Mé srdce divě životu se rouhá,
mé srdce divě život miluje.
Přes mrtvoly snů bolestná má touha
za novou fikcí v běh mne bičuje.


Er ritt einen Hengst von schmuckem Bau,
Er trug einen Falken, der Falk war grau.


Навстречу вешнему расцвету
Зазеленели островОдна лишь песня недопета,
Забылись вечные слова…
Душа в стремленьи запоздала,
В пареньи смутном замерла,
Какой-то тайны не познала,
Каких-то снов не поняла…
И вот — в завистливом смущеньи —
Глядит — растаяли снега,
И рек нестройное теченье
Свои находит берег


Roth ist die Ros, grün ist das Blat,
Ein Zweiglein gleichwohl beide hat,
Also man zwei Naturen findt,
Und ein Person in diesem Kind.


Gay hope is theirs by fancy fed,
Less pleasing when possessed;
The tear forgot as soon as shed,
The sunshine of the breast:
Theirs buxom health of rosy hue,
Wild wit, invention ever-new,
And lively cheer of vigour born;
The thoughtless day, the easy night,
The spirits pure, the slumbers light,
That fly the approach of morn.


Questo debito a lui parea di sorte
che ad amar lo stringeano e ad honorarlo
et egli ne dolse: et gli ne increbbe forte
che prima non havea potuto farlo
quando lun stava in lAphricana corte
& laltro agli servigi era di Carlo
hor che fatto christian quivi lo truova
quel che non fece prima hor far gli giova


女童五百归沧海
甲楯三千入土城
君向会稽山上望
路人应指禹王陵


A všecko, co dosud jsem žil,
je najednou nicotnou tříští,
když z hlubin tvé duše jsem pil,
mně lásky se zjevilo Příští!


Abra la luz la niebla a tus engaños,
antes que el lazo rompa el tiempo y muerto
sea el fuego del tardo hielo mío.


Jak v dosah jeho jen se přiblížíš,
jsi obklíčen – zem náhle oživne
a vychrlí je – odkud – kdož to ví,
blíž k Betaru, jest jíti zhoubě vstříc.


Nüchtern bin ich, – Wein her! Wein her! –
Immer nüchtern, – das versteht sich. –
Nur das Haus, der Boden, – Nein, Herr,
Nicht betrunken! – Wie doch dreht sich
Alles so um mich im Schwung?
Laß mich, Kellner, laß mich liegen!
Mäßigkeit und Mäßigung! –
Heute muß die Tugend siegen! –
Mäßigkeit und Mäßigung!
Maß! Maß!
Noch ein Glas – so – noch ein Glas!


态浓意远骨肌匀
睡起精神萃太真
不用分明更题品
诗翁已自为传神


Der stille Vater und das stumme Kind!


Todo a Baco, Dorila,
Todo oficioso sirve:
La tierra generosa
Le sustenta las vides;
El agua se las riega
Con sus linfas sutiles;
Y el céfiro templado
Se las bulle apacible.
Luego el Sol le sazona
Los racimos felices,
Que ya el néctar encierran
Que hoy saltando nos ríe;
Y en los liondos toneles
Bien hervido recibe
El color y el aroma.
Que a oro y ámbar compiten.
El néctar que nos salva
De los desvelos tristes,
Con que negra la suerte
Nuestro espíritu aflige,
Y en que el labio y los ojos
Tal encanto perciben,
Que ansiosos de gozarlo
Cautivos se le rinden.
No pues, necia, los tuyos
De la copa retires,
Delicia de los hombres,
Honor de los festines.
O si por ambos bebo,
No aun más necia te irrites,
Que hasta el amor se alegra
Con los sabrosos brindis.


Marii bylo patnáct let,
děvčátko hezké jak májový květ,
a jednou se jí otec ptá:
„Mařenko, abys se vydala?


Než koupíš hrad si od eráru
a české dáš naň tabulky,
bělrudý prapor beze sváru
rozvineš s věže Mihulky,


A na sta ptáků v stínu jich
se schází na rej polétavý,
a každý v tónech jásavých
ten život znova blahoslaví.


So will ich dich probiren,
Es steht dir wieder frey
Mich etwas rumm zuführen,
Doch da wird meine Treu
In allen Proben voller Schein,
Wie feines Gold und Silber seyn.


¡Madre mía, tierra,
sé tú siempre joven,
y que yo me muera!
(Y tú, mientras, madre
mía, con más frescas
hojas en las piernas).


O heilger Geist, du Freudenöl,
Das Gott vom Himmel schicket,
Erfreue mich, gib meiner Seel
Was Mark und Bein erquicket!
Du bist der Geist der Herrlichkeit,
Weißt, was für Freud und Seligkeit
Mein in dem Himmel warte.


(Stolz und Würde sprach aus der Gebärde)
»Einen Edeln gab ich dieser Erde!
Fühlt die Menschheit, wen ich ihr geboren?
Kennt die Erde meinen Liebling schon?«
Oder schallen leiser in der Menschen Ohren
»Seine Taten als vor Gottes Thron?
Las die Welt in seiner schönen Seele?
Beugte sich vor seiner großen Seele
Ehrerbietig sein Jahrhundert schon?
Wuchsen zur Vollendung auf die Keime,
Die ich damals in sein Herz gesät?
Ist die Welt so schön, wie seine Träume?
Fand er diesen, der ihn ganz versteht?
O dann laßt mich stolzer durch den Himmel schweben,
Ich hab ihn gegeben!


Die kleine folg der grossen Welt /
und werd nächst ihr zugleich erhellt:
doch mit viel edlern Strahlen /
die nicht / wann dieses grosse Rund
wird gehen ganz und gar zu grundt /
mit solchem auch hinfallen.
Herzen / Kerzen /
Geistes glänzen / kan bekränzen /
wann die Erden /
muß zu Staub und Aschen werden.


The guests well known, salute the guard,
The hundred gates are soon unbarr'd;
Through half the gloomy cave they press,
And reach the wily queen's recess;
The wily queen disturb'd, they view,
With schemes to fly, though none pursue;
And, in perpetual care to hide,
What none will ever seek, employ'd.


Die sanffte Wind in Lufften
Auch jhre Flügel schwach
An Händen/ Füß/ vnd Hüfften
Erschüttlen mit gemach:
Da sausen gleich an Bäumen
Die lind gerührte Zweig/
Zur Music sich nit säumen;
O wol der süssen streich!


Kol guillotiny zástupy žen sedí
a háčkujíce chválí pánaboha,
že dal nám vás, občane Robespierre.


dura um instante infinitesimal a pausa do locutor
e nesse vazio
            breve
            oportuno
            subversivo o pássaro entoa as cores do arco-íris
os sons fluem em cascata através dos arames
e estacam na sala
- vá tu saber se o bicho está triste ou alegre


Das Bataillon steht links eingeschwenkt,
Der Kommandeur vor der Mitte;
Die Fahne ist tief zur Erde gesenkt,
Wie eine stumme Bitte.
Doch dann bricht ein Hurra wie Donner heraus,
Der Burghof zittert, der Garten, das Haus:
Es lebe der Kaiser, der Kaiser!


e i libri dei poeti.
La favola divina
m'è come ai nervi inqueti
un getto di morfina,


Du hast vns Ruh verliehen
Von Kriegen vnd Beschwer,
Drumb sind wir so gedyen,
Vnd worden dieses Heer.
Die vor vnfruchtbahr war
Ist Mutter nun erkohren,
Vnd hat erfrewt gebohren
Dir diese grosse Schaar.


Villám gyanánt mint terjed el
Nagy lelke táborán;
Mint jár előtte rettenet,
Pusztúlás nyomdokán;


Im Fieber hat er die Nacht verbracht;
Sein Herz iſt müde, ſein Auge verwacht.


Was je ein Freund am andern hat,
Das soll mir Jesus werden,
Gesellschaft, Schönheit, Lust und Rat,
Und was man wünscht auf Erden.
Hat's dieser hier, hat's jener dort,
Das sollst du mir mit einem Wort
Allein und alles bleiben.


Er sprach's! Macht ging von ihm; die Aschenstätte
Bewegte sich, des Schutts Gebein erhob
Sein heilig Haupt, um Preisgebete
Dem Rächenden zu weihn und Lob


В голубые, священные дни
Распускаются красные макЗдесь и там лепестки их — огни —
Подают нам тревожные знакСкоро солнце взойдеПосмотрите —
Зори красныВыносите
Стяги ясныВыходите
Вперед
Девицы красныКрасным полымем всходит ЛюбовЦвет Любви на земле одинакоДа прольется горячая кровь
Лепестками разбрызганных макоПариж


Dann ergriff ich seine Hände,
Hielt sie fest und sicher, blickte
Fest und sicher ihm in's Auge,
Nahm all meine Kraft zusammen
Und die angebor'ne Hoheit,
Und sprach mit dem ganzen Adel,
Der mir zu Gebot steht, also:
»Weißt Du, Mufti, Wer vor Dir steht?
Weißt Du, Knirps, auf wen Du wolltest,
Te verleugnend, Tibi' n opfern?


So saß auch ich einst an der Liebe Mahle,
Unwissend, welch ein Wunder mir geschehen;
Nur sah die Erd' ich licht in Blüten stehen,
Und Meer und Himmel glühn in ros'gem Strahle.


Most látom csak, hogy mindenkit szerettem,
Kit szerettem, bántottam, ki csak él:
Kissé túlságos jámbor volt az eszköz,
De jó, szép volt a cél.


Ihr Muster der Milde!
Ihr Tugendgebilde!


A la sombra vivió de su hidalguía,
a la maldad y al improperio unido;
brindóle San Ignacio su vestido
por darle a la conciencia compañía


De rendületlen áll még a várnak kőfala,
Erőben és reményben áll Zrínyi Ilona;
Az ostromló seregnek ágyúgolyója száll
S az úri hölgy székénél a bársonyban megáll.


Absces – nadělení zatrachtělé,
celý stůněš,
dokud lékař nedá si s ním práci. –


野色晴宜上阁看
树阴遥映御沟寒
豪家旧宅无人住
空见朱门锁牡丹


鬼化斯文念贾生
精神雕琢坐寒更
一书草就浑衣卧
恨杀东方不肯明


Vy, Sadoleto, poeto náš vtipný,
jenž Martiala jistě zastíníte,
vy zmínil jste se o Lutheru včera,
a valnou část dne musili my myslit
na toho mnicha... Ano, Horác praví:
„Hrozivá mračna zahalují nebe
a v dešti, sněhu Zeus sestupuje.
A lesy stenají a moře upí,
nad thrackým severem.“ Hle, tolik pravdy
náš starý básník prorokoval tady
o časech našich. Drsní Němci vstali
a nečistýma rukama se sápou
na stolici tu naši apoštolskou,
jejížto nohy do čtyř úhlů světa
jsou postaveny. Tou, jež na severu
v Německu stojí, tou nám otřásají.
Chlapisko ono, Luther, selský hrubec,
ve mnišské kutně, pomatenec jakýs,
nám laje, hrozí. A kde jeden začne,
hned houf se sběhne, což je zvykem luzy,
a přizvukují. Káží, píší, tisknou
ostudné pamflety a pasquilety –
my přeložit si některé z nich dali
a užasli: v nich není formy, slohu,
ni myšlenek – vše výron nízkých duší
a myslí blátivých. Je škoda věčná,
že umění, jež ulehčuje šířit
poklady starých básnířů a vědců,
tu útěchu všech povznesených duší,
zároveň takto musí zobecňovat
i špínu nevkusnou i nízkost sprostou.
Sám Sadoleto necení výš Luthra
a to už značí přece víc než dosti,
vždyť, Sadoleto můj, my známe všecko:
my známe vaše sympatie k Němcům
– jak jmenují se jenom? Stur a Svarzerd
ah, marná snaha, italský náš jazyk
těch barbarských jmen říci nedovede –
nic, Sadoleto, my jsme snášenlivi,
nám stačí už, že s námi odsoudíte
chlapisko Luthra – Svarzerdům i Sturům
své sympatie dávejte jen dále...


إِنَّ الأُسودَ أَسودُ الغابِ هِمَّتُها
يَومَ الكَريهَةِ في المَسلوبِ لا السَلَبِ


Thus the despairing Nymph complain'd alone,
'Till faint with Grief, and tir'd with piteous Moan,
When kinder Sleep again with calm Surprize
Sooth'd all her Pain, and clos'd her willing Eyes,
And now returning Waves by slow degrees
Move on the Beach, and stretch the widen'd Seas.
approaches with the rising Tide,
And in his Arms enfolds his sleeping Bride.
a wake, with Wonder view'd around;
The Sea was near, and the lost Lover found.
Ah! do I now, or did I dream before,
Cries the fond Nymph, when on the barren Shore
Left by the Sea, and you so long I mourn'd;
How were you gone, or whence are you return'd?
Vain Dreams (reply'd the wily Youth) deceive
Your wand'ring Thoughts, and false Impressions leave.
He said, and kist the Nymph; she kist again:
He prest her close, and she forgot her Pain.


筵前半醉起逡巡
窄袖长袍妥著身
若使吹箫人尚在
今宵应解说伊人


أَتُوعِدُني كأنّكَ ذو رُعَينٍ
بأفضلِ عيشةٍ أو ذو نُوَاسِ
وكائن كان قَبلك من نعيمٍ
ومُلكٍ ثابتٍ في الناس راسي
قديمٍ عَهدُهُ من عهد عادٍ
عظيمٍ قاهر الجَبَرُوتِ قاسي
فأمسى أهلُهُ بادوا وأَمسى
يُحَوَّلُ من أُناسٍ في أُناسِ
فلا يَغرُركَ مُلكُكَ كلُّ مُلكٍ
يَصيرُ مَذَلَّةً بعدَ الشِّماسِ


trinquei as mamas às amas
toquei árias às canárias
virei as telhas às velhas
comi putas sem dinheiro


Sempre por thezoiras faço
As minhas contas mui certas,
Portas que hão de estar abertas
Não são boas para o paç


Wenn sein Gesetz, sein Leben hinab vor dem Richtstuhl
Herscher, er selbst durch ein neues noch verurtheilt;
Ehrt' ihn da nicht zu spät die reinste
Ehre der Obergewalt?


Derhalben seit des sigs vernügt,
jr arm beträugte leute!
Ir die auff hoffnung gfangen ligt,
kehrt zu der festung heute!
Besitzet sie
in glauben hie,
so bleibt jr sighafft Helden,
Dan er verkünd,
heut sei er gsint
dirs doppel zuvergelten.


Auf die man alle frewde bawt/
Der man seinn leib vnd gut vertrawt
Vnd der man kühnlich klaget
Was einem übels wiederfährt/
Was einem hie vnd da versehrt/
Was einn im hertzen naget.


三关透了达真玄
真造无为本自然
举步便超无色界
抬头身在大罗天


Aber irre und verlassen
Treibt es mich durch Land und Meer;
Was ich innig möcht' umfassen,
Führt nicht Mond, nicht Sonne her.


Die Psyche.
Ach, das ist des Bräutgams Stimme!
Ach mein Jesus, das bist du,
Der dem Wolf und seinem Grimme
Widersteht bis heute zu.
Ach mein Lieb, umfahe mich,
Weil ich einzig liebe dich.


“Jaj szerencsétlen én, jaj én boldogtalan!
Mint csalám magamat Cupido hatalmán!
Kit Hesperus adott, Lucifer or módján
Ellopta, elragadta tülem hamarján.


HOW blith the flowery graces of the Spring
From nature's wardrobe come: and hark how gay
Each glittering insect, hovering on the wing,
Sings their glad welcome to the fields of May.


Padre del cielo, in cui giamai fallita
non fu speranza d'uom, che 'n te si fidi,
dopo i perduti giorni e i vani gridi
ti dono il resto di mia brieve vita;


Hvězd několik, kus země u nohou,
kus české země – a to stačí
až k slzám pohnout duši ubohou
a celou noc tu probdít v pláči.


Was kan uns, Amor, doch vor ihrem stolz bewahren?
umsunst seind deine pfeil, umsunst ist mein unfall.
je mehr ich unsre schand mit ihrem lob erschall,
je weniger sie mich vermeinet zu entfahren.
Dem bleichen agstein gleich ist der strom ihrer haaren,
ihr runde kehl und hals ist pur als ein kristall,
ein marber ihre brust, das wärzlein ein korall,
den alabasterstein händ und arm offenbaren.
Und ihre zween angstern sind funkende saphir,
ein lachender rubin auf ihrem mund prachtieret,
von hartestem demant hat sie ein herz in ihr.
Ist es ein wunder dan, daß sie (stolz) triumfieret,
Amor, und ist so hart stets gegen dir und mir,
wan sie die natur selbs ganz steinin geformieret?


