Был скрипок вой в разгаре балВином и кровию дыша,
В ту ночь нам судьбы диктовала
Восстанья страшная душИз стран чужих, из стран далеких
В наш огнь вступивши снеговой,
В кругу безумных, томнооких
Ты золотою встал главоСлегка согбен, не стар, не молод,
Весь — излученье тайных сил,
О, скольких душ пустынный холод
Своим ты холодом пронзил!
Был миг — неведомая сила,
Восторгом разрывая грудь,
Сребристым звоном оглушила,
Секучим снегом ослепила,
Блаженством исказила путь!
И в этот миг, в слепящей вьюге,
Не ведаю, в какой стране,
Не ведаю, в котором круге,
Твой странный лик явился мне…
И я, дичившийся доселе
Очей пронзительных твоих,
Взглянул… И наши души спели
В те дни один и тот же стиНо миновалась ныне вьюгИ горькой складкой те года
Легли на сердце мн И друга
В тебе не вижу, как тогдКак в годы юности, не знаю
Бездонных чар твоей души…
Порой, как прежде, различаю
Песнь соловья в твоей глуши…
И много чар, и много песен,
И древних ликов красоты…
Твой мир, поистине, чудесен!
Да, царь самодержавный — тА я, печальный, нищий, жесткий,
В час утра встретивший зарю,
Теперь на пыльном перекрестке
На царский поезд твой смотр18 апреля 1912


Moře krás! Zajdu zas,
kam jen as?
Kéž jsem kosmu na divadle
aspoň kvítko s štěpu spadlé,
aspoň udupaný klas!


无窗无户四边空
月透疏林水透风
砌下嚘嚘鸣蟋蟀
细论心曲可山翁


Schaue deiner Sinnen Zahl;
Die aus dem Gehirne stammen;
Stimmt nicht alles allemal
Mit dem ganzen Bau zusammen?
Deiner Augen runde Hölen
Füllt Krystall und Wasser aus;
Und dieß dunkle Bilderhaus
Wirkt bis in den Sitz der Seelen,
Die, was außer ihr geschieht
Durch gespannte Nerven sieht.


Ruhe, ruhe,
Meine Seele,
Deine Stürme
Gingen wild,
Hast getobt und
Hast gezittert,
Wie die Brandung,
Wenn sie schwillt!


In: DE FRANCESCHI, Antonio Fernand Caminho das águas: poema São Paulo: Brasiliense, 198 Poema integrante da série Em Campo Aberto


Šla střevíčkem vysokým po srdci mém,
šla s písničkou na rtech, smavá a žhoucí.
Byl chladný a nevlídný, zimní to den,
kraj mlčky na mne zřel, mroucí.


O wunder fünfzehn Jahr! Was wird nicht sein di Neunzehn?
Eil/ eil herbei mein Wunder drei-und-zwantzig
O Zwantzig acht! O Dreißig drei/ vir/ fünf!
O Dreißig sechs! O Fünf-und-fünftzig!
Di Welt steht gantz verstellt! Der Schöpffer thut nur alls!


Gewohnt des Streitlaufs, trat die von Albion
Stolz in die Schranken, so wie sie kam, da sie
Einst mit der Mäonid', und jener
Am Kapitol in den heissen Sand trat.


Oeffnet die Fenster
Allem Geschrei,
Wolkengespenster
Zieht nun vorbei!
Was heut die sinkende
Sonne bedacht,
Zeigen schon blinkende
Sterne der Nacht,
Sind schon von wärmender
Sonne durchblickt,
Sind schon von schwärmender
Liebe entzückt.


Si mientra el hombre al sol los ojos gira,
ciego del resplandor, busca un desvío,
¿cómo un flaco mirar ante el sol mío,
cuanto se ciega más, tanto más mira?
Si una sola gloria un alma aspira,
puesto que mi deseo es desvarío,
visto un suave mirar, honesto y pío,
¿adónde el desear me lleva y tira?
Si de lo que ha de ser certeza tengo,
de mil almas que arder en vivo fuego
he visto, ¿para qué busco otro indicio?
¿A qué me trae el Amor? ¿Dó voy, dó vengo,
haciendo de mi vida, al vulgo juego
del alma, lastimero sacrificio?


Die Flamme loht, die Kette klirrt,
Es zischt der Dampf, der Ruß, der schwirrt,
Der Meißel frißt sich in den Sand;
Der schwarze Tod geht durch das Land.


Sobre el sepulcro del ilustre griego,
que honró con sus cenizas el Sigeo
mejor que a Caria el rico Mausoleo;
Alejandro paró, y exclamó luego:


Ein Strahl von diesem Licht fällt in das innre Leben;
Mir ist ein Gott ins Herz gegeben,
Ein Ahnungssinn, der meinen Geist
Unwiderstehlich hin nach jener Höhe reißt,
Dahin, wo wandellos, in unerschaffner Fülle,
Die Wahrheit wohnen muß, ein ewig fester Wille:
Und dieser Will' ist Gott, der hohe Weltengeist.
Begreiflich nur sich selbst, sich selbst erscheinend, waltet
Sein Wille dort in einem reinen Licht,
In welchem sich vor ihm die Geisterwelt entfaltet.


Naranjitas de China,
naranjitas doradas
que caían, maduras,
al corral de mi casa
de una casa vecina,
rodando, por las tapias...
Naranjitas de oro
que trae, en su canasta,
una niña que viene
cantando desde el alba:
Naranjitas de China,
¿no me compra naranjas?...
¡Ay, cómo me recuerdan
el solar de mi casa,
con el color alegre
de sus hojitas agrias!
¡Cuántas cosas me dice
de mi vida lejana
esa niña que viene
vendiendo unas naranjas!
Naranjitas de China,
¿no me compra naranjas?...
Sol... provincia... canciones...
¡Esa niña que pasa
no comprende que, a gritos,
va vendiendo mi infancia!


耆旧漂零汉汝南
长鸣独与古无惭
萧萧风雨思君子
欲倚空窗听尔谈


Wenn die weichen Blumenarme
Und die süßen hellen Stimmen
Mit dem niegeträumten Reiz
Ihn umtaumeln und umscherzen.


Je příliš krásné, touhou pomsty plá
a šlehá jiskrami jak brus,
když mečíř brousí dýku. Věc to zlá
a luxní pro psa, míti vkus.


Kytičko macešky, prostá a milá,
natrhal jsem tě z rodných niv,
pověz mi, dušinko, čím že jsi byla,
než jsi se kvítkem stala, dřív?


„Jak ty vzrůstem spěcháš! –
Až tu nebudu,
viď, že nezanecháš
rychtu osudu?“


Leibeigne, jung und alt, mit Jubel und mit Segen
Hüpft eurem Herrn mit Spiel und Sensenklang entgegen!
Der wird voll Eifers sich erbarmen eurer Mühn,
Und eure Kinder fromm und wirtschaftlich erziehn!
Streut Blumen auf den Weg, singt, Mädchen, singet munter,
Und schlagt die Hark' im Takt! Er winkt vom Hengst herunter
Euch Küsse! Jäger, blast! Ihr Hund', erhebt das Maul,
Und grüßt mit festlichem, vielstimmigem Gejaul!


Sonst späht dein Ohr ja alles; vernim,
Wie der Todeston wehklagt auf der Flut!
O wie tönts anders! wie hallts, wenn der Frost
Meilen hinab spaltet den See!


梅梢春色弄微和
作意南枝剪刻多
月黑林间逢缟袂
霸陵醉尉误谁何


Vy jedle štíhlé, vysoké,
výš pnete hrdě hlavu,
jak světu byste hlásaly
svůj zlatý věk a slávu.


Lo mismo al caballero que se atreve,
alabar otra dama se publica,
pues no hace en su presencia lo que debe,


„Kdož jsou boží bojovníci a zákona jeho,
prostež od Boha pomoci a doufejte v něho,
že s ním vždycky, s ním vždycky zvítězíte.“


Tonouc v hloubi, hvězdno nebe
zřím, kýs zámek samé sklo,
zpomenu v tom drahý tebe,
probudím se... zvonilo.“


Jehovah selbst betrat die Erde,
Nahm röthlichen Leim und formte
Des Menschen stattlichen Leib,
Blies in die Nas' ihm den Odem des Lebens.
Da stand nun der Mensch, emporgeschaffen vom Staube,
Aufgerichtet, in seiner himmlischen Schöne!
Vor ihm der bildende Schöpfer, sein Urbild.
Bang und süß durchzitterten ihn
Des Bewußtseins unaussprechliche Wonnen.
Vergiß es nie, daß ich dein Schöpfer bin!
Vergiß es nie, daß mein Geschöpf du bist!
So sprach Jehovah und lächelte Liebe.


Co se stalo v tichém hradě,
nevědomí není clonou
zastíněno klíčníkovi.
Probírá se stará ruka
v prošedlé již, dlouhé bradě,
až se klíčník kojí slovy:
„Kdo pak za to? Čí to vina?
Ovšem kdybych byl měl syna,
moh’ jsem míti také vnuka,
dědice své slávy, chlouby.“ –
Třeskutý zvuk polní trouby
zalehne mu náhle v uši.
„Už jsou tady, na mou kuši!
u sta ďasů! kde jsou klíče?“
Kápí lysou hlavu chráně
rozběhnul se k hradní bráně.


Na loži stařeček sotva se obrátí.
Každý tu zakývá, každý tu šeptá ti:
Chudáček, ne a ne umřít!


西塞名山立翠屏
浓岚横入半江青
千寻铁锁无由问
石壁空存道者形


Et volea dire: Ahi dispietata Sorte,
In ciel di quei begli occhi or si fa festa,
Che io scelsi per miei segni et fide scorte;


¡O singular portento, y peregrino,
que secreta virtud las pardas huellas
te hace seguir este Astro refulgente!


Nuž, ať si jenom dovolí
brát z tvého kdo a cokoli,
co’s zdědil z časů prve
či dobyl proudy krve!


Psyche Psychidion, mein süßes Seelchen,
Himmlisches Vöglein mit den goldnen Flügeln,
Locket der Lenz dich wieder in die Freude?
Lockt dich die Liebe?


已到平生未到山
朝来白水涨田间
要须乐事成三绝
更倩诗翁露一斑


Von Rhodos Männer. Auf den Panzerringen,
Und auf dem Schild, das mit dem Schwert sie schlagen,
Des Sonnengottes Bildnis glänzt in Gold.


满院朝来白雪香
伤心遥想旧阿房
故园弟子今何在
春雨溶溶空断肠


Der Liebesgott, geschmückt mit allen Reizen,
Erschien mir heut' im leichten Morgentraum,
An seiner Hand ein loses braunes Mädchen:
»Da«, sprach er, nimm die blühende Brünette,
Küss' sie und drück' sie fest in deine Arme.«
Ich that es, und wir sanken auf den Sopha.
Wie schalkhaft lächelte der kleine Amor,
Als er, gleich Wolken, die die Sonne decken,
Den Kleidesvorhang von dem Sitz der Wollust hob.
»Sieh her, dies ist der freudenreiche Becher,
In den einst Bachus bei Ariadnen
Den Nektar goß und einen Rausch sich trank:
Betrachte dieses lockichte Gewebe;
Der Venusgürtel ist von solchen Fäden,
Betracht' des Laubwerks Kunst um diesen Becher,
Und athme seine Balsamdüfte ein;
So groß ist nicht die Kunst der heil'gen Schale,
In welcher Hebe dort und Ganymed
Uns Göttern des Olymps den Nektar reichen.
Füll' den Pokal, den Grazien und Venus
mit ihren Zauberflügeln schufen,
Mit ihren Lieblingsfarben schmückten,
Zum Labetrunk der Menschen weihten,
Und den die Neuheit doppelt kostbar macht.
Füll' ihn, wie Zeus ihn Danaen einst füllte,
Als er im gold'nen Regen sie gewann,
Und sei dabei entzückt wie Jupiter.
Dies ist«, hier wies er seinen kleinen Scepter,
Deß Allgewalt die Schäferin und Fürstin
Erkennen, und der sie oft bis zur Ohnmacht rührt,
»Dies ist der Heber, dessen wunderthät'ges Druckwerk
Die Menschensaat zum Mutterschooße führt.
Leg' ihn nur an den Rand der Nektarquelle,
Ihr mildes Naß wird nie die Wege glätten,
Und mischt sich gern mit seinem Lebensöl.
Füll' lang' und fleißig Chloens Becher,
Er öffne sich, wenn du dich durstig näherst,
Wie Rosen, wenn sich West und Sonne nahen:
Und wenn nach manchem Meisterzug aus ihm
Ein kleiner Müdheitsschau'r dich überfällt,
Dann küss' zur Stärkung Chloens Schwanenbusen,
Schlürf etwas Wein aus ihrer Hand;
Doch wenn vom Wein und diesem Stärkungskusse
Die Lust zum Trunk aus meinem Lieblingsschälchen
Nicht wiederkehrt, dann leg' dich hin und – schlaf.«


Nastojte! sousede,
neznám se zlostí,
v stodole, na sýpce
nezvaní hosti
se mnou se sdílejí
o boží dar;
jest-li je nelapím,
stihne mne zmar!


Snad hotovil mu při tom slavnou dráhu osud;
a snad se mělo státi jednou tělem,
co blýskalo mu nyní v duchu smělém –
však nerozvito ještě, dřímalo v něm posud. –
Již měl své ctitele. Byl fantastů sbor malý
ve škole; – oni české knihy četli
a české písně pěli, rýmy pletli,
o dávné slavě snili, sebe bratry zvali.
Vždyť po léta šli věrně spolu dráhou jednou,
a s professory vedli stejné boje;
věřili pevně, že jim nikdy nevyblednou
sny přátelské, jež kryli v ňadra svoje.


Y si los abajaste por pintarla,
cómo otra vez pudiste levantarlos
no estando asegurado de la vida.


»Ach ich sing' es nicht nach, wie kann ich!
Zürne nicht, Mutter, ich sing' es nicht nach.
Aber sang sie nichts mehr
Die Königin der Nachtigallen?
Nichts von dem, was die Wange bleich macht,
Glühen die Wang', und rinnen, und strömen die Thräne macht?«


膜拜当年未有图
莲花座下顶跏趺
知君五体俱投地
好倩香柑佛指扶


Akcie skoro stejně stojí,
a kurs jen zvolna stoupá výš,
na havířích se sice hojí,
však přece je to těžký kříž,
ba, mnohý řekne, že jsme vrazi –
s liščími nosy, ohony –
ach, smilujte se, lidé drazí,
nad uhelnými barony!


零乱委空风
悠扬点芳草
却为身最轻
华堂等闲到


Az likak tőlök elnyeretének,
Belől vitézök embörködének.
Nyás-gerelt igen meghevítének,
Kit az terekek igen pögdösének.


野凫相次睡菰蒲
客至山瓶踏月沽
犹记去年春社散
骑牛自写醉归图


Der Weis' ist klüglich reich, er hat das Geld im Kasten,
Der Geizhals im Gemüt, drum läßts ihn niemals rasten.


Der Bischof hört' es in trübem Sinn,
Gen Oxford und Cambridge ritt er hin,
Da war kein Doktor, den er nicht frug,
Doch die Klugen waren nicht klug genug.


Ach ja, der Schatz ist nah, Man such's doch nicht so ferne,
Er lockt uns selbst herbei, Er macht uns sanft und still;
Gibt man sich ihm nur ganz, Dann gibt sich uns so gerne
Die sel'ge Gottesfüll'.


Všem slezským pozdrav. Píši ze žaláře,
na kousku blány črtám uhlem z louče,
co hlavou běhá, noc když mlčenlivá
se plazí zvolna kolem mojí cely.


So grüß ich dich, du neues Jahr;
du junge Knospe tu dich auf,
und blüh' in lichtem Rosenrot!


يا فتى الخيرِ من نوالٍ وبأسٍ
والمسَاعي بما أقولُ شُهودُ
والذي اِن أطلَّ خطبٌ وجدبٌ
أمِنَ المُعْتَفي به والطَّريدُ
يُقتلُ المَحلُ حيث كنت من الأر
ضِ ويحْيا براحتَيْكَ الهُمودُ
فلمُستصرخي حِماكَ ونُعمْا
كَ عطاءٌ هامٍ ونصْرٌ عَتيدُ
أضعفَ الماجدينَ أوْقُ المَعالي
ورئيسُ الدينِ الصَّبورُ الجليدُ
أبيضُ العِرْضِ والنِّجار لبيقٌ
بالمعَالي سَمْحُ السَّجايا ودودُ
اِنَّ جوداً أتى بغيرِ سُؤالٍ
كفَّ عني الغَريمَ وهو عنودُ
سارَ شعري به وما زالَ شِعري
أرْحبياً يدْنو عليه البعيدُ
تطْربُ الواخِداتُ تحت رواتي
كلَّما طابَ بالأصيلِ النَّشيدُ
وسيأتي مصرَ البعيدةَ والشا
مَ وتَرْويهِ مكَّةٌ والصَّعيدُ
ولِبغدادَ ضجَّةٌ بثناءٍ
كادَ يتلو فصيحهُ المولودُ
كلُّ هذا وما اُعيدتْ حُظوظي
وفؤادي بحبْسها مجهودُ


Člověk, chytrá šelma. Tužby svoje dává
jenom v kapsli ideální hodnoty.
Píše se to: chci jen stejná s tebou práva,
a čte: Pusť už, chci teď užít to, co ty.


