Hombres necios que acusáis
a la mujer sin razón,
sin ver que sois la ocasión
de lo mismo que culpáis:
si con ansia sin igual
solicitáis su desdén,
¿por qué queréis que obren bien
si la incitáis al mal?
Cambatís su resistencia
y luego, con gravedad,
decís que fue liviandad
lo que hizo la diligencia.
Parecer quiere el denuedo
de vuestro parecer loco
el niño que pone el coco
y luego le tiene miedo.
Queréis, con presunción necia,
hallar a la que buscáis,
para pretendida, Thais,
y en la posesión, Lucrecia.
¿Qué humor puede ser más raro
que el que, falto de consejo,
él mismo empaña el espejo,
y siente que no esté claro?
Con el favor y desdén
tenéis condición igual,
quejándoos, si os tratan mal,
burlándoos, si os quieren bien.
Siempre tan necios andáis
que, con desigual nivel,
a una culpáis por crüel
y a otra por fácil culpáis.
¿Pues como ha de estar templada
la que vuestro amor pretende,
si la que es ingrata, ofende,
y la que es fácil, enfada?
Mas, entre el enfado y pena
que vuestro gusto refiere,
bien haya la que no os quiere
y quejaos en hora buena.
Dan vuestras amantes penas
a sus libertades alas,
y después de hacerlas malas
las queréis hallar muy buenas.
¿Cuál mayor culpa ha tenido
en una pasión errada:
la que cae de rogada,
o el que ruega de caído?
¿O cuál es más de culpar,
aunque cualquiera mal haga:
la que peca por la paga,
o el que paga por pecar?
Pues ¿para qué os espantáis
de la culpa que tenéis?
Queredlas cual las hacéis
o hacedlas cual las buscáis.
Dejad de solicitar,
y después, con más razón,
acusaréis la afición
de la que os fuere a rogar.
Bien con muchas armas fundo
que lidia vuestra arrogancia,
pues en promesa e instancia
juntáis diablo, carne y mundo.


In lodernder Schönheit Prangen
liegt offen vor mir die Welt,
verkämpft ist und überwunden
was lang mir die Jahre vergällt,
die Ketten, die mich gebunden,
liegen zersplittert im Grund,
frei bin ich, Mutter, und stark
und freudig und jung und gesund,
und in goldenen Morgenfeuern
glänzt sonnenhell mein Ziel ...
und wer sich so stark fühlt, Mutter,
für den ist Kampf nur Spiel!


Ach Jesus! ruft sie, Jesus, ach!
Vom Schrecken übermannt,
Starrt sie dem falschen Buben nach,
Bis Mann und Roß verschwand.
Und schluchzt, und wirft sich in das Gras,
Verflucht, ihr Falschen, euch,
Weint ihren schönen Busen naß,
Weint ihre Wangen bleich.


Už, už lehko v srdci bylo
veselému vyhnanci,
kdo to z čista jasna volá:
protestujte, poslanci?


No es falta de dolor faltarme el llanto,
antes dulce memoria enamorada,
que mientras contemplando está ocupada,
del usado llorar se deja al cuanto.


杨柳阴浓夏日迟
村边高馆漫平池
邻翁挈盒乘清早
来决输赢昨日棋


Toť přelom času. Věků střed. V něm otvírá se každá sluj,
z ní možno vynést zlata lesk, jenž ve skále tam skrytý je.
Ó skálo, srdce! Kladiv třesk ať otevře, ať skruší je –
než přečteny jsou pašije, dokořán celé stůj!


que el tiempo, con su curso y con su engaño,
ha de trocar la luz que hoy te adora
en sombras, en horror y en desengaño


I sklíčený dnou palatin
jel na kočáře k boji,
na klenbě čela chmurný stín,
skvost na červcovém kroji.


Minden rendeknek, úrnak, szegínnek való az mennyország,
Jó kedvvel adja az Krisztus Jézus, ki mindenért váltság,
Csakhogy meglássuk, hogy távul légyen gonosz fajtalanság.


on přešel mezi stíny. Jak mu blaze,


— Joyeux comme un enfant à la fin de son thème,
Me voici donc au bout de ce moral poëme !
En êtes-vous aussi content que moi, lecteur ?
En vain depuis deux mois, pour clore ce volume,
Mes doigts faisaient grincer et galoper la plume ;
Le sujet paresseux marchait avec lenteur.
Se berçant à loisir sur leurs ailes vermeilles,
Les strophes se groupaient comme un essaim d'abeilles
Ou picoraient sans ordre aux sureaux du chemin.
— Les chiffres grossissaient. La page sur la page
Se couchait moite encore, et moi, perdant courage,


Sinnbild für Unergründliches wird dauern,
Solang der Mensch sich weltgebunden fühlt,
Du mußt vor dem Unendlichen erschauern
Und wirst vom Rätsel grüblerisch durchwühlt.
Erkenntnis stößt an nie erklommne Mauern,
Nie wird der Brand der Sehnenden gekühlt,
Der tiefer brennt als aller Weisen Wissen,
Bis er verlischt in fahlen Finsternissen.


Z čeho žijem ze dne den:
z toho, co nás kdysi hřálo
a co je dnes matný sen.
Bože, jak to málo!


Doch wie die Lüfte drüber rauschen,
So neigen mit Geflüster
Die Zweig' einander zu, und tauschen
Noch Grüße wie Geschwister;


En una celda solo, como en arca
de paz, libre de menester y cargo,
el poema escribir largo, muy largo,
que cielo y muerte, tierra y vida abarca.
Después, en el verdor de la comarca
la vista apacentar; sin el amargo
pasto del mundo, a la hora del letargo
ver cómo visten la dormida charca
en flor las ovas. Lejos del torrente
raudo del caz que hace rodar la rueda
que muele el trigo, soñar lentamente
vida eternal en la que el alma pueda
ser pura flor. ¡Oh, reposo viviente:
florece sólo el agua que está queda!


Was ihr das Schicksal neidete am Leben,
Sei von der Liebe ihr ins Grab vergolten,
Und neidenswert soll sie gen Himmel schweben.


Und glückte was mit leichterer Feder ...
weiß Gott, so kämen sie erst recht:
so was könn heutzutage jeder!
mit solchen billigen Spielerein
erwürbe man sich kaum viel Gunst!
mehr-können müsse, wer da wolle,
daß man ihn höher werten solle!
hart sei das Leben, hart sei auch die Kunst!


Svou všecku sílu z našeho vzal’s lidu,
a světil jeho typ,
ty zušlechtil jsi všecko: dobro, bídu,
a všecko viděl’s líp.


蕨手犹拳已箸长
菊苗初甲可羹尝
山村富贵无人享
一路春风野菜香


Auff/ auff/ Gott wil gelobet sein/
Laß jhn mit frewden preisen.
Schaw da die krauße vögelein
Den Lufft mit sang durchreisen;
Vns laden sie bey schöner zeit
Zum gleichen jubiliren:
Vns wincken sie mit flügeln beid/
Mit bestem coloriren.


Cherubim und Erstandene tönten vom Untergange
Babylon's. Also sang der Cherubim Chor dem Vollender:


Die Engel in der Lufft wie Regimenter ziehen/
zum schlagen angefrischt; jetz scheinen sie zu fliehen/
jetz wenden sie sich keck/ sie setzen muhtig an/
ein jeder hitzig trifft auf seinen Gegenmann.
Man höret in der Lufft die Kürissirer rasseln/
der Flügelschlagen rauscht/ die Stückenräder prasseln.
Ein keusches Jungfer Hertz ist Engel Fürst dem Thron
darauf du Mensch Gott sitzst/ Immanuel O Sohn!
Drey gehn mit dreyen ein ein Freundgesinntes fechten
sie fügen Hand an Hand/ zur lincken und zur rechten/
Dir Gott Immanuel/ Immanuel dir Kind/
Immanuel dir Gott/ dir Kind, wir freudig sind/
Dir/ dir/ dir singen Wir:


adı meryem değil sadece dorothy lucy


لَولا الرَدى كانَتِ الدُنيا لِمَن سَبَقا
اللَهُ يَبقى وَيَفنى كُلُّ ما خَلَقا
يَهوى الحَياةَ بَنو الدُنيا وَقَد علموا
أَنَّ الحَياةَ عَناءٌ دائِمٌ وَشَقا
ما مَرَّ مِن عُمُرِ الإِنسانِ في حَزَنٍ
أَو في سُرورٍ كَطَيفٍ في الكَرى طَرَقا


Der Weise fehlet nie, er trifft allzeit das Ziel;
Er hat ein Augenmaß, das heißet: wie Gott will.


Ya que piadosamente vengativo
por prisión este lecho me habéis dado
no me dejéis en él desamparado
cadáver sólo a los tormentos vivo.


O schönstes Hauß, o güldner Sahl,
O Pallast, gläntzend wie die Sonne,
In welchem ich das Abendmahl
Bald halten sol mit Freüd' und Wonne.
O Hauß vol Licht und Herligkeit,
Wenn werd' ich deine Klahrheit sehen?
Wenn werd' ich, aller Angst befreit,
Aus disem Kärker zu dir gehen?


Dormir...
  la casa está tan lejos
  las tejas
  acumuladas de retina
  resbalan bajo el sol de siempre
  las ventanas
  abiertas al espacio
  arden en la piel de los espejos.
Dormir
  el sueño es tan incierto
  las puertas
  del sueño solitario
  conocen estas manos
  que sostienen silencios.


Still may thy year in fullest splendor shine!
Its icy darts in vain may winter throw!
To thee, a parent, sister, I consign,
And wing'd with health, I woo thy gales to blow.


Du mußt sie alle wieder wecken,
Die Wesen, die sich, groß und klein,
In deinem dunklen Schooß verstecken
Und träumen, nun nicht mehr zu sein;


Daß meines Geistes Auge hell
Der Dinge Wirrwarr, leicht und schnell,
Wie nicht ein jeder Erdenmann,
Durchspähen und entwickeln kann;


Legt ab die Last und was euch hält,
Lust, Gunst und Umgang dieser Welt,
Geht aus Natur und Eigenheit,
Seid stets bereit,
Der Bräut'gam kommt, er ist nicht weit!


Já nevím, četl jsem to nebo snil,
však zdá se mi, že sám jsem při tom byl.


山末疏红尾尾霞
晚烟丛薄是人家
移船更喜吹香好
枸橘花开媚浅沙


»Was hör ich draußen vor dem Tor,
Was auf der Brücke schallen?
Laß den Gesang vor unserm Ohr
Im Saale widerhallen!«
Der König sprach's, der Page lief;
Der Knabe kam, der König rief:
»Laßt mir herein den Alten!«


Sein Haus führt eine Wittwe, jung und ſchlank,
Mit einem Stumpfnäschen wie der Kirgiſe,
Die braunen Augen ſchmachteten wie krank
Nach Liebe, Lieb’ auf ſtiller Waldeswieſe.
Hier, leider, gab es keine, und ſo ſank
Im Zimmer ich zu Füßen meiner Liſe,
 Das Gaſtrecht ſchlecht vergeltend; doch „was kann
 Für die Gefühle“ wohl der Biedermann.


FAR from thy seemly Matron train
Be Idiot MIRTH, and LAUGHTER vain!
For WIT and HUMOUR, which pretend
At once to please us and amend,
are not for my present turn,
Let them remain in  with STERNE.


Wir herzten, wir drückten, wie innig, wie warm!
Und wiegten uns eia popeia! im Arm.
Wie Beeren zu Beeren an Trauben des Weins,
So reihten wir Küsse zu Küssen in eins.


Kein Deutscher hat noch nie (ließ ich mich recht berichten)
Gevöllt ein gantzes Buch mit lauter Sinn-Getichten.
Was mache denn nun ich, daß ich sie heuffig bringe
Und mache sie durch Meng und Überfluß geringe?
O, lieber, wie viel ists, das ich pflag zu besinnen?
Geh, zehle mir die Stern und menschliches Beginnen!


Moi qui suis un charmant garçon,
J’dis à personn’ qu’il est quel…con


was on a morn, when we were thrang,
The kirn it crooned, the cheese was making,
And bannocks on the girdle baking,
When ane at the door chapp't loud and lang.


Livio il gran padoan, da' fondamenti
il qual di Roma cosí passo passo
venne col tempo alle famose genti,


U panny klekaje do nebe volal:
Bože ó Bože! kam uteku, kam?
Srdce mé plamenem milosti hoří,
Krása mne mate, a radosti boří,
Všecko je na světě pěna a klam.


我本前身鹤上仙
人间罚住一千年
玉笙尘梦头如雪
待得醒来海又田


Canzone, vanne così chiusa chiusa
entro 'n Pistoia, a quel di Pietramala,
e giungi da quell'ala,
da la qual sai che 'l nostro segnor usa;
poi dì, se v'è 'l diritto segno, in agio:
«Guardami, come déi, da cor malvagio».


Nyugodhatom menten kinoktól
A néma sírba’ csendesen:
Tovább zokognak, keseregnek,
Mint én zokogtam: ezeren.


E m'inchino e raccolgo e addento il pomo...
Serenità!... L'orrore della guerra
scende in me: cittadino della Terra,
in me: concittadino d'ogni uomo.


Ve všech barech hasil žízeň,
srdce neuhasil však,
zpívalo tu věčnou píseň,
v drsném lese něžný pták.


( — Ouçam, nenhum navio aparecer
Que ficará de nós? E no entanto matamos,
Sem pena, sem pranto, por sermos por último a festa dos peixe)


屈叶回柯巧蔽亏
画檐三面碧参差
琉璃隔坐非吾有
冰雪相看正尔期


Ocaso triste! Há violetas magoadas
Nas lonjuras do céu, e goivos há na altura
Das montanhas, ao pé das águas, debruçadas;
Espelhando no mar toda a sua verdura.


وَرَوْضٍ زُرْتُهُ وَالأُّفْقُ يُصْحِي
أَحايِيناً وَآوِنَةً يَغيمُ
كَأَنَّ القَطْرَ مِنْ سَبَلِ الغَوادي
عَلى زَهَراتِهِ الدُّرُّ النَّظيمُ
يَلينُ لَهُ أَدِيمُ الجَوِّ حَتّى
يَصِحَّ بِهِ وَيَعْتَلُّ النَّسيمُ


Lo! gentle tenants of the grove,
For what a thousand heroes strove,
When EUROPE, ASIA, both in arms,
Disputed one fair lady's charms.
The war pretended HELEN's eyes;
But this, believe it, was the prize.
This rous'd ACHILLES' mortal ire,
This strung his HOMER's epic lyre;
Gave to the world LA MANCHA's knight,
And still makes bulls and heroes fight.


Mein Mütterlein, wenn's dich verzehrt,
Daß du dein Kind hast lassen müssen,
Dann ruh dich auf der Bahre aus
Von deines Lebens Kümmernissen ...
Dann schließ die müden Augen zu,
Die oft um mich in Tränen lagen –
Dann laß zur allerletzten Ruh'
Dich heimlich auf den Kirchhof tragen ...


Snad potom Eva má, zdroj žalů všech,
jež v hloubi ryjí temně,
v stín stohů mých v polední slunce žeh
si ráda sedne ke mně...


Ó bděte, bratří, sestry milé,
a nepromařte žádné chvíle!
Zlý duch má pomocníků davy,
jenž nevšímavým matou hlavy;
kde na Církev se nevraží,
tam pilně stůjte na stráži!


Lauf einmal, edler Freund, mit eilenden Gedanken,
Die Wissenschaften durch; miß ihre weiten Schranken:
Sieh, wo der größte Witz nur zweifelt, oder schweigt,
Und wo die Menschheit sich in ihrer Größe zeigt.
Was Kenntniß, Wissenschaft, was Künste schönes haben,
Ein unergründlich Meer, das unerschöpft an Gaben,
Stets giebt und immer hat! ist in des Weisen Brust,
Der sich vergnügen will, die Quelle bessrer Lust.