Hier, wo der Belt, mein Kolberg zu verschonen,
Mit Dünen sein Gestad' umzieht,
Sass' ich, und sang entzückt den horchenden Tritonen
Von meinem Freund' ein Lied.


لو بعثنا من القبور فحسبي
أنني عابد لسحر جمالك
ما الذي يغضب الإله إذا كنت
ملاكا عبدته من خلالك
خفق القلب عند نظرتك الأولى
وحنت دقاته إثر ذلك
واستحال العطف الشديد إلى حب
نماه ذلي وفرط دلالك
فادخلي معبدي ورقي لحالي
واطربي واهتفي بوحي خيالك


Ty ruce pilné klesly jen a ztuhly,
co umřel nám, to je už kolik dní...
a zde ještě ta paleta a uhlí
a náčrtky, jež sbalil kdysi v role
či rozvěsil si po té stěně holé,
a zde ještě ten obraz poslední
a na podstavci z nedávné té chvíle
je ještě plátno bílé.


Kan der Schöpffer ein Geschöpffe
Kan die Jungfraw Mutter seyn?
Tritt diß Kind der Drachen Köpffe?
Vnd deß Sathans scheytel eyn?
Wird die Weißheit selbst zum Kinde?
Trägt die Vnschuld meine Sünde?


»Nun sagt mir, meine Mägde klug,
Was schlägt ans Fenster drauß'?«
»Das ist im Sturm der Zickzackflug
Der schwirrenden Fledermaus.«


So lang man dich des Landes Joseph nennet,
So sieht dein Knecht das Halljahr an;
Was Wunder nun, wenn jedes Herze brennet,
Das dieses recht erwegen kan.
Man preißt dieß Fest, ich will es auch begehen.
Zwar hiese wohl die Niedrigkeit,
Und Ohnmacht mich in etwas stille stehen;
Allein die Götter dieser Zeit,
Die suchen nicht die Demuth zu beschämen,
Und wollen gern auch das geringste nehmen.


Do la mano de un artista
bautizara tu hermosura.
Do el pincel con su dulzura
acariciara a la vista.
Donde el alma pesimista,
deja sus rasgos salientes,
donde abraza el sol ardiente,
donde la noche se esfuma,
y los colores revisten
a aquella «Maja desnuda».
Todo ese mundo interior,
del artista, del bohemio.
Toda esa esfera de ensueños,
fórjase ya realidad,
mientras la forma humeante,
es el genio del poeta,
que enlaza con su silueta
la «Diadema de diamantes».


曲水回塘不碍舟
涉江无便寄清秋
故园桃李今摇落
欲驻寒芳待远游


Doch solch bezaubert Vöglein bist auch du!
Vor jenem Schranke stehend fühlst du's klar:
Kein Zaubrer, der nicht seinen Meister find'!


Zehn Zentner schwer aus lauterem Dukatengold
Verfertige der Meister Goldschmidt einen Stuhl,
Und spare Diamanten nicht, Rubinen nicht,
Nicht leuchtende Karfunkel, nicht der Perlen Zier
An diesem Kunstwerk, welches ich, so reich es sei,
So reich und kostbar, voll und bar bezahlen will,
Wird nur der Fall, wofür ich es bestimme, wahr;
Denn dir verheiß ich, teures Kind, sotanen Stuhl,
Darauf gemächlich du in Ehren sitzen magst,
Im Falle man dich überhaupt nur sitzen läßt.


Hrůzo – kráso, hrůzo – kráso hvězdná!
Dive, dive, dive nevídaný!
Zvuku, zvuku, zvuku neslýchaný!
Slasti – muko, slasti – muko bezdná!
Otvírá se peklo, otvírá se ráj,
řítí se, ach, řítí zatracenců láj,
a tu s anděly jdou z hrobů hloučky chudé,
an zvuk trub proráží nebe rudé – –


Zuweilen lese ich die schönen Sachen,
Die feingekritzelt dir im Album stehn,
Und muß, Verzeihung, über manches lachen.


Nicht mehr geleiten uns der Späher Rotten
Daheim und draußen, feldwärts und an Bord.
Des Zwanges ledig, steuern unsre Flotten
Furchtlos von Meer zu Meer, von Port zu Port.
Der Bosheit trotzen und der Dummheit spotten
Die freie Letter und das freie Wort.
Asträa schwingt die blitzende Egide,
Und rings gedeihn Zucht, Ordnung, Recht und Friede.


Dann kam die allertiefste Nacht
Und schwer der All-Schlaf.


Ustaň již kvíleti,
zanech té přetvářky
s každým se sdíleti
o pláč a o nářky!
Na mne shlédni k důli.
Já jsem jako z žuly.
Nepláču, nekřičím,
nevzdýchám nad ničím,
a přec srdce v půli.


Kdy boj nám bude svatým zas,
a vlastencova ctěna cnost,
že vůle vzpruží klesání
a víra potře pochybnost? –
Až zoufat – doufat ustanem,
a uznáme, žeť spasení
jen v práci v roli dědičné,
jen u vědě, jen v umění!


青枫摇落气悲哉
客有将归张翰才
东望三吴秋色里
挂天帆影大江来


Doch was schwatz' von Kritik ich und werde mit ihr
Fast wie'n Komödiant so krakeelig!
Ich, der ich schon längst, was in Deutschland man wird
Wenn man unter der Erde ist: selig!


丘中流水度鸣琴
静与僧房发妙音
高下抑扬浑不断
时时写出昔贤心


Non io lamento perfida
La mia fanciulla, escluso
Non io gli aspri fastidii
De la superba accuso;


Hiszem: lelkes volt, mint aki
szent célra intetett
s nem ismert benne habozást
melléktekintetet.


Pourtant, s'il suffisait, pour que la fleur qui pousse
Embaumât le jardin d'une haleine plus douce
Et pour que l'enfant prît des forces chaque jour,
D'un rayon généreux de soleil et d'amour,
Angélus, qu'entourait deux fois l'amour d'un père,
Aurait dû, tout pareil à la fleur qui prospère,
S'épanouir en fraîche et robuste santé.
Si le baiser longtemps et souvent répété
Faisait éclore seul les roses sur la joue ;
Si la bonté d'un cœur d'aïeul qui se dévoue,
La tendresse tremblante et toujours en éveil,
Le front à cheveux blancs penché sur le sommeil,
Suffisaient pour servir de garde et de défense
A ce fragile espoir qu'on appelle l'enfance,
Angélus, délivré des langes du berceau,
Aurait dû s'élancer, léger comme un oiseau,
Par la nature et faire en courant bien des lieues,
Fou des insectes d'or et des fleurettes bleues,
Heureux, libre, voulant tout sentir, tout saisir,
Tout connaître, cédant à l'avide désir,
Tapageur, les cheveux emmêlés par les branches,
Mordant les fruits trop verts de toutes ses dents blanches,
Faisant rire avec lui les échos du chemin
Et prenant sans effroi des bêtes dans sa main !


Že z předků tvých pln zásluh každý byl,
Vždy tvrdíš důkazy.
Že to činíš, jak moudrý jsi –
Jábych to nyní nevěřil.


Co tu v bolu srdci zbývá,
Útěchu a sílu vlívá,
Když tak pláčeš? –
Pohleď k hvězdám, tam tě vítá
Láska věčná, slze sčítá,
Až – dopláčeš.


Non si può già nel mondo ritrovare
tesoro, stato, bellezza e scïenza
da poterla con lei paragonare.


Le ciel, qui de mes ans protégeait la faiblesse,
Toujours à des héros confia ma jeunesse.
Coligny, de Condé le digne successeur,
De moi, de mon parti devint le défenseur.
Je lui dois tout, madame, il faut que je l’avoue ;
Et d’un peu de vertu si l’Europe me loue,
Si Rome a souvent même estimé mes exploits,
C’est à vous, ombre illustre, à vous que je le dois.
Je croissais sous ses yeux, et mon jeune courage
Fit longtemps de la guerre un dur apprentissage.
Il m’instruisait d’exemple au grand art des héros :
Je voyais ce guerrier, blanchi dans les travaux,
Soutenant tout le poids de la cause commune
Et contre Médicis et contre la fortune ;
Chéri dans son parti, dans l’autre respecté ;
Malheureux quelquefois, mais toujours redouté ;
Savant dans les combats, savant dans les retraites ;
Plus grand, plus glorieux, plus craint dans ses défaites
Que Dunois ni Gaston ne l’ont jamais été
Dans le cours triomphant de leur prospérité.


一真不昧人中佛
五戒俱全俗里僧
必待方袍与圆顶
维摩庞老又何曾


Du liebst mich – schon erfassen dich
Die grauenhaften Schatten,
All deine Blüte welkt,
Und deine Seele verblutet.


vapur iskelesi


S fölzenge, mint régente, a toborzó,
A nyalka verbung-tánc, magyar zene,
Rákóczi ős dala, szilaj, viharzó
S mégis borús, mint népünk jelleme:
Hisz a magyarra hogyne lenne vonzó
S őt lelkesítni más mi kellene,
- Gondolta Bécs - mint egy-egy régi nóta,
Mit húzni is tilos volt évek óta!


Rédei Ferenc, Kis Dienös vala,
Nagy János, Vitéz János vélök vala.
Bebek bástyájátúl, szeglettől fogva
Másod várta az ó kapuval vala,


À peine la Discorde avait frappé ses yeux,
Elle court dans ses bras d’un air mystérieux ;
Avec un ris malin la flatte, la caresse ;
Puis prenant tout à coup un ton plein de tristesse :
« Je ne suis plus, dit-elle, en ces temps bienheureux
Où les peuples séduits me présentaient leurs vœux,
Où la crédule Europe, à mon pouvoir soumise,
Confondait dans mes lois les lois de son Église.
Je parlais ; et soudain les rois humiliés
Du trône, en frémissant, descendaient à mes pieds ;
Sur la terre, à mon gré, ma voix soufflait les guerres ;
Du haut du Vatican je lançais les tonnerres ;
Je tenais dans mes mains la vie et le trépas ;
Je donnais, j’enlevais, je rendais les États.
Cet heureux temps n’est plus. Le sénat de la France
Éteint presque en mes mains les foudres que je lance ;
Plein d’amour pour l’Église, et pour moi plein d’horreur,
Il ôte aux nations le bandeau de l’erreur.
C’est lui qui, le premier, démasquant mon visage,
Vengea la vérité, dont j’empruntais l’image.
Que ne puis-je, ô Discorde ! ardente à te servir,
Le séduire lui-même, ou du moins le punir !
Allons, que tes flambeaux rallument mon tonnerre :
Commençons par la France à ravager la terre ;
Que le prince et l’État retombent dans nos fers. »
Elle dit, et soudain s’élance dans les airs.


Slzy jsem setřel, znovu zas hleděl,
na ten tvůj zázrak, božské mé Moře,
od rána k noci na břehu seděl
oči i duši do tebe noře...


A bože můj, za listem list, květ za květem a snět za snětí,
trysk pryskyřičných šťav za vůní rozechvěných,
vše haslo tiše, dumavě, hasly nás miliony,
a naše větve vzdorné jak pěsti k rudému hrozily nebi.


Bájlólag tűkröze
Rám csillagezreket;
Mikor látok megint
Oly tündér szép eget?...


A nežli mohla odpovědít Vlasta,
juž celý hrad zněl jedním velkým křikem:
„Sem Ctirada!“ Zas nový oheň rázem
vjel v ochablé jich žíly; sedly v kolo,
zas naplnily číše chtíce hlučně
je vyprázdniti před Ctirada tváří.
Hluk z venku jeho oznamoval příchod.
Juž přivedly jej; spoután na všech údech
stál v středu síně se vzpřímenou hlavou
jak upoutaný zubr. V jeho oku
plál divý oheň, žíly jeho rukou
pod vazby řemeny se napínaly;
vous scuchaný se třásl. Stál však hrdě
a nedíval se, kam svou nohou šlápne,
jak lesem jda by šlápnul v chumáč zmijí.
Na chvíli bylo ticho; číše v ruku
se nepovznesly k přípitku; všech oči
jak zkamenělé tkvěly pouze na něm.


勾粤之劲干
燋铜为锋镝
一发三百步
秦军俱辟易


In tante fronti vacue
d´ogni viril concetto
chi un pensier può ancor vivo
sperar d´antico affetto?
chi vorria farvel nascere?
chi non averlo a schivo
come il blandir di femmina
sul trivio al passeggier?


Geh hin, o Freund – bei deinem Namen,
Wie werden alle Herzen weit!
Geh hin, o Freund, und streu den Samen,
Den köstlichen, der künft'gen Zeit!
Sei ein Pilot im Sturm der Wogen,
Ein Blitz, der durch die Wolken bricht,
Sei du ein Stern am Himmelsbogen,
Ja sei du selbst! mehr braucht es nicht. –


Bald nach der Frage sah ich mit Staunen,
Wie um das Laub weiße Falter erschienen.
Sind sie der Landschaft spielende Launen?
Oder wollen als Zeichen sie dienen?


Vyletly z duše dvě písničky,
letěly jako dvě bludičky
přes brčál, přes močál v ten širý svět. –
Až někde spadnou mrákavou,
kdo sněžnou, kdo tu krvavou
as k srdci přitiskne!


E Daniforte, che sentì il stramaccio,
Presto se volta, e stracco non par più,
Dicendo: - Cristian, di questo laccio
Ove èi caduto, non uscirai tu. -
Or Bradamante col sinistro braccio
Pinse il ronzon da lato, e levò su,
E forte crida: - Falso saracino,
Ancor non m'hai legata al tuo domìno. -


Michailov, ten ruský voják věrný,
Též zde jest hned v síni vedlejší,
Jehož stálost byla silnější,
Nežli hromu blesk a rachot perný;


S ha jő az Est, a bíbor Alkony,
Ott csügg az ajk a szomjas ajkon,
A szem az égen, ég a szemben
Verődik vissza mindig teljesebben.
A szív az égben, ég a szívben;
Összhangban élnek: mély való a színben,
És ragyogó szín a dicső valóban.
De már a nagy világtűz elhalóban,
Már fénye reszket, egyre sápad,
Rejtelmes vágyban most a tárgyak
Kinőnek önmagukból, és kinyújtják
Kiki merészen hosszu szellemujját;
A léttel összefoly a nemlét,
Nem érezik már vasfegyelmét
Annak, ki ősjogon uralja őket,
A lázongókat, versengőket;
A ragyogó, de éles törvényt,
Dicső szükséglet, fényes önkényt.
Arany kezedből, nagy Világló,
Kihull a hadvezéri zászló!
Kilépnek önmagukból s messze járnak
Rejtelmes árnyak, fekete szárnyak.
De mi követjük, csak mi látjuk,
Csak mi szeretjük és imádjuk
Az ünneparcút, koszorúsat,
A jót, a haldokolva dúsat,
A lélekosztó ragyogó Bált,
Ki homlokunkon hagyta csókját.


Ich tu Verzicht darauf,
Was sonst im Pilgerlauf
Sich mir anpreisen würde;
Es ist nur eine Bürde,
Ich lass' sie andern stehen,
Ich kann also nicht gehen.


su dueño
da parte a la guardia civil.
la enviada especial
de una cadena de televisión dice:
este hombre trata a estos animales
como si fueran sus propios hijos.
y yo no puedo dejar de preguntarme:
¿y a sus propios hijos
también los tiene encerrados en jaulas?


Ámbár égek,
Hozzád leborúltam,
Magam’ föláldoztam
Személyednek,
De bánom,
Sajnallom,
Nincs jutalma;
Ha porrá lészek is,
Bár elenyészek is,
Semmi haszna.


Ihr Klugen/ die des Fürsten Augen/
Ihr Reichen/ die der Armen Schatz/
Ihr Christen/ deren Wercke taugen/
Betrachtet diesen engen Platz:
Hier liegt ein Wunder dieser Zeiten/
Von klugen/ reich und frommen Leuten.


A slyší klepot mlýnských kol,
a podivný ho jímá bol,
jak v taktu zní to ráz a ráz,
ten klepot kol má divný hlas.


Doch alles ist, in trüben
Gebilden, dir fern geblieben,
Ein Rätsel dir und Traum;
Auch die vorüberjagten,
Sowenig nach dir fragten
Als dort nach deinem Apfelbaum.


Die Geig, die führt einen sanften Ton,
Zeiget an, Zeiget an,
Zeiget an du edle Kron,
Sie zeiget an du edle Kron,
Wie vielmal ich geklopfet schon,
Ich muß, ich muß, ich muß vergeblich stohn.


Tu nezdržela více Šárka divý
žár vášně v srdci; padla k nohoum Vlasty,
je objímajíc lkala úpěnlivě:


Bůh štítem dal mé hrudi mladost
a duši peruť sokola,
mým údělem je v žití radost
a nic můj rozmar nezdolá;
dnes – povinnost a doba zkoušek,
a zítra – ples a štěstí doušek
a prvních lásek jarní květ –
to studenta je pestrý svět!
Mám páži bujarou, blesk síly v ní se kryje
a pod mou čamarou mi české srdce bije!


