Řeč jeho, bystřiny podletní proudem se řinoucí,
přervala náhle paní hostinská červenolící,
jež z kuchyně právě s žezlem – velikou to vařečkou –
vyšla a rychle otřevši o zástěru teď ruce mastné
ke mně krokem drobným hned chvátala úsměvu plná.
„Však jsem myslila již,“ mne uvítala jak syna matka,
„darmo letos makové buchtičky že já budu péci,
darmo že též s rosolem pstruhy na stůl náš budu klásti,
když snad ten, jehož ústa dosud jen vzdávala chválu
mé kuchyni prosté, kde je Hájek, dávno zapomněl,
snad juž i jinde našel mladší si kuchařku a lepší.“
„„Myslím, v pravdě že, matko, ta zlá slova míněna nejsou,
odpouštím tedy jim,““ s výčitkou dím na to lehkou.
„„Žel, našinec že není, jak chtěl by, svým zcela pánem!
Neb, kdy se dávno jiní rozprchli po ráji pozemském,
náš úkol jest, pouštěti hrůzu na žáčky-nováčky,
v posvátný již chrám vědy božské vstoupiti míní,
inkoustem krvavým ducha jich plody odhadovat pak,
kantora přísnou tvář než možná svléci nadobro.
Teď však jsem svoboden, volný jak pták – bohu díky!““
„Ach, jsme to nezdvořilí my lidé, odpustiti račte!“
zas přejala slovo hostinská; „ani nezveme pána,
dál aby šel, než v průvanu tak jej státi necháme
o hladu jistě po tak daleké dnes cestě a žízni.
Již tedy račte do jizby naší se uchýliti prosté,
já na chvíli se zas krátkou k své plotně podívám,
hostě bych uctila zas jednou přemilým jeho jídlem.“
Řekla a zas v svoji říš s velikým se navrátila žezlem.
Já pak, hodlaje odpočinouti si jízdě po dlouhé,
v hostinskou nevešel jsem místnost, ačkoli silně
pan Mikuláš výmluvností vrozenou mne vyzýval,
před duši mou v známém již kroužku mi zábavu kouzle
v oblaku dýmu opojné vůně, při malvazi řízné,
nic nepomoh’ mu ni poslední, jejž podnikl, útok,
když zarudlou tváří svou blíž nakloniv se mi šeptal:
„O dva letos vzácné náš dům jest hosti bohatší;
manželský to je párek sic, však hrozně nerovný:
pán dobrý šedesátník juž, jeho vlas jako mléko,
kdežto panička jak andílek krásná, skoro dítě,
jež sice vážně a přísně se do světa dívati hodlá,
avšak ve brady důlku diblíka zapříti nemůže.
Jistě se rád každý na její tvářinku zadívá,
často, přečasto na ní utkví též mé oko hříšné,
až se mi leckdy i má ubohá zatočí hlava bílá.“ –
V zpovědi té vyrušen byl pan Mikuláš nenadále,
když se kuchyňské dvéře za ním přiotevřely lehce.
Rázem uťal vzletnou svoji řeč, já pak za okamžik
v známý jsem vstoupil pokojík s dvěma okny malými,
z nichž přes dvůr lesy na blízké krásná je vyhlídka;
než v té chvíli se již soumrak snášel k zemi klidné,
obrysy teď černých že lesů jsem sotva rozeznal.
Nazpět v útulný pokojík obracím tedy zrak svůj:
všecko tu tak jako dřív – než, viz, co to tam je nového?
Sotva radostný jsem potlačil v tom okamžiku výkřik,
když tam z koutu se náhle zaleskly mi klávesy bílé.
Hned pokročím v ono místo a již ke klavíru sedám si,
v klávesy prsty noří se a rázné nejprv akordy
v lásky šepot se mění, až zní teď mým pokojíkem
dvou šťastných lidiček píseň „Věrné milování“,
již veliký Smetanův genius každou duši jímá.
Dlouho jsem se bavil tak zvučný zkoušeje nástroj,
až polehoučku otevřely mé se dvéře a přes práh
vcházela hostinská s večeří a za ní Karolinka,
dcerka její jediná, pěnivý zas v sklence nesouc mok,
hláskem pozdravujíc mne tichým a plachým spolu očkem.
Jak jen v krátké době vyrostlo milé toto děcko!
Bezděky přistoupil jsem blíže ku dívčině hezké,
vlásky zlaté pohladil jsem jí a na čílko ji zlíbal,
jež pod vroucím mým se polibkem uzardělo lehce.
K jídlu milému vyzývá snažně paní mne domácí
(své se slabosti bojím vyjevit krásné tu kuchařce,
snad že by mohla se pak vysmáti mojí chuti divné
neb v přímosti mojí pozvání zřít samovolné), –
já však dřív uchopiv kulatou ruku té ženy dobré
vroucí díky činil jsem jí, že mi překvapení tak
příjemné krásným pianem den uchystala první.
„V dobré paměti mám,“ vece vážně paní Mikuláška,
„jak po klavíru u nás tu se vám stýskávalo často,
takže se mým jediným, ač tajným jen, stalo přáním,
bych brzy mohla nějak dávnou ukojit vaši touhu,
až vhodná se mi příležitost naskytla nedávno:
v dražbě totiž po naší sousedce domek se prodával
se vším nábytkem, mezi nímž taky tento klavír byl.
Oj, s jakovou já jsem se chutí súčastnila dražby,
zvlášť když nástroj onen jako dobrý odporučil nám
pan ředitel panství, – velikýť on hudby milovník!
Však by se byl můj muž k tomu dal pohnout asi sotva,
stovky by zaň zaplatil tři, nebýti naší Karolinky,
ježto tatínka kolem krku objala, líbala v ústa
s žádostí snažnou, krásné by ji hudbě učit dal.“
„„Dík tedy můj Karolince! Abych vděčným se ukázal,
sám v učení já na dva měsíce tu rád si ji vezmu.““
Svým pohledem mně plachým Karolínka a matka její zas
vzdávala dík slovy upřímnými, ku odchodu pak se
s dcerkou chystala tak hovoříc: „Už pojď, Karolinko,
pánovi dáme pokoj, neb rád udělá si pohodlí.“
Ke mně pak obrátivši se – „Dobrou noc, pane!“ přála;
„v hájeckém poprvé pokojíčku se vyspěte dobře,
zdáti-li vám se budou nějaká, pamatujte si, čísla;
snad i na nás jednou štěstí usmáti se může!“
S úsměvem odpověděl jsem jí, ona pak s Karolinkou
opětujíc znova pozdrav svůj už vyšla na chodbu.


Vy čile prolétáte háje vonné
a ve chaloupkách večer libě zníte,
ba s vámi na rtu v krvi junák tone
a vesel klesá v bitce vydobyté.


Od dne toho slul, všem vzor,
Ruy Cid Campeador.


Nač obavy v hruď vznícenou se derou,
že budoucnost snad naše spěje k ďasu,
mře ideál, jda s cesty břichopasu – –
Vše pouhýť úkaz časů, jež se perou...


Was ich mit äuſserm Sinn, mit innerm kenne,
Du Allbelehrende, kenn’ ich durch dich.
Und wenn ich Allahs Namenhundert nenne,
Mit jedem klingt ein Name nach für dich.


Jen někdy úzký pruh sem slunce schví,
jenž ztrnulé to přítmí osvětlí,
po stěně šlehna černý za rámec,


In der Schönheit Schoosse liegt
Amor, der mit Küssen
Sich an ihren Busen schmiegt,
Da wir zittern müssen.


Spí v poušti lásky tvé, spí zlatonosná ruda,
a moje pole – strniska jen chudá.
Ohníček praská a do hloubek svítí:
Vyběhni, panenko – z lesa ven!
Vyběhni, žínko má divá!


– pravda podobna je soli,
výborné to obě věci,
ale pálí, zlobí, bolí,
vsypou-li se do očí! –


nasuh tövbeyle sana duada yönelen,


Wo ich mich, gleich wie du wol
Auch mit andern schämen sol,
Würde nicht die gantze Welt
In gar kurtzer Zeit gefällt?


من رام يثبت صدق الدين بالحجج
جنى على العلم والأسماع والمهج
هي الحقيقة فاسمعها علانية
من شاعر عربي غير ذي عوج


Ó, én szeretlek áhitattal
tornyos, kavargó, büszke Pest!
Ha elpihensz, s fáradva halkal
leszáll a csókos, csöndes est,
édes gyönyörtől fuldokolva
megyek ki a körútra nyomba.
Kék és forró az éjszaka,
halk a hegedűhúr zaja.
Bús lelkem ekkor átölelne
magyar, szerelmes városom,
szivemnek húrján átoson
kevély fajom szilaj keserve...
Bár tőlem olykor, pénz hiján
csak rossz hatost kap a cigány.


小楼吹断玉笙哀
春半馀寒去复来
五岁不浇坟土上
望江心折刺桐开


A přešly věky. Tu eremit tajil
se v skalnou sluj a v tísni starých stromů
šat andělů zřel plát a ráj si bájil.


Weg Vernunfft und Zweiffel-Wind
Eigen Lieb und eigen Ehre!
Wer hier nichts in Einfalt findt/
Wiß/ daß er die Hoffnung stöhre/
Und der Liebe Schmack verdarb/
Die doch unvermischt soll bleiben.
Was in ihr noch scheinet hart/
Kan uns nicht in eins eintreiben.
Stille! Der Wille des Vaters wird zeigen/
Allen Gefallen bey kindlichem Schweigen.


Es hat sich wohl bedient,
Wann sie auß lauter List
Sich nicht so viel erkühnt
Und selber lustig ist;
Wann sie den schönen Rest
Der Zeit nur wil verliehren,
Und den Saturnus läst
In ihren Sinn regieren.


De onde penso que vens, de mirto e louro
Coroado a fronte, e toda, toda do ouro
Do sepulcro dos Átridas cobert


Smýkal se a náhle stanul,
postať muže rozpoznala,
v černou řízu zahalena
vedle ní u sloupu stála.


Vždyť ho plna kolébka jest!
Musí se už chůzi učiť,
pevné chůzi, hlavu vzhůru
a vždy ruce obě volny!“


„Plným žitím žila jsem, teď zmírám.
Zmírám vědouc, aniž slzy stírám.
Zlatem čistým vzpomínky mé hoří.
Silných zárodků mých, kam jen zřím,
roste, roste s prudkým prahnutím,
roste žitím mým. Ať v popel zhoří
tělo mé, já žiju dál; jeť věčný duch,
nezničitelný a věčný jest; v něm Bůh.“


فنشدُّهنَّ من قلائد أعناقهنَّ لفرط الرحيل
نؤجل بهنَّ ليل الأسلاف
بكتبٍ تفتح الطريق أمام أشباحنا


Geh hin! mein Heil! und stelle dich
Den Jüden und den Heyden.
Herr dein Verhör das tröstet mich
In meinem Sünden-Leiden.
Hällt Tod und Höll, und Sattan mir
Gesetz und Straf und Sünde für,
So schützt mich dein Verklagen.
Dieß wiederstehet dem Gericht
Und Gottes Zorn, und läßt mich nicht
In meiner Angst verzagen.


Komm, Tod, du Ende meiner Qualen,
Du sanfter Schlummer nach der Noth;
Ich seufze schon zu tausendmalen
Nach dir! Wann kommst du doch, o Tod?
Wann kühlest du im stillen Grab
Den heißen Schmerz mit Erde ab?


Et puis les danses molles
Et les caresses folles
Sur les prés de velours.
Lorsque la blanche lune
Au sein de la nuit brune
Jette ses demi-jours.


To neznámé, podivné krajiny kout, –
oh, Andělka bojí se ohlédnout...
Jej vidí a cítí... ne, nemá jej ráda,
div hanbou se do země nepropadá...
jak oči mu žhnuly, jak z tmy se zdál růsti...
A rákosí uschlé jí pod nohou šustí, –
teď proti ní leskne se tmavých vod ústí...


De ím a Dunánál nagy ütközet készűl,
Hatalmas erő áll szemközt mindkét részrül;
Mind a két táborban
A kemény csatákban megedzett vitézek
Lelke, java ott van.


Měsíc svítí. Tentýž měsíc svítí
na zraněné pláně pokořené země,
tentýž měsíc svítí k tobě,
zděšen svítí k tobě, k tobě...
Jakou hrůzu žiješ, jakou bolest v době
těchže paprskův i téže chvíle!! Budeš míti,
budeš míti – srdce zase otevřené
pro veliké svaté nebe, jestliže se sklene
nad námi a nový život stvoří?
Ó jak hrůza hrdlo zoufanlivě škrtí!
Měsíc svítí, tentýž měsíc tobě,
mně a drahé zemi, horám, tichým pouštím, moři –
životu a smrti...


La tempestad nos presenta
Sus iris por agasajo,
Un rayo de luz los trajo,
Otro rayo los ahuyenta;
Así en la eterna tormenta
De este infeliz corazón,
Si luce gaya ilusión
En el cielo del destino,
A una pulsación nos vino,
Y huye en otra pulsación.


何闻謦欬不羹墙
曾与忘忧树北堂
留得孤儿千古泪
不知忧在几时忘


Toi, du moins, tu connus dans la mêlée austère,
A l'heure noire où tout nous semble sans pitié,
Les deux biens les plus grands qui soient sur cette terre :
La sainte poésie et la sainte amitié !


Herbei, herbei, ihr Völker all,
Um euer Schlachtpanier!
Die Freiheit ist jetzt Feldmarschall,
Und Vorwärts heißen wir.
Der Zeiger weist die Stunde,
O flieg, mein Polen, flieg,
Mit jedem Stern im Bunde,
Voran zum heiligen Krieg!


Vlasta, ana nikdý místu, nikdý času
Nevěřivši, projížděla s druží břeh,
Zhlídla nedaleko přeplavenou chasu,
Ana k mužstvu obrací svůj běh;
Pozná zradu z nářeku a hoře hlasu,
Vidí Sukoslava jeti jako měch
Nafouknutý: vrazí rychle na ten zbor,
Který tropí ale statný spor.


Da liegt sie, eingehüllt,
Die hilflose Kleine,
Eine Blume an Schönheit
Und an Bewußtlosigkeit, daß sie schön;
Ein leeres Blatt die Seele,
Die Sinne Griffel ohne Führer,
Der Verstand ein Schreiber tief im Schlaf.
Kein Geist rief noch: es werde Licht!
Über der dunkeln Urnacht,
Und Mensch- und Tierheit streiten,
Wem sie gehört.


Wann ich in dem Irrgang bin
vieler Sorgen und Gefärden /
und nicht weiß wo aus wo hin /
find' auch keine Schnur auf Erden;
kan ich bald in deinem Wort
eine Wunderführung finden;
kan mich aus-und überwinden /
durch dich / meinen starken Hort.


Publicado no livro As primaveras (1859) Poema integrante da série Livro
In: GRANDES poetas românticos do Brasi Pre e notas biog Antônio Soares Amor Intro Frederico José da Silva Ramo São Paulo: LEP, 195
NOTA: Poema composto de 15 oitavas, datado de Lisboa, 185 A epígrafe são os primeiros versos da "Canção do Exílio", do livro PRIMEIROS CANTOS (1846), de Gonçalves Dias


Krok šinu v před a tajím dech –
hlas žen mi srdce svírá,
ač sotva vím, již tuším snad,
proč v hruď mou náhle smutek pad’,
proč slza v zrak se vtírá.


Mich aber laß unirren Augs erblicken,
Wie sie, von keiner Ahnung angeweht,
Brutalen Sinns ihr nichtig Werk beschicken,
Unkundig deiner stillen Majestät.


Reizender als alle Sprachen,
Die ich jemals lernt' und sprach,
Tönt, was deine Lippchen brachen,
Mir noch jetzt im Traume nach.


V plod vyzraje květ!
V žírné české lány
knihy jsou už rozeslány –
a jdou šmahem zpět.


E sempre driet'all'april viene 'l maggio,
alla state [l']autunno e dipo' 'l verno:
dunque un tratto seguir de' primavera;


Иду, и с каждым шагом рьяней
Верста к версте — к звену звенКто я? Я — Игорь Северянин,
Чье имя смело, как вино!
И в горле спазмы упоеньИ волоса на голове
Приходят в дивное движенье,
Как было некогда в Москве…
Там были церкви златоглавы
И души хрупотней стеклТам жизнь моя в расцвете славы,
В расцвете славы жизнь теклВспененная и золотая!
Он горек, мутный твой отстоИ сам себе себя читая,
Версту глотаю за верстой!


