O verdi poggi, o selve ombrose e folte,
le vaghe luci de' begli occhi rei,
che 'l duol soave fanno e 'l pianger lieto,


Maître ! puisque voici la saison des pervenches,
Si tu veux, chaque nuit, en écartant les branches,
Sans éveiller d'échos à nos pas hasardeux,
Nous irons tous les trois, c'est-à-dire tous deux,
Dans ce vallon sauvage, et de la solitude,
Rêveurs, nous surprendrons la secrète attitude.
Dans la brune clairière où l'arbre au tronc noueux
Prend le soir un profil humain et monstrueux,
Nous laisserons fumer, à côté d'un cytise,
Quelque feu qui s'éteint sans pâtre qui l'attise,
Et, l'oreille tendue à leurs vagues chansons,
Dans l'ombre, au clair de lune, à travers les buissons,
Avides, nous pourrons voir à la dérobée
Les satyres dansants qu'imite Alphésibée.


Pues dejando tu nido cavernoso
de Segura en el monte más vecino,
por el suelo andaluz tu real camino
tuerces soberbio, raudo y espumoso.


The Pain of Life shall there be o're,
The Anguish and distracting Care;
There sighing Grief shall weep no more,
And Sin shall never enter There!
Where pure, essential Joy is found
The LORD'S Redeem'd their Heads shall raise,
With everlasting Gladness crown'd,
And fill'd with Love, and lost in Praise!


e mosterrêti la 'ritrea Sibilla
ire alla caccia, ed a mano un segugio,
a prendere orsi là dov'Arno stilla.


I nás po snížení dlouholetém
Povýší, a mezi národy
Oslaví nás před zlolajným světem!


Ve hradbách města zátiš jest,
tam zřídka zabloudí kdosi,
však krása kolem tichých cest –
svůj závoj ráda nosí
a v polozvadlé trávě
si často sedne hravě.


Té lži, že u vývoji nestoupáme!
Kdys židé bohem jenom tele ctili,
my nyní za bohy už voly máme!


So zogen wir nun im Ornat
Durch Haus und Garten früh und spat
Und wiederholten ohne Schonen
Die sämtlichen heiligen Funktionen;
Doch fehlte noch das beste Stück.
Wir wußten wohl, ein prächtig Läuten
Habe hier am meisten zu bedeuten;
Und nun begünstigt' uns das Glück:
Denn auf dem Boden hing ein Strick.
Wir sind entzückt, und wie wir diesen
Zum Glockenstrang sogleich erkiesen,
Ruht er nicht einen Augenblick:
Denn wechselnd eilten wir Geschwister,
Einer ward um den andern Küster,
Ein jedes drängte sich hinzu.
Das ging nun allerliebst vonstatten,
Und weil wir keine Glocken hatten,
So sangen wir Bum Baum dazu.


El horizonte sin luz
está mordido de hogueras.
(Ya os he dicho que me dejéis
en este campo,
llorando).


Ihr edlen Sänger an der Aare Wogen,
Ihr an der Limmat und des Rheines Strand,
Ergreift die Harfen, spannt den goldnen Bogen!
Die Eintracht schling' um euch ihr Bundesband,
Durch milden Sinn stets enger angezogen!
Die Schweizermuse hat ein Vaterland,
Vielleicht, daß beim Erwachen deiner Telle
Ich einst, o Freund, zum Chore mich geselle! –


Denn bei solchen Kontroversen
Sind oft Teufelchen verborgen
In dem Juden, die mit Scharfsinn,
Witz und Gründen ihn versorgen.


Una mujer se hace así: sobre las espinas del sueño,
con un poco de luna y como escogida cárcel
donde la luz se amanse. Una mujer se hace así,
y si no debería hacerse de un modo parecido.


 da un certo armadio
fra pochi stracci
scioglieva in furia
due canovacci:


Hvězdami zdobí obloha se mléčná.
Duše se noří v souzvuk nekonečna;
myšlénky plují k spánku v útiš věčna, –
labutě bílé.


Komm, Auferstehung, komm, komm Leben, komm geschwinde,
hilf mir, mir Liegenden, mir Toten in der Sünde,
sonst bleib ich armer Mensch stets liegend und stets tot.


Aber ich entriß die Fackel
Seiner kleinen Mörderhand!
Setze, sprach ich, Brüderchen,
Lieber eine Stadt in Brand.


Esparcido el cabello por la espalda
que fue del sol desprecio y maravilla,
Silvia cogía por la verde orilla
del mar de Cádiz conchas en su falda.


سِوايَ لِمَيلِ الحُبِّ عَنهُ يُفاسِخُ
وَيُنسَخُ إِلّا أَنَّني فيهِ ناسِخُ
وَإِن حَرَّكتُ غَيري إِلى إِلى العَذلِ نِسمَةٌ
فَإِنّي لِأَهواءِ العَواذِلِ شامِخُ
وَوَجدي قَديمٌ في هَواهُ حَدثُهُ
بِهِ فِتيَةٌ أَضحى لَدَيَّ المَشائِخُ
وَفِكري في غَيبي لِعَينِيَ مَشهَدٌ
لِصُبحِ الرِضى لي مِن دُجى اللَيلِ سالِخُ
وَمِن روحِ أَنفاسي بِذِكرِ أَحِبَّتي
إِلى نَشرِ أَرواحِ المُحِبّينَ نافِخُ
وَإِنّي بِتَنزيلِ المَحَبّةِ عالِمٌ
وَفي سِرِّ تَأويلِ المَحَبَّةِ راسِخُ
لِمَشرِقِ شَمسِ الحُسنِ بَعدَ غُروبِها
لِعَينِيَ في عَينَيَّ صَحَّ الناسِخُ
وَبِالنَسخِ مِن بِالوَسخِ عَن وَجدِهِ سَلا
لَهُ راحَ في وَجدِ الكَآبَةِ فاسِخُ
وَلي بَرزَخٌ ما بَينَ بَحرَي صَبابَتي
وَدونَهُما لِلعاشِقينَ بَرازِخُ
وَلي عَلَمٌ فيهِ وَعِلمٌ بِباطِنٍ
لَظاهِرِهِ طَودٌ عَلى العَقلِ شامِخُ
وَما عَن غَرامي مَصرَفٌ لِمُتَيَّمٍ
تَوالاهُ في شَرعِ الصَبابَةِ لامِخُ
وَمِن مَقولي لي صارِمٌ فيهِ صارِمٌ
لِجُثَّةٍ أَضدادي وَلِلهامِ شادِخُ
وَإِنَّ قَرارَ العَينِ عِندي بِقُربِهِ
لِأَكبادِ حُسّادي عَلى الوَصلِ طابِخُ


Řekla jsem: ,Můj anděle,
dovol děvě nesmělé,
proč ty naše kytičky
jsou jen přece chudičky,
a proč toto rajské kvítí
lépe voní, lépe svítí?‘
Andělíček odvětil:
„Pěstuj ctnosti ze všech sil,
které hlásá kvítí tvé
na zahradě libostné;
potom spatříš v rajské spáse
květiny své v plné kráse.“
„Skromná buď jak fiala,
bys se k Bohu dostala;
čista buď jak lilie
pod ochranou Marie;
v lásce k Bohu v každé době
víc než v růžích libuj sobě.“
„Modré zvonky tebe zvou:
,K Bohu povznes mysl svou;‘
konvalinkou volá máj:
,Slávu Marje Panny haj;‘
prosí každý kvítek vonný:
,Život tvůj buď bez úhony!‘“
Anděl v jasném oblaku
ztratil se mi ze zraků;
zora oknem zasvitla,
já jsem ze sna procitla;
ale jeho vážná slova
duše posud živě chová.


Gioncell'a fonte, parpaglione a foco
per ispesso tornare si consuma:
favilla de desdegno a poco a poco
soave core di forore alluma.


Unter einem Wald von Blumen
Liegt, in still verborgner Hut,
Jenes glühende Geheimnis,
Jene tief geheime Glut.


Nad lidstvem, viz, ohnivý se anděl vznáší Cherubin,
V zlatém kruhu kolem něho shvězdění všech velkých ctností!
Který národ uzavírá oči před jeho skvělostí,
Molochům se země klaní a marnosti Belialům,
Ten na žhoucí pomniž slova : „Mene tekel efarsin“
A na plameny, jenž vzňaly podmaněným Belsazárům!


事不问巨小
身在思有济
庸庸偶其间
何殊匏之系


Míg az öregasszony udvart nem bocsáta,
Szép ujja begyébe tűje hegyét nyomta;
De mikor oszlának, kezdte legott csókon,
S ragadá kézfogva, hosszú folyosókon
Nem szól neki semmit, nem kérdezi, szóljon:
Csak vitte sebesen, mint madarat sólyom,
Oda, hol tisztán és otthonosan várja
Puha pehely fészke, szép szűzi szobája.


Moudří ročně na Horu jdou Bílou
konajíce pouť svou truchlomilou:
ze svých hříchů upřímné se kají,
před oltářem Boží Matky lkají.
Maria, slyš v nebi naše hlasy!
mají-li se vrátit staré časy,
za nichž vlasti České doby bludné
na svůj národ strhly věky trudné?


Elle est bonne, elle me connaît depuis des ans.
Nous eûmes des jours noirs, amers, jaloux, coupables,
Mais nous allions sans trêve aux fins inéluctables,
Balancés, ballottés, en proie à tous jusants
Sur la mer où luisaient les astres favorables :


So grüß ich dich, du neues Jahr;
du junge Knospe tu dich auf,
und blüh' in lichtem Rosenrot!


Vor uns steht im Gras der Nachthimmel als Laterne.
Der Vollmond beblendet trübgrau und rosig die Ferne,
Als ist das Laternenglas verstaubt und matt.
Kaum ein Schatten vom Baumfuß ein wenig Linie hat,
Die Berge sind niedrig und schmal wie Kinderbänke,
Die Bäume mächtig im Feld wie finstere Schränke.
Du und ich, wir gehen wie Schatten im Scheine um
Und kommen nicht um die Mondlaterne herum und wandern,
Und manchmal verschmilzt der eine Schatten im andern.


دخلتُ حَمَّاما على غِرةٍ
لما دعاني سوءُ حَظٍّ وحَيْنْ
تَوفُّراً مني على راحةٍ
أَحظَى بها إثْرَ كَلالٍ وأَيْنْ
فنلتُ منها كلَّ ما ساءني
من همِّ نفسٍ ثم إسخانِ عين
حَرٌّ أذاب القلب غما كما
يفعل بالعشاق هجر وبين
والناسُ فيها في زحامٍ كما
يُفْرَغ في القالَبِ ذَوْبُ اللُّجَين
تحتَ دخانٍ جاء من ثغرةٍ
تفضِى لمُستوقَدِها من رُكين
وفَرْطِ نَتنٍ كامنٍ خِلْتُه
يُطالب الأنفَ بثأرٍ ودَين
فرمتُ أنْ أخرجَ من بعدِما
دخلتُ ظَنّاً أنّ ما رمتُ هَيْن
فكان ما صَوَّره خاطرِي
من ذلك الظنِّ غرورُ ومَيْن
والبابُ قد ضاع وهَبْ لم يَضِعْ
كيف سبيلٌ لخلاصي وأين
وزادَني الجهدُ إلى غايةٍ
فيها هي الموتُ وإلا دُوَيْن
فلعنةُ اللهِ على عالمٍ
أو جاهلٍ يدخُلها مَرَّتين


静里乾坤不计春
非非是是任纷纷
醒原醉白今何在
云外青山山外云


Ce qu'on ne peut envier,
Malgré la louange extrême
Qu'il se décerne à lui-même,
C'est le destin d'Ollivier.


Doch schmäht nicht den Mann, der, drüben itzt,
Bei unsrer Fahn' einst stund!
Sein Blut, schon einst für uns verspritzt,
Ein Siegel ist's meinem Mund.


così da via fin qui non tocca o mostra
tornar vedrem di maggior gloria ornato
questo novo Giason de l’età nostra.


Noch wil ich ferner lehren,
Wie der, so Christum liebt,
Sich gar nicht sol verehren,
Als der jhm selber gibt,
Was Gott' allein gebührt.
Wer dessen Lob nicht suchet,
Derselb' ist gantz verfluchet,
Der Hellen zugeführt.


تَحَلَّت بِهِ مِن كَوكَبٍ لَبَّةُ الدُجى
وَحَفَّ بِهِ طَرفٌ مِنَ اللَيلِ أَبلَقُ
وَبِتُّ وَعِندِيَ لِلصَباحِ مُلاءَةٌ
تَروقُ وَجَيبٌ لِلظَلامِ يُمَزَّقُ
يُشافِهُني مِنهُ لِسانُ اِبنِ رَملَةٍ
يَبوحُ بِسِرِّ اللَيلِ وَاللَيلُ مُطرِقُ
وَيَنحَرُ دوني جِنحَ دُجُنَّةٍ
سِنانٌ صَقيلٌ لِلذُبالَةِ أَزرَقُ


Hör, Tochter, schau du drauf foraus
vnd naige deine Oren!
Vergiß deins Volks, deins Vaters Hans,
so hat dich auserkorē
Der König vnd wird lust dan han
an deiner Schöne! den bett an!
dan er dein Herr ist zworen.


Még ott a pohár, miből a bucsun ittam,
még lábnyomom ott van az utcaporon,
még érezem ajkukat ajkamon s itt van!:
most főmet az ablaküvegre nyomom.
Könnyem megered patakokban ömölve
és érzem a lelkem oly árva, halott.
S zokogva tekintek az éji mezőkre,
hol már az örömteli munka zajog.


Над морем, где древние фризы,
Готовя отважный поход,
Пускались в туман серо-сизый
По гребням озлобленных вод, —
Над морем, что, словно гигантский,
Титанами вырытый ров,
Отрезало берег британский
От нижнегерманских лугов, —
Бреду я, в томленьи счастливом
Неясно-ласкающих дум,
По отмели, вскрытой отливом,
Под смутно-размеренный шуВолна набегает, узорно
Извивами чертит песок
И снова отходит покорно,
Горсть раковин бросив у ног;
Летит красноклювая птица,
Глядя на меня без вражды,
И чаек морских вереница
Присела у самой воды;
Вдали, как на старой гравюре,
В тумане уходит из глаз,
Привыкший к просторам и к буре,
Широкий рыбацкий баркас…
Поют океанские струны
Напевы неведомых лет,
И слушают серые дюны
Любовно-суровый привеИ кажутся сердцу знакомы
И эти напевы тоски,
II пенные эти изломы,
И влажные эти пески,
И этот туман серо-сизый
Над взрытыми далями вод…
Не с вами ли, древние фризы,
Пускался я в дерзкий поход?


»Ihr, denen in die Hände ward gegeben,
Wenn sich's die Händ' etwa nicht selbst genommen,
Das Recht, zu schalten über Menschenleben,
Kennt ihr des Menschenlebens Sinn und Frommen?


Signore etterno, a cui nessuno effetto
mai si nascose, alla giusta preghiera
rispondi e dì: fu mai sì bello aspetto?


ومتيّمٍ بالآبنوسِ وجسمُه
عاجٌ ومن إذهابِه حُرُقاتُهُ
كتمَتْ دياجي الشَّعْرِ منه بدرَها
فوشَتْ به للعينِ عيّوقاتُهُ


Come Re Norandin ode quel nome
così temuto per tutto il Levante
che facea a molti ancho arricciar le chiome
ben che fusse da lor spesso distante
è certo, che ne debbia venir, come
dice quel suo, se non provede inante
perhò li suoi che già mutata l ira
hanno in timor, a se richiama et tira


Reiche den perlenen purpur im munde/
Zwischen vergeisterten seuffzen mir dar.
Küssen verwundet und heilet die wunde/
Welche von küssen geritzet erst war.
Aber/ wenn wird man die wunde gelosen?
Küssen sticht ärger/ als dörner an rosen.


I nebes obloha, i jarní země,
I hladké jezero protkané svítí.


S hadd vonúlna messzebb: követném, követném
Gyermeki bizalmas könnyenhivőséggel,
Míg csak elmosódó rajzát kivehetném
Ott, hol a kerek föld határos az éggel.


Keuscher Liebe heilige Gefühle
Und der Freundschaft festes Seelenband
Sind des Pilgers Trost in dem Gewühle
Auf der Wallfahrt in sein Vaterland.


