O Mannes Lust, zu lieben den Freund;
Wie das Auge der Braut ist lieb mir der Freund,
Der Freuden Vertrauter, im Leiden Rat,
So mild in Worten, kraftvoll zur Tat.
Wie soll ich, Meister, die loben genug,
Deren Blick wie ein Blitz von oben mich schlug?
Hoch ist die Gestalt, aller Wonne Lust,
Das Aug' ist dunkel, stolz schwillt die Brust.
Den Heldinnen gleich, nicht sterblichen Weibes,
Die Gliederfülle des herrlichen Leibes.
Die schwarzen Locken voll umflammen das Haupt;
Wem des Mundes Blume sich öffnet, der glaubt,
Es werd' aus der Brust das Herz ihm geraubt.
Wem er lacht, wohl ist der Schmerz dem geraubt.
Aller Kraft entrafft, vor Wonne krank,
Schmacht' ich so in Lust, fern von Wein und Gesang,
Dich reden hör' ich gern von Wein und Gesang,
So red' im Liede, nimm des Liebenden Dank.


Dals mně lidstvo darem za hřích jeho,
bych je spoutal žalem, věčnou nocí,
zželelo se ti zas lidstva toho,
a ty saháš na kořen mé moci!“ –


Ma forte temo che novello amore
non sia cagion di tua lunga dimora,
il che se fosse mi saria dolore
maggior ch'alcun ch'io ne provassi ancora;
e se l'ha meritato il mio fervore
nol dei tu avere a conoscere ora;
di questo vivo misero in paura
tal, che diletto e speranza mi fura.


Omar (zu Mahomed.)


Jugendhadern
In den Adern,
Zorn und Glut und Mild' und süßes Kosen;
Alles Lieben
Jung geblieben,
Seiner Stirne stehen schön die Rosen.
Wenn nicht etwa ew'ges Leben
Ihm verliehn ist, sei gegeben
Langes ihm von uns gewognen Losen.


Víš, ty bílé květy
svatební jsou šaty,
nebudu jich míti
nikdy, hochu zlatý.


Reizend erscheinst du, o Stadt; doch reizender warst du dem Jüngling
Einst, der feurigen Blicks Leben empfing und es gab.
Glückliche Jugend! Es wird in der Seele des zärtlichen Schwärmers
Jedes Gefühl Sehnsucht, jeder Gedanke Gefühl.


Konec nové kroniky
psané podle kritiky
kníhovníka Havrana,
posla Uraň – Utana.


О милая дева, к чему нам, к чему говорить?
Зачем, при желании чувством с тобой поделиться,
Не в силах я прямо душой в твою душу пролиться?
Зачем это чувство я должен на звуки дробить?
Пока они в слух твой и в сердце твое проникают, —
На воздухе вянут, в устах у меня застываюЛюблю, ах, люблю! — я взываю сто раз день и ночь,
А ты же смеешься и гневна бываешь порою,
Зачем я не в силах горячей любви превозмочь
Иль выразить, высказать, в песни излить пред тобоНо, как в летаргии, не вижу возможности я
Подняться из гроба и признак подать бытиДавно утрудил я уста бесполезным стараньем,
Теперь я с твоими устами хочу их спаять
И лишь объясняться с тобою сердец трепетаньем,
Да лишь в поцелуях и вздохах любовь выражатИ так говорил бы с тобою часы, дни и годы,
До смерти природы и после кончины природ


Ach ihr götter hört mein flehen /
Sehet meinen jammer an /
Lasset doch den wundsch geschehen /
Daß ich ihn umbfangen kan!
Denn ich muß und will allein
Nur von ihm geküsset seyn.


O tal Horácio enganou-se;
Não conheceu a parreira;
Não se chamava Falerno;
Se era bom, era Madeira:


	Io non so se sia 'l vero quel c'ho inteso,
ch'e' tasta ad un ad un tutti i denari
e guarda se' ducati son di peso;


Und schieß ich morgen nimmer,
Weil krank ich oder tot,
So wird ein andrer schießen,
Dems Weidmannsheil sich bot.


Doch, mein Heiland, dencke nicht,
Daß er unsre Liebe scheide;
Meines Glaubens Zuversicht
Trozt in deinem Unschuldskleide
Satan, Hölle, Tod und Welt,
Wenn auch alles bricht und fällt.


A všude květ bílý hořel a hustými zakryt kmeny
a křivými kořeny na břehu svítící měsíc se plížil.
Já zaklepal u jejích dvéří... Jak vzlykala, nevěříc, hlasně,
má drahá Vysněná, omdlela v loktech mojích!


„Kde je tvůj Bůh, ty duše sychravá,
a kde je lásky žeh,
když necítíš svou vlastní oddanost
plát v mojích pohledech?


tu 'l muovi, tu 'l contenta, o santo Iddio.


No, amor, no dejaré tu real bandera,
menos, que con la vida y alma triste;
cantaré donde fuere tu grandeza.


Im Ätti sezt der Öldampf zu.
Mer chönnte 's Ämpeli use tue,
und d'Läden uf. Der Morgeschi
blickt scho zum runde Nastloch i. –
O lueget doch, wie chalt und rot
der Jänner uf de Berge stoht!
Er seit: »I bi ne bliebte Ma,
der Stern am Himmel lacht mi a!
Er glitzeret vor Lust und Freud,
und mueß er furt, sen isch's em leid;
er luegt mi a, und cha's nit lo,
und würd bizite wieder cho.
Und untermer in Berg und Tal,
wie flimmeret's nit überal!
An allen Ende Schnee und Schnee;
's isch alles mir zu Ehre gscheh,
und woni gang im wite Feld,
sin Stroße bahnt, und Brücke gstellt.«
Er seit: »I bi ne frische Ma,
i ha ne luftig Tschöpli a,
und roti Backe bis ans Ohr,
e heiter Aug und Duft im Hoor,
ke Wintergfrist, ke Gliederweh,
und woni gang, se chracht der Schnee.«
Er seit: »I bi ne gschickte Ma,
lueg, wieni überzuckere cha!
I chuuch, und an de Hürste hangt's,
und an de zarte Birche schwankt's.
Der Zuckerbeck mit gschickter Hand,
mit Geld und Gut wär's nit im Stand.
Jez lueg au dini Schiben a,
und wieni Helgli chritzle cha!
Do hesch e Blüemli, wenn's der gfallt,
do hesch e ganze Tannewald!
Der Früehlig chönnt's nit halber so,
's isch mit der Farb nit alles to.«
Er seit: »I bi ne starche Ma,
und zwing mi näumer, wenn er cha!
Der Forster gstablet uf der Jacht,
der Brunntrog springt, der Eichbaum chracht.
D'Frau Sunne mittem Gsichtli rund
het's Herz nit, aß sie füre chunnt.«
's isch wohr, me weiß nit, was sie tribt.
und wo sie alli Morge blibt.
Wie länger Nacht, wie spöter Tag,
wie besser aß sie schlofe mag,
und blieb es bis um Zehni Nacht,
se chäm sie erst, wenn's Ölfi schlacht.
Nei, het sie's ghört? Dört chunnt sie jo!
Me meint, 's brenn alles liechterloh!
Sie stoht im chalte Morgeluft,
sie schwimmt im rote Nebelduft.
Zeig, chuuch e wenig d'Schiben a,
's isch, aß me besser luege cha!
Der Nebel woget uf und ab,
und d'Sunne chämpft, sie loßt nit ab.
Jez het sie's gunne. Wit und breit
strahlt ihri Pracht und Herrlichkeit.
O lueg, wie 's über d'Dächer wahlt,
am Chilchefenster, lueg, wie's strahlt!
Der Jänner sezt si Arm in d'Huft,
er ruckt am Hut, und schnellt in d'Luft.
Der Jänner seit: »I förch di nit.
Chumm, wenn de mit mer baschge witt!
Was gilt's, de würsch bizite goh,
und rüehmsch dim Büebli nüt dervo!«
Je, 's wär wohl hübsch und liebli so,
im warme Stübli gfallt's eim scho.
Doch mengi Frau, daß Gott erbarm,
sie nimmt ihr nackig Chind in d'Arm,
sie het em nüt um d'Gliedli z'tue,
und wicklet's mittem Fürtuech zue.
Sie het kei Holz, und het kei Brot,
sie sizt und chlagt's im liebe Gott.
Gfriert Stei und Bei, wohl taut der Schmerz
no Tränen uf im Muetterherz.
Der Jänner isch e ruuche Ma,
er nimmt si nüt um d'Armet a.
Gang, bring der arme Fischer-Lis
e Säckli Mehl, e Hemdli wiß,
nimm au ne Wellen oder zwo,
und sag, sie soll au zuenis cho,
und Weihe hole, wenni bach,
und decket jez der Tisch alsgmach.


Schwestern, laßt uns freudig singen:
Holder Festtag, sei gegrüßt!
Laßt uns heute Kränze schlingen,
Jedes Blümchen, das da sprießt.


От утра до вечера по тропинкам бегая,
Почву перерезавшим всхлипчато и шатко,
Утомилась, взмылилась маленькая пегая,
Под красивой всадницей шустрая лошадкНоги добросовестно много верст оттопалЕсть — не елось, выпить же — приходилось выпитЗемляникой пахнули листики на тополе, —
Значит, преждевременно было пахнуть липе…
Птицы в гнездах ласковых накопляли яйцВ поволоке воздуха возникали страстВсадница настроилась: вот сейчас появится
Никогда не встреченный, кто ей скажет: «Здравствуй»Поворотов столько же, сколько в рыбном озере
Вдумчивых, медлительных окуней, — а нет ведь
Тайного, безвестного, кто свежее озими,
Кто вот-вот появится, пораздвинув ветви…
Toila
193О


تجلى لنا المولى الإمامُ محمدٌ
على أدهم قد راق حُسنُ أديمِهِ
فأبصرتُ صبحاً فوق ليل وقد حكى
مُقَلّدُ ذاك الطِّرف بعضَ نجومِهِ


utolsó
szerelmes gondolatod
piros vadszőlő-levelek közé akad.


Não é fácil ser poeta a tempo inteirEu, por exemplo, nem cinco minutospor dia, pois levanto-me tarde e primeirohá que lavar os dentes, suportar os incisivosà face do espelho, pentear a cabeça e depois,a poeira que caminha, o massacre dos culpados,assistir de olhos frios à refrega dos centauroE chegar à noite a casa para a prosa do jantar,o estrondo das notícias, a louça por lavaConcluindo, só pelas duas da manhãcomeço a despir o fato de macaco, a deixaras imagens correr, simulacro do desastrMas entretanto já é hora de dormiMais um dia de estrume para roseira nenhum


何许飞来双白鸥
碧山贴出雪花浮
倚栏只管移床立
看到双鸥没处休


Wahrhafftig ist dein weg, Herr Jesus, über A.L.L.
Ich schaue häuffigst deine zeichen!
Ich sol, mus, werd, den Sig erreichen!
Das ich dann recht aufsteh, wann ich durch Falschheit fall.
Dein Grosfürst stis längst A.U.S. den Drachen!
Er wird nun ihm das ende machen!
Das siben ist dem Abgrund ni geschenkt:
Sein Sechs ist A.U.S! Es hat genug gekränkt.
Drum wird recht siben uhr gehöhret!
Das Fiber weicht, das uns verstöhret.


Ve víru listí opilá se vznáší
na špičkách radost, točící se v kruhu.
Radost to naše, divější a krasší,
ze srdce k srdci, z druha mluví k druhu.


¡Oh tierra bendecida que idolatro
con el más reverente de los cultos,
con qué júbilo inmenso reconozco
la religiosidad de tus matronas
y la hidalga nobleza de tus hijos!
En tu regazo amante se mitiga
el rigor de mis duelos incurables,
me das el dulce título de hermano
y con ansias anhelo,
como en un insinuante panteísmo,
ser el bronce que suena en tus esquilas,
una roca prendida en tus picachos
o un álamo llorón junto a las tapias
de tu dormido y grave cementerio.


Ach, jak ta má hlava bolí,
div nepukne srdce moje,
sama nevím, Bože, nevím, –
je to vina má neb tvoje.


采薇黄鹄岭
投迹去无踪
我亦从今逝
浮云四百峰


S nadšeností celý zámek vděčný
propuk’ v ples a jásot nekonečný
nad nebeské kněžny dobrotou;
šťastně oči vodou osvěželé
okřály a zvítězily cele
nad hrozivou, smutnou mrákotou.


Ma io che fo, perché se non pietate,
Almen perdon da lui, ch'è trino e solo,
Debba trovar delle mie colpe andate?


يا مَنْ جفا إذ رأى في ظاهري خلَلاً
وانفضَّ عنَّي أوغادٌ وأوباشُ
لا تيأسَنٌ منَ المرضى وأنْ ضعُفوا
ولن يفوتَهُمُ الإنعاشُ إنْ عاشُوا


أجابني مقاطعاً يا صاحبي محمود
الحزن طيّر أبيضٌ
لا يقرب الميدا و الجنود
يرتكبون الإثم حين يحزنون
كنتُ هناك آلةً تنفث ناراً وردى
و تجعل الفضاء طيراً أسودا
حدثّني عن حبه الأولِ،
فيما بعد


El vulgo comúnmente se aficiona
a la que sabe que es doncella y moza,
porque así le parece al que la goza
que la coge la flor de su persona.


Ich danke dir, mein Licht,
Daß du mich dies bericht.
Ich danke dir, mein Gott,
Für dieses neu Gebot.
Ich preise dein Gemüte
Für solche Lieb und Güte.
Ich küsse deinen Mund,
Der den Befehl tut kund.


Da hört' ich's leise flüstern
Ins Schilf des Teich's. Es rann
Auf jedem Märgelblümchen,
Als schwebt' ein Westwind d'ran.
Mich däucht', als ständen Jüngling'
Im Abendroth vor mir,
Und einer spräch' mit Stimme
Der Nachtigall zu mir:


The scorching heats I'd carelessly despise,
Nor heed the blisters on my tender hand;
The great Apollo wore the same disguise,
Like me subdued to Love's supreme command.


Wie träumt ich von der Muse Kuß
Und gab mich ihr zu eigen
Und ließ der Lieder lauten Gruß,
In alle Winde steigen!
Wie schwor ich stolz, wie schwor ich kühn:
Der Muse nur zu leben,
Und meines Herzens lodernd Glühn,
Ihr ungeteilt zu geben!


甘冷宜茶石缝泉
得名初自玉堂仙
苍苔滓秽聊疏治
照月涵星复粲然


„Pojď!“ řekl Kristus, stoje na temeni.
Než člověk níže sedal na kameni,
kříž položil, v hluk světa zpět se díval.


Una lira, que enmarcan heráldicos florones,
Su símbolo magnífico en las barras tortura
Donde, como agria lepra, la herrumbre desfigura
La confusa theoría de grifos y dragones.
En la cornisa, en rancios caracteres teutones,
Hay un latín que sella la férrea arquitectura,
Pero la fabla cuenta la encantada aventura
Que en el poyo de pórfido juntó dos corazones.
Ajenos al secreto, pasan los campesinos
Cantando, cada tarde, por los secos caminos
A que abre sus desiertos ojos el ventanal.
Un dia albos rosales decoraron la reja
Que, entre el florido halago, era como una vieja
Mayúscula miniada de un códice real.


"Dico (rispose Fausto) che secondo
ch'io veggo e che parlarne odo a ciascuno,
ne la bellezza hai pochi pari al mondo;
e questi pochi io li restringo in uno.
Quest'uno è un fratel mio, detto Iocondo.
Eccetto lui, ben crederò ch'ognuno
di beltà molto a dietro tu ti lassi;
ma questo sol credo t'adegui e passi".