La Maestra era alegre. ¡Pobre mujer herida!
Su sonrisa fue un modo de llorar con bondad.
Por sobre la sandalia rota y enrojecida,
tal sonrisa, la insigne flor de su santidad.
¡Dulce ser! En su río de mieles, caudaloso,
largamente abrevaba sus tigres el dolor!
Los hierros que le abrieron el pecho generoso
¡más anchas le dejaron las cuencas del amor!
¡Oh, labriego, cuyo hijo de su labio aprendía
el himno y la plegaria, nunca viste el fulgor
del lucero cautivo que en sus carnes ardía:
pasaste sin besar su corazón en flor!
Campesina, ¿recuerdas que alguna vez prendiste
su nombre a un comentario brutal o baladí?
Cien veces la miraste, ninguna vez la viste
¡y en el solar de tu hijo, de ella hay más que de ti!
Pasó por él su fina, su delicada esteva,
abriendo surcos donde alojar perfección.
La albada de virtudes de que lento se nieva
es suya. Campesina, ¿no le pides perdón?
Daba sombra por una selva su encina hendida
el día en que la muerte la convidó a partir.
Pensando en que su madre la esperaba dormida,
a La de Ojos Profundos se dio sin resistir.
Y en su Dios se ha dormido, como un cojín de luna;
almohada de sus sienes, una constelación;
canta el Padre para ella sus canciones de cuna
¡y la paz llueve largo sobre su corazón!
Como un henchido vaso, traía el alma hecha
para volcar aljófares sobre la humanidad;
y era su vida humana la dilatada brecha
que suele abrirse el Padre para echar claridad.
Por eso aún el polvo de sus huesos sustenta
púrpura de rosales de violento llamear.
¡Y el cuidador de tumbas, como aroma, me cuenta, las
plantas del que huella sus huesos, al pasar!


Auf, auf, mein Schatz! Auf, auf zu Gotteswerk!
Auf, auf! Erschein ermuntert anzufahen!
Ich leucht und leucht in deine Feuersstärk!
Wi solte nicht volkomne Gnad Uns nahen?
Selbst Jesus hat Uns ausgerufft,
Belüfftend Uns mit Gotteslufft!
Sein Weinberg ist zur Arbeit Uns bestimmt,
Um dessen Lib er mich in Dir entglimmt.
Komm, Libster, komm! Las uns höchsthurtig pflantzen!
Las um und um vor Falschheit uns umschantzen!


Gott hat zu seinem Zeugen
Geordnet den Gesang;
Der wird nun nimmer schweigen
Die Ewigkeit entlang.
In seinen Zauberwellen
Versinkt der letzte Spott;
Solange noch ein Dichter lebt,
Lebt auch der alte Gott!


Andre mögen sich verlieben,
Wenn Cupido zielt und trifft,
Mein Entschluß ist längst geschrieben:
Daß dies kein Vergnügen stift.


十年京国梦中心
到此春光满上林
莫为莺花漫留恋
麦黄蚕老候归音


Ach tatíčku, bílý měsíci!
Proč nesvítíš, jak jsi svítil dřív?
Proč, jak dříve zářils, nezáříš?
Sotva na chvilku z oblak vyhlédneš,
hned za černý se mrak zase schováváš. –


Wenn du uns den Tag verlängerst:
Spür't man, wie du Berg und Thal,
Durch dein männlichs Feuer, schwängerst;
Ja man sieht, durch deinen Strahl,
Den gewölbten Bauch der Erden,
Voll Verwund'rung, trächtig werden,
Der, wenn sich das Jahr verjüngt,
Lauter Wunder-Kinder bringt.


Silnice byla rozmoklá a kluzká.
Studený vítr fičel z Pruska.
Než jak jsem stoupal tmou a plískanicí,
radost jsem cítil, radost vzrůstající
a pravil jsem si: není náhoda to,
že v prvém k Tobě mluví půda tato
důvěrnou řečí; náhodou to není,
že v prvém jitřní písně probuzení
má duše, tehdy mladistvá a lačná,
před čtvrtstoletím pozdravila mračna!


Das ahme nach! da war ich groß!
Aller Liebe und Lauheit los.
Mit Peitschen musst du das Volk regieren,
Willst du nicht das Spiel verlieren.
Und macht's so mein himmlischer Vater nicht auch,
Nach uraltem bewährtem Brauch?
Lässt seine Blitze und Donner spielen,
Dass sie zitternd rutschen im Staub der Dielen.
Als ich von ihm die Gunst erbat,
Auf die Erde zu tragen der Liebe Saat,
Nach meinem Ermessen es zu probieren,
Geh, sprach er, du wirst das Spiel verlieren.
Ich brauche Schwefel, Schwert und Fluchen,
Und du willst sie lenken mit Zucker und Kuchen?


Ein Engel ganz feurig
Steht drauf und ruft aus:
Gott ist kein Franzos nicht,
Drum schmeißt sie hinaus.


Noha unavena poutí,
chce si poodpočinouti.


con tu puedo y con mi quiero
vamos juntos compañero
  ya no somos inocentes
  ni en la mala ni en la buena
  cada cual en su faena
  porque en esto no hay suplentes
con tu puedo y con mi quiero
vamos juntos compañero
  algunos cantan victoria
  porque el pueblo paga vidas
  pero esas muertes queridas
  van escribiendo la historia
con tu puedo y con mi quiero
vamos juntos compañero.


Velké snahy, malé skutky,
hojné city, slabý vzruch,
nepřátel roj, divé půtky,
života až vratké sutky
převrátil zlý duch.


Herr, ich bin nichts! Du aber bist
Der Mann, der alles hat und ist,
In dir steht all mein Wesen;
Wo du mit deiner Hand mich schreckst,
Und nicht mit Huld und Gnaden deckst,
So mag ich nicht genesen.


Das las ich nun und war entzückt,
Von fremdem Glücke überglückt,
Denn das sah klar ich wohl daraus:
Die Liebe band ihm manchen Strauß,
Bis er, wer weiß, weshalb, warum,
Einkroch ins Monasterium.


A holt ördögszekér, ha szél fú,
Bősz tánccal ellenem rohan;
Száraz oldalbordája, csontja
Csörög, csattog borzalmasan...


¿Las oyes cómo piden realidades,
ellas, desmelenadas, fieras,
ellas, las sombras que los dos forjamos
en este inmenso lecho de distancias?
Cansadas ya de infinidad, de tiempo
sin medida, de anónimo, heridas
por una gran nostalgia de materia,
piden límites, días, nombres.
No pueden
vivir así ya más: están al borde
del morir de las sombras, que es la nada.
Acude, ven conmigo.
Tiende tus manos, tiéndeles tu cuerpo.
Los dos les buscaremos
un color, una fecha, un pecho, un sol.
Que descansen en ti, sé tú su carne.
Se calmará su enorme ansia errante,
mientras las estrechamos
ávidamente entre los cuerpos nuestros
donde encuentren su pasto y su reposo.
Se dormirán al fin en nuestro sueño
abrazado, abrazadas. Y así luego,
al separamos, al nutrirnos sólo
de sombras, entre lejos,
ellas
tendrán recuerdos ya, tendrán pasado
de carne y hueso,
el tiempo que vivieron en nosotros.
Y su afanoso sueño
de sombras, otra vez, será el retorno
a esta corporeidad mortal y rosa
donde el amor inventa su infinito.


Und nun begreif' ich's: dieses Kind ist stumm!
Und nun wird's klar mir: dieses Kind ist taub,
Und liebende Verzweiflung seine Pflege!


Auch dich zerfraß der Zeiten Zahn.
Um dir noch Leben zu erzwingen,
Strich man dich Sterbenden noch an
Und band den Leib mit Eisenringen.


Jesu, nun will ich ergeben
Meinen Geist in deine Hand;
Laß mich dir alleine leben,
Bis ich nach dem Leidensstand
Bei dir wohne, In der Krone
Dich beschau im Vaterland!


¡Y en vez de aquella toca tan sombría
que ponen a las muertas, aquel velo
lleva intacto a la tumba negra y fría!


Klín lítých vln se rozevírá
a hltá v děsném zápasu
vše, co se smrti mocí vzpírá
a myslí ještě na spásu,


حلا نباتُ الشعرِ يا عاذلي
لما بدا في خدِّهِ الأحمرِ
فشاقني ذاكَ العذارُ الذي
نباتُهُ أحلى منَ السكرِ


Ihr Bänk' und Tische, nehmt's nicht krumm!
Ein Lied gar bald entflieht.
Als ihr noch grünbelaubet wart,
Da sangen Vöglein mancher Art
Euch auch gar manches Lied.


Pak útěk – Zbislav – poslední můj boj,
hrot meče, jenž mne poranil a sklál –
vše hrnulo se jako plachý roj;
sen úmorný mne soužil dál a dál,
zjev za zjevem ze stínů povstával,
a když se přelud potácel a kácel,
zas vztyčil se a nazpátek se vracel.


I'd bestow, says she, my Dear?
At least,


Verzage nicht, du Häuflein klein,
Und halte muthig Stand!
Gott steht in deinen Reihen,
Gott wird dir Sieg verleihen,
Weil's gilt für's Vaterland.


Na lavičku usedla,
před chaloupkou čeká;
oj, a hned jak zahledla
hocha od daleka,


To charm the languid hours of solitude
He oft invites her to the Muse's lore,
For none, have vainly e'er the Muse pursued,
And those whom she delights, regret no more
The social, joyous hours, while rapt they soar
To worlds unknown, and live in fancy's dream:
Oh, Muse divine! thee only I implore,
Shed on my soul thy sweet inspiring beams,
And pleasure's gayest scene insipid folly seems!


Mir im Busen von Liebeswonnen
Zittert und leuchtet das Herz wie die Flut,
Jubelt hinauf zu den Sternen und Sonnen,
Bebt zu vergehn in der wogenden Glut.


„Zeptej se jí, matko milá,
dobrého co učinila!


Kann wachsen denn, wie des Polypen Arm,
Aus Tränen die verlorne Eigenschaft?
Zieht mit der Reue wieder ein die Kraft?
Ist es genug, wenn tot die Leidenschaft
Zerfressen liegt wie von Insektenschwarm?


Ismerjük a vendégeinket!
Kopott, komor
nyomor,
s kéjéhes úrfi, ki már összeroggyan,
siet felénk kéjtől hörögve, rongyban,
jönnek sunyin, rebegve, mint az
éhes, beteg
ebek.
Itt az aranyból nékünk egy fikarc jut,
szerény díjért megsimogatjuk arcuk.


Akik erőt és örömet ölnek,
Nem lesz majd kegyelem azoknak.
Néhány ezer évig tűr az Isten,
De azután jaj a gyilkosoknak,
Nem lesz majd kegyelem azoknak.


Nun weist es sich bei Tagesschein,
Was drin geschafft die Rangen,
Sie haben mir im Herzensschrein
Dein Bildnis aufgehangen!


Už čtvero sedí nás kol stolu
a chce se jíst a chce se pít,
jen dlouhou bídu třeme spolu
a marně čekáme na klid.
Těch pár tvých korun sotva stačí,
by spárem nezachyt nás hlad,
náš chodníček se zrádně stáčí,
tož, hochu, pozor! rozum měj
a dětí mně už nedělej.


Tu slyšel praskot hvozdů a děsnou hudbu sfer,
ba o poledni v slunce zřel jako v podvečer.


Weich klingt das Dunkel.
Weich flüsterte das Laub.
Weich düstert die Asche.
Weich singt der Staub.


Su' vestigi di gloria anche splendenti
Roma drizzai pur io: ma, il rogo asceso
Da religion acceso,
Lasciai di libertade in fra le genti
L'alto desir conteso:
Però ch'io che d'amor più in te mi scaldo,
O spirito fraterno, io sono Arnaldo. —


Als ich meiner Rosilis
Neulich an die Schürtze grieffe,
Sagte sie mir gar gewiß,
Ich wär fromm, doch wann ich schlieffe;
Sonsten wär ich in der Haut
Ein rechtschaffen böses Kraut.


Hoj ty péro, co ty ruku vedeš,
Z bílé duše své myšlenky předeš,
Pouhá jen staffaže básník jest?
Inu co mám ubohé počnouti,
Pán nemůže ve mě nic vdechnouti,
Psát pak musím, musím něco snest.
Aj tuť štěbotu se víc nedivte,
Básníkovu slávu již nekřivte,
Péro hledá příbuzenstva čest.


Welchen Leser ich wünsche? Den unbefangensten, der mich,
Sich und die Welt vergißt und in dem Buche nur lebt.


„Tak, tak – má řeč to. Jsou tu daně
a taky příklady –“
„A Francouz má prý nové flinty
zas u své armády.“


Svatby jaké budem slavit? –
moh’ by se tě někdo ptát.
Odpověz mu s bolnou tváří:
„Nikohoť nám nelze zvát!“


Lebe wohl, du Mann der Lust und Schmerzen!
Mann der Liebe, meines Lebens Stab!
Gott mit dir, Geliebter! Tief zu Herzen
Halle dir mein Segensruf hinab!


Ja, die Mächt'gen, die Beglückten,
Ja, die Götter dieser Erden!
Ihnen muß der Unterdrückten
Sühnend Blut geopfert werden;
Rein von Blut sind ihre Hände,
Das Gesetz verlangt die Spende,
Wie der Richter selber spricht;
Ich, Verworfner, bring's zu Ende,
Ob das Herz darob mir bricht.