سَمَّيتَ نَجلَكَ مَسعوداً وَصادَفَهُ
رَيبُ الزَمانِ فَأَمسى غَيرَ مَسعودِ
عودي يَخافُ مِنَ الإِحراقِ صاحِبُهُ
إِن قالَ رَبّي لِأَجسامِ البِلى عودي
حاشا لِرَبِّكَ مِن إِخلافِ مَوعِدُه
وَإِنَّما الخُلفُ في قَولي وَمَوعودي


寂寂虚堂春草深
百花开遍语幽禽
木人不是无情者
遗像依稀昨日心


¿Eva era rubia? No. Con negros ojos
vio la manzana del jardín: con labios
rojos probó su miel; con labios rojos
que saben hoy más ciencia que los sabios.


Heut da kommt mir ein fremdes Gesicht aufs Zimmer.»Ich bin ein
Deutscher, verzeihn's«. – Nun, dies scheint mir verzeihlich zu sein.
Nehmen Sie Platz, mein Teurer. In wieviel Tagen vernahm ich
Kein heimatliches Wort! – »Schauen's, so ging mir es halt
Auch; drum bin ich so frei, als Deutscher – wenn Sie erlauben.«
Nehmen Sie Platz! Wie süß tönst du, mein mütterlich Deutsch!
All das welsche Gemunkel, zumal das Napoletanisch,
Süß wie die Feige, doch auch weichlich entartet wie sie.
Endlich wieder ein kräftiges Wort!
Aber, Sie stehn noch immer? – »Verzeihn's, ich komme direkte
Vom Vesuvio her, wo ich verwichene Nacht
Beim Einsiedler geschlafen. Der Sakrische! der Malefizkerl
Ließ sich zahlen. Zuletzt nahm ich noch Wanzen in Kauf.
Und nun mein' ich, es sitzt mir im Rock ein Rest des Geziefers,
Und die Racker auch hier nisten sich ein in den Stuhl.
Salva venia, aber es ist halt säuisch im Süden;
Ich vor allen, ich bin sehr an das Propre gewöhnt,
Erst seit kurzem. Ich komme von Gräfenberg, und die Reise
Sollte die Nachkur sein.« – Hm! ich begreife! ja ja!
Dann ist's freilich ein anderes Ding. – »Ja, schauen's, ich hatt' ein
Magenleiden, und zehn Ärzte, die ersten in Wien,
Setzten mir zu. Was half's? Da ging ich zuletzt zu dem Prießnitz,
Mitten im Winter; es war letzten Dezember ein Jahr.« –
So! – »Ja wissen's, ich fror wie ein richtiger Schneider. Es ist dort
Regel, man deckt in der Nacht nur mit dem Kotzen sich zu.
Solcher ist dünn nur und schmal. Ich kroch im Sommer und Winter,
Eh' ich zu Prießnitz kam, unter die Federn zu Nacht.
Seine Gewohnheit hat doch ein jeglicher.« – Wahr! zum Exempel
Ich, um die jetzige Zeit schöpf' ich ein weniges Luft
Auf dem Balkon, sonst schlaf' ich die Nacht nicht. (Freilich, die Stunde
War's, wo ihren Balkon auch Mariuccia betrat,
Nur ein Haus von dem meinen getrennt. Streng hielt sie die Mutter
Tags am Webstuhl fest. Aber sie kam in der Nacht.
War's auch immer zum Reden zu weit, zum Blicken zu dunkel,
Grüßte sie doch mit Gesang, winkte sie doch mit der Hand.)
»Gehn's nur,« bat mich der Wiener. »Die Tür ist offen so können's
Mich von draußen verstehn. Also wo blieb ich? Ich fror,
Und so geb' ich dem Hausknecht Geld, er soll mir ein Deckbett
Schaffen. Er schafft es, und ich schlafe die Nacht wie ein Dachs.
Aber was wird mein Prießnitz tun? Was denken's? Die Runde
Macht er und schaut, ob keins wider die Regel verstößt.
Nun, wie gesagt, ich schlief und ich ahnt's nicht. Morgens – wie wird mir? –
Lieg' ich – und klappre vor Frost – unter dem Kotzen allein.
Aber mein Hausknecht klärte mich auf! Der Schlingel! Er wußt' es
Alles voraus, und doch steckt' er das Geld in den Sack.
Nicht acht Tage, so war ich's gewohnt. Jetzt sei mir ein Bette
Kalt wie es will, nur sei's sauber, so ist mir es recht.
Sehr ein erfahrener Doktor, der Prießnitz!« – Wie es der Werte,
Ob er es weiter bewies, frage mich keiner darum.
Denn jetzt trat sie heraus, ein Lämpchen in Händen, und hängt' es
Über den Sims des Balkons. Schöner erschien sie als je.
Säße der lästige Mensch nur jetzt in der Tiefe des Kraters
Oder der Hölle, ein Wort rief' ich hinüber zu ihr!
Doch da sitzt er und schwatzt. Das abscheuliche Deutsch! Wie wohl tut
Ein landüblicher Fluch, hinter den Zähnen gebrummt.
Still! jetzt öffnet sie wahrlich den Mund. Was aber bestürzt sie,
Daß sie auf einmal stumm blickt in die Türe zurück?
Gib ein Zeichen – was ist's? Was siehst du? – Sie scheint sich zu fassen,
Nimmt das Lämpchen, und jetzt – ach, sie verschwindet im Haus.
Was ist plötzlich geschehn? – Da hör' ich den ehrlichen Wiener
Zu mir treten. »Und Sie,« sagt er, »was halten's davon?« –
Ich? – »Nun, stimmen's mir bei?«' – Ja freilich! – »Sie halten die Stirn so;
Ein Kopfschmerzl?« –Fürwahr, 's ist mir beklommen im Hirn. –
»Wissen's, da tut nix besser, als frisch vom Brunnen ein Sturzbad:
Folgen Sie mir. Ich hab's oft bei dem Prießnitz erprobt.« –
Danke! Es bessert sich schon. Allein wahrhaftig, ein Sturzbad,
Das mir das Hirn abkühlt, täte schon lange mir not.


Tak to v patách hemží. To dvé musí vrazit
V Sedlo, aby neupadlo ke chňapnutí.
Darmo musila se poselkyně plazit:
Od vládkyně přišel jinoch k odejmutí.
Vlastní si jej; jeho tváře přerozkvětlé
Líbí se jí. Kdo jest v stavu vyobrazit
Strachny smutek? Jezdí v hradu na pometle,
Jeví pomatení v celém světle.


Die Sonne spielt auf deinen Händen,
Die lässig ruhn auf deinem Kleid,
Mein Blick will sich davon nicht wenden,
Mein Herz denkt lauter Zärtlichkeit.


歌郎酒客尽知名
画烛红妆作队迎
檐竹萧萧香合里
花丛十月坐流莺


El poniente impecable en esplendores quebró a filo de espada las distancia Suave como un sauzal está la noch Rojos chisporrotean los remolinos de las bruscas hogueras; leña sacrificada que se desangra en altas llamaradas, bandera viva y ciega travesur La sombra es apacible como una lejanía; hoy las calles recuerdan que fueron campo un dí Toda la santa noche la soledad rezando su rosario de estrellas desparramada "Fervor de Buenos Aires" (1923)  Jorge Luis Borges | "Poesia Completa", pá 48 | Debolsillo, 3 edição, 2016


Sì che de giorno in giorno so' più francho
et prendo di parlar qualche ardimento;
et perch'io son del sofrir lasso et stancho,


昔日肩吾上国行
鱼龙黑浪自堪惊
我今憔悴西风稳
却是江神不世情


Hannß Thumm regirt die Welt/
for Ulmer Silber-Geldt
kan man sie kauffen.
Daß bleibt ihr bäster Charme /
ein rundes Kind im Arm
und Broihan sauffen! –


Vidíme nebezpečí, ztráty,
vidíme též,
který z těch květů jedovatý.


صَحا عاذِلي عَنّي وَلَم أَصحُ مِن ضَلّي
وَيا حَبَّذا شُرٌّ عَلى المَنعِ وَالبَذلِ
وَهَبتُ لَها قَلبي فَلا تَطلُبوا دَمي
وَلَيسَ عَلَيها مِن فِداءٍ وَلا قَتلِ
وَلَم أَرَ مِثلَ العاذِلينَ عَلى الهَوى
جَعَلتُ لَهُم شُغلاً وَخَلّاهُمُ شُغلي
خَليلَيَّ طوفا بِالمُدامِ وَبادِرا
بَقيَّةَ عُمري وَالسَلامُ عَلى مِثلي
أَلا إِنَّها جِسمي لِروحِ مَطِيَّةٌ
وَلا بُدَّ يَوماً أَن تَعَرّى مِنَ الرَحلِ
وَياعاذِلي هَلّا اِشتَغَلتَ بِسامِعٍ
كَما أَنا مَشغولٌ بِكَأسي عَنِ العَذلِ


Brat bratu podá tvrdou pravici
a chléb jdou hledat k cizím prahům –
a jiní beze studu na líci
jdou za pochopy ku tvým vrahům.


modré, jako dvé těch očí,
z kterých ráj mi svítíval,
o kterých jsem sobě posnit
do údolí chodíval.


Si pudiera decirte...
Si pudiera nombrarte aunque solo fuera un momento.
Si estas heridas pudiera subastar en una oscura feria,
cualquier feria de las que me transitan a diario.
Allí donde los lastimados socavan su fortuna
vendiendo su contenido, hipotecando su continente.
Si este golpe que me di en un camino de mis caminos
tuviera una intención suicida... solamente un acto asesino,
donde la mirada es sangre e ira el suspiro.
Entonces sería cómplice de mi fin y tú lo verías.
Verías como dejo mi último aliento mirándote.
Dejaría la luz desesperada de mis ojos depositada
en los tuyos, como un cierre definitivo, como una mancha
que tendrías hasta el fin de un requiero.
Si pudiera decirte...
Si pudiera nombrarte aunque solo fuera un momento.
Tendría en mi piel la brújula perdida de mi norte.
Todas mis fronteras serían pasos abiertos
que tu alimentarías con el tránsito de tu cuerpo.
Recorrerían mi geografía nuevos climas y nuevas esperanzas.
Sentiría mi primavera llenarse de flores.
Sentiría mi verano de soles quemándome.
Sentiría mi otoño lleno de hojas y paisajes.
Sentiría mi invierno venir tranquilamente.
Si pudiera decirte...
...que mandaras tu nombre de golpe a mis labios
y allí se nombrara él solo, perpetuamente.


تنَّسك شَيْطانِي فَيَا ليْتَه غَدا
فِدَا مَلِكٍ لِلْحُسنِ فِيه تَمرُّدَا
وما زالَ في مَيْدَانِ لَهْوِيَ مُطْلَقاً
فصارَ بِحَبْلِ الشَّيبِ مِنِّي مُقَيَّدا
وما الشَّيْبُ إِلا ثَوبُ شَعْرٍ جَعَلْتُه
لِباساً لشيطانِ الصِّبيَ إِذْ تَزهَّدَا
وأَصبَحَ إِبْريقُ المُدامَةِ صَائِماً
عَلى أَنَّه فِي صَوْمه مَا تَهجَّدَا
وَلِي عَنْ وِصَالِ الحَاجِبيَّةِ حَاجِب
مِن الْعَيْشِ صَدَّ الْقَلْبَ أَنْ يَنْقَع الصَّدى
وقلتُ ارْقُدِي يا ربَّةَ الْخَالِ سَاعَةً
فَما نَعِستْ عيناكِ إِلاَّ لَتَرْقُدَا
سلوتُ فما أَرْنُو إِلى الظَّبْي إِنْ رَنَا
إِليَّ ولاَ أَبْدو إِلَى الْبَدْرِ إِنْ بَدَا
وتُهتُ عَلى الطَّيْفِ الَّذِي كَانَ زَائِري
فقَبَّلْتُه خَدّاً وقَبَّلنِي يَداً
وشِبتُ فَما لي لا أَرى الصُّبحَ أَشْيباً
وعِشْتُ زَمَاناً لا أَرى اللَّيلَ أَسْودَا
وقد كانَ لِي عصرُ الشَّبيبةِ جنةً
فيا أَسَفِي لو كُنْتُ فيها مُخَلَّدَا
رأَى النَّاسُ لكنْ مَا رَأَوْا كَتَجَلُّدِي
وما كُلُّ من يَهْوَى يُطيقُ التَّجَلُّدا
تَجلَّدْتُ حتَّى قلتُ لِلدَّمْع لاَ تَفِضْ
وحتَّى نهيتُ الصَّدْرَ أَنْ يَتَنَهَّدَا
عليَّ زَمَانِي قَدْ تَعدَّى جَهَالَةً
وقد كُنتُ أَعْدَى مِنْ زَمَانِي إِذَاعَدَا
وجَارَ كأَنِّي لَم أُجَرْ مِنْ صُروفهِ
وحَتَّى كَأَنِّي لَسْتُ عَبْداً لأَحْمَدا
وحسبيَ عِزّاً أَنْ أُرَى مِنْ عبيده
وحَسْبيَ فَخْراً أَنْ يُرى لِيَ سيِّداً
يقولون مَنْ مَولاَك قُلتُ مَنْ اسْمُه
شقيقُ الْعُلاَ وابْنُ النُّهىَ وأَبُو النَّدى
ومَنْ فِي صِبَاهُ أُوتِيَ العِلْمَ والحجَا
ومَنْ في صِباهُ أُولِيَ الحُكْمَ والنَّدَى
تلُوح عَلَيْهِ مِنْ أَبيه شمائلٌ
يَظَلُّ بِها شَمْلُ الخطوبِ مُبَدَّداً
لقد خافَ مِنْه وهو في المهد دَهْرُنا
فوطَّأَ أَكْنَافاً له وتَمَهَّدَا
وأَظهرَ فينا الفضل قبل ظهوره
وقد يقطع الصمصام بالحد مغمداً
وأفضى إِلَيه الفَرْقَدانِ محبَّةً
لأَنَّهما قد أَبْصَرا مِنْه فَرْقَدا
وحازَ كَمالَ الفَضْلِ قَبْلَ كَمالهِ
وجَازَ الْمَدى مِنْ قَبْلِ أَنْ يَبْلُغَ المَدى
وذاكَ المَدى أَفْضَى إِليَّ بِسرِّه
وسِرُّ المَدى أَنْ يمْلِكَ الخلْقَ سرمَدَا
أَراد أَبُوه حين سمَّاه أَحمداً
لِيُذْكَرَ حمدُ اللهِ فِيه فَيُحْمَدا
تهيَا له دَسْتُ الوَزَارةِ مِثْلَما
تَهيَّأَ للعافِين مِنْ لغه الجدا
كأني بنفسي وهو في الدست جالس
أقوم بمدحي في مَعَالِيه مُنْشِدا
تَشَرَّفْتُ لمَّا كُنْتُ أَوَّلَ قَاصِدٍ
إِلَيْهِ أَتَاهُ بالمَديح وَقَصَّدا
سأَمْدَحهُ كَهْلاً وشَيْخاً وطَالَما
مَدَحْتُ أَباهُ قبل ذلك أَمْرَدا
سكنتُ إِلى ظِلِّ الشَّبابِ وظِلِّه
فأَلفَيْتُه أهدى وأندى وأرغد
أو الده يا أكرم الخلق والداً
وأكرم مَوْلُوداً وأَطهرَ مَوْلداً
سُرِرْنا بأَن أَمَّرْتَه ونصبيتَه
لنا عَلَماً يأْوِي إِلى ظِلِّه الهُدى
إِذا أَعجبَتْك اليومَ مِنْه خليقَةٌ
مهذَّبَةٌ أَعْطَاك أَمْثَالَها غَدا


Ein schäumend Glas aufs andre leeren,
Und stets dabey den Kuß entbehren! – –
Ich glaub die Freude würd sich mehren,
Wann diese Ding beysamen wären.


Somos los que prudente despreciamos
los sueños de la vana fantasía
y lo que hay en el mundo de alegría
en loca abnegación no derrochamos


Descuidada de amor burlas hacía
del que ví ya en tu red cautivo y ciego,
por necio imaginaba al que en tu fuego
cual simple mariposa en llama ardía


Wenn ich große Dichter lese,
Wie bescheiden
Denk' ich von mir selber dann!
Wie ich mich in ganzen Nächten
Von den Freuden
Ihres Ruhms, nicht müde sprechen kann!
Les' ich aber deine Briefchen
Und Gesänge,
Ha! wie werd' ich stolz und stumm!
Alle große Männer tauschten
Ihr Gepränge
Gegen deine Liebe mit mir um!


A casa onde às vezes regresso é tão distante da que deixei pela manhã no mundo a água tomou o lugar de tudo reúno baldes,estes vasos guardados mas chove sem parar há muitos anos Durmo no mar ,durmo ao lado de meu pai uma viagem se deu entre as mãos e o furor uma viagem se deu: a noite abate-se fechada sobre o corpo Tivesse ainda tempo e entregava-te o coração


Chloé me gouverne à présent,
Savante au luth, habile au chant,
La douceur de sa voix m'enivre.
Je suis prêt à cesser de vivre
S'il fallait lui donner mon sang.


Jdi vzhůru k věžím, jež sloní bledou
třpytí se do tmy, a tyrkys báně
mrtvý se potápí v mlhu šedou,
a přijdeš k oblačné zlaté bráně
neznámých zahrad, a v divné moci
octneš se šepotů, vzdechů, vůní,
zelených světel a kouzla noci.
Princezny bílé tam v tmavé tůni
rubíny topí – svá srdce těžká
bolestí plná, a modrých pávů
vějíři pyšnými zacloněná.
Utrhni sazaník; pohleď v trávu,
kde snivá ještěrka dosud mešká,
a zvedni světélka napršená:
přines mi talisman proti slzám.