Der Morge will und will nit cho,
und woni los, schloft alles no;
i weck si nit, so lang i cha,
i lueg e wengeli d'Gegnig a.
Zeig Wülkli, mach jez keini Streich!
Der Mond schint ohni das so bleich.
Kei Blümli rot, kei Blümli wiiß!
An alle Bäume nüt as Ris!
Um alli Brunntrög Strau und Strau,
vor Chellertür und Stalltür au.
Mi Vetter het's drum sölli gmacht,
und lauft jez furt in dunkler Nacht.
Das Ding, das muß mer anderst cho!
Ich bi der Ma, und's blibt nit so.
Die Gärte müen mer gsüfert si,
Aurikeli und Zinkli dri,
und neui Blüten alli Tag,
was Hurst und Nast vertrage mag.
Es rüehrt si nüt. Sie schlofe no. –
Nei lueg, es sizt e Späzli do!
Du arme Tropf bisch übel dra.
Was gilt's, er het e Wibli gha,
und druf isch Not und Mangel cho,
sie hen si müße scheide lo.
Jez het er e bitrübti Sach,
kei Frau, kei Brot, kei Dach und Fach,
und stoht er uf, so spot er mag,
se seit em niemes ›Gute Tag‹;
und niemes schnidt em d'Suppen i.
Wart Bürstli, dir muß ghulfe si.
Es rührt si nüt. Sie schlofe no. –
Ne gattig Chilchli hen si do,
so sufer wie in menger Stadt,
's isch Sechsi uffem Zifferblatt.
Der Morge chunnt. Bi miner Treu,
es friert ein bis in Mark und Bei.
Die Tote gspüre nüt dervo;
ne rüeihig Lebe hen si do.
Si schlofe wohl, und's friert si nit;
der Chilchhof macht vo allem quitt.
Sin echt no leeri Plätzli do?
's cha si, me bruucht e paar dervo.
Ne Chindli, wo ke Mutter het,
denk wohl, i mach em do si Bett.
En alte Ma, en armi Frau,
denk wohl, i bring di Stündli au.
Hesch mengi Stund im Schmerz verwacht,
do schlof, und hesch e stilli Nacht.
Jez brennt emol e Liechtli a,
und dört en anders nebe dra,
und d'Läde schettere druf und druf,
do goht, bim Blust, e Hustür uf!
»Grüß Gott, ihr Lüt, und ich bi do,
i bi scho z'nacht um Zwölfi cho.
Mi Vetter het si Bündel gmacht,
und furt, bi Nebel und bi Nacht.
Wär ich nit uf d'Minute cho,
's hätt weger chönne gföhrli go.
Wie gfall ich in mim Sunntiggwand?
's chunnt fadeneu us Schniders Hand.
E Rübelirock, er stoht mer wohl
zum rote Scharlachkamisol,
und plüschi Hose han i a,
e Zitli drin, e Bendeli dra,
ne gchrüslet Hoor, e neue Huet,
e heiter Aug, e frohe Muet.
Es luegt do ein mi Schnappsack a,
und 's nimmt en Wunder, was i ha.
Ihr liebe Lüt, das sagi nit,
wenn's chunnt, so nimm verlieb dermit!
's sin Rösli drinn und Dorne dra,
me cha nit jedes bsunder ha.
Und Wagleschnür, und Wickelband.
e Fingerring ans Brütlis Hand,
en Ehrechranz ins lockig Hoor,
e Schlüssel au zum Chilchhoftor.
Gent Achtig, was i bitt und sag,
's cha jede treffen alle Tag.
E stille Sinn in Freud und Not,
e rueihig Gwisse gebich Gott!
Und wer's nit redli meint und gut
und wer si Sach nit ordli tut,
dem bring i au kei Sege mit,
und wenni wott, se chönnti nit.
Jez göhnt und leget d'Chinder a,
und was i gseit ha, denket dra,
und wenn der au in d'Chilche went,
se schaffet, was der z'schaffe hent.
Der Tag isch do, der Mond vergoht,
und d'Sunne luegt ins Morgerot.«


Mãe Preta deu sangue branco a muito "Sinhô moço"
(3) — "Maribondo no meu corpo!
— Maribondo Sinhá!


A la deriva fluyen
con alas de papel
sueños, envasados en profetas...


Und mag die ganze Welt versinken!
Hafis, mit dir, mit dir allein
Will ich wetteifern; Lust und Pein
Sei uns, den Zwillingen, gemein!
Wie du, zu lieben und zu trinken,
Das soll mein Stolz, mein Leben sein.


O Unbegreiflichkeit! Gott hat sich selbst verlorn,
Drum will er wiederum in mir sein neugeborn.


Aroma, Cor e Som das Ladainhas
De Maio e Vinha verde dentre as vinhas,


竹树阴森带茅屋
山客归来酒初熟
有时一卷黄庭经
独对岩前千丈瀑


A očistiv archu věčné smluvy,
kterouž nebe s zemí zavřelo,
k bratřím půjdu svaté na námluvy.


Du meinst es gut und tust uns Guts,
Auch da wirs oft nicht denken,
Wie mancher ist betrübtes Muts
Und frißt sein Herz mit Kränken,
Besorgt und fürcht sich Tag und Nacht,
Gott hab ihn gänzlich aus der Acht
Gelassen und vergessen.


Perlas mi llanto y oro mi dolor


Je nahá... bronzová se ňadra v slunci lesknou...
Tvé údy zachvějí se náhle mdlobou tesknou
a ruce třesou se a krev ti v spáncích bouří...


Ne vzpomínky, ne odpuštění
ty oči mluvily –
jen stopy vlastních utrpení
z nich tiše zářily – –


Kapky bijí do zamžených oken,
v stružkách po skle se jak slzy valí
a v mé duši jak šíp zaražený
trčí stále bolestný ten pohled,
vyčítavý pohled hnědých očí...


Der Mensch vergißt die Sorgen aus dem Geiste,
Der Frühling aber blüht, und prächtig ist das meiste,
Das grüne Feld ist herrlich ausgebreitet,
Da glänzend schön der Bach hinuntergleitet.


Я в жизни обмирал и чувство это знаю,
Где мукам всем конец и сладок томный хмель,
Вот почему я вас без страха ожидаю,
Ночь безрассветная и вечная постелПусть головы моей рука твоя коснется
И ты сотрешь меня со списка бытия,
Но пред моим судом, покуда сердце бьется,
Мы силы равные, и торжествую Еще ты каждый миг моей покорна воле,
Ты тень у ног моих, безличный призрак ты;
Покуда я дышу — ты мысль моя, не боле,
Игрушка шаткая тоскующей мечт


Din Og is so holl un boll, Marik!
Un din Lucht de halst du so swer,
so gräsig sühst du mi an as 'ne Lik,
de sülst sick 'n Leed ander.


valami különös felekezetnek
rejtelmes, könnyes szertartásait,
ahol a hívők sorra fölremegnek,
ha a Lélek szárnya vállukra üt


Den Käfer auf den Rücken
Gefallen, richtest mild du auf,
Schlägst sichre Blätterbrücken
Der Ameise in ihrem Lauf.


Když pak opět ranních větrů dechy
Sloupy hustých dýmů zahnaly,
Zástupy tu lidu veškerého
Kněze svého marně hledaly.
Hledaly jej, hořce bědujíce,
Agnimeta nebylo tu více;
A však vlny řeky zaplesaly,
Jakby drahý poklad pochovaly.


AŤ nebe už se kalí
a od hor vanou chlady,
ať z luk se mlhy valí,
a vrány táhnou lady.


Zwar, daß der Vater stirbt, tut weh,
Doch da ich keine Rettung seh',


más noble y digno aplauso a la memoria
ofrece del egregio soberano
que abre a la ciencia, con propicia mano,
fácil camino al templo de la gloria


Az te templomodra nagy erővel
Fölhágtanak, hogy ők azt el-letörjék,
Törik, vágják, fénlenek ő fejszéjek,
Mint ha erdőt vágnának sereggel.


Ich das handtwerck hab erhoben/
Aller handtwerck vnveracht:
Da sambt meinem Vatter droben
Wir die schöne welt gemacht.
Erd/ vnd himmel/ wir in zeiten
Han gezimmert/ vnd gebawt/
Selber thaten wirs bereiten/
Habens keinem anvertrawt.


Freilich, freilich fühlt, was billig
Und gerecht ist, noch mein Sinn –


Hier klagt August, der Printz, das Land,
Der Adel ächzt, der Bürger trauert,
Wie hat Dich nicht das Volck bedauert,
Sobald es Deinen Fall empfand?
Verstummt! verstummt ihr holden Seyten!
Kein Thon vermag der Länder Noth,
Um ihrer theuren Mutter Tod,
O Schmertzens-Wort! recht anzudeuten.


野人种秋麻
赤日畏炎夏
夜半起呼牛
扶犁月明下


Samota. Pod strání řeka.
U mlýna zpívá si splav.
Na strání probírá vítr
chudou se zelení trav.
Po nočním, bezhvězdném nebi
mraky kam’s do dálky jdou,
podzimní nocí splav tesknou
zpívá si písničku svou.
Na břehu černavé lesy
vydychly hluboký sten,
jakoby ze spaní lesy
těžký byl probudil sen.
U splavu stařeček vodník
sedí a ke mlýnu zří,
v okně tam světýlko hoří,
ještě kdos ve mlýně bdí.
Ve skalách naříká vítr
smutno a teskno je kol,
jakoby všecko tu tížil
neznámý, hluboký bol.
U splavu stařeček vodník
vzpomíná rodných svých vod,
ze kterých navždycky vyštval
zpyšnělý lidský ho rod.
Na město vzdálené myslí –
jakby to jiný byl svět – – –
na rušný na řece život,
touha jej zavádí zpět...
Ve skalách naříká vítr,
z lesů se k řece schvěl sten;
černá noc bezhvězdná tíží,
všecko jak těžký by sen.
Pusté a zrádné se břehy
v nevlídných ztrácejí tmách;
daleko od břehu chodce
zpozděné zavádí strach.
Po nebi bezhvězdném mraky
černavé do dálky jdou,
ve mlýně kdosi bdí ještě,
světýlko svítí tam tmou.
Svítí a vodníka láká,
ke mlýnu stařeček zří,
smutno a teskno je kolem.
– Ještě tam, ještě kdos’ bdí – – –


Dich lobt der Westwind, der die grüne Fluth
Der Saaten kräuselt, Dich
Erhebt die Windsbraut, die den Eichenwald
Entwurzelt und zerreißt.


Campo desnudo. Sola
la noche inerme. El viento
insinúa latidos
sordos contra sus lienzos.
La sombra a plomo ciñe
fría, sobre tu seno
su seda grave, negra,
cerrada. Queda opreso
el bulto así en materia
de noche, insigne, quieto
sobre el límpido plano
retrasado del cielo.
Hay estrellas fallidas.
Pulidos goznes. Hielos
flotan a la deriva
en lo alto. Fríos lentos.
Una sombra que pasa,
sobre el contorno serio
y mudo bate, adusta,
su látigo secreto.
Flagelación. Corales
de sangre o luz o fuego
bajo el cendal se auguran,
vetean, ceden luego.
O carne o luz de carne,
profunda. Vive el viento
porque anticipa ráfagas,
cruces, pausas, silencios.


Tisbe a su amante, que en cadáver mira
con temerosa mano el rostro toca,
límpiale con los cabos de la toca
y en los labios desiertos le suspira.


a questo Ercul secondo e Iove e Marte
son più propizii, che se quello uccide
orribil monstri, a questo Ectore e Atride
credon per gloria lor militare arte.


Tomáš, neoddálen rajské od lásky,
dlouho marně řešil ty dvě otázky.


Opálos árnyak a bérci bordán,
töprengő törpefenyők.
Úgy elfogyott az élet
idefenn!


