Když se pak vzdělá duch, utuží tělo,
Nového zplane nám života zář,
Vlast své zasmušilé vyjasní čelo,
Ruměnec ozdobí národu tvář.
Krásnou se zaskvějí veškeré luhy,
Ožijí dle pravdy všeliké kruhy,
Na nás jen záleží žádoucí zdar,
Od nás jen záleží vzdorů všech zmar;
Věrně se přiviňme k rodu milému –
Svoji ke svému!


Il ne me manque rien, — presque rien, — une idée ! —
Mon brouillon, de dessins a la marge brodée :
Ariel aujourd'hui se fait longtemps prier.


Daß man sich nicht die ekle Zeit verkürzt,
Indem man sich in einen Rinnstein legt.
Daß man sich nicht von einer Brücke stürzt.
Daß man dem Freund nicht in die Fresse schlägt.


Nincs itt kegyetlen had s veszedelmes érc,
Melyért halandók véreket ontanák;
Nincs itt gonoszság cimborája,
Sem nyomorult fene nagyravágyás.


„Nemá otce,“ děla Běla,
„nemá ani matky,
snad bychom ho nevyhnali
z vlastní nyní chatky,
matkou budu Vitoušovi,
však i Barča byla
Tomíkovi, vlastní život
pro nás nasadila;
mním-li na to, krutým vírem
lítosť srdcem víří,
bědna jsem i její smrtí,
tím se v Pánu smíří;
shledne na nás s nebes říše,
zmírní nával trudu,
dvojnásobnou Vitouškovi
nyní matkou budu.


Und ziehn sie ab, mit einer Brust
Voll Gotteslieb' und Menschenlust,
Dann steht im späten Sternenschein
Einsam und selig der Lichtenstein.


Was man von galanten Kindern,
Mit vergälltem Munde spricht,
Kan die Sehnsucht nicht verhindern,
Die der Werth ins Auge sticht,
Daß sie dir bey stiller Ruh
Ein geheimes Opfer thu.


Du da und du –
Ihr dünktet euch immer mehr als ich.
Du
In deinem strammschenkligen Kraftprotzentum,
Ein sogenannter »famoser Kerl«
Bei Weibern und Pferden.
Und du,
Hundertmal plumper,
Verächtlicher,
Geldprotz du!
Wenn ihr jene feinen Ohren hättet,
Mit welchen wir Dichter alles belauschen,
Welch silberstimmiges Lachen würdet ihr hören,
Ein Lachen so leicht, fröhlich, obenhin,
Als Antwort auf eure dreisten
Ellbogenfragen:
»Siehst du, was für Kerle wir sind?«
Ich sehe es!


Mně stýskalo se po vás, zvony milé,
ba nebylo to včera, uvěřte mi,
ni poledne a s kouzly slunce všemi
to nebyl večer, ani jitro bílé!


In die Heimat kehr ich wieder,
nun der Lenz die Fluren säumt: –
Meine Schmerzen sind zerstoben,
meine Wonnen sind verträumt.


La nuit monte, armistice
Des cités, des labours.
Mais il n'est pas, bon sourd,
En ton digne exercice,
De raison pour
Que tu finisses ?


'Twas noontide of summer,
      And mid-time of night;
    And stars, in their orbits,
      Shone pale, thro' the light
    Of the brighter, cold moon,
      'Mid planets her slaves,
    Herself in the Heavens,
      Her beam on the wave
       I gazed awhile
        On her cold smile;
    Too cold— too cold for me—
      There pass'd, as a shroud,
      A fleecy cloud,
    And I turned away to thee,
      Proud Evening Star,
      In thy glory afar,
    And dearer thy beam shall be;
      For joy to my heart
      Is the proud part
    Thou bearest in Heaven at night,
      And more I admire
      Thy distant fire,
    Than that colder, lowly ligh


Wir haben vom Kreuze gerissen
Des Heilands zermartert Gebein!
Wir warfen von uns das Pilgerkleid,
Wir ließen den Wüstenstein!
Was frommt uns bleiches Entsagen?
Was frommt uns Dornengerank?
Wir schlürfen den Kelch hintaumelnder Lust
In seligem Ueberschwang!«


Jen vy si, sedláčku, nemyslete,
že vy jen pána hrát dovedete:
nalít dám žejdlíček,
zapálím doutníček,
almužny trojníček
podám Bětě.


沟港重重柳
山坡处处梅
小舆穿麦过
狭径碍桑回


前山新雨过
碧树晚风寒
可惜清秋景
无人共倚阑


Ich dachte dein, und Farben bunt erschienen
Im Sonnenglanz mir vorm Gesicht,
Von Blättern sah ich mancherlei ergrünen,
Da waren Rosen, auch Vergißmeinnicht!
Pfeile dazwischen, golden anzuschauen,
Durchscheinend alles, rings ein goldner Kranz;
Und angestimmt das hohe Lob der Frauen –
Nun, Becher, zu der Freundin! Bleibe klar und ganz.


寂寞松冈锁暮烟
平生忠信事茫然
臧孙有后真虚语
伯道无儿可问天


»Ich danke dir! Dies Wort aus deinem Munde,
Wie groß ist es, wie groß und schön zugleich!
Es bringt von meiner Seele mir die Kunde
Aus einem andern, nicht des Körpers Reich.
Wie gern kann auf den Irrthum ich verzichten,
Der sich den Leib von ihr bewohnt gedacht!
Wer will, mag sich auch ferner nach ihm richten,
Mich aber hast du von ihm frei gemacht.«


Dein Vater sah von seinem Thron
Herab auf unsre Schlacht,
Und alle Saracenen flohn,
Und fühlten Gottes Macht.


Aj muž pěny a muž plynu,
Jak se tuto chápe činu!
Klektá krajem, jako čap,
Sbíjí desky na koráb.
Kdo v té jeho plyne lodi,
S tím on sobě v přízni vodí,
Kdo s ním spolku netropí,
Toho v moři potopí.


—«¡Loco Poeta!
¡Embarazo de sueños!
¡Revelación, lumbre, camino
y sandalia de profeta!»—


Sûrs, chaque soir,
De la musique
Hypertrophique
Des remontoirs !


Ouvre ton âme et ton oreille au son
Pour toi j’ai fait, pour toi, cette chanson


Kein Unglük laß uns treffen doch,
HERR, hilff nach deiner Gühte;
Wir sind ja deine Kinder noch,
Ach schone dein Geblühte:
Thu nicht nach deinem Zorn und Grim,
Hab' acht auf unsre Jammerstimm'!
HERR, hilff in diesen Nöhten,
Laß uns den Strahl nicht tödten!


Hvězdičky na nebi vyskočily,
čekám tě, Cecilko, každou chvíli:
kdykoli zardělá po ouška, do čela,
roztočíš do bzuku kolovrátek,
tu je mně u duše ve blahé předtuše
jak ve svátek, jak ve svátek.


RUFA o batuque na cadência alucinante
— do jongo do samba na onda que banz
Desnalgamentos bamboleios sapateios, cirandeios,
cabindas cantando lundus das cubata
Patichouli cipó-catinga priprioca,
baunilha pau-rosa orisa jasmi
Gaforinhas riscadas abertas ao meio,
crioulas mulatas gente pixai
(1) — "Nêga qui tu tem?
— Maribondo Sinhá!
— Nêga qui tu tem?
— Maribondo Sinhá!"


