Křížem maje složené
Ruce, stál pan Roháč v kryptě;
Zamyšlen, nemluvě tam stál,
Kde i Václav Druhý, Václav
Třetí v rakvích tleli – mezi
Samými bídnými zbytky
Velikostí dávno zašlých.
Zdaž se as v něm také hnulo
Nějaké tušení konce
Jeho vlastního? Teď zvolá:
„Tedy zde ležíš, ubohý
Králi Václave! Jak stkvělý
Začátek byl vladaření
Tvého, jako dne, když věnčen
Paprsky se od východu
Blíží! Jaké nádherné
Třpytěly se na Tvé skráni
Koruny! A jak jsi skonal!
Nezemřel’s na poli čestném,
Jak Tvůj děd tam u Kresčáku,
Nýbrž chorobou se strávil’s.
Mizerně mizela všechna
Veleba Tvá. Škoda Tvého
Srdce! To zlé nebylo.
Kdybys za jiné byl doby
Vladařil, snad dějepisci
Zlatými by písmeny
Zapsali Tvé jméno do svých
Listů. Avšak době naší
Nedostačoval’s. Ta žádá
Síly duševní a vůle
Mohútné, a těch pokladů
Nezanechal Tobě otec.
O náš Karle, moudrým byl’s Ty
Vládcem, ale vychovati
Ze svých synů vládce, tomu
Nerozuměl’s! Pokoj Tvému
Popelu, nešťastný králi
Václave! Nechci se s Tebou
Soudit. Věčný Bůh se smilujž
Nad Tebou, jak někdy, až má
Přijde doba, nade mnou!“


Bald mächtiger, bald leise,
Mit wunderbarem Klang,
Zogst du Gesangeskreise,
Daß eine tiefe Weise
Das wilde Meer bezwang.


Io per ferirti il giovinetto core,
Ch'è per mio mal di tenerezza scarco,
Su questa lira, che mi diede Amore,
Trovato ho l'arco.


I picch ghe l'han coj vizzi di patron,
i scrupolos col tropp amoreggià,
i sonaj col vorè filosofà,
i quamquam con la strada del Sempion,


Nem így jöttem, nem ezt akartam,
Hurráh, hurráh.
Kikre rátörtem szép viharban,
Megfullasztnak csúf diadalban,
Kiknek semmijük se vagyok.
Bocsáss meg nekem, én árva lelkem.


Da murrte leise übers Feld, ganz leise
Der erste Donner und erschrocken schmiegtest
Du näher dich mit sanftem Druck mir an.
Und wie ein Zittern lief's von deinem Arm
In meinen über, und mein Herz schlug schneller.


一醉六十日
一裘三十年
年华经几日
日日掉征鞭


瑶妃一念差
谪堕人间世
琼阙未忘情
时带盈盈泪


delik deşik gövdesiyle türküsüz yürüdüğünü


Eu hei-de lhe falar lugubremente
Do meu amor enorme e massacrado,
Falar-lhe com a luz e a fé dum crent
Hei-de expor-lhe o meu peito descarnado,
Chamar-lhe minha cruz e meu calvário,
E ser menos que um Judas empalhad
Hei-de abrir-lhe o meu íntimo sacrário
E desvendar-lhe a vida, o mundo, o gozo,
Como um velho filósofo lendári
Hei-de mostrar, tão triste e tenebroso,
Os pegos abismais da minha vida,
E hei-de olhá-la dum modo tão nervoso,


Der Bauer, der lebte frei und froh,
Das wollten die trotzigen Jarls nicht so.


Snad prvou podá ti. Svět uvítá tě leskem
a řekne: „údělem tvým buď jen ples a smích!“
A ret tvůj zářivý se nezachvěje steskem
ni bolem, stoupat výš v nadějích růžových
jen budeš, zlatých snů a lásky motýl hravý
tvou hlavu oblétat v paprscích duhových
dál bude jen a zášť, vln příboj lstivý, dravý
nešlehne v onu výš, kam osud tě byl zdvih.


Comme la vieille aïeule au plus fort de son âge
Se réjouit de voir le tendre nourrisson,
L’enfant à la mamelle et le dernier besson
Recommencer la vie ainsi qu’un héritage;


Fröhliche Zeit! Es war der zweite heilige Christtag,
Als meinem Vater die Post scholl: Noch ein Knäbchen ist da!
Glückliche Zeit! Es war die sechste Stunde des Abends,
Wo in der südlichen Welt alles zur Wonne sich schickt.


I maloninká věc nás blažit může,
jen s upřímným-li srdcem byla dána,
mám důkaz toho na tobě, má růže.


Blaženka jen prstík na rty klade.
„Ne, ne! pravím: mrtvy musí být!“
Nevole stín pod brvy se krade.
„Kterak že by mohly ještě žít?
Klid by rušily mu svými vzdechy
bolestnými věčně bez útěchy.
Z hloubi těžkých stínů pláč a kvil
život by mu na vždy otrávil.
Ne, ne! mrtvy musí být a němy
tiše ležet pod studenou zemí!“
Neznámá jen rtíky nakřiví
v úsměšek až krutě jízlivý.
Mávla rukou: „Dítě, nebojte se!
Což dbá Géza! co mu osud všech!
nedoletí k němu ani vzdech,
srdcem jeho nářek neotřese.
S kvítkem potěší se, – nasycen
odhodí je v bláto prostě jen,
což mu sejde na růžičce jedné?
nevzpomíná, zpět se neohlédne,
pláč, který zní v šerém stínu kdesi,
nebojte se, jeho nevyděsí!“
Zlomil se jí hlas. A znělo v něm
cosi trpkým smutným soucitem.
Bílé prsty rukavičku rvaly,
veselé se oči tmí a kalí.
„Vím – “ zas děla, – „vím, že přijde den,
kdy mne zapomene nasycen, –
ale což já? jaká je mne škoda?
znám svůj osud, trpkou sudbu svou!“
A sklopila hlavu spanilou.
„Květ i trní, jak co osud podá,
s úsměvem jen plachým přijímám –
jakou cenu já v tom světě mám?“
Steskem hořkým zachvěl se hlas její,
z duše zněla zpověď zoufalá.
Oči protřela si. Srdečněji
„Věřte, – “ děla, ruce sepjala,
„zdání neměla jsem, dítě zlaté,
že vy – že on –“ vzrušena se mate. –
„Odpusťte mi, prosím! Chtěla bych
políbit vás v bílé čelo čisté,
ale snad, že nesvolila byste, –
na mých rtech už dávno utkvěl hřích...
Stín můj padl maně v cestu vaši,
snad vám klid a pokoj z duše plaší.
Líto je mi – “ zuby vtiskla v ret, –
„ach, já netušila z dálky ani,
že vy jste ten leknínový květ!“
Dotekla se lehce měkkou dlaní
Blaženčiny ruky. „Odpusťte mi!“
Slza v brvách se jí zastkvěla,
více nežli slova řekl němý
její pohled. V tom se zachvěla
prudkým otřesem až v samou duši.
Padla úzkost na ni, hrůza, strach,
cosi někde blízko sebe tuší
děsivého vstávat v temnotách.
„Odpusťte mi!“ znova zašeptala.
„S Bohem!“ vzkřikla, na útěk se dala
bez rozmyslu cestou neznámou...
A Blaženka stála. Mračná tíha
dusila ji, sotva hruď se zdvíhá,
zrak i srdce zalilo se tmou.
Vzepříti se chtěla – roztrhati
síť pavučin, kde se rozum tratí.
Jakés větve ve tmách rukou bílou
v hrůze zachytla se celou silou.
„Bože!“ zavolala. Pamětí
světlejší jí záblesk přeletí,
jako když se bílá nitka snuje.
Vláďa – otec – všechno pochopuje,
naděje jich ve tříšť rozbité,
pod nohama břehy podryté, –
ano, jistě souvisí vše spolu,
na všem leží pochmurný stín bolu.
A co – ach, co sama hledá tu?
již dávno čas minul k návratu.
Úzkost hrozná projela jí duší.
Zas ty uzly šerých pavučin!
paměť zkalila se padá stín,
srdéčko jen malé plaše buší!
Vytřeštila oči, – tma se valí,
červánky už bledly, zhasínaly.


Aufwärts die Blicke aus dem nächsten Grauen
Der Gegenwart; nicht ewig währt die Nacht!
Wer weiß, wie bald die Himmel wieder blauen?
Wer weiß, wie früh ein deutsches Volk erwacht?


心与寥寥太古通
手随轻籁入天风
山长水阔无寻处
声在乱云空碧中


Zlo roste však; ač s dostatek je luků,
jsou bez tětiv; kde těch lze nabrat asi?
A nikdo rady neví v lidstva shluku.


La alondra y las oscuras golondrinas
cantarán, al lucir las alboradas,
las Rimas inmortales y divinas


by valný nářek do své bídy zvedl –
tu v hovor hlasnější a hlasnější
vždy určitější a vždy spasnější
nit naděje jsem z útrpnosti vpředl.


A történeteket lapozám s végére jutottam,
És mi az emberiség története? vérfolyam, amely
Ködbevesző szikláibul a hajdannak ered ki,
És egyhosszában szakadatlan foly le korunkig.
Azt ne higyétek, hogy megszűnt már. Nincs pihenése
A megeredt árnak, nincsen, csak a tenger ölében.
Vértengerbe szakad majd a vér hosszu folyója.
Rettenetes napokat látok közeledni, minőket
Eddig nem látott a világ; s a mostani béke
Ez csak ama sírcsend, amely villámnak utána
A földrendítő mennydörgést szokta előzni.
Látom fátyolodat, te sötét mélytitku jövendő,
És, meggyujtván a sejtés tündéri tüzét, e
Fátyolon átlátok, s attól, ami ott van alatta,
Borzadok, iszonyodom, s egyszersmind kedvre derűlök
És örülök szilajan. A háború istene újra
Fölveszi páncélját s kardját markába szorítván
Lóra ül és végigszáguld a messze világon,
És a népeket, eldöntő viadalra, kihíja.
Két nemzet lesz a föld ekkor, s ez szembe fog állni:
A jók s a gonoszak. Mely eddig veszte örökké,
Győzni fog itt a jó. De legelső nagy diadalma
Vértengerbe kerűl. Mindegy. Ez lesz az itélet,
Melyet igért isten, próféták ajkai által.
Ez lesz az ítélet, s ez után kezdődik az élet,
Az örök üdvesség; s érette a mennybe röpűlnünk
Nem lesz szükség, mert a menny fog a földre leszállni.


Neb se zticha tenké zlatomraky
Vůkol ní a vůkol rozklenou,
Už jen clonu z Jejích ramenou
Tvář, šat vidno, pak vše miznou znaky;


Par les sentiers perdus au creux des forêts vierges
Où l'herbe épaisse fume au soleil du matin ;
Le long ; des cours d'eau vive encaissés dans leurs berges,


Nur komm mit einer sanfften Stunden,
Ich warte sehnlich auff dein Heil
Laß mich der Schmertzen seyn entbunden,
Vnd schenck mir deines Reiches Theil,
Da ich dich wil preisen
Mit der Engel Weisen,
Wil in dir erfrewt
Frey gestehn, daß Ehre
Danck vnd Ruhm gehöre
Dir in Ewigheit.


Bez viny a bez rozsudku
hnusným katům poručit
bez citu a beze smutku
nevinného umučit!
Kdo to činí? Hmota? Duch?
Kdo to tady vraždí v tmách?
Blázen, pochop nebo vrah
anebo tak zvaný –?


E se model mi vuo' fare o disegno,
questo caro mi fia per più certezza,
ché tentato n'abiàn ciò che puote arte.


Mahlzeit halten die Hussiten
Fröhlich in der Abendkühle,
Es versinken ihre Panzer
In des Mooses weiche Pfühle.


Co reků triumf, války divá zvěst,
on vítěz teď, ba on sám Odin jest!


El casto Amor, que Dios del cielo envía,
le dijo en ver la pena que pasaba:
«¡Suelta tus pies, tus manos te destraba,
toma tu lecho a cuestas y haz tu vida!»


Und darinnen hängt in vielen Bildern,
Fein gemalt von einem frommen Maler,
Die Geschichte von dem Kirchenraube.


Wenn Abends er zur Zelle flieht,
Mit ihm hinein die Göttin zieht,
Es kommt der sanfte Mondenschein,
Zum Heiligthum den Ort zu weihn.


Zbadej hlouběj věci tresť a jádro;
Knězství kámen, leč ten tobě v skonu
Změní v choť se, jak Pygmalionu.


耐守春寒惯客身
时将冻笔斗芳晨
悬知世事皆云过
惟有文心向雪新


أَلَم يُسلِني نَأيُ المَزارِ صَبابَتي
إِلى أُمِّ عَبدِ اللَهِ وَالنَأيُ قَد يُسلي
مِنَ المُرعِداتِ الطَرفِ تَنفُذُ عَينُها
إِلى نَحوِ حَيزومِ المُجَرِّبِ ذي العَقلِ
فَلا هِيَ لانَت بَعضَ لينٍ يُصيرُها
إِلَينا وَلا أَبدَت لَنا جانِبَ البُخلِ


quindi il tuo fido mosse cercandoti
pe' mari. Al collo leonino avvoltosi
il puncio, la spada di Roma
alta su l'omero bilanciando,


Ďas je vem! Sám jsem tu. Svět náš je tup,
bojácné ospalé dítě!
Však, pane papeži, zkazím ti lup,
roztrhám ty tvoje sítě!


Qual pargoletta o damma o capriuola
Che tra le fronde del natio boschetto
Alla madre veduta habbia la gola
Stringer dal pardo, o aprirle'l fianco o'l petto
Di selva in selva dal crudel s'invola
E di paura triema e di sospetto:
Ad ogni sterpo che passando tocca
Esser si crede all'empia fera in bocca.


Sagt nur nichts halb:
Ergänzen, welche Pein!
Sagt nur nichts grob:
Das Wahre spricht sich rein.


Haben sowol mit dir zu thun,
Und der in sieben fakkeln weht.


Lancettes, pendentifs, ogives, trèfles grêles
Où l'arabesque folle accroche ses dentelles
Et son orfèvrerie ouvrée à grand travail,
Pignons troués à jour, flèches déchiquetées,
Aiguilles de corbeaux et d'anges surmontées,
La cathédrale luit comme un bijou d'émail !


Sous son front dur médite un songe obscur d'empire.
Elle est la fleur superbe et froide des poisons.
Et le péché mortel aux acres floraisons
De sa chair vénéneuse en parfums noirs transpire.


诗在溪桥兴在人
年来绕树费追寻
何人炼得冰霜骨
调出孤山韶濩音


Sich selbst beherrschen ist gar fein,
Doch schlimm, sein eigner Tyrann zu sein.


Nem, nem! szobáid tündér ékessége
Újabb időnek hordja bélyegét...
Ez egy magyar családnak ősi fészke,...
Csak az hagyhatja így el örökét!


Llevar frutas las huertas, agua el río,
y lodos en Madrid si acaso llueve,
y traer por el suelo los zapatos,


priego il ciel, che sì v'esalti e v'ami,
ch'eterno sia con voi sempre il bel nome
di Tullia scritto in tutti i tronchi vostri.


Se mai piacer col mio penar ti crebbi
vivendo, di mia morte essendo vaga,
pensarò ben che or iubilar tu debbi.


Du kömmst, entgegen lauf ich dir:
Du sprichst, es wallt mein Herz in mir:
O fordre mehr! dann siehe zu,
Wer stärker liebt, ich, oder du?


Ze zdroje poesie chceš-li píti,
dřív z prachu všednosti si utři dlaň,
sic místo rosy bláto budeš míti.


Herein! du Jünger; zaudre nicht zu neigen
Dein lock'ges Haupt vor deinen Meistern hier;
Dir ziemt vor ihnen Ehrfurcht wohl zu zeigen,
Du ringst hinan zu ihrem Lichtrevier;
Und wehte nicht aus ihres Lorbeers Zweigen
Des Gottes Schöpferatem erst zu dir?
Bin so wie du, obschon in grauen Haaren,
Ein Jünger nur; vertraue meinen Jahren.


Oimè, ché s'ig no foseno diversi,
l'aquila che gremisse sto paese
di plano seria humel e cortese.


Jako v medném květu včely sedí,
Leží v spisu hrdí sokové,
Sladké krásy cýtíc skoumat hledí,
Jak ho řídí Římští duchové.


Eine Hamburger Brigg war's. Vom Sturm verschlagen,
Sahn sie den einsamen Felsen ragen,
Den unbekannten, hervor aus den Wogen,
Und steuerten näher, von Neugier gezogen.
Da sah durch das Glas der Kapitän
Auf dem nackten Stein unsre Flagge wehn,
Und wir waren gerettet.
Sie fanden mich
Fast sprachlos vor Freude, und wunderten sich,
Mich kräftig zu sehn und wohl genährt.
In fliegender Hast stand Rede ich,
Und hatte in kurzem sie aufgeklärt.
Gleich waren bereit sie zu folgen, und brachten
Den Schiffsarzt mit, an alles dachten
Die Wackeren. Drängend trieb ich zur Eile
Und duldete nicht die kleinste Weile.
Mir bangte, je näher dem Ziel wir kamen,
Und immer war ich eine Strecke voran,
Und wartete wieder und trieb sie an.
Sie folgten mir mühsam: »In Gottes Namen!«
Und da lag sie vor uns im Sonnenschein,
Die Hütte, mein Haus, mein Alles. Allein
Erst schlich ich hinein und atmete hoch
Und dankte Gott. Sie lebte noch.
Doch ich sah, ein Blick, was sie litt, und wie nah
Ihre Stunde muss't sein. Und leise rief
Ich den Doktor herein. Und da sie schlief,
Beruhigte er mich mit Trostgebärden
Und machte mir Mut, es würd gut schon werden.


