O di star fermo a la troiana guerra,
Quasi tua moglie e serva, a te mi chiama.


Nessun ripar fan gl'isolani, o poco;
parte, ch'accolti son troppo improviso,
parte, che poca gente ha il picciol loco,
e quella poca è di nessuno aviso.
L'aver fu messo a sacco; messo fuoco
fu ne le case: il populo fu ucciso:
le mura fur tutte adeguate al suolo:
non fu lasciato vivo un capo solo.


Tanto al mio pianto amor più mi rinfiama
Quanta costei dureza ognhor più impetra
Sì ch'io non so com'ella mai si spetra
Né come mai el mio cor più se disfiamma.


Nechci činiti Vám výčitky,
jíž bych Vás snad nepříjemně zalek’ –
že bych já však tchánem být měl Vám,
takového jednání jsem dalek.


玉佩珊珊出禁扉
金莲分炬散芳菲
祠班咫尺临黄道
惹得天香满袖归


Klirret an das Schwert am hallenden Schild!
Jauchzet ins Thal laut wild, wild!
Voran Schwertführer! hei, haut den Tod!
Im Blutdampf schreitet durchs Waldfeld roth!
Im schimmernden Walhall, den wolkengetragenen,
Schlagen bald mit neuer Lust die Erschlagenen.


Trochu šťasten byl bych přece
v žití svém a bolesti,
teskno však je, teskno v duši,
po tobě, mé moře snivé,
po tvé pláni nekonečné,
po samotě velké, širé,
po hlubinách tvých!


Près des bords de l’Iton et des rives de l’Eure
Est un champ fortuné, l’amour de la nature :
La guerre avait longtemps respecté les trésors
Dont Flore et les Zéphyrs embellissaient ces bords.
Au milieu des horreurs des discordes civiles,
Les bergers de ces lieux coulaient des jours tranquilles.
Protégés par le ciel et par leur pauvreté,
Ils semblaient des soldats braver l’avidité,
Et, sous leurs toits de chaume, à l’abri des alarmes,
N’entendaient point le bruit des tambours et des armes.
Les deux camps ennemis arrivent en ces lieux :
La désolation partout marche avant eux.
De l’Eure et de l’Iton les ondes s’alarmèrent ;
Les bergers, pleins d’effroi, dans les bois se cachèrent ;
Et leurs tristes moitiés, compagnes de leurs pas,
Emportent leurs enfants gémissants dans leurs bras.


Como na sala irreverente uma banan
A lua basculha pela janela da rua,
a cas Meu tio tentando
livrar-se dos maus espíritos;
a avó passa lírica pela sala;
a empregada espan
A noite, como seu broche,
caminha indiferente à sorte do di


灵根岂合红尘客
何处相逢忆未亲
遮莫蓬瀛曾一见
神山秋水少真人


Avec un grouillement de fourmilière en marche,
Les prospères loisirs et les labeurs contents
S'émurent, clairs et vifs, sous les cieux éclatants,
Autour des pavillons bénis du patriarche.


Nur deiner Huld ein dankbar Herz zu zeigen,
Durch meinen Werth den deinen zu erhöhn,
Und, würde mir ein mäßig Glück zu eigen,
Dich, mehr als mich dadurch erfreut zu sehn,
Das wünscht' ich dir! das solltest du erleben!
Und Lebenssatt! - wie dacht ich doch so klein!
Was für ein Wunsch! dir dieses Glück zu geben,
War das wohl werth im Himmel spät zu seyn?


Unas voces se inventan, y otras caen,
pues hasta las mujeres andan cultas,
hurtando a las naciones lo que traen.


Und laß dich's nicht verdrießen
Und laß dich's nicht gereun,
Den Guten auszugießen
Gesänge, die dich freun!
Die Merker und die Mucker,
Das sind die ärmsten Schlucker,
Die lieben in Verließen
Das Licht zu scheun.«


Felice voi, al cu' onorato nome
responde sì vera virtude interna,
che non la senton sol colli, antri e onde,


Karfreitagsruhe. Fühlst du's auch:
dies bange Grün, und diesen Hauch,
der drüber träumt?
Und fühlst du's, wie der Fliederstrauch
von Knospen perlt und überschäumt?


Já vyji pouští,
já jásám lesem
a mořem brodím,
já v peklo jdu.