庭前有晚菊
青蕊未堪插
开日即重阳
归来酒同呷


Jestiť dle převysokých skal Tater okolí malé,
Kteréžto přirozenost, svou chtějíc umělost jevit,
Náhodně větším nad jiná šlechtila nadbytkem krásy.
Trávnatá luha, na vzor moře modrého rovná,
Mezuje s bohopustnou tam k západu výsostí vrchů,
Jichžto se ramena dmouti k nebes blankytu zdají,
Kdežto starožitné ty mizejí v mrákotě věže.
Kořeny nevystihlých hor diví lesové kryjí,
Nesvadlým nikdý zelenem pusté jedliny zdobní.
Z lůna těch stínných houští hrdě svůj smrkové kužel
Vynáší nepohnutý, až pohled zachvacujícý
Působí vysokost oku; svou pak sokyní sosnou,
Ješto své kusé podlé nich chce zachvívat zlechka
Rozsochy, zhrdají, rozmanité sy strojíce hřičky.
V ustupu utěšeném těch stromu haluzy utlé
V jedno, co bratří, zelená křídla spojují; tudy
Veliké množství chladných vzniká oblouků v létě,
Ješto byt životčichům svou vnadou kuzliti spíší.
Nížeji pak menší těch lesů synové svého
Nevinně požívají, jsouc bez péče, života, totiž
V balšamovém se tady lesknou křoviny rouchu,
Libě sy s tichým začasté zrána hrajíce větrem.
Odsud se podivná zrostlin vinouc směsyce dolů
Oudolím, přerozkošnou svou zaráží okrasou oko.
Místem y borové lze jest v chrasti zhlídnouti skrejše,
V slíčnosti obloukům oněm málo co ustupujícý.
Takové na západ pusté strojí divadlo divná
Příroda, rozdílnou však vyhlídku u slunce vzchodu
Maluje obalená v svém plášti strakatém louka,
Jejížto zelenavé již dávno končiny pilný
Trávníku oráč železem zbaviv stříbrno-stkvělým,
Rozvory začernalé teď dárně perlami chová.
Kteřížto na hřbetu svém hned husté dostanou vlny,
Ježbys z jara, kdy tiché Zefíry vanouti počnou,
S brzkonohým mněl z pole pryč se řítiti schopem,
Pak y do ležícýho se podál obírat kraje,
Takovým umějí vyražený vzhled způsobem mámit.
Stkvoucý se z zadu ozdobuje moc květinek palouk,
Kteréžto hlav svých z vysoké trávy pozdvihujíce,
Spodivením zří na roztomilé v dolině sestry,
Nebeským naplňují z svých číší zápachem luhu,
V usměšku sladkém s zardělou tváří na sebe kynou,
Rozkoší přemilostnou duch člověka vyráží líbě.
Prostředkem hedbávné luhy vine se stříbrný potok
S jekotem libo hlučným, a někde sy z nenáhla žene
Vlny, an opojené těch lepotou vzdychají kvítků,
Spodivením se nazýrajícých v zrcadlo s břehu;
Někde y přerychlým sy počne šuměti krokem,
Kryšťalovým své naplniv vyschlé výmoly mokem:
Mnělbys jej záhubu nést vší louce strakaté, v skutku
Jí, když náramně žížní, bohaté půjčuje krmě.
Pominuv louky, a krutiv se dosti přes pole vděčné
Lahodně, spojuje nedorostlá svá ramena s bratry,
Jichžto se panování již dále rozléhá sylné,
A pak y navštíviti jde moře širokohlučné.
V okolí roztomilém, (nebť ozdobou přírody slouti
Může, a rozmanitých kras obydlím právem a slušně)
Slavomil, ukrutným jsa sklížen osudem, hledal
Posyly. Uštknut jsa v bok důtklivý jazykem zlostným,
Strna nade schytralým srdcem smrtedlníků,
Vrtkavou myslí též, své měl jsem divnými cyty
Prsy teď naplněné, a pořád kráčeje smutně,
Povahy člověka jsem a svého vyskoumat stavu
Budoucýho chtěl. Posléz se v krásném udolí uzřím.
Tytan již v pozlaceném svém vozu k domovu kvapil;
Ptáčkové bez mála svých zavřeli hrdýlek cele
Po hudbě utěšené, by zemdlené zsylili oudy;
Když já unávený pad pod sosnu na pažiť tučnou,
V chládku jsem sobě poněkud tíše odpočinout chtěl.
Sotva že zelené lůžko zemdlené dostihly oudy,
Sotva že prázdná krajin těch tichost, změněná samým
Lahodně tekoucých vln jekotem počala sluchy
Kuzlit, již libomilým mě trudného opojil makem
Morfevs. Alebrž já jsem požíval nedlouho dosti
Pokoje toho. Neb spatřím oči otevřev rychle
Podobu, na vzor mládence víc, než zralého muže.
Byl-tě on dokonalé y krásy obrazem pravým,
Na jehož prostém těle lze nebylo ouhony žádné
Znamenati. Tvář liliovou mu červenost růží
Z lehoučka polívala, a volně po krku bílém
Kučeravé se a zlaté vinuly kadeře dolů,
U vrchu zelenavým jsouc bobkovým svázany vínkem.
Ramena lehoučké jen na sobě nosyla roucho:
V pravicy luk se stkvěl, a loutna v levicy jeho.
Celá jeho pak tvářnost ho vyšším pravila býti
Stvořením, nežli jest člověk. Jáť se užasna nad tím
Ukazem přepodivným, ani slova vyvesti jsem se
Neosmělil. Ale dobrotivý duch, sladce se ke mně
Usmívaje, by z pochybnosti mě vytrh, tak vece:
„Vítej, ó mladenče milý! čehož ti truchlému scházy?
Oblíčej zamračený mně ouzkost zjevuje srdce.
Pověz a nezoufej, což sklíčené kormoutí duchy:
Mohuli pomocy ti, to bude mi nemálo mílo.“
Jako tam libovonná se s nebes pod večer rosa
Sype; tak libozpěvný z ust plynul jeho mu hlásek.
Laskavou řečí pohnut jsem nemálo smělosti nabyl:
„Kdožkolis, svrchovaný, dím, v jemném pohledění tvém
Milosrdné se svítí srdce: tak tedy věz, což mě
Trýzní, a života med mi hořkou napouští žlučí.
Tyto jsou příběhy mé, a tato je příhoda losu:
Vystoupiv na svět přijal sem darů a schopností ducha
Více, než obyčejná jich dělí člověku míra.
Nadto mi připadlo neposlední y vychovávání,
Kteréžto ostrovtipné mé umělo brousyti mocy.
Včasně dost počal v utlých plamen ten vznikati ňádřích,
Vyvolené jímž zanicují své Můzy: neb cyty
Pěkného, ctnostného, pravého v plném zrůstaly květu
Na poli rozestřeném. To jistě k podivu bylo,
Jako teď po všeliké mé převčasně počaly prsy
Toužiti umělosti, a pak y ta nejmenší jiskra,
Kterážto padla na pochopné dno, ve veliký se
Zmohla hned oheň. Než jediná posléz nad jiné žádost
Jala se šířiti, pak y přes jiné sahati všecky.
Helikon opanoval má ňádra. Uměny pěkných,
Svobodných umění mně zde nad všecky poskytly jiná.
Jáť sebe celého obětoval jsem Můze; a od té
Doby mi dnové na způsob řeky plynuly, kdežto
Přesladké té blaženosti jsem požíval hojně,
Kteroužto Uměny své sy umějí ctitele nadat.
Někdy, co vytržený, jsem počal y libozpěvný zvuk
Vydávati, což radostí mě, jíž líčiti nelze,
Po vždycky naplnilo. Já jakýmsy zarazen bleskem
Nad jiné umění jsem jen umění svobodné, pěkné
Zamiloval, a u něho života balšamu hledal,
U něho vyražení, y koruny u něho štěstí.
Ale ach nedlouho ta domnělá trvala blahost,
Nýbrž y zkalena být, a v prvním zmařena zniku
Musyla. Tajemství v ty časy žádného při mně
Nebylo; u podobných y podobné najíti cyty
Nezkusylé mé mněje srdce, tajilo svého
Plamene zřídka. Ale se na rychlost podál hle tamto
Veliko moudrý předemnou muž postaviv takto
K hochu se řečňovat jal: „Proč, blázně, po stínu saháš?
Co ti s bublinami? Kdož kochá se v obrazech moudrý,
Ješto jsou vymyšleni? Snad dojdeš způsobem takým
Té, jíž hledati má každý duch, dokonalosti?
Plodové Uměn a krásopisáků barvami kryjí
Nahotu svou, a skrze to hledí nahradit té, jíž
Chybuje na věky jim, a na věky chybovat bude,
Vlastnosti nejvyšší, té prospěšné moudrosti, pravdy.
Holou musým vidět mně prospěšnou pravdu, byť celé
Zahynout musylo domnělé štěstí s mámením smyslů.
Jaká to pošetilost a jaková daremná práce,
Blouditi nepřestále jen po zevnitřnosti, a nikdý
Do vnitřku neprorazyt, do samé povahy věcy.
Jako se sníh, když slunce naň zasvítí, topí a mizne:
Tak tvé, na klamavém jsouc staveno mámení smyslů,
Vědění jednouc se rozplyne, když mu moudrosti pravé
Dennice zasvítíc svedené leskem vyjasní oko.
Pravda je užitečná, jest pravdivá filozofie
Sama; ty hledej toho, což nosý užitek, stínu
Pozanechav těm pošetilcům, an nadchnutě mnějí
Zpívati. Mlčí vymyšlené hned Uměny, když se
Pravdivý okáže Bůh, a mudrctví pravdivé ozve.
Rytmycké rovnání hlasu, jest daremné moření času.
Domnělá bájíče čest, ta s lidským slepením hasne.
Nechej tintěřek těch, y marného klinkání nechej!
Vzhůru, poď za mnou! Já tě po pravé povedu cestě
Kté, jíž hledati má každý um, dokonalosti.“
Takto on řečňoval vždy, a tak s ním smýšleli mnozý.
Takť byla uštipečným má nevinnost předmětem smíchům.
Když se nadchnutým mním, že jsem smyslem pominul, praví.
Pohaněn, zposmíván a ostrým jazykem uštknut,
Raněn y zmaten jsa, teď Anďele nadarmo hledám,
Jenžby mě z pochybnosti znal na pravou vyvesti cestu,
Nebeskou pravdou pozatmělý můj osvítiv rozum.
S toliké blaženosti a s tolika svrženu rájů
Býti, y pozbavenu vší sladké naděje rázem,
Toť mi je přebolestné, to tejrá srdce mi hrozně.
Utrativ Můz, tak mním, že jistotně Areta najdu.
Toho je ten, jenž mní být nejvyšším, příčinou mudřec.“
„Mudřec, či mudrlant, zvíš hned, takto mi do řeči vskočí
Posluchač ušlechtilý, pak ke mně dále tak praví:
Znám mi je dobře ten vorlonosý tam Vševěda, který
Původem nejednoho byv, tvého jest původem zmatku.
Teprva slova má slyš, pak suď, a napotom jednej.
Jeli to divná věc, když lidské huláká sobství,
Zamítajíc, co se zdá jen, aniž jest skutečně, jak mní,
Byť třebas nad skutečné svou přes příliš předčilo cenou?
Obyčej panuje ten teď všudy, že největší povyk
Odpůrcy plodí tam, kde nejslabší vyniká bok jim.
Což ale, jestli nemotorným jsa zděšen a s trůnu
Zplašen do dalekých se od zemi odbere Milek
Krajů, y smrtedlníkům více se nezjeví nikdý?
Jestliže Uměny veškeré s harfy strhají struny?
Jestli jich přemilostný zpěv na věky umlkne? jestli
Žerty, an vyráží um náš, pusté pohltí moře?
Jestliže slíčnonohé tři Bohyně, panenské Hory,
Balšamu do trpké bíd číše přestanou líti?
Nepravě uštknuté svých věnců od vlasů rusých
Zahodíc, létajícých víc nebudou strojiti plesů?
Jestli se růžový plášť od světa bledého ztrhne?
Kostlivec nahotu svou a hrozné vyšklebí zuby,
Pozbavený, jenž klamavě ho až šlechtila potud,
Šaty? což bude ze světa? To, co je, – oudolí bídy! –
Svobodná umění nebudouli a umění pěkná
Sladiti života los, což bude s životem lidským?
Osyřelý, co okleštěný strom, zůstane člověk
Na strašné ach pokrajnosti stát tmavého hrobu,
Nemaje spomožení y potřebných nemaje léků.
Zdaliž pak nepůjčují své všemu mudrctví vnady
Umění svobodná, pěkná? jelikož onnono zhusta
Bez chuti jsouc své ctitele všeho zbavuje ohně,
Vidomě vyjevujíc tím způsobem, čeho mu zcházý:
Když se umělec zná v tom v čisté rozkoši kochat,
Na těle prospívaje, v svém srdcy zpívaje s Můzou.
Jsouli pak svobodný kunšt a pěkné umění v skutku
Bleskové mámícý, jak ceny, tak jestosti prázdní?
Komu to z opravdových kdy učenců připadlo? Ne vším,
Mdlému což rozumu se snad nezdá prospěšným býti,
Slušněby pohrdlo se, ni slušně zavrhlo vše to.
Dříve se, milý, to věř! tam sřítí nebesa hvězdná;
Dříve se potokové ktěm pohnou, znichž vznikli, zpět zřídlům;
Čitedlné dřív posvátným jaté přestane tloucy
Plamenem srdce, a vněm ta poslední človečství jiskra
Zhasne: než zvolní se kunšt a pěkné umění mine.
Pokavad objímati zem obloha blankytomodrá
Bude, a láskyplné své otevře náručí choti;
Pokavad po žalostných se radostné v člověku zjeví
Cyty: tu nepochybně se budou umělců hvězdy
V neproměněném blyštěti světle. Toliko sami
Studení mudrlantiby, jsouce těch skrovnější věcý,
Zkáceli vše, což podušilým snad chutnati nechce
Duchům, proto že přes hrubé jim smysly to sahá.
Ještě roste bobek: – nikdýť on zasloužilému
Nesvadne. Neuznalá tvář zardělou naběhne krví
Nevděčnosti, kdy nesvadlé spatří zeleno vínku.
Chvalitebný tvůj umysl byl: jen kráčej tak pořád,
Nedbaje na daremný třesk, na plané nedbaje řeči.
Nad jiná umění ty jen umění svobodné pěkné
Miluj: y jistě u něho balšamu života najdeš,
U něho obdivení, y koruny u něho slávy.
Semnou poď, vyvolený! Sám zprávce nejvyšší Uměn
Otom tě ujišťuje, to sám ti káže Apollo.“
Propověděl. Já spěšným ujav se kráčeti za ním
Schopem, že na stlačené jsem ležel samotný trávě
Pořád, a celá případnost ta jen snem byla dutým,
Zhlídnu, jsa těkajícýho od chrasti zajíce šustem
Probuzen. Jáť ale pozrozuměv, což znamená onno
Vnuknutí, nepřestal jsem, ni jindy přestanu zpívat.


Než dojde bouře sem, dřív v oběť vůni nese,
jak myrhu pálila by žena ku očistě,
a lidská myšlénka prach světa s roucha střese
a zuje sandály, než na tom stane místě.


Nun sol mein Mund verschweigen nicht,
Waß du für Hülff' erwiesen,
Alß uns, O Gott, auf dein Gericht
Die Kriegeswind' anbliesen.
Den nun ist hin die böse Zeit,
Wir leben itzt in Sicherheit.
Mein Gott, sei hoch gepriesen.


香销泥污意徘徊
掠地回风玉作堆
愁绝黄昏无一语
怕看孤月上窗来


Er, der die Musen an die Leine winkte, Er,
Der, wie Georg gebot,
Mit Rosen ihren Pfad bestreute, manchen Kranz
Um ihre Scheiteln wand.


do úpadu každý den –
ba, mě živí koník jen.


Ma io senza paura e fuor di danno,
Non temo, il legno mio vil vento affonde;
L'acque d'invidia sì larghe e profonde
A chi men teme maggior gloria danno.


Sihstdu, Rom, den Jäger eilen
Auf dich von dem Nord und Ost?
Bittert er der Götter kost,
Di dich, huhre, wolten heilen?
Gottes Lamm das stehet auf:
Gibt den sig nun seinem hauf
Durch der Lilirose lauf.


que, sin él, vuestra vida trabajosa
es nave rota que le falta el viento
y en playa de enemigos queda en calma.


Den celý žila jako v snách –
tak láska sladké divy koná.
Den po těch sladkých přísahách
zas večer spěla v místa ona,
kde sladká slova: Mám tě rád!
jí v ústa vlíbal tisíckrát.
Na ňadru vadla růže vonná,
sen blažený jí duší táh’ –
nač tady asi myslí ona,
den po těch sladkých přísahách?


第二泉头玉一枝
淡烟疏雨碧参差
葛陂龙去无消息
惆怅云林七字诗


Dvorně teď pozvedá nad hlavu
klobouček s vlajícím péřím
kterési hvězdičce k pozdravu;
všecky as žárlí, – to věřím!


I přišel ...„Kliden, pane, buď,
ty vždy jsi moudře vlád’,
co konal jsi, byl boží soud
a světa pevný řád.


雪点头颅云作衣
每凭青鸟下瑶池
石城金室春何限
都入萱堂献寿卮


Snívám-li o Tobě často, mnoho?
Nedám se vyrušit od nikoho!
Nesnít! když teprve v svitu ranním
usínám zemdlený vzpomínáním.


Jak šakal skučel, tu tam hýk’ jak sýček,
ztich na vteřinu v černých oblak moři,
jak pad’ by v řasy schlíplých jejích víček.


Quien bien te quiera,


يَقولونَ قَد قرّت وَلم تبقَ نزوةٌ
فقلت أرى في طيّها نزواتِ
فَلا تجمعوا في يومِكمْ شملَ معشرٍ
يكونُ غداً يا قومُ طوعَ شتاتِ
وما المُهْملُ المغرورُ إلّا الَّذي يُرى
نَؤومَ الدّجى عن طالبٍ لتِراتِ
خَفيّاً بِتَزويقِ اللّسانِ مُنَمِّقاً
ولكنّه عن أنفسٍ كَدِراتِ


Sok gondolkodás miatt elfáradtam,
Reméntelenségemben el bágyodtam,
Boldogulást várván búra jutottam,
Időtől várt reménségben csalódtam.


Tacer non posso, et temo non adopre
contrario effecto la mia lingua al core,
che vorria far honore
a la sua donna, che dal ciel n' ascolta.
Come poss' io, se non m' insegni, Amore,
con parole mortali aguagliar l' opre
divine, et quel che copre
alta humiltate, in se stessa raccolta?
Ne la bella pregione, onde or è sciolta,
poco era stato anchor l' alma gentile,
al tempo che di lei prima m' accorsi:
onde súbito corsi,
ch' era de l' anno et di mi' etate aprile,
a coglier fiori in quei prati d' intorno,
sperando a li occhi suoi piacer sí addorno.


Tu riras au ciel qui t'azure !
Tu désigneras la masure,


Calambres espirituales del pasado
y un por qué... ¿por qué no lo hice?
Una masa encefálica llena
de gusanos carcomiendo mi
inteligencia
Entonces un rayo eléctrico
tan duro como un paro cardíaco
como un morir sin anestesia
remeció y sacudió mi alma.
Y los vacíos de los tiempos los
llené con la palabra de mi creador
Y los vacíos de los tiempos los
llené con la sonrisa y los primeros
pasos de mi hijita
Y los vacíos de los tiempos los
llené con mi presente...
Y me di cuenta que nunca estuve solo
Los calambres espirituales del
pasado cesaron...
Los gusanos desaparecen de
mi cerebro
Hoy la luz de mi presente
brilla en el horizonte sin fin de la vida
inspirada en la palabra eterna del Señor,
la sonrisa de mi hija y el perdón.


Hat er wohl auch das Seine
Mit treuem Mut getan?
Betreten schon die eine,
Des Mannes Ehrenbahn?
Hat innig er begriffen
Die Arbeit seiner Zeit?
Hat er sein Schwert geschliffen,
Zum letzten Kampf bereit?


A znova vždy chce plouti života řeky na peřeje:
žít’ ve kráse a umřít’ ve kráse!
Když zase, znechucený, smrti blížení si přeje,
tu touha života ho tím víc hřeje,
a v přání konce táže se, zda zítřku dočká se.


Ó svaté ticho osamělých míst,
kdy vzduchem létne jenom svadlý list
s prořidlé klenby starých kaštanů,
já zamýšlen jdu cestou v žlutém písku
a v přízni plachých snů pláč fontánů
se mísí s hravým smíchem vodotrysku.


»Wir sind emsig, nachzuspüren,
Wir, die Anekdotenjäger,
Wer dein Liebchen sei und ob du
Nicht auch habest viele Schwäger.


Mein Geist, der lebt als im Gedränge
Am fremden Ort, so wüst und enge;
Bei dir, in dir, mein Gott, allein,
Da ist es weit, da muß ich sein.


Suis-je une sœur tardive à tes vœux accordée ?
Es-tu l’ombre promise à mes timides pas ?
Mais je me sens frémir. Moi, ta sœur ! quelle idée !
Toi, mon frère !… ô terreur ! Dis que tu ne l’es pas !


Ale kdož ten unavený křídlatec,
Jenž se nenadále vedlé houští
Z pod oblohy na luh spouští?
Aj to Havran, Orla krále vyslanec!
Ledva na luhu se vyskýtá,
Náměstek jej dvorně přivítá.
Posel bez okolku
S krku odpíná tobolku,
A list vyndav Vládaři ho odevzdává.
Pokrytec políbiv pečeť Orlovu
A prohlédna list, to v jevo dává:


»Mein Lehrer, mein Aristoteles,
Der war zuerst ein Pfäffchen
Von der französischen Kolonie,
Und trug ein weißes Beffchen.