Noites de insônia só penso em você
    Não vejo a hora de o dia nascer
    Noites de agonia, eu me ligo em voc
    Quando estou sentado de frente a TV


Ta pole pukla by a skameněla,
a nad propastí, v mraků černém šatě
tvář slunce zahalená by se stměla
a zem by třásla se jak na Golgatě...


Der Jude/ Grich vnd Römer geht/
Vnd list/ was in dem Tittel steht/
Der auff das Creutz geschlagen:
Das diß der Nazarener sey/
Vnd Juden König/ hört man frey/
In dreyen Sprachen sagen.


Und in deines keuschen Schoßes Hut
Sollst du dein Kindlein schaukeln,
Daß deine Worte so mild so gut
Wie Träume es umgaukeln.


Když kvetly šípky, kol se chvěly keře všecky
a házely nám vstříc své drahokamy zkvětlé,
jak vítaly by sladký, vlídný tvůj smích dětský,
spor vedly, kdo dřív vsype je v tvé vlásky světlé.


Od severu dujný vítr
zmítá její vlákna sterá,
utkává je v závoj šedý,
prostírá jej za večera
jemně a hebce.


Daß sie ohne Leiden
Sinken in den Staub
Dürften und verscheiden
Wie ein Rosenlaub!


C’est un prince, pour le moins,
Favori de la fortune,
Il vient ici sans témoins
Rêver au clair de la lune !
— Non, car un prince du sang,
Carpillons, carpillonnettes.
Non, car un prince du sang
Serait d’or éblouissant !


Szeretlek mélységes gyönyörrel,
Lelkem csak benned s érted él,
Ember nem vágyhat magasabbra,
Érted szenvedni, sírni kéj.
Látásod üdvén sápad a merész,
Szivem a kéjtől majdnem meghasad,
Ölelni, bírni téged szinte vész,
Nem bírják el a testi, csontfalak.


مَولاي عَبدك قَد أَضرّ بِهِ أَسى
بعدٍ فَكُن مِنهُ فَديتك منقذي
يا عائد المُشتاق في صلة الوَفا
لَم أَقضِ حَقّ هَواك إِن كُنت الَّذي


8. Komm/ Gebenedeytes Fleiſch/
Komme/ Blutt des neuen Bundes/
Machet meine Seele keuſch/
Seyd der Zucker meines Mundes/
Meines Hertzens Paradeiß/
Meiner Seelen Ehren-Preiß.


vás stih ten proroků los trudný:
vás zničil první tulák bludný,
jenž z plátků vám tu věštbu čet...


Da tanzt die schöne Herzogin,
Sie lacht laut auf beständig;
Ihr Tänzer ist ein schlanker Fant,
Gar höfisch und behendig.


Verdes são os campos,
De cor de limão:
Assim são os olhos
Do meu coraçã
Campo, que te estendes
Com verdura bela;
Ovelhas, que nela
Vosso pasto tendes,
De ervas vos mantendes
Que traz o Verão,
E eu das lembranças
Do meu coraçã
Gado que pasceis
Com contentamento,
Vosso mantimento
Não no entendereis,
Isso que comeis
Não são ervas, não:
São graças dos olhos
Do meu coraçã


Y sigo pecando... ¿por qué?


远远飞来一幅书
愈风诚重复何如
相逢相见未期日
目断千山插太虚


Ti hűvösös szellőcskék,
Fuvaljatok, de gyengén,
Lassan lehempelyegve
Buzogjatok, folyócskák,
Ti jószagú virágok,
Lehelljetek nepentét.
Csitt! pásztorok s leánykák,
Ezen berekbe nyugszik
Elszenderedve Lillám.


O stiller Mond, o Sterne still,
Laßt euch mein Elend dauern!
Bis mir mein Gott verzeihen will,
Helft klagen mir und trauern.
O Sternenpracht, die winkt und lacht,
Laß Trauer dich umfalten,
Und halt zur Nacht nur halbe Wacht,
Laß Finsternis halb walten.


Der Himmel ist jetzt nimmer weit,
Es naht die sel'ge Gotteszeit,
Der Freiheit und der Liebe.
Wohlauf, du frohe Christenheit!
Daß Jeder sich nach langem Streit
In Friedenswerken übe.


My u piana seděli jsme spolu,
ni já ni ona slova nemluvíce.
Nám stačilo, že večer ve plápolu
již zhasínal a chladil naše líce.


Chi è giovane e bella,
deh non sie punto acerba,
ché non si rinnovella
l'età come fa l'erba;
nessuna stia superba
all'amadore il maggio.


Odpočiňte v pokoji,
po boji –
doufali jsme, dnes že konec
bude příboji.


Serpentin disse: — E' ti falla il pensiero.
Non son venuto qui per battezarmi.
A quella fé che vi lasciò san Piero,
non crederò infin ch'io potrò atarmi.
Prendi del campo, se se' buon guerriero,
che nïente farai contra mie armi. —
Allor si dilungaro i due guerrieri
Ben due arcate co' lor buon destrieri.


AGAIN? new Tumults in my Breast?
Ah spare me, Venus! let me, let me rest!
I am not now, alas! the man
As in the gentle Reign of My Queen
Ah sound no more the soft alarms,
Nor circle sober fifty with thy Charms.
Mother too fierce of dear Desires!
Turn, turn to willing Hearts your wanton fires.
To  direct your Doves,
There spread round M**y all your blooming Loves;
Noble and young, who strikes the heart
With every sprightly, every decent part;
Equal, the injur'd to defend,
To charm the Mistress, or to fix the Friend.
He, with a hundred Arts refin'd,
Shall stretch thy Conquests over half the kind:
To him each Rival shall submit,
Make but his riches equal to his Wit.
Then shall thy Form the Marble grace,
(Thy Graecian Form) and Chloe lend the Face:
His House, embosom'd in the Grove,
Sacred to social Life and social Love,
Shall glitter o'er the pendent green,
Where Thames reflects the visionary Scene.
Thither, the silver-sounding Lyres
Shall call the smiling Loves, and young Desires;
There, every Grace and Muse shall throng,
Exalt the Dance, or animate the Song;
There, Youths and Nymphs, in consort gay,
Shall hail the rising, close the parting day.
With me, alas! those joys are o'er;
For me, the vernal Garlands bloom no more.
Adieu! fond hope of mutual fire,
The still-believing, still-renew'd desire;
Adieu! the heart-expanding bowl,
And all the kind Deceivers of the soul!
— But why? ah tell me, ah too dear!
Steals down my cheek th'involuntary Tear?
Why words so flowing, thoughts so free,
Stop, or turn nonsense at one glance of Thee?
Thee, drest in Fancy's airy beam,
Absent I follow thro' th'extended Dream,
Now, now I seize, I clasp thy charms,
And now you burst, (ah cruel!) from my arms,
And swiftly shoot along the Mall,
Or softly glide by the Canal,
Now shown by Cynthia's silver Ray,
And now, on rolling Waters snatch'd away.


Ich bin gefangen, seufzt die arme Seele,
Bedarf wohl deren, welche mich verstehn;
Doch wenn ich mich so stumm verlassen quäle,
So muß ich in mir selbst zu Grunde gehn.
Was frommt es, wenn ich dir den Wunsch verhehle?
Ich muß mein Licht in andern Augen sehn;
Mit jenen eins, bin ich von dir befreiet,
Mit mir allein, bin ich mir selbst entzweiet.


Da draußen liegt der Sonnenschein,
Drückt er denn nicht die Blätter tot?
Mich zwingt er nur zum Traurigsein,
Mir spricht er nur von Krieg und Not.


Sie ist es. Ja! an ihrer Seite
Sitzt unsre Doris, neben ihr.
So stellet ich sie mir noch heute,
So angenehm, so artig für.
So ist ihr schönes Angesichte,
So trägt sie Hand und Brust und Leib.
O Muse, sieh das muntre Weib,
Und freu dich, auf des Geistes Früchte.


Albinus bittet mich schir ieden Tag zu Gaste;
Warumb dann ko i ich nicht? Weil ich nicht gerne faste.


Nesuď nebohé té, dokud neslouchal jsi,
jakou osud zpíval píseň jí,
jinde bajader snad zas by v svatých chrámích
hanba její došla zšlechtění.


Wie der Ruhm, will ich mit lichten Händen
In das nahe Dunkel Grüße spenden.


Sestřílet tu mladou vzpouru
na krvavý chodník auly.
Sestřílet ty mladé stíny,
jež řvou po vzduchu a světle...
Nehnulo se s ničím, s ničím...
Jenom Zákony jsou svaté.
Zákony jsou chudé duchem
pro mocné a utlačené. –


Laß die Jugend frölich sein/
weil die Geister noch sich rühren.
Wenn die Wangen fallen ein
und die Zähne sich verlieren/
wenn die Brust verwelket steht/
und der Glieder Blut erkaltet
aller Muht zu drümmern geht
und der ganze Leib veraltet.


Não é ainda a noite
Mas é já frio o cé
Do vento o ocioso açoite
Envolve o tédio me
Que vitórias perdidas
Por não as ter querido!
Quantas perdidas vidas!
E o sonho sem ter sid
Ergue-te, ó vento, do ermo
Da noite que aparece!
Há um silêncio sem termo
Por trás do que estremec
Pranto dos sonhos fúteis,
Que a memória acordou,
Inúteis, tão inúteis –
Quem me dirá quem sou?


Elmondanám ezt néked. Ha nem unnád.
Múlt éjszaka - háromkor - abbahagytam
a munkát.
Le is feküdtem. Ám a gép az agyban
zörgött tovább, kattogva-zúgva nagyban,
csak forgolódtam dühösen az ágyon,
nem jött az álom.
Hívtam pedig, így és úgy, balga szókkal,
százig olvasva, s mérges altatókkal.
Az, amit írtam, lázasan meredt rám.
Izgatta szívem negyven cigarettám.
Meg más egyéb is. A fekete. Minden.
Hát fölkelek, nem bánom az egészet,
sétálgatok szobámba, le-föl, ingben,
köröttem a családi fészek,
a szájakon lágy, álombeli mézek,
s amint botorkálok itt, mint a részeg,
az ablakon kinézek.


Pallido & sbigotito il miser sprona
che posto ha nel fuggir lultima speme
lanimosa Donzella di Dordona
gli ha il ferro a fianchi & lo percuote e preme
vien con lui sempre & mai non labbandona
grande e il rumor: e il bosco intorno geme
nulla al castel di questo anchor s intende
perho ch ognuno a Ruggier solo intende


轿中兀得软如痴
逢店投床片子时
睡觉不知天晓未
半窗花影木犀枝


Vždyť poznal panovníka z Emerbachu pán
a útokem naň žene jako litá saň.


Al sereno esplendor de luz ardiente,
de celestial zafiro a la belleza
la alma, volando en torno con presteza,
las alas rojas mueve dulcemente.


Dem Kelch der Leiden hab' ich viel enttrunken,
Obwohl ich jung,
Der Traum von Erdenglück ist mir versunken,
Obwohl ich jung.


إن كان عندهم وقد ظنوا
أنا نقيم فبئس ما ظنوا
واسترهنوا قلبي فوا عجبي
الذين لي وفؤادي الرهن


Ich sah das Glück, die Sonne war mir lieb,
Ich aß und nahm, bis nichts zu nehmen blieb;
Nun will ich gehn.
Mein Aug ist müd von Farbe, Licht und Glanz,
Es hat zu lange in den Mückentanz
Der bunten Welt gesehn.


Avea di queste vergini raccolte
gran quantità Diana, del paese,
per questi poggi, benché rade volte
dimorasse con lor molto palese,
sì come quella che n´aveva molte
a guardar per lo mondo dall´offese
dell´uom; ma pur, quando a Fiesol venìa,
in cotal modo e guisa ella apparia:


Ich bin vor euch her geritten,
Ich hab' im stillen euch Bahn gemacht;
Ich bin vor euch her geritten,
Vier Jahre schon vor der Lützener Schlacht.


Ich fahre auf dem klaren Strome,
Er rinnt mir kühlend durch die Hand;
Ich schau hinauf zum blauen Dome –
Und such kein beßres Vaterland.


من شاءَ أنْ تَسْكَرَ راحٌ بِرَاحْ
فليَسْقِها خَمْرَ العيون الملاحْ
فإنّها بالسّحرِ ممزوجَةٌ
أمَا تَرَاها أسكَرَتْ كلّ صاح
فَما تَرى من شربها في الصّبا
في رِبْقَةِ السكرِ فهل من سَرَاح
يا من لِموصولِ الشَجا بالشجا
فليسَ للتّبريح عنه بَرَاح
تُشْرِقُ حولَيه الوجوهُ الَّتي
للبَدرِ والشَمسِ بِهنّ افتضاح
وا رحمتا للصبّ من لَوعةٍ
بكلّ ريّا الحقف صِفرِ الوشاح
يمشي اختيالُ التيه في مشيها
فعدِّ عن مَشْيِ قطاةِ البطاح
ألْقَى الهَوَى العذريُّ في حجره
حرب الغواني والعدى واللّواح
لو حملت منه قلوبُ العدى
جراحَ قلبٍ ما حَمَلْنَ الجراح
وجدي غريبٌ ما أرى شَرْحَهُ
يُوجَدُ في العَينِ ولا في الصّحاح
وإنّما يُحْسِنُ تفسيرَهُ
دَمْعٌ حِمَى السرّ به مُسْتَباح
إنْ مَسّني الضرُّ بِقَرْحِ الهَوى
فبرءُ دائي في الشرابِ القراح
من ظَبيةٍ تنفرُ من ظِلّها
وإن غدا الظلّ عليها وراح
ففي ثناياها جَنَى ريقةٍ
يا هل ترشّفْتَ النّدى من أقاح
كم من يدٍ قد أطْلَعَتْ في يدي
نجمَ اغتباقٍ بعد نجمِ اصطباح
من قهوةٍ في الكأسِ لمّاعةٍ
كالبرقِ شُقّ الغيمُ عنه فلاح
سخيّة بالسكر مَرّتْ على
دنانِها بالختم أيْدٍ شحاح
وهي جَمُوحٌ كُلّما أُلْجِمَتْ
بالماءِ كَفّتْ من غلوّ الجماح
كأنّما الكأسُ طلا مُغْزِلٍ
مُرْوِيَةٍ بالدَّرّ منه التياح
كأنّما الإبريقُ في جسمها
يَنفخُ للندمانِ رُوحَ ارتياح
في روضةٍ نَفْحَتُها مِسْكَةٌ
تُهْدى إلينا في جيوب الرّياح
تميسُ سُكْراً فكأنّ الحيا
باتَ يُحَيّيها بكاساتِ راح
كأنّما أشجارُها مَنْدَلٌ
إن لَذَعَتْهُ جَمْرَةُ الشمس فاح
كأنّما القَطْرُ به لؤلؤٌ
لم يجرِ منه ثُقَبٌ في نِصَاح
كأنّ خُرْسَ الطيرِ قد لُقّنَتْ
مَدْحَ عليٍّ فتغنّتْ فِصَاح
أرْوَعُ وَضّاحُ المحيّا كما
قابَلتَ في الإشراقِ بشرَ الصّباح
مُعَظَّمُ الملك مُقِرٌّ له
بالملك حتى كلّ حيّ لَقَاح
مجتمعُ الطعمينِ في طبعه
تَوَقُّدُ البأسِ وفَيْضُ السّماح
يُضْحِكُ في الغرب ثغورَ الظُّبا
وهنّ يُبْكِينَ عُيُونَ الجراح
مَهّدَ في المهديتين العلى
وعمّ منه العدلُ كلّ النّواح
والمُلْكُ إن قامَ به حازِمٌ
أضحى حِمىً والجدّ غيرُ المزاح
في سرجه اللّيثُ الَّذي لا يُرَى
مفترساً إلّا ليوثَ الكِفاح
كأنّما سَلّ على قِرْنِهِ
من غمده سيفَ القضاءِ المُتَاح
ذو هِمّةٍ شَطّتْ عُلاه فما
تُدْركُ بالأبصارِ إلّا التِماح
من حِمْيَرِ الأمْلاكِ في منصبٍ
ذو حسبٍ زاكٍ ومجدٍ صراح
أعاظِمٌ لم يمحُ آثارَهُمْ
دهرٌ لما خطَّته يمناهُ ماح
هُمُ اليَعاسيبُ لدى طَعْنِهِمْ
إنْ شوّكوا أيمانَهُمْ بالرّماح
كم لهمُ في الأُسْدِ من ضربَةٍ
كما سجاياهُ قريع اللّقاح
إن ابنَ يحيَى قد بَنى للعُلى
بيتاً فأمسى وهو جارُ الضراح
وصالَ بالجِدّ منوطاً به
جَدٌّ له الفوزُ بضربِ القداح
والصارمُ الهنديّ يسقي الردى
فكيفَ إن سُقّيَ مَوتاً ذباح
آراؤه في الرّوع أعْدى على
أعدائِهِ من مُرْهَفَاتِ السّلاح
وبطشُهُ ما زالَ عن قُدْرَةٍ
يُغْمِدُ في الصّفح شِفَارَ الصّفاح
لا تصدرُ الأنفسُ عن حُبِّهِ
فإنّهُ للسيّئاتِ اجتراح
كم طامحِ الألحاظِ نَحْوَ العُلَى
إذا رآهُ غَضَّ لحظَ الطّماح
وربّ ذئبٍ ذي مراحٍ فإن
عنّ له الضرغامُ خلّى المراح
يا طالِبَ المعروفِ ألْمِمْ به
تَخْلَعْ على المطلوبِ منك النجاح
نداهُ يُغني لا نَدَى غَيرِهِ
من للذُّنَابَى بِغَنَاءِ الجناح
فخلِّ مَنْ شَحّ على وفره
لا تُقْدَحُ النّارُ بزندٍ شحاح
فالربعُ رحبٌ والندى ساكبٌ
والعيشُ رغدٌ والأماني قماح


Smutně nad Zvoleni slunečko se kloní,
smutně bystřeň vzdychá v pěkném Horehroní,
smutně starý Dunaj probíhá svou dráhu,
smutno kolem Nitry, Řevúce a Váhu.