Ich muß ihn sehn, ich muß ihn haben,
Das höchste Gut, den schönsten Knaben,
Ich muß ihn schaun, das Gottesbild.
Ich muß ihn herzen, muß ihn küssen
Und seinen Gegenkuß genießen,
Daß mein Verlangen wird gestillt.
Ach, daß er doch noch dieses Nu
Mit sich mich setz in wahre Ruh
Und mir sei, was er ist.


العَبد عَبدك يا مَن أَنتَ سَيدهُ
وَلَيسَ غَيركَ في الأَوصابِ يُنجدهُ
أَنتَ الَّذي لِسَبيل الخَير تُرشِدُهُ
مالي سَواكَ رَسول اللَهِ أَقصِدُهُ
وَمِن جَنابِكَ في الدارين مُلتَمسي
لا أَستَعين بِأَنصار وَلا عَدَد
وَلا بِجاه وَلا مال وَلا وَلَد
بَل أَنتَ أَنتَ الرَجا يا خَير مُعتَمَدِ
لَولاكِ ما خُلِقَت روحي وَلا جَسَدي
وَلا حَياتي وَلا نَفسي وَلا نَفسي
أَنت الَّذي حازَ رايات العُلى وَعَلى
مَتن البُراق إِلى السَبع الطِباق عَلا
ما خابَ قاصدك الراجي وَلا خَجَلا
حَططتُ رحل رَجائي في ذُراك فَلا
تَجعَل رَجائي بِمَردود وَمُنعَكِسِ
أَشكو إِلَيكَ تَباريحاً وَفَرط أَسى
مِن اعتِلال ذُنوب حارَ فيهِ أَسا
أَدرك بِلُطفك أَن الصَبر قَد دَرَسا
وَأَمطر عَلَيَّ سجالاً مِن نَداكَ عَسى
يَخضر مِن رَوض حَظي جانب اليَبسِ
آل النَبي خَذوا لي عِندَ جَدِكُم
مَكانة أَحتَمي فيها بِجَدِكُم
قَد لَذَ لي الشُكر في أَوصاف مَجدِكُم
أَوَد عِندَ إِدكاري خَير حَمدَكُم
عَن ذَلِكَ النُطق لَو عَوضت بِالخَرس


Ivan je osudu i života dar smělý.
Není to lehká věc, dívat se v jeho zrak,
dívat se v jeho zrak a nezachvět se pak..
Co jen ti andělé v tom zraku zapomněli?


Didon vedrai, che con empeto e furia
el bianco petto per Enea passando,
sé privando di vita e farsi ingiuria,


Jednu nožku přelomila,
mekotala, žalostila.


S az idegen vér a szivembe reked,
ahol én, a nagy Szánalom, fekszem.
S a ti fájdalmas szívetek fáj nekem is,
ó, hidd el, szent, szőke Ferencem.


تَعطَّرَ مِن دياركمُ النسيمُ
وهبَّ فكِدْتُ مِن شوقٍ اهيمُ
وطالَ زمانُ نايكمُ فقلنا
لربعكمُمتى هذا القدومُ
أُعلَّلُ باقترابِ الدارِ قلباً
يُعذَّبُه فراقكمُ الأليمُ
اِذا عاتبتُه فيكم عصاني
وأين مرامُه مما أرومُ
أُريدُ سُلُوَّهُ عنكمُ وفيه
غرامٌ حَرُّ لوعتِه غريمُ
يطالبُني بكم فيزيدُ شوقاً
ودونكمُ تبالَةُ والغميمُ
وفرسانٍ إذا اشتبكَ العوالي
وكلَّحَ خوفَ مِتَها اللئيمُ
رأيتَهمُ وقد نَفَروا خِفافاً
وما شُدَّتْ مِن العَجَلِ الكُلُومُ
مِنَ القومِ الذين نمتْ وطابتْ
مغارسُ أصلِهمْ وزكا ألأُرومُ
بناةُ المجدِ في شرقٍ وغربٍ
يَدُلُّ عليهمُ خُلْقٌ كريمُ
لقد رَزُنوا على النظراءِ حِلماً
واِنْ خفَّتْ بغيرهمُ الحلومُ
ولمّا ثوَّبَ الداعي لحربٍ
وقد كَرَبتْ على ساقٍ تقومُ
تمطَّتْ في أعنَّتِها اليها
عتاقُ الخيلِ يَجرحُها الشكيمُ
فما حَمِيَ الجِلادُ بهم إلى أنْ
رأيتَ القومَ في عَلَقٍ تعومُ
وكم مِن قائلٍ لمّا رآني
ولي دمعٌ على سرَّي نمومُ
تَغَيَّرَ عهدُ مَنْ تهوى سريعاً
وكنتُ تظنُّه مِما يدومُ
اِذا ظلمَ الذي قد كنتَ ترجو
عواطفَ عدلِه فلِمَنْ تلومُ
لقد طُبِعَ الزمانُ على خلافٍ
وأهلُوه فحالُهمُ ذميمُ
صحيحُ الودَّ بينهمُ إذا ما
بلوتَهمُ لتَخْبُرَهمْ سقيمُ
وروضٍ بتُّ فيه حليفَ راحٍ
وقد مالتْ إلى الغربِ النجومُ
أُروَّحُ بالمُدامةِ فيه قلباً
غَلَبنَ على مسرَّتهِ الهمومُ
أرقُّ مِنَ النسيمِ إذا تمشَّى
عليلاً في جوانبهِ النسيمُ
كأنَّ حَبابَها في الكأْسِ وهناً
على وَجَناتِها درٌّ نظيمُ
يكادُ يطيرُ مِن فرحٍ إذا ما
أُديرتْ في زجاجتِها النَّديمُ
على روضٍ جِمامُ الماءِ فيه
يسيحُ فيرتوي منه الجَميمُ
غدا النُّوّارُ مبتسماً أنيقاً
غداةَ بكتْ على الروضِ الغيومُ
وربعِ هوًى سقاه مِن دموعي
هزيمٌ باتَ يَتبعُه هزيمُ
وقفتُ على معالمهِ ونِضْوي
طليحٌ قد أضرَّ به الرسيمُ
فجدَّدتِ الشجونَ لنا بليلي
وجيرتِها المرابعُ والرسومُ
فلا زمنٌ نَلَذُّ به ابتهاجاً
وقد بانتْ ولا عيشٌ حليمُ
فمَنْ للهائمِ الولهانِ يوماً
اِذا ما عادَهُ الوجدُ القديمُ
وطالَ عليه والتَّذكارُ يذكي
ضِرامَ غليلِه الليلُ البهيمُ
ولاحَ البرقُ مِن أعلامِ رضوى
فأمسى لا ينامُ ولا يُنيمُ
فمِنْ كَبِدٍ مضرَّمةٍ وعينٍ
تبيتُ لكلَّ لامعةٍ تَشيمُ
ومِن نظمٍ أُنضَّدُهُ ونثرٍ
سَقتْهُ خلاصةَ الأدبِ العلومُ
سأنشرُ منه ما قد ماتَ دهراً
ويَشكرُني له عَظْمٌ رميمُ
ويُسعِدُني على المختارِ منه
اِذا حبَّرتُه فكرٌ سليمُ
له النسبُ المؤثَّلُ في البوادي
ومِن أبياتِ مفخرِها الصميمُ
فأشعارُ الأنامِ له عبيدٌ
بحكمِ الفضلِ وهو لها زعيمُ


茶瓯纱帽惯迎宾
不是诗人即道人
细雨斜风君莫出
绿云门外有红尘


Doch wo man einen Menschen sieht
Durch Busch und Auen gehen,
So kann er leider dieses Lied
Noch immer nicht verstehen.


Pero para volar
es menester que el sol pendule
y que gire en la mano nuestra esfera armilar
Todo es distinto ya
Mi corazón bailando equivoca a la estrella
y es tal la fiebre y la electricidad
que alumbra incandescente la botella
Ni la torre silvestre
distribuye los vientos girando lentamente
ni mis manos ordeñan las horas recipientes
Hay que esperar el desfile
de las borrascas y las profecías
Hay que esperar que nazca de la luna
el pájaro mesías
Todo tiene que llegar
El oleaje del cine es igual que el del mar
Los días lejanos cruzan por la pantalla
Banderas nunca vistas perfuman el espacio
y el teléfono trae ecos de batalla
Las olas dan la vuelta al mundo
Ya no hay exploradores del polo y del estrecho
y de una enfermedad desconocida
se mueren los turistas
la guía sobre el pecho
Las olas dan la vuelta al mundo
Yo me iría con ellas
Ellas todo lo han visto
No retornan jamás ni vuelven la cabeza
almohadas desahuciadas y sandalias de Cristo
Dejadme recostado eternamente
Yo fumaré mis versos y llevaré mis nubes
por todos los caminos de la tierra y del cielo
Y cuando vuelva el sol en su caballo blanco
mi lecho equilibrado alzaré al cielo.


Com o pé na cadeira, prepara-se para sevestir; e o homem do violino nem repara queela está em cima da mesa, onde ainda ficou a garrafa que ele quase esvaziou, atéela lhe pedir que tocasse, enquantose veste para a noite de  Joã Aí, nas aldeias junto aos lagos, as raparigas fogem para as florestas, à espera do escuroque não há-de chegar; mas não é para issoque ela se vest A sua juventude esvazia-se,como o vinho na garrafa; e ao olhar parao músico, o que ela pensa é se ele nãoserá uma pura abstracção, inventando a melodiaque ela gostaria de ouvi E também poderiasair atrás dele, para o meio da floresta ondeiria acender uma fogueira, antes que as amigaschegasse Mas a roupa que tem não servepara uma festa; e o cabelo curto descobre-lheo pescoço, que a luz envolve, embora ohomem do violino não se preocupe com a sua presenç Assim, ela sairá de cima da mesa, deixando-o acabar a sua peça; e meter-se-á na cama, enterrando os olhosna almofada para não ver o sol que aindaentra pela janela, depois do dia acabar, ede todas as amigas se perderem na florestNuno Júdice | "A pura inscrição do amor", pá 88 | Publicações Dom Quixote, 1 ediçã Ja 2018


Bénán lehanyatlik a kéz,
széttapogat tehetetlen:
élni ma itt lehetetlen,
meg kell halni ma itt,
halni e földi avarban,
hol léptekkel, kopogókkal,
lekopott rongy-lobogókkal
kullog az emberi hit,
a virrasztó nyomorúság
piros parázs-szeme nyitva
s vörös varázs-zene szítja
lángra tüzes tanait.


岩鞠有黄华
寒香霜下秀
江州酒不来
采之满衣袖


Я чувствую, во мне горит
Святое пламя вдохновенья,
Но к темной цели дух парит…
Кто мне укажет путь спасенья?
Я вижу, жизнь передо мной
Кипит, как океан безбрежной…
Найду ли я утес надежный,
Где твердой обопрусь ногой?
Иль, вечного сомненья полный,
Я буду горестно глядеть
На переменчивые волны,
Не зная, что любить, что петь?
Открой глаза на всю природу,-
Мне тайный голос отвечал,-
Но дай им выбор и свободу,
Твой час еще не наступал:
Теперь гонись за жизнью дивной
И каждый миг в ней воскрешай,
На каждый звук ее призывный —
Отзывной песнью отвечай!
Когда ж минуты удивленья,
Как сон туманный, пролетят
И тайны вечного творенья
Ясней прочтет спокойный взгляд,-
Смирится гордое желанье
Весь мир обнять в единый миг,
И звуки тихих струн твоих
Сольются в стройные созданьНе лжив сей голос прорицанья,
И струны верные мои
С тех пор душе не изменялПою то радость, то печали,
То пыл страстей, то жар любви,
И беглым мыслям простодушно
Вверяюсь в пламени стихоТак соловей в тени дубров,
Восторгу краткому послушный,
Когда на долы ляжет тень,
Уныло вечер воспевает
И утром весело встречает
В румяном небе светлый ден


Und ich stürzte dir zu Füßen
Und gestand den Plan, den Mord:
Und in Flammen sollt' ich sterben
Nach der sieben Richter Wort.


Astolfo tutto a un tempo ch'era quivi
Che questo Orlando fosse hebbe palese,
Per alcun segno che da i vecchi Divi
Su nel terrestre Paradiso intese,
Altrimente restavan tutti privi
Di cognition di quel Signor cortese,
Che per lungo sprezzarsi, come stolto
Havea di fera piu che d'huomo il volto.


Cuando sentado en la Tarpeya roca
Nerón miraba como Roma ardía,
y con sus cantos celebraba el fuego


A jako v řece tříšť se žene k moři
v dál neznámou, tak v tuše
my plujem v nekonečno a vstříc zoři
s tou tříští, ó má duše!


Noc tíhy plná, těžké vůně dusné,
jež k horké hlavě jako víno stoupá.
Pták v hnízdě mlčí, třeba sotva usne,
jak stínů hra se kolem něho houpá


Es war kein neues Wort dabei,
es war die alte Litanei
von saurem Schweiß und Hungerlohn,
an der nur neu des Jammers Ton! –


U té však se bez ozvěny tratí
prosby také dojímavý hlas...
Radost malých – ta jí nezaplatí
cenným grošem tretek lichý jas!


云去云来昼不扃
柏盘藤蔓作连屏
未须久坐能清俗
才到庭除俗虑清


Keiner könnt' es ihr beibringen,
Daß die Walzen nicht mehr singen.
Trotz sie taub auf jedem Ohr,
Hört sie heut' noch den Tenor.


Existe
no TODO um circulo,
que sempre deverá ser percorrido
sem saber se está indo ou vindo


Ja, du bist wohl an Iris zu vergleichen!
Ein liebenswürdig Wunderzeichen.
So schmiegsam herrlich, bunt in Harmonie
Und immer neu und immer gleich wie sie.


Ezt gondolám, de szólni nem tudék,
Avvagy talán nem mertem szólani,
Félvén, hogy majd ha ajkam megnyitom,
Keblemből a menny ki fog szállani,
És megragadtam angyalom kezét,
Hogy el ne tűnjék tőlem újolag,
És derekát átövezé karom,
Átövezé, mint egy égő szalag.


Ey da nun jhr vnzahlbar schiff/
(O wasserwald beschoren!)
Euch eben recht ich jetzt betriff/
O bäum zu land geboren!
Ach zäumet auff den vollen trab/
Legt hin die flache sporen/ 2
Die flächsen feder 3 spannet ab/
Die zeit bleibt vnverlohren.


le Ninfe, signor mio, del vostro Tago
fors'intorno al mio crin, col favor vostro,
tesseran, qualche dì, ghirlande d'auro.


Ужин снял Слава богу,
Что собрались как-нибудНу, присядем на дорогу,
Да и с богом в дальний путВот уж месяц вполовину
Показался, — не поздай;
Только слушай: ты долину
За кладбищем объезжай!
Речь давно об ней ведется:
Там удавленник зарыТолько полночь — он проснется
И проезжих сторожиКак огни, у исполина
Светят страшные глаза;
На макушке, как щетина,
Поднялися волоса;
С шеей, петлею обвитой,
Как котел он посинел,
Зубы кровию облиты,
И язык окостенеСамому мне с ним возиться
Довелось лет пять назад;
И теперь — когда, случится,
Вспомнишь ночью — и не рад!
Всё ли в путь собрали сыну?
Вот и с богом: поезжай!
Только слушай: ты долину
За кладбищем объезжа


Wie so schwer bist du von Tränen,
Schwer von Märchen und von Träumen,
Wie so schwer vom schwülen Sehnen
Nach des Lebens Myrtenbäumen!


Někdy ortel strašný jenom prostě zjeví,
jindy s posměchem se trpkým netají,
na pranýř tam staví mladých duší zpěvy,
o pomstu tam hlasem velkým volají.


Ging ich um die heiße Mittagsstunde,
Die gewitterschwüle, durch die öde
Sonnige Vorstadtgasse meinen Pflichtweg,
Wie dem weiten, aufgesperrten Rachen
Einer plumpen kalten Brunnenfratze
Breit entstürzt und mit Geräusch der Sprudel,
Blasen werfend, regenbogenfarbig,
Also wälzte aus dem großen, roten
Schulgebäude sich ein Schwarm von Mädchen
Auf die Straße, in die helle Sonne.
Jede Größe, jede Farbe: Blonde,
Braune, Schwarze. Flechten, Zöpfchen, Locken.
Freigelassene! Welch' ein Lärmen, Schreien,
Plappern, Springen, Lachen, Kreischen, Schelten!


Ich hab's versucht, und hab's verflucht,
Pantoffeldienst und Kinderzucht
Und das Gekreisch der Holden.
O meiner Kindheit stilles Glück,
Wie wünsch ich dich jetzt fromm zurück!
Die Rute war ja golden!


Tak kráčel ponořen
do noci tajemství, do vidin extáse,
v bolestných pochybností nesnáze
a v mysterií nejžhavějších sen.
A cosi úžasného
tvář jeho obestřelo, jako v deliriu šel
po pravém břehu Schaichy. Velká byla víra jeho
ve vlastní slovo, v plamen, jenž mu v srdci zněl
podivnou fugou.


