¿Qué lección insinúas en las rocas
oh pino de tus hojas desvestido?
Todo raíz y altura, galas pocas,
en la lumbre del cielo confundido.
Absorbiste el espacio por mil bocas
a cuervos y palomas diste nido.
Hoy, con tu pie de espectro solo tocas
la región del gusano y del olvido.
Mendigo del azul, rey del poniente,
es tu estación final tan encendida
que la luz se levanta de tu frente.
Insensible al verdor, perfecta vida
ya columna de paz únicamente
en memoria a las hojas erigida.


Zde úzká mez, kam na mžiknutí v klidu
věk mezi dvěma stoletími tane.
Hle, peruť jeho levá doniká
v dál v šerý západ, nedozírná vidu;
toť minulost; ta, k východu jež plane,
jest budoucnost, bez konce veliká.


Zwischen den Pagen und den Fackeln stand
Bei seinem Roß ein Ritter, elegant
Und stolz gewachsen; seine Federn wären
Im Wind so hoch wie wilde Eschenbeeren
Oder wie Hermes' Flügelkappe ragt.
Und sicher hätte nie ein Mensch gewagt
Den Panzer, den er trug und der so fein
Geflochten war, für Stahl zu halten, nein,
Man hielt ihn eher für ein Prunkgewand,
In dem wohl gar ein hoher Engel stand,
Der sich verkappt den Gästen zugesellt.
»Sir Gondibert, der weit berühmte Held,«
So stellte Clerimont ihn munter vor.
Der junge Krieger kam zu Calidor
Anmutigen Schritts voll Herzlichkeit heran
Und bot gepanzert eine Hand ihm an,
Bereit zu grüßen den erglühten Knaben;
Der schaut, als dürfe er die Augen laben
An hohem Wunder. Während er voll Glück
Die Damen führte, sah er oft zurück,
Im Licht der Lampen, die vom Dach der Halle
Herniederhingen und die Wehrmetalle
In überirdischem Glanz erstrahlen machten,
Die ritterlichen Brauen zu betrachten,
Die unter feingeschwungenem Visier
Sich wölbten über Augen von Saphir.


Hast du die Leutlein ausgelacht
Mit ihren goldnen Spangen?
Hast dich heimlich davongemacht,
Läßt dich nicht wieder fangen?


Per far tosto di me polvere et ombra,
non v´hann´uopo erbe, Donna, in Ponto colte:
tenete pur le luci in sé raccolte,
mostrandovi d´amor e pietà sgombra.


Zeig mir der Korallen Schein
An dem frischen, süßen Munde,
Gib mir schnell mein Elfenbein,
All das feingedrehte runde!
Gib mir meine Silberberge,
Die mich weiß und selig blenden,
Drin die tausend Liebeszwerge
Pochen mit den kleinen Händen!«
Wie ein Has im Kohle springt
Ihm das Herz und singt und klingt!


O weren vnsre Kammern voll,
vnser Kasten gespeiset wol,
Darauß man aufftrüg hauffen weiß
zu täglichem pracht, schlamp vnd speiß,


Netaž se, dívko, poubledlé tváře,
jaké to v líci mé jest pohnutí – –
jest smutná tváře znakem písničkáře,
když chystá se pět’ píseň labutí.
Či záruky mám, že mně jaro svěží
zas novou číši zdraví naplní? –
dál za jaro – – dál myšlenky mé běží,
a kdo ví, kdy se zpátky rozvlní?


Die klaren Gänge, niedres Gesträuch und Sand,
Auf dem wir traten, machten erfreulicher
Und lieblicher die Hyazinthe
Oder die Tulpe, Viole, Nelke.


No fue sujeto hermoso, la hermosura
libre de humanidad fue la que viste,
y asombrado de luces te cegaste.


لما رأيت نهودها قد أقبلت
ورأت لوجهي عشقة تتجدد
قالت وقد رأت اصفراري من به
وتنهدت فأجبتها المتنهد


يا أحباباً نأوا عني فسال
دمع عيني فوق خدّي كاللآل
حينما قد فارقوني فارقت
مهجتي جسمي ومنيّ العقل زال
وبقي عظمي ولحمي مع دمي
وعروقي في انتقاص وانتحال
يا أهيل الود يا أهل الوفا
والصّفا والجود يا أهل النّوال
حبكم أضنى فؤاد الصّب يا
عجباً من بعد أهل الإتصال
عن عبيد هام فيكم شغفاً
ليسَ يصغي قول أهل الاعتزال
ذكركم فيه حياة مثلما
تركه موتي فحسبي ذو الجلال
كقفار الأرض تحيا إن أتى
مزن غيم نحوها يوماً فسال
طال شوقي لحماكم سادتي
فامنحوني الوصل أو طيف الخال
لست أبغي عن هواكم بدلاً
لا ولو أفضى بقتلي والزّوال
ليت شعري هل رضيتم عن فتى
شأنه الزلات يا أهل الكمال
إن رضيتم أبت الروح وإن
بقي البعد فشوقي في اشتعال
فاعطفوا فضلاً وجودوا منّة
يا ليوثاً ما لهم قط مثال
وصلاة الله تغشى أحمداً
مع سلام ثم أصحاب وآل
ما حدى الحادي على العيس وما
غرّد القمري على غصن فمال


狂风急似离弦矢
白雪轻如过眼花
北望故人犹数里
禦寒沽酒向谁家


Nuž, nejprve se schylme na kolena
a vroucně modlem’ se. Viz abatyši!


只漫轑羹送邻舍
岂能搜句搅诗翁
山城异味宁长有
却傍春畦撷芥菘


»Ei! ich möchte fast dich schlagen;
Zieh den Schlepp auf! was für Staub?
Soll ich's dir noch zehnmal sagen?« –
Ach! die Liebe macht mich taub!


功名富贵总愁予
南北东西尽畏途
悔不读书徒语尔
老来悔读少年书


瑞应阴符尽索看
封题欲寄意盘桓
自惭才识非通敏
不得同归得异端


Sőt, hol orrboszontva
Porzik a tobák,
S illatot, hiú fényt
Rejtnek a szobák,


Midőn az est, e lágyan takaró
fekete, síma bársonytakaró,
melyet terít egy óriási dajka,
a féltett földet lassan eltakarja
s oly óvatossan, hogy minden füszál
lágy leple alatt egyenessen áll
és nem kap a virágok szirma ráncot
s a hímes lepke kényes, dupla szárnyán
nem veszti a szivárványos zománcot
és úgy pihennek e lepelnek árnyán,
e könnyü, síma, bársonyos lepelnek,
hogy nem is érzik e lepelt tehernek:
olyankor bárhol járj a nagyvilágban,
vagy otthon ülhetsz barna, bús szobádban,
vagy kávéházban bámészan vigyázd,
hogy gyujtják sorban a napfényü gázt;
vagy fáradtan, domb oldalán, ebeddel
nézzed a lombon át a lusta holdat;
vagy országúton, melyet por lepett el,
álmos kocsisod bóbiskolva hajthat;
vagy a hajónak ingó padlatán
szédülj, vagy a vonatnak pamlagán;
vagy idegen várost bolygván keresztül
állj meg a sarkokon csodálni restül
a távol utcák hosszú fonalát,
az utcalángok kettős vonalát;
vagy épp a vízi városban, a Riván
hol lángot apróz matt opáltükör,
merengj a messze multba visszaríván,
melynek emléke édesen gyötör,
elmúlt korodba, mely miként a bűvös
lámpának képe van is már, de nincs is,
melynek emléke sohse lehet hűvös,
melynek emléke teher is, de kincs is:
ott emlékektől terhes fejedet
a márványföldnek elcsüggesztheted:
csupa szépség közt és gyönyörben járván
mégis csak arra fogsz gondolni gyáván:
ez a sok szépség mind mire való?
mégis arra fogsz gondolni árván:
minek a selymes víz, a tarka márvány?
minek az est, e szárnyas takaró?
miért a dombok és miért a lombok
s a tenger, melybe nem vet magvető?
minek az árok, minek az apályok
s a felhők, e bús Danaida-lányok
s a nap, ez égő szizifuszi kő?
miért az emlékek, miért a multak?
miért a lámpák és miért a holdak?
miért a végét nem lelő idő?
vagy vedd példának a piciny füszálat:
miért nő a fü, hogyha majd leszárad?
miért szárad le, hogyha újra nő?


Langsam an seinem Halse quillt
Das Blut aus breiter Wunde,
In seinem Haar noch klebt das Schilf,
Der Schlamm vom Stromesgrunde.


“Az egész világnak adatik tudtára,
hogy kiki úgy nézzen Mátyás lárvájára,
tudós slafrokjára, zöld borostyánnyára,
mint nagy Apollónak adjusztírungjára;


Gib zwey Küßchen/ gib mir eines
soll es ja kein mehres sein/
gib/ mein Schazz/ mir nur nicht keines/
wiltu mich dem Todten-schrein'
auff ein wenigs noch ersparen.
Was nuzzt denn ein kalter Kuß
wenn ich auff der Leichen-Baaren
deiner Reu erst warten muß?


Budu mužně dudy zdouvat,
hluchým v uši hučet:
Kdo chceš k předu, nesmíš couvat,
dlužen-lis, plať účet!


Ach, wär' mein Geist so rein, so bilderlos und still
Gleichwie ein weißes Blatt, worauf man schreiben will,
Bald würde Gottes Sohn durch seines Lichtes Strahlen
Sein wunderschönes Bild in meinem Grunde malen!


Vos, comes magno data turba, Musae,
Cynthio, plenis croceam canistris
Ferte vim florum viridique nexas
Fronde coronas,


悬崖捉拍舞三台
死虎惊忙眼豁开
圣地不生凡草木
果然亲见瞎堂来


Sám se nechce žádný starat,
o všechno se modlí,
jako by měl každý boha
jen pro své pohodlí.


C'est que sur le festin il voit tomber le soir ;
Il songe à l'avenir, incorruptible et noir,


„Zdrtím hady;
Nech sy hrady,
Nech sy klenoty!
Mneli myslíš zaslepiti?
Zradu máte zaplatiti
Hanebnými životy.
Kdyby sám Bůh s nebe sstoupil,
Vásby smrti neodkoupil.“


Großmächtigster Monarch!
Ich widme Dir – – doch nein;
Die Kühnheit ist zu groß; Es möchte strafbar seyn,
Wofern ich mich so frey zum Purpur wagen solte,
Und meiner Niedrigkeit darbey vergessen wolte.
Jedoch! was red ich jetzt? Darf sich die Poesie,
Vor kein gesalbtes Haupt, und grossen Königs Knie
In Unterthänigkeit und Demuth niederwerfen?
Kein Dichter seinen Kiel zum Dienst des Königs schärfen?
O ja! so sehr man auch die reine Dichtkunst flieht,
So wenig man auch sonst auf ihre Schönheit sieht,
Sie aus Verachtung schilt, und schimpflich gnug benennet;
So lebt doch mancher Fürst, der ihren Adel kennet.
Großmächtigster August! der Held, so Dich gezeugt,
Und dessen Helden-Ruhm bis an den Himmel steigt,
Und noch im Tode lebt, hat bey vergnügten Stunden
Auch an der Dichter Kunst nicht wenig Lust gefunden.
Er wußte selbsten schon, was rein und lieblich war,
Drum kunt ein muntrer Kiel sein Lied ganz ohn Gefahr
Dem welt berühmten Held vor Aug und Anlitz bringen,
Und einen reinen Thon nach Art der Dichter singen.
So sehr nun diesem Held ein Helden-Lied gefiel,
So süsse kams Ihm vor, wenn man ein Säyten-Spiel
Nach muntrer Bergmanns-Art vor seine Ohren brachte,
Und seinem hohen Geist dadurch Vergnügen machte.
Hat nicht dieß grosse Haupt bey mancher Lustbarkeit
Ein Aufzug nach der Art der Bergmannschafft erfreut?
Wie hoch hat nicht sein Ohr die Berg-Music geschätzet,
Die seinen tapfern Geist durch ihren Thon ergötzet?
Mein König! alle Welt legt Dir dis Zeugnis bey,
Daß deine Königs-Brust dem Vater ähnlich sey.
Du hast des Vaters Thron wie seinen Geist bekommen.
Was Du, Großmächtigster! gethan und vorgenommen,
Und was Du jetzt noch thust, das zeiget klärlich an,
Daß man Dich auch mit Recht Augusten nennen kan.
Du bist mit Großmuth selbst wie jener ausgeschmücket/
Dein Auge nicht allein auf hohe Edern blicket;
O nein! Dein hoher Geist schaut nach des Vaters Brauch,
Auch auf ein niedrig Laub, und kleinen Rosen-Strauch;
Ein jeder darf getrost Dein hohes Anlitz sehen,
Und kan von Dir, o Held! vergnügt zurücke gehen.
Herr! dieses giebt mir Kraft; dieß reitzet meinen Kiel;
Dis machet mich beherzt, daß ich mein Dichter-Spiel
In Unterthänigkeit vor deine Füsse lege,
Und keinen Zweifel nicht in meiner Seelen hege;
Als würdest du mein Blat verachten und verschmähn.
Du wirst, Großmächtigster! nur auf das Herze sehn,
Das Dir jetzt Ehrfurchts-voll dies Blat in Demuth sendet.
Herr! die Verwegenheit hat nicht den Sinn geblendet,
Du bist, Gesalbtes Haupt! der größten Opfer werth,
Kein Mensch ist in der Welt, der Dich nicht hoch verehrt.
Ich kan Dir sonst, o Herr! in meinem ganzen Leben
Nichts als ein Ehrfurchts-Blat mit Reimen übergeben.
Verschmäh, Großmächtigster! die Opfer-Gabe nicht:
Ich bitte Demuths-voll: Herr! kehr Dein Angesicht
Mit Gnaden auf dis Blat, so werd ich glücklich heisen,
Und andre werden mich auch gleichfals glücklich preisen.


Když jsem dřímal pod růžemi,
jež mi štědrá ruka dala,
před mým zrakem myšlénkovým
minulost má putovala.
Voněly ty krásné růže,
vzbuzovaly mysl vděčnou –
kéž bych uměl napsať za ně
píseň věčnou!


Ora non so perché la fronte e 'l petto
usa di sdegno e di fierezza armarsi,
e con guardi vèr me turbati e scarsi
guerra m'indìce; ond'io sol morte aspetto.


Quest´è principio di giornate infide:
freddo mugola il vento a ritta e a manca;
su la punta del tetto il corvo stride;
per neve il gelso del cortil s´imbianca.
N´hai tedio od ira? Eh, via! non batter l´anca,
né giocondar gli dèi con le tue sfide:
da corruccio serbiam l´anima franca,
sin che il falerno nel bicchier ci ride.
Beviam, candido amico. E poiché l´ora
non si ripiglia, e, come a le colline,
la neve il capo a noi pur anco infiora,
beviam, se non al corvo ed a le brine,
a qualche rosa che ci splende ancora,
mista a le nevi che portiam sul crine.


Was weiss ich denn, als dass ich Kinder kriege,
Bald hier, bald da, wie es der Zufall will?
Es knarrt noch jede Stiege
Das nämlich dämliche Idyll.


¡Honor, honor a Baco,
El padre de las risas,
De las picantes burlas,
De la amistad sencilla!
¡Honor, honor a Baco,
El Dios de las provincias
Que el Málaga, el Tudela
Y el Valdepeñas crían!
Él la jovial franqueza,
Él la igualdad inspira;
Y en fraternales lazos
Los corazones liga.
Alas al genio ofrece,
Calor a la armonía,
Y a los claros poetas
Templa acorde la lira.
Sobre los pechos tristes
Derrama la alegría;
Y enjuga nuestros lloros
Con mano compasiva.
Con su licor divino
No hay duelo ni fatiga
Que el ánimo desmayen,
Pesar que nos aflija.
En la copa saltando
De Jove la ambrosía
Semeja, y su fragancia
La aroma más subida.
Bebido, sus ardores
Dan al flaco osadía,
Revelan mil verdades,
Acaban con mil iras.
Vuelven largo al avaro.
La esperanza subliman,
Al plebeyo hacen grande,
Y altiveces humillan.
Cuando en triunfo glorioso
Sujetó el Dios la India,
Tirso y copa las armas
Fueron de su conquista.
Al mismo Amor con ellas
Avasalla, y sus viras
Más penetrantes hace,
Sus llamas más activas.
El así de Ariadna,
Exánime en la huida
De su aleve Teseo,
En Naxos triunfó un día.
Llorar viola, y doliose,
Y en sus labios destila
Del licor, que las mesas
Del cielo regocija.
La bella a su don grata
Mirole enternecida,
Luego en sus llamas arde,
Y hoy con los astros brilla.
En hombros de sus faunos
Ved, cual la copa henchida
De Jerezano néctar,
Regocijado mira.
Mal fija la guirnalda,
Ya trémula la vista,
A todos a que brinden
Solícito convida.
Los silenos beodos
Forman su compañía,
Sus bulliciosas danzas
Bacanales y Ninfas.
¡Honor, gritando todos,
Al dios de las vendimias!
¡Honor, honor a Baco,
El padre de las risas!


Hilff, HERR, daß ich mein Lebenlang
Von Hertzen Dir Lobsage,
Daß meiner Lauten Danckgesang
Dir allezeit behage,
Daß ich am Jüngsten Welt-Gericht
Mög einsten auferstehen,
Zu schauen GOTT von Angesicht
Dort in deß Himmels Höhen.


