Or sai della mia stanza la cagione,
o caro padre, e di questo sie certo. –
Il padre, ch´avea nome Girafone,
gli parve intender quel parlar coperto,
e ben s´avvide e tenne oppinione,
sì come savio e di tai cose sperto,
che ninfe state dovean esser quelle
ch´e´ dicea ch´eran cerbie tanto belle.


Osaměl Ježíš... Soumrak noci náhlý
se na zem sprahlou matným stínem sklonil,
skřek ptactva zmlkl a dech rosy vlahý
bohatou krůpěj v uschlou trávu ronil.
I duši Mistra chmura teskná jala
a zvlhlá smutkem rozesněná víčka,
v noc tichou ústa jeho zašeptala:
„Los těžký na mne složils, Otče drahý,
Tvá náruč měkká vlídnou láskou hýčká
živočich každý, každá tváře němá
nalézá lůžko sladkou něhou stlané,
jen Člověka Syn skráně zbědované,
svou hlavu těžkou kam skloniti nemá...


多年为客倦驰奔
赖尔艰辛植户门
临别欲言无可说
但将甘旨给晨昏


És én is nézek. Úgy –
bólongva, mint az elérett buza –
ennek a versnek rímeit szövöm
és elmerengve sír a ceruza.


Nun, Pädagog, was sagt ihr
Zu meiner Weltgeschicht'?«
Der meint: In usum Delphini
Wär' sie so übel nicht!


Dreifache Schnüre sonst selten zerreissen:
aber mein Vnglück will alles zerschmeissen.
Eine zu kurz ist / die andre zerschnitten /
selber zerreiß' ich die dritt' in der mitten.


„Vše v světě špatné, prabídné!“
on stále pěje nám tak „krásně“,
a jistě myslí, výminku
že činí pouze – jeho básně...


Ich ging bei Nacht einst über Land,
Ein Bürschlein traf ich draußen,
Das hat 'nen Stutzen in der Hand
Und zielt auf mich voll Grausen.
Ich renne, da ich mich erbos,
Auf ihn in vollem Rasen,
Da drückt das kecke Bürschlein los
Und ich stürzt auf die Nasen.
Er aber lacht mir ins Gesicht,
Daß er mich angeschossen,
Cupido war der kleine Wicht –
Das hat mich sehr verdrossen.


In Eil muß auch noch, werther Freund,
Mein Pegasus vor dir erscheinen.
Du hast es allzeit wohlgemeint,
Ich will es allzeit ehrlich meinen.
Die Abendstunde, da wir oft
Bey Büchern und Taback geseßen,
Bleibt, wie mein schlechter Phoebus hoft,
Bey dir auch künftig unvergeßen.


Sei gegrüßt, o holder Knabe,
Unsrer Hoffnung Morgenroth,
Aller Himmel höchste Gabe,
Aller Welten Lebensbrod,
Angesagt von alter Kunde,
Meister in dem neuen Bunde!


Blíž Jedovnice vlévá potok vodu
do lůna země tajemného vchodu
ze sloupů mohutných, dle plánů zcela,
jak silou hmotě z tvůrčího dán čela,
a výše vchodu, podpor skoro prost,
v div žásný vyklenut je „Čertův most“


Snad se stydí,
Že nás vidí
Všechny pohromadě být!
Snad si myslí,
Že jsme přišli
Je trošinku poškádlit!
Snad má strach,
Ach! ach! ach!


Ha nagy haragjában megöl is Julia,
mégsem mondom gyilkosnak,
Azért mert csak őtet, senki nem egyebet
vallok én asszonyomnak,
Mint örökös úr bír lelkemmel, ha rá sír,
hogy véget nem vet búmnak.


Geh an, du starker Held, ich habe dich gesand,
Das meine krafft erschall in dir durch alle Land!
Geh fort, was säumestu? Ich führe deine weg!
Ich leite dich allein durch meine Wundersteg!
Geh fort, ich bin bei dir! Nichts sei, das dich anreg.


Ich vergesse Fluhr und Heerde,
Ja, ich kenn mich selbsten nicht,
Weil ich ganz bezaubert werde,
Wenn man nur vom Thyrsis spricht.
Will der Wolf das Lamm zerreissen,
So belach ich den Verlust;
Der ist leichte zu verbeissen,
Thyrsis herrscht in meiner Brust.


L'aspra piaga mortal che me arde sempre
e la memoria de l'antico colpo
e me che sempre incolpo,
piangendo, a lamentar me stringe ognora,
poiché di doglia i' me distrugo e spolpo,
e che l'alma, provando amare tempre,
si deslegua e distempre
dal proprio obiecto in forma d'uom che muora.
Convien adonque, pria che 'l duol mi acora,
la mente isfoghi in parte il gran martire,
mostrando il stato mio, se tanto lice,
e ben mi avedo e so chi è la radice
dil mio languir e dil mio gran desire;
ma, pur potess'io dire
ogni mio male et ogni mio dolore,
io mostreria che amore
non solo alberga soto treze bionde,
Né sol se anida l'angue soto fronde.


Apenas suena el aire ni se mece.
Apenas suena el agua enloquecida de reflejos
en el arroyo oscuro,
si no es el salto de una rana leve,
celosa de un lucero entre los charcos.
La languidez del aire entre las rosas,
viene del remolino de la luz y el aire
en las mismas rosas ascendidas por tu verja
y luego desmayadas candorosas de sus pétalos.
Apenas se oye el dulce respirar de tus latidos,
unidos para siempre a mis sentidos.
¡Somos un corazón ardiente en plena noche,
un abrazo cerrado por mil besos,
una ilusión viviente, sin sentido!
¿Qué sentido tiene retener tus besos
si alocados, se escapan cual suspiros?
¿Qué sentido tienen tus caricias,
si huyen y se escapan al olvido?
¡La languidez del aire entre las rosas
en una noche melancólica de plata!
¡La languidez de ensueños revividos!


Du lagst in Fieberträumen
So krank und fern von mir,
Und eines schönen Abends
Wärst du gestorben schier.


Así
mi amor está libre, suelto,
con tu sombra descarnada.
Y puedo vivir en ti
sin temor
a lo que yo más deseo,
a tu beso, a tus abrazos.
Estar ya siempre pensando
en los labios, en la voz,
en el cuerpo,
que yo mismo te arranqué
para poder, ya sin ellos,
quererte.
¡Yo que los quería tanto!
Y estrechar sin fin, sin pena
—mientras se va inasidera,
con mi gran amor detrás,
la carne por su camino—
tu solo cuerpo posible:
tu dulce cuerpo pensado.


彩幡双燕祝春宜
献寿迎祥重此时
腊雪未消宫树碧
早莺声在万年枝


a moje sny jsou rovněž jak prach zlatý,
v mou duši s čela poesie svátý,
když z ráje spěla na zem v letu plachém.


Ezüsternyős lámpás süt asztalomra,
előttem áll a váró tinta, toll.
S én elmerengek, tollam messze dobva,
s egy könny remegve szempillámra foly.


Da schau' ich die Dörfer in Nebel und Rauch,
Und athme der Bergesluft stärkenden Hauch;
Da weiß ich von keinem Gelärm und Geschrei,
Und spiel' einen Ländler auf meiner Schalmei,
Juchhe! auf meiner Schalmei.


Noch weis ichs; die kleinsten Blümgen der Wiese und der Flur pflanztest du drein.


Indeß verzehret Tag und Nacht
den armen Thyrsis die Begierde,
er kann nicht widersteh'n und macht,
damit er seinen Zweck vollführte,


Všickni pak se brali na poklid.
Jenom Osel šerý
samoten na místě dlel;
nad obyčej rozpak sterý
mozkem jeho zavrtěl.
Přemítal u sebe sám:
„Aj čeho se nedočkám!
Já sprostáček,
ubožáček,
mám též býti
učeného spolku oud!
Ušatý se rodím:
k čemu pak se hodím?
či snad pouhé poslouchání
jest mé povolání? –
Vyhledám si někde kout,
a myšlénky tiché budu míti;
a snad přijde také čas,
že i já pozdvihnu hlas. –
Či mám v spolku učeném
po věky býti něm? –
Slýchám často, k učenému stavu
přede vším že hlava potřebna.
Medle, kdož má hlavu
větší, nežlí je ta má? –
A nač hlavy lámání –
marné mysli zmítání;
uvidím to zítra ráno,
místo kdež mi vykázáno.


Vártam, vártam, és hiába, mert a
Kincs királya
Bennmaradt a sziklák tömegében,
Ki nem álla.
S mért nem állt ki? miért nem jelent meg?
Csak azért, mert tudta, hogy enyelgek,
Hogy szívem nem eladó.


Jak říci tobě slovem smrtelným,
co nesmrtelné láskou v srdci zpívá?
Vše prázdné jest, vše popel jen a dým,
jenž podstať citu halí jen a skrývá.


Thränen der Sehnsucht, die auf blassen Wangen
Bebten, fallen herab als Freudenthränen,
Denn mir tönt die himmlische Stimme: Deine
Wird sie! die Deine!


E non forte destrier, mentre che il morso
Men cura, e quasi par ch'alato vole,
Vien meno in mezzo di sassose strade.


Jen mrtvá z bojů titanských jsou těla,
a krev, jež druhdy vášní rozkypěla,
teď ustydlá se řadí kolem hnátů –
kde skutek lidský, hodný poëmatu?...


War ein Kämpfen das und Kosen,
Abzuringen von dem See,
Mädchen, du die Handvoll Rosen,
Alter, du die Handvoll Schnee!


Wie ein Astrologus, nach seinen Gründen, schreibt:
So scheint es, daß er dieß vom Erden-Circkel gläubt:
Sie sey für jedermann, durch der Planeten Gläntzen,
Mit Linien bestrahlt, gespickt mit Influentzen.


كان لي أن أفتح الباب الموارب
وهو منسي وراء البيت زرقته الكئيبة ملجأ للطفل
يهرب من ظلام الدرس
من نوم الظهيرة من نعاسٍ كاذب ٍ هل كان لي في مجلس التأنيب أخطاء ملفقة
لتعترف الطيور بقدرتي في الريح هل كانت صلاة معلم القرآن
كافيةً لتأجيل الظلام أمام أحلامي،
لأفتح باب أيامي ، لكي لا تسرق الأشباح ذاكرتي
وتمحو شمس أقلامي ووحدي سوف ينساني وراء البيت
وحدي سوف ينساني


依倚秋风气象豪
似欺黄雀在蓬蒿
不知羽翼青冥上
腐鼠相随势亦高


Il popol di Giesù, dietro a tal guida
audace or divenuto, oltre si spinge,
e de' suoi meglio armati a l'omicida
Soldano intorno un denso stuol si stringe.
Né la gente fedel più che l'infida,
né più questa che quella il campo tinge,
ma gli uni e gli altri, e vincitor e vinti,
egualmente dan morte e son estinti.


Nur mit dem Vollmond blickst du, Göttin, wieder,
Mit Zwang aus seinem Arm gerissen, an das Licht.
Dann öfnet sich ein Strohm von Trauer-Lieder,
Voll deiner kläglichen Geschicht,


Soll alle meine Kraft
Im Feuer banger Qualen schmelzen?
Gebricht's nicht bald an neuem Saft,
Die Kügelchen des Blutes fortzuwälzen?


洛中来为牡丹期
曾醉杨州芍药时
从此芳菲骄不得
马头春色满囊诗


Kukátkem kdosi tě pozdravil,
vědomí zas se ti vrací.
Pohlédni před sebe: Ano, on!
V strojené resignaci.


Noc pozdní byla – dlažbou vylámanou
měsíce paprsk na cestu mi svítil
z křížové chodby pod klášterní branou.


Und nehm ich's Herz in die Hände
Und geh hinauf ins Haus:
Sie sitzt zwischen Vater und Mutter,
Schaut kaum zu den Äuglein heraus.


Magasak a sziklák, erősek a falak...
És hogyha nem volna sem egyik, sem másik,
Itt vannak kardjaink, hogy ótalmazzanak
Vérünk kifolytáig, lélek-szakadásig!”
S megüté oldalán a fölcsengő kardot,
S lelkesedve tovább ily beszédet tartott:


Rozumíš, strome? Jak se nyní řítí
mně v bezdno čas
a jak mi stále znova život nyní
pod rukou mizí?


Säng' ich die Morgensonne, die
Dem Auge sich verstecket,
Wenn schon der junge Schäfer sie
Mit seiner Flöte wecket.


O giorno che il dolor mio renovelli
Sempre che torni sì giocondo e allegro,
De nove fronde et di cantar d'uccelli,
D'ogni letitia ben compito e integro;
Per te di verdi color varij et belli
Ciascun se adorna et lassa il tristo negro.
Solo io sto avolto in grave e obscuro manto,
Ché 'l duol mio non richiede altro che pianto.


Così dice egli, e per suo dir non cessa
la gente occulta, e tra i ripari cavi
e sotto gli alti scudi unita e spessa
le saette sostiene e i pesi gravi;
già gli arieti a la muraglia appressa,
machine grandi e smisurate travi,
c'han testa di monton ferrata e dura:
temon le porte il cozzo, e l'alte mura.


Komme, die roten Tulpen wachen und warten.


What means then shall we try? where hope to find
A friendly harbour for the restless mind?
Who still, you see, impatient to obtain
Knowledge immense, (so Nature's laws ordain)
Ev'n now, tho' fetter'd in corporeal clay,
Climbs step by step the prospect to survey,
And seeks, unweary'd, Truth's eternal ray.
No fleeting joys she asks, which must depend
On the frail senses, and with them must end;
But such as suit her own immortal fame,
Free from all change, eternally the same.


Publicado no livro Obras de Manuel Antônio Álvares de Azevedo (1862) Poema integrante da série Lira dos Vinte Anos: Continuaçã
In: GRANDES poetas românticos do Brasi Pre e notas biog Antônio Soares Amor Intro Frederico José da Silva Ramo São Paulo: LEP, 195


Fleug, Schiff, wie Wolken durch die Luft,
Hin, wo die Götterflamme brennt!
Meer, spüle mir hinweg die Kluft,
Die von der Freiheit noch mich trennt!


»Ich habe gesehn viel Lords und Lairds,
Manch schönen Ritters Gesicht,
Einen schöneren als Jung-Walter
Sah ich mein Lebtag nicht.«


Jak stavidla se chvějí domy proudy všemi,
leč od hemžení z nitra hýbají i zemí
ty domy trpělivé, silné, tvrdé, vzdorné,
ty zapředené hustě mezi sítě drátů,
v nichž jako mozkem víří dojmy v stejném chvatu,
a v jejichž harfy nadto bijí vichry sporné.


Krásný sen! – To byl tvůj život celý.
Já směl patřit v mladosti tvé den,
když se dumy tvoje rozpučely
v krásný sen...


Stříbrná hvězdo nade mnou
a nad mým zavražděným snem,
teď svítíš mně tak z daleka,
a vše se zdá jen přeludem.


Darf der noch vor dein Antlitz kommen,
Der deine Liederchen, Mimi,
So lang behielt, als hätt' er sie
Mit sich hinab ins Grab genommen?
Zum wenigsten, als hätt' er schon,
Zu seinem wohlverdienten Lohn',
In einem Zitadellgewölbe,
Wie Schubert, längst nach Luft geschnappt,
Und für die Freundin an der Elbe
Nicht Feder und Papier gehabt?
Ich lebe, war auch nicht gefangen,
Gesund, trotz einem Tagedieb'!
Noch mehr: Kein Tag ist mir vergangen,
An dem ich nicht fünf Stunden schrieb.
Um desto minder, wirst du sagen,
Ist solch ein Aufschub zu verzeihn!
So scheint es freilich wohl; allein
Sey gütig, laß mein Leid dir klagen.
Die Lust und Fähigkeit, zu reimen,
Steht mir nicht zu Gebot wie Gleimen,
Der Verse, wie die Tauben, lockt.
Mag ich nach ihr mich zierend sehnen,
Die Muse, gegen mich verstockt,
Scheint mich noch obenein zu höhnen.
Sie öffnet meine Stubenthür,
Blickt spöttisch auf die Aktenfächer,
Spricht achselzuckend: »Armer Schächer!
Leb' wohl! da hast du viel Papier!
Was brauchst du mich und Amors Köcher? –«
Und husch! verschwindet sie vor mir.
Ich, der der Freundschaft und der Minne,
Nicht Fürsten, ihre Lieder sang,
Noch lieber jetzt ein Herz gewinne,
Als einer Hoheit reichsten Dank;
Womit verdient' ich wohl die Strafe,
Daß sie mir kalt den Rücken dreht,
Ja! nicht einmal, wie sonst, im Schlafe
Mir heitre Träum' aufs Lager weht?
Dem Winzer gibt sie unter Reben,
Der Harkerin, auf ihrem Grummt
Am Abend singend, neues Leben,
Ich, ich allein bin nur verstummt.
Vielleicht indeß zu meinem Glücke!
Sie mochte wohl zum voraus schaun,
Mir sey, bei meines Dämons Tücke,
Kein Saitenspiel mehr zu vertraun.
Und wahrlich! Wer gleich Juvenalen,
Die hohen Thoren seiner Zeit
In ihrer Häßlichkeit will mahlen,
Der gehe ja, eh' sie bezahlen,
Dahin, wo kein Zensuredikt
Die Wahrheit in der Wieg' erstickt,
Sonst wart' er, bis er dahin rückt,
Wo Lucian mit Juvenalen
Sejanen dreist ins Auge blickt.
Dank denn, o gute Muse! dir,
Daß du seit Jahren hast geschwiegen,
Noch nöthiger ist Ruhe mir,
Als Geist zu Liedern und Vergnügen.
Du, die Gelehrte streiten läßt,
Und unverblendet von dem Schimmer
Des Ruhmes, sich nicht Lob erpreßt,
Wohl aber oft ein frohes Fest
Den Musen gibt in ihrem Zimmer,
Indeß der Mann das Wespennest
Vom Aber- und vom Wunderglauben,
Und von geheimen Orden stört:
Sing' in versteckten Rebenlauben,
Von deinen Freunden nur gehört,
Das seltne Glück zufriedner Ehe,
(Ein Sohn, wie Amor, sey dein Lohn!)
Und weh' dem Kritikaster, wehe!
Der einen falschen Semiton
Dir aufzumutzen wagen könnte,
Wenn alle Freund' ihn gern verzeihn.
Das allerschönste der Talente
Ist doch: der Freunde Herz erfreun!