أَلَم تَسأَل اليَومَ الرُسومُ الدَوارِسُ
بِحُزوى وَهَل تَدري القِفارُ البَسابِسُ
مَتى العَهدُ مِمَّن حَلَّها أَم كَم اِنقَضى
مِنَ الدَهرِ مُذ جَرَّت عَلَيها الرَوامِسُ
دِيارٌ لِمَيٍّ ظَلَّ مِن دونِ صُحبَتي
لِنَفسي بِما هاجَت عَلَيها وَساوِسُ
فَكَيفَ بِمَيٍّ لا تُؤاسيكَ دارُها
وَلا أَنتَ طاوي الكَشحِ عَنها فَيائِسُ
أَتى مَعشَرُ الأَكرادِ بَيني وَبينَها
وَحَولانِ مَرّا وَالجِبالُ الطَوامِسُ
وَلَم تَنسَني مَيّاً نَوى ذاتُ غَربَةٍ
شَطونٌ وَلا المُستَطرِفاتُ الأَوانِسُ
إِذا قُلتُ أَسلو عَنكِ يا مَيُّ لَم أَزَل
مُحِلّاً لِدارٍ مِن ديارِكِ ناكِسُ
نَظَرتُ بِجَرعاءَ السَبيبَةِ نَظرَةً
ضَحى وَسَوادُ العَينِ في الماءِ غامِسُ
إِلى ظُعُنٍ يَقرِضنَ أَجوازَ مُشرِفٍ
شِمالاً وَعَن أَيمانِهِنَّ الفَوارِسُ
أَلِفنَ اللِوى حَتّى إِذا البَروَقُ اِرتَمى
بِهِ بارِحُ راحُ مِن الصَيفِ شامِسُ
وَأَبصَرنُ أَنَّ النَقعَ صارَت نِطافُهُ
فِراشاً وَأَنَّ البَقلَ ذاوٍ وَيابِسُ
تَحَمَّلنَ مِن قاعِ القَرينَةِ بَعدَما
تَصَيَّفنَ حَتّى ما عَنِ العِدِّ حابِسُ
إِلى مَنهَلٍ لَم تَنتَجِعهُ بِعَكَّةٍ
جَنوبٌ وَلَم يَغرِس بِهِ النَخلَ غارِسُ
فَلَما عَرَفنا آيَةَ البَينِ قَلَّصَت
وَسوجُ المَهارى وَاِشمَعلَّ المَوالِسُ
وَقُلتُ لِأَصحابي هُمُ الحَيُّ فاِرفَعوا
تُدارِك بِنا الوَصلَ النَواجي العَرامِسُ
فَلَما لَحِقنا بِالحُدوجِ وَقَد عَلَت
حَماطاً وَحِرباءَ الفَلا مُتَشاوِسُ
وَفي الحَيِّ مِمّا تَتقي ذاتُ عَينِهِ
فَريقانِ مُرتابٌ غَيورٌ وَنافِسُ
وَمُستَبشِرٌ تَبدو بَشاشَةُ وَجهِهِ
إِلَينا وَمَعروفُ الكَآبَةِ عابِسُ
تَبَسَّمنَ عَن غِرٍّ كَأَنَّ رُضابَها
نَدى الرَملِ مَجَّتهُ العِهادُ القَوالِسُ
عَلى أُقحُوانٍ في حَنادِجِ حُرَّةٍ
يُناصي حَشاها عانِكٌ مُتَكاوِسُ
وَخالَسَ أَبوابَ الخُدورِ بِعَينِهِ
عَلى شِدَّةِ الخَوفِ المُحِبُّ المُخالِسُ
وَأَلمَحنَ لَمحاً مِن خُدودٍ أَسيلَةٍ
رِواءٍ خَلا ما أَن تَشِفَّ المَعاطِسُ
كَما أَتلَعَت مِن تَحتِ أَرطى صَريمَةٍ
إِلى نَبأَةِ الصَوتِ الظِباءُ الكَوانِسُ
نَأَت دارُ مَيٍّ أَن تُزارَ وَزورُها
إِلى صُحبَتي بِاللَيلِ هادٍ مُواعِسُ
إِذا نَحنُ عَرَّسنا بِأَرضٍ سَرى بِها
هَوى لَبَّسَتهُ بِالفُؤادِ اللَوابِسُ
إِلى فِتيَةٍ شُعثٍ رَمى بِهِمُ الكَرى
مُتونَ الحَصى لَيسَت عَلَيها مَحابِسُ
أَناخوا فَأَغفوا عِندَ أَيدي قَلائِصِ
خِماصٍ عَلَيها أَرحُلٌ وَطَنافِسُ
وَمُنخَرِقِ السِربالِ أَشعَثَ يَرتَمي
بِهِ الرَحلُ فَوقَ العيسِ وَاللَيلِ دامِسُ
إِذا نَحَزَ الإِدلاجُ ثَغرَةَ نَحرِهِ
بِهِ أَنَّ مُستَرخي العِمامَةِ ناعِسُ
أَقَمتُ لَهُ أَعناقَ هيمٍ كَأَنَّها
قَطاً نَشَّ عَنها ذو جَلاميدَ خامِسُ
وَرَملٍ كَأَوراكِ العَذارى قَطَعتُهُ
إِذا جَلَّلَتهُ المُظلِماتُ الحَنادِسُ
رُكامٍ تَرى أَثباجَهُ حينَ تَلتَقي
لَهُ حُبُكٌ لا تَختَطيهِ الضَغابِسُ
وَماءٍ هَتَكتُ الدِمنَ عنَهُ وَلَم تَرِد
رَوايا الفِراخِ وَالذئابِ اللَغاوِسُ
خَفِيٍّ الجِبا لا يَهتَدي في فَلاتِهِ
مِنَ القَومِ إِلّا الهِبرِزِيُّ المُغامِسُ
أَقولُ لِعَجلى بَينَ يَمٍّ وَداحِسٍ
أَجِدّي فَقَد أَقوَت عَلَيكِ الأَمالِسُ
وَلا تَحسَبي شَجّي بِكِ البيدَ كُلَّما
تَلَألَأَ بِالغَورِ النُجومُ الطَوامِسُ
وَتَهجيرَ قَذّافٍ بِأَجرامِ نَفسِهِ
عَلى الهَولِ لاحَتهُ الهُمومُ الهُواجِسُ
مَراعاتُكِ الآجالَ ما بَينَ شارِعٍ
إِلى حَيثُ حادَت عَن عَناقِ الأَواعِسُ
وَعيطاً كَأَسرابِ الخُروجِ تَشَوَّفَت
مَعاصيرُها وَالعاتِقاتُ العَوانِسُ
يُراعينَ مِثلَ الدِعصِ يَبرُقُ مَتنُهُ
بَياضاً وَأَعلى سائِرِ اللَونِ وارِسُ
سَبِحلاً أَبا شَرخَينِ أَحيا بَناتِهِ
مَقاليتُها فَهيَ اللُبابُ الحَبائِسُ
كِلا كَفأَتَيها تُنفِضانِ وَلَم يَجِد
لَها ثيلَ سَقبٍ في النِتاجَينِ لامِسُ
إِذا طَرَفَت في مَربَعٍ بَكَراتُها
أَو اِستَأخَرَت عَنها الثِقالُ القَناعِسُ
دَعاهُنَّ فَاِستَسمَعنَ مِن أَينَ رِزُّهُ
بِهَدرٍ كَما اِرتَجَّ الغَمامُ الرَواجِسُ
فَيُقبِلنَ إِرباباً وَيَعرِضنَ رَهبَةً
صُدودَ العَذارى واجَهَتها المَجالِسُ
خَناطيلُ يَستَقرينَ كُلَّ قَرارَةٍ
مَرَبٍّ نَفَت عَنها الغُثاءَ الرَوائِسُ
تَعالى بِها الحَوذانُ حَتّى كَأَنَّها
بِهِ أَشعلَت فيها الذُبالَ القَوابِسُ
إِذا نَحنُ قايَسنا أَناساً إِلى العُلى
وَإِن كَرَّموا لَم يَستَطِعنا المُقايِسُ
نَغارُ إِذا ما الرَوعُ أَبدى عَلى البُرى
وَنَقري سَديفَ الشَحمِ وَالماءُ جامِسُ
وَإِنّا لَخشُنٌ في اللِقاءِ أَعِزَّةٌ
وَفي الحَيِّ وَضّاحونَ بيضٌ قَلامِسُ
وَقَومٍ كِرامٍ أَنكَحَتنا بَناتِهِم
ظُباتُ السُيوفِ وَالرِماحِ المَداعِسُ


Denn die beiden waren schon so außer sich vor Getue.
Eine Nachbarin kam und klugte und wußte nicht wie,
und der Alte, vorsichtig, ging und verhielt das Gemuhe
einer dunkelen Kuh. Denn so war es noch nie.


Springt nicht ein Fischlein aus silberner Welle,
Das sich am lieblichen Lichte erfreut?
Ja, 's ist der Hecht, der bewehrte Geselle,
Der den alltäglichen Raub erneut.


Ők nem érnek mást, mint végtelen mocsárt,
Terméketlen, sivatag homokhatárt.
Vég türelme fogyva van mindenkinek,
S zúgolódni kezd a máskor hű sereg.


Figura empapada del asfalto o vuelto hacia las nubes,
eres el muerto más perfecto que yo he visto.
Pero cómo descubrir que la vigilia que te llega,
ya indiferente a cualquier invocación,
tu realidad verdadera de hijo del demonio,
de locatario esbelto de almas,
que estableció para tu antepasado africano
la voluntad miedosa de los clanes familiares
y confirmó la impar justicia de la magia.
Pronto vendrán hasta tu cuerpo abandonado
ladrones de velas,
y robarán las tibias, su recatada médula.
Porque es sabido que cuando tales huesos despierten
despertarán las almas en ellas internadas,
y en un pueblo lejano y caníbal,
hombres que trabajan y tienen amores, instantáneamente se
convierten en
estatuas.
Brujos enseñaron que los gatos
pueden alojar almas humanas,
y arañar, si quieren, el corazón del huésped.


天宝年中日正迟
沈香亭上看花时
梨园一曲新翻谱
白发宫中总不知


O Jesu liebes Herrlein mein,
Hilf mir wiegen mein Kindelein,
Im Himmelreich, und in der lieben Christenheit,
Eya! Eya! Schlaf du liebes Kindelein,
Der heilig Christ will bei dir seyn,
Mit seinen lieben Engelein, in Ewigkeit.
O du liebes Jesulein,
Du Tröster mein, erfreu mich fein,
Und mach uns arme Würmelein
Zu Dienern dein!


Bringt der Sommer Korn und Früchte,
Womit sich die Welt ernährt:
Werden allerley Gerichte
Von dem Mittag' uns beschert.
Beyde zeugen, wie dein Blitzen
Könne den Geschöpfen nützen;
Beyde zeigen deine Macht,
In vollkomm'nem Schmuck und Pracht.


Ó grande plenitude!


Ich steh bei meinen vielen Büchern;
Ich geh spazieren durch den Wald –
Und weiß dabei von keinem klügern,
Von keinem schönern Aufenthalt.


year revolves, and I again explore
The simple Annals of my Parish poor;
What Infant-members in my flock appear,
What Pairs I bless'd in the departed year;
And who, of Old or Young, or Nymphs or Swains,
Are lost to Life, its pleasures and its pains.


Euer lustiges Gelichter
Achtet nicht der Lorbeerhecken
Dort im Garten, die den Dichter
Aus der süßen Ruhe schrecken.


Wer weiß ob Luna bloß damals gehörnert war,
Weil dieser Luna auch eins jeder kont entbieten:
Sie schliech bedachtsam her in halb gestohlnen Schrieten,
Und reicht ihr Honig ihm zusammt dem Stocke dar.


فخري! بلغتَ المنى إِذْ تنتحي أُمَماً
في الغربِ حازوا قيادَ النَّفعِ والضَّررِ
همْ يمترونَ بأَنّا مثلهمْ فَأَبِنْ
لديهمُ أَننا جيلٌ من البشرِ


Nad mořem vysoká se skála zdvihá,
na skále hrdý vypíná se hrad;
na věži bílý praporec se míhá,
svit slunce ranního naň růže klad’;
však večerem, když oko věž tu stíhá,
zří černý praporec s ní větrem vlát,
naň poslední se blesky slunce nesou
a na něm se jak kapky krve třesou.


S gestem jdeš znaveným: lidé jsou hloupí,
hloupý je život a hloupý je sen.
Vlast tvoje pole je zhnojené troupy.
Talentu tvého svit září tu jen.
Loreley láká tě pohádky rynské?
Na to vše postačí kupletu hvizd.
– – Jak je to pitomé, jak je to svinské! –
Poslední, dítě mé, píšu ti list.


Sie brennen in der Luft,
Und unsers Herzens Kluft
Ist blind und kalt zum Guten,
Erkennet nicht die Ruten,
Die uns zu unsern Wunden
Des höchsten Hand gebunden.


Ô nymphe ! S'il est vrai qu'Éros, le jeune archer,
Ait su d'un trait doré te suivre et te toucher ;
S'il est vrai que des pleurs, blanche fille de l'onde,
Étincellent pour moi dans ta paupière blonde ;
Que nul dieu de la mer n'est ton amant heureux,
Que mon image flotte en ton rêve amoureux,
Et que moi seul enfin je flétrisse ta joue ;
Je te plains ! Mais Éros de notre cœur se joue,
Et le trait qui blessa ton beau sein, ô Glaucé,
Sans même m'effleurer dans les airs a glissé.
Je te plains. Ne crois pas, ô ma pâle déesse,
Que mon cœur soit de marbre et sourd à ta détresse :
Mais je ne puis t'aimer : Cybèle a pris mes jours,
Et rien ne brisera nos sublimes amours.
Va donc, et tarissant tes larmes soucieuses,
Danse bientôt, légère, à tes noces joyeuses !
Nulle vierge, mortelle ou déesse, aux beaux corps,
N'ont vos soupirs divins ni vos profonds accords,
Ô bois mystérieux, temples aux frais portiques,
Chênes qui m'abritez de rameaux prophétiques,
Dont l'arôme et les chants vont où s'en vont mes pas,
Vous qu'on aime sans cesse et qui ne trompez pas !
Qui d'un calme si pur enveloppez mon être,
Que j'oublie et la mort et l'heure où j'ai dû naître.
Ô nature, ô Cybèle, ô sereines forêts,
Gardez-moi le repos de vos asiles frais ;
Sous le platane épais d'où le silence tombe,
Auprès de mon berceau creusez mon humble tombe ;
Que pan confonde un jour, aux lieux où je vous vois,
Mes suprêmes soupirs avec vos douces voix,
Et que mon ombre encore, à nos amours fidèle,
Passe dans vos rameaux comme un battement d'aile !


Der Fels des Sisyphus ist unsre Müh;
Sie steiget schwer, und schwerer sinket sie.
Ixion's Rad, es brennt in unserm Herzen,
Auch wenn mit Wolken wir und Hoffnung scherzen.