Jezt, was kaum ich ſah in Traͤumen,
Bildete ſich wirklich aus:
An dem Berg der Frauentreue
Stehet unter gruͤnen Baͤumen
Freundlich unſer kleines Haus
Und geliebter Kinder dreye
Huͤpfen froͤhlich ein und aus.


Drum, so will ich nicht verzagen,
Mich vor Gottes Antlitz wagen;
Komm ich um, so komm ich um!
Doch: Ich werd ihn überwinden;
Wer ihn sucht, der wird ihn finden.
Er bringt nur die Heuchler um!


Loď zakymácí se, jak vichr zvedá
se dokola – tvůj zrak se v dálku upne:
je kolem noc a hustá mlha šedá.


V pohár skanula jsi, v slzách planula jsi,
ze všech větrů do Čech, dumo, vanula jsi!


Wer sich nicht selbst verspotten kann,
Der fang' es nicht mit Andern an.
Narr, hudle nur den eignen Herrn,
So haben dich die Gäste gern.


No vivo, no, que el Cielo luminoso,
cuanto más claro está, se muestra esquivo:
luce interior y dudo si percibo
el fuego que se oculta artificioso.


Jak proti pravdě, klidně, rozhodně.
Co zastávat jich chceš se, Akibo?
Přec nebudeš se míchat s traviči
a s nepřátely mými? Uvaž jen,
kam by to došlo, v jaké důsledky!


Povolán
pan Oraň-Utan
vstoupil do sněmu,
Lev pak promluvil k němu:
„Předložení Vaše, pane
Pařižane,
sněmem není zavrženo
ani potvrzeno.
Věc ta nemohoucí býti státní
bude jen privátní.
Bez nucení, bez odporu,
komu libo, dá se k tomu zboru.
Spolku hereckého zřízení
řádně já povoluji;
k jeho pak upevnění,
sám z vlastního rodu
lvího plodu
náčelníka ustanovím.
Přísně však přikazuji
jednotníkům novým,
by svou kázní zachovali čest.
Kázeň, zvířat ctnost popřední jest.
Zisk jen člověku buď podnětem,
mamon nevládni však zvířetem.
Sbor k lepšímu směřuj cíli.
Přední ukládám mu píli:
kdež u lidí úpí našinec,
toho výdělkem svým vymění
spolčený zvířetinec.
Zbytek na vykoupení
Negrů se vynaloží,
jichž bezdušní lidé –
křesťané i židé
pokládají za zboží.
Až pak spolek sám se zmůže,
Americkým ať pomůže
rudým Indiánům,
Negrům a osmáhlým Kabilanům
v zemích, kde se zavádějí harce
na ženy, děti a starce.
O mstu volá cezená tam krev!“
Tak důrazně prohlásil se Lev.
Sněm volá u velkém pohnutí:
„„Sláva králi velduchému! Sláva!
Mdlých a nebohých zastává práva!““


C'è una voce nella mia vita,
che avverto nel punto che muore;
voce stanca, voce smarrita,
col tremito del batticuore:


Ovšem růže sladce dyše,
Když na keři vykvítá,
Ovšem libě zefír věje,
Kdyžto Vesnu přivítá.


Fortuna szekerén okossan ülj,
Ugy forgasd tengelét, hogy ki ne dülj.
Ha szépen vezetett,
Ha miben kedvezett,
Ha miben kedvezett, meg ne örülj,
Fortuna szekerén okossan ülj -
Fortuna szekerén okossan ülj.


Por esta voluntad que el cielo ha dado
a todo racional a ser de instinto,
tan en ajuste como llevo el cinto
voy a dejar mi asunto preparado


Zsinalý mrtvol slavík zřev,
Na známou tvář se žalně díval; –
Toť on, z úst jehož plynul zpěv,
V němž lidstva tíseň – blaho, hněv
Ohlasem živým se ozýval.


绿槐阴合正炎曦
高叠盆冰匝座围
沉李浮瓜清玉槛
水晶宫殿正忘机


São isto efeitos da arte e da ventura:
Estimo mais que toda a vã grandeza
Um limpo coração, uma alma pura.


书剑功迟白发新
强登萧寺送归秦
月斜松桂倚高阁
明夜江南江北人


Vyskočiť chce Branko, klesá – běda!
juž však líbá synček líčka bledá,
líbá ruce, líbá drahé čelo,
že se srdce slastí rozechvělo.


Přátelé k nám přesmutní jdou,
Odebrati se chtíc,
S ními nás tak mnohé svazky
Sjednotili vroucý lásky,
Neuzříme jich víc.


El cañaveral de mi lejana tierra
me dio estos fuertes bíceps.
Los buques cargueros de todos los muelles
me dieron envidiable complexión.
Y corriendo, voceando millones de diarios
fortalecí
muslo
pierna
y
pie.
Ahora, en el Madison Square Garden
de New York,
dice mi manager:
¡No whisky!
¡No tobacco!
¡No girls!
(No money)
Negros acomodadores
ubican a los blancos en ring side.
Perder esta pelea
significa volver con ellos:
Con Blackie de Maniatan.
Con Brown de Alabama
Con Nando Rodríguez de Puerto Rico
...y entonces
no whiksy
no tobacco
no girls
no money
and
¡knock-out!
My challenger
es negro, como yo
Si pierde le espera lo mismo

    (Aquí los únicos
que nunca pierden
son nuestros managers y el promotor).
Comienza el round, voy hacia el centro
—en este plan voy a perder—
este es el round numero trece
¡voy a demostrarle quién es quién!
Me está llevando hacia una esquina,
si caigo aquí me cuentan diez.
¡Virgen del Cobre estoy perdido!
No puedo ver
No... pue.. do... ver...
EPÍLOGO
La gente aplaude al que me mata
El referee no dice break.
Que mi mujer no sepa nada...
Mi nombre es BENNY KID PARET.


Non mi tener senza epigramma scolto,
Acciò che ognun sia de mia morte experto,
Ch'io vivo morto, onde è mal fare aperto
Che un miracol d'amor resti sì occolto.


Inzwischen hatt' ich größres Wohlbehagen,
Ein Töchterchen im Arm zu tragen,
Das, kommend still nach lauter Buben Troß,
Mein halbes Dutzend lieblich schloß.


“Szíveink e szerint már eggyet értenek;
más gáttyai pedig frígyünknek nincsenek;
mert rokonyim, tudom, inkább örvendenek,
hogysem szerencsémnek akadályt vessenek.


Jen orlem býť, se vznášeť v nebes výši mračné,
na vody lesklých moří zírať na průzračné,
a na vysokých skalách spočinouti blaze,
míť pod sebou svět širý jako na obraze,
jen na chvíli si oddechnouti lehčeji –
já přál bych sobě.
Mně na zemi tak těsno jako v hrobě,
mně jest jak keři pod sněhovou závějí,
v mých prsou bouřívá to vždycky hněvněji,
když lid svůj vidím u veliké mdlobě.


Los árboles
no saben de fechas
no lloran las ausencias
        de sus frutos
aman al sol
    la lluvia
       el aire
acarician la tierra
con su cabellera de raíces
y tienen por oficio
ser madriguera de los pájaros
confesores del viento
con un puñal de tiempo
derriban la nada
pero callan el secreto de la vida
así es como los árboles
explican su sabiduría


V srdci mně to bodlo,
zachytím se hrušky –
„Čí jsou košiličky?“ –
– ,Naší jsou dcerušky.(


林间煮茗罢
谷口苍烟漫
行看草根露
已作珠玑团


Wo fremd die Luft, das Himmelslicht,
Im kalten Wogenlärme,
Wie wohl tut Menschenangesicht
Mit seiner stillen Wärme!


Foi esse meu rogo ouvido;
Deixai que para outro mude;
Tem objeto inda mais alto,
É mais do que oiro, é saúde;


Hát osztán szüntelen csak csokolódtatok?
S az alatt eggymásnak semmit se szóltatok?


Das Wasser tanzte in Gestalten,
Meergreise, die den Mund nicht halten,


Diáriumja ez a házi Gazdának,
mellybe jövedelmét minden jószágának,
főbb történeteit familiájának,
költségivel eggyütt beírja házának.


Zween Männer, edel, bieder, fromm und kühn,
Zween Freunde, treu und fest bis in den Tod,
Preiswerte Namen deutscher Heldenzeit,
Ihr werdet sehn, wie sie, geächtet, irren
Und, in Verzweiflung fechtend, untergehn.


Movese a picciol passo altera et lieta,
bella et lucente più che sol di maggio,
et, perché n'ha d'avanzo, lassa un raggio
de rietro a sé a guisa de cometa,


Io vi lassai nel dir dinanzi a questo
sì come Orlando e Sansonetto il prode
per la battaglia combatteva presto,
tagliando carne ed armadure sode.
Quanto pel campo egli era manifesto
del conte a cui si dava tante lode!
Ciascuno Saracin davanti ad esso
giva fugendo per lo stormo spesso.


Fönn van a hold, fönn vannak a
Csillagok;
Mind megannyi szép leányszem,
Ugy ragyog.
Sötét árnyat vetnek a fák,
A házak,
Unalmokban egyebet sem
Csinálnak.


Mahomed.


Die Kunst nur war's, die, jede Form verschönend,
Das Lockenhaupt noch mit dem Kranze schmückte,
Zur Anmuth auch das Wildeste gewöhnend.


وافى يميس فاخجل الغصن الرطب
قمرٌ بأفلاك الغلائل محتجب
إن غاب عن عينيَّ تحت نقابه
فجماله عن افق قلبي لم يغب
طربت معاطفه بخمر دلالهِ
فتمايلت تيهاً على الصب الطرب
أفديه سحار الجفون قوامه
بمصارع العشاق مياسٌ لعب
سلب العقول بلحظه وإذا التوى
منه القوام فكل قلبٍ منسلب
أضحت لهُ كل القلوب منازلاً
فعلى م يسترق القلوب وينتهب
ما بين وجنتهِ وقلبي نسبةٌ
فكلاهما عند التلاقي يلتهب
أن انكرت عيناه سفك دمي فلي
منه الشهادة بالبنان المنخضب
لم أنسهُ والروح تخفض صوته
وحديثه مما ترشف مضطّرب
يرنو وقد فعلت بمقلته الطلي
فعل النسيم بنرجس الروض الخصب
فأباح لي ورد الخدود على تقى
وأنالني ترشاف مبسمه العذب
كم للمدام يدٌ ببذل ممنعٍ
لولا المدامة ما أطاع ولم يجب
أترى لأيام مضت رجعٌ وهل
للدهر صدق بعد افراط الكذب
يا صاح دع عتب الزمان لأنه
لو كان يدرك فعله لم يرتكب
لكنه هرمٌ ومعتوهٌ فلم
يدرِ الصواب من الخطافا عذر تصب
لك يا مريض الجفن ثغرٌ باسمٌ
طرباً ولي قلبٌ شجيٌّ ينتحب
ليس الخليّ كذي الصبابة والهوى
شتان ما بين الحبيب ومن يحب
كلا ولا كل الكرام ذوو ثناً
هل كل ذي شرف كعبد المطلب
عني الشريف ابن الشريف ومن إلى
سامي علاه كل فضلٍ ينتسب
الطاهر الشيم الكريم أبو الحجى
وأخو الصلات لكل عافِ مقتضب
إن تسئل العليا فبدرٌ مشرقٌ
أو تطلب الجدوى فغيث منسكب
شهمٌ أتى بسماحةٍ وشجاعةٍ
ما حاتم الطائي ما معدي كرب
ومهذبٌ في كل مجدٍ راغبٌ
لكنه عن كل سوءٍ قد رغب
هممٌ لهُ جاءت بحسن مآثرِ
غراءَ فوق مراتب العليا تثب
أسدٌ يكرُّ على الخميس مجلبباً
بعزيمة أمضى من العضب الذرب
ويؤب من هتك السوابغ رمحه
يبكي دماً وسنانه الماضي ثلب
العلم من أوصافه والحلم من
أخلاقه والفضل دانٍ مقترب
ورث السيادة كابراً عن كابرٍ
كل المحامد والفضائل مكتسب
أخذ الثنا عن غالبٍ لم ينثني
عن نيل غايات الفخار ولا غُلب
مولىً من القوم السراة ومن همُ
أذكى تحيات المديح لهم تجب
قد أشرقت أحسابهم فوق العلى
نوراً فأصبح كل ذي صدرٍ رحب
أهدي إليك أبا المكارم والندى
درر المديح بدر نظمٍ يصطحب
فأقبل فتاة المدح واقفةً
على أبوابكم ترجو القبول وترتقب
قصُرَت عن الوصف الجميل ومن يرُم
أحصاءَ وصفك فهو مقصورٌ تعب
لا زلت مرفوع الجناب وسالماً
ورفيع قدرك بالسعادة معتصب


De virág-hullta szépséged
Hozván már gyümőlcsöket,
Kerűlünk, óh Dóris, téged
S álomtalan csőszödet.


Nezemru věčnou nikoli já smrtí!
Záblesk nebeský, krásu svatých duší
Viděl, viděl sem já tělesně:
Téť nebaví země stíny mrtvé,


剑光长笑古刘家
不斩流星只斩蛇
从得历年三四百
蟠桃犹自未开花


Národu každému bez víry v Krista
pohroma, úpadek, zkáza se chystá;
víru-li někomu boří zlý tisk,
odpadne, jinde-li kyne mu zisk.


Damit kann man beleben
Die Viehzucht überall,
Man kann es täglich geben
Dem Vieh in Hürd' und Stall.


Schwingend die Axt, die blanke,
grüßt sie den steigenden Tag –
jede hemmende Schranke
wirft ihr wuchtiger Schlag.


Was Er nicht ist, das darff man kaum vom Höchsten sagen,
Wie wilt du, lieber Mensch, dann, was er ist, erfragen.


Und will's der Mönch verdammen,
Zu brennen in zarten Flammen,
Zu stöhnen in süßer Qual –
Ihm über's Haupt zur Stunde,
Damit sein Hirn gesunde,
Geuß einen Weinpokal!


O sol de gli intelletti, o nostro Maggio,
che vincendo con luce ardente e alma
le notti e i ghiacci, avevi sol la palma,
e col tuo raccendesti ogn'altro raggio;


Noch einmal, eh' mein Lebenslicht
Erlöschet, eh' mein Herze bricht –
Noch einmal möcht ich vor dem Sterben
Um Frauenhuld beseligt werben.


Légy türelmes, kedvesem.


Spěl k dravci. Ten již větřil nepřítele.
Řval zlostně, funěl, k předu vrh se směle,
by tlapou zdrtil odvážlivce rázem.
Hned vztýčil se, hned čtvermo klesl na zem,
z divokých očí blýskla zášť a zloba.
Tak stanuli teď proti sobě oba –
zrak ve zrak, tváří v tvář si hněvně zřeli,
blesk za bleskem z nich letěl. Zkrvavělý
král říše lesní náhle v prach se skácel.
Leč Ilja s něho zraků neodvracel,
chyt za drsnou jej hřívu mocnou paží,
a tam, kde prales žár svůj do vln sráží,
vztáh silné rámě, železný kruh chopil,
a v chřípě dravcovo jej náhle stopil
a protáhl! – Šel medvěd zkrotlý za ním.


Isabelles, Agnès, ce sont les jeunes filles
Dont Valère chérit les fronts délicieux ;
C'est Zerbinette ; c'est le roi des Mascarilles
Faisant tourbillonner sa pourpre vers les cieux ;


Vyšla luna – stříbro její
hraje v lípách v záři jasné,
ty se kloní, ty se chvějí
novou vůní tajemnou!
Tichý bol v mém srdci hasne,
mír tam jak v tvém obličeji,
když tvé oči čarokrásné
skláněly se nade mnou!


Wohl dem Menschen, der nicht wandelt
In gottloser Leute Rat!
Wohl dem, der nicht unrecht handelt
Noch tritt auf der Sünder Pfad;
Der der Spötter Freundschaft fleucht
Und von ihren Stühlen weicht,
Der hingegen herzlich ehret
Was uns Gott vom Himmel lehret.


肥遁元无闷
躬耕亦自娱
曲肱安陋巷
爱尔亦颜徒


Horch! still! – ach! das sind Männerschritte!
Weh mir! – welch junges Heldenbild!
Nicht her! – nicht her! ach bitte, bitte!
– Er steht und deckt sich mit dem Schild!


Entblößten Hauptes wallte Max aus der Schlosses Thor,
Mit herbverzognen Mienen folgt der Genossen Chor
Und schließt den flatternden Fahnen der Prozession sich an
Und wandelt psalmodirend zum Dörfchen Sankt Alban.


وَوَقتٍ وَفى بِالدَهرِ لي عِندَ واحِدٍ
وَفى لي بِأَهليهِ وَزادَ كَثيرا
شَرِبتُ عَلى اِستِحسانِ ضَوءِ جَبينِهِ
وَزَهرٍ تَرى لِلماءِ فيهِ خَريرا
غَدا الناسُ مِثلَيهِم بِهِ لا عَدِمتُهُ
وَأَصبَحَ دَهري في ذَراهُ دُهورا


chi 'l crederia? mi son novellamente
sì fattamente fuor del cor andate,
che di passar con lor le mie giornate
mi doglio meco e mi pento sovente.