لَعَمرُكَ ما آسى إِذا ما تَحَمَّلَت
عَنِ الجِسمِ روحٌ كانَ يُدعى لَها رَبعا
وَما أَسأَلُ الأَحياءَ بَعدي زِيارَةً
ثَلاثاً لإِيناسِ الدَفينِ وَلا سَبعا
وَلا تَرِثُ الزَوجاتُ عَنِّيَ حِصَةً
مِنَ المالِ ثُمَناً في الفَريضَةِ أَو رُبعا
جِوارُ بَني الدُنِّيا ضَنىً لي دائِمٌ
تَمَنَّيتُ لَمّا شَفَّني الغِبَّ وَالرِبعا
لَقَد فَعَلوا الخَيرَ القَليلَ تَكَلُّفاً
وَجاؤُوا الَّذي جاؤُوهُ مِن شَرِّهِم طَبعا
فَأَينَ يَنابيعُ النَدى وَبِحارُهُ
وَهَل أَبقَتِ الأَيّامُ مِن أَسَدٍ ضَبعا
إِذا حُرِقَت عيدانُهُم فَأُلُوَّةٌ
وَهَل أَبقَتِ الَيّامُ مِن أَسَدٍ ضَبعا


Triumf! Gott hat Uns nun! Triumf! zu recht gekehrt!
Triumf! Di Jesustauff! Triumf! Uns dargewährt!
Jehovah brach! Triumf! di ei(u)sern keten!
Gott löste Uns! Triumf! vom Christvertreten!
Zum Vater ist! Triumf! im Sohn das beten!


عَتَبتُ علَى عِلقِ اليَهُودِ لمَاله
تأخَّرَ عنَّا وعدِه بالبتِّ
فقال مُجِيبا بابتسَامةِ هازِئ
أمَا قد علمتُم أنها ليلةُ السَّبتِ


Když tě budou tvrdí lidé,
Nectní dráči ssužovat –
Že tě a tvých utlačili,
Když se budou radovat:
Duch můj tebe zastane –
Hoře škůdcům nastane.


ما أصعبَ التثقيفَ في شكلِ الإناءْ


Invocar dee, come fervente amico
delle battaglie, Marte,
sì come provvedente a più ragione:
che comprese tuo mente, sì pudico,
che ti rogò le carte
di quella armata, senza far quistione:
non facendo d'alcuno altro menzione,
ma difinendo, spero,
che in istato sincero
verrai della tua donna per prodezza,
tra pel suo senno e per l'altrui mattezza.


Qu’ils estiment leur rire sot,
Visant, non le dogme immuable.
Mais l’humble et le faible (un assaut
Dont le capitaine est le Diable).


Nejdřív jsem byl vůdcem „Ruchu“,
potom spáchav „Chudé v duchu“,
bych zachoval talentek svůj čistý,
založil jsem „Divadelní Listy“.


Das Kind bewohnt den Saal
Der Sternen, kennt nicht Qual
Noch dieser Welt Getümmel,
Vnd sehn sein Engel nicht
Des Höchsten Angesicht
Ohn End im Himmel?


Sie rast und tobt, bis um der Mutter Hände
Der Knabe Sankt Marinas Gürtel wand;
Da ging an ihr des Satans Macht zu Ende,
Da ward der Gnade Macht an ihr erkannt.


Será?


Utrhnout jej nikdo nesmí,
jistá smrt jde v patách smělci,
mžikem omráčí jej vůně
opojná a plná žáru.


Wenn der Speise Lieblichkeiten
Unsre Zung' erst rühren muß,
Hat man im Geruch von weiten
Schon von Cörpern den Genuß.
Schicken in Proventze Kräuter
Zwantzig Meilen, ja noch weiter,
Ihren Duft-Geruch ins Meer
Nicht von ihren Küsten her?


Sah manchen Kameraden
An meiner Seite todt,
Und mußt' im Blute waten,
Wenn es mein Herr gebot.


U soudu teď, advokátů
právo musím hledati,
z truhly dukát po dukátu
na procesy tahati.
Za nedlouho bez kabátu,
chuďas, musím ostati.
Dobře, synku, chováš tátu –
kéž se vňuk můj potatí!


Am Felsenbruch im wilden Tann
Liegt tot und öd ein niedrig Haus;
Der Efeu steigt das Dach hinan,
Waldvöglein fliegen ein und aus.


Und wie, gelockt von hellen Frühlingstagen,
Die Vögelein verzagt zum ersten Mal
Aus weichem Nest von Zweig zu Zweig sich wagen,
Von Busch zu Busch mit zweifelhafter Wahl,
So lenkt auch sie im Staunen und im Zagen
Bald hier bald dort der Blicke lichten Strahl,
Und sieht entzückt bei zarter Mondenhelle
Wald, Wies' und Flur, Laub, Blüthen, Wolk' und Welle.


Most már nem irsz, csak játszod
Siralmas szinműved’,
S karzat kicsinyje, nagyja
Tetszést rivall neked.


La métamorphose des flots
Dans des tonnerres de sanglots.


Er hinterläßt uns, da er fliehet,
Den Ausbund seiner Lieblichkeit.
Die Rose, die in Purpur blühet,
Verherrlicht seine lezte Zeit.


Pensamento vem de fora
e pensa que vem de dentro,
pensamento que expectora
o que no meu peito pens
Pensamento a mil por hora,
tormento a todo moment
Por que é que eu penso agora
sem o meu consentimento?
Se tudo que comemora
tem o seu impedimento,
se tudo aquilo que chora
cresce com o seu fermento;
pensamento, dê o fora,
saia do meu pensament
Pensamento, vá embora,
desapareça no vent
E não jogarei sementes
em cima do seu ciment


Bříza bílá
vlasy dlouhé rozpustila; –
při měsíčku chodívá tu
od loučení do návratu
tvoje milá.


Perciò ch'Olinda, a chi il paese piacque
per lo ciel che temprato era e sereno,
per l'amene selvette e limpid'acque,
e' bei colli che 'l fan vago ed ameno,
perché di caccie, a cui da ch'ella nacque
ebbe il cor volto, è copioso e pieno,
in un castel che signoreggia intorno
tutto il paese, elesse far soggiorno.


A kříž ten dále ramena svá vzpínal,
ta měnila se v dvě perutě dračí,
kněz soudil pod tím, pod druhým kat stínal.


Zahrada sama již, dítě, hleď,
za písně cvrčků se halí v šeď.


A v tichu tom a v zrcadlení vody
jsme zřeli duši svou, květ bílý leknínu,
plát v jara žehnání a za všech živlů shody
na ňadrech noci hluboké a vodstev ve klínu.


Oimè lassa, che tardi m'avveggio,
e 'l senno mio mi torna ora nemico;
io fuggii 'l male e seguitai il peggio,
donde di gioia il mio cuore è mendico;
e per conforto invan la morte cheggio,
poi veder non ti posso, o dolce amico,
e temo di giammai più non vederti;
così sien tosto li Greci diserti!


O gieb mir Laut und Stimme,
O gieb mir Wort und Sang,
Daß ich ein Lied anstimme
Für Dich zum Lobgesang.


Fait de même. — Attendez du moins jusqu'à demain,
Mon fils, et retirez ceci de votre main.
Songez-y donc : chez moi ! dans ma chambre ! une femme !
Mon enfant, un suicide ! Ah ! songez à votre âme.
— Henri huit, révérend, dit Mardoche, fut veuf
De sept reines, tua deux cardinaux, dix-neuf
Évêques, treize abbés, cinq cents prieurs, soixante-
Un chanoines, quatorze archidiacres, cinquante
Docteurs, douze marquis, trois cent dix chevaliers,
Vingt-neuf barons chrétiens, et six-vingt roturiers.


Liebes Wasser, sag, erzähle,
Hast mein Auge du gemalt?
Oder ist des Himmels Seele,
Was dein Spiegel widerstrahlt?


Ilfordu děvy sledují tajně
muže, jenž slyne v Anglii bájně.
Ilfordu děvy blouzní v noci skrytě:
Míti dítě,
jehož je otcem Richard Prinn!


婪酣贵宦鲛绡帐
赑屃功名泊浪沙
谁似朴翁随分过
曹溪水煮赵州茶


Mägdgens, stellt euch nicht so spröde
Und entflieht uns nicht so fern!
Scheint gleich euer Antliz blöde,
Hat es doch das Herze gern.
Küst man euch, so heist es thalen;
Ich versteh wohl, das sind Schalen,
Darum wollt ihr nur den Kern.


Da vom Moder der Verwesung,
Wo du lagest schwer und tief,
Gott zu plötzlicher Genesung
Dich des neuen Lebens rief!


Všechněm cestám vyšlapaným
duše má se vyhýbala,
neboť cesty vyšlapané
hnusily se duši mé.


百尺楼中眼孔高
气吞馀子等儿曹
才名赫赫天公妒
罚作人间诗酒豪


Waß wird den in der Höllen,
Wo häuffig sich gesellen
Die Plagen allzumahl,
Für Pein sich lassen finden?
Ach! Satan wird verbinden
Angst, Jammer, Trübsahl, Noht und Quahl.


В радио
    белой Европы
лезьте,
   топот и ропот:
это
  грозит Москва
мстить
   за товарища
           ваСлушайте
     голос Рыкова —
народ его голос выковал —
стомиллионный народ
вам
  «Берегись!»
      ореВ уши
      наймита и барина
лезьте слова БухаринЭто
  мильон партийцев
слился,
   чтоб вам противитьсКрой,
  чтоб корона гудела,
рабоче-крестьянская двойкЗакончим,
     доделаем дело,
за которое —
     пал Войко


di darvi qualche cosa di mia mano.


In vain I sought in music's sound
To find that magic art,
Which oft in Scotland's ancient lays
Has thrill'd through a' my heart:
The sang had mony an artfu' turn;
My ear confess'd 'twas fine;
But miss'd the simple melody
I listen'd to langsyne.


Vůli Boží zborové u trůnu doslechli nebeští
S plésáním. Zpěvy líbezné rozléhly se vůkol.
Poslu se rychle nebes zlatoleskná brána otevře,
Nadvětrné Rafael poslušný prázdno proráží,
Mžitkoleté jej s výše nebes nese k Ívanu křídlo.
Roucho běloskvoucí mu dolů plyne lehce po bedrách,
Zrůstu na outlounkém diamant jeho pásku zapíná,
Obnažené všady proudně kadeř mu po šíji se krouží,
Tvář se nebeská rdí jasný co slunce paprslek.
Něžným dotkne očí se nebešťan v dřímotě prstem:
Ívanu hle zrosená se uzavrou pevněji víka.
Počne Seraf lidským jazykem v ucho takto pozorné:


يا رَحَى الطِّحنِ استَرِيحِي
وكَفَى مِن ذَا الدَّشِيش
خَيرُ ما يُسمَعُ مِنِّي
قبَّحَ اللهُ الحَشيش
زُره باللَّهِ تَرَى عَب
دَ السَّلامِ بنَ مَشِيش


 Русову
Я помню день: враги с окрестных сел
Восстали на меня — и вот: погибли,
Когда на них молитвенно пошел,
Закляв словами травных библиКогда, как месть, волшебств туманный ток,
Дымящийся росою и ветрами,
Подъяв, заклятьем пролил на восток
Над охладненными лугамЭ ты! Падешь, коль вновь возмнишь восстать
На божество, как пал в веках твой прадед, —
И мой репейник бешеный, как тать,
Иглою шип под сердцем всадиЯ вольный поп: и ныне, как и встарь,
Сюда кустом на брань рукоположеИ вещий — са И вещий мой алтарь
Из крепких, красных камней сложеКолючий клир (ревнивое репье) —
Мои прозябшие цветами прихожане —
Вознес над вами, скрыв лицо мое,
Благославляющие дланВот соберу с болот зеленый хвощ,
От ульев — мед, от нивы — колос хлебный!
Текут века… Я утро, день и нощь
Служу целебные молебнЦветись, цветок, — и в ветер венчик кинь!
Взлетайте выше, ладанные струи!
Вовек туда, в темнеющую синь
Пространств восходят аллилуйМедовый ветр струит густой елей,
Cлaстит уста и льется быстротечнСтоят холмы, подъяв престол полей
Тысячелетия, извечнИ космами над синею водой
Вдали поник в бунтующей порфире
Сердитый бог с зеленой бородой —
Последний бог в пустынном мирТвой вопль глухой гудит, летит, твердит, —
Твердит в пол лиет елей и стынет;
Зеленой хлябью вновь — и вновь — вскипит,
Листвяной купой хладно хлынеИз уст твоих — златые словеса!
Из уст дуплистых, сластно в высь кидаясь,
Они туда — в немые небеса
Текут, потоком изливаясКак возвещу в простор окрестных сел
Сладчайших уст, о куст порфирородный, —
Как возвещу бунтующий глагол,
Неизреченный и свободныИз вековой, из царственной глуши
Ты — сук сухой наставя, как трезубец, —
Туда — во мрак трухлявой их души
Грозишь, косматый душегубеСеребряный
Колодезь


Ještě jsem tu já, pope!
Rouška se namočí krví!


Als auff Patroclus Stuhl Oppanus wolte kreisten,
Und über der Geburth fieng mühsam an zu seyn,
Fleucht eine Wespe zu, und setzt den Stachel ein
Ans Jungfern liebe Ding und wil ihm Beystand leisten.


Fahr wohl, du Lei der Lore
An wilder Strudel Schwall!
Noch tönt in meinem Ohre
Gedämpft dein Klagehall;
Er rief mir tief im Sinne
Die düstre Sage wach
Vom Herzen, das die Minne
Mit ihrer Falschheit brach.


Es fährt ein Postillion durchs Land, –
Oh, der ist höflich und galant!
Nimmt alte Leute bei der Hand,
Hilft ihnen in den Wagen.
Will keinen Lohn,
Fährt schnell davon;
Wohin – will er nicht sagen.


辽阳三月朔风高
使者南归衣锦袍
持节直从三岛过
紫云深处宴蟠桃


Ins Gebirg' am frühen Tag
Schritt ich aus des Weidmanns Hütte,
Wo der Freund auf seiner Schütte
Noch in tiefem Schlummer lag.


Készölettel jóval vég Temesvár alá
Táborával, álgyúival alászálla,
Jó Losonczi István bátorságba vala,
Az két Kampó véle szép népével ott vala.


Neulich ganz früh, da stand ich auf,
noch eh die Sonne schien,
und ging spazieren durch den Tau,
im Gras, und suchte ihn.
Aber mein kleiner fauler Schatten,
als wenn er Schnupfen hätt,
lag wie ein altes Murmeltier
noch fest zu Bett.


Wohlauff/ mein Sinn/
Wirff alles hin/
Was traurig ist/
Her/ Lautenist/
Greiff an das süße Seiten-Spiel;
Was wiltu noch verziehen viel?


„Ano, dám vám, ale v splátky,
co vyroste, dáte zpátky...“


Natur, wie schön in jedem Kleide!
Auch noch im Sterbekleid wie schön!
Sie mischt in Wehmut sanfte Freude
Und lächelt thränend noch im Gehn.
Du, welkes Laub, das niederschauert,
Du, Blümchen, lispelst: Nicht getrauert!
Wir werden schöner auferstehn!


Sei gegrüßt in diesen Wogen,
Hellas' Flagge, blau und weiß!
Blau gleichwie des Himmels Bogen,
Und wie seine Wolken weiß!


Nicht unerwartet kam er sie zu holen;
Nein, lange schon ward dir, wann er gedroht, befohlen:
Bereite dich! sey stark!
So sey auch nun ein Mann in deiner Klage,
Dein Kind ruht jetzt, und ihrer Krankheit Plage,
Bleibt diesseits vor dem Sarg.


S chrámu jesuitů blíže mostu
zvučným křídlem slétá zvonů hlas;
otec Adam Kravarský v čas postu
z mise Prachenské se vrátil zas,
aby, jak řád kázal, chladný lid
k spáse volal posvěceným slovem,
než by v balvan plný hříchu styd,
zanikaje ďábla pod okovem.
Přebíhá prý v rouně beránkově
po hranicích českých v lesa krytu,
vkrádaje se predikantem k bytu
chabých Čechů, hříšné duše lově,
tak že země, sotvy uhýčkána,
zpourou šlehla, roznícena slovy,
proti řádu, církvi, císařovi,
než ji opět stihne boží rána.