هَبوا أَنَّ سِجني مانِعٌ لِوِصالِهِ
فَما الخَطبُ أَيضاً لامتِناعِ خَيالِهِ
نَعَم لَم تَنَم عيني فيطرُق طَيفُهُ
زَوالُ مَنامي عِلَّة لَزَوالِهِ
فِدى الصَبِّ من لم ينسه في بَلائِهِ
وَيَنسى اسمُهُ مَن كانَ في مِثلِ حالِهِ
ومن صارَ سِجني قطعة من صُدودِهِ
وَطول التَنائي قطعة مِن مَلالِهِ
وَلَم تَرَ عيني حاسِدَينَ تَباينا
عَلَيهِ سِوى قَلبي وَتُربِ نِعالِهِ
وَإِنّي لأَطويهِ حِذاراً وَإِنَّما
يَخافُ اغتِيال الجَرحِ عِندَ اِندِمالِهِ
أَلّا بِأَبي الغُصن النَضير وَإِنَّما
كنيتُ بِهِ عَن قَدِّهِ واِعتِدالِهِ
وَلا بِأَبي بَدر المَحاقِ وَإِنَّما
يفدى إِذا حاكاه عِندَ كَمالِهِ
وَلا حَبَّذا نور الأَقاحي عابِساً
وَيا حَبَّذاه ضاحِكاً في ظِلالِهِ
فَإِن فاقه ثغر الحَبيب فَإِنَّما
أُقَرِّب ما أَعيا وجود مِثالِهِ
وَما حُسن هَذا الشِعر إِلّا لنفثِهِ
لَهُ في فَمي من قبل قطع وِصالِهِ
نَطقت بِسِحرٍ بَعدَها غَيرَ أَنَّهُ
مِنَ السِحرِ ما لَم يُختَلَف في حَلالِهِ
كَذاك ابن سيرينٍ لنفثة يوسف
تَكَلَّم في الرُؤيا بمثل مَقالِهِ
أَلا اصرِف إِلى صِدغَيهِ لحظك كله
وَدَع لَحظَه مُستَعمَلاً مِن نِصالِهِ
تَرى فيهِما نونَينِ عُطِّلَ واحِد
وَآخر مَعجوم بِنُقطَةِ خالِهِ
وَمِمّا يُسلّي خطَّة العَرض أَنَّها
وَضُرَّتَها في خطَّة لانتِقالِهِ
وَأَنَّهما مِثلَ البُروجِ لِبَدرِها
إِذا حَلَّ لَم تأمَنَ وَشيك ارتِحالِهِ
وَما الوقف إِلّا في الوزارَة إِنَّها
عقيليَّة مَحفوفة باعتِقالِهِ
أَتَستَغرِب العَلياء أَحمَد ناشِئاً
وَقَد بانَ منه الفَضل قَبلَ فَصالِهِ
صَغيراً تربّيه المَعاليَ فاضِلاً
فَسُوِّدَ مِن إِقبالِهِ في اِقتِبالِهِ
أَراني وَقَد أَعيا عَلى الفِكرِ أَمرَهُ
عَلى أَنَّ فِكري غائِضٌ في احتِفالِهِ
إِذا ما حَوى أَعلى المَراتِبِ ناشِئاً
فَماذا الَّذي يَبقى لحينِ اكتِهالِهِ
نَعَم إِنَّ غايات الجَوادِ إِذا انتَهى
إِلَيها تَبقّى فضله في خِلالِهِ
رأوا فَضلَهُ فاستَحسَنوه وَأَمسَكوا
طِباعاً عَلى أَقدارهم بِخِصالِهِ
فَأَبقوا له في الفَضلِ كثرة شكرهم
وَأَبقى لهم في الفَخرِ قِلَّةَ مالِهِ
وَعَقلٍ كَعذبِ الماءِ مِن نظم عَقله
بِعَقلِ سواه فَهوَ عَذبٌ زُلالِهِ
إِلى أَدبٍ مثل الهَواء أَو الهَوى
مَع الروحِ يَجري جائِلاً في مَجالِهِ
وَذهنٍ لَو الكافور يمنع حَرَّه
لأَزري بفخر المِسكِ عند اعتمالِهِ
وَما كُلُّ ذا التَشبيه إِلّا تَحامُلاً
عَلَيهِ وَلَكِن فضله في احتمالِهِ
وَيا سَيِّدي عَبدٌ دَعاكَ معولاً
عليك وَلَم يَخطُر سِواكَ بِبالِهِ
وَهَل يَستَعينُ المَرءُ من قَعر هُوَّه
لإِخراجِهِ إِلّا بِأَقوى حِبالِهِ
وَأَنتُم أُناس فضلهم غامر الوَرى
فَما بال مِثلي دائِراً في اِنخمالِهِ
وَإِذ صارَ سَعد وابنه مَعِقلاً لَهُ
فَما العُذر في إِطلاقِهِ من عِقالِهِ
هَل ابصَرتُموه شافِعاً بِسِواكم
وَأَنتُم بَعيد وَهوَ في ضيقِ حالِهِ


Ami dalt elnyűtt ez az emberöltő,
S mit összelopott mai zene-költő,
Öreg úrnak egyről sincs tudomása;
Neki új nem kell: amit ő ver, más a’.


Es kam des Winters weiße Stille –
Und ganz vereinsamt ward mein Herz ...
Nur der Erinnerungen Fülle
Beschwor ein dunkler Schicksalswille
Und dem Verwaisten milden Schmerz ...


Azar tuyo en su nombre, y en su suerte,
pero Sal en su ingenio peregrino,
Sal Azar de sagrada Primavera


Quiere huir
         del susto de las cucarachas
de su propio cadáver
           con dolor de vida
rebuscar entre nombres sin uso las llaves
la anchura del lazo que jamás la borre
vencer la muralla de las duraciones
sortear el precipicio en la espiral del tiempo
tocar la salida
          tachar la indiferencia
volver a ser enjambre de palomas tibias:


Jak strašná věc, tmy čiré van a dutí,
pout očí bezcílná po uzavřených zdech,
pád ticha s výsostí jak mrtvé lavin hnutí,
růst marné myšlenky tak skrytý jako mech.


E eu que medito um livro que exacerbe,
Quisera que o real e a análise mo dessem;
Casas de confecções e modas resplandecem;
Pelas vitrines olha um ratoneiro imberb


On prohřívá nad námi zdupaný hrob,
ač hrobaři hlavami vrtí;
on ztrnulou půdu kol burcuje z mdlob,
až plna jest puků a života stop,
ten k slunci z ní raší a drtí
kru smrti.


Isto vendo Albuquerque, e vendo os ventos
Recrescer da infernal fúria incitados,
E os trovões espantosos com violentos
Raios das negras nuvens disparados,
Tudo ameaçando morte, ouve os lamentos
Tristes dos companheiros trabalhados,
Humilde assi a Deus fala, e pede ajuda,
Que os castigos revoga, e os casos muda.


Möchtet ihr auf dieser Erden
Fühlen solche treue Hut,
Müßt ihr Schäflein Christi werden,
Denen gibt er selbst sein Blut.


Du hast die Wahl nur zwischen zwei'n:
Du mußt frère-cochon oder – einsam sein.


Mily nagy vagyok én! Isten vagyok!
Imádnak a fák, a bokrok,
bár én rájuk fütyülök -
Fúj a szél, vágyaim szele,
hajlongnak a fák a bokrok,
de én tovább röpülök.


Pokraj meze koroptvička
dopipla juž mladá,
bludný stehlík plané růži
stínem na klín padá;
jako labuť osamělá
v plesa vodě siné
modrem nebes v lesklé loďce
družka noci plyne. –


手笔华严梵笈新
更开宝地接迷津
一声金磬人初静
月照空山草自春


Confieso, que naciste Julia hermosa,
y gozas de tu edad la primavera,
y su ambición florida, y lisonjera
envidian el clavel, jazmín, y rosa.


Ez az egy látásra való csekély nézés
És taksára szabott pénzcsaló tekézés
Teszi már egy részét a gyönyörűségnek
És a legpompásabb pesti dicsőségnek.


¿Qué librería de orador Hispano,
de Senador Jurisconsulto grave?
¿qué fénix Escorial? ¿qué Vaticano?


Kommt, Kinder, laßt uns gehen,
Der Abend kommt herbei;
Es ist gefährlich, stehen
In dieser Wüstenei!
Kommt, stärket euren Mut,
Zur Ewigkeit zu wandern,
Von einer Kraft zur andern,
Es ist das Ende gut!


乳酪醍醐僻郡无
多酸梅子岂吾徒
香擎翠笼青冥出
旧事从谁说上都


Mieux d’un pêcheur contrit que d’un juste qui meurt.


Pero si la palabra no ha cumplido
para ser hombre lo mejor le falta,
porque nadie sin crédito lo ha sido.


Y en tanto que la turba descreída
se mofa de lo bello y de lo santo,
Mi loca fe, mi fanatismo es tanto,
que de error en error desvanecida
tomo por bella flor la hoja caída,
por diamante pulido el rudo canto,
y el lejano silbar de las serpientes
por tonos de gargantas inocentes.
No hay campiña por árida y por fría,
no hay montaña por agria y por salvaje
que no muestre un bellísimo paisaje
a la luz de mi extraña fantasía;
la inmunda tela que la araña cría,
el agua del pantano entre el celaje
miradas por mis ojos a lo lejos,
me parecieron cándidos espejos.
Virtudes hallo donde ven delitos,
inocencia y bondad donde hay maldades,
de ángeles bellos pueblos las ciudades,
que habitados están por los precitos
parécenme los buenos infinitos
en toda condición, todas edades:
y es preciso que el vicio toque y vea
para que al fin en el vicio crea.
No bien ante mis ojos ha caído
la dorada ilusión de una creencia,
cuando me lanzo con mayor demencia
otra a forjar, y el desengaño olvido;
¡ay! nada de experiencia en mí ha podido:
y así como en la infancia mi existencia
de mentira en mentira vuela errante,
ilusa, necia, crédula, ignorante.
Y es gracioso ¡por Dios! ver cómo elevo
culto divino a un ídolo de barro,
que tiene las entrañas de guijarro,
y cuya imagen con ternura llevo:
verdad es que a tocarle no me atrevo,
y se sostiene mi infeliz desbarro
hasta que el falso Dios, que así me trae,
de tan mal amasado, por sí cae.
Y es chistoso también (sábelo el cielo)
cuando el ídolo humano se arruina,
de tanta abnegación pura y divina,
de tanto ardiente amor, de tal desvelo
el premio ver que al desplomarse al suelo
aquella creación pálida y mezquina,
me da de oscuro polvo en pago justo,
de dar a un barro vil un culto augusto...
Alguna vez un alma tierna y buena,
aunque es mi suerte por demás aciaga,
¡ah! vino a iluminar con dicha vaga
el bosque de la triste Filomena:
pero sólo duró una luna llena,
y si bella ilusión aún me embriaga,
si espero algún placer, si en algo fío,
es no más por mi loco desvarío.
Donde los otros ven odio y encono,
el brillo de amistad a mí me encanta,
cada doncella imaginé una santa.
Y de cariño fiel las alcé un trono:
pagóme la mejor con abandono,
mas, rechazando su perfidia tanta,
por la dulce amistad sueño y deliro.
Como por fiel amor canto y suspiro.
La ilusión de la gloria es también mía,
nadie escucha a la oscura Filomena,
alzo la corta voz con larga pena,
y morirá conmigo mi poesía;
pero el amor de gloria me extasía:
De loca fe mi corazón se llena,
y aunque mi voz el viento rechazara,
contra los vientos sin cesar cantara.
No soy feliz —la plácida ventura
más que en mi corazón, está en la mente:
y aun pienso que he llorado amargamente
harto más que debiera un alma pura;
pero mi loca fe dichas me augura
que burla el porvenir constantemente,
y que eternas también se reproducen,
pues al par que unas cesan, otras lucen.
Es bueno Dios; pero a mi triste ruego
jamás detuvo su inflexible fallo:
ni me consuela, aunque paciente callo,
ni me serena aunque en llorar me ciego:
mas con ardiente fe a rogarle llego:
dondequiera que estoy en mí le hallo:
y aunque merezca premio por ser buena,
justo le llamaré si me condena.
También he sido amante de la luna
y tuve en los luceros amoríos:
y a mi bello ideal busqué en los ríos,
y he cifrado en las flores mi fortuna...
Amante como yo no hubo ninguna:
ninguna tuvo iguales desvaríos,
ni en loca fe jamás ninguna amante
ha sido a mis locuras semejante...
¡Inmensa confusión! ¡El mundo, el cielo,
la religión, la gloria, la poesía,
el amor, la amistad!... El alma mía
jamás reposa en su incesante vuelo;—
paso del entusiasmo al desconsuelo,
del agudo pesar a la alegría...
soy mucho para ser del hombre loco;
y para ser de Dios ¡ay! soy muy poco.
¿Qué soy sino una pobre enredadera,
que en el oscuro patio emparedada,
huye la sombra de que está cercada,
su cabeza elevando hacia la esfera?
Pero el rayo del sol, por más que quiera,
no baña su raíz al suelo atada—
huyo el pesar del mundo: aspiro al cielo;
pero el bien celestial no baja al suelo.
¿Qué soy sino una pobre enredadera
que buscando en la tierra amigos lazos,
tiende amorosa sus lozanos brazos
a la vecina planta compañera;
y porque al bronco espino los tendiera,
sus frescas hojas rompe en mil pedazos?...
Busco apoyo en las tiernas emociones,
y hallo tan sólo ingratos corazones.
¡Reíd los que cantáis la fe perdida!,
que ¡vive Dios! a resolver no oso
si es tal vez despreciar diamante hermoso
más necio que estimar piedra fingida;
si es más risible consumir su vida
por un ser ideal y artificioso
que perder por malicia o incerteza
del verdadero amante la terneza.
Y de los dos ridículos empeños,
de entrambas caprichosas necedades—,
ignoro si dudar de las verdades
es más locura que creer en sueños.
No sé si adorar cantos berroqueños,
flores, astros y ríos, cual deidades,
es pecado menor que el culto justo
negar al solo Dios digno y augusto.
Imaginad una ilusión florida:
fundad en ella un porvenir risueño,
sacrificadle la salud y el sueño,
rendidle el alma, el corazón, la vida...
y cuando más celosa y embebida,
y exaltada la améis con más empeño,
la finja más hermosa vuestra mente,
vedla desvanecerse de repente...
¡Ay! como entonces vuestra fe perdida,
incrédulos mancebos, envidiando,
las largas noches las pasé llorando,
de esta mi loca fe ya arrepentida;
pero a nadie culpé: de cada herida,
que en mi entusiasmo joven voy ahondando,
es cómplice no más la fantasía
que me deslumbra, ciega y extravía.
Defiendo, sí, mis bellas ilusiones,
las defiendo atrevida y arrogante,
y desbarato cuantas veo delante
del mundo injustas, ásperas razones...
¡batalla desigual! con mis blasones
escapo al fin, pero jamás triunfante:
¡harto fue el escapar siempre inocente,
siempre noble adalid, siempre valiente!
Vivamos ¡ay! vosotros blasfemando,
yo en cambio de vosotros bendiciendo:
vosotros, sin razón, siempre dudando,
yo también, sin razón, siempre creyendo:
vosotros a los buenos lastimando,
yo por los malos sin cesar sufriendo:
de odio vosotros abrevado el pecho,
y de tierna pasión, el mío deshecho.
Todos seremos ¡ay! muy desgraciados;
vosotros por dureza y egoísmo
solos, sin salvación, precipitados
iréis a dar del tedio en el abismo;
y mis nobles instintos fatigados,
rendida de mi inútil heroísmo,
del juicio, en mi fe loca, sin la guía
vendré a dar en mortal melancolía.
¡Dichosa el alma que lo cierto adora,
y en recompensa de su fe inmutable
tiene seguro el bien de cada hora,
su vida consagrando a lo adorable;
allí no hoy loca fe ni engañadora
duda cruel ni el desencanto es dable.
¡Oh fe de eternal sabiduría
tú sola eres el bien, tú la alegría!


Aj, Dunaji bystrý, jarý,
jaký tebe smutek tíží,
že tvé jindy modré oko
kalně v širou dál pohlíží?


Das ist der Schatten unsrer Sonnenliebe,
auf unsern Himmelstraum, der Erdenspott.
Wenn dieser Rest, du, dieser Rest nicht bliebe:
wir wären Gott. –


Суровый друг, ты недоволен,
Что я грустнТы молчалив, ты вечно болен, —
И я больнНо не хочу я быть счастливой,
Идти к другиС тобой мне жить в тоске пугливой,
С больным и злыОтвыкла я от жизни шумной
И от людеМой взор горит тоской безумной,
Тоской твоеПеред тобой в немом томленьи
Сгораю В твоём печальном заточеньи
Вся жизнь мо


Sezelenal zlostí oklamaný honec,
nadějí zas novou zrůžovatěl nyní,
žloutne, šedne strachem, žeť již všemu konec,
znova lapá: marno, ať si co chce činí.


Die Liebe/ die Liebe geflügelt/ gewindet/
die rennet/ die brennet/ die Seulen entzündet/
drauf schwermet/ drauf lermet das gläntzende Heisse/ 6
es hitzet/ es schwitzet das Feuergegleisse/
es lauffen/ es schnauffen die Räder mit Schlägen/
ohn Wehen/ ohn Drehen der Winde sich wegen:
Es zieret/ es führet die Lincke die Rechte
blitzhaglendes-schweflendes-Schwertergefechte/
die Sternen von fernen sich Erdenwarts neigen/
Racqveten/ Musqveten/ Lustkugeln aufsteigen/
es blincken/ es flincken von Flammen die Lüffte/
es schimmert/ es flimmert der Erden Getüffte.


Jedoch was klage ich die Hand des Todes an?
Die Gottheit hat den Riß nach ihrem Rath gethan.
Du must, weil du gefehlt, wie alle Menschen sterben.
Doch wer, wie du gelebt, wer sich wie du bezeigt,
Der stirbt nicht, wenn er schon sein Haupt zum Grabe neigt.
Dein Name grünt und blüht, dein Ruhm kan nicht verderben.
Du hast der Welt genützt, der Tugend nachgestrebt,
Und gehest nun mit Ruhm nach Salems schönen Auen,
Allwo dein Geist bey Gott in Ruh und Freude lebt;
Wir aber müssen noch den Dornen-Acker bauen.


Ach, an deinem Busen
Lieg ich, schmachte,
Und deine Blumen, dein Gras
Drängen sich an mein Herz.
Du kühlst den brennenden
Durst meines Busens,
Lieblicher Morgenwind!
Ruft drein die Nachtigall
Liebend nach mir aus dem Nebeltal.


Von allen Freuden abgeschieden,
Mit Wasser und mit Brod zufrieden,
Lebt dort Arist vergnügt allein.
Und man verleibet ihn den Reihn
Der Weisen unsrer Zeiten ein.