Ringsum so still, daß ich vernahm im Laub
Der Raupe Nagen, und wie grüner Staub
Mich leise wirbelnd Blätterflöckchen trafen.
Ich lag und dachte, ach so manchem nach,
Ich hörte meines eignen Herzens Schlag,
Fast war es mir als sei ich schon entschlafen.


Was bringt die Adelszeitung Neues?
Sie bringt und singt das alte Lied,
Das alte Lied vom Unterschied,
Und daß ein göttergleich Geschlecht
Verdient ein eignes Menschenrecht.


Noch hing ich fest an deinem Mund
In schmerzlich bangender Begier;
Du gibst der Jugend letzten Kuß,
Die letzte Rose gibst du mir.


Na krásu luhů tvých a zašlé mladosti
a dcer tvých zvedneme číši:
Buď šťastna a vzkvétej podle možnosti
v rakousko-uherské říši!


Örvénnyel küzdve, partra szállva:
Te voltál, csak te, lelkem álma!


Weiß und versteht er nicht gar viel,
So mag er albern seyn,
Wo er nicht Hunger leiden wil,
So mag er fressig seyn,
Und wo er ja von Morgen an
Den Durst nicht wohl vertragen kan,
Mag er versoffen seyn.


Hned vám ale předem pravím,
marná vaše naděje,
velká je teď konkurence,
druh druhovi nepřeje,
vše je u nás obsazeno,
nejmíň na padesát let,
šmahem mrtvé posíláme
od bran pekel v nebe zpět.


一家纯孝祖孙同
狂卒何知亦敛戎
看取弟兄争死日
古人何必是褒融


Ach, alles ist hier nichtig,
Mensch, Eines ist nur wichtig;
Drum kehr dich ganz von allem ab,
Du nimmst nur Eines mit ins Grab!


Tři jsou sféry, Evropa však
V šourné sféře leží,
A z toho pochází, že v ní
Tolik šourem běží.


草色初新柳带长
宿烟清露湿朝阳
东山云起西山碧
南舍花开北舍香


El alma traigo ebria de aroma de rosales
y del temblor extraño que dejan los caminos...
A la luz de la luna las vacas maternales
dirigen tras mi sombra sus ojos opalinos.
Pasan con sencillez hacia la cumbre,
rumiando simplemente las hierbas del vallado;
o bien bajo los árboles con clara mansedumbre
se aduermen al arrullo del aire sosegado.
Y en la quietud augusta de la noche mirífica,
como sutil caricia de trémulos pinceles,
del cielo florecido la claridad magnífica
fluye sobre la albura de sus lustrosas pieles.
Y yo discurro en paz, y solamente pienso
en la virtud sencilla que mi razón impetra;
hasta que, en elación el ánimo suspenso,
gozo la sencillez que viene y me penetra.
Sencillez de las bestias sin culpa y sin resabio;
sencillez de las aguas que apuran su corriente;
sencillez de los árboles... ¡Todo sencillo y sabio,
Señor, y todo justo, y sobrio, y reverente!
Cruzando las campiñas, tiemblo bajo la gracia
de esta bondad augusta que me llena...
¡Oh dulzura de mieles! ¡Oh grito de eficacia!
¡Oh manos que vertisteis en mi espíritu
la sagrada emoción de la noche serena!
Como el varón que sabe la voz de las mujeres
en celo, temblorosas cuando al amor incitan,
yo sé la plenitud en que todos los seres
viven de su virtud, y nada solicitan.
Para seguir viviendo la vida que me resta
haced mi voluntad templada, y fuerte y noble,
oh virginales cedros de lírica floresta,
oh próvidas campiñas, oh generoso roble.
Y haced mi corazón fuerte como vosotros
del monte en la frecuencia.
Oh dulces animales que, no sabiendo nada,
bajo la carne sabéis la antigua ciencia
de estar oyendo siempre la soledad sagrada.


Dann muß er, in der Geisterstund',
Aus seinem Grabe gehn;
Und oft, als schwarzer Kettenhund,
Vor seiner Hausthür stehn.
Die Spinnerinnen, die das Rad
Im Arm, nach Hause gehn,
Erzittern wie ein Espenblatt,
Wenn sie ihn liegen sehn.


Da/ horcht! Schon dröhnt die Mitternacht!
Itzt heisst es: Pursche/ Runda sauffen!
Eh nicht Aurora Rohsen lacht/
darff keiner in die Fehdern krauffen!
Der fättsten Färckelgens Geqwiek
klingt gegen unsres wie Musik!


Až věhlas Žižkův věkům vstříc
nést slunný bude oř,
ty budeš mu jen pacholkem,
to věz a tím se moř!“


Perché Fortuna, avversa a' miei disiri,
quasi smarrita e stanca navicella
da lunga combattuta e ria procella,
come a lei piace mi rivolva e giri,


Die Lerche singt der Sonne nach
Von hohem Ort,
Dann wird die Nachtviole wach
Und duftet fort.


Der Abend war lieblich und kühlig und frisch,
Die Nachtigall flötet im Maiengebüsch.
Da wallten die Treuen den Garten entlang,
Und horchten der Nachtigall Klagegesang.


Er mißt wohl hin und mißt wohl her;
»Hier geht ja alles kreuz und quer!«


Was sag ich von der süßen Eh,
Darinn ich durch Dein Fügen steh,
O Vater! der Du Herzen bindest!
Du hast die Gattinn mir ersehn,
Die Du in Gram und Wohlergehn
Mir treugesinnt und redlich findest;
So daß ich ihren edlen Sinn
Dir zu verdanken schuldig bin.


Zlostně sloupy věčné pravdy kruší,
Nedbají, že svět se celý hroutí,
A jen chtíce velikány slouti
K lidu všeho úpění jsou hluši.


Wenn erst der Mächtige dir droht,
Schwört auch der Klein're dir den Tod.


Ich glaube, der große graue Mann,
Das Leben ist gekommen
Und hat mit grausamem Griff daran
Das Blümchen weggenommen.


Nur ein einigs war entgangen/
War vom hauffen kommen ab:
Bald mit liebe starck befangen/
Daphnis griff zu seinem stab.
Tag/ vnd nacht auff grüner heyden
Lieff/ vnd rieff Er Ach/ vnd Ach/
Neun vnd neuntzig ließ er weiden/
Nur dem einen trachtet nach.


وَما اِستَفَدتَ مِنَ الديوانِ فائِدَةً
فيما عَلِمتُ سِوى نَشرُِ الطَواميرِ


„Nincs a mi fejünkön uralkodás gondja,
Koronánk azt csupán díszíti, nem nyomja,
Máskor a szemünket sem mertük behúnni,
Most egyéb dolgunk sincs: enni és alunni.


Vítr táhne, mraky plouží,
kdo to bloudí nocí?
sluha Páně bdí a touží
přispět ku pomoci.


Es quien te ayuda a que cortes las rosas,
que están sentadas en trampas de espinas,
el que te pasa las aguas mañosas
y el que te sube las cuestas más pinas.
Y aunque camine contigo apareado,
como la guinda y la guinda bermeja,
cuando su seña te pone el pecado
recoge tu alma y el cuerpo te deja.
Es verdad, no es un cuento:
hay un Ángel Guardián
que te toma y te lleva como el viento
y con los niños va por donde van.


Tudom: mint boldogítod férjedet;
De szinte kívánnám, hogy azt ne tedd,
Ne olyan nagy mértékben legalább.
A fájdalomnak csalogánya ő
S mióta boldog, hangja ritkán jő...
Gyötörd, hogy halljuk édesbús dalát.


Alguien exprimió un zumo
de fruta negra en mi alma:
Quedé amarga y sombría
como niebla y retama.
Nadie toque mi pan,
nadie beba mi agua...
Dejadme sola todos.
Presiento que una cosa ancha y obscura
y desolada viene sobre mí
como la noche sobre la llanura...


Einmal erwacht' ich, die Glocke schlug zwei,
Da hört' ich Wiegen und Kindergeschrei
Und Hundegeheul und Katzenmiau,
Und einer schalt wütend auf seine Frau.
Ein Betrunkener stolpert fluchend herauf
Und stößt die Treppe beinahe zu Hauf.
Und diese ganze Nachbarschaft
War meiner Seele so grauenhaft.
Das Mädel indessen schlief unbewegt,
Hat einen Arm um den Hals mir gelegt,
Und lehnte ihr Haupt an meine Brust,
Und hat nichts von Streit und Lärm gewußt.
Und über ihr Herz ein Traum sich spann:
Du guter, du lieber, du bester Mann,
O halte mich sicher, o halte mich fest,
Dann hab' ich ein Leben, dann hab' ich ein Nest,
Dann leid' ich nicht Hunger und leide nicht Not,
Hab' immer mein Linnen und immer mein Brot.


Io mi stupisco d'alcune cibeche,
che udendo il vostro musical concento,
non corrano a brusciar le lor ribeche.


Indi si svelse, e di quanto convenne
tosto ammonilli, e partì sanza posa;
a pena tanto el ciglio alto sostenne,
che fatta era già tutta sonnacchiosa;
vassen volando sanza muover penne,
e ritorna a sua dea, lieta e gioiosa.
Gli scelti Sogni ad ubidir s'affrettono
e sotto nuove fogge si rassettono:


Und hebt sich die Haffrau aus kreiselndem Meer,
Greift spritzend sie über die Planken, –
Dann wehrt mit den Schilden und bohre den Speer
Ihr, Eisbart, tief in die Flanken.


Was ernährn wir unsern Tod?
Laßt uns ihm den Vorteil nehmen
und die starken Nerven lähmen!
Her die Rüstung, Kraut und Lot!
Wachet, wie Soldaten ziemet!
Zeit und Ort wird itzt beniemet.


Modlí se a pokukují
hoši sem a dívky tam,
hlavičky si zamotají,
že nevědí, kudy kam.


Wer wird von der Welt verlangen,
Was sie selbst vermißt und träumet,
Rückwärts oder seitwärts blickend
Stets den Tag des Tags versäumet?
Ihr Bemühn, ihr guter Wille
Hinkt nur nach dem raschen Leben,
Und was du vor Jahren brauchtest,
Möchte sie dir heute geben.


Se de l'aspra Donzella il braccio e grave
Ne quel del Cavallier nimico e lieve,
Ben la misura ugual l'un da l'altro have
Quanto apunto l'un da tanto riceve,
Chi vol due fiere audaci anime brave
Cercar, piu la di queste due non deve,
Ne cercar piu destrezza ne piu possa
Che n'han tra lor quanto piu haver si possa.


Ascolta il re: sobbalza come in sogno.


Ach wie erschrocken ist mein Herz, mein Geist und Sinn!
Die Angst und Bangigkeit wirft meine Seele hin,
Und seufzt und girrt und fleht nach deiner grossen Gnade.
Herr! sieh mich liebreich an;
Vergieb was ich gethan,
Damit mir nicht der Biß der alten Schlange schade.


¿Mi tierra?
Mi tierra eres tú.
¿Mi gente?
Mi gente eres tú.
El destierro y la muerte
para mi están adonde
no estés tú.
¿Y mi vida?
Dime, mi vida,
¿qué es, si no eres tú?


Ich will dich, folge mir, o Mensch in Himmel führen,
Erkenne dich nur selbst, Gott wird dein Hertze rühren,
Du bist das, was du bist: die Ewig' Ewigkeit
Wird inner dir geeint, wird außer dir gezweyt.


La calle oscura y desierta
De «Las Béjares»... —«¿Quién va?»
Es el viento. Es que en la puerta
Sollozando el viento está.
Noche horrible, noche en vela,
Sin destello de ilusión...
¡Marichuela, Marichuela!
Ya murió tu corazón.
Con la mente, velo ahora
En ceniza... Yerto está!
Y un fulgor de eterna aurora
En su frente irradia ya.
Sola tú... Manos cual lirios,
Manos pálidas en cruz;
En el suelo, cuatro cirios,
Y los ojos ya sin luz.
¡Marichuela! ¡En tu amargura
Quién te habrá de consolar!
Allá está su sepultura...
¡Ya lo llevan a enterrar!


Pak povadneš v kuchyně kouři
a při románech Carlénky.
A netknou se tě, které bouří
dušemi nové myšlénky.


Si en el perpetuo olvido amor consiente
que así se haya deshecho y apagado,
¿qué fue, si no fue amor, mi bien pasado?
Y si fue amor, ¿qué es de él, do está presente?


Seine Meinung ist die rechte,
Wenn er spricht, müßt ihr verstummen,
Sonst erklärt er euch für Schlechte,
Oder nennt euch gar die Dummen.


Hledě na oblohu vůkol sebe,
Mrákotami sy se nesstrašil,
Ten, jenž v hrsti drží celé nebe,
Když sy vzdychal – hromy zaplašil,


一园红艳醉坡陀
自地连梢簇茜罗
蜀魄未归长滴血
秪应偏滴此丛多


Un buhonero ha empleado
En higas hoy su caudal,
Y aunque no son de cristal,
Todas las ha despachado;
Para mí le he demandado,
Cuando verdades no diga,
Una higa.
       2
Al necio, que le dan pena
Todos los ajenos daños,
Y aunque sea de cien años,
Alcanza vista tan buena,
Que ve la paja en la ajena
Y no en la suya dos vigas,
Dos higas.
       3
Al otro que le dan jaque
Con una dama atreguada,
Y más bien peloteada
Que la Coruña del Draque,
Y fiada del zumaque
Le desmiente tres barrigas,
Tres higas.
       4
Al marido que es tan llano
Sin dar un maravedí,
Que le hinche el alholí
Su mujer cada verano,
Si piensa que grano a grano
Se lo llegan las hormigas,
Cuatro higas.
       5
Al que pretende más salvas
Y ceremonias mayores
Que se deben, por señores,
A los infantados y Albas,
Siendo nacido en las malvas
Y criado en las ortigas,
Cinco higas.
       6
Al pobre pelafustán
Que de arrogancia se paga,
Y presenta la biznaga
Por testigo del faisán,
Viendo que las barbas dan
Testimonio de las migas,
Seis higas.
       7
Al que de sedas armado
Tal para Cádiz camina,
Que ninguno determina
Si es bandera o si es soldado,
De su voluntad forzado,
Llorado de sus amigas,
Siete higas.
       8
Al mozuelo que en cambray,
En púrpura y en olores
Quiere imitar sus mayores,
De quien hoy memorias hay,
Que los sayos de contray
Aforraban en lorigas,
Ocho higas.
       9
Al bravo que echa de vicio,
Y en los corrillos blasona
Que mil vidas amontona
A la muerte en sacrificio,
No tiniendo del oficio
Más que mostachos y ligas,
Nueve higas.
       10
Al pretendiente engañado,
Que puesto que nada alcanza,
Da pistos a la esperanza
Cuando más desesperado,
Figurando ya granado
El fruto de sus espigas,
Diez higas.


Depois voltar ao rancho ou ao sobrado,
Tanto n’um como n’outro há boas gente;
E na rede suspensa de dois caibros
Saborear um chimarrão bem quente...


4
Venha embora o Leão forte
De tantos accompanhádo,
Que affirmão, e tem jurado
Que em que lhe custe a morte
O hão de ver coroad


Aber, kehrt die Sonne wieder;
Aendert sich so gleich die Luft:
Gleich empfinden unsre Glieder,
Wie derselben lauer Duft
Uns mit süssem Hauchen streichelt,
Uns mit sanftem Säuseln schmeichelt,
Die zu starcke Hitze kühlt,
Und, wie Wellen, um uns spielt.


Mig ifju voltam, küzdöttem vele;
De íme, megjött életem dele,
S melyet hiszékeny ifjuság igért:
Az a világ csak légvár, semmiség.