Die warme Sommerzeit diß gantze Rund erfreute/
der heitre Sonnenschild die Stralen heller streute/
verlängte Tag und Liecht; ermunterte die Welt/
befrüchtete die Bäum/ begilbete das Feld;
Das leichte Federvolck verließ die warmen Nester/
flog gleichsam als zum Pult auf die begrünten Aester/
sung/ daß es alles schwirrt. Bey heisser Südenglut
thut keine Kopfarbeit/ Poetisiren/ gut.


وَأَخٍ إِذا ما شَطَّ عَني رَحلُهُ
أَدنى إِلَيّ عَلى النَوى مَعروفهُ
كَالكَرمِ لَم يَمنَعهُ بُعدُ عَريشِهِ
مِن أَن يُقرّبَ لِلجُناةِ قُطُوفَهُ


Den henkert man, wie man nur kann,
Den jaget man durch Spieße,
Den speiet man mit Feuer an,
Verhauet dem die Füße.
Die tritt man in den höllschen Kot,
Die schläget man mit Keulen,
Die nagelt man zu Hohn und Spott
Auf Stangen wie die Eulen.


Celui-là, fauché par les glaives,
Est orné d'un éclat magique
Et dans les ombres de nos rêves
Apparaît, superbe et tragique.


Я люблю сердечно, безрассудно,
Безотчетно всю, как есть, тебя!
Но за что люблю, я знаю смутно,
А верней — совсем не знаю Как тебя целую! как милую!
Ты со мной — смеюсь, а нет — грущу…
Оттого тебя ведь и люблю я,
Что любви причины не ищу!


světlíčka tři rázem splynou
ve světlušku jednu,
zatočí se nad hladinou
a pak – padnou ke dnu.


Ora pro nobis.


Ein Kohl-Sack und ein Wolle-Sack, da die beysammen stunden,
Da schuß Cupido, und der Pfeil ward in dem schwartzen funden;
Die Lieb ist an die Farbe nicht, dieweil sie blind, gebunden.


    Nas longas horas do sonhar da noite
    No teu peito eu sonhava que dormia;
    Pousa em meu coração a mão de nev
    Trem como tremi
    Como palpita agora se afogando
    Na morna languidez do teu olha
    Assim viveu e morrerá sonhando
    Em teus seios amar!


e abrindo botão por botão
deixo cair no chão
este primeiro obstáculo


Zwar ging' es leichter in dem Feld,
Als auf dem Bette, aus der Welt;
Doch alles nur nach Gottes Rath,
So denkt ein redlicher Soldat.
Ihm geht es gut;
Er stirbt mit Muth,
Wie unser Kamerad.


Elles aiment la mort et la blancheur des larmes…
Ces vierges d’azur sont les fleurs de Séléné.
Possédant le secret des philtres et des charmes,
Elles aiment la mort et la lenteur des larmes,
Et la fleur vénéneuse au calice fané.
Elles viennent cueillir les philtres et les charmes,
Et leurs yeux pâles sont les fleurs de Séléné.


Ma stolta, a che sospiro? a che mi doglio?
Se 'l più dolermi e 'l sospirar non vale,
s'egli è perfido e lieve, io, come soglio,
ancor dunque serò ferma e leale?
Ahi! non fia ver ch'a lui scoprir mi voglio
ne la costanza e ne la fede eguale. —
Così detto tra sé, prese consiglio
di mostrare a Rinaldo irato il ciglio.


Žižka stojí u Slaného,
chví se tam jak chlapec;
tož dřív Mašťov vypálíme
a pak ztečem Žatec;
Albrecht jde k nám od Broumova,
lidu jest vždy více;
vzhůru! vtrhnem’ do Kadaně
hněvem vzteklé lvice!““


V dávném, uplynulém věku,
Brzo po stvoření světa,
Čas a Věčnost porodily Mladá leta;
A když se ponejprv louka rozlistila,
Když se první rozevíral růže květ,
Tenkráte se Láska narodila,
Dcera jemná mladých let.
Tajná Láska porodila Řevnivost,
A po blahu lidském bylo veta!
Nebo tato, ještě dítko, ježto Láska kojí,
Vraždí – ukrutnice! – vlastní matku svoji.
Tak to bylo, hle, již od počátku světa;
Tak to jest; a lidským osudem
Tak to bude, až tu více nebudem.


Der Dank, den David hat empfangen,
Steht in den alten Schwarten aufgeschrieben;
Nach seinem Tod ein schwarz Verlangen,
In Not und Irrsal wurd er umgetrieben.
Das Angesicht zum Herren aufgewendet,
Sang er des Grames Lied ohn Unterlaß;
Doch hat das Spiel noch gut geendet,
Als auf dem Thron der Feldhirt saß.


Sie wäscht ihr Kindlein kleine
Am kalten Bronnen, daß es schreit,
Der Graf steht wie von Steine
Nicht weit.


tou nestoudností jeho uražena
buď uprchne neb ztropí z něho smích.
Chvěl nadarmo se; sličná žena svatá
jak v zmatku čelo dlaní přejela si,
pak, jako soucitem by byla jata,
se sklonila, teď přes tvář rajské krásy
jí úsměv přeletěl jak motýl malý
a kypré její rtíky zašeptaly:
„Nuž, vyplněn buď podivný váš sen!
V náš klášter přijďte v neděli; ten den
v něm výstava je ženských ručních prací,
tam uzříte, co cílem touhy vaší“ – – –


O Frühlingsschein, du Kunst mir fern und nahe,
Im Herzen glüht es mir, dir unterm Herzen,
In dir ich mich und alle Welt umfahe.


Dann will ich legen mein Bestkleid an,
Will tragen das große Geschmeid;
Zu Hennecke geh' ich, zu meinem Mann,
Unser Bett, das ist bereit.


THE maid begins. – Where fam'd  laves
Rich  borders with his sacred waves,
Along the fields their tents the shepherds spread,
By them the king's unnumbered flocks were fed.


Und wenn dein blauer Wolkenzug
Die Stirne mir umsponnen,
Umkreist mich gern der rasche Flug
Von dichterischen Wonnen.


Der Oberst kummandiret
Der ganzen Frant voran,


Tak se nediv srdce plavci,
Že mu bylo plakati,
S ostrova když otcovského
Kouř uzíral vztoupati.


Quand je courais sur les pelouses
Où les enfants mêlaient leurs jeux,
J'admirais leurs joyeuses blouses,
Dont j'enviais les carreaux bleus ;


Kergettem a labanc-hordát,
Sirattam a szivem sorsát,
Mégsem fordult felém orcád,
Rossz csillagú Magyarország.


Ei, so kommt und laßt uns laufen;
Stellt euch ein,
Groß und klein,
Eilt mit großen Haufen;
Liebt den, der vor Liebe brennet,
Schaut den Stern,
Der euch gern
Licht und Labsal gönnet.


De Buern wullen Herren sin, dat is se slech bekam'!
Nu treckt se hęr as Oss un Swin mit Halter un mit Klabn.«


ياأمـلي الأبـترْ
ياسندي الأعسرْ
ما شبعتُ من خبزيَ الأسـمرْ
ولا ارتويتُ من شاييَ الأخضرْ


Wenn wir ruh'n und gehen,
Fächelnd uns umwehen.


Ten zříme den, jsme červánků v něm tříseň,
jej zdraví jásající naše píseň,
přes hrobu tvého mrákoty a tmy
mu Allelujah naše v ústret hřmí!““


He visto, entonces, raros ojos fijos en mí:
los vivos ojos rojos del alma del rubí;
los ojos luminosos del alma del topacio
y los de la esmeralda que del azul espacio
la maravilla imitan; los ojos de las gemas
de brillos peregrinos y mágicos emblemas.
Amo el granito duro que el arquitecto labra
y el mármol en que duermen la línea y la palabra...


embora sóvagueio tranquilosenhor de todas as tormentasenquanto saboreio teu batom


Ihr quellen die Augen, sie weiß nicht warum,
Sie muß in Tränen zerfließen;
Aus ihren Locken der Myrtenkranz
Fällt welk zu ihren Füßen.


»Ihr sprecht von Ritterdiensten – sagt, ist das Ritterart,
Daß Ihr gemeinen Räubern Euch also beigeschart?
Daß Ihr friedsame Männer so rücklings überfallt
Und all' ihr Gut, mich selber entführet mit Gewalt?«


دَرَسوا العُلومَ لِيَملِكوا بِجِدالِهِم
فيها صُدورَ مَراتِبٍ وَمجالِسِ
وَتَزَهَّدوا حَتّى أَصابوا فُرصَةً
في أَخذِ مالِ مَساجِدٍ وَكَنائِسِ


Jsi-li ale schopna tajemným srozumět
velkolepým krásám hlubin nebezpečných,
pochopíš-li bouři, budeš-li pak umět
kolíbat se s ním na vlnách tužeb věčných,
pak se ponoř v lůno jeho nepoznané,
kletbou svatých bolů požehnané,
on tě svůj co idól duchem svým obejme,
kalné roucho prachu s tebe sejme,
vděčnou slzou srdce šlechetné ti skropí
a pak v tajemné se s tebou světy ztopí.


Nejkrásnější musí dodat:
jasnou, smavou, čilou.
Chvím se; neníť na tom světě
hvězdy nad mou milou!


Nepěje více slavík jí
o krásném milování,
v němž k smrtelníkům nebohým
se nebes divy sklání.


Se infino ad ora, alto Signor, son visso
solo in me stesso entr'a le membra inferme,
e avuto ho come vile, immondo verme
ne la fece mondana il pensier fisso,


Triumph! ich kehre wieder,
Und treu, und keusch und rein,
Schließ' ich in heißen Armen
Elldoren wieder ein.
Triumph! auf deinen Lippen
Versiegeln wir den Bund.
Kein Bubenkuß entweihte
Den frischen Rosenmund.


红玉麒麟未作灰
自温琼液写银杯
雪花万片江千顷
更欠人间底物来


Dort äugt das Reh, das falbe! Da warnt des Hähers Schrei!
Wildtaube huscht, die scheue, pfeilschnellen Flugs vorbei.


Könyek gördűltek szép szemedből,
Reszketve nyúlt felém kezed,
És elválánk némán zokogva,
És szívünk mélyen vérezett.


1
Раз двое третьего рассматривали в лупы
И изрекли: «Он глуп» Весь ужас здесь был
в том,
Что тот, кого они признали дураком,
Был умницей,- они же были глупы,
2
«Кто этот, лгущий так туманно,
Неискренно, шаблонно и пространно?»
— «Известный мистик N, большой чудак»— «Ах, мистик? Так… Я полагал — дурак»3
Ослу образованье далОн стал умней? Едва лНо раньше, как осел,
Он просто чушь порол,
А нынче — ах злодей —
Он, с важностью педанта,
При каждой глупости своей
Ссылается на Кант4
Дурак рассматривал картину:
Лиловый бык лизал моржДурак пригнулся, сделал мину
И начал: «Живопись свежа…
Идея слишком символична,
Но стилизовано прилично»
(Бедняк скрывал сильней всего,
Что он не понял ничего),
5
Умный слушал терпеливо
Излиянья дурака:
«Не затем ли жизнь тосклива,
И бесцветна, и дика,
Что вокруг, в конце концов,
Слишком много дураков?»
Но, скрывая желчный смех,
Умный думал, свирепея:
«Он считает только тех,
Кто его еще глупее,-
«Слишком много» для него…
Ну а мне-то каково?»
6
Дурак и мудрецу порою кровный брат:
Дурак вовек не поумнеет,
Но если с ним заспорит хоть Сократ,-
С двух первых слов Сократ глупеет!
7
Пусть свистнет рак,
Пусть рыба запоет,
Пусть манна льет с небес,-
Но пусть дурак
Себя в себе найдет —
Вот чудо из чудес!


O falle, Laub! dem Aug entziehe du
Der Mutter, die mit Schmerzen mich geboren,
Die schmerzlich stille Stätte meiner Ruh!
Sie hat die Hoffnung, unerfüllt, verloren.


Tak starý prál, a já nevypuk v smích,
ba, řasou nehnul. Svět je pod mou patou,
už dávno vládnu měrou vrchovatou
vším, co on stvořil, krom těch fades mdlých,
jež nebem zove. Jak se vymkla mu
ta vláda věcí jeho, tuchy nemá,
dlí v sebeoblouzení v neznámu,
já vládnu světu, takto je nám dvěma
teď vyhověno, jdeme s touto modou
a – jak dít ráčil – oheň žije s vodou.


... und Psyche, meine Seele, sah mich an
Von unterdrücktem Weinen blaß und bebend
Und sagte leise: »Herr, ich möchte sterben,
Ich bin zum Sterben müde und mich friert.«


主人鸡黍约
客子龙唇弹
曲罢馀鲛泪
深深溅玉盘


Der heilge Paul must eher Schifbruch sehn,
Eh ihn der Wind nach seinem Rom kont wehn:
So muste mich auch Malta hochbetrüben,
Weil geistlich fast im Schifbruch wir gebliben.


„Hromy nebes – lžeš mně, chlape bídný! –
Pravda! – Konej moje poručení.“


袅袅清歌静夜闻
越吟楚调总难分
但凭羁思能消遣
便当霓裳度彩云


Am ersten du nach Gottes Reiche tracht,
Ob schon die Welt nur deiner Andacht lacht.
Der Schad ist ihr: dir aber wirds gedeyen,
Gott alles Glück auf dich wird reichlich streuen.


Už vidím pod lesy chaloupku svou,
pod starou, košatou hrušní –
na levo nahnutá, odrali ji
větrové rušní.


Bis von Deinen Händen milde
Linder Balsam niederthauet
Und Dein Kind zu Deinem Bilde
Fromm getröstet aufwärts schauet.


Und auf der ganzen Erde war kein Tier,
Das nicht zu seiner Kleidung beigetragen.
Es gab für ihn kein da und dort: nur hier.


Es ist schon lange her.
Es freut uns um so mehr,
Es freut uns um so mehr - ja, ja!


Fatma zieht aus tiefster Tasche
Eine abgenützte Flasche,
Ladet Anastasia ein:
»Heute soll ein Festchen sein!


Llueve en el mar:
al mar lo que es del mar
y que se seque la heredad.
       2
¿La ola no tiene forma?
En un instante se esculpe
y en otro se desmorona
en la que emerge, redonda.
Su movimiento es su forma.
       3
Las olas se retiran
—ancas, espaldas, nucas—
pero vuelven las olas
—pechos, bocas, espumas—.
       4
Muere de sed el mar.
Se retuerce, sin nadie,
en su lecho de rocas.
Muere de sed de aire.


Sei que tua sede se estendeupara além do mais distante fio d"água:tua é a sede dos verões,a que habita na garganta do meio-diFaz muito tempo que o salancorou em tuas víscerase é ali onde se dá de bebero lábio vermelho de nosso atos impuneSim um castigo foi criadoé o do teu silêncioque grita mais alto que as palavraSim um castigo foi criadoé o de permanecercomo uma cegaem uma selva de olhare


Wie gut ist's, wenn man nichts läßt ein
In seines Herzens Kämmerlein,
Mit Gott lebt abgeschieden!
Wie gut ist's, wenn man in der Tat
Gott selbst in sich gefunden hat
Und ist mit ihm zufrieden!


Indessen wächst sein Vbermuth
Durch der so schönen Länder Gut,
Und hofft auch unser Land zu kriegen
Weil wir vns in den Haaren liegen.


che non vegghi: se no n'avrete scorno;
e accesa sia da questa sparsa face
l'alma gelata e del mio foco schiva.


Konečně tu pod zámeckou branou
jedenkrát kýs švihák zazvonil
a před kněžičkou se polekanou
neznámý co básník poklonil.
Brzy prsteny své vyměnili –
a pak spokojeně spolu žili! –


If I slept awhile, without number
Came the dreams, and I had not the grace
Of the shade of a shadow of slumbe
I fell in descent from reason steep,
In consciousness pale disgrace;
There was a fall half-senseless and deep
And I woke with a start from sleep
        For I struck the bottom of spac
        And I woke to the clocks's possession
                Of night with its monotone,
        Chuckling a meaning past its obsession,
                Maniacally lon


Die Szene du, ich die Musik,
So hilft man auf dem Staate!
Vollendet hab' cih just zum Glück
Mein Opus, die Kantate! 1


Singt freudig und aus voller Brust.
Rom liegt, zertreten vom Verderben:
Doch wir sind seiner Fässer Erben!
Was fehlt uns noch zur Lust?