Generoso en la copa, ruin en todo;
ronca la voz, inyecta la mirada,
párpados gruesos, faz abotargada
y siempre crudo cuando no beodo


Oh nincsen ott baj, hol te mulatsz, atyám,
Nincs üldözésben fáradozó irígy.
Békén mulass, míg nem sokára
Bús fiad is lerogyand porodhoz.


أتى في أوان القَطْر أشهَى من القَطْرِ
فنورٌ على نورٍ وبِشْرٍ على بِشْرِ
وزيرٌ على الحقِّ المُبينِ مُؤازِرٌ
لمُرسِلهِ وَهْوَ البرئُ من الوِزْرِ
لقد سارَ نحو الغرب كالقمر الذي
يغيب فيبدو منهُ في غُرَّة الشهرِ
حكى ليلةَ الإسراءِ يومُ رحيلهِ
ويومُ لقاهُ قد حكى ليلةِ القَدْرِ
على وجههِ من سُورةِ النُّور آيةٌ
وفي سيفهِ من سورةِ الفَتْحِ والنَّصْرِ
فيتلو على أصحابهِ آيةَ الضُّحَى
ويتلو على أعدائِهِ آيةَ النَّحرِ
على قلبِهِ قد خطَّ من خوفِ ربِّهِ
أساطيرَ ذي النورَينِ في ذلكَ السِّفْرِ
وقامَ بحقِّ الفَرضِ والنَّفلِ ناهِضاً
من الصَّلواتِ الخمسِ بالشَّفعِ والوَتْرِ
على الرَّاشِدِ الهادي التحيَّةُ والرِّضَى
من الله تَقرَّاها الملائكُ في الفَجْرِ
هو الرَّحمَةُ العُظمَى التي أحيَتِ الرُّبَى
إلى أن كسَتْها حُلَةَ السُّندسُ الخُضْرِ
بنى عدلُهُ سوراً لسُوريَّةَ التِّي
أتاها بخِصْبِ الأرضِ كالنِّيل في مصرِ
أحاطَ بها كالبحرِ فَهْيَ جزيرةٌ
لبحرٍ كثيرِ المَدِّ مُمتنِعِ الجَزْرِ
بصيرٌ بأمرِ الدَّهرِ يَهشِمُ رأسَهُ
بأُنمُلةٍ صَمَّاءَ تَلعَبُ بالدَّهرِ
إذا اسودَّ خطبٌ يحجِبُ العينَ كالدُّجَى
أتاهُ برأيٍ يَخرُقُ الحُجْبَ كالبدرِ
مدحتُ الوزيرَ الرَّاشدَ اليومَ بالَّذي
دَرَيتُ وأهملتُ الَّذي لم أكُنْ أَدرِي
فكانَ الذي أدريهِ بعضاً من الذي
جَهِلتُ كإعطاءِ الخَراجِ مِن العُشْرِ
عليَّ ديونٌ رُتِّبَتْ لجَلالِهِ
فأصبحتُ مديوناً أخافُ مِن الكَسْرِ
ولكنْ غريمي يَقبلُ العُذرَ راثياً
لضُعفي فيأبى أن يُعامِلَ بالعُسْرِ


On vidí jen těch ňader lůno sněžné,
Jež dme se tancem divě vzbouřené;
On vidí sladkých ruček rysy něžné,
Tak bílé jako lilje srosené,
Že nenávidí rukavičce střežné,
Jíž dopřáno jest líbat tyto vnady;
A k tomu nožka bez nejmenší vady,
A její chůze – květův kolíbání,
Když večer zefýr tajně k nim se sklání –
A celá bytosť, touhami jen mřící:
To hltá vše zrak jeho sálající.


Přicházíme
A prosíme
Za milostné slitování.
Ach lopotou
A klopotou
Jsme ubozí utýráni!


Sieh dort, wo unter dem Wacholderstrauch
Kaninchen ihre engen Röhren haben,
Da ist von ihnen mit dem Kiese auch
Ein abgebleichtes Knöchlein ausgeraben,
Die Elster schleppt ihn ins Versteck und plagt
Sich ab damit, ihr wird wohl nimmer schwanen,
Daß einstmals ihre Ururelterahnen
Dies Knöchlein hier so sauber abgenagt.


Il est doux de revoir avec ses tours minées
Par le temps, ses clochers et ses blanches maisons,
Ses toits rouges et bleus, ses hautes cheminées,
La ville où l'on passa ses premières saisons ;


Zšílel z rány dudákovy
na výděs svých vlastních rot;
šílel – rostly pyšné rovy –
zhynul – vymřel všechen rod.


A pro sladký jed život snášíme
a pro jed parodicky tančíme
po dlažbě Paříže,


Alpen, o wie stärkte mich die Rast,
Lagernd auf dem weichen Grün der Wiesen,
Kräuterdüfte fächelten den Gast,
Eisgeharnischt ragten eure Riesen.


Tudod hol felleges hol tiszta az ég is,
Mi is, hol civódtunk, hol öszve békéltünk.


Seid getrost, ihr Schäferinnen,
Eure Hoffnung wird nun wahr.
Euer Glaube sieht es klar
Und die Sinne werdens innen.
Seid getrost, freut euch mit mir,
Denn er kommt und ist schon hier.


Wehren jeglichem Strahl, welchen die höhere
Sonne sendet, nicht dem, welchen errötende
Morgenschimmer verkünden,
Und dem freundlichen Monde nicht.


O du, der Wahrheit und Erkenntniß sucht,
So streb' ihr nach vom ersten Tagesgrauen,
Daß nach und nach dir reift der Klarheit Frucht,
Daß aus dir selber wächst die Kraft zum Schauen!
Denn Wahrheit, die die Geister selbst erwerben,
Wird nie zum Unheil ihnen und Verderben!


Za něčím jsem se hnal,
nevím za čím!
Pospíchal, letěl v dál
letem ptačím,
udýchán znovu v běh se dal.


Když měsíc svítá nad obzorem,
vycházím v hlučný lidstva vír,
cinkaje mečem vyzývavě –
poslední dobrý kavalír.


Ihr Christen, schikt Euch in die Zeit:
Last uns die Tühr aufmachen;
Es ruft der Herr der Herligkeit,
Wir sollen fleissig wachen.
Ach last den Eifer nicht erkalten,
Der Herr klopft an und wil itz halten
Mit uns in unserm HertzenSahl
Sein hochgepriesnes Abendmahl.


Que ciego error ha despreciar se atreve
del mayor daño en el mayor recelo
por un ardiente juvenil desvelo
ira a que tantos escarmientos debe.


明日谯楼榜已开
网疏宁免有遗才
诸生莫作冬烘看
二老曾经眊氉来


Wie dass du so erzürnet bist,
Dass Phillis hochhält ihre Wangen;
Wahr ist es, ihre Schönheit ist
Vergänglich, doch noch nicht vergangen.
O schaue nur dein Alter an,
Das wird dir deinen Wahn erklären:
Der jungen Phillis Schönheit kan
Viel länger als dein Leben wehren.


I hledali ji po všech klášterech...
„Ó vzácná paní, prodlévání nech,
věz, skácen mrtvicí tvůj manžel leží,
jen věrný tobě Zápolský ho střeží!“


Die Flüsse schleichen schlangenweis
Im Grünen hin und wieder,
Die Ströme rauschen ohne Fleiß
Ganz wohlgefällge Lieder.
Auf diesen Wassern schwimmen auch
Die Schwäne, welche singen
Und durch des langen Halses Schlauch
So schön Getöne bringen.


A tam doma dítky svěží,
dítky svěží
vyhlídat už tátu běží,
a on s druhem v šachtě leží.


Laß auch das erste mich erneuen,
Das dort im Garten mir entsprang,
Als frühe Werbung nur den scheuen
Flug noch um deinen Schleier schwang.


Und kann der Ausbruch meiner Empfindungen,
Und meine Saitengriffe den Göttlichen
Nur einen Augenblick der hohen
Erdebesorgenden Bürd' entlasten,


Nun sitzen beide wieder wir alleine,
Sei, Moiken, artig, so, gieb mir die Hand.
Auf dieser Insel bin ich ganz der deine,
Wo uns so manche schöne Stunde schwand.
Und bin auch einst ich ferne, liebe Kleine,
Ich denke oft zurück an unsern Strand.
Hör', wie der Sturm die alte Werft umbraust,
Und wie die riesigen Eschen er zerzaust.


Ich fühle ein Zittern,
Wie glüht meine Seele!
Meine Nerven gewittern,
Wie wenn der Blitz in die Sturmnacht zuckt.


Noch hat er nicht das Ziel gefunden,
Obschon er in die Tore trat;
Wie mag er gleich die Braut erkunden
Im Labyrinth der großen Stadt?


Da hob jung Reinhold sie aufs Roß
Und führte sie ins Väterschloß
Und rief: »Hei Bauer hinter'm Pflug,
Fuhrmann im Zug und Gast beim Krug,
Hei Türmer hoch am Zinnenbau,
Und Falke du im Himmelsblau –,
– Du hast die allerschärfste Schau: –,
Doch Froh'res ist euch nicht bekannt,
Als der Bruder, der die Schwester fand.«


Semmit nem tud erről vitéz Dundi asszony,
Emberül hordozza ő magát a harcon,
Üti-véti őket, veri agyba-főbe:
Ki ne szeretne már bele egy ily nőbe!


Mentem a kávéház tükrös éjjelébe,
százezer tükör közt, s hirtelen megálltam.
Hirtelen megálltam, s ingadozva, félve
a tükrös zavarban észrevettem árnyam.
És egyszerre féltem a zavart gomolyban,
és egyszerre furcsán ferdült légbe minden.
Egypár lámpa lengett kancsal, gyenge színben.
S én már messze voltam, jaj de messze voltam.


Nechť nás časný život ještě
od božského Mistra dělí,
dokud jeho matka s námi,
věru, nejsme osiřelí.“


Daß es so worden, ist ihm arg,
Er geht in seinem Jammer,
Bevor man sie gelegt in Sarg,
In ihre Totenkammer,
Er schaut sie an mit trübem Blick
Und fühlt in sich verlornes Glück.


Temný jsem odvalil balvan,
jenž po věky dusil rod náš.
Slunce se usmálo, však běda! zhaslo.
Červánek rudý jen zbyl nám.


Archas burló el fatal cuchillo. ¡Oh, España,
Belona de dos mundos! fiel te precia,
y armada teme la nación extraña.


«Te conozco, Señor,
aunque viajas de incógnito,
y a tu paso de aromas
me quedo sordomudo,
paralítico y ciego,
por gozar tu balsámica presencia.
»Tu carroza sonora
apaga repentina
el breve movimiento,
cual si fueran las calles
una juguetería
que se quedó sin cuerda.
»Mi prima, con la aguja
en alto, tras sus vidrios,
está inmóvil con un gesto de estatua.
»El cartero aldeano,
que trae nuevas del mundo,
se ha hincado en su valija.
»El húmedo corpiño
de Genoveva, puesto
a secar, ya no baila
arriba del tejado.
»La gallina y sus pollos
pintados de granizo
interrumpen su fábula.
»La frente de don Blas
petrificóse junto
a la hinchada baldosa
que agrietan las raíces de los fresnos.
»Las naranjas cesaron
de crecer, y yo apenas
si palpito a tus ojos
para poder vivir este minuto.
»Señor, mi temerario
corazón que buscaba
arrogantes quimeras,
se anonada y te grita
que yo soy tu juguete agradecido.
»Porque me acompasaste
en el pecho un imán
de figura de trébol
y apasionada tinta de amapola.
»Pero ese mismo imán
es humilde y oculto,
como el peine imantado
con que las señoritas
levantan alfileres
y electrizan su pelo en la penumbra.
»Señor, este juguete
de corazón de imán,
te ama y te confiesa
con el íntimo ardor
de la raíz que empuja
y agrieta las baldosas seculares.
»Todo está de rodillas
y en el polvo las frentes;
mi vida es la amapola
pasional, y su tallo
doblégase efusivo
para morir debajo de tus ruedas».


Disant les vains efforts, la soif du beau, l'amour,
Et toute la bataille effroyable de l'homme,
Il chantait. Le portier l'a chassé de la cour.


Пышен мой город и свят
Мраморным и золотыНега роскошная вся
Так недоступна чужиМимо суровых людей,
Мимо закрытых ворот,
Не подымая очей,
Отрок усталый идёРваное платье в пыли,
Ноги изранены в кровБедное чадо земли!
Скудная наша любовь!
Что же любовь призывать
По каменистым путям!
Дальше, туда, где трава
Тихо приникнет к нога


东华金阙万重开
何处闻灯不看来
行幸未停歌未发
君王又进紫霞杯


el alma sin consulta no se arroje;
y quien tuviere tanto atrevimiento,
del mal que le viniere no se enoje.


Vois-tu tes douleurs et tes hontes,
Quand il faudrait rendre des comptes


Všecko již s pole
Pěkně v stodole,
Všude je hojné požehnání,
Všude radost a všude plesání!


Völker sollen sich verbünden,
Wo die Fürsten sich getrennet,
Lieb und Treue soll verkünden;
Wer mit Recht sich Deutscher nennet.


Ihm träumte — nun, es war enorm! —
Daß durch das ganze Heer
Erhielte jede Uniform
Hinfort zwei Knöpfe mehr.


Stirbt Hafis, o nicht begrabt ihn
In die dumpfe Gruft hinein;
Nein, begrabt ihn in den Keller,
Werft ihn in ein Faß voll Wein!


Passata zoglia non se lassa mai;
ma chi pote ben vivere, e non volse,
par che anzi tempo la sua vita arive.


Chce-li Racka míti, nech si přijde sám,
S posměchem tak vece, zdarma mu ho dám.
A když jsem odjížděl, proti všemu řádu
Posla tvého vyštval fenami mne z hradu.“


Doch ik much dichen un denken, un dat dat ni mœgli un mœgli:
Enige Węken derop, do stunn' se tosamen vœrn Altar. –


Nikdo nedbal z okna dolů
shlížející Běly,
všeci chvilku na kočáry
níž se zahleděli,
jen pan doktor žalosť sčetl
z její bledé líce,
rtové jeho jako ve snu
šeptly: ,Mučednice!’
A zas nahlas o sládkově
mrtvém dítku řečí:
„Rok jen žila, rok však byla
v stálém nebezpečí;
činili jsme vše, leč marně,
bylo bez porady,
já i matka zajisté že
nevinni jsme tady;
ostatně i zdravé děti
nemoc náhle stíhá;
rozum vždycky nepomůže,
ani lék a kniha...“


A tam ten kraj, vidíš-li v temnosti
Z černého mračna v naději co zírá?
Kde ještě slunce s čistou jasností
K blahému cíli dráhu neotvírá,
Jen záře hvězd pochybnou světlostí
Pochmourný závoj oblohy prodírá:
To má je vlast, jenž v chládku si pospává,
A slunce své i jaro očekává!


A vše své štěstí tam jen zbudoval,
kde jste se nikdy štěstí nenadály;
kde pohrdaly jste, on miloval,
on letěl v oheň, kde jste chladně stály.


Když nad hroby mojich roditelů,
slunko již se nachýlí,
rozeladí lyru svou tam v želu,
syn jich – trudem unylý.


Vím, kde vře vír, vím, kde ční tes
a kde se spolu rvou,
a tam zazpívám ještě dnes
na věčnou chválu tvou.


Nad rybníkem mraky táhnou, táhnou a se nestaví,
jak to oko spatří, rychlej do své plují dálavy.


Ev'n now, perhaps, as there some pilgrim strays
Through tangled forests, and through dangerous ways;
Where beasts with men divided empire claim,
And the brown Indian takes a deadly aim;
There, while above the giddy tempest flies,
And all around distressful yells arise,
The pensive exile, bending with his woe,
To stop too fearful, and too faint to go,
Casts a fond look where England's glories shine,
And bids his bosom sympathize with mine.


Doch brüllt kein Ochs' und es grunzt kein Schwein,
Noch Schafe bläken und Frösche schrei'n
So unterthänigst, jämmerlichst wehmüthigst
Als deutsche Unterthanen tiefst demüthigst.


Sieh auf den starken Trieb, der uns zur Wollust reisset,
Im freyen Wilde Brunst, in Menschen Liebe heisset,
Und, unbeherrscht, sich leicht verirrt.
Er wird Gesetz und Recht und Menschlichkeit verletzen,
Wenn ihn kein Zügel hält, und ihm erlaubet wird,
Sich höhern Pflichten vorzusetzen.


Tisícletí! Ach ty Bože můj
Při národě našem mocně stůj!
Výhost z něho dav všech svízelů,
Dej mu k stráži kůry anjelů.


Apoštolové lidství
z cizích zemí přinesli
učení tvé, Kriste nový.
Díly měří, rozdávají,
posedá nás touha, urvat
pro sebe kus země,
země, která patří pouze
rukám pracujících.


Das »Klopfen« und die »Tropfen« klangen
Im Ohr des Abts und blieben hangen.
Er denkt: Ei, die Zechinen kann
Ersparen schier ein kluger Mann!
Er winkt dem Kellermeister leise
Und wählt dann aus der Brüder Kreise
Der stämmigsten Gesellen vier:
»Wohlauf! Ihr seht den Steinblock hier,
Drin steckt, des tücht'gen Arms gewärtig,
Ein prächt'ger Christus fix und fertig;
Den sollt Ihr jetzt heraus mir klopfen,
Gestärkt von diesen goldnen Tropfen!«


„Ó, neboj se, Pán v milosti tě chová!
Aj, počneš syna; Ježíš bude slouti
a bude králem domu Jakubova.“


Den Seume sollte auch kein Mensch vergessen,
Der auf die Tugend heut noch etwas hält,
Der an Neuschottlands Strand betrübt gesessen,
Ein Biedermann, ein Dichter und ein Held,
Und der das große Werk sich unterfangen
Und ist zu Fuß nach Syrakus gegangen!