Il se lève, et ses yeux, d’où sort une lumière,
Regardent fixement le fantôme enchanté.
Est-ce un rêve ? Jamais châtelaine ou fermière
N’eut cet air de candeur et cette pureté.


Nem felel a vitéz,
Mindig csak hátra néz,
Törülgeti képét,
Verítékét, vérét
«Mint a vadat űznek engem,
Csak előre sebesebben!»


E Lucïan fra i pari amici pone
Clivia(!), Agatocle, Dandaride(!) e Amisoco,
Sisinne con Misippo(!), ancor propone.


Otec slzel, s matkou dcera
vzdychala a plakala;
odpoledne do večera
skrovné šatstvo skládala.


Fölébredendsz-e ekkor álmaidból,
És elhagyod mély, hűvös nyoszolyád?
Hogy meghallgasd, amit majd ajakam szól:
A szerelemnek epedő szavát.


Vmyslil jsem se – blahé doby –
v takou chatu plnou zdoby;
ať to venku bouřně válo,
na mne se v ní jaro smálo.


O lásko má, proč krvavý bok zvedáš,
jenž otvírá hloub nitra!
chceš, duše, dočkat jitra,
jen vstup a purpuru cíp zvedni,
tam přečkáš žití noc svou ke dni;
ty jinak nedáš!


»Ob wol der Lorbeer noch wächst am Altar des Delphischen Gottes?« ...
Freilich noch wächst er und grünt. Hier ist die Probe davon!


Ha valaki már most nem is tudja talán,
Megmondom ki volt a szűzi szép Delilán:
Nagy király leánya, káspi tengeren túl,
Honnan reggelente a nap utnak indúl.


Wie wir mit den Mönchen gespeist,
Erbietet man sich zu unserm Ergetzen,
Da das Wetter rauh und unfreundlich,
Mit uns Schach zu spielen.
Meine Gefährten treten beschämt zurück,
Und ich, überrascht, als der Einzige
Der die Kunst versteht und übt,
Erbiete mich, der Landsmannschaft Ehre zu retten.
Doch selbst seit der Kindheit
Hab' ich kaum den Stein berührt,
Und nie hab' ich mehr von der Weisen Ergötzung
Gefaßt als nur die Züge.
Der klügste, gewandteste Pater wird mir
Als Feldherr gegenüber gestellt,
Ein feiner Kopf, so freundlich-schön
Wie man ihn wohl auf alten Bildern sieht.


Das Herz ist mir bedrückt, und sehnlich
Gedenke ich der alten Zeit;
Die Welt war damals noch so wöhnlich,
Und ruhig lebten hin die Leut'.


Darob ein Kampf entbrannt' um das governo,
Höchst blutig, und die Küste, die bisher
Ein Paradies war, wurde zum Inferno;


Puoi che frenato ho la obstinata voglia,
io prego arditamente
con acto da placar tutta la gente.


¿Has visto serenarse el tiempo luego?
Sí, mi señor; que ya lo he visto todo.
Y ¿qué se me da a mí que lo hayas visto?


To byla strašně mrtvá noc
a nad obyčej světlá,
kde jako louky stříbrné
jsou plachá místa květla.


„Nesvornosti, pro Bůh! chraňte se,
Jako vředoviny, jako moru,
Přátely a bratry staňte se,
Vlasti škodných nechajíce sporů.
K záhubě své sami dokvapíte,
Jestli sami sebou nezmoudříte.
Čili Bůh má býti prostředníkem,
Jenž svou ruku přísně kárající
Jako otec syna milující
Nade zpupným zdvihne odporníkem?
Mne však přece naděje má sílí,
Že ta svorná moudrých mužů snaha
Mezi mylnými se neomýlí,
Jaká ke svornosti vede dráha?“


Hinein in Gefahren!
Hinan zu den Höh'n,
Wo fröhlich die Schaaren
Der Brüder stehn!


Álmodunk mi hihetetlent,
El se merjük mondani.
A holt szeme félig nyitva;
Hátha meg nem volna halva,
S lehetne még valami...


Als sie mich sah, warf sie mir wohlgemut
Aus ihrem Haar ein Röslein in den Bronnen,
Schlug gegen mich in Wellen schlau die Flut,
Bis ich erfreut den Blumengruß gewonnen.


S lészen áldás fénykörében
A magyar hazája,
Századokról századokra
Egység oczeánja.


V zápase bezradném duše tak děla.
Ale Bůh štědrý se zahanbit nedá.


Ungezählter Namen Menge
Schmückt die feurigen Gesänge,
Die der Dichter Zärtlichkeit
Ihrer Schönen Reizung weiht.


Ich, des großen Landes Tochter,
Wo zuerst auf unterjochter
Erdkraft sich der Geist vernahm,
Jenes Landes, dessen Lehre
Leuchtend über Land und Meere
Einst an alle Völker kam.
Ja, wir waren's, die am frühsten
Halt geboten Meer und Wüsten,
Mit Gesang die Sterne grüßten,
Tiere zogen fromm und zahm!


Ha, v jaké se slačík vnadě
na strunách teď prohýbá:
slzy kde, je vylíbá,
vzdechy skolíbá.


... paciencia, corazón ¡ tan intenso has vivido el dolor!
Cálmate.
Mira la luz, no se impacienta, tampoco el mar, y el aire llega limpio
de los montes al atardecer. Respira, respira y siente, corazón. Piensa en tu fuerza,
en cómo el mundo te ha increpado y en cómo has luchado y aguantado el combate.
Es verdad que el dolor se hace ingente en las urbes, que surge por entre las hiedras
de la esclavitud y excita y sacia con pasión la sangres.
Quieto, pues, y no te apresures porque ambos hemos aprendido a llorar.
Nos toca ahora preservar la paciencia y aceptar con sosiego el ruido de los pájaros,
nos toca sentir y saber, corazón. Por eso, por eso hemos estado huyendo
de quienes éramos.


Ganz aufrecht als ein Federbolz,
Trat er darin das Wasser stolz.
Wer ihn ermordt,
Dem will sie sich ergeben.


Wenn dort nur nicht so finster-grau
Die Wolken ob mir hangen,
Wenn nicht, wie hier, gestellt zur Schau,
Gemeinheit, Bosheit prangen!


I stalo se, že láska moje
pohasla jak voskovice,
a s mou první láskou shasnul
svatý Kryšpín, patron můj...


تَوَقُّوا النِساءَ فَإِنَّ النِساءَ
نَقَصنَ حُظوظاً وَعَقلاً وَدينا
وَكُلٌّ بِهِ جاءَ نَصُّ الكِتابِ
وَأَوضَحَ فيهِ دَليلاً مُبينا
فَأَما الدَليلُ لِنَقصِ الحُظوظ
فَإِرثُهُن نُصفُ إِرثِ البَنينا
وَنِصفُ العُقولَ فَإِجزاؤُهُنَّ
بِنِصفِ الشَهادَةِ في الشاهِدينا
وَحَسبُكَ مِن نَقصِ أَديانِهِنَّ
فالسَتَ تَزدادَ فيهِ يَقينا
فَواتُ الصَلاةِ وَتَركِ الصيامِ
في مُدَّةِ الحَيضِ حيناً فَحينا
فَلا تَطيعوهُنَّ يَوماً فَقَد
تَكونُ النَدامَةُ مِنهُ سِنينا


	la ribeca ch'Orfeo
lasciò, ché n'aparisce un instrumento,
a Plinio et a Catullo in testamento.


Ein Mittel traf; (denn diese zu erlegen,
War nur ein Spiel für Herkuls Hand;)
Und drauf aus Thrazien die Rosse, die den Segen
Der Felder weggebrannt,


لَم يَدرِ طَعمَ العَيشِ شُب
بانٌ ولم يُدرِكه شيبُ
جهلٌ يُضِلُّ قوى الفَتى
فَتَطيشُ وَالمَرمى قريبُ
وَقُوىً تَخورُ إذا تَشَب
بَث بِالقُوى الشَيخُ الأَريبُ
بَينا يُقالُ كبا المُغَف
فل إذ يُقالُ خبا اللَبيبُ
أوّاهُ لو عَلِمَ الشَبا
بُ وَآهِ لو قدرَ المَشيبُ


Heißer Süden, kalter Nord,
Sag't, wo's besser ist,
Sag', mein Vöglein, sag' auf's Wort:
Wo Du lieber bist!


a jihly oči, jihly tváře rysy;
tu mezi vous, na jízvy důlek lysý
se jemným tknutím tiše vložily
ne chladné nůžky ale rty dva vřelé
tak měkce, jak jen mohou archandělé
snad líbat! Tak tam něžně, dlouze visí,
že mrtvého by slastí vzkřísily!
Ó, tenkrát Heralt každou vteřinou
dal důkaz, že byl silným hrdinou,
neb takou hubinkou být líbán, – prvou
i druhou, stou – a nehnout ani brvou,
toť víc, než může všední smrtelník!
Dal by si ruce, nohy probít hřeby,
by na rány jen dostal taký lík,
pak zmučen, zprobodán – by byl jak v nebi.


Hie sol ein man betrachten,
wo er het etlich gottes gab,
das er kein tu verachten,
der gleich der seinen gab nicht hab,
es sei gwalt, reichtum oder kunst.
Villeicht hat er entpfangen
ein gab, die im bringt größer nutz,
ob er gleich nit tut prangen;
hat weder kunst, gewalts noch putz,
so hat er etlich gabe sunst;
Ob sie gleich nit so scheinlich sein,
sint sie noch edler, wan die dein.
ieder sich seiner gab gebrauch,
veracht kein andern auch.


De a gyávaság meg csak erőt vesz rajta.
Az egészet végre sohasem hajthatja.
És örökké retteg, hogy ha nem egyébtől,
Félti a sok pénzét jótól, rossz embertől.


Und nun, da in alternder Nacht
Die Sternuhr gen Morgen sich schob –
Da die Sternuhr gen Morgen sich schob –
Ward am End unsres Pfades entfacht
Ein Schimmern, das Nebel umwob,
Aus dem mit wachsender Pracht
Ein Halbmond sein Doppelhorn hob –
Astartes demantene Pracht
Deutlich ihr Doppelhorn hob.


“Come Fortuna va cangiando stile”,
come tosto incatena il pianto al riso
e l'orrido decembre al vago aprile!


Düster werden seine Jahre schwinden,
In Gefilden, wo kein Blümchen sprießt,
Bis im Schatten stiller Kirchhoflinden
Seinen Staub die Rasengruft umschließt.


A druhý zpívá. Chřtán se mu úží,
na krku kosti zříš mu přes kůži.
Zapěl by chuďas, zapěl by rád,
však z jeho nitra ječí mu hlad.


DIABO    Que vaidades e que extremos
    tão supremos!
    Pera que é essa pressa tanta?
    tende vid
    Is muito desautorizada,
    descalça, pobre, perdida,
    de remate:


Darum erstach er sie? Ach! welche blinde Heiden!
Nicht wahr, Mama, wir müsten's leiden?


Gelobe mir dein himmlisch Teil,
Gelobe mir dein männlich Wort:
Du bringst an Leib und Seele heil
Die Kinder mir nach England dort!«


Si fue mayor la gloria y noble el pago
que dio en España a Cipión la fama
en no querer gozar la presa dama,
que el vencimiento ilustre de Cartago;


Llora una juventud desvanecida,
el triste eclipse de una luz naciente;
solo allí el envidioso, internamente
a la Muerte le da la bienvenida


لَكَ الحَمدُ يا مَن حَصَل
لَنا لُطفَهُ وَاِتَصَل
بِمثل صَنيع الوَزير
يُحسن ضَرب المَثَل
سَميّ النَبيّ الَّذي
عَلى المُلك كانَ اِشتَمَل
وَفي مثل أَغداقِهِ
يَكادُ يَجور العَذل
دَعا الجَفلى لِدَعوَتِهِ
فَكادَ القَرى أَن يَمل
ختان جَرى بِالجدى
فَعَمَّ الوَرى بِالجَذل
لِشبلٍ لَهُ في السَنا
كَشَمس الضُحى في الحَمل
لِأَحمَدِ أَترابِه
بِتَفصيلِهِ وَالجَمَل
مُخَيلَتَهُ بَشَرت
بِمَجد لَهُ مُقتبل
وَقَد جاءَ تاريخُهُ
خِتان بِجود كَمل
فَكانَت لَهُ راعياً
عِناية مَن لَم يَزَل
إِذا عَمَّ عَدل الرُعا
ة صارَ الرَعايا خَول
وَيَنقاد لَيث الشَرى
إِلى حاكم إِن عَدَل
فَكَيفَ الَّذي جودَهُ
مَع العَدل أَيضاً شَمل
عَن البَحر سَلني أَجب
وَعَن صَدرِهِ لا تَسَل
فَما وَصفَهُ بِالَّذي
أَذا رُمتَ حَداً حَصَل
تَملك رق الوَرى
بِبشر يَروق المُقل
وَحُلم تَصفو العُلا
وَبِالعَدل تَبقى الدُوَل
أَرى الحُلم مثل الحَيا
يزان بِهِ مِن عَقل
وَما راقَ وَرد الخُدو
د إِلّا بِصَبغ الخَجَل
وَسَل عَنهُ يَوم الوَغى
مَواضي الظَبي وَالأَسَل
إِذا طارَ مِن خيفَةٍ
شُعاعاً فُؤاد البَطَل
ظَنَنت شبا سَيفِهِ
يُسابق وَشك الأَجَل
وَراحَ يَعدّ الجِرا
ح عِندَ اللُقا كَالقُبَل
فَكادَ يَموت الحَما
م مِن بَأسِهِ لِلوَجل
يَهنا عَدوٌّ رَأى
لَهُ راية فَاِنخَذَل
فَلا فاتَ راياتِهِ
بُلوغ المُنى وَالأَمَل
بِفَتح يَلي راحة
وَنَصر إِذا حَلَّ جَل


In deinen starken, ungeschwächten Lenden
Zeigt noch die Mannheit sich
Die, ach, entnervt von buhlerischen Händen,
Von Hermanns Enkeln wich.


	Vi scrissi l'altro dì che m'espedivo
per venir via, ch'io moro di martello,
et ora un'altra volta ve lo scrivo.


باحبِّك حُبّ حيَّاني


Er ist wie eines Helden Schrei,
Den arge List verdarb,
Er ist wie eines Mannes Fluch,
Der an falscher Liebe starb.


Wie sie auf ihren Fraß zuschreiten leis und sacht,
Unhörbar: ist allein, was hier mich grauen macht;


Bastiti, o mente mia, dunque, d'un male,
né gli rapresentar tante paure,
ché pur troppo al suo strazio è un solo isdegno.


火齐春镫七采装
谁投明月向梁王
也知照乘珠犹在
不是先容不敢张


تفاخر الماء والهواءُ
وقد بدا منهما ادِّعاءُ
لسان حال وليس نطق
ولا حروف ولا هجاء
فابتدأ الماء بافتخار
وقال إني بي ارتواء
وبي حياة لكل حي
أيضا وبي يحصل النماء
وكان عرش الإله قدماً
عليَّ يبدو له ارتقاء
وطهر ميتٍ أنا وحيٍّ
لولاي لم يطهر الوعاء
ولا وضوء ولا اغتسال
إلا وبي ما له خفاء
وبالهواء اشتعال نار
ضرت وللنار بي انطفاء
وأحمل الناس في بحار
كأنني الأرض والسماء
وعند فقدي ينوب عني
في الطهر ترب به اعتناء
وأهلك الله قوم نوح
لما طغوا بي لهم شقاء
وليس لي صورة ولون
لوني كما لُوِّن الأناء
وقال عني الإله رجس ال
شيطان بي ذاهب هباء
والخلق يرجونني إذا ما
مسكت عنهم لهم دعاء
والأرض تهتز بي وتربو
فيخرج النبت والدواء
فقام يعلو الهواء جهراً
وقال إني أنا الهواء
فإن أنفاس كل حي
تكون بي للحياة جاؤوا
وإنني حامل الأراضي
والماء فيها له استواء
وأهلك الله قوم عاد
بشدتي ما لهم بقاء
أُرَوِّح القلب بانتشاق
فيحصل الطيب والشقاء
وأدفع الخبث حيث هب ال
نسيم يصفو بي الفضاء
وما لحي من البرايا
عني مدى عمره غناء
والنطق بي لم يكن بغيري
والصوت في الخلق والنداء
وليس كل الكلام إلا
حروفه بي لها انتشاء
وبي كلام الإله يتلى
فيهتدي من له اهتداء
وسنة المصطفى روتها
رواتها بي أيان شاءوا
وكل معنى لكل لفظ
فانه بي له اقتضاء
لولاي ما بان علم حق
وعلم خلق والأنبياء
ولا يكون استماع أذن
إلا وبى النوح والغناء
وحاصل الأمر أن كلاً
من ذا وذا للردى اندراء
وما لهذا فضلٌ على ذا
ولا لذا بل هما سواء
وكل ماء له مزايا
يكون فيها لنا الهناء
ولا هواء إلا وفيه
نفع كما ربنا يشاء
ولكن الماء مع تراب
يصير طيناً هو ابتداء
وآدم كان أصله من
طين وأضحى له اصطفاء
والمارج النار مع هواء
سموم ريح وذاك داء
ومنه إبليس كان خلقاً
له افتخار وكبرياء
فكيف يعلو الهواء يوماً
والماء فينا له العلاء
به الطهارت والذي لم
يجده ترب به اكتفاء
والنار فيها العذاب حتى
لكل شيء بها فناء
وإنما نورها اشتعال ال
هواء فيها له ضياء
والترب فيه الجسوم تبلى
فيظهر الذم والثناء
وعز ربي وجل عما
تقول أن يلحق الخطاء
بخلقه ربنا عليم
والعلم عنا له انتفاء
والفضل منه يكون لا من
سواه حقا ولا امتراء


Slyš nocí výkřik bolesti: To z ženy-člověka bran těla právě vyšed
se člověk nový občanem země stal;
za ruchu starostného vítání, jejž kol něj slyšet,
on zemskou pláň jen pláčem přivítal.