O sol ostenta a graça luminosa,
Anarda por luzida se pondera;
o sol é brilhador na quarta esfera,
brilha Anarda na esfera de formos
Fomenta o sol a chama calorosa,
Artarda ao peito viva chama altera,
o jasmim, cravo e rosa ao sol se esmera,
cria Anarda o jasmim, o cravo e a ros
O sol à sombra dá belos desmaios,
com os olhos de Anarda a sombra é clara,
pinta maios o sol, Anarda maio
Mas (desiguais só nisto) se repara
o sol liberal sempre de seus raios,
Anarda de seus raios sempre avar


Als mir der Vogel ihn gezeigt,
Flog er dann fort im Wolkenmeere.
Ich habe still den Kopf geneigt.
Rund um mich wächst die Totenleere.


Preist, ihr Erlösten, den Herrn, und rühmet all, ihr Frommen!
Er fährt gen Himmel, als ein Held,
In Wolken fährt er hinauf; so wird er wiederkommen,
Ein Herr und Richter aller Welt.


Mint a művészet az élet felett.


سفينة النجح في كل المذاهب إن
تجعل توكلك القلبي على اللَه
فكل عسر ويسر نشر حكمته
على حقيقته الأولى من اللَه
فاذهب بصدقك والإخلاص والقدم ال
أقوى وترك بنى الدنيا إلى اللَه
واصرف شؤنك والأوقات متثقاً
باللَه وابذل نقود العمر في اللَه
واجعل حديثك معنى في روايته
سر عن الصدق مأخوذ عن اللَه
وطلق الكل سرا فالمعيشة إن
يمر عمر الفتى للَه باللَه
وطيب لذة أيام الحياة وجو
د العبد في حالة حسنا مع اللَه


Più volte gli occhi al cor lasso rivolti:
«Perché tanti sospir rendi di fore,
repetendo pur gli anni, e giorni e l'ore
che ci fan lagrimar miseri e stolti?»


No piano saudoso, à tua espera,
Dormem sono de morte as harmonia
E a valsa entreaberta mostra a frase
A doce frase quinda há pouco lia
As horas passam longas, sonolenta
Desce a tarde no carro vaporos
DAvc-Maria o sino, que soluça,
É por ti que soluça mais queixos
E não Vens te sentar perto, bem perto
Nem derramas ao vento da tardinha,
A caçoula de notas rutilantes
Que tua alma entornava sobre a minh
E, quando uma tristeza irresistível
Mais fundo cava-me um abismo nalma,
Como a harpa de Davi teu riso santo
Meu acerbo sofrer já não acalm
É que tudo me lembra que fugist
Tudo que me rodeia de ti fal
Como o cristal da essência do oriente
Mesmo vazio a sândalo trescal
No ramo curvo o ninho abandonado
Relembra o pipilar do passarinh
Foi-se a festa de amores e de afago
Eras — ave do cé minhalma — o ninho!


Titan ist vor Morgen auf
und heißt Memnons Mutter eilen,
daß er halte seinen Lauf
mit geschmücktern Feuer-Gäulen.
Zynthie, die volle, steht,
bis ihr ganzes Volk abgeht.


Hromu rachot vyzvání jim
nejpěknější hrany,
a na místě svíček planou
blesky na vše strany.


Naslouchám: zpívá vodopád
nápěv svůj známý.
Měl jsi přec ještě posečkat
zde mezi námi!


Řeko, utichni na chvíli,
Zpívat budou tvoje Víly!


Vien dunqua, vieni, o donna del mio core,
ch'al termin dato el tempo è lento et scarso,
anze par che stien fermi i giorni et l'hore.


Schlag nur auf meinen Leib, schon nicht, ei schlage doch,
Von diesem Lebensholz mich nichts herunterrücket;
Heft mich nur fest, du hast ja Nägel noch,
Ich müsse sterben dran, bis meine Seel' entzücket!


边庭老将已成功
名在麒麟画阁中
塞外牙旗归万马
云间羽箭落双鸿


e più mi fôra onor volgerlo altrove;
se non che 'l desir mio tutto sfavilla,
angel novo del ciel qua giù mirando:


Wann bey dem Beth die Kertzenbrinnt/
Die Augen nimmer wachen/
Vom Leib der kalte Todtschwaiß rinnt/
Die Bainer jetzt schon krachen:
Dein schöne Hand/ dein milte Hand
O Junckfraw außerkohren;
Schneid oder halt/ gleich wies dir gfalt/
Sonst ist es alls virlohren.


¿Qué mucho que mi amor desengañado
ensordezca a experiencias cada día,
si presta ejemplo un dios a mi porfía
y vive lo difunto a lo adorado?