Ich höre Dich, o naher Stimme Sang.
Wo Du verstummst, wird jeder Laut in Schweigen
Hinsterben und vergeblich tief im Neigen
Das Ohr sich mühn nach einem kleinen Klang.


Der Herr gab ihm ein Deuter:
»Ach Petrus steck ein dein Schwerdt,
Du bist ein Erzbärnhäuter,
Dein Schneid ist kein Teufel werth.«


أبثك يا أخا العلياء أني
سئمت من الليالي كم تروع
أما ينفك قدري في نزول
ببلدتكم وفي جسمي طلوع


Und sie neigt sich, an Geberden,
Wie an Haupt und Leib und Brust,
Aphrodite ganz zu werden,
Ohne Zwang und unbewußt.
Stammelt sie in Hellas Tönen,
Faßt sie doch den Künstler schnell;
Von der Anmuth und dem Schönen
Spricht sein Auge glänzend hell.


Snáší, snesl – zdaž ho přečká?
Přišla těžká ťažobečka,
rozjajkal se, líškal k pánu
a ulehl v majoránu.


阳台题罢复琴台
夙昔风流擅楚才
君到川南相忆处
海棠烦寄一株来


O the charming Parties made!
Some to walk the South Parade,
Some to LINCOMB's shady Groves,
Or to SIMPSON's proud Alcoves;
Some for Chapel trip away,
Then take Places for the Play:
Or we walk about in Pattins,
Buying Gauzes, cheap'ning Sattins,
Or to PAINTER's we repair,
Meet Sir PEREGRINE HATCHET there,
Pleas'd the Artist's Skill to trace
In his dear Miss GORGON's Face:
Happy Pair! who fix'd as Fate
For the sweet connubial State,
Smile in Canvass
If the Weather, cold and chill,
Calls us all to Mr. GILL,
ROMEO hands to me the Jelly,
Or the Soup of Vermicelli;
If at TOYSHOP I step in,
He presents a Diamond Pin,
Sweetest Token I can wear,
Which at once may grace my Hair;
And in Witness of my Flame,
Teach the Glass to bear his Name:
See him turn each Trinket over,
If for me he can discover
Ought his Passion to reveal,
Emblematic Ring or Seal;
CUPID whetting pointed Darts,
For a Pair of tender Hearts;
HYMEN lighting sacred Fires,
Types of chaste and fond Desires:
Thus enjoy we ev'ry Blessing,
Till the Toilet calls to Dressing;
Where's my Garnet, Cap and Sprig?
Send for SINGE to dress my Wig:
Bring my silver'd Mazarine,
Sweetest Gown that e'er was seen:
TABITHA, put on my Ruff;
Where's my dear delightful Muff?
Muff, my faithful ROMEO's Present;
Tippet too from Tail of Pheasant!
Muff from downy Breast of Swan,
O the dear enchanting Man!
Muff, that makes me think how JOVE
Flew to LEDA from above. —
Muff that — TABBY, see who rapt then?
"Madam, Madam, 'tis the Captain!
Sure his Voice I hear below,
'Tis, it is my ROMEO;
Shape and Gate, and careless Air,
Diamond Ring, and Solitair,
Birth and Fashion all declare.
How his Eyes that gently roll
Speak the Language of his Soul;
See the Dimple on his Cheek,
See him smile and sweetly speak,
" Lovely Nymph, at your Command
"I have something in my Hand,
" Which I hope you'll not refuse,
"'Twill us both at Night amuse:
" What tho' Lady WHISKER crave it,
"And Miss BADGER longs to have it,
" 'Tis, by Jupiter I swear,
"'Tis for you alone, my Dear:
" See this Ticket, gentle Maid,
"At your Feet an Off'ring laid,
" Thee the Loves and Graces call
"To a little private Ball:
" And to Play I bid adieu,
"Hazard, Lansquenet and Loo,
" Fairest Nymph to dance with you. —
— I with Joy accept his Ticket,
And upon my Bosom stick it:
Well I know how ROMEO dances,
With what Air he first advances,
With what Grace his Gloves he draws on,
Claps, and calls up
Me thro' ev'ry Dance conducting,
And the Music oft instructing;
See him tap the Time to shew,
With his light fantastic Toe;
Skill'd in ev'ry Art to please,
From the Fan to waft the Breeze,
Or his Bottle to produce
Fill'd with pungent —
Wonder not, my Friend, I go
To the Ball with ROMEO.


Fishes, who their plyant Bodies wreath,
In whom no Bones their branching Prickles sheath;
The  Race, who crawling play,
Tho' no swoln Veins the purple Life convey;
The various  Tribes, that swifter glide,
Array'd in silver Scales, and spotted Pride;
And slow  Kinds, that constant dwell
Fixt in the Concave of the pearly Shell,
All breed alike, distill a mucous Juice
Whose bladd'ry Heaps the future Young produce.


幼小婚姻在乡里
络布为裙蕉布被
唱歌互答多比情
相逢便道娘十几


Ale věda, jaké běda čeká na tě,
Kdy by pošetilosť ducha schvátila tě,
Kdy bys jako blahové ty panny
Zůstal zapuzený od nebeské brány,
Bdi a hleď, ať veždy lampa tvoje plane
Světlem lásky z milosti a pravdy dané.
Nebo kdyby lampa tvoje přestala ti
Světlem ze oleje milosti té pláti,
A ty nedbav oleje míť ve zásobě,
Tehdy teprv hleděl koupiti ho sobě
Shonem jalovým a opozdilou pečí,
Když zahrozí blízké smrti nebezpečí:
Ach, tu boj se záhy: Pán tvůj vejde v nebe,
Zamkne je a řekne tobě: „Neznám tebe!“


Декабрь… Сугробы на дворе…
Я помню вас и ваши речи;
Я помню в снежном серебре
Стыдливо дрогнувшие плечВ марсельских белых кружевах
Вы замечтались у портьеры:
Кругом на низеньких софах
Почтительные кавалерЛакей разносит пряный чай…
Играет кто-то на рояли…
Но бросили вы невзначай
Мне взгляд, исполненный печалИ мягко вытянулись, — вся
Воображенье, вдохновенье, —
В моих мечтаньях воскреся
Невыразимые томленья;
И чистая меж нами связь
Под звуки гайдновских мелодий
Рождалась… Но ваш муж, косясь,
Свой бакен теребил в проходе…
* * *
Один — в потоке снеговом…
Но реет над душою бедной
Воспоминание о том,
Что пролетело так бесследнПетербург


Die Flaschen sind leer, das Frühstück ist gut,
Die Dämchen sind rosig erhitzet;
Sie lüften das Mieder mit Übermut,
Ich glaube, sie sind bespitzet.


e, mentre da un oggetto a un altro passa,
l'un non gustato ben, da nòve brame
tirato, impaziente il preso lassa.


好在徐王庙下邻
邻人出酒饮行人
自说王家多宠庇
差科不动是闲身


Klagt ihr Mahler, die mich küßten,
Vor dem geistlichen Gericht,
Daß ich zaubre? allen Christen
Zeige ich mein Angesicht,
Das ihr zaubernd habt gemahlet
Und erhöhet zum Altar;
Reichlich ward es euch gezahlet,
Wunderwerkt das ganze Jahr!


Si el pie moví jamás, o el pensamiento
Do no te viese o falsa o verdadera;
Y si verte despues o mansa, o fiera,
No causaba mi gloria, o mi tormento:


يا سادة واسوا الفقير
طوّقتمونا بالمنن
وكل من ربىّ الصغير
مستوجب شكر الوطن
نحن صغار الأمة
هيا اغرسوا فينا الفطن
نحن لكم كصبية
إن لم تربونا فمن
لا يذهب الخير سدى
ومن يُعِن يوما يُعَن
والمرء لا بد غدا
يُجزَى عن الفعل الحسن


Die Saite bebt, und horch, mit leisen Wellen
Wiegt friedlich sich der Töne Fluth daher;
Die Woge steigt, und die Akkorde schwellen,
Der Sturm erwacht, und edlos wallt das Meer.
Wie Fluthen sich auf Fluthen wachsend drängen,
So haschen Ton und Ton sich im Entfliehn,
Und rauschend schwillt in fessellosen Klängen
Der volle Strom verwandter Harmonien.


por que
poesia?


Tief in unsres Herzens Grunde ruht ein Schutt- und Trümmerhauf.
Aufgewühlt in dunkler Stunde drängt er ungestüm herauf.
Frühzerstörte Illusionen, Unbill, die das Blut empört,
Hohn auf all das ungesunde Gaukelspiel im Weltenlauf.
Darum, wenn sein Herz der Dichter lüften will im Selbstgespräch,
Tönen aus dem Liedermunde Klagen oft zum Licht hinauf.
Ach, sein Rügelied – nur selten, da die Welt gedankenlos,
Weckt es in der weiten Runde ein verstehend Echo auf.
Selbst dem eignen Ohre tönt es oft zu herb und ungerecht,
Doch es kühlt den Brand der Wunde, und so nimmt er's mit in Kauf.


Zieh ein zu allen Toren,
Geliebtes Glück, zieh ein!
Du mir zum Trost erkoren,
Nimm alles hin, was mein!


أَثر الفراشة
أَثر الفراشة لا يُرَى
أَثر الفراشة لا يزولُ


Upřímnosti trochu více,
pak to půjde bez štvanice!


Vonné květy hází
na zem z věnečku,
sladké písně sype
dolů z ranečku.


Dort, wo im Duft der Linde, die, von der Kunst gebeugt,
Die blätterreichen Arme um ihre Schatten beugt,
Der leichte Zephir hüpft, und von dem Teich her kühlet,
Der an den grünen Strand die Silberwellen spielet,
Dort hebt der Lenz vom Grünen sein blühend Haupt heraus,
Und haucht in Balsamdüften umher Erquickung aus.
Schau, wie die Blumen hier, zum Theil voll ausgegangen,
Wie tief gefallner Schnee, dick um die Zweige hangen;
Indem die Apfelblüte in Schaalen unmuthsvoll
Erröthet, daß ihr Schmuck sich so spät entfalten soll.
Der angenehme Hauch der Weste schmeichelt ihnen,
Und rund um saust zum Schlaf Hybläens Schwarm von Bienen. 10
Hier laß uns in Gerüchen die Wollust der Natur
Mit allen Sinnen schöpfen. An dieser Blumenflur
Laß uns tief Athem ziehn, die Düfte zu verschlingen,
Die sich zum Schöpfer auf, wie stiller Weihrauch, schwingen.
Hier laß uns, ganz Empfindung beredt im Schweigen gehn,
Und Hand in Hand verbunden, satt hören, satt uns sehn.


Wenn die Wurzeln dieser Pflanze
Bis zum Abgrund niederziehn,
Ist die Geisterwelt im Glanze
Voll von ihrer Zweige Blühn.
Hier auch soll sie sich ausbreiten,
Und der Wechsel aller Zeiten
Ist nur ihres Laubes Grün.


Vize nincs, szárazon
Forog a szélmalom,
Ne beszélj, nem hiszem
Szavadat, csillagom!


Všecko v rajské spanilosti
Očím tvým jen lahodí;
Všecko v živé novotnosti
Plodí křepké veselosti,
Nechuti toť nevodí.


Szólott a királyné. «Ej no, küldjön el hát,
A zsidóhoz át, itt a pénz, egy gárdistát!»


Víčka těžce přivírala
unavené oči moje,
v bezevládných údech stála
studená a stuhlá krev.


Unglücklich, denn es blieb kein Streben,
Selbst meine Seele nicht mehr mein.
Dem späten Herbsttag gleicht mein Leben,
Dem Herbsttag ohne Sonnenschein.


Nature d'où tout sort, nature où tout retombe,
Feuilles, nids, doux rameaux que l'air n'ose effleurer,
Ne faites pas de bruit autour de cette tombe ;
Laissez l'enfant dormir et la mère pleurer !


Kolem božích muk se průvod beře
a tam v tichu Krista u mateře
stane málo s modlitbičkou krátkou.
A pak dále na tu cestu sladkou
shledání a vroucích objetí! –
Obzor malý, jako v horách bývá.
Co se za pahorku štítem skrývá,
kdož by mohl dole zvěděti? –
A přec na tu proužku tamto bílou
silnice, jež táhne přes hřeben,
všecky oči upřeny jsou jen
jak na rodné vísky vížku milou.
Odtud vaše spása přijíť musí,
na níž palác nadějí vám stojí,
nebo žalosť, trhající v kusy
vaše srdce v trapném nepokoji...


Nincsen e világon,
Nem maradt már semmi:
Esze komám, ideje már
Rákócziért menni.


纤柔醉撚小梅花
顾影娇春玉凤斜
不觉窗前三尺雪
夜风万里卷龙沙


To jsi nesnil, Krchlebče, hradbu vozu
když jsi náhle opustil útěk líče,
v bok bys bratrům cválaje ku západu
vyrazil zrádně;


Er, aller Himmel König,
Hat dich zur Braut erwählt;
Ihm bist du nicht zu wenig,
Er hat sich dir vermählt.


Der Apffel von Golde/ das Zeichen der Schöne
Gebühret dier/ Schönste/ den geb' ich auch Dier/
Wie? bistu nicht herrlich- und schöner als jene/
Die Paris erhoben an Schönheit und Zier?
Die Schöne muß weichen/
Die Röthe verbleichen/
Die Tugend besteht;
Wie soll mann dich ehren?
Dein' Ehre vermehren/
Die über die leichteste Feder auch geht?


Tu se chlapček zamračí,
Aniž víc se rozpáčí,
Že ho sklamal všetýček,
Pokousal mu malíček.


春云收尽忽斜阳
梦里梅花带雨香
却上小舟谁是伴
回头只有棹船郎


Raum und Zeit, ich empfind es, sind bloß Formen des Anschauns,
Da das Eckchen mit dir, Liebchen, unendlich mir scheint.


	e non seguir lo stil c'ho seguito anco,
ché 'l sol sen va e già appare la luna,
dove chi passa e corre, e non si spruna,
rimedio alcun non può aver unquanco.


Ein leises Rauschen durch die Tannenzweige –
des kurzen Tages Zwielicht geht zur Neige.


Vala főhadnagy vitéz Dobó István,
Az ruszkai egyigyő Dobó István.
Másik hadnagy vitéz Mecskei István,
Egri tisztöt bírja ott ez két István.