Minden másodperc sokat elvesz
életünkből, amikor várunk
s ősz lesz tüzes nyárunk
s a közmondás is;


tal mi feci io al dir sancto et verace
ché d'ascoltarlo mi crescea la voglia,
sì era al cor gelato cara face.


Y ante el vago temor de un nuevo anhelo,
prefiero como el pájaro la calma,
a la inquietud de un peligroso vuelo


Bei allem, was heilig ist, er hat es gethan.


Quando em seus olhos,
Trono das Graças,
Tinham abrigo
Minhas desgraças.


Nein! Nein!
Doch ja! Was nimmt mich vor ein Zweifel ein?
Welch Feuer schleicht sich in die Glieder?
Die Unruh wirft mich hin und wieder
So wie der Wind ein Rohr.
Ich, die ich kurz zuvor
So, wie ich auch wohl sollte,
In Nacht und Einsamkeit den Todten opfern wollte,
Ich, sag ich, kämpfe wieder mich
Und fühle mehr als brünstiglich
Ein unbekand Verlangen.
Ach Daphnis, ach, ich bin gefangen.
Ach Seeligster, verzeih!
Die Flammen werden neu,
Die Vorsicht hat die Hand im Spiele,
Ach miß mir nicht den Wechsel bey!


Viele gramerfüllte Spießer,
Zentenare Kannengießer
Fanden jetzt als Festgenießer,
Daß der hohe Weiheakt
Sie zu wenig seelisch packt.


Perros vivos al hombre, perros muertos
concede a la mujer su señoría:
bobo he sido en prestarle mi dinero;


Schicke lieber, o mir Armen,
Für den Eyffer dein Erbarmen,
Heyle mich, dann ich vorhin
Schwach und lagerhafftig bin.
Siehe, wie ich ab sey kommen,
Wie mir alle Krafft genommen:
Mache, Herr, es ja nicht lang,
Marck und Bein ist sterbekranck.


Un rayo atravesó mi puerta .
Tengo miedo.
Tengo miedo.


Du schenkst Castiliens Provinzen,
Die dir das Erbrecht zugedacht,
Dem Sohne Ludewigs, des nievergnügten Prinzen;
Weil deiner Großmuth Trieb erwacht.
Germanien ruft dich zum Throne,
Den Habsburgs Stamm seit grauer Zeit geziert,
Dieß große Reich wird nur durch dein Verdienst gerührt;
Du kömmst, und nimmst die Kaiserkrone.
Kein Wunder! wer den Geist zum Frieden weis zu lenken,
Kann leicht ein Königreich verschenken.


Túri vásár nincsen
Messze már;
Szegénylegény oda
Lovon jár.”


Wo du gehst, quillt Lust und Segen,
Jedem Herzen rauscht's entgegen
Wie des Lenzwinds thauig Warm.
Und der Winter geht zu Ende,
Liebend reichen sich die Hände
Stark und Krank und Reich und Arm.


Za stolem tu sedí hejtman slepý
bez pohnutí, jakby v těžký sen
pozabrán; leč prsty mocné třepí
starodávné bible pergamén.
Po levici mladší jeho brat
na dlaň čelo kadeřavé níží,
nad nímž listnatou je zdobou svíží
přílbice lem skvoucí obepjat.
S pola vojín, s pola písař on:
zkrvavený mlat na bílé bláně
před ním spočívá, brk šeré káně
vlasem protčen, z jehož rusých clon
k bratru zírá oko mužně skromné
v oddanosti vroucí, neoblomné.


Again she strove, and rais'd her eyes,
Her outstretch'd hands together press'd;
Then, like a tempest-beaten flower,
Sunk, — ne'er to rise, — on Helen's breast.


A zatímco šílí, opájí se a hltá,
potomek loupežných rytířů, buržoa, kapitalista,
dávno již nevěda, co to je štěstí,
my, věrné po jeho boku, jsme chladny jak hadi
a chápavě usmíváme se,
když důvěrou sebevrah nás tu a tam poctí,
a někdy – pod mračny protínanými bleskem –
sen máme,
my, dráty elektrické, máme sen:
že z hlubin nad námi nasycených tebou, Ó mluno,
tě vysáváme docela sosáky kovovými,
a že již nikde se nemůžeš objeviti,
abychom nejaly tě, nezkrotily svou sítí.


Sentia teu cheiro
Pelo quarto escuro,
Ouvia tua voz
Murmurando meus pensamentos,


„Že pré o sobě si meslim,
chco pré dělat regino –
ona pré má k sobě město,
a já jenom dědino....“


Tu lásku vždycky k věci nové
mi zanechali tatínkové.


o mu sevinç bayrağımızı yırtacak


Jaro, zašlé jaro,
přijdeš-li pak zpět?
Stále ještě dálný
zasněžen je svět,
stále ještě lesy
šedý svírá mráz,
jaro, milé jaro,
vrať se mezi nás.


Jestli najdeš v denním shonu
jednu chvíli oddechu,
ať zní tobě zvukem zvonů
svatvečerních, známých tónů
v útěchu!


kopal dnem bych, kopal bych nocí,
až bych já tebe dokopal se,
a modráčků z očí tvých jasných
a z úst jahůdek nasytil se.


Na oltáři trůn plál ze zlata,
odtud vycházela záře ta;
Kristus sám tu, jeden jas a třpyt
jako protrženým nebem
dává skvít.


Die Hoffnung/ welche sich kan nimmer ruhig wissen/
Die ists/ die unser Hertz in tausend Stücke theilt.
Die Wunden/ welche sonst Gedult und Zeit verheilt/
Hat eitles Hoffen mehr als erstlich auffgerissen.


À l'instar des bergers de Virgile
Et même ceux de Florian,
Nous aimons les belles, tout en en


Es hatten sich, nunmehr vor zwanzig Jahren,
Ein Fritz und Gustel bey den Haaren,
Und Gustel lief - hast du nicht laufen sehn!
Der Gustel jetzt verlangt nicht auszuweichen:
Und wirst du dich mit ihm nicht bald vergleichen,
Du guter Fritz, so wird dir's übel gehn!


So dacht' ich an den Meister viel, den teuren,
Da noch die tiefste Seele wunderbar
Von den Gebilden, von den ungeheuren,
Durch ihn beschworenen, erfüllt mir war.
Noch wogte um mich her im Wirbelstrome
Der Fugenklang; in seltsam fremder Schar
Durchzogen noch den Geist mir die Phantome,
Die mich umschwebt zu jener Osterstunde,
Der unvergeßlichen, im alten Dome.
Da flog durch Deutschland hin die Trauerkunde,
Daß Mendelssohn, der herrliche, geschieden;
Ein Schmerzensruf entrang sich jedem Munde,
Ihm nachgesandt in seinen Himmelsfrieden;
Ich aber hielt zurück die Totenklage
Und dachte still: Er war nicht von hienieden!
Von jenen Geistern ward er heimgetragen!


Yo no coloreé mi Continente
ni pinté verde a Brasil
amarillo Perú
roja Bolivia.
Yo no tracé líneas territoriales
separando al hermano del hermano.
Poso la frente sobre Río Grande
me afirmo pétreo sobre el Cabo de Hornos
hundo mi brazo izquierdo en el Pacífico
y sumerjo mi diestra en el Atlántico.
Por las costas de oriente y occidente
doscientas millas entro a cada Océano
sumerjo mano y mano
y así me aferro a nuestro Continente
en un abrazo Latinoamericano.


en él verás las plantas olorosas
que besan ledas el sonante río;
la rubia espiga del ardiente Estío
que se doblega entre fragantes rosas


Hiába vonnánk vissza hát szavunk:
Kislányom, nem a magunké vagyunk.
Kitárni sebeinket, kincseinket:
Erre rendelt a Szépség-Isten minket.


Uzavřen obzor; tichnou kroky v trávě.
Padne-li rána, v lesích zaniká.
Jak motýl letí sen tvůj třepotavě
přes paseku, kde kvete erika.


Und findet nirgends eine Statt, da es von neuem wurzeln mag –
Die Nacht ist schwarz ihm, sternenleer und sonnenlos der lange Tag –
Und alles, dem es sonst geglaubt, dem es in Glut entgegenschlug,
Verlor die Farbe, ließ den Wert und wandelt' sich in Dunst und Trug ...


He dibujado pájaros-manzana
y he entrenado a mis huesos
en las palabras nuevas.
He moldeado a un dios entre mis manos
y he sudado en la forja de las armas sagradas.
Excavé la raíz de la unidad perdida.
Busqué un día sin víspera
y el cauce primigenio donde los cuerpos toman forma y muerte.
Bebí la fruta huracanada del deseo
y bendije mi sed condenada a ser sed por tanto tiempo.
Aprendí a naufragar
en el planeta mínimo
de una gota de sal, de cualquier lágrima.
Lo hice sin remedio:
para llevar mejor la soledad
a este lado del corazón y de los versos.


الناصر الملك الموفى بذمته
ومن ندى كفه يغني عن الديم
ومن إذا جرد البيض الصوارم في ال
هيجاء أغمدها في البيض والقمم
ومن حوى الملك من بعد الطماعة في ان
تزاعه بشبا الهندية الخدم
ورد طاغية الإفرنج يحسب ما
رجاه من ملك مصر كان في الحلم
ولى وراحته صفر وقد ملئت
بعد الطماعة من يأس ومن ندم
يصعدون على ما فاتهم نفسا
لو لافح البحر أضحى الموج كالحمم
وفي السلامة لولا جهلهم ظفر
لمن أراد نزال الأسد في الأجم
وهم أسود الشرى لكن أذلهم
ملك لديه الأسود الغلب كالغنم


questa leggiadra donna e questa diva.


أَطوي فَيافي الفَلا وَاللَيلُ مُعتَكِرُ
وَأَقطَعُ البَيدَ وَالرَمضاءُ تَستَعِرُ
وَلا أَرى مُؤنِساً غَيرَ الحُسامِ وَإِن
قَلَّ الأَعادي غَداةَ الرَوعِ أَو كَثِروا
فَحاذِري يا سِباعَ البَرِّ مِن رَجُلٍ
إِذا اِنتَضى سَيفَهُ لا يَنفَعُ الحَذَرُ
وَرافِقيني تَري هاماً مُفَلَّقَةً
وَالطَيرَ عاكِفَةً تُمسي وَتَبتَكِرُ
ما خالِدٌ بَعدَما قَد سِرتُ طالِبَهُ
بِخالِدٍ لا وَلا الجَيداءُ تَفتَخِرُ
وَلا دِيارُهُمُ بِالأَهلِ آنِسَةٌ
يَأوي الغُرابُ بِها وَالذِئبُ وَالنَمِرُ
يا عَبلَ يُهنِئُكِ ما يَأتيكِ مِن نَعمٍ
إِذا رَماني عَلى أَعدائِكِ القَدَرُ
يا مَن رَمَت مُهجَتي مِن نَبلِ مُقلَتِه
بِأَسهُمٍ قاتِلاتٍ بُرؤُها عَسِرُ
نَعيمُ وَصلِكِ جَنّاتٌ مُزَخرَفَةٌ
وَنارُ هَجرِكِ لا تُبقي وَلا تَذَرُ
سَقَتكَ يا عَلَمَ السَعدِيِّ غادِيَةٌ
مِنَ السَحابِ وَرَوّى رَبعَكَ المَطَرُ
كَم لَيلَةٍ قَد قَطَعنا فيكِ صالِحَةٍ
رَغيدَةٍ صَفوُها ما شابَهُ كَدَرُ
مَع فِتيَةٍ تَتَعاطى الكَأسَ مُترَعَةً
مِن خَمرَةٍ كَلَهيبِ النارِ تَزدَهِرُ
تُديرُها مِن بَناتِ العُربِ جارِيَةٌ
رَشيقَةُ القَدِّ في أَجفانِها حَوَرُ
إِن عُشتُ فَهيَ الَّتي ما عُشتُ مالِكَتي
وَإِن أَمُت فَاللَيالي شَأنُها العِبَرُ


Už před třiceti lety volání to
se rozlétlo a spělo Moravou.
A oči mladé otočily se,
a srdce mladá zabušila prudčej:
tam nad Prahou, hle, hora ideálná
s kapličkou nahoře se probělává,
Andělu strážci národa se světí.


Li romei, ch'andavan a tor el perdon,
dissen che l'era un lamech de Franza nasuto a modom;
altri me disse che Malchisedech l'uccise.


Kein Süßheit ist / die gleicht der Tugend Krafft-geniessen:
es kan ein ganzes Meer der Wollust aus ihr fliessen.


Sie ist Baum! – O Baum, so wehe
Du mir Trost und süße Ruh,
Hier in Deiner heil'gen Nähe,
Wann ich weide, wann ich gehe,
Weh, o Baum, mir Labung zu!«


Willst du dich über die Menge erheben,
Halte die Ehre blank und eben,
Den kleinsten Flecken, den kleinsten Belauf,
Die Leute zeigen mit Fingern darauf,
Froh eine Stelle gefunden zu haben,
Worein sie ihre Haken graben,
Die dich aus deiner Höhe wieder
Zerren zu ihren Sümpfen nieder.
Viel eher dulden sie schlecht dich, gemein,
Als dass sie dein Besserseinwollen verzeihn.


Und auch mich hast du begeistert,
Der ich dir dies Liedchen sang,
Meiner Seele dich bemeistert,
Da mein Lied sich aufwärts schwang!


 Raggranellati tutti e fatto il mazzo,
la donna fu creduta della lega:
il merciaiolo citato a Palazzo,
svesciando il caso dall'alfa all'omega,
provò che per uscir dell'imbarazzo
avea dato una mano alla bottega.
Tant'è chi ruba che chi tiene il sacco:
dunque fu detto che battesse il tacco.


Süave como el canto que el poeta
en un suspiro involuntario da,
pura como las flores entreabiertas
de la selva en la agreste oscuridad
do detenido en las musgosas ramas
no filtra un rayo de la luz solar.
Mujer, toda mujer ardiente, casta
alumbrada con luz de lo ideal...
Radiante de virtud y de belleza
como mi alma la llegó a soñar,
¿en sus sueños de cándida ternura
así la encontrará?


„Dítě drahé, zkuste, prosím,“
ozvalo se za ní jemně.
Stará paní rozkládala
po stole a po pohovce
s opatrnou pozorností,
jakou máme k relikviím,
prapodivné dávné kroje.
Vůně Ievandule vála
ze záhybů těchto šatů,
léta čtyřicátá chvěla
se v těch barvách, pentlích, střihách,
zašlé plesy, zašlá krása,
zašlí lidé, zašlý život...


寒威入夜彻吟帏
布被无温酒力微
谁念三边征戍苦
满天风雪卧戎衣


Mélyen, sötét üregben,
Nagy sziklavár alatt,
Sok ember-csontokat lát,
Halomra hordtakat.


红笺新擘似轻霞
小字蝇头密又斜
开箧不禁沾臆泪
非关老眼欲生花


Já žiju zas –
ty srdce mé jsi zcela ve svém skryla,
a šťasten jsem, že skryto v srdci tvém,
tys těkavost svým citem ukotvila,
jenž vypučel v tvém srdci mladistvém,
on nese pro mne nejněžnější kvas,
jen tebou, duše má, „já žiju zas!“ –


Der vollen Segel schneller flug,
Des besten Windes Flügelzug,
Sind deiner Libe wahre Zeichen,
Um deinen willen zuerreichen.


A celý národ za jásání,
blah v slzách tone, jásá hruď:
„Už dejte skvost té jeho skráni,
kdo taký syn, nám otcem buď!“


В страданьи блаженства стою пред тобою,
И смотрит мне в очи душа молодаСтою я, овеянный жизнью иною,
Я с жизнью нездешней, я с вестью из раСлетел этот миг, не земной, не случайный,
Над ним так бессильны житейские грозы,
Но вечной уснет он сердечною тайной,
Как вижу тебя я сквозь яркие слезИ в трепете сердце, и трепетны руки,
В восторге склоняюсь пред чуждою властью,
И мукой блаженства исполнены звуки,
В которых сказаться так хочется счасть


双鬟娇小未当垆
嫁得虬髯美丈夫
一曲琴心何处应
新声挑出凤将雏


Des Herren Willen tun, ist gut und billig,
Viel besser ist es, tun den Willen willig,
Doch tust du ihn von Herzen und auch rein,
Dies wird fürwahr das allerbeste sein.


Aus der Zither melodischen Saiten
Klagst du dem Mädchen des Liebenden Glut,
Wo die Sprache das Wort verweigert,
Borgest du hülfreich den lieblichen Klang.
Und das Mädchen höret die Klage,
Von Ahndung und Scham den Busen bestürmt,
Zögernd folgt sie dem süßen Zuge,
Gleich den Saiten bebet ihr Herz,
Und auf der Töne goldenen Schwingen
Ziehet die Liebe als Sieger ein.