بدر مجد هل أم بدر سما
أشرقت منه تهاني الأنفس
أم ضيا نجم من الشهب سما
في ربي العلياء شهب الأطلس
كلل البشر أزاهير الثغور
بندى الأفراح وازداد الهنا
وقد افترت من المجد الثغور
عندما اشرق مصباح السنا
وتبدت من صبا نشر الزهور
في رياض العز أرواح المنى
غنت الأطيار لما بسما
طالع البشرى بثغر العس
وعلى كاس الصفا قد نظما
حبب الآمال فاطرب واحتس
يا نديمي قم بنا نحو الرياض
نغتنم طيب أويقات النجاح
فغدير الانس باللذات فاض
وتبدى كوكب الصبح ولاح
وشدا القمري على دوح الغياض
يا ندامى الا من حيوا باصطباح
وانضوا صبح الحميا نجما
من سنا مشرق صافي الأكؤس
وبافق الراح أبدت انجما
من ضيا بهجتها الضؤ كسي
خمرة اضحى لها البدر مدير
بين ندمان التصابي والطرب
فاطرح الاوهام يا خير سمير
واقتبس من حانها نور الحبيب
واجلوا كاسا من يد الظبي الغرير
واطرح عنك علاقات الكرب
تحظ بالنشأة بين الندما
كلما هبت رياح القدس
وامزج الاقداح من خمر لمى
ذلك الساقي بمسك النفس
برزت تجلى على عرش الفرح
بنت كرم فأرتنا العجب
سبكت بالدن اكسير الفرح
فلذا شاهدت فيه اللهب
من رمى فوق قناطير الترح
درهما منه راءه ذهب
قدس الاشراف جاما عندما
ظهرت مثل شعاع القبس
وعلى الصحب أفاضت حكما
لم ينلها أحد بالهوس
بزغت من برج دن بهج
كعروس في يدي خمارها
وصبا القلب بطيب الأرج
حينما فاح شذا عطارها
وردها يشفي غليل المهج
لارتشاف الشهد من أقمارها
فز بها من كف ساق علما
يانع الأغصان حسن الميس
منح الصب غراما حينما
صب يسقي بالجواري الكنس
عاطنيها يا ابن ودي قرقفا
ينسخ الليل ضيا نبراسها
قهوة من ذاقها نال الشفا
وتغنى من صبا أنفاسها
انست قلب نديم قد صفا
مذ تجلت وانجلت في كاسها
قم لدى مشهدها واغتنما
نفحة العرف بجنح الغلس
وادر خمر شهود عصما
نيله عن كل فكر دنس
وبروحي خير ساق عدلا
فرشفنا من ثناياه الزلال
ناشدتنا مقلتاه غزلا
يخطف الالباب بالسحر الحلال
خلته لما تثنى ميلا
خوط بان فوقه لاح الهلال
ضمن الياقوت والدر فما
ضمهُ أبهى عذار سندسي
هتكت وجنتهُ الورد كما
فتكت مقلتهُ بالنرجس
رشأٌ سار بداجي شعرهِ
يستضي من طلعة الوجه الجميل
أسكرتنا من حميا ثغرهِ
شفة تعطي رحيقاً سلسبيل
أصبحت أهل الهوى في أسره
مذ نضا سيفاً من الجفن الكحيل
وعلى العشاق لما حكما
صال فيهم بالعيون النعس
أخذ المهجة والقلب حمى
مقسماً في غيرهم لم يكنسِ
يا رعى اللَه ثنياتٍ زهت
بسنا برق محيّاهُ المنير
هيجتني ريحها لما سرت
من صحارى ذلك المرج النضير
جادها المولى بسحبٍ قد همت
كأيادي الماجد المولى البشير
من بهامي البذل أحيى الكرما
وأمات الفقر والظلم المسي
وأعاد الشعر حيّاً بعد ما
كان قبلاً كالهشيم اليبس
خير شهمٍ ساد في همتهِ
وعلا حزماً على أوج العلى
بشهاب السعد من غرّتهِ
زال ليل الخطيب عنا وانجلى
أصبح الأنعام في روضتهِ
بين عدلٍ ونوالٍ جدولا
وبنى للمجد عزّاً محكماً
ثابت التأسيس لم يندرسِ
واكتسى بدر كمال رقما
بثنا فضلٍ وحلمٍ أنفس
أسدٌ تخشاه آساد الشرى
إن بدا في كفه السيف اليمان
وإذا هز كعوبا اسمرا
وشح الأرض بثوب الأرجوان
هول من عن معهد الحق جرى
وملاذ للذي يبغي الأمان
علم الأيام ترعى الذمما
فاتت مثل ليالي العرس
وعلى السحب افاض النعما
فهمت في سيلها المنبجس
سيد حاز المعالي والهمم
فتسامى العصر فيه وافتخر
من رأى تلك المعالي والشيم
قال هذا ملك بين البشر
طوّق العلياء عقدا من حكم
فغدت تزهو بهاتيك الدرر
ماجد ان جاد خلت الديما
بيد فيها غناء البئس
أو ترأى للأعادي حلما
قرّحت أجفانها بالنعس
شيد العز بانجال السعود
خير أشبال كرام المنتشى
كل شبل منهم يلقى الأسود
قاسم الأعدا إذا الحرب نشا
وخليل الجود ميمون الوجود
بأمين الفضل حدث ما تشا
إن تفز بالربع تنظر كرما
كبدور في صدور المجلس
وبمحمود التهاني رنما
بلبل الأفراح عش وافترس
يا لمولود سعيد المولد
مخبر بالمهد عن جد سعيد
أضحت الأقمار فيه تهتدي
وله قد جعلت عقدا فريد
نادت الجوزاء بالروض الندي
ليتني كنت له مهدا نضيد
أخصبت تلك الروابي همها
واتعزت بالأمير المؤنس
وتهنت حين القى القدما
ووفت خير الدعا بالهجس
قمر في بيت سعد طلعا
فاستنار الكون من باهي الشهاب
بسم النصر له مذ لمعا
من خليل المجد ذي القدر المهاب
اخذ العليا سريرا رصعا
بلالي در حمد مستطاب
جاء محمود خصال فنما
حائزا بالله حسن الحرس
وكساه الله ثوبا معلما
ثوب حفظ فهو ابهى ملبس
يا أميرا ساد في أحكامه
تتهنى بحفيد أشرفا
دم وزد فيه وفي أعمامه
وأبيه وبنيهم رونقا
جادكم ذو اللطف في أنعامه
بدوام الأمن مع طول البقا
وتراهم خير أجداد وما
أنجبوه بثناء مكتسي
زادك الله حبورا كلما
لاح بدر في دياجي الحندس


Když večer mírný vánek vlaje
při jasném zpěvu skřivánků,
když na skle oken v rudo plaje
zář roztrhaných červánků,


老烂丛林四十年
平生跛挈但随缘
未言亲见云居老
只识归言亦自贤


Én ugyan nem állok a sereghez,
Mely kiséri őket ujjongatva,
És ha egykor közibök vetődöm,
Nem egyébért lépek e csapatba,
Csak azért, hogy fölfordítsam majd ez
Ál nagyok győzelmi szekerét,
S haragomnak ostorával vágjam
Arcaikra a bitó jelét!


V Trinitá dei Monti jsem
viděl ten obrázek milý;
Maria Panna s kuželem...
Postál jsem před ním chvíli.


وما كانت الآداب إلا طرائفاً
من الشعر أو ما يستجادُ من النثر
فأبرزها المهديّ عذراء غضةً
تأوّد تحت الحلى في الحلل الخضر
مباحث لو غذّى زهيرٌ ببعضها
لأمست قوافيه أدّق من السحر
ولو فقه النيل المبارك كنهها
لحول ذيّاك المزيج إلى خمر
ولو أذن الدهر العبوس لبعضها
لأصبحت الأيام ضاحكة الثغر
ولو عرفت مصر المفدّاة قدرها
لباتت لما يلقى البيان على جمر
فيا واحداً عزّ البيان بفضله
على طول ما لاقى البيان من الهجر
لبعدك في الأحشاء نار ذكيةٌ
تفتّت من كبدى وتأكل من صدرى
صبرت عليها يعلم اللَه راغماً
على حين لا غوثٌ يؤمّل من حر
ولما رأيت الصبر ليس بنافعي
عمدت إلى همى أحمّله شعرى


Věř více napsaným na ledě písmenám,
věř více míhavým na vodě bublinám,
než světa marného přeludným odměnám,
těm lichým trampotám, a věčným proměnám.


Na ospalé, klidné Mírovice
usmálo se slunko udiveně,
jako by dnes vidělo v nich více
nežli obraz, který zřelo denně:
čeledíny, s vonného již sena
slézali teď zívajíce hlasně,
děvečky pak v sukních po kolena,
jimž se rovněž rozcházely dásně.


Pensam enfrentar a borrasca à maneira dos
velhos curandeiros, que pensavam enfrentar as pestes
com suas danças e rituai
Também eles, os homens especiais, cultivam seus rituais,
mas repelem com veemência qualquer menção a ele
Estão imersos em fetiches - para viver precisam deles
com desespero e tentam manter uma dignidade espúri
Assumem-se guerreiro São apenas bardo
Sabem-se entes mitológico São apenas obras de ficçã
Atribuem-se poderes miraculosos, oriundos da grande sapiência pragmátic
Estão nus, como o rei, mas julgam-se no mínimo vestidos de ouro e prat
Sua vaidade ingênua é sintoma da pobreza real em que realmente se situa
Perecerão e virarão pó, mas não julgam essa possibilidad
Mesmo apenas pó, pensarão ser incenso com propriedades mágica
Serão apenas dispersos, mas julgar-se-ão as moléculas mais importante
Mas serão tão importantes quanto qualquer outra molécul
Esquecerão a própria grandeza de ser iguais, porque, sendo parte
da natureza, não a considerarã
Julgar-se-ão gigante Serão apenas duendes desprovidos de magi
Serão, enfim, esquecido
Por isso, passam a vida tentando lembrar-se de si mesmo
E merecerão pouco menos de, um dia, ter sido mencionado
Terão, então, perdido a chance de ter olhado à própria volta e
enxergado o mundo como ele  Porque se fecharam à vida
e principalmente a quem os rodeia, esses homens especiai


ماذا الذي تدعوه نوراً
أَنا ما سعدتُ به بصيرا
بل كيف ينعمُ مبصرٌ
هَلْ تُخبرُ الولدَ الضريرا
يا طالما حدثتني
عما تراه وَتشهدُ
فزعمتَ أَنَّ الشمسَ تش
رق جذوَةَ تتوقد
أَنا لستُ أجهلُ وَهجَها
لكنّ ما لا أعلم!
أَنىّ يكون بها نها
رٌ ثم ليلٌ مظلم
الصبحُ عندي والمسا
ءُ إِذا لعبتُ وَحين أَكرى
لو لم أَنمْ لجعلت أَيا
مي نهاراً مستمرا
كم ذا سمعتك تُرسلُ الز
فرات مخْزوناً عليّا
هي نعمةٌ لَمْ أعطها
فيفقدها لم أَرْز شيّا
حزني عَلى ما لا سبي
ل إِليه يَحرِمُني السرورا
أنا كالمليكِ إذا شدو
تُ وَإِنْ أَكنْ أَعمى صغيرا


hier, der Ort, dieser ists, da mich das erste Mal
Theophile umfing' und küsset' ohne Zahl.
Hier dieser ists, der Ort, der mich so glückhaft machte.


Já nevím, jak se jmenoval ten mnich,
však zalek’ se, ta věc je jednou jista.
A jestli Antonína nedostih’,
byl přece jenom věrný sluha Krista.
Vždyť vzpomněl si: to květy vypučely
a vonným jarem dýchá lán.
– Andělíčkové, slyšel, pěli:
Hej, narodil se Kristus Pán!


万仞高峰列翠屏
寒云流白树流青
恍疑九曲同游日
对坐溪边铁篴亭


Szavak, szavak, szavak, szavak.
Egyik érces, másik rekedt,
de mindenképen elriasztják
a közelgő tündéreket.


Bist du, der Erste, nicht der Eroberer
Am leichenvollen Strom? und der Dichter Freund?
Ja, du bist Karl! Verschwind, o Schatten,
Welcher uns mordend zu Christen machte!


Estou firme no meu posto,
E, qual rocha, não me abalo;
Virado não está meu rosto,
Sim a cauda do cavalo.


Gute Kritik ist nöthig, wie Brod, drum tüchtig gesäuert,
Daß uns das Gute noch mehr schmecke, hinweg mit der Spreu.


Hei markt sick dit. – Dat negste Mal
Kümmt hei taum Kopmann Bolzendal
Un reikt em sine Reknung in.
De Kopmann kickt de Reknung nah.
Sei stimmt. »Ja«, seggt hei, »ja!
Sei's richtig. Äwer dese Posten? –
För'n nigen Rock, de sall twölf Daler kosten?
Wo kümmt de nige Rock hir rin?«
»Je«, seggt nu uns' oll Bradenal,
»Sei segg'n jo all', Herr Bolzendal,
En Rock möt dorbi äwrig sin.«
»Wat hir, wat dor!« seggt Bolzendal,
»So lüdt bi mi hir nich de Klock!«
Un strickt den Oll'n, der Deuwel hal!,
Dwas dörch den schönen, nigen Rock.


Niégate, (huésped) hoy a la partida,
y el llanto logra, que fatal te advierte
este funesto triunfo de la muerte,
este funesto asombro de la vida.


Hat Christus sich mir kund gegeben,
Und bin ich seiner erst gewiß,
Wie schnell verzehrt ein lichtes Leben
Die bodenlose Finsterniß.
Mit ihm bin ich erst Mensch geworden;
Das Schicksal wird verklärt durch ihn,
Und Indien muß selbst in Norden
Um den Geliebten fröhlich blühn.


Sospecho que decís que vaya vella.
Iré como quien tiene miedo o sombra,
que, por ver si es verdad, se abraza de ella.


Der Glaube greift nach Gott, die Hoffnung nimmt ihn wahr,
Die Lieb umhalset ihn, die Andacht ißt ihn gar.


ama annem ester'in


In den trüben Winternächten,
O, wie gramvoll denk' ich da
An das Land der Palmenhaine
Und des Sängers Sabia.


Da Nisida la dea spedisce un messo
al principe Manfredi, e 'n terra scende,
e cangia volto, e 'l bel sembiante espresso
de la Contessa di Caserta prende.
Il Principe e costei d'un padre stesso
nacquero, se la fama il vero intende,
ma di madri diverse, e fur nudriti
per alcun tempo in differenti liti.


酩酊高歌掩旧书
青山日月笑居诸
一番春雨无分付
枉种桃花三两株


يا من هو الود والمطلوب صل دنفا
قبل الصلاة فقد اشفى على التلف
عدني بوصل فإن السقم أقعدني
وإن دائي ابن ودي إن وصلت شفى


لَجارِيَةٌ بَينَ السَليلِ عُروقُها
وَبَينَ أَبي الصَهباءِ مِن آلِ خالِدِ
أَحَقُّ بِإِغلاءِ المُهورِ مِنَ الَّتي
رَبَت وَهيَ تَنزو في جُحورِ الوَلائِدِ


Aber je weiter vom Ufer entfernt,
Der Stein im Fluge das Fliegen verlernt.


Te a setét erdők vadonjain
Szeretsz álmodozni, oh Melancholia!
A puszta vár bús omladékain
Nyögdelő lágy szellő néked harmónia.


Ihr Christen, von Gott reich begabt,
Die Ihr Verstand und Zungen habt,
Erkennt des Höchsten Güte!
Das Hertz und Puls mit jedem Schlag
Sich regend und bewegend sag'
Aus treuem Danckgemüte:
Heilig,
Heilig,
Heilig, löblich
Ist GOTT ewig!
In dem Singen
Wird dein Hertz in Freuden springen.


Im Wasserbette ruhen alle Fische,
Die Schnecke kriecht ins Dach,
Das Hündchen schlummert sicher unterm Tische,
Mein Weibchen nickt im Schlafgemach.


Do Valencie jde Cid,
kterou Maurům uloupil,
reků s sebou devět set,
z rodů vede přeslavných.


no sólo en plata o viola truncada
se vuelva, mas tú y ello juntamente
en tierra, en humo, en polvo, en sombra, en nada.


绛帷斜卷木兰舟
夹岸蛮音入棹讴
使者解书丁有尾
不妨行部下汀州


que ânsia imemorial atrai os corposde ambarina e amavios impregnadosossos tendões e carne e sangue nervos?que impacto os enlouquece tange anula?que plectro ou lançadeira ou sábia lâmina?e exangues ao cansaço os abandona?phallus vulva os seios mãos e bocae a pele esse tecido permeávelsão instrumentos de urdir tecere a estrutura imantada aniquiladaé deliquo amplo voo queda a piquenum abismo do fogo gelo e nada do livro Os celebrantes (1988)


A napsugár fölgyujtja testedet
és ugy ragyogsz ma mint a szerelem
Nero-fáklyája; szegény kicsi asszony
égő rabságban. Vannak más kínok
éhség, gonoszság, veszteség, betegség,
a lövészárkok kínja, honfiak
keservei - de minde sebeket
ember üti: a te sebed nagyobb:
maga az Isten tette vállaidra
Keresztedet, mint egyszülött Fiának
s mint Krisztus égett legfőbb szerelemben
minden bűnösökért, úgy égsz te egyért.


»Einen Haufen Goldes nehm ich wohl,
Doch tanzen ich nicht darf noch soll.«


Così schierata fu la gente snella,
pure aspettando lor crudi nimici.
Nell'altro dir dirò la storia bella
come e Pagani sceson le pendici,
del lor ferir e lor votar di sella,
che insieme fêr e cavalier felici.
Io priego Cristo, padre vittorioso,
che vi mantenga in pace con riposo.