BROTHER beloved! if health shall smile again
Upon this wasted form and fevered cheek;
If e'er returning vigour bids these weak
And languid limbs their gladsome strength regain;
Well may thy brow the placid glow retain
Of sweet content, and thy pleased eye may speak
Thy conscious self-applause: but should I seek
To utter what this heart can feel, ah! vain
Were the attempt! Yet, kindest friends, as o'er
My couch ye bend, and watch with tenderness
The being whom your cares could e'en restore
From the cold grasp of death; say, can you guess
The feelings which this lip can ne'er express?
Feelings deep fixed in grateful memory's store!


Silencio y paz.
               El monte de agrias puntas,
que en afilar la cúspide se afana,
es un titán con las dos manos juntas
en la actitud de una oración cristiana.
Las cumbres de sinuosas inflexiones
como oleajes de horrendos cataclismos,
parecen formidables corazones
enterrados de punta en los abismos.
El alto monte que hasta el cielo crece,
de orgullos fieros y ambiciones sumas,
vertiendo agua en los cóncavos, parece
Hércules que se humilla hilando espumas...
Cual si Moisés abriera
una senda a su ejército bravío,
súbitamente la montaña entera
se parte en dos para dar paso al río
Por entre la montaña, en la espesura
protesta el río con clamor de fraguas:
límpida raya en cabellera obscura,
a veces con la red de la verdura
cubre las desnudeces de sus aguas.
Esos que, sin llorar e indiferentes,
sonríen del dolor que les arredra,
podrían ahí ver que hasta la piedra
sabe también llorar, ¡llora torrentes!
En la noche ¡oh visión la de las cumbres!
La noche bajo el ala abriga estrellas,
sombras de sombras, fugas de vislumbres,
golpes de trueno y tajos de centellas.
Ahí... sobre esa cumbre que reposa,
se ven los astros palpitar con vida,
simulando, en las sombras, la caída
de una como nevada luminosa,
pero perpetuamente suspendida.
Y hasta ahí... por las cúspides bifrontes,
con pie de acero y corazón de brasa,
irá el tren de lejanos horizontes,
que superpuestos túneles traspasa
como una aguja que cosiera montes...


Non scio se basta, e de dir poco io temo:
venga peggio, se pò, dopoi che a torto
per ben far piango, ardo, suspiro e gemo.


Leva al fin gli occhi, e vede il sol che 'l tergo
avea mostrato alle città di Bocco,
e poi s'era attuffato, come il mergo,
in grembo alla nutrice oltr'a Marocco:
e se disegna che la frasca albergo
le dia ne' campi, fa pensier di sciocco;
che soffia un vento freddo, e l'aria grieve
pioggia la notte le minaccia o nieve.


لَمْ يُخْطِيءِ التَّوفِيقُ صَاحِبَهُ
فِيمَا أَرَدْتَ بِنَاءهُ فَبُنِي
أَيَعِزُّ أَمْنَعُ مَا يَعِزُّ عَلَى
تِلْكَ العَزَائِمِ مِنْكَ وَالفِطَنِ
دُسْتُورُ مِصْرَ أُعِيدَ عَنْ ثِقَةٍ
بِالحَقِّ لَمْ تَضْعَفْ وَلَمْ تَهْنِ
وَأُعِيدَ الاسْتِقْلالُ مُنْتَزَعاً
مِنْ عَادِيَاتِ الدَّهْرِ وَالمِحَنِ
نَزَعَ اتِّحَادُ القَوْمِ نِصْلَتَهُ
مِنَ غُمْدِهَا فِي مَقْبِضِ الأَحِنِ
نُخْبٌ مِنَ الزُّعَمَاءِ ضَمَّهُمُ
عِقْدٌ فَضَمَّ الزَّمَنِ
سَارُوا بِهُدْيِكَ رَاشِدِينَ فضمَا
جَارُوا وَذَاكَ النُّورُ فِي السُّنَنِ
عِزٌّ إذَا مَا سَاوَامَهُمْ
جَادُوا بِأَنْفُسِهِمْ بِلا شَحَنِ
فَاهْنَأْ وَسَعْدٌ خَيْرُ مُبْتَدِيءٍ
بِجَدِيدِ تَقْدِيرٍ مِنَ الوَطَنِ


Na nebi sem tam roztrhaných mračen,
ve divné spěje sivotkané směsi,
a všude blankyt ještě neprůzračen,
jen někde bílý mrak se dolů věší.


Ei s’ha, Viola, una volta a morire:
o vaccio o presto, chi lo sa te ’l dica;
ognuno al canto de lo sdies ire
girà sotterra come la formica;
però andiamo un sonnetto a dormire,
et abraccianci d’amico e d’amica:
ché, per quanto dal sere nostro s’ode,
questo mondaccio è sol di chi se ’l gode.


Potuchly v nich květy říše vyšší,
Osedly je hříšné mátohy;
Duše jich jsou pekla dělohy,
Z nichž jen vřesk se divých ruhot slyší.


Also sang ich am Fuße von Cestius Denkpyramide,
Weil allmählich ihr Schatt' unter den Gräbern verschwomm.
Dämmrung entfaltete rings den gefildeinhüllenben Mantel.
Um den Betrachtenden schwieg tiefere Feierlichkeit:
Fernher flüsterten nur wehmüthige dunkle Cypressen,
Und mitfühlend, so schien's, wankte der Pinie Haupt.
Stumm war alles Gewühl und Getös' unruhiges Treibens,
Leisesten Pulsschlag kaum spürte die ganze Natur,
Und fast schauerte mir, ob nicht den Lebendigen fremd ich
Ohn' eindrückende Spur wandelt' im Schattengebiet.
Schwermuthsvoller Moment, wann, sinkend, des Tages Monarchin
Sammt dem beseelenden Licht Formen und Farben entrückt;
Alles, gedämpft und erblaßt, mahnt unser entschwindendes Dasein,
Und kein Hoffen erhebt über den irdischen Staub.
Noch nicht funkeln die Sterne, und gleichsam zwischen das Leben
Dränget ein Stillstand sich, und die Unsterblichkeit, ein.
Doch, wie die heilige Nacht mit verheißenden Augen herabschaut,
Ahnet der strebende Geist freudige Wiedergeburt.
Tröstend begegnete so dein Blick mir, edle Gefährtin,
Jener entzückende Strahl göttlichen Doppelgestirns.
Wahrheit wohnet in ihm, und die liebende hohe Begeistrung,
Welche, zur Wonne dem Schmerz, selber in Thränen erglänzt.
Wem du botest der Freundschaft Hand, kann nimmer verzweifeln,
Wann ungläubiger Hohn macht zum Fantom das Gefühl.
Zartheit hegend in tiefem Gemüth, bei'm Guten das Schöne,
Kennst du der Huld Anhauch gleich wie der Größe Gewalt.
Mit vielfarbigem Zauber umgiebst du den Dichter: es hemmt nicht,
Was Nationen entfernt, deinen geflügelten Geist.
Laß denn lauschen mich dir, Mittheilerin großer Gedanken,
Wann das beredte Gespräch siegenden Lippen entströmt!
Viel von erhabenen Männern der Vorwelt wollen wir reden,
Von Mitlebenden auch, oder den Opfern der Zeit.
Und wann unter den Weisen, die rein für das Ganze gestrebet,
Wir aufsuchen ein Bild mildester Väterlichkeit,
Streng' in der eigenen Brust, langmüthig dem Wahn und dem Undank,
Gleichwie ein Schutzgeist schwebt über dem Menschengeschlecht:
Dann sei dessen Gedächtniß geheiliget, welchen zu kennen
Nicht mir gegönnt war, ach! welchen du ewig beweinst.


Ob vielleicht – wer will das wissen –
Gerade heut ein Wunder sei:
Daß ich als Erlöster heimkehr,
Friedlich und für ewig frei ...


Wohl, wenn ich ein Türke wäre,
dann die Hände auf dem Bauche,
süße Knasterwölkchen saugt' ich
aus dem ambraduft'gen Schlauche;
neben mir mit nackten Hüften,
eine Sklavin schürt' die Kohlen,
und die andre, die Tscherkessin,
kraute dienstbar mir die Sohlen.


Dvacátý měsíc
od tvého skonu!
Drtíc a děsíc
jak kovový úder zvonu,
jak zoufalý výkřik: Tonu!
rve duši vzpomínka
na chvíli onu.


Tři bílé křížky v roli stojí,
a modlitba jde duší mojí.


Als ich ein Kind war,
Was hatt' ich für Träume!
Kann ich es nennen,
Was Namen nicht hat?
Kann ich euch zeigen,
Unvergängliche Bilder
Himmlischer Schönheit?
O meine Sehnsucht
Kennet euch noch und die nimmer
Rastende Liebe.


Jak divně kolísá se, hleď,
mdlá peruť: vetchý cár –
a krví podlitý je zrak,
a s křídlem srostl spár.


echo Tvého růžového rtíku,
oček lesk a lící květ
psal jsem do starého památníku.


Je krásná v háji oliv flétny píseň,
je krásné z tragoedie slavné duo
je krásná Dagmar, cudná bílá socha,
dóm z mramoru a Bílkův dobrý Kristus


Tobe, tobe, toller Knabe,
Spricht der Graf mit Hohn und Wut,
In des Turmes kaltem Grabe
Schwindet bald der kühne Mut!
Auf, wackere Knechte, auf, bindet den Kühnen,
Nun mag er im Kerker den Frevel versühnen!


贝母阶前蔓百寻
双桐盘绕叶森森
刚强顾我蹉跎甚
时欲低柔警寸心


Siro je, siro je v české zemi.


Hladím ti vlasy a dívám se na ruku hladící,
kterak je šťastna,
hladím tvou tvář pak a dívám se na ruku hladící,
kterak je šťastna,
mluvím ti slova a vidím je, kterak tvým přijetím
všechna jsou šťastna,
pohlížím k hvězdám, jsou šťastny, že pod nimi bdíš.


Für jede zier die freunden farbenstrahlen:
Aus blitzendem und blinderem metall
Aus elfenbein und milchigen opalen
Aus demant alabaster und kristall


Átvette a nagykendős csomagot
Istók szerényen, Klárcsi meg nevetve
Karjára ölté a hű lovagot,
S ballagtak együtt, csöppet sem sietve;
Istók a holdat nézte, csillagot,
S szavalt Irénéből nagy-lelkesedve;
Míg Klárcsi a sóskiflit tördelé,
Mit a zsebébe nappal gyűrt belé.


e serva il tuo fedel, quanto a te piace,
in questo carcer che si chiama vita,
dove essaltare il tuo nome non tace,


A prudce letí koráb jako šipka
po moři úskalím vždy dál a dál.
Již narazil; – jak vzdálen ještě cíle –
a jmění, život pohřbil v lůně skal.


v šeříkové vůni jara na výsluní
neurčité tóny v odstínech svých trůní.


Dejad su furor;


Ich/ eines Helden Sohn/ hab als ein Held gelebt;
Das Kriegs-Spiel war mein Spiel von zarter Jugend an:
Ich lieff mit Freudigkeit die strenge Ritter-Bahn/
Auff der des Adels Fuß nach wahrer Ehre strebt.
Mein Feld-Herr hat erkennt/ mein Feind hat selbst gepriesen
Wie ich in Stadt und Feld mich unverzagt erwiesen.


Jsem tvůj vždy.


Wir klagen überall
Das Noht und Todes-Fall
Vns manches Leid erreget,
Vnd nehmen nicht in acht
Daß Gottes Eiffers Macht
Vns also schläget.


An des Himmels fernsten Räumen
Selbst die Wolke zögert still,
Harrend, ob mit goldnen Säumen
Sie das Mondlicht kränzen will.


Qual di grandezza, di tesoro, e d'arte
Mirabil sovra marmi pellegrini
Tempio fondâr mai Greci, né Latini
A Giunone, a Minerva, a Giove, a Marte,


Dívám se trochu. Neznám pranic Prahu.


Wähne nicht, ich sei noch!
Ging ja doch in deiner Liebe Feuer
Auf in helle Flammen
Meines Seins entzündlich arme Scheuer!


霜落江寒鸣雁稀
倚楼人定怨归迟
笛声唤起山头月
飞上青天照别离


山居幽赏入秋多
处处丹枫映黛螺
欲写江南好风景
霅川一派出维摩


一别闽山三十年
重来相见两依然
烦师录示当时语
犹喜曹溪一派传


Лиза голову чесала
Скромно гребнем золотым;
Взявши волос, привязала
К красотам меня своиБыв окован цепью нежной,
Я шутил — прервать хотел;
Попытался — и железной
Тверже цепь сию нашеС самой той поры я в скуке,
В тяжком плене нахожусь:
Не могу уж быть в разлуке,
Волоском за ней влекусИ лишь тем я облегчаюсь,
Успокоиваю грусть,
Что к ней ближе прививаюсь
И касаюсь сладких ус


Matinko má,
Milovaná,
Se mnou se zaraduj
Ve svátek svůj!
Malá jsem maličká,
Malá má službička:
Až budu větší jen,
Budu Ti každý den
I třeba v noci
Ku pomoci.


Mas Fabia, sol de España, se dedica
hoy a tu llanto senador prudente,
y fénix más perpetua y más luciente
en tu dolor sus plumas sacrifica.


sì che ver' me, quando Pietate chiama,
vostra umiltà risplenda e non mi sdegni,
perché poi non convegni
esser gioioso onde mia vita dole;


أَوفَت بَنو عَمروِ بنِ عَوفٍ نَذرَها
وَتَلَوَّثَت غَدراً بَنو النَجّارِ
وَتَخاذَلَت يَومَ الحَفيظَةِ إِنَّهُم
لَيسوا هُنالِكُمُ مِنَ الأَخيارِ
وَنَسوا وَصاةَ مُحَمَّدٍ في صِهرِهِ
وَتَبَدَّلوا بِالعِزِّ دارَ بَوارِ
أَتَرَكتُموهُ مُفرَداً بِمَضيعَةٍ
تَنتابُهُ الغَوغاءُ في الأَمصارِ
لَهفانَ يَدعو غائِباً أَنصارَهُ
يا وَيحَكُم يا مَعشَرَ الأَنصارِ
هَلّا وَفَيتُم عِندَها بِعُهودِكُم
وَفَدَيتُمُ بِالسَمعِ وَالأَبصارِ
جيرانُهُ الأَدنَونَ حَولَ بُيوتِهِ
غَدَروا وَرَبِّ البَيتِ ذي الأَستارِ
إِن لَم تَرَوا مَدَداً لَهُ وَكَتيبَةً
تَهدي أَوائِلَ جَحفَلٍ جَرّارِ
فَعَدِمتُ ما وَلَدَ اِبنُ عَمرٍ مُنذِرِ
حَتّى تُنيخُ جُموعُهُم بِصِرارِ
وَاللَهِ لا يوفونَ بَعدَ إِمامِهِم
أَبَداً وَلَو أُمِنوا بِحِلسِ حِمارِ
أَبلِغ بَني بَكرٍ إِذا ما جِئتَهُم
ذَمّاً فَبِئسَ مَواضِعُ الإِصهارِ
غَدَروا بِأَبيَضَ كَالهِلالِ مُبِرَّءٍ
خَلَصَت مَضارِبُهُ بِزَندٍ وارِ
مِن خَيرِ خِندِفَ كُلِّها بَعدَ الَّذي
نَصَرَ الإِلَهُ بِهِ عَلى الكُفّارِ
طاوَعتُمُ فيهِ العَدُوَّ وَكُنتُمُ
لَو شِئتُمُ في مَعزِلٍ وَقَرارِ
لا يَحسَبَنَّ المُرجِفونَ بِأَنَّهُم
لَن يُطلَبوا بِدِماءِ أَهلِ الدارِ
حاشا بَني عَمروِ بنِ عَوفٍ إِنَّهُم
كُتِبَت مَضاجِعُهُم مَعَ الأَبرارِ


突兀隘空虚
他山总不如
君看道傍石
尽是补天馀


canto che tanto vince nostre muse,
nostre serene in quelle dolci tube,
quanto primo splendor quel ch'e' refuse.


Pak zakaboněn pravil: „Rytíři,
jak dlouho ještě posla hledat mám?“


霜树前头欲下禽
远行逢有慕归心
佳人昨日天际去
红蓼作花秋正深


y como mariposa de alas transparentes al estar sobre las hojas no es vista sobre las hojas sobre los movimientos del cuerpo de Plap se puede
ver al través alotro que busca adentro de ella los hilos cargados de pensamiento y deseo que la hacen abandonarse a una superficie que la quiere visible


...Miért nincs itt most valaki,
aki a szerteszéjjel
libegő, foszló, szirmos pelyheket
felfogná forró, bársonyos kezével?...
Miért nincs itt most valaki?


Il fallait la laisser au long travail penchée,
Du rideau d'un vieux mur bornant son horizon
Le ciel la regardait sous ses cheveux penchée ;
Et quelque doux cantique apaisait sa raison.


Du ſtreckeſt die ſonſt milde Rechte,
O weh dir, feindliches Geſchlechte!
Wo ſeyd ihr, die das Schwerd gezuckt?
Die Erde hat ſie ſchon verſchluckt;
Du haſt dein Jſrael geleitet,
Das Du ſo wunderbar befreyt,
Und haſt durch Staͤrk ihr Haus bereitet,
Sie wandeln durch Barmherzigkeit.