Mah! Più ci penso e più mi pare un sogno.
La dovevo sposare nell'aprile;
nell'aprile morì di mal sottile.
Vede che piango... non me ne vergogno».


Che piange il pio Signor? piange uom sepolto
e più l' altrui che la sua morte acerba;
piange l' amico suo da nodi avolto,
a cui libera vita il ciel riserba;
freme l' ardente spirto e bagna il volto;
or non si piegherà mente superba,
che, sdegnando l' umana, umil natura,
se stessa inaspra e contra 'l duol s' indura?


وَما أُنثى وَيَنكِحُها أَخوها
بِعَقدٍ وَهوَ حِلٌّ مُستَباحُ
رَآهُ مَعشَرٌ مِنّا مُباحاً
وَفي أَعناقِهِم ذاكَ النِكاحُ


新红旧紫不相宜
看觉从前两月迟
更向同来诗客道
明年到此莫过时


Sparet euren Fleiß und Eifer,
Bis der Feind uns kommt ins Haus,
Tanzt mit ihm dann einen Schleifer
Hopsasa! zum Land' hinaus!


Spräche: Laß es nicht umstricken
Wuchernd deinen Lebenspfad,
Laß das Schlingkraut nicht erdrücken
Deine junge Rosensaat!


Pod listů hustým příkrovem
šla parkem cesta stále tmavá,
i za dne sotva blyskla sem
větvemi záře mihotavá.


Von Staufach dich vertreibt und höhnt
Des Landvogts Übermuth,
Der dir dein neues Haus mißgönnt,
Gebaut aus eignem Gut!


Captive, en attendant l’heure où le duc tocsin,
Le pur tocsin à la voix terrible et sereine,
Apre cri de gorgone et doux chant de sirène,
Dictera le devoir messin et nancéien.


Nicht mehr die Salzluft, nicht die öden Meere,
Drauf Winde stürmen hin mit schwarzem Schall.
Nicht mehr der großen Horizonte Leere,
Draus langsam kroch des runden Mondes Ball.


Kraj tmí se, pojednou světélko kdesi kmitne,
ve vzduchu zakrouží a rudě zajiskří –
a stále zjevují se nové body třpytné,
na Troskách, k Valdštýnu, na Mužském, na Vyskři...


A vměšují se v bujný vír
radosti jeho ponížené
a poletují jako pýr,
když vichřice je v kruzích žene,
jsou poblíž panských radostí,
jich shovívavá slůvka loví,
a vědomé jich slabostí
poníženými mluví slovy.
A po čem pán snil neskojen,
to splňuje se v tento den.


Přes hory, doly, lesy, pláněmi
se průvod vojska bral a nestanul,
až zase stráně k nebi strměly
u Ronsevalů, až se zjevilo
zas před zraky to místo osudné,
kde mrtví bohatýři největší
ve trávě leželi, jak skoseni.
Tu srdce každé bolem zachvělo
se znova mocně, zavzněl kvil a pláč.


„Než první úsměv do rána
přes pole čerstvě zoraná
vypraví Slunce, usnem.“


Ante sus ojos ve la muerte cierta
el piloto en el piélago inhumano
mas dando el viento a sus deseos la mano
en vida trueca la esperanza muerta.


قاضي القضاة أعزَّ الله جانبه
أولى بقصدي وتأميلي وأشعاري
إني وصبحي وشمس الدين أولهم
إلى الدعاء له سباق مضمار
إذا ذكرناه فاح العطر أجمعه
فكلنا فيه عطارُ ابن عطار


„Horch auf, Prinzeſſin, da wirbelt ein Ton,
Da wirbelt die Schwalbe das Morgenlied ſchon! —„
„Ach Suͤſſer! Ach bleib noch! Es iſt ja der Schal
Der liebefloͤtenden Nachtigal. ‒ ‒ ‒


清晓朝回秘阁中
坐看宫树露华浓
绿窗朱户图书满
人在蓬莱第一峰


Plachétka s ňader vedrem tobě sjela,
ó, žhoucí léto, jak z taneční síně
když vyjde dívka nonchalantně, líně,
v plen vánků vzdává nach žhavého těla.


أَوقَدَ البين في الخَميس خَميساً
لِلأَسى وَالفُؤاد فيهِ وَطيسا
لا ذكرتُ الخَميس إِذا فاجأتَني
كُنَّ فيهِ وَلَستُ أَنسى الخَميسا
إِذ تَوَلَّت جُموعُهُم عَن مَحَلٍ
حَلَّ صَبري وَهاجَ وَجداً رَسيسا
مَربَعٌ بان أَهله ثُمَّ أَضحى
مقفراً موحشاً وَكانَ أَنيسا
ثَوَّر الحزنُ عيسَ وجد مُقيم
بِفؤادي لَمّا أَثاروا العِيسا
وقطرت الدُموع إِذ قطر العيس
وَحمَّلت قطر دَمعي نُفوسا
عُدنَ مِثلَ الشَقيق في اللَون لَمّا
عادَ قَلبي لصبغةِ الهَمِّ حيسا
وَذَر الدَهر يتبع اليسرَ عُسراً
وَالهَوى بِالنَوى وَنُعماهُ بوسا
يُضحِك اليَوم ذا وَفي الغَدِ يبكيهِ
فكلاً تَرى ضَحوكاً عَبواس
هَكَذا صَرفُهُ يصرَّف في الناس
يَجرح يدوي وآخر يوسى
وَإِذا أَعقَبَ النُحوسَ سُعوداً
لِلفَتى أَتبع السُعودَ نُحوسا
وَهيَ تُعطي الخَسيس حَظاً نَفيساً
ثُمَّ تُعطي النَفيس حَظّاً خَسيسا
فَتَرى الفاضِلَ الأَديب أَخا
الفَهمِ عَلى عَظمِ قَدرِهِ مَنحوسا
دَهرُنا وَالِدٌ وَنَحنُ بَنوهُ
فاتَ في حُبِّهِ لَنا التَنفيسا
قسم الحَظَّ في بَنيهِ بِجَورٍ
فَبذا أَصبَحَ المَروسُ رَئيسا
جَعَل العلم وَالفطانة فينا
وَالنُهى وَالحِجى الجَليلَ النَفيسا
ظاهِر القَسمِ فيهِ جور وَفي
الباطِن عدل يُجانِبُ التالِيسا
فاستَعِن في الأُمورِ بِاللَهِ واصبِر
إِنَّ ذا الفَضلِ لا يَكونُ يؤوسا
وَلَقَد قلت لِلزَّمانِ مَقالاً
حينَ أَكدى وَعادَ جدباً يَبيسا
أَيُّهذا الزَمان إِن كنت صَخراً
فَبِكِلتا يَديَّ آيَة موسى
وَلَئن كنت داء كل كَريم
فَمعي من حذاقة طِبُّ عيسى
إِنَّ لي يا أَبا الحُسَين فؤاداً
فارِغاً من هَوى الوَرى مَنكوسا
وَهوَ ملآنُ مِنك وداً مُصفّى
قَد نَفى المذق عنه وَالتَدليسا
أَنتَ في المجد وَالمَعالي يَتيماً
أَبَداً مجدها عليك حَبيسا
من يناؤيكم وَأَنتم أناس
لم تَزالوا عَلى النُجومِ جُلوسا
وَإِذا ناقص أَرادَكَ بِالنَقصِ
ثَنى المجد رأيه مَنكوسا
صَغُر الناس في زَمانك وازددت
عَلاءً وَسؤدداً قُدموسا
وَأَتاك المَديح يَختال نَهزاً
وَلَقَد رمته فَكان شَموسا
هَذه مَدحة بوصفك تَعلو
كل مَدحٍ فَقَد غَدا مَطموسا
هاكها كالعَروسِ في الزَيِّ تُجلى
مِن جَمالٍ بِها تَروق العَروسا
لفظها يَترك الطُروسَ رِياضاً
وَسِوى لَفظِها يشين الطُروسا
فَتَختال البُيوت مِنها بروجاً
وَالمَعاني أَهِلَّةً وَشُموسا


e me, che tanto espressamente ha offeso,
vedrà, per lei salvare, a morir giunto.
Di mio fratello insieme, il quale acceso
tanto fuoco ha, vendicherommi a un punto;
ch'io lo farò doler, poi che compreso
il fine avrà del suo crudele assunto:
creduto vendicar avrà il germano,
e gli avrà dato morte di sua mano. -


Schon hat die Nacht den Silberschrein
Des Himmels aufgetan:
Nun spült der See den Widerschein
Zu dir, zu dir hinan!


Sag, weisch denn selber au, du liebi Seel,
was 's Wiehnechtchindli isch, und hesch's bidenkt?
Denkwol i sag der's, und i freu mi druf.
O, 's isch en Engel usem Paradies
mit sanften Augen und mit zartem Herz.
Vom reine Himmel abe het en Gott
de Chindlene zum Trost und Sege gschickt.
Er hüetet sie am Bettli Tag und Nacht.
Er deckt sie mittem weiche Fegge zu,
und weiht er sie mit reinem Otem a,
wird's Äugli hell und 's Bäckli rund und rot.
Er treit sie uf de Hände in der Gfohr,
günnt Blüemli für sie uf der grüene Flur,
und stoht im Schnee und Rege d'Wiehnecht do,
se henkt er still im Wiehnechtchindlibaum
e schöne Früehlig in der Stuben uf,
und lächlet still, und het si süeßi Freud,
und Mutterliebi heißt si schöne Name.
Jo, liebi Seel, und gang vo Hus zu Hus,
sag »Gute Tag«, und »Bhütich Gott«, und lueg!
Der Wiehnechtchindlibaum verrotet bald,
wie alli Müetter sin im ganze Dorf.
Do hangt e Baum, nei lueg me doch und lueg!
In alle Näste nüt as Zuckerbrot.
's isch nit viel nutz. Die het e närschi Freud
an ihrem Büebli, will em alles süeß
und liebli mache, tut em, was es will.
Gib acht, gib acht, es chunnt emol e Zit,
se schlacht sie d'Händ no z'semmen überm Chopf,
und seit: »Du gottlos Chind, isch das mi Dank?«
Jo weger, Müetterli, das isch di Dank!
Jez do sieht's anderst dri ins Nochbers Hus.
Scharmanti bruni Bire, welschi Nuß
und menge roten Öpfel ab der Hurt,
e Gufebüchsli, doch will's Gott der Her
ke Gufe drinn. Vom zarte Beseris
e goldig Rüetli, schlank und nagelneu!
Lueg, so ne Muetter het ihr Chindli lieb!
Lueg, so ne Muetter zieht's verständig uf,
und wird mi Bürstli meisterlos, und meint,
er seig der Her im Hus, se hebt si bherzt
der Finger uf, und förcht ihr Büebli nit,
und seit: »Weisch nit, was hinterm Spiegel steckt?«
Und's Büebli folgt, und wird e brave Chnab.
Jez göhn mer wieder witers um e Hus.
Zwor Chinder gnug, doch wo me luegt und luegt,
schwankt wit und breit ke Wiehnechtchindlibaum.
Chumm, weidli chumm, do blibe mer nit lang!
O Frau, wer het die Muetterherz so gchüelt?
Verbarmt's di nit, und goht's der nit dur d'Seel,
wie dini Chindli, wie di Fleisch und Blut
verwildern ohni Pfleg und ohni Zucht,
und hungrig bi den andre Chinde stöhn
mit ihre breite Rufe, schüch und fremd?
Und Wi und Kaffi schmeckt dir doch so gut!
Doch lueg im vierte Hus, daß Gott erbarm,
was hangt am grüene Wiehnechtchindlibaum?
Viel stachlig Laub, und näume zwische drinn
ne schrumpfig Öpfeli, ne dürri Nuß!
Sie möcht, und het's nit, nimmt ihr Chind uf d'Schoß,
und wärmt's am Buse, lueget's a und briegt;
der Engel stüürt im Chindli Tränen i.
Sel isch nit gfehlt, 's isch mehr as Marzipan
und Zuckererbsli. Gott im Himmel sieht's,
und het us mengem arme Büebli doch
e brave Ma und Vogt und Richter gmacht,
und usem Töchterli ne bravi Frau,
wenn's numme nit an Zucht und Warnig fehlt.


Was die Weiber lieben und hassen,
Das wollen wir ihnen gelten lassen;
Wenn sie aber urteilen und meinen,
Da will's oft wunderlich erscheinen.


O jedno tedy prosím vás:
znejte mne ještě dále,
časem si na mne vzpomeňte,
že na vás myslím stále...


烟光淡沲秦淮滨
暖色絪缊楚畹春
谁在潇湘五千里
独持琼佩赠佳人


Thou, true and only GOD, lead'st forth
Th' immortal Armies of the Sky:
Thou laugh'st to scorn the Gods of Earth;
Thou thunder'st, and amaz'd they fly.
With down-cast Eye th' Angelick Choir
Appear before thy awful Face,
Trembling they strike the golden Lyre
And thro' Heaven's Vault resound thy Praise.
In Earth, in Heav'n, in all Thou art:
The conscious Creature feels thy Nod,
Whose forming Hand on ev'ry Part
Imprest the Image of its GOD.


一时行过虎溪头
何事千年笑未休
山色水光无限思
至今人说晋风流


Tam proniknou, kam nelze slovem,
jsou zpovědníky těžkých dum;
má ticho býti nad hřbitovem,
když noc se tulí ke hrobům.


„Věčný bože,“ v slzách Hanuš zas,
„hle, též anděly náš zrodil čas!
Bratře, otče! srdce tvého krása
sluncem se v té koby temnu jásá,
věřím ti a nelze přijmouť přec,
hřích tvé smrti nechce nésť má plec.
Ty chceš mříť? vždyť dcery něžné vnady
urvala by cizopasná sběř
dřív, než by ji zavraždila, věř,
za pokutu stejné s tebou zrady!“


Die Lieb ist nicht vor mich;
Nein, Galathee läßt sich
Durch seufzendes Bemühn
Nicht in die Schlinge ziehn.
Der edlen Freyheit Trieb
Und Zug ist ihr zu lieb.
Ja, wenn es Pan auch wär,
Fänd er doch kein Gehör;
Von solcher Sclaverey
Bleibt dieses Herze frey.


斑虎杏林神护春
白燕梨花画亦神
莫嫌画燕只供眼
有日双双语向人


Staří Němci – Pán Bůh s námi –
Ženy mrskali metlami
Spáchanou skrz nevěrnost!
Kambychom as my se děli,
Kdybychom to činit chtěli? –
Dříví tak je drahé dost.


Und wenn dann wir leis' erwachen,
Steht sie da als Königin,
Und vor ihrem Strahlenblicke
Sinken machtlos wir dahin.


Né altrimenti in più rustiche carte,
anz'una pronta man prenda 'l pennello,
fra' dotti ingegni il più accorto e bello
pruova e rivede, e suo storie comparte.


Doch seht vor ihren Augen
Flogen zwey Engel raus,
Dazu zwo schöne Tauben,
Das machte Furcht und Grauß.


Thor! rief der Geist; was starb ist nicht verloren,
Ein Daseyn ist des zweiten Daseyns Same,
Ein Leben schließt des Lebens Ziel nicht ein.


麦苗培秀腊前雪
稻种浸芽春后晴
野老田夫观治象
便从新岁贺升平


ancor fin a David, s'eo mi ramento,
novecento e quaranta si compone;
e poi, fin a la transmigratïone,
otantacinque çunçi a quatrocento;


Oh, lengyelek, nézzétek a magyart ma!
Tettvágytul éled ujra lelke, karja.
Pedig, hejh, búsult ő is mint a lengyel;
Multján borongott ő is méla kedvvel.
De felvirult megint, mert volt hite.
Hitet meritni jertek hát ide!


渌水平如镜
芙蓉媚远天
时闻采菱曲
唱近使君船


Es fasset ihn das Liebeswunder,
Er kündet es der ganzen Welt,
Und macht zum Gruß viel Herzen munter,
Und hat viel Schwätzen eingestellt.


Onde arguta mi viene
E penetrante al cor voce di donna,
Che vaga e bella in gonna,
Dell'altro sesso anco le glorie ottiene;
Fra le Muse immortali
Con fortunato ardir spiegando l'ali.


Sein gerechtes Recht wird bleiben,
Weil sich Tag' vnd Nächte treiben,
Reicht auff derer Kindes Kind,
Die in seinem Bunde sind,
Vnd nicht fleiß noch Arbeit sparen
Ihn im Hertzen zu bewahren,
Die auff sein Wort achtung geben,
Daß sie nach demselben leben.