Na rynku hudbu verbujou,
a hned mi dali čapku;
tam buben, housle, piva dost,
to teklo jak po žlábku.


Dreimal flog ich um im Kreise,
In der Faust des Schwertes Blitz,
Noch im Lauf, nach Gallier Weise,
Sprang ich ab vor Cäsars Sitz...
Schwarzer Ellid, zu den Toten
Send ich dich als meinen Boten!


Auf! Danket Gott und betet an
Den Helden aller Helden,
Von dem die Erden ab und an
Und alle Himmel melden;
Auf! Werdet heute ein Gesang!
Auf! Klinget heute einen Klang:
Gott sei allein die Ehre!


اِعمِد إِذا كُنتَ مُختاراً نَدى رَجُلٍ
إِلى جَميلٍ فَتى الجودِ اِبنِ حُمرانا
الطاعِنِ الطَعنَةَ النَجلاءَ قَد حَجَزَت
عَنها بِصَدرِ قَناةِ الرُمحِ مَن حانا
بِهِ اِطمَأَنَّت قُلوبُ القَومِ إِذ نَشَزَت
إِذا الجَبانُ رَأى لِلمَوتِ أَلوانا
شَوامِخٌ لِبَني شَمخٍ إِذا اِرتَفَعَت
لا تُرتَقى وَأَشَدُّ الناسِ أَركانا
إِذا أَتَيتَ بَني شَمخٍ وَجَدتَ لَهُم
لِلمَكرُماتِ عَلى المَعروفِ أَعوانا
تَغدو النِساءَ إِلى شَمخٍ إِذا فَزِعَت
وَأَكلَحَ البَأسُ أَفواهاً وَأَسنانا
بِهِم تُواري نِساءُ الحَيِّ أَسوُقَها
إِذا دَعَوا يَومَ بَأسٍ يا لِذُبيانا
مِنهُم فَوارِسُ قَيسٍ وَالَّذينَ لَهُم
قِبصُ الحَصى وَثِقالُ الوَزنِ ميزانا
أَنتَ اِبنُ أُمِّ اِمرِئٍ تَنمي إِذا نُسِبَت
حَيثُ اِنتَمَت بِأَبيها بِنتُ حَسّانا
نالَت بِهِ الشَمسَ لَو كادَت تَناوَلَها
بِالمَجدِ إِن كانَ مَجدٌ عِندَها كانا


Du gehst sehr ordentlich zu Kirch und Abendmahl;
Er etwa dann und wann einmal.
Du wartest des Gesangs, des Lesens und Gebets;
Er seiner Pflicht und Arbeit stets.


Und als die Blicke wir erhoben,
O! strahlend, wie wir nie sie sahn,
Zog da durchs tiefe Nachtblau droben
Welt neben Welt die lichte Bahn.


Ein Vater heißt mich Sohn, die Schwestern sagen: Nein!
Und wollen nicht einmahl der Mutter Zeugniß glauben.
Nun! zwischen mir und euch, die mir die Kronen rauben,
Kan Gott nur und die Zeit, sonst niemand, Richter seyn.


¡Pues bien! En esa tierra de palmares,
donde toda ilusión encuentra abrigo
y consuelo el dolor, y yo pesares;


Že ticho kol? Můj Bože, vždyť to zvučí!
Ne, ne, já nevěřím, suď každý sám –
kde? v nitru mém! Tam klíčí to a pučí,
rozkvétá můj svět, což o váš dbám...


So seufzt er oft, wenn er die Reben schneidet,
Die seiner Eltern traulich Haus umstehn,
Die Arme sehnend er zur Ferne breitet,
Die er in seinen Träumen nur gesehn.
Da kommt ein Floß! – »O trüg' es doch mich gleich
Hinab, hinein ins weite deutsche Reich!«


Hopp hopp! ich bin ein Reitersmann.
Machet Platz und geht zur Seite,
Daß ich euch nicht überreite!
Habt Respect vor meinem Ritt,
Daß euch nicht mein Pferdchen tritt!


Non io le membra de' caduti in guerra
a' piè nemici ed agli estivi ardori
empio esporrò, ma la dolente terra
ricoprirò di fiori.


Soy un pájaro lírico. Yo estuve
en una jaula —la ciudad— hoy vuelo
sin trabas, como el cóndor y la nube,
por el mar, por la tierra y por el cielo.
Ayer, en mi prisión ruidosa y vasta,
hondamente canté mis propias penas,
mis decepciones y mis iras y hasta
mis otras desventuras: las ajenas.
Entonces fue mi canto un gran gemido;
mas hoy que libre el firmamento sondo.
Lejos del fausto y del odioso ruido,
a las miradas del burgués me escondo
de un monte en lo más alto, y cuelgo el nido
al aire, porque así canto más hondo.


Er liebte schneidig Schön Thora,
Die wohnte fern im Turm.
Auf seinen Staatsgallionen
Mit seinen Reichsbaronen
Fuhr er hinaus nach Schonen,
Da lag um den Turm ein Wurm.


Callar y poseer sin competencia,
aunque el bien es mayor comunicado,
posible cosa es, pero terrible;


Siehst du dich deines Ziels bewußt
Und weißts auf gutem Grunde stehen,
So ist es für dich kein Verlust,
Den Weg allein und still zu gehen.
Steig weiter nur, bergan, bergan,
Wie deine ernste Pflicht es will,
Und da man dir nicht folgen kann,
Wirds ganz von selbst da unten still.


Náhle cítí, že v své řeči
nemá slov, ni v mysli představ,
ni těch barev, ni těch zvuků,
myšlenkám svým a svým citům
by moh’ dáti taký výraz,
jaký slyší v mluvě tvojí.
Ohlas jakés duše cítí
veliké a nepoznané.


Adeus!
Quem fica sofre, bem sei;
Mas sofre mais quem se ausenta!


Zum ewigen Thron strebt ihr empor,
So trotzigstolz und löwenkühn,
Ihr sucht des Himmels Flammenthor,
Nicht eher kann Euch Frieden blüh'n.


Und als er kam an den Po bei Rom,
Da schwamm vor ihm ein Braten,
Er schnappte danach, und verlor sein Diplom,
Und musst' es auf ewig entrathen.


Sogleich zu seinem Stalle
Zeucht er zurück ein jegliches
Der Schafe seiner Herde,
Das sich vom rechten Weg verirrt.


Trau' du nur bei Gottes buntem Scherz,
Traue, Menschenherz, auf Gottes Herz,
Laß mit allen Millionenirren
Alle Geisterflügel dich umschwirren.


Quem é você?
Quantos anos você tem?
Olha, só a sua consciência pode responder isso!


Doch als es ans Verteilen ging,
Dünkt das dem Wolf ein mißlich Ding.


动则勒长夫
一夫金十二
长吏亦受欺
金来仅得四


Why then I weep, forbear to know:
Fall uncontroll'd my Tears, and free:
, 'tis the only Woe,
I ever yet conceal'd from Thee.


Gestürzt sind deine goldnen Minarete!
Der Isan schweigt! Nie mehr, wenn die Drommete
Die Gläubigen ermahnt zum heil'gen Kampf,
Entströmt das Heer der turbanbunten Mohren
Im eh'rnen Harnisch deinen hundert Thoren
Bei Allahruf und Roßgestampf.


La tempête, sept jours et sept nuits, par l'espace,
Poussa la flotte immense au but mystérieux ;
Et Hu-Gadarn volait sur les vents furieux,
Illuminant l'abîme où s'enfonçait sa race
Avec le souvenir, l'espérance et les Dieux !
Et les harpes vibraient dans les clameurs farouches
Qui se ruaient du ciel et montaient des flots sourds ;
Et les hymnes sacrés, échos des anciens jours,
Résonnant à la fois sur d'innombrables bouches,
Faisaient taire la foudre en éclatant toujours !


蝉鬓慵梳倚帐门
抱琴花夜不胜春
不应更学文君去
拟作梁园坐右人


A potomek slavných Otců
do kapes si zandá ruce –
a v hlubinách kapes svírá
revoluční pěsti své!


Cyprie / besihe Venus.


Sempre de todas dava boa fama,
De fregueses lhe armava quantidade,
Té as pôr sobre si com casa e cama.


Es war einmal ein Gärtner,
Der sang ein traurigs Lied.
Er thät in seinem Garten
Der Blumen fleißig warten,
Und all sein Fleiß geriet;
Und all sein Fleiß geriet.


Hajh, Élet, hajh,
Kinek a köntösöd éget,
Hajh, Élet, hajh,
Te, aki ismersz, rázol is,
Kacagj most egyszer egy nagyot:
Nekem kivánnak
Csúnya véget.


„Neznám vás, já mluvím s králem.“


定是寒僧独扣扉
书声犹共雪花飞
市中来往空如织
就里无人是白衣


Und hier im duft'gen Wiesengrund,
Wo Wald und See sich grüßen,
Da sitzt die schöne Rosamund
Zu König Heinrichs Füßen:
Es ruht ihr Haupt auf seinem Schoß,
Und ihre Augen, blau und groß,
Schaun lächelnd in die seinen.


空留汝母嫁时衣
雾縠花罗香渐微
欲与他人今不忍
华山高处瘗斜晖


一年两度过城隅
似读皇王万古书
看罢春花与秋叶
人间万事更何如


Ja a so muaß ma lebn!
An jed'n Deckel aufhebn,
A jede Schüssel neigspecht,
Ja wann ma 's allabest-allabest möcht.


May Peace around thine honour'd head
Her fairest olive wreath entwine;
Soft Slumbers guard thy downy bed,
And Hope, fond charmer, still be thine!


Paul weer de Bruer sin Sœn, un Greten ęr Vader weer Węwer,
Un se węv em en Kęd, noch finer as Harstid en Spinnwipp,
Fein un mit dammasten Inslag, un spol em nu fast, dat en Lust weer;
Awer bi Garden an Barg dar knütt se de Fisseln tot Fangnett.


百步穿杨箭不移
养由堪教听弘规
身隆业著未知退
勿遣功名一旦隳


A la dolce ombra de la verde pianta,
quale ogne tempo germina el bel fiore,
viddi una donna e con lei quel Signore,
che sempre in gentil petto esser se vanta.


So lange Worte noch Gedanken tragen,
Wird man an Worten was zu denken haben,
Doch wie ich auch die Augen wisch und wasche,


满城风雨近重阳
准拟登高尚渺茫
会见明朝天气好
不教孤负菊花黄


Harmlos warf ich euch hin, ihr Gesänge der Jugend, und immer
Blieb mir ein Rätsel die Gunst, die man so reich euch gewährt;
Denn leichtwiegend erscheint ihr zumeist dem gereifteren Urteil;
Nur im melodischen Hauch schwebt ihr gefällig dahin.
Aber ich darf mich rühmen, daß nie der Erfolg mich verblendet,
Daß ich des Kranzes Geschenk treu zu verdienen gestrebt.
In die Tiefen der Brust und des Weltlaufs sucht' ich zu dringen,
Und mit heiligem Ernst rang ich zum Gipfel der Kunst.
Viel zwar blieb mir versagt, doch reift auch manches im stillen,
Dran sich ein deutsches Gemüt wohl zu erfreuen vermag,
Wenn ich die Rätsel der Zeit und des Herzens im Liede zu deuten
Oder im ernsten Kothurn festlich zu schreiten gewagt.
Und so bitt' ich: Verzeiht, was wild und jugendlich aufschoß,
Und im wuchernden Laub laßt euch gefallen die Frucht!


Ou na alegria que na vida o açoite,
De negar, dia e noite, dia e noite,
Mais do que Pedro, bilhões de vezes?!


Tvé jméno
Povždy budiž chváleno,
Nade všecko buď nám svaté,
Proň buď srdce láskou zňaté,
Věčně buď velebeno
Tvé jméno.


Er reitet vorüber an einem Fluß,
Da ruft ihm der Wassermann seinen Gruß,
Taucht wieder unter dann mit Gesaus,
Und stille wird's über dem kühlen Haus.


Led pluje, březen tu, aj, nové jaro věru!
A měšťák udiven se dívá k teploměru,
hle, dvanáct stupňů už. Ah, po tak dlouhém čase
svůj zimník odložil a svrchník oblék’ na se,
a k třetí hodině si vyšel na nábřeží
se dívat, jak jde led a Vltava jak běží.
Až k jezu zašel si, by zřel, jak led se dělí
a tříští na kusy. Hřmí dělo z citadely,
a on se usmívá, tu pod akáty stana.
Jdou ledy... kdo to ví, co je to pro Pražana?
Jak prsa dmou se mu! On zvolna kroky řídě
k Ovocné ulici po Ferdinandské třídě,
si koupí fialky a usmívá se blaze,
jsa nadšen jarem tím, jak jeví se mu v Praze.
To není jaro to, když čerstvá země voní,
kdy v zpěvu skřivánčím jde s pluhem oráč po ní
a vzduch pln jasu je a chvějící se záře:
zde nový model to za skříní Hospodáře
a čerstvé azalky za skříní u Dittricha.
To není jaro to, jak na venkově dýchá,
když děti v březoví pít spějí jarní mízu.
S talířkem sněženek jen dítě u Platýzu
ti vběhne do cesty a vedle tebe běží.
To není jaro to, jak na venku je, svěží
a vonné, vznešené a svaté ve své kráse.
Zde zaprášená skříň jen znova natírá se,
a zápach fermeží a okna, jež se myjí,
v těch našich ulicích jsou jara poesií.
A první slunečník... Vše ohlédne se po něm.
A hle, teď k večeru, hubeným tažen koněm
vůz letní tramwaye na zkoušku městem jede,
a v tváři měšťáka, tak znavené a bledé,
zřít radost... Jaro je! Buď tedy vůle Páně!
A s prázdnou tramwayí kůň zahnul k Prašné bráně.


Manchmal ist deine Stimme,
Die im Winde verstreicht,
Deine Hand, die im Traume
Rühret die Schläfe mir leicht;
Alles war schon vorzeiten.
Und kehret wieder sich um.
Gehet in Trauer gehüllet,
Streuet Asche herum.


秧马催予出
铜鱼羡子分
无莲照学士
有竹比封君


Verdüstert hockt der Stein/ wie seinen Sorgen
Ein Bettler grollt.
Verkappter Fürst! Im Grunde dir geborgen
Ruht Perl und Gold.


Noch mehr, die nechste Nacht verlor ich dich im Traume
Und weckte mich fast selbst durch Angst und Winseln auf;
Der unverhofte Bruch von deinem liebsten Baume
Wies etwan auch vorher der Liebe kurzen Lauf.


Liebstes Kind, ich bin nicht blöde,
Stelle dich nur gegen mir
Immer noch einmahl so spröde,
Ich verbleibe doch bey dir,
Und empfinde meine Lust
Bey der unverliebten Brust.


花飞忽忽减芳菲
欺我新来诗思迟
笔底羡君能捷敏
好词频许坐中披


花开山色中
鸟哢泉声里
相对澹忘机
辟书徵不起


Hier lieg' ich schwach und siech;
Und ach! die liebe Sophilette
Weicht keinen Schritt von meinem Bette.
O! daß der Himmel mich
Von beiden Übeln bald errette!


Tiszteletet, csudálatot
Támaszt minden elmében,
Gerjedelmet s kivánatot
Tenyészt kiki keblében;
A vas-gondot tekintete
Ízre porrá tördeli;
A bú ködét lehellete
Szerte-széllyel szegdeli;
Nyomaiban szép lábának
Kedvesen virágoznának
Lybiának pusztái,
Mint egy Tempe rózsái.