Printz, den Hoheit, Glück und Pracht
Und der Sternen Gunst gebracht
An das Liecht der Güldnen Sonnen,
Denn zugleich mit der Gestalt
Hast Du Herrlicheit, Gewalt
Stracks mit der Geburt gewonnen:


Oh, hányszor hívtam a halált,
Mihelyt a kedvem búsra vált.
De most hogy itt
Ólálkodik;
Nem érzek mást, mint borzadályt.


Dnové jako jaro odplynuli míle
V okamžení, jako řeky bystrost vln,
Sladkým citem blažila mne každá chvíle,
Rozkoše a veselosti byl jsem pln.
Brzy, ach! jen brzy štěstí pominulo,
Ježto záviděl mi všecken mladý svět.
Povětří se chladné radosti mé tknulo,
Stříbro mrazu zchválo její krásný květ.


Veo tu luz solar oculta tras mediatización,
incultura universal e inmadurez personal.
Y me rebelo ante tamaña estupidez, pues
miro que eres inconsciente de tu divina preñez.
Te contemplo cascarón absurdo,
olvido e ignorancia que nos ocultan a nosotros mismos
y nos impiden rehacer la vida: renacer de espíritu
para que broten en nuestras sierpes plumas de Quetzal
y seamos transformados en estrellas
                de un firmamento colectivo: México.


Virtud es la alegría que alivia el corazón
más grave y desarruga el ceño de Catón.
El bueno es el que guarda, cual venta del camino,
para el sediento el agua, para el borracho el vino.


短柏森森团积雪
疏篁簌簌撼微风
从前不道容斋好
此景而今落梦中


Ché qualor torno al mio conforto, e presto
son, lasso, di nutrir l'alma digiuna,
trovo chi mi contrasta, e 'l varco impruna
con troppo acerbe spine; ond'io m'arresto.


A změnil se a lít a lít,
až na světě stál našem,
a starý čert – nu, žádný žert
se stal tu mecenášem.


Warum muß man den Leuten
Meinen Verlust ausläuten?
Er wäre groß genug,
Wenn ich ihn schweigend trug.


Wem immer nur ein Reimchen glückt,
Prahlt in den schalsten Jamben,
Dass ihm der Wein den Kopf verrückt:
Es hagelt Dithyramben,
Und mangelt Wein, so stimmet man
Beym Wasserkrug ein Zechlied an.


Was man liebet/
Ob es schon sehr hart/ und schwär/
Nicht betrübet
Wann es selbst der Tod auch wär':
Edle Ritter
Haben in dem Streit nur Lust/
Alles bitter
Ist Liebhabern unbewußt.


Díky, ó díky za vnuků krásnější úsměv,
u našich nohou když sedá jich štěstí.
Za pohled zvířat plaše se zastavujících,
za jejich přítulnost věrnou.
Za pramen studený, jenž se nám vrhá k nohám
z hloubky mlčící země.
Za trávník zelený, na nějž stín si lehá
prochladlou vůní.
Za lesů černých hukot, pozdravující dálky
širého světa.
Nekonečnost ráje se prostírá celým dlouhým životem,
za námi, před námi, za pokoleními, před pokoleními,
a smysl naší dlouhé cesty,
toť smysl ráje.


První světlo rodinného štěstí
již zbraň uzřelo ve zlobné pěsti –
žertvy dým se k nebi vznes a s ním
zdusené výkřiky.


La nuit a tout noyé, mer ensorcelante,
Berçant le rêve au bord de ses entonnoirs,
La lune, sur l'œil fou des grands désespoirs,
Ne laisse pas filtrer sa lueur parlante.


Kom, schenkend das glas wider ein,
uns des lusts wider zu begaben,
daß drinkend, singend, redend rein,
wir uns und ander auch erlaben.
doch drink wer will; ich hab zu vil;
wer will mag danzen, drinken, springen,
frei bleibet jedem alles spil,
und wer will mag nu mit mir singen.


Pak zadívám se na vsi bílé,
jež jak by v slunce lesku spaly,
dým vydychují modravý;
hle, v písku tam pod velkou hruší
se košilaté děcko válí,
rve moudrého psa dlouhé uši
a pokřik zvedá jásavý...


Du bist mein erfreuliche Morgenröte,
Mein Abendstern, durch den ich töte
Die Traurigkeit der finstern Nacht.
Du bist mein Mond und meine Sonne,
Mein Augentrost und alle Wonne,
Die der gestirnte Himmel macht.


Sei gegrüßt, vom Morgenstrahle
Glanzumwobnes Vaterland!
Leuchtest auf mit einem Male,
Seit der Dämmrung Schatten schwand.


Das Paßwort, das gleich einem Sonnenstrahle
Den Pfad zum Ziele zeigt, lichtübergossen,
Bauhütten öffnet, die uns sonst verschlossen,
Dies Paßwort heißt: Getreu dem Ideale.


Zwar es liß sich an/
Als wann ihr gantz vmbsonst zu ihm die Händ' auffhübet
Als wenn ihr euch selb-selbst in eignes Weh vergrübet/
Gott der retten kan/
Hat längst/ eur Winseln/ Ach/ vnd Jammer Lied gehört
Die/ er/ (nun seine Zeit) mit reichem helffen ehrt/
Worbey er alle Welt läßt spüren/
Wie er könn' vnser Sach außführen.


Cep a kosa – Čech a Polák
v tanci velkolepém!
Ať tu chamraď lži a zrady
skosíme a sklepem!


Noches de tormentas
días radiantes
olas que mueren en la orilla
acariciando mis pies.
Tu sonido plácido
me adormece
llena mis sentidos
la paz me devuelve.
Qué sería de mí,
sin ti...
mi querido mar.


Bledé, vyzářené slunce chladně svítí
na kouzelný obraz nevýslovně tklivý,
na hořký tvůj úsměv, Praho trpělivá.


Až konečně – ji nezklamala tucha, –
před kmetem Nilem v šumném sítí stála,
on skryl ji v houšti třtin a v sluch jí hrála
vln hudba, v které srdce Kosmu buchá.


顽石连卷裹绿苔
人传桑苎手亲开
谁言天地无情物
却解殷勤唤客来


O wär' es eine Schuld nur, was uns trennte!
Und stünde vorn sie in der Sünden Reihen:
Die Lieb' ist Gnad' und könnte sie verzeihen,
Wenn sie im andern nur die Lieb' erkennte.


Tristeza, pues yo soy tuyo,
tú no dejes de ser mía;
mira bien que me destruyo
sólo en ver que el alegría
presume de hacerme suyo.
 ¡Oh, tristeza!
que apartarme de contigo
es la más alta crueza
que puedes usar conmigo.
No huyas ni seas tal
que me apartes de tu pena;
soy tu tierra natural,
no me dejes por la ajena
do quizá te querrán mal.
 Pero, di:
ya que estó en tu compañía,
¿cómo gozaré de ti,
que no goce de alegría?
Que el placer de verte en mí,
no hay remedio para echallo,
¿quién jamás estuvo así?
que de ver que en ti me hallo,
me hallo que estoy sin ti.
 ¡Oh ventura!
¡Oh amor, que tú hiciste
que el placer de mi tristura
me quitase de ser triste!
Pues me das por mi dolor
el placer que en ti no tienes,
porque te sienta mayor,
no vengas, que si no vienes,
entonces vernás mejor.
Pues me places,
vete ya, que en tu ausencia
sentiré yo lo que haces
mucho más que en tu presencia.


e chi 'l produsse insieme — a far tal frutto,
che 'l fatto ha sì ridutto


S fagyos fényben e nagy hulla terül,
De messze szélén félénk vándorul
Egy lyány csókos férfiára borul.