¡Oh, cómo se suaviza
el penoso trajín de las faenas
cuando hay amor en casa
y con él mucho pan se amasa en ella
para los pobres que a su sombra viven,
para los pobres que por ella bregan!
¡Y cuánto lo agradecen, sin decirlo,
y cuánto por la casa se interesan,
y cómo ellos la cuidan,
y cómo Dios la aumenta!
Todo lo pudo la mujer cristiana,
logrólo todo la mujer discreta.
La vida en la alquería
giraba en torno a ella
pacífica y amable,
monótona y serena...
¡Y cómo la alegría y el trabajo
donde está la virtud se compenetran!
Lavando en el regato cristalino
cantaban las mozuelas,
y cantaba en los valles el vaquero,
y cantaban los mozos en las tierras,
y el aguador camino de la fuente,
y el cabrerillo en la pelada cuesta...
¡Y yo también cantaba,
que ella y el campo hiciéronme poeta!
Cantaba el equilibrio
de aquel alma serena
como los anchos cielos,
como los campos de mi amada tierra;
y cantaba también aquellos campos,
los de las pardas, onduladas cuestas,
los de los mares de enceradas mieses,
los de las mudas perspectivas serias,
los de las castas soledades hondas,
los de las grises lontananzas muertas...
El alma se empapaba
en la solemne clásica grandeza
que llenaba los ámbitos abiertos
del cielo y de la tierra.
¡Qué placido el ambiente,
qué tranquilo el paisaje, qué serena
la atmósfera azulada se extendía
por sobre el haz de la llanura inmensa!
La brisa de la tarde
meneaba, amorosa, la alameda,
los zarzales floridos del cercado,
los guindos de la vega,
las mieses de la hoja,
la copa verde de la encina vieja...
¡Monorrítmica música del llano,
qué grato tu sonar, qué dulce era!
La gaita del pastor en la colina
lloraba las tonadas de la tierra,
cargadas de dulzuras,
cargadas de monótonas tristezas,
y dentro del sentido
caían las cadencias
como doradas gotas
de dulce miel que del panal fluyeran.
La vida era solemne;
puro y sereno el pensamiento era;
sosegado el sentir, como las brisas;
mudo y fuerte el amor, mansas las penas
austeros los placeres,
raigadas las creencias,
sabroso el pan, reparador el sueño,
fácil el bien y pura la conciencia.
¡Qué deseos el alma
tenía de ser buena,
y cómo se llenaba de ternura
cuando Dios le decía que lo era!
     II
Pero bien se conoce
que ya no vive ella;
el corazón, la vida de la casa
que alegraba el trajín de las tareas,
la mano bienhechora
que con las sales de enseñanzas buenas
amasó tanto pan para los pobres
que regaban, sudando, nuestra hacienda.
¡La vida en la alquería
se tiñó para siempre de tristeza!
Ya no alegran los mozos la besana
con las dulces tonadas de la tierra,
que al paso perezoso de las yuntas
ajustaban sus lánguidas cadencias.
Mudos de casa salen,
mudos pasan el día en sus faenas,
tristes y mudos vuelven;
y sin decirse una palabra cenan;
que está el aire de casa
cargado de tristeza
y palabras y ruidos importunan
la rumia sosegada de las penas.
Y rezamos, reunidos, el Rosario,
sin decirnos por quién..., pero es por ella.
Que aunque ya no su voz a orar nos llama,
su recuerdo querido nos congrega,
y nos pone el Rosario entre los dedos
y las santas plegarias en la lengua.
¡Qué días y qué noches!
¡Con cuánta lentitud las horas ruedan
por encima del alma que está sola
llorando en las tinieblas!
Las sales de mis lágrimas amargan
el pan que me alimenta;
me cansa el movimiento,
me pesan las faenas,
la casa me entristece
y he perdido el cariño de la hacienda.
¡Qué me importan los bienes
si he perdido mi dulce compañera!
¡Qué compasión me tienen mis criados
que ayer me vieron con el alma llena
de alegrías sin fin que rebosaban
y suyas también eran!
Hasta el hosco pastor de mis ganados,
que ha medido la hondura de mi pena,
si llego a su majada
baja los ojos y ni hablar quisiera;
y dice al despedirme: «Ánimo, amo;
haiga mucho valor y haiga pacencia...»
Y le tiembla la voz cuando lo dice,
y se enjuga una lágrima sincera,
que en la manga de la áspera zamarra
temblando se le queda...
¡Me ahogan estas cosas,
me matan de dolor estas escenas!
¡Que me anime, pretende, y él no sabe
que de su choza en la techumbre negra
le he visto yo escondida
la dulce gaita aquella
que cargaba el sentido de dulzuras
y llenaba los aires de cadencias!...
¿Por qué ya no la toca?
¿Por qué los campos su tañer no alegra?
Y el atrevido vaquerillo sano
que amaba a una mozuela
de aquellas que trajinan en la casa,
¿por qué no ha vuelto a verla?
¿Por qué no canta en los tranquilos valles?
¿Por qué no silba con la misma fuerza?
¿Por qué no quiere restallar la honda?
¿Por qué esta muda la habladora lengua,
que al amo le contaba sus sentires
cuando el amo le daba su licencia?
«¡El ama era una santa!...»,
me dicen todos, cuando me hablan de ella.
«¡Santa, santa!», me ha dicho
el viejo señor cura de la aldea,
aquel que le pedía
las limosnas secretas
que de tantos hogares ahuyentaban
las hambres, y los fríos, y las penas.
¡Por eso los mendigos
que llegan a mi puerta
llorando se descubren
y un padrenuestro por el ama rezan!
El velo del dolor me ha oscurecido
la luz de la belleza.
Ya no saben hundirse mis pupilas
en la visión serena
de los espacios hondos,
puros y azules, de extensión inmensa.
Ya no sé traducir la poesía,
ni del alma en la médula me entra
la intensa melodía del silencio
que en la llanura quieta
parece que descansa,
parece que se acuesta.
Será puro el ambiente, como antes,
y la atmósfera azul será serena,
y la brisa amorosa
moverá con sus alas la alameda,
los zarzales floridos,
los guindos de la vega,
las mieses de la hoja,
la copa verde de la encina vieja...
Y mugirán los tristes becerrillos,
lamentando el destete, en la pradera,
y la de alegres recentales dulces,
tropa gentil, escalará la cuesta
balando plañideros
al pie de las dulcísimas ovejas;
y cantará en el monte la abubilla
y en los aires la alondra mañanera
seguirá derritiéndose en gorjeos,
musical filigrana de su lengua...
Y la vida solemne de los mundos
seguirá su carrera
monótona, inmutable,
magnífica, serena...
Mas ¿qué me importa todo,
si el vivir de los mundos no me alegra,
ni el ambiente me baña en bienestares,
ni las brisas a música me suenan,
ni el cantar de los pájaros del monte
estimulan mi lengua,
ni me mueve a ambición la perspectiva
de la abundante próxima cosecha,
ni el vigor de mis bueyes me envanece,
ni el paso del caballo me recrea,
ni me embriaga el olor de las majadas,
ni con vértigos dulces me deleitan
el perfume del heno que madura
y el perfume del trigo que se encera?
Resbala sobre mí sin agitarme
la dulce poesía en que se impregnan
la llanura sin fin, toda quietudes,
y el magnífico cielo, todo estrellas.
Y ya mover no pueden
mi alma de poeta,
ni las de mayo auroras nacarinas
con húmedos vapores en las vegas,
con cánticos de alondra y con efluvios
de rocïadas frescas,
ni éstos de otoño atardeceres dulces
de manso resbalar, pura tristeza
de la luz que se muere
y el paisaje borroso que se queja...,
ni las noches románticas de julio,
magníficas, espléndidas,
cargadas de silencios rumorosos
y de sanos perfumes de las eras;
noches para el amor, para la rumia
de las grandes ideas,
que a la cumbre al llegar de las alturas
se hermanan y se besan...
¡Cómo tendré yo el alma,
que resbala sobre ella
la dulce poesía de mis campos
como el agua resbala por la piedra!
Vuestra paz era imagen de mi vida,
¡oh, campos de mi tierra!
Pero la vida se me puso triste
y su imagen de ahora ya no es ésa:
en mi casa, es el frío de mi alcoba,
es el llanto vertido en sus tinieblas;
en el campo, es el árido camino
del barbecho sin fin que amarillea.
... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ...
Pero yo ya sé hablar como mi madre,
y digo como ella
cuando la vida se le puso triste:
«¡Dios lo ha querido así! ¡Bendito sea!»


De a padsor ott köröskörül
lobogókkal szinte elröpül.
Drága zászló, máriás!
Drága ének, csengő, áriás!


Vzpomenul jsem, kolem vsí
jak jsme tichých hnali,
jak tam pod tím mírem spí
hořké asi žaly!


Hruď mnohá žalářem jest vřelé snahy
a hladomornou myšlénky leb mnohá;
ta vězní pravdy jako líté vrahy,
a ona mučí lidskosť – světloboha!


Když jsem v mračna dýmu vrazil,
s panem lesním jsem se srazil,
který mocným hlasem vzkřikl:
„Rychle, málo času zbývá,
zdá se, že je založeno;
štěstí ještě, Bože milý,
že jsme my se probudili,
dříve než k nám oheň vnikl!
Vzbuďte lidi, spěšte hbitě,
já zachráním svoje dítě –“


Jak slíčný jest! Ty zabiti jej chceš?


Das Mühlenrad isch brochen,
Die Lieb hat noch kein End;
Und wann zwey Liebchen scheiden,
Scheiden, scheiden,
So geben sie sich die Händ.


de uma praga de ciúme
Eu sou as sete pragas sobre o Nilo


Tu s celou vískou na cestu se dali
po sněžné pláni na mši do kostela,
svítilny plály, hlasy zněly smíchem,
v to štěkot psů se po kraji nes’ tichem,
rolničky saní letících co střela
a supot koní zmírající v dáli.
V té pouti jednou tísní chodců pestrou
dvé zahled’ očí, zpod plachetky bílé,
jež kryla čílko proti mrazu dechu,
jak světlušky dvě prchající z mechu
mu plály vstříc; jak k dívce roztomilé
popatřil blíž a stříbro zaslech’ hlásku,
Anničku poznal, malou rusovlásku,
jež v dětinství mu družnou byla sestrou.
A poznali se; potom jak dva stíny
pospolu mlčky šli, duch jakýs vážný
se vtíral mezi ně a dusil slova,
však v mysli obou květ pomněnek siný
tou chůzí rost’, že mládí jejich znova
k nim přilétlo jak z jihu ptáček tažný.
Tak mlčíce přec hovor spolu vedli,
tajemný hovor duší; – – zatím z dáli
již slavně zvony krajem zaznívaly,
již báň kostelní na obzoru zhlédli,
s ní velký kříž, jenž přes střechu a štíty
stín v dálku vrhal černý, obrovitý.


鹊桥欢会是良缘
犹恨离情尚隔年
曾奈人间长在客
空将令夕倍愁眠


Wie schön bist du, mein Leben und mein Licht,
Wie lieblich ist dein holdes Angesicht!
Wie hoch begierlich ist die große Freud und Wonne,
Die man in dir genießt, du ungeschaffne Sonne.


Měl arnisberských bílých bratří sbor
snah ušlechtilých v Richardovi vzor;
byl Richard skromný, mlčelivý,
však pérem tvořil pravé divy.


La agonía del sol en el ocaso
sobre el negro verdor de las encinas
de su lecho, detrás de las cortinas
de leves nubes de purpúreo raso.
Y allá en levante, ya de luz escaso,
en el luto agonizan las colinas
mientras del cielo en cúpula y pechinas
se asienta el polvo del febeo paso.
¡Morir así, a los profanos ojos
velado, mas ceñido de la gloria,
rompiendo a los mortales los cerrojos
con que guardan avaros la memoria,
y con fulgor de resplandores rojos
dejar sellado el cielo de la historia!


Mit der Grobheit und der Dummheit hattet einst den Kampf, ihr Alten,
Doch der Artigkeit und Schlauheit müssen wir die Stange halten!
Einstens rannten euch die Dicken mit dem Wanst die Thüren ein,
Doch es kriechen jetzt die Dünnen uns durchs Schlüsselloch herein.


Nun durch die Bergeseinsamkeit
Sie wie zum Himmel steigen,
Kein Glockenklang mehr reicht so weit,
Sie sehn im öden Schweigen
Die Länder hinter sich verblühn,
Schon Sterne durch die Wipfel glühn.


Wi Heut dem Frantz Ragotz Genad noch angeboten/
Ob schon di Drei von seinem Hauß dahin:
So wird auch Heut ein ander neu erwehlet/
Als nun der Vierdte auch verspottet di Genad.
Betrachte solches wohl/ erkenne Dein beruffen!
Von wem! Und wann! Und wi? Und sei recht Friderich/
Der Friderichs verstossen räche/
Nihm Fridrich ernst zu Hof/ wi Dein Groß-Vater that/
Als er dahin von Breßlau war geflohen!
Schreib ides Wort ins Hertz/ das dises Ruffen schreibet.


L'éternité s'ennuie aussi ben q'moi qui passe,
Des moments que j'suis là si triste à la sonder,
J' la surprends, elle aussi, ben triste à me rʼgarder :
Alors, je m' sens l' cœur vide aussi profond q' l'espace ! »


Wogend durch der Schöpfung Räume,
Warm durchdringend Stein und Erz,
Weckend alle Lebenskeime
Senkst du dich ins Menschenherz.


Ya no cura el Doctor Lario:
¡éste si es humanitario!


Als wenn sie heut zu Ehren
Dem Frühlingsfeiertag
Silberbeschlagen wären,
Klingt ihrer Hufe Schlag.


Hinein, mein Kind, hinein, allein mußt du's nicht wagen,
Laß dich des Vaters Hand doch führen, halten, tragen!
Ein Herzenskind ist stark, wenn's nah beim Herzen ist,
Sonst dümm' und schwächer als wohl mancher Buchstabchrist.


Und wenn wir gerne noch länger blieben
Und draußen noch allerlei Kurzweil trieben,


轻舍柴桑悔欲追
虽无所激亦谋归
子规大似相知浅
犹虑渊明未见机


Slečno, hle, tak v touze stálé
a v tom žití jednotvárném
vše je věčné stejné, ale
my jen, slečno, stárnem, stárnem...


أَرَأَيتَ ما أَخطا الزَمانُ وَما هَفا
في عِلَّةٍ عَلَتِ القَضيبَ الأَهيَفا
الآنَ صَحَّ بِأَنَّ حُسنَكَ مُرهَفٌ
وَلِذاكَ ما صَقَلَ الحُسامَ المُرهَفا
قُل يا طبيبُ لَهُ دَواؤُكَ حِميَةٌ
مِن عاذِليكَ فَلا تُخَلِّط بِالجَفا
وَعَلَيَّ إِن دَعَتِ القُلوبُ بِنِيَّةٍ
مِن عاشِقيكَ اليَومَ تَعجيلُ الشِفا
وَخَواطِرٍ عُدنا بِها يَوماً فَما
عُدنا بِها جَفنَ الحَبيبِ المُدنَفا
بُشراكَ في عُقبى التَشَكّي صِحَّةٌ
ضَمِنَت لِنورِ البَدرِ أَلّا يُكسَفا
سَيَعودُ رَوضُ الوَجهِ رَوضاً مُعشِباً
وَيَعودُ وَردُ الخَدِّ وَرداً مُضعَفا


Träume sind des Lebens beste Freuden,
Täuschung nur und eitler Flitterschein!
Drum so will ich mich am Wahne weiden,
Weder klügeln noch zu weise sein.


Al dulce de las Musas instrumento,
Montalbán, sin espíritus vitales
contiene (aunque divino) con señales
que Olimpios ascendió del Firmamento


Jak truchlý stín se šineš dějinami,
ó Jaromíre Přemyslovče bědný,
co neštěstí tvá divou hrůzou křičí,
ač čas tvůj neznal zrovna citlivůstek.


Cependant que, debout dans son antique salle,
Le Toscan sous sa lampe inclinait son front pâle,
Au pied de son balcon il crut entendre, au long
Du mur, une voix d'homme, avec un violon. —
Sur quoi, s'étant sans bruit avancé sous la barre,
Il vit distinctement deux porteurs de guitare, —
L'un inconnu, — pour l'autre, il n'en pouvait douter,
C'était son manteau noir, — il le voulut guetter.
Pourtant rien ne trahit ce qu'en sentit son âme,
Sinon qu'il mit la main lentement à sa lame,
Comme pour éprouver, la tirant à demi,
Qu'ayant là deux rivaux, il avait un ami. —


Es dünkt dem ernsten Helden sein Lenz aufs Neu' erblüht,
Wenn ihm das Flammenauge des Jünglings entgegenglüht;
Der aber fühlt sich mächtig vom Fittig der Zeit umrauscht,
Wenn er des düstern Genossen tiefernster Rede lauscht.


So dämpft der Camariner Pful/
So qvalmen gelber Drachen Hölen/
Die Japoneser Marter-Schull
Setzt nicht so zu verstrückten Seelen:
Als dieser Nebel-Pest anfällt
Die auß zuplatzten Leibern wüttet/
Die vor mit Balsam überschüttet/
Vnd Rauchwerck neu-entdeckter Welt.


Jetzt, wo's friert, da müßt' man sie doch
Überschwemmen, damit dort
Auf der breiten, weiten Fläche
Blühen könnt' der Schlittschuhsport.


Ich kan es länger nicht verheelen
In meinem Sinn,
Mama, daß ich von Grund der Seelen,
Verliebet bin.
Verliebt? in Wen? – – Ich will ihn nennen
Ich will, allein,
Sie müssen ihn nicht hassen können
Und gnädig seyn.


Du sorgst und denkst
Und dich nur kränkst;
Gott ist dir ja
So innig nah,
Mehr liebt er dich
Als du und ich.
Kehr kindlich ein,
Er wartet dein,
Ihm heimlich leb
Und ganz dich geb!
Wenn er dich hat,
Wird seine Gnad',
Sein zarter Friede dich regieren,
Halt ohne Kummer still, er selbst will dich formieren!


Déjase a la borrasca el marinero;
a las almas de Tracia cede el lino;
gime la entena, y gime el pasajero.


Leb' wohl! leb' wohl! – Mit dumpfen Herzensschlägen
Begrüß' ich dich und folge meiner Pflicht.
Im Auge will sich eine Thräne regen.
Was sträub' ich mich? Die Thräne schmäht mich nicht.
Ach! wo ich wandle, sei's auf Friedenswegen,
Sei's wo der Tod die blut'gen Kränze bricht:
Da werden deine teuern Huldgestalten
In Lieb' und Sehnsucht meine Seele spalten.