Quiero a mi siglo; gozo de haber nacido en él;
los siglos son en mi alma rombos de una pelota
para la dicha varia y el calosfrío cruel
en que cesa la media y lo crudo se anota.
He oído la rechifla de los demonios sobre
mis bancarrotas chuscas de pecador vulgar,
y he mirado a los ángeles y arcángeles mojar
con sus lágrimas de oro mi vajilla de cobre.
Mi carne es combustible y mi conciencia parda;
efímeras y agudas refulgen mis pasiones
cual vidrios de botella que erizaron la barda
del gallinero, contra los gatos y ladrones.
¡Oh, Rabí, si te dignas, está bien que me orientes:
he besado mil bocas, pero besé diez frentes!
Mi voluntad es labio y mi beso es el rito...
¡Oh, Rabí, si te dignas, bien está que me encauces;
como el can de San Roque, ha estado mi apetito
con la vista en el cielo y la antorcha en las fauces!


Zavírají se mně zraky
Též tou mocí tajemnou;
Ty, jenž sídlíš nad oblaky,
Milostně bdi nade mnou!


Poiché col ferro di sua man trafisse
Lucrezia il casto petto, acciò che, astersa
vil macchia col torrente che indi versa,
candida e bella all'altra vita gisse;


Caí del alto precipicio con los brazos atados,
Fiero soplo del viento en ave me tornó.
Cumplí en la noche el más cruento castigo,
Sin saber que el villano era mi propio amigo.
Crono le dijo a Eolo, que me llevara lejos,
A un lugar donde suelen viajar los moribundos.
Alumbrome la luna con pálidos reflejos,
Sobre un peñón herido mi cuerpo descansaba.
Me levanté con prisa al llegar la mañana,
Y mi herida mortal ya estaba sana.


Když v bouři bleskem pohromy
se dubu větev rozlomí,
jenž mocně prostřed lesa vzrůstal;
vždy nejbližších kde bratrů řad
hned obmyká jej odevšad
by nepad, ale strmět zůstal!


Die Psyche.
Was für Freude, was für Wonne
Hat ein Herz, das Jesum liebt!
Kommt und trinkt aus diesem Bronne,
Der euch alls umsonste gibt.
Seiner Liebe Süßigkeit
Übertrifft den Honig weit.


لا خَيرَ في الدُنيا وَإِن أَلهى الفَتى
فيها مَثانٍ أُيَّدَت بِمَثالِثِ
شَرُّ الحَياةِ بَسيطَةٌ مَذمومَةٌ
عَمَدَت لَها بِالسوءِ كَفُّ الغالِثِ
وَسَلامَةٌ كَسَلامَةِ الجُزءِ الَّذي
بِالضَربِ لُزَّ مِنَ الطَويلِ الثالِثِ


ضَرْطَةُ إبراهيم في البَرْبَخِ
كنفْخة النَّافخ في المِنْفَخِ
رِيعَ لها الأحياءُ من هوْلها
وأفزع الأموات في البرزخِ
لولا دفاعُ اللَّه قد زُلزلت
بالأرض في أجبالها الشمَّخِ
قد أحسَن اللَّه بأسماعنا
إذْ سَلمتْ منها فلم تُصْمَخِ
أنْذَرْتُ من في دراه مَطْبخٌ
ضَرْطَةَ إبراهيمَ من فرسخِ
الريحُ والنارُ هُما ما هُما
فَلْتُحْذَرِ الريحُ على المطْبَخِ
أعاذَ من شرِّهما ربُّنَا
دارَ الأمير السيِّد الأبْلخِ
بخ بَخ لإبراهيم من ضارِطٍ
ذي ضَرْطة مَرْهُوبة بَخ بَخِ
يظلُّ من يسمع أهْوالها
من صارخٍ ذُعْراً ومسْتَصرخِ
قلْ لأبي إسحاق بَيِّنْ لنا
فأنت في العلم من الرُّسَّخِ
ما طَائرٌ ذو بيضةٍ ضخمةٍ
لكنَّه ليس بِمُستَفْرِخِ
ولِمْ حَكَيْتَ القردَ في قُبْحه
والقردُ ممسوخٌ ولم تُمْسَخِ
وما تشاجيك على شاعرٍ
بحشِّك الأبخر ذي البَربَخِ
لي مَنْجَنِيقٌ كنتَ في مَعْزِلٍ
عنها وعن أحْجَارها الشُّدَّخِ
فلِمْ تعرَّضتَ لها طائعاً
ولِمْ تلطَّخْتَ ولم تُلْطَخِ
عِرضي كعرضِ البَيْنِ يا ابن اسْتِهَا
ذاكَ الأرَثِّ الأنْتَنِ الأوْسَخِ
إنْ رجع الطَّرفُ متى رِبْتَنِي
وأنتَ من عِرْضك لم تُسْلخِ


Solo.
Der Hausherr wollt's nicht dulden.
Chor.
Der Hausherr wollt's nicht dulden.
Solo.
Dulden, leiden!
Chor.
Wollen, wißen! Der Hausherr wollt's nicht dulden.


lo to pensieri è cosa vana,
unde soperbia vòl' menare.


Zas hbitě v rukou kmitají se dláta
a jak den za dnem chvátá
a jak den za dnem kratší,
mně ke štěstí to stačí,
že práce má mne tiše zveselí
a – mhy co zatím lehly po všem kraji –
zde pod rukou mi chvatem přibývají
gothické řezby na mé posteli.
A jak ty řezby pod mým dlátem rostou,
ó přejte mi tu radost moji prostou:
když klidně mohli mi mé verše ubit,
svou postelí se aspoň mohu chlubit.
V ní kéž bych vždycky klidně mohl spát,
v ní spánek nikdy kéž mi není mukou –
ji celou jsem si vlastní zrobil rukou,
jeť prací mou, mých rukou i mých dlát!


Quant à moi, j’ai chanté… Nul écho ne s’éveille
Dans vos maisons aux murs chaudement endormis.
Je m’en vais sans colère et sans haine, pareille
A ceux-là qui n’ont point de parents ni d’amis.


Za času a věku onoho,
Na zemi když lidí bylo nemnoho,
Ale zvěři mnohem více,
A pro ni dost obroku a píce,
Za onoho času kraloval
Jeden z předků Vaší Velebnosti.
Lvovy panovnické ctnosti
Každý z poddaných vychvaloval.


Lill, du allerschönste Stadt,
Die du bist so fein und glat,
Meine Lieb, die brennt in Flammen,
Dich lieb ich vor allen Damen,
Lill, du allerschönste Stadt.


Nejprv přistoupil ten, jenž pět hřiven měl,
A ten pánu počet klada, takto děl:
„Tyť jsi, pane, hřiven dal mi pět;
Navracuje hřiven těch ti zpět,
Nad to jiných pět ti podávám,
Jež jsem, těže tvými, získal sám.“


 Dunque su questo mare a cui ti fide
pericolando con sì poca vela,
il nembo sempre e la procella stride
e de' sommersi il pianto e la querela?
E mai non posa l'onda, e mai non ride
l'aere, e il sol di perpetue ombre si vela?
Di questa ardita e travagliata polve
che teco spira e a Dio teco si volve
altro che vizio a te non si rivela?


On either Side her royal Sisters sat,
Both lovely, as herself, tho' not so gay;
The eldest had a Face divinely fair;
Calm was her Look, with Lips prepar'd for smiling,
She often rais'd her thankful Eyes to Heav'n;
Her Form was easy and her Name
The other (much the youngest) was array'd
In Virgin Robes white as unsully'd Snow;
Her thoughtless Smiles wou'd tame a Tiger's Rage,
A Lamb (whose Neck was circl'd with a Band
Of new blown Roses) at her Feet was laid,
A milk-white Dove upon her Hand she bore:
Thus ever blest sat  the fair.


qual scorta infida e vano error ne 'nduce
a por su l'alta gloriosa sede
de l'alma il senso, che sol ombra vede,
lasciando il vero Sol, ch'al Ciel conduce,


S most üssük össze már a töredéket!
Faragjunk és simítsunk rajta még,
Hogy legalább hat újat nem beszélek,
Legyen formája könnyed, rimje ép.
Köszöntelek, dalok világa, téged!
Egy mezitlábos csarnokodba lép.
Szabad a vásár! Kritikus jöhet:
Elkezdem egyszerü regényemet.


Ihren goldenen Stab erheben: wenn euch nicht Geist ward,
Dem die Empfindung heisser glüht, wie ihn Bilder entflammen,
Und in dem, Beherscher der Flamm' und der Glut, das Urteil
Unbezaubert den Ausspruch thut;


Der ziklagsraub sei A.M.A.L.ekks sein end!
Es fehle nichts, was du durch mich A.U.S.sprachst!
Der Ost und Nord komm an nach Amsterdam!
Das Babel sei mit seinem thurm verbrand!


Reste ainsi, demi-nue,
A la fenêtre ; viens,
Mon amante ingénue ;
Dis si tu te souviens
Des mots que tu m'as dits,
Naguère, au paradis !


Jednou v zimě nalíčil si zas. –
Sněhu bylo! nejlepší to čas.
Nalíčil si večer, a když přišel z rána,
všechna oka byla přetrhána.


Jízdy na se na podvrší
Vtrhly klusným šumotem,
Z mečů sečné jiskry srší,
Země duní dupotem.


Drum meint er's treu, und was i sag,
es freut en, wemme schlofe mag
und meint, es seig no dunkel Nacht,
wenn d' Sunn am heitere Himmel lacht;
drum isch er au so lisli cho,
drum stoht er au so liebli do.


Die gute Jungfer sah einmahl
Den Phoebus, welcher sich
Nicht selten aus dem Himmel stahl,
Und zu den Nymphen schlich.


Tél-támadás: őszi lugasban
Légy zümmög, árván, messze-messze.
Sajgó mezőt felhő ereszt be
S dong az összevissza-szél.


L'anima trista ver'lo core piagne,
e diçe: « Fratel mio, or mi conseglia,
ché sopra me sola cade la ragne ».


SCIENCE, MY close Associate, still attends
Where-e'er I go. Sometimes, in simple Guise,
walks the Furrow with the
Whispering unletter'd Wisdom to the Heart,
Direct; or, sometimes, in the pompous Robe
Of  drest,  charms
And a whole sapient City round  burns.
Then o'er  Brow MINERVA'S Terrors nod:
With XENOPHON, sometimes, in dire Extremes,
breathes deliberate Soul, and makes
Unequal'd Glory: with the  Sage,
EPAMINONDAS,  and  of Men!
Sometimes  bids the deep-embattled Host,
Above the vulgar Reach, resistless form'd,
March to sure Conquest, — never gain'd before!
Nor on the treacherous Seas of giddy State
Unskilful  when the triumphant Tide
Of high-swoln  wears one boundless Smile,
And the Gale tempts to new Pursuits of Fame,
Sometimes, with SCIPIO,  collects her Sail,
And seeks the blissful Shore of rural Ease,
Where, but th'  no  sing.
Or should the deep-brew'd Tempest muttering rise,
While Rocks and Shoals perfidious lurk around,
With TULLY  her wide-reviving Light
To  holds, a  confounds,
And saves awhile from  sinking ROME.
Such the kind POWER, whose piercing Eye dissolves
Each  and sets  free;
For ME inspiring an  Zeal,
The more tenacious as the more convinc'd
How happy  and how wretched
To BRITONS not unknown, to BRITONS full
The GODDESS spreads her Stores, the secret Soul
That quickens Trade, the Breath unseen that wafts
To them the Treasures of a  World.
But FINER ARTS (save what the MUSE has sung,
In daring Flight, above all modern Wing)
Neglected droop the Head; and PUBLIC WORKS,
Broke by  into
Not ornament, disgrace, not serve, destroy.


أَبا مَطَرٍ هَلُمَّ إِلى صَلاحٍ
فَتَكفيكَ النَدامى مِن قُريشِ
وَتأمَنَ وَسطَهُم وَتَعيشُ فيهِم
أَبا مَطَرٍ هُديتَ بِخيرِ عَيشِ
وَتَسكُنُ بَلدَةً عَزَّت لِقاحاً
وَتَأمَنُ أَن يَزورُك رَبُّ جَيشِ


A leve embarcação embaraços não topa,
Metida a quilha ao vento... É um pássaro a voar...
Rumo da praia irá, num seio descansar,
De bojo para cima, embutido de estopa.


朝元阁上山风起
夜听霓裳玉露寒
宫女月中更替立
黄金梯滑并行难


Sloužila, až posléz,
shrbená a malá,
byla už jak děti,
které houpávala.


晋鄙兵回为重难
秦师收旆亦西还
今来不是无朱亥
谁降轩车问抱关


Válogathat benne, van elég.
Kiereszti pányvás kötelét,
Sárga csikó hurkon megakad,
Mond a betyár ilyen szavakat:


心即是佛佛即心
心佛元同亘古今
觉悟古今心是佛
不须向外别追寻


Bei Lehrern außer sich muß man nicht bleiben stehen,
Es kommt und gehet hin, was uns erwecken kann;
O selig, wer in sich kann Gott mit Augen sehen,
Der hat den Lehrer nah, auf den es nur kommt an!
Er hört das ew'ge Wort im stillen Grunde sagen:
»So lenke dich, mein Kind, von allem ab in mich;
Dies ist der Weg allein, du darfst nicht immer fragen,
Geh nur gerade zu, merk, was ich lehre dich!«


Покинь развращенные улицы,
Где купля, продажа и сифилис,
И, с Божьею помощью, выселясь
Из мерзости, в дом мой придК пресветлому озеру Ульястэ
С его берегами гористыми
И с западными аметистами,
Смолу ощущая в грудИзлечит эстийское озеро,
Глубокое озеро Ульястэ,
Тебя от столичной сутулости,
Твой выпрямив сгорбленный стаВздохнешь ты, измученный, грезово,
Ты станешь опять человечнее,
Мечтательней, мягче, сердечнее,
Забыв окаянный шантаПривыкший к чиновничьей стулости,
Гуляющий только аршинами,
Считающий крыши вершинами
И женщинами «этих» дам,
К просторному озеру Ульястэ
Приди без цилиндра и смокинга
И в том не усматривай шокинга,
Что жив в человеке Адам…
Озеро Uljaste


O Liebling meines Herzens,
Mein Segen über dich!
Sei gleich nur deinem Vater,
Das andre findet sich.


Entbilde dich, mein Kind, so wirst du Gotte gleich
Und bist in stiller Ruh dir selbst dein Himmelreich.


Elle est ivre à demi, mais son ivresse est triste,
Sans éblouissements de rêves amoureux :
Le vin de pourpre et d’or, où le soleil persiste,
Le vin des vieux chanteurs lui laisse un goût fiévreux.


João-de-Barros incansável,
Com sacrifício e trabalho,
Engenhoso construía
Sua casa sobre um galho.


Da rührt der Knabe seine Laute,
Er singt ein schmerzlich wildes Lied;
Und in dem Baum, zu dem er schaute,
Er einen bunten Vogel sieht.


fa pure voglie con vergogna 'l zelo
mostrar de l'honestà, dur'e retrose
a que' pensier d'Amor e a quelle cose
che 'nterrompendo van la via del cielo;


Széles Stuart-gallérral, pisze orral,
krétaszín arccal itt áll a bohóc is!
Elálló mellényét, bősz kézelőjét
bőgve fogadja a tömegpszichózis.


A to sladké políbení,
To s nás všecko sňalo hoře:
A to žhoucí obejmutí
Ztopilo nás v slastí moře.


Wie er dahinwankt mit schlotternden Knieen,
Aschgrau die Jammergebärde,
Zitternd die mageren Finger ziehen
Kreuzzeichen über die Erde.


Quien más tiene de ti, menos adquiere,
nadie verdad a tus engaños pida,
ni menos que rigor amando espere.


Daheim die Mutter liegt bleich und krank,
Ist Wittwe schon zwei Jahre lang,
O ja, daheim ist bittere Noth,
Ist für den kleinen Bruder kein Brod.


Zavzni hlase vševládného rohu,
Dávné otce z hrobů tmavých zbuď,
Neb vlej aspoň mně jich oheň v hruď,
Ať ho vložiť v celý národ mohu.


Prendi, o Cerere, e sacra a l'Eleusino
tempio tuo, questi Denti che 'l Pastore
Cinisco, acceso d'ira e di furore,
svelti ha di bocca a l'Aretin mastino.


既知为异物
号泣绝还生
未有蛴螬炙
翻令母目明


Pensa, a gennaio, che il fuoco del ciocco
non ti bastava, tremavi, ahimè!,
e le galline cantavano, Un cocco!
ecco ecco un cocco un cocco per te!


Na té cestě dvakráte se přijde
K onné růžoplotné zahrádce
Rtíků, kde vstříc duše duši vyjde.


Jdu v jejich cely zadumán,
chudoba svatá má tam stan.


Hle, na tvém pomníku zde, na balvanu
již na ozdoby místo nestačí.
Vždyť z Čechův ti, co v službě římských manů
se nemužně teď duchem nuzačí,
aj, tobě, reku slavný, na pohanu
zde nakupili věnců – – z bodláčí!
To vzkazů zlobných, jejichž mluva němá
ti volá dnes jak druhdy: Anathema!


Dem Jäger dem ward es gar bald
Da draußen im Walde zu kalt;
Heim, heim eilet er
Zur warmen Stube wieder.
Steckt sein Pfeifchen an
Und sitzt am Ofen nieder.