Budu míti žlutý pás,
račte přijít jistě ale,
věřte, Pane, že si Vás
již teď vážím neskonale.


Falta-te o Tempo, — o vago, o religioso aroma
Que se respira no ar de Lutécia e de Roma,
Sempre moço perfume ancião de idades morta


Ten však stojí němý, nepohnutý,
jak by dotknut smrti perutí,
tak jak stojí s rouchou labutí
Cherubín ve křídlech rozepnutý
nad hrobem, v němž jinoch pozasutý,
nad urnou jsa skloněn bez hnutí,
tak tu jinoch prvou láskou jatý
nad hrobem své lásky přimražen
a jak smrtnou ranou zasažen
se zemí je trojnásobně spiatý
co květ máje srpem podeťatý
nižádnou víc rosou nesvlažen,
ani slza nemůže víc z oka,
v příteli že spatřil svého soka!


Za vším pak se tají zjev
líbezný a vroucí,
šlehá ohněm v sen i zpěv
silou všemohoucí,


Es ließe sich alles trefflich schlichten,
Könnte man die Sachen zweimal verrichten.


Solang ich den deutschen Michel gekannt,
War er ein Bärenhäuter;
Ich dachte im März, er hat sich ermannt
Und handelt fürder gescheuter.


比洁须延月
闻香不掩梅
载涂人艮趾
入领我咸脢


Jím probírám se, v dumě skláním čelo.
Ó, co tu srdcí vzlétlo v modro světů,
tak plných lásky, bolu, snů a vzletu,
a každé křídlem hvězd se dotknout chtělo!


Die Fischlein hüpften munter,
Zu haschen den goldnen Tand;
Das Ringlein sank hinunter,
Bis es den Blicken schwand.


Měšce věru, kleté ony modly,
kdož by neznal v každý skutek podlý?
Spraví vše, a kámen do vody.
Nedivme se, aniž sobě zašel,
hřích se s hříchem ruku v ruce našel
pokorně když Eryn cítě v pěsti,
že mu cos jak těžké stříbro chřestí,
po domluvě chytře zosnované
řekl Fricku: „Dobrá, milostpane!
Brázdičku jen, jak by z náhody –
mlčet znám, a kámen do vody – –“


Síma tükrén a piros sugárok
(Mint megannyi tündér) táncot jártak,
Szinte hallott lépteik csengése,
Mint parányi sarkantyúk pengése.


A při něm cestou domů, bůh ví proč
dvě postavy jsem stále viděl, jež
se lesem spolu vedly za ruce,
a menší z nich jak pověsila si
kol pravé ruky světlý klobouček
ze samých krajek žlutě bělavých...


Dieser unumschränckten Weite
Grentzen-losem Wunder-Reich,
Dieser Höhe, Gröss' und Breite
Ist kein' irdsche Grösse gleich,
Weil sie alle Dinge füllet,
Deckt, umgiebet und umhüllet,
Ja den gantzen Kreis der Welt,
Wie das Meer ein Fischlein, hält.


Puisque la providence est bonne,
Et répand d'une même main
Le bluet qu'on tresse en couronne
Parmi le blé qui fait le pain,
Profitons des biens qu'elle donne :
Aujourd'hui vaut mieux que demain !


天潢障缺落浮沤
混作人间万水秋
一自南华声漱起
至今汗漫未回流


Leis beben von den Atemzügen
Der Schlafenden die Lüfte noch;
Noch ruht der Stier, bevor zum Pflügen
Der Ackersmann ihn schirrt ans Joch.


Von deinen Kindern lernst du mehr als sie von dir:
Sie lernen eine Welt von dir, die nicht mehr ist;
Du lernst von ihnen eine, die nun wird und gilt.


Wir auch haben heute Chatten,
Die mit langen Bärten gehn,
Doch sie wollen auch den Schatten
Eines Feindes nicht mal sehn.


أَكَذا كُلُّ غائِبٍ
غابَ عَمَّن يُحِبُّهُ
غابَ عَنهُ بِشَخصِهِ
وَسَلا عَنهُ قَلبُهُ


Sanft wird das Spiel des Abendwindes sein,
Der schmeichelnd dann in unsern Schleiern fächelt,
Der Liebesblick der Sterne aber lächelt
Den Gatten zu mit freundlich mildem Schein.


Kühlmannisir, mein Geist, das alle Welt gekühlt,
Das alle Welt entkohlt!
Gerechtikeit und Frid sei widerum gekühlt!
Di gütt und treu gehohlt!
Des Treibers last sei A.V.S.! Verfolgung müsse schwinden!
Frohlokken sich einfinden!
Di Eintracht wohn in idem voller lust!
Ein Kindlich Geist sei nur bewust!
Gehorsam Einfalt sei des Königreiches mauren,
Das in der Ewikeit, nicht nur auf Erd wird tauren.


Tvůj nepřítel když k tobě přistoupí
a dá ti ruku, beř! – a zapomeň
co byl, a jenom podle toho suď,
co jest.
A ten-li odvrátí se od tebe,
kdo milovav, teď nenávidí tě, –
ó mlč! – a v duši podle toho suď,
co byl.


O sola qui tra noi del ciel sirena,
ond'ho trafisso il cor dal crudel dardo,
perch'è il vostro soccorso a me sì tardo?
Perché sol d'ira vi mostrate piena?


Was aber auch ein jeder klag' und weine,
Zu tausendmalen mehr als alle pflag
Des bittern Jammers Blanscheflur, die reine.
Sie fiel sich selber an mit manchem Schlag,
Kaum daß sie sich verschloßen hat alleine,
Recht an die Stelle wo das Herze lag.
Es war erbärmlich, wie das süße Weib
Quält ihren jungen schönen süßen Leib.


Die Goͤttin ſelbs/ ſich zuergoͤtzen/
Zog mit Adonis/ der jhr hertz/
Jhr kurtzweil/ wolluſt/ ſchimpff vnd ſchertz/
Hinauß zu jagen vnd zu hoͤtzen:
Ohn ſchew/ damit Sie jhre brunſt
Moͤcht daͤmpfen durch des Jaͤgers gunſt/
Sah man Sie netz vnd garn auffſtoͤllen/
Nicht wegen eines thiers gewin/
Sondern vilmehr begihrig jhn
Darnach in jhre arm zu foͤllen.


Es ese sitio que se ve
a cada rato en esta vida,
andando, andando de uno en fila.
   Más acá de mí mismo y de
mi par de yemas, lo he entrevisto
siempre lejos de los destinos.
   Ya podéis iros a pie
o a puro sentimiento en pelo,
que a él no arriban ni los sellos.
   El horizonte color té
se muere por colonizarle
para su gran Cualquiera parte.
   Mas el lugar que yo me sé,
en este mundo, nada menos,
hombreado va con los reversos.
   —Cerrad aquella puerta que
está entreabierta en las entrañas
de ese espejo. —¿Está?— No; su hermana.
   —No se puede cerrar. No se
puede llegar nunca a aquel sitio
do van en rama los pestillos.
   Tal es el lugar que yo me sé.


Od Váhu se vzhůru líně cesta plíží,
prachu leží na ní víc než běle v díži.
Na jazyk se dere, oči mhouřit nutí –
hned v nich plno slzí, na rtu hořké chuti.
Na prsa ti padá, do mozku tě tlačí,
div že nezalkneš se, čím dál noha kráčí.


Začnem tedy – u límce? či u šosu?
Začnem s naším Kamenickým u nosu.
Nos je – slyšte dobře! – ubohý je nos,
Chodíť bos.
Prstům dáme prsteny,
Krkům drahé kameny,
Uším kroužky zlacené,
Očím brejle stříbrné,
Ustům mlsek do syta,
Z lesů, zahrad, ze žita;
A jen ubožátko nos
Chodí bos.
Příroda jen štědrá na něj myslila,
Když své dary dělila.
Všickni křičí: „Všemu dejte ještě víc,
Jenom nosu nic a nic!“
Div že se jim jazyk nepoláme.
Což pak ho jen proto máme,
Bychom brejle na něm nosili,
A tím zrak si kazili?
Což pak není částkou těla,
Jenžby také dárku dostat měla?
Kdo pak by chtěl posléz nosem býti,
Kdyby měli na světě,
Tabáček kde vykvete,
Samí nešňupáci žíti? –


Nestydatá řeč
jest pro milou mládež
ctnosti její krádež;
v její outlé srdce
vražedlný meč.


Já chtěl bych podvečer, kdy všecko do tmy splývá
a vichr v alejích kdy třese kaštany,
kdy píseň sychravou si lady jeseň zpívá,
stát parku u dveří jak žebrák sedraný.


Mein David ward mit witz beschenket,
Das er sich anders angestellt:
Dis ist, das keiner hir nachdenket,
Was einsten aller Welt erhellt.
Weil si nach Rom mich höhren draben,
So wollen si sich all erlaben.


Si de dolor te queda alguna parte,
sea por no haber visto en compañía
de la nueva Diana el nuevo Marte.


Der wache Wald begrüßt den stillen Strand
Mit erstem Vogelruf. Die Morgenwelle
Wäscht blanke Kiesel, spielt mit weißen Muscheln.
Kein Laut ringsum, der den Gebeugten stört,
Den Hingebeugten, der den braunen Nacken
Anbetend neigt, bis in den Sand die Stirn.
Und strahlend kommt der Tag her übers Wasser,
Die Wellen hüpfen unter seinem Schritt
Und leuchten. Sanft erglühn die strengen Wipfel
Des schwarzen Haines und erschauern leis.
Ein heller Schrei. Vom höchsten Eichenast
Löst sich ein Kranich, schweren, breiten Fluges,
Und steuert meerwärts! Seine Schwingen leuchten,
Die Wellen leuchten, die bewegten Wipfel,
Der braune Leib. Und Schweigen rings, kein Laut.
Nur Licht und Glanz, nur Licht und Glanz.


Z modra nebes šlehl blesk. Tvé oči
zřel jsem, pane. Můj zrak hříšný zhas.
Oči tvé jsem zřel a zřít je budu,
sám až s pozemských mne vzneseš hrud.
Neboť dotkl se tvůj blesk mých údů.
Nezemře, kdo bleskem ožehnut.
Oči tvé i dílo tvého blesku
šlehají v mých zraků věčnou šeř.
Cedry dva jsi v bouřném srazil blesku.
Na blízku však šeptal nízký keř.
A ten keř, tvým ohněm dotčen, plane,
svítí, hoří, neshoří, však plá,
a mé oči vyhaslé jej, pane,
v údolí a v horstva nesou tvá.
A tvůj keř, jenž temno ze sna budí,
o trestu i lásce hovoří.
A tvůj keř já nesu ve své hrudi.
Bílým žárem žhne a neshoří.


Tra ri ru!
Du lieber Frühling du,
Laß uns nicht länger warten!
Komm bald in Feld und Garten!
Tra ri ru!
Du lieber Frühling du!


Und so ist mir die Macht benommen,
Dir vorzuspiegeln holden Wahn.
Mein Zuspruch könnte dir nicht frommen,
Denn, ach! Du glaubtest nicht daran!«


Összezúzlak, sárgöröngy.


V tom zadul bouře dech a hasly hvězdy skvělé
a bouře dechem chvělo klenutí se celé
i hasly věnce hvězd a hvězdy padaly,
o které oblohy se klenby vzpíraly –
a přece nespadlo klenutí rozechvělé:
vždyť hvězdu jednu, nejjasnější všech
obloze nemůž vyrvat bouřný dech –
Ó hvězdo lásky mé, ó hvězdo lásky mé!


Hanem le! A fáradt test félve zökken
Csukló inakra; léptünk ingatag;
Szemünk a mélybe lát és visszahökken,
Az út sikamlós, nyirkos, omlatag;
Baljóslatot látunk a görgetegben,
Mely lépteink elől alászakad;
Alig vehetjük észre, mit haladtunk,
S a völgyi nyughely messze még alattunk...


Però che 'l raggio lor, che 'l ciel fa chiaro
E 'l mar tranquillo, più che pria m'accende
Tanto, quant'ora son men verde legno.


Seht, es steigt aus mir hernieder
Lucifer, der lang verbannt,
Er und Bachus sind zwei Brüder,
Es erscheint ein neues Land
Weingelaubt der Jünger Schaaren,
Flammen in des Waldes Haaren
Leuchten durch die Dämmerung
Alle in erhabnen Schwung.


绿树垂帷石作台
龙唇拂拭自徘徊
黄埃赤石人间世
正想南风解愠来


Už není pryč
don Pepi Frič.
„Co dělá, co teď píše?“
národ ptá se se své výše.
„Nemáš na tom, lide, dosť,
že jsem zase Tvůj já hosť?“


Gitanos de corte,
que sobre su rueda
les mostró, Fortuna,
a dar muchas vueltas,
si en un costal otros
han dado cien trepas,
en un zurrón estos
darán cuatrocientas.
Desvanecen hombres,
mas ¿quién hay que pueda,
viendo andar de manos,
no dar de cabeza?
Y, si unos dan brincos
de rubíes y perlas,
otros, como locos,
tiran estas piedras.
Otro nudo a la bolsa
mientras que trepan.


Ustrnut stojí všecken soud a dí mu potom v náhradu:
„„To srovnejte si s nebem, tu mlčí právo úřadu;
my soudíme jen skutky, do srdcí soudce nevidí:
kdo obchod v duších vedl, nenajde rady u lidí!““
Cizinec pláče, směje se a letí ven se slovy:
„Běda mně, běda, – tedy nehoden ni ruky katovy!“


E tu non mi perdoni se m'indugio,
poichè di rose non si fanno spade
per la lotta dei tuoi sogni vermigli...


往将天事问修人
碧玉苍波妄比伦
而今万仞峰头立
依旧圆空挂斗辰


Venus, unter Lachen,
Freut sich seiner Treue
Und tat Hochzeit machen.


Elle meurt du désir qui toujours la dévore
Dans la froide prison des mètres et des vers,
Et tâche, l'œil perdu parmi les cieux ouverts,
D'entendre encor la voix de cet archet sonore
Qui, si loin du désert où ses chants vont éclore,
Mène dans l'infini le chœur de l'univers.


Den Herrn, den gräbt man wieder aus,
Legt ihn zum Annelein ins Gotteshaus,
Da liegen vier Leichen zusammen,
Das Gott erbarme. Amen!


Hell erklingen die Trommeten
Vor Sankt Stephan von Gormas,
Wo Fernandes von Kastilien
Lager hält, der tapfre Graf.
Almansor, der Mohrenkönig,
Kommt mit großer Heeresmacht
Von Kordova hergezogen,
Zu erstürmen jene Stadt.
Schon gewappnet sitzt zu Pferde
Die kastil'sche Ritterschar;
Forschend reitet durch die Reihen
Fernandes, der tapfre Graf:
»Paskal Vivas! Paskal Vivas!
Preis kastil'scher Ritterschaft!
Alle Ritter sind gerüstet,
Du nur fehlest auf dem Platz.
Du, der erste sonst zu Rosse,
Sonst der erste zu der Schlacht,
Hörst du heute nicht mein Rufen,
Nicht der Schlachttrommeten Klang?
Fehlest du dem Christenheere
Heut, an diesem heißen Tag?
Soll dein Ehrenkranz verwelken,
Schwinden deines Ruhmes Glanz?«
Paskal Vivas kann nicht hören,
Fern ist er im tiefen Wald,
Wo auf einem grünen Hügel
Sankt Georgs Kapelle ragt.
An der Pforte steht sein Roß,
Lehnet Speer und Stahlgewand,
Und der Ritter knieet betend
Vor dem heiligen Altar;
Ist in Andacht ganz versunken,
Höret nicht den Lärm der Schlacht,
Der nur dumpf wie Windestosen
Durch das Waldgebirge hallt;
Hört nicht seines Rosses Wiehern,
Seiner Waffen dumpfen Klang.
Doch es wachet sein Patron,
Sankt Georg, der Treue, wacht;
Aus der Wolke steigt er nieder,
Legt des Ritters Waffen an,
Setzt sich auf das Pferd des Ritters,
Fleugt hinunter in die Schlacht.
Keiner hat wie er gestürmet,
Held des Himmels, Wetterstrahl;
Er gewinnt Almansors Fahne,
Und es flieht die Mohrenschar.
Paskal Vivas hat beschlossen
Seine Andacht am Altar,
Tritt aus Sankt Georgs Kapelle,
Findet Roß und Stahlgewand;
Reitet sinnend nach dem Lager,
Weiß nicht, was es heißen mag,
Daß Trommeten ihn begrüßen
Und der festliche Gesang:
»Paskal Vivas! Paskal Vivas!
Stolz kastil'scher Ritterschaft!
Sei gepriesen, hoher Sieger,
Der Almansors Fahne nahm!
Wie sind deine Waffen blutig,
Wie zermalmt von Stoß und Schlag!
Wie bedeckt dein Roß mit Wunden,
Das so mutig eingerannt!«
Paskal Vivas wehrt vergebens
Ihrem Jubel und Gesang,
Neiget demutsvoll sein Haupt,
Deutet schweigend himmelan.


斗帐香篝不漏烟
睡鞋暖窄困春眠
教郎被底摩挲过
忽见红帮露枕边


Und den Farbelosen, denen die drei Farben schon zu viel,
Zeigt er keck des Regenbogens ganzes buntes Farbenspiel!
Als Cocarden junger Freiheit hat er Blüthen ausgesät,
Ha, wie rings das Land voll bunter, farbiger Cocarden steht!


Und überhaupt, was ist es nütz?
Sie quält sich ab, Sie kommt in Schwitz,
Sie geht hinaus, erkältet sich
Und hustet dann ganz fürchterlich.


Was bringen wir hernach, was bringen wir für Sachen
Der kleinen Schwester für? was soll man mit ihr machen,
Die noch nicht Brüste hat? Was sagen wir nur wol,
Im Fall man künfftig sich mit ihr bereden soll?