A zas pláně holé,
a ten sníh tak čist,
jak by luka, pole
byla prázdný list.


Oh! tarde de sábado britânica,
Poema da rotina,
Prodígio do bem-esta
Eu, que donde vou, latino e desgrenhado,
Intenso, irregular,
Apenas sei a vibração e o desânimo
(O sol excessivo e a sombra opaca),
Olho-te no deslumbramento
De quem se banha
E se deslumbra
Em penumbr


Хавват владычица!
Богиня, царица!
Се — я связываю,
Я — Мацли


Schau wie die lebenden Gerippe
Mit tieffen Augen dir nachsehn/
Wie sie mit gantz verschrumpter Lippe/
Fast Athem-loß dich/ Herr/ anflehn!
Und wenn sie nun den Geist hingeben
Zu dir die dürren Arm' erheben.


Wie ein rosig Weib, das traumbesiegt
Auf grüner, schwellender Matte liegt,
So lag sie auf grüner Flut;
Der blühende Schein, der Farbenduft
In Meer und Luft
Durchglomm die smaragdene Wassergruft
Mit reiner Rosenglut.


Solch ein Band schwebt
In meinen Händen
Gottes Hand webt
An beiden Enden.


Quando io mi volto al suo angelico viso,
ornato sempre di vera onestade,
torno contento s'io fusse conquiso.


THIS truth of old was sorrow's friend,
"Times at the worst will surely mend."
The difficulty's then to know,
How long oppression's clock can go;
When Britain's sons may cease to sigh,
And hope that their redemption's nigh.


Aber wenn vom Staubgeschlechte
Höher ein Erkorner schritt,
Lebend nur, daß er verfechte
Fremde Not und fremde Rechte,
Feiert ihn die Menschheit mit.


S matným steskem vzpomínám
pustých mých ostrovů v žití.
Jaká rozkoš býti sám,
a já nemohu býti.


Jak je to pitomé, když odvahy již není
tě prostě políbit na jízvu růžovou,
kterou ti na krku úslužnou rukou svou
odhalil vídeňský holič. Člověk, toť poblouzení.
Motýlem býti, přiletěl bych a sed
na tenhle květ.


Porfía la libélula
Por prender su cruz transparente
En la rama desnuda y trémula...
Juntos, en la tarde tranquila
Vuelan notas de Angelus,
Murciélagos y golondrinas.
El pequeño mono me mira...
¡Quisiera decirme
Algo que se le olvida!
¡Del verano, roja y fría
Carcajada,
Rebanada
De sandía!


Schutzgöttin Hammonia
Folgt dem Zug inkognita,
Stolz bewegt sie die enormen
Massen ihrer hintern Formen –
Oh, die hübschen Waisenkinder!


„„Synu můj, hlas modlitby tvé
vyslyšel Bůh i tvé lkání,
jenžto láskou neobsáhlou
ke všemu se tvorstvu sklání.


Jdou čtyrstupem, jdou přísně v taktu,
hruď vypjata a v pravo zří
jich trhaný a mrtvý zrak tu
v hled dutý svému císaři.


Však i zažloutlé zde bejlí hnusné
porodila v bolu země pustá, –
aj ta podoba zlých vášní jistě,
ta z tvých prsou, bratře, nevyrůstá.


لِيْ مِنْ هَوَاكَ بَعيدُهُ وَقَريبُهُ
ولَكَ الجَمالُ بَديعُهُ وَغَرِيبُهُ
يا مَنْ أُعِيذُ جَمالَهُ بِجلاَلِهِ
حَذَراً عَلَيْهِ مِنَ العُيونِ تُصِيبُهُ
إِنْ لَمْ تَكُنْ عَيْني فَإِنَّكَ نُورُهَا
أَوْ لَمْ تَكُنْ قَلْبي فأَنْتَ حَبيبُهُ
هَلْ حُرْمَةٌ أَوْ رَحْمَةٌ لِمُتيَّمٍ
قَدْ قَلَّ فِيكَ نَصِيرُهُ وَنَصِيبُهُ
أَلِفَ القَصائِدَ في هَوَاكَ تَغزُّلاً
حَتَّى كأَنَّ بِكَ النَّسيبَ نَسِيبُهُ
هَبْ لي فُؤَاداً بِالغَرامِ تُشِبُّهُ
واسْتَبْقِ فَوْداً بالصُّدود تُشِيبُهُ
لَمْ يَبْقَ لِي سِرٌّ أقولُ تُذِيعُهُ
عَنِّي وَلا قَلْبٌ أَقُولُ تُذِيبُهُ
كَمْ لَيْلَةٍ قَضَّيْتُها مُتَسَهِّداً
وَالدَّمْعُ يَجْرَحُ مُقْلَتي مَسْكُوبُهُ
وَالنَّجْمُ أَقْرَبُ مِنْ لِقَاكَ مَنَالُهُ
عِنْدِي وَأَبْعَدُ مِنْ رِضَاكَ مَغِيبُهُ
وَالجَوُّ قَدْ رَقَّت عَليَّ عُيونُهُ
وَجُفونُهُ وَشِمالُهُ وَجنوبُهُ
هِيَ مُقْلةٌ سَهْمُ الفِراقِ يُصِيبُها
وَيَسِحُّ وَابِلُ دَمْعِها فَيصُوبُهُ
وَجَوىً تَضرَّم جَمْرُهُ لَوْلا نَدَىً
قَاضِي القُضاةِ قَضَى عَليَّ لَهِيبُهُ


Igy a zászló, ránk örökbe maradt,
Ránk hagyák azt erős átok alatt:
Átok alatt, hogy, ha elpártolunk attul,
Ne legyen az isten istenünk azontul.


Komm', liebe Seele, lass' die Welt,
Schau, was in unsres Gottes Zelt
Für eine Feier vor wird gehen;
Schau an das grosse Hochzeitsfest,
Das sich das Lamm bereiten läßt,
Dem Erd' und Himmel dienstbar stehen.
Wer ist die auserwählte Braut,
Die solchem Fürsten wird vertraut?


Ten život – vroucný s Bohem rozhovor...“
V žasnoucí svět
„Miluji,“ šuměl po skalinách bor
i v sadě květ...


Das Feuer folgt dem Koch/ der schürt die Kohlenglut/
die Bräter gehen üm/ es raucht der Schorsteinhut.
Nun ist es Essenszeit! die Diener sich bemühen
und schüsseln häuffig auf kunst gut gewürtzte Brühen/
deß Magens Specerey; das Aller Augen klingt/
Herr Gott dich loben wir von allen Chören dringt.


Dov'è la libertà e 'l valor gentile,
ch'a tanta figliolanza si conviene?
Dell'uom figlio non è pulce, se bene
nasce da lui, ma chi animo ha virile.


Mentre aspettan le tigri, e la vorace
fame di Claudio espìan caprii lucani,
nelle custodie il cantabro Cinace
beve a la Morte; e morirà domani.
Insensata in un canto arde gli arcani
rami delle melisse Helda la trace;
e ai piè gli siede, e con le rosee mani
sparse per terra, lacrimando, tace.
Indi solleva la pensosa faccia;
e, terso il pianto, a non parer codarda,
tutta s´avventa nelle care braccia.
Dietro le ondeggia la disciolta chioma;
pallida, muta, disperata il guarda;
poi mette un urlo, e maladice a Roma.


بيني وبينَ الشّعرِ رملٌ يستحي أن يشربَ الدمَ


No hay freno que sus ímpetus sujete,
los verdes campos con su sangre riega,
y es al fin capturado en la refriega,
muerta su jaca, roto su machete


Ma dirol breve asai, chiaro et aperto,
perché l'intelligenza non s'aresta
quando l'è intellegibile et scoperto.


独立缥缈之飞楼
又看浮云天际头
洞庭西峰九千尺
尺𫛩不碍逍遥游


Wohl schrieb sie Schreibmaschine,
Kindsmädchen war sie keins.
Mit Königinnenmiene
Verlobte sie sich Heinz.


Místo stinných loubí – věčné ledy,
Místo vánku – jejich zimné dechy
Daly v družstvo vám a za sousedy,
A za lůžko – tyto vlhké mechy.


Bey Hofe haben die gemein den besten Sold,
Die sonsten doch nichts thun, als fressen nur und sauffen.
Fürwahr, wer Seele soll und soll Gesund verkauffen,
Dem ist kein Silber nicht genug und auch kein Gold.


Ponerti e arco e face sotto i piedi
dovresti, e pianger sempre, sconsolato:
“caduta è la tua gloria, e tu no' 'l vedi”.


O Trügerin von Anfang, du, o Leben!
Ein reiner Jüngling trat ich ein bei dir,
Rein war mein Herz und rein war all mein Streben,
Du aber zahltest Trug und Täuschung mir dafür.


Metz aux campagnes magnifiques,
Rivière aux ondes prolifiques,
Coteaux boisés, vignes de feu,
Cathédrale toute en volute,
Où le vent chante sur la flûte,
Et qui lui répond par la Mute,
Cette grosse voix du bon Dieu !


Und selig ist derselbe Mann,
Der die Anfechtung dulden kan:
Denn wenn er nun nach vielen Wunden
Bewährt und lauter ist gefunden,
Nimbt ihn der Himmel herrlich an.


Er wollte weiter gehn,
Als sein betrübtes Ohr ein lärmendes Getöhn
Aus einer nahen Schenke hörte,
Das plötzlich ihn in seiner Andacht störte.
Ein trunkner Hauff, gereizt von Geig und Leyer,
Bemühte sich, sein wildes Feüer,
Das Wein und Wollust angeblasen,
Mit tollem Springen auszurasen.
Sylvander seüfzt und sprach: O du verblendte Schar,
Wie weit ist deine Lust von meiner unterschieden!
Mir stellt sich die Natur in voller Schönheit dar.
Ich sehe hier in stillem Frieden
Des Schöpfers Macht in seiner Werke Zier.
Was aber zeigt sich dir?
Du sihest, wo dein Aug auch etwas sehen kan,
Nichts, als ein schwärmendes Gewühle
Von ganz verstellten Menschen an.
Mich labt mit seiner holden Kühle
Der anmuhtsvolle West:
Du wirst, wofern der Jescht dich noch was fühlen läßt,
Von lauem Dampf, von bangem Qualm gepreßt.
Des Feldes Ruh, der Blumen Ambrahauch,
Ein Balsam, der ins Herze dringet,
Erquickt mir Muht und Geist; Da dich ein dicker Schmauch
Und stank und Unlust nur umringet.
Mir singt der Vögel muntre Schaar
Mit tausendfach-gebrochnen Melodeyen,
Mit tausendfachen Schmeicheleyen,
Ein Lied, das sie der Schöpfer selbst gelehrt;
Da dir ein toller Lärm, ein unvernünftig Schreyen
Das Ohr betäubt, den Sinn bedöhrt.
Mich führet meine Lust dem grossen Schöpfer zu;
Sie ist ein Vorschmack jener Freüden,
Die einst die Auserwählten waiden,
Die niemand nicht erzählen kan:
Dich treibt die Deinige zu Schand und Graüel an;
Du wälzest dich im Koht hierniden.
O wie beklag ich dich, du armer Hauffe du!
Wie weit ist meine Lust von deiner unterschieden!


Sturmwolken mir zu Häupten zieh'n,
Verweht der Vögel Melodien
Nach Südens Zauberlande;
Nur einige Blumen einsam blüh'n,
Im Sonnenstrahl sie nicht erglüh'n,
Nun welken sie im Sande.


Wie, noch immer verstimmt?
Tief scheinst du ergrimmt!
Doch die Lust kommt dem wieder,
Der ein Mädel sich nimmt.


Radostí se houpe
nůž po jeho boku,
tisíc hvězd se blýská
v plesajicím oku.


Wie selig, wem im unentweihten Busen
Die zarte Blüthe der Empfindung lebt,
Wer, hochbegeistert, in dem Schooss der Musen
Das Göttliche nur zu besingen strebt!
Ich stehe bebend an des Pindus Schwelle,
Und höre der Geweihten Feierlied,
Seh', dass vergebens sich von ihrem Kranze
Der Einfalt Sinn, ein Reis zu haschen, müht;
Doch, wo sich Hohes will zum Schwachen neigen,
Wird gütig auch des Kenners Blick sich zeigen!


هَذه جنةٌ وَذا رِضوَانُ
هَذهِ الحورُ هَذهِ الوِلدَانُ
كلُّ مَا تَشتَهِي النُّفوسُ لَدَينَا
هَذهِ الراحُ هَذهِ الألحَانُ


I ssaju vše to celým, plným dechem
a dojat spínám jak v modlitbě dlaň,
ten život s ňader mých se snoubí echem,
můj čeří vlas a líbá moji skráň.


Véget vetek verseimnek,
Mert nincs bennek bús szívemnek,
Vígasztalása lelkemnek,
Sőt áradása könyvemnek.


Zřel pláč a výkřiky
a bídu lidské změti
a paprsků svých děti
zřel plakat’, básníky.


Das beste Werk auf Erden ist:
Korn in die Scholle säen,
Und aller Freuden vollste ist:
die schweren Schwaden mähen.
Rund geht der Wurf des Säemanns
und rund des Mähders Eisen,
Des ganzen Lebens Auf und Ab
liegt mitten diesen Kreisen.


曾从銮辂出边陲
掳得名王奏凯归
从此沙场无战斗
至今远塞震皇威


»Vernimm! Im leichten Nachen, fern dem Strand,
Warf mich der Nordsturm jüngst umher;
Ringsum kein Ufer; nur mit jähem Rand
Stieg eine Klippe aus dem Meer.


Als Gott die Menschen schuf nach seinem Bilde,
Sandt er, der karg und unvollendend nie,
Zwei Engel in das werdende Gefilde,
Die Prosa er genannt und Poesie.


So down he came, for loss of time
Although it grieved him sore,
Yet loss of pence, full well he knew,
Would trouble him much more:


Aber als die Sonn' hinabging, lag das Rehlein schon im Staub,
Blutig das gefleckte Hälschen, und sein Fleisch der Hunde Raub;
Eh' der Morgen wieder graute, war der stolze Hirsch erjagt,
Und die Türken höhnen jeden, der sie nach den Klephten fragt.


蜜蜂蝴蝶未狂飞
蝼蚁仍难上冻枝
惟有青松一千丈
相看曾共岁寒时


Per essa il nauta ride i furori
D'euro che gl'ispidi flutti cavalca,
E con la cupida mente egli calca
Rischi e terrori:


Oggi l'editto misero e infelice
preciso è d'Eva in tal dilezione,
partorito costei lieta e felice.


Szükség továbbá versbe néha rím.
Mindegy ördög, ha nő az, vagy ha hím,
Csak arra légy leginkább figyelő,
Hogy öt-hat sorban jőjön egy elő
S a többi vers, mint galyak szekeren,
Lógjon előre-hátra, rímtelen,
Ez szép találmány és pedig honi:
Eo ipso, hogy pongyola, zseni;
Dehogy tud így más nemzet dallani!


S volt is miért e nagy zaj, ez éljen-háború,
Az obsitosnak párját nem látta hat falú,
A szem, a száj elállott merész beszédein,
Ország-világ csodálta vitézi tettein.


Aby slyšel do cely,
že mu bratří četa blízká,
aby aspoň věděli,
zdali se mu v kleci stýská!


Táncot járnak, muzsikálnak,
Szilaj kedve van a bálnak.
Egyedűl magamban,
Csak én űlök ottan;
Gondolkozom, álmodozom
Néma unalmamban.


Ah ! ne va pas si loin chercher ce vague objet ;
Interroge ton cœur, il te dira qui c’est.


Nun öffnete die Pforte sich,
St. Peter sprach: »Ich lobe dich;
Du guter Mann verdienst gewiß
Ein Plätzchen in dem Paradies.
Du sollst's auch haben: aber heut,
Mein Bäuerlein, fehlt mir die Zeit.
Wir feiern heut ein großes Fest,
Das mich an dich nicht denken läßt.
Geh dort in jene Laube hin,
Gewölbt von himmlischem Jasmin,
Und warte, bis ich komme, da,
Beim Nektar und Ambrosia!«


a marných starých želů z marných ztrát
a litování uprchlého žití,
jež přec snad mohlo více jasu míti...