Amphitheater, Dom, Arkaden, Plätze
Voll Marktgewühls und ausgelaßner Schreier,
Ja ein Triumphtor selbst ward nicht vergessen;


قف أيُّها المفتون فينا واتَّئد
أحرقت نفسك يا جهول بنار
أتريد أن تطوي المناشير التي
نشرت لرفعتنا بأمر الباري
هيهات أنت على شفا جرفٍ فمل
للحق وارهب صدمة القهار
واحفظ بنا سرَّ الغيوب فإننا
من فوق وهمك أهل سرٍ ساري
كتبت بطاقة سعدنا غيباً على
رقِّ العناية قبل ذي الآثار
قلم الإله اجاد شكلة حرفها
فسرت بنسج مواهب الجبارِ
هتفت به الأملاك في رفف العلى
وتنزَّلت بالعز للمختارِ
وبنا انجلت من واحدِ عن واحدٍ
حتى البطين الأنزع الكرار
فالغوث منا والمواهب بحرها
أبداً لنا بطوى السعادة جاري
صح كيف شئت فأنت لقمة بطشنا
واخسأ فأنت معاند الأقدار
ولنحن آل محمَّدٍ من فاطمٍ
أهلُ القولب وأهل عقبى الدار


كُسِعَ الشِتاءُ بِسَبعَةٍ غُبرِ
أَيّامَ شُهلَتِنا مِنَ الشَهرِ
فَإِذا اِنقَضَت أَيّامُها وَمَضَت
صِنُّ وَصِنَّبرٌ مَعَ الوَبرِ
وَبِآمِرٍ وَأَخيهِ مُؤتَمِرٍ
وَمُعَلِّلٍ وَبِمُطفِئِ الجَمرِ
ذَهبَ الشِتاءُ مُوَلَّياً هَرَباً
وَأَتَتكَ واقِدَةٌ مِنَ النَجرِ


Meglio è d'ogni tesor fama sincera
E confortomi in quel che disse el tosco:
La vita al fin, e 'l dì loda la sera.


Mluv, co proč se strachuješ?


Welchen Nutzen, welch Ergetzen
Bringet uns sein Schein und Licht?
Wann uns Kält' und Frost verletzen,
Und die Luft uns drengt und sticht,
Wird die Luft durchs Feur zertheilet:
Feur beleb't, ermuntert, heilet,
Bricht und lindert unsern Schmertz,
Und erquickt Leib, Aug' und Hertz.


Mint az hajó, úgy habozom,
Noha én mégsem változom,
Meg is tisztán áldozom;
Nincs is búss szívemnek czélja,
Mert kemény szived aczélja,
Nincs érdeme s jutalma.


Osyky v poledni hoří. Je bezvětří.
Vane ticho.
Smělost, již květiny při bouřích našetří,
zpívá mi.
Jdu a hluboce dýchám.


Az Ibráin eszt császárnak iktatá,
Szóval császárt igen szorgalmasztatá,
Ne alunnék, nagy hadát indítaná,
Kazul basán bosszuját megállaná.


Quillas al viento,
zarpan los alcatraces
del viejo puerto.


吾犹金在冶
惟冶者所甄
谨毋出光怪
夜半号龙泉


Libster Jesus! Welche wunderleitung?
Ach, was seltne wegesvorbereitung?
Welch geheimnis meines weissen Blauens
Unsers dritten York- und Genf anschauen?
Drum Heldendrei! Trompetet Sigeslider!
Steht auf mit mir! Trompetet nun als Brüder!
Eur Rothweisblau hat Weisblau euch geschenkt!
Nehmt hin das fahn, das Gott euch angehenkt!
Trompetet ernst mit euch und mir einträchtig,
Das Rothweisblau im Weisblau gläntze prächtig.


Ach, mnozí dělníci, co to děláte?
Vždyť sami karabáč si uplítáte,
když k hnutí lidu netečně se máte
a bájkami bulíkovat se dáte.


Pan Velhartický Veliký
je reformátor epiky.
V něm čistá vášeň plápolá.
Ať žije krásná Ghisola!
A krad’-li, noc, hle, tajemnou:
mha za mnou a mha přede mnou.


Es blitzt! was zuckst du, Auge?
Denkst du der Tränen itzt
In einem andern Auge,
Für die ein Rächer tauge,
Gleich jenem, der dort blitzt?


Sie ziehen in das Wunderländchen,
Wo Liebe scheu im Anbeginn,
Und leis verknüpft ein zartes Bändchen
Den Schäfer mit der Schäferin.