»Ich forderte keck das freie Wort!«
»Und ich die Gleichheit der Rechte.«
»Ich sagte: die Fürsten gehörten dem Volk:«
»Und ich: wir wären keine Knechte!«
»Ich höhnte die traurige Petition.«
»Ich aber rief: habt ihr vergessen schon?
Unterdrückt, verbietet nur fleißig:
Ein Tausend Acht hundert und Dreißig!«


Cuando estés de regreso en la tierra
donde el cielo y la tierra se juntan
donde el valle se va por los Andes
a acercarse a tu sol y a tu tierra
cuando estés de nuevo
cerca de tu cuna,
cuando allá, recuerdes esta tierra ancha
de montes rígidos sobre la llanura,
de lagunas ciegas entre los pinares,
de leyendas frías lentas las lagunas
la tierra tendida que por el invierno
va como una santa con las manos juntas.
Cuando estés de regreso en tu tierra
y en la costa caliente te acuerdes
siéntate un momento reposada en bruma
desecha en la nube de estos versos míos
mojados de gracia por la gracia tuya.
Aquí mismo, en la tierra con nieve
donde el cielo y la tierra se juntan
donde el valle se va por lo blanco
a acercarse a las altas blancuras
mientras permanezcas
lejos de tu cuna
cuando aquí, recuerdes a tu tierra
—espada de hiedra, con filo de larga espesura
grupos de montañas entre los celajes
[ilegible] nubes a la grupa,
tu gran Chile izado que va con mi tierra
como dos hermanos con las manos juntas
cuando estés evocando tus costas
y en la nieve tu nieve se funda
siéntete un momento regresada y salva
templada en el fuego de estos versos míos
que te traen mi tierra con la tierra tuya.


Liebend lächelt nun der Himmel nieder,
Leben atmen alle Schöpfungen,
Und im morgenrötlichen Gefieder
Nahen freundlich die Unsterblichen.
Heilige Begeisterung erbauet
In dem Haine nun ein Heiligtum,
Und im todesvollen Kampfe schauet
Der Heroë nach Elysium.


Ríndome al tiempo, cedo a la violencia
de fortuna cruel, de injusto hado,
y no voy mal, pues voy desengañado
de mi esperanza y no de mi paciencia.


Du Zauberglanz der Liebesstunden,
Du Dämmrung zarter Träumerey,
Du blühender, du gold'ner May,
Wie bist du schnell dahin geschwunden!


Ó, most, aki borús, aki bánata ében
Őrtornyából leszállna, s álom gyepére dőlne,
E roppant éjszaka fekete köpenyében
Hová temesse arcát, mely rejtett, lágy redőbe?
Avagy hová bolyongjon? Vagy csendesen megülve,
Elszálló tűnődését, e bús perctől eloldott
Kalandos, kósza bárkát milyen tavakra küldje:
Jövőbe, múltba tán? ó, hol lehetne boldog?


Giunge in Narbona all'oscurar del giorno,
e, giunto, fa serrar tutte le porte,
e pon le guardie ai ponti e ai passi intorno,
che novella di sé fuor non si porte.
D'un corsar genoese (Oria od Adorno
fosse, non so) quivi trovò a gran sorte
quattro galee, con che predando gia
il mar di Spagna e quel di Barberia.


Vom Wiedersehn, vom seligen Einst ins Herz –
Da schläft in deiner Halle der Jammermann,
Dem Priesterhaß das Herz zerfleischet,
Den ihr Gericht im Gewahrsam foltert,


«Ilonka, hidd meg, úgy haragszom,
Mily ügyesen kitervelém!
Mily bosszus lett vón’ az az asszony,
Ha hozzá nőül adlak én.»
«Kihez néném?» «Ugyan még kérdesz?
Romhányi grófhoz, édesem!»
«Nem mentem volna hozzá férjhez,
Mert nem szerettem soha sem.»
«Ezt nem hivém! Valóban? Lám, lám!...
Jó parti lett vón’, édes lyánykám!»
«Hagyjuk néném! - Ilon felel, -
Oh ennyi szót nem érdemel.»


Géant, chevelu comme un arbre
Dans l'immortalité du marbre


Ich habe mit Rescripten weiland
Geplagt die ganze Monarchie:
Ich war gewiß für sie kein Heiland,
Und dennoch plagten sie mich nie.


Nem így a legkisebb leányka:
Ó oly jó, s angyali!
Szivében édes anyja szíve,
Arcán vonásai;
A rosz nénéknek jó testvére,
Apjának gyámola;
Vigasztaló szegény- s betegnél,
A néphez jó anya.


Drunten gähnt der Abgrund auf,
Und der Seele Beben
Treibet ihn, dem eignen Sturz
Selber zuzustreben.


Und eifrig geliebet
Menschen und Gott,
Menschen, sie blieben
Fern in der Not!


Gewaltiger von Nu zu Nu,
Ergrimmter, wüthiger, stürmischer
Erschallt der Völker Schrei.
Zu ihren Hirten schau'n sie auf.
Sie bieten Gut und Blut euch an ...
Und ihr, ihr Hirten, schweigt?


Cet autre boit le vin consacré du ciboire ;
Et cent autres, avec des cris luxurieux,
Emportent leur butin vivant dans la nuit noire.


Denn Jeder, der das Dasein will ertragen,
Muß sich auf irgend eine Art berauschen,
Um nicht verzweifelnd und entsetzt zu lauschen
Der armen Erde wehevollem Klagen.


Rede Doris nicht zuviel,
Da dich Zorn und Eifer treibet,
Weil auch bey dem Schattenspiel
Thyrsis doch dein Liebling bleibet!
Wohl, ich will zufrieden seyn,
Find ich ihn nicht in der Nähe,
Wenn ich nur von ihm den Schein
Träumend in dem Schlafe sehe.


Hélas! je ne suis plus un poète, un artiste:
je ne suis plus qu' un coeur profondémente meurtri;
je ne suis qu' un espirit las et farouche et triste,
qui veut saisir un rêve d'amour évanoui...
La Mort a mis devant mes yeux ses lourdes voiles
pour m'empêcher de suivre Celle qui s'envola;
mais mon âme opiniâtre, cherche dans les étoiles,
fouilles les noirs abîmes, et la retrouvera!


In altra parte i liberali spassi
erano e i giuochi del giovene illustre.
Or gli orsi affronta sugli alpini sassi,
ora i cingiali in valle ima e palustre:
or s'un gianetto par che 'l vento passi,
seguendo o caprio o cerva multilustre,
che giunta par che bipartita cada
in parti uguali a un sol colpo di spada.


Semons ce qui demeure, ô passants que nous sommes !
Le sort est un abîme, et ses flots sont amers.
Au bord du noir destin, frères, semons des hommes,


Miß alle Tropfen, die im Meer,
In Flüssen und in Brünnen,
Zähl alle, die von oben her
Gefalln und fallen können.
Rechn alle Flocken noch dazu,
Die je der Schnee gegeben,
So ist doch diese Zahl ein Nu
Zum ewgen Jammerleben.
Ach, ach, was ist die Ewigkeit!


Geheimbewalten altershoher Ehen.
Aus ihnen kommt der Himmel zu uns her:
Den Frommen bloß gebührt ein Leib als Lehen;


Also stürzt des Lebens Welle,
Nacht und Helle
Wechselnd sich ins eigne Grab,
Und das Liebste, was wir hatten,
Flieht als Schatten
Mit zur Schattenwelt hinab.


o suicida
é o que não se repetiu


Wie? Gegen eine Frau, Arist?


Dvojí cesta politiků: Ideál neb lup,
prvou vždy šels lidu v čele;
pravili, žes nepraktický, hlup:
Sami ctili – zlaté tele.


汝未闻天籁
簸扬箕有神
能清常侍暑
不动庾公尘


أَيا ناعِيَي لَيلى بِجانِبِ هَضبَةٍ
أَما كانَ يَنعاها إِلَيَّ سِواكُما
وَيا ناعِيَي لَيلى بِجانِبِ هَضبَةٍ
فَمَن بَعدِ لَيلى لا أُمِرَّت قُواكُما
وَيا ناعِيَي لَيلى لَقَد هِجتُما لَنا
تَباريحَ نَوحٍ في الدِيارِ كِلاكُما
فَلا عِشتُما إِلّا حَليفَي مُصيبَةٍ
وَلا مُتُّما حَتّى يَطولَ بَلاكَما
وَأَسلَمَتِ الأَيّامُ فيها عَجائِباً
بِمَوتِكُما إِنّي أُحِبُّ رِداكُما
أَظُنُّكُما لا تَعلَمانِ مُصيبَتي
لَقَد حَلَّ بَينُ الوَصلِ فيما أَراكُما


Wie des Rauches Silbersäumchen
Vom Vesuv den Himmel sucht!
Feigenbäumlein, Feigenbäumchen,
Und wie süß ist deine Frucht!
Und ein kühlender Zephir fächelt
Über den warmen Lavagrund,
Drauf die Madonna niederlächelt
Mit dem feingeschnitzten Mund.


Bánk bánnak a feleségét
A királyné öccse
Erőszakos lator móddal
Megszeplősitette.
Szép az asszony, ifju és jó,
Asszonyok virága!
S eltiporva, beledobva
Fertőzet sarába!


Des frommen Priesters Stimme fällt
Ins dürre Herz, wie goldner Regen.
Der Sünder denkt ans Heil der Welt,
Und fühlt den bluterkauften Segen.


¿Amor, qué es esto en la desierta arena,
donde ya su ejercicio, el tiempo pierde;
do sólo seca escarcha, el cierzo muerde,
el hambre, no de su rigor se enfrena?


Wie regten heil'ge Schauer meinen Busen!
Ich sah die Charis, sah die holden Musen
Holdlächelnd ihrem Liebling Blumen streun;


Těm na čele mdlá hvězda slabě kmitá –
Ó stíny žen, jež miloval jsem kdysi,
má vzpomínka kol hrobů vašich lítá
a děsný pláč můj v tichý sen váš mísí.


ماتَ وِصالٌ وَعاشَ صَدُّ
وَذُلَّ مَولىً وَعَزَّ عَبدُ
يا أَحسَنَ العالَمينَ وَجهاً
ما لَكَ مِن أَن تُحِبَّ بُدُّ
ما العَيشُ إِلّا كَأسٌ وَساقٍ
وَكُلُّ ما بَعدَ ذَينِ فَقدُ


Když jsem jednou zastavil se
u nich na dvoře,
kdosi byl tam pod přístřeškem,
tiše hovoře.


So ben che la dottrina fia più presta
a lasciarsi trovar che la bontade:
sì mal l’una ne l’altra oggi s’inesta.


Je podzim v přírodě, však léto mladé
se na milence šťastné směje ještě.
Ať na kraj mlha šedivá se klade
ať v okna bijí těžké kapky deště,
přec myslivna jak v době zlatých klasů
je stále plna slunečního jasu.
Ač ticho v polích, odkud skřivánek
prch’ se svou písní dávno v slunnou dál,
zní v myslivně, jak jara dech by vál,
den celičký hlas něžných zpěvánek.


Mám žíti dál? Nést věčný bol? – –
Hvozd mlčí teskně. Vánkem kol
jen listí padlé chřestí,
a s podálného hradu zní
fanfára lesem svatební
jak hrana lásky, štěstí.


Ma tu, che a questa età d'arte, et d'ingegno
Non trovi chi t'avanzi, o giunga al paro,
Raddoppia il canto tuo pregiato, et degno.


E mi vendero in Persia per ischiava
a un re che poi cresciuta io posi a morte:
che mia virginità tor mi cercava.
Uccisi lui con tutta la sua corte;
tutta cacciai la sua progenie prava,
e presi il regno; e tal fu la mia sorte,
che diciotto anni d'uno o di duo mesi
io non passai, che sette regni presi.


Und duftend ziehn die Ranken
Zum Himmel ihre Bahn,
Sie winden an den schlanken
Burgtürmen sich hinan.


in Märchenaugen rätselhaft gespiegelt
wie Lilien sich zu dunklen Wassern neigen –
Schon fühl ich schwankend in gelöstem Reigen
aus Purpurschächten zauberkühn entriegelt
ein Fremdes Ahnungsvolles wirkend steigen –


Midőn még életet
Gondoltak benne a habok,
Elrablák tőle az
Utolsó deszka-darabot;
Midőn halottnak gondolák,
Nem adtak néki temetőt,
Kietlen partra hurcolák:
Temesse majd el ott a föld.
Féljétek Istent, emberek!
Szegény hajótörött kiált;
Adjatok néki enyhelyet,
Táplálékot, meleg ruhát.


故乡别久语音讹
喜听吴音入棹歌
万里归来心未稳
夜阑犹梦过关河


Der Moslim riß herab aus Himmelsfernen
Den Mond, zu schmücken seinen Erdenraum;
Der Christ hob von der Erde zu den Sternen
Sein Kreuz, gezimmert nur aus ird'schem Baum.


Co toužím, čím se chvěju a čím strádám,
vše vkládám v jejich plesnou honbu stinnou;
jak vločky dýmu jsou, jenž nad pastvinou
se z ohně vinou až k hvězd myriadám.


WHEN CANCER fiercely glow'd with PHOEBUS' Heat,
And Clouds of Dust flew ev'n in ;
O'er  my early Course I steer,
For Robbers fam'd; but I no Robbers fear:
Let Gold, like Guilt, increase the  Grief;
A  Purse, like  dares a Thief.
I quickly pass, and soon my Eyes
Survey the Royal Tow'rs of  rise:
Charm'd with the Theme of POPE's harmonious Song,
I check my Steed, and slowly move along;
As ling'ring Mariners contract their Sails,
To feast on Odours of  Gales.
But lest, my Lord, your Patience should accuse
The dull Narration of a tedious Muse,
I will not sing each Trifle that occurr'd,
How much I eat, and drank, and whipp'd, and spurr'd:
How oft my Palfry stumbled in the Way,
Till  ends the Travel of the Day;
Where kind MENALCAS, Partner of my Soul,
Revives me with his friendly, flowing Bowl;
Yet forces no intemp'rate Bumpers round,
Except when DELIA's Health the Glasses crown'd.
A thousand Labours past, we now run o'er,
What Scenes we acted, and what Toils we bore:
No Party Feuds, nor Politics we name;
The Joys of Friendship mostly were our Theme.
Warn'd by the Clock, we now retire to Rest,
Till rising PHOEBUS streak'd the purple East.
Breakfast soon o'er, we trace the verdant Field,
Where sharpen'd Scythes the lab'ring Mowers wield:
Straight Emulation glows in ev'ry Vein;
I long to try the curvous Blade again.


Ach táto, táto, co děláte,
tak dlouho spíte, nevstáváte!


Marques Rabelo garantia
que bêbado era quem bebia
por se inventar duplo motivo:
sentir-se invivo ou sobreviv
Querer-se lúcido, acordar,
ser todo o agudo que nele há,
ser quando está de todo aceso,
tem o ser na ponta dos dedo
Ou estar num ser tão extreme
que ser é insuportavelmente,
que ser é estar-se num incêndio
e sentir-se esse incêndio send
Por isso, é que o bêbado bebe:
porque triste quer ser alegre,
e bebe porque chega a demais
a alegria de que ele é capa
2


Excelence, chceme pouze
podotknouti k tomu,
je-li o obuv tak nouze,
pusťte chlapy domů.


Vstal, jak stín kráčel a juž zmizel v sluji.


But to what more indulgent sky,
To what more hospitable shade,
Could trembling, bleeding, fainting fly
The helpless and devoted Maid?


Též vy, páni velemožní,
chcete-li se ještě spasit,
zanechte svých residencí,
wertheimek a sklepů, stájí
(neb je rychle vemte ssebou),
vstupte chvatně do mé Archy,
než to vlny spláchnou s vámi.


远供军饷出开平
此日归来荷圣情
独爱居庸山水好
自临涧石濯尘缨


Er nähme sie auch gern zur Eh',
Wenn's ginge morganatisch,
Das aber war der lieben Fee
Doch gar zu problematisch.


En paz reposen sátiras, y prosa,
y con ellas su autor, que con su muerte
yo sé bien, que en Madrid en paz reposa.


草残木尽又春来
辜负梅花与酒杯
政要诗翁裁好句
为从今日洗尘埃


三湘月色三湘水
浸骨寒光似练铺
一夜寒鸿来不住
故乡书信半年无


Wenn er an der Pumpe stand,
Hielt den Mund sie unter;
Pumpte sie dann mit der Hand,
Trank er selber munter.


Közületek vajon ki látott
Erőm teljében fényleni?
És üdvözülve, koszorúsan
Ki hallott engem zengeni?


Diesen hat die Idea auch gewiesen,
Welche Plato in seiner Art gepriesen,
Der kein andere Seeligkeit kan finden,
Als das Hertze Grundaus mit Gott verbinden.
Daß nu Gottes Geheimnüße vor allen
Durch das Heydenthum man euch hörte schallen,
Biß durch König und Priester Er gantz eigen
Den Chaldærn und Indien sie bezeigen:
So die Wahrheit, der Seelen edle Speise,
Ausgebreitet, verdeckter Art und Weise:
Und der Völcker, bey denen sie gelesen,
Übersinnliche Meister sind gewesen:
Weil sie vom Abraham drob lehrten herrschen,
In Egypten, vom Daniel in Perschen.


Wenn so offt an Gott man dächte,
Als man an die Steuer denckt,
Wär uns, glaub ich, längst zu rechte
Fried und Ruh von Gott geschenckt.


Dort in mein Erwachen
Saron s Rohsen lachen/
herrlich reucht ihr Wehn!
Wie ümb Mandel-Ruhten/
die Rubine bluhten/
sich die Sterne drehn!