ومشبّبٍ بالرَّقْمتين وحاجرٍ
وبرامةٍ دَعْني وما لا أعرفُ
شبّب بحدّه أو فَدَعْ فهي التي
أَضْحتْ بأنواع المحاسِنِ تُوصفُ
من أينَ تَلْقى مثل حدة أنْبِني
هيهات مِثلُ جَمالِها لا يُعرفُ
ما شِعْب بوان النضير نظيرُها
في الحُسْنِ لو أنّ المخالِفَ يُنصفُ
والصُّغد يوماً لو حكاهَا بَهجةً
نادتْه حَسبْك أيها المتكلّف


Aber sondern muss ich mich, trennen mich, muss von den Freunden
Scheiden! Du bist ein tiefer bitterer Kelch!
Ach tränk' ich dich nicht bey Tropfen!
Leert' ich mit Einem Zuge dich aus,


Mas hay junto a mi mesa una ventana
Por donde entra la luz; y no daría
Este rincón de la ventana mía
¡Por la mayor esplendidez humana!—


sen mi hak’tan rahmet dileyeceksin bana


Szavak, szavak, szabadító szavak,
Ó, hányszor, hányszor ócsároltalak!
Pedig hurcolni ilyen életet
Csak szavak szent mámorában lehet.
S be nagy dolog kimondani a szót,
A kellőt, illőt, épp-odavalót,
Pótolhatatlant és páratlan-egyet,
Melyet az Isten csak nekem teremtett,
Melynek gyökere földi szenvedés,
És földi szenny, és földi szerelem,
De koronája csillagokig ér,
És benne zúg a világegyetem.


Mein Trieb verschonet gern
So manchen in der Welt
Verborgnen Knecht des Herrn,
Der unsern Bund noch hält,
Und ders mit bezeugen könte,
Was uns da die Liebe gönnte.


Verworrenes Leben,
Was ist dir gegeben? –
Erinnern und Hoffen
Zur Qual und zur Lust –
Ach! ihnen bleibt offen
Die zitternde Brust.


Férfiak között viseli
Magát indicative,
Néha mikor módját leli,
Van sokkal conjuctive;
Nem is nézi numerusát,
Csak heves appetitusát
Tőltse be ad contentum.


Die Monstranz?


Però che, o sieno fresche, o sien salate,
più ne val una (e monna Theti, il sai)
che d'altri pesci piene le fragate.


allah ile allah’ı yaşamak,


To hrdličky jen cukrování,
to cukrouška jen sladký smích,
oč něhy vloží víc v své lkání
než do slov já svých cynických?


kutularından yaptığım


In: MATTOSO, Glauc Memórias de um pueteiro: as melhores gozações de Glauco Mattos Rio de Janeiro: E Trote, 198 Poema integrante da série Sonettos Intalianos & Sonetos Ingrese
NOTA DO AUTOR: "saiu na 13 folha do JORNAL DOBRABI Um 'divertissement' pra satirizar o artificialismo dos sonetos monossilábicos e quejandos, e também pra mexer com a turma da poesia 'engagée' Não fica gozadíssimo juntar o panfletarismo ao construtivismo? No entanto e no fundo, é tudo farinha do mesmo cossaco, né


Ins Meer versank des Abends letzte Röthe,
Du gabst mir scheidend das Geleit,
Im nahen Wald blies eine Hirtenflöte
Ein altes Lied aus alter Zeit.


Jinak tě neznám, kletbu mou měj,
pak vzdech můj buď poslední s pohaslým okem:


Er machte einen Reverenz,
Der ihn zur Erde drückte,
Als er die Miß, im jungen Lenz,
Zum erstenmahl erblickte.
Von nun an schwebt' ihr Götterbild,
Im labyrintschen Tanze,
Um seinen Blick, das Haupt umhüllt
Mit einem Blumenkranze.


Kraut der Cypresse!
Dich zieht ein Wurm hinein am zarten Fuße;
Pflanzt' ich dich dazu, daß der Wurm dich fresse?


Komm/ blasser Mond/ und leuchte mir zu Grabe/
Da ich forthin die beste Ruhstatt habe.
Erreich' ich gleich des jungen Tages Licht/
So überleb' ich doch die Sonne nicht.


Demuth, Braut des Himmels, höre
Heute deinen Lobgesang,
Christenhymnen, Engelchöre
Singen, Göttin, deine Ehre
Unter Himmelsharfenklang!


O Hoffnung, Muse dieser Tage,
Berührst du sanft mein Saitenspiel,
Daß ich den Klang noch einmal wage,
Der meinem Volk einst wohlgefiel?


Már kőhajításnyi lehetett a távol:
Csak elejté lábát Lajos, a rúdjával:
Nyil a jobb combjába sebesen fúródék,
S láncsavető lába ereje feloldék.
Ezt látva Taránti, kapja lova fékét,
Nem tudja, mi lelte nemes ellenségét,
S bámul, hogy előre látja törni Wernert,
Feddi kemény szóval: hogy jött oda? hogy mert?


Hay en la paz de la ciudades yertas
ficción de campamentos desolados,
en donde, mientras duermen los soldados,
se oyen sonar tristísimos alertas


-1-
تحيةً  وقبلةً وليس عندي ما أقول بعدْ
من أين أبتدي؟  وأين أنتهي؟
ودورة الزمان دون حدْ
وكل ما في غربتي
زوادةُ, فيها رغيفٌ يابسٌ, وَوَجْدْ
ودفترٌ يحمل عني بعض ما حملت
بصقت في صفحاته ما ضاق بي من حقدْ
من أين أبتدي؟
وكل ما قيل وما يقال بعد غدْ
لا ينتهي بضمةٍ أو لمسةٍ من يدْ
لا يُرجعُ الغريبَ للديار
لا يُنزلُ الأمطار
لا ينُبتُ الريش على
جناح طير ضائ منهدّْ
من أين أبتدي
تحيةً وقبلةً  وبعدْ-2-
أقول للمذيا قل لها أنا بخيرْ
أقول للعصفورِ
إن صادفتها يا طيرْ
لا تنسني ,وقلْ : بخيرْ
أنا بخير
أنا بخير
مازال في عيني بصر !
مازال في السما قمر !
وثوبي العتيق, حتى الآن , ما اندثر
تمزقت أطرافهُ
لكنني رتقتهُ ولم يزل بخير
وصرت شاباً جاوز العشرين
تصوَّرينصرت في العشرين
وصرت كالشبابِ يا أُماه
أُواجه الحياه
وأحمل العبءَ كما الرجال يحملون
وأشتغل
في مطعم  وأغسلُ الصحون
وأصنع القهوة للزبون
وأُلصق البسمات فوق وجهي الحزين
ليفرح الزبون
-3-
أنا بخير
قد صرت في العشرين
وصرت كالشباب يا أُماه
أُدخن التبغ , وأتكي على الجدار
أقول للحلوة : آه
كما يقول الآخرون
((يا إخوتي ؛ ما أطيب البنات؛
تصورا كم مُرَّة هي الحياة
بدونه مُرَّة هي الحياة))وقال صاحبي: ((هل عندكم رغيف؟
يا إخوتي ؛ ما قيمة الإنسان
إن نام كل ليلةٍ جوعان؟))
أنا بخير
أنا بخير
عندي رغيف أسمر
وسلة صغيرة من الخضار
-4-
سمعت في المذياع
تحية المشردي للمشردين
قال الجميع: كلنا بخير
لا أحدٌ حزين ؛
فكيف حال والدي؟
ألم يزل كعهده ، يحب ذكر الله
والأبنا والترا والزيتون؟
وكيف حال إخوتي
هل أصبحوا موظفين؟
سمعت يوماً والدي يقول:
سيصبحون كلهم معلميسمعته يقول:
(أجوع حتى أشترى لهم كتاب)
لا أحد في قريتي يفك حرفاً في خطاب
وكيف حال أختنا
هل كبر وجاءها خُطَا؟
وكيف حال جدتي
ألم تزل كعهدها تقعد عند الباب؟
تدعو لنا بالخير  والشبا والثواب!
وكيف حال بيتنا
والعتْبَةِ الملسا والوجا والأبواب؟
سمعت في المذياع
رسائل المشرديللمشردين
جميعهم بخير!
لكنني حزيتكاد أن تأكلني الظنون
لم يحمل المذياع عنكم خبراًولو حزين
ولو حزين
-5-
الليل – يا أمّاه- ذئبٌ جائعٌ سفاحْ
يطارد الغريب أينما مضويفتح الآفاق للأشباحْ
وغابةُ الصفصاف لم تزل تعانق الرياحْ
ماذا جنينا نحن يا أماه؟
حتى نموت مرتين
فمرة في الحياة
ومرة نموت في الحياة
هل تعلمين ما الذي يملأني بكاء؟
هبي مرضتُ ليلةً وهدَّ جسمي الداء !
هل يذكر المساء
مهاجراً أتى هنا  ولم يعد إلى الوطن؟
هل يذكر المساء
مهاجراً مات بلا كفن؟
يا غابة الصفصاف ! هل ستذكرين
أن الذي رَمَوْه تحت ظلك الحزين
-كأي شئ مَيِّتٍ - إنسان ؟
هل تذكرين أنني إنسان
وتحفظين جثتي من سطوة الغربان؟
أماه يا أماه لمن كتبت هذه الأوراق
أي بريد ذاهب يحملها ؟
سُدَّت طريق البر والبحار والآفاوأنت يا أماه
ووالدي , وإخوتي , والأهل , والرفاق
لعلكم أحياء
لعلكم أموات
لعلكم مثلى بلا عنوان
ما قيمة الإنسان
بلا وطن
بلا عَلَمْ
ودونما عنوان
ما قيمة الإنسان؟


Nicht sank, der Nimmerweichende,
Weil nicht auf seine Brust
Weil der zuvor Erbleichende
Ins Blaue schoß mit Lust.


Questo uman sonno così breve, nulla
Risvegliare altro e far longevo puote,
Che d'ardente virtù ben caldo raggio:


رُمْنا الفخارَ فَنِلْنا مِنْه مَا شِينَا
لمَّا مَشَى في طريقِ المجدِ ماشيْنَا
نحنُ الكرامُ وأبناء الكرام فإنْ
تجهل مكارمنا فَاسْأل أعادينا
واسألْ لسانَ المعالي ما تَلاَ فِينا
وقُل لِلاَحِقنا ما أنتَ لاَفينا
فَرُبّ مجدٍ تَلاَفَينا بِنَاهُ وقَدْ
وَهَى فَمَنْ ذا تَلاَفَاهُ تَلاَفِينا
الشّمسُ والبدرُ أدْنَى مِن مَراتبنا
والأَنجمُ الشّهب غَارتْ مِنْ مَساعينا
سَعَى إلى غايةِ الْعَلْيَا فأدركها
ونالَ مِن شأوِها مَا رَام سَاعينا
لَنَا طريقٌ إلى العلياء واضحةٌ
يَسيرُ رائحُنا فهيا وغادينا
يسيرُ في طريق العلياء سائِرنا
فيهتدي بنجومٍ من أيادينا
وكم بخيل تراه في الأنام ولا
والله لا كان لا مِنّا ولا فينا
هَلْ يُعْرفُ المجدُ إلاّ في منازلِنا
وَهَل يحلّ الندى إلاّ بنادينا
ما إن سُئِلْنا مَدَى الأيّامِ بَذْلَ قِرًى
إلاّ وَجُدْنا بما تحويه أيدينا
لا نسأم الضَّيفَ إن طالَتْ إقَامتُه
ولا نخيّب فينا ظنّ راجينا
نمشي إلى الموت في يوم الوغى قدماً
وهاتفُ النَصر بالبشْرى يُنادينا
لَنا عَزائمُ تُدْني ما نَرومُ فَما
أدْنَى خُراسان إِنْ رُمناهُ والصِّينا
لا يَسْتميل الهوى مِنّا النّفوسَ ولاَ
حُبُّ البَقَا عن سَبيلِ المجدِ يُثْنِينا
ماذا يعيب العِدا مِنّا سوى حَسَبٍ
ضخمٍ به سَادَ قَاضِينا ودَانينا
وإننا لَوْ دَعونا الدّهْرَ نأمرُه
لَقامَ طوعاً يلبّي صوتَ داعينا
ما نابَ جاراً لَنا في الدهر نائبةٌ
إلاّ وكنّا إذن عَنْهُ الْمحامِينا
يا مَنْ يُسَائِلُ عن قومي رويدكَ ما
جَهِلت إلاّ العُلى والمجدَ والدّينا
قَوْمي الأُلى ما انتضوا أسيافَهم لِوَغىً
إلاّ وعادُوا لآِي النَّصرِ تالينا
قومٌ إذا لَبِسوا ثَوبَ القتام غَدَتْ
أعداؤُهم في ثياب النّصر عارينا
إن تَلْقَهمْ تَلْقَ أحْباراً جَهَابذةً
أو طاعنين العدا شَزراً ورامينا
قاموا مع القاسم المنصور واجتهدوا
وجَرَّعوا التركَ زقّوماً وغِسْلينا
ولِلمؤيّد قد أذكتْ صوارمُنا
وقائعاً أذكرتْ بدراً وصفّينا
وقائم العصر إسماعيل قد نصرتْ
سيوفنا وأجابتْهُ عوالينا
لَمْ نألُ جهداً إذنْ في بثّ دعوتِه
إذ قام فينا بأمر اللهِ يدعونا
وحُبّ آل رسول الله شيمتنا
وفخر حاضرنا دوماً وبادينا
سَلِ الأَئِمَّةَ عَنّا أيّ مَلْحمةٍ
لَسْنا بأرواحنا فيها مواسينا
مَضَتْ على حُبّ أهْل البيت أسْرَتْنا
ونحنُ نمشي على آثارِ ماضينا
فمنْ يُفاخرنا أمْ مَنْ يُساجلُنا
أمْ من يُطاولنا أمْ مَنْ يدانينا
يكفيك أنّ لَنا الفخر الطويل على
كل الورى ما عدى الآل الميامينا
عليهِمُ بعد خير الرّسلِ جدّهم
أزكى وأفْضل ما صلّى المصلّونا


Ich bin bemüht gewesen
Gar fern in Oesterreich
Viel Blumen auff-zu-lesen,
Nur dir war keine gleich.


Vers l'archipel limpide, où se mirent les Îles,
L'Hermaphrodite nu, le front ceint de jasmin,
Épuise ses yeux verts en un rêve sans fin ;
Et sa souplesse torse empruntée aux reptiles.


桃花零落逐风飞
地上红多枝上稀
春色陡然归艳杏
梢头还欲衒芳菲


Hermanne Hesse, básníku, jehož jsem ctil a si vážil,
Oskare Wöhrle, básníku, kterého měl jsem tak rád,
stín malého hrdiny stanul mezi mým srdcem a vámi,
stín tichý zůstal tam stát.


Ob die Locken eine Glorie quellen
Und dein Antlitz und du himmlisch mild
Auf mich blickst, ein stumm Marienbild,
Das zwei blaue Sterne fromm erhellen;


Mezi námi a hvězdami táhnou oblaky země.
Tisíci ohnivých očí do našich nocí se výsměšně dívají města,
a v zahradách hudby, kam hvězdy se třásly jak rosa, vůněmi vydechla žádost.
Staletí příští a minulé viny potkávají se v šílenství davů,
a ruce, jež umdlené zdvižením k výši a k modlitbám klesly,
o žhavých dotknutích šílí, a čisté naše snění nás neposlouchá.
Milé tváře v duši nám zesinavěly, slova zalkla se bolestným smíchem,
žíravá atmosféra naše květ barev a věcí nám vyssála v stíny.
Parami kouří se vody, v nichž plujem, naše vesla v nich zkameněla,
ruce napjaté bolestně sotva je drží pro tíži, nehybně visící do vln,
a závratí jala nás sugesce hlubin.


Locuaz, osado, altanero,
De embozada condición,
Era en el claustro severo
De Ramírez compañero
Roque Manresa y Leén.
En estudiar diligente,
Cursando Filosofía,
Era discreto y prudente
Que en época tan creyente
Él ni en el diablo creía.
Del Génesis y el Éxodo
Burlábase por igual,
Mas con tan discreto modo,
Que le juzgaban en todo
Sincero, adicto y leal.
Eran ambos estudiantes
Alegres y decidores,
Para los libros, constantes,
Y según fama, galantes
Y atrevidos, en amores.
Nunca se les vieron huellas
De asuntos envilecidos
Por tenebrosas querellas
Eran terror de doncellas
Y espanto de los maridos.
Y eran ambos celebrados
Por la grey alegre .y franca
De capences y .encerrados,
Que no eran menos osados
Que aquellos de Salamanca.
Bautizados por. alguno
De chispa y de buen humor,
Con un apodo oportuno
Llamaban «El Tigre», al uno,
Y al otro «El Inquisidor».


Ha meggondoltatik az nagy tenger,
Meg nem számlálhatja ott az ember
Az halakot és az sok állatokat,
Külömb formákban aprót és nagyokat.
Azon elmennek az sok nagy hajók,
Az nagy cethalak úsznak alattok,
Kiket arra szerzettél az tengerben,
Hogy ők ott játszódjanak jókedvekben.


Welch ein Anschaun, welcher Triumph wird es meiner Seele seyn,
Wenn sie mit Einem Blicke nur auf der Erde noch weilt,
Mit diesem Einem, zu sehn,
Dass ihre Saat gesät wird!


Aber zu Haus Frau Königin
Saß wie ein Geist im Zimmer drin.


Muévenme , al fin, tu amor, y en tal manera
que, aunque no hubiera cielo, yo te amara,
y, aunque no hubiera infierno, te temiera


Diß nähret/ was uns nährt/ gewehrt auff unsre Tische/
Was ihm manch fremdes Volck vor Fleisch und Brod erwehlt/
Was selbst die Erde nicht in so viel Arten zehlt/
Zu unsrem Unterhalt und Uberfluß/ die Fische.
Doch wollen wir den Nutz des Wassers recht ergründen/
Wird sich aus Gottes Wort noch bessre Probe finden:


Wie, daß Ignatius von Tieren wird zerbissen?
Er ist ein Weizenkorn, Gott wills gemahlen wissen.