Nun siehe doch, wie viel und oft
Ist schändlich umgeschlagen,
Was du gewiß und fest gehofft
Mit Händen zu erjagen.
Hingegen, wie so manchesmal
Ist das geschehn, das überall
Kein Mensch, kein Rat, kein Sinnen
Ihm hat ersinnen können!


Quem dera eu achasse um jeito
de fazer tudo perfeito,
feito a coisa fosse o projeto
e tudo já nascesse satisfeit
Quem dera eu visse o outro lado,
o lado de lá, lado meio,
onde o triângulo é quadrado
e o torto parece direit
Quem dera um ângulo ret
Já começo a ficar cheio
de não saber quando eu falto,
de ser, mim, indireto sujeit


Welch Dichter-Feuer glüht in meinem Busen!
Wie wogt mein Herz im seligsten Gefühl!
Hold winket mir die freundlichste der Musen,
Und sanft beschwingt ertönt mein Saitenspiel,
Der Rührung stille Thränen thauen nieder,
Und die Empfindung strömt in Freudenlieder!


Rongé du même feu, sombre du même ennui,
Il savoure à la fois sa gloire et son supplice,
Et couvre l'univers d'un pan de son cilice.
Ce moine croit. Il sait que le monde est à lui.


El capitalismo nacionalista y la economía como verdad
nos atrapaban en sistemas con injustos tratos, hijos
de históricos conceptos económicos de trabajo y utilidad.

El hombre real es un todo social
que todas las civilizaciones tienen por ideal de si mismas.

Su ausencia en la realidad del mundo creo tal pobreza
que el porcentaje del odio explotó en desolación y furia.
Será el momento de la locura manifiesta como realidad económica
de la vida.
Pero esta locura manifiesta tronará las cadenas de nuestra mentiras
doradas:
del supuesto que el interés es la verdad como ciencia de la
vida del mundo.
El sistema estaba probado

por la realidad de las necesidades humanas
que implica existir...
Por lo que,
en competencia ante el sistema,
fueron devoradas por este todas las naciones del mundo

con sus hombres, sociedad y civilizaciones.
Y el ser del sistema fue la naturaleza del hombre mundo;
fue la ciencia económica de la vida en el mundo de naciones
e individuos;
¡El sistema fue la expresión del quehacer humano en poder
económico social

hecho capital!
Los que fueron salvos comprendieron ser esclavos de sus formas de pensarse.

Y aprendieron que

por la mente
al nacer nos reinventarnos como individuo y torcemos
la realidad de la esencia cósmica o social

en subjetivismo,
naciendo a reinventarnos

por objetivos
(en una vida de individuo persona -capacitación, consumo-conquista-

del mundo capitalista en el tercer milenio).


Liebst du mich, so eil' es mir zu sagen,
Denn den Zweifel trag' ich länger nicht;
Brich dein Schweigen, fördre mein Gericht,
Liebst du mich, so eil es mir zu sagen,
Ach, wie wird mein Herz die Wonne tragen,
Wenn du schweigst, und nur dein Auge spricht:
Liebst du mich so eil' es mir zu sagen,
Denn den Zweifel trag' ich länger nicht.


بَرقُ نُعمانَ عَلى الهائِمِ طَل
فَنَفَى عَن جِسمِهِ كُلَّ العِلَل
وأَراهُ مِن ثَنِيَّاتِ اللِّوى
آيَةً جَلَّت بها يُمحى الوَجَل
فَبَكى عَن فَرَحٍ مُستَبشِراً
رُبَّ دَمعٍ لِسُرورٍ قَد هَطَل
وَتَداعى بِهيام كُلُّهُ
بَعدَ أن مَلَّ مِنَ الهَجرِ وَكَل
يَسَّرَ اللَهُ تعالى المُرتَجى
وَصَلَ المَقطُوعَ والحَبلُ اتَّصَل
وَتَوالَت نَسمَةُ القُربِ فَلا
يُختَشَى البَأسُ إِذ القَصدُ حَصَل
خَلَقَ اللَهُ مِنَ الخَوفِ الرَجا
هَكَذا آياتُهُ عَزَّ وَجَل


Puis se renverse avec la bouche qui se pâme,
Et trahit, sous l’effort d’un léger battement,
Dans sa réalité le doux souffle de l’âme.


Juch! Heute ist der Tag! Wir können uns erholen/
Ihr Brüder werdet Freund/
Dort/ dort hält unser Feind/
der uns das Reich gestolen!
Keiner scheue keinen Tod/
Heer/ die neugegoßnen Stücke/
hier die Kugeln/ Kraut und Loth/
sollen brechen sein Genicke.


