Sie ewres Hertzens Liecht vnd Krohn'
Vnd ewrer strengen Tugend Lohn
Wird jetzt, o Jammer! hin getragen,
Nicht durch ein hohes Alter mat,
Vnd dieses eiteln Lebens sat,
Ach nein in ihren besten Tagen.


Bátyám, annyiszor néztem az eget,
hogy milyen selymes, puhaszínű, kék,
és fürge-inú, gyors lábam elől
menekültek a gyíkok, lepikék.


Hrabě Pulkava k své dceři jednoho dne
Laskavě mluviti takto se jme:
„Těš se, dceruško má!
Slavného Čenka
Z Chejna jsi ženka,
Svatbu slavíme za tejden.“


„Co víš ty?“ „Všecko, já vás vídal
tam za tou ukryt křovinou –“
„Eh, špehoune!“ „Ne, já tě hlídal
jak dobrý bratr sestru svou!“


Du gehst nun fort, sprachst du, ich bleib alleine;
Ach! dürft ich alles lassen, still und heiter
Mit dir so ziehn hinab und immer weiter –
Ich sah dich an – es spielten bleiche Scheine
So wunderbar um Locken dir und Glieder;
So ruhig, fremd warst du mir nie erschienen,
Es war, als sagten die versteinten Mienen,
Was du verschwiegst: Wir sehn uns niemals wieder!


Lange begehrten wir, ruhig allein zu sein,
Lange begehrten wir's, hätten erreicht es heut,
Aber es teilt mit uns diese Genossenschaft
Wein und Jugend, ein feurig Paar.


Melancholie v tvé tváři
usmívá se skepticky;
ať si slunce ještě září,
nevrátí žár mladický.


Wie? meines Nachbars Sohn ist schon so hoch gestiegen,
Der kaum, als Eigenthum, drey Morgen können pflügen?
Fragt jener, dem das Glück mit gar zu milder Hand,
Ein halbes Fürstenthum zum Erbtheil zugewandt;
Und ich soll unberühmt in meinen Gräntzen bleiben?
Nein, spricht er, man soll mehr auf meinen Leich-Stein schreiben.
Schafft Roß und Wagen an! Bringt Pantzer und Gewehr!
Gleich wird sein Haußgesind ein kleines Krieges-Heer.
Zwar wirfft das Ehgemahl sich zu des Ritters Füssen,
Sein unerzognes Kind läst herbe Thränen fliessen,
Die Freunde rathen ab, der Held wird fast bewegt;
Doch, weil er allbereit die Rüstung angelegt,
Wird durch den tapffern Muth die Zärtlichkeit bestritten.
Er eilt, läßt für den Zug auf allen Kantzeln bitten,
Begiebt sich in das Joch, steht allen Kummer aus,
Verschmeltzt, was Geldes werth, verpfändet Hof und Hauß,
Und kommt denn abgedanckt und arm, nach wenig Jahren,
In kläglichem Triumpf, als Krüppel, heimgefahren.
Schaut dort den grossen Mann, vor dem sich alles bückt,
Der scheint nicht weniger in dem Gehirn verrückt.
Wer? jenes weise Haupt? der Ausbund des Verstandes?
Ja eben jener Greiß, der Abgott unsers Landes,
Auf dessen Ja und Nein so manche Wohlfarth ruht,
Durch dessen Länderey man Tagereisen thut,
Auf den der Reichthum schneyt, in dessen Zimmern blincket,
Womit der König prahlt, da man den Tagus trincket. 1
Der lebte wohl vergnügt, und aller Sorgen frey,
Hätt' er nicht einen Feind an seiner Phantasey.
Er könte seinen Rest der Tage glücklich schliessen,
Und, als sein eigner Herr, der güldnen Ruh geniessen,
Dergleichen nicht einmahl Monarchen wiederfährt:
Ihm aber ist der Hof, sein Kercker, gar zu werth,
Und, in des Fürsten Gunst noch höher aufzusteigen,
Wird ihm kein Tritt zu schwer, kein widriges Bezeigen.
Er wacht bey stiller Nacht, und rennt den gantzen Tag,
Damit er andern nur noch länger schaden mag.
Die Brunnen, die das Gold mit leichten Quellen geben,
Und denn zuletzt die Scham, sich selbst zu überleben,
Das ists, was dergestalt ihn in dem Schwindel hält,
Daß er, was Freyheit gilt, fast ins Vergessen stellt.
Zwar sehnt er sich, zum Schein, die eitle Welt zu fliehen;
Doch, die Gemächlichkeit den Diensten vorzuziehen,
Die er, aus treuer Pflicht, dem armen Nechsten schenckt,
Bedünckt ihn so ein Schluß, der sein Gewissen kränckt.
Wer es nun besser weiß, kan kaum das Lachen zwingen,
Wenn einer, der sich längst verstrickt in Satans Schlingen,
Mit solcher Heucheley von dem Gewissen spricht.
Genug! Wer Wespen stört, kriegt Beulen ins Gesicht.
Ein andrer legte nicht so bald den Griffel nieder,
Doch mir ist alle Schrifft, die Stacheln führt, zuwieder.


Znáš zvěst, havranů černá stáda
jak nosí šperků vzácných směs
kams v opuštěná, šerá lada,
kde tmí se skála, mračí les?
Jak Mefisto pak chtěje svésti
ctnost mladou v lásky hříšné ples,
ten poklad našel na rozcestí,
jejž havranů sbor mu tam snes’?


Ezt Nyugat küszöbén álmodta egy poéta,
hatezer év után, az üstökös előtt,
hogy amíg ég a nap s visszajár a kométa,
örök dolgok közé legyen híred beszőtt.


Již dvacet osm dlouhých tomu roků!
Ta léta zašla v minulosti toku,
a jenom bol jak ozvěnu a stín
mi zapustila duše do hlubin.
Již tolik roků! Tehdáž kdos mne ved...
Byl churav již, tak ztýrán a tak bled,
v těch prsou již to zoufale tak praská,
však v oku plála dosud božská láska.
Ó jak mně tehda májový byl svět!
Vše samá zář a jeden zpěv a květ,
co krok, to skok, co myšlénka, to báj,
svět pohádka, a celý život ráj.
A strmý hrad tu jako přízrak čněl,
a černal se a příšerně se tměl,
od obzoru, jenž za ním lehá v dáli,
ty staré bašty chmurně odstávaly.
A já šel s otcem ku předu a smích
mně na retech hrál dětsky růžových,
a strmý, šedý, šerý hrad a skály,
jež jako hrobka obrovská tu stály,
se starými, tak starými mně zdály!


e cusì per più vie, per varie porte
al tribunal suo li infelici accoglie
la ministra Fortuna, al vulgo sorte.


Čím jsi rost’ a več jsi doufal, bolí, pálí,
pykáš teď, že otevřel jsi žití bránu.
A přec k tomu boji vezpod naděj dali.
Proto lehce sneseš cestou každou ránu,
proto úskalím tím propluješ k ní snadně.
Trochu tepla... zklamání víc... a jsi na dně.


Nur weil das Rot ihn irritiert,
Wird er mit Kunst zu Tod verführt.


Da werd ich das im Licht erkennen,
Was ich auf Erden dunkel sah;
Das wunderbar und heilig nennen,
Was unerforschlich hier geschah;
Da denkt mein Geist mit Preis und Dank
Die Schickung im Zusammenhang.


Vater von allen,
Was soll ich flehen?
Klagen erschallen,
Müde Seufzer ergehen;
Woher der Wind mag wehen,
Wohin die Fahnen stehen,
Fürchten und Hoffen,
Donnernd steht der Himmel offen.


Le pavide donzelle i bei colori
smarriro, oppresse da la fredda tema,
come soglion talor vermigli fiori
s'avien che troppo giel gli asconda e prema.
Pallide i volti e palpitanti i cori,
quelle col piede, che mal fermo trema,
si ristrinsero intorno a la regina,
quale in porto dal mar fragil carina.


The appointed envoys reach the camp design'd,
Their reverend heads fair olive-branches bind,
Of peace the token, and their tongues no less
Of friendly talk the full intent profess.
Within his palace, Venus' god-like son
With kind demeanor welcomes ev'ry one;
To whom thus Drances, Drances, first in age,
And who 'gainst Turnus nourish'd endless rage:


„I zanechte všech vytáček!
Zda přines vlasy Plaváček?“ –
„Ach, chudák, chyt se na háček!
Děd-Vševěd churav byl, potratil vlasy;
i čeká Plaváček, čeká tam asi – “
doložil vážně Lutobor.
A ženy výskly ve smíchu:
„I hleďte toho pletichu!“
Zněl smích, kdy tma už lezla z hor
a hvězd vycházel sbor – –


Denn solch' und größre Herrlichkeit
Verspricht der Stern, der golden leuchtet,
Und all das funkelnde Geleit
Mit seines Lichtes Thau befeuchtet;
Wo solche Stralen mild und klar
Sich auf die dunkeln Wege streuen,
Ja, müßten ziehen sie ein Jahr,
Es will sie dennoch nicht gereuen.


A pak zvolna, vědom sebe,
v mladé kráse podmanivé
a tak přísně vznešené
vyjíždí sám světovládce,
jasné Slunce nad hory.
Žádný zemský Alexander,
Čingischán ni Korsikán
nevjížděl tak do světa.


Я выбросил в день
Теневую ладонь:
«О день, — переполни!
О, светом одень!»
И пырснула тень:
И как солнечный конь
Вдруг бросил из молний
Мне в очи огонИ воздух игривой
Улыбкой блеснул;
И блещущей гривой
Под облак мигнул;
И гул прокатился
В сутулых веках;
И гром громыхнул
В золотых облаках;
Откуда, слезяся
В свой плащ световой, —
Над чащей склонясь
Золотой головой, —
Рукой золотой
Поднимался в туман —
Сутулый, седой,
Гололобый титаКучино


Oft Tänze um Dich sehst, Dir Lieder schallen,
Die meine Seele fühlt,
Die Jovah hört, den Eltern Wohlgefallen,
Und sie, sie selbst, den Schwestern wiederspielt.


Du hast verrathend uns verführt;
Der du dein deutsches Vaterland verrathen,
Verräthst auch so als gründlicher Verräther
Du deinen römischen Wohlthäter?


千金买士却何为
一间过于十万师
黠虏欲逃头可购
名王未猎客先知


vy, hned se rdící, když tak maně
jen pohled její na vás pad,
když po matčině levé straně
šla z podvečerních promenad:


A leányka ott állt nemsokára,
Ahol tennap koszorút kötött;
Koszorúja összetépve fekvék
Széteresztett fürtei között.


كَم وارِثٍ غَضِّ الشَبابِ رَمَيتِهِ
بِغَرامِ راقِصَةٍ وَحُبِّ هَلوكِ
أَلبَستِهِ الثَوبَينِ في حالَيهِما
تيهَ الغَنِيِّ وَذِلَّةِ المَفلوكِ


Quell frecc, quell costippaa
significhen i sgrisor di familli,
di pà, di mamm, di gent miss in scompilli


Craignant le temps rongeur pour son œuvre fragile,
Le sculpteur veut changer son plâtre et son argile
A l'airain de Corinthe, au marbre de Paros :
Le riche, gorgé d'or, marchande son salaire,
Hésite, et n'ose pas lui jeter de quoi faire


pur il pensare agli occhi, al guardo, al viso,
a l'immensa virtude, al grande valore
di chi mi tien tra le catene involto,


Robotami lid jste tiskli,
a kde knih byl poklad skrytý,
volali jste kyrysníky,
dráby své a Jezovity,
národa řeč shlazovali,
pálíce knih tisíce,
ale ona – foenix – vzlétla
z vaší žhoucí hranice.


»Höre meinen Ruf erschallen,
Steig aus deinen grünen Hallen,
Selige Leukothea!
Die der Schiffer in dem öden
Wellenreich, in Sturmesnöten
Rettend oft erscheinen sah.
Reich ihm deinen heilgen Schleier,
Der, geheimnisvoll gewebt,
Die ihn tragen, unverletzlich
Aus dem Grab der Fluten hebt.«


In weiten Bezirken,
Mit hangenden Birken
Und Buchen besetzt,
Gehn Dammhirsch und Rehe
In traulicher Nähe,
Von niemand gehetzt.


فَهمٌ وَعَدوانُ قَومٍ إِن لَقيتَهُمُ
خَيرُ البَرِيَّةِ عِندَ كُلِّ مُصَبِّحِ
لا يَفخَلونَ وَلا تَطيشُ رِماحُهُم
أَهلٌ لِغُرِّ قَصائِدي وَتَمَدُّحي


em sinal da proximidade
das chuva
Hoje,
sobre o mar,
as chuvas
viera
E os pescadores descansam
as quilha
— Os peixes
alumbram-se
com as águas doce
Envolvem o mar
as escuras sombras
da noit
Contudo,
em harmonias
o mar
tece os fios
de níveas renda
O farol
permanece atento,
indicando
os rumo
E nós — amada
amiga,
nos enternecendo
ao som da onda,


Allgegenwärt'ge Liebe!
Durchglühst mich,
Beutst dem Wetter die Stirn,
Gefahren die Brust,
Hast mir gegossen
Ins früh welkende Herz
Doppeltes Leben,
Freude, zu leben,
Und Mut!


In eine Nacht von Wahn gebar,
Als sich die Zeit erfüllt,
Das Weib den Menschensohn, der klar
Den Widersinn der Welt enthüllt.


华亭霁色满今朝
云里樯竿去转遥
莫怪山前深复浅
清淮一日两回潮


Tu mi pari, canzon, sì bella e nova,
che di chiamarti mia non aggio ardire;


Sie steht, sie schwankt, sie hebt den Fuß, sie schreitet
Mit leisem Schritt dem Ritter zu, sie naht.
Ob auch die Furcht noch mit der Liebe streitet.
Ein glühend Herz gibt nimmer sichern Rath.
Kein Wunder ist's, wenn Amor irr' uns leitet,
Der blinde Gott kennt selber nicht den Pfad,
Doch täuscht er uns mit lieblichem Gekose
Und lügt uns dreist den Stachel oft zur Rose.


山月满地流金波
寒蜩向秋鸣更多
大都时节使如此
止尔不得将奈何


Gentil mia donna, ond'è ch'a sì gran torto
v'armate contra me d'ira e di sdegno?
Dolce mia fiamma e mio fido sostegno,
perché bramate sì vedermi morto?


Mond, der Hirt, lenkt seine Herde
Einsam übern Wald herauf,
Unten auf der stillen Erde
Wacht verschwiegne Liebe auf.


Es kommt schon eine böse Zeit,
Da viel verkehrte Sachen
Das heil- und gnadenreiche Wort
Schlecht und verächtlich machen:
Sie werden Lehrer wilder Art
Nach ihrem Dünckel suchen,
Den Fabeln Herz und Ohr verleihn
Und auf die Warheit fluchen.


L'Étoile d'Amour, la seconde,
M'a dit : Par mes baisers flottants,
J'ai sur la vieillesse du monde
Fermé les blessures du temps.
— J'ai dit : La mienne est plus profonde !


El amor es un robo —me dijiste una tarde—
robamos y nos roban, y así pasa de modo
que en los senderos quedan nuestras mejores galas
resecas como lirios que marchitó el otoño.
Han pasado los años y de nuevo tu imagen
cruzó por mis ideas con la luz de un meteoro,
y mirando en mi abismo y hallando mucha sombra
recuerdo tus palabras: El amor es un robo.


Nun treibt mit seinen Schafen
Der Schäfer ein und aus;
Ihr habet es verschlafen,
Ihr schlaft auch gar nicht aus!
Doch bei des Abends Dämmern,
Da seh ich hell und klar
Bei ros'gen Wolkenlämmern
Dort ruhn mein Kinderpaar.


Милостивый государь Александр Дмитриевич!
В селе, при первой встрече нашей,
Для вас и для супруги вашей
Я, помню, обещал прислать
Торквата милое творенье,
Певца любви и вдохновенья;
И слова данного сдержать
Не мог донынь, затем что прежде
Обманут был в своей надеждНо обещанью изменить
За стыд, за низость я считаю —
И вот, успел лишь получить
Две книги, вам их посылаМне лестно вам угодным бытТак — незначительный мечтатель —
Я вашим мненьем дорожу,
И восхищусь, коль заслужу
Вниманье ваше… Обожатель
Всего прекрасного…
Вам покорнейший
Мещанин Алексей Кольцов


Here lies Edmund Keene Lord Bishop of Chester,
He eat a fat goose and could not digest her —


Come quella parola e oltraggio intese
Il giovanetto, non trovava loco,
E sì nel core e nel viso se accese,
Che sfavillava gli occhi come un foco;
E messe un crido: - Gente discortese,
Lo esser cotanti vi giovarà poco.
Traditor sete voi; io non sono esso,
E mostrarò la prova adesso adesso. -


Tam ve skřivánčí hrudi
Již zpěv se probudil;
Jistě, že ptáček zpívá,
O čem radostně snil.