Paní, smutných těšitelko,
v hořké léky med svůj sladký
přidej vlídnou rukou matky,
svatá včelko rajských lip!


Wo gegenüber Feinde wohnen,
Und wo der fürchterliche Tod,
Mit starkem Donner der Canonen,
Dem Glücke meines Lebens droht!


Capro e revel, com os fabulosos cornos
Na fronte real de rei dos reis vetustos,
Com bizarros e lúbricos contornos,
Ei-lo Satã dentre os Satãs augustos.


Jdi, snílku! Zde jen lež a přetvářku
svět udává za poctivosti minci.
Jdi! Zavři oči! K spánku polož se!
Tak je to nejlíp! – – Dobrou noc, můj princi!


اصبر على الضر ولا تُمس عن
شكرك فضل اللَه باللاهي
وانتظر الرحمة من قوله
لا تقنطوا من رحمة اللَه
صبرك قد يعيبك أولاه
لكنه يرضيك عقباه
فرب خطب بعدما ارتجت
ابوابه فرجه اللَه


To je pěkné! Proklatě!
Ale držím opratě,
vím, že patron saní bičem
umí vládnout nad jich chtíčem,
a že slovo pohnuté
stačí vůdcům smečky té.


Heute sind wir Klappersteine.
Einmal schwammen wir im Weine,
Und die Welt war Tag und Nacht
Damals nur für uns gemacht.


Nun empfind' ich's, wie ein Schleier
Schwer mir von der Seele fällt,
Und mein Auge wandelt freier
Durch den lichten Reiz der Welt.


Téged hiszünk, nagy Isten,
Mindenható király!
Ki földön és az égen
Örökké vagy s valál,
Ki térben és időben
Megfoghatatlanúl,
Mult és jelen s jövendőn
Áldásként átvonúl.


Byl podezřelý dávno: jezdil na Rus
a na Krymu měl villu, za choť Rusku.
Byl učený, a řeči jeho plamen
jak zažehoval davy! Nic se nebál
a nehrbil se před velebou trůnu.
Byl pevný, zlata lesk naň neměl moci
a zhrdal třpytem titulů a řádů.
Takový člověk je buď blázen velký
neb nebezpečím státu. A tak válka
když rozestřela přes říš dračí křídla,
byl jat a před soud postaven a souzen
a odsouzen (dřív, nežli jat byl) – k smrti.
Pak zaváhala Vídeň. Usmrtit ho?
Smrt jeho sboří poslední snad mosty
od trůnu k Čechům, již ho mají v lásce.
Na frontách teď již desertují houfně,
jak potom? – Orel dvouhlavý ho pustil.


Mit starkem Herzen, festem Sinn,
Mit Worten, kühn wie Flammenschwingen,
Tritt vor des Königs Thron sie hin, –
Sie weiß, mit ihr ist das Gelingen!
Das stärkt, das kräftigt ihren Geist,
Und ihre zarte Hand zerreißt
Des Truges schlau gewob'ne Schlingen.


A já zabráním ti věru v letu;
uvězním tě v duše vonném květu,
v květu růží, jež tak bujně vzchází,
že jej křidélka tvá neprorazí.


Tudo vive a cair
lentamente
Lentamente
indo ao chão
como um som
vem caindo
em busca de repouso
- lentamente
à sua cova de silêncio


Laura – majestätisch anzuschauen,
Stand ein Baum in Edens Blumenauen;
»Seine Frucht vernein ich eurem Gaume,
Wißt! der Apfel an dem Wunderbaume
Labt – mit Göttertraume. «


花底壶蜂报午衙
枕前庄蝶未知家
惊人忽听尚书履
唾玉长吟学士茶


Doch wie? verstand ein Geist, im Denken unbemüht,
In allem Wissen fremd, der ersten Dichter Lied?
Den Bau der großen Welt, das göttliche Geschlechte,
Die Wunder alter Zeit, der Menschen Amt und Rechte,
Dies hat die erste Welt von ihnen angehört.
Wer lernt jetzt halb so viel, und dünkt sich nicht gelehrt?


بيني وبين غد عهدٌ سأذكرهُ
والموج يصخب والمحبوب يختالُ
نُساور الراح والأقداح ثائرةٌ
كأنها الخد يهوى حسنه الخال
إلفٌ ألوفٌ له روحٌ معطرةٌ
بها من الشوق أخطارٌ وأهوال
إذا التقينا وكان الليل موعدنا
كانت لنا في ضمير الليل أحوال
يحلو التناجى وعين الليل في سنةٍ
عن عاشقٍ وامقٍ للحسن يغتال
لن يسكت الدهر يوما إن سكتّ له
أسكتهُ يسكت فضرب العبد إفصال
ما الدهرُ ما شأنه ما خطب أدهرهِ
جرت على الدهر ألوانٌ وأشكال
إن الخرافة دهر نحن نخلقه
بوهمنا وهو دجالٌ ومحتال
وهمٌ خلقناه لم ندرك عواقبه
وأكثر الناس أغفال وجهّال
الحظّ في يدكم والدهر في يدكم
إن الفتى الشهم للأدهار قتّال
هذا قصيدٌ سترويه وتحفظه
من الخلائق أجيالٌ وأجيال


Der Satan wurde Staatsanwalt,
Sein Herz, das war wie Eis so kalt.
Gott gab im Zorne dem Geschmeiß
Zum Busen einen Kübel Eis,
Und wo sonst Menschen Mitleid fühlen,
Da konnte man Champagner kühlen.


D'rum, Brüder, seht zurück und freut
Euch heute der Vergangenheit!


se si lamenta e atrista, — e' n'ha ragione.
Chi non mète a stagione


Poslyš, co tvých kněží věra:
Nebyl on tvým manželem.
Živas ty co Bajadera,
Cizí povinnostem všem.
Stín se jenom za svým tělem
V ticho smrti ubírá,
Druže jen jde za manželem,
Povinnost i čest tu má.
Zavzněte trouby ku svatému stesku,
Vezměte bohové v plamene blesku
Mládce, dní ozdobu v obydlí svá.“


„Ustaň ve svém běhu,
nepospíchej v moře,
vždyť tak krátká vesna,
a tak dlouhé hoře.


岁莫提兵出洞心
野人鸡犬静无音
飘萧两鬓冲云湿
兴与樵夫论浅深


Na stonkách jíní, po lese led,
sněhem se vleku. Tys prchla v dál.
To vlál Tvůj šáteček naposled!


Und auch von dem kalten Thaue
Soll sich Alles frischer färben,
Sollen schöner auferstehn
Blumen, holde Morgenrosen,
Mit der Freudethrän' im Busen,
Ihre Wange Morgenroth.


Im Fluggewimmel meiner Traumgedanken,
Wenn ich geforscht im Ruhm von alten Tagen,
Hab' ich gesehnt mich, Helm und Schwert zu tragen,
Ein Ritter frei im Schlachtenwogenschwanken.


Mujer,
dulce mujer,
ruta gloriosa,
de pasos y palabras.
Mujer,
pálida mujer,
que haces de mi canto
música y poesía.
Mujer,
bella mujer,
que enmarcas de mi vida
La razón y circunstancia.
Mujer,
cautelosa mujer,
que mides con tus pasos,
los caminos de mi vida.
Mujer,
soberbia mujer,
que el ego no te ciegue,
por amarme todavía.
Mujer,
siempre mujer,
caminemos juntos,
el lóbrego camino de la vida.


Ich rang, berauscht von ihrem Atemzuge,
Mich aus dem niedern Staub empor und folgte
Dem Adler nach auf seinem kühnsten Fluge.


Indes der sieghaft stehet
In Blut und Kampfes-Schweiß,
Sitzt fromm daheim und drehet
Die Spindel recht mit Fleiß!


Con vanni in terra oppressi al ciel men volo,
in mesta carne d'animo giocondo;
e, se talor m'abbassa il grave pondo,
l'ale pur m'alzan sopra il duro suolo.


jež nenahradila mu bídná zem.
Dnes losem mrtvých určen k noční stráži.
I šeptá: Všecko kolem spánek jímá,
i zem i nebe – usnul bůh snad také


Auserwählte Männer nahmen
Die Oase sich zu eigen,
Niemand sonst, wie heiß er schmachte,
Darf zum Quell die Lippen neigen.


Le soir s’est refermé, telle une sombre porte,
Sur mes ravissements, sur mes élans d’hier…
Je t’évoque, ô splendide ! ô fille de la mer !
Et je viens te pleurer, comme on pleure une morte.


جميع ما لي صدقه
لأكسرن فستقه
فبس كم تهذين يا
سندية مطلقه
لا بد للسندان أن
يصبر تحت المطرقة
وفيشتي لا بد أن
أسبكها في البوتقة
لا بد أن أطعن بال
مردي صميم الدرقه
وأن أمر الميل في
جوف سواد الحدقه
تريد مني أترك الل
حم وأحسو المرقه
ليس الثريد بابتي
بسي من الملبقه
أريد من لحم است من
أعشقها مدققه
أحب أن لا تشفقي
عدمت هذي الشفقه
وكل شاة في غدٍ
برجلها معلقه
لا بد من أن يقع ال
زرفين جوف الحلقه


Fí na ten život, když se stárne,
fí na krev, když už neslyší,
fí na svět, v kterém snění marné
k lékárně vede nejbližší –
buď vědě sláva, jež prý spasí
uštvaná srdce nevím čím,
však nás proč zrovna vybrala si?
Já ovšem tich jsem, nekřičím.


Ihr Gesänge in der Väter Hallen,
Von der Ahnen hohem Heldenruhm,
Müßt den Strom der Zeit hinunterwallen,
Wo des Todes graue Scharen ruhn.


Jdu mezi lid, kde sváry líhne hněv,
jak bazilišek z vajec různých hříchův,
jdu mezi lid, kde ňader teplou krev
zášť dravá pije pod škraboškou smíchu.


Buď s Bohem, je-li možno s Bohem dát
ach tomu, jehož nelze postrádat,


Ich aber weiß, des Daseins Ring, der helle,
Er ist in Einem ungeheuren Bogen
Durch Stern und Baum, durch Rosen, Sonnenbälle,
Durch Menschenherz und Engelsbrust gezogen!


Ben dee, gradirti il mondo tutto, ed io
Sempre 'nchinarti, poi che 'n te (si piacque
A Dio) nuovo Esculapio in cuna giacque
Del secolo oggi e gran tesoro mio;


وَمِنكُم بُدورٌ في يَدَيها كَواكِبٌ
مِنَ البيضِ في سُحبِ العَجاجِ رَواجِمُ
تَوَشَّت رِياضُ الأَرضِ بُشرى بِمُلكِكُم
وَقَد رَقَصَت فيها الغُصونُ النَواعِمُ
وَقَد صَفَّقَت مِمّا طَرِبنَ جَداوِلٌ
وَقَد غَرَّدَت بِالحَمدِ فيكُم حَمائِمُ
سَرَيتُم إِلَينا وَالنُجومُ غَوافِلٌ
عَلى غَفلَةٍ وَالحادِثاتُ نَوائِمُ
أُرَى مُخبِراً عَنها كَأَنّي مُخَبَّرٌ
وَمُستَيقِظاً فيها كَأَنِّيَ نائِمُ
وَطِرتُم إِلَيها وَالصِفاحُ كَأَنَّها
خَوافٍ وَقاماتُ الرِماحِ قَوادِمُ
وَتُزجي الكُماةُ الكُمتَ طالِبَةَ العِدى
فَيا لَصَقورٍ فَوقَهُنَّ ضَراغِمُ


تتجمَّل الحسناءُ كلَّ تجملٍ
حتى إذا ما أُبرز المفتاحُ
نَسيتْ هناك حياءها وَخَلاقَها
شَبَقاً وعند الماح يُنسى الداحُ


Render conviente anchor l'arco ad Amore,
e l'aurata pharetra che gli hai tolta:
ma questo è poco a parangon de un core!


Wer hier nur ist bekant,
Der weiß, man kaufft ietzund
Das Fleisch zwar durch das Pfund
Die Weiber nach der Hand.


Gib dich zufrieden und sei stille
In dem Gotte deines Lebens;
In ihm ruht aller Freuden Fülle,
Ohn ihn mühst du dich vergebens.
Er ist dein Quell
Und deine Sonne,
Scheint täglich hell
Zu deiner Wonne.
Gib dich zufrieden!


Es un Salustio, o Plauto muy famoso,
es Lucio, y Terencio el delicado,
es un Quintilio, Quidio en prudencia;


A když si vzpomene tak časem na horala,
jak příval vše mu vzal a serval živný lán,
jak ani mezníku tam voda nenechala,
a žebrák v bolesti stál jako přikován –


想像幽魂万一临
炉烟风定酒三斟
生前惜不加餐饭
病压愁侵直到今


Werft sie gebunden in den Teich, die Hexe kann nicht sinken,
Der Teufel trägt sie federgleich und läßt sie nicht ertrinken.« –


Pole jsem našel udupaná, v nich samá bolest, hrubá rána,
zlomená stébla stenala, země krev jejich chlemtala.


L'amar che dunque ella facea colui
con cor sincero e con perfetta fede,
fe' che pel duca male udita fui;
né mai risposta da sperar mi diede:
anzi quanto io pregava più per lui
e gli studiava d'impetrar mercede,
ella, biasmandol sempre e dispregiando,
se gli venìa più sempre inimicando.


jak ty písně ptáků, jak ty písně zvonů,
věřila mu: „Tvá jsem, viď, že neutonu?“


Herr, der du vormals hast dein Land
Mit Gnaden angeblicket,
Und des gefangnen Jakobs Band
Gelöst und ihn erquicket,
Der du die Sünd und Missetat,
Die dein Volk vor begangen hat,
Hast väterlich verziehen,


„Knap, ſatt’le mir mein Daͤnenros,
Daß ich mir Ruh erreite!
Es wird mir hier zu eng’ im Schlos;
Ich wil und mus ins Weite!„ —
So rief der Ritter Karl in Haſt,
Vol Angſt und Ahndung, ſonder Raſt.
Es ſchien ihn ſo zu plagen,
Als haͤtt’ er Wen erſchlagen.


No bárbaras columnas erigidas
a pompa del soberbio Tolomeo,
piadoso, si católico trofeo,
aras te dan de gloria construidas;


دعني فإنّكَ غافلٌ متشاغِلُ
والسَّرج فوق حصان عزمك مائل
أنا لا أراك لأن دمعي كُلَّما
حاولتُ أن أرنو إليكم هاطلُ
عندي جراحي والأنين ودمعتي
وتسلط الباغي، وظلمٌ هائلُ
في غزة الأبطال خطوي مسرع
أملاً، وخَطْوُ مواجعي متثاقلُ
دعني فعيدك لعبة نارية
فيها على فرح الصغار دلائل
أمَّا أنا فسمَاءُ أرضي حينَمَا
يبدو الهلالُ، قذائفٌ وقنابل
العيد جاء مكبَّلاً بحصارنا
تغلي عليه من الخُطُوب مراجلُ
فرحي بعيدي سُنَّةٌ محمودةٌ
وأنا لِمَا أمَرَ المُهيمنِ فاعلُ
ما زالَ يُفرحُنا قدوم هلالِهِ
فرحاً بهِ، لمَّا يُطلُّ نُقابلُ
ونظلُّ في ألم الحصار وجورهِ
من أجلِ بشرى المسلمين نناضلُ
فرحٌ وحزنٌ يصنَعانِ حكاية
للعيدِ، ليس لِمَا حوتهُ مثائلُ
في أرضنا المحتلة العيد الْتَقى
بصمود شعبٍ أثْخَنَتْهُ قَلاقِلُ
شعبٌ يرابطُ في الثغور ولمْ يزلْ
يَلْقَى العّدوَّ بهمَّةٍ ويقاتلُ
تتكالبُ الدُّنيا عليهِ ولم يزلْ
طوداً يناطحه الشقيُّ الجاهلُ
يا من يسائلني عن العيد الذي
يأتي إلى الأقصى وفيه نوازلُ
عجباً، أتسألني وفي شاشاتكم
عَرْضٌ بأنواعِ المصائبِ حافِلُ
عن غزَّة الأبطال في نَشراتِكُم
صورٌ يضيقُ بما حوتهُ النَّاقِلُ
وعنِ الخليلِ ومسجد الأقصى، وعن
أرضٍ تُقَّاوِمَ لصّهُا وتناضِلُ
دعني وحالي لا تسلني، ربَّما
بعثَ الجراحَ الساكناتِ السائلُ
أنا لنْ أُجيبكَ، كمْ سؤالٍ دونهُ
وخْزٌ منَ الألم المُبرِّح قاتِلُ
عذراً إذا ما قلتُ إنَّ سعادتي
بالعيدِ يَرْصُدُها الأسى ويُخَاتِلُ
بيني وبين سعادتي بالعيد في
أكنافِ مسجدنا تَحُولُ حوائلُ
زفَّته قنبلة إليَّ، تصبَّحتْ
بلهيبها داري وابني الراحلُ
فبأِّي إحساسٍ يقابل عيدَه
شيخٌ على دَرْبِ الجراح يُواصِلُ؟
عيديَّتي فكُّ الحصار ونُصْرةٌ
تأسو الجراح، فهل لديكَ بدائلُ؟!