Ne, ne, tak si to nemyslila,
když mateřsky nás podělí:
že jedno srdce v slzách tonout
a druhá budou ocelí.


Que Remolón fuese cuenta
Heme holgado en mi verdad,
Pues por aquese camino
Hombre de cuenta será.
Aquí derrotaron juntos
Coscolina y Cañamar,
En cueros por su pecado
Como Eva con Adán.
Pasáronlo honradamente
En este honrado lugar;
Y no siendo picadores,
Vivieron pues de hacer mal.
Espaldas le hizo el verdugo,
Mas debióse de cansar,
Pues habrá como ocho días
Que se las deshizo ya.
Y muriera como Judas,
Pero anduvo tan sagaz,
Que negó —sin ser San Pedro—
Tener llave universal.
Perdone Dios a Lobrezno,
Por su infinita bondad,
Que ha dejado sin amparo
Y muchacha a la Luján.
Después que supo la nueva,
Nadie la ha visto pecar
En público; que de pena
Va de zaguán en zaguán.
De nuevo no se me ofrece
Cosa de que te avisar,
Que la muerte de Valgarra
Ya es añeja por allá.
Cespedosa es ermitaño
Una legua de Acalá;
Buen diciplinante ha sido,
Buen penitente será.
Baldorro es mozo de sillas
Y lacayo Matorral,
Que Dios por este camino
Los ha querido llamar.
Montúsar se ha entrado a puto
Con un mulato rapaz:
Que por lucir más que todos
Se deja el pobre quemar.
Murió en la Ene de palo
Con buen ánimo un Gañán,
Y el Jinete de gaznates
Lo hizo con él muy mal.
Tiénenos muy lastimadas
La justicia, sin pensar
Qué se hizo en nuestra Madre,
La vieja del arrabal,
Pues sin respetar las tocas
Ni las canas ni la edad,
A fuerza de cardenales
Ya la hicieron obispar.
Tras ella, de su motivo,
Se salían del hogar
Las ollas con sus legumbres;
No se vio en el mundo tal,
Pues cogió más berenjenas
En una hora, sin sembrar,
Que un hortelano morisco
En todo un año cabal.
Esta Cuaresma pasada
Se convirtió la Tomás
En el Sermón de los peces
Siendo el pecado carnal.
Convirtióse a puros gritos,
Túvosele a liviandad,
Por no ser de los famosos,
Sino un pobre Sacristán.
No aguardó que la sacase
Calavera o cosa tal,
Que se convirtió de miedo
Al primero ¡Satanás!.
No hay otra cosa de nuevo,
Que en el vestir y el calzar,
Caduca ropa me visto
Y saya de mucha edad.
Acabado el decenario
Adonde ahora te vas,
Tuya seré, que tullida
Ya no me puedo mudar.
Si acaso quisieres algo
O se te ofreciere acá,
Mándame, pues de bubosa
Yo no me puedo mandar.
Aunque no de Calatrava
De Alcántara ni San Juan,
Te envían sus encomiendas
La Téllez, Caravajal,
La Collantes valerosa,
La golondrina Pascual,
La Enrique mal degollada,
La Palomita torcaz.
Fecha en Toledo la rica,
Dentro del pobre Hospital,
Donde trabajos de entrambos
Empiezo ahora a sudar.


Jaký bujný ples na živém stromu!
Každý lístek k jinému lne polu;
o dušičkách ale všechny dole
kolem stromu leží klidně spolu.


All diese Sprüche werden bald vergehn;
Und alle Namen, die sich unterschrieben,
Sie werden wie das Laub im Herbst verwehn


Marfira ha vuelto en piedra mi sentido,
tomen de mí los hombres escarmiento,
y no la mire nadie, pues no medra.


Ma perché altro amore hora t'enfiamma,
che cum più saldi vinci te tien strecto,
ben cognosco per te che ogne affecto
che a sua posta s'aghiaccia è in poca fiamma.


famosas


Oh ! marins perdus !
Au loin, dans cette ombre
Sur la nef qui sombre,
Que de bras tendus
Vers la terre sombre !
Pas d'ancre de fer
Que le flot ne rompe. —
Le vent de la mer
Souffle dans sa trompe.


třešňový špalír ještě více zbělel,
strašlivá krása;
voňavá svěžest táhne ze zahrad.
abys jen dnů svých promarněných želel.
jsme ranních ptáků chasa
a jdeme pracovat.