Már ugyan láthattam volna
Lillát több ízromba is:
De mérget hogyan kóstolna
Önkényt a haldokló is?


Unter meiner Flügel Schatten,
Kanst du ohne Sorgen seyn,
Und dich mit Vergnügen gatten,
Denn ich steure aller Pein.
Vor des Schicksals Zorn und Wüthen,
Will ich dich mit Macht behüten.
Unter meiner Flügel Schatten,
Kanst du ohne Sorgen seyn.


Vai-te encontrando na água e no lume
Na terra quente até perder
O medo, o medo levanta muros
E ergue bandeiras pra nos deter


Fast by, a Naïd taught her stream to glide,
Which thro' the dale a winding channel wore;
The silver willow deck'd its verdant side,
The whisp'ring sedges wav'd along the shore.


Mein'n ersten Augenblick
Ich dir, Herr Jesu, schick';
Mein Geist vor dir sich beuget,
Mein Herz in dich sich neiget.
Mein Heiland, mich umfasse
Und ewig mich nicht lasse!


Que não se crestem já os roseirais
Dessas lindas e límpidas estradas
Por onde andei rimando madrigais
Nos olhares das minhas bem-amadas.


Hast du es denn beschlossen,
Daß ich soll ausgegossen
Ein tot Gewässer stehn
Für dieses ganze Leben,
So will ich denn mit Beben
An deine Prüfung gehn.


Im Sommer gläntzt das reife Feld,
Und scheint dem Glode gleich zu seyn.


Daß dein Erkennen stark und klar,
Auch andre mögen's mit dir teilen,
Doch daß du so gerecht und wahr,
Daß Segen jede deiner Zeilen,
Der Odem den dein Leben sog,
Der letzte noch, ein Liebeszeichen, –
Das, Henriette, stellt dich hoch
Ob andre, die an Geist dir gleichen!


Auf Schlangenhälsen die feurigen Sterne
Hängen herunter auf schwankende Türme,
Die Dächer gegeißelt. Und Feuer springet,
Wie ein Gespenst durch die Gasse der Stürme.


An der Finsternis zusammengeschrunden,
Wird dein Auge vom Licht entbunden.


Bedecke deinen Himmel, Zeus,
Mit Wolkendunst,
Und übe, dem Knaben gleich,
Der Disteln köpft,
An Eichen dich und Bergeshöhn;
Mußt mir meine Erde
Doch lassen stehn
Und meine Hütte, die du nicht gebaut,
Und meinen Herd,
Um dessen Glut
Du mich beneidest.


Auff grüner Heyd vnd Matten
Bey krausem Lorbeerbaum/
Ich spreitet mich in Schatten/
Sanck ab in süssen traum:
Bald wider ich erwachet/
Mein JESVM fande da/
So lieb- vnd freundtlich lachet/
Zu mir tratt aller nah.


So laß uns heute tun, so laß uns morgen machen,
bis daß der dritte Tag uns frölich an wird lachen,
den wir auch geben drein. Ich lobe diesen Man,


Der Wiege eingedenk, der du entsprossen,
Gingst du getrost dahin, als deine Frist
Zerronnen war. Wohl dir, mein Fürst! noch ist
Der Doppeladler nicht durchs Herz geschossen;
Dein Blut verleiht ihm neuen Lebenssaft:
Des Schmerzes Stolz, des Unglücks hohe Kraft –
O Tau des Himmels für die Stirn des Denkers!
Du bist gestorben für der Völker Heil;
Dir ward des Menschenstrebens bester Teil:
Verklärung an der Brust des Weltenlenkers.


Nun aber sind zu Indiern
Die Männer gegangen,
Dort an der luftigen Spitz
An Traubenbergen, wo herab
Die Dordogne kommt,
Und zusammen mit der prächtgen
Garonne meerbreit
Ausgehet der Strom. Es nehmet aber
Und gibt Gedächtnis die See,
Und die Lieb auch heftet fleißig die Augen,
Was bleibet aber, stiften die Dichter.


Lasso, s'i' fu' già preso, etc.


Ma col veleno non si fa la fossa
chi con un vetro vol spenger la sete
come chi in oro aver sua mente ha mossa?


照眼清淮笑力微
家人应喜近庭闱
兹行莫道无勋绩
带得星星白发归


Es lockt mich zwar dein sanfter Zug
Verborgentlich zur Stille,
Doch kann ich ihm noch nicht genug
Mich lassen, wie mein Wille;
Ich werd' durch mancherlei gestört
Und unvermerkt davon gekehrt.
So bleibet meine Plage.


Si te acercas a mí,
Nos fundiremos..
En un minuto
Que estemos solos
Sucederá.
Por nuestras venas,
Corre la misma sangre.
Somos deseo, hecho energía.
Y nada nos detendrá.


纷纷尘土化朱颜
有客知几去不还
大隐何妨在城市
小楼终日对云鬟


És todo amabilidades,
a moça mais linda te ama,
somando futilidades
diz ele, e em resumo exclama:
o que te falta, Narciso?!
Eco responde-lhe: siso!


Mancha ninguna su beldad empaña;
mas yo, aunque dicen que por ella muero,
no la quisiera ver cuando se baña;


So bald die Lust empfangen hat,
Gebieret sie die Sünden.
Zuweilen pflegt man in der That
Die Reue zu empfinden,
Zuweilen ruhet auch die Straff
Und ist in des Gewissensschlaff
Vom Tod nicht weit entfernet.


Und ob sie Nebel decken,
Was groß und heilig war,
Lenkten da aus den Schrecken
Gewaltig die treuen Recken –
Du mitten in dieser Schar.


A večer slavnou glorií
skráň milenky mé ovíjí,
ten úběl čela sladký –
a vlídná zář ta čistý sen
tká v plaché oko její,
v ten zrak, jenž vlhce zarosen.


E pois que são mercês o objeto d’elas,
É digno ofício em vós fiscalizá-las,
E em mim costume antigo recebê-las.


La molta tema e 'l non picciolo affanno,
Che 'n voi, Rainer mio, per me s'asconde,
Le rime vostre a poche altre seconde,
Del che molto vi debbo, aperto m'hanno:


Das blinde Liebeswerck, die süsse Gisst der Sinnen
Und rechte Zauberey hat letzlich hier ein End';
Es wird das lose Kind, so mich verführen können,
Gott Lob, jetzt gantz und gar von mir hinweg gewendt.
Nun suche, wo du wilt, dir anderwerts Poeten;
Hier, Venus, hab' ich mir gesteckt mein eignes Ziel;
Es ist mir deine Gunst jetzt weiter nicht von Nöthen;
Ich haß' all' Eitelkeit, es liebe, wer da wil.
Was meine schwache Hand vor dieser Zeit geschrieben,
Durch deinen Geist geführt, das ist der Jugend Schuld.
Ich werde weiter nicht von solcher Lust getrieben;
Was dir gehässig ist, zu diesem trag' ich Huld.
Wann Urtheil und Verstand bey mir zu Rathe sitzen,
So hattest du mir zwar bethört den jungen Sinn,
Jetzt seh' ich, daß dein Sohn sey ohne Wahn und Witzen,
Du aber, Venus, selbst ein' edle Kuplerinn.
Dein Wesen ist ein Marckt, da Leid wird feil getragen,
Ein Winckel, da Verdruß und Wehmuth innen steht,
Ein' Herberg' aller Noth, ein Siechhauß vieler Plagen,
Ein Schiff der Pein, ein Meer, da Tugend untergeht.
Wo soll die Schönheit seyn, wann alles wird vergehen,
Die Lippen von Corall, diß Alabaster-Bild,
Die Augen, so ihr seht gleich als zwo Sonnen stehen,
Der rothe Rosenmund, der weissen Brüste Schild?
Sie sollen, und wir auch, als Asch' und Staub entfliehen
Und allzugleiche gehn den Weg der Eitelkeit:
Pracht, Hoffart, Gut und Geld, umb das wir uns so mühen,
Wird Wind und Flügel noch bekommen mit der Zeit.
Ich laß' es alles stehn; das Ende meiner Jugend
Und Frucht der Liebeslust beschließ' ich gantz hierein:
Ein Werck, das höher ist, der Anfang meiner Tugend,
Ob dieses gleich verdirbt, soll nimmer sterblich seyn.


Sám nevím, co to bylo,
a není slova, věř,
jež by to vyslovilo,
jak s větví se to lilo,
a v trávě zaperlilo,
stráň dýchala tím a keř.


Soll stets der Criticus des Weisen Schreibart schmähn?
Wer scharf und richtig denkt, der sprech' auch rein und schön,
Daß er im Ausdruck sich so wie im Denken übet,
Die Kunst der Redner kennt, den Geist der Dichter liebet,
Und dennoch nicht dabey, von Munterkeit verführt,
Ganz den Verstand vergißt, wenn er die Sinne rührt,
Für strenge Gründlichkeit mit Witze spielend pranget,
Und uns ein Gleichniß giebt, wenn man Beweis verlanget.
Ein prächtiger Palast sey seiner Lehrart gleich,
Befestigt durch Vernunft, durch Witz an Anmuth reich.


Wer weiß es! – Walther, sei zufrieden
Mit dem, was dir auf Erden ward:
Denn wem das Schöne ward beschieden,
Der hat – ihm ist der Tod nicht hart –
Die Ewigkeit in Gegenwart.


podré alabarme en la fortuna mía;
que aunque mi grande afán al suyo exceda,
deseo que no acabe mi tormento.


Poema integrante da série Máquina de Signo
In: LEITE, Sebastião Ucho A uma incógnita, 1989/199 São Paulo: Iluminuras, 1991


Azt irták a lapok minap,
Hogy egy költő segélyt kapott,
Az államtól szubvencziót.
Nem tréfa! Néztünk is nagyot.


يا سيدي فعلُكم لا كانَ مَجْهُولاً
ومجدُكم أبيضٌ قد صار مصقولاً
وفخرُكم في السَّما نُورٌ تُضِئُ بهِ
وسيفُ عَلْياكُم لا زالَ مَسْلُولا
لا زال جمعُكُم بالنصر مشتملاً
وجمع أعدائِكم ما انفكَّ مخذولا
محمدٌ أنت محمود الخصال وقد
قصدتُ بالمدحِ فيكَ القالَ والقيلا
وأنت ليثٌ لدى الهيجاءِ متخِذاً
عند القَساطِلِ ظَرَّانَ القَنا غِيْلا
وأنتَ في النَيْلِ جَوَّاد تفوقُ على
ماء السَّمَاء وفَضَحْتَ البحرَ والنيلا
دم يا أميرَ الورى في نعمة وعلا
بجنة ذللت للقطف تذليلا


Ben fu crudele e dispietata allora,
Ch'al mondo, a noi, nel bel fiorir degli anni
Così bel fiore, e lume, e spense e sciolse;
E da quel corpo che più bello ancora
Forse non formò il ciel (de' nostri danni
Ingorda troppo) alma sì illustre sciolse:
Né la piegaro i tanti
Voti al ciel sparsi, e ' pianti,
Che dagli occhi versar co' santi Amori
Queste Ninfe, quest'erbe, e questi fiori.


Rövid időn ők elbúcsúzának;
Az mezőre mikoron jutának,
Tizen öszve tanácsot tartának,
Hogy Józsefnek fejére járnának.


Svobody člověka ký názor? V láci
že Epaphrodita rob hostí zdání
a v eloquenci odporoučí v maní.
Kdo delicatnější v vzor v družství staci?


Jobbra én, te balra mégy. El.


Ein Schuster einst von Gottes Gnaden
Heißt jetzt ein Stiefelfabrikant,
Und eines Schneiders Höll' und Laden
Wird jetzt ein Magazin genannt.


Tanzella non facea se non gridare
e spesso in fallo saette gittava,
non potendoli mai colpo donare.


Jasní se. Chmury poslední
zaniknou, pravím ti, v krátku.
Jenom až, čtenáři, předplatíš
nějakou zbytečnou zlatku!


So fahr denn wohl, du treuer Mann!
Ha! Siehst du dort das Schiff der Fei?
Bekränzt mit Lilien schwebt's heran,
Und Rosen glühn, als wär' es Mai.


“Utas! utas! fergeteg kél;
Hallod mint zúg s ordít a szél,
Szállj meg kis hajlékomban;
Vészre gyűlt a földi pára,
Elhúnyt már a nap sugára;
Nyúgodj édes álomban.”


Du ſchiedeſt hin, die Welt ward öde,
Ich ſtieg hinab in meine Bruſt;
Der Lieder ſanfte Klagerede
Iſt all mein Troſt und meine Luſt.
Was bleibt mir, als in Trauertönen
Zu ſingen die Vergangenheit?
Und als mich ſchmerzlich hinzuſehnen
In neue goldne Liebeszeit?


Ó, Zapomnění sladké, aspoň chvíli
nech svých mě květů těžkou vůni ssáti,
zde ve tvém tichu, jež svá křídla chýlí,
bych věčný sen svůj jedenkrát chtěl spáti!


Ami golyó kiszáll, száz angyal fogja össze,
mint röpködő lepkét, kacagjon fel az élet,
s te Isten, akiben gyermekkoromban hittem,
hajolj le csöndesen, és védd meg az öcsémet.


Tal seja, Lídia, o quadro
Em que fiquemos, mudos,
Eternamente inscritos
Na consciência dos deuse
Antes isto que a vida
Como os homens a vivem,
Cheia da negra poeira
Que erguem das estrada
Só os deuses socorrem
Com seu exemplo aqueles
Que nada mais pretendem
Que ir no rio das coisa


K spáse nestačí jen víra pouhá,
Marné jazykem jí vyznávání,
Chlubné křesťanem se nazývání,
Zlolajících úst modlitba dlouhá.


Nun, ich schüttle sie weg, die schönen. In deiner Umarmung,
Lieber, geht mir auch heut wieder die Sonne nur auf.


Ein buntes Heer von Blüten umgab das Rasenland,
Vergißmeinnicht und Epheu sich um die Felsen wand,
Und tief aus hohem Grase, da schauten lieblich scheu
Hervor die blauen Veilchen, so schüchtern und so treu.


Мы играем в пароход…
Полный ход!
Гришка Бондарев — машина,
Потому что он мужчина…
Он залез под папин стол
И топочет гулко в пол
Каблуками —
И обеими руками
Уголь сам в себя сует…
Полный ход!
Я, конечно, капитаНа столе мой валкий мостиСто чертей, какой туман…
Дядя Костик!
Что же ты за рулевой?
Эх, раззява!Встань к камину головой
И держи на тучу вправВестовой, тащи сюда
Бочку с ромом и сигарУх, как треплет! ЕрундМашинист, прибавь-ка пару…
Что?! Взорвемся? Не бедСаша, — старший брат, — труба,
Потому что он высокиОн гудит, надувши щеки,
Так, что пот бежит со лба:
«Гу! Дорогу! Берегись!»
Искры ввысь,
Дым, как черная акула…
Ух, качнуло!
Вдалеке утес, как меНад кормою вьется птица…
Саша! Сашка! Что ж ты сел?!
Ведь труба же не садитсА в каюте у стола
Пассажирка — леди Даша,
Тетя наша,—
На кушетку прилеглНебеса краснее меди…
Ропщут волны, хлещут в люО миледи,
Не ломайте бледных рук!
Я клянусь своею трубкой,
Громом, молнией, совой,
Пароходной нашей рубкой
И верблюжьей головой,—
Что сегодня в Гонолулу
Довезу вас к жениху…
Эй вы, черти, там вверху!
Привяжите пушку к стулБуря крепнет… Нос торчком…
Волны — белые медведи…
Вестовой, снеси-ка леди
Валерьяну с коньячко


1
Кепка! Простецкая кепка!
На миллионы голов
Влезла ты с маху! И крепко
Села цилиндрам назло!
Видел весь мир, изумленно
Ахнувши из-за угла,
Как трехсотлетней короне
Кепка по шапке дала!
2
И, набекрень съехав малость
От передряг,– во весь мах
Долго и крепко ты дралась
На разъяренных фронтах!
И, без патрон и без хлеба
Лбом защищая Москву,
Нет такой станции, где бы
Ты не валялась в тифу!
3
От Чухломы до Урала
В морду былому житью
Это не ты ли орала
Новую Правду свою?!
И на фронтах, и на Пресне,
Мчась по столетьям в карьер,
В небо горланила песни,
Славя свой 4
Ну-ка, вот! В той перебранке
Той небывалой порой:
От револьвера до танка
Кто не сшибался с тобой?
Но, поднатужась до пота,
Все же, к двадцатым годам,
Даже антантным дредноутам
Кепка дала по шеям!
5
Бешены были те годы!
И на всех митингах ты
С дьяволом, с богом, с природой
Спорила до хрипоты!
И, за голодных индусов
Кроя Керзона весьма,
В это же время со вкусом
Воблу жевала сама!
6
Кончились годы нахрапа!
Ты – на весь мир! И, глядишь,
Перед тобой сняли шляпы
Лондон, Берлин и Париж!
Кепка! Простецкая Кепка!
Средь мировой бедноты
Медленно, тяжко, но крепко
Ставишь свои ты посты!7
Кепка! Простецкая Кепка!