Dem Lämmlein hängt man niedliche Glöcklein an,
Auf daß es lieblich läuten kann:
So behängt man mit Titeln und Orden
Wer ein Lämmelbruder geworden.


Und wenn du dich vor mir verbirgst,
Und wenn du deine Pforte schließest,
An dieser Pforte lager' ich,
An dieser Pforte will ich sterben.


Zvr seligkeit noch weiter ist
not dz man glaub standhafftig
Das vnser Herre Jesus Christ
ein mensch auch sei warhafftig.


Daß man bis übers grab in Chören nicht vergeß, wer heut von stuhl und stab bey ihnen nahm posseß.


In voi si mostra quanto amor s'accende
L'anima gloriosa nel disio,
Che per ellectione a Dio la chiama.


O blanca ninfa que con mano armada
de honesta gentileza y cortesía,
mi voluntad rendiste que tenía
en dulce libertad muy descuidada.


Und wie sie einst sehn in den Strom hinab,
Sinkt's Ringlein des Ersten ins Wellengrab;
Und wie sie einst stehen auf hohem Thurm,
Da raubt das Bildniß des Zweiten der Sturm.


Den Inhalt ihrer Göttergespräche, ganz
Dem Wohl der Menschheit heilig, o Mutter! kann
Nur Joseph (wer erzählt, wie Joseph?),
Wenn er dich wieder umarmt, erzählen.


Extases de la bucolique,
Frondaisons pleines de mystère ;
Églés que le mélancolique
Watteau guidera vers Cythère,


Az nap, egész estig, titkát meg is őrzé,
Szeretni Piroskát Örzse alig győzé:
De mikor jó-későn nyugalomra tértek,
Panasza feltörte azt az erős kérget.
Odafutott hozzá hirtelen az ágyba,
Cseppet se törődvén, hogy a szűz hold látja;
Odafeküdt mellé; csókolta, ölelte;
Gyenge fehér vállát pirosra lehellte.


搓丝撚缕玉楼西
倒浸春波碧欲迷
只怕苦风老雨后
不容飞絮不沾泥


Du Vöglein, sei gegrüßet mir
In meinen Blumenkronen!
Du Vöglein bunt, ist dir wie mir
So wohl in Blumen wohnen?


Er hat gesehen seine Magd/
Ihr Elend Ihm und Sie behagt/
Von nun an mich die gantze Welt
Vor seelig preist/ vor seelig helt.


Tűnő hajód vitorláján
A hajnal sugára ég,
Síkján a futó folyamnak
Ott egy fekete pont még.
Oh ha napsugár lehetnék,
Kísérhetne mosolyom...
Elkísérne messze, messze,
Híven, büszkén, szabadon.


Budem si povídat, budem...
Kam teď na jahody půjdem,
kol čekanu havran těká...


Ihr, die ihr, aus erlogner Pflicht,
Begnadigt und verdammet,
Die Liebe sagt: Verdammet nicht,
Daß man nicht Euch verdammet!


Qui t'a dit de tuer en mon nom, assassin ?
Loup féroce, toujours affamé de morsures,
Tes ongles et tes dents ont lacéré mon sein,
Et ta bave a souillé mes divines blessures.


Da hebt der Drachenfels sich majestätisch,
Der vorderste, dicht an des Rheines Flut,
Es ist als spräch' er warnend und prophetisch
Zu einer Welt die scheinbar friedlich ruht:
Auch Du hast noch zu kämpfen mit den Drachen,
Die an der Zukunft Paradies bewachen
Den Eingang in der Liebe schönes Reich,
Wo Alle Brüder sind in Liebe gleich. –


Para mi tumba
no quiero orquídeas,
quiero tan solo
rosas frescas,
la rosa que tú cultivas
la que tiene
tu espíritu y tu esencia.
Para mi tumba
no quiero llantos,
quiero inundarla
de risas tiernas.
Para mi tumba
no habrá tristezas,
habrá tan solo
tu faz serena.


Corre a água pelas calhas
Lá segundo a sua le
Pareces, vista de lado,
Aquela que te julgue


Mein schönes Roß, des Stalles Zier!
Wovon erschrak das arme Thier?


乱石高峰最上头
脱巾挂树在清秋
戴帽盘旋尊俎畔
孟嘉未可论风流


se Deo me salvi, quand'eo penso fiso,
i' non creço che re over baronne
plu contentasse lor condicïone
come la mia me: ço m'è aviso.


E vedendo io tal variar di tempo,
un non so che ne la mia sciocca rima,
un desìo vano, una percossa fede,
un'or presente e fuggitiva speme,
convien ch'a mio malgrado pasca il giorno
di duol, di tema, di sospetto il core.


„Pusť mne v tu líc,“ dí růže tmavá,
„ať mohu trochu krve pít,
mé poupě právě rozpukává,
chci pro ně její barvu mít!“


لدينا بركةٌ كالبدر حسناً
وليس يصيبها كالبدرْ نقصُ
كأنَّ الريحَ تأتيها برياً
حبيٍب قد تباعد منه شخصُ
فيطرِبها إلى أن يعتريها
من الإطرابِ تصفيقٌ ورقصُ


Tan puesto tengo en vos el pensamiento
que ya ni pienso en mí, ni pensar quiero;
si tengo bien, por vos pasa primero;
de vos viene si tengo algún tormento.


Ferraù rise, udendo tal sermone.
— Come — gli disse — ti fai tu chiamare? —
Disse il Danese: — Quando era garzone,
credetti in vostra fé, poi battezare
mi feci e rinegai vostro Macone.
Or credo in quello Dio che non ha pare.
Danese il forte, signor della Marca,
m'apella quella gente d'onor carca. —


Sieh! am Dornenstrauche keimt die Rose,
So des Lenzes holder Strahl erglüht; –
In der Pieride Mutterschoße
Ist der Menschheit Adel aufgeblüht;
Auf des Wilden krausgelockte Wange
Drückt sie zauberisch den Götterkuß,
Und im ersten glühenden Gesange
Fühlt er staunend geistigen Genuß.


Glas hingegen und Krystallen
Sind an sich zwar hart und fest,
Doch weil's Licht, durch sie zufallen,
Sich dennoch nichts hindern lässt;
Müssen kleine leere Lücken
Sich zu seinem Durchbruch schicken,
Die für Wasser, Luft und Wind
Dennoch undurchdringlich sind.


È Giulia, è una madre. Due figli ha cresciuto;
indarno! l´un dessi già ´l chiama perduto:
è l´esul che sempre l´è fisso nel cor.
Penò trafugato per valli deserte;
si tolse d´Italia nel dì che l´inerte
di sé, dei suoi fati fu vista minor.


Aromas do luar em revoadas francas,
Aromas do luar, a perfumar o céu…
Aromas do luar, sonâmbulos ao léu,
Aromas do luar, por noites todas brancas…


S mi lenne, ha eltűnne mindenünnen
Tihany tündére, felül és alul, -
És az utolsó S. O. S. kiáltás
Lábunkhoz hullna - visszhangtalanul?...


Doch man horcht nun Dialekten,
Wie sich Mensch und Engel kosen,
Der Grammatik, der versteckten,
Deklinierend Mohn und Rosen.


Oh, bude v chrámě zakalen
před Vámi boží slávy lesk,
hruď vaši schvátí tajný stesk,


Mein hertz von mir/
Weicht gar zu dir/
O gott mein trost alleine!
Seufftz also viel/
Ohn maß vnd ziel/
O wee der schwären peine!