مَن لِوَلهان كَئيب
بَينَ همٍ وَكُروب
يَقطَع اللَيل بِحُزن
وَبُكاء وَنَحيب
مَن لِقَلبي بِأَمان
وَهُدؤ كَالقُلوب
فَلَقَد سَلَكَهُ الحُ
ب لِخَوف وَوَجيب
وَحَبيب هُوَ لا شَ
ك مَعلي وَطَبيبي
مالَ بِالإِلباب مِنهُ
ميَل القَد الرَطيب
كُل مَن شاهَد مِنهُ
فِتنَة الحُسن الغَريب
عادَ في الوَقت بِقَلب
عاذب اللُب طَروب
يَصرف الأَلحاظ عَني
خَوف واش أَو رَقيب
سَيدي لا تَخشَ مِن رَق
ية وَاش مُستَريب
فَلَقَد غَبت عَن الحِ
س مِن الشَوق المُذيب
دَقَ شَخصي فيكَ إِن يُد
ركهُ فكر لَبيب
قَسَماً بِالسَهر الدا
ئم وَالدَمع الصَبيب
وَالَّذي خَصَكَ بِالعَجَ
ب وِبِالحُسن العَجيب
لَستُ في حُبك لَو يَع
قل واش بِمُريب
لا وَمَن كوَّن قَلبي
مِن حَنين وَلَهيب
وَخَيال زارَ في صُو
رة تَيّاه غَضوب
جادَ إِذ زارَ بِوَصل
مِنهُ بِالصَد مَشوب
أَفحَتّى الطَيف لا بِر
فق بِالصَب الكَئيب
قنع المُشتاق مِن طَي
فك بِالوَعد الكَذوب
قَلَّ يا مَولاي مَن وَص
لك حَظي وَنصيبي
صرت فقي أَسر أَعادَ
بي كَما شاءَ حَبيبي
أَن يَكُن دَهري خَصمي
فيكَ فَاللَهُ حَسيبي


Bald er versuchet mich in mir,
Daß ich verzweifflen soll an dir,
Du werdst mich nicht ernehren.
Ach dieser Glaub mich allzeit tröst:
Du, der du meine Seel erlöst,
Wirst auch dem Leib bescheren
Die Notturft hier auf deiner Erd,
Gleich wie ein Hirt versorgt die Heerd.


Da warf der Papst in Eil'
Hinweg das scharfe Beil
Und schloß mit heißen Tränen
Den Jüngling an sein Herz:
»Gott hat gestillt mein Sehnen,
Geheilt mir Gram und Schmerz.
Ja, junger furchtlos kühner Held,
Von Buße nur das Herz geschwellt
Und bis zu schärfster Schmerzensnot
Gehorsam meinem Machtgebot,
Nein: meinem nicht: Gott selbst: – du bist
Den ich erbat zu dieser Frist!
Nach Frankreich! Rasch! Auf heil'gen Wegen!
Nimm, Abt von Cluny, meinen Segen.«


Da hab ich gar die Rose aufgegessen,
Die man mir in die starre Hand gegeben!
Daß ich noch einmal Rosen würde essen,
Ich hab es nie geahnt in meinem Leben.


O Wunder um die Wette,
Die drauf der Morgen erhellt:
Den Sieger fesselt die Kette,
Entwaffnet ist der Held!


STellt ewre Schmertzen eyn; ob ſchon das grimme toben
Der flammen ewre Statt zu Aſchen hat gemacht
Ob Kirch vnd Herdt gleich hin; ob ſchon in einer Nacht
Was ſo viel zeit gebaw’t in rauch vnd glutt verſtoben.


Hier liegt Kornar,
Beweint mit Thränen
Von allen, denen
Er schuldig war.


Der Mond blitzt durch die Fensterscherben
Ums dunkle Dachwerk pfeift der Wind,
Und Nachbars Lieschen liegt im Sterben
Und ihre Mutter weint sich blind.
Das Haar gebleicht von tausend Sorgen,
Im dünnen Kleidchen von Kattun,
Erwartet sehnlich sie den Morgen,
Der Apotheker will nicht borgen,
Der Doktor hat »zu viel zu thun«!


Zvyklo, i když z ruky padlo,
krvácelo, u noh zvadlo.


野花吹尽竹娟娟
尚有黄鹂最可怜
娅姹不知缘底事
背人飞过北山前


Do myšlenek zanořený
sedí bača vedle stěny,
slzou vyhasla mu fajka,
a staroušek smutno jajká.


Kennst du, Freundinn, wol die Feien,
Die des Mädchens Herz bewachen?
Jene Guten, jene Treuen,
Die, aus Eden hergesandt,
Der Entschlaf'nen Kühlung fachen,
Die Erwachende umlachen,
Und die Tappende mit treuer Hand
Leiten in das bess're Land?


Lieti sperar, che dopo non molti anni,
Quasi fiero leone e gentil agna,
Nuovo Cosmo vedrem, nuovo Giovanni.


Vy máte stejné víry, strže stejné,
ty propasti a vichry, stejné vření,
týž slunný klid a stejné burácení,
týž plesný jásot, stejné nářky chvějné.


Bud dík Ti vzdán,
jenž od věků
svůj věčný plán
nám chystal’s k spáse,
jenž člověku
v tak divné kráse
jsi v svatém čase
dal země lán
a Syna poslal svého,
by vinu ubohého
vzal na se!“


Zwischen Tulpenflammen und Narzissen
Springen unter schweren Fliederbüschen
Kleine Mädchen losen Haars im Garten.
Lerne, Herz! Die kleinen Mädchen wissen
Mehr vom Glück, als du; mit ihrem Springen
Loben sie den heiligen Geist der Pfingsten
Zwischen Tulpenflammen und Narzissen.


Hast du das Schloß gesehen,
Das hohe Schloß am Meer?
Golden und rosig wehen
Die Wolken drüber her.


Ó Israeli, znáš těch ďasů jména?
Vrch každý mohou semlít na padrť,
já v žilách led už místo krve cítil
a do mých tváří dýchala už smrt,


Doch ach! es gleicht dem Felsen,
Der sich nicht beugen läßt;
Wie er am Schooß der Erde,
Hält es sein Fühlen fest.


Les armes de Jésus c’est qu’il nous réconforte
En notre déconfort et c’est qu’il nous reporte
Au premier paradis et c’est qu’il nous apporte


يُبايِنُ شَكلٌ غَيرَهُ في حَياتِهِ
فَإِن هَلَكا لَم تُلفِ بَينَهُما فَرقا
وَمَن يَفتَقِد حالَ الزَمانِ وَأَهلِه
يَذُمُّ بِهِم غَرباً مِنَ الأَرضِ أَو شَرقا
يَجِد قَولَهُم مَيناً وَوِدَّهُمُ قِلىً
وَخَيرَهُم شَرّاً وَصَنعَتَهُم خُرقا
وَبِشرَهُمُ خَدَعاً وَفَقرَهُم غِنىً
وَعِلَمَهُم جَهلاً وَحِكمَتَهُم زَرقا
أَحَيَّ كِلابٍ كَم رَعى النَبتَ قَبلَكُم
فَريقٌ وَشاموا في حَنادِسِهِم بَرقا
وَصابوا عَلى عافٍ وَآبوا إِلى رِضىً
وَجابوا إِلى عَلياءَ نازِحَةٍ خَرقا
وَلَيلاً طَلى قاراً بِقارٍ وَأُكمُهُ
مُراقِبَةٌ مِن شُهبِهِ حَدَقاً زُرقا
إِذا نَشَأَت فيهِ الغَمامَةُ خِلتَها
بِإيماضِها زِنجِيَّةً فَصَدَت عِرقا
وَمَرّوا بِمَقصودِ الحِمامِ فَغادَروا
خَوالِدَ ضَمَّت فيهِ أَفرُخَها الوُرقا
رَأَينا شُؤونَ الدَهرِ خَفضاً وَرِفعَةً
وَنَحنُ أُسارى في الحَوادِثِ أَو غَرقى
هَوى مُعتَلٍّ كَالغَيثِ مِنَ المُزنِ وَاِعتَلى
خَفيضٌ كَنَقعٍ مِن لَدُن حافِرٍ يَرقى
فَلا تَأمَنوا شامِيَّةً يَمَنِيَّةً
تُعادي فَلا تُبقي خِباءً وَلا فِرقا
يُخَرِّقُ دِرعَ المَرءِ سُمرُ رِماحِها
وَإِن كانَ مُرّاً في مَذاقَتِهِ خَرقا
إِذا طَلَبوا أَقصى العُلا اِتَّخَذوا لَهُ
بِصُمِّ العَوالي في تَرائِبِكُم طُرقا
إِذا كُنتُمُ أَوراقَ أَثلٍ زَهَوا لَكُم
جَرادَ نِبالٍ كَي تُبيدَكُم وَرقا
أَطارِقَ هَمٍّ ضافَ هَل أَنتَ عاذِرٌ
مَتّى لَم تَجِد بي عِندَ مُرتَحَلٍ طِرقا
وَأَعوَزَني ماءٌ أُزيلُ بِهِ الصَدى
فَلا عَيشَ إِن لَم أَشرَبَ الكَدِرَ الطَرقا
هُمُ الناسُ أَجبالٌ شَوامِخُ في الذُرى
وَأَودِيَةٌ لا تَبلُغُ الأُكمَ وَالبُرقا
فَسَكرانُ يُستَرقى وَيَبذُلُ بُسلَةً
وَآخَرُ صاحي اللُبِّ يَغضَبُ أَن يُرقى


晓来金殿沐兰汤
因感骚人兴寄长
重劝君王勤采善
由来香草比忠良


Visti i due figli di Darete i Teucri
l'un freddo nella polve e l'altro in fuga,
turbârsi; e la glaucopide Minerva
preso per mano il fero Marte disse:
O Marte, Marte, esizioso Iddio
che lordo ir godi d'uman sangue e al suolo
adeguar le città, non lasceremo
noi dunque battagliar soli tra loro
Teucri ed Achei, qualunque sia la parte
cui dar la palma vorrà Giove? Or via
ritiriamci, evitiam l'ira del nume.


Sie winkten sich mit Augen, und zum Lauf
War heimlich alles bald im Schiff bereit.
So gebt ihr diesen Stein mir in den Kauf?
Rief Tristan, ganz vertieft in seinen Streit.
Sie winden leis' indes die Anker auf,
Und stoßen ab, und sind vom Strande weit,
Eh er es merkt; was drauf ihm widerfahren,
Sollt ihr im folgenden Gesang erfahren.


Der Nordwind und der Mangel bringt
Den Feind nicht aus dem Feld;
Doch wenn ihn nicht der Winter zwingt:
So zwingt ihn unser Held.


疏剔滩沙水面陂
四边山木雨丝丝
既非朝市非城市
更著交朋来和诗


To je ta Vídeň valčíků,
lásky a mazlení plná,
také mne schvátila v náručí
rozkoší prohřátá vlna!


Bis willekom du Edler gast,
Den sunder nicht verschmehet hast,
Und kompst jns elend her zu mir,
Wie sol ich jmer dancken dir?


Es läuft ein großes Schweinepack
Auf dieser Welt herum,
Ob Sportdreß, Samtflaus, Joppe, Frack,
Ob's Schnaps säuft oder Mumm.


Lösch aus, Herr, deinen großen Grimm
Im Brunnen deiner Gnaden,
Erfreu und tröst uns wiederüm
Nach ausgestandnem Schaden!
Willst du denn zürnen ewiglich,
Und sollen deine Fluten sich
Ohn alles End ergießen?


Ty, Otče náš, ó schyl se s nebe sám
a slyš, jak vroucí prosby z duší spějí!
Zachovej dlouho pěstitelku nám
a požehnáním provoď kroky její!


– My chcem se vyžít. Jinak život ten
je otrava. A žít jej – nehoden. –


Slunce nám zahrálo do smíchu,
milá mi říkala „Ženichu!“
Sami jsme dávno přece
na pasece.


Dolů, jen dolů, jak v tance ty chvatné
čiperný vítr vám hude!
Dolů, co nezdravé, klamné a špatné,
ať jen, co ryzí, nahoře zbude.


Elbuvik a
nap-paripa
az ég dugottabb
aklaiba,
hova a csillag-
állatok bujnak
nappalira:
Kos, Bak, Bika...


Tam v stěnách, stropě zlacených slov rysem
tkvěl na kameni obsah svatých písem
s obrazem mnohým proroků a reků;
však na rozhraní obou velkých věků,
kde starý zákon k novému se blížil,
pod tíhou kříže spasitel se nížil
pohledem slunným patře ze mramoru
na vrahy své a na ubohou matku,
jež podál stála v žen a mužů sboru.
Tam mnich poklesl uštván na klekátku:
„Ó synu boží! odpusť mi mou zradu,
že šat řeholní ku nohám ti kladu
a jako sběh zářného od praporu
ubíhám v dál, bych v ryk se mísil vášní,
jež z plamenného proti Tobě vzdoru
v svých srdcích lidé rozpoutali strašní.
V jich řadách hledat otce svého budu,
jenž jako hvězda, víry na bezcestí,
zapadl v propast nedozírných bludů.
Obrazem matky, lásky ratolestí
zabuším v srdce, doteknu se spánků,
syn otce najde, otec svého syna
a s milostí tvou velká jeho vina
jak černé mračno zajde do červánků.“


Mas al irte, Señor, hacia el ribazo
donde moran las sombras, un gran lazo
dejabas, que te unía con los tuyos,
un lazo entre la tierra y el arcano,
y ese lazo era otro indio: Altamirano;
bronce también, mas bronce con arrullos.


Senk dich fein tief in Gottes Lieb' hinein,
Dann kannst du leicht sanft, still, gelassen sein!
Des Herren Kreuz ist solch ein sanftes Kissen,
Man sollt' es nicht für Seid' und Sammet missen.


Dan weil also der schwer unträglich zorn
des himmels mich geschlagen,
verkehren sich die rosen all in dorn
und mein gesang in klagen.
glückselig vor gewest zu sein
ist jetzund meine gröste pein.


Disse Rinaldo: - Qui sta buon ostiere:
venghin poi le vivande dell'inferno;
ch'io avea voglia di mangiare e bere!
E so che, per un tratto io mi governo,
ch'io potrò cavalcare a mio piacere. -
E finalmente buono scotto ferno.
Poi domandorno onde l'oste abbi avute
queste vivande che son lor venute.


Врангель подбиКрасные в КрымПоследнее усилие —
и конец ему!


眠沙卧水自成群
曲岸残阳极浦云
那解将心怜孔翠
羁雌长共故雄分


Man fehrt in grossen Scharen
Nach so viel Tausent Jahren
Noch durch des Charons Meer,
Doch sind da keine Wellen,
Die einen nur zur stellen
Hie brächten wieder her.


Jak šedý závoj, jenž se šíří letem,
déšť rozpjal se a hustou clonu tvoře,
mne obklopil svým vlastním šerým světem,


Dopálil se starý dudák,
zavřeštěl dudami,
přestal pískat – dupnul nohou,
zaskřípal zubami.


Heloise, Amors Sklavin,
Deren Liebster ein Eunuch...
Mönch- und Menschenelend traf ihn,
Und der Seufzer schwoll zum Fluch.
Und die Buridan geliebt –
Fische hüpften Totentänze –
Alle, alle sind zerstiebt
Wie der Schnee vom letzten Lenze...


Suggiunse a lei Guidon: tu me havrai pronto
a seguitarti: & a morirti a canto
ma vivi rimaner non faccian conto
bastar ne puo di vendicarsi alquanto
che spesso dieci mila in piazza conto
del popul feminile: et altre tanto
resta a guardar: & porto: et rocca: & mura
ne alcuna via d uscir trovo sicura


Vše, co vadne, vše co hyne,
co se v nitru třísní,
to nechť v nový život vzpučí
za zvuku mých písní.


Hvězdy nebes – mysli nebes;
ony sebe čistí stále,
vyhazují s sebe zvadlé,
až tam zbudou jenom slunka,
hvězdy světla, hvězdy lásky. –
A to lidstvo, jako nebe:
myriady hvězd se třpytí
na obloze jeho dějin,
tisíce klesají v propasť,
myriady povstávají,
a vždy světlejší a krasší.
A teď válčí mezi sebou,
jako moře rozhukané,
hledajíce sobě středů. –


Örök lesz nem-találkozásunk,
Mert késtétek nyomom örökkön
S mert jajaimnak és magamnak
Halállal is más lesz a másunk.


Istenfélők, bízzatok Istenben,
Higgyetek az ő segedelmében,
Bízzatok ez paizsba,
Megemlét az Úr, mert szeret minket,
És Izráelhez nyújtja kegyelmét,
Áron házát megáldja.


— Par ces perles dont la chaîne
Rehausse, ô ma souveraine,
Ton cou blanc comme le lait,
Je ferai ce qui te plaît,
Si tu veux bien que je prenne
Ton collier pour chapelet.


小孤有神祠
亭亭大江中
行人俱赛祭
那得往来风


Beglükte Gottes-Häuser,
Da Theodosius,
Der Schuld-beladne Käyser,
Den Bann-Spruch hören muß,
Und, bey der Christen Haufen,
Mit Thränen Einlaß kaufen.


Kurzum, der erste Kritiker
War Cham: der ging zum Luzifer
Sechs Monat' in die Lehre:
Er zeigte bald recht viel Geschick,
Und machte durch sein Meisterstück
Dem Meister sehr viel Ehre.


Und der uns diesen Reihen sang,
So wohl gesungen hat,
Das haben gethan zween Hauer,
Zu Freiberg in der Stadt;
Sie haben so wohl gesungen
Bey Meth und kühlem Wein,
Dabey da ist gesessen,
Der Wirthin Töchterlein.


Aj, nehruž zádumčivě v kouty se,
pojď, přistup blíž a z okna dolů hleď,
jak na zahradách všecko samý květ,
patř za ně na luka a k lesům v dál,
kde nevidět než zeleň, zář a ples.