By heaven's enthusiastic impulse taught,
What shining visions rose on Plato's thought!
While by the Muses gently winding flood,
His s arching fancy trac'd the sovereign good!
The laurell'd sisters touch'd the vocal lyre,
And wisdom's goddess led their tuneful choir.
Beneath the genial Plantane's spreading shade,
How sweet the philosophic music play'd!
Thro' all the grove, along the flowery shore,
The charming sounds responsive echoes bore.
Here, from the cares of vulgar life refin'd,
Immortal pleasures open'd on his mind:
In gay succession to his ravish'd eyes
The animating powers of Beauty rise;
On every object round, above, below,
Quick to the sight her vivid colours glow:
Yet, not to matter's shadowy forms confin'd,
The fair and good he sought remain'd behind:
Till gradual rising thro' the boundless whole,
He view'd the blooming graces of the soul;
Where, to the beam of intellectual day,
The genuine charms of moral beauty play:
With pleasing force the strong attractions move
Each finer sense, and tune it into love.


Wen er nicht einmal zu Tode beschämt,
wen er nicht einmal zu Tode gelähmt,
hat nie auch nur im Traum geahnt,
was für ein Geist da fragt und mahnt.


»O, mit wie vil lorberkränzen
wird ihr haupt gekrönet sein!
wie wird ihrer sigen schein
diese welt ganz überglänzen!
Wolan, fürstin from und zart,
selig sei nun dein einfahrt!
selig wir, dich zu begrüßen!
selig alle, zu genießen
Einer so seligen eh,
aus deren fürstlichen züchten
man das land bedecket seh
stets mit angenehmen früchten!«
Hie beschloß der Rhein den mund
und sank frölich in den grund.


pues hizo que de gracia y hermosura
viváis vos sola justamente ufana,
y viéndoos, claro está que es cosa vana
esperar de ver otra tal pintura.


Šepty tajemnými
vzbuzen, vyhlížím z rána.
V jasu té rozkvetlé louky
Mladost bosá jde, vykasaná
pod okny mými.


Ach! könte doch mein geist durch meine feder fliessen/
Wie gerne schlöß er sich in diese reimen ein/
Wie emsig würd' er dir die süssen lippen küssen/
Und einer biene gleich auff deinen rosen seyn.
Er würde zärtlich sich auff ihre blätter legen/
Und durch den honig-thau bald truncken seyn gemacht.
Dein purpur würd' in ihm dergleichen trieb erregen/
So nur das paradieß zu erst hat angelacht.
Auff deinen bergen würd' er rothe beeren suchen/
Wohin dringt endlich doch lieb und auch fürwitz nicht?
(Ich muß aus ungedult auff das verhängniß fluchen/
So unlust stählern macht/ und lust wie glaß zerbricht.)
So bleibt mein schwacher geist in seinen liebes-schrancken/
Und kommt/ wie dieser brieff/ Algertha/ nicht zu dir/
Verschluckt die hoffnungs-kost/ und tränckt sich in gedancken/
Was ich nicht melden kan/ verdolmetscht das papier:
Wer offtmahls wenig sagt/ thut allzu viel zu wissen/
Nimm meiner liebe pfand/ die schlechte reimen/ an:
Du wirst das leben mir ie mehr und mehr versüssen/
Wenn ich in deiner gunst seyn und auch sterben kan.
Du schickst mir einen brieff/ geziert mit weisser seide/
Mit gold der zierligkeit und perlen ausgeschmückt.
Und meiner der ist schwartz und geht wie ich im leide/
Daraus die traurigkeit an allen orten blickt.
Algerthe/ wo soll ich doch endlich worte finden?
Ach! was gewähr ich dir für deine freundlichkeit.
Es will mich deine faust mit solchen seilen binden/
Die nicht zernagen kan der scharffe zahn der zeit.
Du weist der seelen selbst die fässel anzulegen:
O süsse dienstbarkeit/ so nach der freyheit schmeckt!
Du kanst mehr lieblichkeit durch deine hand erregen/
Als nicht in Indien das zucker-rohr verdeckt.
Wie ist dein schöner brieff doch mit zibet bestrichen/
Und wie verschwenderisch ist deiner worte pracht:
Ein iede sylbe will nach mosc und ambra riechen/
So dich zur herrscherin und mich zum sclaven macht.
Doch zeucht vor andern mich dein redliches gemüthe/
So wie ein heller stern aus deinem brieffe dringt.
Es rühret meinen geist und reget mein geblüthe/
Ich fühle wie sein strahl die seele mir bezwingt.
Du zeigst mir unverstellt die reinen liebes-flammen/
Das feuer/ das durch dich auch mich zugleiche brennt.
Es reimt sich in der welt doch nichts so wohl zusammen/
Als wenn sich eine brunst der andern freundin nennt.
In dieser wollen wir als Salamander leben/
Die tugend trägt uns stets ihr reines öle zu:
Es wird uns noch die welt das gute zeugniß geben/
Es liebe keiner nicht so rein als ich und du.
Und können wir nicht stets der süssen frucht geniessen/
So schmeckt doch nichts so gut/ als wann mans selten schmeckt.
Der wein/ der mäßig muß in unsre kehle fliessen/
Hat in dem magen offt die gröste lust erweckt.
Gefahr/ verbot und zwang brennt zunder zu der liebe/
Verschloßne thürme sind die sparren unsrer lust/
Erzürnte blicke seyn die schärffsten buhlschaffts-triebe/
Und die bestraffung selbst erhitzt uns geist und brust.
Der lange winter giebt dem lentz die beste zierde/
Der schönste sonnenschein kommt aus der schwartzen nacht:
Verbotne frucht vermehrt dem menschen die begierde/
Und folgen haben offt glaß zu rubin gemacht.
Wer ungestöret liebt/ ist mehr als halb gestorben/
Wer täglich zucker käut/ spürt keine liebligkeit.
Die speisen haben selbst den besten ruhm erworben/
Darauff der kluge koch ein scharff gewürtze streut.
Auff dornen schauet man die schönsten rosen blühen/
Der sturm mehrt/ wie man glaubt/ den perlen ihren schein/
Und dürffte man sich nicht darnach so weit bemühen/
So würden sie nicht mehr als grauß geschätzet seyn.
Man muß/ Algerthe/ sich mit der vernunfft bestillen/
Und dencken daß der durst den krancken anmuth giebt/
Vergnügung paart sich nicht mit allzufreyem willen/
Der liebet ohne lust/ der ungestöret liebt.
In dieser hoffnung will ich meine reime schliessen/
Es schaut mir itzt die nacht mit schwartzen augen zu.
Ich hoff/ ich will dich bald in einem traume küssen/
So nach dem himmel schmeckt/ und lieblich ist wie du.


Ma che piange primiero il Re de' regi?
Piange l' umanità quand' egli nasce;
ed ornando umiltà d' eterni pregi,
pur com' uom piange e stride in cuna e 'n fasce.
E s' altri gli aurei alberghi e gli aurei fregi,
per seguir lui, vien ch' abbandoni e lasce,
care lagrime sparga in dolci tempre,
e co 'l pianto di Cristo il suo contempre.


Mnich s hrůzou udělal před sebou kříž.
„Jak, hříšný přelude, mne děsit smíš?“


Úkol čestný. Neboť v této chvíli
zraky všeho učeného světa
k naší škole vysoké se chýlí,
jíž tu kyne věčné slávy meta,
rozsouzení sporu, který dělí
vzdělaného lidstva obor celý,
a snad velkých záhad rozřešení
(i to možné!), které z šera věků
stále míhaly se ve člověku,
zdroje hrůz a muk i povznešení.


رُؤيا مَنامٍ رُبَّ حُلمٍ في الكَرى
فيهِ تَلوحُ حَقائِقُ الأَشياءِ
إِنّي حَلِمتُ كَأَنَّما أَنا سائِرٌ
في رَوضَةٍ خَلّابَةٍ غَنّاءِ
النورُ مَفروشٌ عَلى طُرُقاتِها
وَالعِطرُ في النَسَماتِ وَالأَفياءِ
وَالعُشبُ فيها سُندُسٌ مُتَمَوِّجٌ
وَالجَوُّ أَضواءٌ عَلى أَضواءِ
وَإِذا بِصَوتٍ كَالهَريرِ يَطُنُّ في
أُذُني وَأَنيابٌ تَصُرُّ وَرائي
فَأَدَرتُ طَرفي باحِثاً مُتَعَجِّباً
مِمّا سَمِعتُ وَلَستُ في بَيداءِ
فَإِذا وَرائِيَ في الحَديقَةِ نابِحٌ
ضاري المَحاجِرِ ضامِرِ الأَحشاءِ
كادَت تَطُلُّ عُروقُهُ مِن جِلدِهِ
وَتَطُلُّ مَعها شَهوَةٌ لِدِمائي
أَشفَقتُ يَعلَقُ نابُهُ بِرِدائي
فَرَفَستُهُ غَضَباً فَطارَ حِذائي
فَطَوى نَواجِذَهُ عَلَيهِ كَأَنَّما
عَضَّت نَواجِذُهُ عَلى العَنقاءِ
وَمَضى بِهِ لِرِفاقِهِ فَتَهَلَّلوا
وَتَقاسَموهُ فَكانَ خَيرَ عَشاءِ
لا يَعجَبَن أَحَدٌ رَآني حافِياً
أَبلَت نِعالي أَلسُنُ السُفَهاءِ


二九长宵此夜当
镜轮虽破有馀光
劝君夜饮停杯待
二鼓初敲管上窗


雨收风外起晴丝
满地飘零积雪时
知道传呼有旌旆
行春无处著清诗


Die Bäume nicht allein / mein Herz will auch ausschlagen.
die Hoffnung treibt hervor manch frisches Trostes Blat.
Der hohen Güte Hitz sie aufgeblasen hat.
Es pflegt des Geistes West sie hin und her zu jagen.
Die Freudenblüh folgt auch mit innigem behagen /
versichert / in dem Sinn / der süssen Frucht der That.
Die Hönig-Macherin hat guten raum und statt /
die Gott-erhebend Seel' ihm Lob und Preyß zu sagen.
Sie sauget Safft und Krafft / aus Bücher-Blumen-Brust;
und baut dem Wachs-Pallast / die Leut-erleuchtend Lehre;
erfüllt mit Geistes-Thau / mit Himmel-Hönig-Must /
der Seelen Kählen süß' und fliest zu Gottes Ehre:
was jrdisch hier geschicht / ist Geistlich mir in Sinnen:
nur in das Ewig ziehlt / mein wunder-freud Beginnen.


Deslumbramento de luxúria e gozo,
Vem dessa carne o travo aciduloso
De um fruto aberto aos tropicais mormaços.


„Blaze nám a blaze, Olgo, tobě!
Slyšíme juž radost zlatokřídlou,
letící k nám s květnou ratolestí.
Rádi zaplatíme daň, již žádáš.
Silné raby, útlé otrokyně
rukou dovedných a sladkých hlasů,
zlatý med a vosk a měkké kůže,
bujné oře, vše ti pošlem v tábor,
pouze čas nám dopřej k vyhledání
všeho toho, co ti slibujeme!


Ryk bubnů zazní pak a polnic břesky,
šik vojínů se žene k cvičení,
na bodákách jim hrají slunce lesky,
tlum vrabců směje se jim v lupení.


Klarlichte Dunkelheiten!
Dikkdunkler glantz, der mich nun rings umgibt!
Gottlob vor dis bereiten.
Wi? wird verhasst, was vor gelibt?
Gelibt mit ernst, was man mit ernst geSIBT?


Ty vpěješ teskným tužbám mým
vždy síly mocné, nové,
z Tvé řeči jemných hlaholů
mne těší prorokové.


U mostu v lukách staré vrby šumí
a voda šplouchá do jich kořenů –
jak často v máji snil’s tam svoje dumy
a naslouchával hlasu pramenů!


Herr Jesus schwieg, doch Gott der bannt
Den Juden, daß er zieht durchs Land,
Und kann nicht sterben nimmermehr,
Und wandert immer hin und her.


Yo vi que muchas veces prometieron
remedio al mal, que sufro no cansado,
y que cuando esperé vello acabado,
poco mis esperanzas me valieron.


Kurz nur ist das Menschenleben
Und die Kunst ist lang allein,
Jedem ist es nicht gegeben,
In der Feder gut zu sein.


Forse l'alto Motor vuol or con puro
foco le sterili erbe ed imperfette
arder, sì ch'abbian poi l'alme e perfette
il vago Suo giardin lieto e sicuro,


لَبِسَ الرَّوْضُ بُرُودَا
حاكَهَا الْمُزْنُ وُرُودَا
صَفَّقَتْ أورَاقُهُ مُذْ
حَرّكَ الغُصْنُ قُدُودا
وَجَرَتْ أنهاره تَنْ
سابُ كَالحَيَّاتِ سُودَا


无客门阑尽日扃
两行乔木拥寒厅
吏胥借问官何在
流水声中看竹行


Hast dös scho g'hört? I glaub dir's net.
So fruah bist net bei der Hand.
Um dö Zeit geht der Hans ins Bett
Und draht sein Arsch an d' Wand.


O wie er hastet, wie er jagt
Nicht zu verlieren eine Stunde!
Der Berg, der dunkelmächtig ragt,
Der Strom, das Moor im Haidegrunde,
Sie halten seinen Schritt nicht auf,
Ihn hemmen weder Berg noch Welle,
Bis er in nimmermüdem Lauf
Erreicht des Mutterhauses Schwelle.


柴门傍水是通津
夜理渔蓑昼卖薪
晚市醉归逢鼓吹
笑携稚子看官人


A


Nascondi le cose lontane,
tu nebbia impalpabile e scialba,
tu fumo che ancora rampolli,
su l'alba,
da' lampi notturni e da' crolli
d'aeree frane!


سَيِّدِي أَنْتَ عُمْدَتِي فَاحْتَمِلْنِي
وَتَغَمَّدْ بالْفَضْلًِ مِنْكَ جَفَائِي
مُبْتَلىً أَنْتَ بالْبَرابر وَالغُزِّ
وَأَهْلِ الجِبَالِ والْصَّحْرَاءِ
وَذَوِي أَيْنَقٍ وَاَهْلٍ حَمِير
وَرِجَالٍ وَصِبْيَةٍ وَنِسَاءِ
وَبَوَادٍ يَجْري لَكَ الجِلْفُ مِنْهُمْ
بِكِسَاءٍ طَوْراً وَدُونَ كِسَاءِ
تَرْفَعُ الصَّوْتَ إِنْ مَرَرْتَ عَلَيْهِمْ
كَالْكَرَاكِيِّ أَوْ بَنَاتِ الْمَاءِ
وَإذَا مَا اعْتَذَرْتَ لَمْ يَقْبَلُوا الأَعْ
ذَارَ خُصَّ القَبُولُ بِالعُقَلاَءِ
وَشُيُوخٍ بِيْضِ اللِّحَى خَضَبُوا الأَرْ
جُلَ مِثْلَ الحَمَامِ بِالْحِنَّاءِ
وسُعَاةٍ ذَوِي اجْتِدَاءٍ وَإِلْحَا
فٍ شَدِيْدٍ يَأْتُونَ بَعْدَ العِشَاءِ
وَأَفَارِيدَ يَسْرُدُونَ دَوِيَّاً
كَدَوِيِّ الرَّحَى قَلِيلِ الغَنَاءِ
يَكْتُبُ الشَّخْصُ مِنْهُمُ أَلْفَ حَوْلٍ
وَهْوَ لاَ يَسْتَبِينُ شَكْلَ الْهِجَاءِ
غَيْرَ ذَالٍ تُرَدُّ إلاً وَطَاءٍ
جُعِلَتْ نَائِبَاً مَنَابَ الظَّاءِ
وَحبِيسٍ كَلاَمُهُمْ يُشْبِهُ الخَط
طاف عِنْدَ انْفِجَارِ خَيْطِ الضِّيَاءِ
وَتُيُوسٍ مِنْ أَرْضِ أَنْدَلُسٍ قَدْ
قَصَدُوا عَنْ ضَرُورَةٍ وَجَلاَءِ
كَانَ مِنْهُمْ مَرْزَبَةٌ وَسِوَاهُ
وَهْوَ مِنْهُمْ مِنْ جُمْلَةِ الظُّرَفَاءِ
وَذَوُو كُدْيَةٍ وَقَوْمٌ أُسَارَى
عَبَرُوا الْبَحْرَ رَغْبَةً فِي الفِدَاءِ
أوْقَحُ القَوْمِ ضَجَّتِ الأَرْضُ مِنْهُمْ
نَبَذُوا كُلَّ حِشْمَةٍ وَحَيَاءِ
وَسِعَ الْكُلَّ مِنْكَ خُلْقٌ جَمِيلٌ
وَجَنَابٌ لِلْفَضْلِ رَحْبُ الفِنَاءِ
وَتَوَلَّوْا عَلَى انْفِرَادٍ يَبُثُّو
نَ وَقَدْ أُسْعِفُوا حَمِيدَ الثَّنَاءِ
مَنْ لَهُ قُدْرَةٌ سِوَاكَ عَلَى الْ
خِدْمَةِ بُورِكْتَ أَوْ علَى الثُّقَلاَءِ
إنَّمَا أَنْتَ لِلْبَرِيَّةِ كَهْفٌ
وَمَلاذٌ فِي شِدَّةٍ وَرَخَاءِ
أَيْنَ ثِقْلِي إِذَا فُرِضْت ثَقِيلاً
وَكَثِيرَ الْجَفَاءِ مِنْ هَؤُلاءِ
وَمُقَامِي نَزْرٌ وَأَصْرِفُ وَجْهِي
لِسَلاَ حَيْثُ مَعْدِنُ الحُمَقَاءِ
فَأَعِنِّي وَاْصْرِف لِتَجْدِيدِ مَا أَص
دَرْتَ وَجْهَ الأَمَاجِدِ الحُسَبَاءِ
وَأَعِدْنِي لِخَلْوَتِي عَنْ قَرِيبٍ
لاَ تُعَذِّبْ قَلْبي بِطُولِ الثَّوَاءِ
خَالِصاً عِنْدَ كُلِّ سِرٍّ وَجَهْرٍ
لَكَ حُبِّي وَمِدْحَتِي وَدُعَائي
أَنْتَ أَنْقَذْتَهُ وَلَيْسَ لَهُ إِل
لاكَ فِي كُلِّ غَايَةٍ وَابْتِدَاءِ
خَتَمَ اللهُ بِالْرِّضَى يَا ابْنَ رِضْوَا
نٍ لَكَ العُمْرَ بَعْدَ طُولِ البَقَاءِ


A myslí: „Umění jest věčné
a srdce lidské křídla má,
a přec to žití málo vděčné
jak příliš často oklamá.