وفي القرب منه
دمٌ نازفٌ من عروق الحجرْ


Non ha un petto leggiadro un duro core,
né contra 'l natural fiero a la pena,
sprezzando ogn'hor i timidetti sguardi,
s'arma di ghiaccio contra a tanta fiamma,
ma vien pietoso a i lagrimosi lumi,
né gode di stratiar alcuna vita.


A starosti pak o pořádky
a odznaky a plakáty,
div věru, že za čas ten krátký
jim nesbělí vlas bohatý.


Úpí jako vichr plání,
když se zpozdil v noční době,
ztrácí se a šepce temně,
jak by mrtvý mluvil v hrobě.


Vencido estoy en la batalla ruda
y de tu reino celestial proscrito;
si oyes mi triste, desolado grito,
tu enojo calma y mi destino muda


朝夕随僧嚼冷齑
邻翁为觅一枝栖
解开布裹残书卷
几个儿童胜牧羝


Neste mundo não há reminiscências
Do que a vida em si resume em dores,
Desde as suas primeiras florescências;
Desde as mais negras, venenosas flores.


Tu divný stesk ti sevře srdce v kleště,
a v bázni počneš bzučet zpěv si známý,
však jestli umíš modliti se ještě,
pak šeptneš vroucně: Pane, zůstaň s námi!


Case nere: bianche gallinelle!
Case sparse: Sirio, Algol, Arturo!
Una stella od un gruppo di stelle
per ogni uomo o per ogni tribú.


Der Erlöser nennt die Zeichen,
Die voran dem Richter gehn,
Daß erlöset, ohn' Erbleichen,
Wir den Richter kommen sehn.


Freund, was du liesest hier von mir,
hab' ich von Andern oft gelesen;
so wird man lesen auch von dir:
Was du bist, bin auch ich gewesen.


雪窗忽见两三花
便觉诗情渐有涯
应是东君念穷独
春风先遣到侬家


A tam své táhlé oje zdvihá
k zenitu třpytný velký vůz –
snad přichystaný tam už číhá,
by vez mne „domů“ z války hrůz.


Pane, kterak v přehrozném tom spěchu
Zachoval jsi v plícech tolik dechu?


Путь туда — бесповоротный,
В безызвестную страну,
Может, к низости болотной,
Может, в вечную Весну,
Может, к радости вольготной,
Может, в омут, вниз, ко днЛютый зверь туда прорыщет,
И навек прощайся с ним,
Путь туда едва кто ищет,
У живых он нелюбим,
Только Ветер, он просвищет,
Но воротится другиНичего он не расскажет,
Только дивно воздохнет,
Тень от трав иною ляжет,
Ниже глянет Неба свод,
Сердце словно кто-то свяжет,
Тьма в нем, тьма в нем запое


梨园乐府羡才名
传得庞师指下声
忆得小轩明月夜
倚床微醉听鸣筝


Отли В каменистой ложбинке
Прудок океанской сапфирной водПодводные веют былинки,
Полощутся космы зеленой густой бородА дно, как игрушка:
Песок, черепашки, коралловый куст-баобаб,
Лилового камня горбушка
И маленький-маленький краАх, как он взметнулся! Двуногая тень на воде
Пришла и стоит!
Запрятался, бедный, в зеленой густой бороде,
Но лапка наружу торчит…
Не трону! Не бойс Меня уже нет…
Краб выполз из темной беседки
И бросился жадно к несчастной креветке
Доканчивать свой океанский обе


屈指归来日
东篱花正开
寒香三四种
斗室共徘徊


Doch heute singt sie, was ihr längst verboten,
Mir scheint, dein Lächeln hat sie mir behext,
Und unter deine altbekannten Noten
Schreibt sie begeistert einen neuen Text.
Die Flur ergrünt und bläulich blüht der Flieder,
Ich aber leire meine Lenzmusik,
Und lachend schon vernehm ich die Kritik:
Das denkt und singt ja wie ein Seifensieder!


Et la première loi, c’est la race hébraïque
Et le tronc d’Israël, et c’est la mosaïque
De la vertu des clercs, de la vertu laïque;


Dir aber, Thirsis, bleibt ein ewger Ruhm,
Und Deutschland nennet dich bey seinen Dichtern,
Und trotzt mit dir gelehrter Nachbarschaft,
Und opfert dir den allgemeinen Beyfall,
Den jetzt das Reich der Dummheit dir versagt.
Ihr blöder Blick erreicht dich nicht;
Du stiessest mit erhabner Scheitel,
Wie dein Horatz, an das Gestirne.