»Gut, gut, gut. Ich weiß es schon.
Leider – spricht er auch davon.«


Ubožáka kormoutí,
že měl špatnou pochůzku:
prodal málo odpustků!
Přijde za to na den do věže.
Teď nenechá čerta na pokoji.
mní, že prázdnou kapsu čert vždy zhojí
u lupiče nebo papeže.


Vyrostete – potom do měst
ve tovární dým
odejít musíte, hoši,
za výdělkem zlým.


Pak proslechlo se, že jsou ve Spoletu:
prý Lukrezie chová luzné děcko,
hošíka, jenž prý moudře zírá na svět;
prý karmelitan zdobí chrám tam malbou,
– Madonna s děckem – Lukrezie ví prý,
jak sedět, hledět, dítěti prs dávat;
prý spoletští se těší, že ta malba
klenotem vzácným města jejich bude –
tak řeči jdou a lidé naslouchají.


Car le sens du bien et du mal
Disparaît, et, comme il s'efface,
L'absurde est notre état normal :
Pile est synonyme de : Face !


Llegó el plazo, o mejor, el fausto día
como dan en nombrarle los autores,
de encadenar a entrambos amadores,
en eternal unión, la Vicaría


Damit wir in der Zeit der Bahn der Ewigkeit
Mit unserm Geiste näher rükken.


É que o sol todo floria,
De rosas e pedraria


»Der Wesen Harmonie!« Ein leeres Wort
Ohn' einen Hörer. Höre Du sie tief
In Deinem Herzen, und es nennt Dein Herz
In tiefster Stille mit dem vollen Chor
Der Welten Ihn, das höchste Selbst, den Sinn
Und Geist, das Wesen aller Wesen, Gott.


Z chrámu Páně! – blaze, blaze tomu,
Kdo se ještě s dětským svědomím
V neděli ubírá k Páně domu!


Tak byla krásna ona noc,
Když myslí dumnou přemítaje
Zhynulých věků v divné báje
A zlých i dobrých duchů moc,
Jsem pozdě bloudil tminou háje.


He marks the Sensitive's nice fit;
Nor fears he to proclaim,
If each man's darling vice were hit,
That he would


Jetzt kommt der Pabst und die Prozession! Und den schreienden Kleinen
Packt die Mutter sofort ein und hinaus aus dem Haus.


饱暖君恩岂不知
小儿穷惯只长饥
朝朝听得儿啼处
正是炊粱欲熟时


Síkos a föld és alóla
Ki-kicsuszamlik az ut,
Tüske rántja meg ruháit
Hogy „megálljon! hova fut?”
Majd elébevág s keresztül-
Fekszi ösvenyét az ér,
Mely, ha egyszer átgázolta,
Ellenkedve visszatér.


Lasst die Brunnen reicher fliessen,
Was der Rein und Necker trägt,
Müss' auß ihnen sich ergiessen,
Unsre Ruh wird nun gehegt
Und fällt tausent-strömig auß
In die Kirche, Stad und Hauß.


后潘水上竺仙家
领客来分竹里茶
明日归时须记取
白苹剩采半开花


Consumirá en los jaspes su tesoro;
y consumidos de la propia suerte
ellos serán, en términos ligero


Aber weiter –
aus Palmenhainen und Lilienfeldern
zieht mich die Sehnsucht zu sonnigen Höhen.
Wo Dornenhecken den Fuß mir hemmen,
berühr ich sie lächelnd mit goldenem Schlüssel
und schreite mitten durch Rosenhage;
mitten durch marmorne Märchenschlösser
öffnet der Schlüssel mir leuchtende Wege, –
über Steine und Felsgeröll
geh ich so sanft wie auf sammetnem Teppich,
weiter und weiter,
höher und höher,
bis mir zu Füßen
in bläulichem Duft
die blühende Ferne verschwimmt, versinkt, –
bis mir zu Häupten
der Sphären Gesang,
die goldene Harfe des Weltalls klingt . . . ..


A do klína opět sáhne,
plnou zlata hrst vytáhne,
vloží dítěti do klínka:
„Hle hleď, co ti dá maminka!
Mlč, synáčku! mlč, mlč, hochu!
cin cin! poslyš, jak to cinká!
počkej jenom ještě trochu,
hned se vrátí zas maminka.
Hrej si pěkně, hrej, děťátko!
počkej ještě jen drobátko.“


Wann deiner Söhne jeglicher
Sein Bürgertum erkennt,
Dann sinkt vor dir Europas Schwert
Und Asiens Henkerbeil!


Vor Eitelkeit soll er vor allen
Streng hüten sein unschuld'ges Herz,
Im Falschen nimmer sich gefallen,
Um eitel Witz und blanken Scherz.


Corona en puntas la dorada esfera
do el pájaro real su vista afina,
y al noble ardor desátese la cera,


Nem birok már a szivemmel,
Úgy teli van szerelemmel.
Ha valahol ki nem öntöm,
Maradásom nincs e földön.


No león, más chacal injerto en hiena
eres; y vil puñal tu espada rota;
y ya el clarín de tu fatal derrota
en todas partes lúgubre resuena


Or conosco, e mi dole,
ch'un tempo fu ch'i' fui chiamato amico,
ma non or ch'i' son povero e mendico.


So hüppt en Steilitsch langs de Heid,
So springt en Elamm op de Weid,
Un de se süht, de hett sin Freid,
Un kikt sik redi dun. –
Ik bę di, hö din Ogen, Fründ!
Se's doch as all de Annern sünd,
Se dreiht sik as en Küselwind –
Un wupp di! liggst in Tun.


وَجاءَ قَريعُ الشَولِ قَبلَ إِفالِها
يَزِفُّ وَراحَت خَلفَهُ وَهيَ زُفَّفُ
وَباشَرَ راعيها الصِلا بِلَبانِهِ
وَكَفَّيهِ حَرَّ النارِ ما يَتَحَرَّفُ
وَأَوقَدَتِ الشِعرى مَعَ اللَيلِ نارَها
وَأَمسَت مُحولاً جِلدُها يَتَوَسَّفُ
وَأَصبَحَ مَوضوعُ الصَقيعِ كَأَنَّهُ
عَلى سَرَواتِ النيبِ قُطنٌ مُنَدَّفُ
وَقاتَلَ كَلبُ الحَيِّ عَن نارِ أَهلِهِ
لِيَربِضَ فيها وَالصِلا مُتَكَنَّفُ
وَجَدتَ الثَرى فينا إِذا يَبِسَ الثَرى
وَمَن هُوَ يَرجو فَضلَهُ المُتَضَيِّفُ
تَرى جارَنا فينا يُجيرُ وَإِن جَنى
فَلا هُوَ مِمّا يُنطِفُ الجارَ يُنطَفُ
وَيَمنَعُ مَولانا وَإِن كانَ نائِياً
بِنا جارَهُ مِمّا يَخافُ وَيَأنَفُ
وَقَد عَلِمَ الجيرانُ أَنَّ قُدورَنا
ضَوامِنُ لِلأَرزاقِ وَالريحُ زَفزَفُ
نُعَجِّلُ لِلضيفانِ في المَحلِ بِالقِرى
قُدوراً بِمَعبوطٍ تُمَدُّ وَتُغرَفُ
تُفَرَّغُ في شيزى كَأَنَّ جِفانَها
حِياضُ جِبىً مِنها مِلاءٌ وَنُصَّفُ
تَرى هَولَهُنَّ المُعتَفينَ كَأَنَّهُم
عَلى صَنَمٍ في الجاهِلِيَّةِ عُكَّفُ
قُعوداً وَخَلفَ القاعِدينَ سُطورَهُم
جُنوحٌ وَأَيديهِم جُموسٌ وَنُطَّفُ
وَما حُلَّ مِن جَهلٍ حُبى حُلَمائِنا
وَلا قائِلٌ بِالعُرفِ فينا يُعَنَّفُ
وَما قامَ مِنّا قائِمٌ في نَدِيِّنا
فَيَنطِقَ إِلّا بِالَّتي هِيَ أَعرَفُ
وَإِنّي لَمِن قَومٍ بِهِم تُتَّقى العِدى
وَرَأبُ الثَأى وَالجانِبُ المُتَخَوِّفُ


Tisíce se ženou přes tisíce padlé,
oběma to králům jako na divadle.


يا أُمَّ دَفرٍ لَو رَحَلتِ عَنِ الوَرى
كَسَروا وَلَو مِن آلِ ضَبَّةَ كوزا
إِنّي ذَمَمتُكِ فَاِشهُري أَو أَشرِعي
لا أَرهَبُ المَعمودَ وَالمَركوزا
عِشتُ السَليمَ وَما عَنَيتُ سَلامَةً
لَكِن بِسَمَّكِ مُرهَقاً مَنكوزا
موسى بَعَثتِ لِكُلِّ حَيٍّ مُعضَباً
فَقَضى عَلَيهِ مُعَجَّلاً موكوُزا


Ach! wen wir solten fühlen
Den Brand und Zipperlein
In unsern Gliedern wühlen
Ein eintzigs Jahr allein,
Wie würden wir uns zauen,
Zu werden bald befreit:
Ei solt' uns den nicht grauen
Für jenner Ewigkeit?


A stál tu nah. Kol ušlechtilé lebi
jak stín koruna trnová se vila,
v dlaň bílou, v nohy vraženy jsou hřeby,
a z proklaného boku krev se lila.


Çunto primo, lo spirto liquefaçe:
da Marte move cum Jove parato,
ché, temperato, habilitate trova.
Per exencïa lo simele plaçe;
per accidente nol sente ordinato,
coagulato ad onni vera prova:
e tremente mostra anxïetate
di prender qualitate cum veçuta,
unde minuta si cerne la entença,
quando di pari contende potença.
Ancor disidera la voluntate
le plu fïate, sendo conceputa,
isconosuta parlando largire:
de sano seno non crede falire.


Daphnis zwar könnte mich
Noch aus dem Würbel schwingen/
Wie wird Er aber sich
Zu solchem können zwingen?
Weil ich ihn nur verlacht/
Sein' edle Lieb veracht/
Wie kan Er mir beyspringen?


人道先生是逸民
不知二姓即无君
当时若作杨朱学
彭泽如何来屈身


Tvůj božský úsměv v duši mou se hrouží,
Tvá drahá hlava jí se klade v klín,
mé srdce plaché nedůvěra souží:
ó Pane, Pane, světlo Ty’s – já stín.


Má básník v duši své momenty hrozné ticha,
kde jásat nemůže, kde ani nezavzdychá,
kde píseň, trilek jen a oda, chorál vázne,
kde pro síť satiry je mělké vše a prázdné,
kde šedivé jsou dny a nebe olověné;
sta prázdných oblaků se stády v dálku žene
bez kapky jediné na spráhlou půdu suchou;
myšlenkou nebodán a nejat ani tuchou
zří marně v strašnou hloub své duše rozceněnou,
jež druhdy pyšnila se kaskad stříbrem, pěnou
a zněla ohlasy sta roztříštěných hromů.
Jak rád by zpíval jen, leč nemá co a komu!
I skloněn nad propast své duše zděšen patří,
jak samý stín a stín se s pavučinou bratří,
a lačně naslouchá, zda z dálky neozve se
ten temný, dutý zvuk, jak ohlas kopyt v lese
jenž pojí, splítá se a roste v obdiv rytmy,
ba skoro se mu zdá, že na dně v mračném přítmí,
kam hledí vzpínaje v hloub oko ducha snící,
již slyší dunět z tmy v tmu vody padající...


Seguro bien, aun de temor siquiera
no asegura de enfado al más constante;
que a faltar el contrario repugnante,
ni triste el mal, ni el bien alegre fuera


Ó, bratře, dělníku, podej mi ruku,
já vláčím na nohou jak ty své řetězy,
já cítím v srdci svém tvou strast a muku –
nuž, ruku stiskni mi, dob příštích vítězi!


Vysechla, hynula, jak slunko vstalo výše – –
Den obvyklý se šířil po krajině,
poznovu zemí stín se ploužil líně,
a na výšině oblak nebem plynul tiše –
tak jako dříve... Nyní Laura o samotě
cítila jeho výš – i svoji nudu:
„Či já se darmo sama soužit budu
či darmo tebe zvát a ronit slzy pro tě,
kdy ty jen za vidinou vzdušnou kamsi pluješ,
a čím se rychlej’ nesu za tvým sledem,
tím rychlej’ ode mne se znovu oddaluješ
a zanikáš mi na vesmíru bledém? –


De azért ne hidd, hogy nyugtot ad
- Oh, nagyon is fáj a gondolat,
Hogy te magad, édes kedvesem,
Hogy te sem lész boldog sohasem.


If , whilst the Man was young,
Slip'd up too soon into his Tongue:
Pleas'd with his own fantastic Skill,
He lets that Weapon ne'er lie still.
On any Point if You dispute;
Depend upon it, He'll confute:
Change Sides; and You increase your Pain:
For He'll confute You back again.
For One may speak with  Tongue;
Yet all the while be in the wrong.
And 'tis remarkable, that They
Talk most, who have the least to say.
Your dainty Speakers have the Curse,
To plead bad Causes down to worse:
As Dames, who Native Beauty want,
Still uglier look, the more They paint.


Sein Heer, die Sterne, Sonn und Mond
Gehn ab und zu, wie sie gewohnt,
Die Erd ist fruchtbar, bringt herfür
Korn, Öl und Most, Brot, Wein und Bier,
Was Gott gefällt.


Dann hebe die Schwingen, Phantasie,
Zu jenen himmlischen Höhen,
Zu jenen Gegenden, die noch nie
Ein sterbliches Auge gesehen.


A druhý hlasem papežovi známým
šept přidušeně: „pravdu řekl jen.“
Zív papež Řehoř. Protáh staré tělo
a zlostně brouk: „proč rušíte mi sen?


Canta la fuente en el jardín.
La tarde se apaga, seda y oro,
y otra nube en el ocaso
entre arreboles arde.
Baja la noche. El pensamiento sube.
En torno, sombras.
Entra todo en reposo.
El bosque es negra mancha.
La visión del espíritu se ensancha,
y el alma en el recuerdo se concentra.
En las manos la frente taciturna, sueño...
Sombras. Callada la arboleda.
Todo se ha ido...
En la quietud nocturna
el rumor de la fuente sólo queda.


In Muͤllers Kammer tret' ich nun,
Starr liegt des Greiſen Huͤlle,
Es ſtockt ſein Herz, die Pulſe ruh'n,
Und draußen auch wird's ſtille.


Sag', woraus ihr Wunderhaar gesponnen?
Aus dem reinsten Morgengold der Sonnen;
Und damit der Glanz des Himmels tauge
Für der Erdenkinder blödes Auge,
Hat beim Spinnen es getaucht die Liebe
In die Thränen ihrer süßen Triebe.


Mne obletuje, Chitussi! Tvá duše,
jak vkročím na ty drahé chodníky!
Co snil a cítil’s, co Jsi v dumné tuše,
jíž byl Jsi pln, tkal v Krásy odliky:
to, malíři! jenž poetou byl’s více,
zde v těchto místech vše mi vane vstříc,
jak válo kdysi na Tvé bledé líce
a vzněcovalo hled Tvých zřítelnic.


Április-testvérem, ó!
Hol van az a kor?
Ifjuságom hervadó
Kankalin-csokor,
Elpártoltam tőled én,
Nem veszed zokon?
Hej, beteg s fanyar legény
A régi rokon:
Ha a tavaszt élvezi,
Nézvén langy egét,
Bánatát is felveszi,
Mint szemüvegét...


وَدَّ نُفَيرٌ لِلمَكاوِرِ أَنَّهُم
بِنَجرانَ في شاءِ الحِجازِ المُوَقَّرِ
أَسَعياً إِلى نَجرانَ في شَهرِ ناجِرٍ
حُفاةً وَأَعيا كُلُّ أَعيَسَ مِسفَرِ
وَقَرَّت لَهُم عَيني بِيَومِ حُذُنَّةٍ
كَأَنَّهُمُ تَذبيحُ شاءٍ مُعتَّرِ
عَمَدتُم إِلى شِلوٍ تُنوذِرَ قَبلَكم
كَثيرِ عِظامَ الرَأسِ ضَخمُ المُذَمَّرِ


Ty jsi země zřítelnice,
den, jenž semotamo letí,
obraz nadzemské děvice,
již jen v noci lze viděti.


Der du dein schönes heiliges Antlitz
Verbirgst uns schmerzbeladenen,
Mühsal-Leidenden
Unseligen Menschen,
Willst Du in Qualen uns lassen,
Ewig verschließen für uns dein Herz,
Nur allein trinken
Vom Borne deiner Liebe,
Wie eine kalte schöne Geliebte
Dich berauschen an dir selber?


A slyším-li vás, to jsou dojmy moje
nad cynismem, nad vtipy, bonmoty:
zlý dojem je to neživého stroje,
matematické, strašné jistoty.