بسوى قربِكَ لا يُشْفَى الغليلُ
وبغيرِ الوصلِ لا يَبرا العليلُ
يا عذولي وعجيبٌ في الهوى
أنْ يُنادَى في الملماتِ العذولُ
قلْ للوّامي على حُبَّي لهمْ
قَصَّروا في عذلِكمْ لي أو أطيلوا
ليت شعري ما عساهُمْ بعدَما
وقفَ الحبُّ عليهم أن يقولوا
ولأجلِ الوجدِ قد ضلَّتْ
على
ما أُلقي منكمُ فيه
العقولُ
ثبتَ الحبُّ على ما شئتمُ
فسُلُويَّ مُستحيلٌ مُستحيلُ
يلمعُ البرقُ فأبكي مِن أسًى
وأرى الدارَ فتَشجيني الطلولُ
ودروسُ الحبَّ لا أُنكرُها
كلَّ فقهٍ في قضاياه تعولُ
وأنا الراضي بأحكامِ الهوى
اِنْ أردتُمْ أن تَمَلُّوا أو تَميلوا
ومتى رمتُ نزوعاً عنكمُ
قالَ لي الوجدُ بكمْكيف السبيلُ
ودليلُ الحبَّ عندي واضحٌ
فدعوا الشكَّ لقد بانَ الدليلُ
ودعوا للوجدِ منّي جَسَداً
قد حكاهُ منكمُ خَصْرٌ نحيلُ
فَهْوَ والربعُ إذا خاطبتُهُ
بعدكم رسمٌ مُحيلٌ ومُحيلُ
حبذا الرسمُ أُناجيهِ واِنْ
كنتُ لا أفهمُ منه ما يقولُ
وسُهادي حبَذاهُ في الهوى
كلَّما امتدَّ ليَ الليلُ الطويلُ
وغرامي مثلُهُ أو مثلُكمْ
لا عَدِمناكُمْ قليلٌ وقليلُ
وهوًى حُمَّلتُه مِن حيَّكم
منذُ أيامِ الصَّبا ليس يزولُ
ورسولي نحوكمْ ريحُ الصَّبا
لستُ أخشاها إذا خانَ الرسولً
فلكمْ منّي غرامٌ دائمٌ
أبدَ الدهرِ وحالٌ لا يحولُ
وحنينٌ يُقْصِرُ الدهرَ إذا
بَعُدَ العهدُ وأشواقٌ تطولُ
ونزاعٌ يطَّبيني لكمُ
كلَّما سارتْ عن الربعِ الحُمولُ
وعهودٌ محكماتٌ في الهوى
ليس يُنقَضنَ إذا مالَ المَلولُ
ودموعٌ يتبارَيْنَ على
صَحْنِ خدَّيَّ إذا حُمَّ الرحيلُ
وقِلاصٌ يتقاضاها
اِذا
بَعُدَ الحيُّ عن الجزعِ
الذميلُ
فالرياحُ الهُوجُ حَسْرَى خلفَها
ليس يَبْلُغْنَ مداها والسيولُ
فهي في القربِ كقيلاتٌ ولي
صِدْقُ عَزْمٍ هو بالنُّجحِ كفيلُ
في مقامٍ حُكَّمتْ فيه الظُّبى
فلها في الهامِ وقعٌ وصليلُ
وبحيثُ الجوُّ نقعٌ والقنا
قِصَدٌ تَعْثَرُ فيهنَّ الخيولُ
زانهنَّ الطعنُ في لَبّاتِها
مثلما زانَ شَواهُنَّ الحُجولُ
وحمامٌ نُحْنَ في بانِ الحِمى
طَرَباً لمّا نأى عنها الهديلُ
نُحْنَ والباناتُ قد مُدَّ لها
فوقَ روضِ المحنى ظِلُّ ظليلُ
غرَّدتْ فيه فأبديتُ لها
لوعةً ما بعدَها صبرٌ جميلُ
وذكرتُ العهدَ في الدارِ واِنْ
كان قد خانَ على البعدِ الخليلُ
فلها في البانِ ترجيعٌ ولي
في الرسومِ الخُرسِ نوحٌ وعويلُ
أنظِمُ الشَّعرَ على أطلالِها
ويُرَوِّي تربَها دمعي الهمولُ
مِن قريضٍ ليت أهليهِ الأولى
سَمِعُوا مِن حُرِّ شعري ما أقولُ
فمعانيه لألبابِ الورى
سِحْرةُ النافثِ واللفظُ الشَّمولُ
هزَّ أهلَ الشِّعرِ منه نشوةٌ
عند اِيرادي له ليس تَحيلُ
مِن كلامٍ رقَّ حتى خِلْتُهُ
سلسبيلاً أو حكاهُ السلسبيلُ
فله في كلَّ قلبٍ راحةٌ
وله مِن كلِّ مخلوقٍ قَبُولُ


Junge, heitre Wünsche traten
Hin vor meine Phantasie,
Die für alles, was sie baten,
Ihnen Zuversicht verlieh;
Furchtlos, irgendwo zu stranden,
Schifften sie den Strom der Zeit,
Unter scherzendem Geleit,
Rasch und fröhlich hin, und fanden
Nicht das Land der Seligkeit.


Die Dame selbst würd, aus dem goldnen Wagen,
Nach deiner lieben Hanne sehn,
Und knirschend sich den platten Busen schlagen,
Und seufzen: Sie ist wahrlich schön!


Ihr Bestien, ihr wolltet glauben,
Ich sollte höflich sein?
Der Hund, der seine Steine kennt,
Er scheißt auch auf den Stein.


De esta misma esperanza el horror cano
que al Olimpo le intima otra batalla,
cristal la nieve hiciera, y al soltalla,
diera al monte sus hojas el verano.


Co z všednosti a tmy nás vírou vykoupí,
co křídla dá nám vždycky,
co věčnost proletí a před čímž ustoupí
sám osud gigantický?


A přec čert kde hrady stavěl,
volal jsem ho – hluchý je?
Za to srdce dám ti život,
dej mi je!


Kdys, byl as týden před Vánoci,
byl v malé chatě čilý ruch,
už v klíně mateři a otci
dal kvésti dcerce milý Bůh.


Sladké děvy! Kněžky vy tužeb a ztajené lásky,
ohnivá, jiskrná číš k poctě vám ovlaž můj ret!


Telle contemporaine et tel contemporain
Dont j’ai trop éprouvé la haine et la rancune,
Martial et non Juvénal, et non d’airain,
Mais de poivre et de sel, la mienne de rancune.


Der König sprach es und macht' es kurz:
Er hieb den Jarl auf den Helmessturz.


Sie ziehn fort fort im finstern Wald
Durch Strupp und Strom gar frisch;
Das Wild schrickt auf, die Büchse knallt,
Der Stöbrer im Gebüsch
Rauscht mit arbeitendem Geruch,
Der Jäger ruft: »Such, Hundel, such!«


Piedra tiranizada en el intento
de esbozo de campana, en cuyos bordes
se cogen tus caderas de la mano,
jugando al corro tus crispados pliegues
sobre las catedrales sumergidas.
La cámara del aire transparenta
el nudismo integral de tus veriles,
de tu trompo al revés, que desordena
los torsos de las olas en quejumbres.
Sin alas no hay rumor ni vibraciones,
y por ti no palpita ni una vena,
oh corazón varado en las orillas
de la luna de mármol del silencio.


Bäume schatten früchteprangend,
Vollbelastet deinen Fuß,
Frohen Blickes dich umfangend
Biet' ich dir den Morgengruß.


Netup dobrodince svého v hrobě;
On tě, věz, co otec miloval –


e me che senza me di me sostenni
lasciar, oimè! la meglior parte, il core,
e più all'altrui ch'al mio desir m'attenni.


bilin ki tüm varlığın baş kaynağı sevgidir sevg


حينما يزهر التوت و البرتقال
حين تمتد جيكور حتى حدود الخيال
حين تخضر عشباً يغني شذاها
و الشموس التي أرضعتها سناها
حين يخضر حتى دجاها
يلمس الدفء قلبي ، فيجري دمي في ثراها
قلبي الشمس إذا تنبض الشمس نورا
قلبي الأرض ، تنبض قمحا ، و زهرا ، وماء نميرا
قلبي الماء ، قلبي هو السنبل
موته البعث ، يحيا بمن يأكل
في العجين الذي يستدير
ويدحى كنهد صغير ، كثدي الحياه
مت بالنار : أحرقت ظلماء طيني ن فظل الإله
كنت بدء ، وفي البدء كان الفقير
مت ، كي يؤكل الخبز باسمي، لكي يزرعوني مع الموسم
كم حياة سأحيا : ففي كل حفره
صرت مستقبلا ، صرت بذره
صرت جيلا من الناس ، في كل قلب دمي
قطرة منه أو بعض قطره


Motýl mi sedl na ruku
a pták mi po boku skáče.
Kdybych jen věděl, motýle,
kdybych jen věděl, ty ptáče,


Fremd wären uns die feinsten Blumendüfte,
Wenn Galatea nicht sie uns beschriebe,
Die göttliche des göttlichsten Cervantes.


So lehrt, so macht Er uns nach Seinem guten Sinn.
Wie daß die Menschen doch im Grunde gar nichts taugen,
Und warum gibt der Herr sie ihnen selber hin,
Und läßt sie so viel Gift aus ihrem Willen saugen?
Das macht, das Grund-Gesetz zum Segen und zum Bann
Ist diß: Man Liebt nicht recht, wenn man nicht Hassen kan.


Esth. 2, 8. 9.


Saí do comboio,
Disse adeus ao companheiro de viagem
Tínhamos estado dezoito horas junto
A conversa agradável
A fraternidade da viage
Tive pena de sair do comboio, de o deixa
Amigo casual cujo nome nunca soub
Meus olhos, senti-os, marejaram-se de lágrima
Toda despedida é uma mort
Sim toda despedida é uma mort
Nós no comboio a que chamamos a vida
Somos todos casuais uns para os outros,
E temos todos pena quando por fim desembarcamo
Tudo que é humano me comove porque sou home
Tudo me comove porque tenho,
Não uma semelhança com ideias ou doutrinas,
Mas a vasta fraternidade com a humanidade verdadeir
A criada que saiu com pena
A chorar de saudade
Da casa onde a não tratavam muito be
Tudo isso é no meu coração a morte e a tristeza do mund
Tudo isso vive, porque morre, dentro do meu coraçã
E o meu coração é um pouco maior que o universo inteir


Jde krajem silnice jak mlatu prouha,
kol těžkých rýhy vyryty jsou v ní,
ji vroubí štíhlých tyčí řada dlouhá,
spojených drátem, který chvějně zní.


A kdyby ten můj postilion
byl chtěl jet aspoň silnicí!
Však mluv s nim, zkus jen, poví-li on,
chlap železnou má palici:


Y tú, cruel, que a tanto mal me obligas,
que lo estoy padeciendo y no lo creo,
porque me enlazas cuando no peleo,
y cuando me defiendo me desligas.


In diesem stillen Hayne gatten
Sich Freiheit, Friede, Lust und Ruh,
Hier eilen wir einander zu
Und suchen uns im dicksten Schatten,
Hier find' ich Dich – mich findest Du –


Die Rosse strauchelten am Siegeswagen
Und wandten sich; sie jagt die Schaar,
Sie jagt sich selbst. Ihm Fluch, der konnte für uns zagen,
Mit Gott und uns nicht war!


Děti, otec hyne, otec slepý, starý,
nuž, což ještě zbývá? Příkrov jen a máry.


Ten sen bych prožít chtěl přec jednou
tak čistý a tak blaživý.
Můj duch však v dál jde nedohlednou
a smutek padl na nivy.


Für Hohen-Priestern/
Die auff ihn zielen/
Gleich den Philistern/
Soll Simson spielen.


Segnano al petto l'un, l'altro a la testa
i colpi, ed ambo quei vanno ad effetto;
cadde Rinaldo a la percossa infesta
che lo venne a ferir sovra l'elmetto:
ma la lancia fatal ch'ei poscia arresta,
all'altro cavalier traffigge il petto,
e lo distende dal corsier lontano,
tutto tremante e sanguinoso al piano.


Erdős, halmos helyen van az én lakásom;
Hanem hisz a sorsot én azért is áldom!
Mert akinek nem ád
Néhány barázdát s egy viskót sem kegyelme:
Jó annak, ha bárhol meghuzhatja magát.


E poi che dilungati dal palagio
Gli hebbe si, che temer piu non dovea
Che contra lor l'incantator malvagio
Potesse oprar la sua fallacia rea:
L'annel che le schivo piu d'un disagio
Tra le rosate labra si chiudea:
Donde lor sparve subito da gliocchi,
E gli lascio come insensati e sciocchi.


So sprach die Fee; und Mienen, Blick' und Winke,
Dem holden Wort bedeutend zugesellt,
Verkündeten, wie nah die Frucht schon blinke,
Die sonst so schwer und oft so spät erst fällt.
Als ob herab der Himmel auf ihn sinke,
Umarmte jetzt sein rasches Glück der Held,
Und sollt' auch tief die Erde rings sich spalten,
Er würd' es fest in starken Armen halten.


Véghetetlen hosszú a praetensiója,
Hol tiszta lisztje nincs, hol pedig borsója,
Elkölt fűszerszáma, elfogyott a sója,
Most fazeka törött, elveszett korsója.


Schicksal, es mißt uns vielleicht mit des Seienden Spanne,
daß es uns fremd erscheint;
denk, wieviel Spannen allein vom Mädchen zum Manne,
wenn es ihn meidet und meint.


Teď v parném červenci sám bloudí zahradou; –
když večer valí se, on vzepřen pozoruje,
a cítí vůni z lad a van jak tiše duje,
jak všecky starosti již mimo duši jdou.


Toutes les deux font voir à la foule profonde
Le fier sourire fait pour les éternités.
La prunelle céleste et la crinière blonde
Et le port qui convient à des divinités.


Auf der Mutter Grabeshügel
Steht der Vater mit den Kleinen,
Rosen und Vergißmeinnichte
Blühn schon über den Gebeinen.
Und das Jüngste nimmt ein Hölzlein,
Bohrt es in des Grabes Erde.


لقد ذهب الصبا ومضى
بتذكاراته الحلوة
ليالي الغور والوادي
وما فيها من النشوة
وشوقي للهوى العذري
واريناه في هوة
أجادت حفرها الأيام
بين الكوخ والندوة


Podraos él retratar sin luz impropia,
siendo vos de vos propia, en el espejo,
original, pintor, pincel y copia.


Wir haben schöne Institute
Für jedes Alter, jeden Stand;
Wir haben Fessel, Peitsch' und Ruthe,
Wir haben Kett' und Ordensband.


J'ai trouvé jusqu'au fond des cavernes alpines
Et j'ai meurtri mon cœur pantelant, aux épines


melancólicas de inverno, se
lembrem que, aquele
que fora um deles,
agora repousa sossegado no inferno!


Валерию Брюсову
Король на плах Королевство —
Уже республика: и принц
Бежит, сестры спасая детство,
В одну из моревых провинИ там, в улыбности привета,
У острых шхер, у сонных дюн,
Их ждут — и палуба корвета,
И комфортабельный летун,
Вперед! — осолнечен пропеллер,
Стрекочет, ветрит и трещиМоторолет крылит на север,
Где ощетинен бора щиСкорбит принцесс В алой ленте
Лукавит солнце, как ПилаЗлодея мыслит в президенте
Беглец из мраморных палаИ, очарованный полетом,
Дарит пилоту комплимент,
Не зная, что его пилотом —
Никто иной, как президент!


Doch, liebe Blümchen, hoffet nicht
Von mir ein Sterbelied.
Ich weiß ein holdes Angesicht,
Worauf ihr alle blüht.
Blau ist des Augensternes Rund,
Die Stirne weiß, und rot der Mund.


Ein heitrer Morgen lächelt auf uns nieder,
Die Sonne wallt noch einmal hold und schön
Durch die Natur; im jubelnden Getön'
Erschallen neubelebt der Sänger Lieder;


Palavras nuas que beijas
Quando a noite perde o rosto,
Palavras que se recusam
Aos muros do teu desgost


Cloridan s'è ridutto ove non sente
di chi segue lo strepito e il rumore:
ma quando da Medor si vede absente,
gli pare aver lasciato a dietro il core.
- Deh, come fui (dicea) sì negligente,
deh, come fui sì di me stesso fuore,
che senza te, Medor, qui mi ritrassi,
né sappia quando o dove io ti lasciassi! -


Sie zogen. Doch der kühne Normannreiter
Durchstrich so wild und kreuz und quer das Land!
Die Dichtkunst rief. Umsonst! »Dort folg' ich ihm nicht weiter,«
Sprach sie und neigte sich anmuthig und verschwand.
»So bin ich Dichtkunst,« sprach der Reimbegleiter,
»Und treff' ich ihn, ergreif' ich hurtig den Verstand.«


秋霁爱登临
历历亭皋路
不学米于菟
模糊雨中树


Bang verlangen wir nach einem Halte,
wir zu Jungen manchmal für das Alte
und zu alt für das, was niemals war.


I snů mých nebe pokryly mraky,
žárem květ touhy uvadlý kles,
útěchy anděl k nebi se vznes’;
opustil zem – mne opustil taky.


Jungfern, wann deß Liebsten Mund
Sich zu eurem Munde schicket,
Haltet still! es ist der Grund,
Drauff die Lieb ihr Siegel drücket.


Aquel afán de ser, árbol amigo,
que me dejó grabado en tu corteza
fue tan grande y de tal naturaleza
que mientras vivas viviré contigo;
Pues hasta cuando el tiempo, su enemigo,
me haya borrado de tu fortaleza,
y estén muertas la mano y la cabeza
que me han dejado aquí, como testigo,
aquel afán de vida que me inflama
subirá con tu savia confundido
y, en un último esfuerzo de su ardor,
se asomará al temblor de cada rama,
al sagrado calor de cada nido
y al silencio feliz de cada flor.


Již na západ se slunko zvolna počlo chýlit,
tu náhle těžkou hlavu pozvedl náš rek
a probudil se rázem z temných myšlének.
Byl u cíle své cesty, – nemohl se mýlit!
Kraj poznal milovaný, z duše zavzdychal
a rukou vlhké oči zakrýt pospíchal.
A dlouho snil a v duchu smělé plány koval
a vraník suchou trávu z hladu okusoval.
Pak rek náš pravil: „Bože! kolik prchlo let,
co vyhnali mne odtud v široširý svět!
Mě mladé srdce táhlo neustále zpět,
strýc poručník však nikdy ani nedovolil,
bych prázdniny své tady strávit někdy směl,
a než bych před ním hlavu jednou sklonit měl,
já v cizině se nudit raději jsem volil.
Sám vládl tady, – kterak? Chci s ním účtovat
a podle jeho zásluh bude jeho plat!
Jsem plnoletým nyní a sám pánem tady!“ –
Jak pyšně hlavu svoji vztýčil rek náš mladý
a blesky planoucí mu vystřelily z oka!
Ach, škoda, že tu nikde neuviděl soka!