Lehrreich ist zwar Philosophie,
Sehr sättigend ist sie doch nie,


Kdo myslí, vím, ten ještě mudrc není,
však pouze myslit, jest juž vykoupení.
Ať třeba blud nás při tom lapí v sítě;
před tajem věčným jest i mudrc dítě,
toť studny kámen, který nenazvedne,
toť záclony stín, který neprohlédne,
toť žernov, který kruší nás a drtí.
To všecko duch ví, nad kraterem smrti
jenž chví se, když na dvéře taje buší.


Tvářičky svěží po spánku
s odleskem ranních červánků.


jeho město s velkým dálným městem,
kam on veze, pánbůh ví, co všecko
a zas lidem našim přivážívá,
čeho komu odtamtud se chtívá;


Gekehrt nach außen ist des Mannes Trachten,
Und bildend in die Zukunft strebt die Tat;
Als Pflegling muß die Liebe den betrachten,
Dem segnend sie sich naht.


Quand il aura fini Dieu l'éteindra sans doute.
Que ferons-nous alors dans l'ombre et dans le doute
Qu'est-ce que tous ces chais qu'on appelle des mondes,
Et qui portent chacun tant de choses profondes


Und ich sah ihm so von hinten
Nach und dachte: Ach, daß diese
Lieben, hellen Sommerwesten,
Die bequemen, angenehmen,
Endlich doch auch sterben müssen!


Rinaldo intanto havea fatto sapere
al padre Amone, a tutto il suo lignaggio
et prima a Carlo, senza il cui parere
non seria stato a far tal cosa saggio
chavea a Ruggier se ad essi era piacere
Bradamante promessa in maritaggio
consentì ognuno, ognun laudó la cosa
così fu Bradamante a Ruggier sposa


Нет имени тебе, мой дальниВдали лежала мать, больнНад ней склонялась всё печальней
Ее сиделка — тишинНо счастье было безначальней,
Чем тишин Была веснТы подходил к стеклянной двери
И там стоял, в саду, маня
Меня, задумчивую Мэри,
Голубоокую менЯ проходила тихой залой
Сквозь дрёму, шелесты и сны…
И на балконе тень дрожала
Ее сиделки — тишины…
Мгновенье — в зеркале старинном
Я видела себя, себя…
И шелестила платьем длинным
По ступеням — встречать тебИ жали руку эти руки…
И трепетала в них она…
Но издали летели звуки:
Там… задыхалась тишина,
И миг еще — в оконной раме
Я видела — уходишь ты…
И в окна к бедной, бедной маме
С балкона кланялись цветы…
К ней прилегла в опочивальне
Ее сиделка — тишина…
Я здесь, в моей девичьей спальне,
И рук не разомкнуть… одна…
Нет имени тебе, веснНет имени тебе, мой дальни


O Welt, sieh hier dein Leben
Am Stamm des Kreuzes schweben!
Dein Heil sinkt in den Tod!
Der große Fürst der Ehren
Läßt willig sich beschweren
Mit Schlägen, Hohn und großem Spott.


Wären Flüss' und Meere Tinte, wär' der Himmel mein Papier,
Wüchsen Federn wie die Ähren auf der weiten Erde mir,
Hülfen mir die Engel schreiben um die Wette Tag und Nacht,
Sag', wann wär' es ausgeschrieben, was die Lieb' in mir gedacht?


小小人家短短篱
冷香湿雪两三枝
寂寥竹外无穷思
正倚江天日暮时


Sê bo Mas ao coração


يا روح هذه الدنى
شرارة منك أنا
قد استطارت تبتغي
لنفسها أن تعلنا
إن بصيصي كله
من بعض ذلك السنى
إنك أنت الكون ورا
لذي له قد كونا
وإنك العقل الذي
قد بث فيه السننا
يا لك من مهندس
بنى الدنى وما ونى
بنى بحكمة لهذ
بالغة فأتقنا
ما أنا إلا أنت محسو
سا فهل أنت أنا
منك انبثقت بعدما
فيك كمنت ازمنا
فكنت طوراً خافياً
وكنت طوراً بينا
وسوف ابقى بك من
بعد الردى مرتهنا
وليس موتي غير تغيير
ي فيك السكنا
وليس فيه انتقالتي
منك اليك من عنا
فلا انفصال عنك لي
هناك كنت ام هنا
ان المكان بعض ما
وسعته والزمنا
ان الحياة ومضة
منك ابت ان تكمنا
كل الذي فيك ارا
ه بعيوني حسنا
لا غرو امّا عبد الا
نسان فيك الوثنا
الكون قد بنيته
وانت خير من بنى
بك الوجود واجب
فليس يقبل الفنا
وليس كون ماله
من اول مكونا
هو الذي اراد ان
نسيء اوان نحسنا
وهو الذي صير منا
ملحداً ومؤمنا
اذا جنيت مكرهاً
فهل انا الذي جنى
ألم نكن لما قضى
به مثالا حسنا
اللَه لا يجزي على
اتيان ما شاء لنا
ليس الخلود في غيا
بة الجحيم هينا
مخافتي من ناره
تثير فيّ الشجنا
والشك في رحمته
يجرح قلبي مثخنا


Ó lány pšeničné, ó svahy viničné,
oltáře plné kvítí!
Žehnané proutkem svěcené jívy,
chvíte se v pupenech jarními divy –
počkejte ještě, i nad vámi skřivan –
Čtvrtek jest Zelený, svatý i tklivý –
počkejte ještě. – Dnes ten budiž vzýván
vámi i námi, z vaší jenž dlaně
pro nás vzal dary k večeři Páně.


şuramda duymadığım bir duyma


Ins Antlitz schaut' ich bange nur der Hehren,
Und mehr und mehr sah, als ich aufwärts blickte,
Ich sie zu Himmelsglorie sich verklären.


控弦谁敢与争锋
细柳将军眼自空
拊髀何须长叹息
分明颇牧在云中


Wenn mir geschwächt sind alle Sinn',
Und die Umstehenden sagen:
Jezt scheidet er, jezt ist er hin,
Der Puls hört auf zu schlagen!
Dein schöne Hand, dein milde Hand,
O Mutter meines Lebens,
Gleit über mich, erquicke mich,
Sonst ist es Alls vergebens.


يا جنَّةَ الحسن حرُّ الصيفِ أمحلَكِ
وقامةَ الغصنِ ضمُّ الطيفِ أنحلكِ
الدهرُ قبلَ اشتِفاءِ النفسِ رَحَّلني
حتى إذا عدتُ أرجو الوصلَ رحَّلك
أكحّلتكِ التي ربّتكِ ناعمةً
أَم الغزالُ الذي رَبَّيتِ كحّلك
أرخي النقابَ فنعمايَ الحنينُ إلى
ذَيَّالِكَ الفلكِ البادي من الحَلك
الحبُّ ما كان إيثاراً وتفديةً
يهنئكِ إن شحَّ لي دَمعي وسَحَّ لك


Tak to druhdy na tom světě bývá,
Že ten rozum lidský tone v bludu:
Je-li duše chorá, tudíž vlívá
Vodky léčné do tělesných údů;
Pak-li hlava bolíc v ohni stojí,
Honem tělo potem vroucím hojí.


esta enlodada piedra de metal/ del tamaño —de una ciruela
del Alto Valle —que comparte con la roca gris y los arbustos
secos/ las arenas de este territorio —a tus ojos en la distancia
tendido/ no recuerda sus orígenes —sin embargo cuando tu
boca pronuncia la palabra «meteoro», fulgirá ella de la fosa
profunda de tu voz/ constelaciones numerosas


وافتْ به غفلةُ الرقيبِ
والنجمُ قد مالَ للغروبِ
سكرانَ قد هزّتِ الحميَّا
منه قضيباً على كثيب
يعثرُ في ذيله فيحكي
عَثْرَةَ عينيه بالقلوب
تالله لو حازتِ الحميَّا
ما حاز من بهجةٍ وطيب
دنا إليها الهلالُ حتى
قبَّل في كفِّها الخضيبِ


عَجِبتُ وَكَم عَجَبٌ في الزَمانِ
لِرَأيِ بَني دَهرِكَ الفائِلِ
فَمَقتاً لِما أَورَثوا مِن غِنىً
وَما وَهَبوهُ مِن النائِلِ
فَلا تَحمِلَنَّ لَهُم مِنَّةً
وَلَو بِتَّ في صورَةِ العائِلِ
يَغولُ الفَتى أَرضَهُ بِالوَجيفِ
وَلا بُدَّ مِن حادِثٍ غائِلِ
وَيَطلُبُ قوتاً وَرِزقُ المَلي
كِ يَسأَلُ بِالطالِبِ السائِلِ
أَلَم تَرَني وَجَميعَ الأَنا
مِ في دَولَةِ الكِذبِ الذائِلِ
مَضى قَيلُ مِصرَ إِلى رَبِّهِ
وَخَلّى السِياسَةَ لِلخائِلِ
وَقالوا يَعودُ فَقُلنا يَجوزُ
بِقُدرَةِ خالِقِنا الآثِلِ
إِذا هَبَّ زَيدٌ إِلى طَيِّئٍ
وَقامَ كُلَيبٌ إِلى وائِلِ
أَخو الحَربِ يَعدو عَلى سابِحٍ
لِيَسبَحَ في الزاخِرِ السائِلِ
سَيُقصَرُ مِن طولِ تِلكَ القَناةِ
وَيُرفَعُ مِن دِرعِهِ الذائِلِ
وَتُصغي إِلى المَينِ أَسماعُنا
وَنَصبو إِلى زُخرُفِ القائِلِ
وَكَيفَ اِعتِدالي وَهَذا النَهارُ
يَروحُ بِميزانِهِ المائِلِ
وَإِنَّ ثَبيراً لَهُ خِفَّةٌ
تَبينُ عَلى كِفِّةِ الشائِلِ
تَصولُ عَلَينا بَناتُ الزَمانِ
فَهَلّا يُصالُ عَلى الصائِلِ
وَقَد عَزَّ رَملٌ عَلى حاسِبٍ
كَما عَزَّ بَحرٌ عَلى كائِلِ
يُهالُ التُرابُ عَلى مَن ثَوى
فَآهِ مِنَ النَبَأِ الهائِلِ
وَكَم قَيَّدَ الدَهرُ مِن دالِفٍ
وَقَد كانَ كَالسابِقِ الجائِلِ
جَميعُ الَّذي نَحنُ فيهِ النِفاقُ
وَنَلحَقُ بِالذاهِبِ الزائِلِ
وَلَو لَم يَكُن حَولَكَ العاذِلونَ
بَكَيتَ عَلى المَنزِلِ الحائِلِ
وَيُغنيكَ عَن طَرحِ فالٍ تَعو
دُ بِاليُمنِ طَعنُكَ في الفائِلِ
نُسَرُّ إِذا نَثرَةٌ أَرعَفَت
وَنَفرَحُ بِالأَسَدِ البائِلِ


Мы!
       Коллектив!
              Человечество!
                Масса!
Довольно маятьс         Маем размайся!
В улицы!
    К ноге нога!
Всякий лед
        под нами
         ломайся!
Тайте
         все снега!
1
мая
            пусть
         каждый шаг,
в булыжник ударенный,
каждое радио,
            Парижам отданное,
каждая песня,
            каждый стих —
трубит
            международный
марш солидарност1
мая
             Еще
        не стерто с земли
            имя
         последнего хозяина,
                   последнего господинЕще не в музее последний троПротив черных,
               против белых,
                      против желтых
                           воедино —
Красный фронт!
1
мая
             Уже на трети мира
                   сломан леЧтоб все
              раскидали
                    зим груз,
крепите
             мировой революции оплот, —
серпа,
          молота союСегодня,

1-го
мая
,
                   наше знамя
            над миром растя,
дружней,
    плотней,
         сильней смыкаем
плечи рабочих
             и крестья1
мая
            Мы!
        Коллектив!
             Человечество!
                     Масса!
Довольно маяться —
         в мае размайся!
В улицы!
    К ноге нога!
Весь лед
    под нами
         ломайся!
Тайте
           все снега!


So ihr nicht begießt die Pflanze, wird sie allgemach verkümmern,
So ihr nicht gebraucht den Degen, wird ihn schnell der Rost zertrümmern:
Eine Ader sich zu öffnen für die Freiheit, wäre gut,
Sonsten zweifeln die Tyrannen an der Völker reinem Blut.


LETZTE.


Drum erlaube mir immer noch ein wenig,
Daß ein traulicher Arm mich süß umranke!


Pak šenkýř – sám šťastný ten ženich –
šer houstnoucí učinil jasem,
a lampa tak se stropu svítila,
jak říci by kruhačům toužila,
že po všech těch klopotách denních
je dobře si popřáti časem.


Jeť velkým srdcím sladké utrpení
nést těžký kříž, jejž ve prach hází jiní,
a jít s ním na Golgotu v tichém plesu.


Denn wenn sie deine Haare finden,
Muß Wahnsinn deinen Geist erblinden.«


把月行杉径
将风上竹轩
倒持敲磬罢
还指佛书言


Kleidchen in der Truhe,
Leibchen in dem Grab.
Eure Kinderschuhe
Tretet ihr nicht ab.


O dulce, ac lepidum, Marine, factum,
Dignum perpetuo joco, atque risu,
Dignum versiculis, facetiisque,
Necnon et salibus, Marine, nostris.
Ille maximus Urbis imperator
Caesar Borgia, Borgia ille Caesar,
Caesar patris ocellus, et sororis,
Fratrum blanditiae, quies, voluptas,
Montis pupulus ille Vaticani,
Ille inquam dominae Urbis inquinator
Caesar Borgia, Borgia ille Caesar,
Moechus illi sororis, atque adulter,
Fratrum pernicies, lues, sepulcrum,
Montis bellua tetra Vaticani;
Quingentas modo qui voravit urbes
Imbutus scelere, et malis rapinis,
Urbes sub ducibus suis quietas,
Quascumque aut Latium ferax virorum,
Aut Campania pinguis, aut per alta
Divisi juga continent Sabini;
Hisque ingessit Ariminum, Pisaurum,
Urbinum, Populoniamque magnam,
Camertes pariter, Forumque Livii,
Cornelîque Forum, Faventiamque,
Et quantum Aemiliae est, Etruriaeque,
Quantum circuitu hinc et inde longo
Neptuni lavat aestuantis unda.
At nunc quis neget esse opus Deorum?
Dum vecors animi impotente morbo,
Quaerit plura, nec est potis misellus
Explere ingluviem periculosam;
Ecce ecce evomit; o Jovem facetum,
O pulchram Nemesim, o venusta fata.
Verum scilicet id, Marine, verum est,
Quod dici solet, en fides probat nunc,
Fortunam si avide vorare pergas,
Eamdem male concoquas, necesse est.
Ut jure evomere hunc putemus ipsum,
Qui tantum miser hausit oppidorum.
Ast id omne, quod hausit, oppidorum,
Quod quinque assiduis voravit annis,
Imbutus scelere, et malis rapinis,
Scis quot evomuit diebus? Uno.
O lucem niveam, o Jovem facetum,
O pulchram Nemesim, o venusta fata,
O dulce, ac lepidum, Marine, factum.


Ueberall Frühlingsluft:
Ueberall ein ruhiges Wehen.
Blumen werden auferstehen
Dann um deine Gruft;


EJns hab’ ich noch bißher verſchwiegen
auch wolt’ ichs ſagen nimm ermehr/
wie ſich Florind’ um Zucht und Ehr
ließ lieder-liederlich betriegen/
weil aber ſie mich ſtets verachtt/ ſo ſey es in die Welt gebracht.


Im alten Park, der einsam und verschneit,
Sah ich zwei Schatten gehn in Dunkelheit.


Es ist nunmehro ausgekriegt:
Die Feinde sind gedoppelt überwunden.
Es ist nunmehro ausgesiegt:
Der Anfang ist der vollen Ehren Stunden.
Ein Weiser in der Welt/ ein Christlicher Soldat/
Ist der sein Leben hier so wohl geendet hat.
Klug/ tapffer und gerecht im Leben und im Sterben
Muß die Unsterbligkeit hier und auch dort erwerben.


parando


Schau, was ich leide von dem Feind,
Der mich mit Macht zu fällen meint;
Er stellt mir nach und ficht mich an,
So viel er immer weiß und kann.


Doch ist es nicht der wilde Krieg,
Der kümmert wenig ihn!
Doch ist es nicht des Herzogs Sieg,
Den sein Geist läßt erblühn.


O forse presa da malinconia,
gli detta un verso l'anima fuggente?
o forse è così queto, indiferente
perché il core gli fu portato via?


Astringe & lenta a questa terra il morso
un cavallier giovene ricco & bello
che drieto un giorno a un suo falcone iscorso
essendo capitato entro il mio hostello
vide la donnna mia nel primo occorso
tal che nel cor gli ne resto il suggello
ne cesso molte pratice far poi
per inchinarla a desiderii suoi


Lenn a Grand villanyéje ég vigan,
Betegszobákban szökken a higany -
Itt a nagytőgyü, fehér fellegek
Halkan suhannak, s békét ellenek.


So wil ich dir
mit freuden zir
durch meinen mundt
zu aller stundt
ein frölich liedlin singen,
Daß du mein sach
in vngemach
durch gnaden waltst
vnd mich erhaltst,
vnd leßst sie wol gelingen
In Christo fron,
deim lieben Son,
der sich für vns hat geben,
Durch schmach vnd todt
erworben hat
vns alln ein Ewigs leben.