أَبِالصُرمِ مِن أَسماءَ حَدَّثَكَ الَّذي
جَرى بَينَنا يَومَ اِستَقَلَّت رِكابُها
زَجَرتَ لَها طَيرَ السَنيحِ فَإِن تُصِب
هَواكَ الَّذي تَهوى يُصِبكَ اِجتِنابُها
وَقَد طُفتُ مِن أَحوالِها وَأَرَدتُها
سِنينَ فَأَخشى بَعلَها أَو أَهابُها
ثَلاثَةَ أَعوامٍ فَلَمّا تَجَرَّمَت
عَلَينا بِهونٍ وَاِستَحارَ شَبابُها
عَصاني إِلَيها القَلبُ إِنّي لِأَمرِهِ
سَميعٌ فَما أَدري أَرُشدٌ طِلابُها
فَقُلتُ لِقَلبي يا لَكَ الخَيرُ إِنَّما
يُدَلّيكَ لِلمَوتِ الجَديدِ حِبابُها
فَما الراحُ راحُ الشامِ جاءَت سَبِيَّةً
لَها غايَةٌ تَهدي الكِرامَ عُقابُها
عُقارُ كَماءِ النِىءِ لَيسَت بِخَمطَةٍ
وَلا خَلَّةٍ يَكوي الشُروبَ شِهابُها
تَوَصَّلُ بِالرُكبانِ حيناً وَتُؤلِفُ ال
جِوارَ وَيُغشيها الأَمانَ رِبابُها
فَما بَرِحَت في الناسِ حَتّى تَبَيَّنَت
ثَقيفاً بِزَيزاءِ الأَشاةِ قِبابُها
فَطافَ بِها أَبناءُ آلِ مُعَتِّبٍ
وَعَزَّ عَلَيهِم بَيعُها وَاِغتِصابُها
فَلَمّا رَأَوا أَن أَحكَمَتهُم وَلَم يَكُن
يَحِلُّ لَهُم إِكراهُها وَغِلابُها
أَتَوها بِرِبحٍ حاوَلَتهُ فَأًصبَحَت
تُكَفَّتُ قَد حَلَّت وَساغَ شَرابُها
بِأَريِ الَّتي تَهوي إِلى كُلِّ مُغرِبٍ
إِذا اِصفَرَّ ليطُ الشَمسِ حانَ اِنقِلابُها
بِأَريِ الِّتي تَأرِيِ اليَعاسيبُ أَصبَحَت
إِلى شاهِقٍ دونَ السَماءِ ذُؤابُها
جَوارِسُها تَأرِيِ الشُعوفَ دَوائِباً
وَتَنقَضُّ أَلهاباً مَصيفاً شِعابُها
إِذا نَهَضَت فيهِ تَصَعَّدَ نَفرَها
كَقِترِ الغِلاءِ مُستَدِرّاً صِيابُها
تَظَلُّ عَلى الثَمراءِ مِنها جَوارِسٌ
مَراضيعُ صُهبُ الريشِ زُغبٌ رِقابُها
فَلَمّا رَآها الخالِدِيُّ كَأَنَّها
حَصى الخَذفِ تَكبو مُستَقِلّاً إِيابُها
أَجَدَّ بِها أَمراً وَأَيقَنَ أَنَّهُ
لَها أَو لِأُخرى كَالطَحينِ تُرابُها
فَقيلَ تَجَنَّبها حَرامُ وَراقَهُ
ذُراها مُبيناً عَرضُها وَاِنتِصابُها
فَأَعلَقَ أَسبابَ المَنِيَّةِ وَاِرتَضى
ثُقوفَتَهُ إِن لَم يَخُنهُ اِنقِضابُها
تَدَلّى عَلَيها بَينَ سِبٍّ وَخَيطَةٍ
بِجَرداءَ مِثلِ الوَكفِ يَكبو غُرابُها
فَلَمّا اِجتَلاها بِالإِيامِ تَحَيَّزَت
ثُباتٍ عَلَيها ذُلُّها وَاِكتِئابُها
فَأَطيِب بِراحِ الشَأمِ صِرفاً وَهذِهِ
مُعَتَّقَةً صَهباءَ وَهِيَ شِيابُها
فَما إِن هُما في صَحيفَةٍ بارِقِيَّةٍ
جَديدٍ حَديثٍ نَحتُها وَاِقتِضابُها
بِأَطيَبَ مِن فيها إِذا جِئتَ طارِقاً
مِنَ اللَيلِ وَالتَفَّت عَلَيكَ ثِيابُها
رَأَتني صَريعَ الخَمرِ يَوماً فَسُؤتُها
بِقُرّانَ إِنَّ الخَمرَ شُعثٌ صِحابُها
وَلَو عَثَرَت عِندي إِذاً ما لَحَيتُها
بِعَثرَتِها وَلا اُسيءَ جَوابُها
وَلا هَرَّها كَلبي لِيُبعِدَ نَفرَها
وَلَو نَبَحَتني بِالشَكاةِ كِلابُها


Ze všad v hruď mi vane sladký dech:
z niv i z písní dívčích na ústech,
z hlaholného skřivánčího žasu;
rosu květ, zář rosa k sobě láká,
a báň věže, domkův okna všaká –
i má duše, vše jest plno jasu.


Or, une nuit, tandis que le spectre fatal,
Le Chien muet, hantait ta paupière fermée,
Tu t'éveilles bien loin du monde oriental.


风梧声里万家秋
一片吟心不著愁
夜半酒醒银烛冷
月移凉梦过西楼


Pela última vez o sino, ao repicar
Encheu de sons de ouro o azul do ar.
E a lua de marfim
Bruxuleou
No azul que parecia de cetim...


O grosser Gott, daß wissen wir,
Ja müssens auch bereüen,
Drüm tretten wir mit Furcht herfür
Alß Kinder, die sich scheüen,
Und bitten dich
Demühtiglich,
Du wollest ja nicht rechen
So grosse Schuld;
Auß Gnad und Huld
Verzeih' uns den Gebrechen.


Ideu novou šířiti,
vždy někdo dá si práci –
za novým apoštolem vždy
zas noví půjdou žáci.


A k děvčátku se uklání,
jež červánkovou tvář
půl z nevinnosti, z žasu půl
výš zvedlo na oltář.


司空修史王官谷
贞白藏书句曲山
我愧汗青无日就
深林空自掩柴关


riguardando essa, né giammai da lei
partir sanza il disiato giugnimento;
di che parea ch'ella dicesse: «Omei,


Das zwölfbekrönte Haupt, des Halses Alabaster
Pflügt unter Gogs und Magogs Joch;
Der freie Nacken ist verkoppelt an die Laster,
Vor denen ich kaum athme noch.
Der Zepter und die Hand, die sonst nicht mörderisch mißhandelt,
Hat sich mir in Metall, blutdurstig Erz verwandelt;
Das dürre Herze schwimmt in Flamm' und Glüth;
Der Glieder Ketten schwirr'n, die stählernen Gelenk' erzittern,
Der steinern-schwere Fuß tritt und zerknickt durch sein Erbittern;
Die treuge Zunge leckt geliefert Blut.


Nur um Eines ist's nicht Schade,
Eines mag ich gerne sehn:
Wenn behend auf Sandespfade
Zwei der zärtsten Füßchen gehn;
Wenn begrüßen mich zwei Augen,
Rein und hell, nordhimmelblau,
Draus sich läßt mehr Wonne saugen,
Als aus Wald und Blumenau!


Dlaň bělostná rosnatou vlahou
tkaň kropí bohatou;
pak ku hradu zvědavou snahou
jdou loukou květnatou.


Na, ick was mal mit desen ollen Sweden
In eine grot Gesellschaft beden
Bi minen Fründ, den riken Gaudsbesitzer,
Bekannt dörch sine slichten Witze.
Dat Glück, dat wull, dat ick mit unsen Dichter
Bi't Abendbrod tausamen sat.
Un wohrt nich lang', dunn makt hei so'n Gesichter
As »Paß mal up, nu kümmt'e wat«;
Hei kek so stiw rup nah den Bähn
Un brummte Rimels mang de Tähn
Un tippte mit de Fingern up den Disch,
Drünk ut Verseihn ut sines Nahwers Glas,
Kolt würd sin Brad un kolt sin Fisch;
Kort, ein kunn seihn, dat hei in't Dichten was.
Mit einmal äwer sprung hei up –
Hei hett en slicht behöllern Kopp
Un fürcht't, dat hei behacken blew,
Wenn hei sin Vers' nich nedder schrew –
Un lep herute ut de Dör
Un rönnt dor buten hen un her
Un kakelt rüm un hadd't so hill
Grad as en Haun, wenn't leggen will.
Taum Glücken süht de Stuwendirn
Em dor herümmer patrullier'n;
Sei fröggt, wat em gefällig wir.
»Ach Gott doch, Kind, sput' dich un mach,
Zeig mir doch ein besonderes Gemach,
Und bring ein Licht und auch Papier!«
Na, Guste, na, de krischt tau Höcht
Un deckt de Hand sick äw're Ogen
Un kickt verschämt un lacht un seggt:
»Na, täuwen S' man, ick raup Sei Jochen.«
Un Jochen kümmt un winkt den ollen Fründ:
»Oh, kamen S' hir man mit entlang!«
Un bringt em dörch en langen Gang,
Un as sei den tau En'n sünd,
Dunn slütt hei up 'ne lütte Dör:
»Hir, Herr, hir setten S' sick man her!«
Un drückt em in de Hand Poppier un Licht;
Weg was dunn sin, tau En'n is min Gedicht.


Wie Hercules auf seinen Nacken
Des Atlas Himmelskugel nahm,
So wagt er, Rom sich aufzupacken.
Und schleppt daran sich krumm und lahm.


Stirbt meine Flavie, so klagen meine Flöthen,
Der Schlag, der sie entführt, muß mich auch selber tödten.
Welch Schröcken, welche Pein, welch ungestümer Nord
Reißt mein Vergnügen ein, reißt meine Hofnung fort,
Die ferner nichts mehr hoft? Der Vögel süßes Singen
Wird meiner Flavie kein Morgenlied mehr bringen.
Der Sonne selber graut. Die werthe Nachtigall
Besinget meinen Schmerz, beweinet deinen Fall,
Mit dem mein Ancker fällt. Die Lüfte werden trübe,
Weil sie der Untergang von meiner keuschen Liebe
Mit Wolcken überdeckt, mit Nebel überzieht
Und in der Blüthe schon mein Wohlergehn verblüht.


Und heut weint meine Fürstin
Noch mehr als Jede weint.
Es starb ihr Lebensgeist hin
Mit Heinzen, ihrem Freund.


Spannt das Roß in den Pflug,
Meinem Vater zum Gruß!
Die Schabrack mit dem Wappen
Gibt 'nen Teppich meinem Fuß.


O di celeste ben, d’alto valore
imagin pura, in cui par che respire
il secol reo, per cui riprenda ardire
di rivestir il già spogliato honore,


وماذا بمصرَ من المضحكاتِ
سوى شيخِكَ العاشِقِ الأَشيبِ


"Or vuo' pur esser con cotest'errore?
Or vi sta' sempre, che sie benedetto!
ch'i' ti 'mprometto - che 'l buon dì m'ha' dato".


Vede il bel piè radice e vede (ahi fato)
che roza scorza i vaghi membri asconde
e l'ombra verdeggiar del crine aurato.


Di nostra Donna il vespro e 'l mattutino,
stando serrata, a legger ti disponi;
lievati innanzi al sole un pocolino,


Er nenn' es immer Gütigkeit,
Daß ich bei seinen Heerden weide.
Ich nenn' es eine Frühlingsfreude,
Und die ist keine Seltenheit.
Ja, hieß ich's mehr als ein Vergnügen,
So sag' ich's nicht und bin verschwiegen.


Po dlouhých, dlouhých nocích snů tak vlažných
při hebkém přástvu měsícových smutků,
v besedách s přítelem má duše pláče...
V dálku či zpět? – – Ach, finissimo plakat!


Dunque per tanti modi e gesti e segni
conoscer puossi ciò che può natura
dentro gli eterni suoi segreti regni,


Rágondolván urak, asszont költezteték,
Jó Diód várában fiával viteték.
Ifjú vitéz Terek János elbúcsúzék
Királné asszontúl, mert őnéki nem teccék.


Ich liebe dich, du sanftestes Gesetz,
an dem wir reiften, da wir mit ihm rangen;
du großes Heimweh, das wir nicht bezwangen,
du Wald, aus dem wir nie hinausgegangen,
du Lied, das wir mit jedem Schweigen sangen,
du dunkles Netz,
darin sich flüchtend die Gefühle fangen.


千峰注雨作微凉
宝殿留阴忽夕阳
入夏暄寒曾莫测
雷声犹震碧云傍


枝头寂寞若为情
唤起毛锥为写神
月下风前长玉立
娟娟一纸四时春


Jó volna a mezőkre futni mostan,
Ugy-e szivem, bánat beteg bolondja?
Torkomból, melyből vér hördült pirossan,
Hurrák skárlát szökőkútja bugyogna.
Két fáradt, bús karom a ragyogásba fúrnám:
E két karon, mely az égbe ivel,
E két feszülő, lüktető csatornán
A boldog magasságba folyni fel!


Mientras movías los ojos
más de ángel que de niña,
un hoyito picaresco
apareció en tu mejilla.
—Rezo para que los pobres
no sufran el hambre fría
para que tengan vestidos
que la desnudez alivian...
Y yo proseguí insistiendo
en oír tu letanía.
—Mas, cuando vas a la iglesia,
¿por quién rezas, vida mía?
—Rezo para que en las guerras
no se maten a porfía,
para que el odio se acabe
y las disputas sombrías
y la paz venga a los hombres
dejando ya las envidias.
Y proseguí insistiendo
en oír tu letanía.
—Mas, cuando vas a la iglesia,
¿por quién rezas, vida mía?
Mi miraron tus ojazos
que el gran secreto encubrían
y una lágrima rodando
por tus mejillas corría.
—¡Rezo para que ese chico
de quien me viste prendida
se me declare rendido
y el amor sea su guía!
¡Rezo para que muy pronto
sea su esposa yo un día!
Y cerrando tus ojazos
que el gran secreto encubrían
rezabas, toda tú absorta,
una larga letanía...


Fanchetto, zpívej! Směj se též
sentimentalním smutným třtinám!
Co žitím vřelo, byla lež.
Zemřelo. Zašlo. Nevzpomínám.


Wer sich, glückselig, kan in euch
besehen, wird reichlich gesegnet,
dan ihr ganz wunderlich liebreich
sein herz mit freuden überregnet;
die strahlen eures liechts und eures anblicks glanz
seind zugleich der lieb pfeil und auch der keuschheit schanz;
dan sie mit lieb und lust entleben
und dan mit süßer forcht und ehr
widrum belebend, uns die lehr,
den engeln gleich zu leben, geben.


Již s Tatry sestupoval jsem já mlčky.
Zem jen se skvěla od slunečních svitů,
hor modrých řetěz obepínal mile
háj, nivy, pole vlnící se klasem,
vzduch širý pln byl kmitajících jisker.
Zem životem se z dálky na mne smála,
pták prozpěvoval v lesích na úpatí,
tak milá byla, nekonečně drahá
mně byla zem, mně drazí byli lidé.
A k Poesii, matce všechné krásy,
jsem z rozrušených prsou takto volal:


Todas las noches a la cita vienes,
no sé de dónde, lívido el semblante
los cabellos pegados a las sienes,
cual los cabellos de un agonizante.
Descorres las cortinas, y te paras
en el umbral, inmóvil, silenciosa,
llena de tierra, como si acabaras
de alzarte de las piedras de tu fosa.
Ni a respirar ante tu faz me atrevo,
y en tan profundos éxtasis me sumo,
que ni siquiera las pestañas muevo...
Mi ilusión se conforma con mirarte
temiendo que, cual ráfaga de humo,
pudiera con mi aliento disiparte.


Zvuč jak hromu děsná slova,
stenej jako vlnobití,
buš do vetchých boků světa,
až se nebe dolů sřítí.


Der freygewölbte Busen stieg
Von Wollustahndungen,
Die braunen Augen schoßen Blitz,
Streit zu verkündigen.


Byli veselí tři bratři,
Sbratření ne sice rodem,
Ale stejným smýšlením.
Byli v bujném mládí květu,
Měli peněz dost a dosti;
Tedy žili po své zvůli,
Hodovali, hýsovali,
Až tím přišli na koráb.
Co teď počít? Se žebráckou
Chodit mošnou? Styděli se;
To vším právem. Pracovati?
K tomu byli příliš líní.
„Do lesa!“ z nich zvolá jeden,
„Do lesa, do zeleného,
Ten nám byt dá, výdělek.“
„„Do lesa, do zeleného!““
Zvolají tu všichni tři;
Do lesa pak spolu šli.


„Hněv boží třeštil v tobě, milostivý pane,
i Šujský, roztrhán psy, jistě pochopil,
že byl to boží Hněv, jak chápu já tvé vraždy, železa, hry, žaláře,
vždyť měl jsi Anastazii a růže rozesílané
na žhoucí sny i měkké polštáře.


雨气连朝夕
湖云湿未收
今宵看月色
始觉过中秋


Svit luny chodbu stříbrem pokrývá,
stín černý proudy stříbra přerývá:
mnich v černý stín a stínem tmavým
zas vkročí v proudy světla stříbrojasné:
snu obraz v duši meteorem žhavým
mu zasvitne a zasvitnuv zas hasne.


野店栖残雪
山桥傲早冬
夜来江浦笛
吹月伴蓑翁


Drei Sommer kamen und dreimal schlug
Drei Könige Harald tot:
Da hatten die letzten beiden genug
Und nahmen als Jarle sein Brot.


此宝从来二八传
吉年吉月入炉安
十朝火候知时节
必定芽成汞自完


Erster Gegensatz.


Mu dívka sedí po boku,
jak na otce naň zírá,
a zdá se, že si poskoku
mu k vůli odepírá.