Im Tiefsten zerstöret,
Ich hab euch vernommen;
Ihr drängt mich zu kommen.
Unglückliche Reise!
Unseliger Wind!


Za okny chalup zda pláčete zticha,
neb zda vám z kronik zašlá sláva dýchá,
neb v tupý spánek zda vám padá hlava?
Jest jak noc hvězdami sny duše žhavá?


Geht man ins Alterthum und vorge Zeit zurück,
Und schickt, obwohl im Geist nur einen kurzen Blick
Noch Antiochien: wo dessen weiser König
Ein grosses Gestmahl hielt, so hat man wohl nicht wenig
Gesandten da gesehn. Hier fielen Fragen für
Was wohl vor eine Stadt und Republic an Zier,
An Sitten und Gebrauch den andern höher käme,
Und dieserhalb das Recht des Vorzugs jener nähme?
Rom lobt den Gottesdienst, Carthago Kunst und Fleiß,
Und was dergleichen mehr, wie solches jeder weiß,


Si la conozco bien: si sé que es ella
frívola y desdeñosa y casquivana;
llena de gracia y como pocas bella,
pero de alma insensible, fría y vana


»Ha, dachte der Kaiser, zur glücklichen Stunde!«
Und grüßte das Pfäfflein mit höhnischem Munde:
»Knecht Gottes, wie geht's dir? Mir däucht wohl ganz recht,
Das Beten und Fasten bekomme nicht schlecht.


Jó szerecsen lovak alattok ugrálnak,
hogyha trombita riadt,
Köztök ki strázsát áll, ki lováról leszáll,
nyugszik reggel, hol virradt,
Midőn éjten-éjjel csataviseléssel
mindenik lankadt s fáradt.


Zu Feste lief ich wohl
Von hier bis nach Tirol,
Ich lief drei Meilen weiter,
Ich liefe froh und heiter
Für eine Kanne Wein
Bis in den Mond hinein.


Da ich spähend alle Wege
Niedersah, ob nicht ein Bursche
Girrend käm' mir ins Gehege, –
Hei, wie hätten meine Schläge
Liebeswunden ihm versetzt.


Wohlan! so lerne sie anitzo denn erkennen.
Es lebt und leibt die welt allein durch ihre gunst.


Den ich zum Hausgott kaum genommen,
Laß ich in's Haus schon nicht mehr kommen.
Sprich, Malchen, thu' ich ihm nicht recht?
Er denkt von meiner Puppe schlecht.


Der Wind der weht wohl her und hin,
Der Wind hat keinen Schick;
Der Wind der weht wohl kreuz und quer,
Weht dich durch dünn und dick.


Tegnap este az erkélyablakon
Át néztem: be különös a torony.


Setz mich bey dem Bächlein nider /
und betrachte hin und wider /
meines Schöpffers Schaffungs-Kunst /
in der Erden Blumen-bringen:
die will mit dem Himmel ringen /
ob ertheilter Gnaden-Gunst.


Nic z mrtvé nádhery dnes srdce neoslní,
a palác dožecí, jak bílý s břehu svítí
v tmu noci, marný vzdech, jen divný smutek zvlní.


Как вчера хорош у моря
Был наш русский самовар,
Шли мы долго вместе, споря,
Между саклями тата


O má milá vlasti! tváli sláva,
Na nížs hory doly stavěla,
Zvadla jako nedotklivá tráva,
Jak sen lichotivý zmizela?


Világosság hatalmas Istene,
Ki a reggelnek ura vagy!
Ki adsz a földnek fényt és harmatot:
Fényt s harmatot lelkünknek adj!
A halandó szem messze nem lát,
Küldd hozzánk a szent hit világát!
S erénynek harmatja csillogjon
Lelkünkben, békés olajágon.


Tys – praví – nikdy nectila,
co chrání se jen puškou,
tys mocných světa nebyla
ni kejklířkou, ni služkou.


Juchhei! Blümelein!
Dufte und blühe!
Strecke alle Blättchen aus,
Wachse bis zum Himmel ‚naus,
Juchhei! Heididei!
Blümlein, und blühe!


أأن طَرَقَت بَعدَ التَّعَذُّرِ والهَجرِ
أُمَامُ مَصُونُ الدَّمعِ مُنسَكِبٌ يَجرِي
يَفِيضُ عَلَى النَّحرِ إشتِيَاقاً ولَوعَةً
فَيحمَرُّ مِن أغرَابِ أسرَابِهِ الحُمرِ
لَقَد طَرَقَت وَهناً بِسِحرٍ عَلَى خَمرِ
وبَدرٍ عَلَى حِقفٍ ولَيلٍ عَلَى بَدرِ
ومِسكٍ ونِسرَين ورُندٍ ولُؤلُؤٍ
وهَجرٍ لَهُ جَمرٌ عَلَى القَلبِ والنَّحرِ
مَنَحتَ أُمَامَ الحُبِّ صِرفاً فَأعرضَت
وصَدَّ ولَجَّت في التَّعَذُّرِ والهَجرِ
وصَارَت صَغاً مَهمَا نَشَرتَ مَوَدَّةً
طَوتهَا وجُندُ الطِّيِّ سَاطٍ عَلَى الشَّرِّ
وتَضحَكُ إعجَاباً بِمَن هِي مِنهُمُ
وَتَأنَفُ عَن نَظمِي وتَأنَفُ عَن نَثرِي
وتَرنُو إلَينَا ثُمَّ تَرنُو إلَيهُمُ
وتَرنو إِلَى الغَبرَا وتَرنُو إلَى النَّسرِ
وتَحجُو الثُّرَيَا والنَّعَائِمَ دُونَهُم
وتَعجَبُ مِن وَصلِي وتَسخَرُ مِن أزرِي
ولم تَكُ تَدرِي أنَّنِي كُنتُ دَارِيًّا
وأن لَيسَ مَن يَدرِي كَمَن لم يَكُن يَدري
وأنِّي إلى غُرٍّ أكَارِمَ أنتَمِي
طُهَارَى شُموسِ العَصرِ فِي البَدوِ والحَضرِ
أبَى اللهُ إِلاَّ أنَّنَا غُرَّةُ الدَّهرِ
جَهَابِذَةُ الأندَاءِ لُؤلَؤُةُ النَّحرِ
خَلاَيَا خُطُوبِ الدَّهرِ إنسَانُ عَينِه
مَلاَذُ بَنِيهِ في اعتِرَا أمرِهِ الإِمرِ
بُنَاةُ العُلاَ والجُودِ والمَجدِ والنَّدَى
جُفَاةٌ المَخَازِي مُجتُو والفُحشِ والفُجرِ


Da stritten die Ritter und Wächter,
Die Ritter den Sieg erwarben,
Zertraten die Röslein all,
Mit den Rosen die Wächter starben.


斑多筒簟冷
发少角冠清
避暑长林下
寒蝉又有声


枝干亭亭叶叶疏
午阴收后晚凉初
客怀茗酒从容地
一色侵檐眼更虚


Si versos pueden dar inmortal vida,
si alabanza los méritos decora,
feliz la pluma que tal genio alcanza.


Qué paz gozara el mundo, sino hubiera
nacido amor, ni su furor mostrara,
Troya estuviera en pie, Grecia reinara,
ociosa, y sin valor la guerra fuera.


Járunk bolondul és ittasan
Nagyvárosi utcákon égve,
Fekete, szigoru vonalak
Rajzolódnak a nyári Égre.


Ich kam in diese Welt herein,
Mich baß zu amüsieren,
Ich wollte gern was Rechtes sein
Und mußte mich immer genieren.
Oft war ich hoffnungsvoll und froh
Und später kam es doch nicht so.


Weh, wie diese den Tannhäuser
Lockte mit der Zauberflöte,
Lockt den Pilger heiser, leiser
Jetzt von Linum die Tralöte!


Ősmohával minden kőhalom,
Bérctető s rom, szép határodon,
Egy-egy pusztult oltár, jó hazánk!
Hol mi olyan ritkán áldozánk.
Multunk sirját hány szenteli fel
Hő emlékezet tömjénivel?
A kidőlt nagy ősek szent porán
Feledés köt pókhálót korán.


阴阴亭际间
相顾惨离颜
一片云飞去
嵯峨空魏山


„Rukopisy nejsou pravé!“
prohlásil komický tvor
upíraje na ně suchý zor.
„Je to kruté, ale zdravé.“
Ukončen je lítý spor.
Rukopisy byly pravé,
falešný byl jen pan profesor.


يا مَن به سَلْوَتي عن كُلِّ مُفْتَقَدٍ
ومَن مودَّتُهُ أدنَى من النَّسَبِ
شَكوتَ همَّكَ بي لمَّا اشتكيتُ فَلا
زلتَ المُوقّى من الآلامِ والنّوَبِ
أبَّلَ جسمِيَ مِن أوصَابِه وأَرَى
قَلبي مِن الهمِّ لا ينفَكُّ ذَا وَصبِ
وداؤُه باطنٌ لا طِبَّ يبلُغُهُ
إن لَمْ يُدارِكْهُ لطفٌ غيرُ مُحتَسَبِ
وما الّذِي نَالَه من دائِه عَجبُ
لكنْ سلامَتهُ من أعجَبِ العَجَبِ


Hat den Ruf er nicht vernommen,
Der die Krone nennt der Frauen,
Böhmens Fürstin, Margaretha,
Abbild aller Huld und Zucht?«


笋舆咿轧水云间
惭愧忙身得暂闲
堪笑风中一黄叶
知看天外几青山


A bratr jeho stavěl věže, chrámy
a paláce s bájnými lesy květů,
kde proudy vod chrlily dračí tlamy,
a kopal cisterny, byl divem světu,
a velký slávou, vesmíru byl známý,


Through various life I have pursued your steps,
Have seen your soul, and wondered at its daring:
Hence rise my fears. Nor am I yet to learn
How vast the debt of gratitude which Nero
To such a mother owes; the world you gave him
Suffices not to pay the obligation.


Když zazníte v šeř sladkou svojí zvěstí
i žebrák nejchudší tu v ňadrech svých
pocítí kousek ztraceného štěstí,
cit závisti mu náhle v srdci ztich.


Nas folhas respirando o fresco vento,
O murmuro das águas ajudava;
E Filomena com suave acento
A Favônio, e às Linfas se queixava:
A hera pelos troncos laços cento,
Subindo té o mais alto, fabricava;
As parras com os álamos frondosos
Mil se davam abraços amorosos.


 dunque non siete voi in vostra balia,
né inn-altrui c'aia ferme prodezze,
e non avrete ben fine al gioire.


Fahrt fort, ihr Deutschen Musensöhne,
Mir ferner an die Hand zu gehn.
Vertreibt mein rauhes Waldgethöne,
Lehrt mich die Wirbel richtig drehn.
Vergeßt den Held nicht zu besingen,
Der Reich und Chur so klug beschützt,
Und, wenn wir ihm ein Opfer bringen,
Zugleich auch unsre Musen stützt.


¿Será verdad que, cuando toca el sueño,
con sus dedos de rosa, nuestros ojos,
de la cárcel que habita huye el espíritu
en vuelo presuroso?
¿Será verdad que, huésped de las nieblas,
de la brisa nocturna al tenue soplo,
alado sube a la región vacía
a encontrarse con otros?
¿Y allí desnudo de la humana forma,
allí los lazos terrenales rotos,
breves horas habita de la idea
el mundo silencioso?
¿Y ríe y llora y aborrece y ama
y guarda un rastro del dolor y el gozo,
semejante al que deja cuando cruza
el cielo un meteoro?
Yo no sé si ese mundo de visiones
vive fuera o va dentro de nosotros.
Pero sé que conozco a muchas gentes
a quienes no conozco.


朝亦登此楼
暮亦登此楼
白云千里色
不是故山秋


Ich liebte sie, wie der Strom das Tal,
Als wie die Flut den Strand,
Als wie die Elfe den Mondenstrahl,
Als wie die Glut den Brand.


Quando botta o madrone o fianco il prende,
nulla si può che gli piaccia o rïesca,
ma sempre loda e vuol quel più l'offende.


Enquanto, Doroteu, ao outro ponto
De julgar aos expulsos inocentes,
Também razão lhe dou, porque primeiro
Se informa com aqueles que os réus dizem
Que sabem, mais que todos, do seu caso.
Nem é de presumir que estes lhe faltem
À verdade, jurando, pois têm alma.
Sê boa testemunha, meu paizinho,
A quem o vulgo chama Pé-de-Pato.
Confessa se não foste o que juraste
Que deste uma denúncia e fora falsa.
Indigno e bruto chefe, em que direito
Entendes que se firmam tais processos?
Um réu, a quem condena um magistrado,
Pode mostrar o injusto da sentença
Dando umas testemunhas que juraram
Sem haver citação da sua parte?
Dando umas testemunhas inquiridas
Por juiz que não pode perguntá-las?
E como, louco chefe, e como sabes
Que a defesa convence, se nem viste
Os autos, em que a culpa está formada?
Suponho que juraram novamente
Aqueles mesmos que as denúncias deram:
O segundo e contrário juramento
Não é que se reputa, sempre, o falso?
E quem chega a comprar um grande chefe
Não pode inda melhor comprar um negro?
Amigo Doroteu, estes pretextos
São como as bigodeiras, que não podem
Fazer se não conheçam as pessoas,
Que dançam nos teatros por dinheiro.


- Kelj ki, kelj ki árvalányhaj!
Föld, fogadd őt kebeledbe!
Szállj le, szállj le, enyhe harmat!
Süss ki, süss ki, nap sugára!


榆柳风微不动尘
平沙如粉衬车轮
今年汴上三冬暖
已带长安二月春


Wie so leis die Blätter wehn
In dem lieben stillen Hain,
Sonne will schon schlafen gehn,
Läßt ihr goldnes Hemdelein
Sinken auf den grünen Rasen
Wo die schlanken Hirsche grasen
In dem roten Abendschein.
Gute Nacht, Heiapopeia
Singt, Gockel, Hinkel und Gackeleia.


Ale, bratři, vždyť Hus klekal před ním,
před nejčistším duchem, nikdy všedním!
„Konec řeči! Kdo jsi, víme již.“
Div nestrhli se stěny ten kříž.


Jsi mladá, krásná. Má i ten komár právo na život a lásku.
Radost ze života, mohl bych říci, ale neříkám.
Láska? Co je láska? Thema pro sonety snivých básníků,
a thema kluzkých operet pro vypasené měšťáky.


És eképen szól Balázshoz: «E lovon
Három óra hosszig nyargalj e sikon,
És a mennyi tért befuthatsz szerteszét,
Megeresztett kantárszárral, - a tiéd.»


E la invidi — e la sfidi — a sbraggià
col biccer del bombas — sott al nas:
Viva el Togn! e a giurà — de tornà
per cent agn, in sto dì, s'el ghe pias.


E a quel pensiero il bruno capo inchina
al lavoro sottil, le mani adopra
su le fasce su i lini su la trina.


Zmizelo navždy tvoje pousmání,
tvůj smích, tvá něha.
Hrozivé prapoznání
z tvé smrti na mne šlehá!


fırkayı naciye


Não te ofenderei com poemas Param os meus olhos quando penso em ti Não farei do meu remorso um canto Com árvores e céus mas sem poemas Demasiado humano para poder ser dito O teu mundo era simples e difícil Quotidiano e límpid Sophia de Mello Breyner Andresen | "No mar novo", 1958


Vous avez le travail pour compagnon le jour,
La nuit un ange blanc vous couvre de son aile,
Et des songes bénis descendent tour à tour
Du ciel à votre lit, — ô ma cousine Angèle !


Und in des Kampfes
Schwirregeschossen
Schwebt ihm zu Häupten,
Haltend den Stahlschild
Aller Walküren
Holdeste treu:
Sie, mit den bleichen,
Lange gestreckten,
Edelsten Zügen
Und dem lockigen Goldhaar
– Kennst du sie nicht? –
Hilde, die Holde,
Die da im Zweikampf
Einstens des eignen
Bruders nicht schonte,
Um des Geliebten
Brust zu beschirmen –


Neu will Italien, uralt heilge Lieder
Vom Ganges wachen auf, und rundum brennen
Trophä'n die dankbar deinen Namen nennen.