حيث التفتّ فكُثبانٌ وقضبانُ
شجَتْكَ يَبْرينُ واستهوتْكَ نَعمانُ
يثني ويقْنونَ من أعطافِهم طرباً
لقد تشاكلَتِ الورقاءُ والبانُ
فانظُرْ الى جُلّنارٍ في خُدودِهم
تعلَمْ بأن ثِمارَ الصدرِ رُمانُ
ولا يغرّك عذبٌ في ثغورِهمُ
فإنّها دُرَرٌ فيه ومَرْجانُ
طالبتَهُم بالتفاتٍ عندما رحلوا
أما شَكَكْتَ بأن القومَ غِزْلانُ
وقلت قلبُك يطوي صُحْفَ سرِّهُمُ
فكيف فاتَك أنّ الدمعَ عُنوانُ
رُسْلُ العيونِ وكُتْبُ العُذْرِ حاكمةٌ
إنّ الفؤادَ له بالحُسْنِ إيمانُ
لا يدّعي الطيفُ أنّ الليلَ يُتلِفُه
أما هدَتْهُ من الأشواقِ نيرانُ
بَلى هدَتْهُ ولكنْ من سجيّته
أنْ ليسَ يطرقُ طَرفاً وهو يَقظانُ
قال العذولُ آسلُ عنهم قلتُ نُصحُك لي
ما صادفَ القلبَ إلا وهو ملآنُ
لو استعرْتَ فؤاداً واستعنْتَ به
ما كان يُمكنُني في الحبّ سُلْوانُ
خُذْها وهاتِ ومن عينيكَ ثانيةً
هي الكؤوسُ ولكنْ قيلَ أجفانُ
سُكْراً فلا عُذْرَ للصاحي وأنت لهُ
راحٌ وروْحٌ وراحاتٌ ورَيْحانُ
نفسي فداؤك من غصن شمائلُهُ
إذا ذُكِرْنَ طوى نَيسانَ نِسيانُ
عطفْتَهُ بيدِ الصهْباءِ طوْعَ يدي
هل يُعطَفُ الغصنُ إلا وهْوَ ريّانُ
إن راقَ أو راعَ قلبي صلُّ عارضِه
فقد تحقَقْتُ أنّ الخدّ بُسْتانُ
عسى بلالٌ لمن يرجو لعلّته
ما قد رَجا في بلالٍ قبلُ غَيْلانُ
أوليتَ عوجاءَ مِرْقالاً رمَتْ كبِدي
بسهْمِ بينهُمُ عوجاءُ مِرْنانُ
سُمْرٌ هي السُمْرُ والأحداقُ أنصُلُها
فلا تقُلْ أردتِ الفُرسانُ خُرْصانُ
هي الدُمى والهوى سيفُ ابنُ ذي يزَنِ
والخِدْرُ محرابُها والعيسُ غَمدانُ
يا هلْ لقلبكَ من ثانٍ يَحيدُ به
عن اعتقادِك فيها فهي أوثانُ
ماذا الضلالُ نورُ الدينِ متّقدُ
يكادُ يُبصِرُ منه النورَ عِميانُ
نجم هو الصبحُ إلا أنه أسد
كالغيثِ في حلم طود وهو إنسان
حلوُ السماحةِ مُرُّ البأسِ مجتمعٌ
مفرقٌ فهو شهدٌ وهو خُطْبانُ
تلك الشمائلُ لو خُصّ الشَمولُ بها
يوماً لما قيلَ للنُدْمانِ نُدْمانُ
أغربتُ في نيل حظّي غيرَ مُغْرِبٍ
فاستجمعَتْ لي أوطارٌ وأوطانُ
لا تطلُبِ المالَ صُلْحاً من خزائِنه
فإنما بلفظةِ شعرٍ منه غسّانُ
ولو أتاهُ عُبيدٌ في العبيد لما
أودى به أن ثَنى نُعْماهُ نُعمانُ
ولو كسا حيَّ عدوانِ بشاشَته
ما صالَ بينَهم للدهر عُدوانُ
لو تحمّلَ منهُ باقلٌ سَبَبا
ما كان سحّبَ ذيلَ النُطْقِ سَحْبانُ
ولو حوى البدرُ جُزْءاً من محاسنِه
لم يعترضْ لكمالِ البدرِ نُقصانُ
حلّى به الله أجيادَ الزمانِ فلا
تقُلْ لُجَيْنٌ بلَيْتَيْهِ وعُقبانُ
من معشرٍ كلّما خفّوا لمعترَكٍ
فقلْ أسودٌ أو الأرماحُ خُفّانُ
الحالبونَ من اللّباتِ ما بخِلَتْ
به الضُروعُ وحامتْ عنه ألبانُ
والمطعمون الجفانَ البيضَ ساطعةً
تُردُّ عنهنّ أحداقٌ وأجفانُ
ومَنْ كمثل بليٍّ في ندىً وردىً
إن عُدّ في القومِ مِطعامٌ ومِطعانُ
قلْ في زهيرٍ وعدِّدْ من مواقفِه
تَقُلْ مَعَدُّ شهدناها وعنانُ
هو الذي ضعضَعَ ابنَيْ وائلٍ وسَما
فيها بموجِ الوغى مذْ يوم ثَهْلانُ
وكان من شأنِه في آلِ أبرهَةٍ
ما لم يكُنْ لسواهُ مثلَهُ شانُ
وهل حوى اليُمْنَ إلا الصيدُ من يَمَنٍ
بذاكَ قد جاءَ إسلامٌ وإيمانُ
هم بالقَطاقِطِ منّوا في تَميمِهُمُ
من بعدِ حول وما منّوا ولا ماتوا
بيضُ المَفارِقِ تستَعْلي عمائمُهُم
كأنّما هي والتيجانُ تَيجانُ
وسائلٌ قلتُ ابراهيمُ فرّعَهُم
وللفُروعِ على الأعراقِ بُرْهانُ
لا تغْتَرِرْ نارُ ابراهيم مُحرِقةً
هذا وراحتُهُ بالجودِ طوفانُ
كم لابنِ شاذيِّ من شادٍ بمُدحتِه
في حيثُ يُسعدُهُ حسنٌ وإحسانُ
تقولُ فيه فكلّ الناسِ ألسنةٌ
وإن أردْتَ فكلّ الناسِ آذانُ


Wer blies, so lichthell, schön und rein,
Die fromme Seel' dem Mädel ein? –
Wer anders hat's als er gethan,
Der Seraphim erschaffen kann;
Der blies so lichthell, schön und rein
Die Engelseel' dem Mädel ein. –


Sie stießen es und traten es
und rupften es gescheit;
und in dem wilden Drängen
blieb bald sein schönes Schimmerkleid
an Busch und Dornen hängen.


Často zřím jej na ulici,
vráskovitý, pln je bědy,
stopy líčidel má v líci,
starý svrchník nosí hnědý.


cògli in un vel di nubi, e poscia il piega,
le lagrime, ch'oggi io con larga vena
vo versando or su l'onda, or su l'arena;
e in quel beato ciel portalo e spiega.


Byls jedním z těch, jimž svět náš věnem dal,
by pro život se o den oloupili,
a za ten hřích, že žít a cítit chtí,
se vlastní krví bídně vykoupili.


Daß so mutig er kan lieben, ob dann wol was hilfft den Hahn,
Daß er seiner lieben Henne rothen Kamm so fasset an?
Für den Hahn ist dieses beissen, was das küssen für den Mann.


Or mentre in guisa tal fera tenzone
è tra 'l fedel essercito e 'l pagano,
salse in cima a la torre ad un balcone
e mirò, benché lunge, il fer Soldano;
mirò, quasi in teatro od in agone,
l'aspra tragedia de lo stato umano:
i vari assalti e 'l fero orror di morte,
e i gran giochi del caso e de la sorte.


Üres vitákban Istenről beszélnek:
mosolygós öregúrnak képzelik
s ha döbbenetes szörnyű szépségében
elébük borzad, menten letagadják.


Das Frauen-zimmer ist ja sonst dem Geize zugethan.
wie kömmt es denn/ daß Fillis nicht so viel einnehmen kan/
ich habe wenig. Dennoch ist ihr diß mehr angenehm
als wenn mit Amaltäen Horn selbst ihr Filander kähm.


Come sovente il falso Amor dimostra
a quei che più con le sue faci incende,
nel vostro dotto stil chiaro s'intende,
c'hogi di par co i più preggiati giostra;


Bärbchen küsse mich! sprach Peter;
Aber schreiend Weh und Zeter,
Beide Hände vors Gesicht
Sagte Barb': »Ich darf ja nicht!
Kömmst du?« – alle Nägel drohten –
»Meine Mutter hats verboten!«


Ainsi de la nature épuisant le trésor,
Le terrain, les aspects, les eaux et les ombrages
Donnent le mouvement, la vie aux paysages.


Einsam und in Karawanen
Treibt es nach dem Land der Ruh,
Und es flattern tausend Fahnen
Hier und dort der Ferne zu.


Žíto, žíto, žíto se bělá!
Nový zraje chlebíček:
Naklepete srpeček;
Žíto, žíto, žíto se bělá!


Nun ist in samtnen Teppichen das Land verhüllt,
Und unsre Worte tasten auf und schwanken nieder
Wie junge Vögel mit verängstetem Gefieder –
Die Ebene ist grenzenlos mit Dämmerung gefüllt.


Aux rivages du Nord la Nouveauté tardive,
Même avant d’aborder, dans sa course a vieilli ;
Tout bruit meurt sur la plage, ou n’est plus, s’il arrive,
Que l'écho d’un écho par les vents affaibli.


石壁题诗剜翠苔
感时伤别壮心摧
沈园记得前生到
酒散花阴月满台


És asztalánál görnyedez szünetlen,
A test igényire semmit sem ád;
Dacolni kezd az ős természet ellen,
Pedig, haj, megtorolja ez magát:
Szárnyszegve hull alá a büszke szellem,
Ha megszegé a testnek ős jogát.
Balázsnak is megjött e büntetése,
Elméje zsibbad, lankad érverése.


Immortalita.


Substantz/ vnd wesen brod- vnd weins
Zum Leib sich vberleiben:
Doch brod v wein/ von aussen scheints
Die zufäll je noch bleiben.
Geruch/ geschmack/ farb/ vnd gestalt/
Sich frisch noch lassen finden/
Alß wie vom wesen abgespalt/
Nur blosse schal- vnd rinden.


Krvavé kusy
do hnízda házel
mláďatům lačným –
pod skalou moře
tichounce pělo.


Kýv’ žezlem kmet; žár šlehl výš
a rostl v chodbách všech,
a čeřil se a rozvlnil
ve strašných plamenech.


„Nauč mne to!“ – „„Vida toho kluka,
nač by tvá to ruka uměla?!““
„Až se tobě třásti bude ruka,
koryto ti synek udělá!“


Für die Liebe sind geschaffen
Dieser Welt geschmückte Hallen;
Es bezeugen's aller Orten
Rosen uns und Nachtigallen.


Mně zdá se, šotku, že jsi notný břídil!


's isch frili wohr, e Viertelsvogt,
wenn so ne Her im Sessel hockt,
und ißt si Fleisch und trinkt si Wi,
sel luegt e wenig anderst dri.
Sust hani wol zu Brot und Schunke
ne Moos, au anderthalbi trunke,
jez, wie's der Name mit em bringt,
der Viertelsvogt e Viertel zwingt.
Sust isch meng Eichli, ungvexirt,
z' Nacht usem Gmeiwald furt spazirt,
's het glengt no zu de chleine Poste,
jez cha's bi Gost e Wäldli choste.
Sust hani nit no Ehre gspannt,
ha's au nit gha, 's isch wohlbikannt,
jez heißt's: »Tue d'Augen uf, du Stock,
siehsch nit, wer chunnt, der Viertelsvogt!«
Sust hani, wiene Burgersma,
mi Laubi und mi Lusti gha
und bi mit Holz und andere Ware
go Basel und ins Rebland gfahre.
Jez isch's verbei, sel isch für d'Chnecht,
die Lumperkerli, ebe recht.
Der Viertelsvogt den Gaul besteigt
und drauf hinein nach Basel reit.
Ne brave Choli hani do,
und isch mi zimli wolfel cho.
I ha ne alte Esel gchauft,
und vor der Hand zum Rößli tauft.
Zerst hani sini Ohre gstuzt,
druf hani en mit Chienrueß puzt,
e falsche Zopf ans Füdle ghenkt,
wo bis an Boden abe lengt,
und riit jez druf in Stadt und Land,
und woni näume gang und stand.


ولا خير في الغازي إذا آب سالما
إلى الحيّ لم يجرح ولم يتحدّد


Was hilfft michs, daß ich bin den Musen nachgezogen,
Die Eltern sind um Gold, und ich um Müh betrogen.
Es ist umbsonst sein Glück in Künsten fliehen an,
Wann einem Schuster dis der Leisten geben kann.


A bajkou v sled je vůle, snaha, shoda,
jen v sled si šeptneš, pohlížeje v dáli
v té jednotvárnosti: „Tak všeho škoda!“


So muß ich Toter dennoch leben?
Ach! kan diß müglich sein?
Was meiner Seelen Trost soll geben,
das selbst ist ihre Pein.
Ach mir! was ists vor ein verkehrtes Wesen,
das mich bringt um, von dem will ich genesen.


Chvátá vesna, svatka přemilostná,
Svatbu chvátá strojit pro přírodu,
A zve celé tvorstvo k tomu hodu.


Wer Schuld mit Schulden zahlt, thut selten alles gut;
Der letzte, der ihm borgt, den zahlt er mit dem Hut.


Lines with Wit and Humour fraught,
Pure as her Morals, sprightly as her Thought;
Fill'd with Compassion for the poor distress'd,
And flowing from a grateful gen'rous Breast,
My Muse wou'd sing. — But  approves her Lays,
anticipates my Praise.
Will  pardon, if I dare rehearse
Her  Praise in my unpolish'd Verse?
Where Souls replete with Learning, Sense, and Truth;
Himself alone unknowing of his Worth:
Graceful amidst  Works he stands
Pre-eminent, and ev'ry Eye commands;
Who sings with Genius, Elegance, and Art,
To warm the Passions, and enlarge the Heart.
Sublime in Sentiment, in Diction pure,
His shall the Critic's keenest Pen endure;
And stand the Rage of conqu'ring Time secure.
A Fop let others chuse, or Wretch they hate;
To ev'ry Joy prefer a large Estate;
With Toys and Equipage, while Truth and Mind
Is  Taste, and shews her Soul refin'd.
The Wise must  and her Choice approve,
Who wou'd great Merit recompense with Love;
Good Sense must Honour, Friendship, Faith secure,
While the rich Fool grows fickle, false, impure.
With such a Friend what Woman wou'd not dare
To stake some Fortune, and the rest to share?
To hear Truth flow melodious from his Tongue,
And have her Name immortaliz'd in Song.
Such Force of Merit must successful prove,
crown his Head, while  crowns his Love.


Že hlad,
oh, toho netřeba vzpomínat,
že vděčnost, toť však proto snad,
že tato do zlatova vypečená žluť,
ten zdůvěrnělý obraz z daleké končiny cizí,
pojednou domova sladkou chuť
jak jaro vzestup mízy
probouzí ve mně,
v synáčku severní země –


Sté panoval léto Sáva král
a byl vždy věhlasem jasný,
tu knížatům, pánům vědět dal:
„Chci znáti, kdo z vás je šťastný.“


O poeta é visto no bar com um grupo de barbados


Michel! fürchte nichts und labe
Schon hienieden deinen Wanst,
Später liegen wir im Grabe,
Wo du still verdauen kannst.


Ihr Schwestern, lehrtet uns zugleich
Die Kunst, den Teufel, der in euch
Als Weibern steckt, zu bannen,
Und überzeugt uns anbei,
Daß es vergeb'ne Mühe sei,
Ihn je zu übermannen.


Chráme králů, chráme náš,
Jenž se oblak dotýkáš,
Tys ten velký oltář vlasti,
Náš kde národ s božskou slastí
Hospodinu oběť pálí,
Českým hlasem Tvorce chválí,
Chráme Vítův – chráme náš!


»Gott, Deinen Herrn, versuch ihn nicht!«
Spricht Gottes Sohn, und nah
Dem Sturze blickt sein Angesicht,
Als wär' ihm Eden da.


Et, terrifiant les Méduses,
Derrière lui vient se ranger
Le docile troupeau des Muses,
Dont il est le divin berger.


Šli čelit smrti, mladých životů
ni mžikem neleželi,
ni slzí, které třpytem klenotů
se v očích lásky chvěly.


¿Goza en Europa el lauro soberano
su nombre, por aciertos, repetido,
en tanto que de haberos oprimido,
da al segundo el tridente el Océano?


Hierdurch kann uns ein schöner Tag auf Erden,
Den wir, da man an ihn so kurtze Zeit gedacht,
Fast zur Minute nur bisher gemacht,
Zu vielen schönen Tagen werden.
Weil eigentlich, durch's Dencken bloß allein,
Wir im Besitz vom Guten seyn.


Elas restam
Onde persiste
A memória apunhalada dos meus olhos


Amoureux du vrai bien, notre lyre sonore
Au lointain rougissant la merveilleuse aurore.


A multkor, hallom, rólam beszélt, édes,
- Szép magától, hogy emlékszik reám -
S megkérdezé (igazán mily kedélyes!)
Ki »érdekel« most, melyik szép leány?
Sajnálom azt, hogy itt kell adni választ
És azt, hogy én még mindig verselek -
De levelet csak nem írok magához?
Személyesen meg nem beszélhetek.


A zvedat ruce proti Tobě,
a zápas, boje s Tebou chtít –
je nadarmo! neb vzešlé v slastech
zas musí v bolech, v strastech mřít!


A ta skála? Směje se té hlůze;
Rozpadne se vesmír v hrstku rumu,
Církev stane věčně na svém chlumu.