Wenn unser Leib entschläfst/ soll unsre Seele wachen.
Wenn die Begierden ruhn/ ist offt der Geist bemüht.
Drum führte mich ein Traum auf sonderbahre Sachen.
[Wie man in Träumen doch ein Bild des künftgen sieht!]
Es brachte mich ein Zug/ der von den Sternen kommen/
An einen Meeres-Strand/ und gab der Seelen ein:
Daß Liebe von dem Meer viel gleiches angenommen/
Und daß mehr Schätze da als wie auf Erden seyn.
So gleich erblickte sie der Muscheln Menge liegen.
Sie rief: ihr Schalen schließt was herrliches in Euch.
Ihr seyd des Himmels-Schooß/ und seiner Kinder Wiegen.
Was komt euch Perlen doch auf dieser Erden gleich?
Der edlen Liebe Bild ist eine Perl zu nennen/
Die weil des Himmels Gunst sie beyde rein gezeugt.
Vor schön muß man die Perl/ dieweil sie rein erkennen.
Nur reine Lieb' ist schön/ unreine die betreugt.
Drauf kam/ so wie mich deucht ein Englisch Frauenzimmer/
Hub eine Muschel auf/ und hielt sie an den Brand/
Der von der Sonnen kommt: Es öffnet durch den Schimmer/
Durch ihren heissen Strahl/ sich ja diß Himmels-Pfand.
Du Muschel pflegest dich nicht eher aufzuschliessen/
Biß daß des Himmels Strahl auf dich entzündet schaut.
Mich Perle/ sprach sie fort/ kan also nur geniessen
Die Sonne/ welcher mich der Himmel hat vertraut.
Und wie nur eine Perl die Muschel kan gebähren:
Denn mehr empfänget sie von Himmel niemahls nicht:
Kan ich dem Liebsten auch ein Kleinod nur gewähren/
In Liebe/ die ihm Wehrt/ und mir viel Lust verspricht.
Die Schöne hielte noch die Muschel in den Händen/
Die längst des Himmels Huld mit Morgen-Thau erqvickt/
Als/ da die Sonn' anfieng/ mehr Strahlen drauf zu senden/
Sie eine Perl daraus/ die wunderschön beglückt.
Ich kan die Schätzbarkeit mit Worten nicht beschreiben.
Der Himmel hat darzu so wie mich deucht gelacht/
Und hieß die Welt damit ein groß Ergetzen treiben.
Vor Freuden bin ich selbst darüber aufgewacht.
Fast war ich müßvergnügt/ daß dieser Traum verschwunden/
Da der beglückte Tag mir die Erklährung beut.
Ach Himmel! war mein Traum ein Bild so froher Stunden/
Da diß Hochadlich Hauß ein junger Sohn erfreut?
Nun wohl/ so edle Lieb' ist Perlen gleich zu schätzen/
Die kostbar/ keusch und schön und Himmels-Früchte trägt.
Der Himmel müß auf Sie so vielen Seegen setzen/
So viel das weite Meer an theuren Perlen hegt.


Sans doute en mon avril, ne sachant rien à fond,
J'ai fait des songes d'or comme tous ceux qui font


Též dole v úvalu kol kmitavá se blyštila světla,
okna to zářící sváteční ještě radostí.
A z domkův tu a tam se hřížily postavy temné;
v hloučcích, jednotlivé jako pásmem vzhůru se táhly
tam, kde Sutomský chrám, nad vískou výše ležící
shlížel do krajiny, světlými pozývaje okny
a hlaholem slavným zvonu svého ty chodce pobožné.


柴门寂寂掩苍苔
小雨轻风香篆回
鸟雀惯将篮笋狎
无人知道宰官来


Ein Regen dick von Bley, Stein, Erz und Feuerschlossen,
Mit schwarzem Dunst und Brunst wird wieder ausgegossen,
Mit scheuslich herbem Tod, trift auf des Feindes Heer,
Des Nordsterns Einfluß kan der Feind nicht mehr vermeiden,
Er muß, er muß nun gleich des Lebens Schiffbruch leiden,
In seinem auf dem Feld noch rasend blutgem Meer.


Früh schon hab' ich, fast noch Knabe,
Meine Lippen so wie jetzt,
Quelle Trevi, an der Labe
Deiner reinen Flut genetzt.


Nejen takém u závodě
Že-by zpěv tvůj došel smíchu,
Ty bys také na přírodě
Dopustil se, pěvče, hříchu.


Doch plötzlich war dem Diebe
Die Zeit zu lang. Er macht
Das Bächlein tückisch trübe,
Und eh' ich es gedacht,
So zuckte seine Ruthe,
Das Fischlein zappelt dran,
Und ich mit regem Blute
Sah die Betrogne an.


Geh' in dein Hertz, O Menschenkind,
Dein Elend zu betrachten;
Wie bist du doch so toll und blind,
Daß du gahr nichts machst achten
Dein ewigs Heil, da du doch wol
Um zeitlichs dich beklagest,
Nicht aber, was die Seele sol
Erhalten, eifrig fragest,
Noch ob du Gott behagest.


	Ben sapete che l'esser anco putti
non so che più vi conciglia e v'acquista,
massimamente che non sète brutti;


Von dem besten Zophar schreiben
Auf der reinsten Pergamenthaut,
Und ich legte diese Handschrift
In das kleine goldne Kästchen.


Che sian del Garzia vivo a l'inclite ossa
Del morto e tanti e sì gran doni offerti;
Ch'il nobil corpo alti perigli e certi
Ebbe a vil, che soffrì via più ch'uom possa;


„„Ten výkřik! hromu praskot – proklínání
a šumot vln – a ržání koní – křiky –
již vše se do vod rozbouřených sklání,
císařské jízdy tonou hrdé šiky,
zoufaléť – marné jezdců namahání
obrátit koně – zbraně divě chrastí –
řeka se koňstvem v šumu ryčném plní
a vlna nad vlnou se ledem vlní –
ha! poslední již mizí ve propasti!


Te ültettél, Te vénitettél,
Virágoztam, ahogy akartad,
Mit akarsz még:
Virágozzak vagy rontva haljak?


O denk an alles, was einsten war,
Und sänftige deinen Sinn,
Ich hab' es gebüßet sieben Jahr,
Daß ich ein Douglas bin.«


年年心与雪霜期
一点寒生古树枝
昨夜故人相问信
隔窗无月坐移时


Drum rat ich euch, zündet die Pfei..ei..fe
Des Friedens im Lehnstuhle an (ja an!)
Zorn ist eine giftige Sei..ei..fe,
Die Unheil anrichten kann.


Thu immerhin, was dir zuthun gefällt!
Ich bin entstrikkt, in Jesuskrafft entbunden!
Erwekk in mir den Grimm der gantzen Welt:
Doch wisse, das mich Pharao gefunden!
Drum singe ich: Triumf mit vollem schall,
Zuehren Gott, der mich von dir entladen!
Triumf, Triumf bleibt dann mein Widerhall,
Weil Gott der Herr gesorgt vor Josephs Schaden.
Jehova half! Jehova stund mir bei!
Jehova kam! Jehova macht mich frei!


Hle, tu máme paní Veroniku,
Tanečnici klasického cviku;
Máť pak arci jedinou tu vadu,
Na plíce že sádlo přiléhá jí;
A však lepší hruška v listopadu,
Nežli kvítek na stromečku v máji.


Бывают роковые дни
Лютейшего телесного недуга
И страшных нравственных тревог;
И жизнь над нами тяготеет
И душит нас, как кошемаСчастлив, кому в такие дни
Пошлет всемилосердый Бог
Неоценимый, лучший дар —
Сочувственную руку друга,
Кого живая, теплая рука
Коснется нас, хотя слегка,
Оцепенение рассеет
И сдвинет с нас ужасный кошемар,
И отвратит судеб удар, —
Воскреснет жизнь, кровь заструится вновь,
И верит сердце в правду и любов


淅淅西风起
候虫寒夜分
千山杳沉寂
竟夕断知闻


E o pálido mimo da minha paixão
Num longo soluço tremeu e parou;
Sentou-se na praia; sozinha no chão
A mão regelada no colo pousou!
Que tens, coração,
Que tremes assim?
Cansaste, donzela?
Tem pena de mim!


Beide, die dem Blick zu Troste
Schmückt der Lenz mit frühstem Laub,
Das nicht zittert vor dem Froste,
Dem die Eiche wird zum Raub.


爱竹高风已自贤
兴来更泛剡溪船
枝间清响风惊雪
忆得东林夜宿年


But ah! how chang'd the scene! On the cold stones,
Where wont at night to blaze the chearful fire,
Pale Famine sits and counts her naked bones,
Still sighs for food, still pines with vain desire.


Ioseph ho letto, antico storïografo,
de Lyra Niccolao, dottore essimio,
ed Orrigen dove non è sofistico,


a mrtvá ústa jedno slovo děla:
„Eurydiko!“ – Břeh myrtami se stmíval
a „Eurydiko!“ k moři tím pláň zněla.


Ich ward ein Jüngling, und der leere Glanz
verblich im Sonnenschein des Ewig Schönen:
da träumte ich von einem andern Kranz,
mit dem ein großes Volk mich sollte krönen.


Babička sedla ke krbu,
ruce jí do klínu klesly,
ze sivé hlavy pohádky
na bledé rty se ji snesly;
hned dětská drůbež okolo,
kuřátkům rovna, se staví,
v řetízek ruce spjaty jsou,
v kytičku svity jsou hlavy.


Jun své oči zhůru nese,
milé druhy uvidí,
z náručí se mdloby dere,
tichým šeptem takto dí:


Sé fresca como el agua cristalina
que vine de la olímpica montaña
y se arrastra, como una Mesalina


Koníků strakatých, koníků bílých,
hnědoušů, vraníků řady já zřel.
Pružný a někdy zas volný chod byl jich,
hřmotných i štíhlých byli těl.


Ki Bazinban,
Ki Modorban
Utánam sietnek, R.
Boldogok azok, kik oda mehetnek R.
Zum, zum, már szivem vár,
Kétségem nincsen már.


Ich stieg auf Säulen wie Skelette
Und lief im Stadion um die Wette,


Mongrana si rallegra e Chiaramonte
di nuovo groppo i dui rami raggiunti
altrotanto s attrista il fellon Conte
Gan di Maganza, e tutti i suoi congiunti
ma difingendo van sotto altra fronte
li animi lor di grande invidia punti
e come volpe che la lepre aspetta
occasione aspettan di vendetta


Resurto m' è ogni allegrezza e gioco
in lagrime e sospir tanto cocenti
ch' i' mi distruggo più che neve al foco.


春开冬开岩下花
朝虚暮虚溪里家
白帽渔郎衫色瘦
青裙樵女髻鬟丫


Und nicht umsonst verhauchen, du fühlst es wohl!
Nach jenes Cäsars tragischem Untergang,
Was könnten kleinre Scheindespoten
Anders erregen, als frostig Lachen?


Von vilen streichen wart schwarz, gelb und blau ir leib,
darnach het er ein gütig und gutwillig weib,
hielt sich gehorsamlich nach rechter weise.
Der ander kaufman kam heim, lebt freuntlicher art,
darnach von allen menschen auch geliebet wart,
dan lieb bringt lieb, lieb ist der lieb ein speise.
So wurden sie all beid gewert,
da sie folgten her Salomonis rate,
also wo noch ein man auf ert
ein ungstüm bös widerspennig weib hate,
leidlicher im das fieber wer,
so het er etwan einen guten tage;
also sint im all stunt zu schwer.
drum folg er dem Salomo in der plage.
dergleich wo ein feintselig mensch
ist bei jungen und alten,
so sei er freuntlich und hab lieb –
wie das beschrieb
Johannes Boccatius – so
wird er auch lieb gehalten.


Nejchudší dnes rybák doma
stiskne ženu do objetí,
poceluje děti rtoma –
a má loď, ta bouří letí.


Non vedi che 'n l'età tenera e fresca,
come vago ucillino in verdi rami,
passava lieto i giorni, i mesi e gli anni,
ma poi che scorsi i crudi amorosi ami,
subito il pesce fui che corre all'esca?
Amor, che si nodrica negli affanni
e rege il mondo cieco sotto inganni,
per farmi substener l'ardente assalto,
prese in sua scorta questa, che m'assale
ben mille volte il dì, né mai li cale
per ch'io sia fatto al sole un uom di smalto;
sì che 'l volare in alto
fu causa tal che s'abrusciar le penne,
onde pegior che ad Icaro me advenne.


Ich rate dir verformt ins Jesulein zu werden,
Weil du begehrst zu sein erlöset von Beschwerden.
Wem Jesus helfen soll vom Teufel, Tod und Pein,
Der muß wahrhaftig auch ganz eingejeset sein.


Doch die alten Helden alle,
Draußen vor der Burg gelagert,
Saßen dort im Morgenglanze,
Die das schöne Kind bewachten.
An das Tor die Freier kamen
Nun gesprengt, gehüpft, gelaufen,
Ritter, Jäger, Provenzalen,
Bunte, helle, lichte Haufen.
Und vor allen junge Recken
Stolzen Blicks den Berg berannten,
Die die alten Helden weckten,
Sie vertraulich Brüder nannten.
Doch wie diese uralt blicken,
An die Eisenbrust geschlossen,
Brüderlich die Jungen drücken,
Fallen die erdrückt zu Boden.
Andre lagern sich zum Alten,
Graust ihn'n gleich bei seinen Mienen,
Ordnen sein verworrnes Walten,
Daß es jedem wohlgefiele;
Doch sie fühlen schauernd balde,
Daß sie ihn nicht können zwingen,
Selbst zu Spielzeug sind verwandelt,
Und der Alte spielt mit ihnen.
Und sie müssen töricht tanzen,
Manche mit der Kron geschmücket
Und im purpurnen Talare
Feierlich den Reigen führen.
Andre schweben lispelnd lose,
Andre müssen männlich lärmen,
Rittern reißen aus die Rosse,
Und die schreien gar erbärmlich.
Bis sie endlich alle müde
Wieder kommen zu Verstande,
Mit der ganzen Welt im Frieden,
Legen ab die Maskerade.
»Jäger sind wir nicht, noch Ritter«,
Hört man sie von fern noch summen,
»Spiel nur war das – wir sind Dichter!« –
So vertost der ganze Plunder,
Nüchtern liegt die Welt wie ehe,
Und die Zaubrin bei dem Alten
Spielt' die vor'gen Spiele wieder
Einsam wohl noch lange Jahre. –


Todos sabiam
dessa mort
A cerca do latifúndio sabi
Os pistoleiros, os assalariados da morte,
a polícia fardada e paisana, o GETAT,
os garimpeiros, os bêbados, as prostitutas,
as professorinhas, as beatas,
as crianças brincando no areal da rua
sabiam


Teď tichý šelest táhne a všecky listy se chvějí,
jak varyto mrtvých lásku jen, bolest nesmírnou pějí –
v to náhle pochmurný se kdes v dáli táhne řev...
jak divoké by zvíře tam chtělo a cítilo krev!...


V létech, kdy zraje v polích klas,
v podzimech víno a v zimách tvůj duch,
osamělý když tvůrčí hlas
činem se zjevit má jako Bůh,
musí bdít Hodiny rostoucí,
žhnouti sluncem jak výheň bílá,
v poslední dovršení díla
pálit jak peklo horoucí.


E se mio frate questo antivedesse,
l'avara povertà di Catalogna
già fuggeria, perché non li offendesse;


送客西楼落木风
鬓丝吹断酒帘空
危廊千尺云居寺
霜叶仍欺二月红


Jak teprv mohlo býti mně jen,
ó v čas jen ji zachytiti!
Leč zmizela, zmizela, přelud a sen,
ty víš to, nad tůní sítí!


任重才荒悴此心
不堪衰病日侵寻
感君惠我行囊药
一颗乌丸抵万金


群嶂绕溪青
晴来马足轻
不辞山路远
随处听啼莺


E, se talvolta vo spiegando in carte
oscure e basse qualche mio martìre,
Amor, che me lo dà, dammi anche l'arte.


V neděli, po vykoupání
zří děti v zahradu oknem;
všecko v ní kvete a roste,
zlaté jsou stezky dřív prosté,
lesknou se v slunci.


قلب المتيم كل يذوده
عمن تملكه صدوده
وإلى متى لهب الفؤا
د بهجره يقوى وقوده
ما آن أن يرثي لطر
ف من نواه ناىء هجوده
وأتى السهاد كأنه
ظمآن من دمعي وروده
أعمى الهوى قلبي الْمُعَنَّى
والغرام أتى يقوده
والسُّقم وافى زائراً
سُحقاً له ولمن يريده
وارحمتا لمتيم
وافت عواذله تعوده
فرأوه حِلْفَ ضَنىً بضي
ق عن الخطاب بما يفيده
لا يستطيع تَأوُّهاً
لكن تَئِنُّ له بروده
جسَّ الطبيب فلم يجد
من نبضه ما يستفيده
فرثى وقال أرى الفتى
ما فيه من ألم يؤوده
هذي جنايات الغرا
م عليه قد قامت شهوده
ترياقه وَصَلَ الذي
في الحب أسقمه صدودُه
أو طيفه إن زاره
فالطيف قد يجدي وروده
قالوا وإني بالمنا
م وما يواصله رقوده
قال التناسي للهوى
قالوا وهل ينسى شديده
قال التذكر لِلْبِلَى
قالوا وهل يَبْلَى جديدُه
قال التسلِّي بالصِّبَا
قالوا وذا مما يزيده
قال الرياض يزورها
قالوا وهل إلا خدوده
قال التشاغل بالمدي
ح لماجدٍ قد فاق جوده
يزداد وجداً بالندى
والبذل إن زادت وقوده
قالوا عسى عز الأنا
م أردت قال فمن أريده
إنسان عين زمانه
في كل مكرمة فريده
درَّاكُ كل خفية
لم يبق شيء يستزيده
أما العلوم فإنه
في كل تأليفه وحيده
مفتاح بحث مغلق
كشاف مشكلة مفيده
برصانة ورزانة
والذهن ملتهب وقوده
بحر الندى والعلم قد
ظفرت بما تهوى وروده
ذو الرأي في كل الأمو
ر فعنده يُلْفَى سديدُه
قد طاب آباءُ وأب
ناءً كما طابتْ جدودُه
فالفرع مثل الأصل يأ
بَى أن يرى شخصاً يسودُه
قد أحرزوا كل الكما
ل فَمِنْ علاهم نستفيده
والتطم أضحو ما لكي
ه وفيهُم يَحْلو قصيدُه
وإليك أبيات النظا
م أتت لخدمة من يجيده
رقت لرقة خُلْقِ مَنْ
في مدحه نُظِمَتْ عقودُه
فيكاد يرقص رقُّهَا
من رقه ويهز جيده
ويكاد يُدْرِك نشوة
مِنْ حمله أيضاً بريدُه
يغدو يهينهم في الطري
ق بذا الختام ويستعيده
لا زال مَنْ في مدحه
نُظِّمت طالعةً سعودُه


A ticho hlubší je, než v půlnoc bývá,
snad abys slyšel líp, jak srdce zrývá
ti rvavý tlukot, hlasný, bolavý.
Vřava bujná; k slovu se hlásí
tvé vlastní city, trhají pásy:
„Ven, do života, světla z mrákavy!
Nač o hrdinách paží svět jen bájí?
Sta hrdin v srdci hrdinném se tají.“
S kouzelným klíčem kde však ten vrátný loudavý,
by v květnaté břehy proud svedl jásavý?