Es senkt wie ein Schwarm von Vögeln sich
All mein Erinnern hernieder auf mich,
Hernieder durchs gelbe Laub von den Zweigen,
Und gebeugt ist mein Herz, wie Erlen sich neigen,
Die sich spiegeln, wo das Wasser der Reue
Schwermütig gleitet in tiefer Bläue.
Sie senken sich, bis im wachsenden Wehen
Des Winds ihre bösen Stimmen vergehen,
Im Baume verklingen mit sterbendem Laut,
Dass Stille rings von den Zweigen taut.
Nur die Stimme, die sie, die fern ist, in Tränen
Verherrlicht, tönt, nur die Stimme voll Sehnen
Des Vögleins, das erste Liebe mir war,
Das heute noch singt, wie vor manchem Jahr.
Und in dem trauernden Mondenscheine,
Der bleich und feierlich strahlt, wiegt eine
Schwermütige Nacht der Sommerszeit
Voll tiefer Sehnsucht und Dunkelheit
Im Himmel in flüsternden Windesschauern
Das Zittern des Baums und des Vogels Trauern.


Čím pracoval, každý odloží,
Ruce sepne, Bohu pomodlí se;
Na své místo všecko uloží,
Jen když možno, dříve nežli stmí se;
Pak se k domu – k domu obracuje,
Jde – a k práci víc se nevracuje.


 Un pensier cosmopolita
ci moltiplichi la vita,
e ci slarghi il cranio.


Laß unter unsren lieben Brüdern,
Die sich der Züchtigung nicht wiedern,
Die Stimme bald gehöret seyn:
Die Thür ist offen, gehet ein!


O hör' auf, geliebte Seele,
Mich mit deiner sanften Demuth,
Deiner Herzenskraft und Schöne
Mich vor dir in Staub zu werfen.
Ich verachtete die Menschen,
Treulos nannt' ich sie, und blieb doch
Einem Engel selbst nicht treu.


Blažen Hasan, lichvář, zdarem takým,
tím víc krad’, čím Hakim více dával,
tajně oba; nevěrcem slul Hakim,
Hasan u kněží se světcem stával.


Maiglöckchen und Leberblümchen sind
Ja nur botanische Canaillen,
Viel besser passen zum deutschen Wald
Die Rhododendren und Azalien.


Na ledovci věčně mladém,
skvoucím se, však věčným chladem,
Satan jen se usmívá:


Wenn in Dunkelheit zerrinnen
Will des Tags Gestaltenwelt,
Richte deinen Blick nach innen,
Still von eignem Licht erhellt.
Die der Tag verworren trennte,
Sammle wieder sie in Eins,
Die zerstreuten Elemente
Deines wahren, bessern Seins.


Potresti forsi dir ch'io ti fo torto
a dir tue laude in cusì basso stile:
l'è il ver, ma con li exempli io mi conforto,


Sua missão é importantíssima
pois dela depende
a sua própria
reconstrução


Sei's denn, liebe Nazarene,
Ob wir auch uns wiedersehen,
Ob du mit dem Nonnenschleier
Auch vertauschest deine farb'ge
Feenhafte Zaubertracht,


Mira tus piernas,
Tienes las dos,
¿las utilizaste con ahínco
para testimoniar de tu Cristo?
Mira tu cuerpo entero,
Dios te lo ha dado perfecto,
Te dio salud, un año más
Puedes decir con felicidad
Que has cumplido,
Puedes ver todavía la naturaleza
Y tocar con tus manos
Al inocente niño,
Puedes caminar con tus pies,
Puedes contar a otros
Todo lo que has vivido,
¿serás agradecido?
¿Darás al Señor tu Creador
tu cuerpo, tu mente, tu espíritu?
¿Honrarás al Dador
de tantos días de felicidad?
Oh, cuántos no lo pueden contar.
Un año más
Que pasó a la eternidad,
¿en qué lo has empleado,
en amar o en odiar?
Que el Señor
Te ayude a reflexionar,
A darle tu vida sin más
Y que la emplees
En su servicio hasta el más allá,
Donde la eterna juventud,
Será la recompensa
A tu caminar,
A tu compañerismo con Jesús,
A tus achaques, a tus dolores,
Donde Jesús te estrechará
En sus brazos,
La bienvenida a su reino sin fin.
Sé agradecido
Y que Jesús no te encuentre dormido
Cuando vuelva a por ti.
Feliz cumpleaños con Jesús,
¿será tu invitado principal
en tu fiesta de cumpleaños?


Primavera beata
Su le pianure italiche
Sorride. Ogni creata
Cosa in vista rallegrasi:
Scherza con l'aura e il fiore
E vola nel sereno etere Amore.
Entro la chiusa stanza
Medita Amore, trovalo
In fragorosa danza
La giovinetta, ed integra
Cede a' futuri affanni
L'inconsapevol cuore e i candidi anni.


Nechci štěstí, nechci nebe;
vždyť mám, drahá matko, Tebe!


Ty’s byla hvězdou z vysoka,
a já co noc byl hluboká,
a jeden pohled, jeden svit
mně upad’ chladné na líce,
a jeden záblesk, jeden kmit –
a noc mi s tváří sletěla.
I bylo slastí tisíce,
když upad’ chladné na líce,
když zář se na nich prostřela.


Gyakran szerelmimben most is szerencsésít,
Én jó szerencsémre utat nyitván nódít
Arra, mert szolgálatom esik kedve szerint.


أَقولُ وَقَد عادَ عيدُ الغَرامِ
لَمّا هَبَطنَ بِنا الأَجفَرا
أَيا صاحِبي أَتَرى نارَهُم
فَقالَ تُرينِيَ ما أَرى
دَعاني الغَرامُ وَلَم يَدعُهُ
فَأَبصَرتُ ما لَم يَكُن مُبصِرا
فَما زِلتُ أُطرِبُهُ بِالحَنينِ
وَأُذكِرُهُ المَنزِلَ المُقفِرا
إِلى أَن تَنَفَّسَ عَن زَفرَةٍ
وَإِنَّ مِنَ الوَجدِ مُستَعبِرا


„Zaplatím krunýřem a modrý prsten přidám!“
‚To málo je! Hleď, její skvoucí nohy!
Za jab’ko korunní jen nevěstku tu vydám.‘
„Nuž, ještě vzácnou čabraku a trojí losí rohy!“


Hrabě vítěz do Hradecka
S útěchou hnal divou.
Bludná mysl! zpěvec umřel,
Zpěvy jeho živou!


Na Chodovské věži hudba hraje;
báně nově pokrytá
jako stříbrem politá
v slunci září do širého kraje;
taktem hudby ku přípitku,
oblétaje pestrou kytku,
s makovice fábor český
s větrem vlaje do kola;
vznesl jej tam junák hezký
jako letem sokola;
závrať jala zástup stohlavý,
když tam sklenku máchnul na zdraví,
a když vypiv, dolů shodil sklenku,
na chodovské věži na pavlači
všem teď druhům připít sotva stačí.


El nombre, oh Cintia, que en el tiempo dura,
que estima jaspes y epitafios ama,
adoraréle yo en mi sacra llama
cobra esplendor para la edad futura;


Soká éljenezték ez ostobaságot,
Azután mindegyik tartotta a zsákot:
De a vajda így szólt egész komolysággal:
„Mit akartok, édes fiaim, a zsákkal?


Je duši mojí chladno
pod země klimatem,
je cizí prostřed tvorů,
je těla zajatcem.


Anch'io nel suo sangue
Ricerco il signore,
Ricerco l'amore
E la libertà.


Du bist gantz schwer und hälst den Grund:
Ein Hertz, das dir vertraut sein Pfund
Und deiner Sorgen Joch anziehet,
Erhebet sich nicht über dir;
Wenn er nur dir thut die Gebühr,
So ist er weiter nicht bemühet.


Ó, kde tolikeré sklady
Sladkosti a jemné vnady
Nabraly se v nevinném
Kvítku jednom jediném!


E perché altiero ed onorato peso
al Cavriol d'Arezzo solean fare,
anzi che fusse a' nostri lacci preso,


HAben ſich die ſuͤſſen ſtunden
Nach dem winter eingefunden/
Jetzt da alles lebt und lacht/
Solt ihr nun vergnuͤget werden/
Da die zier der gantzen erden/
Allenthalben hochzeit macht?


Quando morreste, o sol era morto, e ainda agora
Para mim se prolonga essa noite de guerr
Acaso vens com o teu olhar de eterna aurora
Aclará-la outra vez, vindo de novo à terra?


Sag', wie hat dir mein Gesang gefallen?


记得天台雁宕归
满山松露湿人衣
十年眼底无林壑
今日画图看翠微


Halt/ liebe Rosemund/ die Liebes-reizerinnen/
die lieben augen weg/ sonst schmachten meine sinnen
für ihrer liebes-gluht/ die Liebreitz angezündt/
und die Liebinne nährt/ Du Blitz- und sternen-kind.


هَجَمَ الشِتاءُ وَنَحنُ بِالبَيداءِ
وَالقَطرُ بَلَّ الأَرضَ بِالأَنواءِ
فَاِشرَب عَلى زَهرِ الرِياضِ يَشوبُهُ
زَهرُ الخُدودِ وَزَهرَةُ الصَهباءِ
مِن قَهوَةٍ تُنسي الهُمومَ وَتَبعَثُ ال
شَوقَ الَّذي قَد ضَلَّ في الأَحشاءِ
تُخفي الزُجاجَةُ لَونَها وَكَأَنَّها
في الكَفِّ قائِمَةٌ بِغَيرِ إِناءِ


Po růžích jde Dominikus,
jejich vůně kol se houpá
a na jejich vonných vlnách
jeho duše k nebi stoupá.


Corales dan al corazón consuelos,
y en mí corales son melancolía:
vuélvase a un desdichado en noche el día;
lo que a otros da quietud, a mí desvelos.


ch'avegna non destrengami soe arte,
non so come non pera di paura,
perch'eo non veo da che natura parte,
cui ten, che 'n guisa alcuna la figura.


Der Tag brach an, manch froh Gespann
Flog schon des Wegs, ich trat hinaus;
Palmsonntag war's, und Jedermann
Nahm einen Ölzweig mit von Haus.


Gras wächst über Meilen mit Seelenruh,
Gras auf seinem Gang deckt Taten zu und Gedanken, –
Nur sieht man es lang noch im Gras, wo Zwei drin versanken.


Ať se při tom blaženosti skonu
Sardce ještě dlouho raduje!“
Tak sem nyní, slovy Jozue,
Upěl i já ve selz hojných ronu:


Y sí coqueta, seductora, mujer al fin,
Si voluble ha cambiado tu corazón
No temas decir la verdad.
Ya canta el ave, miro el reloj
Y es cierto así ha pasado la noche,
Casi ha llegado el día
En que sabré mejor porque me estaré muriendo
Cuando contestes lo que te esta diciendo
Mi alma, mi corazón, mi vida.


— por tudo, vida, perdão!


Ruhig steckt er Pelz und Hose,
Auch den Dollmann weit und lose
Zu der allerschönsten That
Hoch auf eine Bohnenstange,
Also ward den Vögeln bange,
Also schützt er unsre Saat!


Auf Euer Thun sieht Gott herab,
Mit ernstem Richterblick!
Ihr raubt, was Gott dem Nächsten gab,
Und prahlt mit Recht und Glück.


جار الزمانُ علينا في تصرفِه
وأي دهرٍ على الأحرار لم يَجُرِ
عندي من الدهر ما لو أنَّ أيسَرَهُ
يُلقى على الفلك الدَّوَار لم يَدُرِ


Ach, was hab ich von der Erden,
Daß ich ihr nicht los kann werden!
Was für Freude gibt die Welt,
Die mir ohne dich gefällt?
O du Nordstern frommer Herzen
Mach ein Ende meinen Schmerzen.


إني تعبت من التفاصيل الصغير
ومن الخطوط المستقيم والخطوط المستدير
وتعبت من هذا النفير العسكري
إلى مطارحة الغرام
النه مثل القائد العربي يأمرني:
تقدم للأما
والفللل الهندي في الشفتين يهتف بي:
تقدم للأما
والأحمر العنبي فوق أصابع القدمي يصرخ بي:
تقدم للأما
إني رفعت الراية البيضاء ، سيدتي ، بلا قيدٍ ولا شرطٍ،
ومفتاح المدينة تحت أمر
فادخليها في سلا
جسدي المدينة
فادخلي من أي بابٍ شئت أيتها الأمير
وتصرفي بجميع ما فيها  ومن فيه
وخليني أنا
2
كيف أميز الألوان؟
وتضخم الإحساس بالأشيا
3
مايا تغني – وهي تحت الدوش- أغنيةً من اليونان رائعةً
وتضحك دونما سببٍ
وترضى دونما سببٍ
مايا تنادين
لأعطيها مناشفه
وأعطيها خواتمها الملونة المثيره
وأنها ما قاربت أحداً سواي
وأنا أصدق كل ما قال النبي
وكل ما قالته ماي
4
مايا على (الموكيت ) حافيةٌ
وتطلب أن أساعدها على ربط الضفيره
وأنا أواجه ظهرها العار
طفلٍ ضائعٍ ما بين آلاف الهداي
5
والبحر من ذهبٍ  ومن زغبٍ
وحول عمودها الفقري أكثر من جزيره
من يا ترى اخترع القصيدة والنبيذ وخصر ماي
مايا لها إبطان يخترعان عطرهم
في انحناءات الشعو
وأرسو كل ثانيةٍ على أرضٍ جديد
مايا تقول بأنني الذكر الوحي
وإنها الأنثى الوحيد
وأنا أصدق كل ما قال النبي
وكل ما قالته ماي
مايا لها نهدان شيطانان همهما مخالفة الوصاي
وماكرةٌ  وطاهرةٌ
وتحلو حين ترتكب الخطاي
الحر في تموز يجلدني على ظهر
فكيف يمارس الانسان فن الحب في عز الظهيره؟
والموت في عز الظهير؟
7
وتروي لي النوادر والحكاي
وحاضرةً وغائبةً
وواضحةً وغامضةً
فتخذلني يداي
مايا مبللةٌ وطازجةٌ كتفاح الجبا
وعند تقاطع الخلجان قد سالت دماي
مايا تكرر أنها ما لامست أحداً سواي
وأنا أصدق كل ما قال النبي
8
مايا تفتش عن فريستها كأسماك البحا
9
هذي شواطيء حضرمو
وبعده تأتي طريق الهن
إن مراكبي داخ
وبين الطحلب البحري والمرجا
تنفتح احتمالاتٌ كثير
ماذا اعتراني؟
مايا تنادين
والتواب
والبها
هذا النبيذ أساء لي جداً
فمتى سأتخذ القرا؟
مايا تغني من مكانٍ م
ولا أدري على التحديد أين مكان ماي
كانت وراء ستارة الحمام ساطعةً كلؤلؤةٍ
وحولها النبيذ إلى شظاي
11
مايا تقول بأنها امرأت
ومالكت
وتحلف أنها ما ضاجعت أحداً سواي
وربع ما قالته ماي
والتواب
والبها
هذا النبيذ أساء لي جداً
فمتى سأتخذ القرا؟
مايا تغني من مكانٍ م
ولا أدري على التحديد أين مكان ماي
كانت وراء ستارة الحمام ساطعةً كلؤلؤةٍ
وحولها النبيذ إلى شظاي
11
مايا تقول بأنها امرأت
ومالكت
ومملكت
وتحلف أنها ما ضاجعت أحداً سواي
وأنا أصدق كل ما قال النبي
وربع ما قالته مايوالتواب
والبها
هذا النبيذ أساء لي جداً
وأنساني بدايات الحوا
فمتى سأتخذ القرا؟
10
مايا تغني من مكانٍ م
ولا أدري على التحديد أين مكان ماي
كانت وراء ستارة الحمام ساطعةً كلؤلؤةٍ
وحولها النبيذ إلى شظاي
11
مايا تقول بأنها امرأت
ومالكت
ومملكت
وتحلف أنها ما ضاجعت أحداً سواي
وأنا أصدق كل ما قال النبي
وربع ما قالته ماي


草阁临无地
江空秋月寒
亦知奇绝景
未必要人看


Tam ve hradě královny Moudrosti
Se hádanka ti rozluští,
A vyjasní se temno.
Otěže ona světa
V pevných drží rukou,
A vedlé spravedlnosti
Vše rozhoduje stížnosti.
Tam bouřlivé tvé srdce utiší se.
Pojď za námi a dovedem tě k cíli!