So, über Thäler, über Hügel,
Ward mir gemach die Ferne nah,
Und meine Sehnsucht lieh mir Flügel,
Bis endlich ich die Wartburg sah.
Ich sah sie hoch vom Berg mir winken,
Den steilen Pfad klomm ich hinauf,
Und mir im Auge fühlt ich's blinken,
Und mir im Herzen klang's: Glückauf!
Ja, alles war noch wie vor Zeiten,
Die Brücke dort und dort der Thurm,
Drin ich beim Loh'n von eichnen Scheiten
So oft verträumt den Wintersturm
Umkrächzt von Dohlen und von Raben,
Hat er, vom nahen Wald umrauscht,
Des alten Burgwarts jungen Knaben
Gar oft bei seinem Spiel belauscht.
In dieses Gras bin ich gesunken,
Von diesem Baum sang ich mein Lied,
Aus jenem Born hab ich getrunken,
Vor jenem Kreuz hab ich gekniet.
Ich habe mir unter dieser Rüster
Die ersten Sporen umgeschnallt,
Und dort steht auch noch grau und düster
Die alte Steinwand aus Basalt!
Ach, jene weinumrankte Mauer
War oftmals meiner Sehnsucht Ziel,
Wenn Nachts ein dunkler Regenschauer
Lautplätschernd auf die Dächer fiel!
Blauschwärzlich um die blanke Rüstung
Den Reitermantel, den ich trug,
Lehnt ich mich träumend an die Brüstung
Und fühlte, wie das Herz mir schlug.
Denn über mir schwang sich ein Gaden
Phantastisch in die Wetternacht
Und golden hinterm Fensterladen
War noch ein Lichtlein angefacht.
Dort sass sie fleissig hinterm Rocken
Und spann und sang und sang und spann,
Indess das Seidenweich der Locken
Ihr golden um die Schläfen rann.
Ich hörte, wie die Spindel surrend
Sich rythmisch um sich selber schwang
Und, felldurchwärmt, schlich leise schnurrend
Ihr Kätzlein um die Ofenbank.
O stillverschwiegne Kemenate,
Noch heute schwellt sich mir die Brust,
Noch heute pocht's in ihr: »Renate!«
Ob sie's gewusst? Ob sie's gewusst?
Ich weiss, ich hab Dich nie vergessen,
Und oft hab ich an Dich gedacht,
Wenn ich am Lagersaum gesessen
In Syriens blauer Sommernacht;
Wenn ich mich wild im Tanz geschwungen
Auf Maltas braunem Felsenriff
Und übers Enterbrett gesprungen
Aufjauchzend ins Piratenschiff!
Du bist als Traum zu mir gekommen
Ums Morgen- und ums Abendroth
Und schluchzend hab ich einst vernommen,
Dass Du schon lange, lange todt!
Dass sich im Schatten jener Linde
Um Dich ein schwarzes Kreuz erhub,
Aus jenem Holz, in dessen Rinde
Ich einst vielleicht »Renate!« grub! ...
O Gott, wie lang, wie bitterlange,
Hab ich die Heimat nicht gesehn!
Doch still, mein Herz, nun sei nicht bange,
Nun sollst du wieder auferstehn!
Zwar hegt dich keines Sängers Busen,
Doch hold sind ja auch mir die Musen,
Und Landgraf Hermann ist bekannt
Als edler Fürst im ganzen Land!
Und ein trat ich durchs Bogenthor,
Ich traf ihn grad bei seiner Linde
Und trug, umringt vom Burggesinde,
Bescheiden meine Bitte vor.
Und siehe da, er war mir hold
Und nahm mich auf in seinen Sold!
Und nun ging mir ein Leben an
In holder Frauen holdem Bann,
In edler Sänger edlem Kreis,
Dass ich es kaum zu schildern weiss.
Von Falknern und von Bogenspannern,
Von Kranzgewinden und von Bannern
War das ein farbenprächtig Wogen,
Und allenthalben kam gezogen
Durch Winterschnee und Sommerstaub,
Durch Herbstblattfall und Frühlingslaub
Ein Heer von ritterlichen Sängern,
Von Fahrenden und Herzensfängern.
Von Harfenklang und Speerwurf klang's
Im Burgpallas tagaus, tagein
Und edle Herzen werbend drang's
Bis weit ins deutsche Land hinein;
Denn nichts stand höher in der Gunst
Des Burgherrn als die Sangeskunst.
Und wahrlich, nicht vergebens hielt,
Vom Hauch der Poesie umspielt,
Der Landgraf Hermann für und für
Den Sängern offen Thor und Thür.
Denn prächtig war die Tafelrunde
In seinem goldnen Prunkgemach
Und wohl der Edelste im Bunde
War Wolferam von Eschinbach;
Auch Walther von der Vogelweide,
Wer dess vergäss, der thät mir leide,
Herr Hartmann von der güldnen Aue,
Der Waidmann Biterolf, der Schlaue,
Und auch der Schreck der alten Weiber,
Heinrich, der tugendhafte Schreiber!
Und wenn Turnier und Sangesfehden
Den edlen Herrn Ergötzung schufen,
Dann war's mein Amt, mit Heroldsreden
Im Prunksaal und im grünen Gras
Des Tages Sieger auszurufen,
Und hei! wie gerne that ich das!
Denn klingen Wort und That wie Erz,
Dann freut's ein braves Reiterherz.
Nur einmal schlug es Weh und Ach,
Als Wolferam von Eschinbach
Nach wildverzweiflungsvollem Ringen
Den armen Heinz von Ofterdingen
Durch seiner Lieder Kraft bezwungen
Und schmählich in den Staub gerungen.
Noch heute lebt im Volk die Sage
Von jenem alten Sängerkrieg
Und preisen wird man Wolframs Sieg
Bis an das Ende aller Tage!
Denn als schon grinsend Meister Hans
Sein Richtschwert prüfte mit dem Finger,
Nahm Wolfram seinen goldnen Kranz
Und reichte ihn – dem Ofterdinger!
Hei, wie da Männerherzen klopften
Und blaue Frauenaugen tropften,
Als nun versöhnlich die Genossen
Sich stumm in ihre Arme schlössen!
Dann aber bogen sie ihr Knie,
Der Fürst stieg von des Thrones Stufen
Und lieber hab ich wohl noch nie,
Was meines Amts war, ausgerufen!
Die ganze Wartburg schwamm in Jubel,
Der Becher nur, kein Schwert erklang,
Zum Reigentanz ward bald der Trubel,
Das Leid zur Lust, die Lust Gesang.


Trübe, verzweifelnd sah ich ab:
»Grab des Ruhmes, Tugendgrab,
Des Lebens Grab, o wärest Du
Auch meines! Läge stumme Ruh
In Deinem Abgrund!«


Chrám kostnický. Jsou plny koridory.
Tam kmitá zlato. Tam je mnichů stín.
Tu jednotlivec a tam celé sbory,
a na trůně sám Sigmund, Karlův syn.
Ty sbory stojí tu a tam se v šero táhnou
a po výsledku, po rozsudku prahnou,
jejž nad kacířským Husem, nad Čechem,
dnes vynésti chce církev, svatá máti;
chce ničiť zmije i s jich pelechem,
chce výstrahu všem odpadlíkům dáti.


celebrando los días de su dama,
unas hebillas estrenó de estaño,
sólo para probar con este engaño
lo seguro que estaba de su fama.
«¡Bella plata! ¡Qué brillo tan hermoso!»,
dijo la dama, «¡viva el gusto y numen
del petimetre en todo primoroso!»
Y ahora digo yo: «Llene un volumen
de disparates un autor famoso,
y si no le alabaren, que me emplumen».
Cuando un autor ha llegado a ser famoso, todo se le aplaude.


Ten olbřín dub, jenž přečkal běd,
že sklání hlavu, mysle zpět,
ten dávno bude práchnivět,
ne jaro, síla, láska – svět!


凉殿吹笙露满天
木犀花发月初圆
君王少御珊瑚枕
多就宫人玉臂眠


Stříbrný pramének blýská
na nivě zelené –
oh, což se srdéčku stýská,
kdykoliv vzpomene,
v tvých že oček hloubky tmavé
nesmím patřit v touze žhavé,
jak zírá kalina nízká
v jasný proud pramene.


Träume, träume, Blüte meiner Liebe,
von der stillen, von der heiligen Nacht,
da die Blume seiner Liebe
diese Welt zum Himmel mir gemacht!


„Ne, nechci lékaře, však dobře vím,
že vášnivou k vám láskou churavím;
mé žití od těch dob je plno hoře,
co vy jste objevil se při mém dvoře!


Los que tenemos unas manos que no nos pertenecen,
grotescas para la caricia, inútiles para el taller o la azada,
largas y fláccidas como una flor privada de simiente
o como un reptil que entrega su veneno
porque no tiene nada más que ofrecer.
Los que tenemos una mirada culpable y amarga
por donde mira la Muerte no lograda del mundo
y fulge una sonrisa que se congela frente a las estatuasdesnudas
porque no podrá nunca cerrarse sobre los anillos de oro
ni entregarse como una antorcha sobre los horizontesdel Tiempo
en una noche cuya aurora es solamente este mediodía
que nos flagela la carne por instantes arrancadosa la eternidad.
Los que hemos rodado por los siglos como una rocadesprendida del Génesis
sobre 1a hierba o entre la maleza en desenfrenada carrera
para no detenemos nunca ni volver a ser lo que fuimos
mientras los hombres van trabajosamente ascendiendo
y brotan otras manos de sus manos para torcer el rumbode los vientos
o para tiernamente enlazarse.
Los que vestimos cuerpos como trajes envejecidos
a quienes basta el hurto o la limosna de una migaja que estodo el pan y la única hostia
hemos llegado al litoral de los siglos que pesan sobrenuestros corazones angustiados,
y no veremos nunca con nuestros ojos limpios
otro día que este día en que toda la música del universo
se cifra en una voz que no escucha nadie entre las palabras vacías
en el sueño sin agua ni palabras en la lengua de la arcillay del humo.


Ja, Vater, als er suchte,
Daß er mich fressen möchte,
War ich in deinem Schoße,
Dein Flügel mich beschlosse.


Als, sich vom Staub empor zu ringen,
Mein Geist noch matt die Flügel schlug,
Liehst du ihm, Freundin, Kraft der Schwingen
Und sporntest ihn zu kühnem Flug.


Jsme na tom světě pouze hosti,
jen na chvilku; nač šířit bol?
hleď na vše, zpytuj vše, co kol,
a dobrým buď; to vrchol ctnosti.


O Herr, wir sinken nieder
Vor deiner Herrlichkeit,
Noch einmal sende wieder
Die letzte Gnadenzeit;
O hör' auf unser Flehen,
Und übe du Geduld,
Wenn wir dir eingestehen
Die Armuth und die Schuld.


Nunca he visto nevar Pero en mis sueños
dejo a veces las tierras tropicales
y a las árticas voy en los sedeños
lomos de mi pegaso de ideales


Es blitzt der Saal von Kerzen,
Zwölf Lichter um ihn stehn,
Nacht ist's in seinem Herzen,
Und Nacht nur kann er sehn,
Die Töne schwellen, rauschen,
Es klingt wie Lieb' und Haß,
Die Damen stehn und lauschen,
Und was er spielt, ist das :


Ej, červená růže,
ej, krvavá růže –
každý k ní přivoní, přivoní rád!
Černovská massakra,
černovská massakra –
dej si ji, bratříčku, vymalovat!


Ach hett ich auch gelebt damals zu Josephs zeiten/
Ich hette dir mein GOTT auch wollen zubereiten
Ein Büschlein Aloen/ Granaten/ Cinamen/
Die hetten stets bey dir im Grabe sollen stehn:
Der Narden starcke Krafft/ die blaulechten Violen/
Das frembde Bezoe hett ich auch wollen holen.
Hör auff Terpsichore/ die Schmertzenwenderin
Die kühle Nacht entspringt/ die Ruhgebehrerin.


Genug des Knechttums und genug der Qualen!
Der Gott des Zorns, den deine Sehnsucht träumt,
geht durch die Welt. – Und wenn aus seinen Schalen
der erste Tropfen brausend überschäumt,
dann weh dem Götzen, der auf ehrnen Achsen
das Feld zerstampft, von deinem Schweiß beträuft:
aus deinen Tränen wird die Sturmflut wachsen,
die seine goldne Herrlichkeit ersäuft!


Mir ist zu Muthe oft, als zögen Leichen,
Die künstlich nur in's Leben rückgerufen,
An mir vorbei, hinab die Marmorstufen,
Um wieder in die Grüfte zu entweichen.


V šírém světě nemá Maďar
Příbuzného národu –
V celé velikánské zemi
Není národ mezi všemi
Stejného s ním původu.


Wie er das heil'ge Schiff in Fluten rettet,
Ist es sein Licht, was durch die Wüste führt.
Ägypten bleibt in Finsternis gekettet,
Weil Gott die Seinen unter Palmen bettet,
Womit zwölf heil'ge Quellen sind umziert.


أَرَأَيتَ سوقَ الحُبِّ كيفَ يُقامُ
القَوْمُ ذُهْلٌ والرِّجالُ قِيامُ
يتَزاحَمونَ إلى العُلى بقُلوبِهِمْ
هاموا وفي ذاكَ المَقامِ تَرامُوا
أَخَذوا أَساليبَ القُلُوبِ إِفاضَةً
ومن الغُيوبِ إلى القُلُوبِ نِظامُ
وتَعَلَّموا العِلمَ الخفِيَّ بسِرِّهِمْ
فهُمُ بمشْهَدِ ذَوْقِهِ أَعْلامُ
عَرَفَتْ لَيالي الدَّهرِ زَمَّةَ جيشِهِمْ
طَوْراً وقد شَهِدتْ له الأَيَّامُ
جَيشٌ أَبو الزَّهْراءِ قامَ إمامَهُ
فلَنِعْمَ جَيْشٌ بل ونِعْمَ إِمامُ


Brusque, le curé l'interpelle :
« Eh bien ! y sommes-nous ? » Et lui
Quitte la fosse avec ennui
En poussant sa pioche et sa pelle.


Ó zázraku, ó mysterium světa!
Ó Erebu ty růže plnokvětá,
slyš, hymnus zatracených k tobě vzletá!


Sohse láttam ilyen asszonyt, csoda férjnek csoda nőjét,
aki nem sír patakokban, nem alél asszonyi módra,
aki kész volna kiszállni viadalban a Halálnak,
a hatalmas Szerelemmel.


Kommt laßt uns aus spazieren,
Zu hören durch den Wald,
Die Vögel musiziren,
Daß Berg und Thal erschallt.


بأية حجة منع الوصالا
حبيب صدعن كبر وصالا
وريم قد كساه الله حسنا
وافرغ في شمائله الجمالا
لعل له وكم قد مال عني
ولا عجب اذا ما الغصن مالا
اقول له بذل الوجد صلني
بقول مرتفعا بالعجب لالا
يؤجج بالتباعد نار قلبي
ويجعله له للفتك خالا
اطالبه الوفاء وقد اراني
طلبت بما احاوله المحالا
ترقرق فيه ماء الحسن حتى
تقاطر منه شمائله وسالا
وتاه على محبيه علوا
وقد مزج الملاحة والدلالا
ومن اجفانه قد سل بيضا
وعلم قدم السمر اعتدالا
وابرز من خلال الجفن سحرا
يفسر شأنه السحر الحلالا
وابدع بالمقال فلست ادري
اخمرا كان ذلك ام مقالا
مشى فظننت ان البدر يمشي
وطل فخلت طلعته الهلالا
وماس مع الدلال فهز رمحا
ورش بلطف رمشته نبالا
تبسم فانجلا بالثغر در
ببارقة المحاسن قد تلالا
وفاجأ عاشقيه بسهم طرف
كفاهم بعد غزته القتالا
تفكر فيه يا هذا لتلفى
بطرز الآدميين الغزالا
وتشهد بالذوائب منه ليلا
وفي الخدين للشمس المثالا
رعاه الله من ظبي غرير
على الليث الهصور قد استطالا
لقد رقت حواشيه ولكن
قسا قلبا فاكسبني انتحالا
حفظت له عهود الحب حتى
منعت لغير طلعته الخيالا
فزاد بعيد ذا هجرا وتيها
واورثني التلهف والملالا
كذا الغزلان تنفر لا لقصد
ولا سبب نؤوا وانذهالا
أعاتبه فلم يفقه عتابا
واسئله فلم يجب السؤالا
ولما ان اطال وتاه ظلما
وعدوانا ووعد القرب طالا
نظمت به الوجود وعن صفاء
تركت الكل للباري تعالى


Erre az egész palota
Felzendűlt, s az istenek
Néki, mivel nagy despota,
Nein, Nixszel felelének:
De Mars szóla végre belé,
S Jupiternek ezt felelé
Nagy kategóriával:


Na schod jeden sedám zde, sluncem zalit,
patřím za svým cigara modrým dýmem.
Tak vše přešlo. Přede mnou hrá se všeho
poslední drama...


Tři dlouhé dny to trvá zápolení,
tři dlouhé dny se chvěje panna bědná,
zda zaplesat smí – k pláči neměla by
slz žádných více.


És én fenyőtől fenyőhöz megyek
És minden fenyőt megsimogatok.


Wir werden oft uns, einst gewiß ach! trennen,
Vereint doch sein in Lieb, Gebet.
Wir werden wieder sehen uns, erkennen:
Ein Trost ist dies, der fest besteht.