Flor nascida no vagar do quarto


لو تروا حب ما اجمل
السبدور من يخجل
قد فشي حسن واشتهر
كل قلب به انعمر
ويميّل إذي خطر
قصائد وازحال لابن زمرك
غصن قدوا ما أعدل
تسقوا الريح وتحمل
صور من أملح الصور
روض هو خد من زهر
وجفون تسبي من نظر
ما يزولوا يتغزّل
يفتنوا الناس ويخذل
وشفيفيت من عقيق
وشويرب أخضر رقيق
ووره ربط من شقيق
العلو فيه والمل
كل من ريّه توهل
يا حبيبي بها إلي
غصن أنت فمل علي
كنت ندريك رشيق حلي
سكر لو كن تميّل
وعليها نقبّل
منصور آمشبه القمر
خذ بيديّ اش تنتظر
نقطع الليل بالسهر
روح نعطيك لو تقبل
كن نهدّيه ونرسل
ما تري جسمي بالنحول
بحل الصبغ حين يحول
ما بقى من غير طلول
وذبل قلب كاشعل
نار تجنيك وأشغل
ما تخاف شي أن نشتكيك
فرفيّع إلى المليك
ونخليك تفتل اديك
إنّ عدوا لس تجهل
سلّموا اللّه وفضّل
يام يفتح من البليد
فالقريب منها والبعيد
والملوك يرجعوا عبيد
ولعزّوا يذلّل
ويهدّوا ويرسل
ما له في الوجود مثال
التواضع مع الجلال
والكمال حاز مع الجمال
كل من قد تأمّل
رج خيروا وأمّل


Jaký se to hrne zástup
Od těch Křivoklátských hor?
Každý sekerou ozbrojen,
Jakby chtěli kácet bor.
K jakému se ženou dílu?
Snad Klenovci jdou na Mílu?


Je jedno mi, co řeknete...
Mám starou loutnu.. bílou líc..
a napřed tuším, co o mně
z Vás každý bude chtíti říc’.


Střes nedůvěru. Nad světla hvězd se vztyč v zvonivé naději.
Dny zapadají, v zamávání smírném paprsky své vychvějí,
noc tichem pohřbí vše, noc tichem odpovídá
a žal tvé duše vyzpovídá.


色染蔷薇水麝薰
静中时有暗香闻
上人生怕花料理
未信真能恼石君


Già già mi par ch'a giunger qui Goffredo
oltra il dover indugi; or tu dimandi
ch'impieghi io te: sol di te degne credo
l'imprese malagevoli e le grandi.
Sovr'a i nostri guerrieri a te concedo
lo scettro, e legge sia quel che comandi. –
Così parlava. Ella rendea cortese
grazie per lodi, indi il parlar riprese:


顷年尝入道山来
天上图书不受埃
今日有怀群玉府
又从人世得蓬莱


E circa il vespro, poi che rinfrescossi,
e le fu a viso esser posata assai
in certi drappi rozi aviluppossi
dissimil troppo a portamenti gai
che verdi, gialli, persi, azurri, e rossi
hebbe, e di quante foggie furon mai
non le può tor perhò tanto humil gonna,
che bella non rassembri e nobil donna


Až hřbitov se ozve tím tichý
„na větrníku“ zván,
jenž do všech končin světa
je roznášen, rozvíván.


Však nemusí viset, řekněte, ať prosí,
než studeným potem náhrdelník zrosí.


Svitem Tvojím blahost všady vzraší,
Země celá vesnou ojaří,
Bůh nás z nova rájem obdaří,
Z něhožto nás zloba nevystraší.


Pozdraven buď, kmete kalendáři,
starý málem, jako lidstvo celé –
s úctou věru na tvých šedin záři
patří v dumách oko myslitele!
S hvězd a sluncí snesen ku člověku
jsi mu orloj, kterým dny své měří,
jsi mu pravda na rozhraní věků
jediná, již bez pochyby věří.
Staletí už přešla od té doby,
co on v píli sám si tebe stvořil;
díla jiná – skácel zase v hroby,
vlastní řády zrušil zas a sbořil,
jenom tebe, děde, kalendáři
zvratů jeho nedotkla se váda,
a jak dříve – celým světem září
vítězná a nesmrtelná tvá vláda!


Des Ritters Unwill war sehr groß,
Drum er vom Rosse sprang,
Auch machet sich der kleine los
Und sich zur Erde schwang. –


Quel était ton désir et ta crainte secrète ?
Quoi ! le vœu de ton cœur, ta Muse trop discrète
Alcée, on reconnaît l'amour à ce langage.
Sapho feint vainement que ton discours l'outrage,


Macht eure Lampen fertig,
Und füllet sie mit Oehl;
Seyd nun des Heils gewärtig,
Bereitet Leib und Seel!
Die Wächter Zions schreien,
Der Bräutigam ist nah,
Begegnet ihm im Reihen,
Und singt Halleluja.


За темной прядью перелесиц,
В неколебимой синеве,
Ягненочек кудрявый — месяц
Гуляет в голубой травВ затихшем озере с осокой
Бодаются его рога, —
И кажется с тропы далекой —
Вода качает берегА степь под пологом зеленым
Кадит черемуховый дым
И за долинами по склонам
Свивает полымя над ниО сторона ковыльной пущи,
Ты сердцу ровностью близка,
Но и в твоей таится гуще
Солончаковая тоскИ ты, как я, в печальной требе,
Забыв, кто друг тебе и враг,
О розовом тоскуешь небе
И голубиных облакаНо и тебе из синей шири
Пугливо кажет темнота
И кандалы твоей Сибири,
И горб Уральского хребт


Tak Amor křidlatý zas bídy nasnoval,
Ač mátě myslila, že se jen žertoval,
Chtěv loučet do Starých své šípy ohnivé,
Než ale divadlo již bylo plačlivé,
Vše v Babiloně ji již velmi mrzelo,
Ba krásné bohyni snad již y šupelo:
Neb strachovala se, že Ochrankyně žen o)
To slyšíc, z Olympu snad vyžene ji ven.
A ještě vrtalo víc v hlavě Venuši,
Když zdálí spatřila již letěť svegruši:
Neb když se na svadbě tam v Vlaších kochala,
Jí Irys na slovo vše vypravovala,
Jak její nevěsta y s vnukem přemilým
Šla do Babilona s svým houfem spanilým,
Tam natropila snad bíd s chlapcem křidlatým,
Jenž připásal sy toul y s pásem bohatým. – –


Er kam an den Platz; über Trümmern
Blühten wieder die weißen Schlehn –
Auf dem Estrich, in grauer Kapuze,
Sah einen Mönch er stehn.


ما سافَرت لَحظاتُ عَيني نَحوَكُم
إِلّا عَلى خَيلٍ من العبراتِ


舍外周遭无隙地
积刍曾畏短檐间
紫茄绿瓠霜前摘
拟借西园五尺闲


E c'era una blandizie mondana acuta fine:
...di essenze parigine, di sigarette egizie...


Wie bistu doch so weiß, Candilla! siht dich an
Der Buler Jupiter, so wird er wol ein Schwan.
Was wirst du Eyre dann und Helenen außbrütten!
Wie wird so mancher Held von ihrer wegen wütten!