وَكَمْ سَيِّدٍ يَستَوْجِبُ الرَّفعَ قَدْرُهُ
غَدا شَاكياً مِن لَحْنِ أَيَّامهِ خَفْضَا
ومُسْتَثْقَلٍ يُدْعَى رَئيساً لِقَومهِ
كذاك الخُصَى تُدْعَى رئيساً من الأعضا


Fora de la corazza il lato manco,
e di venire al cor trova la strada;
che gli entra più d'un palmo sopra il fianco:
sì che convien che Mandricardo cada
d'ogni ragion che può ne l'augel bianco,
o che può aver ne la famosa spada;
e da la cara vita cada insieme,
che, più che spada e scudo, assai gli preme.


War Dagoberts Vertrauen werthlos so,
Daß Kunos Busen nicht die Freude floh?
Unbändig Jauchzen, freche Lust und Toben
Ist das bei Schmerz und Wahnsinn nicht zerstoben?
Wo Freunde stumm, erbleichten Angesichts,
Hinwandeln, fühlt, empfindet Kuno Nichts,
Wo ihre Schönheit edle Fraun vergessen
Wo Kinder denken, Knechte sittsam werden,
Blödsinnige Greise feurig sich geberden,
Wo Thoren scheu entsagen ihren Spässen
Ist Kuno prahlend beim Gelag gesessen!


إِلى اللهِ أَشكوُ عيشَةً قَد تنكَّدتْ
عَلَيَّ ودهراً قد ألَحَّت نوائِبُهْ
تكَدّرَ من بَعْدِ الصّفاءِ نميرُهُ
وأَحزَنَ من بَعْد السُّهولةِ جانِبُهْ
وقَصَّرَ كَفّي عن نَوالٍ تُنيلهُ
وزَاولَها عن نيلِ ما أَنا طالِبُهْ


Es ging an den bestimmten Ort
Auf einer Morgenröthe fort,
Kam an das Thor von Diamant
Und klopfte sittsam mit der Hand.


al Borgo, là dov'Ombre armate intorno
ai ben difesi tetti errano, e il corno
paion, che a guerra inciti, ansie bramar.


Das Heilig, Heilig, welches macht
Die blöden Lippen lallen,
Muß in dem Schlaf auch bey der Nacht
In dem Geäder wallen.
Mein Hertz singt tausend-tausendmal
Das Heilig, Heilig ohne Zahl
Dem Höchsten zu gefallen.


يَذوي الرَبيعُ وَتَخضَرُّ البِلادُ لَهُ
وَنَحنُ مِثلُ سَوامٍ نَرتَعي الخُضَرا
وَلا اِنتِباهَ لِإِنسٍ مِن رُقادِهِمُ
إِلّا إِذا قيلَ هَذا المَوتُ قَد حَضَرا
وَما القَبائِلُ إِلّا في مُقابَلَةٍ
جَيشَ المَنيَّةِ مِن عَدنانَ أَو مُضَرا


Gleich fertig, meinen Arm zu heben,
Wenn Joseph mich zu Schlachten zieht,
Als willig, mir allein zu leben,
Wenn mich sein Wahlblick übersieht;


Das heist die Banck geschwärtzt, das heist ein schön Geschencke,
Wo jemand dieses Spiel
Noch einmahl sehen wil,
So geh und schwärtz er nur den Leuten ihre Bäncke,
So wird er auch so hübsch gehertzt,
Das heist die Banck geschwärtzt.


Ich bin so wach und lustig,
Die Seele ist so licht,
Und eh ich liebt, da wußt ich
Von solcher Freude nicht.


Vom Hügel rauschet nieder
Der dunkle Kastanienwald,
Du hörest Schlummerlieder
Voll zaubrischer Gewalt.


Um tropel que do Norte se levanta
Desperta o bom tropeiro. — Aí vem gente!
Quem será?... Tanto pó que sobe aos ares
Deixa supor que a multidão avulta.
Já se aproximam: há sujos bigodes,
Espingardas, bonés, espadas nuas,
Diabo e mais diabo a cada passo,
Aqui e ali aspérrima lambada
Para conter ilesa a disciplina.
Contrastam estas vozes outras vozes,
Suspiros arrancados das entranhas,
O pungente soluço intercortado
De imprecações ao céu pedindo a morte.
O nome de Jesus, o Santo nome,
Uma, duas, três vezes repetido
Ouve-se de maneira que contrista!
Retinem as cadeias, o chão tinge-se
De salpicos de sangue, sangue humano!
Horroroso espetáculo medonho!


Avšak stihnou-li nás, kdož nás stráží?
Kde zahynu já, kde hošek as?
Aj, zda nemám ještě pušku v paži?
Ubráním se! Však kam s dítkem zas?
Jít mu nelze, sotva nožky staví,
půjde-li, jen dříve smrt je zdáví!


A Ricciardetto in cambio di saluto
disse: - Fratello, abbiàn nuova non buona.
Per certissimo messo oggi ho saputo
che Bertolagi iniquo di Baiona
con Lanfusa crudel s'è convenuto,
che preziose spoglie esso a lei dona,
et essa a lui pon nostri frati in mano,
il tuo bon Malagigi e il tuo Viviano.


No coração da mina mais secreta,
No interior do fruto mais distante,
Na vibração da nota mais discreta,
No búzio mais convolto e ressoante,


Hast du von diesen Leuten Kundschaft?
Am Pindus stand, lorbeerumgrünt,
Vordem ein Stall für Phöbus' Hundschaft,
Die ihm als Hirten einst gedient.


Gute Nacht, wo du auch ruhest
In dem hohen Sternenschein.
Gute Nacht, was du auch tuest,
Gute Nacht dir ganz allein.
Für dein Leben, für dein Sterben
Will ich einsam nun verderben,
Will mich betten hart auf Stein.


S milyen harcsaszája van.


Stirbt meine Flavie, so klagen meine Flöthen,
Der Schlag, der sie entrückt, muß mich auch selber tödten.


正睡梦中行十里
东方明星亦不迟
但见乌帽出复没
马首东来知是谁


Nove donne el movien, benché 'l supremo
tenea Caliopè e dal castello
el timon dirizzando di pennello
con l'occhio al polo, e l'altre erano al remo.


一枝曾吸碧筒杯
万丈潮头忽见催
斜倚阑干独惆怅
明年应是不能来


Kicsinyhitűek! nemde nem így vala
Az atyja Márton hunytakor is, pedig
Láttátok ő képét fiában,
Mert hiszen a nagyok a nagyoktól


ما جاءَ عَبدَكَ مَسطورٌ بَعَثتَ بِهِ
إِلّا تَقَبَّلَهُ حُبّاً وَقَبَّلَهُ
وَلا سَمَحتَ بِوَعدٍ فيهِ مُرتَقَبٍ
إِلّا تَأَمَّلَهُ عَشراً وَأَمَّلَهُ
وَلا أُتيتَ بِعُذرٍ عَن تَأَخُّرِهِ
إِلّا تَعَلَّلَ بِاللُقيا وَعَلَّلَهُ
ما ضَرَّ مَولايَ لَو زادَ الخِطابُ بِهِ
وَلَو تَطَوَّلَ بِالحُسنى وَطَوَّلَهُ


Yon roaring boys who rave and fight
On t'other side the Atlantic,
I always held them in the right,
But most so, when most frantic.


Perché, se pur di tue bellezze spogli
questo gentile ed onorato fiore,
e toi le penne a sì bella fenice,
a te tua prima preminenzia togli,
te privi e spogli del sovran tuo onore,
della cagion la qual ti fe' felice.
Questa del regno tuo è la radice;
questa è la tua baldanza e la tua gloria;
questa eterna memoria
darà di te alla prole futura:
mentre che questa dura,
del nostro mondo cieco guida e duce,
durerà la tua forza e 'l tuo valore:
ma, se la viva luce
si spegne in terra, spegnerassi Amore.


Tranquilo el tonto en su moral penumbra
vive feliz, porque su fe palpita;
jamás la fiebre de saber le agita,
ni la falta de luz le apesadumbra.
 El sabio con la gloria se deslumbra,
y entre la duda y el dolor medita;
porque el talento es lámpara maldita
que los horrores de la vida alumbra.
 La tierra es para el tonto paraíso
en que viene a medrar gordo y contento;
y por la tierra el genio va indeciso,
 triste, humillado, pesaroso, hambriento,
que Dios formó a los tontos, porque quiso
abatir el orgullo del talento.


Legyen minden sziv áldott,
Melyet dobogni váltott
Anyáink szentelt kínja,
A szülő vér rubinja.


Was meine Adern muß durchziehn,
Sah ich's nicht flammen und verglühn,
An eurem Schreine nicht erkalten?
Vom Auge hauchtet ihr den Schein,
Ihr meine Richter, die allein
In treuer Hand die Waage halten.


Schaw auch dieses liebe Paar,
Das nimmt deiner Anmuth war
Vnd trägt seiner Liebe Flammen
Jetzt, weil du noch wehrst, zusammen.


Zum Diwan der Wesire mußt' ich kommen,
So war des Schachs Befehl –
Mirza! Jetzt sag' ob dem, was du vernommen,
Dein Urteil ohne Hehl!


	A tutti que' che voglion giusta fama
e tengon libertà, che è tanto cara,
"come sa chi per lei vita rifiuta",
canzon, non istar muta:
ché, se tal biscia or non si disface,
non pensi Italia mai posar in pace.


„Reszketsz, tudom azt is, gyermek Aladárért,
Volna fiunk ollyan, te nem adnád árért,
Arany-ezüstér’ nem, az egész világért:
De hiába esdünk ilyen boldogságért.


Dein Leib ist weiß wie Helfenbein,
Grad und voll Majestäten,
Er schimmert wie viel edle Stein
In goldnen Panzerketten.
Den Marmelsäuln, von Ziergold reich,
Sind deine Beine gleich.


Da war ein alter Ritter
In Siegelindens Chor,
Dem war es leid und bitter,
Gar zornig trat er vor:
„Muß ich dich Hofzucht lehren?
Darfſt du vom Kranz der Ehren
Ein Läublein nur begehren?“


Dím: „Příteli! jen jednou – nechci více –
dej, dej mi krůpěj blaha!”
Tu zřela jsem, jak sáhl po své dýce,
a poznala jsem vraha.


Na smyslném oceáně
srdce moje plulo vratké;
na smyslných vlnách lásky
krvácelo srdce mé...


Ah s Oh fő nyereség a versben mint szerelemben:
Itt érzést jelel, ott tiszta metrumra segít.
A bölcs, szót ha felejt, bátran folyamodjon ezekhez,
És ha az Ah nem elég, bízza az Ohra ügyét.
Büszke tudósokat is gyakran pártul veszik, és mint
Gondolatok szöknek a csoda semmi közé.
A lobogó szerető, szintúgy ki szeretni megúnt már,
Keblök ürességét általok elfedezik.
Hangúl szolgálnak bú-, fájdalom-, álom-, örömnek,
Minden szép s nagy előtt, s félszegü versek után.


De mi campo, a pequeñas bestezuelas
en mi noche de Reyes recortadas,
hierbas gustosas séanle donadas,
ya que no golosinas y escarcelas.
Duerma la libre de redondo ojito,
sueñe la nutria de colmillo agudo,
y velen hadas al tatú que pudo
ser siquiera más suave o más bonito.
Criaturas de Dios, en burdo lodo
hechas por El tal vez con ese modo
que a veces tiene el padre fatigado,
pero también queridas y guardadas,
y acaso con destino que en miriadas
hará del tosco ser juguete alado.


قَد كانَ بَعدكَ أنباءٌ وهنبثة
لَو كنت شاهدها لَم تكثر الخطبُ
إِنّا فَقَدناكَ فَقدَ الأرضِ وابِلها
وَاِختلّ قومكُ فَاِشهدهم ولا تغبُ
فَلَيت قبلكَ كانَ الموتُ صادفنا
لما نعيتَ وَحالت دونك الكتبُ
تجهّمنا رجالٌ فَاِستخفّ بنا
مُذ غبت عنّا وكلّ الخيرِ قد غصبوا
سَيَعلم المتولّي ظلمَ حامينا
يومَ القيامة أنّي كنتُ أَنقلبُ
أَبدَت رجالٌ لَنا فَحوى صدورهم
لَمّا فقدتَ وكلّ الإرثِ قَد غصبوا
وَكلّ قومٍ لَهم قُربى ومنزلةٌ
عِندَ الإله وَللأدنين مقتربُ


Manchen Lakai schon verkauftet ihr uns als Mann von Bedeutung,
Gut! wir spedieren euch hier Kr **** als Mann von Verdienst.


Schön bin ich nit, reich bin ich wohl,
Geld hab ich auch a ganz Beuterl voll;
Gehn mer noch drey Batze ab,
Daß ich grad zwölf Kreutzer hab.


NADIE se atreve
a GENTE contradecir;
NADIE es el que debe
al mundo conducir.
Un rebaño se aleja,
la razón por bandera;
es la humanidad que se acerca
al destino que tanto anhela.


Ač mi láskou Ferdinanda krále
Sleveno jest služby sedm let,6
Přec bych v Praze na vojnu šel dále,
Kde jest mír a švárných děvic květ.


Ještě píseň nedozněla,
již jsem drahý, Tobě pěla,
že bych dne se dočkat chtěla,
laurem kde Tě ověnčí;


Als Sieger sind sie eingezogen,
Der Frühling nahm die Waffen ab,
Hat dich der Frühling auch betrogen,
Die Rose zeigt der Liebe Grab.


O, du kleiner, nackter Schütze,
Wann der Bogen, den du spannst,
Giebet solche Liebes-Hitze,
Daß du Götter fällen kannst,
Was dann wirst du nicht, o Kind,
Uns thun, die wir Menschen sind?


في خَدِّ مَن أَهواهُ خَيرُ طِرازِ
طَرفي بِهِ زانٍ وَقَلبِيَ نازي
ذاكَ الَّذي سُبحانَ راقِمِهِ فَما
ظَفِرَت بِمُشبِهِهِ يَدا بَزّازِ
عَن قَوسِ حاجِبِهِ رَمى لَمّا رَنا
فَأَصابَني بِسِهامِ زاهٍ هازي
ميعادُهُ بِالوَصلِ بَرقٌ خُلَّبٌ
وَوَعيدُهُ بِالهَجرِ ذو إِنجازِ
فَكَأَنَّ حاجِبَهُ الَّذي مِنهُ رَمى
قَوسٌ بَرَتهُ يَدُ المُجاهِدِ غازي
ذاكَ الَّذي هو في الصُدورِ مُقَدَّمٌ
وَسِواهُ مَدفوعٌ إِلى الأَعجازِ
فَقِسِيّه بِشَباتِها قَد أَشبَهَت
قَوسَ السَماءِ بِفَضلِها المُمتازِ
لا قَوسَ إِلّا ما بَرَتهُ يَمينُهُ
شَتّانَ بَينَ السَيفِ وَالعُكّازِ
فَهُوَ الحَقيقَةُ في الصِناعَةِ وَحدَهُ
وَسِواهُ يَرفُلُ في ثِيابِ مَخازي
يَقِظٌ هُوَ الأُستاذُ غَيرُ مُدافع
عَن مَجدِهِ بِمُوازِنٍ وَمُوازِ
بِالنَزعِ تَركُضُ في الصُدورِ سِهامُهُ
كَالطِرفِ حينَ يُهَزُّ بِالمِهمازِ
شَرُفَت خَلائِقُهُ الكِرمُ فَلَيسَ بِال
غَمّازِ حاشاهُ وَلا اللَمّازِ
أَقنى وَأَفنى ما لَهُ لِعُفاتِهِ
وَسِواهُ رَبُّ مَخازِنٍ وَمَخازي
ما المالُ إِلّا ما كَسَبتَ بِهِ العُلى
مِن مُطرَفٍ أَو مُتلَدٍ وَرِكازِ
وَهُوَ الَّذي قَد عاقَبَ الصُنّاعَ بِال
إِزعاجِ لَمّا جاءَ بِالإِعجازِ
مازالَ في كَسبِ العُلى مُتَيَقِّظاً
فَكَأَنَّهُ بازٍ عَلى قُفّازِ
عَن شُربِ ساري يا إِلَهي جازِهِ
خَيرَ الجَزاءِ فَأَنتَ خَيرُ مُجازي
إِنَّ الفُتُوَّةَ مِنهُ باجِحَةٌ لَدى ال
هَيجا بِسَيفٍ كَالقَضاءِ جُرازِ
وَالكَأسُ في يُمناهُ يَحكي مَركَباً
في مَوجِ بَحرٍ زاخِرٍ هَزهازِ


Aller Vortheil ist ungläublich,
Den dieß Element uns bringt,
Unentbehrlich, unbeschreiblich,
Was für guts daraus entspringt,
Da es grosse Schiffe träget,
Die es noch dazu beweget,
So daß das entfernte Land
Durch die Schiffahrt wird bekannt.


So bald drei Heer, und Stände vorgebildt,
Ja Noachs zeit durch hundert Tag erfüllt,
So muste gleich dein rechter Zwekk bekleiben,
Und mächtiglich mich zu der Wurtzel treiben.