Si el que soberbio mira levantado
su asiento es el distrito de la Luna,
y alegre abraza sin mudanza alguna
un bien de tantos males envidiado.


Kdože, moje drahá,
pěkné nožky myje?
Bystřina, jež stříbro
v skalnou pánev lije;
a ten milý vánek,
v habří-li se vzruší,
soucitným svým dechem
líbá je a suší.


Ach Gott, man kennet dich nicht recht,
Mein Schatz, man schätzet dich zu schlecht,
Man sucht dich nicht im Herzen;
Durch Selbsttun will man heilig sein,
Dir gibt man nicht die Ehr' allein,
Wie, sollt es mich nicht schmerzen!


يَحقُّ لي المَجْدُ المؤثّلُ والفَخْرُ
ويعْرِفُ فَضْلاً حُزْتَهُ البَرُّ والبَحْرُ
أنا المَطْلَعُ المَيْمونُ والفَلَكُ الذي
بهِ تلْتَقي الشّمْسُ المُنيرةُ والبَدْرُ
مطيّةُ توفيقٍ منَ السّعْدِ جُلُّها
وحِلْيَتُها الدُّرُّ المرصّعُ والتِّبْرُ
مُقيمٌ وفي ذاتِ القَوائِمِ نِسْبَتي
ولوْ كُنْتُ أنْوي السّيْرَ ما كان لي عُذْرُ
أأبْرَحُ منْ مثْوى السّعادةِ والرِّضى
وحِلْيَتي العُلْيا ومَمْلكَتي القصْرُ
تقَرُّ بمَرْآيَ العُيونُ إذا بدَتْ
عَجائِبُ أشْكالي ويَنْشَرِحُ الصّدْرُ
لبست منَ التِّبْرِ المثمَّنِ حُلّةً
وقُمْتُ مُقاماً دونَهُ الأنْجُمُ الزُّهْرُ
يقَصِّرُ عنْ أمْداحِهِ كلَّ مادِحٍ
وهَيْهات يُحْصى الرّمْلُ أو يُحْصَرُ القَطْرُ


Я слышу лай моих любимых дум,
Их голоса и радостны, и звонки;
И вот к крыльцу коня подводит грум,
И вот Мечта — с хлыстом и в амазонкВперед! вперед! Взвилися и летим,
Скалистый путь; о камни бьют копыта;
Вершины гор свиваются, как дым;
Как дальний вихрь, спешит за нами свитВперед! вперед! затравленный кабан
Все ближе к нам; все громче свист и крики…
Но вдруг обрыв, — бездонный океан…
Плыви, мой конь, по волнам Атлантики!
Вода и ночь, и звезд на небе нет;
Друзья плывут, во мгле друг друга кличСо мной Мечта — туманный силуэт,
А там вдали — желанная добыч17 сентября 1895


Wi Fridrich schlif am Rhein: so war auch itz mein schlus,
Das ich da schlafen wolt:
Doch alles widerstund, weil ich Plus Ultra mus,
PLUS ULTRA, wi gesollt.
Drum nihm, O reiner Rhein, nun disen abschidkus!
Gott hat mich neu beholdt,
Das ich von dir ausflog, wo der Vortempel rollt.


Zelená se travka,
travce květ se druží –
hle, u prostřed růvku
růže líbá růži;
druž se k družce kloní,
jak kdys děti hravé
klonívaly k sobě
hlavy kadeřavé.


Hogy imádták, hogy szerették!
Szentegyház lőn apja háza.
Benne ő egyetlen bálvány.
Epedő forró sohajtás
Szenvedő szivek mélyéből,
Mint a tömjén szállt feléje.
A határos vadon erdő
Csöndes titkos boltozatja,
Mint megannyi szent kápolna,
Melynek híves zöld füvére
Annyi kétségbeesett vágy,
Olthatatlan indulatnak
Könnye hulla mély titokban.
Könny, sohajtás mind hijába!
Mert - óh, szívet szaggató gyász! -
Mert ő nem tudott szeretni.
Borzad a szó, mely kimondja:
Szíve kő volt, kő, kemény kő!
Tengeren túl, jéghegyen túl,
Alvilági, túlvilági
Minden bölcsek, csodatévő
Szentek, jósok és próféták
Mind kétségbe voltak esve,
Mert segítni gyöngék voltak,
S mind csak azt hajtotta, hogy hát
A teremtő minden kincsét,
Amivel bírt égen-földön
Dalimának (igy nevezték)
Szép arcára, termetére,
Éjhajára, éjszemére
Pazarolta, rá feledte;
És szivének nem jutott már
Eleven láng, élő gyémánt.
És így e szépségcsodának
Érző szív helyett hideg, holt
Kődarabbal kell beérni.


Mit jauchzendem Entzücken
Eil, eil er schnell herbey,
Voll Geists in feuervollen Blicken,
Voll einer Raserey,
Die keuscher Musen würdig sey!


إشرب من العينْ لا تشرب من الكاس
حتى تحقق وجود الطاعم الكاسي
يا من فُتِنْ في الهوى بالسالف الآسِ
اطلب لدائكْ دوا شافي من الآسي


¡Oh, la turba que, entonces, de los puertos vibrantes
De la Europa latina llegará a esa región!
Barcelona, Havre, Genova, en millares de manos,
Mirarán los pañuelos desplegando un adiós...
Y el latino que sentía del vivaz Mediodía
Ese Sol en la sangre parecido a este Sol
Poblará nuestros bosques y vendrá desde Europa
¡Por el propio camino que le alista el sajón!


- هل تسطيع الرجوعَ إلى أي شيء؟
- أمامي يجرُّ ورائي ويُسرلا وقت في ساعتي لأخُطَّ سطوراً
على الرم لكنني أستطيع زيارة أمس،
إذا استمعوا في المساء
إلى الشاعر الرَّعَوِيِّ:
[فتاةٌ على النبع تملأ جَرَّتها
بحليب السحابْ
وتبكي وتضحك من نَحْلَةٍ
لسعت قلبها في مهبِّ الغيابْ
هل الحُبُّ ما يوجع الماءَ
أَم مَرَضٌ في الضبابْ؟
إلى آخر الأُغنية]


Liebe bringt uns um allerhand:
Um Zeit, Geld, Reputation und Verstand.
Wer nur mit dem Bankrott nicht endet,
Hat nie einträglicher verschwendet.


Allen Seiten bin ich feind
Ohn die etwa mit mir weint,
Was ich erst zu küssen
Vnd sehr hoch zu halten pflag
Was mir wie im Hertzen lag,
Stohss' ich jetzt mit Füssen.


عليك سلام فاح من نشر طيبه
نسيم تولى بثه الرند والبان
وجاز على أطلال مي عشية
وجاد عليه مغدق الوبل هتان
فحملته شوقاً حوته ضمائري
تميد له أعلام رضوى ولبنان


gelme bana


Darum lasset uns Verzückung heucheln
Ob dem großen unverhofften Glück,
Denn wir sind nun einmal 'reingeschliddert
Und wir können nun nicht mehr zurück.


Zärtlich faltet er zusammen,
was er eben erst entbreitet.
Und kein Fühlender wird ihn verdammen,
weil er ungeschneuzt entschreitet.


Name über alle Namen!
Unsre Knie beugen sich.
Gib uns, wesentliches Amen,
Dir zu knien würdiglich.


Und was einst ihn im genusse
Und was ihn nach seinem fall
Mit des zweifels nacht umzogen
War wie leicht gewölk verflogen.


صدقتم هي الأكوان تطوي وتنشرُ
وفي صدف الأوقات للحق جوهر
كما قال محيي الدين وهو المقرر
لنا دولة في آخر الدهر تظهر
فتظهر مثل الشمس لا تتستر
ألا نحن قوم قد عرفنا بهولنا
بقوتنا لا نستقل وحولنا
تنحَّ ولا تنكر نُصِبْكَ بصولنا
فمن كان منا أو يقول بقولنا
فبشره بالدنيا واِلأُخرى يبشر


Torrai l'abbaglio di trentaquattro lucciole
e mestica cum cinque fuseragnoli,
e l'alito, torrai, di tre rigagnoli
e coci tutto sopra Monte Cucciole


قُلتُ للحسناءِ هَمسا
قد ملأتِ الأرضَ أُنسا
وصحبتِ الناسَ ركباً
واتَّخَذتِ الطيرَ جنسا
يا ملاكاً لونُهُ الأخ
ضَرُ والأبيضُ لبسا
منكِ يَهوى الناسُ جسماً
وأنا أشتاقُ نَفسا
قُطِعت كلُّ يمينٍ
حاولت جسّاً ولمسا


Vy smějete se: Básníkovo jmeno
pro jeho dcery je prý slavné věno –
a zatím kdos, jenž dá vám jakés jmeno,
vám rázem vezme celé vaše věno!


„Však nechť se stane cokoli,
to cítím v nejhlubší mých ňader hloubi:
Můj drahý národ český neskoná,
on pekla hrůzy slavně překoná!“
Nebudou-li ho vésti trouby.


U stolu sedí nachýlena,
a šije bílé košile.
Pol dítě, pol již svadlá žena,
a šije bílé košile.
A ticho... dnové ubíhají,
na okně v růžích větry hrají,
a její prsty umdlévají
a šijí bílé košile.


Kam‘s dala, dívenko,
ohníčky z tvých očí,
které jak hvězdičky
plály zpod obočí?


Voi ci mostrate lo ingessato viso,
che, a mirar fiso, — si dipignerebbe;
or chi serebbe — certo o crederebbe
quanto per quello avanza in voi superba?
ché ognuna acerba — vuol l'amante anciso.
Poi che conquiso — l'ha e al fondo miso,
fa un pazzo aviso, — e dice: «Or me n'increbbe».
Quando dovrebbe — aitarlo, che potrebbe,
sta dura, e sempre al sezzo si riserba;
e così torna in erba
il senno lor di quale è la più saggia;
onde omai vo' che caggia
in sozzo loco lor vil vanagloria,
e così ancor mal aggia
chi per amor farà di lor memoria,
ché più che i cercini hanno alta la boria.


Znovu se vzduchem to zablesklo,
a kroužek zazvonil o veslo.


Auf neun und neun stellt das Geschick
Des diplomatschen Whistspiels Glück,
Nun hast du zwar, Erhabner, die Honneurs,
Doch Preußen macht den Trick.


Bräunchen komm! Es wird schon gehen.
Zöpfe, Kämme groſs und kleine,
Zieren Köpfchens nette Reine
Wie die Kuppel ziert Moscheen.


El alma noble aunque oprimida mida
con sus obras aquel sagrado grado
que hará dichoso al desdichado hado
y a Dios que en su piedad no impida pida


Geht aus, aus der verbannten Stadt,
Erlöste! flieht aus Babels Thoren!
Des Gräuels Wust, dem sie geopfert hat,
Hat Ansehn und Gewalt verlohren.
Berühret nichts, was sie geweiht;
Es ist der Afterheiligkeit
Verworfne Frucht und Misgeburt zu nennen;
Des Aberglaubens blinde Brut
Mag, wie sie gern im Dunkeln ruht,
Sich in Aegyptens Nacht von Gosens Sonne trennen.


Das Auge war empor gewandt,
Halb auf zum Kuß der Mund.
Er sah das Werk von seiner Hand,
Und Amor schoß ihn wund.


Tisíce lidí přešlo denně,
tisíce lidí zrak můj stih’.
Špatných, žel, mnoho, dobrých méně,
však nejvíc indifferentních.


Cuánto más a una muchacha
Que le faltan días algunos
Para cumplir los treinta años,
Que yo desdichada cumplo.
Seis hace, si bien me acuerdo,
El día de Santiñuflo,
Que perdí aquel mal logrado
Que hoy entre los vivos busco.
Holguéme de cuatro y ocho
Haciéndoles dos mil hurtos,
A las palomas de besos
Y a las tórtolas de arrullos.
Sentí su fin, pero más
Que muriese sin ver fruto,
Sin ver flujo de mi vientre,
Porque siempre tuve pujo;
Mas no por eso ultrajé
Mi buena tez con rasguños,
Cabal me quedó el cabello,
Y los ojos casi enjutos.
Aprended de mí, Belerma,
Holguémonos de consuno,
Llévese el mar lo llorado,
Y lo suspirado el humo.
No hiléis memorias tristes
En este aposento oscuro,
Que cual gusano de seda
Moriréis en el capullo.
Haced lo que en su fin hace
El pájaro sin segundo,
Que nos habla en sus cenizas
De pretérito y futuro.
Llorad su muerte, mas sea
Con lagrimillas al uso;
De lo mal pasado nazca
Lo por venir más seguro.
Pongámonos a la par
Dos toquitas de repulgo,
Ceja en arco, y manos blancas,
Y dos perritos lanudos.
Yedras verdes somos ambas,
A quien dejaron sin muros
De la Muerte y del Amor
Baterías e infortunios.
Busquemos por do trepar,
Que a lo que de ambas presumo
No nos faltarán en Francia
Pared gruesa, tronco duro.
La iglesia de San Dionís
Canónigos tiene muchos,
Delgados, cariaguileños,
Carihartos y espaldudos.
Escojamos como peras
Dos déligos capotuncios,
De aquestos que andan en mulas,
Y tienen algo de mulos;
Destos Alejandros Magnos,
Que no tienen por disgusto
Por dar en nuestros broqueles,
Que demos en sus escudos.
De todos los Doce Pares
Y sus nones abrenuncio,
Que calzan bragas de malla,
Y de acero los pantuflos.
¿De qué nos sirven, amiga,
Petos fuertes, yelmos lucios?
Armados hombres queremos,
Armados, pero desnudos.
De vuestra Mesa Redonda
Francos paladines huyo,
Donde ayunos os sentáis
Y os levantáis más ayunos.
La de cuatro esquinas quiero,
Que la ventura me puso
En casa de un cuatro picos,
De todos cuatro picudo;
Donde sirven la Cuaresma
Sabrosísimos besugos,
Y turmas en el Carnal,
Con su caldillo y su zumo».
Más iba a decir doña Alda,
Pero a lo demás dio un nudo,
Porque de don Montesinos
Entró un pajecillo zurdo.


Ohne Sorgfalt, was die Nächsten dächten,
die er müde nichtmehr fragen hieß,
ging er wieder fort; verlor, verließ –.
Denn er hing an solchen Reisenächten


Így beszélt a német papság
És a pénzbe markolt,
(A papok nagytorku zsákja
Már akkor is megvolt);
Bor, tulok lett a dulásig,
A pénzt nem kimélte,
Tudta, nem vész kárba semmi,
Húzni fogja firól-fira
Az uzsorát érte.


Von-Ewalein bleibt schön in allen/
und Ledar freundlich/ roht und weis;
ja Ewalein mus selbst gefallen
der misgunst/ die ihr giebt den preis.
Drüm kan und mag nichts schöners sein/
als Kobed/ Ledar/ Ewalein.


Apró lábukat hajtják dús keresztbe,
fehér nyakuk villogva andalog.
S amíg a kályha langy mézét beszíjják,
álmot szőnek a reszketeg tagok.


Blaze, svatý zákon pravdy
V srdce jest-li jemu psán,
Pochopil-li času nával,
Úkol, jenž mu lidstvem dán.
Pevná vůle, bystrý rozum
První muže krásná ctnosť,
Hájit’ právo, umřít’ pro vlasť,
Svatá jeho povinnosť.
Kdo chce vlasti, lidstvu prospět’,
Budit’ kdo chce uměn rozkvět,
Sílou pevnou
Vůlí věrnou,
S namaháním všech svých sil
Pilně pracovati musí,
Aby, co se blahu hnusí,
Ve kořenu udusil.
Kde se k vůli
Činy pojí,
Rozumem kde
Cit se zbrojí,
Ohnivý kde snahy pal,
Tam duch bystrý v krátkém čase
Díla věčná vykonal.
Ale běda! beze vesel
Plavec-li se pouští v moře,
Jest-li vzteklé živlu vlny,
Černé zrády, klamu plny,
Nutiti chce ku pokoře.
Běda muži bez rozvahy!
Má-li liché, klamné snahy,
Jako děcko v opojení
Chce-li v světa ve proudění
Životem se odvážít’.


真香暗逐微风远
疏影低随淡日斜
好在黄昏清浅意
一时收拾付诗家


Es ist kein schöner Leben,
Als Musketier zu sein,
Sein teures Blut hingeben
Ums Vaterland allein
Für zweiundzwanzig Pfennige...