O heil'ges Grab!
Wo tausend Leben keimen!
Dich grüß' ich, das der Väter frommen Träumen
Der Wahrheit ew'ges Siegel gab.


Nincsen málhám.
Valamit elfelejtettem - talán ha azt kitalálnám.
Egy: semmi.
Kettő: semmi.
Három: semmi.
Olyan szokatlan, mint ez a pályaudvar,
hogy egyáltalában nincsen semmi.


مُجاهِدَ الدينِ عِشتَ ذُخراً
لِكُلِّ ذي حاجَةٍ وَكَنزا
بَعَثتَ لي بَغلَةً وَلَكِن
قَد مُسِخَت في الطَريقِ عَنزا


Galante G-- wirst du das Siegel brechen,
So seh ich zu voraus, du lachst in deinen Sinn,
Und wirst, ich weiß es schon, in den Gedancken sprechen,
Daß ich von Worten reich, und arm in halten, bin.
Diß glaube nicht von mir, mein Engel, soltstu wissen,
Wie groß die Sehnsucht stets nach deinen Umgang ist,
So würdest du gewiß mehr als zu klärlich schliessen,
Daß du mir allerdings gantz unentbehrlich bist.
Dein Englischer Verstand und die besondern Gaben,
Verdienen, daß die Welt sie weit und breit verehrt.
Nicht meyne, daß sich nur an dir die Männer laben,
Weil diß Vergnügen uns zugleich auch mit gehört.
Denn auch das weibliche Geschlechte muß bekennen,
Daß ihre Hertzen dir beständge Fröhner seyn,
Ein eintzger Anblick macht, daß wir vor Liebe brennen,
Wir gehen sonder Zwang die schöne Dienstschafft ein.
Wirst du mich in die Zahl von deinen Freunden schreiben,
So schwör ich heilig dir, ich bin vor Lust entzückt,
Und werde dir davor recht sehr verbunden bleiben,
So lange biß der Tod mich in den Bogen rückt.
Indessen will ich mich an dein Versprechen halten,
Galante G-- gedencke stets an mich,
Laß deine Gegen-Gunst zu keiner Zeit erkalten.
Mein dir geweyhtes Hertz verehrt dich inniglich.
Du wirst darüber wohl nicht eifersüchtig heissen,
Daß ich dein liebstes Blat so starck als dich geküßt,
Denn deine Hand muß mir die beste Linderung weissen,
Wenn meine Sehnsucht Dich, mein Element vermißt.


Gebt Raum, ihr Völker, unserm Schritt:
Wir sind die letzten Goten!
Wir tragen keine Schätze mit: –
Wir tragen einen Toten.


Drum weilet, wo im Feierkleide
Ein rüstig Volk zum Feste geht
Und leis die feine Bannerseide
Hoch über ihm zum Himmel weht!
In Vaterlandes Saus und Brause,
Da ist die Freude sündenrein,
Und kehr nicht besser ich nach Hause,
So werd ich auch nicht schlechter sein!


Jel v čele Saracénů bohatýr,
syn vlastní bratra krále Marsila,
rek Valdabrun, jenž Ganelonu meč
byl na znamení pobratření dal,
na oři pyšném pyšně vzpřímen byl
a rouhavě tak zvolal z daleka:
„Vy sketi z Francie, teď přišel den,
kde poznáte svou celou nicotu!
Váš starý král je blázen bláhový,
že vás nám nechal v tomto průsmyku.
Čest Francie dnes dozná pohromu!
Na Ronsevaly nezapomene!“


In Books, or Work, or healthful Play,
Let my first Years be past,
That I may give for ev'ry Day
Some good Account at last.


O AUTUMN! how I love thy pensive air,
Thy yellow garb, thy visage sad and dun!
When from the misty east the labouring Sun
Bursts through thy fogs, that gathering round him, dare
Obscure his beams, which, though enfeebled, dart
On the cold, dewy plains a lustre bright:
But chief, the sounds of thy reft woods delight;
Their deep, low murmurs to my soul impart
A solemn stillness, while they seem to speak
Of Spring, of Summer now for ever past,
Of drear, approaching Winter, and the blast
Which shall ere long their soothing quiet break:
Here, when for faded joys my heaving breast
Throbs with vain pangs, here will I love to rest.


Venus le respondió: -Cuando te atrevas
verás cuanto mejor te vence armada
la que desnuda te venció primero.


Und dies war alles, was er fand, erwacht:
Es lag ein Leib, voll Schmerz, an einem Strand.
Hin floß ein Meer in hyazinthne Nacht,
Aufbrach in Blau ein unergründlich Land.
Der Wind lief schnell, die spitzen Möwen stießen
Auf Beute rings, und heisre Affen schrien.
Die roten riesenhaften Falter ließen
Klirrende Flügel streifen über ihn,
Er lag, ein Leib voll Schmerz, gehüllt in Feuer,
Er hob die Hand in Liebe über sich
– Getös der Welt ringsum scholl ungeheuer –
Er sagte streng, begrenzend, wissend:
ICH.


古木积苍烟
空山夜悄然
遥知崖上月
独照病中禅


Outlá prsa mé milenky!
Co tak vzdycháte?
Proč se očíčka tak smutně
K nebi zdvíháte?
Slze! proč po bledé tváři
Crkem kanete,
Ručičky, a všecky oudy
Co se třesete??


Vzejde mu každé zrnko snad,
pole se zbarví v růží sad,
máčky mu plné zkvetou,
hrstku mu vrátí vsetou.


Und ob er mitunter kanzleihaft spricht,
Ja Tinten und Farben erblassen,
Die Großen der Zeiten sterben nicht,
Das Alter ist keinem erlassen.


„Slyš, i já jsem druha vroucně milovala,
zrazena pak s dítkem tu se pochovala.“–


O Gott, was ist das für ein Leben,
Was ist das für ein himmlisch Liecht,
Das du uns wilt aus Gnaden geben,
Wenn wir von dir nur lassen nicht?
Es ist ein Leben sonder Tod,
Das nimmer weis von Angst uff Noth,
Es ist ein Leben sondern trauren,
Das sol und muß ohn' Ende tauren.


Hádají se majstři, kde prý
vůně kumštu přesladká –
a ta země slavněj’ žije,
nežli tahle čeládka.


E inscì cold cold de fed voo giò di scar,
e corri via de vol foeura de cà
per andamm a buttà
in di sò brasc del pè d'on quaj altar;
ma appenna faa duu pass,
doo mò giust dent in del sargent maggior
che al frecc e de quij or
el me impastoccia d'ess intorna a spass.


野寺薜萝晚
官渠杨柳春
归心已无限
更送洞庭人


Мати, моя мати,
Пречистая мати!
Смерть тихогласная,
Тихоокая смерть!
Тяжко, тяжко нынче
Твою волю править,
Возвещать на ниве
О приходе жницТы меня поставила
Меж людей разлучницей,
Путы, узлы расторгатТебе, мати, людей уготовлять!
Ронют они слезы,
Нету моей воли,
Жалко, жалко, мати,
Их незрячей болДве души сплелись,
Два огня свились,
Туго стянут узел,
Крепко руки сжаты —
Кто здесь виноватый?
Как разлучить?
Как все избыть?
О горе! О люто!
Мати моя, мати!
Ты подай мне знак,
Отмени свой наказ,
Отведи этот чаВсколебалось в сердце пламя,
Расторгается звенБожий дом горит огнями,
Явь и сон сплелись в однИз разорванных здесь нитей
Ткутся где-то ризы светИ несет в себе разлука
Радость нового обетУтолилось влагой сердце,
Мировое, золотое —
Мира два глядят друг в друга,
Отдавая, обретаДруг во друге топят очи,
И течет душа струями…
Святый боже! Святый крепкий!
Где ты — в нас или над нами?
Воссияла пред иконой
Кротость свечки запрестольной,
Развяжу я нить неслышно,
Развяжу — не будет больн


Dědic jména, haluz stará zkvetla,
zámek tonul ve záplavě světla


bir anlamda ‘çabukgüzel’


Hospoda malá, soudruzi,
pivo s čepicí,
sentimentální písnička
o bílé silnici.


Dceru dum svých, tuch a sporů
vytesal juž do mramoru;
radost, touhu v tváři tiché
před ním stojí nahá Psyché.


十载天涯作宦游
黄尘飞满紫貂裘
归来不叹长途险
犹写关山万里秋


Mas imploramos a vuestra clemencia,
si serán dignas nuestras santas preçes,
non se recusen; mas da(d)nos segundo


Mérges Zevsznek mennydörgése
csak rémiti szivünköt,
tűznyilának vak lökése
gyújtya, rontya földünköt;
még kegyetlen Marsnak karja
tűzzel, vassal látogat,
‘s itt az emberséget marja,
ott meg trónust irtogat.
Farsangszőrű maskarákban
üldözvén a’ szépeket,
nyögni haggya rút igákban
a’ leghűebb népeket.


Du Wunderbrot, du wahrer Gott,
Wer kann die Lieb ermessen,
Daß du dich hier selbst gibest mir,
Mit Leib und Seel zu essen.


Und die Verzückungen drüben,
Sie passen zu deinem feurigen Reigen,
Deinem Gram, deiner Lust, deinem Haß, deinem Lieben,
Sind ganz deiner Inbrunst zu eigen –
Wohl mögen die Sterne schweigen!


Doch ihm auch Prophetengesang! Kaum stammelnd
Hört' er ihn schon! Früh sang, selber entflamt,
Die Mutter dem Knaben ihn vor,
Und dem Jüngling, dass er staunte!


A Maruška do šat
kyjanečkou pere:
voda vystupuje,
košilky jí bere,
ona do vln skáče,
košilenku loví,
až ji náhle schvátil
vody příval nový.


A zas tak volno je mi,
jak nebylo už léta,
jak když to jako k zemi
sám anděl snění slétá.


Sich, wie half got der here
dem Israel darvon,
Und ertrenkt in dem mere
den künig Pharaon;
Hiericho must fallen
vor gottes volk, geschwin
vor der trometen schallen:
also hilfet got allen,
die vertrauen in in.


As some young eagle, when it fails
Before the sun's too scorching rays,
Begins to pant for fanning gales,
And sickens at the brilliant gaze;


微风过中庭
庭树飒有声
穿帘徐入座
巾屦有馀清


三十年前此院游
木兰花发院新修
如今再到经行处
树老无花僧白头


Me presagiaba el alma
la pena más horrenda
cuando tus ojos vieron,
la pena del engaño
más cruel, imaginable,
de tus dardos certeros,
¡Gran dios inaccesible!
¡de sueños que no fueron!
Porque en tus gestos hoscos...
Los sueños más sublimes,
los sueños más serenos,
de amor purificados...
¡los consumió tu fuego!


wuchs ihr frühes Hingegebensein
unaufhaltsam an zu solcher Größe,
daß sie endlich, wie die ewige Blöße
Aller, aus vergilbtem Elfenbein


Ich räche mich am ärgsten Spötter
Mit Langmuth, Wohlthun und Gedult.
Mein Glaube steht im härtsten Wetter
Und denckt: Es ist verdiente Schuld.
Ach, aber bey so vieler Schmach
Läst endlich auch die Hofnung nach.


Franckenthal zeucht Frieden auff, daß er nicht kümmt auff den Berg;
Sinnenthal, nicht Franckenthal, dünckt mich, hindert dieses Werck.


Břehy pusté, kalné nebe,
ty mně chtěly namluviti,
že bych za té mlhy clonou,
drahá, tebe našel jistě.


Na nebi v lampách rozžetých
stříbrné světlo hraje,
jenom v mé duši hluboko
tesklivá, smutná tma je.


Papa sitzt in der kurzen Hos
Mit blau gefrornem Knie.
Gott, ist denn hier auch gar nischt los?
Nicht eine Skatpartie?


Ein Schatz von flüss'gem Zaubergold,
Der wurde mir zu eigen –:
Durch Leib und Seele glühend rollt
Ein froh Gedenken heiß und hold
In stolzverhalt'nem Schweigen.


Gyér a vidám rét. Több már ami sivatag
és idegen...
Mert zordabb világrészbe ér be életem.


Magre Lehrerin voraus,
Hinten magre zweite,
Eine dritte an der Seite,
Also zieht aus engem Haus
Eine Schlange in die Weite.


Ein junger Ziegenbock, mit ellenlangem Bart,
Und spitzem, festen Horn, ein Held! nach seiner Art
Ein Eisenfresser! stand auf einem hohen Dache,
Sich umzusehn. Ein Wolf erschien.
Der Ziegenbock, der Held, sah ihn,
Ward mutig, schäumte Rache!


Hier fischt ein Fischer ietzt im Sande, der vor im Wasser hat gefischt;
Der Tod hat ihn, wie er die Fische, nunmehr in seinem Garn erwischt.


And I with grateful zeal could haste
To China for the merest toy;
Could scorch on Lybia's barren waste,
To give my dear a moment's joy.


Disse Astaròt: - E' fia per certo: aspetta
tanto ch'io mandi insino in Etiopia,
e porteratti uno spirto una erbetta
che può far questo, e non pure elitropia;
e basta sol ch'addosso te la metta,
ché così è la sua natura propia;
e dove manca ragione o scienzia,
basta al savio veder la sperienzia. -


Győzedelmes ütközet elmulván,
Izeni a Szolimán nagy szultán:
„Fiam Bálint, magyarok vezére,
Jöszte hozzám ebédre; ma délre.


O sammelt euch, ihr Brüder,
Um diesen heil'gen Ort,
Erklingen soll hier wieder
Ein gutes deutsches Wort!


Esto el partir y la razón no advierte,
porque como los hijos son los ojos,
conviene concertarlos con la muerte.


Když len plela u štěpnice,
Plakala,
A to, že ji již matička její
Provdala.


Gott kenn ich bloß durch Gott: Doch hab ich Gott erkiest,
Weiß ich so viel, daß ich das nicht weiß, was Gott ist.


com
as pernas ligeiramente
abertas
e desviando as asas


Hast du die schönste Rose gesehn
Dort drüben bei der Linden?
Du kannst durch alle Wälder spähn,
Wirst keine schön're finden.


Denn ein äußerlich Zerstreuen,
Das sich in sich selbst zerschellt,
Fordert inneres Erneuen,
Das den Sinn zusammenhält.


الصفو مثل الكمال
في الأرض شيء محال
ورب نجم تراءى
في الماء أدنى منال
إنا خلقنا لأمر
أراده ذو الجلال
وليس يجدي قتيلا
مع القضاء العقال
إن المجدَّ تساوى
في جده بالنمال
فاصبر وصابر وإلا
للشنق هاك الحبال
تعبت في جعل نفسي
للفضل أحيا مثال
لكن أراها تمادت
في عثرة لا تقال
وللغرائز حكم
ماض على أي حال
ومن تراب خلقنا
ما في تراب كمال
خذوا الحقائق عني
وعن سواي الخيال
شخص بصير وأعمى
ليسا سواء بحال
في النفس شيء كثير
لكنه لا يقال


沛公百万保咸阳
自古柔仁伏暴强
慷慨悲歌君勿恨
拔山盖世故应亡


Když slunce zapadlo a barva barvu sháší,
má duše toužící se do neznáma vznáší,
by plula sestersky za večerními divy.
Mlh tichým závojem, jenž z jarní stoupá nivy,
a vůní tajemnou a sladkým dechem kvítí
to němý krouží pták, a bílé křídlo svítí,
snů záři vznášejíc nad hmoty slepou tíhu.
Van studený se zdvih a v peruť zadul. K jihu,
ó, k jihu zaletět do pohádkových krajů,
pod nebe zjevení a zaslíbených tajů,
do modrých půlnocí, o kterých hoch už temně
a dusně sníval kdys, tam v ostrovní ty země,
kde krása zakleta, na vzdušnou pout se dáti:
Spí jižní jezero, spí za sedmdesáti
hor strmých hřebenem a za devíti moři – – –
Tam spěje duše má. Jí touha život stvoří,
že smí se pozvedat na křídle dávných přání.
Přes sedmdesát hor, přes devět vodních plání,
Alp ostrou vichřicí, vln usínavým vánkem
jde plavba mlčící nad zemských věcí spánkem.
Až posléz na cypřiš pták bílý znaven sedne,
zří v hloub a sebe, strom i světlé temno shlédne:
Rej bledých přízraků se hebce zvedá zdola
a mizí ve vlnách, hlas nezrozený volá,
zpěv mrtvý zaznívá, mlh zástupy se kupí
nad vodní hladinou a srážejí se v trupy
a roztékají v nic. Je jasno. Ticho. Svatě.


Poi che de la città cacciati foro
gli Aigoni dal furor de' Ghibellini,
e 'l Conte di Vallestra capo loro
uscì con gli altri anch'ei fuor de' confini,
trovò per arte magica un tesoro,
e fe' ne' monti al suo castel vicini
una grotta incantata, ove gran parte
del tempo stassi esercitando l'arte.