Schönester, vor dem sich neiget
Alles, was die Schönheit ehrt,
Dem sich dienstbarlich erzeiget,
Was dem Himmel zugehört!
Deine Liebe reizet mich,
Abermal zu loben dich,
Daß ich muß die Saiten zwingen
Und von deiner Schönheit singen.


Sentada en su viejo sillón, ella se toma un te
Su mirada a veces perdida, una sonrisa deja bailar
Lola es una chiquilla de ojos de turquesa
Me dio el amor, aunque ella no lo sepa
Su lucero me da luz y me besa en mis sueños
Lola reflexiona en su cama, el tiempo pasado
Su rostro en un espejo le dice: eres bella gardenia
Tal vez olvida y deja pasar una pena
Pero el amor le inquietó un día
Y amó completa en las madrugadas
Lola amiga, madre de mi manzano
Con cascadas a olores de jazmín
Gracias por pestañar en la noche en su llanto
Lo besaste en su dolor cuando tuvo miedo
Le diste calor, cuando llegó el frío
Una lágrima es cómplice en esta línea
Los pasos de Lola se reflejan con su cansancio
Chiquilla de manos tibias con dulzura de gardenias
Así es mi Lola, la dueña de su sombra
Lo vio llorar, sonreír y caminar en la vida
Lola sabe que es un romántico bohemio
Lola es una chiquilla de ojos de turquesa
Camina a pasos lentos, así es mi Lola
La dueña del manzano...


Es hilft euch nichts, wie weit ihr floh't,
Ich bin ein schneller Schreiter,
Ich bin der schnelle schwarze Tod,
Ich überhol' das schnellste Boot
Und auch den schnellsten Reiter.


Das ist das Lied vom Völkerfrieden
Und von dem letzten Menschenglück,
Von goldner Zeit, die einst hienieden
Mit Glanz und Reinheit kehrt zurück;


Ó, dobo mládí, jenom zlatou stézku
před sebou v růžích bujný zří tvůj let!
Co, student, zřel jsem v harmonie lesku,
mně pozděj’ v jiný změnilo se svět:
po bouřích jarních, které mizí v dáli,
ty velké přišly, které v duši pálí,
leč onen v mládí roznícený cit
chlad života přec nemoh’ uhasit!


عَلامَ وفِيمَ غَدا يَضْجَرُ
وقَدْ صَارَ في نِعْمَةٍ يُذْكَرُ
وكُلُّ حُظوظِ بَني جِنْسِهِ
تَراها لَدَى حَظِّهِ تَصْغُرُ
وفي الْعِلْمِ هِذِي تصانِيفُهُ
غَدَتْ بَيْنَ أهْلِ النُّهَى تُنْشَرُ
وفي النّاسِ ما قَالَهُ نَافِذٌ
فَيَنْهَى إذا شَاءَ أو يَأْمُرُ
وقَدْ وَفّرَ اللهُ أَرْزاقَهُ
وعافَاهُ منْ كُلِّ مايُنْكَرُ
فَحَمْداً وشُكْراً لِخَلاَّقِهِ
وهَا هُوَ أَحْقَرُ مَنْ يَشْكرُ


Se a Pátria é uma só que nos sustenta,
em vez de uma só cor porque é que são
para mais de setenta ou mais de oitenta
os matizes da Guarda da Nação?!


Auf/ Fridrich Brandenburgs! Du Zweit- und Zwölfter Du!
Di Stund ist da Dich anzusprechen/
Und zu befehlen ernst/ was Heut singt der Kühlpsalter/
Daß Gottes-Weißheit Dir auffschlüsse den Verstand.
In Fridrich wachß Dein Hauß/ als Er di Chur anfing:
In Fridrich wachß es neu/ als Er di Chur vollendt;
In Dir/ O Fridrich/ wann Du das recht vollbringest/
Was Deinem Vater ist von Drabitz anbefohlen.
Er steht in mir gleich auff nach ein und zwantzig Jahren/
Und bringt vollkommen fort/ was er zuvor versäumte.


Je voudrais l'âne sourd ou bien l'homme muet.


Ein Zauber waltet
Jetzt über mich,
Und der gestaltet
Dies all nach sich.


青阳满芳蕤
流连度丘园
眄睐不忍折
恐伤造物恩


茨菰叶烂别西湾
莲子花开犹未还
妾梦不离江水上
人传郎在凤凰山


Pojď, půjdem domů. Půjdem podél skály
po květech akatů, jež vichry svály,
jen časem plaše vzhlédnem k večernici
a půjdem spat; však věř, nechť v snění klesnu,
že budu ještě dlouho vidět ve snu
tvých tmavých očí modrou blýskavici.


Der Hund mich schlau umstehet,
Und bellt und lockt den Herrn,
Der Jäger eilender gehet,
Nimmt mir die Freiheit gern;
Er legt mir um die Augen
Die Kappe eng und dicht,
Kann nicht die Flügel brauchen,
Ich sehe ja kein Licht.


Když už člověk přešel zenit roků svých,
ekonomem začne být i v čtení:
než se za blázna dát vodit od mladých,
k starým jde pro moudré pobavení.


Lodernd aus der Asche steigen
Flammen, die jetzt Frevel sind;
Denn sie ist nicht mehr ihr eigen,
Ach, und ist so hold und – blind.


dilimden altın, yakut saçılır, dedi gül;


Wie töricht tut der Mann, der aus der Pfütze trinkt
Und die Fontaine läßt, die ihm im Haus entspringt.


V starých časech umek posvěcenci
Konávali pouti daleké,
Získali tak vědy všeliké,
Posléz byli ozdobeni věnci;
Pro vlast poklad uměn dohromady snesli,
Byli takto výbornosti hesly:
A tak nezbývá mi nežli cestovat,
V cizině tak o znalosti pečovat.


أَتاني وَدوني بَطنُ غولٍ وَدُونَهُ
عِمادُ الشَبا مِن عينِ شَمسٍ فعابِدُ
نَعيُّ اِبنِ ليلى فاِتَّبَعتُ مُصيبَةً
وَقَد ضِقتُ ذَرعاً والتَجَلُّدُ آيدُ
وَكِدتُ وَقَد سالَت مِنَ العينِ عَبرَةٌ
سَها عانِدٌ مِنها وَأَسبَلَ عانِدُ
قَذيتُ بِها وَالعينُ سهوٌ دمُوعُها
وَعُوّارُها في باطِنِ الجَفنِ زائدُ
فَإِن تُرِكَت لِلكُحلِ لَم يَترُكِ البُكا
وَتَشرى إِذا ما حَثَحَثَتها المَراوِدُ
أَموتُ أَسىً يَومَ الرِجامِ وَإِنَّني
يَقينًا لرَهنٌ بالَّذي أَنا كائِدُ
ذَكَرتُ لَيلى والسَماحَةَ بَعدَما
جَرى بينَنا مورُ النَقا المُتَطارِدُ
وَحالَ السَفا بَيني وَبينَكَ وَالعِدى
وَرَهنُ السَفا غَمرُ النَقِيَةِ ماجِدُ
حَلَفتُ يَمينًا بالَّذي وَجَبَت لَهُ
جُنوبُ الهدايا وَالجِباهُ السَّواجِدُ
لَنِعمَ ذوو الأَضيافِ يَغشونَ بابَهُ
إِذا هَبَّ أَرياحُ الشِّتاءِ الصَوارِدُ
إِذا اِستَغشَتِ الأَجوافُ أَجلادُ شَتوَةٍ
وَأَصبَحَ يَحمومٌ بِهِ الثَلجُ جامِدُ


Wenn Hoffart, Lust und Zorn und Eigenheit dich stören,
Mußt du dich innig bald in Gottes Liebe kehren;
So rauschet alle Macht des Bösen überhin,
So wird bald sanft und klein der stolz' und steife Sinn.


Io, che pur dianzi m'addormiva in culla,
Or di neve mischiato ambe le gote,
Quanto vorrei salir, tanto ogn'or caggio.


Csak bántsatok! Csak üssetek!
Fölveszem én büszkén a harcot,
Jobban gyötörnek engemet
Mosolygó farizeusarczok.


»Muß warten!« erhub in demselben Ton
Der würdige Bischof seinen Sermon;
»Ihr Bruder... mein Neffe... wir ändern es nicht;
Die Sache verhält sich so, wie sie spricht.


eu parti do Irajá
passando por Paraty
eu ainda chego lá
até onde quero ir


Tu destino está en los demás
tu futuro es tu propia vida
tu dignidad es la de todos.


Kéž vždycky Tobě vzpomene,
že kdosi měl Tě z duše rád,
že v lásky touze plamenné
za vše Ti žehná nastokrát!


Kitágult orral hortyog az
Ijedt mén és vicsorgat,
És nézi a kisértetet,
Hosszú sörénye borzad.
S amint a lelket a lovag meglátja,
Szokás szerint körösztöt vet magára.


Ei Pfui Teufel, Militari,
Blaue Hosen, Tschariwari,
Und der Adel, Sauerei!
Reidt ma nieder d' Polizei,
Und die Anlehn ohne End –
Na, i wasch mir meine Händ.


Doch wir erkennen sie
Nicht in dem Licht,
Und zu benennen sie
Wissen wir nicht.


Hinter einem jeden Kreise
Findt sich eine schwartze Wand,
An der, auf besond're Weise,
Da sie gleichsam ausgespannt,
Durch die wässrichten Krystallen
Mancherley Gestalten fallen,
Wann das Licht, so sie bestrahlt,
Tausend Bilder daran mahlt.


Todo punta hacia la profusión caótica. El aire se está llenando de truenos y lluvia.


Non stimava egli tanto per l'altezza
del grado suo, d'avere ognun minore;
né tanto, che di genti e di ricchezza,
di tutti i re vicini era il maggiore;
quanto che di presenzia e di bellezza
avea per tutto 'l mondo il primo onore.
Godea di questo, udendosi dar loda,
quanto di cosa volentier più s'oda.


Bankrot vaří za bankrotem,
tloustne přitom žid.
Totéž česká politika dělá,
ale recept nejspíš zapomněla,
bit je český lid.


Skutky dobrými se skvějte,
na odměnu v světě nečekejte;
Bůh za všecky vaše ctnosti
odplatí vám na věčnosti.


Ich traut auff Wolffenbüttel,
mein starck vnd festes Schloss:
Itzt hilffts mich nicht ein Tüttel,
dazu mein weisses Ross,
Dahinder ich zu Fuss mus ghan:
die schwerter hants zerhawen,
die Katz frist jtzt danon.


De quem é esta saudade,
de quem?


Io, non sol d'alto stil, d'arte, e d'ingegno,
Vi cedo, e di dottrina, e di prudenza,
Ma di più bel soggetto; anco, e più degno.


e gente molta per ciascuna strada,
e tutti quanti il veggian volontieri:
ed ogni dì di ben in meglio vada.


„Van” - felel a várnagy - „s vezet egy fülkébe,
Hol sebet orvosló szent Január képe
Áll, kicsi kápolna módjára, egy dombon,
Vár s az ostromlók közt mintegy középponton;
Sarkon lefelé jár tetemes kőtábla
S útat nyit... az ellen, a halál torkába;
Inkább menekűlnénk szembe kitöréssel:
Király sátra előtt mit nyerünk e réssel?”


Ringsum Stille, durch das Summen
Eines Käfers kaum gestört,
Tief genug, daß man des Schläfers
Leise Athemzüge hört.


烟策西归背九衢
锦城春色遍平芜
它年定有乘槎客
知是严君隐蜀都


V politiku přešli na to,
povzdechli si o nevděku, –
oni oba, – to je svato, –
vše by dali pro svou vlasť.
Národ však je hlup a skoupý. – –
Na mohyle dávných reků
stáli, jako zděné sloupy,
purkmistr a lékárník. – –


A tři sestry, jak tři Lady krásné,
Komnaty své opustivše jasné
Ve hlubinách skryté jezerních,
Na břeh vešly za dob večerních.
Každá ráčila si vyvolit
Svoji zvláštní cesta mezi lid.
Jedna hnedky vešla do chyže,
Jež u dráhy stála nejblíže,
Od té chyžky u nevelké dáli
Živnosti dvě, sousedky dvě stály,
Jak dvě popelavé hrdlice
Nerozlučitelné družice.
Druhá sestra podlé obřadů
V skvělém rouchu vešla do hradu;
Třetí u válečném táboře
Na velké se octla prostoře.


Come al marzo errar suol giumenta mossa
dagli amorosi stimoli ferventi,
onde non è che ritenerla possa
fren, rupi, scogli o rapidi torrenti;
così il garzon cui l'alma ognor percossa
è da sproni d'onor caldi e pungenti,
erra di qua di là, raddoppia i passi,
per fiumi, boschi e per alpestri sassi;


»Mehr werth als Herrn Peters Haus und Hof
Treu Lieb', laß dein Leid uns ermessen!
Ist ihres Röckleins goldner Stoff.«
Herzallerliebster, ich kann dich nimmer vergessen.


Klar, kräftig, edler Wonnen voll ist dieser Herbst:
Ein stilles Fest für mich der späten Reifezeit.


nulla ne piace a me, quando davanti
non veggio nell'aspetto mio sedere
l'angelico bel viso, al cui piacere
vive contento il cuor de' sua sembianti.


Na mlýnský kámen sedl ďas,
teď zří ho: Hej, ty hrbatý,
do kola pěkně mezi nás,
vstaň čerstva, zmetku proklatý!


Dem Palmenbaum jhr länge gleicht/
Die Wang den Turteltauben:
Vnd jhren süssen Brüsten weicht
Der Wein auß Cypris Trauben.
Voll Hyacinth/ von keiner Sünd
Noch groß noch klein beladen;
Deß Adams Gifft/ das alle trifft/
Hat jhr nicht könden schaden.


War denn die Landung vergnügt?
»Nein, alles hundsmiserabel.«
Danke, sagte ich, genügt!
Halten Sie jetzt Ihren Schnabel.


Se non ho il papagallo, ho in cambio il corbo;
se farmaci non ho, cinamo o pepe,
quanto men medicine è manco morbo.


Hier, elle a délaissé, pour le Ciel qui l'attend,
Palais, richesse, orgueil de sa haute lignée,
Et, très belle, l'amour, mensonge d'un instant.


„A vy, tatíku, jste věřil,
co jsem pravil na návsi?
Já Vám povím, onen pes byl
zrovna jako jiní psi.“


阳子穷居在颜巷
有田一廛宅一区
师门立雪得心传
归来兀兀哦古书


Apolló Asszonynak hosszú slafrokjában!
De nehéz is látni ebben a lárvában!”
Az Óbester fúlván nagy kaczagásában,
s tellyes kedvét lelvén Laureátussában,


V okno zaťukal mně máj
pomalu a nesměle:
„Zanech snění,“ v žití taj
vrhni se jen vesele.


Do, re, mi, fa, tak ve proměnách stálých
to jizbou zní, co se zdí usmívají
se staří mistři z rámů načernalých.


Zde Zikmund sedl s královou,
jež vážně kyne všem,
pod zlatem tkaný baldachýn
i s panem legátem.


Acerbo manna libo e 'l dubio ammiro
cangiar mia spoglia al primo fior com'angue,
come Phenice l'immortal suo sangue
rinova al foco e gode entro 'l martiro.


Gerne beschrieb ich sie,
Doch ihr verstündets nie:
Tag und Nacht,
Ernst, der lacht,
Wassers und Feuers Macht
Sind hier in eins gebracht,
Lächeln mich an.


Una malvagia intolleranda cosa
questa al certo sarà, se voi cotanto,
de' mortali a cagion, piato movete,
e suscitate fra gli Dei tumulto.
De' banchetti la gioia ecco sbandita,
se la vince il peggior. Madre, t'esorto,
benché saggia per te: vinci di Giove,
vinci del padre coll'ossequio l'ira,
onde a lite non torni, e del convito
ne conturbi il piacer; ch'egli ne puote,
del fulmine signore e dell'Olimpo,
dai nostri seggi rovesciar, se il voglia;
perocché sua possanza a tutte è sopra.
Or tu con care parolette il molci,
e tosto il placherai. — Surse, ciò detto,
ed all'amata genitrice un tondo
gemino nappo fra le mani ei pose,
bisbigliando all'orecchio: O madre mia,
benché mesta a ragion, sopporta in pace,
onde te con quest'occhi io qui non vegga,
te, che cara mi sei, forte battuta;
ché allor nessuna con dolor mio sommo
darti aita io potrei. Duro egli è troppo
cozzar con Giove. Altra fiata, il sai,
volli in tuo scampo venturarmi. Il crudo
afferrommi d'un piede, e mi scagliò
dalle soglie celesti. Un giorno intero
rovinai per l'immenso, e rifinito
in Lenno caddi col cader del sole,
dalli Sinzii raccolto a me pietosi.


La florida acacia
nieva sobre el banco,
en lánguido blanco
florece tu gracia.
Y al amor rendida,
me entregas, confiadas,
tus manos cargadas
de luna florida.


上马同寻旧路行
风林日暖自无声
此时话别难为语
山水淙淙聒耳鸣


O Wille, der mein Wohl verlanget,
Ich geb' mich deiner Leitung hin;
Mein Grund an deiner Brust stets hanget
In still gelass'nem Kindersinn.


O Comércio, 21-III-1902


Ein Buch, drin eines schwachen Weibes Reden
Der Starken Witz und weltverständ'ges Wesen,
Das Babel, so sie bauen, drohn zu töten,
Und daher auch ihr Zorn, als sie's gelesen.