Jasný mudřec, básníř milostivý,
Hluboký a věrný Tacytus
Dotřel se, že Salustyus živý
Z něho mluvil, s ním y Julius.


Andre Leute, wenn sie springen
In die Schranken, sind gesund;
Doch wir Minnesänger bringen
Dort schon mit die Todeswund'.


Repica en el espacio celeste epifanía;
angelicales pífanos tocan a redención
y hay un deslumbramiento de luz y de alegría,
magnánima apoteosis de remuneración


谤史欺天祗自欺
母能改子更何疑
女中今识真尧舜
愁绝年年社饭时


Bojácně mimo tvou bytost zavřenou chodím,
unavené své srdce k svatému obrázku vodím
děťátka velkého, na které číhá svět.


风留客舫南津口
独语苍头欲暮天
微火渐温茶鼎沸
绕篷添得荔枝烟


骏马响金羁
蹀躞长安道
少年挽雕弓
弹落花间鸟


Tak bylo splněno, co bylo psáno...
Musilo přijít však nedělní ráno,
odvalen kámen a v celé své slávě
z mrtvých vstal Kristus, jak psáno právě.


Los vecinos se sonríen
en sus ventanas postreras.
El mariquita organiza
los bucles de su cabeza.
Por los patios gritan loros,
surtidores y planetas.
El mariquita se adorna
con un jazmín sinvergüenza.
La tarde se pone extraña
de peines y enredaderas.
El escándalo temblaba
rayado como una cebra.
¡Los mariquitas del Sur,
cantan en las azoteas!


Z hlubokosti volám!


Zrezavěly meče naše,
nevíme, co s pavezou.
Čekejme jen tedy plaše,
co běd Němci navezou!“


Vzkřik – praskla struna! Tatarů smečka
v Rus padla, hanba, v boji kdo sečká –
za vrahy, kudy v lup spěli!
Roh války hřímá hvozdem i v pláně!
Slz perly marně vlaží ti skráně,
sem oře, kalené střely!
Zní toulů třesk! V před, oři můj, na ně!
Spěj vichrem divoký, smělý!


Stracks kehrte sie sich in sich ein
Und sucht in ihrem Herzen,
Da ward gemindert ihre Pein
Und abgekürzt die Schmerzen.
Sie fand den Liebsten ihrer Seelen
In ihrer eignen Herzenshöhlen.


Wie hat man oft im tiefsten Mark
gefühlt: nein, nein und aber nein!
Aber das Leben ist so stark,
es reißt einen immer wieder hinein.


Föl hát! és míg a szem
Csak egy sugárt lövel,
Előle a magas,
Szent cél ne vesszen el.


几家篱落枕江边
树外秋明水底天
日暮沙禽忽惊起
一痕冲破浪花圆


Wie? meine Lust an Gott/
Wer ist denn der? die allerhöchste Lust/
Die eintzge Qvell'/ aus der in unsre Brust
Ein über irdisches Vergnügen fliesset/
Ein Strom von Canaan/ der sich in uns ergiesset.
Wie meine Lust an Gott?
Ach ohne dem ist Freude/ Lust/ Ergetzen/
Schmertz/ Jammer/ Angst/ ja ein verfluchter Todt.
Wie Seele/ wilst du auf den Herrn/
Nun deine Lust allein und ewig setzen?
Ach ja/ wie seelig und wie gern.
Mein Hertze wünscht/ was ihm der Herr kan geben;
Nur was Gott will und was Gott sügt/
Und lieber arm/ in sich vergnügt/
Als reich allhier/ und dort unselig leben.


Nichts hör ich mehr durchs winternde Gefilde
Als tief im Felsenloch
Die Murmelquell, und aus dem Wald das wilde
Geheul des Uhus hör ich noch.


Teď se dvéře rozlítnuly,
Do komnaty v hlučném davu
Táboři se vyhrnuli.
Olbřim v zkrváceném hávu
K raněnému prudce míří;
„Kalich káže, káže Pán:
Plňte svaté rozkazy!“
Zvolá děsný velikán,
Palcát zdvihne a rytíři
Rázem lebku rozrazí ....
Za pilířem děsný hlas –
Hrozný obraz mžikem zhas’.


Nuž, vy, jež k stolu Páně vedu,
vy poutníkové mladiství,
jen touto cestou zbožných dědů,
jen touto jděte také vy.
A ať vás časem strasť tu hněte,
ať obklíčí vás ďábla lest –
na cestě světla nezhynete
a věčná bude vaše čest!


Ach osudu tvrdý opatek
nám kvetoucí rozdupal věnce,
a hoře nás vede na zmatek,
pak s kosou již tušíme žence – –


Der Höchste wird indessen
Das Seine nicht vergessen/
Und dir zur Seite stehn/
Daß du nach Noth ergötzet/
Durch keine Noth verletzet/
Ihm danckend wirst zur Ruhe gehn.


„Erre lehajolván a követek mélyen,
Szabad-e, az első kéri, hogy beszéljen?
S miután a király engedte, joházva
Csendesen így szólott halkal magyarázva:


Seien Lüfte noch so klar,
Sei die Tiefe noch so still;
In Gefahr ist immerdar,
Wer durchs Leben schiffen will.


crederò alor che de la ingiusta guerra
che questa fera meco immortal serva,
placata sia, contra ogni sua natura.


Às vãs palavras, que levava o vento,
Não responde o guerreiro valoroso,
Mas do escudo coberto ao mais violento
Encontro corre intrépido, espantoso:
Com duros golpes o furioso intento
Cada qual deles executa iroso,
Ora usam de arte, ora os leva a fúria,
Tratando sempre de fazer-se injúria.


时光有意同消息
寄语烟风须自力
即使秋冬促夏来
何须日夜催春亟


Až ten pyšný český lán
bude meči zdroben
a královskou korunou
císař Sigmund zdoben!


Im Jesuelschem schimmer
Pfeiln wir zugleich zur Jesuelschen Kron:
Der Stoltz ist durch dich nimmer!
Er ligt zu fus im höchstem hohn.
Ein ander ist mit dir der Erb und Sohn.


Vermächtnis nach Vermächtnis ausgespendet,
Zufrieden jeder, seinen Teil zu haben.
Doch wenn du Glückliche zu machen trachtest,
So wär es der, dem du dich ganz vermachtest.


S'udivano sussurri
cupi di macroglosse
su le peonie rosse
e sui giaggioli azzurri.


Ridestonsi di fiori i praticelli,
allegrezza mostrando i freschi mai,
adobbati di fronde gli arbuscelli,
ogni animal laudando Iove assai;
cantando, delle selve escon gli augelli,
con leggiadri versetti fan lor lai;
escon le selvaggine de' covili,
ché son passati li tempi vernili.


A přece ještě sním o ráji
dělníků celého světa,
já,
humanitu dnes prosící,
a smějící se jí démon
rodícího se Ruska.


Alvira glean'd the shady wood,
To make a cheerful blaze,
That, when he weary should return,
His spirits it might raise.


„Nuž o Máji započal své pění,
Ale z dolin krásně omájených
Vyved’ virtuosa v zločinění,
Aby postavil jej na lešení
Před diváků houfem uděšených.
Rek ten nepojal své lásky dámu
Podlé zvyku v Hymenově chrámu,
Ale vyveden jsa na popravu
Za svou vinu položil svou hlavu
Směle pod katovu pod sekeru,
Číhající pomstě za ofěru.


Ich zun offt- vnd offtermahlen
Hab es alles vndersagt:
Du zun offt- vnd offtermahlen
Es doch nahmest nit in acht;
Offt ich warnet/ offt ermahnet
Sohn es dir wirt vbel gahn;
Waß doch warnet/ waß ermahnet
Du mit nichten hörtest an.


e che l'attendi ora a purgar l'ovile,
fare i vasi, lavar, mendar le reti
e tornar, como fu, saggio e virile;


E uma Voz respondeu nas sombras triunfante:
"Acende, ó Viajor! — o facho da Razão!"


Numa disciplina constante procuro a lei da liberdade medindo o equilíbrio dos meus passoMas as coisas têm máscaras e véus com que me enganam, e, quando eu um momento espantada me esqueço, a força perversa das coisas ata-me os braços e atira-me, prisioneira de ninguém mas só de laços, para o vazio horror das voltas do caminhSophia de Mello Breyner Andresen | "Antologia", pá 79 | Círculo de Poesia Moraes Editores, 3 edição, 1975


»Ich fürchte keinen Räuber,« sprach der Knabe,
»Denn mein ist nur mein Leben und mein Lied,
Und beide nützen nur, wenn ich sie habe;
Doch folg' ich gern, wohin die Schönheit zieht:
Denn Schönheit ist des Sängers Lust und Labe,
Er ist daheim, wo er sie walten sieht« –.
Er neigte sich und nahm ihr Roß am Zügel
Und führt' es sacht den Pfad hinauf zum Hügel.


Fremde wurden wir uns nicht,
Sahen uns doch selten,
Wenn Gewohnheit heut gebricht,
Guter Wein vertraulich spricht,
Und das soll heut gelten.


A zdali básník verše skládá –
o hleďte dál jen bez hněvu:
ty vaše čítám vždy tak ráda! –
pro potřebu, či úlevu?
Jí choré dny že jdou tak líně
a že je krásně na Žofíně,
ať v sálech juž či stromů stíně,
a kdy tam mívám rendez-vous?


A různé jsem spatřil národy
a rajské viděl jsem kraje,
však zřel jsem, že v ráji nejkrasším
též ovoce bolesti zraje.


Znám jistý lék, jenž hrůzy tebe zbaví,
vyžene přelud z hlavy,
že jistě červa na vždy budeš prost
a zapomeneš minulost.“


Tak praví Libuša, a Přemysl
se zasmuší, a takto odpoví:
„Ó Libušo, tys zarmoutila mne!
Ó nemluv mi o bledé Moraně.
Čím bylo by mi štěstí, sláva, zdar,
když s tebou bych je sdílet nemohl?
Chci s tebou zůstat v hradě otců tvých,
nechť dále vládne starý, dobrý řád,
o žádném novém městě nemluv víc,
a zapomeň mé nové myšlenky!“


Era in arido sito
el popol siziente;
è della pietra uscito
largo fonte e corrente.
Qui bea tutta la gente:
la pietra è Cristo, onde vien l'acqua fore.


Mistr květoval však dále,
tak se mu to uzdálo:
Když prý jsou teď mísky plny,
aby lépe chutnalo....


A provaz, který v šíj ti dán,
to Jidáše, ach, nebyl znak,
tak zjevil se ti Žižka Jan
a zatlačil ti zrak!


Ha! von ihr, von ihr emporgehoben
Blickt dem Ziele zu der trunkne Sinn –
Hör es, Erd und Himmel! wir geloben,
Ewig Priestertum der Königin!
Kommt zu süßem brüderlichem Bunde,
Denen sie den Adel anerschuf,
Millionen auf dem Erdenrunde!
Kommt zu neuem seligem Beruf!


Cupido wikkel-wakkel/
oho!
Cupido hihlt die Fakkel/
soso.


Liduška bledá sedí u klavíru,
však bohu díky! klesla ručka jí,
a hlavinkou se v divém honí víru
myšlénky divné. – Vzdychá potaji – –
Hezounké dítě! Sama jistě tuší,
že tajená jí bolesť dobře sluší,
ač zvonivý jí stejně sluší smích!
Na mladých ňadrech poupátko jí vadne,
v kalíšek jeho někdy krůpěj padne
ze tmavých zraků, smutně skloněných.
Ó, chřadne stejně, jak ten kvítek malý!
A co ji bolí? Lidé nepoznali,
že v srdéčku se jeho nemoc tají.
A útrpně-li děvčátka se ptají,
na zoubek svůj, tak bílý, nevinný, –
vše rychle svádí trochu uzarděna:
„Vším vinen věru zoubek jediný!“
A žalostivě běduje a stená. – –


O Wald, was sagst du? welch ein süßes Blicken
Von Blumen will mein Leben in sich ziehen?
Wasser, steht still, mir dünkt, es will entfliehen
Ein Wort in eurem Strom, mich zu beglücken.


王母西池启寿筵
群仙歌舞正喧阗
是谁来献蟠桃实
请问湖南吴小仙


مَا قَبْلَ النَّهرِ وقَبْلَ الْبَحْرِ وقَبْل السُّكْرِ
وقَبْلَ الْفُجرِ وقَبْلَ الْرَّاحْ


Ma la più parte de la gente rotta
né tromba né tambur né segno ascolta:
tanta fu la viltà, tanta la dotta,
ch'in Senna se ne vide affogar molta.
Il re Agramante vuol ridur la frotta:
seco ha Sobrino, e van scorrendo in volta;
e con lor s'affatica ogni buon duca,
che nei ripari il campo si riduca.


Jár a költő, mint Illyés tűz szekérben,
Fent, fent... honnan mindenki más leszédűl!
Repültében aláesik palástja,
S mosoly, köny lesz, - jóslat szól énekébűl.
Legyen a föld, kincs, fény tiétek! ő nem
Lehetne boldog s gazdagabb vele!
Nélküle bús a föld, szegény az élet...
Szenteltessék meg tőletek neve!


Con mi vocabulario terrescente,
monólogos de savia y garbancilla,
te conduce mi espíritu a la orilla
donde un hombre campal irgue la frente.
Soy ese cuerpo. Y arenariamente
mi sequedad colórase de arcilla.
Inútil es decir que mi rodilla
la combustión terraplanar no siente.
Yo soy un sagitario de la tierra.
Quítame este ropaje que me encierra
y al oprimir acúsame vacío.
Despójame y verás que tengo manchas
de equina podré en las costillas anchas,
y en el tremendo corazón un río.


Wie kann der frommen Christenschaar
Der Tod nun schrecklich sein?
Sie weihen ja das neue Jahr
Mit ihren Thränen ein.


谷口残春黄鸟稀
野梅山杏暗芳菲
百千幽胜无人见
红白路花相杂飞


Средь кленов девственных и плачущих берез
Я видеть не могу надменных этих сосен;
Они смущают рой живых и сладких грез,
И трезвый вид мне их несносеВ кругу воскреснувших соседей лишь оне
Не знают трепета, не шепчут, не вздыхают
И, неизменные, ликующей весне
Пору зимы напоминаюКогда уронит лес последний лист сухой
И, смолкнув, станет ждать весны и возрожденья, —
Они останутся холодною красой
Пугать иные поколень


Wir schieren umb kein pfaff uns nit,
Wir han uns Eignen segen mit.
Vnd pfeiffen wir am letzten loch:
der Teuffel nimbt in Gnad vns doch!


Corse più d'un eroe, stupido e attento,
L'opre a mirar de la sua dotta mano.
E 'l brittanico re sin da lontano
Tributo ai merti suoi mandò d'argento.


Fröhliche Genügsamkeit
Herrsch' an uns'rer Tafel heut'!


A juž bloudil dlouhou chvíli,
kolem jenom skalní tesy,
propasti a divé rokle,
mlčelivé za tím lesy.


Du armer Dunkelmann, was suchst du hier?
Die Menschen nicht, noch Blumen lauschen dir!
Nach Westen neigen sie sich ingesamt:
Die Sonne hält das heil'ge Totenamt.


Sì como ciascun omo, enfingitore
e, ora, maggiormente assai ch'amante
so stato ver di lei, di bieltà fiore;
e tanto giuto ei so dietro e davante


Nun kam ich auch Tag aus, Tag ein,
Es ging uns beiden durch den Sinn;
Bei Regen und bei Sonnenschein
Schwand bald der Sommer uns dahin.