Целую ночь я в постели метался,
Ветер осенний, сердитый
Выл надо мной;
Словно при мне чей-то сон продолжался,
Некогда здесь позабытый,
Сон, мне чужоСнились мне дальней Швейцарии горы…
Скованы вечными льдами
Выси тех гор,
И отдыхают смущенные взоры
В светлых долинах с садами,
В глади озеСлавно жилось б Семья-то большая…
Часто под старую крышу
Входит нуждНадо расстаться… «Прощай, дорогая!
Голос твой милый услышу
Вряд ли когда!»
Свет нелюбимого, бледного неба…
Звуки наречья чужого
Дразнят как шум;
Горькая жизнь для насущного хлеба,
Жизнь воздержанья тупого,
Сдавленных дуЕсли же сердце зашепчет о страсти,
Если с неведомой силой
Вспыхнут мечты,-
Прочь их гони, не вверяйся их власти,
Образ забудь этот милый,
Эти чертЖизнь пронесется бесцветно-пустая…
В бездну забвенья угрюмо
Канет она…
Так, у подножья скалы отдыхая,
Смоет песчинку без шума
Моря волнВдруг пробудился  День начинался,
Билося сердце, объято
Странной тоской;
Снова заснул я, и вновь продолжался
Виденный кем-то, когда-то
Сон, мне чужоЧья-то улыбка и яркие очи,
Звуки альпийской свирели,
Ропот судьбе, —
Все, что в безмолвные, долгие ночи
В этой забытой постели
Снилось тебе!


Im Reisfeldwasser Frauen stehn,
Und junge Brüste fromm sich runden.
Die Mütter nur ihr Kindlein sehn,
Im Liebesurwald nackt gefunden.
Es kommen Dörfer und vergehn.


Mas hora ¡triste! de tu lado ausente,
de la esperanza el mentiroso halago
es cuanto gozo en mi dolor vehemente


Y el paso de los siglos presuroso,
encadenado en tu elegante acento,
sea una vez al riesgo perezoso.


Vše slíbeno. Té noci k bráně spěla,
jíž nepřátelé vešli bez zápolu,
a na Tarpeju lesklý s ramen dolů
vrh’ každý štít, až země zaduněla.


Wie sinnreich schmücket sie zur Kirchenfeier,
Die Krippe kinderfroh, wie ernst das Grab,
Wie freudigbunt malt sie die Ostereier,
Und windet Blumen um des Abtes Stab.


Der Regen goß, der Sturm schrie auf,
Blut floß um Kreuz und Hügel,
Und ruhig von des Kranzes Schlauf
Ein Vogel stieg gen Himmel auf
Mit purpurrotem Flügel ...


Kdybych králem byl, tvou šíji
ověnčil bych mnohou zdobou:
Mauriciem, Theoboldem –


O pitying Heaven! these comforts spare,
Though age untimely chill gay hope;
May Love still crown the sufferer's prayer,
And gently smooth life's downward slope!


¿Quién la lumbre te da? ¿Quién los ardores?
El ser a quien tu luz, que nos asombra,
es fuego sin calor, es mancha, es sombra


e 'l popol, di che ci hai fatto signore,
con carità, con giustizia e con pace
possiam regnare infino all'ultim'ore.


O Livre, tu parais dans ce hideux naufrage,
Tel qu'un inespéré vaisseau de grand tonnage
Où nous grimpons, nageurs à demi-submergés,
Et la seule vertu de ta bonne mâture
Et les rangs de canons prêts à toute aventure
Nous ont soudain — par quel miracle ? — encouragés.


Ich will nicht Helden ewig singen,
Noch mich durch sie zur Ewigkeit:
Mein Lied soll nicht von Waffen klingen;
Die Muse bebt vor Blut und Streit.
Hier, unter Oel–und Lorberbäumen
Soll sie von Fried und Freuden träumen:
Den schönsten Mädchen, besten Wein
Und liebsten Freunden heilig seyn.


Od matky by za nevěsty přívod
výslužný si aspoň zjistil dárek,
s desíti, hle, družci na vraníku
na kvapivém k předu pádí Maksim.


Gedankenvoller, tief in Entzückungen
Verloren, schwebt bey dir die Natur. Sie hat's
Gethan! hat Seelen, die sich fühlen,
Fliegen den Geniusflug, gebildet.


Jak po práci se skrovnou skyvou sytí,
jak zástup dětí matka konejší,
jak malé k spaní kladouc předříkává
v modlitbě Páně: „Chléb náš vezdejší.“


Mit leichtem Rohr schrieb ich in den Sand:
»Agnes, ich liebe dich!«
Doch böse Wellen ergossen sich
Über das süße Bekenntnis,
Und löschten es aus.


Foco son di desio, di tema ghiaccio,
qualor si mostra agli occhi miei quel sole,
ch´abbaglia più che l´altro, ch´è su in cielo:
seren la pace e nubiloso tempo
son l´ire e ´l pianto pioggia, i sospir venti,
che move spesso in me l´amato lume.


Lo que Vos queráis, Señor;
y sea lo que Vos queráis.
Si queréis que entre las rosas
ría hacia los matinales
resplandores de la vida,
que sea lo que Vos queráis.
Si queréis que entre los cardos
sangre hacia las insondables
sombras de la noche eterna,
que sea lo que Vos queráis.
Gracias si queréis que mire,
gracias si queréis cegarme;
gracias por todo y por nada,
sea lo que Vos queráis.
Lo que Vos queráis, Señor;
Sea lo que Vos queráis.


Zu sagen hat sie ihm sehr viel,
Thut höchst geheimnisvoll.
Sie tuschelts leise ihm ins Ohr
Und hält auch noch die Hand davor,
Weils niemand hören soll.


Or per ch'io so che sete uomo eccellente,
un mio capitol contr'al pensier fatto
vi vo' mandare, e farvene un presente.


Ich stellte gantz erstaunet mir,
Voll Schrecken halb, halb voll Vergnügen,
Des Himmels rege Cörper für.
Ihr so entsetzlich schnelles Fliegen:
Und dachte: Sollt' ein Mensch nur eine Viertel-Stunde
In diesem Grentzen-losen Meere
Der Tiefen, die unendlich, sehn,
Wie Flammen-reich der Himmels-Cörper Heere
Daselbst so schrecklich schnell hell durch einander gehn;
Wie alles sonder Ruh, und doch in Ordnung schwebe,
Wie so viel Welte sich in solcher Eile lencken,
Und wirbelnd durch einander schwencken;
Unmöglich könnt' er anders dencken,
Als daß der gantze Himmel lebe.


¿En el Arpa, en los dedos, o en el viento,
dónde ha librado Dios su valentía?
Mas si fue en la dulcísima Armonía,
trofeo es de los tres el vencimiento


Alle Bäume stehen, schweigen, – dunkle Riesen,
Aus den Wiesen Abendkälte,
Und die Welt schwebt grau verloren, weit und still.


Daß feld/ vnd wiesen feucht/ vnd feist/
Mit bächlein vil zerspalten
Die Sonn wan sie vorüber reist/
Mit jhrer schön auffhalten:
Nun wundert sich der himmel selb/
Wie zierlich vnderstralet
Mit gras/ vnd früchten/ grün/ vnd gelb
Daß erdreich sich gemahlet.
O Gott ich sing von hertzen mein/
Gelobet muß der Schöpffer sein.


Erst wollte er's ganz glauben nicht,
Dem Konrad küßt er das Gesicht,
Der Schultheis schrie mit Bangen:
»Herr Jakob gieb dich mir geschwind.«
Herr Jakob ward gefangen.


Wenn in den Gewölben abendlich
die blauen Kugelschalen
Aufdämmern, glänzt ihr Licht in die Nacht hinüber
gleich dem Feuer von Signalen.
Wie Lichtoasen ruhen in der stählernen Hut
die geschwungenen Hallen
Und warten. Und dann sind sie
mit einem Mal von Abenteuer überfallen,
Und alle erzne Kraft
ist in ihren riesigen Leib verstaut,
Und der wilde Atem der Maschine, die wie ein Tier
auf der Flucht stille steht und um sich schaut,
Und es ist,
als ob sich das Schicksal vieler hundert Menschen
in ihr erzitterndes Bett ergossen hätte,
Und die Luft ist kriegerisch erfüllt
von den Balladen südlicher Meere
und grüner Küsten und der großen Städte.
Und dann zieht das Wunder weiter.
Und schon ist wieder Stille und Licht
wie ein Sternhimmel aufgegangen,
Aber noch lange halten die aufgeschreckten Wände,
wie Muscheln Meergetön, die verklingende Musik
eines wilden Abenteuers gefangen.


To bude ticho zádumčivé, ticho vlažných dní,
až černá, rozdýchaná, hebká v duši napadá,
a vše tam zasype, dřív ještě, než se rozední,
vše zasype, co po léta tam tlí a uvadá.


止雨添新涨
晴山捲幔开
照君去时面
黄气上兰台


la muerte se muere de risa pero la vida
se muere de llanto pero la muerte pero la vida
pero nada nada nada


Dem Wildbach bin ich abends nachgegangen,
Der vom Gewitterregen lustig schwoll.
Aus dem verstärkten Flutgebrause klangen
Grundtöne, wie des Donners fern Gegroll.
Als so die Wasser schäumend niedersprangen,
War's, wie wenn frisch mir durch die Seele quoll,
Was ich in lustgeschwellten Torenstunden,
Durch Wald und Talschlucht schweifend, je empfunden.


Ach, damals jung und fröhlich beide,
Voll goldner Hoffnung Herz und Sinn,
Und beide heut in stillem Leide,
Weil unser schönstes Glück dahin.


Y aunque mil causas dolorosas mueven
el alma a tan amago sentimiento,
esta sola razón ha de causaros


Luché contra el francés en Aragón
y contra España en Venezuela
soy Penélope fiel
y Mariana Pineda.
Luché en Marruecos y en Argel,
seguí a Dolores por cárceles y exilios
y de Vietnam aún llevo cicatrices abiertas.
Hiroshima me vio regar su suelo
y el Sahara bordarle su bandera.
Me buscaron sin cesar en Argentina,
de Uruguay lloré torturas y tristezas
y en Chile, puesta en pie,
cantaba con Violeta
soy Juana, Alfonsina y soy Gabriela
el desierto conoce mis noches sin fronteras
y el Caribe los días que anduve por la sierra.
Soy la mujer
la mujer que parió los hijos todos
que pueblan el planeta.
Soy diosa que camina
buscando paraísos en la Tierra
siempre amando sin descanso
siempre creciéndome sin tregua.


Až jako zvíře nikým neviděný
v tmě zoufalé mřít budu ve ústraní,
již tupý pro všech lidí ples i steny:


Nicht also, nein – mein Frankreich grüßt und ... meinen Sohn.
Entfernet euch; nicht sollet ihr mich weinen sehn, –
Grüßt meinen Sohn, den grausam mir entfremdeten; –
Mein Sohn, mein Sohn!


Pedro...
Te dijo el Señor de los Olivos
cuando heriste con tu espada al siervo:
Mete esa espada en la vaina,
que yo sé a lo que vengo.
Y la metiste... con las cajas de caudales en el templo.


A pak se staví ve spolku,
promluví s přáteli,
a sklenku vína vypijí,
že zas se viděli.


hoj, ty podpalubní koje teploučká!
na pokojných vlnách se tu kolébáme.
nebo se jen houpáš v síti pavoučka,
slabá moucho lidská? sem se slétáváme
k pachu lysolu a na dietní stravu
mouchy na skápnutí, mouchy na opravu,
tuberáckých slečen klub,
světapána směšný rub.


Doch ich schlafe – Deine Güte
Ist's, du guter Frühling, du!
Decke mich mit Aepfelblüthe
In dem sanften Schlummer zu.


野棠开后忽飞来
又趁秋风海上回
到国依栖应有梦
巢空月落旧楼台


Gleich wie zur frülingszeit (wenn Zephyrus erfrewet/
Was Aquilo betrübt/ wenn alles sich vernewet/
Was aus der erden sprosst) die lilg' in ihrem schein
Fast aller blumen schmuck/ wie schöne sie auch seyn/
Mit schönheit vbertrifft. Wenn sie mit ihrem kleide/
(Die edle garten-zier/ der bienen beste weide)
Vns menschen fast entmenscht vnd gegen sich entzündt
Durch jhre weiss' vnd ruch/ vnd denn ein rauher wind/
Aus mitternacht erregt/ kömmt vnversehns geprauset
Vom kuhlen Belt daher mit grossem sturm gesauset/
Der solche lilie/ die vormals hertz' vnd sinn
Erquickte mit geruch/ reisst in der blüthe hin.
Die blätter fallen ab/ vnd werden gantz verstrewet/
Verwüstet vnd verweht/ jhr stamm/ als abmeyet
Neigt sich zur erden hin/ die seine mutter war/
Verwelcket vnd verdorrt/ vnd stirbet gantz vnd gar.
Nicht anders geht es euch/ jhr blume vieler tugend/
In dem der grimme tod/ fast noch in ewrer jugend
Ihr rechte lilie/ wie denn ewr name heisst/
Euch von den ewrigen gantz vnverhoffet reisst.
Doch jhr seid nur aus noth vnd schmertzen weggerissen/
Vnd könnt der ewigkeit in frewden nu geniessen/
Wir sterben täglich noch/ vnd jhr sterbt nimmermehr/
Ihr seyd/ Gott lob/ an port/ wir schweben noch im meer'
Als meer-graß/ wir seind hew/ jhr eine lebens blume/
Wir sterben noch der sünd'/ jhr lebt zu Gottes ruhme/
Weil aber anders nicht/ als nur durch todes pein/
Als habt jhr lilgenbawm auch must versetzet seyn.


Přijel k hradu bohatýra,
Odkryl jemu výrok moudrý
Velikána Zlatohlavce;
A než dvakráte noc temná
S bílým dnem se zasnoubila –
Aita, děva promluvila!


Как Испанец, ослепленный верой в Бога и любовью,
И своею опьяненный и чужою красной кровью,
Я хочу быть первым в мире, на земле и на воде,
Я хочу цветов багряных, мною созданных вездЯ, родившийся в ущельи, под Сиэррою-Невадой,
Где лишь коршуны кричали за утесистой громадой,
Я хочу, чтоб мне открылись первобытные леса,
Чтобы заревом над Перу засветились небесМеди, золота, бальзама, бриллиантов, и рубинов,
Крови, брызнувшей из груди побежденных властелинов,
Ярких зарослей коралла, протянувшихся к лучу,
Мной отысканных пределов жарким сердцем я хочИ, стремясь от счастья к счастью, я пройду по океанам,
И в пустынях раскаленных я исчезну за туманом,
Чтобы с жадной быстротою Аравийского коня
Всюду мчаться за врагами под багряной вспышкой днИ, быть может, через годы, сосчитав свои владенья,
Я их сам же разбросаю, разгоню, как привиденья,
Но и в час переддремотный, между скал родимых вновь,
Я увижу Солнце, Солнце, Солнце, красное, как кров


Ich hätte dich manchmal hassen
Und an der Gurgel fassen
Wollen, dich, den der Ringelnatz liebt.
Weil du nicht lernst, daß es Etwasse gibt,
Die gar nichts mit sich anfangen lassen.
Oder weil du, der auch du mich liebst,
Das nicht zugibst.
Und gerade auf das Zugeben
Kommt's an im Leben.


Da kühlt' ihm Laub und Blüte
Der Seele Zorn und Qual;
Noch heißt im Burggebiete
Ein Tal das Huttental .
Da lag er still im Holze,
Dem Hirsch gleich, den man hetzt;
Warf immer noch, der Stolze,
Ausrufend bis zuletzt:
» Jacta est alea ! Ich hab's gewagt!


فُلانٌ وَهوَ مَعروفٌ لَدَيكُم
فَلا يَحتاجُ يَوماً أَن يُسَمّى
بَعيدٌ مِنكُمُ ما قيلَ عَنهُ
وَلي أُذُنٌ عَنِ الفَحشاءِ صَمّا


В долине святой реки
Крылят цветы-мотыльки,
Крылят цветы-мотыльки
БелоснежныИз снега они торчат,
Как уши моих зайчат,
Как уши моих зайчат:
Уши нежныСквозь снег они ввысь растут
В долине и там, и тут,
В долине и там, и тут —
ШелкостружныШуршащие так легки
Цветочные мотыльки,
Цветочные мотыльки —
Грезокружны


Nedivte se, že je věštcem,
když se napije;
sedíť na třínožce
jako Pythie.


Und du, ach du Getreue!
Du achtest nicht
Des Mörders späte Reue,
Und was er spricht.
Er raubte dir dein Leben
Und deine Lust;
Kanst du ihm das vergeben,
In deiner Brust?


Má panenka mi ulétla
a srdce je tak prázné...
Já v strachu ptám se: „Co tu chceš
víc v světě ještě, blázne?“ –


花姑溪上问归舟
谢守城边识小楼
两岸垂垂秋色老
渡头人更老于秋


宗门伎俩尽
支离作曹洞
何似无心人
棒渴两不用


لي منصبُ العَرَبِ البيضِ المصاليتِ
ومنطِقٌ صيغَ من دُرٍّ وياقوتِ
وهِمَّةٌ هيَ دونَ العرشِ منكبها
وصارَ ما تحتها في لجَّةِ الحوتِ


柔情壮志古相妨
富贵劳君亦太忙
骏骨沙场横似雪
金台休更试丝缰


Mir ist: ich trag ein grünes Kleid
Von Sammet, und die weiche Hand
Von einer schweigsam stillen Maid
Streicht es mit ordnendem Verstand.