Seigneur, par l’Espérance, ouvrez-nous,


¡Todo pasa, lo sé! ¡Todo ha pasado!
voces de sombra y luz hoy estremecen
aquel sublime amor nunca olvidado.
Ya no tengo para ti
ni un verso tierno,
de todo me privó con displicencia
la mano descarnada del invierno
¡Todo ha acabado!


že mojím přičiněním
jest Bzdinka vojsku v čele,
též pro smrt Jana Sádla
zří ve mně nepřítele.


Deh, se cortese altrui, mentr'arde e splende,
si mostra il sol, perché costei la pura
luce a me di due stelle empia contende?


Jsme musikální národ přec.
Je často slyšet tuto větu.
A přece jenom – divná věc! –
se zmůžem’ pouze na trumpetu.
Troubíme na ni tisíc let,
let tisíc budem’ troubit zase.
Zle, hledět v před, zle, hledět zpět:
Trumpeta v Čechách ozývá se.


Což tehdy satan do mne vjel?
Je dolů uvrhnouti,
ať mine rozkol, církve žel!
A za císaře hladkých slov
což nerodí kde země kov
i duby nad rákos a proutí?
Pryč, vari, lestný satane!
Leč nyní bouř tam zaplane
a hrozná výčitka mně na mysli tu tane:
Proč tehdy rány dopadem
já nesklál je, byť úkladem!
Muž – pozdní lítost bez činu mě rmoutí...“


Note here,  dares to teach
(As all our Youth may learn from )
That Eyes were made, but cou'd not view;
Nor Hands embrace, nor Feet pursue:
But heedless Nature did produce
The Members first, and then the Use.
What Each must act, was yet unknown,
'Till All is mov'd by Chance alone.


Vor diesem sein' Feindin:
Sein' Daube/ sein' Freundin 18
Mich Daphnis jetzt nennt/
Ja auch so gar seiner/
Nicht schlecht -und gemeiner
Liebwürdig erkennt;
Er ladet mich eyn
Ohn alles Verweilen
Zu ihme zu eylen/
Was mag die Ursach doch seyn? 19


Most zár csikordul... börtönajtó nyílik...
Nem engedem bekötni szememet.


Manchmal ist's mir, als packte mich ein Krampf,
Wenn ich halb müde, halb verdrossen,
Verträumt, mechanisch dem Gewölk nachstarre,
Das sich in zarten, bläulich krausen Ringen
Von der Zigarre mählich löst ... – –:


J'ai naguère, à Paris, en vain
Heurté du bec les vitres closes,
Nulle part, même aux lèvres roses,
La moindre miette de vrai pain.


Então sua caminhada reiniciará


Siepi di fresche rose,
Collinette, spelonche, antri e ruscelli
Vi fe' l'arte apparir, maga et ignota.
Elitropio vi rota
Con bionde luci di pietà vezzose;
Con occhi umidi e belli
Vi piange Aiace, e vi sospira Croco,
E si specchia Narciso in mezzo il loco.


Wa flüggt dat Für ut Ogn un Steen!
Wa flüggt de Damp um Nœs un Been!


Před sebe v prázdno se zadívala
a naslouchala nápěvu,
jejž na strunách srdce vyluzovala
touha pro duše úlevu.


Mach' keine Langeweil der Welt,
So bist du tugendhaft,
Nur That und Tod ihr jetzt gefällt,
Gott's Lob ist deine Kraft.
Er giebt ins Herz Zerstörungslust,
Wo Schöpfungskraft gehemmt,
Du zwingst die Welt dir unbewußt,
Wenn nichts dein Herz beklemmt.


To širou krásou oblohy,
to mocí snů k nám z dálek vlá,
to k dálným světa končinám
nám naši duši rozpíná!


Seht die Guten mit erhitzten Wangen
Durch die lange Flucht der Säle eilen!
Länger nicht, als höchstens zwei Sekunden
Dürfen sie vor einem Bilde weilen.


Ich ging so hin in den dunkelnden Tag
Und zählte Stein bei Pflasterstein.
Nicht mal mein Schatten zur Seit' mir lag,
Die Leere war groß und Leere macht klein.


Tak vše při ní outlé, čisté, lehké,
Tak vše kryje stydu opona,
Že to nelze vypsať ruce křehké;


В часы безмолвия ночного
Тревоги отлетают прочЗабудь событья дня пустого
И погрузись в родную ночМолись, чтоб осень озарила,
Как ту весну, твоя звездТоскуй свободно над могилой
Весны, прошедшей без след


Srdce moje to chce vzplát a růst
v zápal před oltářem Jeho,
rozdýchni je dechem božských úst
do květu Mu mystického.


Не время ль нам оставить
Про небеса мечтать,
Земную жизнь бесславить,
Что есть — иль нет желать?
Легко, конечно строить
Воздушные миры,
И уверять, и спорить:
Как в них-то важны мы!
Но от души ль порою
В нас чувство говорит,
Что жизнию земною
Нет нужды дорожить?Всему конец-могила;
За далью — мрак густой;
Ни вести, ни отзыва
На вопль наш роковой!
А тут дары земные,
Дыхание цветов,
Дни, ночи золотые,
Разгульный шум лесов;
И сердца жизнь живая,
И чувства огнь святой,
И дева молодая
Блистает красотой!
18 декабря 1841


لَقَبيحٌ في الناسِ مِن غَيرِ جُرمٍ
بَعدَ وَصلٍ قَطيعَةُ الأَخَوَينِ
لا تَكُن كَالحِمارِ إِذ طَلَبَ القِر
نَ لِنَفعٍ فَضَيَّعَ الأُذُنَين


Monsieur de Bismarck nous informe
Qu'il va tailler une Allemagne
Plus magnifique et plus énorme
Que celle du roi Charlemagne ;


Netěšte se na přístavy vnadné,
Blesk se jenom v blesku těšívá;
Chudý přítel vítán nebývá,
Kvítko prosté nevídáno vadne.


Es wohnt darin ein Hauf
Von Seelen, o wie dicht!


O lösche Du mit Deiner Blicke Strahlen,
Mit Deines Lächelns stiller Heiligkeit,
In meinem Geist der Erde Lust und Qualen,
Wenn sich die Neigung mit der Pflicht entzweit.


Firkáltunk, bár senki magát nem törte nevünkért,
S váratlan belepénk verssel az ősi hazát.
Pénzen vett szerelem gyönyörünk most s pénzen adott bor,
S árához képest ez fanyar, az keserű.
Tudnillik szűken fizetett a nemzeti múzsa:
Oh kétségbeesés, hol marad a te torod?


岁华冉冉走尘沙
望着家山便仙家
竹所夜深风戛玉
道人消坐共梅花


Nun ich bin ohn allen Zweiffel
Auch nicht eine Fleder-Mauß,
Ich seh auch nicht wie der Teuffel
Oder sonst ein Wetter auß,
Alles alles wäre gut,
Wär ich nur wie Milch und Blut.


Soll nimmer Licht der Seele Nacht erhellen?
Reicht Minne nie dem Lied die Hand zum Bunde?
So schall' es auf, wie aus dem Wogenschlunde
Im Sturmesheulen brausen Strudelwellen.


„Jaké to překvapení!“ – volá rada vřele;
„Vítejte! Ctí mi bude, společnosti
uvésti vás, co člena milých hostí,
jenž upomíná vždy mne živě na přítele
bohužel – zašlého. Buď jemu lehká země!...
Pan Živný! – Pardon, budu-li tak smělý –
mé panstvo, prominete hostiteli –
užijte procházky! – Vy, Hynku, pojďte ke mně,
unaven poutí – rád si oddychnete volně, –
odvedu si vás na malinkou chvíli;
a hosty u večeře uvidíte spolně,
abychom vás tu rychle seznámili.“ – –


Nun wird der Newe Bund
Aller Welt werden kund;
Die Erd' gebenedeyt/
Vom fluch wiedrumb befreyt;
Der Breutigamb kömpt/
Der Breutigamb kömpt/
Herrlich Er Triumphirt/
Regiert/ es wird
Nun alles werden Reformiert.


Nem átkozlak, csak eltemetlek;
Nekem te meg vagy halva immár;
De így is, halva is szeretlek,
Nagyobb szerelmem kínaimnál.


Nic jsem věděl, věky chvilkou malou,
zmizel svět, já boha slyšel zvěsti.
Byl jsem pod zemí kdes tvrdou skalou.


On chodil po stole, i plála
mi v očích jeho Nemesis!
(A zvláště jsem se jeho bála,
když satiru jsem psala kdys.)


Così convien che mio mal grado io brami
quel che men debbo, e ’n sempre novo affanno
d’hora in hor segua, fugga, ami e disami.


Hle, tu výjev pohádkové krásy
pravdou živou dějinám se hlásí
k zápolení, z lásky k svému rodu,
za čest, za bratrství, za svobodu.


Heiter schwimmet die Luft mit ihren Sternen
Auf dem Busen des sanftbewegten Meeres,
Doch gestaltlos zittern auf wilden Wogen
Bleichende Schimmer.


Ey, es wird bald Friede seyn; freue dich, du deutscher Man!
Miß-vertraun und Eigen-nutz, ein Paar Wörtlein, stehn nur an.


Můj ty bože, jaké divy,
přeměny a převody!
Naposledy ještě přijdou
dlouhé uši do módy!


嫦娥宫殿隔人寰
玉户金箱夜不关
桂子定知何岁落
至今清影竹窗间


Se pur volevi, Amor, darmi tormento
che t'increscesse il mio felice stato,
d'alcun martìr dovevi star contento,
che fosse ancor negli altri amanti usato.
Né tra gli uomini mai né tra l'armento,
che femina ami femina ho trovato:
non par la donna all'altre donne bella,
né a cervie cervia, né all'agnelle agnella.


En ese diálogo imposible,
entre mar y muro,
la ola revoltosa yo,
tú pétreo inconmovible
siempre mudo.
Veces hay en que mi espuma,
por capricho en tu superficie presa queda,
y hay algo de traviesa ironía,
en esa unión irrealizable,
de piedra y vida.


A vše, co tylo z ní, vše, stát co rozvracelo,
jej ssálo, dojilo,
co žralo mlaskajíc, teď zvedlo nízké čelo
a v houf se spojilo.


Manchmal
blickt es vom Schoße auf
und verloren hinaus
auf die Dächer –
die Wolken –
die Ewigkeit.


E s'io non seguo le desiate voglie
Mi vedo in tutto alfin gionger da quella
Che è serbatrice delle nostre spoglie.


Jaj, beh szép ősz! Búból fakadt a kéje;
A halálnak halhatatlan zenéje.
Összeillünk már mi ketten,
Tudja Isten, megszerettem
Én az őszt!


Ziel der Frauen:
Mitzubauen
Vollbefugt und selbstbefreit,
Zu entfalten,
Zu gestalten
Großen Zug der Menschlichkeit.


إلى متى لا تجف عيني
من دمع شوق ودمع بين
ويدنو الحب من ربوعي
واقتضى منه كل دين
يا نازح الدار كم صدود
زرني فقد حان حيني
وجد علي بطيب وصل
يجلو عن القلب كل رين
واعطف على واله كئيب
مكدر العيش من زمين
له دموع على خدود
كأنها ماطر المزين
يشتاق نجداً وأهل نجد
وأين نجد منه وأين
وجبال وهل رمال
وهل ظباء بالرقمتين
وهل سبيل إلى خيام
بي الحجون ومروتين
والبيت والركن واليمان
والحجر ثم السقايتين
آه على بعدها وآه
إذ عوقاني ديني وميني
وقد سرى الضعف في جميعي
وصرت صبا كماتريني
والحمد للَه لست أشكو
إلى سواه شأني وشيني
فاللَه ربي واللَه حسبي
وإن أكن قاصر اليدين
فإن ظني به جميل
سبحانه ملك الحزين
من خافه ورجاه يحظى
يوم المعاد بجنتين
تمت وصلوا على رسول
أيد بالنصر في حنين
محمد سيد البرايا
ابى البتول جد الحسين


und das Aug', das lächelnd das deine traf,
nun schläft es den tiefen, den ewigen Schlaf. –


قصر البخاري هل يممت يا صاح
وهل رأيت به قوما كأرواح
إنا أتيناه والحزب الجليل به
قد صف ليلاً ولكن الهوا صاح
فيهم أبو طيبة القاضي الغيور ومن
آدابه تستميل الروح كالراح
فانعم بقصر وحزب زان خاتمه
فص قد استقبلوا ضيفا بأفراح


ma l’erge in parte ognihor che le si mostra,
ov’a lei simil fassi, e da voi prende
un certo non so che più che celeste.


Weis Chloe mein geheim Verlangen?
Verrieth mein Auge mich vielleicht,
Das nach den Roſen ihrer Wangen
Durch manchen Umweg luͤſtern ſchleicht?
Jhr Blick begegnet meinem Blicke:
Jhr Auge ſieht mich ſchalkhaft an,
Oft nur im Flug und ſchnell zuruͤcke;
Doch daß ich es bemerken kann.


بَرِيقُ الحِبْرِ فِي حَرْفِي
كَدَمْعٍ قَطرُهُ عَــذَبُ
كَلَمْعِ الطَّــلِّ فِي حََـــرٍّ
سَقَاهُ الغَيْثُ والصَبُّ
لِيَجْرِي سَيْـلُهُ مَــــدًّا
عَـلَى الأوراقِ يَنْصَبُّ
فَيَكْسِي حَرْثَهَا زَرْعًـا
ونَـبْتًا فَرْعُهُ هُـــدْبُ
بِشِـعْرٍ نقْــشُهُ شَـــذْرٌ
وَنَثْرٍ لُــبُّهُ حُـــــبُّ
وتََفْصيلٍ على نَظْــــــمٍ
مُقَفَّى سَجْعُهُ خَصْبٌ
بِنَفْسِي فَاضَ تَصْوِِيرِي
بَيَانًا سِـحْرهُ عَــذْبُ
يغَذِّي الرُّوحَ مِنْ سَهْمٍ
دَعَاهُ العَقْلُ و القَلْـبُ
بِِِِِِِـِريقٍ مِنْ لِسَانِــي فِي
مَقَـالِي ذِكْرُهُ رَطْـــبُ
فَإِنْ خِبْتُ فَمِنْ نَفْسِي
وَشَيْطَانِي لَهُ الحَرْبُ
وإِنْ وُفِّقْتُ فـالمَعْـنَى
صَوَابٌ سَاقَهُ الـــرَّبُ


Bellt und lacht und pfeift vor Entzücken,
Wehrlos Volk zerriß sie zu Stücken.


Kaum, daß wir gehoͤrt,
Was uns GOtt beſchehrt,
Legete ſich unſer Hauffe,
Nach vollfuͤhrtem Pilgrims-Lauffe, L 3Jn 1728.
Jn ein Bethlehem,
Das dem Herrn bequem.


Tvou ručku vsunu tiše do své dlaně,
je malá tak, jak bílá lilie,
a posléz’ hlava má se nečekaně
na panenských Tvých ňadrech ukryje.


Ich kan an andern Orten
Vortreflich lose seyn,
Vnd lasse mich mit Worten
In manche Kurtzweil ein:
Doch du verwandelst meinen Sinn
Daß ich gar eingezogen bin.


De l'arbor che ti diè tanti sapori
nulla si perde, ché in lui dolce provo
radici, scorze, tronchi, frondi e fiori.


Über Felsen, Tal und Wiesen
Wandert sie wohl eine Meile
Nach dem Garten ihrer Mutter
Fort in rastlos froher Eile.


Deixai à noite que chora
Que espere ao menos a aurora,
Ao ramo seco uma flor;
Deixai o pássaro ao ninho,
Deixai à mãe o filhinho,
Deixai à desgraça o amo
Meu filho é-me a sombra amiga
Neste deserto cruel!
Flor de inocência e candur
Favo de amor e de mel!


Svatý Jan poustevník zde žil
v oranžích, růžích v šťastných dnech,
snů jeho nikdo nestřežil,
nepátral v srdce plamenech.