Mellyemhez hadd szorítsalak erősen;
Csókolj te, én is csókollak szívesen.
Érzem szíved dobogását,
Vérednek sebes folyását
Tüzesen.


So hart benenne nicht das, was die Staaten schützt,
Von Fürsten Recht erzwingt, und ihre Thronen stützt.


Hlasu oblomem a zvuků proměněním
Osvětlí se pojem temný výslovou;
Předměty se loučí pestrým nastíněním
Buďto protivami, buďto podobou:
Ostře, hladce, jádří kresu všelikosti
Jazyk smyslu pohyb, znaky účinnosti.


Océano mar, que desde el frío Arturo
las antárticas márgenes combates,
así con vientos prósperos dilates
las ondas de tu campo crespo y puro,


Et ben che l'ombra de le treze bionde
sovente renfrescasse la ferita,
pure era agli occhi mei quasi sparita
la luce che fortuna me nasconde.


Ó lid můj zná tu postavu,
ten vavřín pěvce – reka,
zná věštbu kněžny věhlasné –
a vyplnění čeká! – –


Parve puer, miseri sed mundi Magne Redemptor
Cœli rector, homo, frater, amice, DEUS.
Jam tua Christicolæ celebrant Natalia gentes,
Lætitiæque diem terra fidelis habet.
Templa tuas resonant laudes, tibi fervida vota
Atque pias grates credula turba parat.
Et me tantundem pietas jubet, accipe clemens
Quæ tibi devoto pectore thura fero.
Quantus Amor! Mundi dives structura creatur,
Et tantæ moli qui dominetur, homo.
Terra fit, e terra primorum biga parentum,
Quod modo pulvis erat, vivit imago DEI.
Sed dolor! hanc subitô seducens fœmina marem
Perdit, & ex malo pullulat omne malum.
Inde paterna trahit miserandos noxa nepotes,
Et pœnæ socios propria culpa facit.
Quantus amor! Satanæ sociæque negata cohorti
Humano generi vita salusque datur.
Non odisse potest inimicos atque rebelles,
Illos salvandi pectore cura sedet.
Quantus amor! summi soboles æquæva Parentis
Christus adoptivum quærit in orbe patrem.
Quantus amor! tenera de virgine nascitur infans,
Et matrem, mater quem colit ipsa, colit.
Pro vili stabulo mutantur cœlica tecta,
Et, quem non orbis, mansio parva capit.
Quæ non pro nobis infans incommoda sentit,
Natus in obscuro nudus inopsque loco!
Vix nati corpus lex antiquanda cruentat,
Tollendoque lubet subdere colla jugo.
Hostilem fugiens gladium, timor ipse tyranni,
Ægypti terras pauper & exul adit.
Quæ comitantur iter, fugitivum quæque sequuntur,
Pro nobis æquô tristia corde subit.
Quantus Amor meritos non perdere protinus hostes
Insuper at salvos reddere, quantus amor!
Quantus amor, minime meritis conferre salutem!
At dare quæsitam sangvine, quantus amor!
Hic sistit calamum mens nescia verba ligare,
Atque meum tanto pectus amore stupet.
Divinis emota calent præcordia flammis?
Atque pias fundo supplice mente preces.
O divine puer, Jesu mihi nate redemptor
Quod tibi pro tanto munus amore feram!
Me tibi me totum pretioso sangvine porto,
Quem te pro nobis fundere fecit amor
Da precor, ut tanti non obliviscar amoris,
Sed te perpetuo semper amore colam.
Donec ad æthereas scandam feliciter arces,
Cumque tuis sanctis te sine fine canam.


Ja ich meyn’ auch dieſes eben
treibt noch manchen in die Flucht/
und wird Fug und Anlaß geben
daß er fremde Maren ſucht:
Wo man nicht in Friede ſteht
weder Schaaff noch Schaͤffer geht.


Nimmer mochten ihn verwunden
Liebesblicke süßer Schönen,
Nimmer mochten ihn bezwingen
Schwerterschläge, Lanzenstöße.
Als er einsam ritt auf Bergen,
Fuhr ein Blitz aus dem Gewölke;
Und so ist er unterlegen
Nur dem Strahl von Himmelshöhen.


Ond'ora indarno il desiderio vostro
fa forza alla Natura,
che ne la diede e sì tosto la tolse.
Men male era il valor non aver mostro,
ma di ragion non dura
tal vïolento ben, qual lei raccolse.
Sì che non ben ne sciolse
quel aureo crin, che 'l ver circonda e liga,
né lacrimando riga
del liquido cristallo il dolce,
c'a Giove potrà aver l' imperio tolto.


南望潮阳百粤偏
楚乡犹隔路三千
故人不谓君侯远
恩在黄金拜赐年


A Prorok, jemuž chci věřit, výmluvný, bos a bledý
se zjevil teď na pobřeží, krásný zrak oslnivý,
a zlato se přelévá ve stopách jeho. Vše sluncem hoří...


Und so, wiewohl das Alte stärkt,
Das Neue zu verstehen,
Wird doch viel Neues unbemerkt
An mir vorübergehen.


A přece jsem pár zachyt paprsků,
má duše, přece chvíli jsme se hřáli,
leč u nás břeh je plný oblázků,
a proto v květech přistát jsme se báli.


Tak volá Ctirad záštím rozzuřen,
a z středu hejna bílých labutí
jak výsměch zazněl volající hlas,
a hlas ten pad’ jak břímě přetěžké
na Ctiradovu hruď, a bylo mu
tak bolno zas, jakoby zemřít měl!...


To bude jednou výkřik, duše má –
a v jakém prázdnu zanikne a v jakých tmách!


Cuando, rompiendo el aire con liviano
vuelo, se muestra el vencedor Perseo
que con el gran despojo meduseo
orna glorioso la triunfante mano.


De nem dőlt, megállt csorbítatlanul,
Csak árván maradt a török torony,
Mint dagály után üres csigaház
A tengerlátogatta homokon.


Vem atulhado de gente,
vai atulhado de gente,
gente que vai trabalhar,
gente que parte cansada,
gente que volta cansada
de um incurável cansaç
Ônibus que é para todos
os que não podem parar
Ônibus de velhos, moços,
mulheres, meninos, crianças,
estudantes e pedreiros,
pintores e professores,
mecânicos e bombeiros
enfumaçados e tristes
a dormir durante a viage
Dormem, mas dormem que sono?
Dormem sonhando que sonhos?
Sonhos de amor ou de guerra?
No espaço ou no chão de terra?
Ai! daqueles que não dormem
e não têm sonho nenhum
no estreito aperto dos bancos
ou de pé aos solavancos
dentro do ônibus mortal
de uma vida não vivida
em que a maior alegria
tem um olhar de tristeza
ri meio sorriso triste
e não desce onde deseja
mas onde o trânsito que
Triste ônibus desta vid


三鸟不知是何鸟
相向飞鸣不肯休
劝尔早寻高树宿
萧萧芦苇不禁秋


Non si può contradire
volgervi a que' che, di spontania voglia,
oferir si dovrian, se così voglia.


Oh, přijď dnes, ty můj Neznámý,
jenž v kouzelné mě vábíš tmy,
přijď pro mě si dnes, milý můj,
a odnes si mě, kam chceš sám!“


Ich wünsche dir Gelück,
Daß alle Pein verschwunden.
Ich wünsche dir Gelück
Zum Glanze deiner Wunden,
Zu deiner Klarheit, deinem Blitz,
Zu deinem Thron, zu deinem Sitz.


„Napřesrok všecko s úroky vám splatím,“
slečinka řekla. Oči jen jen hrály
jí čtveráctvím. Přistoupla k vozu zatím
a na rtech úsměv majíc neustálý,
všem klonila se, kterým zdejší pobyt
tak zpříjemnila kouzlem svého mládí.
„Však,“ řekla, „kdo vás nyní bude zlobit?
Vy jistě si dnes oddychnete rádi!“


Když nad střechou osad se zmítá bouř,
tu přemnohá svém ve přístěnku
si zavzdychne dobrácká dušička as:
„ta nebohá ptáčata venku!“


Ich bin nicht gerne, wo man gar
Zu offenhertzig handelt,
Und sehe lieber, daß ein Paar
In stiller Liebe wandelt,
Darum, als die Gesundheit kam,
So kriegt ich eine grosse Scham.


تَذَكَّر في ربوع الضّال عَهْداً
فزاد به وجودُ الذكر وَجْدا
وأضناه الهوى بغرام نجد
فأصبحَ بالضّنى عظماً وجلدا
وشامتْ منه أعْيُنه فأروى
وميض البرق في الأحشاء زندا
فمن لجوانح مُلِئَت غراماً
كما مُلِئَت عيون الصَّبِّ سهدا
وفي تلك المنازل كانَ قلبي
فمذ فقد الأحبة راح فقدا
سقى أطلال رامة في غوادٍ
تخدد ثم وجه الأرض خدا
وحيّاها حَياً يحكي دموعي
بها يسقي ها علماً ووهدا
وكيف سلوّ أهل الخيف وُدّي
ولم أسْلُ لهم في البين وُدّا
تصدّى ظبيُ لعلع في تلافي
وأسْلَبَني التصبّر حين صدّا
وظُلم منه حرّم رشفِ ظَلْمٍ
سواه لا يريني الوجد بردا
ولم يعطف على دَنِفٍ كئيب
وقد حاكى غصون البان قدا
أعينا مغرم العينين صبًّا
تَعدّته السّهام وما تعدّى
لعمرك ما الهوى إلاَّ هوانٌ
ومَن رام الملاح وما تردّى
وكم مولىً تعرّض للتصابي
فصيّره الهوى بالرغم عبدا
خليليَّ اسلكا فينا حديثاً
لنجفو عنده سلمى وسُعدى
وهاتا لي بمحمود مديحاً
وقولاً فيه مدحاً ما تَوَدّا
به الرحمن أودع كلَّ فضلٍ
وفي بُرد الفضائل قد تردّى
إذا عَدّوا أكابر كلّ قومٍ
فأول ما جناب علاه عدا
لقد زرع الجميل لكل قلب
فكلٌّ فاه في علياه حمدا
وحلّ له على الإسلام شكراً
فصار عليهم فرضاً يؤدّى
وعَمَّ ثناؤه شرقاً وغرباً
وسَيَّر ذكره غوراً ونجدا
ويبسط راحةً تنهلّ جوداً
أحبّ مكارم الكرماء وفدا
ونوردُ من يديه إذا ظَمِئْنا
فيسقيان بذاك الكفّ شهدا
وندفع في عنايته خطوباً
إذا أضحت لنا خصماً ألدا
متى يممته تجدو نداه
أفادك من كلا البحرين رفدا
فهذا أعلم العلماء طراً
وأكرمُ من أفاد ندىً وأجدى
وكم من حاسدٍ لعلاه يوماً
فمات بغيظه حَسَداً وحِقدا
وأمَّل مجده فغدا كليلاً
ورام بلوغ همّته فأكدى
أرَدْنا أنْ نَعُدّ له صفاتٍ
فما اسطعنا لذاك الفضل عدا
وحاولنا نروم له نظيراً
فان بعصرنا في الناس فردا
عليك أبا الثناء يبثّ عبد
مدى أيامه شكراً وحمدا
نعيد باسمك السامي قصيداً
ولا نبغي سوى المرضاة قصدا


Quivi gran parte era del populazzo
sperandovi trovar aiuto, ascesa
perche forte di mura era il palazzo
con munition, da far lunga difesa
Rodomonte di orgoglio e d ira pazzo
solo s havea tutta la piazza presa
e l una man che prezza il mondo poco
ruota la spada, e l altra getta el fuoco


Podobenství vústí do modlitby,
kladivo se mění v nástroj boží,
postoj duše – víno bez úlitby,
kříž a slepota jsou boží zboží.


Zerbrich das schwere joch, darunder du gebunden,
o Teutschland, wach doch auf, faß wider einen mut,
gebrauch dein altes herz und widersteh der wut
die dich und die freiheit durch dich selbs überwunden.
Straf nu die tyrannei, die dich schier gar geschunden,
und lösch doch endlich aus die (dich verzehrend) glut
nicht mit dein eignem schweiß, sondern dem bösen blut,
fließend aus deiner feind und falschen brüdern wunden.
Verlassend dich auf got, folg denen fürsten nach,
die sein gerechte hand will, so du wilt, bewahren
zu der getreuen trost, zu der treulosen rach:
So laß nu alle forcht, und nicht die zeit, hinfahren,
und got wird aller welt, daß nichts dan schand und schmach
des feinds meineid und stolz gezeuget, offenbaren.


إِنَّ عَلى أَهوى لَأَلأَمَ حاضِرٍ
حَسَباً وَأَقبَحَ مَجلِسٍ أَلوانا
قَبَحَ الإِلَهُ وَلا أُحاشي غَيرَهُم
أَهلَ السُبَيلَةِ مِن بَني حِمّانا
مُتَوَسِّدونَ عَلى الحِياضِ لُحاهُمُ
يَرمونَ عَن فُضَلائِها فُضلانا
وَبِحَسبِ قَومِكَ إِن شَتَوا مَطلولَةٌ
شَرعَ النَهارِ وَمَذقَةٌ أَحيانا


Čas nyní, zdá se, zastavil své oře,
neb tato chvíle, kterou slunce zlatí,
se musí vrýt všem v paměť; bez závrati
on, velký muž, král, vítěz, v středu davu
svou diademem ověnčenou hlavu
uklání jako plný klas zrn v tíži.
Co slyší slávy křik, co stále blíží
se jako vlny zástupové noví,
jichž nadšení on bouří svými slovy,
stín klade se mu na čelo i v duši.
V tisíců souhlasu on jistě tuší
těch nesouhlas, jichž není v této vřavě.
Jest málo jich, pár zrnek ve záplavě
tak zmizí, ale jsou a on to cítí
a v pokřik plesu, z očí jenž všem svítí
a ňadra všech dme, těchto málo lidí,
již jiným okem jeho velkost vidí,
mu v zraku duše roste, v dějin váze
jsou těžší jejich tichá „ne“, jsou hráze,
o které tříští se ten jásot plesný.
Jsouť negace kruh železný a těsný,
jenž nepustí zde nikoho, kdo žije,
ať mečem nebo rydlem v desky ryje,
jež budoucnost v své těžké třímá dlani.
Neb kdyby bůh byl s vínkem na své skráni
a celý vesmír blažen vstříc mu jásal
a jeho velkost v úhly světa hlásal,
muž neodvislý, v jizby svojí tichu
jenž nezapřel svou lidskou, svatou pýchu,
kýs zamračený prorok Israele
v své noci bezesné a osiřelé
nad kůží oslí shrbený, kam píše
svých bratrů bol a pokoření, tiše
své šeptne „ne“, a zavrtí jen hlavou:
on, bůh, je malý s celou svojí slávou
před tváří svědomí, jež spí všem v hrudi;
a těm, kdo vskutku velcí jsou, se vzbudí
v ten pravý čas a houkne hlasem hromu
své nikoli! a heros, před nímž chvěli
se zástupové v bázni, oněmělý
a bídný, směšný trpaslík jde domů.


Em mil programas que são panacéias,
Na terra da borracha e da castanha,
Quebram castanhas, esticando ideias,
Só para ver quem o governo apanha.


Doch wenn ein jeder am Zeiger dreht,
Und 's große Wort will führen;
Dann alles die Kreuz und Quere geht –
Drum muß nur einer regieren!
Und wenn der eine mit Weisheit fährt,
So ist er all unsrer Liebe wert.


Šat chudý, prostý na těle –
ni chmura není na čele
a mír ti zírá z očí.


Diz que esta empresa vos toca,
E que não admite escusas;
Que favor feito ao Parnaso
Hão de agradecê-lo as Musas;


So grünt denn selbst, vom Menschenfleiß bebauet,
Der kahle Fels, der aus dem Meere starret,
Der Gärtner erndtet, weil er fest vertrauet.


万安桥畔水曾波
紫蛎红瑶处处多
采得明珠堪把玩
莫教鱼目笑蹉跎


Rozezná on, kde jsou muži
a kde melhuby,
kde se moudrost v hlavě těsná
a kde otruby.


Bohatství vysoko,
Chudoba hluboko,
Láska tu lávky nedá!
Nuž oči skrejte se,
Srdcem to zatřese,
Ví-li že darmo hledá.