两朵三枝梅正新
不疏不密最忺人
花枝夹径嗔人过
絓脱老夫头上巾


风树萧萧雨若筛
间飘黄叶挂蛛丝
虫号亡赖更满耳
况是病夫新起时


Kam hledíš ještě, ty, jenž všechno viděl’s zráti
a uvadati v svých i cizích polích?
Chceš vytušiti poklad skrytý ve souvrati
a vyčarovat květy na haluzkách holých?


Wie der Unmuth mir den Busen drücket,
Wie das Glück mich hämisch lächelnd flieht.
Ist denn Nichts was meine Seele stillet?
Nichts, was dieses Lebens bange Leere füllet? –
Dieses Sehnen, wähnt' ich, sucht die Vorwelt,
Die Heroenzeit ersehnt mein kranker Geist.
An vergang'ner Größe will dies Herz sich heben,
Und so eilt' ich deinem Strande zu,
Du der Vorwelt heiligste Ruine,
Fabelhaftes Land, Egypten du!
Ha! da wähnt' ich aller Lasten mich entladen
Als der Heimath Gränze ich einteilet war.
Träumend wallt' ich mit der Vorzeit Schatten,
Doch bald fühlt' ich, daß ich unter Todten sey,
Neu bewegte sich in mir das Leben,
Antwort konnte mir das Grab nicht geben. –
Ins Gewühl der Schlachten,
Warf ich durstig mich,
Aber Ruhm und Schlachten,
Ließen traurig mich:
Der Lorbeer der die Stirne schmückt,
Er ists nicht immer der beglückt.
Da reichte mir die Wissenschaft die Hand,
Und folgsam gieng ich nun an ihrer Seite,
Ich stieg hinab in Pyramiden Nacht,
Ich mas des Möris See, des alten Memphis Größe,
Und all die Herrlichkeit, die sonst mein Herz geschwellt,
Sie reicht dem Durstigen nur der Erkenntniß Becher.
Ich dachte, forschte nur, vergaß daß ich empfand. –
Doch ach! die alte Sehnsucht ist erwacht,
Aufs neue fühl ich suchend ihre Macht,
Was geb ich ihr? Wohin soll ich mich stürzen?
Was wird des Lebens lange Oede würzen?
Ha! Sieh, ein Mädchen! wie voll Anmuth,
Wie lieblich hold erscheint sie mir!
Soll ich dem Zuge widerstehen?
Doch nein! ich rede kühn zu ihr.
Ist dies der Weg der Pyramiden?
O, schönes Mädchen! sag es mir!


Tersa, pulida, rosada
¡cómo la acariciarían,
sí, mejilla de doncella!
Entreabierta, curva, cóncava,
su albergue, encaracolada,
mi mirada se hace dentro.
Azul, rosa, malva, verde,
tan sin luz, tan irisada,
tardes, cielos, nubes, soles,
crepúsculos me eterniza.
En el óvalo de esmalte
rectas sutiles, primores
de geometría en gracia,
la solución le dibujan,
sin error, a aquel problema
propuesto
en lo más hondo del mar.
Pero su hermosura, inútil,
nunca servirá. La cogen,
la miran, la tiran ya.
Desnuda, sola, bellísima
la venera, eco de mito,
de carne virgen, de diosa,
su perfección sin amante
en la arena perpetúa.


Pon una tabla, y di: Cuando me llama,
llego a su esfera -Lope con divinos
versos, llegó también hasta la fama-;


S mint az oroszlánnal, - ha fogva, -
Mulatnak félve, szívdobogva;


Jsem roztomilý cabotin,
jenž časem potlesk klidí.
A zoufalý můj pláč a sten –
ten nikdo neuvidí...


„Ale což věčně zůstanu
v Údolí zaklet? Jako krtek?
Do světa, smělče Kašpare!
Dobývat světa! Dobýt světa!
Jen ne se zastavovat! Dál,
Kašpare! Checheche! Jen dále!
Jen ne se zastavovat! Dál!
Zakoupíš doly, železárny,
radio, řípu, bavlnu.
Udávat budeš světu ceny.
Abys je líp moh’ udávat,
síť celou skoupíš velkých listů
– v tom už mne sice předešli,
ještě však nejsou vychytáni
v ospalých světa rybnících
štiky a kapři. Dá se lovit.
Vůdcem být – strany? Ne! Co s tím?
Ať si jen druzí zamazané
boty své otírají dál
o svoje kalhoty! Já strany
koupím si, budu-li jen chtít.
Ty zvlášť, co stát svůj milují jak
telata kravské vemeno.
Koupím si berany a mekot
jejich, a ovce půjdou už
za nimi. Toť přece stará fraška.
Ne vůdcem smradlavých těch stran –
éh, fi, fi! Nač ,smradlavých‘ říkáš?
Načpak to? Copak díru máš
v hlavě, že vytekl ti rozum?
Jaká v tom, pověz, taktika?
Co jenom v duchu smíš si myslit,
to, osle, nesmíš vyplácnout.
Politik není prostořeký.
Jazyk buď poslušný jak pes.
Štěkat chce, ty však jen mrkneš –
už leží u nohou ti něm.
Říká se pravý opak toho,
co v duchu myslíš, říkáš si.
Na mosaz zlatý punc se dává.
Říká se: libovonných stran,
libovonných jak ambra samá,
osvěžných jako kadidlo.
Sám je přec musíš obkuřovat
z veliké kadidelnice.
Jsou to přec příčky na žebříku,
po kterém rychle polezeš
nad ně, jen pořád nad ně, nad ně.
Jen ne se zastavovat! Výš!
Vůdcem být světa, vůdcem – vládcem,
to je mé heslo. Ministrem?
Moh’ bych být hned. Co však s tou dřinou?
Nechať se jiní za mne drou.
Dřina přec není moje heslo.
Nechať se jiní za mne drou.
Ne, ne! Chci síť mít velkých listů.
Udávat všemu světu tón:
světovým bursám, politice,
obchodu, vědě, umění,
divadlu, výstavám a škole,
soudcovství, prostituci – vše,
vše musí řídit taktovka má.
Všecko. Své všecky aspirace
do výše vyhnat nejvyšší.
Být světu novým papežem!
Pročpak by ne? A neomylným.
Jenže tu neomylnost svou
na oko přiřknu svojí církvi,
milionové církvi své,
které to vštípí sekretáři
moji, ti moderní biskupi,
tak jí to pevně a řízně vštípí,
až bude s pyšným vědomím
dav tlachat: ,Hlas lidu – hlas boží.‘
Vhodný je čas být papežem.
Nic míň než papežem, jak kdysi
bývalo, kdy to značilo
pánem být světa. Tak. Ten starý
pomalu doklepává tam.
K regeneraci na štěstí nemá
síly ni chuti v zatuchlém
vězení římském. Requiescat!
Ať jen tak strnulým zůstane!
Má sice pořád čipernou školu
diplomatickou, tradiční,
ale už tak víc pro parádu.
Podceňovat však neradno.
Nechat ho pěkně na pokoji,
ať si tam v pokoji zhasíná.
Bláznovství násilně do ohně foukat,
jak to ti pomahači mí
zbrklí tak rádi dělávají.
Dechu mu tím jen dodáváš.
Poslední jiskry, které by zhasly,
vzněcuješ k novému životu.
Oveček má už víc matrikových,
ne sice takých, jak Čičikov.
Proto se na Východ tak tlačí.
V Číně, ach, tam je oveček!
Tam se dá zřídit pěkný salaš.
Musím ho rychle předejít.
Papežem novým! – to mé heslo.
Papežem stát se Východu,
nového světa, jenž se tomu
starému, svému hofmistru
nepozvanému, odmění kdysi
za bohabojnou výchovu.
Východ, ten zvlášť mne potřebuje.
V té jeho peci ohromné
vře dosud, taví se v ní chaos
divokých rud a hmot. Teď čas
nadělat nepropustných forem,
do kterých se už poslušně
vyřítí chaos roztavený,
bezhlavý, beze směru kam,
bez cíle sobě vytčeného.
Půjde, kam kývne diktátor.
Pokorně, poslušně on půjde.
Tak, tak. Ex Oriente lux.
Třeba však světlo regulovat,
aby mi lampa nepraskla.
Východ – toť grandiosní sázka.
Tam se dá lovit parádně.
Potrpí si tam na parádu.
Přetrumfnu slavně starý Řím.


ربما كان في حياة المحبيـ
ـن رجاء أو دفقة من ضياء
ربما كان عندهم ذلك الإكـ
ـسير بين الخيال والأهواء
شاطىء الحبّ أيها اللامع الخا
دع هات الحديث عن أبنائك
صف مناهم وبشرهم وأساهم
صف لنا ما اختفى وراء صفائك
صف لنا كيف يعصر العاشق الشو
ق إلى من ينام عن بلواه
كيف يلهو به الخيال فيمضي الـ
ـليل سهران غارقا في مناه
صف حياة الذي استبدّ به الحب
فخال الحياة جّنة سحر
ومضى فاتحا ذراعيه للنو
ر يصوغ الحياة ديوان شعر
يلثم الزهر في الحقول ويشدو
لليالي الحصاد لحن هواه
راقصا كالفراش للقمر الحلـ
ـو خليا من يأسه وأساه
راسما للغد الجميل من الأحـ
ـلام ما لا تطيقه الأقدار
سادرا في أوهامه غير دار
أن هذي الحياة هول ونار
في يديه كأس الرحيق يغنيـ
ـه على مسمع النهار ويشرب
وعلى ثغره ابتسامة مخدو
ع يغّني له الشقاء فيطرب
ثم يخبو الضياء ذات مساء
ويفيق النشوان بالأوهام
فإذا الحقل ذابل لا زهور
لا فراش لا شيء غير الظلام
أين تلك الأحلام؟ كيف ذوى الحب؟
وأين الوجه الحبيب النضير
يا لغدر الأيام لم تحفظ العهـ
ـد لقلب جنى عليه الشعور
وتمرّ الحياة والعاشق المهـ
ـجور قلب دام ووجه شاحب
أبدا يرجع الخيال إلى الما
ضي ويبكي على الغرام الذاهب
أبدا يرمق الحياة كئيبا
من وراء الدموع والأحزان
ويراها الذئب الذي ينهش القلـ
ـب ويقسو على الأسى الإنساني
أبدا يسأل الظلام حزينا
شارد الفكر أين ألحان قلبي
أين زهري وأين بلبلي المنـ
ـشود؟ ماذا أضاع أحلام حبّي؟
أين تلك التي سكبت عليها
من حياتي ومن فؤادي ولحني
أين تلك العيون تلهم أحلا
مي وتمحو غشاوة الحزن عنّي؟
يا لقلب المسكين تلذعه الذكـ
ـرى وتحيي غرامه وأساه
هكذا قد قضى عليه كيوبيـ
ـد فماذا تفيده شكواه؟
فليجد في الخيال والشعر والذكـ
ـرى دواء لحبّه المصدوم
وليقضّ الحياة بين حقول الـ
ـقمح والقطن تحت ضوء النجوم
وليحبّ الغيوم والفجر والنهـ
ـر ويمضي الأيّام بين التلال
يتغنّى فيعشق الزهر موسيـ
ـقاه عند الهوى وفوق الجبال
فحياة الخيال أجمل من وا
قع حب ملفّع بالرماد
وهنا يا مصدوم حرّية الرو
ح فماذا يغريك بالأصفاد
سل كيوبيد عن شقاوة صرعا
ه وماذا يلقون من تعذيب
كيف يحيون في جحيم من الشكّ
وليل من الضنى والشحوب
إن قضت بالحرمان أيّامهم عا
شوا حزانى معذبين حيارى
يشتكون الأقدار والزمن العا
تي ويحيون أشقياء أسارى
وإذا ما تحقق الحلم العذ
ب أشاحوا عن سحره كارهينا
ويعود الضياء ليلا دجّيا
وتعود الأزهار شوكا وطينا
هكذا يخمد الغرام وتخبو
شعلة الحب والمنى والحنين
فالسعيد السعيد من دفن الحبّ
وعاش الحياة غير سجين
يا دموع العشّاق قد شبع العا
لم بؤسا فلا تزيدي أساه
قد ملأنا الكون الجميل دموعا
وشبعنا من صمته ودجاه
فانضبي أنت حسبنا شجن العيـ
ـش وبلوى الحياة والأيام
حسب هذي الأرض الكئيبة دمع الـ
ـبائسين الجياع والأيتام
انضبي واطردي خيال كيويبـ
ـد وحسب الغرام هذي الضحايا
لن ينال العشّاق يوما سوى أد
مع حبّ حفّت سناه المنايا


Ta stará lípa na návsi
mohla by mnoho pověděť,
co pod ní každý svatvečer
se naveselí mladý svět.


Však žel mi, žel, snad po mně kdys
zde cizák bude na honu
a zvrátí drze každý rys
těch dobrých, starých zákonů,
že nezbude ni zvěře!!“
Tak v dumě pravil Václav král
a prudším cvalem hnal se dál
kraj velkou slzu měře.


Jetel dobrý na to včele
bílé kvítky rozevírá,
ona tedy krůpky medu
pro drobné své sestry sbírá...


Doch Phryne schwatzt, und scherzt. Mein erster Trieb wird kalt.
Ihr lächerlicher Witz, ihr unerträglich Scherzen
Verliert die schon gefangnen Herzen:
Ich merke kaum die täuschende Gestalt.
Es wird ihr Sieg befördert, und gestöret,
So oft man sie erblickt, so oft man sie gehöret.


Avea usurpato con crudel battaglia
Racanati incostante, e Macerata
tenea in tirannia e gran travaglia,


世路沉迷正厌醒
故山洗出缬龟屏
已因丽句迎门笑
更得疏篁作眼青


Ihr aber habt der Wesen Grund ergründet,
Die Gottheit selber liegt euch auf der Hand,
Wenn ja ihr etwas unbegreiflich findet,
Ists, daß so lang mans unbegreiflich fand.


Rosalie zu Sylvester
Auch sie goß mit uns Blei.«
Sprach: »Advokat, mein Bester,
Steht mir 'ne Frage frei?


Tugend, Licht im Erdenthale,
Funke Gottes, leuchte mir!
Deine Glorie umstrale
Meine Pfade für und für!
Lehre mich die Wahrheit trennen
Von des Irthums Schattenbild;
Lehre mich die Freude kennen,
Die aus deinem Frieden quillt!


幽人夜不眠
松下倚寒石
秋月落江潭
千里堪空碧


虽然袖手老山林
禹稷颜回共此心
但得有生皆挟纩
不妨闲抱岁寒琴


hogy nem ölelsz, mert nem születtél,
nem várhatsz érkező vonatnál,
...de tudom, hogy a temetőben
meglátogatnál.


步趋坐立若山河
盛德华夷共咏歌
议论偏颇真可怪
阿瞒高帝彧萧何


Einmal
Ein einziges Mal nur
Möcht' ich mich ganz vergessen
In Deinen Armen,
Möcht' ich bewußtlos trunken sein.
Aber ach,
Mag den zerfallenden,
Siechgefolterten Leib
Peitschen, schütteln, zusammenwinden
Höchste Wollust,
Immer noch, immer noch
Kann ich denken,
Kann ich mich selbst zerfasern,
Regt sich noch
Mein verfluchtes,
Elendes Ich!


Igen, tedd ezt, ha tán nem akarod,
vagy már méltónak sem véled vigyázni
hogy győzzön az igazság és szabadság
bús földeden: ha a zsarnoknak átadsz
s oly állapotnak, mely rosszabb a télnél.