Tenni modo con lei che havea desire
di ritornar a piu lodata vita
che essendosi Griphon messo a dormire
chetamente da lui fesse partita
così fece ella, et per ch egli a seguire
non n habbia, et a turbar la tela ordita
noi lo lasciammo disarmato a piedi
et qua venuti sian come tu vedi


Wem wundert's das Cleant, der seine Zeit geendt
Zu Hofe, schleunig starb und ohne Testament?
Ist's nicht nach dem Gebrauch, dass wenn man gnug gespielet,
Man ohne Adschied sich aus der Gesellschafft stielet?


– A kdyby, patriarcha namítal,
dle tebe tvoji též se řídili,
jest neslušno, holubů vrkání,
šum křídel jich a ruch a stálý shon
by svaté ticho našich tajemství
zde rušily. – Věř, větší daleko


Todas tus rentas son pizcas, y pizcos
sus estados, y nísperos que monden:
es conde cada cual de los que esconden
los mendrugos, que comen a repizcos.


Anima, che da´ bei stellanti chiostri,
cinta de´ raggi sì del vero amore,
scendesti in terra, che fuor d´ogni errore
ten´ vai secura degli affetti nostri,


Jiný v svém šveholu,
v naději bez bolu,
smích v písně hlaholu,
plameny – zrak –
u kterých pouští teď
buší, hnán v ledů změť,
o věčna tmavou zeď
mdlý jeho vrak?


拜别慈颜强荷戈
肃将君命敢蹉跎
倚门莫念边城事
圣代于今雨露多


the , I guide my View around,
And mark the  venerable .
Where the Remains of many an hundred Year,
In rev'rend Ruins, on the Walls appear,
A   with snaky Hair there stands;
Here  th'attentive Eye demands;
And there a  and his ;
These Monuments, and more, are known to Fame.


Wir haben disen Madensak
Sehr herlich außgeschmükket,
Der kurtz hernach gahr sehr erschrak,
Alß Ihn der Schmertz gedrükket.
Wo dienet nun die Hoffahrt zu?
Der kranke Leib ligt ohne Ruh'
Auch biß ans Grab gebükket.


Ať jej všemu světu křesťanskému,
Stambulu i Mekce hlásíte,
Zvláště před očima deržíte
Šprevě tam, tu Istru nevděčnému:


Und will euch Wehmut nun ins Herz, so lenket
Heimwärts den Pfad, und nehmt an eurer Schwelle
Den Säugling aus der Gattin Arm, und senket
Eu'r sinnend Haupt zu seiner Lockenhelle.


O Guibal ! der mit Wasser oder Oel,
So groß, wie Mengs und Raphael ,
Bald Menschen, bald den Himmel malt,
Der dort auf Carln herunterstrahlt;
Du wandelst auf der Spur
Der richtig zeichnenden Natur;
Drum komm und male mir
Dies Engelantlitz hier!
Die Stirne, wo die Tugend sitzt
Und Haß auf jedes Laster blitzt;
Den Himmel ihrer Augen – nein!
Willst du die Augen malen,
So tauch in Sonnenstrahlen
Zuvor den Pinsel ein.
Dann nimm Aurorens Kolorit
Und male mir wie Tizian damit
Der Lippen Purpur, ihre Wangen,
Wo tausend Amoretten hangen.
Vergiß mir nicht die wallenden Locken,
Die zart, wie seidne Flocken,
Um Psyche's Schultern hangen.
Wähl' Hogarths feinste Schlangen-
Und Wellenlinien,
Den schlanken Wuchs, der Glieder Harmonien
Mit sichrem Pinsel nachzuziehn.
Nimm Schnee mit Blut getuscht und male mir die Brust,
Den Thron der Liebe und der Lust.
Mal' ihre Arme rund und ohne Mängel,
Die Hände weiß und wollenweich,
Die Finger zart wie Lilienstengel,
Kurz, male sie dem Ideale gleich,
Woran Apell , der Griechen Guibal, starb
Und sich im Götterreich Unsterblichkeit erwarb.
Doch, armer Maler, ihren Geist,
Ihr göttlich Herz zu malen,
Das von Empfindung überfleußt;
Dies Herz mit allen Idealen
Und großen Zügen, dies zu malen,
Entsinkt der Pinsel dir,
Und ach, die Feder mir!


Zieht dahin im sanften Flusse,
Daß er noch des Waldes Pracht
Widerstrahlt mit froher Muße
Und die Sterne stiller Nacht.


Álmokbul összeszőve
Az élet szemfedője;
S mi úr a többi álmon,
Dicsfény a szalmaágyon,
Ha majd az óra üt,
Haló szemekre üdv:
A hosszu álom.


Kde rujně kypělo a vřelo,
kde u ohňů se ruce tiskly,
kde klad a lad vše mělo,
kde děje tryskly,
a byla výška oblaků,
k nim touha ve zraku.


Mit strahlbekränztem Haupt' entsteigt
Die Nachtbesiegerinn
Dem Meer', Orions Flamm' erbleicht
Und schwindet vor ihr hin;
Des Adlers Gruß, der Lerche Sang,
Des Menschen Dank
Schallt, Sonne, dir zum Lobgesang.


朝朝暮暮醉青楼
何似谈家姊妹愁
一自行云过巫峡
倦颜衰态为谁留


Sem, vynechán-li posud kdos,
ať dlask, ať brkoslav, ať kos,
ať mandelík, ať koroptev,
ať křivka červená jak krev,
s červenkou stehlík ať pestrý,
s jiřičkou břehule sestry.


Ich weiß es nicht! Doch mittlerweile wollen
Wir preisen jenes Herz, das klug und liebreich
Zu lindern suchte, was der Lindrung fähig,
Zeitlichen Balsam träufelnd in die Wunden.


Na podzim bylo to. Několik dní
porota soudila vraha.
Město již čekalo nervosní,
kdy zjeví se pravda nahá.


Kincsem nincsen. Olyan rojtosodó ruhám,
mint öreg tanító sok zivatart megért
frakkzsakettje. Zsebem pár savanyú barack
magvát zörgeti pénz helyett.


Abends als im Dämmerflor
Sich der Schnittersang verlor,
Hört' ich diesen Elfenchor:


Wir singen ein fröhliches Finkenlied –
Wie fröhlich war des Finken Sang,
Wenn er den Dreiklang hellsten Tons
Recht, Vaterland und Freiheit klang!
Den Schlag in guten und bösen Tagen,
Den mußt er immer mutig schlagen,
Der war des deutschen Finken Klang.


E s'al vento quei sparsi, alti sospiri
creasser ne la vostra accorta mente
alcun pensier de la mia afflitta vita,


Waß du verheissen für der Zeit,
Daß uns der Flammen Grausahmkeit
Im weinigsten nicht schaden sol,
Ist nun erfüllet recht und wol.


Znáte dárek nejmilejší,
Jejž vám drahá duše dá,
Dárek nad vše zlato, perly,
Co jim moře v lůně má? –
Jsou to vlásky s hlavy drahé,
S té hlavinky laskavé,
Již jste někdy líbávali
Na čelinko bělavé.


Voix de l'âme et de la nature,
J'écouterai vos purs sanglots,
Sans que les couplets de facture
M'étourdissent de leurs grelots,


No, podré olvidarte
mujer de acero;
no podré olvidarte
porque te quiero.


Wo Daphnis nicht
Sich würcklich befindet/
Gleich alles verschwindet/
Was tröstlich je war'/
Unlustig so gar
Wird auch des Tages-Licht/
Und wo er sich auffhält/
Da ist der Trost vollkommen/
Wird alles hingenommen/
Was sonsten schmertzt und quält. 11


À voz de cerrar fileiras
(não são as avós dos netos)
nasçam das urnas mineiras
vinte filhotes ou fetos.


Akkor lesz még, Annyok, akkor jó világunk!
Uraságra fordul mély alacsonyságunk,
nyájasságra virad sok szomorúságunk,
még a tölgyfákbúl is sódarokot vágunk.


See, while I speak Aurora sheds
Her early honours o'er the meads,
The springing valley's smile;
With chearful heart the village-swain
Renews the labours of the plain,
And meets the accustom'd toil.


Aus den hohen Häusern drüben dringen
durch die Schattenmassen Gespenster,
die den Glanz der Nacht verschlingen;
schon verdunkelt sich ein Fenster.


«¡Siempre! ¡toda la vida!...»
Y esas palabras tontas —tontas me han parecido—
Es preciso decírmelas; que suenen en mi oído,
Cual cosa repetida.
¡Separarnos!... ¡Decirnos adiós! ¡Tú y yo alejados!...
¡Eso parece horrible! ¡Monstruoso! ¿No es verdad?
Dilo pronto. ¿Podríamos existir separados?
Yo quiero estar seguro de nuestra eternidad.
Mas sin embargo, cuando mi amigo con sincera
Voz me dice: «Ella siempre será tu compañera
Definitiva, ardiente;
¿Qué temes? Será siempre vuestro amor vivo y loco,
Y fieles seréis ambos», mi corazón, un poco
—¿Y para qué ocultarlo?— contrariado se siente.


Sladké tajemství jsem zbádal
mladých ňader, jež se chvěla
jako vlny jarní vláhy,
milostným as roztoužením,
prstíky též růžovaté
drobných nožek a pak – –


Sáhni nezměnná ruko najsvětější,
Uzdu jenž držíš všeho, což něčím jest,
Pokladův sáhniž v hlubokosť bezednou,
Tvorstvo živící;


Pak i rybák poctu nesa
K sličné panně promluvil:
Nejlepší jsou tyto ze všech,
Které dnes jsem nalovil.


Treue, liebe Eidsgenossen,
Aus der Helden Blut entsprossen!
Singt! und uns'rer Lieder Schall
Ströme, wie ein Wasserfall
Von den hohen Felsen nieder!
Felsen, Thäler hallet wieder!
Wer von alter Treue glüht,
Sing mit uns ein Schweizerlied!


U sudu, pod nímž Kolda spal,
stál opat s číší plnou,
v té vína oheň zlatem plál
a rudou hořel vlnou.


Nagy látkör az, amit szemed belát,
Föllebbentéd jövendőnk fátyolát;
Ragyogni látsz, közelgni messze célt,
Miért e nemzet színe egykor élt.


شملتني بثوبها المنقوشِ
ذات وجهين عبقري وريش
شهدت عينها بعيني فكنا
واحداً في بساطها المفروش
شمت منها برق الهدى في ظلام
هو كوني بنورها المرشوش
شامنا مكة وكعبة قلبي
بيتها الأمْنُ للفتى المستجيش
شرب القوم كاسها مذ تجلت
فمحتهم وهم جبال شريش
شغفتني بحبها في سواها
وبدت بالسوى بلا تشويش
شهرة تنفر الأوانس منها
وبها الإنس حاصل للوحوش
شبهوه ونزهوه وقولوا
بهما لا بواحد مغشوش
شم عرف الوصال من قال هذا
هو ما هو بغير ما تفتيش
شهوات النفوس أقوى حجاب
وهي للمرتقي مجالي النقوش


Als mich dein eifer ernst aus höchster noth beflammt,
Das ich den tod und leben legte vor,
Um si zubringen zu der Buss,
So ward erst angefeurt des höchsten eifers feuer:
Si stunden dann vor dir in allerreinster Lib.
Es recht si nicht ein höchstgerechter zorn,
Bis alle lästerung den grimmesgrimm ausreitzte,
Der si, wi Sodoms vih, anstekkt,
Um nach dem recht mit unrecht blind zutasten,
Weil deine Rach fand ein geschmükktes haus.


Così di naviganti audace stuolo,
che mova a ricercar estranio lido,
e in mar dubbioso e sotto ignoto polo
provi l'onde fallaci e 'l vento infido,
s'al fin discopre il desiato suolo,
il saluta da lunge in lieto grido,
e l'uno a l'altro il mostra, e intanto oblia
la noia e 'l mal de la passata via.


Gebannt in solcher Gnaden Kreis,
Sing' ich den höchsten Mächten Preis,
Des dritten Reiches Macht und Ruhm
Sei meiner Harfe Heiligtum!


— « Seigneur ! Murmurait-il, qu'il est long, ce supplice !
Mes fils ont bien assez pullulé sous ta loi.
N'entendrai-je jamais la nuit crier vers moi :
« Le dernier homme est mort ! Et que tout s'accomplisse ! »


radš ženichem zlatým
do smrti zůstanu,
než bych k oltáři ved
tak leckterou pannu.“


بكى من لوعة في قاع حسرته
ولم تسمعه
غير الدفة المكسورة الودجين
لم تسمعه شقراء الجدائل وردة العينين
لم تسمعه غير الريح مسرعةً
بكى من زرقة في القلب
لا تعب ولا خذلان
لكن
ربما شهقت شجيرات البنفسج
في دم الإنسان أحياناً
( 5 )


Nur wenn ihr müdes Aug' von fern
Des Wegs sieht einen Wandrer kommen,
Da scheint's, als sei ein Hoffnungsstern
In ihrer finstern Nacht erglommen.
Doch wenn er dann vorübergeht,
Verfällt auf's neu sie ihrem Leide
Und banger als zuvor durchspäht
Ihr Blick auf's neu die öde Haide.


Einmal trifft auch mich sein Blick,
Der ich schwer im Pfluge gehe,
Wenn ich keuchend, todesmatt
Vor der letzten Thorfahrt stehe.


Du kämmtest alle Locken
Dir von der Stirne klar,
Und pflücktest weiche Flocken
Aus deinem Seidenhaar.


Byla něma. Neodpoví,
co je skryto pečetí,
pod tvým zrakem, tvými slovy
nepřestane mlčeti.


In questa schiera non posi io mai piede,
ché l'infortunio, da le prime fasce,
Fortuna invidïosa pur mi diede.


万竿森竹倚垣稠
隔浦看山山更幽
蘸笔当窗风乍起
一天行色正宜秋


Zvrhneme-li, třeba po sté,
výskot náš tím jenom vzroste.


Schau umher!
Dunkel bedecket die Welt
Und Mitternacht die Völker.
Doch der Herr wird über Dir aufgehn,
Seine Klarheit wird erscheinen auf Dir,
Und die Heiden, sie kommen zum Licht,
Die Fürsten zum Glanze, der Dir aufgeht.


Lásky žár je bytost moje,
Vlna studená krev tvoje:
Nemožná v živobytí
Nikdy nám se spojiti.


Vzpomeneš-li na mne,
srdce mé to tuší,
křídlem lásky Tvé se
blahý pocit vzruší –
v zanícení toužném
v mlhavou zřím dáli,
kam mi snové zlatí povždy
k Tobě zalétali...


Mé srdce chřadne touhy vysílením,
jak slunce tropické je láska žhne,
a úzkost roste každým okamžením,
zda z dálky plující loď zahlédne.


„Rodičce tvé nešťastné
Uvadnul ve věnečku
Nejdražší kvíteček;
Ty slíčné zrozeňátko,
Ty květe lásky dvojí,
Ty’s teď můj věneček!“


Stracch de voltà tanti penser in ment
che se follaven a donzenn per volta,
forsi per castigamm de l'ardiment
de vorè cascià el nas in sta raccolta,
stracch, come ghe diseva, sur contin,
bell bell sont crodaa là in d'on visorin.


Piú volte l' ò con ta' parole scorta:
Vattene, trista, ché non va per tempo
chi dopo lassa i suoi dí piú sereni.


La misera memoria inamorata
tal pastura non serba
che possa ricrear mia vita acerba.
Ahi, che sol la speranza
che a me ritorni, ahimè, la faccia amata
può tanto rinforzar la rimembranza,
che a l'alma afflitta nutrimento cresca.
Ma gelato timor mi si rinfresca
del mio ben che ritardi,
e fa che dal cor esca
quel poco caldo che gli accenti e i guardi
ahi, prometteva: donde il petto ha l'esca.
Così del viver mio più poco avanza,
se speme non m'allumi il mio bel sole,
ch'a la morte m'invole.


Vzdech bolně. Smrti mrak mu duši stíní...
A přec se mýlil, nebyl opuštěn.
Hle, jeden z Čechů ve sněmovní síni
se tlačí davem v před a spěchá ven.
Nic zášti nedbaje, ni nerozumu,
jde za Husem muž věrný – pán Jan z Chlumu.