Zum letztenmal seh ich die Sonne glühen,
Auf deinen Zinnen, vielgeliebte Stadt!
Fern werden trüb' die Zeiten mir entfliehen,
Denn trauervoll ist der Verbannung Pfad.
Ich werde nimmer deine Feste schauen;
Dein Jubelklang erreichet nicht mein Ohr;
Nicht tret ich mehr zum Kreise deiner Frauen,
Und nimmer lausch ich deiner Mädchen Chor.
Lebt wohl denn, Haine! Fluren! der Gebete
Geweihte Freistatt! hohe Kaabe, du!
Der frommen Pilger heilge Zufluchtsstätte!
Zerbrochner Herzen Heil und Trost und Ruh!
Lebt wohl! das Schicksal ruft auf andre Pfade,
Lebt wohl! ihr theuren heimischen Gestade!


O sein neuer Sinn!
Lernt ihn doch erkennen!
Laßt doch heiß ihn brennen
durch euch hin!


so mag es immer sein.


"And there forlorn, despairing hid,
" I'll lay me down and die;
"'Twas so for me that Edwin did,
" And so for him will I. "


Wann denn verwandert ist der frische Morgen,
Verschlummert ist der schwüle Nachmittag,
Der Abend sich in Sonnendunst geborgen;


Ich habe mich/ was du zuvor gesagt/
O Gott mein Ruhm zu glauben unternommen/
auch selbst gesagt und es gewagt/
du werdest doch gewißlich einmal kommen/
hoffe wer da hoffen kan/
Er kömt noch wol heute an.


Es ist ein dämmerndes Friedensreich,
Das flüsternde Lauben umgrünen;
Da ist mir am blühenden Rosengesträuch
Ein weihender Engel erschienen.


Gottlob, der Flug ist dar, der da durch Mitternacht,
Ob mich der pflug noch pflügt.
Gottlob, das ider meint, das ich wär unterbracht,
Weil Falschheit mich umkrigt.
Gottlob, das schwärtzste schwartz umschwärtzet mich mit macht,
Das ides art gerügt:
Allein imehr es schwärtzt, i weissre Weisse sigt.


Zlatý Vyšehrad nám v temnu zhas’,
umlk’ pěvec, jehož mocný hlas
Vyšehradem hýbal i vší vlastí.
Kdy zas vzplane Vyšehradu jas?
a kdo najde varyto nám zas,
jež jím hýbat bude i vší vlastí?


Du süsser Klang beliebter Säyten/
Der meine Laute kosibar macht;
Der mir vor hundert andern Leuten/
So manche Lust zu wege bracht.
Erlaube daß itzt meine Hand/
Die schon so manchem Zeit-Vertreibe
Zu Ehren Müh' hat augewand/
Auch dir ein wahres Lob-Lied schreibe.


Daneben, hold wie Sonnenlicht,
Die Liebe schwang im Händchen fein
Ein blitzend golden Hämmerlein.
Sie hatt' der Liebsten Angesicht,
Ihr braunblond Haar, den Küssemund,
Den schlanken Leib, maifrisch, gesund,
Die großen, grauen Augen, trug
Ein erdbeerfarben Kleid, und schlug
Mit ihrem kleinen Hammer brav
Aufs Herz mir. Jeder Schlag der traf.
Und von den frischen Lippen klang
Ein rührend süßer Kindersang.


Trochu si pohovoříme při sklence,
bude to pěkná změna
pro nás mrzuté staré mládence –
a tobě utekla žena.


Ich glaube, mein großer Bruder wacht
wie ein Gericht.
An mich hat die Nacht gedacht;
an ihn nicht.


Zeugt's, Schwestern, sanft bekrabbelt
Um Hüft' und Brust,
Wie hold ihr zuckt und rabbelt
Vor Seelenlust!
Wie drängt euch wahrzusagen
Der sechste Sinn im Magen!
Ach unterm Mond ist mancherlei,
Wovon nichts träumt die Träumerei
Filosofei!


Fülembe zúgnak távol riadók,
De bágyadtan és érthetetlenül,
Ködben tülkölnek süllyedő hajók,
Mit bánom én, ha minden elmerül.


De Finstern tuckt un muckt sik ni,
Wi mœt noch rein mit't Fürfatt bi!
Wa knarrt de Snee! Wats dat vœr Een?
De Frost makt idel flinke Been.


Ein Freund, der Freund seyn soll, soll seyn zugleiche frey,
Daß sagen er dir darff, was dir zu sagen sey.
Ein Freund, der Freund seyn soll, der soll dich redlich meinen;
Soll innen seyn nicht so und so von aussen scheinen.
Ein Freund, der Freund seyn soll, soll ehrlich seyn für sich,
Damit er nicht zugleich beschäme sich und dich.
Ein Freund, der Freund seyn soll, der soll seyn unverdrussen,
Daß du habst seiner so, wie deiner selbst genussen.
Ein Freund, der Freund seyn soll, soll namhafft gleichwol seyn;
Dann deines Freundes Ruhm hilfft deinem Namen ein.
Ein Freund, der Freund seyn soll, der soll der Demut pflegen
Und deinen Pfennig dir so hoch wie seinen legen.
Wer solchen Freund bekümmt, hat keinen schlechten Freund;
Er wird nicht viel gehabt; er wird nur offt vermeint.


Nel decimo l'uficio funerale
fanno li greci re a' morti loro;
e Teseo chiama Itmon sanza dimoro,
il qual d'Arcita il mal dice mortale.


Passano in ordinanza i fanti armati,
poscia di cavalier segue un drappello,
due mila a piè, trecento incavallati
(vocabol fiorentino antico e bello).
Va pomposo il signor de' Ravennati
sopra un nobil corsier di pel morello
stellato in fronte, che col piè balzano
par che misuri a passi e salti il piano.


小童学炼白朱砂
轮向天坛扫落花
玉管金炉解迎客
碧云遥指太清家


Es mediodía. Un parque.
Invierno. Blancas sendas;
simétricos montículos
y ramas esqueléticas.
Bajo el invernadero,
naranjos en maceta,
y en su tonel, pintado
de verde, la palmera.
 Un viejecillo dice,
para su capa vieja:
«¡El sol, esta hermosura
de sol!...» Los niños juegan.
 El agua de la fuente
resbala, corre y sueña
lamiendo, casi muda,
la verdinosa piedra.


Doch nun, ihr Götter, darf ich hoffen,
Gerettet sei das Vaterland,
Da mich allein der Blitz getroffen,
Den das Geschick herabgesandt;
Gesättigt nun in einer vollen,
Gewalt'gen Rache ward sein Grollen;
Denn Unglück traf mein Haupt so schwer,
Daß den Besiegten ich beneide;
Ihm blieben seine Söhne beide,
Ich aber habe keinen mehr.«


寒郊好天气
劝酒莫辞频
扰扰钟陵市
无穷不醉人


So wird exercirt
Zum Abend noch spat,
Bis der Schlaf commandirt:
»Zu Bett, Kamerad!«


L'amico è un altro io propio redutto,
ficte son le amicizie, per le quali
dal vero amore infuor segue altro frutto.


Tu, nevěda sám proč, jsem zbožně zůstal stát
a po pěšinách kol se ohlížel tak rád


十二云屏月照残
无端量得带围宽
挑灯不语停针线
差遣虫声答夜阑


„Co vzdýcháš ztěžka sobě?
My určeny jsme tobě.


Haste, mighty chief! our injur'd rights restore!
Quick spread thy sails for Albion's longing shore!
Haste, mighty chief! ere millions groan enslav'd;
And add three realms to one already saved!
While Freedom lives, thy memory shall be dear,
And reap fresh honours each returning year;
Nations preserv'd shall yield immortal fame,
And endless ages bless thy glorious name!