يانَشرَ عَرفِ الرَوضَةِ الغَنّاءِ
وَنَسيمَ ظِلِّ السَرحَةِ العَيناءِ
هَذا يَهُبُّ مَعَ الأَصيلِ عَنِ الرُبى
أَرَجاً وَذَلِكَ عَن غَديرِ الماءِ
عوجاً عَلى قاضي القُضاةِ غُدَيَّةً
في وَشيِ زَهرٍ أَو حِلى أَنداءِ
وَتَحَمَّلا عَنّي إِلَيهِ أَمانَةً
مِن عِلقِ صِدقٍ أَو رِداءِ ثَناءِ
فَإِذا رَمى بِكُما الصَباحُ دِيارَهُ
فَتَرَدَّدا في ساحَةِ العَلياءِ
في حَيثُ جَرَّ المَجدُ فَضلَ إِزارِهِ
وَمَشى الهُوَينا مِشيَةَ الخُيَلاءِ
وَسَرى فَجَلّى لَيلَ كُلِّ مُلِمَّةٍ
قَمَرُ العَلاءِ وَأَنجُمُ الآراءِ
مِن مَنزِلٍ قَد شَبَّ مِن نارِ القِرى
ما شابَ عَنهُ مَفرِقُ الظَلماءِ
لَو شِئتُ طُلتُ بِهِ الثُرَيّا قاعِداً
وَنَشَرتُ عِقدَ كَواكِبَ الجَوزاءِ
وَلَثَمتُ ظَهرَ يَدٍ تَنَدّى حُرَّةً
فَكَأَنَّني قَبَّلتُ وَجهَ سَماءِ
وَمَلَأتُ بَينَ جَبينِهِ وَيَمينِهِ
جَفنَيَّ بِالأَنوارِ وَالأَنواءِ
مُتَهادِياً مابَينَ أَبطَحِ شيمَةٍ
دَمُثَت وَهَضبَةِ عِزَّةٍ قَعساءِ
كَلَفاً هُناكَ بِغُرَّةٍ مَيمونَةٍ
خُلِقَت أَسِرَّتُها مِنَ السَرّاءِ
لَو كُنتَ تُبصِرُني أَدورُ إِزاءَها
لَنَظَرتَ مِن شَمسٍ وَمِن حَرباءِ
أَرسى بِهِ في اللَهِ طَودُ سَكينَةٍ
وَعَدالَةٍ وَاِمتَدَّ حَبلُ رَجاءِ
خَلَعَ القَضاءُ عَلَيهِ خِلعَةَ سُؤدُدٍ
غَنِيَت بِشُهرَتِها عَنِ الأَسماءِ
عَبِقَ الثَناءُ نَدى الحَيا فَكَأَنَّهُ
رَيحانَةٌ مَطلولَةُ الأَفياءِ
أَبَداً لَهُ في اللَهِ وَجهُ بَشاشَةٍ
وَوَراءَ سِترِ الغَيبِ عَينُ ذَكاءِ
قَد راقَ بَينَ فَصاحَةٍ وَصَباحَةٍ
سَمعُ المُصيخِ لَهُ وَعَينُ الرائي
وَكَأَنَّهُ مِن عَزمَةٍ في رَحمَةٍ
مُتَرَكِّبٌ مِن جُذوَةٍ في ماءِ
بَينَ الطَلاقَةِ وَالمَضاءِ كَأَنَّهُ
وَقّادُ نَصلِ الصَعدَةِ السَمراءِ
لَو شاءَ نَسَخَ اللَيلِ صُبحاً لَاِنتَحى
فَمَحا سَوادَ اللَيلَةِ اللَيلاءِ
تُثني بِهِ ريحُ المَكارِمِ خوطَةً
في حَيثُ تَسجَعُ أَلسُنُ الشُعَراءِ
وَكَأَنَّهُ وَكَأَنَّ رَجعَ نَشيدِهِ
فَصلُ الرَبيعِ وَرِنَّةُ المُكّاءِ


Skloň jen při kleknutí na zem
ke kalíškům svoji tvář:
sdílnou duši zjasni rázem
sterých sluncí čarná zář.


Gedenke des gerechten Samens,
Und Deines Seligmacher-Namens,
Und rufe den und jenen raus,
Aus seinem Kerker in Dein Haus.


Determino universo preciso;
material, natural;
resumo, árido número;
amor químico, hormonal;
sem mágica, mito, ou rito;
nem + , nem  -  ; só  =
E da razão nasce o instinto:
para que respiro, afinal?
certa, reta, vem a resposta:
para satisfazer o anima
Logo, am
ri
chor
sint
sentir por sentir,
sem razã
Ah! Tudo é tão lógico!


Cerco da te, perché fu ordinato,
recuperando l'uom dal Sommo Sire,
che riposto non fu in pristino stato.


Es saust der Wind, es braust das Meer,
Es kommt der Tag der Rache,
Und über allem Lug und Trug
Schwebt siegreich einst in stolzem Flug
Unsre gerechte Sache.


О, водопады Aluojа —
Пятиуступная стремнина,
Пленительные падуны!
Паденье ваше — удалое!
Вы, кем овлажнена ложбина,
Вы, кто над скалами звучны, —
Краса эстийской стороны, —
Я вас пою, о водопады
Реки извилистой и бурной,
В орешник, в густоте сумбурной
Запрятанные! Край прохлады
В полдневный изумрудный зной,
Отныне вы воспеты мной!
Aluoja


Treuer als der Menschen Herzen, treuer als des Lebens Glück,
Strahlen seit dem Schöpfungstage sie der Sonne Gluth zurück,
Und wie jetzt sie rosig stehen, angehaucht von ihrem Kuß,
Sich Herr Corsant eine Thräne von der Wimper trocknen muß.


怒作火炎忧水寒
昆冈成炭水成团
须知医学通儒学
两字功夫养性难


Vzduch voní, les pln slavíků,
květ každý zrosen, ve mžiku
duh sterých třpytem se baví.
Co žije, dýchá, jediný ples,
pták, vlna, skála, přihnědlý vřes,
trs poupat, olše, klas trávy.
I ptám se, ptám:
zdaž máj už přivolal soudruhy k hrám?


Nebeskou bránu Petr střeží,
otvírá ji jenom s těží.
,Kdo jsi a odkud?‘ – „Honza z Čech“. –
,Hlupáku, chuť si zajít nech!‘


Když pak první tmavým rouchem
hvězda se prodírá,
smutně zpět se do komůrky
Lidunka ubírá.


Der Erste über dem Sattel quer
Trug seines Königs zerbrochnen Speer.


إذا ما بات من ترب فراشي
وبتُّ مجاور الرب الكريم
فهنوني أصيحابي وقولوا
لك البشرى قدمت على رحيم


Alpengipfel, nie erstiegen,
Lockten ihn zu sich empor;
Doch, kaum daß er sie erklommen,
Höher, morgenlichtumglommen,
Sah er andre Firnen liegen,
Und ein Abgrund war davor.


»Ritter, Ritter, von Gefahren
Sprachet Ihr, von Kämpfen, Schlachten;
Und Ihr laßt vor Euren Augen
Ohne Hülfe mich verschmachten.«


So mag das immer sein, was man uns angethan.
Vergeben, redlich sein, sind lauter große Dinge.


Květka praví: „Mně jest bolno u srdce,
Já ho miluji tak velice,
Za choť přijmouti mě nechce,
Ztrátu tuto snášet není lehce;
Hleď mi vrátit nazpět padesáte let,
Tu zas budu poupěte co květ.
O plat nestarej se, zlata já mám měšce;
Jiná mi ho láká, přichází to těžce.“


Ihre Seelen sind vereint!
Wie mit dankendem Entzücken
Sie hinauf zum Himmel blicken!
Wie ihr Auge Freuden weint!


¿Cómo turbé, Señora, tu sereno
cielo, sin ser de rayos oprimido,
pues soy gigante bárbaro atrevido,
y no escarmiento en el ejemplo ajeno?


Mi mal nació de allí fiero y rabioso,
a mi bien sin igual, igual en grado;
razón en mi dolor se ha transformado,
y el dolor sin razón está quejoso.


Dívej se zbožně, jak se šero sklání
nad zahradou, jež teskna podzimem:
„...Včera jsme byli květy obsypáni,
dnes třesem se a zítra pohynem...“


zem, lesy, luhy, kvítí,
s perlami tůně vod,
motýl i vážka v sítí,
i ptactva chorovod


Pregio è in voi d'altro che di stirpe e d'oro,
E, se da' genitori onor traete,
Più ne traggon da voi, che voi da loro.


Emlékszel, hogyan sóhajtott oltárnál egy szent leány?
»Óh milyen nehéz azt tenni, amit a Jézus kiván!«
Ő is sírt, s az angyalok bús csókja kéklett ajakán.


Einsam ging ich nicht mehr,
Du warst mir begegnet
Und blicktest mich an –
Scherzend war dein Aug'
Und deine Lippe so tröstend –
Dein Herz lag gereift
In der liebenden Brust.


Nicht heut erst sahst du meine mir lange Zeit,
Die Augenblicke, weinend vorübergehn!
Du bist es, der du warst; Jehova
Heissest du! aber ich Staub von Staube!


Kaum noch daß im scheuen Rückwärtsschauen
ihres Schreckens Not zergangen war,
und schon brachten sie auf ihrem grauen
Maultier ganze Städte in Gefahr;


Ein lustsam Gärtlein auf weißem Papier,
Nie welke drinnen Lied noch Blatt.
Buchstaben stehen als Blumen hier,
Aus Reim und Zeil' es Landschaft hat.
Du findest dort den ersten Keim,
Den Frühling voller Liebessinn,
Bis in den Sommer voll Honigseim.
Schick' deine Augen wie Bienen hin,
Jed' Lied will lustsam als Laube dienen.


Reá nézvén királ, megkeserülé,
Parancsola, az földről felvéteté,
Olofernes űt ugyan megkérlelé,
Kérdésére asszony bölcsen felelé:


Kühn ragt, ein halbentblätterter Mauerkranz,
Das Kolosseum; aber auch dir, wie steigt
Der Trotz der Ewigkeit in jedem
Pfeiler empor, o Palast Farnese!


Hätt auf der Brust ein Herzlein rot,
Und sung und sung sich schier zu Tod.


Orlando allora un colpo gli donòe:
col brando in mano in su l'elmo el ferìa
e quanto inanzi alla spada trovòe
tanto per forza in terra ne mettia.
In sulla destra spalla il colpo andòe:
per mezo tutta la banda fendia
e tutta l'arme dal lato sinestro.
Per quel gran colpo piegò il baron destro.


Bien, en tal Urna métrica, segura
preserva de su nombre la grandeza
con tanta inscripción fiel, póstuma Fama


Wie fröhlich tönt der schöne Silberstrang,
Gleich jenem Kleeblatt, das im Feuer sang!
Du klares Leben, ew'ger Wellenschlag,
Wer sendet aus der Tiefe dich zu Tag?


تَأسَّ ولا تَأْسَ مِنْ عَضَّةٍ
فَكَمْ لَكَ في مِثْلِها مَوْعِظَهْ
صُروفُ الزّمانِ إذَا أَسْرَعَتْ
إلى يَقِظٍ عَدَّها مُوقِظَهْ


مجلس الشورى هل أتاك النذير
بالصحيح فالأرض كادت تمور
إن تجاهلت أو تصاممت عنا
فسل البلمريوم فهو خبير
إذ تظاهرنا يومها باحتجاج
وهو يوم على المحامي عسير
قل له عني لا أظنك تنسى
ذلك اليوم إذ علاك الزفير
قد حسبتم مرقى السيادة سهلا
فتسرعتم والأماني غرور
كيف أصبحت ناكس الرأس فينا
أين أمسى ذاك الزعيم القدير
تب إلى الله واعترف بخطايا
جئتها لم يوخزك فيها الضمير
قد تولى عصر التعصب فاقلع
عن تماديك أو ترى ما يصير
اعتبرنا وإن نكن في برود
حيث تدري ما يفعل الزمهرير
كم فتى لاقى حتفه رغم أنف
وهو طود كالراسيات شهير
قيل إن النمروذ نغص عيشا
من بعوض وذاك خلق حقير
يا بني اسرائيل مهلا لماذا
تطلبون المروق وهو خطير
نحن أولى بما نقمتم فعما
تزعمون أن القضاة تجور
كذبتكم شواهد الحكم فيها
يوم أبدى تقريرهن المدير
فاستحالت تلك الأماني هباء
يتلاشى واشتد منها النفور
إن تغيظونا فالتقاطع أنكى
حيث منه أسواقكم ستبور
اغتررتم فخلتمونا جمادا
ومن المرند فالشرار يطير
أيقظتنا يد اضطهاد فثرنا
وكذاك المضغوط عنه يثور
وتواصينا بالهدو فكنا
مظهر النبل والسكينة صور
ورد قوم أن لو نطيش لنكبو
فتراموا لكن حزبي بصير
غشيتهم جموعنا فاعترتهم
دهشة البعث واستب النشور
حرض القوم حزبنا فرأونا
في احتشاد كمن حداه النفير
جامعيٌ بمدرسي تلاقي
في صعيد والكل حر غيور
وارتقينا فوق المنابر نلقي
خطبا يستفيد منها الكثير
وتذاكرنا في حقوق تراعي
بالتزام ينسر منها الأمير
واحتفظنا عن مركز نحن فيه
وشروط كنا عليها نسير
وسعى منا للحكومة وفد
يتلقى منه المفيد السفير
ذلك الشعب خلد اليوم ذكرا
ما إليه في السابقين نظير
أوجد اليوم في النفوس شعورا
كيفما كان حبذاك الشعور
فإذا ما شبابنا في نشاط
واهتمام دالت الينا الدهور
وجدوا من إحساسنا ما يوفي
بالرقي فانهال منا السرور
وكذاك الرقي شيئا فشيئا
والسياسي مع الزمان يدور
قل تعالوا فالمصلحون استفاقوا
من سبات وقيل فاز الجسور
بشروني بعودة المجد فينا
مذ تراءى من الصلاح ظهور
يا لها نهضة تحرك عزما
ليس يثنيه عن حمانا فتور
لا تخالوها للعزائم مهدا
حركوه فنام فيه الصغير
فلتمدوا يد التعاون حتى
يتساوى غنيكم والفقير
إنما المرء في الورى بأخيه
والتآخي للمصلحين ظهير
فاستمدوا من المعارف نورا
يحسم الجهل فالتواني قصور
كان قبلا مذ كانت الناس أحيا
يملأ الدنيا صوفنا والحرير
واهتممنا بأمرنا فاتحدنا
وطفقنا إلى الرشاد نشير
فلتزيحوا ما كان من عهد عاد
واستفيدوا ما أحدثته العصور
فالمناطيد تمخر الجو سبحا
والقطارات في الفيافي تطير
فانظروا للسلاح كيف ترقّى
وله اليوم في الحصون زئير
فأعدّوا من قوة ما استطعتم
إنّما الضعف ذلّة وثبور
هل وجدتم إلى البنوك سبيلا
قاله الشرع أو اليه يشير
لا ينافي قط التمدن ديني
في حمى الدين تستقيم الأمور
إن دين الإسلام كالشمس فينا
كل عصر بهديه مستنير
فانصروه ينصركم الله أما
عن مرقتم فما اليكم نصير
رقّ شعري وراق فيكم نظامي
فأنا اليوم بالنشيد جدير
قيل لي أنت تقرض الشعر هلا
قلت شيئا ترويه عنك الصدور
فاقتعدت المنصّة اليوم حتى
قلت فيكم ما لم يقله جرير
فاشربوها صهباء لا غول فيها
واستلذّوها فالقريض عصير
وتغنوا تحمسا بنشيدي
حيث طرفي بالمنشدين قرير
لست أرجو إلا القبول جزاء
فرضاكم منشط ومثير


齐心不倦自朝真
岂为修仙欲济人
天上香风吹楚泽
江南江北镇成春


Endlich sinkt der Faun zur Erden,
Denn ihn traf ein harter Streich.
Gräßlich zerrt er die Gebärden;
Emiren, ihn loszuwerden,
Wirft ihn in den nächsten Teich.


Háj hluboký se nyní otvíral
před zraky jim, a háje na konci,
kde duby mohutné se rozstouply,
by hledy jejich volně blouditi
do dálí mohly, pažit rozkládal
se k řadě pahrbků, za kterými
zas moře dmulo jasné vlny své,
a na louce, a v hloubí lesiny,
a na svahu těch mírných pahrbků
se stáda pásla ovcí velikých
a bílých jako pěna mořských vln.


Schade! Bei der Morgentasse
Lieb' ich's, wenn das Haar sich sträubt,
Wenn ein Fürst vom Menschenhasse
In der blauen Luft zerstäubt.


Im Reich der Schatten ging jüngst ein Gerücht umher:
Daß auf der Welt ein König wär,
Der grösser sey, als alle Helden,
Von deren Thaten uns Plutarche Wunder melden.
Der Schatten Maupertuis kommt an und liest ein Buch
Von dieses Helden Thaten voll;
Bald ist er Antonin, bald Mars und bald Apoll,
Und jede Stirn wird Wiederspruch!
Der Schatten von dem Weltbezwinger,
Der noch mit nervenlosem Finger
Den Staaten Plutons scheint zu drohn,
Weint neidisch eine Geisterzähre,
Daß auf der Welt ein König wäre,
Der grösser sey, als Philipps Sohn.
Achill stampft grimmig mit dem Fusse,
Schwört bey dem Styx, daß ihnen zum Verdrusse
Der größre Held erdichtet sey:
»Groß, schwört er, war nur ich, groß war nur Alexander!«
Indem er schwört, entsteht ein gräßliches Geschrey,
Die Helden fliegen auseinander,
Gehn dem Getümmel nach, und stehen lauter Ohr,
Zu hören, was zehntausend Schatten sprechen,
Zehntausend ziehen ihn nun allen Helden vor,
Zehntausend wollen sich nicht an den Sieger rächen,
Von Torgau kommen sie, die armen Schatten, her.
Starr steht nun Philipps Sohn, nun stampft Achill nicht mehr.


Vagy kússzak föl tán tíz emeleten
s onnan vessem le a mélybe magam?!
Hisz már a Nap volt fénylő zsámolyom
s onnan csináltam szaltót hangtalan...


Tak blaženě jim plynul čas a kolem
jak v ráji žili. Savîtri však bolem
se mučila a v noci dlouho štkala,
na věštbu Nârada si vzpomínala.


春草大堤平
黄衫照晚晴
朝回无一事
立马听流莺


照返江流急
霜多枫叶残
年年月光好
只共一闺寒


Nevím, jak to bylo ani,
dostal jsem kočičku z nenadání.


Schon Heine meinte: die Menge thut's,
Und im Frühling blühten die Quitten –
Der alte Mann aus dem Lande Uz
Hat nicht umsonst gelitten.