BUT see! the smoking firy Forge appears;
Sounds surprize our list'ning Ears:
See! busy Smiths around their Anvils sweat;
Their brawny Arms the glowing Anchor beat;
Alternately the chiming Hammers fall,
And loud Notes echo thro' the sooty Hall.
Such, haply, on the sounding Anvil rung,
When first the Harp melodious TUBAL strung:
As TUBAL-CAIN the ductile Metal wrought,
And VULCAN's heav'nly Art to Mortals taught;
The Brother, pleas'd to hear his Hammers chime,
Soon harmoniz'd their Notes to proper Time:
Man's Bosom then sonorous Organs warm'd,
The softer Lyre his gloomy Sorrows charm'd;
While Tyrants Hearts unusual Pity found,
And savage Tempers soften'd with the Sound.


V boji svatém nás posilni
Proti dušmaninovi –
Proti prorokovanému
Zlému ancikristovi.
Na pomoc on volá peklo –
Jemu pomáhá zlý duch,
My v tvé důvěřujem hromy,
Ty jsi mstící mocný Bůh.


Dich nenn' ich wohl des Glückes Lieblingssohn;
Denn treulich folgend eines Größern Tritten,
Bist du Jahrhunderte hindurchgeschritten
Und glorreich der Vergessenheit entflohn.


Prosil bys, kdybys moh’, kdyby vztek
do všech se údů neroztek’:
Všichni tak sprostí a podlí a bídní.
Všickni jak přátelé ochotní, vlídní –!


A když noc prohýřiv zpilý
Navracel se domů k ránu,
Slyš, tu umíráček kvílí...
Doma leží-ť matka v Pánu.


Todas las ilusiones que te amaron,
Las que quisieron compartir tu suerte,
Mucho tiempo en la sombra te esperaron,
Y se fueron... cansadas de no verte.
Cuando por vez primera
En mi camino te encontré, reía
En los campos la alegre primavera...
Todo era luz, aromas y armonía.
Hoy todo cuán distinto... Paso a paso
Y solo voy por la desierta vía,
—Nave sin rumbo entre revueltas olas—
Pensando en las tristezas del Ocaso,
Y en las tristezas de las almas solas.
En torno la mirada no columbra


Šum bystřin ženu jenom strašil
a hvízdáním ji klamal drozd,
však o dítěti ani slechu,
ač prochodila všechen hvozd.


Doch ich bebe, zieht so brausend
Spät der Sturm mir noch durchs Haar
Treibt das welke Laub mir sausend
Nach im Kreis um den Altar.


Vše, co jsem chtěl, zřím rozpadat se v rumy,
a ženu-li kdy připnu k svému boku,
jí bude ta, jež bouří kráčet umí,
jíž vyčtu stejné utrpení v oku;
ty, dítě, nevíš, co jsou hořké dumy,
v svém modrém snění sedmnácti roků,
já, co jsem chtěl, zřím rozpadat se v rumy!


La agua y el fuego en mí de paces tratan;
y amigos son, por ser contrarios míos;
y los dos, por matarme, no se matan.


V jeskyni vápennou se klenul obzor celý,
mír samot odvěkých mou duši chvěním ovál
a z hlubin tajemných se kouřil, zkamenělý
kde v keřích krystalů sen hmoty oddychoval.


emir, her şeye biçilmiş bir gaye


Alle Musen zum Geleite
Gabt ihr mir auf meine Fahrt,
Und so bleibt auch in der Weite
Herz und Sinn mir wohlbewahrt.
Will zu lang der Weg mir werden,
Weiß ich treu mir zugesellt
Meinen Himmel schon auf Erden
Und im Herzen meine Welt!


Così dicendo, intorno alla fontana
brancolando n'andava come cieco.
Oh quante volte abbracciò l'aria vana,
sperando la donzella abbracciar seco!
Quella, che s'era già fatta lontana,
mai non cessò d'andar, che giunse a un speco
che sotto un monte era capace e grande,
dove al bisogno suo trovò vivande.


Der Schmerz, o Triller! ist der gröste,
Der treue Herzen trennt;
Erwarte nicht, daß der dich tröste,
Der diese Wunden kennt!
Der Tugend wohlverdiente Liebe
Weint billig um ihr Grab;
Die Thränen folgen aus dem Triebe,
Den Gott auch Weisen gab.
Doch Christen kann nichts völlig scheiden,
Kein Grab deckt Geister zu.
Die Zeit verträgt kein ewigs leiden,
Die Ewigkeit nur Ruh.


Solltest du wohl sagen können:
Alles dieß ist keine Kunst,
Und was er mir wollen gönnen,
Acht' ich gantz für keine Gunst?
Nein, unmöglich wird auf Erden
Solch ein Vieh gefunden werden.
Da es aber Gott gemacht,
Schlägt mans leider aus der Acht,


Tma nesmírná tam nade mnou i kolem;
poušť ledová tu beze stop!
I zmrazilomě cos tak děsným bolem,
jak byl by svět jen jeden hrob...


Mudo testimonio del origen,
habitante ausente de nuestro calendario conocido.
Ciudad incógnita y secreta,
duro camino de un sol fallecido, atravesado...
Puñales azules:
piedra mítica insepulta y carcomida;
trenzas tristes y descalzas,
polvo perpetuo, dormido.
Denso material de sueños sin rumbo
en el recóndito tránsito
de los Tezcatlípocas eternos;
muerte mínima y dispersa,
exilio de cuerpos y de sombras, fuego sin reposo.
Movimiento de flores desdentadas,
paso cósmico,
paso
sin tu voz extendida,
extendida por la verde vagina incesante
donde Malinali renace y permanece
como mudo testimonio del Origen...


su içerim ayran içerim parmaklarım kıvılcımlanı


Dich predigt Sonnenschein und Sturm,
Dich preist der Sand am Meere.
Bringt, ruft auch der geringste Wurm,
Bringt meinem Schöpfer Ehre!
Mich, ruft der Baum in seiner Pracht,
Mich, ruft die Saat, hat Gott gemacht;
Bringt unserm Schöpfer Ehre!


Wo ich die jüngste Rose
Zur Zier des Busens brach,
Und auf dem zarten Moose
In kühlen Schatten lag;


Au long des murs, quand le soleil y donne,
Pour réchauffer mon vieux sang engourdi,
Avec les chiens, auprès du lazzarone,
Je vais m'étendre à l'heure de midi.


Slyšíš? Či jsi přece usnul?
Nechápeš, ty nevinný?
To, co říkám, dějiny jsou
nebo skoro dějiny.


门横金锁悄无人
落日秋声渭水滨
红叶下山寒寂寂
湿云如梦雨如尘


Tau, Himmel, Heil und laß gut Glücke regnen
auf dieses edle Haupt,
das eine Sache treibt,
durch die der Welt dein Segen soll begegnen!
Die Doris ruft mit tausent Najadinnen:
Auf, Chloris, auf mit tausent Napäinnen!


Drum auf, ihr Menschenkinder, auf!
Auf, auf, und nehmet euren Lauf
Mit mir hin zu der Stell und Ort,
Davon gemeld't der Engel Wort.


Ahijado: ya tienes tres años de vida;
ya eres un viejo en horas,
un anciano en minutos,
casi un muerto en segundos.
Y ya has tenido un reumatismo,
que ya quisieran muchos
para sentirse hombres.
Ignoras el abecedario,
pero vas echando músculos.
Muy bien; un uppercut le aceita las bisagras
al postigo del mundo.
Me dicen que hablas bien, pero en malas palabras,
o que eres «mal hablado», en buen hablar;
el hociquito de pocas pulgas
lo tienes lleno de guijarros.
Usas un lenguaje radical
y eres un granuja, ahijado.
El azúcar de mis caramelos,
¿no te endulzó la lengua, lindo descamisado?
Aquí estoy, en la Cárcel;
somos varios.
Aquí estamos, más mal que bien,
pero es mucho decir: mal que bien, aquí «estamos».
Apunta esto: estamos aquí
para evitarte trabajo,
para que tú, mañana, no tengas que venir.
¡Qué feliz serás!
¡Qué feliz serás, ahijado!
con tus caramelos de libertad,
¡tan ricos! —según dicen, porque yo
nunca los he chupado—.
Sé bueno y vigoroso
y honrado.
No sé hablarte de otro modo:
no le quites a nadie su caramelo
y no le tengas miedo al Coco.
Ya sé que has preguntado
si soy poeta
y al decirte que sí, contestaste: —¡Qué
lástima!
¡En Petare los queman!
Estás en un error; para quemar poetas
falta un poco.
«Cohetes», no «poetas» queman los de Petare;
los poetas no suben tan alto
ni suenan tanto cuando les pegan un fósforo.
Un poeta, cuando es un poeta, es un hombre,
un hombre que no roba y que se vuelve loco.
No quiero que seas poeta,
pero muy cuerdo o muy ladrón, tampoco.
En la palabra hombre, muy bien puedes estar:
ni para el Seminario, ni para el Manicomio.
Crece pensando en Venezuela.
(Venezuela es el espejo
en que tu madre se ve cuando se peina.
Si eres malo con Venezuela, es lo mismo
que si al espejo de tu madre lo quebraras con una piedra).
Siendo malo con Venezuela,
es posible que tengas mucha plata en el Banco,
pero, por lo demás, serás un sinvergüenza,
o como tú dices: un ajo.
Si eres bueno con Venezuela,
serás feliz y cuando te mires
al espejo en que tu madre se peina,
te encontrarás tan guapo,
que le estarás agradecido al cristal del espejo
hasta el cristal de tu llanto.
Aprende a decir nobles palabras,
pero tus buenos ajos no los dejes del todo.
Echa músculos, quiere a tu madre,
que nunca esté el espejo ni roto ni empañado,
y con respecto al Coco, óyelo bien: el Coco
le tiene miedo a los muchachos.


Képzelj egy omló szírtdarabot magas
Bércről virító fákra rohannia
S Gellérd sziklájit bús töréssel
Jönni le a nyugovó födélre.


Im tiefen Grund nur wohnet das Ergründen,
Das Äußre laß vor Deinen Augen schwinden
Und steige kühn dann in die heil'ge Erde.


Bez ruchu moje křídla šumí,
jak šeré dumy v spící kraj,
kde temno všechny zvuky tlumí,
kde ticho jen a noci taj.


lombos rejtek alatt szívtam az ifjuság
kábitó italát asszonyi szájakon,
voltam csirkefogó, gondtalanul gyerek
s háltam ott, ahol ért az éj.


هَلّا سَأَلتَ عُمَيراً عَن مُصاوَلَتِ
قَوماً مَنازِلُهُم بِالصَيفِ أَلبانُ


المالُ يُسكِتُ عَن حَقٍّ وَيُنطِقُ في
بُطلٍ وَتُجمَعُ إِكراماً لَهُ الشِيَعُ
وَجِزيَةُ القَومِ صَدَّت عَنهُمُ فَغَدَت
مَساجِدُ القَومِ مَقروناً بِها البِيَعُ


ve


Er flieht die Stätten, wo die Menge
Sich Götzen formt und dann zerbricht;
Drum laßt mich wert sein seiner Strenge
Und reißt mich nicht hervor ans Licht!


孙陵西曲岸乌纱
知汝凄凉正忆家
人世岂能无聚散
亦逢佳节且吹花


Most született, de mintha máris zúgná
A szél fölötte az ítéletet.
Örökzöld álom rozsdamarta völgybe
Honnan is, hogyan is kerülhetett?
E rozsdamarta völgyben nincs igazság,
Ki nőni tud: annak van igaza.
Napfény nélkül, fojtó bozót között
Hogy nőjjön ez a kicsi mese-fa?


És jobbra-balra tartva, lányoknak és fiúknak
odakínálni csókra püspöki gyűrümet.
S a poklok rőt tüzétől elrántani, megóvni
a fej három nyílását: szemet, szájat, fület...


Přemítá řeholník, – bdí-li či sní-li?
Kdo je ten ubožák cizí?
Žasne a diví se, – – náhle v tu chvíli
z rukou mu cizinec mizí.


Dans des bottines sans quartiers,
J'ai connu des pieds de duchesses
A seize quartiers tout entiers
Dans des bottines sans quartiers,
Et qui faisaient de ces métiers,
Ces pauvres filles, ces déesses !
Dans des bottines sans quartiers
J'ai connu des pieds de duchesses ;


Duch davů Ideje své v roucho strojí pozemské,
viz staré v museích
a nové bohy v dílnách Pokroku!
Nadarmo otřásáš spuchřelým mostem
nad bouřící řekou.


Nad vrchy když slunce vzplálo,
zlato po ní rozsypalo.


V čem se vlasti! kocháš, v čem tvoje útěcha?
Než, jak matky dobré, v nezmařených dětech?
Kam cílí zdařené mládeže toužení,
Než plniť svěcenou náději matčinu?
Slyš prudký syne! slyš dcéro milostivá!
Obraz šlechty mladých v mysli vyjasni si,
Tvrdý slib ukovej v zápalu soukromém,
Mužně k odporu stáť, hanbě a násile,
Nevzíť larvu na tvář, pravdy ke úrazu. –
Jak tam nestydatým maškary jdou krokem!
Však tu tváři zakrýť larva nepostačí,
Juž má náruživosť utlapanou stopu;
Tam ďábel patrnou vryl v oko podkovu,
Drzá hanby tu dlaň vytlačená v čele,
Psovskou tuť lichotou zas hrbatí se vaz,
Pýsky bledé lemujou osladěnou hubu,
Kdež mistrně učí klam slovo uhladiť,
A slinou hadovou schystati k potřebě,
Jenž má v hlíně kořen peklu zaslíbený. –
Tam se hřmotně jeví velkonosá hrdosť,
Pištící se plazí zotročenosť v prachu,
Držky mastnohubý tam panegyricus
Vzívá, somně novou chuť očekávaje,
Líný duch tuku jest zásoby hlídačem –
Ejhle tváři žlutou vysmaženou z masa! –
Tuť závisť vrčivá pevně se zažrala,
Sestru svou lakomosť k spolku pozvavši si;
Modlář tam se motá chlastu ve závrati,
V kostech zekřivených jed dlabe chlipnivý,
Hyzdí juž v početí právo potomkovo. –
Přestaň hanbu našich hlásati Můzo má!
Ty však vlasti zaraz v mládeži kotvici!


Tráva je vlhká od rosy třpytné,
nebe plá červánků vznětem,
slyšíš ten švehol? To již pták lítne,
aby cos ulovil dětem.


Čiň – bys moh pak provolati,
Mroucí oko slzou smoče:
„Miloval jsem tebe, Máti!
Nosil jsem tě v srdci, Otče!“


¡Cuánta sombra en tus llamas ocultabas,
oh Sol! ¿Quién acertara, cuando ostenta
la brizna más sutil tu luz mentida,


曼倩学精知蜥蜴
公明术妙识蜘蛛
临邛复有庞成叔
万事先将入卦图


Nač by ti byla moje láska,
i kdyby byla nejvěčí,
tvé srdce již se na výsluní,
mé třebas v chladu vyléčí.


	perché m'han detto che Vergilio ha preso
un granciporro nel verso d'Omero,
il qual non ha, con riverenza, inteso;


Csak sok hideg és sok-sok zúzmarás dér!
S szivem elé fogott, sötét komondorok!
Csak fázni! És csak akkor föltüzelni,
ha hallom, hogy a hó hogy csikorog.


E i bimbi cercavano in festa,
talora, con grido giulivo,
le tremule mani e la testa
che avevano solo di vivo
quel povero sì.


Paris, du Märchenwelt im Alltagsschimmer,
Du nahmst sie auf, du wardst der Tempelhort,
Der flücht'ge Schätze birgt aus Süd und Nord,
Zerrißne Volkspaniere, Kronentrümmer;
Du wardst die Retterin aus Sturmesfluthen,
Die Arche, deren sichern Raum betreten
Gestürzte Zwingherrn, neuer Zeit Propheten,
Wie dort einst Lamm und Leu beisammen ruhten;
O laß' bei dieses Tages Morgengrauen
Das Pilgervolk im Festgewand mich schauen!


城里今年热异常
出城萧寺未全凉
发毛吹尽人间暑
除是芙蕖十里香


In meinem heimlichen Saale stehn
Zwei Mädchen nackt und sehn sich an.
Und vor einander in die Knie
Mit einem Seufzer sinken sie
Und weinen.


Sólo para si todo lo apetece,
sin permitir soberbio, y ambicioso,
que el objeto, que adora, otro le quiera


Časem sem přijdou doktoři.
Táží se, kývnou, odcházejí.
Však červánky když zahoří,
je vždycky ještě zoufaleji.
Dotkne se lehce a pak uškrtí.
Odkud sem přijde? Chodí všady!
Krev mají, hle, a parfum po smrti
tři oken řady!