És beszélt hozzá az okosabb közöttük:
“Az erősebb isten végezett fölöttünk?
S megmásolhatatlan végezése ellen
Sem elég erőnk, de törekvésünk sincsen...”


Die Donau jauchzt, die Weichsel lachet,
Der Elbstrom ist vergnügt dabey:
Die Seine, so die Glut des Krieges angefachet,
Ist nun von aller Mordlust frey.
Der Tagus setzt der Herrschsucht Schranken,
Die Tyber selbst nimmt Theil an solcher Lust.
Ergetzt die Friedenspost dir nun die matte Brust:
So sprich, wem hast du sie zu danken?
Wer zwingt den Kriegsgott hier, den Küraß und den Degen
Auch wider Willen abzulegen?


Pojď, dítě, na má roztoužená ňadra,
svou na rameni mém tvář spočinouti nech,
já chci tě na klíně při hudbě vánku kolébati,
sem tam, sem tam, a líbat na ústech!


Da ist müh und klagen aus, τὸ ϑρηνεῖν καὶ κλαῦσαι: denn die Pleura ist ein haus εἰς τὸ ἀναπαῦσαι.


Wohl dem, der an der Quell' im Schatten ruht!
Der Schatten ist kein Traum, die Quelle nicht.
Sie floß zu allen Zeiten, überall,
Hier trüber, heller dort, hier schmal, dort breit,
Genährt vom Himmel und aus tiefem Schoß
Der heimlichen, allnährenden Natur;
Und wo sie fleußt, da labet sie und stärkt
Den Trinkenden mit immer neuer Kraft.
Doch immer fanden sie nur wenige;
Denn eitel gräbt der Fürwitz, und wo der
Den Spaden einsenkt, grüb' er noch so tief,
Entquillt dem Boden nie die helle Flut.
Doch schreit er jubelnd, wann er feuchten Schlamm,
In welchem nie des Himmels Bild sich zeigt,
Aufgräbt, und ruft die Irrenden herbei,
Die, oft aus Trägheit, oft aus Unverstand,
Aus seiner Grube schöpfen, und den Quell
Bald für ein Märchen halten, jenem gleich,
Der in Elysium die Helden tränkt.


Encontré al viento de los cien días.
Todas las noches las cubrió de arena,
acosó mi frente, me quemó los párpados.
La madrugada:
              dispersión de pájaros
y ese rumor de agua entre piedras
que son los pasos campesinos.
(Pero el agua sabía a polvo).
Murmullos en el llano,
apariciones
           desapariciones,
ocres torbellinos
insubstanciales como mis pensamientos.
Vueltas y vueltas
en un cuarto de hotel o en las colinas:
la tierra un cementerio de camellos
y en mis cavilaciones siempre
los mismos rostros que se desmoronan.
¿El viento, el señor de las ruinas,
es mi único maestro?
Erosiones:
el menos crece más y más.


Ich schaute mich um und/ sah die Mauern/
Und mußte schluchzend zusammenschauern,
Schüttelnd das Haupt/ wie König Lear:
»Es gibt ja keine!«


Nový rok již před práh stoupá
plný jaré mladosti,
radosti jak slza houpá
na tváři se věčnosti.
Přinese on mnoho slastí,
mnohou naděj vrhne v zmar,
v Boha chcem jen víru klásti,
od něhož je všechen zdar.
On, jenž pln je slitování,
milostiv k nám v každý čas,
nechť Vám dá své požehnání,
dobrem vším nechť blaží Vás.


Fueros impuso a amor, que blandamente,
introdujo en el pecho mas de hielo,
y libre casi del común recelo,
creyó que su beldad no era accidente


山中多有好生涯
涧户云关不苦赊
试觅前朝避兵处
至今犹住几人家


Herr, nu unter so hochgepreisten Sachen,
Die zum Deutschlande Deutschland ersten machen:
Unter kunstreichen Wercken, die dem Orden
Der fruchtbringenden Ritterschafft sind worden:


Preist ihr den Gott, lobt ihr den Herrn,
Teilt euch in seine reichsten Gaben.
Wir hätten nur ein einzges gern:
Wir möchten einen Vater haben.


El su grato favor dulce amoroso
es una maravilla ciertamente
e modo nuevo en humanidad:


Voici des seigneurs qu'il faut voir !
Ils n'ont pas traîné dans les bouges.
Au contraire, ils semblent avoir
Été cuits dans leurs habits rouges.


Od rána hledá do noci,
ach nikde rady, pomoci!


Der kleine Funke wird sich schwerlich zeigen;
Der Boden ist zu arm in den Bezirken
Des Volks, das Scham und Treue abgeschworen:


Auff Knyen lihg ich do.
Ich Wurm/ ich arme Made!
Mir ist so durchauß froh/
schon rührt mich nichts alß Gnade!
Wordrauff ich fäst verträut
die gantze bittre Jahre:
mein Geist hat sich verneut/
mein Leib drukkt keine Bahre!
Eines Stimme hör ich sprechen/
daß mir fast die Sinne brechen:
Komm und sizz auff dihsen Trohn/
DAFNIS / mein verlohrner Sohn!


Řidnou sborů Hanušových řady,
není zbroje ku stejnému boji:
„Vzhůru na ně!“ velí, „z boží rady
ukažte jim cep a kosu svoji,
než-li mušket olovo vás schvátí,
leč by vířil buben k ústupu.
Topor vzhůru, tlupa na tlupu!“


Du darfst auch nicht gedenken:
Das Feür wird mit der Zeit
Nicht mehr so hefftig kränken
Den, der in Ewigkeit
Der HöllenQuahl sol fühlen;
Zeit minder' alle Ding.
Ach nein! hie folgt kein kühlen,
Und wer' es noch so ring'.


Se in tuo pensiero è fissa, inclito Achille,
la tua partenza, se nell'ira immoto
di niuna guisa allontanar non vuoi
gli ostili incendii dalla classe achea,
come, ahi come poss'io, diletto figlio,
qui restar senza te? Teco mandommi
il tuo canuto genitor Pelèo
quel giorno che all'Atride Agamennóne
inviotti da Ftia, fanciullo ancora
dell'arte ignaro dell'acerba guerra,
e dell'arte del dir che fama acquista.
Quindi ei teco spedimmi, onde di questi
studi erudirti, e farmi a te nell'opre
della lingua maestro e della mano.
A niun conto vorrei dunque, mio caro,
dispiccarmi da te, no, s'anco un Dio,
rasa la mia vecchiezza, mi prometta
rinverdir le mie membra, e ritornarmi
giovinetto qual era allor che il suolo
d'Ellade abbandonai, l'ira fuggendo
e un atroce imprecar del padre mio
Amìntore d'Ormeno. Era di questa
ira cagione un'avvenente druda
ch'egli, sprezzata la consorte, amava
follemente. Abbracciò le mie ginocchia
la tradita mia madre, e supplicommi
di mischiarmi in amor colla rivale,
e porle in odio il vecchio amante. Il feci.
Reso accorto di questo il genitore,
mi maledisse, ed invocò sul mio
capo l'orrende Eumenidi, pregando
che mai concesso non mi fosse il porre
sul suo ginocchio un figlio mio. L'udiro
il sotterraneo Giove e la spietata
Proserpina, e il feral voto fu pieno.
Carco allor della sacra ira del padre,
non mi sofferse il cor di più restarmi
nelle case paterne. E servi e amici
e congiunti mi fean con caldi preghi
dolce ritegno, ed in allegre mense
stornar volendo il mio pensier, si diero
a far macco d'agnelle e di torelli,
a rosolar sul foco i saginati
lombi suini, a tracannar del veglio
l'anfore in serbo. Nove notti al fianco
mi fur essi così con veglie alterne
e con perpetui fuochi, un sotto il portico
del ben chiuso cortil, l'altro alle soglie
della mia stanza nell'andron. Ma quando
della decima notte il buio venne,
l'uscio sconfissi, e della stanza evaso
varcai d'un salto della corte il muro,
né de' custodi alcun né dell'ancelle
di mia fuga s'avvide. Errai gran pezza
per l'ellade contrada, e giunto ai campi
della feconda pecorosa Ftia,
trassi al cospetto di Pelèo. M'accolse
lietamente il buon sire, e mi dilesse
come un padre il figliuol ch'unico in largo
aver gli nasca nell'età canuta:
e di popolo molto e di molt'oro
fattomi ricco, l'ultimo confine
di Ftia mi diede ad abitar, commesso
de' Dolopi il governo alla mia cura.
Son io, divino Achille, io mi son quegli
che ti crebbi qual sei, che caramente
t'amai; né tu volevi bambinello
ir con altri alla mensa, né vivanda
domestica gustar, ov'io non pria
adagiato t'avessi e carezzato
su' miei ginocchi, minuzzando il cibo,
e porgendo la beva che dal labbro
infantil traboccando a me sovente
irrigava sul petto il vestimento.
Così molto soffersi a tua cagione,
e consolava le mie pene il dolce
pensier che, i numi a me negando un figlio
generato da me, tu mi saresti
tal per amore divenuto, e tale
m'avresti salvo un dì da ria sciagura.
Doma dunque, cor mio, doma l'altero
tuo spirto: disconviene una spietata
anima a te che rassomigli i numi:
ché i numi stessi, sì di noi più grandi
d'onor, di forza, di virtù, son miti;
e con vittime e voti e libamenti
e odorosi olocausti il supplicante
mortal li placa nell'error caduto.
Perocché del gran Giove alme figliuole
son le Preghiere che dal pianto fatte
rugose e losche con incerto passo
van dietro ad Ate ad emendarla intese.
Vigorosa di piè questa nocente
forte Dea le precorre, e discorrendo
la terra tutta l'uman germe offende.
Esse van dopo, e degli offesi han cura.
Chi rispettoso queste Dee riceve,
ne va colmo di beni ed esaudito;
chi pertinace le respinge indietro,
ne spermenta lo sdegno. Esse del padre
si presentano al trono, e gli fan prego
ch'Ate ratta inseguisca, e al fio suggetti
l'inesorato che al pregar fu sordo.
Trovin dunque di Giove oggi le figlie
appo te quell'onor ch'anco de' forti
piega le menti. Se al tuo piè di molti
doni l'offerta non mettesse Atride
coll'impromessa di molt'altri poscia,
e persistesse in suo rancor, non io
t'esorterei di por giù l'ira, e all'uopo
degli Achivi volar, comunque afflitti;
ma molti di presente egli ne porge,
ed altri poi ne profferisce, e i duci
miglior trascelti tra gli Achei t'invìa,
e a te stesso i più cari a supplicarti.
Non disprezzarne la venuta e i preghi,
onde l'ira, che pria giusta pur era,
non torni ingiusta. Degli andati eroi
somma laude fu questa, allor che grave
li possedea corruccio, alle preghiere
placarsi, né sdegnar supplici doni.


Najednou se obzor mění,
kaboní se, mhlí a tmí,
zahalil nás mrak a dým.
Kdesi blízko hřmí to, praská;
hřmí to, šlehá; hřmí to, tříská.
Kdesi blízko zástupy řvou,
hlasy, zvuky neslýchané,
ohně, dýmy nevídané.
Zuřivými výbuchy
celá zem se plaše třese
v dýmu ohněm prožíhaném,
hromy, blesky otřásaném,
v divokých se křečích svíjí
celá zem a plaše třese,
třeští, bleptá, šílená.
Do daleka zašla od ní
všecka nebes nádhera.
Kdesi blízko hřmí to, praská;
hřmí to, šlehá, hřmí to, tříská.
Kdesi blízko zástupy řvou.
V dál se valí rachotně
dým a oheň, hrom a řev.


Forlimpopoli segue, allor cittade
non men de le vicine illustre e degna;
Sinibaldo, il fratel minor d'etade,
regge la schiera sua sott'altra insegna:
sono ottocento armati d'archi e spade,
mille son gli altri, e vanno a la rassegna
distinti in guisa, che distinta splende
la gara che fra lor gli animi accende.


Rispose Achille: e il Sauro a lui la testa
volse e l'orecchio acuto come strale,
come se gli narrasse una tempesta
suo padre, il Vento occidentale.


Wie die Mücken sind manche von euch, so hungrig und dummdreist,
Wo ihr ein Licht nur bemerkt, brennt ihr die Flügel euch an.


Drachenzungen, Kröteneier,
Faul und stinkend, wie die Pest,
Alles, was bei'm Höllenfeuer
Satan selber kochen läßt;


إِذا المَرءُ صَوَّرَ لِلناظِرينَ
فَقَد سارَ في شَرِّ نَهجٍ سُلِك
أَرى العِلجَ في قَفرِهِ مُعتَقاً
وَلاقى الهَوانَ جَوادٌ مُلِك
وَما حَظُّهُ في حِزامٍ يُشَدُّ
لِيُركَبَ أَو في لِجامٍ أُلِك
وَكَم أَولَدَ المَلِكُ المُستَباةَ
وَكَم نَكَحَ العَبدُ بِنتَ المَلِك


Žalovala chudá mlynářova syna:
„Dal mi při obžinkách rudou číši vína,
chvátil mě, jak jestřáb holubici chvátí,
teď se k dítku svému nijak nechce znáti.“ –


Ihr Engel, die ihr uns bewacht
Und diese Seeln geführet,
Nehmt doch die Ärmsten jetzt in acht
Und tut, was euch gebühret.
Treibt alle frommen Herzen an,
Daß sie an sie gedenken
Und ihnen, was sie Guts getan,
Zu Hilf und Beisteur schenken.


yaz dediler,


Die Rose wird gepflücket
Vom Sturm, an einem Tag,
Den Felsen selbst zerstücket
Ein einz'ger Donnerschlag.


Tys do srázné už dospěl výsoty – –
ó muži, zpomeň, pýcha stihá pád.


Első képem azt mutatja:
Grófkisasszonyt feddi atyja,
Mér fejére súlyos átkot,
Hogyha az íródeákot
Még tovább is szíveli,
Kihez a sáros cipőjét
Sem méltó megtörleni.


Sonci cederni begli, e qual son cari;
con essi insieme ci sono e limoni,
che non son frutte da uomini avari.


Im Nachtwind wehte sein Reiherbusch,
Er stand gelehnt am Schwerte,
Er blies den allersüßesten Reim,
Ich weiß nicht, wer's ihm lehrte.


أسمّي نجمك الليلي
تاريخ القبيلة وهي تستثني تمرغنا بهامشها
أسمّي جرحك المكتوب بالياقوت في نسيانها
عنوانَ من ضاعوا بلا ذكرى
أسمّي الجنة الأخرى
بلاداً فرَّطتْ في مائها،
أسماؤها منذورةٌ للتيه
نمعن في خوافيها،
أسمّيها
لنصقل ليلها بنجومك الحسرى
أسمّيك، انتعاشاً، قلبَها
وهي النحيلة كاحتباس الروح،
هل تُجدي
ثمالة كأسك الأبدي


Il avait cru son âme atteinte pour la vie,
Et, fier, il trouvait même au fond de ses chagrins
Un triomphe, à sentir avec plus d’énergie,
A souffrir plus longtemps que les autres humains.


Ó, jöjjetek velem repülni,
Bennem újjászületni jöjjetek!
Kik élni vágytok s üdvözülni,
Lelkembe, e templomba lépjetek!


Leb wohl du Jahr voll Tränen!
O lasse mich an deinem letzten Tag
Noch einmal selig wähnen,
Daß ich an einem Kinderherzen lag!


A naše vlastní bytost záhadná!
Na hranici své žalmy pějící
v šarlatném plášti plamenů!
A s lehkostí, jak obraz nekonečna ve zracích,
tíž provinění tajemného nesoucí,
sen tragický tohoto vesmíru!
V ohnivých řasách měnivých a nádherných,
jež do tváře jí šlehají tvým větrem zdouvané
a vesmír dávají jí zříti plameny jak závojem,
v třesení zatajeném stojí vztyčená.


Des Berges Haupt ist kahl, doch fruchtbar ist sein Fuß;
Der Bach war oben schmal, breit unten ist der Fluß.
Des tröste dich, wenn du dich senken mußt, statt heben;
Je mehr es abwärts geht, je reicher wird das Leben.


Und so mag des Lebens Erzklang
Durch die Seele dröhnen!
Fühlt der Dichter sich das Herz bang,
Wird sich selbst versöhnen.


Czifra ezer gombos szolgáim valának,
Kik éjjel és nappal híven strázsálának,
Pillantásomra is ébren vigyázának,
Kiért pirúlása nem is vólt orczámnak.


Die Citadell, der Dom, die Fürsten-Häuser
Die rufen diesem Donner nach – –
So riefen Hügel jüngst, da Lorbeerreiser
Der Held in Sachsen brach!