Sí, por detrás de las gentes
te busco.
No en tu nombre, si lo dicen
no en tu imagen, si la pintan.
Detrás, detras, más allá.
Por detrás de ti te busco.
No en tu espejo, no en tu letra,
ni en tu alma
Detrás, más allá.
Tambien detrás, más atrás
de mí te busco. No eres
lo que yo siento de ti.
No eres
Io que me está palpitando
con sangre mía en las venas,
sin ser yo.
Detrás, más allá te busco.
Por encontrarte, dejar
de vivir en ti, y en mí,
y en los otros.
Vivir ya detrás de todo,
al otro lado de todo
—por encontrarte—,
como si fuese morir.


jsa slep on oslep zas, neb spletí jeho cest
to Jméno zářilo mu přebolestným světlem,
ač hřálo, vonělo a pělo v luhu zkvetlém,
Je Věčnost šeptala, je zpíval Ráj i Betlem.


Und bald durch Öffnungen, mit List
Im Walde ausgehauen,
Die große Stadt zu sehen ist,
Voll Männer und voll Frauen,


飏下天台故纸堆
为搜言外蒋山来
浙翁拶到无栖泊
谓实情忘撒手回


Und neue Wunder überall geschehn
Wo Keime wachsen und wo Vöglein singen –
Wohin wir hören und wohin wir sehn
Will Alles aufwärts zu dem Himmel dringen.


Der falsche Zauber brach in Stücke
An unsres Speeres Eichenschaft:
Dort welscher Trug und welsche Tücke,
Hier deutsche Treu' und deutsche Kraft!


Bellet, ihr erzürnten Hunde,
bellt die stille Phöben an:
sie bleibt wol, wo sie vor stunde,
und hält ihre hohe Bahn.
Weisheit ist zu hoch gestiegen,
da kein Haß ihr nach kan fliegen.


Doch, edler Bräutigam! dein künftiges Gemahl
Bestraft auch äußerlich nicht die getroffne Wahl.
Die Anmuth der Gestalt, die reizenden Geberden,
Gang, Stellung und Person sind werth geliebt zu werden.
Du wählst, wie Opitz that. Verwirf das Beyspiel nicht,
Du weist, daß man von ihm mit vielem Lobe spricht.
Er war ein Edelmann, obgleich nicht so gebohren;
Sein Stamm entstund mit ihm und gieng mit ihm verlohren.
Du liebst die Dichtkunst auch, und legest den Geschmack
Des Schwans von Boberfeld, durch Proben, an den Tag;
Und weist, daß ein Poet am allerbesten wisse,
Was küssenwürdig ist, und was man lieben müsse.
Was liebte nun der Mann? Die lange Vandala.
Ihn band das schwarze Haar der wilden Flavia.
Die letzte, wie er schreibt, »mit ihren schwarzen Augen,
Könnt ihm so Mark als Blut aus Bein und Adern saugen.«
Freund! siehe da, dein Bild. Was Opitz einzeln fand,
Geht dir in deiner Braut verschwistert an der Hand.
Es schießt ein heißer Stral aus deiner Vitzthum Blicken;
Ihr cederngleicher Leib kann deinen Geist entzücken,
Und ihr pechschwarzes Haar vergleichet sich der Nacht,
Die aller Sterne Glanz gedoppelt heiter macht.
Das heißt ja, wohl gewählt! Das heißt vernünftig lieben!
Wer tadelt wohl die Glut von deinen keuschen Trieben?


O thörichts Volk, vernim,
Was sagt des Herren Stimm':
Itz ist das Stündlein kommen,
Da du wirst angenommen;
Itz must du schmertzlich bühssen,
Viel Thränen auch vergiessen.


عودوا إلى الوصل ثم عودوا
وبالثغور العذاب جودوا
لا تحسبوني نسيت وعدا
كانت لكم قبله وعود
لقد مضى العيد ما سألتم
ولا برد الخطاب جدتم
في كل عيد لنا ظباء
تجود بالعيد إن بخلتم
فما بكائي على غرام
قتلتموه بما جنيتم
لقد صددنا كما صددتم
فهل ندمنا كما ندمتم
إني إذا شئت كان حب
يفوق في النار ما عهدتم
خلقتكم بالهوى فكنتم
عذاب قلبي إذا جفوتم
فكيف تمسون إن صحونا
من الهوى مثل ما صحوتم
إني لأبكي لكم عليكم
بالشعر والملهمون أنتم
لا تيأسوا قطّ من فؤاد
أنتم بأعماقه حللتم


Merő szemmel, mint egy halott,
két kart fűzve egymásba
sejtek ollykor egy hajnallott
fényt az elkábulásba.
Ugyan mi az? El-elfoszlik
előlle a semmi ó
leple; s ha nézem, széjtoszlik
vele is az embrió.
Ottan repül a világok
véghetetlenségében -
csillagokat járok, hágok
érte a vágy egében.
Keresem, mind-mind gyorsabban
keresem, ez alakot,
s fájdalmimbol sejtem abban
nyíllal a gyilkos vakot.
Oh a vágy forró özöne
itt rezeg le arcámon
s sohajtás közbe’ köszön e
Kegyetlen a vérvámon.
Midön ismét a szememnek
nedvében előttem áll,
döbögésivel szivemnek
meg-megjön, meg-meg elszáll.
Én vagyok a teremtője;
mégis Istenem leve:
játékim biztos közlője
áldozatjává teve.
Oh te szép Kép! Szerafinja
a Mennynek! Fényes alak!
szép Kép! hogy én még - haj! kínja
szivemnek - nem láttalak!!!
Kép, melly létedet lelkemnek
szűk lakhelyéböl hozod,
jövel, jövel, kebelemnek
add tüzed - mit kinozod?!
Mikor - te mosolygó képe
beteg esdeklésemnek,
melly mint egy csalófény lépe
elébe reményemnek -
mikor látlak én tégedet,
melly mindég előttem állsz?
ha lihegem szép nevedet,
nem te vagy már, ki elválsz.
Rezeg - rezeg - mind szűnetlen -
a növő könnycsepp között
e rég esmért esmeretlen:
s alig bájba kötözött -
Ott zúdul az enyészetbe
(kong a véghetetlenség
rengetege) a Képzet, be:
utánna a Reménység!
Kihal belőlem a lélek,
s a Remény vággyal tele
csörtet - törtet - mint levelek
közt a forró Est szele.
Elhalva vesz a szem fénye
egy búcsúzó látással:
pedig leng a szüleménye
előtte mosolygással:
még mejjemre is, ölelve,
rogy szivem üdvössége!
(Itt van hamuvá tüzelve
egy Teremtésnek vége!
Itt meghalni - élvén mindég
e Tűnemény karjain -
megfúlni e mennyeiség
lehelete árjain!!!)
Szédűlve ezen szótalan
Képnek hajlok ölébe,
lódúlván egy határtalan
Öröknek mély öblébe.
S mint az Alvó, esésére
felijedvén, nézem, mi?
a Könny kigördülésére
látom, hogy ez mind - semmi.


A hned se práce ujala,
za stromkem stromek obalovala
sněžnou bělostí;
vzňaly se koruny v úžlabině,
potok je zrcadlil na hladině
s chvějnou něžností.
A zdálky sněžný hřeben se usmíval dolů
na rozkvetlé snítky,
jak dobrý otec od pokojného stolu
na své dítky.


Ihr alle, die sein Schutz umfangen,
Besingt ihn mit mir spät und früh.
Sein Zorn ist, wie ein Wind, vergangen;
Doch seine Güte weichet nie.
Wer lebet so in Lust und Segen,
Wie seiner auserwählten Hauff?
Wenn sie sich weinend niderlegen,
So stehn sie Morgens jauchzend auf.


Proč zahořklý mu laješ ve svém koutku?
Že zhaněl básní látku ti i rým?
Jdi, dětino, jdi, nerozumný bloudku,
mne poslyš přece – přítelem jsem tvým.
Zde z jinačího třeba načít soudku,
i mně přec býval kritikem dřív zlým,
a teď mě chválí. Užij mého proutku!
Jak možná to? – Já seznámil se s ním.


Hle, za plotem se cosi zabělelo.
„Mrzáčku, kde jsi?“ po zahradě znělo. –
„Toť moje Roza!“ soused vyskočil
a přešel plot až ku podivu lehce.
Kol boků ženě ruku otočil. –
„Jdi!“ hněvala se, „žertů se mi nechce!“ –
V tom ve stínu mne státi spatřila,
přistoupla blíže. – „Aj, pan soused! – věru!
Já nemohla vás poznat v pološeru.
Však opravdu bych hněvati se měla!
Již celý měsíc spolu sousedíme
a o vás sotva z doslechu jen víme.
Kdy poctíte přec návštěvou nás milou?“ –
A podala mi ručku roztomilou
s půvabem svůdným přes plot nakloněna.
A starý manžel s blaženým děl smíchem:
„Ej, vidíte, jak hodna jest má žena!
odříci nelze, bylo by to hříchem!
Nuž dobrou noc, – a přijďte brzy k nám!“ – –


Wie sich der Geschmack entdecket
Mehr, wenn man die Cörper theilt;
Also was in Cörpern stecket,
Welches riecht, wird eh' ereilt
Und durch den Geruch empfunden,
Wenns durch Reiben ist entbunden,
Und beweget wird: Den Brauch
Mehren Wärm' und Feuer auch.


Nothing to love or link with,


风雅遗音久不闻
珠玑新样带山云
吟哦不尽怀公意
起步长廊印月痕


إليك صبت أفيدتنا ولاها
أيا اللَه غيرك يا إلاها
عظمت عن التبعض والتساوي
وأن تحكي لشيء أو تضاهى
فشيء ليس كالأشياء أنت ال
إله فلن تضادد أو تباهى
خلقت الشيء لا من شي لكن
بك المعدوم موجودٌ تناهى
إذا ما قلت للأشياء كوني
فكانت ما لها عرض ثناها
ولست لها بمحتاجٍ ولكن
تريها كيف قدرة من براها
فكنت ولا مكاناً منك خال
ولم توجد بأمكنةٍ شفاها
خلت على مشيئتك البرايا
فكانت وهي منك كما تشاها
وكونت العقول لها دليلاً
ضلالتها بها وبها هداها
بعثت الرسل إنذاراً وبشراً
لها وبها فقد وقع ابتلاها
وعلمك سابق فيها عليها
سعادتها أتيحت أو شقاها
شهدت بأنك اللهم فرد
شهادة مخلصٍ لك في أداها
وكل سواك معبود ضلال
وبئس بعابد أشيا يراها
وإن محمداً لك فهو عبد
رسولٍ والرسالة قد فشاها
صلاتك والسلام عليه لطفاً
وعمت آله الغرر النباها
وبعد فقد لجأت إليك ربي
وبي علل فهب كرماً دواها
ذنوب يا لها عظمت فخفت
لها الأجبال وزناً واشتاها
ولو تجرى على بحر لأضحى
كأن ما كان بحراً من لظاها
وإن نشرت بكل الأرض أصمت
روائحها الخلائق من خناها
وراج منك يا مولاي عفواً
يمحي العمد منها أو خطاها
مقدرةً علي بلا اختيارٍ
ومن كتبت عليه خطىً خطاها
ومن نفسي إليك اللَه شاكٍ
أغالبها فيغلبني هواها
ومن ظلم فإن النفس أصل
ولذتها تكون بمنتشاها
وفيها الحادث الإيمان مهما
إليه وقفت قد بلغت مناها
قني يا رب لطفاً شح نفسي
ورضها في رضاك يكن رضاها
بباب العفو أو قفني رجاء
وذي كفي فقد بسطت وعاها
ومهما حاجة وصلت كريماً
وطالبه مؤملها قضاها
وإن لجأ المسيء بجنب لاجٍ
وناشده محا جرمٍ محاها
وأنت اللَه ذي كرمٍ كثيفٍ
وخلقك منك آملةٌ رجاها
وأنت بها الرؤوف وإن أساءت
فلطفك للأسى فيها أساها
وتمهل في الذنوب بلا اهتمالٍ
لموقف ساعةٍ كشفت غطاها
وإن رمنا سؤالك يا كريم
ذكرناها فابلسنا خناها
ذنوب أفضحت متحمليها
فكيف سؤال مفتضح جناها
ولكن لا سواك لنا مآل
وحلمك واسعٌ ستر السفاها
توسلنا بأطفالٍ صغار
وعجف بهائم منعت كلاها
وعل مشايخاً في الأرض تدعو
لنا وتجيب أنت لها دعاها
فإن المحل قد أبلى عمانا
وأنت فقادرٌ تشفي بلاها
فنطلب منك أن تنشي سحابا
ورعداً بعد ما نشأت حداها
وبرقاً كالعروق مفصداتٍ
أو البيزان تختطف الشياها
كأن السحب برك رازماتٌ
برأس خميلةٍ نفضت ذراها
كأن رعودها إبل ولاهٌ
وقد لاقت مثاكيلاً ولاها
كأن بروقها أسياف عبسٍ
بذبيان تحكم في طلاها
إذا ونت الرعود بها حدتها
جنابيها فزادت في بكاها
وإن خبت البروق فنورتها
وقد هبت بمطلعها صباها
فتمخيض السحائب بارتكاز
كتمخيض الحوامل من نساها
فسال الغيث من يمن ويسرٍ
وواسطةٍ تشق بها حشاها
يظن الغيث تحت المزن مزناً
وفوق الأرض قد نزلت سماها
فأودية الجبال لها هديرٌ
تجيب مدائناً فغرت بماها
وتسمع للوهاد لها خريراً
تصهلق والصفا انفجرت مياها
ومذ بسط الجبال فويق نزوى
كلمحة محدقٍ حتى سقاها
فصارت أرضها تحكي سماها
بحيث هما على نسق سماها
فمن رضوى الكبير جرى فلاقى اب
نه الغربي فاختلطا ثناها
فطافا الحوبتين بلا ظفارٍ
وقد ملآ من الفيحاء فاها
كأن المزن حور عاطفاتٍ
وكف الأرض يحلب في إناها
كأن جبال ذاك الما سموطٌ
تناثر درها فحلى رباها
كأن الأرض تضحك من سرورٍ
بحيث على الرياض بكى حياها
فما من برزخٍ إلا كساه
وما من تلعةٍ إلا علاها
وما من بقعةٍ إلا وظنت
جميع الماء عنها ما عداها
فسلن من الخميس إلى خميسٍ
وقفوها الخميس وما تلاها
إلى أن أقصبحت نزوى خصيباً
يغني الورق سجعاً في أشاها
وأمست كلها منه جناناً
وطاب لمن جنى منها جناها
تكون كجنة الفردوس نزوى
وأصحاب السعادة أولياها
فيا رباه دعوة مستغيثٍ
أجب دعوات ذي أملٍ ثناها
على عجل بلطفك يا كريم
أغثها بعد محل قد عفاها
بلادك بيضة الإسلام نزوى
لجا اللاجي الضهيد إذا لجاها
قرار العلم والعلماء نزوى
وأهل الزهد ناديها حواها
وسادتها الكرام بها تراها
من الأدناس طاهرةً نزاها
أعيد نصائحاً من مستشار
وقد حلب الليالي وامتطاها
أطيعوا الرب يا أرباب نزوى
أريضوا النفس لا تركب ثآها
مروا بالعروف وانهوا عن نكير
وتقوى اللَه تفروا عراها
فداركم الجنان وما سواها
فينران ولا بلدٌ سواها
متى بالعدل نزواكم أصينت
فكل عمان تحت لوى لواها
فكل عمان من نزوى ونزوى
فمن رجلٍ أطال سما علاها
إذا اقتدت الرجال بذي نهاءٍ
تدل على التكامل في نهاها
فما ركبت بدولته شنيعاً
وإن ركبت أطاعت من نهاها
فعاش وهم به عاشت عزازاً
فكل ملمةٍ عنها كفاها
هي النعماء حارسها اسطبار
على من كان يسعى في ضراها
وبعض الذل عز غير ذل
وعز ذل من في العز تاها
وأين من الرجال لك المكافي
ويدري بالعواقب أوخراها
نصحت وكم نصحت سراة قومٍ
أبوا فلقوا من التيه التياها
كلاك اللَه يا نزوى وطوبى
لدارٍ مثلك الباري كلاها
سقاك اللَه بعد المحل غيثاً
عمان بما سقاك به سقاها
توسلنا بأحمد في الأداعي
وصل عليه فهو مدى مداها


A o těch plánech rozvodu jste slyšel?


Mag spotten, wer da will! Ich glaube
Der nimmer täuschenden Natur,
Die auch dem Käfer tief im Staube,
Nicht log. In Wüsten, auf der Flur,
Wo Zweig und Gras und Halm gebähren,
Will sie den unzählbaren Heeren,
Was jegliches bedarf, gewähren;
Und er, der Mensch, er sollte nur
Des Beßren, was er wünscht, entbehren
Natur, die Mutter, so verstehn,
Das heißt – ihr großes Wort verdrehn,
Ihr heiligstes Geschenk belachen,
Und sein Gefühl zur Lüge machen.


Esto dice y así lamenta en vano,
que no aprovechará por más que diga,
que es más que tigre hircana su enemiga.


Viel küssen, wenig hertzen,
Arg meinen, höflich schertzen
Ist so deß Hofes Spiel,
Das spielt man täglich viel.


Kdysi se juž zdálo, že se konec blíží,
v nečistých snech mnichů kralovala Žena,
vzdorovala kříži.
Podruhé to Kristu voda z boků tekla,
Petrus hýřil, skála měkla –
člověk byl však nepřipraven.
Nové přišlo poblouznění,
klesal znaven
v starou nemoc, v stará snění
o říši, jež z toho světa není,
nebeská. – – –