Wir singen dir, Immanuel,
Du Lebensfürst und Gnadenquell,
Du Himmelsblum und Morgenstern,
Du Jungfraunsohn, Herr aller Herrn!
Halleluja!


Než jak by zadul vichr nepříznivý
na mořskou pláň, tak muže toho zjevem
byl vzrušen dokola ten příboj živý,
výš’, výš se čeřil, hlasněj’ šuměl hněvem,
blesk záště z očí šleh’, nad tlupy šeré
se vznesly pohrůžlivě pěsti steré,
řev zloby, potupy řeč onu dusí:
„Pryč s chámem! Věnec rozsápejme v kusy!“


– Amici, dura e faticosa inchiesta
seguite; e d'uopo è ben ch'altri vi guidi,
ché 'l cercato guerrier lunge è da questa
terra in paesi incogniti ed infidi.
Quanto, oh quanto de l'opra anco vi resta!
quanti mar correrete e quanti lidi!
E convien che si stenda il cercar vostro
oltre i confini ancor del mondo nostro.


Visto ho più volte le tue eterne carte,
hor vedo il loco ove è il tuo fragil velo,
sperando di veder poi l'alma in cielo,
se andar me fia concesso in quella parte.


Miré, pero ninguna llevaba tu latido,
tu luz, la greda oscura que trajiste del bosque,
ninguna tuvo tus diminutas orejas.
Tú eres total y breve, de todas eres una,
y así contigo voy recorriendo y amando
un ancho Mississippi de estuario femenino.


Oh, the troubles to come to thee can ever I dare name?
To work in the day, and at night to walk the bedroom's length,
On a seeming‑heavy baby to waste thy seeming‑waning strength,
And as the husband of thy wife to reach the light of fam
Now my voice is broke with weeping, and mine eyes red, as with sand,
And my spirit worn with sighing, and with sighing worn my breast
Ah, farewell, that thou art gone now to the dreaded obscure land
Where the wicked cease from troubling and the weary never res


Oj vari, vari, líbezný ty sne,
jenž tudy ubíráš se mlžin drahou,
a pevnou víru, lásky náruč blahou
přinášíš těm, kdož touží vroucně po ní.
Vím, že i v tobě srdce se zas hne,
neb bílá hlava k okénci se kloní
a v třpytu luny slza vypryskla;
do dlaně hlava se ti přitiskla
a ležela v ní dlouho, bez vlády...
A přece nepřišel ten bratr smrti světlý:
všem rozdával tu kolem poklady,
všem ptáci pěli, a všem růže kvetly,
všem plálo slunce, hvězdy svítily,
všem jara skvost udílen rozmilý –
jen tobě, tobě jedinému
nepřáno dotknouti se snův těch lemu...


Ich kenne sie und weiß gar wohl,
Was sie im Schilde führen,
Ihr Herz ist aller Bosheit voll,
Läßt sich nichts Guts regieren.
Du aber bist der fromme Mann,
Herr, mein Gott, der nicht lassen kann
Die, so sich zu dir halten.


Wir wollen uns redlich plagen und müh'n!
Wenn die Schwärmer goldene Funken sprüh'n,
Die Raketenkugeln farbig erglüh'n,
Dann gehen wir erst nach Haus.


Quellquille ni mit Gottesquellen
Den garstigthirischen der höllen.
Gib Perlen ni der Sau und Hund:
Si treten si und dich zu grund.
Das heilge macht di Weit unheilig.
Beim Bösen ist das gutt nachtheilig.
Der Narr schmäht höchster Weisheit tif:
Der Pöfel, was es nicht ergrif.
Brich Rosenlilgen, wo si nützen:
Sonst wirstdu dich gewaltsam ritzen.


pregandovi, per Quel che sempre vede
di noi fedeli e cuori e la speranza,
che riguardiate solo a nostra fede,


Gleich der Sonne, die mit ihren warmen,
Weiten, segenvollen Liebesarmen
Allbefruchtend eine Welt umfängt:
Seht, so strahlet segenvoll, ihr Brüder,
Das Gestirn der Liebe auf uns nieder,
Das jetzt über unsern Häuptern hängt.


jdou v dětech nevinnosti, v panen touze
výš v éther čistý, po měsíce prouze,
kde v zpěv jich padá hymna nekonečna!


Labra el letrado un Real
Palacio, porque sepades
Que interés y necedades
En piedras hacen señal;
Hácelo luego hospital
Un halconero pelón,
A quien hija y corazón
Dio en dote, que ser le plugo,
Para la mujer verdugo,
Para el dote gavilán.
Los dineros del Sacristán
Cantando se vienen y cantando se van.


Když ondy šli jsme na procházku,
Mládenci, panny, muži, žínky,
Tu každý svou si vedl lásku,
Jen já jsem kráčel samotinký. –


Du / aller Engel Kron / der Himmel Zier und Pracht /
von dessen wehrtem Haupt die Gottheit-Strahlen blitzen /
lässt mit der Dornen-Kron den Thron der Hoheit ritzen;
vom Tyger-drucken dir ein jede Ader kracht.
Wol! uns ein jeder Dorn ein Lebens-Quell aufmacht /
aus der Erlösungs Safft / die Blut-Rubinen / spritzen.
Es hängt mein' Himmels-Kron an diesen Stachelspitzen /
die du erworben hast in dieser Leidens-Schlacht.
Sie solten in mein Herz / nit in sein Haupt / seyn gangen!
doch nein: mein-Heil geschick / und deine Liebe / must
durch diesen Dörner-Weg zu ihrem Ziel gelangen.
Du dultest Stachel-Riß / erwirbst mir Rosen-Lust.
Lieb / der ich mich zu Lieb will willig ritzen lassen:
gib / daß ich dich ausbreit' in Kron-und Sternen-Strassen!


El Come e 'l Forse son parenti stretti,
e son giganti di sì grande altezza,
c'al sol andar ciascun par si diletti,
e ciechi fur per mirar suo chiarezza;
e quello alle città co' fieri petti
tengon, per tutto adombran lor bellezza;
e van per vie fra sassi erte e distorte,
tentando colle man qual istà forte.


»Horch!« – rufte Thuisko: – »horcht, da zieht
Rhingulphs des frommen Barden Lied!« –
Da schauerte mein Herz; da fiel
Ein Eichenkranz mir auf mein Spiel.


Ob ihr euch, Völker, risst von meiner Einheit los,
Als Adams saat noch unbeformt euch trug,
Doch ruff ich euch zurükk zu meiner Einheit Schlos:
Und schenke euch am Abend meinen flug.
Wi ich euch gab den eingen Sohn zum segen,
Als er den fluch im buch vertilgt:
So gebe ich in ihm dis Neubewegen,
Das ihr durch ihn genadbelilgt.
Wir kommen nun mit allen unsern thronen
In eurem hertz, O Völker, neu zuwohnen.


Da fing sie an zu schreien
Und ließ die Zipfel los,
Und alle Muscheln fielen
Aus ihrem vollen Schooß.


Ale Bůh, jenž hospodaří,
nenechá tě tlít,
na svém luhu rajskou září
dá ti vyklíčit.
Smrt jen kosí chladnou paží,
Bůh si do stodoly sváží,
dá ti věčný klid.


Zapomeň jen na chvíli,
skřivan pro nás jásá!
Na mezi se v obilí
směje sedmikrása.


Es ist ein Flüstern in der Nacht,
Es hat mich ganz um den Schlaf gebracht;
Ich fühl's, es will sich was verkünden
Und kann den Weg nicht zu mir finden.


Szólt, s mintha százezer láng buknék ki föld alúl,
Egyszerre százezer kard az ég felé vonúl,
S kétszáz ezer vitéz zúg harsogva: «Esküszünk!
A merre sorsod elhív, mindütt veled leszünk.»


Du liebes theures Vaterland!
Mit meinem Muth, mit meiner Hand
Kann ich nicht für dich streiten.
Zu Hause sitz' und härm' ich mich,
Und weine manche Thrän' um dich!
Was hab' ich nicht zu leiden!


Ich dachte: Zweifellos leben
Hier Menschen und leben nicht schlecht.
Und sah das Hemd und daneben
Ein Haus. Also hatte ich recht.


Doch eh' das letzte Leben uns zerfloß,
Eh' wir auf immer von einander schieden,
Verzweigten unsre Hände sich zum Frieden,
Eh' noch das letzte Leben uns zerfloß.


Carlo si stette a veder questa caccia:
e come in mezzo la volpe è de' cani,
ognun fa la sua presa, ognuno straccia:
chi lo mordea, chi gli storce le mani,
e chi per dilegion gli sputa in faccia,
chi gli dà certi sergozzoni strani,
chi per la gola alle volte lo ciuffa,
tanto che il cacio gli saprà di muffa;


Прислушайся к земле в родных полях:
Тебя овеет чуждыми странами,
Но вместе родственный обнимет некий страх:
Ты ощутишь шаги, следящие за намО, друг мой, не беги родной своей земли,
Смотри: я жду таинственной пришлицы
И каждый час могу следящую вдали,
Но близкую всегда, принять в мои темниц13 сентября 1900


Diss'ella: – O cavalier, perché quel dono,
donatomi più volte, anco togliete?
Miei campion sète voi, pur esser buono
dovria tal nome a por tra voi quiete.
Meco s'adira chi s'adira: io sono
ne l'offese l'offesa, e voi 'l sapete. –
Così lor parla, e così avien che accordi
sotto giogo di ferro alme discordi.


扶筇行雪又寻梅
花下冲寒要一杯
好事有谁能问字
可须能载曲生来


Утрее В предутреннем лепете
Льнет рыба к свинцовому грузикНа лилий похожи все лебеди,
И солнце похоже на музыку!
Светило над мраморной виллою
Алеет румянцем свиданиПридворной певицей Сивиллою
На пашне пропета «Титания»У статуи Мирры паломники
Цветками кадят, точно ладаноМечтатели — вечно бездомники…
Мечтатели — в платье заплатанном…
В лице, гениально изваянном,
Богини краса несказанная!
Гимн Солнцу исполнен хозяином,
«Осанна!» гремит за «Осанною!»Коктэбли звучат за коктэблями,
Поют их прекрасные женщины;
Их станы колышатся стеблями,
Их лица улыбкой увенчанВсе гнезда в лопочущем хлопоте…
Все травы в бриллиантовом трепетУдало в ладони захлопайте, —
И к солнцу поднимутся лебеди!


So reise denn auch du, du freundlicher Smaragd,
zu meiner Freundin hin und lasse dir behagen,
daß eine solche Hand dich förderhin soll tragen,
die auch, wie keusch du bist, dich doch noch keuscher macht.


Die Klosterglocke schwingt hin und her:
Von Beckeln nun und nimmermehr!


空山寂静老夫闲
伴鸟随云往复还
家酝满瓶书满架
半移生计入香山


“Eltünél, forró kebel!
S vágyaidnak édes honja
Egy betegnek álma volt,
Létre nem virúlható.
Fényre törtél, s tenn erőd
Lőn legelső pártosod.”
Igy a férfi, s egyedül csak
Küzdel ő a mesze pályán.
Mint az ember sorsa, váltva
Kelnek tűnnek a napok,
És a kornak rémalakja,
Majd hódolva, majd fenyítve
Őt leszáll kisérteni.
Vész üvölt, s zúgtán hajóját
Környezik hullámhegyek,
Villám csattog, és vad szelek
Árboczát recsegtetik;
Mérges fúlánkot lövelve
Száz torok tátong megette:
De miként hős a veszélyben,
Rendületlen és merészen,
Szent tüz égve kebelében,
A hideg kor ellenére,
A nagy czél felé halad.


Enfin, elle attendait, tantôt triste ou joyeuse,
Gaie ou sombre aujourd'hui, demain triste ou rieuse.
Le seuil de sa mansarde était toujours ouvert,
Comme on fait pour quelqu'un qu'on attend à toute heure »
Ses yeux semblaient chercher l'absent clans sa demeure,
Et dans ses cheveux blonds brillait un ruban vert.


Fate ogni legge sempre non sia vana;
quella che guidi questa donna pia
non sia baciata da gente villana.


Die Luft sprach: Wenn an einem Baum
Die Blättlein gehn und nicken,
Da bin ich auch in selbem Raum,
Und will dich bald erquicken.


أيهما كان الظلوم البليد
هل والد أم أمُّ الوليد
من نزغة الشهوة جاءآ به
فويل لمن عن عفاف يحيد
كالزهرة قد ألقيت في الثرى
ومنهتعفر بخد وجيد
يصوب نظراته للسما
أتعرف من عينه ما يريد
كأنه وهو كحي طريد
إلى الله مولاه مبدي معيد
ببحر الحياة طفى مثلما
يطفو على الماء شيء زهيد
وعاش لا تحمد أفعاله
كما جاء من غير فعل حميد
ومن لم يؤدب في صغره
سيفعل من لؤمه ما يريد
تهون على أرضنا أمة
تشبه أحرارها بالعبيد
وبخست أثمان أعراضها
ولم يك للفضل فيها عميد


Die allgemeine Leidenschaft
Ist nicht der Ruhm! 1 In meinem Vaterlande
Zum mindsten nicht. Denn ach! der Deutsche rafft
Nach Golde nur. Was kümmert ihn die Schande?
Was thut der Deutsche nicht für Geld! –
Ein schöner Ruhm! Ein Sprichwort aller Zonen!
Wie? bauet er, dem Britten gleich, sein Feld?
Und nährt es schon zu viele Millionen?
Muß darum sich dein schlanker Sohn,
Klopffechtern gleich, für einen Fremdling raufen?
Und ach! zu eines stolzern Volkes Hohn,
Sein tapfres Blut für theures Brod verkaufen?
Bist du, Germanien, so karg
Wohl darum schon mit deinem weiten Boden,
Daß du dem Juden, kaum für seinen Sarg
Vergönnest, nur ein Plätzchen umzuroden?
Mußt darum du zum Wolgastrand'
Und Vandaliciens 2 versengten Beeten,
Die Kinder mit stiefmütterlicher Hand
Fortpeitschen, und der Mutter Haus veröden?
O nein! So viel auch ihrer sind,
Du hättest Platz für alle deine Kinder.
Der Aberglaube macht' einst Frankreich blind,
Dich aber macht der Golddurst dreimal blinder.
Zwar schwimmt dein Schiff ins fernste Meer,
Dein Wagen fährt zu Pohlen und zu Ungern;
Doch macht Ein Mißwachs deine Speicher leer, 3
So muß zu Haus dein eignes Kind verhungern.
Bist du wohl klüger, als der Geitz,
Der traurig darbt bei angefüllten Kasten?
Wann durfte deine ärmre Schwester selbst, die Schweitz,
Auch ohne Frankreichs Gold, noch jemals fasten?
Wenn dem, der in der Sonne brennt,
Um deinen Boden mühsam umzupflügen,
Dein Geitz kaum einen Labetrunk noch gönnt:
Wie können noch sich deine Speicher biegen?
Bist du so reich: wo ist dein Gold?
Wo baust du neue Brücken itzt? Wo sagen
Die Steine schon die Stunden uns? Wo rollt
Auf Straßen neuer Appier der Wagen?
Wenn du dich Rom zu seyn erkühnst:
Worin bist du wohl Rom schon gleich geworden?
Du hast ja nicht einmal für das Verdienst
Ruhm bringender Plebejer, einen Orden? 4
Und ahmst du ja den Schwestern nach,
Und forderst den Erfinder auf zu Wachen:
O so bezahlst du ihm sein Oel, doch ach!
Um ihn berühmt, dich lächerlich zu machen.
Germanien! was könntest du
Nicht thun und werden! Sönnen die Magnaten,
Die immer sinnen, was geradezu
Die Kasten füllt, auf edle, große Thaten!
Und pflanzten Menschen in ihr Land,
Statt Menschen wie das Unkraut auszujäten,
Und richteten mit väterlicher Hand
Den Pflüger auf, statt nieder ihn zu treten.
Und spotteten, wie Friederich,
Im Ueberrock' des Prunks der Sybariten,
Und – schwer, doch groß! – geböten über sich,
Um weiser über Andre zu gebieten.


Así después de tempestad sombría,
las tenebrosas nubes arrollando,
luce más puro el luminar del día


Ein wetter groß mit donnerplitz
wirt er lan auff sie regnen,
Ir lohn ist schwefel, fewr vnd hitz,
den frummen gibt dagegen,
Die jr angsicht
han dahin gricht,
daß sie sein Wort belieben
Vnd dem nachtracht
beid tag vnd nacht,
sich stets darinn zu üben,
die läßt er nit betrüben.