Oft as I hear the sailors bawl
For Susan or for Nan,
Alas, I cry, Oh that a call
Would bring me Marianne!


Seinen rechten Freudentag
Wie den Tod er überwunden
Vnd die Seinen ihm entbunden/
Wie mans nur beschreiben mag:
Daran hastu schon vor diesen
Ein recht Meisterstük erwiesen.


Nymburku se mohu vyhnout –
„po nymbursku připíjejí“:
dříve s tebou k stolu sednou,
pak ti hlavu nabijejí;


三年不见洛阳花
今日襄阳看转嘉
奔走簿书长似梦
不知春已满人家


No pareció del cielo tal portento
(aun en venganzas disfrazado amigo),
que el cielo, entre el presagio y el castigo,
siempre dejó caber al escarmiento.


Nähm' er Kronen und Gold, mißte der Liebe? Gold
Ist ihm fliegende Spreu; Kronen ein Flittertand;
Alle Hoheit der Erde,
Sonder herzliche Liebe, Staub.


Kocsis kiált, a két paripa fú,
s a kocsi mélyén zokog a fiú:


Auf, Seelleibgeist! Auf, auf! Auf, höher auf!
Christin erscheint, nach Drabitz, Kotter, Böhm!
Ihr Friderich, der Böhmerprintz, kommt mit!
Vil Heiligen des alt und neuen Bunds
Gehn aus und ein, wo mein Geheimnüs spilt.
Tobias, Job, Jor, Judith, Paracels
Beschämen schon di Welt mit ihrer kunfft!
Was Magdalen durch ihr umsehn verlohr,
Ward um di zeit, als Höllgraf schrib, ersätzt,
Das ich zugleich des Centrums Neus erhilt.


Mas hay cuan por demás triste me mato
que lo que está en el corazón escrito
borrarlo en la corteza poco importa.


مَرَرتُ عَلى ذاتِ الأَبارِقِ مَوهِناً
فَعارَضَني بيضُ التَّرائِبِ غيدُ
وَقَد أَشرَقَتْ مَصقولَةً بيَدِ الصِّبا
وُجوهٌ عَلَيها نَضرَةٌ وَخُدودُ
وَأَلقَتْ قِناعَ الفَجرِ قَبلَ أَوانِهِ
فَهبَّ حَمامُ الأَيكِ وَهيَ هُجودُ
وَأَبصَرتُ أَدنى صاحِبيَّ يَهُزُّهُ
عَلى طَرَبٍ مِيلُ السَّوالِفِ قُودُ
فَمالَ وَأَبكاهُ الغَرامُ كَأَنَّهُ
عَلى الكورِ غُصنٌ ريحَ وَهوَ مَجودُ
فَقالَ تَرى يا بْنَ الأَكارِمِ ما أَرى
أَلاحَ ثُغورٌ أَم أَضاءَ عُقودُ
فَقُلتُ لَهُ نَهنِهْ دُموعَكَ إِنَّها
ظِباءٌ حَمى أَسْرابَهُنَّ أُسودُ
هَبِ القُرَشِيَّ اِعتادَهُ لاعِجُ الهَوى
وَمادَ فَما لِلعامِريِّ يَمييدُ
رَنا نَحوَها طَرْفي وَقَلبي كِلاهُما
فَلَم أَدرِ أَيَّ النَّاظِرَينِ أَذودُ
لَئِن نَشَبَت مِن سِربِها في حِبالَتي
مَليحَةُ ما وارى البَراقَعُ رودُ
فَإِنّي وَحُبِّيها أَليَّةَ عاشِقٍ
يَبَرُّ التُّقى أَيمانَهُ لَصَيودُ


Dieweil nun alles dis, mein Gott,
Mir vor den Augen schwebet,
Wie kommts, daß nicht in dieser Noth
Mein träger Cörper bebet,
Und daß die Seele ruhig ist,
Als hätte sie noch lange frist,
So, wie in fremden Sachen,
Den Uberschlag zu machen?


Ela pede
Ela cora
Ela quer
Coar café na mira
de minhas elegantes meninas
E correr pela ladeira ume-descida
Calcinha coador pela manhã
Ela cede
Ela chora
Ela até
canta um sangrado tango
e me diz: Não me zango
em abrir geladeiras
Quando o que faz é o que quer
Ela mede
Ela mora
Se ela der
um grito no espaço
da cozinha
É que ela quer ser minha
e fugir
Se cair em desmaio
na sala
quer voltar pra senzala
E dançando um xote
apanhar com meu chicote
Mil lambidas
Mil lambadas
Ela em pele
Ela agora
Ela aqui
Me engole o ferrão do corpo
E sai zombando de mim


»Wohin nun, wohin, o barmherziger Gott,
Wohin nun auf Erden mich wenden?« –
Sie rannte, verzweifelnd an Ehr' und an Glück,
Und kam in den Garten der Heimat zurück,
Ihr klägliches Leben zu enden.


A dívka prodajná, jež kde komu se dává
a nemá vlastně už co dát,
„Já milovala,“ sobě předříkává.
„Já milovala jedenkrát!“


Dvě léta minula, co k vojákům
promluvil v Nizze. Nyní nestáli
už bosi před ním, stříbrem svítily
teď jejich kyrysy a na čákách
se skvělo zlato šňůr, vždyť armád šest
v té době zničil, dobyl mnohých měst,
sta ukořistil děl a praporů.
V těch bojích po prvé se zaleskla
zářící jména: Murat, Augereau,
Bessières, Duroc, Lannes a Masséna,
jak první z reků, vévodů a králů,
již potom stáli kolem císaře
jak paladýni posvátného Grálu.


Cuando ya nada se espera personalmente exaltante,
mas se palpita y se sigue más acá de la conciencia,
fieramente existiendo, ciegamente afirmado,
como un pulso que golpea las tinieblas,


أما رأيتَ ضُحَيّاً
أُدْمَ الرّكائب تُحدى
يُردْنَ نجداً وما اِشتا
قَ مَن عليهنَّ نجدا
وَفَوقَهنّ وجوهٌ
مثلُ النجومِ تَبدّى
يَغرُبن بدراً ويطلُعْ
نَ بالإيابة سعدا
وقد تجلّدتُ حتّى
يخالنِي القومُ جَلْدَا
وما رَدِيتُ وممّا
أودّ أنّي أُردى
قل للقِلاصِ خفافاً
يَخِدْنَ بالظّعنِ وَخْدا
تخالهنُّ سِراعاً
رُبْداً يبارين رُبْدا
بمنْ حملتنّ وجدِي
وَما حملتُنَّ وجْدا
حَلفتُ بالبيتِ جاؤوا
إليهِ رَكْضاً وشدّا
مطوِّفين عليهِ
تُقىً كهولاً ومُرْدا
وَالوارِدينَ ظِماءً
مِن ماءِ زَمزَمَ رَغْدا
وَالبائِتينَ بجَمْعٍ
لاقين في اللَّهِ جُهْدا
يُقلِلْنَ من مَرْوِ جَمْعٍ
للرّمْيِ زوجاً وفَرْدا
لهمْ أناملُ عِيضَتْ
من جِلدها ثَمَّ جِلْدا
وبالنحائرِ تُلْقى
عند الجِمارِ فتُرْدى
تُهدى إلى اللَّهِ بِرّاً
وَالبِرُّ للَّهِ يُهدى
وواقفِي عَرَفاتٍ
يَرجونَ للَّهِ رِفْدا
ما أنْ ترى ثَمّ إلّا
ربّاً لعبدٍ وعبدا
عدّوا الّذي كان منهمْ
وَاِستَنفَروا منه عدّا
لَقد خَلفتُ ألوفاً
للنّاس عهداً ووُدّا
وما تعاطيتُ هَزْلاً
ولا تعافيتُ جِدّا
ولا صددتُ بوجهِي
عمّنْ جنى لِيَ صدّا
وَلا تَجاوَزت قصداً
ولا تعدّيتُ حدّا
ولا وهبتُ وداداً
وسُمتُ مُعطاه ردّا
قل للوزير أبي سع
دٍ الّذي جلّ مَجْدا
يا أوثقَ النّاسِ عقداً
وأعذبَ النّاسِ وِرْدا
لا راعهمْ منك بينٌ
ولا رأوْا منك بُعْدا
فَما اِستَطاعوا لفضلٍ
آتاك ربُّك جَحْدا
سلّوك طوراً ولكنْ
للسلّ صانوك غِمْدا
فإنْ ضَرَبْتَ فماضٍ
قدّ الضّريبة قدّا
ما زلتَ فيهمْ سِناناً
للرّمح والسّيف حدّا
وما أردتَ على الهَوْ
لِ نَجْدَةً منك جُندا
فَإنْ رُمُوا كنتَ تُرساً
وإنْ ورَوْا كنت زندا
وإن دَجَوْا كنت صُبحاً
وَإِن ضَحوْا كنت بَرْدا
خُذْ مِلءَ كفّيك من عا
مِكَ الّذي جاء رِفْدا
وما وُعدتَ به خذْ
ومن يد الدّهرِ نقْدا
ما كنتَ تمطُلُ وَعْداً
فكيف تُمطَلُ وعْدا
وَاِستَشعرِ النُّجْحَ دِرْعاً
واِلبَسْ منَ اليُمْنِ بُرْدا
وَعِشْ فَما العَيشُ إلّا
ما كان رحْباً ورَغْدا
يُراحُ بابُكَ فينا
قصداً إليه ويُغدى
وَاِخلدْ فخُلدُك أَوْفى
منّا علينا وأجْدى
ولا يزلن نيوبُ ال
خطوبِ حولك دُرْدا
ولا رأينا لشيءٍ
نَهواهُ عندكَ فَقدا


In my silence see the lover,
True love is by silence known;
In my eyes you'll best discover
All the power of your own.


le gran sentenzie e' versi e la misura,
che suonan per te scritti in tante carte,
fan ch'ognun debbe, e tu puoi gloriarte
di tal vista aquilea, micante e pura.


Direi, ch'esci dal ciel e ch'hai di stelle
mille corone, onde fai il mondo adorno;
che ne chiami al riposo e ne rappelle


Ist ein Leben auf der Welt,
Das vor allem mir gefällt,
Ist es das Studentenleben,
Weil's von lauter Lust umgeben.
Ja, der Freude Sonnenschein
Lassen wir ins Herz hinein.
Uns geziemt vor allen Dingen,
Mit der Jugend leichten Schwingen
Zwanglos durch die Welt zu springen.
Heute lustig, morgen froh,
Übermorgen wieder so,
Immer, immer frisch, frei, froh,
Juchheißa! heißa! ho hoho!
Lebt der Bruder Studio.


	La mercantevol sorte,
che nelle vie torte,
fuor di porti e di porte,
va errando,
mercando
e barattando,
navicando,
prestando
e comperando,
quando veggion il tempo,
fornisconsi per tempo
a l'altru' spese:
per Bruggia e per Calese
ed in ogni paese
in su l'altrui arnese
ognuno acquista.
Di quante macchie è mista
e questa e ciascun'arte!
Giuri e spergiuri e falsar d'ogni parte!


Wie sich ihre Steine thürmen
Und sich keinem Willen beugen,
Also aufrecht streb' mein Herze,
Daß du Sturm, Blitz, Strom, nicht scheuest.


cuanto el que pudo en este bajo suelo
-¡oh, estrella amiga!, ¡oh, hado peregrino!-
los ojos contemplar, que, de contino,
engendran paz, quietud, guerra y recelo...,