أبصرتُها بيضاء ذات ذوائب
في مجلس متوافر الجلاس
كالبدر ليلة تمّه وبكفّها
عودٌ يحرّك ساكنَ الأنفاس
فمدحتها بقصيدة وسألتُها
وصلا لتضرب هامة القياس
وذكرت في شعري لها أنّي امرؤٌ
بالحبّ ممتحن وبالإفلاس
قالت ولم ترد العفاف وإنما
سمحت لحاها الله في إيناس
يا من يقدّر أن بشعره
ودع بنات الناس


هَنِيئا بعُرسٍ سُرورٌ زَهَا
بَشيرُ تَهانٍ بِخَيرٍ بَها
بِعُرسٍ تَسَامى عَلاَ إذ بدَت
تَهانٍ لباشا ندىً يُزدَهَى
سرُورٌ عَلا قد سمت نَجمَةٌ
بخيرِ نَدىً جُودُه بالنُّهَى
زهَا إذ بدَت نَجمةُ سَيِّدٍ
بها يُزدهَي بالنُّهَى واللَّهَا


Ze smrti vyšel jsem a než tam klesnu zpátky,
než slunce zapadne tmou smeteno,
než našich životů došumí vřeteno,
plaň stále proti mně úsměv tvých rtů tak sladký,
miluj mne, božská Heleno!


En los campos del Tajo más dorados,
y que más privilegian sus cristales,
a par de la sublime palma sales,
y más que los laureles levantados.


ومدَّعٍ تكذبهُ نفسهُ
عندي ذكاء وهو عين البله
قاتله الله أديباً فما
أخفَّه رأساً وما أثقله
لو زلزلت ناحيةٌ حلَّها
ما حرَّكت منزله الزلزله


Ach! Im Frühlingsüberschwange
Fühlt ein jedes Hundeherz
Sich getrieben von dem Drange,
Ohne Ruh
A-hu! A-hu!
Von der Liebe süßem Schmerz.


In den middelsten Stig würd en Kirschbom sin,
Nich rechtsch un nich linksch stunn hei 'ranner.
»Dat's min!« säd de Öllst', »de Kirschbom is min!«
»Du büst woll nich klauk«, säd de anner.


Mein Damon / wilt du mich nicht hören /
So schau auff säulen / berg und stein /
Laß dich durch ihre wercke lehren /
Laß sie die stummen meister seyn.
Blick / wort und schertzen
Erbauet nicht /
Wenn unsern hertzen
Das gleiche licht /
Bestand / gebricht.


爱他休日更新晴
忍却春寒上古城
废垒荒芦无一好
春来微径总堪行


At home unblest, I gaze around,
My distant scenes require;
Where all in murky vapours drown'd
Are hamlet, hill, and spire.


Ein jeder, der in diesen Jahren
Mir ohne Lachen widerspricht,
Ist glücklich, falls er nicht erfahren,
Wie oft man Treu' und Glauben bricht.
Wird er den Vorzug nur erwerben,
In diesem süßen Wahn zu sterben;
So soll einst seines Grabes Stein
Der Welt ein seltnes Denkmal sein.


Clarens virányin bánatában
A számkivettnek részt veszen,
Mereng Wolmár tündérvárában
Nagy ídeálja kebliben.


Не повторяй холодной укоризны:
Не суждено тебе меня любитБеспечный мир твоей невинной жизни
Я не хочу безжалостно сгубитТебе ль, с младенчества не знавшей огорчений,
Со мною об руку идти одним путем,
Глядеть на зло и грязь и гаснуть за трудом,
Й плакать, может быть, под бременем лишений,
Страдать не день, не два — всю жизнь свою
страдать!Но где ж на это сил, где воли нужно взять?
Й что тебе в тот час скажу я в оправданье,
Когда, убитая и горем и тоской,
Упреком мне и горькою слезой
Ответишь ты на ласки и лобзанье?
Слезы твоей себе не мог бы я простить…
Но кто ж меня бесчувствию научит
И, наконец, заставит позабыть
Всё, что меня и радует и мучит,
Что для меня, под холодом забот,
Под гнетом нужд, печали и сомнений, —
Единая отрада и оплот,
Источник дум, надежд и песнопений?


Jeť odvěký trud nám v život dán
a bolest srdci za kolébku.
Nouze a stesk s námi obývá stan,
prach všednosti lehá nám na naši lebku.


Ten i onen klímá; hlavu věsí.
Šenkýř volá: „Jářku, hodíme si!


Sen dlouhý pominul a stál jsem v jitra jasu
na hoře vysoké a dole pode mnou
jsem město nesmírné zřel – město Života.
A k němu vedla cesta úzká, trnitá,
tou jenom přístup byl, kol všude propasť zela.
Však řek jsem: Půjdeš tam a budeš bojovat!
A k nebi v přísaze jsem ruce pozdvihl:


Mi voltál ősszel? Csupa pusztulás.
Lehullott rólad minden kis levél,
Minden szirom, virág; –
Sírás nélkül nem nézhettem reád...
Olyan szomorú volt a búcsuzás!


Объято всё ночною тишиною,
Луга в алмазах, темен лес,
И город пожелтел под палевой луною,
И звездным бисером унизан свод небес;
Но влажные мои горят еще ресницы,
И не утишилась тоска моя во мне;
Отстал от песней я, отстал я от цевницы:
Мне скучно одному в безлюдной сторонЯ живу, не живу,
И, склонивши главу,
Я брожу и без дум и без цели;
И в стране сей пустой,
Раздружившись с мечтой,
Я подобен надломленной ели:
И весна прилетит
И луга расцветит,
И калека на миг воскресает,
Зеленеет главой,
Но излом роковой
Пробужденную жизнь испаряет;
И, завидя конец,
Половинный мертвец
Понемногу совсем замирает!


	Vincenzio da Libri,
Pier Antonio Scrittori.


Heimathloser, fremdgeborner, suche, wo du Ruhe findest –
wo du sehnsuchtskrank dich länger nicht in Zwanges Qualen windest.


Ó, kráso snivá nekonečných mezí,
ó, ženo s mocí tajemnou!
Ah, přeběda mi. Ve mně vězí
a zmítá mnou.


(Lumpella wendet sich nun gerührt gegen das
Zuchthaus, und singt:)


Umění Sálemské! vzácnější počněte píseň:
Vyšší jsou ke věcem příhodné tony nebeským.
Obmešené studénky a stínů prochlady lesních,
Snářství Parnaské, i obecné Pindovy Músy
Dél nemohou mě těšiť. – O přijď a nadchni ty hlas můj,
Jímž rety posvátné rozpáleny Isaiáše!
Takto prorok božský zpíval, vytržen ve budoucnost:
Počneť Panna divem, porodí syna v čistotě panna.
Ej vyniká proutek z kořenů odrostaje Isai,
Květ jeho posvátný vznešenou v nebi vůni vysílá.
Odpočinouc duch nadvětrný na jeho stane větví,
A vrcholek jeho pak holubička osedne tajemná.
Sem rosu nektarovou, vy nebesné hůry vydejte,
A v tichu příjemném povlovným spěchněte deštěm.
Zrostlina ta silný bude lík churavým a nemocným,
Záštita před bouří, a v úpalu ochlada horkém.
Pojdeť bezpraví všeliké, dávný zhyne ouklad:
Spravedlnost vrátí se a svou zase vyzdviže váhu;
Nad světy opět mír ratolístku vztáhne olivnou,
A s nebe sestoupí v bílém k zemi rouše nevinnost.
Plyňte na kvap časové, žádoucí vzejdi to jitro!
Přijď na svět spasitedlné, přijď nemluvně! naroď se.
Tobě libá nejrannější nese příroda kvítí,
Tobě ty příjemné vonné jaro zápachy dýmá.
Viz, hlavu jak sklání vysokou k tobě sláva Libanská.
Viz, plesají na horách shybujíc lesy výšiny valné,
Vyvstává vonný z nízkého i Sáronu oblak,
A květný v oběť Karmél v nebe vůně vydává.
Slyš v truchlé veselý hlas pustině: Cesty hotovte!
Bůh, Bůh se blíží: Bůh, Bůh ty pahorky hudebné
Opětují a hučí to skály, že blízko je božstvo.
Ejhle! přijímá zem jej od nebe nakloněného!
Sniž horo se všeliká, doly zhůru povýšeny buďte,
Sehněte své hlavy cedry a kloňte se; měkněte skály,
Ustupte prudké řeky, ej Spasitel se blíží,
Zvěstovaný Spasitel zpěvy dávných po věky věštců.
Slyšte hluší, a slepí prohlédněte! On s oka sejme
Husté tmy a vydá na slepou zřítedlnici světlo.
Onť jest, on jenž zatvořené hlasu průduchy zjasní,
A povelí, by nová nabytý sluch kouzlila hudba.
Zazpívá si němý, a chromý svou odvrha berlu
Počne si poskakovať jelenem; bude reptu a lkání
Neslýcháno potom, s všeliké slza setřena tváři,
A spiata v pouto železné smrt, i rány pocítí
Věčné vrah pekel ukrutný. Jak v péči je dobrý
O svůj brav pastýř, veda jej, kde jasno povětří,
A svíží kde pastva, hledá ztracených a na dráhu
Navracuje bludné, dnem jich střeže a v noci chrání,
Outličká do náruči své jehňátka pojímá,
Svou i krmí je rukou a na svém pěstuje klíně:
Veškeru tak píli strážnou člověčenstvo pozajme
Otce věků příštích; tuť víc proti národu národ
Nevstane ukrutný, nezdvihne se k bitvě bojovník,
Niž pole okrývať bude blyštícími se mečmi,
Ni k vzteku trouba budiť kovová: skuje v nakřivený srp
Sudlice neplatná, široký meč v rádlo se skončí.
Vzrostou hustě paláce: synem dokoná se radostným
Krátkověký započal co otec. Bude réva potomkům
Dávati chlad; ruka, jenž obilí sela, táž bude žíti.
V poušti neúrodné uvidí růsť lílie pastýř.
S obdivením uvidí zelenost povstávati náhlou:
V pustině vyprahlé hlučných vody uslyše spádů
Ustrne se podivem. Tam, kde v rozpuklině skalní
Lítá bydlela saň, chvěje teď se v rozdechu větrů
Tresť zelená, vysoký plyne tam jako výlevy rákos.
Písečné, pusté doly, smutné jindy trniště,
Sosna nyní ztepilá a sličný zkrášluje pušpan.
Ustupují květným bezlisté chrastiny palmám,
Myrtě i vonné hloh škodný. Bude ovce a vlk se
Na zeleném spolu pásati oupoře; tygra i parda
Na řetězích z kvítí povedou pacholátka maličká.
S býkem u jedněch již bude lev se scházeti jeslí,
Neškodný poutníkovi had paty lízati prašné;
Dítě neostavené baziliška a ještěra pstrého
Uchvátí, ano se zeleným se zabývati leskem,
A s jazykem jeho rozdvojeným bude bez škody hráti.
Povstaň věncovaný světlem ó Sáleme mocný,
Povstaň, a spanilé hlavy již pozdvihni a vzhlédni.
Valná ejhle! potomstva dvorů tvých prostoru krášlí,
Ejhle! hrnou se davem od všech stran u věku příštím
Nezrození dosavád synové, dcery: žíti mající,
S žádostí čekajíce nebes! Viz národy státi
U bran tvých, v tvém světle chodiť, v tvém poklonu chrámě
Skládati. Ejhle popatř, tvoje jak obětnice jasné
Od nice pokloněných jsoucí obklíčeny králů
Kouří se zbytkem Sabejské ourody jarní.
Tobě se rozkvětají Idumejské hájiny vonné,
A na horách Offír žeřavé zlata símě se leskne.
Otvírá nebe jiskřící široké svoje brány.
Výlevy dnů lije nad hlavu tvou; již slunce zanedbá
Pozlacovať rána, splňovať též Cynthia roh svůj
Ustane stříbrný, brž ve tvé svrchovanější
Pojde paprsky: jeden výlev bude slávy, jeden lesk
Nemračný dvory okryje tvé. Samo svítiti světlo
Pozjevené bude a věčný Boha den bude dnem tvým!
Vyschnou vláhy jezer, vymizí nebe v způsobě dýmu,
Skály se v prach sesují, hory pak rozpuštěny pojdou.
Zůstane však slovo Páně nepohnuto, i s požehnáním.
Věčnéť své panství, Messiáš tvůj král bude věčně.


Und wenn ich allein auch weinen,
Ja weinen und sterben muß,
Ich habe durch dich empfunden
Des Glückes Überfluß.


Neb ve svatyně hluché nitře temném
hněv bohů vnuknul bdělých kněží víře,
žeť božství málo ctěno v zjevu zemném,
že chybí v chrámě svaté, božské zvíře.


Vlak připraven. Jen lehce ruky
se dotk jí rtem. Vstoup do vozu
a odtud pohled plný muky
k ní upřel stoje v ochozu.
A ona jakby neviděla,
po písku slunečníkem jela –
stroj dýchá – bílý dým se táhle
do výšky sune k oblaku –
už signál zní – v tom ona náhle
vletěla k němu do vlaku.


Anos e anos cresceram as casasà roda dos homens que foram nascendoe depois morrendo na cidadeNas casas os homens procriaram reinaramTodos os dias se abriam uma a uma as janelasde todas as casas que há na cidadejanelas fechadas todas elas à noiteAs casas caíam mas logo as erguiamA chuva descia sobre a cidadee os homens pintavam as casasTanta gente de pé na cidadetão sólidos tácteis tantos pés sobre a terrapés tão mal acabados como os dos animais(os olhos dos homens é que não se parecemcom todos os olhos dos demais animaistenho passado a vida a olhá-lose é realmente outra coisa)À volta de toda a cidade há o cerco da terraA terra invade as ruas as casas recebecomo tributotão belos monumentos de carneEm todas as casas tem havido mortosOs mortos estendem os pés e dãouma nova dimensão à famíliaOs mortos partem com intervalos regulares:assim ao menos terão todos lugarna capa das principais revistasQue bom! Sábado à tarde não morreninguém na cidade:a agência funerária faz semana inglesaAnda comigo meu irmãopodemos passear tranquilamenteQue suave desliza toda esta genteRuy Belo | "Obra Poética de Ruy Belo" - Vo 1, pá 44 | Editorial Presença Ld, 1984


Y añade: Pero si no soy creído
llama quien te defienda, si parece
alguno, o di cuál santo, cual tú ha sido.
Cual vive, a cada uno ansí acontece:
a manos de su antojo el tonto muere,
el malo y revoltoso en lid perece.
Por más bien arraigado que estuviere,
al malo si le veo le maldigo
y más cuanto más rico y feliz fuere.
¡Ay, cuán amargo trueque, ay triste, digo
te espera! Que tus hijos condenados
por cárceles irán sin bien ni abrigo.
Langostas comerán los tus sembrados,
ni el seto los defiende ni la espina,
tus bienes del ladrón serán robados.
Que cierto es que la tierra no es malina
de suyo, ni jamás produce el suelo
por culpa suya mal o cosa indina.
El hombre es sólo aquel a quien desvelo
le viene el producir por culpa pena,
como es a la centella proprio el vuelo.
Yo juzgo que el valor, la suerte buena
es el buscar a Dios; en el su oído
mi voz y mi oración contino suena.
Gran facedor de hazañas que en sentido
no caben, de proezas cuyo cuento
no puede ser por sumas recogido;
levanta adelgazando el elemento
del agua y vuelto en lluvia le derrama
por la faz de la tierra en un momento;
del polvo sube en alto, y encarama
a la bajeza humilde, y al cercado
de noche torna a luz y buena fama.
Deshace y desbarata el avisado
intento del engaño y no consiente
que consiga el traidor lo deseado.
Con sus artes enlaza al más prudente,
con sus avisos mismos y la liga
destruye de la falsa y mala gente.
La luz se le ennegrece y da fatiga,
y como en noche oscura estropezando
no sabe el resabido por dó siga.
Valiente salvador del pobre cuando
le oprime ya el tirano, cuando el crudo
cuchillo encima dél va relumbrando.
Es para el desarmado fiel escudo,
él solo, es rico bien, rica esperanza;
al opresor burlado deja, y mudo.
Dichoso el hombre que de Dios alcanza
ser corregido aquí. Por esto amigo
sufre su disciplina con templanza,
que si te pasa el pecho su enemigo
fierro, te sanará su blanda mano:
hará venir el bien tras el castigo.
De los trabajos seis el soberano
victoria te dará, del mal seteno
te sacará gozoso alegre y sano.
Él te sustentará si el muy sereno
cielo quemare el campo; en el sonido
al arma te pondrá dentro en su seno.
Guardado te tendrá, y como escondido
de la perversa lengua, sano y ledo,
si el aire se dañare corrompido.
Si la tierra temblare, estarás quedo;
si la asolare el robo, tu seguro
ni de las bestias fieras habrás miedo.
Aun los peñascos mismos, aun el duro
roble te acatarán, y la fiereza
se volverá contigo en amor puro.
De paz verás cercada y de nobleza
tu casa, y mirarás con diligencia,
y falta no verás en tu grandeza.
Verás multiplicar tu descendencia
tus pimpollos crecer, cual crece el heno
a quien el cielo mira con clemencia.
En la fuesa entrarás de días lleno,
maduro y bien granado como espiga
cogida con sazón en año bueno.
Aquesto, la verdad que yo te diga
es todo cuanto alcanzo y cuanto hallo
y cierto es ello ansí. Tu oreja siga
mi voz, tu pecho empléese en pensallo.