Wenn so etwas so schnell erscheint,
Glaubt man gar nicht, daß man gemeint


Mueres Héroe Glorioso en pobre lecho,
patente al Cielo, que su noble llama,
al corazón amante tanto inflama,
que respirar no puede en menor trecho


Un talor trema e ha le fiamme al core
perché al desio ragion ben non consente;
l'altro ha il pegno di fede, e perché absente
alquanto star convien, di dubio mòre.


Divnou Ti hvězdu zapálil v žehu,
ozářit svatou Příští noc;
slyšíš-li, Dítě, od dálných moře břehů
modlitbu msty a za pomoc?


Neklel psanec matce v duši,
jak mu svodně šeptal v uši.


Nur eine Bitte wag ich noch, abwägend dein Geschick und meins:
Drei Tage focht ich ohne Trunk, laß reichen einen Becher Weins!
Und auf des Feldherrn leisen Wink steht ihm sogleich ein Trunk bereit;
Doch Harmosan befürchtet Gift, und zaudert eine kleine Zeit.


Мечты любимые, заветные мечты,
Виденья радости — и красоты!
Вы спите, нежные, в расписанных гробах,
Нетленные, прекрасные, но праОт ветра и лучей, в молчаньи пирамид,
Таимы, — вы храните прежний виИ только я один, по лестнице крутой,
Схожу порой в молитвенный покоВы, неподвижные, встречаете меня
Улыбкой прежде нежившего днВы мне, безмолвные, спокойствием своим,
Вновь говорите: «Рай недостижим!»
И долго я смотрю на давние черты,
Мечты заветные, мои мечты!
И, скорбно уходя, я запираю дверь,
Храня мой склеп надежд, мой склеп потерЕдва коснется день прекрасного лица,
Все станет пепл пред взором пришлецМой потаенный храм, мой мир былых годов,
Всё станет — ряд расписанных гробоПусть жизнь зовет, шумит, пусть новый вьется стяЯ вас хран Вас не увидит вра


Ještě pahýl z ní se mrví,
krkavec jí skřípe, kráká,
dole v hloubi ssedlou krví
uděšeno srdce plaká.


LET not the rugged brow the rhymes accuse,
Which speak of gentle knights and ladies fair,
Nor scorn the lighter labours of the muse,
Who yet, for cruel battles would not dare
The low-strung chords of her weak lyre prepare;
But loves to court repose in slumbery lay,
To tell of goodly bowers and gardens rare,
Of gentle blandishments and amorous play,
And all the lore of love, in courtly verse essay.


Ó vrať se, vrať a neváhej,
je blud, co vírou máš;
vždyť není božím vnuknutím,
co myslil satanáš!“


麻纸初新诏墨乾
金莲未剪烛花残
珠帘不隔霜华月
应比人间分外寒


„V polním co dešti je krápějí,
po cestičce je mých šlápějí –
kolik je kostelů ve světě,
tolikrát byl jsem u děvčete!
Kolik je ve světě klášterů,
tolikrát šel jsem k ní k večeru –
kolik je po kraji kapliček,
tolik mně dávala hubiček!


ما أَنتَ أَوَّلُ كَوكَبٍ
في الغَربِ أَدرَكَهُ المَغيب
فَهُناكَ أَقمارُ المَشا
رِقِ قَد أُتيحَ لَها الغُروب
داسَ الحِمامُ عَرينَ خا
لِكَ وَهوَ مَرهوبٌ مَهيب
لَم يَثنِهِ عَنكَ الرَئيـ
ـسُ وَلا رَمى عَنكَ الخُطوب
يا سَعدُ كَيفَ قَضى سَعيـ
ـدٌ وَهوَ مِن سَعدٍ قَريب
عَجَباً أَتَحمي أُمَّةً
وَتَخافُ جانِبَكَ الخُطوب
وَيُغالُ ضَيفُكَ وَاِبنُ أُخـ
ـتِكَ وَهوَ عَن مِصرٍ غَريب
نُبِّئتُ أَنَّكَ قَد بَكَيـ
ـتَ وَهالَكَ اليَومُ العَصيب
وَإِذا بَكى سَعدٌ بَكَت
لِبُكائِهِ مِنّا القُلوب
يا آلَ زَغلولٍ ذَوى
مِن رَوضِكُم غُصنٌ رَطيب
فَقَدَت بِهِ مِصرٌ فَتىً
أَخلاقُهُ مِسكٌ وَطيب
يا آلَ زَغلولٍ وُعو
دُكُمُ عَلى الجُلّى صَليب
إِنّي لَأَخجَلُ أَن أُعَز
زِيَكُم وَكُلُّكُمُ أَريب
شاكي سِلاحِ الصَبرِ مُمـ
ـتَحِنٌ لِدُنياهُ لَبيب
خَطبُ الكِنانَةِ في فَقيـ
ـدِكُمُ لِخَطبِكُمُ يُشيب
لَم يَبقَ مِنّا واحِدٌ
إِلّا لَهُ مِنهُ نَصيب


Will dein Herr dereinst in's Grab dich senken,
Werden ihm die Namen dräu'n,
Schaudernd wird an seine Lieb' er denken,
Und gerührt dich nicht entweih'n.


Poslední listí včera ještě
s červánkem zlatým pohrávalo –
do rána sníh! a každé lípě
na kožich se ho vysypalo.


V setmělém mé duše sadu,
měsíce bílý teď zasvitl pás,
zulíbal místa, kde v chladu
jen růže uvadlých umíral jas.


Da sich nun der Frühling regte,
Sagt ich zu den Nachtigallen:
»Liebe Nachtigallen, schlaget
Früh, o früh! vor meinem Fenster,
Weckt mich aus dem vollen Schlafe,
Der den Jüngling mächtig fesselt.«
Doch die lieberfüllten Sänger
Dehnten nachts vor meinem Fenster
Ihre süßen Melodien,
Hielten wach die liebe Seele,
Regten zartes neues Sehnen
Aus dem neugerührten Busen.
Und so ging die Nacht vorüber,
Und Aurora fand mich schlafen,
Ja, mich weckte kaum die Sonne.


Ach Todten! Ach! was lern ich hier!
Was war ich vor! was werd' ich werden!
Was ewig; bleibt vns für vnd für!
Vnd ich bekümmer mich vmb Erden!
O lehrt mich/ die ihr lieget/ stehn!
Daß/ wenn ich Jahr vnd Zeiten schlisse/
Wenn ich die Welt zum Abscheid grüsse/
Mög' auß dem Tod ins Leben gehn!


Nun legen sich die Wogen,
Und die Gewitter schwül
Sind all hinabgezogen,
Mir wird das Herz so kühl.


何年此地蛰飞龙
石壁蜿蜒尚有踪
为报龙公莫贪睡
郡人于尔卜丰凶


Olha estas
velhas árvores, mais belas
Do que as árvores novas, mais amigas:
Tanto mais belas quanto mais antigas,
Vencedoras da idade e das procela
O homem, a fera, e o inseto, à sombra delas
Vivem, livres de fomes e fadigas;
E em seus galhos abrigam-se as cantigas
E os amores das aves tagarela
Não choremos, amigo, a mocidade!
Envelheçamos rindo! envelheçamos
Como as árvores fortes envelhecem:


Věkův nátisky jím oblevily,
Volné vykvétalo podletí,
Bratr bratra držel v objetí,
Světa zrak a tvář se vyjasnily.


马蹄南出都门路
行客少年春色暮
花片空随别盏飞
柳条难系征鞍住


Ale matka Černohorka
přiskočila jako lvice,
vyrvala své dítko skále,
zlíbala mu černé kštice,
zlíbala mu očka černá,
snědé líčko, ústka sladká,
žárlivě je přivinula
k zbouřenému srdci matka.
„Nevydá tě skále tvrdé
srdce matky, srdce hrdé!
V mužnějšího tebe reka
nežli skály kámen horký
vykolébá něžnou láskou
srdce matky Černohorky!
Víc než v jejích tvrdých loktech,
skály synu, můj ty synu,
utužíš se na mých prsou,
na tom srdci mateřinu!“


Da sieht es der Zwölfhundert
Grabstätte sich so nah',
Und ruft wohl aus verwundert:
Ein Feldherr ward ich ja.


Hüte sich, wer klug ist, sehr,
Götzen böslich anzurühren,
Denn er büßt den Frevel schwer,
Wird es lange noch verspüren!
Dann erst, wenn die Erde bebt,
Blitzstrahl fährt in Riesenäste,
Tempel stürzen und Paläste,
Tausende der Schutt begräbt,
Dann erst darf man ohne Zagen
Auch die Götzen niederschlagen


A pak znova zase v starém srdce hoři
do tichého spánku věčnosti se noří. –


Doch kommt ein Sturm jetzt über meine Saiten,
Reißt wild mir von der Leier jenen Tag,
Den schönen Tag mit allen Seligkeiten,
Pocht mir ans Herz mit rauhem Flügelschlag.


Burchio dolze amichevole,
sappi che l'uovo e 'l mèle ognun è in due
e mangiansi una volta e schizzan due.


Ó, Jene, Honzo, v poušti sníš?
Teď do svědomí hřímej,
a popleteným horalům
to bělmo s očí snímej!


FAULT'RING and sad, th' unhappy Pilgrim roves,
Who, on the eve of bleak December's night,
Divided far from all he fondly loves,
Journeys alone, along the giddy height
Of these steep cliffs, and as the sun's last ray
Fades in the west, sees, from the rocky verge,
Dark tempest scowling o'er the shorten'd day,
And hears with ear appall'd, th' impetuous surge
Beneath him thunder! — So, with heart oppress'd,
Alone, reluctant, desolate and slow,
By Friendship's cheering radiance  unblest,
Along Life's rudest path I seem to go;
Nor see where yet the anxious heart may rest,
That trembling at the past — recoils from future woe.


Die Jungfrau da mit Freud und Lust
Köstliche Früchte hat versucht,
Kein Mensch sich nicht einbilden kann,
Was da für edle Früchte stehn.


„Všickni národové znajíc ženstva ceny,
Zastali je rádi svými prsy,
Zašli v půtkách pro ně, pro své trsy;
Brzo se však obnovili vlasti kmeny;
Nesvolili, aby ženy vedly zbroje.
Však tam, kde i statně ženstvo vede boje,
Vlasť se kloní k svému uhasnutí;
Nesídlí tam nových jetví vyvinutí.“


僧者道机元自熟
楞严尘掩不须开
拥炉谛听谈无上
天雨花随麈尾来


láskou všecek rozňatý,
když jde kolem plavovlasá,
sukýnky si k vodě kasá,
blankytný květ tolity
do vrkočů zavitý.
Když se brouzdá kolem kraje,
sedíš ani nedutaje,
dědku stará, plesnivá!
Víš už?“ „Jsi ty protiva!


Wer dies geduldig thut und trägt,
Dem ist das Reich dort oben,
Worin man unvergänglich herrscht,
Vom Vater aufgehoben,
Von jenem Vater, deßen Treu
Durch scharfe Zucht probieret
Und uns nach kurzer Angst und Müh
Ins Land der Freyheit führet.


Da sendet
Ein güt'ger Dämon, der das Herz mir nicht
Will springen lassen im lebend'gen Leibe,
Ihm Helfer in der höchsten Not. Ich seh'
Zwei andre Kinder um die Ecke biegen,
Stillgleitend wie mit Flügeln. An der Hand
Führt ein halbwüchs'ger Knab' ein zierlich Mägdlein,
Das kaum erst trippeln lernte. Stolz und ernst
Glüht unter blasser Stirn das Knabenauge
Und rastet plötzlich auf dem Hingesunknen.
Das Mägdlein aber stutzt und zeigt auf ihn,
Und jetzt, mit holdem, unhörbarem Lachen
Läuft's auf ihn zu und tupft ihn auf den Kopf,
Und wie er aufsieht, streichelt sie ihm sanft
Das taubetriefte Haar. Doch ihr Gefährte
Faßt brüderlich den Kleinen unterm Arm
Und richtet ihn empor. Da sehn die Drei
Sich an mit Kinderneugier, rasch vertraut,
Und flink das Mägdlein in die Mitte nehmend,
Gehn sie dahin; mir ist, ihr Lachen hört' ich,
Ihr kindisch Plaudern, – und wie Flötenhauch
Dringt's an mein Ohr. So blick' ich ihnen nach,
Bis vor dem übertauenden Aug' ihr Bild
Zerrinnt, und dort am Dachesrande glüht
Der goldne Mond empor und übergießt
Mit Balsam mir die angsterlöste Seele.


Exoriare aliquis! – to věčné slovo
mi v uších zní přes doly vše a hory,
je celou Polskou štkají duchů sbory,
to pálí vždy a tíží nad olovo.


Möchte mir ein Lied gelingen,
Sie nach Würden zu besingen:
Doch ein untermengtes Ach
Macht mir Hand und Stimme schwach;
Worte werden mir zu Thränen,
Und so muß ich mir allein,
In dem allergrösten Sehnen,
Der betrübte Zeuge seyn.


»Obsérvame, que yo nunca,
ni bosque ni monte vario
conoceré, si condena
sufro de ser sedentario.
»Ve tú, mariposa blanca,
que tienes vida de un día,
a conocer lo que yo
no pude en mi larga vida.
»No te quejes, pues natura
me dio a mí en eternidad,
lo que a ti, con ambas alas,
te dio en posibilidad.
»Que si me dio a mí, natura,
dureza sobre este suelo,
a ti la fragilidad
te dio, mas en amplio cielo.
»¡Ve tú, dulce mariposa,
que tienes vida de un día,
a ver lo que yo, en un siglo,
no pude ver todavía!»


Bizonyára jó az Isten,
Az Izráelnek jelesben,
Azkik szívöket tisztán tartják,
Az ő jóvoltát azok látják,
De én csaknem félrehajlék,
Úgy megtántorodék lábam,
Járásomban úgy megbotlám,
Hogy csaknem szörnyen ledőlék.


Nač máte moc? O chrámu zdivo staré
své bíti hlavy a své žalmy skučet,
štvát lid, jenž klidný bez vás moh’ by žíti
a vděčen vládě, jež jej dýchat nechá.
Ó mlč, ó mlč – to víme zpaměti:
Vy rabbini jste zhoubou této země,
jste jedovatou hlízou, z které šíří
se otrava do končin nejzazších,
jste morem Říma. Jasně vidím teď,
vás nejdřív dlužno zkrušit, zdeptat, zničit,
pak bude mír – leč s vámi nikoliv!


Zdvojenou silou tedy venkov se mu vtíral
za této nálady. Ač ještě váhal,
a obrazu, jenž víc a víc se zmáhal,
trpící, bolnou duši svoji uzavíral, –
a opakoval sobě, že má svatý úkol,
že musí prapor jeho věrně hájit
a kdyby při tom měl i padnout, zajít,
an řady obranné se chabě matou vůkol –
nic platno nebylo! i cos mu v nitru lkalo:
„Ty časně’s umdlel! Tvoje síla hyne,
a v co jsi naděj choval, to se rozkotalo.
Své místo ponech lepší ruce jiné! – –“


Nechtěj toho! Leckde kryje
čertí dráp má historie;
vydáš-li ji věrně tiskem,
s hubeným se potkáš ziskem:
Budeš klat,
že bonc žádný tobě svat,
že čpí síra
z písně tvé, jež prósa čirá,
velebné že smýkáš Muzy
všedním blátem v posměch luzy,
dáváš denní vřavě v plen;
nedočkáš se v nuzné chmury
svitu s hůry, sinekury,
titulů a čestných cen.


Vuelve el antiguo oráculo por la explicable cifra ,
mas tampoco el oráculo sus enredos descifra
y ordénale que a estrofas claras su afán consagre


فازَ حسينٌ بالثنا والهنا
بصبرِهِ عنْ قدحِ الخمرِ
بُلي فعوفي واتقى فارتقى
وهذهِ عاقبةُ الصبرِ


Con fresco vento ch in favor veniva
sciolser la fune al declinar del giorno
mostrando lor la taciturna Diva
la dritta via col luminoso corno
e sorser l altro dì sopra la riva
ch amena giace ad Agringento intorno
quivi Orlando ordinò per l altra sera
ciò che a funeral pompa bisogno era


Ist sie die Blume nicht der tausendblättrigen Eintracht?
Wie ein Kelch sie umfaßt, wie sie die Knospe verbirgt,
Gold in ihrer Mitte. Sie kränzt die Tafel der Freundschaft,
Ihren geselligen Scherz, ihren belehrenden Rath.