THe  her  had put on,
And all the  of  were gone:
When my dear Lord, as he had oft before,
With Speed and Love approach'd the bolted Door:
Arise, my Love, he cries, and with a Voice,
Divinely charming, pleads his  thus;
My  my  and my fairest
(Believing, sure, that Dialect would move;)
Arise, for loaden with the Midnight
Disorder'd, all my streaming  flew:
I knew the Voice, the moving
But ah! deluded by my
and  upon a Mossy
I lean'd  with  spread;
And long, with weak  did delay,
Amazing him at my
Mov'd, with his Patience, my relenting
Forgetting now to say, I am
Unto the  at length, I rusht, in spite
Of  and the  of the
With  to break the guilty  I try'd,
Which Entrance to my Lord so long deny'd:
But found the dear resenting Charmer fled,
I curs'd my  and curs'd my conscious
Yet such a  fill'd the
From his dear  I thought he had still been
I  aloud, still hoping he was
And  still, but Ah! he wou'd not
Then thro' the  distracted with my


Távól a világ zajától
S haszontalan füstjétől,
A nagy város pompájától
S veszedelmes szelétől;
Hol a negéd s hivalkodás
Minden gond és tétemény;
S a fertelmes bujálkodás
A szerelem érzemény;


Die Vorzeit, wo noch blüthenreich
Uralte Stämme prangten,
Und Kinder für das Himmelreich
nach Quaal und Tod verlangten.
Und wenn auch Lust und Leben sprach,
Doch manches Herz für Liebe brach.


Legelsőben is, hogy udvarán megállott,
Kieresztgette az elfáradt jószágot;
Azután fellépett a kerek-küllőre:
Hogy egyet igyék a hordóból előre.


Ich geh', und sag' umarmend ihm,
Nicht fein, nach Höflingsbrauch;
Nein, grad' und deutsch: dich liebt mein Herz,
Und ist dein wert!


Jak lotus byl ten bílý zjev –
v hruď Amramovu šlehla krev,
jak v plamen šlehá výheň žhavá,
a Amram u výkřiku vstává.


que, si de nuevo aquí volviere y ella
pisare algún peñasco helado y frío,
muy paso le digáis de esta manera:


Hell schwebt noch, im abendlich duftigen Flor,
Das Eiland der friedlichen Saone mir vor,
Wo jüngst wir unter Syringen
Im Dämmerlicht gingen.


Auch bei den alten Deutschen war't
Ihr nichts als Hexen schlimmer Art,
Behextet Küh' und Kälber.
Man sieht euch zwar das arme Thier
Nicht mehr verschrei'n; allein dafür
Behext ihr nun uns selber.


Verstopftet ist des Ruhmes Quelle,
Die doch noch Männer euch gebar,
Damit ein Regiment der Elle
Die Bude wandle zum Altar?
Ihr macht aus eurer Trikolore
Ein schillerndes Chamäleon,
Und Frankreichs Krone, bittrer Hohn!
Sitzt fest auf einem Midas-Ohre.


«Com' i' v'ò detto, in cuore umile e piano
Santa religïon grana e fiorisce:
Religïoso non si inorgoglisce;
Tuttora il truova l'uon dolce e umano.


Ó pustinami šel jsem, hvozdy, skalou
a postil se a plakal v odříkání,
a lopotil se včel, mravenců prací,
bych našel onen vytoužený pokoj,
v němž mohla by se opíjet má duše
profilem čistým jedné krásné hlavy.


El ave azul del sueño
sobre mi frente pasa:
tengo en mi corazón la primavera
y en mi cerebro el alba.
Amo la luz, el pico de la tórtola,
la rosa y la campánula,
el labio de la virgen
y el cuello de la garza.
!Oh, Dios mío, Dios mío!...
      Sé que me ama...
Cae sobre mi espíritu
la noche negra y trágica;
busco el seno profundo de sus sombras
para verter mis lágrimas.
Sé que en el cráneo puede haber tormentas,
abismos en el alma
y arrugas misteriosas
sobre las frentes pálidas.
¡Oh, Dios mío, Dios mío!...
      Sé que me engaña...


Bestieg ein edles Roß,
Um eilig heimzukehren;
Es stand mir einst in Ehren
Ein traulicher Genoß.
Nun dünkte mir, es wären
Viel besser, als dies Roß
Die schlechtesten der Mähren
In schlechter Gäule Troß.
Je mehr es braus't und brannte
Und durch die Lande rannte
Und über Klüfte schoß,
Je mehr ich es mit Harme
Aus meinem Herzen bannte,
Das leidig edle Roß.
Denn aus geliebtem Arme,
Aus meiner Freuden Schloß
Von seinem Braus getragen,
Wie mochte mir's behagen,
Im Fluge hinzujagen
Nach minneleeren Hagen,
Wo mich die Welt verdroß!


في سفح بيت الدين قد دفق الصفا
متسلسلا يحكي عقود الجوهرِ
فتمايلت أشجاره من شوقها
للقائه تحت القباء الأخضر
وأشدّهنّ تشوّقاً للقائهِ
حوراءُ ذات تعزّزٍ وتجبر
فكأنها إذ لاعبت أوراقها
هيفا تُعَرّضُ حليها للمشتري


Meine wunderschöne Schwester,
Die hat einen freien Sinn;
Die stickte mit stolzer Seide
Meinen stolzen Namen darin.


Se questa è vita, io mille al cor tôrrei
ferite e mille, e tante gioie averne;
se morte, sacro a morte i giorni miei.


Sacrino, in guiderdon di tante lode
a vostr' onor da le sue man tessute,
due lacrime in sul marmo, che le copre.


Tan peligroso y nuevo es el camino
por donde lleva Amor mi pensamiento,
que en sólo los discursos de mi intento
aprueba la razón su desatino.


Der Tag erst, wo um mich die Schwerter klingen,
Wo ich, so wie ich jetzt die Saiten rühre,
Mit eig'ner Faust mein gutes Eisen führe,
Der Tag erst wird die rechte Antwort bringen.


Nunca dizes se gostaste
Daquilo que te cale
Sei bem que o adivinhast
O que pensaste não se


Jun rozhledl se zaníceným zrakem –
a hle – tu had! Zbyl jenom ten mu z ráje?
Keř sumachu kde pnul své květné loubí,
tam bělavý se balvan v stínu šeřil,
a na ploše té matné oku znalý
se černal had, – ha, netvor tlustý, dlouhý,
jenž napolo jsa zkroucen, tiše ležel, –
buď v pravdě spal neb na svou kořist čekal.
Jun přiskočil a handžarem již blýskl, –
již v hada ťal a rozpoltil jej ve dví;
půl obludy hned odskočilo rázem,
půl leželo tu ve tmě na balvaně.
Jun kynžalem teď nabodl tu půli
a hrotem v peň jej sumachu pak vrazil;
tak přibita se chvěla půle hada,
až utichla i visela co mrtvá.


Adolf Hitler pracuje pro Německo
jak antický bůh. Jaký žár!
Pan Beneš tady vyžral všecko
a pak to vyvez’ do Švýcar.


Ugo da San Vittore è qui con elli,
e Pietro Mangiadore e Pietro Spano,
lo qual giù luce in dodici libelli;


Bitte nicht, du bist hier Königinn, du herrschest hier und weist es nicht.


»Hätt der ihm nur ein Haar gefehlt,
Der zweyte träfe doch«!
»Wen?« »Geßler, dich! Du lägst entseelt,
Und Tell wär frey vom Joch«!


Der Tag ist schön und blau die Luft;
ein süßer Lindenblütenduft
umfließt mich in weichen Wellen. –
Wie träumend zittert der Rosenstrauch
und seine Knospen schwellen
im sommerlichen Hauch.


Corona en puntas la dorada esfera
do el pájaro real su vista afina,
y al noble ardor desátese la cera;


Světům cizím pohléd’ v tváře,
křídla tep a zas byl dál,
za ním táhla pouze záře
jisker, které vichr svál.


C'est la Chanson, La Marseillaise,
Ivre d'espérance et de jour,
Qui s'élançait de la fournaise,
Vierge, avec son grand cri d'amour !


Mert egyéb tűz nemcsak önnen magát emészti,
Hanem mindent, amit szene gyújt, elégeti,
Amit lángja elér, szinte úgy, mint magát,
úgyan hamuvá tészi.


Hältst du Natur getreu im Augenmerk,
Frommt jeder tüchtige Meister dir;
Doch klammerst du dich bloß an Menschenwerk,
Wird alles, was du schaffst, Manier.


Kehr um und eile heute noch
Mit Reu und Leid zur Buße,
Reiß dich aus dem verfluchten Joch
Und fall dem Herrn zu Fuße.
Betreug dich nicht, tus, weil es Zeit,
Weil Gnad und Gunst zu finden,
Sonst wird dir Gotts Barmherzigkeit
Und alle Huld verschwinden.


	Ha buon occhio, buon viso, buon parlare,
bella lingua, buon sputo, buon tossire:
questi son segni ch'e' non vuol morire,
ma e medici lo voglion amazzare,


محلك لا يسام ولا يسامى
وقدرك لا يرام ولا يرامى
وناديك الكريم أجل ناد
يحج إليه من صلى وصاما
إذا البيت الحرام نأى فإنا
نزور بدارك البيت الحراما
فناء لا تزال العين تلقى
لأعيان الملوك به زحاما
وتذهلنا المهابة منه حتى
كأنا قط لم نرد المقاما
ولولا ما نشاهده لخلنا
من الإجلال يقظتنا مناما
يجل عن السلام علاً وقدراً
فنهدي بالسجود له السلاما
وكم شمنا سناء كاملياً
فلاح نعائماً وجرى نعاما
وشرفنا بمدحك كل معنى
أطلناه وقصرنا الكلاما
حديث من حديث علاك أغنى
فلم نذكر قديمك والقدامى
فكيف وبيت شاور خير بيت
تغار له الوزارة أن يساما
إذا مرح الملوك غداة فخر
وجدناكم لجامحها لجاما
وإن عميت بصائرهم رددتم
إلى نور البصيرة من تعامى
متى ما تذكروا نسيت علاهم
وعند المسك نطرح الخزاما
ألم تر شاوراً ألقت يداه
من الدنيا إلى يدك الزماما
ورشحت الوزارة منك شبلاً
حمى حرم الخلافة أن يضاما
مهيباً كف عادية الليالي
عظيماً كشف الكرب العظاما
رأت مصر أباك لها مسيحاً
فأنشر عدله فيها رماما
وأشفى ملكها سقماً فداوى
دخيلة دائها وشفى السقاما
بنيت أبا الفوارس من علاه
ذرى قعد الزمان بها وقاما
وكنت كشاور خلقاً وخلقاً
ومكرمة وعزماً واهتماما
لئن كفلت عزائمه الإماما
لقد كفلت مواهبك الأناما
وقد كان الزمان لنا عبوساً
فعلمه نداك الابتساما
فلازالت مدائحنا تهني
بكم أعيادنا عاماً فعاما
لئن خدمتك في عشر ونحر
فقد خدمتك فطراً بل صياما
لها قوت مصت سنة عليه
وعدة أشهر أيضاً تماما
وليس بمنكر للعيد يوماً
من المولى إذا طلب الطعاما


Das Jahr ist wie ein schwangres Weib, gebieret uns viel Tage,
Als Männlein aber Weiblein mehr, als Freude doch mehr Plage.


à garganta


Larga a cidade!


紫云楼上共论心
耿看人间几陆沉
安得与君长共醉
天湖高枕万松阴


bara baktım kimseler yoktu


石桥东望海连天
徐福空来不得仙
直遣麻姑与搔背
可能留命待桑田


Das Wunderlichst an Gott ist die Vorsichtigkeit,
Langmütigkeit das Best unds Schönste Grechtigkeit.


Slast každou teď jen tebou měřím stále,
a což je slast má? Ty jen, ptáče malé!


V pohádku jsme včarováni
staří – mladí –
hle, lip našich stříbroskvělé
stromořadí!


Du spilst: ich glaub es nicht. Wann dich das Glück anlacht;
Da ist kein Mensch den nicht dein leichtes Maul verlacht.
Wenn sich das Blatt verkehrt und andere gewinnen:
Dann sitzst und tobest du als daß du sonder Sinnen.
Du fluchst/ du pochst/ du schnarchst/ du schreyst den Himmel an/
So rasend als kein Hund/ der töricht/ wütten kan.
Du weist daß ich diß weiß' und lockst mich: kom ich will
Itzt mit dir spilen. Nein! dein spilen ist kein Spill.


Hlavičky, – dušičky! oč tu jde spíš?
Táta můj, Satan, ten pravdě jest blíž.
Dušičky, hlavičky! – Konec jest již,
kocour já ďáblův jsem, vy jste má myš!


Se de l'aspra donzella il braccio è grave,
né quel del cavallier nimico è lieve.
Ben la misura ugual l'un da l'altro have:
quanto a punto l'un dà, tanto riceve.
Chi vol due fiere audaci anime brave,
cercar più là di queste due non deve,
né cercar più destrezza né più possa;
che n'han tra lor quanto più aver si possa.


Wann der bethaute Morgen lacht,
Wann von den Fittigen der Nacht
Die Stunden kühler sind;
Spricht mir die Weisheit liebreich zu:
O Sterblicher, was sorgest du,
Und wünschest in den Wind?


V tom sežata jako klas žena s děckem svým u prsou
a leží v své krvi a v krvi svých ostatních druhů leží,
a přes ní se poplach valí, zmatek, divoký chvat,
z ran výkladů, vyrvaných skob a mřeží
je viděti smluvená znamení,
jež povstalců písmem si smluvil a do dneška vyryl Hlad.


Tief sitz' ich in der dunkeln Nacht,
Wo mich die Sünd' hineingebracht,
Tief sitz' ich in der Finsternis,
Wohin Verzweiflung mich verstieß.


Und vielleicht, daß das gar nicht genügt.


Scritto di questo incanto era diffuso
nel libro: & scritto appresso era in che modo
fara restar lo incantator confuso
et sciorra a tutti quei pregioni il nodo
sotto la soglia de la entrata chiuso
era il secreto e incomprensibil frodo
il qual tanti occhi vacillar facea
che puo guastar sindi la soglia leva


Ez a friss nap se tudja még
hogy a földben zavart csinál
amely nem lesz se szelidebb,
se tisztább a tavalyinál;
sötét csirák kéjeiről
semmit se sejt; csak mosolyog
s édessen ömlik mint a must
mely bor lesz majd s égetni fog.


Házassága sebére ír volt,
Enyhűlt, ifjúlt, önkénytelen;
Mig a hazában vihar tombolt,
Elringatá a szerelem.
Külföldre készült, jobbnak vélte
Ott élni e bősz harc alatt,
De ipját nagy betegség érte
S ápolni őt itthon maradt.
Midőn ez meghalt, el volt vágva
Az ut már s e kastély magánya
Lőn a révpart, hol vész között
Aggódva végre kikötött.


Memento!


Ich lad' euch, meine Freunde, sämtlich ein,
Mir eine frohe Stunde mal zu schenken;
Doch laßt mir dann die tolle Frage sein:


Was sich in Dunkel hüllt, du ahnst es gut:
Die eigne Inbrunst brandet um das Leben.
Sie taucht zu dir aus Strom und Meeresflut,
Mahnt dich im Sturm der Nacht, dich hinzugeben,
Und in dir bebt es: Nimm, o nimm mein Blut!


Talvez que altiva luneta
Nos piscos olhos traidores
Não conheça uns tantos homens,
Principalmente os credores;


Zasmušil se Ivan jako
slunce, když jdou s bouří mraky,
vzplanuly mu orlí zraky
jako v mračnech černých blesky
jasné, když si našly stezky.
Zahovořil hlasem hromu:
„Koně sem a muži za mnou!“
Země hučí, půda duní
pod ranami koňských kopyt.
Dohonili v letu sílu
Tatařínů přenáramnou,
přiskočili chutě k dílu.
Tancovaly meče kolem,
až se kouří dolem, polem
prachem, dýmem, rudou krví.


水深花影地莓苔
春色烘人若不开
走报鸰原无别事
远将歌管酒壶来


La música es así, remedio de los males,
inagotable fuente a escanciar cada día;
sosiego de palacios, templanza de arrabales,
y placidez del alma, armonizante guía.


Kdyby nekonečná touha tvá
jako moje pronikala nebe,
Bůh ví, že bych cestou životem
ještě potkala, můj drahý, tebe.


天下纷纷经几秦
六朝风物问无因
旧时王谢堂前燕
飞入宫墙不见人


V průvodu báječném přilétla; před ní
roj bůžků plul a tisíc radostí,
v červáncích jitra veslovali jedni
větérků rychlostí,
a družice
ze květných korun měly lodice.


Jak je těžko mladou hlavu mít
a nevědět, co láska a krása,
jak je těžko zemí kvítí sít,
když vlastní srdce bodlák drásá!
Jak je těžko v cizí hlíně hnít!


Si alegre os veo a vos, luego me alegro;
si tristeza tenéis, luego estoy triste;
si os volvéis alegrar, vuelvo alegrarme.


A pobřeží když příboj náhle stopil,
až černý vlas tvůj potřísněn byl pěnou,
jak v náruč jsem tě jako dítě chopil,
rty nakloniv nad skráň tvou zamyšlenou?


Hört Ihr die Mutter klagen?
Die Jungfrau'n weinen,
Der Jüngling ächzt!