O Libewig! Was hab ich nun ersehn?
Welch Vater? Ach! Barmhertzig sonder endnis!
Mein Gott, mein Gott! Wer wil zu dir nich flehn?
Nun merk ich recht der fremden Buhlschafft blendnis.
Di Feuerangst, di vor beschwert,
Schau, schau, wi si in Anmutt kehrt!
Holdseelges Lib! Mein schätzchen! Ach gewehr,
Was ich von dir, mein Libchen, nun begehr!
Gib, schönste, gib di Perle doch zueigen,
Das solche Lust auf ewig könne steigen.


Elle a voulu revoir ce ciel de son enfance,
Revenir et mourir au lieu de sa naissance ;
Paris était pour elle un séjour étranger,
Son exil à ses yeux n'avait fait que changer :
Cette ville banale était pour elle amère.
Ah ! la seule patrie est, aux yeux d'une mère,
Aux lieux où lui sourit, où l'aima son époux,
Où son doux premier-né grandit sur ses genoux,
Où ces anges gardiens du printemps de la femme
Laissèrent en partant leur rayon dans son âme !


Optimismo


U bažin blízko nalezli z rána
ve mdlobách ležet mladého pána.
Sotva se z těžké mrákoty budí,
ku břehu rychle posýlá stráže,
hrob nový rychle otevřít káže;
kůl těžký probit dívčinou hrudí.


(Dedico este poema às poetas Bárbara Heliodora, Cecília Meireles,
Henriqueta Lisboa (in memoria) e especialmente à poeta e amiga
Stella Leonardos, através das quais evoco todas as mulheres
poetas de todos os tempos, cujas vozes estiveram caladas por tantos
século)


عامان  مرا عليها يا مقبلتي
وعطرها لم يزل يجري على شفتي
كأنها الآن  لم تذهب حلاوتها
ولا يزال شذاها ملء صومعتي
إذ كان شعرك في كفي زوبعة
وكأن ثغرك أحطابي  وموقدتي
قول أأفرغت في ثغري الجحيم وهل
من الهوى أن تكوني أنت محرقتي
لما تصالب ثغرانا بدافئة
لمحت في شفتيها طيف مقبرتي
تروي الحكايات أن الثغر معصية
حمراء  إنك قد حببت معصيتي
ويزعم الناس أن الثغر ملعبها
فما لها التهمت عظمي وأوردتي؟
يا طيب قبلتك الأولى  يرف بها
شذا جبالي  وغاباتي  وأوديتي
ويا نبيذية الثغر الصبي  إذا
ذكرته غرقت بالماء حنجرت
ماذا على شفتي السفلى تركت  وهل
طبعتها في فمي الملهوب  أم رئتي؟
لم يبق لي منك  إلا خيط رائحة
يدعوك أن ترجعي للوكر  سيدتي
ذهبت أنت لغيري  وهي باقية
نبعا من الوهج  لم ينشف  ولم يمت
تركتني جائع الأعصاب  منفردا
أنا على نهم الميعاد  فالتفتي


Bože, pomiluj ny!


Podré esconderme en el lugar más oscuro
y no descubrir el placer del misterio,
Podré, quizás, devorarme el silencio
y envolverme la distancia sin saber cuán lejos.
Podré saborear el más amargo de los sabores
y tal vez me acostumbre a ello,
podré, quizás, deleitarme de dulzura
y no conocer, jamás, lo dulce a pleno.
Podré tantas cosas, no podré tantas otras.
Podrá el tiempo darme tiempo...
pero si no lo aprovecho ahora,
se morirá mi alma aunque viva mi cuerpo.


Most közelgni hallván felrettent hölgyeit,
Árnyékba fordítá kisírott szemeit,
Mert nem akará, hogy megsejtsék a nyomot,
Dúló könnyek árja melyet arcán hagyott.


NUn des sommers lust-gewinn
Gäntzlich hin;
Nun die grünen kräuter sterben /
Und die blumen haupt und blat und den stock entfärben /
So kan und soll doch deiner liebe schein /
Amöna / stets mir meine sonne seyn.


e se bene Amor faci e quadrella,
superbo più che mai, nel cor m'aventa,
perché di fuoco ismisurato avampi,


Und begierig mit den trocknen Lippen
Schlürfend setzt' ich an, und schon berührte
Mir das seltne Naß den Mund – da weckte
Mich der Schlag der Uhr; vom Lager fuhr ich
Durstig auf und mußte herzlich lachen.


Publicada no Jornal do Comércio, Rio de Janeiro, 15 ju 189 Título atribuído pelo Itaú Cultura
POMPÉIA, Rau Crônicas  Organização de Afrânio Coutinh Assistência de Eduardo de Faria Coutinh Rio de Janeiro: Civilização Brasileira: Oficina Literária Afrânio Coutinho: Fename, 198    365-366


Fame reports, fair , of you;
This blest Report encourag'd me to sue.
O Angel-Goodness, hear, and ease my Moan,
Nor let your Mercy fail in me alone!
So at the last Tribunal will I stand,
With my poor Orphans, plac'd on either Hand;
There, with my Cries, my  I'll assail;
(For at  Bar the Widow's Tears prevail)
That she, who made the Fatherless her Care,
The Fulness of celestial Joys may share;
That she a Crown of Glory may receive,
Who snatch'd me from Destruction, and the Grave.


Here would I learn how CHRIST has dy'd
To save my Soul from Hell:
Not all the Books on Earth beside
Such heav'nly Wonders tell.


Nem jön felénk. Valahol
Ledűlt heverészve,
S míg csontajkát csiklándja
Szellők édessége,


ve yaktı perişan eyledi sinei sâdpâremizi


Se hanno ghirlande là di fructi piene
e te ne ornin le chiome, oh quante perle
avrai, se vòi, e quante auree catene!


Ich bin mein Tage so mit Schmerzen/
mit Ungedult und weichem Herzen
von iener Stat nicht abgereist.
Nu ich auff wenig wenig Tage
der süssen Gegend Abschied sage/
verwirrt sich Herze/ Muht und Geist.


Sei mir gegrüßt, ehrwürdiges Haus des alten Olympus,
Götter und Menschen, umsonst such' ich sie wieder, du bliebst!
Aber warum? Man hat dich mit Eselsohren geheiligt,
Und nach dem Sprichwort hast selbst du mit den Wölfen geheult. 2


Преподлый суеверь отъ разума бежитъ,
И верить онъ тому, чему не надлежить:
Кто вздору всякому старается поверить;
Стремится предъ самимъ онъ Богомъ лицемерит


千仞不是高
世界了无碍
试来一振衣
天风在环佩


Madonna prende i doni
d'amante insidioso
ed a' nemici occulti apre la via;
e gusta (or mi perdoni)
dolce veneno ascoso
nel caro cibo che fuggir dovria.
Mortal dolcezza e ria,
deh, non l'ingombri il petto:
e s'attoscar Natura
volle alma così pura,
fe' la mia morte ne l'altrui diletto.
Natura, iniqua maga,
del mio dolor s'appaga.


Et d'ailleurs mon rêve impossible,
Je l'ai souvent réalisé ;
Sans que mon regard ait visé,
J'ai quelquefois touché la cible.


Szobád csendes, - nem zörren a kilincs,
Vendég, barát köszöntésedre nincs;
Ajakihoz vonván forrón kezed:
Nem mondja senki, hogy hálás, szeret. -
Ma a világ jön-megy, vigad, vegyül...
Te ünnepelsz gyászoddal egyedül.