S ugy áll a zöld mezőben,
Mint nagy királyi sír,
Melynek porlott uráról
Rég megnémult a hír.


Nem örülsz-e? Immár nem bánt
Hiú vágy és küzdelem,
Szenvedély örvénybe nem ránt,
Nem kínoz a szerelem.
Megszünt a sok össze-vissza,
Szíved nyugodt, elméd tiszta,
S vidáman megáldhatod
Őszi fényű szép napod’.


Proč o hladu nás nechá bloudit?
Proč vůni nejprudčí dal plodům,
když nám je zakázal?


And so God save our noble King,
And guard us from long-winded lubbers,
That to eternity would sing,
And keep my lady from her rubbers.


Má mysl z poupat písní svých
Ti lásky věnce tká,
má touha vzdechů modlitbou
své hymny Tobě lká.


Sikuler bauten die Stadt, Jahrtausende sind's, und die Bürger
Rief im benachbarten Hain Latiums König zum Rath.
Deine Wälder sind kühl und die Lüfte gesund, und du rühmst dich
Darum den Britten auch nur Villegiatura zu sein.


„Don Juane, povězte mi,
proč tak v záři celé nebe,
proč tak hlasně pějí ptáci,
proč na mechu taký stín?“


兰亭久已昧精粗
睿藻传模字一如
莫更坚珉求定本
且瞻奎画看临书


驿骑归时骢马蹄
莲花府映若邪溪
帝城人日风光早
不惜离堂醉似泥


Orso, e' non furon mai fiumi né stagni,
né mare, ov' ogni rivo si disgombra,
né di muro o di poggio o di ramo ombra,
né nebbia che 'l ciel copra e 'l mondo bagni,


Fija tu vista en mí con ella, trata
de dar valor al corazón cobarde
que ni aun sabe culpar a quien lo mata


Mým snem jsi byla, hvězdou mého nebe,
rád dával jsem ti oběť krve svojí
a snášel zlobu, pohrdu, jež zebe,
když proti mně to zabouřilo v roji,
bych naposledy ztratil – také tebe?


Nečekám nic od reforem,
nových zásad, nových norem,
miluju jen kladivo,
které bije na zdivo,
na zvětralé zdivo.


Non tenebrosa come l'Acherontia
benchè sfinge e parente, ma latrice
di pace, messaggiera di speranze:
portanovelle, passera–dei–Santi,
col mattino chiarissimo di Giugno
penetrò nella mia stanza tranquilla
la Macroglossa rapida. L'illuse
questa banda di sole, questa rosa
vermiglia che rallegra le mie carte.
Turbinò prigioniera visitando
le dipinte ghirlande del soffitto,
rapida giù per le finestre aperte
si dileguò come da corda cocca.


So deckt der weiche Buchenschlag
Gleich einem grünen Samtgewand,
So weit mein Auge reichen mag,
Das hügelübergoßne Land.


L'amour lourd comme un ours privé
Dansa debout quand nous voulûmes
Et l'oiseau bleu perdit ses plumes
Et les mendiants leurs Ave


und leuchtend in das Nichts hinüberleckt,
fliegt wohl von dieser dürren Lämmerheide
und abgegrasten Trübsalsrinderweide
die Seele lechzend zu euch hoch und reckt


树兰习习胜龙胆
金桂霏霏点石台
何似瓣香炉火外
寒灰相对思悠哉


chi mostra il piè scoperto e chi gambetta,
chi colle gambe all'erta è sotterrato,
chi ha tra sasso e sasso qualche stretta
avuto, e come morto è rovesciato,
chi 'l sangue fuor per gli occhi e 'l naso getta,
chi zoppo resta, chi monco e sciancato:
era a veder sotto questa rovina
morti costor come una gelatina.


Svornost, ó jak to překrásná cnost!
kéž ji vroucím srdcem každý miluje;
kéž nám není cizí jenom host,
ale blahým požehnáním panuje!


وَلَولا بَنو سَعدِ اِبنِ ضَبَّةَ أَصبَحَت
بَنو جارِمٍ مِنّي عَلى ظَهرِ أَجزَلِ
بَني جارِمٍ كُفّوا عِنانَ حِمارِكُم
وَلا تَبعَثوهُ في الضَلالِ المُضَلَّلِ
لَقَد كُنتُ عَن شَتمِ العَشيرَةِ مُحرِماً
وَلَكِن مَتى تَستَعجِلِ الشَرَّيَعجِلِ


Und so reiten sie die Stege
Durch den kühlen Wald hinauf;
Lauscht kein Hinterhalt im Wege?
Regnen keine Kugeln drauf?
Nein, es ist kein Feind zu spüren,
Alle Zinnen stehen leer,
Auf bequemen Brücken führen
Durch den Burgwall sie das Heer.


Nun geht sie hin, auf Dein besonder Winken,
Der Du in guten Werken Schöpfer bist:
Sie ist bereit den Creutzes-Kelch zu trinken:
Der von der Lieb ihr vorbestimmet ist:
Sie zeucht dahin mit einem frommen Mann,
Der Jesum nur, und sie in Jesu liebt,
Der sich dem Herrn mit ihr zugleich ergiebt.
Nim dieses Dir so süsse Opfer an.


Was ich gesollt, hab ich vollendet;
Durch mich sei dir von nun an nichts verwehrt;
Allein verzeih dem Freund, der sich nun von dir wendet
Und still in sich zurücke kehrt.


Morgen fällt dein Namenstag,
Um dich froh zu sehen,
Schenk ich dir zum Angebind
Die gemischten Ehen.


Ott fekszik mély üregben,
Láncolva is szabad;
Felette harcoló nép
Lármája zúg, riad. -


Desde el árbol más alto, donde se toca el cielo,
colgado de la cola al pico de una estrella,
con las manos tendidas, nos saluda el Abuelo.


Nuž, báseň byla podařena:
Zde neforemná tlustá žena
svou roli odehrála již;
rty vadnoucí si přihnout chtěly
tam ještě pohár lásky vřelý,
kde zavírá se život celý
a myslí na kostel a kříž!


Mas, para qué me esforzaría
por dorar pajilla para tal encantada aurícula,
si, a espaldas de astros queridos,
se consiente el vacío, a pesar de todo.
   Cuánta madre quedábase adentrada
siempre, en tenaz atavío de carbón, cuando
el cuadro faltaba, y para lo que crecería
al pie de ardua quebrada de mujer.
   Así yo me decía: Si vendrá aquel espejo
que de tan esperado, ya pasa de cristal.
Me acababa la vida, ¿para qué?
Me acababa la vida, para alzarnos
                sólo de espejo a espejo.


Segunda
De poetas
e filósofos tu sabes,
sabes também por t Por isso eu digo :
esta pedra é vermelha, esta pedra é sangu
Toca-lhe : saberás
como em segredo florescem as acácias
ao redor dos muros, como fluem
suas concêntricas artéria Acaricia-as : tocas
a parte mais sensível de ti mesm
Dizias ontem
que o verão ardia
nesta pedr Nela
queimavas tuas mão Onde
as aqueces hoje? Eu digo :
o verão não morreu, esta pedra é o verã
E tudo permanec
E tudo é te
Tu és o sangue, o verão e a pedr
in:Paralelo
Ao Vento(1979)


Sur la face amaigrie et sur le front blafard
De ce corps épuisé que la tombe réclame,
Éclate la vigueur immortelle de l'âme ;
Un indomptable orgueil dort dans ce froid regard.


Komm mein König, komm mein Held,
Komm mein Himmel, meine Welt.
Komm mein Bräutgam, komm mein Kuß,
Komm mein Heil und güldner Fluß,
Komm mein Hirte, meine Weide,
Komm mein Jesus, meine Freude.


V svou dílnu vešel, teď se volným cítil.
Sen duše své, za nímž se léta řítil,
stál veliký a nedostupný zase
před ním v své božské, nesmrtelné kráse.
On usmál se a sklonil v dlaně hlavu.


尽洗铅华态
惟馀冰雪姿
和风任披拂
休向笛中吹


Kein behender Tod ist böse
als der auf die Bösen fält.
Daß auch uns Gott bald erlöse,
ist der höchste Wundsch der Welt.
So vielmehr ist sie genesen,
weil sie niemals krank gewesen.


Wie aus dem Toderfüllten Eden die Satane zogen,
So, auf Verwüstung stolz, ziehn aus ausspeyenden Tohren
Ueber mit Schutt und Leichen gefüllte Gräben die Barbarn.
Schwarz von Rauch, voll wartender Blizze, schauet der Himmel
Auf die Verruchten hinab und winkt dem feindlichen Heere
Wider sie anzuziehn und Henker den Henkern zu werden.
Schnell pflanzt auf dem weiten, zertretenen, stäubenden Akker
Sich ein blizzender Zaun von Schwerdtern, es toben die Trommeln
Und die Fahnen flattern bedeutend, wie Abbadons Flügel,
Ueber die Haufen dahin, die stumm zum Tode sich ordnen.
Brust gegen Brust gekehrt stehn die geweiheten Mörder,
Frech, gedankenloß, doch heimlich voll Sorgens und traurig.
Wie ein Wandrer erschrikt, wenn er unvermuthet den Rachen
Des zerreissenden Löwen vor ihm aufgesperrt siehet
Und nicht fliehen mehr kann: so beben sie, da die Geschüzze
Gegen sie angeführt, mit offenem Schlund' ihnen drohen.
Jezt ertönt die Trompete: sie sendet Schrekken auf Schrekken
In die Gebeine des Kriegers hinab. Jezt rufet die Stimme
Der Hauptleute zum Streit. Man strekt die blanken Gewehre –
Bliz auf Bliz und Knall auf Knall verwunden und tödten.
Menschen sinken wie Mükken, wie ein gewaltiger Schlag stürzt,
Taumeln betäubt darnieder, betäubt, bis eisernes Krachen
Sich eröfnender Thore der Ewigkeit sie aus dem Traum wekt.
Mit verdreheten Augen entstürzt der verwundete Frevler
Dem unter ihm wegstreichenden Roß. In umspannender dunkler
Todesangst suchet die starrende Hand die andre, sie noch zum
Richter zu falten: umsonst! zu kurz ist die Zeit seiner Busse,
Da er die längere frech, mit leichtsinniger Boßheit versäumet.
Ihr, die eure Pflicht aufruft, den winkenden Fahnen
In tausendfache Gefahren zu folgen, erbebt vor dem Tode,
Eh er noch auf der drohenden Spizze des feindlichen Schwerdtes
Vor eurem Busen steht: schaut ihm ins furchtbare Antliz,
Werdet vertraut mit ihm, gewöhnt euch zu seinen Schrekken,
Eh sein abscheulich Geripp euch unvermuthet umhalset.


Wohin sie blickt, da wächst ihr Weh
Vor ihres Glückes Zeugen:
Nur tiefer müssen Wald und See
Die Tiefgebeugte beugen;
Und hier, wo Schwur um Schwur erscholl,
Durchzuckt sie's nun verzweiflungsvoll:
»Belogen und betrogen!«


Liebe lächelt dir nicht! seufzet die Nachtigall,
Die den Blumen des Mays hellere Röthe giebt,
Und den Kehlen des Waldes
Einen helleren Wonneklang.


Papier und Feder schämt sich nicht/
Läst wohl ein eitles Wort entfliegen/
Hat eh ein Liedchen eingericht/
Der Leute Willen zu vergnügen;
Doch/ kömmts zum Reden/ so hats Noth/
Die Zunge wird mir schwer/ die Wangen werden roth.


A s úsměvem dí opat,
a každý mnich se šklebí:
„Ó Waltře, děkuj v hrobě nám –
nu, teď jsi jistě v nebi!“


Das Beyspiel der erhabnen Musen
Entflamme jedes Dichters Busen
Zu edlem Trotz, und flöss' auch dir
Den Stolz ein, über die Begier
Nach einem Gnadenblick der Götzen
Des Pöbels dich hinwegzusetzen!
Sieh! Wieland, unsers Pindus Zier,
Beut dir mit Lächeln vom Revier
Der sanften Ilm die Hand entgegen,
Erfreut sich, auf den steilen Wegen
Zu Famens lichtem Heiligthum,
In dem mit Lorbern ihn der Ruhm
Bekränzt, auch dich nun zu erblicken,
Und überlässt dir mit Entzücken
Und unbesorgt, dass etwa dich
Ein Sturz in eines Abgrunds Tiefen
Vergrabe, seinen Hippogryphen,
Der, ob er gleich mit Schnauben sich
Emporbäumt, und sonst einen Reuter
Von grösserem Gewichte trug,
Dich willig und mit sicherm Flug
Zu Höhn, wo dich ein Ungeweihter
Erstaunt aus dem Gesicht verliert,
Durch das Gebiet des Äthers führt.
Drum lass dich auf der Bahn zum hehren
Parnasse nicht durch Kaltsinn stören!
Wen eines Wielands Beyfall ehrt,
Kann, stolz auf seiner Lieder Werth,
Das Lob der Grossen leicht entbehren.«


Hier ist das Land. So rudert denn den Kahn zurück
und meldet den Gefährten: Ich betrat mein Reich,
als Fürsten sehen sie mich wieder, oder nie. –
Was steht ihr noch und zaudert? Lasst mich nun allein,
allein mit meinem guten Schwert und meinem Ross –
nun werb ich in der Fremde mir die eigne Schaar.
Lebt wohl! Dem wandelbaren Meere kehr ich heut
den Rücken zu, mein Auge sucht die Burgen auf,
in deren Mauern sich der Feige sicher fühlt.
Mein Auge sucht am Horizonte seinen Feind.


Denk' ich daran, was all das soll,
Dies Dasein trüb und jammervoll,
Rauscht durch die Seele mir ein dunkler Groll.
Des Goldes Macht,
Die ganze Niedertracht
Hat mir des Abscheus müde Glut entfacht.
An seines Edelwildes Qualen weidet
Der Schlächter sich, wie's röchelt und verscheidet –
Mir ist die Welt mit ihrer Lust verleidet.


Sotva skočím, zpitý touhou, dolů,
Ty’s co laňka už mi vešla vstříce,
A mě, kde jsme v posled dleli spolu,
Přímo vedla k růžové besídce.


Též mladá žínka kvapí ze stavení,
závodíc s dětmi v milém švítoření,
i ohař v štěstí béře podílu.


L'ange blanc du baptême, en ondoyant votre âme,
À laissé dans vos lis rayonner tant de flamme !
Niez-vous ce passé receleur de ma foi,
Et ce qu'il dit de vous quand il s'éveille en moi !


Les marguerites de la haie
Entourent, pleines de pitié,
L'aspic que tronçonne à moitié
Une sanglante et large plaie.


Desvia o mar a rota
do calor
e cede a areia ao peso
desta rocha
Que ao corpo grosso
do sol
do meu corpo
abro-lhe baixo a fenda de uma porta
e logo o ventre se curva
e adormece
e logo as mãos se fecham
e encaminham
e logo a boca rasga
e entontece
nos meus flancos
a faca e a frescura
daquilo que se abre e desfalece
enquanto tece o espasmo o seu disfarce
e uso do gozo
a sua melhor parte


Wer hat dich in seinen Schutz genommen?
Als du einst den Säbel muthig schwangst,
Durch die Elbe zweimal hingeschwommen,
Und mit Friedrichs Helden rangst.


Wir wandelten hinauf, hinab
Im dämmergrünen Gang der Linden;
Sie sah mich froh und leuchtend an,
Sie wußte nicht, es könne zünden;


Csak te, vitéz Csóri, csak te nem alhatnál;
Virrasztasz kegyetlen harci gondolatnál,
Egyedül piszkálod a fél-álmos tüzet,
Míg körülted alszik a daliás nemzet.


Was ist Adel, hoch Geschlechte?
Was ist hochgeboren sein?
Muß der Herr doch mit dem Knechte
Leiden bittre Todespein;
Kaiser, König, Edelmann,
Alle müssen sie daran.


Es blinket und winket der goldne Wein
Es lassen die Blumen sich pflücken
Sie möchten gern all gebrochen sein,
So schön weiß sie sich zu bücken.
Aber Frau Venus, Frau Venus, Frau Venus
Kredenzet das ird'sche Entzücken.


Mi cantar vuelve a plañir:
Aguda espina dorada,
quién te volviera a sentir
en el corazón clavada.