Ya amor te espera al paso, y tú llorando
estás hora pasadas desventuras,
y no miras que están mil hermosuras
el son de tu zampoña deseando.


楚泽吴天去未迟
烦君且傍蒜山飞
白袍居士如相问
为说淄尘欲满衣


Und komm' ich heim an meinen Ort,
Wohl grüßen mich die Kinder dort
Am Tor und auf den Gassen;
Doch bei den lieben Freunden mein
Mir wird's wie in der Fremde sein,
Dieweil ich dich muß lassen.


— Carlo, di Francia re e imperadore
di Roma e somma guida de' Cristiani,
con tua bella oste di tanto valore
diciasette anni sopra de' Pagani
stati siam nella Spagna con dolore.
Venuta è quasi tutta alle tue mani:
città e castella in Ispagna abiam prese
e Saragoza è sola a far contese.


A mu na to hospodyně soudná:
„Já abych ti radila – já, žena,
na jíž radu nedává se nikdy?
žena – dlouhé vlasy, krátký rozum!
Nechť! Když žádáš, slyš tedy, co radím!
Před bohem-tě hřích to neodpustný,
před lidmi stud veliký a hanba
panenskému překážeti štěstí,
uvězněnou v rodu nechat děvu.
A čeho se bát tu, proč se rmoutit?
Že ti syna zohyzdila chrásta
a že ti to přátelé snad vytknou?
Ani slova neřeknou ti proto;
nebo svárům každý rád se uhne!
Pro všechno však, svárů-li se bojíš
s přátely, tož, hospodáři, poslyš!
Svatebníků slíbils přivést tisíc;
zvi tedy a veď jich dva tisíce!
Z nejstatnějších nejstatnější vyber,
vybraným též vybrané dej oře!
Plna nám věž zlata, plna statků,
obilnice plna bílé pšenky,
sklepy plny třiletého vína, –
chvála bohu, máme nač je pozvat!
Až pak přijdeš k Latincům a shlédnou
svatebníků při tobě tu sílu: –
ať je Maksim slepé třebas klouče,
proň se s tebou nedají přec do pře;
neřeknou nic, nevěstu ti dají.
Pročež, pane, svatebníky pozvi,
za děvou jeď, nic už nepřemýšlej!“


先生深住万山村
雾裹云包不见痕
也被闲人知去处
芙蓉巷里木犀门


I pospíchá s ním před Blaník,
kde posádku má brat:
„Aj, vzdejte se, než s bratrovcem
líp pozná se můj kat!“


Willst du die Peitsche spüren?
Soll ich dich ausfuhren?
Brauchst du Geld oder einen Rat?
Willst du nur mit mir spielen?
Oder gefielen oder mißfielen
Dir Taten, die ich tat?


Da Du mich segnen sollst, was frommt Dir dies,
Daß Deine Hand, Gewaltger, mich verstieß,
Daß Deine Kraft, Gesegneter, mich ließ,
Daß mich Dein Atem, Zürnender, verbließ?


Der Morgen kam; es scheuchten seine Tritte
Den leisen Schlaf, der mich gelind umfing,
Daß ich, erwacht, aus meiner stillen Hütte
Den Berg hinauf mit frischer Seele ging;
Ich freute mich bei einem jeden Schritte
Der neuen Blume, die voll Tropfen hing;
Der junge Tag erhob sich mit Entzücken,
Und alles war erquickt, mich zu erquicken.


Kvetoucích zahrad bílá dálka předla
nás ve svůj závoj zadřímlý a vonný,
tvá duše nade mne svá křídla zvedla,
ach, zadržet bych chtěla chvíle ony!


«L'undicimilia vergini beate
Che davanti da Dio fanno lumera,
In roba di color ciaschedun' era
Il giorno ch'elle fur martorïate:


Ist ewr weib denn wol besprochen/
Balde führt sie 's grosse wort/
Kömmt euch alle tag' an port/
Dann wird fried vnd ruh gebrochen!
So sie nicht pausieren kan/
Fanget jhr das Lamt an.


O Bundesmittler, der mit jedem Tage
Mir unaussprechlich näher ist;
Ach, wenn sich bald mit sanfter Klage
Mein Aug im Tode schließt;


Vzpomíná otce. Vidí, když zrak
upírá na ni bolestně tak,
jak v něm plá bol nad dceřinou mukou.


Tieni or ben mente e vedi quanto vili
sien lor domande, ché, s'ella concede,
superbi tornan dov'erano umili:


Úgy félek, hogy ezt a homályos, ódon,
vén bánatot egy éjjel elveszítem,
és véle együtt életem s a szívem,
a szívem is, és megvigasztalódom.


       Telhados moles aplastam-se misturando-se
       às janelas molambos em
       oscilações tombos
                                   b a m b o s
       rolando
       no reflexo imprevisto


Como un ciervo abreva
de un manantial
¡quiero beber tu lecho
en las noches oscuras!


Keines bebt im Sonnenstrahl
Vor den fernen Stürmen;
Kommt ein Sturm, so wird's im Thal
Baum und Fels beschirmen.
Täglich bringt es seinen Dank
Gott für jede Gabe,
Flattert einstens mit Gesang
Still und leicht zu Grabe.


Pela boca do rosto mais corado
hálito sai, às vezes bem ascoroso;
a mais nevada mão é sempre forçoso
que de sua dona o cu tenha tocado;


Wol viertzig Streich' ohn einen an der Zahl
Hab' ich fünff mal vom Jüdenvolck ertragen;
Ich bin darzu gesteinigt auch ein mal,
Man hat drey mal mit Ruten mich geschlagen.
Ja Schiffbruch hab' ich drey mal auch erlitten,
Hab' umb mich her gesehn das wilde Meer,
Mit Wellen, Sturm' und rauer Lufft gestritten,
Hab' offt und viel gereiset hin und her.


A tua irmã é pequena,
Quando tiver tua idade,
Transferirei minha pena
Ou fico só com metade?


là crei l'ardente soffio che illumina
qualche castello lungi sul vertice
del monte, per l'acqua che adduce
dall'alto, rendendogli luce.


Bázlivě klepám –
dlouho však nikdo
mi neotvírá:
jistě tam myslí,
že pro almužnu
přichází žebrák –
V tom otevře se.


Or quando havrà fin dunque il dolor nostro,
s’al cor più forte il mio nemico riede
quando di voi più mi si mostra avaro?


Im Handlen, Wandlen, Essen
Laß nimmer Mich vergessen,
Wie treflich Ich beglükket,
Ja himlisch bin erquikket.


Li Doni de lo Spirito clamano 'n alta voce:
"Vendeca nostra eniuria, alta, divina luce!
aguard'a lo naufragio che patem 'n esta foce;
se ttu non ne si duce, perim 'n esta contrata".


Je mehr ich nun auf unsre Zähne mercke,
Je mehr find' ich ihnen Wunder-Wercke.


Sie ist auch munter, hurtig, frisch,
Verbringet ihr Geschäfte risch,
Und hälts der Frauen wohl zu gut,
Wenn sie um Schaden reden thut.


Und streust du noch so hochgesinnt
Wohltaten achtlos in den Wind,
Danklosigkeit kannst du ertragen,
Undank wird dir am Herzen nagen.


Szerelemnek holdvilága
Rám aranypalástot vet,
Eltakarja, felejteti
Vélem szegénységemet.


بَرْقُ حَبيبي بَرَقا
ولِفُؤادي انْطَلَقا
أشارَ في مَضْمونِهِ
للاتِّصالِ واللِّقا
فَقامَ فيَّ نورُهُ
وفي جَميعي انْتَسَقا
ومَرَّ بالكأس على
روحي وللرُّوحِ سَقى
هُنا ارْتَقَيْتُ مَنْهَجاً
عَزَّ لَعَمري مُرْتَقى
وقد فَنيتُ في الهَوَى
إنَّ الفَنا عينُ البَقا


Hirten kamen ihn zu ehren,
Gaben groß ihm zu bescheren,
Ihr Geschrei drang zu den Ohren,
Der Messias ist geboren.


Es hat dein Leiden, Herr, vermehret,
Daß Petrus noch verleugnet dich;
Dein holder Anblick ihn bekehret,
Drum weinet er so bitterlich.
Ach, mach mich weis' und treu in allen,
Daß ich an deiner Kraft mich halt',
Und wenn ich möcht' aus Schwachheit fallen,
Dein Anblick mich erneure bald!


"For , a warrior known to fame,
Uplifts the hostile spear,
the blooming hero's name,
To  bosom dear.


    Um casulo envolve recôndita alma
    Um sorriso esconde pútrido desejo
    Escondido em seu corpo
    Meu corpo eu vejo
    Mas apenas um beijo o fará despertar


4.
Ein hoher Sinn iſt wol vergnuͤget/
Jmfall ihm ſo lch ein liebes Kind/
Da Schoͤnheit ſich bey Tugend findt/
Wird von dem Himmel beygefuͤget/
Erlanget diß ein aͤdler Muht/
So ſieht er nicht nach Geld und Gut.


E perfido Ruggier di nuovo chiama.
- Non ti bastava, perfido (disse ella),
che tua perfidia sapessi per fama,
se non mi facevi anco veder quella?
Di cacciarmi da te veggo c'hai brama:
e per sbramar tua voglia iniqua e fella,
io vo' morir; ma sforzerommi ancora
che muora meco chi è cagion ch'io mora. -


Mas con todo el amor estoy riñendo
y dígole: «Rapaz, ciego, desnudo,
¿y a qué fin has querido enamorarme?»


Jak stádo ovcí z brány tíh’,
než radní zazněl zvon,
zbit do polou, prch’ od polou,
my v před šli, zpět šel on!“


La rosa temblorosa
se desprendió del tallo,
y la arrastró la brisa
sobre las aguas turbias del pantano.
Una onda fugitiva
le abrió su seno amargo
y estrechando a la rosa temblorosa
la deshizo en sus brazos.
Flotaron sobre el agua
las hojas como miembros mutilados
y confundidas con el lodo negro
negras, aún mas que el lodo, se tornaron,
pero en las noches puras y serenas
se sentía vagar en el espacio
un leve olor de rosa
sobre las aguas turbias del pantano.


Horch, was erklingt vom Berge
Wie voller Glockenklang?
Was tönt zum Thale nieder
Wie süßer Brautgesang?


Malou, prostou písničku
zpíval kdos, a div!
Honza vstává, zvedá zrak,
Honza je zas živ.


du würdest mir sehr wehe thun. –
Sie hüllte sich in meine Tücher,
gleich wie in Wolken ein, und nun
glaubt' sie vor mir sich völlig sicher. –


Che, qual più presso a l' altro parer viene
L' un de' contrarii, il tuo bel dir discopre
Vaghezza in te, difetto in me più grave.


É brando o dia, brando o vent
É brando o sol e brando o cé
Assim fosse meu pensamento!
Assim fosse eu, assim fosse eu!


Es steht in alten Schloßruinen,
Halb Trümmer, Themis' Steinbild noch,
Ich sah es, wie ein Stern geschienen
Durch der zerrißnen Wage Loch.


deleite de namorados,
que, co'o gosto deste pão,
deixam a deleitação
transitóri
Quem quiser haver vitória
do falso contentamento,
goste deste sacramento
divina
Este dá vida imortal,
este mata toda fome,
porque nele Deus e homem
se contê
É fonte de todo bem,
da qual quem bem se embebeda
não tenha medo da queda
do pecad
Ó que divino bocado,
que tem todos os sabores!
Vinde, pobres pecadores,
a comer!


已分江湖送此生
会稽行复得岑成
镜湖席捲八百里
坐啸因君又得名


Bald lebten sie wie Tauben,
Sie liebte selbstbewußt,
Tat seine Lampen schrauben,
Wenn eine Lampe rußt.


Rompi lo smalto, ond'ella il petto ha cinto
tu possente signor; fa che dal seggio
caggia del crudo cor l'orgoglio estinto.


Pervé polské, potom ruské bylo,
České, a to trojí, posléze,
Než hle, žádné se mu nelíbilo;


Tobě k svátku nesem tady
malý dárek ze zahrady.
Pohleď, jak v té kytičce
ku rozvité plné růži,
jako dítky k matičce,
poupátka se něžně druží.
Poupatům těm, drahá máti,
chcem i my se podobati.
Jako ona ve svém lůně
libodeché tají vůně,
tak je v srdci našem skryt
k Tobě vřelé lásky cit.
A ta láska sladkým vznětem
stále bude pláti;
račiž Bůh jen Tvým Tě dětem
dlouho zachovati.


حَيِّ الهِدَملَةَ وَالأَنقاءُ وَالجَرَدا
وَالمَنزِلَ القَفرَ ما تَلقى بِهِ أَحَدا
مَرَّ الزَمانُ بِهِ عَصرَينِ بَعدَكُمُ
لِلقَطرِ حيناً وَلِلأَرواحِ مُطَّرِدا
ريحٌ خَريقٌ شَمالٌ أَو يَمانِيَةٌ
تَعتادُهُ مِثلَ سَوفِ الرائِمِ الجَلَدا
وَقَد عَهِدنا بِها حوراً مُنَعَّمَةً
لَم تَلقَ أَعيُنُها حُزناً وَلا رَمَدا
إِذا كَحَلنَ عُيوناً غَيرَ مُقرِفَةٍ
رَيَّشنَ نَبلاً لَأَصحابِ الصِبا صُيُدا
أَمسَت قُوىً مِن حِبالِ الوَصلِ قَد بَلِيَت
يا رُبَّما قَد نَراها حِقبَةً جُدُدا
باتَت هُمومي تَغَشّاها طَوارِقُها
مِن خَوفِ رَوعَةِ بَينِ الظاعِنينَ غَدا
قَد صَدَّعَ القَلبَ بَينٌ لا اِرتِجاعَ لَهُ
إِذ قَعقَعوا لِاِنتِزاعِ النِيَّةِ العَمَدا
ما بالُ قَتلاكِ لا تَخشَينَ طالِبَهُم
لَم تَضمَني دِيَةً مِنهُم وَلا قَوَدا
إِنَّ الشِفاءَ الَّذي ضَنَّت بِنائِلِهِ
فَرعُ البَشامِ الَّذي تَجلو بِهِ البَرَدا
هَل أَنتِ شافِيَةٌ قَلباً يَهيمُ بِكُم
لَم يَلقَ عُروَةُ مِن عَفراءَ ما وَجَدا
ما في فُؤادِكَ مِن داءٍ يُخامِرُهُ
إِلّا الَّتي لَو رَآها راهِبٌ سَجَدا
أَلَم تَرَ الشَيبَ قَد لاحَت مَفارِقُهُ
بَعدَ الشَبابِ وَسِربالَ الصِبا قِدَدا
أُمّي النَدى مِن جَدا العَبّاسِ إِنَّ لَهُ
بَيتَ المَكارِمِ يَنمي جَدُّهُ صُعُدا
اللَهُ أَعطاكَ تَوفيقاً وَعافِيَةً
فَزادَ ذو العَرشِ في سُلطانِكُم مَدَدا
تُعطي المِئينَ فَلا مَنٌّ وَلا سَرَفٌ
وَالحَربَ تَكفي إِذا ما حَميُها وَقَدا
مُثَبَّتٌ بِكِتابِ اللَهِ مُجتَهِدٌ
في طاعَةِ اللَهِ تَلقى أَمرَهُ رَشَدا
أُعطيتَ مِن جَنَّةِ الفِردَوسِ مُرتَفَقاً
مَن فازَ يَومَئِذٍ فيها فَقَد خَلَدا
لَمّا وَرَدنا مِنَ الفَيّاضِ مَشرَعَةً
جُزنا بِحَومَةِ بَحرٍ لَم يَكُن ثَمَدا


Taglia bem da l'un di ladi
Como li ligni che em stabiadi
Levando la scorça e del legno
Un pe' e meço e te do el segno
Piantal po' bem dirinado
In suxo lo lado che è tagliado,


Wieder wandelnd im alten Park,
O! Stille gelb und roter Blumen.
Ihr auch trauert, ihr sanften Götter,
Und das herbstliche Gold der Ulme.
Reglos ragt am bläulichen Weiher
Das Rohr, verstummt am Abend die Drossel.
O! dann neige auch du die Stirne
Vor der Ahnen verfallenem Marmor.


Heilge Engel, lobt den Herrn!
Licht Ertzengel, preist den Herrn!
Tugendkräffte, rühmt den Herrn!
Mächtge Mächten, preist den Herrn!
Hohe Fürsten, rühmt den Herrn!
Grosse Herrscher, lobt den Herrn!
Starke Thronen, rühmt den Herrn!
Cherubine, lobt den Herrn!
Seraphine, preist den Herrn!
Engelskönig, ehrt den Herrn!


一别刘郎万里遥
少年背我暗魂消
屋檐初日喧黄口
拥被孤眠又一宵


Er ists, Apoll!


谁倚名园斗丽华
霜风披拂似晴霞
不如开落空山里
浅白轻黄靖节家


5
talvez um poema seja
simples sobra de palavras
projeção de suas sombras
ou o espectro de suas auras
que da escassez ou da falta
ingressam na noite e tombam
no elíptico canto deságuam
no despenhadeiro da ascensão
que por um lance de dados e de dedos
o acaso não abolirá


Heranzualtern ist der Jugend Los,
Und kleine Kinder wachsen mählich groß,
Dann machen sie sich von den Eltern los,
Und wiegen kannst du sie nicht mehr im Schoß.


Snů pestrý roj se tiše vynořil
z paměti nedozírné hlubiny,
roj snů již dávno vybledlých
a v šeru duše zapadlých.