Liebte ich ihn nicht so innig,
Suchte ich sein Dorf wohl auf?
Lechzt' ich nicht nach seinem Wasser,
Folgt' ich seines Flusses Lauf?
Was mich an den Thoren fesselt?
Lächerlich bin ich fürwahr;
Er erkennt ja keine Kette,
Als sein kettengleiches Haar!
Raube mir Vernunft und Sinne;
Wolle sind sie mir im Ohr:
Ist die Wolle aus dem Ohre,
Dringt des Lieblings Stimme vor.
Bei mir selbst hab' ich's beschlossen
– Spricht mein Herz in Liebesgluth –
Nie nach ander'm Wein zu dürsten,
Als nach seiner Feinde Blut.
Er erfüllt mein Herz mit Blute,
Und mein Haupt mit Mohn und Wein,
Und mein Herz soll seine Schale,
Und mein Haupt sein Becher seyn.
Mond und Venus müssen weichen,
Zeigt er hold sein Angesicht,
Und so süss wie sein Benehmen
Ist Hălvā und Kandel nicht.
Wesshalb weinst du? Ach, aus Sehnsucht
Nach des Freundes Zucker nur.
Wesshalb bist du gelb? Sein Antlitz
Gleicht ja einer Tulpenflur.
Immer treibst du mit Gewalt mich
Zu Tebrisens Sonne hin:
Sag', o Herz, in's Ohr mir leise,
Welche Zauber hin dich zieh'n?


Ohnmächtig wird am Menschenmarkt mein Geist!
Wird Menschenfleisch dort offentlich verkaufft!
Allmächtiger! Schaut, wi man drum sich reisst?
Wi man im grimm des Gottesgrimmes laufft?
Gerechter Gott! Wi wirds gerochen,
Was man an deinem Volk verbrochen!
Was wird im Abgrund hir gezeigt,
Wann alles ewigewigst steigt?
Welch wehwehweh! dir Abgrund selbst ungründlich!
Was wohlwohlwohl! im ungrund uns empfindlich.


Tak štěstí nám jen ukázali bozi:
je ber či prchej před ním, jedno jest;
že trpět budeš, to ti všade hrozí,
na rozích ulic, křižovatkách cest.


N.S.
Grüß mir die muntre Schwester fein,
Auch Doris soll gegrüßet sein. –
Laß brennen gleich dies Briefelein.


朱楼灯烛一声歌
腊后天街月色和
平昔黄公酒垆下
谁知跬步邈山河


В пути — глубокий мрак, и страшны высоты?Миндаль уже цветет, кузнечик тяжелеет,
И каперса осыпались цветНо здешней суеты душа не сожалееСвершай свои круги, о, чадо смертных чад,
Но вечно жди суда у беспощадной дверПридет урочный час — и стражи задрожат,
И смолкнут жернова, и смолкнут пенья дщер


Ach strenge Sylvia! wie könt ich besser seyn?
Du suchest mein verderben/
Der brandt nimmt meine glieder ein/
Und heist mich sonder ursach sterben;
Ich aber liebe dich/ und küsse noch das licht/
Das mir diß feuer hat so listig angericht.


Die Fragen alle sind erledigt,
Das eine geht, das andre nicht,
Nur manchmal eine stumme Predigt
Hält uns der Kinder Angesicht.


يا كعْبَةَ الحُسنِ الّتي
حَجّي إليْها واعْتمارِي
يا جُنّةَ الخُلدِ الّتي
لم ألقَ منها غير نارِ
يا رَبْرَبَ الحسْنِ الذي
خضَعَتْ له الأسْدُ الضواري
يَهنيكَ عزّك إنّني
في قيدِ ذلٍّ وانكسارِ
لَو أنَّ لي بكَ قوّةٌ
لأخذتُ من عَينيك ثاري
لكِنْ هواك عليّ جَارَ
وهدّ أرْكان اصطباري


方舟采芙蓉
秋江清可涉
欢作芙蓉花
侬作芙蓉叶


Essa negra Fulô!
Essa negra Fulô!


„Aluszol te mostan és nem nézsz előre,
Mely nagy felhőt kerget Károly te elődbe,
És, hogyha idején nem vészed eszedben,
Itt fogsz megnyomatni aluvó helyedben.


好手善和羹
非才当抱瓮
加点苜蓿盘
丁宁及时种


Wie werd Ich auch der Jugend Kraft
So treflich wol empfinden:
Es wird ein süsser LebensSaft
Von neüem Mich verbinden,
So daß noch Noht
Noch Schmertz noch Tod
Mein Hertz kan überwinden.


No llore España ya, que inmortal vida
su Reina, Fénix, gozará segura;
que quien resiste impulsos en la altura,
a eterno no caer firme está asida


Mit dir, Liebster, einsam leben,
Ist auf Erden Seligkeit;
Was die tolle Welt anbeut,
Kann mir nichts als Plage geben.
Mit dir, Liebster, einsam leben,
Ist auf Erden Seligkeit,
Wenn wir dir allein ankleben
Über Sinnen, Ort und Zeit.
Mit dir, Liebster, einsam leben,
Ist auf Erden Seligkeit,
Bis du uns wirst ganz erheben
In die Ruh der Ewigkeit.


Die Lerche, so das Garn kan unterm Stoppel decken,
Als Meiner Stellung Raub, hört man ein Lob erwecken
Um des Appeles Tisch: Sie wollen ingemein
Des Koches süßer Spieß und zarte Lantze seyn.


Hiszen az útfélen itt-ott,
Egy kis virág nekem nyitott:
Azt leszedve,
Megvolt szívem minden kedve.


Сонмом духов окруженная,
В ярком свете чистоты,
Тихим вихрем вознесенная
За пределы высоты,
Над уснувшим полусонная,
Матерь Бога, это Ты!
В безгреховности зачавшая,
Вечно-девственная Мать,
Сына светлого пославшая
Смертью новый свет создать,
Всей душою пострадавшая,
Как могла лишь мать страдать!
Нерассказанная гением,
Неисчерпанность мечты,
Сон, зовущий к сновидениям,
Просветленные черты,
Вечный луч над вечным тлением,
Матерь Бога, это Ты!


Čím jest jí mravenčí náš shon a ston –
jen když má ona bezpečen svůj trón –
vznešená Sfinx.


Wohl seh' ich zwei Bäume sich verschlingen,
Doch nur als Symbol von jener Sage –
Lass't es euch von treuen Freunden bringen,
Die sich mit euch freu'n an diesem Tage!


But thou, in Reason's sober light,
Death clad with terrors canst survey
And from that foul and ghastly sight
Derive the pure and moral ray.


Was ist das für ein durstig Jahr!
Die Kehle lechzt mir immerdar,
Die Leber dorrt mir ein.
Ich bin ein Fisch auf trocknem Sand,
Ich bin ein dürres Ackerland;
O schafft mir, schafft mir Wein!


Velevzácné shromáždění!
Znám dvě věci na tom světě,
bez nichž nikde dobře není
ani v zimě ani v letě,
ani v noci ani ve dne,
ani v mládí ani v stáří;
kde z dvou těchto věcí není aspoň jedné,
tam je mrtvo jak v trapistském refektáři.
Jedna z těch dvou věcí, kteráž, jak se sluší,
tvrdí každý bál i každou muziku,
tělo rozpocuje, kapsu suší,
kterou hned je z daleka znát po křiku,
na niž drží staří i ta chasa,
to je, moji milí – basa.
Druhá věc, ač vlastně žádná věc,
nýbrž – jak to vezmem – třebas osoba,
k tomu společností ozdoba,
 – neboť ozdoby má hrozně ráda –
tedy tato druhá věc,
anaž se té první ve všem podobá,
to je, společnosti velectěná,
to je – žena.


Un Moder seggt: »He's snickenfett;
dat heet'ck mi noch 'ne Flom,
de is so fast as'n Eekenbrett
un so witt as Stutenkrom!«


磊落堆盘亦快哉
无人能寄一枝来
平生不识凉州酒
汉水遥怜似泼醅


Dvacátý říjen roku minulého
Co blaha hlasatel nám zavítal,
An jasný mocnář z pudu spanilého
Svým národům práv rukojemství dal;
Vida, že otročením trůn též hyne,
Svým zemím volný vývin zaručil;
A tak nám budoucnosti blaho kyne,
Nebť nám je král diplómem zbezpečil.


non bastandoli avere avuta grazia
dall'iddii che ciò che e' toccasse
ritornasse oro ver sanza fallazia.


O violino principiante
arranha a pele do di
Ó dura, lenta porfia
da mão, soletrando o arc
Ó marinheiro hesitante
— difícil carpintaria —
na construção do teu barc


Denn manches Lasters könnt' ich mich versehen,
Und Fehler zähl' ich wie der Sand am Meer,
Doch bei der Sonne Licht darf ich gestehen:
Nie bohrte mir durchs Herz des Neides Speer.
Ich müßte völlig aus der Haut mir gehen,
Wollt' ich vergrößern noch der Neider Heer:
Dem Würdigsten möcht' ich zu beiden Seiten
Den Hermelin selbst um die Schulter breiten.


عَفا مِجدَلٌ مِن أَهلِهِ فَمُتالِعُ
فَمِطلاً أَريكٍ قَد خَلا فَالمَصانِعُ
دِيارٌ لَنا يا جُملُ إِذ جُلُّ عَيشِنا
رَخِيٌّ وَصَرفُ الدَهرِ لِلحَيِّ جامِعُ
حُبَيِّبَةٌ أَلوَت بِها غُربَةُ النَوى
لِبَينٍ فَهَل ماضٍ مِنَ العَيشِ راجِعُ
فَإِن تَبتَغي الكُفّارَ غَيرَ مَلومَةٍ
فَإِنّي وَزيرٌ لِلنَبِيِّ وَتابِعُ
دَعانا إِلَيهِم خَيرُ وَفدٍ عَلِمتُهُم
خُزَيمَةُ وَالمَدّارُ مِنهُم وَواسِعُ
فَجِئنا بِأَلفٍ مِن سُلَيمٍ عَلَيهِمُ
لَبوسٌ لَهُم مِن نَسجِ داوُدَ رائِعُ
نُبايِعُهُ بِالأَخشَبَينِ وَإِنَّما
يَدَ اللَهِ بَينَ الأَخشَبَينِ نُبايِعُ
فَجُسنا مَعَ المَهدِيِّ مَكَّةَ عَنوَةً
بِأَسيافِنا وَالنَقعُ كابٍ وَساطِعُ
عَلانِيَةً وَالخَيلُ يَغشى مُتونَها
حَميمٌ وَآنٍ مِن دَمِ الجَوفِ ناقِعُ
وَيَومَ حُنَينٍ حينَ سارَت هَوازِنٌ
إِلَينا وَضاقَت بِالنُفوسِ الأَضالِعُ
صَبَرنا مَعَ الضَحّاكِ لا يَستَفِزُّنا
قِراعُ الأَعادي مِنهُمُ وَالوَقائِعُ
أَمامَ رَسولِ اللَهِ يَخفِقُ فَوقَنا
لِواءٌ كَخُذروفِ السَحابَةِ لامِعُ
عَشِيَّةَ ضَحّاكُ بنُ سُفيانَ مُعتَصٍ
بِسَيفِ رَسولِ اللَهِ وَالمَوتُ كانِعُ
نَذودُ أَخانا عَن أَخينا وَلَو نَرى
مَصالاً لَكُنّا الأَقرَبينَ نُتابِعُ
وَلَكِنَّ دينَ اللَهِ دينُ مَحَمَّدٍ
رَضينا بِهِ فيهِ الهُدى وَالشَرائِعُ
أَقامَ بِهِ بَعدَ الضَلالَةِ أَمرَنا
وَلَيسَ لِأَمرٍ حَمَّهُ اللَهُ دافِعُ


kimi için, ulûhiyetten sesleniş,


Málo tvář tváří jsme náhle
střetli se s nebezpečím,
které číhalo skrytě.
Hlas náš z propastných hlubin
nedonik' k lidskému sluchu.


Gondod legyen a klímára,
Avagy gyújts be a kályhámba;
S általában adj meg mindent,
De minden jót, amim nincsen...!


野茶无限春风叶
溪水千重返照波
只去长桥三十里
谁人一解枉帆过


Клеон при смерти был и был совсем готов
Пустить н небо дух, в подземный тело роДрузья его пред ним писание вещали
И царствие ему небесно обещал«Готов ли ты?» — «Готов, я к раю приступил…
На брата только я прошенья не скрепил»


Svatý Otec od andělů slyšel tento jasný zpěv,
zlatem psal jej v antifonář Ducha ondy na výzev
v holubice sněžné zjevu u perutí vanu.
Dnes ho nedbá? Zpěv úst lidských Bohu na úhanu?


Schon kommt heran der Regen,
Wir bleiben hübsch zu Haus,
Wer geht auf nassen Wegen
In Wald und Feld hinaus?


نقلوا مدائنَهُ قواعدَهُ
إلينا تحت أضواءِ القمرْ


I přijdou dny, kdy kolo osudu zas
nahoru půjde v mocném poskoku.
Obrodným ohněm národ očistěný
a silný, silným stane po boku.


Třeba jen barvami skromnými
naše to pohoří hraje,
přec mi ten lesík náš zdá se být
malinkým obrázkem ráje.


Ó věčný Bože, slabý je Tvůj sluha,
vždyt sedmibarvá bolestí mých duha
z té země do nebe se nechce klenout v mír;
zda chléb Tvůj, posvěcený hříšným k spáse
a kalich požehnaný zas a zase
mé duše zkrotí vír?


闲山剩水人占尽
若个游人问翠微
向晚欲投云际宿
禅房借得稻田衣


Los campos de Madrid, Isidro santo,
arados de esas plantas soberanas
tristes pasaban noches y mañanas,
que vuestra devoción lograba tanto


Ve chvílích oddechu, když přešel práce příval
a mysli vlnění,
je lékem mlčení.


行背青山郭
吟当白露秋
风流无屈宋
空咏古荆州


Hallo! Als ging' es zur Welt hinaus,
Greif aus, greif aus!
Dies letzte noch laß uns gelingen!
Dann sollst du für immer auf schwellender Streu,
Bei goldenem Haber, bei duftendem Heu
Dein Leben in Ruhe verbringen.«


In seinem Haß ihn zu ermüden,
Will ich ihm gern verzeihn,
Und als ein Christ bereit zum Frieden,
Bereit zu Diensten sein.


Gott ist so gut: wer recht mit ihm wüst umbzugehn,
Der schwätzt ihm alles ab, solt er gantz bloß da stehn.


Fastel, messer fastidio de la cazza,
dibassa i ghebellini a dismisura,
e tutto il giorno aringa in su la piazza
e dice ch'e' gli tiene 'n aventura.


Zjištěno posléz, žena ta
že počestně se živí, –
po přeslici byl její rod
venkoncem spolehlivý.