Tam jemné dechy teplou síní vlají,
jak by se zvířil vonných křídel hebký pel:
Ve skříních všech se voňavky jen tají,
prach pudrů všeliký a druhy líčidel.


O Begeisterung! so finden
Wir in dir ein selig Grab,
Tief in deine Woge schwinden,
Stillfrohlockend wir hinab,
Bis der Hore Ruf wir hören,
Und mit neuem Stolz erwacht,
Wie die Sterne, wiederkehren
In des Lebens kurze Nacht.


Frühgeburten: schiefe, hingeschielte
kriechende und fliegende Gesichte,
Nichte, deren nur auf ihn erpichte
Bosheit sich verband und mit ihm spielte.


أَلاّ بَكَيتَ عَلى الكِرا
مِ بَني الكِرامِ أولي المَمادِح
كَبُكا الحَمامِ عَلى فُرو
عِ الأَيكِ في الغُصُنِ الصَوادِح
يَبكينَ حَزنى مُستَكي
ناتٍ يَرُحنَ مَع الرَوائِح
أَمثالُهُنَّ الباكِيا
تُ المُعوِلاتِ مِنَ النَوائِح
مَن يَبكِهِم يَبكِ عَلى
حُزنٍ وَيَصدُقُ كُلُّ مادِح
كَم بَينَ بَدرٍ وَالعَقَن
قَلِ مِن مَرازبَةٍ جَحاجِح
فَمُدافِعِ البَرقَينِ فَال
حَنّانِ مِن طَرفِ الأَواشِح
شُمطٍ وَشُبّانٍ بَهال
يلٍ مَغاويرٍ وَحاوِح
أَوَ لا تَرَونَ كَما أَرى
وَقَد اِستَبانَ لِكُلِّ لامِح
أَن قَد تَغَيَرَّ بَطنُ مَكَ
ةَ فَهيَ موحِشَةُ الأَباطِح
مِن كُلِّ بِطريقٍ لِبِط
ريقٍ نَقِيِّ الوَجهِ واضِح
دُعموصِ أَبوابِ المُلوكِ
وَجائِبٍ لِلخَرقِ فاتِح
وَمِنَ السَراطِمَةِ الجَلا
حِمَةِ المَلاوِثَةِ المَناجِح
القائِلينَ الآمِرينَ ال
فاعِلينَ لِكُلِّ صالِح
المُطعِمينَ الشَحمَ فَو
قَ الخُبزِ شَحماً كَالأَنافِح
نُقُلِ الجِفانِ مَعَ الجِفا
نِ إِلى جِفانٍ كَالمَناضِح
لَيسَت بِأَصفارٍ لِمَن
يَقفو وَلا رُحٍّ رَحارِح
وُهُبِ المِئينَ مِنَ المِئي
نِ إِلى المِئينِ مِنَ اللَواقِح
لِلضَيفِ ثُمَّ الضَيفِ بَع
دَ الضَيفِ وَالبُسُطِ السَلاطِح
سَوقَ المُؤَبِّلِ لِلمُؤَب
بِلِ صادِراتٍ عَن بَلادِح
لِكِرامِهِم فَوقَ الكِرا
مِ مَزِيَّةٌ وَزنَ الرَواجِح
كَتَثاقُلِ الأَرطالِ بِال
قِسطاسِ في الأَيدي المَوانِح
خَذَلتَهُمُ فِئَةٌ وَهُم
يَحمونَ عَوراتِ الفَضائِح
الضارِبينَ التَقدُمِي
يَّةَ بِالمُهَنَّدَةِ الصَفائِح
وَلَقَد عَناني صَوتُهُم
مِن بَينِ مُستَسقٍ وَصائِح
لِلَهِ دُرُّ بَني عَلِيٍّ
أَيِّمٍ مِنهُم وَناكِح
إِن لَم يُغيروا غارَةً
شَعواءَ تُجحِرُ كُلَّ نابِح
بِالمُقرِباتِ المُبعِدا
تِ الطامِحاتِ مَعَ الطَوامِح
مُرداً عَلى جُردٍ إِلى
أُسدٍ مُكالِبَةٍ كَوالِح
وَيُلاقِ قِرنٌ قِرنَهُ
مَشيَ المُصافِحِ لِلمُصافِح
بِزُهاءِ أَلفٍ ثُمَّ أَل
فٍ بَينَ ذي بَدَنٍ وَرامِح


Non resta quel fellon, ne gli risponde,
all alta preda, al gran guadagno intento
e si ratto ne va per quelle fronde
che saria tardi a seguitarlo il vento
lun fugge, e laltro caccia, e in le profonde
selve risuona il feminil lamento
correndo usciron in un gran prato, e quello
havea nel mezo un grande e ricco hostello


Hle! na jezeru hvězdném
Plující nebes labuť
Své družky celuje;
A pod jezerem hvězdným,
Na lípě tam, hrdlička
Své dítky miluje.


Balladu vypraví dávnou,
kdysi že národním vztekem,
násilím, záštím, zlobou otravnou
mořem se zatopil s hluhem a jekem
národ a města s říší slavnou.


Bei der Bahre stürzt sie nieder,
Ihr Geschrei durchdringt die Luft:
»Meinen Gatten will ich wieder!
Und ich such ihn in der Gruft.
Soll zu Asche mir zerfallen
Dieser Glieder Götterpracht?
Mein! er war es, mein vor allen!
Ach, nur eine süße Nacht«
Es singen die Priester: »Wir tragen die Alten,
Nach langem Ermatten und spätem Erkalten,
Wir tragen die Jugend, noch eh sie's gedacht.


Napadne-li mé milence
Vzdor a rozmar škádlivý,
V husté dýmové točence
Zahalím žel řevnivý.


赵州城东古柏林
赵州阇黎知我深
究竟现应居士法
不须瓜蔓老婆心


E quem outro rumo toma
A virtude não concebe
Dos barrigudos que em Roma
Afugentaram a plebe.


Ma ben cadrà fra' suoi diletti estinta,
S' egualmente il voler move e compunge
Vera dolcezza, o imaginata e finta.


C'est ainsi qu'esprit, forme, ombre, lumière et flamme,
L'urne du monde entier s'épancha dans son âme !


娟娟微月小庭西
月下幽人影自随
赖有寒梅伴愁绝
一枝清艳耿疏篱


Nun folgt ein Stämpel, dessen Schlag
In Kupfer seinen Abdruck leget;
So kömmt die Mutter an den Tag,
Die ihr vertieftes Bley in tausend Söhne präget.
Ein Zeug, aus Eisen, Bley und Zinn,
Läuft durch den schnellen Guß dahin,
Wo sich des Vaters Kraft in schönen Zügen weiset.
So tritt der Lettern Heer ans Licht,
Durch deren Erzt man lauter spricht,
Als uns das Alterthum von Stentors Stimme preiset.


Das Militär wirft sich in Drillichhosen
Und übt sich schwitzend im Paradeschritt,
Als ging's kopfüber gegen die Franzosen,
Und krampfhaft schleppt es die Tornister mit.
Und blitzt der Exercierplatz dann exotisch
Wie ein gemaltes Farbenmosaik,
Dann wird die Schusterjugend patriotisch
Und lautauf spielt die Regimentsmusik.


Was wünsch ich? nein ich wünsche nicht!
Denn, wer wie du die Weisheit liebet,
Der schaut des Glückes Angesicht:
Sich durch sich selbst die Wohlfarth giebet.
Zum Schlusse setzt Sidonia:
Weil deines Namens Feyer da;
So wird mein Geist mit Lust umgeben:
Sophia und das Musen-Chor
Geht mir in Lustbarkeiten vor:
Man ruft: Dein Name müsse leben!


أقول وقد جاء الغلام بصحنِهِ
عقيب طعام الفطر يا غاية المنى
بعيشك قل لي جاءَ صحن قطايفٍ
وبحْ باسمِ من تهوى ودعني من الكُنى


Läßt der Lüfte Vorhang rollend
Undurchdringlich niederziehn,
Spannt des Meers Sahara grollend
Endlos zwischen Beiden hin.


Juž kynula jim dole vesnice,
nad níž se mračil zasmušilý hrad.
V tom večerní zvon rozlil krajinou
své tklivé „Ave“, jakby andělský
hlas náhle pad’ ve žití svár a spor,
a z kaple lampy věčné rudá zář
na cestu, kterou tryskem letěli,
jim svítila. Před kaplí veliký
stál kamenný kříž, na němž Spasitel
dlaň probodenou hřeby umíral.
Ve hraběti se vzmáhal nepokoj,
když přijížděli blíž, tu Matilda
spěch zastavila svého bělouše
a s úsměvem, jenž s rtů jí nesešel,
se obrátila vlídně k hraběti:
„Ó pozvol, pane, malou chvíli jen,
chci u kříže se tady pomodlit!“
A hrabě neřek’ ničeho, v ten mžik
zas hlavou jeho letly jako vír
ta teplá jizba, jejíž ve mramor
krb družný šlehal svými plameny,
a plná číš, v níž réva ohněm plá,
a kouzlo ložnice... však nezvyklý,
i nejmenší stín přání choti své
by odepřel, též koně zastavil.
A bleskem byla dole hraběnka
a v mžiku klečela juž pod křížem,
kde hrubý kámen byl jí klekátkem,
a modlila se. Hrabě opodál
jak černé mračno ve stín starých lip
se postavil, též s koně slez’ a čekal.


No le creí, perdida mi esperanza,
el sueño cobijóme, y en su hondura,
he aquí que reapareces en el vergel, sonriente,
y dices que me aguardas...


che com'ell'è via più d'ogni altra illustre
per beltà, per valor, per gentilezza,
così maggior d'ogn'altra è la mia fede.


Er ist das güldne Himmelstor
Und des Eliä Wagen,
Darauf mich Gott zum Engelchor
Gar bald wird lassen tragen,
Wann er, der Letzt
Und Erste, setzt
Ein End an meinen Tagen.


Wiewohl dein ganzes Wesen
Aus leicht entzündbarn Stoffen scheint zu stammen,
Zur Liebe scheint erlesen,
Laß doch dich nicht entflammen,
Sonst schlägt die Glut dir überm Haupt zusammen!


Černými výpary sytily těžkou athmosferu v teskném chvění,
dráždivě zmítaly smysly mými v krvavém snění.


Wer lebenslang dir wohlgetan,
Verletzung rechne dem nicht an.


Vide Fingal di Borbarduto il figlio,
E 'l minaccioso strepitar d'Erina
Sull'oscurata piaggia: egli percosse
Il cerchio del brocchier, che manda i duci
Al campo della fama. Alzarsi al Sole
L'aste, i scudi echeggiar: già non vedresti
Timor per mezzo all'oste andar vagando,
Quasi infetto vapor, che a loro appresso
Stava quel Re, ch'è lor fidanza e possa.
L'eroe di gioia sfolgorò nel volto
In mirar le sue genti: oh quanto, ei disse,
Di Morven mia m'è grato il suon: somiglia
Vento di boschi crollatore, o fiume
Rapido rotator d'argini e sponde;
Quindi è chiaro Fingallo, e in altre terre
Vola il suo nome: una sfuggevol luce
Nei perigli ei non fu, perché alle spalle
Sempre gli fur de' suoi guerrieri i passi.
Ma neppur io dinanzi unqua v'apparvi,
Qual terribile spettro, intenebrato
Di furor, di vendetta; ai vostri orecchi
Non fu tuon la mia voce, e gli occhi miei
Non lanciar contro voi vampe di morte.
Solo il mio sguardo i contumaci e alteri
Di mirar non degnava; il mio convito
Non s'imbandia per loro; e al mio cospetto,
Svanian qual nebbia all'apparir del Sole.
Or io di gloria v'appresento innanzi
Un giovinetto raggio: ancora in guerra
Poche son l'orme sue, ma tosto io spero,
Alte le stamperà: quella dei padri
La sua forma pareggia; ed il suo spirto
È una facella dell'avita fiamma.
Miei fidi, il v'accomando; ah custodite
Di Clato il figlio dalla bruna chioma,
Difendetelo, o prodi, e lui con gioia
Riconducete al padre; egli star solo
Quinci innanzi potrà. Stirpe di Morni,
Movi dietro i suoi passi, e sprone e scorta
Siagli la voce tua: l'onore rammenta;
Hai chi t'osserva, o frangitor di scudi.


Vicino un miglio hò ritrovato Orlando
che ne và con Angelica a Parigi
di voi ridendo insieme e motteggiando
che senza frutto alcun siate in litigi
il meglio forse vi sarebbe (hor quando
non son piu lungi) a seguir lor vestigi
che sin Parigi Orlando la puo havere
non ve la lascia mai piu rivedere


Não digas que, sepulto, já não sente
O corpo, ou que a alma vive eternament
Que sabes tu do que não sabes? Bebe!
Só tens de certo o nada do present
Depois da noite, ergue-se do remoto
Oriente, com um ar de ser ignoto,
Frio, o crepúsculo da madrugad
Do nada do meu sono ignaro brot
Deixa aos que buscam o buscar, e a quem
Busca buscar julgar que busca be
Que temos nós com Deus e ele connosco?
Com qualquer coisa o que é que uma outra tem?


Co lidem po bolu, chtí úsměv slunce,
byť svítil mrtvým květům na korunce,
a ten chci dát a házet plnou pěstí.


Poema descontrolado que le añades vida a mi sangre,
ve al árbol a orinar, y escucha al pájaro trinar, pero
ya no seas vulgar.
Ve a rezar para que te conviertas en un buen poema,
y no tan solo estés aquí (caminándome como una
tarántula de circo que se
cree amaestrada
pero que en verdad se siente sola).
La cara que pones —dudoso poema—,
es de ira,
mejor vete a tomar unos whiskis
y regresa en forma de novela.


»Él os quiere gozar a lo que entiendo
Si os coge en esta selva tosca y ruda,
Su aljaba suena, está su bolsa muda,
El perro, pues no ladra, está muriendo.
»Buhonero de signos y Planetas,
Viene haciendo ademanes y figuras
Cargado de bochornos y Cometas».
Esto la dije, y en cortezas duras
De Laurel se ingirió contra sus tretas,
Y en escabeche el Sol se quedó a oscuras.


Ich als ein junger Mensch, den Blut und Feuer treibt,
Gesteh es, daß ich mich auch dann und wann vergeßen;
Doch wo die Billigkeit ein wahres Urtheil schreibt,
So ist mein Fehltritt oft den Feinden beyzumeßen.
Dein Zuspruch, liebstes Kind, und freundliches Bemühn
Soll künftig noch aus mir viel gute Früchte ziehn.


Leichte Abendwölkchen schweben
Hin im sanften Mondenglanz,
Und aus bleichen Rosen weben
Sie dem toten Tag den Kranz.


Erfinderin, Bewegung,
Du dringst herein mit Macht;
Auch diese Bergumhegung
Ist dein willkommner Schacht.


Gehn im Grünen hier die hellen
Augen zu,
Gehen sie dort auf im Blauen;
Laßt das Klagen!


Erbetta, al lagrimar ch'io faccio molle,
e più dell'altra verde; quando fia
che cesse il duol, ch'ogni piacer mi tolle?


Ihr Himmels-Fackeln und ihr Sterne/
So in den blauen Wolcken stehn/
Schaut auff mich Armen doch von ferne/
Der ich so einsam her muß gehn/
und meines Liebsten Angesicht
Kann schauen nicht.
Nun seh ich/ wie dem ist üms Hertze/
Der seinen Freund verlaßen muß/
Diß lehret mich mein eigner Schmertze
mit überfluß.


Třetí slza, kterou příroda zapláče,
K životu novému mrtvého zve spáče;
Luny lesk mu starou jarou sílu vrátí,
A co upír musí životem se bráti.
Putuj, putuj, nešťastný upíre,
Sobě sám tou největší pohádkou;
Láska, touha dívek buď ti krmí sladkou,
Sladkou – ale kletbou strašnou otrávenou;
Neustávej, lačný svědomí ty štíre,
Zažírej se v duši hříchem unavenou!
Sladkým jenom odpočinkem byla tobě
Velká tvoje muka v tiché tmavé kobě;
Sešle nyní na tě spravedlivá ruka
Za spáchané hříchy trojnásobná muka.
A jen krví tebou zplozeného syna
Vymazána bude velká tvoje vina!


Od Sevilly zní má píseň,
z kraje Maurů; slavík jásá,
velká jest, až bolí, krása
pohádkových paláců.


Sonho porque te quero sonhar
E deixa-me dizer-te
Porque senão eu choro
Eu sou o espaç
Uma dádiv
Vem porque é Agosto
E quero cantar-t


Ein Wort, dächt' ich, so wär' in Ruh
Das ganze Erdenrund!«
»Du Maulwurf!« dacht ich gleich hinzu
Mich schlagend auf den Mund!