Dunque il domar gl'indomiti Britanni,
La Francia, il Ponto, l'Africa, e l'Egitto;
L'haver tutti impiegati i giorni, e gli anni
Continuo in guerra, e rimanere invitto;
E in mezzo à tante morti, à tanti affanni
L'haver con tanta gloria oprato, e scritto;
Noi vorrem dir, che sia di maggior pregio
Che l' haver fatto un figlio cosi egregio ?


Da muß ich die Schätze heben,
die für die Menschen taugen;
gespenstische Wesen schweben
mit bunten Phosphoraugen
um meine Glocke hin.


Die Nachbarweiber klatschten sich
Bereits die Mäuler wund;
Die eine wußt' es ganz genau:
Es gelte tausend Pfund.


Den du schworst bei deinem Barte,
Alles wollt'st du mir gewähren –
Sondern nur: mit meinem Weibe
Meine Tage zu beschließen
– Zu Athen lebt mir ein Gastfreund –
In dem Land der freien Griechen,
Ferne von der Kön'ge Dank.«


Беги, сокройся от очей,
Цитеры слабая царица!
Где ты, где ты, гроза царей,
Свободы гордая певица?
Приди, сорви с меня венок,
Разбей изнеженную лиру…
Хочу воспеть Свободу миру,
На тронах поразить пороОткрой мне благородный след
Того возвышенного Галла
Кому сама средь славных бед
Ты гимны смелые внушалПитомцы ветреной Судьбы,
Тираны мира! трепещите!
А вы, мужайтесь и внемлите,
Восстаньте, падшие рабы!
Увы! куда ни брошу взор —
Везде бичи, везде железы,
Законов гибельный позор,
Неволи немощные слезы;
Везде неправедная Власть
В сгущенной мгле предрассуждений
Воссела — Рабства грозный Гений
И Славы роковая страстЛишь там над царскою главой
Народов не легло страданье,
Где крепко с Вольностью святой
Законов мощных сочетанье;
Где всем простерт их твердый щит,
Где сжатый верными руками
Граждан над равными главами
Их меч без выбора скользит
И преступленье свысока
Сражает праведным размахом;
Где не подкупна их рука
Ни алчной скупостью, ни страхоВладыки! вам венец и трон
Дает Закон — а не природа;
Стоите выше вы народа,
Но вечный выше вас ЗакоИ горе, горе племенам,
Где дремлет он неосторожно,
Где иль народу, иль царям
Законом властвовать возможно!
Тебя в свидетели зову,
О мученик ошибок славных,
За предков в шуме бурь недавных
Сложивший царскую главВосходит к смерти Людовик
В виду безмолвного потомства,
Главой развенчанной приник
К кровавой плахе ВероломствМолчит Закон — народ молчит,
Падет преступная секира…
И се — злодейская порфира
На галлах скованных лежиСамовластительный злодей!
Тебя, твой трон я ненавижу,
Твою погибель, смерть детей
С жестокой радостью вижЧитают на твоем челе
Печать проклятия народы,
Ты ужас мира, стыд природы,
Упрек ты богу на землКогда на мрачную Неву
Звезда полуночи сверкает
И беззаботную главу
Спокойный сон отягощает,
Глядит задумчивый певец
На грозно спящий средь тумана
Пустынный памятник тирана,
Забвенью брошенный дворец  —
И слышит Клии страшный глас
За сими страшными стенами,
Калигулы последний час
Он видит живо пред очами,
Он видит — в лентах и звездах,
Вином и злобой упоенны,
Идут убийцы потаенны,
На лицах дерзость, в сердце страМолчит неверный часовой,
Опущен молча мост подъемный,
Врата отверсты в тьме ночной
Рукой предательства наемной…
О стыд! о ужас наших дней!
Как звери, вторглись янычары!Падут бесславные удары…
Погиб увенчанный злодеИ днесь учитесь, о цари:
Ни наказанья, ни награды,
Ни кров темниц, ни алтари
Не верные для вас оградСклонитесь первые главой
Под сень надежную Закона,
И станут вечной стражей трона
Народов вольность и поко


Nun, nicht wahr? Ihr meint, ich ließe
ohne weiteres sie säcken?
Weit gefehlt! In meinen Harem
ließ ich diese Burschen stecken,
zu der allerschönsten Sklavin
mit den schwärzsten Augensternen –
und ich wette drauf, sie würden
ihre Poesie verlernen!