مَحمودُنا اللَهُ وَالمَسعودُ خائِفُهُ
فَعَدِّ عَن ذِكرِ مَحمودٍ وَمَسعودِ
مَلكانِ لَو أَنَّني خُيِّرتُ مُلكَهُما
وَعود صَلبٍ أَشارَ العَقلُ بِالعودِ
القَبرُ لاريبَ مَنزولٌ فَما أَرَبي
إِلى إِرتِقاءِ رَفيعِ السَمكِ مَصعودِ
قوتي غَنايَ وَطِمري ساتِري وَتُقى
مَولايَ كَنزي وَوِردَ الموتِ مَوعودي
وَالنَفسُ أَمّارَةٌ بِالسوءِ ما اِجتَرَمَت
إِلّا وَسَيِّءِ طَبعي قائِلٌ عودي


E, soprattutto, un Marte era a vederlo,
destro nell'armi, allato al suo Francesco,
che, se l'un peregrin, par l'altro smerlo
che del cappello uscito sia di fresco.
Ma la Fortuna che intendea d'averlo
havea già teso e preparato il vesco,
ch'a luogo e tempo mosterrà palese
come oppor si diletta all'alte imprese.


con tuo benigno e proprio intelletto
dicesti: « Credo in Ispirito Santo,
viva speranza de zascun diletto ».


Ach, mně tolik růží
v srdce napadalo,
ty jich nemáš hrstku – –
tobě se to zdálo.


a když tou marnou zlobou svou
v povodeň změní sprchu,
ty hrozné vody odnesou
především jeho mrchu.


安石开花比御衣
绉红繁绿不能奇
上林别有娇黄贵
如剪冰绡衬玉肌


Sei ruhig, armes Herz! Bald wird die Stunde schlagen,
Die dir Erlösung prophezeit,
Und nach so vielen Trauertagen
Zu kommen deiner Nacht gebeut.


По улицам Венеции, в вечерний
Неверный час, блуждал я меж толпы,
И сердце трепетало суевернеКаналы, как громадные тропы,
Манили в вечность; в переменах тени
Казались дивны строгие столпы,
И ряд оживших призрачных строений
Являл очам, чего уж больше нет,
Что было для минувших поколениИ, словно унесенный в лунный свет,
Я упивался невозможным чудом,
Но тяжек был мне дружеский привет…
В тот вечер улицы кишели людом,
Во мгле свободно веселился грех,
И был весь город дьявольским сосудоБесстыдно раздавался женский смех,
И зверские мелькали мимо лица…
И помыслы разгадывал я всеНо вдруг среди позорной вереницы
Угрюмый облик предо мной возни— Так иногда с утеса глянут птицы, —
То был суровый, опаленный лик,
Не мертвый лик, но просветленно-страстный,
Без возраста — не мальчик, не стариИ жалким нашим нуждам не причастный,
Случайный отблеск будущих веков,
Он сквозь толпу и шум прошел, как властныМгновенно замер говор голосов,
Как будто в вечность приоткрылись двери,
И я спросил, дрожа, кто он такоНо тотчас понял: Данте Алигьер18 декабря 1900


Így árverelnek egyre-másra,
És már elhűlne a leves,
Mert már csak éppen egy van hátra,
De szólni már most ez se rest.


THE Grass again is spread upon the Ground,
Till not a vacant Place is to be found;
And while the parching Sun-beams on it shine,
The Hay-makers have Time allow'd to dine.
That soon dispatch'd, they still sit on the Ground;
And the brisk Chat, renew'd, afresh goes round.
All talk at once; but seeming all to fear,
That what they speak, the rest will hardly hear;
Till by degrees so high their Notes they strain,
A Stander by can nought distinguish plain.
So loud's their Speech, and so confus'd their Noise,
Scarce puzzled ECHO can return the Voice.
Yet, spite of this, they bravely all go on;
Each scorns to be, or seem to be, outdone.
Meanwhile the changing Sky begins to lour,
And hollow Winds proclaim a sudden Show'r:
The tattling Crowd can scarce their Garments gain,
Before descends the thick impetuous Rain;
Their noisy Prattle all at once is done,
And to the Hedge they soon for Shelter run.


V ten život náš, kde čistý zápal hasne,
kde pochybnosti tlumí jarý vzmach,
kde navzájem si rveme sny své jasné
v kal bojů šeredných a všední prach,
kde jíní mdloby na všech srdcích leží –
nám vraťte jitřní zář a vesnu svěží
svých idealních snah!


rej světlých mlhovin a stálic legiony
před Eden postavil jak hradbu nedostupnou,
své Moci, Vladaře, svá Světla, steré Tróny,
jen by jsi neslyšel modlitbu moji zpupnou.


legarlo vidi, e farne quello strazio
che bastò bene a mille altre vendette;
et io per me ne fui contento e sazio.


Si eres mujer común, no te presumas
empresas de Cartagos, y de Romas,
si tales son las que a tu cargo tomas,
para charco te bastan las espumas.


Kaum beherrschte Lisette nunmehr das eisame Zimmer
Unumschränkt und allein, so nahm sie die Maske der Trauer
Von dem Gesicht, und war nicht mehr der Seufzer Rosaurens
Stets gefälliges Echo. Sie warf auf den Leichnam des Katers,
Den sie so sehr im Leben gehaßt, zufriedene Blicke.
Also schaut der würgende Sieger zufrieden in's Schlachtfeld;
Weidet die Augen am Blut der Erschlagenen; die wiehernden Rosse
Tragen ihn hoch auf Leichnamen her. – Indem die Posaune
Siegender Heerschaaren um ihn ertönt, so dünkt er ein Gott sich.
Höhnisch stieß die erbitterte Zofe den blutigen Leichnam
Mit dem Fuß, doch riß sie vorher mit entweihenden Händen
Von dem Halse den blendenden Purpur, mit silbernen Blumen,
Und mit Laubwerk gestickt; besah ihn mit geizigen Blicken,
Rollt ihn zusammen und sprach: Dem Himmel sey Dank, daß du endlich
Deinen verräth'rischen Hals gebrochen, verworf'nes Geschöpfe!
Wohl mir, daß ich dich todt, du falsche Bestie, sehe!
O, wie bin ich so sicher nunmehr, daß künftig mein Fräulein
In dem Schooße dich wiegt und dich aus Zärtlichkeit küsset.
Pfui! wie konnten die schönsten Lippen so zärtlich dich küssen,
Und wie konnte die weicheste Hand dein Fuchshaar so streicheln!
Geh' nun hin, du hungriger Räuber, und friß mir den Braten,
Oder das braune Ragout, das ich vom Munde mir sparte!
Geh' nun hin und würge dir Tauben, und hole dir ferner
Papageyen zum leckeren Fraß! es sey dir erlaubet!


桂林多洞府
疑是馆群仙
四野皆平地
千峰直上天


Mitten im Sturm, der die Völker zerwühlt,
Der mich bald da- und bald dorthin verschlagen,
Hab' ich dein Herz an dem meinen gefühlt;
Was nun auch komme, nun kann ich's ertragen!


Du bist auch am Rhein gewesen,
Auch am Hof zu Bieberich;
Magst nun an dem Maine lesen,
Wie es lustig war um dich.


帝乡群侣杳难寻
独立沧洲岁暮心
野鹤栖飞无远近
稻粱多处是恩深


	Appena se' intrato nella danza,
che tu se' fioco; or pensa come frale
ti troverai bandendo per usanza!


归兴逢山便解颐
上人多思乞留诗
千岩万壑经行处
他日烦师觅旧题


Von Anmuth ist ihr zartes Bild umflossen,
Wie unsichtbar dem Kelch der Duft entquillt;
Kein Thränlein hat dies Auge noch vergossen,
Das nicht auch gleich ein Lächeln schon gestillt;
Wenn in der Brust auch leise Wünsche sprossen,
Noch haben kaum die Knospen sich enthüllt,
Noch ahnt sie nicht, daß auch in ihrem Herzen
Ein Quell sich birgt von Sorg' und süßen Schmerzen.


Und schaudernd vor der Welt und ihrem Treiben,
Ein jedes Band verschmähend, das sie flicht,
Mocht ichs nicht leben, konnt ichs nicht beschreiben,
Und selbst den Anblick fast ertragen nicht.


Il paladin fra gli altri il destrier caccia,
e rota in giro il suo fulmineo brando:
a chi parte la spalla, a chi la faccia,
altri manda disteso a terra urtando.
Man, teste, busti e sanguinose braccia
veggionsi andar per l'aria intorno errando;
né men si mostra il suo compagno forte,
ch'altrui piaga, stordisce e pone a morte.


I chví se, třese; klnoucí dřív brach
děs v srdci má a v tváři sedí strach.


久是烟霞客
潭深钓得鱼
不知芸阁上
遗校几多书


E se Fortuna arà di me merzede,
vedendomi fedele e buono amante
spero sarò del mio servir contento.


Deixa de ser novelo o que nos fic
A que brincar? Ao amor?, à indiferença?
Por mim, só me levanto da barric


B.


Což vzpomíná? Ó moh by. Je tomu málo let
– to bylo po Marengu – hřměl jmenem jeho svět
– ne roky, století už – šel tady silen, mlád
a hrdým snům svým chystal se věčný život dát.


Divina musa, tu me inspira agora
Os Príncipes, e Reis, que armas tomaram
Nas apartadas Regiões da Aurora,
Que em favor de Malaca se ajuntaram.
Tu, contra o esquecimento guardadora
Das cousas, sabes quantos lá se acharam
Varões fortes, e o número da gente;
Abre-me o arquivo de tua sacra mente.


فُدِيتَ يَا مَنْ كَانَ صَادِقَ رِفْعَةٍ
إِذْ قَلَّ صَادِقُهَا عَلَى الأَزْمَانِ
أَمَالُ سَبْقِكَ فِي مَجَالاتِ العُلَى
إِدْرَاكُ شَأْوِ العُمْرِ قَبْلَ أَوَانِ
مَنْ كَانَ فِي أَوْطَانِهِ مَا كُنْتَهُ
كَبْرَتْ خُسَارَتُهُ عَلَى الأَوْطَانِ
أَيَّمْتَ نَائِحَةً عَلَيْكَ وَفِيَّةً
فَهْيَ الغَدَاةُ جَلِيلَةُ الأَحْزَانِ
أَيْتَمْتَ وُلْداً نَاعِماً أَظْفَارُهُمْ
حُرِمُوا حُنُوَّ أَبٍ عَلَيْهِمْ حَانِي
يَجِمُ الفُؤَادُ وَتَسْتَهِلُّ مِنَ الأَسَى
فَتَحِيَّةٌ بِالمَدْمَعِ الهَتَّانِ
وَتَرَى عَلَى حُسْنٍ مَلامِحَ بَثِّهِ
مِنْ قُبْلِ عَهْدِ الطُّفْلِ بِالأَشْجَانِ
يَمِّمْ بِوَجْهِكَ شَطْرَ رَبِّكَ إِنَّهُ
نِعْمَ الوَلِيِّ لَهُمُ وَنَمْ بِأَمَانِ


爽气在襟袖
清风拂丝桐
悠然适天趣
宴坐心融融


Hauch ist sie aus Gottes Munde,
Und sie kehrt hinauf zum Licht.
Sei gesegnet, ernste Stunde,
Die einst meine Fessel bricht!


Des Blutes soll ein jeglicher Tropfen einst
Vor deinem Aug in streifender Ewigkeit
Aufschäumen, schwellen zum Vulkane,
Der von den Seligen streng dich scheidet!


Sinto-me o ardor, e o crepitar te escuto,
beijo divino! e anseio delirante,
na perpétua saudade de um minut


Euch, ihr Zeiten, die verlauffen,
Könt ich euch mit Blut erkauffen,
Die ich offt, aus Unbedacht,
Ohne Doris zugebracht!
Sonne, schenck mir diese Blicke!
Komm, verdopple deinen Schritt!
Eilt ihr Zeiten, eilt zurücke,
Bringt mir aber Doris mit!


dinlenmedikçe ömrün artar, öyle güzel


Stalo se pak jednou tohle o žních:
Plavým mořem polí k podvečeru
procházkou svou kráčel čistý panic.
Na výletu rajském duše byla,
bez cíle šly oči po krajině,
šly a šly, až cosi uviděly.
Bujný hoch tam černovlasé holce
v stínu klasů život rozepínal,
líbal šíji, ňadra a tak dále –
panici krev uhodila k skráním,
červená tma zapadla mu v oči,
duše náhle vrátila se z ráje,
mdle si sedla v umdleném svém těle
stenajíc nad strašným lidským hříchem.


Und du wirst auch bey meiner Buhlschafft stehen,
O Delia, du Bildnuß aller Ziehr;
Ich wil auch dich durch meine Verß' erhöhen?
Ich wil dein Lob erweitern für und für.
Sey nicht erzürnt, Asterie, mein Leben,
Weil ich anjetzt so sehr weit von dir bin,
Daß ich mich hab' in andre Huld ergeben,
Und frembde Gunst mir kommen in den Sinn.
Ich habe dich in ihren Augen funden;
Dein Angesicht und rosenrother Mund,
Dein schönes Haar ist so in ihr verbunden,
Daß ich sie nicht für dir erkennen kundt'.
Ich fandt in ihr, was ich bey dir verlassen;
Ich fand in ihr dich so gebildet ein,
Daß ich vermeyn', ich könne sie nicht hassen;
Ich müsse denn auch dir zuwider seyn.
O Delia, du Spiegel meiner Freuden,
Du Ebenbild der Schönsten in der Welt,
Vergönne doch, daß sich mein' Augen weiden,
Weil deine Ziehr mein Leben in sich helt;
Weil ihr Gesicht' ist so in dich geschrieben,
Daß sie ihr selbst nicht ähnlicher seyn kan,
Wie wol' ich dich, mein' Augenlust, nicht lieben?
Ach, nimb mich doch von ihrentwegen an.
So wil ich auch mit steten Versen ehren
Dein' hohe Ziehr und edlen Augenschein.
So lange man von Liebe nur wird hören,
Wird man zugleich' auch deiner inndenck seyn.


O Gott! wie gut ist's, dir vertrauen!
Der mit dem Mondschild uns bedeckt,
Wenn Felsenwände uns verbauen,
Wenn Gitter, Schloß und Riegel schreckt;
Wenn Einsamkeit mit stummer Lippe
Und schwindelnd auf uns niederschaut,
Wenn vor dem scheußlichen Gerippe
Des Todes unsre Seele graut.


Még így enyhítgeti gondgyát bús párjának,
érkezését hallya Pinty Apollónának,
ki nevét kiáltván a hadak urának,
egyszerre közepénn terem a szobának.


a na dnu oka duše
už strachem sotva dýše,
že v čistou blánku oka
svět zlou svou moudrost píše.


Der Keuschheit Schloß wol zu verwahren,
War an Petulca ein begehren.
Sie sagte: Fleiß wil ich nicht sparen,
Wann nur nicht so viel Schlüssel wären.


空陂放修竹
肃肃复冥冥
莫除坞外笋
从使入园生


però el celo fie da noi iscarco,
che son qual sol di verno, speme e voglie,
che or è chiar e or di nube carco.


Ty přesvatý otče, přec zná moudrost tvá,
že prostičký lid jsme my od jakživa,
však monety začne-li někdo nám brát,
jak zuřiví řvoucí lvi budem tu stát!


Publicado no livro Canto da Noite (1934)
In: SCHMIDT, Augusto Frederic Poesias completas, 1928/195 Rio de Janeiro:  Olympio, 1956


فكرت في الماضي البعي
يد لي وفي مستقبلي
فما عرفت آخري
ولا عرفت اولي


„Slyš, když ji černé smrti schvátí stín,
kdo siré dítě přijme na svůj klín?“


Dann schwang Er sich in einem Wetter
Zum strahlenden Olymp hinauf.
Er kam, es stunden alle Götter
Von ihren goldnen Stühlen auf.
Zeus lächelt huldreich auf Ihn nieder,
Sein Vogel fliegt von seinem Thron;
Er schlägt sein struppiges Gefieder,
Und grüßt den Göttersohn.