La luna me cubrió con tenue manto
de plata nacarada, sin derroche
palpita el corazón igual que anoche
sufriendo por tu amor, sutil quebranto.
Ignoro si el derrame de mi llanto
es causa del dolor de tu reproche
mi vida vive ya su medianoche
y teme sucumbir al desencanto.
Encierro mi tristeza en la almohada
queriendo recordarte con empeño
soñando con tu piel tan perfumada
y el roce de tu labio tan risueño.
Te pido por favor, no digas nada
permite que prosiga con mi sueño.


O statuaire ! ainsi l'artiste à l'œil de feu,
Les pieds sur le volcan et sur sa gueule atroce,
D'un regard assuré plonge dans le ciel bleu.


Napil se do pána krále,
rozzpíval se, brumtal dále.


Což nechtěl’s, aby volny světy byly
jak Ty, než čeho v pustém bylo šíru,
či neurčil’s je k svobodnému víru,
to nechtěje, by na řetězích hnily?


Faltó color, faltó
en esta historia en gris diluida:
el mismo que nos podemos brindar
con el acuarela de las caricias.


Liebeschwüre, flatterhafte
Falsche Eide, in den Schlot
Fliegen sie hinauf – es kichert
Unsichtbar der kleine Gott.


Or, dans sa robe blanche et rase, une fumée
Autour de ses naseaux roses et palpitants,
Un étalon conduit la hennissante armée.


Ten očí jejích měkký, mírný svit
vždy teplem svým zas rozhřívá můj cit
a jarem dávným plní srdce moje...


Unter solchen göttlichen Gesprächen
Schritten die verklärten Dichter oft
In des Waldes unbetretnen Schlägen,
Bis es dunkel wurde unverhofft.
Und die weltberühmtesten der Verse
Machten miteinander unterwegs
So der Dichter Tell's und der des Lerse,
Eingedenk des großen Künstlerzwecks.


Weich küßt die Zweige
der weiße Mond;
ein Flüstern wohnt
im Laub, als neige,
als schweige sich der Hain zur Ruh –
Geliebte du.


Ví se to v celé Evropě,
když zařve, strašný není,
to jen tak ve lví podobě
na časy „zuby cení“.


Že náhled Tvůj je věru pravý,
toho důkaz podám stručně,
vždyť má sestra na pianě
hraje také čtveroručně.


O Trost in letzten Stunden
Ihr heiligen fünf Wunden
Die Mutter laßt gesunden
Von Euch ja kömmt das Heil
So fleht der Kinder Jammer
Da klingt der Pforte Hammer
Da naht der Schmerzenkammer
Der Tod mit seinem Pfeil.


Good Wor'ster thus supports his drooping age,
Far from court-flatt'ry, far from party rage;
He, who in youth a tyrant's frown defy'd,
Firm and intrepid on his country's side,
Her boldest champion then, and now her mildest guide.
O gen'rous warmth! O sanctity divine!
To emulate his worth, my friend, be thine:
Learn from his life the duties of the gown;
Learn not to flatter, nor insult the crown;
Nor basely servile court the guilty great,
Nor raise the Church a rival to the State:
To Error mild, to Vice alone severe,
Seek not to spread the law of Love by Fear.
The priest, who plagues the world, can never mend:
No foe to Man was e'er to God a friend:
Let reason and let virtue faith maintain,
All force but theirs is impious, weak, and vain.
Me other cares in other climes engage,
Cares that become my birth, and suit my age;
In various knowledge to improve my youth,
And conquer Prejudice, worst foe to Truth;
By foreign arts domestick faults to mend,
Enlarge my notions, and my views extend;
The useful science of the world to know,
Which books can never teach, or pedants shew.


Takto píši, mrzutý jsa patron,
jenž už dávno odvykl se smáti:
– Drahý pane, království mi dejte,
nesvedu vám řádky na komando;
nevykřešu ani jiskry z duše,
právě proto, že jste řekl: vykřeš.
Nejsem vládcem veršů svojich, pane,
ba, mé verše jsou tak zlomyslné,
že když přál bych si jich – nepřijdou mi,
a když klid chci míti – hrnou se mi
hlavou, duší, jazykem a prsty,
že mi bývá, redaktore drahý,
jak bych si byl lehl v mraveniště –
volej však je, verš se neukáže,
bědný pán jsem čeledi té bídné. –


Der herr sprach: dir gschicht nit unrecht.
hab ich dir nit gesaget heut:
laß sie drauß, es sint freche leut!?


»Amar, ¡eso es todo!; querer, ¡todo es eso!
Los mundos brotaron el eco de un beso,
y un beso es el astro, y un beso es el rayo,
y un beso la tarde, y un beso la aurora,
y un beso los trinos del ave canora
que glosa las fiestas divinas de Mayo.


Se voi fussi più discrete
circa 'l fatto dello amore,
ne saresti assai più liete,
pur salvando el vostro onore.
Non si vuole un amadore
sempre mai tenere in gogna,
ch'al meschin alfin bisogna
le suo pene apalesare.


Má duše tušíc písně něžné chvění
tam pospíchá vždy v sladkém roztoužení
a v luzných snech se hlava k prsům chýlí. –
Bůh pozdrav Tě a žehnej Tvojí vnadě,
slovinský kraji, bohumilý, blahý,
a lid tvůj plný netušené síly
nechť pne se k výši jarobujné snahy
jak mladý štěp ve slávských kmenů sadě,
v němž míza žití neúdolná tryská,
třeba to sadem burácí a blýská!


Ertragen frewdig Armuht, Noht,
In die Gedult uns hüllen,
Vnd standhafft seyn biß in den Todt,
Dieß ist ümb deinet willen.


Pensa em mim
Protege o que eu te dou
Eu penso em ti
E dou-te o que de melhor eu sou
Sem ter defesas que me façam falhar
Nesse lugar mais dentro
Onde só chega quem não tem medo de naufragar


Dann eil' hinaus zum Walde frei,
Nimm mit, was du erworben,
Und sage den Leuten rings, es sei
Der letzte Skalde gestorben.« -


Gewünschte Sterbligkeit! besüßte Ruh!
drükkt Sie/ Rosille/ mir die Augen zu.
der Liebe lezter Dienst/ ein kalter Kuß
wird machen/ daß ich todt auch leben muß.