شمِّر الذيلَ وبادر للعملْ
والزمِ التقوى ودعْ عنك الكَسلْ
واسلكن طرقَ المعالي والتقى
وَدَعَنْ ذكرَ المناني والطللْ
واهجرٍ القولَ الذي لا يرتجى
منه نفعاً وافعلِ الخيرَ تنلْ
وبذكر اللهِ فالهجْ لا تكنْ
بسوى الله تعالى مُشْتَغِلْ
واتق الله تقى عبد صفا
قلبه لله في كل عَمَلْ
إن خيرَ الزاد تقوى الله والجه
لُ مردودٌ عَلَى مَنْ قد جَهِلْ
وايْدَ بالقُرانِ تعليماً له
إن في القرآن تفسيرَ الجُملْ
واحفظِ الشرعَ وكرّر دَرْسَه
أبداً في كلِّ حينٍ لا تملْ
واقرأ الشعرَ يسجعٍ سالمٍ
فهو ديوان المصاليتِ الأُوَلْ
إن في الشعر لحكماً بيناً
قالَ فيه أحمد خيرُ الرسلْ
واضرب النية للهِ ولا
تكُ ذا حمقٍ وعن ذاك فسَلْ
لا تقل قولاً ولا تعمل بلا
نيةٍ واسمعْ مقالي ولا تملْ
لا تجادلْ إن تعامى جاهلٌ
في أمور فأخو الجهلِ الجدلْ
وإذا قلتَ نعمْ فاعملْ بها
إنما العاقلُ إن قال فَعَل
ودعِ الإكثارَ في الوصل فمن
زارَ غِبّاً زادَ حبّاً وإنْ وَصلْ
وذر النذلَ ولا تنصحْ لهُ
إنما النذلُ كثوبٍ مُبْتذَلْ
فإذا أصلحته لم يَنْصلح
كلما رقْعتَ بعضاً ينحلِلْ
وطِّنِ النفس على الصبرِ ولا
تكترثْ يوماً إنِ الخطبُ نزَلْ
وإذا شئتَ شِرَاءَ أشياءَ من
سرقِ أهل العدل عنها لا تَسَلْ
فإذا قدّمَ شىءٌ لك فخذ
لا تقلْ من أين مأتاهُ وكلْ
إنما دنياك فاعلمْ كلها
شبهاتٌ إن تعمَ فيها تضلْ
قلّما تسلم منها حبةٌ
خلصتْ من كل عابٍ مَدخَلْ
لستَ مسئولاً عن الشىءِ الذي
لست فيه عالِماً أو مستحلْ
إنما تسألُ عن علمك بالشىء
أو قد كنت في شىءِ مُضلْ
فدِع القالةَ والزمْ ما ترى
فضياءُ الشمس يغنى عن زُحَلْ
وإذا صاحبتَ فاصحبْ سيِّداً
صادقَ اللهجة ذا إن عَدَلْ
فإذا أولاكَ فاحفظْ وده
واعفُ عنه إن بَدَا منه خَلَلْ
إن يكنْ قبلُ وليّاً مُحسنا
فاذكرِ الإحسانَ منه واحتِيلْ
وكذا سركَ صنه جاهداً
عن جميع الخلق طُرّا يا رجلْ
إنما الشرُّ كجمر في الحشَا
يتَلظَّى أو كنَارِ تَشْتَعِلُ
لم يطق كتمانَه خلقٌ سوى
مَنْ أرادَ اللهُ ربى ذُو الأزَلْ
والزم الشُّورى وإن شاورتَ في
فِعل أمرٍ لا تخالف وامْتَثِلْ
كلْ من المطعومِ ما شئت ولا
تلبس الفاخرَ أو أَرْدَا الحُللْ
وإذا ما شئت تزويجاً فخُذ
وسَطام الحسن وارفض ما كَمُلْ
وكذاكَ نهيُك عَن تزويج من
قبحت من دونِ ربات الكِلَلْ
وذواتُ الحسن منها كالذي
حل بستاناً فيا نعمَ المَحَلْ
أو كَرَوْضٍ باكرتْه مزنةٌ
فهمَا الغيث بها ثم انْهَطَلْ
يجتنى من كلِّ زهرٍ رائقٍ
ويشورُ الريقَ منها كالْعسلْ
فاحفظِ الوصفَ وكُن ذَا فطنةٍ
ودع الجهلَ وخُذْ قولي وقُلْ
واقطعْ الآمالَ مِن مال الورى
واعتصمْ باللهِ نعم المتكلْ
إنما المرءُ إذا ما طمعتْ
نفسه في مال مَنْ والاه ذَلْ
وإذا ما قنعتْ نفسُ امرئٍ
عظمتْ هيبتُه فيهم وَجَلْ
وصن المال وفرق طرَفا
منه فالمرضىُّ منهم مَنْ بَذَلْ
لا تفرقْه عليهم كلّهُ
تَنْدَمَنْ فالناسُ أعداءُ المُقِلْ
إنما المالُ لعزٍّ باذخٍ
وكذَا الإقلالُ في دنياكَ ذُل
إنما دُنياك بالمالِ تُرى
في ذُرى العليا وأخرى بالعَمَلْ
ودعِ الخرصَ ولا تسلك له
طرقاً فالحرصُ كم شخص قتَلْ
فأرَى الناسَ صديقاً لفتىً
ذَا سخارٍ وأعادى مَنْ بَخَلْ
لا تغرنْك الأماني كلما
كثُر المال فتهوى في ظُلَلْ
أكثرُ الناس إذا ما كثرُ الم
الُ في كفيه في دنياهُ ضَلّْ
إِنما قارونُ من أجلِ الغنى
ساخَ في الأرضين مما قد عَمَلْ
فإذا أوتيته فاعملْ بما
جاءَ في القرآنِ في السبع الطُّوَلْ
وذَرِ الشىءَ الذي صاحبُه
إن يُسَائِل عنه يطرق في وَجَلْ
لا يصافِى الحرّ إلا مثلَه
هل ترى الأحرارَ صافتهم سِفلْ
لا تَرَى الإلْفينِ من كلِّ الوَرَى
ائتلفَا من غير أسبابِ العِلَلْ
ولسانُ المرءِ سيفُ قاطعٌ
يقتلن صاحبَه إنْ هو زَلّْ
وجراحُ النطقِ لا يُبْرَا المُدى
وجراحُ السيفِ يُبْرَى بالمهَلْ
إنْ يكن نطقُك ورداً كلّه
تجتنيه الناسُ فالصمتُ عَسَلْ
وليكن صَمْتُكَ فِكْراً لا تكُنْ
ساكِناً إلا بقلبِ ذِى وَجَلْ
ودعِ الأحقادَ والغلّ ولا
تلزمِ الكبْرَ وجانب مَن هَزَلْ
وذَرِ القُربى ولا تقطعْ لها
رحما فاللهُ ينجِى مَنْ يَصِلْ
لا تَزُرْ في كل يومٍ مرةً
كلَّ من تهوى فيعروك الملَلْ
ينبغي في كل شهر مرةً
إن يكن منك على قُرْب المَحَلْ
أو يكوننّ بعيداً نازحاً
فزرِ العامَ عزيزاً أو أَقِلُّ
مرةً في كل عامٍ واحدٍ
لا تزدْه ودعَنْ عنك العَذَلْ
لا نقمْ إلا قليلاً عنده
قدرَ يومٍ أو ثلاثٍ أو أَقَلّْ
وكذا إِنْ هُو وإفاكَ فَقُلْ
مرحباً يا مَنْ إلينَا قد قَفَلْ
والقَه بالبشرِ واللطفِ ولا
تَلْقَه بالغلظِ إنْ معْكَ نَزَلْ
وإذا صافاك خِلٌّ صافِه
بالوفاءِ المحضِ لا تبغِ البَدَلْ
فإذا زلَّ أقِلْ عثرتَه
لا ترى في الخَلْق شخصاً لم يَزِلْ
وإذا أذنبَ عاتبه على
ذَنْبه فالعفوُ أَحْرَى بالرجُلْ
فَتِّشِ الناسَ جميعاً هل ترى
غيرَ ذى عابٍ وإن كانَ بَطَلْ
تخُذِ الظاهرَ منهم ودعْ
المختفي وجانبْ ما اشْتكلْ
واجتَنِ الأثمارَ مهما أمكنتْ
فرصة منهم ودعْ عنك الفشلْ
واحفظِ الجارَ وإن جارَ فمَنْ
حفظَ الجارَ فقد سدَّ الخَلَلْ
وأنله إنْ يكُن ذَا عَيلةٍ
من ندى كفيك أو مما قد فَضَلْ
واقبلِ العذْرَ من الجاني إذا
بَسَط العذرَ بصدقٍ لا تُبَلْ
لا تكنْ فظّاً غليظَ القلب
ينقض من حَوْلك أهلٌ وخَوَلْ
وارْعَ مَن راعَاك في كلِّ الوَرَى
واقبلِ المعروفَ منه إنْ قَبِلْ
وابذل المعروفَ وفرّقه علَى
كلِّ ذى فقرٍ ومَنْ عَنْكَ سَأَلْ
يسترُ الجودُ عيوباً وكذا
يظهر العوراتِ في الناسِ البَخَلْ
لا تمنيك الأماني في المَدَى
بخلود إنما الدنيا كَظِلّْ
وإذا فاتَك شىءٌ لا تقل
ليتَه لي وعَسَاهُ ولَعَلّْ
فالتمنّي حرفة الحَمْقَى فلا
تكنْ الأحمقَ إن شىءٌ رَحَلْ
وارضَ بالشىء الذي يؤتى وإنْ
قَلّ فالعاقل يرضى بالأقَلّْ
ورَوِّض النفسَ وَوَطنها علَى
عَمل الخير ومِنهاجِ السبُلْ
فهيَ كالطفل إذا نهنهته
عنَ رضاعِ الندْىِ عنه ينفصلْ
وإذا أهملته شَبَّ علَى
حبّه الندْىَ مَداهُ واتصلْ
رُدَّها ما دمتَ في سنِّ الصبى
فعسيرٌ إن إذا المرءُ اكْتَهَلْ
فيصيرُ الفعلُ طبعاً لازماً
أبداً لا ينجلى مثلُ الكَحَلْ
قيلَ من شبّ على شىءٍ ولم
يرتدعْ شابَ عليه وثَقُل
وإذا مسَّك مكروهٌ فلا
تبتئسْ في الأمر فالدنيا دُوَلْ
مرةً تسقيك صاباً وكذَا
مرةً تسقيكَ شهداً وعَسَلْ
هكذا عادتُهَا مرت على
أممٍ من قبلنا لا تَشْتَغِلْ
فإذا نالك منها طرَفٌ
فتيقن عن قليلٍ يَضْمِحلّْ
لم تدمْ أتراحُها فيها ولا
أبداً يبقى لنَا فيها الجَذَلْ
فإذا شبتْ خُلودا دائماً
وترَى الخيراتِ في أعْلَى مَحَلّْ
كنْ كسلطان بن سيف في الوَرَى
وامتنل أخلافه ثمَّ اشتَمِلْ
فهْو محمود بخلق مرتضىً
عَمَّ أهلَ السهل جوداً والجَبَلْ
وهْوَ سيفُ اللهِ في الأرض على
مَنْ طغَى وامتازَ بالجهلِ وضَلّْ
إنْ جرَى ذكرٌ له في محفلٍ
تشتفى الأجسامُ مِنْ كلِّ العِللْ
ملكٌ آراؤه أسيامه
ماضياتٌ حدّها لا يَنْفَلِلْ
وجوادٌ إنْ أتاهُ عاذِلٌ
قال هيَّا سبَق الجودُ والعدَلْ
وشجاعٌ علّم الفرسان في
الحرب تصريفَ العوالِي والأَسَلْ
لا تقسْ جدوى يديه بالحيا
إنْ هَمَي مِن مزنة ثمَّ انهَمَلْ
جُودُه أثر فينا مِثْلَمَا
أثَّرت في راحِ كفّيه القُبَلْ
طوقَتْ نعماه أعناقَ الورى
فهيَ من أعناقهم لا تنحللْ
يا فَتى سيفِ المليك المرتضى
فُقْتَ أهل الأرض إحساناً فَظَلّْ
فضلَتْ أخلاقُك الحسنى فما
سادَ إلاّ مَنْ على الناس فَضَلْ
صُلْ على الأعداءِ في أوطانهم
فهمْ يغزونَنَا إن لم تصُلْ
وإذا ما صُلْتَ عليهمْ صولة
جوّد الضربةَ ألاّ تندمِلْ


¿Para qué me dais tormento,
aprovechando tan poco?
Perdido, mas no tan loco
que descubra lo que siento.


Jsou jíní, kteří mnoho milovali.
jich srdce stále válčí s láskou žárnou,
jich kroky cizí mnohé květy spálí,
jich oběť každá klamnou je a marnou.


Die tierlein flohen; darvon wurt der walt gar öd,
derhalb sein narung in die leng wurt schmal und spröd;
er kam zu seim bruder, tet im das klagen.
Sein bruder sprach: »ich halt mich unsers vatters ler;
du wütest, das um dich kan niemant bleiben mer,
des mustu abnemen in alten tagen.«
Er fürt in mit im in sein walt,
den sach er springen vol der wilden tiere.
der jung leb sach ein weidman alt
stellen sein garen in waldes refiere;
er sprach: »den jeger reiß zu tot;
er wil die tierlein in dem walde fahen.«
er sprach: »unser vatter gebot,
wir solten uns mit keinem menschen schlahen;
er sei sterker und hab vil list.«
der jung leb sprach vermeßen:
»was get des alten bot mich an?
disen weidman
wil ich zureißen durch mein sterk
und wil in darnach eßen.«


Willst du so viel, als der Allweise, wissen?
Itzt weißt du nicht, warum du leiden müssen;
Allein du wirst, was seine Wege waren,
Nachmals erfahren.


Nejméně juž sto let
list, květ padá s nich
do kolejí dvorka
četných, písečných.


أَأَيّامَنا ما كُنتِ إِلّا مَواهِبا
وَكُنتِ بِإِسعافِ الحَبيبِ حَبائِبا
سَنُغرِبُ تَجديداً لِعَهدِكِ في البُكا
فَما كُنتِ في الأَيّامِ إِلّا غَرائِبا
وَمُعتَرَكٍ لِلشَوقِ أَهدى بِهِ الهَوى
إِلى ذي الهَوى نُجلَ العُيونِ رَبائِبا
كَواعِبُ زارَت في لَيالٍ قَصيرَةٍ
يُخَيَّلنَ لي مِن حُسنِهِنَّ كَواعِبا
سَلَبنا غِطاءَ الحُسنِ عَن حُرِّ أَوجُهٍ
تَظَلُّ لِلُبِّ السالِبيها سَوالِبا
وُجوهٌ لَوَ اِنَّ الأَرضَ فيها كَواكِبٌ
تَوَقَّدُ لِلساري لَكُنَّ كَواكِبا
سَلي هَل عَمَرتُ القَفرَ وَهوَ سَباسِبٌ
وَغادَرتُ رَبعي مِن رِكابي سَباسِبا
وَغَرَّبتُ حَتّى لَم أَجِد ذِكرَ مَشرِقٍ
وَشَرَّقتُ حَتّى قَد نَسيتُ المَغارِبا
خُطوبٌ إِذا لاقَيتُهُنَّ رَدَدنَني
جَريحاً كَأَنّي قَد لَقيتُ الكَتائِبا
وَمَن لَم يُسَلِّم لِلنَوائِبِ أَصبَحَت
خَلائِقُهُ طُرّاً عَلَيهِ نَوائِبا
وَقَد يَكهَمُ السَيفُ المُسَمّى مَنِيَّةً
وَقَد يَرجِعُ المَرءُ المُظَفَّرُ خائِبا
فَآفَةُ ذا أَلّا يُصادِفَ مَضرِباً
وَآفَةُ ذا أَلّا يُصادِفَ ضارِبا
وَمَلآنَ مِن ضِغنٍ كَواهُ تَوَقُّلي
إِلى الهِمَّةِ العُليا سَناماً وَغارِبا
شَهِدتُ جَسيماتِ العُلى وَهوَ غائِبٌ
وَلَو كانَ أَيضاً شاهِداً كانَ غائِبا
إِلى الحَسَنِ اِقتَدنا رَكائِبَ صَيَّرَت
لَها الحَزنَ مِن أَرضِ الفَلاةِ رَكائِبا
نَبَذتُ إِلَيهِ هِمَّتي فَكَأَنَّما
كَدَرتُ بِهِ نَجماً عَلى الدَهرِ ثاقِبا
وَكُنتُ اِمرَءاً أَلقى الزَمانَ مُسالِماً
فَآلَيتُ لا أَلقاهُ إِلّا مُحارِبا
لَوِ اِقتُسِمَت أَخلاقُهُ الغُرُّ لَم تَجِد
مَعيباً وَلا خَلقاً مِنَ الناسِ عائِبا
إِذا شِئتَ أَن تُحصي فَواضِلَ كَفِّهِ
فَكُن كاتِباً أَو فَاِتَّخِذ لَكَ كاتِبا
عَطايا هِيَ الأَنواءُ إِلّا عَلامَةً
دَعَت تِلكَ أَنواءً وَتِلكَ مَواهِبا
هُوَ الغَيثُ لَو أَفرَطتُ في الوَصفِ عامِداً
لِأَكذِبَ في مَدحيهِ ما كُنتُ كاذِبا
ثَوى مالُهُ نَهبَ المَعالي فَأَوجَبَت
عَلَيهِ زَكاةُ الجودِ ما لَيسَ واجِبا
تُحَسَّنُ في عَينَيهِ إِن كُنتَ زائِراً
وَتَزدادُ حُسناً كُلَّما جِئتَ طالِبا
خَدينُ العُلى أَبقى لَهُ البَذلُ وَالتُقى
عَواقِبَ مِن عُرفٍ كَفَتهُ العَواقِبا
تَطولُ اِستِشاراتُ التَجارِبِ رَأيَهُ
إِذا ما ذَوو الرَأيِ اِستَشاروا التَجارِبا
بِرِئتُ مِنَ الآمالِ وَهيَ كَثيرَةٌ
لَدَيكَ وَإِن جاءَتكَ حُدباً لَواغِبا
وَهَل كُنتُ إِلّا مُذنِباً يَومَ أَنتَحي
سِواكَ بِآمالٍ فَأَقبَلتُ تائِبا


e forse ne vorrebbe esser digiuno;
ma, cosa fatta, penter non vi vale,
né puolla adietro ritornar nessuno:


Poroba však duch jest černé noci,
A ten žádné nepodléhá moci,
Leda žezlu obětivé lásky.


Indes, wer auch sonst nichts vermag
vermag doch Wünsche am heutgen Tag.
Es ist nicht viel, das weiß der Himmel!
Allein, wer mehr hat, gebe mehr!
Und also empfangen Sie, gnädigster Herr!
hiemit von mir den schönen Schimmel
(wofern's ein Schimmel war) auf dem
die Söhne Haymons einst geritten,
den Hippogryphen, der gar bequem
auf Wolken geht, und Astolfen mitten
ins Land des Mannes im Monde trug,
und nebst der vogelschnellen Alfane
das gute Schwert, die Durindane,
womit auf einen einzgen Zug
Herr Carl, der große und weise Kaiser
Armeen von Heiden nieder schlug;
sodann das Horn, das Mauern und Häuser
zu Boden warf mit seinem Ton;
den Stein des weisen Zoroaster,
den Lilienstab des Oberon,
die Sense des frommen Roboaster,
und, wenn der Wunsch den jedes Bürgerherz
zum Himmel schickt, in diesen Scherz
sich mischen darf, – zum Unterpfand
Gemeiner Wohlfahrt diesem Land,
als Erben von Vater- und Mutter-Tugend
bald einen tapfern Prinzen der Jugend!


Wem nach langer Kerkernacht,
Wem nach heißen Fieberwochen
Wieder neu das Leben lacht,
Frühlingsfrisch die Pulse pochen,
Selig wie das Sonnenlicht
Ist sein Herz und weiß es nicht.


أَطْلَقْتَ دَمْعِي بَعْدَ تَقْيِيدِ الْهَوَى
بحُلُولِ أَجْزا كُلّهُ بِمَحلِّهِ
وخَصَصْتَني بعُمُومِ أسْبابٍ بِها
بَدْءُ الْغَرامِ غَدَا مُشابِه أَوْلِه
أَلْزَمْتني ضِدَّ الْهَوى عَرَّفْتني
جاوَزْتَ آلاتِ الْهَوى ببَدِيله
وحَذَفْتَني والْقَلْبُ ظَرفُ مَوَدَّةٍ
يا مَنْ تُسَبِّبُ للعَذُولِ وفِيله


Durch Esopum ist uns beschriben,
wie ein ameis zu kalter winterzeit
ir koren trucknen welt am luft
und set es ausgebreit.
Ein grill durch hunger wurt getriben,
bat die ameis, zu teilen mit sein speis,
das er im winter nit verdürb.
do sprach die ameis weis:
»Was hast tan in den sumerlichen tagen,
das du dir nicht hast koren eingetragen?«
der grill wart wider sagen:
»den sumer lang ich frolich war und sung,
und durch die zeun und grünen büsch
ich hin und wider sprung.«


Ihr Name bey der Welt vergehe,
Damit er dort beschrieben stehe,
Hier unbenennt und unbekant,
Dort vor des Vaters Thron genant.


E benché lodar sé sia dishonore,
pur dirol cum perdon, ché merito io
de Camillo e de Cesare più honore:


hOr se mi mostra la mia charta il vero
non e lontano a discoprirsi il porto
siche nel lito i voti scioglier spero
a chi nel mar per tanta via mha scorto
dove o di non tornar col legno intiero
o sempre errar gia fui timido & smorto
ma mi par di veder ma vegho certo
vegho la terra vegho il lito aperto


Hier stutzt der Lästrer freche Schaar,
Ihr ganzer Schwarm empfindet Scham und Schrecken;
Nun wird es allen sonnenklar,
Die Dichtkunst dürfe sich vor Tadlern nicht verstecken.
Sie zeigt ihr Antlitz ungescheut,
Und fodert nur auf kurze Frist ein Schweigen;
Sie weis sich liebreich zu bezeigen,
Ihr Wesen, Blick und Mund, ist voll Bescheidenheit:
Kein Rauschen scheint sie mehr zu stören,
Und alles ist geneigt ihr eifrig zuzuhören.


A jeho hlas má i postavu též,
posuňky jeho i chůzi,
a Turpín neví, co pravda, co lež,
chví se jen ve spárech hrůzy.


Dík jest, radost čistá, bohulibý:
Nechte bratří oněch námitek,
Že mé radě vlastní příklad chybí;


Ohledla se k němu, zrak jí svítí:
„Ne, on řekl: mrtvy mají býti!“


Маяковскому
Чтобы край земной не вымер
Без отчаянных дядей,
Будь, младенец, Володимир:
Целым миром володей!


Ne, nejsme hodny toho blaha,
ne, vinami jsme poskvrněni,
jen dej nám kát se ze svých provin,
abychom došli odpuštění!


Da ist der Arme nimmermehr
Wie Sünder eingefangen,
Es ist des reichen Bürgers Ehr',
Sie gastlich zu empfangen.