A z hloubi skalin dunělo to temně.
Lid stál jako sochy, ženy omdlévaly.
A rostl hluk ten, zachvěly se skály,
drak vynořil se omráčen a zmámen,
kříž Hilaria jako těžký kámen
měl na hřbetě, a schlíplá křídla vláčel
ve prachu, jenž se pod ním v kotouč stáčel;
byl celý slepý, neb na víčkách nesl
prsť země, jak pes k nohám starce klesl
a sklonil hlavu. Každý děs měl v líci.


„Segíthetünk azon... de mondja meg kend csak,
Ezen az úton itt vajjon hova jutnak?”
Kérdé János vitéz egy útra mutatva,
Mely az erdőt jobbra végighasította.


Voi ben conforto e prego, or che favore
Del ciel vi chiama, a così santa e rada
Opra seguir fuor dell'eterno obblìo;


Ha, wer ist der Verwegne
Im römischen Gewand?
Er kömmt voll Staub und Blutes,
Er schreitet matt und einsam,
Siegmüde hängt sein Schwert
Ihm in gesunkner Hand. –
So sehnst du dich zu sterben?
Dein Wunsch geschehe dir!
Heran! – Fluch und Verderben! –
Wer bist du? – Wehe mir!
Bist du es, du Verräther?
Nicht teutsch mehr, Freund auch nicht!
Wie darfst du mir noch schauen
Ins zornige Gesicht?
Wie, Godschalk, darfst du trauen,
Nicht fliehen, zittern nicht?


Mnou včera objeven ve starém domě,
u kmeta divného ve troskách veteší,
teď dlí v mé knihovně a střílí po mně
svým očkem laškovným, jež dívku potěší.


Wann das Abendroth die Haine
Mit den Abschiedsflammen küßt, –
Wann im prächt'gen Morgenscheine
Lerchenklang die Sonne grüßt, –


Co mladé, křehké, svěží, vše mám rád,
úsměvy, sliby, jarní za rosy,
co hlavu o zeď nerozbilo si,
co ještě v čin krev nemusilo dát.
Pučení, vánků směr jež poznává,
jich první něhu, harmonické hry,
životní větu dlouhé předehry,
v nichž tančí vzdušné ženy postava, –
co pučí z barev stínů, ze zoře
a vlhka zemní hloubky úžasně,
mám rád, co nově mluví, překrásně
a pelem v naivní plá pokoře.


Aber nun bin ich verdorben,
Seit mir die Gelegenheit
Zu der gleichen Freundlichkeit
Unverhofft ist abgestorben,
Und mein Hertze keine Statt
Mehr in ihrem Hertzen hat.


Elle avait enlevé, dans un moment lucide,
Son ruban vert, hélas ! de tant de pleurs humide
A quoi bon désormais l'emblème de l'espoir !
Seulement et parfois, aux jeunes amoureuses,
De leur bonheur présent si fières, si joyeuses,


És felhallatszik újból a patak.


Na skalině rozložili
údy svoje k odpočinku,
ze soudků si natočili
mělnického dobrou sklínku,
krůtí nohy pečené,
vařené i smažené,
ovoce i jiná jídla
před očima jejich řídla.
A dí mistr: „Na návštěvu,
na návštěvu volnou duší
cestujeme pro úlevu,
najedeni, jak se sluší.
My tam jísti nebudeme,
ale jiné nahrabeme!
Haha! Jářku, hoši moji:
na co jsme to zapomněli!
Kde pak má tu díru svoji,
palác z drahokamů celý?
My se, bratři, nezeptali,
kam nás zve a k sobě loudí –
smáli se a jen se smáli
jako při vtipu, když proudí!“
Na skalisku mistr seděl,
pokukoval, hloupě hleděl,
kolem něho tovaryši
stáli teď a byli tiši.
Jak tu sedí,
jak tu hledí
tovaryši páně,
rozevřela
houšť se celá,
rozpukly se stráně,
a z nich kozel ohromný
vyřítil se s Krakonošem
před národ ten přeskromný
s prázdným soudečkem a košem.


Der Stern erstrahlte so munter,
Da fiel er vom Himmel herunter.
Du fragst mich, Kind, was Liebe ist?
Ein Stern in einem Haufen Mist.


Gestern kam der alte Kuhhirte Hans
Vom Jahrmarkt etwas schwer des Weges daher,
Der sah den Priester und die Monstranz.
Den alten Hans fanden wir heute Morgen
Als Leiche.


Die Mutter spricht: »Wie froh bin ich!
Ach Gott, wie freu' ich mich herzinniglich!


Divná to nevěsta,
bída neveselá –
přikrade se tiše,
jako deštík s výše,
zlíbat vaše čela.


Se esta é a vibração
que nos devolve ao que somos
é ela a justa medida
que em cada gesto pulsa,
e celebrando os sentidos
dá o próprio sentido à Vida


Penetra tanto il suo sublime ingegno,
L'occhio suo interior, via più c'humano,
Che vede aperto il sempiterno regno,
Se ben egli dal ciel vive lontano.
Intende à pieno ogni pianeta, e segno;
L' influsso, e 'l corso lor tocca con mano.
E cosi bene il ciel mostra, e discrive,
Che par, che nato ei sia fra l'alme dive.


Oženil se chudý s chudou,
jak pak spolu živi budou!


Kopnut, řekne roztomile: díky,
dohodne se třeba s loupežníky,
hladí hrdličky a hladí šelmy,
že rozumí kolotoči velmi.


So einer Tochter schnelle Flucht
Verdient nun freylich Heldenthränen;
Wer ihres gleichen weiter sucht,
Den treibt nur ein vergeblich Sehnen.
Sie raubt dem Kloster Haupt und Zier,
Und jede Tugend schickt mit ihr
Ein wohlgerathnes Kind zu Grabe
Und schreibt auf ihren Leichenstein,
Daß nunmehr Franckreich nicht allein
Der Genovefa Leichnahm habe.


Mint az Efraim fiai régenten
Fegyverrel, nyíllal fölkészölvén szépen,
Mindazáltal semmit nem használának,
De nagy szégyenséggel hátat adának,
Mert Istennek kötésit nem tarták,
És ő törvénye szerint nem jártak.


A távozók
elvitték a lelkem darabjait,
csak én maradtam itt,
és most a hit
porukkal egy lett, mint avitt
ruhájuk, és széthulltak ama szók
és szájukon is megrohadt, amit
adtam nekik, a csók.


Jest jeho popel – šeř, jež padá dolů
na oltář ve vyhaslé žároviště,
kde ve krvavých zápalech zas bolu
vzplá obět srdcí zoufajících příště.


Sie singet von Liebe,
Sie singet von Glück;
Die Zeit, die verpaßt ist,
Die kommt nicht zurück.


افتح دواة فضائلٍ وفواضلٍ
نعم العيان لمن رأى ولمن روى
تشفي ضعيف الحال منها مدة
فهي الدَّواة لمن تأمّل والدّوا


Es ist auf Erden keine Stadt,
Es ist kein Dorf, des stille Hut
Nicht einen alten Kirchhof hat,
Drin ein Märtyr der Freiheit ruht!


Tak nové pouto mezi nimi stkáno
jak vlny pásmo jemné, útlounké,
a přece pevné, mocné, trvalé...
A na stavu se Žití tkalo dál.


çünkü seyreden sen, seyredilen de sensiyüzümd


A antické to zrcadlo mé z kovu,
jež měděnky už plíseň kryje místy,
se chví jak touhou, cítit v sobě znovu
žen dávných profil, spanilý a čistý...


Et ses épaules sortent nues
Du noir corsage de velours,
Comme la lune sort des nues
Par les soirs orageux et lourds.


– – – Mich hat sie schon umringt.
Ach schatz! ach! ach! – –


Du hast ja etwas mehr als schlechten Weiberwiz
Und läst auch manchen Trieb der Ruhmbegierde blicken;
Mir zeigt die Poesie bereits den Ehrensiz,
Und darum soll ihr Kranz auch deine Scheitel schmücken,
Und wo die späte Welt von meinen Liedern hört,
Da wird auch dermahleins dein treu Verdienst geehrt.


The Sire attends his darling child,
For so  pride allows;
And with the transport almost wild,
Saw her receive a Grandee's vows.


Eins tut mir leid: manch zierlich Schwalbennest
Hing traulich in den wirren Ranken fest;
Wenn nun die liebe Schwalbe wiederkehrt,
So findet sie ihr kleines Haus verheert.


Hierher in den steifen Boden
Der hispanischen Grandezza;
Weiland hieß sie Blanch' de Bourbon,
Doña Blanka heißt sie jetzo.


E qual si sie di lui la suo figura
né per occhio mortal, né per gerarca
non si comprende, né suo genitura,


Da su olor a la brisa el romerillo,
y sus cantares dulces, penetrantes,
de una ceiba en las ramas odorantes,
exhala el inocente pajarillo


Così fa, lasso, negli anni migliori
il creder troppo al fervente desio
e l'invescarsi in le reti d'amore;


寒月傍人湖畔宿
野烧隔江明渐枯
竹深村巷时惊犬
夜半沙头人打鱼


Nasce per quello, a guisa di rampollo,
a piè del vero il dubbio; ed è natura
ch'al sommo pinge noi di collo in collo.


Un être, parmi les êtres de la terre,
Ô ma Volupté ! se souviendra de nous,
Une femme, ayant à son front le mystère


Wie war dein Leben
So voller Glanz,
Wie war dein Morgen
So kindlich Lächlen,
Wie haben sich alle
Um dich geliebt,
Wie kam dein Abend
So betend zu dir,
Und alle beteten
An deinem Abend.


Když se duše rozbolaví,
nikdo jiný nepozdraví,


Dej mi snít, osude, o krvavých růžích, jež mají barvu krve ssedlé,
o těle ženy, jež hrůzou vidění úžasných je chorobně zbledlé,
o drahokamech, jež svítí modravým, magickým jasem,
o rouchách, z nichž bělost oblých a sladkých údů se noří,
o zlatých korunách, o vášní šílených moři,
i o dívkách zpívajících sametově hebkým hlasem,
měkčím než těla jejich, nořící se z hedvábných látek a klenotů.
Dej snít mi o nejkrásnějším ze všech imaginérních životů,
o žití radži nádherného, jenž miluje ženy, i slony i hady i drahokamy
a jehož vulkanický žár srdce jak sněhem velehor je věnčen věčnosti myšlenkami.
Dej snít mi o žluti citronové nebe, jak po bouři nejprudší by bylo –
o světle diamantů, jež po bledém těle by se lilo,
po obnaženém těle ženy na loži safíry lemovaném,
jež s gestem, dávajícím věřiti v zázraky, v vzplanutí bouří nejdivějších
se stále opojněji noří z deště drahokamů vezdy zářivějších –
to tělo v lehkém závoji, mythy magickými obetkaném.
O vášni Hariho snít mi dej v oné nejvyšší chvíli,
o rozkoších, jež dosud ve výkřik lidský se nevtělily,
i o zpěvu onom, kterým Radha boha v lůno svoje vítá.
Dej snít mi, že rozkvete mi květina zázračná dosud nerozvitá,
dej snít mi o chvíli díkučinění úžasných, nejjásavějších překvapení,
o nejtajemnějšího, nejzáhadnějšího života nitra zazáření
ve kráse a krutosti jeho. Hle, lampa již rozsvícena –
tajemná hvězda, jež zřít rozkoš je připravena.
Stříbrný živůtek má ona žena vítězná, jenž jiskří se a plane;
víc nahá je, neb oděna je drahokamy,
divnými drahokamy, z nichž sladce otravný jas kane
a jako vášní nejsladších chvílemi šlehnou plamy.
A nitky pasu jejího, jejž rozpíná, jsou jako krev, jež ssedá pod otevřenou ranou,
a zlatí hadi jiskří se v něm nádhernou ozdobou zlatotkanou
a s gestem žití nejprudšího i smrti nejsladší, jíž zhynouti lze muži,
to tělo chvěje se, jež barvu čajových má růží.


وَضعُنـا وَضْـعٌ عَجيبْ !
هكـذا
نَصحـو
فَيصْحـو فَوقَنـا شـيءٌ مُريبْ
وَعلى الفـورِ يُسمّينا "الأحبّـاءَ"
وفـي الحـالِ نُسمّيه "الحبيبْ" !
نَحـنُ لا نسألُهُ كيفَ أتانا
وَهْـوَ لا شـأنَ لَـهُ فـي أن يُجـيـبْ
ثُـمَّ نغفـو
سـائلينَ اللّهَ أن يجعَـلَهُ خيـراً
وفـي أحلامِنـا
نَسـالُـهُ أن يَسـتجيبْ !
نَحـنُ والحَـظُّ
وحيناً يُخفِـقُ الحـظُّ
وأحيانـاً يَخيـبْ !
يَمخَـضُ "الشـيءُ"
فإمّـا هُـوَ ذئـبٌ يَرتـدي جِـلدَ غَـزالٍ
أو غَـزالٌ يقتَنـي أنيابَ ذيـبْ !
وَهْـوَ إمّـا صِحَّـةٌ تَنضَـحُ داءً
أو مَمـاتٌ يَرتَـدي ثَـوبَ طبيبْ !
***
ثُـمَّ نَصـحو
فإذا الشـيءُ الّذي نَعـرفُهُولّـى
وقـد خَلَّفَـهُ مِن فَـوقِنـا شـيءٌ غَـريـبْ
وإذا الشـيءُ العَقيدُ الرّكـنُ هـذا
يَمتطـي دبّـابَـةً
أفضَـلَ مِـن دبّـابـةِ الشـيءِ النّقيـبْ !
وعـلى الفَـورِ يُسمّينـا "الأحبّـاءَ"
وفي الحـالِ نُسـمّيهِ "الحبيبْ"
ثُـمَّ نغفـو
سـائلينَ اللّهَ أن يلحقَ بالسّـابقِ
فـي وقـتٍ قريـبْ
***
فـي بـلادِ النّاسِ
يأتـي "الشَّخْـصُ" مَحمولاً إلى النّاسِ
بِصُنـدوقِ اقتـراعٍ
وبِبُلـدانِ الصّنـاديقِ
يَجـيءُ "الشّـيءُ" مَحمـولاً
بِكيسِ ( اليانَصـيبْ ) !


¿Quién es esa sirena de la voz tan doliente,
de las carnes tan blancas, de la trenza tan bruna?
—Es un rayo de luna que se baña en la fuente,
     es un rayo de luna...
¿Quién gritando mi nombre la morada recorre?
¿Quién me llama en las noches con tan trémulo acento?
—Es un soplo de viento que solloza en la torre,
     es un soplo de viento...
Di, ¿quién eres, arcángel cuyas alas se abrasan
en el fuego divino de la tarde y que subes
por la gloria del éter? —Son las nubes que pasan;
     mira bien, son las nubes...
¿Quién regó sus collares en el agua, Dios mío?
Lluvia son de diamantes en azul terciopelo...
—Es la imagen del cielo que palpita en el río,
     es la imagen del cielo...
¡Oh Señor! La belleza sólo es, pues, espejismo;
nada más Tú eres cierto: ¡sé Tú mi último dueño!
¿Dónde hallarte, en el éter, en la tierra, en mí mismo?
—Un poquito de ensueño te guiará en cada abismo,
     un poquito de ensueño...


Con tres heridas yo:
la de la vida,
la de la muerte,
la del amor.


Her die Schalen! Frisch, ihr Brüder!
Wir sind heut' und morgen hier.
Daß ich warlich komme wieder,
so gilt, Herr Martinus, dir
der Trunk dieses weiten Römers
auf Gesundheit unsers Pöhmers!


Jdu krajem stopeným v paprscích slunce žhavých
po bílé silnici – bez stínu stojí stromy,
nad nimi modravé se čisté nebe klene, –
již v dáli v zeleni zřím skryté bílé domy.