水獭从来解捕鲜
何人移巧自西川
不知所得能多少
慎勿驱鱼过别渊


»Die blaue Luft, der Sonnenschein,«
Spricht sie, »der Wälder Klang ist mein,
Eine Feindin bin ich aller Welt,
Zu Gottes Freundin doch bestellt.«


S őrült kaszás gyanánt a vad Halál
a gaz helyett virágokat kaszál


Fernab erklingt es, keiner weiß von mir,
Alle meine Freunde mich verlassen,
Die mich liebten, jetzt mich hassen,
Kümmert sich keiner, daß ich wohne hier.


Komm, Hoffnung, auch! Es soll dein Grün,
Dein Maigrün, rosenrot sich färben,
Noch einmal sollst du herrlich blühn
Und dann gleich roten Rosen sterben.


Deux fils de Bélial, d'une voix unanime,
Disent : — Voici. Cet homme est vraiment criminel.
Qu'il saigne du blasphème et qu'il meure du crime !


Dante, se tu nell'amorosa spera,
com'io credo, dimori riguardando
la bella Bice, la qual già cantando
altra volta ti trasse là dov'era:


Yo he repartido
papeletas clandestinas
Gritando
¡Viva la Libertad!
en plena calle
deafiando a los
guardias armados
Yo participé en la
rebelión de abril
pero palidezco
cuando paso por tu casa
y tu sola mirada
me hace temblar.


Mich deucht, wie mancher hiezu spricht:
Die Sonne scheinet doch den Gegen-Füssern nicht.
Dann, wann sie bey uns ist; so ist zwar dieses wahr:
Allein, den Unterschied der Sätze zu geschweigen;
Kann man jedoch fast Sonnen-klar
Davon ein Beyspiel zeigen.
Man halte nur in einem Zimmer
Viel kleine Kugeln nah ans Licht;
So wird zum wenigsten ein Gegen-Schimmer
Vom Licht, das sich an Wänden bricht,
Die duncklen Seiten gleichfalls treffen.
Da nun viel hundert tausend Welten
Im unermeßlichen und unbegräntzten Schein,
Der Gottheit, die allgegenwärtig, schwimmen:
Wie sollten sie denn nicht von Deren Glantze glimmen,
Und nicht von Ihr bestrahlet seyn?
Zudem heisst dein Exempel nichts,
Daß Gegen-Füsser nicht mit uns zu einer Zeit
Die Gegenwart des Sonnen-Lichts
Empfinden und geniessen.
Der Erden Dicht- und Dunckelheit
Verwehret solches nur: Denn ihre Strahlen schiessen
Viel tausend Meilen weiter fort.
Wie grob würd' überdem die Meynung seyn,
Als ob der ew'gen Gottheit Schein
Nicht unbegreiflich herrlicher,
Allgegenwärtiger, durchdringender,
Als wie des Sonnen-Lichts
Erschaffner Cörper wäre?
Gewiß, es brächte dieß der Gottheit wenig Ehre,
Zu glauben, als wär' etwas dicht's,
Materialisches und Cörperlich's geschickt,
Von einem Ort Sie auszuschliessen.


Bald werd' ich nun weiter ziehen
In das Feld der hohen Ehre,
Sehn nicht wo unten Blumen blühen,
Wo ich trete, ich zerstöre.


Und Wiedersehn? Sie hofft' es, versprach es ja,
Doch ach, sie kennt den glücklichen Träumer nur,
Kennt den Erwachten nicht, so lebe
Wohl, o Geliebte, die Götter geben's!


Přibývá bídy i paláců,
oboje zášť smrti dělí.
Vzduch dusný a mraky šedivé:
blesk rudě vyšlehne smělý!


başını omuzuma koymasa olmazdı


Treu hingst du deinem alten Fürsten an,
Treu wolltest du dein altes Gut erfechten;
Der Freiheit ihren ew'gen Bund zu flechten,
Betratst du kühn die große Heldenbahn.


Yo voy haciendo versos por la calle.
(¡Qué ruido, rosa, mete ese tranvía!)
¡Cuánta mujer habrá haciéndose cisco
mientras yo fumo y miro por la vida!
Voy por la noche, sabes,
haciendo versos;
tengo un dolor dormido,
no le despiertes.
¡Cállate, si te gusto,
estoy alumbrando!
¿No ves la noche que me mira como tonta?


Errante, errante, ao turbilhão dos ventos,
Sentimentos carnais, vãos sentimentos
De chama pelos tempos apagada...


oysa kalbim işte şuracıkta çarpıyordu


Überdunkelt und überschienen
lieg ich flach unter ihnen,
wie Ebenen liegen;
meine Augen sind offen wie Teiche,
und in ihnen flüchtet das gleiche
Fliegen.