Kein Wasser zu tief, zu hoch keine Höhe,
Kein Apfel zu sauer, kein Vogel zu flink –
In unserm frechfrohen Raubkönigreiche
Da wurde geknechtet, was mit uns nicht ging.


Zuweilen lässt das Eis, wenn wir auf grossen Seen
Und angefror'nen Strömen stehen.
Als ob desselben eb'ne Fläche
Mit einem dumpfigen Gebrüll und Knallen breche.
Es knackt und heulet oft, daß dem, ders nie gehört,
Von der verschrenckten Luft gantz ungewohntem Krachen
Ein Schrecken durch die Glieder fährt.
Hier siehet man,
So weit das Auge tragen kann,
Ein unbeschneit ein dunckel-graues Eis,
Das aber hier und dort gefror'ne Blasen, weiß,
Und grauen Marmor ähnlich, machen.
Dort siehet man am Strand', in gläntzendem Gepränge,
Erhabener und schnell gefror'ner Wellen Menge
In wilder Anmuth, gräßlich schön,
O Wunder! unbeweglich stehn.
Sie sind wie funckelnde Krystallen,
Wenn Sonnen-Strahlen auf sie fallen,
Ja, gleich den Flammen, anzusehn.


Todas estas cosas
        (dentro y fuera de ti)
        te harán sentir la recordada efluxión
de alguna lejana vitalidad insular:


Mnoho zašlo zhoubným věkem,
více ale lidským vztekem,
A co po těch ještě zbylo,
Vlastní dítě utratilo.


وَمُغضٍ لِلمَهابَةِ عَن جَوابي
وَإِنَّ لِسانَهُ العَضبُ الصَقيلُ
أَطَلتُ عِتابُهُ عَنَتاً وَظُلماً
فَجَمجَمَ ثُمَّ قالَ كَما تَقولُ


Wer ein Tröpflein durfte trinken,
Herr! aus Deinem Gnadenmeer,
Der muß ganz darin versinken,
Folgen einzig Deinen Winken
Ohne Sinne, ohn' Gehör.


文范远孙同里闬
都门分手又经年
九峰三泖多才俊
想见洋洋蔼诵弦


Není hodna rosy blankytu
země tato, slzy soucitu,
není hodna pláče anděla:
zvrhlá je a kleslá docela.
Co jsem viděl tam? Oj, raby podlé,
padouchům se stroucí za podnož,
kněze v duté smějící se modle,
sedající mamu na třínož,
supy lakotné, jež na svém lupu
sedíce se brání jiných supů,
ženy pávím chladící si chvostem
zanícenou, nalíčenou tvář,
věnčící svá čela nepravostem
a svá ňádra hanbě za oltář,
obraz boží ďáblem zpotvořený
a chrám jeho pustý, pobořený.
Co jsem viděl? Plémě Kainovo,
se znamením žhoucím v čela mraku,
unavené vraždou za soumraku,
vraždící se jitrem na novo;
tráva rudne mečů otíráním,
odevšad již páchne hniloba,
národů vespolným potíráním
otřásá se země útroba.
Ha! i zde ty sloupy povalené
svědkové jsou sporů člověčích:
lebky vůkol, mechem obalené,
ještěrky se sloní na mečích
zpřerážených, rozmetaných kolem,
motýl těká přilby nad chocholem
rozervaným, kopí trouchnivé
dosud leží v ruce kostlivé.
Nežel, duše, neřestné té hroudy,
veleb spravedlivé boží soudy!
A přec želí, slzu v líce roní,
slzou rozplývám se, slzy syn,
ach! proč měkké slitování do ní
s bolestí svou vdechl Hospodin?


Я помню, как в детстве нежданную сладость
Я в горечи слез находил иногда,
И странную негу, и новую радость —
В мученьи последних обид и стыдВ постели я плакал, припав к изголовью;
И было прощением сердце полно,
Но все ж не людей,- бесконечной любовью
Я Бога любил и себя, как однИ словно незримый слетал утешитель,
И с ласкою тихой склонялся ко мне;
Не знал я, то мать или ангел-хранитель,
Ему я, как ей, улыбался во снВ последней обиде, в предсмертной пустыне,
Когда и в тебе изменяет мне все,
Не ту же ли сладость находит и ныне
Покорное, детское сердце мое?
Безумье иль мудрость,- не знаю, но чаще,
Все чаще той сладостью сердце полно,
И так,- что чем сердцу больнее, тем слаще,
И Бога люблю и себя, как одн16 августа 1900


To je ach smutnosmutné vzpomínání
a smutnosmutná, dlouhá pro mne noc!
Pode mnou dřímá zmrzlá řeka němá,
nade mnou visí nebe mrákotné –
a v srdci zůří bol, že svět ho šírý nemá:
kol mne se povoz za povozem kmitá,
tam uvnitř vozu snad se náděj splítá,
tam uvnitř srdéčko snad blahem skáče –
a anděl můj, ach – anděl můj teď pláče!


e le vane speranze e i van desiri
haver per miei nemici, e per fallace
quanto gradisce il mondo stolto e frale.


Gleich wie ein kaufman, dessen sin
nach anders nichts dan reichtum trachtet,
daß müh und arbeit er verachtet,
verblindet ganz durch den gewin,
Wan er nach vil sorg und gefahr
kan den gewünschten hafen grüßen
und numehr mit reich fremder waar
des geizes groben hunger büßen,
Da in der kleinoten unzahl
sich sein gemüt und aug bewegen,
daß er nicht weiß, arm in der wahl,
was er soll nemen, was weglegen:


	Ed io, potendo far con voi soggiorno,
a l'armonia di quei celesti cori
poco mi curerei di far ritorno.


Viele Kinder, und schöne, werden gezeugt,
Weil sich auch Garstig zu Garstig neigt.
Hier schadet keineswegs das Gesicht:
Denn mit dem Gesichte zeugt man nicht.


Du, Liebe, willst mein ganzes Herze haben –
Hier bring' ich's dir statt andrer Gaben,
Ach, nimm's aus meinen Händen an!
Es ist geschehn, dir sei es überlassen
Und eingehändigt bestermaßen,
Kein höhers Glück ihm werden kann.


Kik egy-uton, kart karba fűzve jártok
Huszonöt éve, ím köszöntelek,
Tollat a szívem közepébe mártok,
Hogy így legyen szavam zengő s meleg,
Teljesüljön be mind, amire vártok,
Arany nyarak még, és ezüst telek,
Izes gyümölcsök s kévék sűrü rendje,
Dalos szüret s december tiszta csendje.


THE vain Miranda long had shone,
In fashion's brilliant scene;
Each heart confest her passing fair,
And hail'd her beauty's queen.


Am Kirchhof dort bin ich gestanden,
Wo unten still das Rätsel modert
Und auf den Grabesrosen lodert;
Es blüht die Welt in Todesbanden.


وَما لَقِيَت ذاتُ الصَفَا مِن حِلِيفِها
وَكانَت تُرِيهِ المالَ غِبّاً وَظاهِرَهُ


Nač ruce vázat provazy,
nač mne též ukrutně šlehat?
Což platí matce rozkazy –
když syn má ulicí běhat:
jej matka do srdce schová,
tam jest – dál nepovím slova!“


Al débil da la palma y la victoria;


去住无心洞里云
云窝寂寞宿氤氲
遥知此胜非凡匹
涧水岩花香异闻


Ó jestli jaký bol se v strunách mojich skrýval,
teď jenom hněv a smích,
ať bouří divoce tak jako jarní příval
a zaburácí v nich!


Und was flattert durch die Luft
Lustig nach dem Frühlingsduft?
Schmetterling' im Sonnenstrahl,
Seid gegrüßt viel tausendmal!


Nein ich werde
In die Erde
Auch nach wenig Zeit gethan,
Die Geschäffte
Meiner Kräffte
Sagen mir es stündlich an.
Liebste Schatten, frewet euch,
Ich komm' auch in ewer Reich.


Divně v středu nápojů a krmí,
v síni otců, statných Říma branců,
cukrářské plod fantasie strmí –
křehká pevnost církve odřezanců.
Překvapil dar zvláštní jesuity,
vrtí hlavou, druh se dívá k druhu,
až pak šeptem vyznávají v kruhu,
že vtip nechápou, v tom daru skrytý.


Mudrc žákům deklamoval:
„Pravdu nesu ze rumů
starých dob, na pergameně
uloženou z rozumu.


يا عابِدَ اللَهِ نَم في هَذا القَبرِ مُغتَبِطاً
ماكُنتَ عَن ذِكرِ رَبِّ العَرشِ بِاللاهي
يا رَحمَةَ اللَهِ هَذا قَبرُهُ فَقِفي
وَآنِسي روحَهُ يا رَحمَةَ اللَهِ


Ein Blumenstrauß der ersten Flur entrißen,
Den meine kleine Hand
Für Chloens Busen band,
Ward ach! belohnt mit welchen Küssen!
Und ich ward dann ihr Schäferchen genannt.


Wie könnt ich freundlicher, ihr Menschen-Kinder! seyn?
Ich gehe zu der größten Schmach und Pein,
Nur bloß um euret willen.
Seht, ich erwerbe euch
Des Vaters Thron und Reich,
Und suche eure Brust mit Seegen zu erfüllen.
Wie viele trachten jetzt in Sünden
Lust und Vergnügen zu empfinden;
Ich geh zu meinem Leiden,
Und ihr wollt euch auf Wollusts-Auen weyden;
Ich geh zu meinen Marter-Tod.
Ihr aber welzet euch in Sünden-Koth;
Ich muß jetzt zittern, schwitzen, weinen, klagen,
Ihr aber wollt nach Lust und Lachen fragen.


松姿鹤性自宜闲
天与幽奇避俗喧
谢客风流临海峤
秦人歌啸入花源


Tak umřela’s, tak veliká a čistá
a chudá přece, holý, suchý květ.
Teď duše tvá si jiné vlasti chystá,
než té, již všední dát ti mohl svět,
ten svět, ten plný prachu, hříchů plný
a strádání – však sama nejlíp víš.
A jest-li člověk vděčným býti můž’
za žití to, jež bolí, hrozí, leká
a poutem těžkým svírá úž a úž
skráň horečnou i ňader bouřné vlny
a na to srdce lehá tíž a tíž –:
přec líbám, matko, líbám ruku ti,
když’s odešla mi nyní do daleka,
přec líbám skráň tvou, v tichém strnutí
jak tady spí. – Ty za to nemůžeš,
že neblaží mne toto žití všední,
že bolí mne dnů zašlých vzpomínat
i budoucích. Ty’s milovala též
a celým srdcem – a přec ubohá’s
za lásku všecku. Jdi jen tiše spát.
Ty’s zřela smrt a nechvěla se před ní
a lásku měla’s v srdci věčně mladém
a přeci šla’s. – Ó věčnosti! Ó taji! –
Teď z čela tvého, odkud hřával kdysi
tvé lásky paprsk, chladný dýše mráz
a my tam bílou kamelii kladem
a fialky, jak ze sna procitají
a s tebou navždy spáti budou zas
kol skrání tvých. – V tvé zkamenělé rysy,
ó matko, náhle mrtvý měsíc svítí
a plá. A na tvém čele tak se třás’
ten paprslek – – Já nevím, snad se bál
víc vzplanouti, by ze sna nevzbudil
tvou drahou skráň. A jen se chvěl a chvěl –
jak hluboká a nedozírná dál
tam venku pod tím paprskem se chvěje
a chvěje se jak bouří svátý květ
a chvěje se jak srdce, které mráz
byl ovanul. Jak výkřik beznaděje
teď vzplálo cos tou tichou mrtvou hluší
a on tou nocí jen se chvěl a třás’...
Tmu na očích a tento výkřik v duši
jsem vzbudil se... Ó matko! matko! matko!
Hle, tam je všecko první jarní květ
a čelo tvé je kámen a je led,
ó matko, matko – a mé žárem hoří! –
Ó matko drahá, vem mne k sobě spát,
ó matičko má! – Jenom potrhané
plá oko hvězd. A jak ten měsíc plá ti
na spící skráň, cos divným kouzlem chvátí
mi duši v ráz. Ó jen ten děsný kvil
a pláč, ten pláč jen kéž mi v duši zhas’.
Dnes, matko, dnes bych s tebou umřel rád.
Chci světlo, mír. Dnes rád bych jednou zas
se celou duší k bohu pomodlil. – –


však hlad jsi též a jeho bídu stvořil,
v níž ani jiné volby nekyne,
než aby tvor Tvůj tvora Tvého mořil.


Entre abraços, teu peito ao meu peito apertaste.
E eu para o mar parti. Mas de onde então ficaste,
Um rastilho de luz branca me acompanhou...


Szent magány! hegyláncaid tetőin
Át nem látnak ők,
Szívtelen, rémarcu üldözőim
... A hitelezők.


Elle n'avait jamais senti ton cœur frémir
Ni ses plumes trembler sous ton jeune soupir,


Es war in traurigen Novembertagen,
Ich war gewallt zum stillen Tannenhaine
Und stand gelehnet an der höchsten eine,
Da hielt ich deine Lieder aufgeschlagen.


Bystřiny z hor dnes proudí šumněji,
šumavská jezera se prudčej čeří,
kaliny Tvoje bílou peřejí
slavnostně kolem nich se věncem šeří.


Quel vago riso et l'atto signorile,
L'angeliche maniere elette et care,
E il bel dolce parlare,
Che per virtù materna in te succede,
L'aspetto che nel mondo non ha pare
Son le faville e il bel laccio gentile,
Che in angoscioso stile,
Mia vita ardendo strugge, et la mia fede
Misero me, serà sempre mercede
Nimica pur così di leggiadria,
Come bellezza di pietà rubella?
Che in costei non fia,
Triomfarà sopr'ogni donna bella.


Es näh'rt sich das Boot,
Die Woge sie schäumt,
Das Mägdlein da drin,
Das Mägdlein es träumt!


Wenn Gott sich wesentlich 4 in mir geboren findt,
So bin ich Wunderding ein Ries und auch ein Kind.


Stets hoffen sollst du auf das Schicksal zwar,


„Tak, bratří,“ vůdce Prokop prál,
„kéž tak to chodí v Čechách dál,
to v mysli vždycky mějte –
jen řádnou ránu za ránu,
však dobré vždycky v ochranu,
jim květ i plody přejte!“


kde najdeš štít na konci zápasu,
když z ruky slabé vypadnul meč tobě;
kde květy, jež jsi chtěl mít do vlasů,
vyrostou v posměch na tvém hrobě.


Bez dechu ostražitou se blížil k dívčině chůzí,
hebký mech kroku šusty tlumil. Již z úkrytu listů
tajně zočil jako tehdáž kdys rysy líce milostné.
Však dnes rozkošná veselím se nejiskřila očka,
v důlcích tváře hravých nedováděli úsměvu šotci;
vážně, nehybně sedí, řasa černá matně se chýlí,
jakby ji slz tlumených, zármutku přikláněla tíha,
pod ní v dálavu zor jak v těžkém stesku vyhlédá.
Ký asi stíní sen tyto krásné líce pobledlé?
Což dnes vedlo ji sem? Když pod tyto břízy usedla,
zdaž upomínka maní myšlenkami kmitla se ještě,
že spolu právě na tom kdys v rozmluvě prodleli místě?


Žádáno a také vykonáno.
Za pár dnů již Prahou letí zvěst,
signum krásy výstavě že dáno,
opičí ráj na výstavě jest.
Nejen ty, jež od Fleků již známe,
Glaubicovské překonány jsou –
pravé říšské opice tu máme,
jež nám za peníze hostujou.
Ženy strach z nich nemohou mít žádný,
nestíhá je také kocour zrádný
a pro efekt hlídají jich stánky
černočerné krásné Nubičanky.


Egli ha trovato una sua messagiera,
Che avea molta amicizia con Tisbina,
Che la combatte e il mattino e la sera,
Né per una repulsa se rafina.
Ma poco viene a dir, ché quella altiera
A preghi né a pietade mai se inchina;
Perché sempre interviene in veritate
Che la alterezza è gionta con beltate.


Wie Jakob hab' ich oft mit Gott gerungen,
Oft fühlt' ich meinen Glauben zweifelnd stocken,
Und oftmals haben eure Kirchenglocken,
Ich leugn' es nicht, verdrießlich mir geklungen.


So wird dein Wandel auf der Erden
Gott und der Welt gefällig seyn.
Was nie genug gelernt kan werden,
Das prägt man nie zu häufig ein;
Darum ermahnt dich meine Liebe:
Gedencke fleißig an den Tod,
Empfang ihn mit gelaßnem Triebe
Und seufze dies in lezter Noth:


إلى الإلْفَيْن مِنْ أهْلٍ وَدار
تأوّبني اشْتِياقِي وَادِّكاري
وَحَنّ القَلب أعْشاراً إلَيها
حَنِينَ الوالِهات مِن العشارِ
فبِتُّ كأني تَوْقاً وشَوْقاً
عَلَى مِثْلِ الأسِنَّة والشفارِ
وَما حَشْوُ الضُّلُوعِ سِوى أُوارٍ
وَما نَوْمُ الجُفون سِوى غِرارِ


Und seiner Feldherrntugenden höchste dir
Erstrebst, dein weites Reich zu befestigen,
Ihn selber nimmer zu bekämpfen:
Josephs des Volkererhalters Eidschwur.