Der höchste Friede, den die Seele kann genießen,
Ist sich aufs möglichst eins mit Gottes Willen wissen.


tu se' la vera porta e quella chiave
fabricata da Dio che 'l cielo aperse,
chiuso pel nostro error, tanto e sì grave.


姊妹商量明月堤
夜妆莫解绿鬟丝
黄陵庙口无多路
去听女郎歌竹枝


O du, den alle Sterne loben,
ich hab dich in des Nordsturms Toben
und in des Südwinds Hauch gesucht,
im unermessenen Wellenschoße,
im Purpurkelch der Junirose
und in des Herbstes reifer Frucht.


Wilst du meiner bald vergessen
So vergiß mich immerhin,
Denn weil ich am Leib entsessen
An der Seele bey dir bin,
Denck ich doppelt, halb vor mich,
Und, mein Leben, halb vor dich.


Budu jim zpívati
O drahé matici,
K lásce je buditi
K rozmilé vlastici;
Do hradu, do chyže
S varitem pospěju,
Jemně i hřímavě
Do duše zapěju:


Mein Freund! dein Jahrfest kömmt, und lehrt mich meine Pflicht;
Ich opfre dir dabey kein großes Lobgedicht:
Du hast dergleichen schon von meinem Kiel vernommen,
Und manches wird vielleicht bis auf die Nachwelt kommen.
Ich liefre dir voritzt was Uebersetztes ein,
Das soll ein Ehrenmaal von deinem Tage seyn;
Ein ewiger Beweis von unsern Freundschaftstrieben,
Dadurch wir uns bisher aus reiner Absicht lieben.


Ožij v letu, slzo má,
naplniž se duchem,
průsvitnýma křídloma
zatřepetej vzduchem!


Hoy, arrogante, te ha brotado a pares
Húmedas crestas tu soberbia frente,
Y ayer me dijo humilde tu corriente
Que eran en marzo los caniculares.
Por el alma de aquel que ha pretendido
Con cuatro onzas de agua de chicoria
Purgar la villa y darte lo purgado,
Me dí ¿cómo has menguado y has crecido?
¿Cómo ayer te vi en pena, y hoy en gloria?
—Bebióme un asno ayer, y hoy me ha meado.


J'ai frémi comme un archet frivole
Sur la fibre pâle qui détonne
De cette fin de cette pâle automne.
J'ai frémi comme un archet frivole !


对周尚有六十日
举足已能三五移
世路只今巇险甚
须教步步著平夷


殿古涵烟冷
楼空得月多
钟声巡远岫
塔影卧清波


Ach Gott! was hab ich denn gethan,
Daß sie so grausam sind?
Mein Vater nannte mich ja stets
Sein liebes, gutes Kind;


V asbestu měsíce budeme plakati,
teskniti v zasklených budeme fontánech,
budeme šíliti o smutku Princezny,
o Věčné Ženskosti, o Věčném Zakletí...


Nun lößte sich das Räthsel auf,
Warum der Fuß des Thieres
Davon gerannt, im Flügellauf,
Beim Rasseln des Papieres;
Der Geist vom armen Korporal
Wird da gespucket haben,
Weil er gewollt man sollt einmal
Dies Blättchen mit begraben.


عاصٍ مُسيءٌ مُذنِبٌ مُتَعَتِّبٌ
أَخفى رِضاهُ وَأَظهَرَ الغَضَبا
إِني اِعتَذَرتُ إِلَيهِ مِن ذَنبٍ لَهُ
عِندي لِيُظهِرَ لي الرِضا فَأَبى
أَفَلَيسَ ذا يا إِخوَتي عَجَباً
قالوا بَلى فَكَفى بِذا عَجَبا


Wenn ich blicke in die milden Mienen,
O, wie schmerzlich muß es mich betrüben,
Denen noch das teure Recht geblieben,
Ihrem Gott in Freudigkeit zu dienen!
Muß auch hier die trüben Augen lenken,
Muß erglühend sie zur Erde schlagen,
In ein reines Auge sie zu senken,
Kann ich nimmer sonder Frevel wagen.


Jen rozpaků svých kéž se zhostí!
Jak před milostpaní tak stál,
hle div, že samou zdvořilostí
jak zmrzlina hned neroztál!


Mein Genius, du hast mir viel verliehen,
Du kannst, was nie geahndet, mir erschließen,
Wenn deine Blicke flüchtig mich begrüßen,
Durch dich gedeiht mir jegliches Bemühen.


Jaký les to byl as prvé!
teď tu jako na bojišti,
jen pod kmeny místo krve
slziček se květy prýští.
Chudé květy – bez ozdoby –
dost na tom, že věnčí hroby,
ať se v nich má slza blýští!
V středu javor na té pláni –
zapomněli snad jej v spěchu?
Jak se chvěje, jak se sklání
v podjeseně mrazném dechu!
snad že záhy pád svůj hádá,
neboť žluté listí střádá
pod hlavu si v žlutém mechu.


老我今年七十二
已无半念到穷通
北窗一枕羲皇上
日自流西水自东


Vůz v mlze černal se. Hubenou zřel jsem herku
se v trávě pasoucí. Mhou oheň zticha dýmal.
Kouř lezl po zemi. Na houni blízko štěrku
kluk ležel cikánský, a vedle táta dřímal.


On počal pět. A ret můj nevypoví
ten div, jenž přišel. Země náhle zkvetla,
a kvetly stromy, kvetlo vše, a světla
a vůně pln byl vzduch hned balsámový.


稻熟瓜累岁有仁
烹鸡割豕祀田神
分腥不觉归来晚
一幅云烟拥醉人


Tú, ya, ¡oh ministro!, afirma tu cuidado
en no injuriar al mísero y al fuerte;
cuando le quites oro y plata, advierte
que le dejas el hierro acicalado.


Für den Enkel Gruß und Segen
Will ich dir, o Baum, vertrau'n,
Daß du ihn als Blüthenregen
Um sein Haupt magst niederthau'n.


l'Invidia dice ch'ogni fier cordoglio
acqueta, in sì gentil, degno lavoro
di pi` valor che gemme e ostro e oro.
Que' lucidi, sereni e chiari lumi
– che come soli di tranquilli giorni


Tarts meg engemet, óh, én Istenem!
Mert reménségem vetem csak tebenned,
Azért az Úrnak mondjad ezt lelkem:
Én Uram vagy te, örvendek tenéked,
Ezkívől nem kérkedhetem semmivel,
Hogy néked használhatnék jótétemmel.


»O«, heulten die Muftis, »erhalte uns Deine Gnade doch!
O bitte, bitte, Ego, o lass' uns leben noch!
Wir haben so hoch Dich gehalten! Wir haben Dir Opfer gereicht
Tagtäglich und gelegen vor Dir im Staube ...«


Vielleicht ist euch viel besser dort
Als auff der schnöden Erden,
Diß spricht die Schrifft, ihr wares Wort
Kan nicht geleugnet werden.


Der Freund hat's gut gemeint, indem Er mich belebt,
Den König an Sein Wort zu denken
Nach zehn verflogner Jahre Frist,
Und ich bin ohne Philosophengründe
So ruhig wie ein Weiser ist.
Rings um mich her blick ich und finde
Viel Tausend mir an Glück nicht gleich,
Und auch nicht gleich an Ruhm und Würde.
Hab ich nicht eine Goldesbürde,
So bin ich doch an Briefen reich,
Die mir mein göttlichgroßer Gönner,
Held Ferdinand von Herzen zugeschickt,
Und stolzer bin ich drauf, als Weiber auf die Männer,
Die sie mit Steinchen ausgeschmückt
Und ihnen Titeldunst gegeben –
Ich brüste mich mit ganz erhabnem Geist,
So oft der Held, für den noch jezt die Franzen beben,
Mich »Seine liebe Karschin« heißt.


Il s'élevait à des hauteurs
Telles, que les autres sauteurs
Se consumaient en luttes vaines.
Ils le trouvaient décourageant,
Et murmuraient : " quel vif-argent
Ce démon a-t-il dans les veines ? "


Als Mahrhold sich einmahl am blanken Seenen-strande/
(so weit von Rosemund) in einsamkeit befande:
da sang er bei sich selbst ein solches langes lied/
das er ihr zugesagt/ indem er von ihr schied.


O ewge Güt, o großer Gott,
Zu dir wend ich mich wieder.
Dir klag ich meines Herzens Not,
Vor dir werf ich mich nieder.
Dir ruf ich zu, dich schrei ich an
Um Ablaß meiner Sünden,
Du bist allein, der helfen kann
Und mich vom Tod entbinden.


O blažený ten lásky zašlý čas při Tobě
jest v poušti mé jen květnatý čas při Tobě;
mé srdce němé jako hrob na stepi,
však v sterých písních vzejde lásky hlas při Tobě;
já poutník neblahý a Mekka má sbořena,
jen v náruči se mohu modlit zas při Tobě,
a slepec jsem, mně krásný barev lesk rozmazán,
jen v oku Tvém se duhy skvěje pás při Tobě,
na rozvalinách citů naříkám rozval sám,
jen při Tobě chrám věrných trůní krás, při Tobě!
A takž mé písně stálé volání za Tebou:
O pojď, o pojď! bych věčnosti žil čas při Tobě.


Ein Gebiet ist jeder Muse zugefallen
Vom Bildungskreis als Vermächtnis,
Doch der Geschichte: die Mutter von allen:
Mnemosyne – das Gedächtnis.


Merre tűntél, hova lettél
Völgyek, halmok friss virága?
Mért halványulsz, miért hervadsz
Erdők, berkek még zöld ága?
Sirján, kik elestek
A véres csatákon,
Halott-koszorúnak
Hullatám virágom’
S míg egy új tavasznak
Piros fénye támad,
Halovány szinemmel
Gyászolom hazámat.


Nincs Tavasz-zengés, úr a némaság
S alázata vert és fojtott dühöknek,
Ágyúk, idők, koporsók és erők
E földön már régtől nem dübörögnek.
És sohse volt itt még süketebb Március.


A dokud míza stoupá našimi kmeny,
bylo by možno naděje sladké se zříci?
Před námi mapa světa se hvězdnatě klene,
život se žene –
přece snad, palmo, palmo má bledolící.


Als sie nun solt geberen,
da traumet ir on unterscheid,
wie aufflüg all ir ingeweid
zu dem mon und den steren,
hoch zu der götter trone,
Und an dem firmamente
würd ir ingweid austeilt geleich
über das ganze ertereich;
darnach sie an dem ende
gebar ein kneblein schone,
Hieß Augustus mit name,
der wurd ein weiser man, klug und vernünftig,
zu großen eren kame,
wan er zu Rom ein keiser wart zukünftig
der ander – Suetonius melt –
het unter im die ganze welt,
doch regiert er zu Rome.


Ukrylo se slunko zlaté,
Tajemně tu ticho svaté
Rozlívá svou čarnou moc.
Zvonek cinká ku klekání,
Jak by dával ve plesání
Po krajinách „dobrou noc!“


Wie der treue Storch die Speiß /
die er kriegt auf seiner Reiß /
durch den langen Kragen windet /
daß in dieser Speiß-Arch findet
ihre Nahrung sein Geschlecht:
also pflegt mein Geist in gleichen
seine Beut zu überreichen
meinen Reimen / die mit Recht
seine Kinder und Nachkommen /
wann er dieser Welt entnommen.


外家人物有吾子
我乃平生未见尝
文字只今多可喜
江湖他日莫相忘


Der König träumt im Pupurzelt,
Der Posten klirrt auf und nieder.
Der blauen Ampel Dämmer fällt
Auf des Königs zuckende Lider.


Tvůj list, ten důkaz přátelské tvé lásky,
mě v opuštěné samotě mé našel,
kde, člověk živý, žitím mrtvých žiji.
A vděčen jsem mu za poselství truchlé,
jež přinesl mi, vděčen jsem i tobě
za službu poslední.
Ty díš, že císař
vzdor prosbám tvojim dovoliti nechce,
bych v Řím se vrátil... Vím, co činit dlužno.
Žít nelze vzdálen Říma. Město samo
s tím žitím svojím širokým a šumným
a s chrámy bohů, podobami předků,
můj dům, jenž nyní opuštěn tam teskní,
má vila u Ostie, kde se moře
o paty skály láme s věčným šumem –
to vše tím bolestněji k sobě volá,
čím nemožnějším shledání se stalo.
Když po rozsudku odcházel jsem z Říma,
já tehdy netušil, že tato cesta
z života vede. Či jsem tušil přece,
však silen nadějí se vydal na ni?
Já nevím. Vím jen dnes, že čekat nelze,
neb stesk mě mučí zvolna ubíjeje.
Řím pozdrav, pozdrav dům můj osiřelý,
mé sídlo venkovské i jeho moře
a v upomínce měj mě dobré! Vale!


Sendo hor di morte in caso acerbo e rio,
se avien ch'io muti la terrena sede,
de l'alma, che è immortal, ti facio herede:
lassar più bel thesor non ti posso io.


Vertilg aus mir, was nicht ja, ja, nein, nein,
Weil eigner schwur vom übel nimals rein.
Las Leiden mich, wann man zum leiden zwingt:
Las geben mehr, als mich di noth noch dringt.
Des nechsten bitt, wanns möglichst, di gescheh,
Das ich auf ihn mehr als mich selbsten seh.
Las segnen meist, der mich am meisten hasst:
Di Vorbitt hab verfolger rings umfasst.
Las folgen dir und meinem Jesu gleich,
Das ich ein Erb an deines Sohnes Reich.


Ey nun so leb' ich stets in vollen Freuden/
Es soll uns niemand von einander scheiden/
Kein Neid/ kein Trauren/ keine Noth und Leiden
Sollen uns scheiden.


Ich blieb ein Kind und ruhte wohlgebettet
Im Gottvertrauen meiner Kindlichkeit.
Sie hat mich tausend-, tausendmal gerettet
Und zeigte mir den Weg zur Seligkeit.


Los lobos en el monte,
los pollitos en el corral,
los peces en el agua,
los barcos en el mar.
Ya todo está en su sitio,
ya todo en su lugar.
Los niños en la escuela
y los patos a volar.


Ó noci, noci, čelo snivé
mne sladké zlíbat svoje nech,
a melodie tvoji tklivé
nech naslouchati sladký dech.


Dein Haupt ist wie das feinste Gold,
Dein Augen wie der Tauben,
Dein Antlitz voller Gunst und Hold,
Voll Kraft das Herz zu rauben.
Wer dich nicht liebt, der muß ein Stein
An Leib und Seele sein.


Könnyes, miként északra nyíló völgy.
Könnyes, mint könnyes a szem ürege.
Könnyes, miként a kő alatt a föld.
Könnyes, miként az ablak üvege.


Ja, was grössers noch zu weisen,
Wie ist doch ein Kreis so klein,
Bey den Millionen Kreisen,
Die an solcher Ründe seyn,
Was gleicht solcher Kugel Dichte,
Fläche, Festigkeit, Gewichte!
Nun denckt an den Brunn des Lichts,
Gegen den dieß alles nichts!


Langsam gehen wir beide
Über das duftende Heu,
Aus der blauen Höhe
Ertönt eines Falken Schrei


Gott im Worte für uns hin!
Und so tief als Gottes Sinn
Reicht auch menschliche Natur
Immerdar auf Gottes Spur.


Ein Herz, von Eigenliebe fern,
Fern von des Stolzes eitlem Triebe,
Geheiligt durch die Furcht des Herrn,
Erneut durch Glauben zu der Liebe;
Dies ist's, was Gott von uns verlangt.
Und wenn wir nicht dies Herz besitzen:
So wird ein Leben uns nichts nützen,
Das mit den größten Taten prangt.


Ejhle! jak se divně mění časy;
Osvěta jak dravý lidožrout
Svoje dítky sžírá na pospasy,
A svým proudem vlastní hltá proud:
Smrtonoš jsa Dobropána sokem,
Novou vraždu vymyslil tím rokem!


Tus ojos de Circe y mariposas yertas
miran el sitio y el cuerpo
donde oscureces
La noche sobre la ciudad
se eleva con elementos de tu descendimiento
Tus brazos son cuerdas flojas
tu cuello seres que se inclinan
Un demonio se encarna en el amante
sitúa leves infiernos en tu alcoba
Lo invicta de ti nadie lo conoce
Eres como la luz que asciende por el día
con ojos maravillados apagando mi sombra


城南韦曲春可怜
侯家铺埒黄金钱
即妨蹀𨇾要归去
十五搊筝杨柳烟