A bicicleta pela lua dentro - mãe, mãe -ouvi dizer toda a nevAs árvores crescem nos satéliteQue hei-de fazer senão sonharao contrário quando novembro empunha -mãe, mãe - as tellhas dos seus frutos?As nuvens, aviões, mercúriNovembro - mãe - com as suas praçasdescascadaA neve sobre os frutos - filho, filhJaneiro com outono sonha entãCanta nesse espanto - meu filho - os satélitessonham pela lua dentro na sua bicicletOuvi dizer novembrAs praças estão resplendenteAs grandes letras descascadas: é novo o alfabetAviões passam no teu nome -minha mãe, minha máquina -mercúrio (ouvi dizer) está cheio de nevAvança, memória, com a tua bicicletSonhando, as árvores crescem ao contráriApresento-te novembro: aviãolimpo como um alfabet E as praçasdão a sua neve descascadMãe, mãe — como janeiro resplendenos satélite Filho — é a tua memóriE as letras estão em ti, abertaspela neve dentr Como árvores, aviõessonham ao contráriAs estátuas, de polvos na cabeça,florescem com mercúriMãe — é o teu enxofre do mês de novembro,é a neve avançando na sua bicicletO alfabeto, a luComeço a lembrar-me: eu peguei na paisageEra pesada, ao colo, cheia de nevla dizendo o teu nome de janeirEnxofre — mãe — era o teu nomAs letras cresciam em torno da terra,as telhas vergavam ao pesodo que me lembr Começo a lembrar-me:era o atum negro do teu nome,nos meus braços como neve de janeirNovembro — meu filho — quando se atira a flecha,e as praças se descascam,e os satélites avançam,e na lua floresce o enxofr Pegaste na paisagem(eu vi): era pesadO meu nome, o alfabeto, enchia-a de laranjaLaranjas de pedra - mã Resplendentes,estátuas negras no teu nome,no meu colEra a neve que nunca mais acabavComeço a lembrar-me: a bicicletavergava ao peso desse grande atum negrA praça descascava-sE eis o teu nome resplendente com as letrasao contrário, sonhandodentro de mim sem nunca mais acabaEu v Os aviões abriam-se quando a luabatia pelo ar forFalávamos baix Os teus braços estavam cheiosdo meu nome negro, e nunca maisacabava de nevaEra novembrJaneiro: começo a lembrar-m O mercúriocrescendo com toda a força em voltada terr Mãe - se morreste, porque fazestanta força com os pés contra o teu nome,no meu colo?Eu ia lembrar-me: os satélites todosresplendentes na praç Era a nevEra o tempo descascadosonhando com tanto peso no meu colÓ mãe, atum negro —ao contrário, ao contrário, com tanta forçEra tudo uma máquina com as letraslá dentr E eu vinha cantandocom a minha paisagem negra pela nevE isso não acabava nunca mais pelo tempofor Começo a lembrar-mEsqueci-te as barbatanas, teus olhosde peixe, tua colunavertebral de peixe, tuas escama E vinhacantando na neve que nunca maisacabavO teu nome negro com tanta força —minha mãOs satélites e as praça E novembroavançando em janeiro com seus frutosdestelhados ao col Asestátuas, e eu sonhando, sonhandAo contrário tão morta — minha mãe —com tanta força, e nunca— mãe — nunca mais acabava pelo tempo for


Přes živé ploty vesských zahrádek,
u domků železničních hlídačů
svou zlatou hlavu zvedáš vysoko
ku zlaté tváři slunce, květino.


Jednou dobrá dcerka Černikova
Návrat hledati svým přemilým
Sama šla, míl šest set, do Petrova.


e o mistério incendeia a tua nuc
É domingo no ma  Todas as fúrias
acendem seus penachos de martírio


Et ce collier illustre,
Qu'à présent touche un rustre,
Sème ses grains épars


Deiner Tage Kampf und Schmerz
Hast du mild verklärt im Singen,
Denn ein rechtes Menschenherz,
Weißt du, ist nicht umzubringen.


tam hore v horách hladné děti mřely
a blekotaly slabomyslní,
v tvé panské džungli řečníci se přeli
o iluse, jichž nikdo nesplní.


وجدتك تدعي علم المعمى
وتبحث سره بيد اقتدار
فقل لي ما طويل رأسه في
حشاك وأصله في است الحمار


Dois mil e BUM


A kde jeho svatých pozůstatky,
Víta a Vojtěcha snažného,
Václava, vlídného panovníka,
Jana pevně mlčenlivého:
Zde lid lká, opravu přislibuje
Vznešeným, jež nebe ozařuje,
Bije prsa a cit kající
Krášlí oči jeho slzící.


Ich habe wohl an dich gedacht
Und dir manch Blümlein mitgebracht.


Alguien pregunta de dónde soy
(Yo no respondo lo siguiente):
Nací cerca del Cuzco
admiro a Puebla
me inspira el ron de las Antillas
canto con voz argentina
creo en Santa Rosa de Lima
y en los orishás de Bahía.
Yo no coloreé mi Continente
ni pinté verde a Brasil
amarillo Perú
roja Bolivia.
Yo no tracé líneas territoriales
separando al hermano del hermano.
Poso la frente sobre Río Grande
me afirmo pétreo sobre el Cabo de Hornos
hundo mi brazo izquierdo en el Pacífico
y sumerjo mi diestra en el Atlántico.
Por las costas de oriente y occidente
doscientas millas entro a cada Océano
sumerjo mano y mano
y así me aferro a nuestro Continente
en un abrazo Latinoamericano.


Vtom, o viz! Kdo objevil se tamo v dáli?
Kých to postav, kých to nočních duchů ples,
ježto roucha jako ze mhly tkaná halí?
Aj to vílek sbor, ples noční slaví dnes,
v bujné veselí a vroucí slast se noří,
očka jejich šlehajícím ohněm hoří,
rdělé, půvabné jich líce plamen sálají,
kadeře po šíji bílé v vlnách splývají.
Tak se letmo v chorovodu divém točí,
a vždy bujněj září hvězdné jejich oči,
a vždy blíž a blíž se stáčí vílek sbor.
Slavíků tu zmlkne láskopěvný chór,
ze sna probouzí se niva, zdroj i bor
a na divný zjev ten patří s užasnutím.


Einst aber geht mit schwarzer Lüge
Mama zu ihr!
Mein Kind, sagt sie, kennst du die Züge,
Des Schreibens hier?
Der ewge Treue dir geschworen,
Hat sie verfehlt.
Leander ist für dich verlohren,
Er ist vermählt.


Pour moi-même enfin, grain de sable
Dans la multitude des morts,
Si ce que j'ai d'impérissable
Doit scintiller au ciel d'alors,


Ty sy setřel Balsazaře
S tváři země jednu noc,
Nedočekal ranní záře!
Ach! tvá jest to, Bože, moc,
Sedechyáše pak zlého
Svrhls s trůnu dustojného,
Dav mu vyloupiti zrak,
Hle! tak světlo měníš v mrak.


certa che col sudor e con la morte
di questa vita glorïosa riede,
si fa ne le fatiche ogn'hor più fiera.


in quel luogo medesimo cambiati
vi si vedea dell'uno i sembianti
e dell'altro i voleri esser mutati.


che scosto dalla porta tanto gìa
ch'ella facea l'entrata in su n'un prato
ch'era nel mezzo pien di leggiadria.


Die Frau hatt' einen muntern Hahn,
Der kräht' ihr stets den Morgen an,
Und war nach seiner Hahn-Natur
Für sie die allerbeste Uhr.


Und im Mondlicht, wenn durch Ranken
Des Balkons ein Westhauch zieht,
Wirst Du fragen in Gedanken:
Tönt nicht meines Kerners Lied?


gépfegyverrel: aki elmaradt egy dombon
s messze látja hogy a barbár ellenerő
mindent befon, nincs jog, s a kuszára görbedt
igazságtalanság fölveri a völgyet -


Byla noc tmavá, byla bouřivá,
A stromové hučeli, a větrové kňučeli,
A všecky skály a jeskyně potřásaly se.
Po noci tmavé, po té noci bouřivé,
Bylo jasné jitro, a bylo jitro tiché,
A Povětří se navrátilo domů.
I prosí ho dívka: „Ty, Povětří, stvoření dobré!
Pověz ty mně, jestli že tobě povědomo,
Jak daleko ještě, a kde leží Hadí Skála.
Ve Hadí Skále mých bratrů devět,
Půl dne krkavci, a půl dne sou lidmi.
Slunce mne poslalo ku bledému Měsíci,
A Měsíc mne poslal k tobě, Povětří,
Aby jsi zafučelo, vstalo a houklo,
A vzletlo, a ku Hadí Skále mne zafouklo.“
Odpovídá Povětří: „Ty, zmužilá děvo!
Koukej v pravo, a poslouchej v levo:
Tři dni poletíme, a tři noci stále,
Než tamo doletíme, k té Hadí Skále;
Jáť třikrát zafučím, a pětkrát houknu,
A devětkrát vzletna, ku Hadí Skále tě zafouknu.“
Slyšíc děva ta slova, slov se lekne,
A Povětří jí radě, takto na to řekne:
„Neboj se, děvo, a slyš můj hlas:
Věčnost je věčnost, a čas je čas!
Až tam budeš, u té Hadí Skály,
Nechoď do ní, než ostaň ve zdálí;
Blízko toho místa, kde Hadí Skála se hrbí,
Najdeš tam tři staré, duté vrby;
V těch obou postraních, tam duchové rejdí,
Ty pak do té prostřední sobě vejdi;
Tamo čekati budeš třikráte tři léta,
Nevyčekášli, – po bratřích bude veta!“
A dívka, když to slyší, slov těchto se lekne,
Než, Povětří suší její slzy, a dívce řekne:
„Zmuž se, děvo! a slyš můj hlas:
Věčno trvá věčně, a čas jen čas!
Buď tamo, a čekej tamo třikráte tři léta,
Pak budeš míti devět bratrů, a po žalosti veta!“
A slyšíc je dívka, tato těšecí slova,
Prosí teď Povětří, a zmuží se znova:
„Stvoření dobré! – vstaň a houkni,
A ku Hadí Skále, – tamo mě zafoukni!
Buduť tam čekati třikráte tři leta,
Vysvobodímli bratry, a po žalu-li veta;
Nes mě celý den, a nes mě celou noc,
Leta nejsou nic, a jeden bratr je moc!
Nes mě, nes! – byť i na konec světa,
Devět jich vysvobodím! – a po žalosti veta!“ –
I slyše Povětří děvčí zmuželá slova,
Radostí rozehřeje se, a mluví znova:
„Slyš mne dále, srdnatá děvo!
A poslouchej teď v pravo a v levo:
Blízko Hadí Skály, na dalekém poli,
Uvidíš tamo sedmihranou roli;
Na té roli roste, v bujaré síle,
Divotvorná bylina, a ta květe bíle,
Bíle květe, a tmavozeleně roste;
Tu s kořenem trhej, pozorně: neboť šálí!
Ať tobě mladé ruce nepopálí!
A teď na pozoru, dívko, měj:
Tu bylinu v snopě do vody dej;
Chcešli vyhnouti se všeliké nehodě,
Nech ji tam devět dní ležet ve vodě;
Potom ji vystavuj dní devět na sluníčko,
A z té byliny dělej vlákeníčko;
A pak operuť mladé ruce svoje,
A ve dvou letech uší košile dvoje;
Dřív ale než uplynou osudná leta,
Ať máš devět košil, – sic po všem veta!“
I slyšíc to, dívka se rozplamení,
A ku Povětří takto hovoří:
„Slyš můj slib! a slyš ho znova zas:
Ušiju košil devět, než odplyne čas!
Ať si ta bylina, ať si mne šálí!
Ať ty mladé ruce, ať je popálí!
Nechť se vyhnu nebo ne, té nehodě,
Budu ji dní devět močiti ve vodě;
Pak ji dávati budu na sluníčko,
A z té byliny udělám vlákeníčko;
A z toho vlákna pak, pro bratry svoje
Nadělám košil, v každém tříletí troje!
Nes mě tam jenom, celý den a celou noc!
Léta nejsou nic, a jeden bratr je moc!
Nes mě, nes! – byť i na konec světa,
Devět jich vysvobodím! – a po žalosti veta!“


Vše jednou sklame: láska, naděj’, touhy,
vše hořce sklame, k čemu duše lnula,
leč nejsladší sen, nekonečně dlouhý,
přec láska boží srdci poskytnula.


Под свесом шумных тополевых
Кустов, в тени, Кипридин сын
Покоился у вод перловых,
Биющих с гор, и факел с ним
Лежал в траве, чуть-чуть курясПришли тут нимфы и, дивяся,
«Что нам! — сказали, — как с ним быть?
Дай в воду, в воду потопить!
А с ним и огнь, чем все сгорают!»
И вот! — кипит ключ пеной весь;
С купающихся нимф стекают
Горящие струи поднес


»Herr Heiliger Vater, der Gläubigen Hort,
So kann es nicht gehn und so geht es nicht fort!
Du sparst an den Kohlen, du knickerst am Licht –
An deinen Helvetiern knausre du nicht!


»Mein Marmorkissen wird siedend lästig?«
»Mir glühen enger und enger die Gürtel?«
»Mir füllen sich seltsam üppig die Wangen?«
»Mir brennen und pochen die Brüste?«


Mit meinem Lufft-Schiff bin ich kommen,
Biß auf dem Knopff von unsern Hauß;
Als ich das Dach schon eingenommen,
So war die Reise wieder aus;
Ich blieb auf dieser Sand-Banck sitzen,
Und sah die Wolcken kläglich an,
Ob Jupiter mich würde schützen,
Denn dieser hieß mein Steuermann.


Utíkal jsem do rovin rozepjatých šířkou
od obzoru k obzoru,
do dolů jsem utíkal,
v jejichž hloubce daleko temně voda hřměla.


Co věky tu neviděl kříž ni mohutní Romy orlové:
jdou městem Konstantinovým dva v triumfu okovech králové!
Jsou chaby jich zaťaté pěsti, jest marný jich kletby jen šeptaný hrom:
dík jásá pod klenbou chrámů a jásotem lidu hřmí hippodrom.


et se ramasser


Aquela falsa e triste semelhança
Entre quem julgo ser e quem eu so
Sou a máscara que volve a ser criança,
Mas reconheço, adulto, aonde estou,


Neviděl jsem ještě moře,
z dálky jen jsem hukot slyšel,
narážeti jako oře
vlny – příboj právě přišel.


Nevím, noci, ty-li slz kdy více
Na upráhlá kvítka rosila,
Než jich já lil na uvadlé líce
Té, jež pod srdcem mě nosila.


Ó, Emmo, Emmo, hlavu svoji skláním,
můj osud jsi, zdroj radosti a trýzně,
má bolest stejně jak mým požehnáním.


Agora,
que eu já não sei andar nas trevas,
não me roubes a Tua Mão, Senhor,
por piedade!
Voltar às trevas não sei,
e sem a Tua Mão não poderei
dar um só passo em tanta Claridad
Pelas Tuas feridas minhas, pelas tristezas
de Tua Mãe, Jesu
não me deixes, no meio desta Luz,
de pernas presa
Não me deixes ficar
com o Caminho todo iluminado
e eu parado e tão cansado
como se fosse a andar


A vzavše tajnou mezi sebou radu,
v odvážný s mužstvem pustily se boj.
Zbraň měly různou: jedny těla vnadu,
ty sladkou mluvu, ony lesť a zradu,
však každá svěží páž a křepkou zbroj.


Když západu vzplá růže čarovná
nad skrání Tvou, červánků záře žhavá,
když Vltava Tvá tichá, povlovná,
Tvé zrcadlo, se vznítí do krvava:


كَأَنّي لَم أَكُن شَجَناً لِفَوزٍ
وَلَم يَكثُر عَلَيَّ لَها عَويلُ
وَلَم يَسَعَ الرَسولُ إِليَّ مِنها
بِأَحسَنِ ما يَجيءُ بِهِ الرَسولُ
وَلَم نَجلِس جَميعاً في خَلاءٍ
نُسَرُّ بِما أَقولُ وَما تَقولُ
وَلَو حُدِّثتُم عَني وَعَنها
عَلِمتُم أَنَّ قِصَّتَنا تَطولُ
وَكُنّا آيَّةً لِلناسِ دَهراً
إِذا وُصِفَ الخَليلَةُ وَالخَليلُ
أَلا يا فَوزُ أَنتِ صَرَمتِ حَبلي
وَصَرمُكِ عِندَنا خَطبٌ جَليلُ
وَكُنتُ أَظُنُّ أَنّا سَوفَ نَبلى
وَما بَيني وَبَينَكِ لا يَزولُ
فَلَو قَوِيَت لَعَزَّت عَنكِ نَفسي
وَلَكِنَّ المُحِبَّ هُوَ الذَليلُ
إِلى الرَحمَنِ أَشكو حُبَّ فَوزٍ
وَأُنكِرُها وَذاكَ لَها قَليلُ
وَأَكتُمُ سِرَّها ما عِشتُ حَتّى
أَموتَ وَلا أَخونُ وَلا أَحولُ


Wer einem dient mit Sang und Klang,
Hat seinen Lohn an Lob und Danck.


Žel, že se nevrátí víc,
co kvetlo – kdys odkvetlo,
a nepřišlo na světlo,
co plálo jásajíc,
tak výčitek zní stotisíc!


秉烛朝天遂不回
路人弹指望高台
墙东便是伤心地
夜夜流萤飞去来


Dorillgen/ stoltzes Thier/
waß hastu gegen mir?
Du mühst dich fast auß Stein
wie Niobe zu seyn.
Rubinen und Korallen
bezihren dir die Ballen/
ach/ künt ich doch/ du süsses Huhn/
vergnügt in deinen Armen ruhn!


Ještě jsem slyšel,
že zazvonily
na skalním tesu
jak umíráčkem.