Autran Dourado é um escritor imune às ilusões do tempo, aos apelos da moda e à voracidade dos crítico Essa atitude solitária não significa, porém, desinteresse pela técnica e pela perfeiçã Muito ao contrári Talvez nenhum outros escritor brasileiro vivo tenha um projeto literário tão coerente e afinado quanto el Pode-se não gostar das ficções de Autran Dourado, por vezes excessivamente cifradas e retorcidas, mas jamais roubar-lhe a singularidade e a obstinaçã
Há pouco tempo, Autran reescreveu seu primeiro romance, Tempo de Amar, de 195 O resultado dessa viagem rumo a quarenta e tantos anos atrás, Ópera dos Fantoches, publicado no verão de 1995, é antes de tudo um atestado de que a literatura é, para ele, um ofício interminável, que não pode ser aferido pelas tabelas sensatas, mas inúteis, do tempo lógic
Ópera dos Fantoches, a reprise moderna de Tempo de Amar, é ainda um romance imperfeito, que desperta ainda mais insatisfação e que, por isso mesmo, não cessa de desafiar seus leitore Não se pode lê-lo distraidamente; ou o leitor se engaja, ou o deixa de lad É, como todos os grandes livros, uma obra sem soluçã O livro se torna um emblema da confiança que Autran Dourado deposita na imperfeiçã O escritor perfeito, à moda dos pesadelos de Borges, é um homem eternamente insatisfeito, que se dedica a escrever uma obra sem fim, que ninguém ler A perfeição pertence à ordem do impossíve Transplantada para a realidade, ela se transforma, apenas, em uma muralha de vaidade e um obstácul
Autran Dourado, ao contrário, tem a medida precisa das limitações do fazer literári Sabe que lida com um artifício e que escrever é, em última instância, falsifica Suas ficções são, antes de tudo, respostas originais a questões técnicas que ele não se cansa de reformula A cada livro, Autran constrói para si mesmo novos problemas e depois escreve para resolvê-lo Seus personagens, ele já disse isso uma vez, têm seus destinos ligados à solução dessas charadas teórica São filhos da técnica e, justamente por isso, conseguem tocar o human
Em Autran Dourado, a técnica é a grande protagonist Com a postura de um vigia incansável, ele chega a comparecer pessoalmente à trama mascarado como João da Fonseca Nogueira, escritor como ele, personagem duplo e perigoso, que circula por livros como O Risco do Bordado, A Serviço Del-Rey e Um Artista Aprendi Nogueira, o lugar-tenente de Autran, tem porém a visão desfocada pelo moralismo, o que o distancia irremediavelmente de seu criador, um artista para quem a ficção é um universo sem limites que tem a técnica como única fronteira mora
A leitura dos livros de Autran Dourado desmente os temores daqueles que julgam que a racionalidade vem apenas matar a imaginaçã Seus livros comprovam que só sobre um forro lógico consistente, com suas leis espessas, valores firmes e limites, a imaginação pode de fato impera A imaginação pura não pode ser dit Nenhum livro a comport Fosse o contrário, e todas as crianças seriam romancista
"in" O Estado de  Paulo - Caderno 2


Otras dos veces del furioso Noto
probé las iras en el mar turbado,
y no volver jamás a tal estado,
arrepentido, prometí y devoto.


Das arme Veilchen! Sieh, o sieh!
Da lebt's in todtem Moos!
Kommst, armes Veilchen, kommst zu früh
Aus deiner Mutter Schooß!


أقول لِسربٍ مِن حَمامٍ عَرَضْن لي
يُغرِّدن في أعلى الغصونِ وينَدُبْنا
ويسكَّن في خضراءَ ناعمةِ الرُّبا
أَنيقةِ رَوْض النَّبْتِ آنِسةِ المَغنى
بَوارِحَ لا يخشَيْن بَيْناً ولا نوىً
رواتِع لا يَعرِفن همّاً ولا حُزْنا
فقلتُ هنيئاً للحَمامِ أمانُه
وإن كانتِ الأَيّامُ لم تُعطني أمنا
أسِرْبَ الحَمامِ لو لقِيتُنَّ بعضَ ما
أُلاقي لأَصبحتُنّ أوّلَ من يَضْنَى
ولو قد علمِتُنّ الّذي أنا عالمٌ
لما ناح منكْم هاتِفٌ لا ولا غَنىَّ
ومَن جَرَّب الأيّامَ تجرِبتي لها
دَرَى أنّها ليست تدومُ على مَعنَى
فحسبُك يا دهرُ اصطلَيتَ بنارِ من
لو أنّك سُمّ في تَراقِيهِ ما أَنَّا
وأكثرُ ما أهُجوك يا زمني به
من الفِعل أَنِّي لم أُحسِّنْ بك الظِّنّا
ذمَمْناك يا صَرْفَ الحوادثِ فانتصِرْ
وسُؤْناك يا رَيبَ الزمانِ فخذ مِنّا
فإنّا أُناس لا نَذِلّ لنَكْبةٍ
وأخلاقنا لا تَعرِف الخوفَ والجُبنا


No sé quién la lloró, pero la siento
(por su calor secreto y su amargura)
como brotada de mi desventura,
como nacida de mi desaliento.
Quizá desde un lejano sufrimiento,
desde los ojos de una estrella pura,
se abrió camino por la noche oscura
para llegar hasta mi sentimiento.
Pero la siento mía, porque alumbra
mi corazón sin esa luz sin tasa
que solo puede dar el propio fuego:
Rayo del mismo sol que me deslumbra,
chispa del mismo incendio que me abrasa,
gota del mismo mar en que me anego.


Kde stanul, dosud stojí Čech.
Dík Bohu, že to není lež!
Než neutop se, brachu, v radostech!
Věz: opak – pravda též.


Blutquell, rinn aus meinen Augen,
Blutquell, brich aus meinem Leib,
Daß ich mit dem heißen Blute
Meine Schmerzen niederschreib.


Věnčen břečtanem když mohu
K poháru se slavně míti,
Nic i do bojů mi není;
Lépe píti, než se bíti.


S chechtem znik’ mi. Přešla rázem
všecka chuť
zapřísti se zeměplazem
v prachu rmuť,
čísti sny a spousty frásí,
utopie beze hrází –
Skříply dvéře – Opat vchází...
„Vítán buď!“


Da sah ich einen Kleinen gaukeln
Und sich in allen Blumen schaukeln,
Ein herzigs Kind, das auf und nieder
Im Tanze schwang die zarten Glieder,
Bald klettert' es in Epheuranken
Und ließ sich kühn vom Winde schwanken,
Bald stand oben am Fels der Lose
Und duckte sich in eine Rose,
So eilig, daß der Stengel knickte
Wie er sich in die Röthe bückte,
Dann fiel er lachend auf die Au
Und war benetzt vom Rosenthau:
In Blättern, aus Jasmin gezogen,
Beschifft' er dann des Baches Wogen,
Und bracht' als Kriegsgefangne heim
Die Bienen mit dem Honigseim;
Dann sucht' er Muscheln sich im Sande
Und Stein' und Kiesel vielerhande,
Und putzte drinn das Felsenhaus
Mit vielen artgen Schnörkeln aus:
Auf einmal ließ er alles liegen
Und schien durch Lüfte schnell zu fliegen,
Nun auf dem höchsten Tannenbaum
Stand er und übersah den Raum,
Mit Riesenstärke bog er dann
Des Baumes Wipfel auf den Plan
Und ließ ihn dann zurücke schießen,
Des Baches Wogen mußten fließen
In Wasserfällen laut und brausend,
Der mächt'ge Wald dazwischen sausend,
Ein furchtbar Echo, das von oben
Hin durch den Thalgrund sprach mit Toben,
Dazu des Donners Krachen viel,
Schien alles ihm nur Harfenspiel.
Er selbst, der erst ein kleiner Zwerg,
War jetzt großmächtig wie ein Berg,
Und sprang so schnell wie Blitzes Lauf
Zur Höhe des Gebirgs hinauf,
Riß aus der Wurzel mächt'ge Felsen,
Die ließ er sich zum Thale wälzen
Mit lautem Donnern, furchtbarm Krachen,
Das machte ihn von Herzen lachen,
Wie sie im Pürzen, Springen, Kollern,
So ungeschlacht zur Ebne schollern,
Wie sie die nackten Hauer fletschen
Und Wald und Berg im Sturz zerquetschen.
Da war ich bang und furchtsam fast,
Ich sprach: wer ist der schlimme Gast,
Der erst ein Kindlein thörigt spielte,
An Bienen nur sein Müthlein kühlte,
Ein Tandmann schien, doch nun erwachsen
So ungeheuer, ungelachsen,
Daß kaum noch so viel Kraft der Welt,
Daß sie ihn sich vom Halse hält?
Das ist der Scherz, so sprach mein Freund,
Der Groß und Klein dasselbe scheint,
Oft ist er zart und lieb unschuldig,
Doch wird er wild und ungeduldig,
So kühlt er seinen Muth den frechen
Und all's muß biegen oder brechen. –
Kann man nicht, fragt' ich, Sitt' ihm lehren? –
Das hieß ihn nur, sprach er, verkehren,
Er acht't kein noch so klug Gebot,
Und schreit nur: das thut mir nicht noth!
So lassen sie ihm seinen Willen. –
Da schlug urplötzlich aus dem Stillen
Der Sang von tausend Nachtigallen,
Die ließen ihre Klage schallen,
Und aus dem grünen Waldesraum
Erglänzt' ein leuchtend goldner Saum,
Von Purpurkleidern, die erbeben
In Gluth, wie sich die Glieder heben
Vom schönsten weiblichen Gebilde,
Sie schritt nun lächelnd zum Gefilde,
Und kam aus dunkelm Wald hervor
Wie Sonne durch des Morgens Thor,
Das goldne Haar in Wellen fließend,
Das lichte Aug' die Welt begrüßend,
Das rothe Lächeln Wonne streuend,
Des Leibes Glanz rings all erfreuend;
So wie die Augen leuchtend gingen,
Die Blumen an zu blühen fingen,
Das Gras ward grüner, Wonnebeben
Schien Stein und Felsen zu beleben,
Die Wasser jauchzten, und im Innern
Bewegt' ein seeliges Erinnern
Der Erde allertiefstes Herz,
Demant erwuchs und Goldes-Erz.
Wer ist, fragt' ich, die dort regiert,
So zart und edel gliedmasirt,
Die Klare, Holde, Minniglich?
Nenn' ihren Namen, Knabe, sprich!


Ach Gott! daß hier so lange
Die Trübsahl wehren muß!
Den Leüten wird sehr bange,
Sie leben mit Verdruß.
Krieg, Auffruhr, Theürung, Sterben
Neid, Unfried', Angst und Noht,
Die häuffen das Verderben:
Wer wünschet nicht den Tod?


Nunca vi claro lo del clero,
ni siquiera de niña en el colegio
cuando te lo crees todo.
Cuando era pequeña,
tampoco me creí lo de la cigüeña.


Mí oři chtěli sřítit v sráz
tu rozzpívanou sběř.
Však bičem jsem jim choutky střás.
Jen ďábel ženě věř!


Ezerszer átkos a vágy, ha a vér szele
megvert!
Kései szerelem koldússá teszi az
embert...


kdo přítel děl?
kdo nepřítel?
toť přece zcela jasný krám,
i když to skrývá budoucnost.
lid má vždy jednak řádnou zlost,
pak důvěru a srdnatost.
já se v tom ovšem nevyznám:
kdo proti komu a kdo s kým.
jsem hlup, že toho nevidím,
tak hlup, že se vždy zastydím
se ptáti.
kdyby tak někdo vysvětlení nám
chtěl dáti:


a través de la noche silenciosa, emprendieron
la marcha lentamente hasta que se perdieron
en el santo refugio de la paz escondida


I' gìa mirando appiè, a dirti il vero;
mia lingua nol potrebbe mai ridire
ciò ch'io vidi e come e quel che fêro,


Ihm lacht ein Strauß, gepflückt an seinem Feste
Von Händen, die er liebt,
Mehr als des buntgemahlten Stammbaums Aeste,
Der keinen Schatten giebt.


I našinec – jsme sice menší lidé,
však přece lidé – žena moje říká,
car Alexander že byl zdvořilejší,
než leutnant toho bourbonského vojska.


loco pigliasti malina
dóne ài mo la presone.


Nevím, kam jdu, ale jdu jako oblak bílý
blankytem pomalu za obzor míjející.


Kivált az istenasszonykák
Elsikolták magokat,
Hogy majestását meglátták,
Eldugták szemhéjokat:
De a dugást úgy intézték,
Hogy újjaik közzűl nézték,
Mint leányaink szokták.


A híres Vénség-utcán,
Hol ifjuságom lakott,
Most vonszolt öregséggel
Keresem a sok régi,
Váró, fényes ablakot.


Mráz ať kolem uší sviští,
těm je hej,
kdo se mohou na kluzišti
dáti v rej!


In deß schrofen Schiefersteins außgefresner Felsenklufft
war von langen zeiten her eine leere Hölengrufft/
überschüssig war jhr Haubt von gestrüttich fast entblöset/
von den Jahren glat und kaal sandich/ höckrich/ wolbemöset/
ungewiß ob sie Natur oder Menschenhand gebaut/
hier schlägt seine Herberg auf Joseph und die jhm vertraut.
Er sucht seinen Feuerzeug/ Stein und Stahl den Kern von Eisen/
schlägt er/ daß er Funcken spritzt. Kalt von kälte/ matt von Reisen
war das Engelreine Bild; Sie/ die träger/ der sie trägt/
hat sich auf ein Bündlein Heu/ und gedroschnes Stroh gelegt.
Abgestreifftes Laub ist Pfül/ Deck und Bette rauhe Felle/
Stall und Krippen Schlafgemach/ Schimmelbrodt und Tranck die quelle:


غطتِ البظراء لما
عاينت مفتاح ديري
ورجت مني خيراً
قلت لا ترجين خيري
اقعدي عندي وهذا
فافعليه عند غيري
أنت في دعوة أذني
لست في دعوة أيري


Mámí láska; v štěstí běží skoky,
Pod neštěstím ledva putuje,
V blízku pálí, v dálce sužuje,
Smíchu chvílky, pláče čítá roky:


Váš, hvězdy, mile jiskří roj,
však milej’ jiskřil meč
v ty tvrdé lebky Husitův,
když klonila se seč!


Perché mi fugi, dolce guerriera,
dopo ch' a·tte sequir pronto rinasco?
Non vide che dell'orme tue sol pasco
el cor, che d'altra mai teme né spera?


Amor si cominciò a maravigliare
Po' vide Falsembiante in sua presenza,
E disse: «Chi·ll'à tolto a sicurare?».


For this, when that fair frame must feel decay,
(Ye fates protract it to a distant day)
When thy approach no tumults shall impart,
Nor that commanding glance strike thro' the heart,
When meaner beauties shall have leave to shine,
And crowds divide the homage lately thine,
Not with the transient praise those charms can boast
Shall thy fair fame and gentle deeds be lost:
Some pious hand shall thy weak limbs sustain,
And pay thee back these generous cares again;
Thy name shall flourish by the good approv'd,
Thy memory honour'd, and thy dust belov'd.


Ona opuštěna, když ji bída hněte,
stříhá vlasy svoje, prsteny z nich plete.


in vano! e il vecchio, tra qualche anno,
niuno dirà, Lo vidi:
il suo grande albero vedranno
che sarà tutto nidi.


Mistrové to věru,
ale my jen učni;
tuhou naší prací
jsou baráti tučni.


Doch der andre sah ihn finster an,
murmelnd nur: Was hat sie so verwandelt?
Doch da schrie der Engel: Zimmermann,
merkst du's noch nicht, daß der Herrgott handelt?


Zvučí to tak vesele
do mé dílny setmělé,
že se zjasní líce;
a jak práce ubývá,
nástroj můj se zahřívá
stále víc a více.


Wir sind ja schon eins!
Es fließt uns des Weins
Gefühlaufwühlende Quelle.
Ich öffne mit Lust
Dem Fremden die Brust,
Ich zeig' ihm die heimlichste Stelle.


Že ještě chcem se v azur vznést,
ve světel zřídla,
když sami jsme si zdrtili
v okovech křídla...


in quel paese che poi fu nomato
da quella che da dosso si dispose,
ripigliando sua forma innamorato.


A na oltářích rozkvétá
při sladkých zvonků znění
a volá k chudým do světa:
„Já dám vám občerstvení!“


Své oči zavře v snění,
ten omračuje hod,
kdo bloudí v zatracení,
ó všichni jsou jí vhod.


Pohnutí a ruch se kolem neslo,
Hanuš kolem zřel a mluvil dál:
„Nuže k slávě veď nás nebes král,
vlasť a víra budiž naše heslo,
nebojme se smrti pro věc svatou!
Lépe meči než-li hlady mřít;
kdož by hodlal déle planě vřít
na zlotřilosť ukrutnou a klatou! –


Zatím večer vlahých stínů
naklaď měkce na rovinu,
na západě krvavá
rozlila se záplava
dlouhou prouhou nad horami.
Fialově sivý mrak
plynul tiše těmi plamy
olbřímí jak lodní vrak.


Der Starke nimmt, was sich der Schwache sparte.


Es borst der Baum wohl in dem Forst,
Laß Jäger, laß dein Schleichen,
Die Noth nur suchet da sich Trost,
Wo Wild muß heulend weichen.


即日南风清且微
北窗心静见天机
林莺母子声相应
野蝶雌雄性共飞