للرُّوحِ من رَوْحِ ريحِ الحِبِّ رَيْحانُ
وللحَقائِقِ في الأَسرارِ بُرْهَانُ
كم جاءَ بالزُّورِ قومٌ يرفُلونَ بهِ
كأنَّهُمْ وهو بينَ النَّاسِ ما كانُوا
وأصْبَحوا لا تَرى إِلاَّ مَساكِنَهُمْ
وللمُحقِّينَ آثارٌ وأَعيَانُ
لا يُعْجِبَنْكَ من الفُسَّاقِ قولُهُمْ
إنْ أَنْتَ حقَّقْتَهُ زورٌ وبُهْتَانُ
وكلُّ نشأَةِ غيبٍ تُلْفِ صاحِبَها
والمُخلِصونَ لأهلِ الحقِّ خُلاَّنُ
فالْزَمْ رِجالاً أَجَلَّ اللهُ سيرَتَهُمْ
وكلُّ نيطَتِها ذوقٌ وعِرْفَانُ
والأَحْمَدِيُّونَ لا تترُكْ محاضِرَهُمْ
فهُمْ رِجالٌ لَهُمْ في الحَيِّ ديوَانُ
للعارِفِ العَلَمِيِّ الحَبْرِ يُعْجبُني
قولٌ لهُ في نِظامِ الحقِّ تِبْيَانُ
إذا طَغى الدَّهْرُ أَو جارَتْ نوائِبُهُ
فالأَحْمَدِيُّونَ ذُخْري أينما كانُوا
صِرِ ابنَ روحِ مَعانيهِمْ لتَثْنى بهِمْ
ما كلُّ ابنٍ لروح الحُبِّ سَلْمَانُ
قمْ نَهْنِهِ الكأسَ واشربْ خمرَ حانَتِهِمْ
واذْهَلْ هُياماً فنِعْمَ الكأسُ والحَانُ
قومٌ لهُمْ برسولِ اللهِ معرِفةٌ
وفي التَّدلِّي لهُمْ في آلِهِ شانُ
طَريقُهُمْ كلُّهُ سِرٌّ ومكْرُمَةٌ
وخارِقاتٌ وإذْعانٌ وإيمانُ
قاموا على قَدَمِ التَّقْوى لبارِئِهِمْ
وباتِّباعِ الرَّسُولِ قد دَانُوا
لهُمْ إذا اللَّيْلُ قد أرخَى كَلاكِلَهُ
دمعٌ يَفيضُ على الخَدَّينِ هَتَّانُ
تنظَّمَتْ بطَريقِ الشَّرْعِ همَّتُهُمْ
ما فيه من نَزَغاتِ الوهمِ أَلوَانُ
ذَلُّوا لأمرِ رسولِ اللهِ عن أَدبٍ
وما عليهِمْ لأمرِ الغيرِ سُلْطَانُ
هُمْ في مَناهِجِ دِينِ اللهِ حينَ سَرَوْا
ماتوا على الحقِّ أَشياخٌ وشُبَّانُ
لهُمْ مَعانٍ من العِرْفانِ غامِضَةٌ
مِضْمارُ نُكْتَتِها ذِكرٌ وفُرْقَانُ
هُمُ الرِّجالُ فلا تجْحَدْ مَفاخِرَهُمْ
لهُمْ إذا احْتَفَلَ الميدانُ ميدانُ
جَحاجِحٌ من أسودِ اللهِ طائِفَةٌ
لهُمْ بتَرْجيحِهِمْ في القَوْمِ ميزَانُ
قومٌ أَبو العَلَمَيْنِ الغَوْثُ شيخُهُمُ
وهُمْ بهمَّتِهِ عَزُّوا وما هانُوا
من كلِّ شهمٍ كوَقْعِ السَّهمِ رَمْشَتُهُ
يومَ الصِّدامِ والفُرْسانِ عُنوَانُ
لم يُؤلَفِ الجودُ إِلاَّ من مكَرِمِهِمْ
ولا تُكِنُّ المَعالي دونَ ما كانُوا
تَسَلَّقوا ذِرْوَةَ العَلياءِ عن شَرَفٍ
منهُمْ مُشاةٌ إلى العَليا وفُرْسَانُ
ما مرَّ آنٌ وما مرَّتْ لنوبَتِهِمْ
آثارُ مفخَرَةٍ يَزهو بها الآنُ
هُمُ الشُّموسُ التي في العارِفينَ بَدَتْ
ما ضرَّها بجُحودِ النُّورِ عُميَانُ
هذي البَراهينُ في الأَكوانِ قاطِعَةٌ
ينحَطُّ عن بُرجِها المَعْمورِ كيوَانُ
خُذْها إليكَ بعهدِ الغيبِ صافِيَةً
واللهُ للمُخْلِصِ المَسْكينِ رَحْمنُ
كفى بنُصْرَتِهِ في كلِّ حادِثَةٍ
إنْ فارَقَ العبدَ أَنصارٌ وأَعوَانُ


Der Diener Glase ist der dritte,
Der äußerst unbeliebt sich machte,
Indem er gegen alle Sitte
Den Saustall in die Zeitung brachte.


Per certo voi dovresti pure omai
consolarvi con seco e star quïeti,
e prender del mal vostro quel che piace;


Und sieh, des Lichtes Halme schießen
Empor vom grauen Himmelsstrande,
Wie hinter schwarzem Schildesrande
Blutige Speere sprießen.
Das sind die Speere der Sonne!


A přec! – proč hledám ony kraje jasné,
Kde z noci popele se zdvíhá den?
Proč po východu touha neuhasne?
Proč o něm vezdy sním, vždy o něm jen?


Sie hatten selbander drei Jahre gelebt;
Es hatte die Liebe die Stunden gewebt,
Von schöneren Faden als Seide.
Wenn Liebe sich setzt an den Webstuhl der Zeit,
So webt sie dem Leben ein himmlisches Kleid,
Von morgenrotschimmernder Freude!


Sur le sol convulsif l'homme n'était pas né
Qu'elle emplissait déjà, mille fois séculaire,
De son ombre, de son repos, de sa colère,
Un large pan du globe encore décharné.


Nun jauchtze Seel, durch Jesus Macht,
Das Gottesschlus aufs neu vollbracht,
Und ider sich, nicht dich, verderbet,
Weil Gott der Herr si gantz verwirrt:
Ob Satan hetzt und si durchherbet,
Doch worden si in sich verirrt.
Wi wolten si mich täglich schwächen?
Was lag verborgen in dem hertz?
Doch litten si den grösten Schmertz,
Weil si kaum heimlich dorfften stechen.


Tutta de calamita era la entrata,
Né senza gran romor se puote aprire.
Il più del tempo si vede serrata:
Fraude e Fatica a quella fa venire.
Pur se ritrova aperta alcuna fiata,
Ma con molta ventura convien gire.
Prasildo la trovò quel giorno aperta,
Perché de mezo il ramo fece offerta.


«Ya no cantará más el ámbar insurgente
de la sirena, no tiene sino pueblo.»
Y masticaban sus incesantes papeles
patrocinando para mi guitarra el olvido.
Yo les lancé a los ojos las lanzas deslumbrantes
de nuestro amor clavando tu corazón y el mío,
yo reclamé el jazmín que dejaban tus huellas,
yo me perdí de noche sin luz bajo tus párpados
y cuando me envolvió la claridad
nací de nuevo, dueño de mi propia tiniebla.


Seid Euch gleich und keusch geblieben
Hundertblättrig in der Runde,
Ernst verschlossen falschen Trieben,
Gebt Ihr echter Liebe Kunde!


For you, ye guilty throng! that lately join'd
In this sedition, since seduc'd from good,
And caught in trains of guile, by spirits malign,
Superior in their order; you accept,
Trembling, my heavenly clemency and grace.
When the long aera once has fill'd its orb,
You shall emerge to light, and humbly here
Again shall bow before his favouring throne,
If your own virtue second my decree:
But all must have their manes first below,
So stands th' eternal fate, but smoother yours
Than what lost angels feel; nor can our reign,
Without just dooms, the peace of heav'n secure;
For forms celestial new erect in glory
Wou'd totter, dazzled with the heights of power,
Did not the nerves of justice fix their sight.


Den za dnem v mlhách kamsi táh,
žádný mu klidu nedá,
večer co večer k číši sáh
a pokoje v ní hledá...


Heut hat sie Einen krönen lassen,
Ich bin enttront und tu mich hassen.


Sta nevysněných, tajných visionů
se chvělo mu pod spuchlých víček řasou,
rty tenké, jak by volaly: Já tonu,
ó Pane, podej ruku, buď mou spásou!
Jsem rozšlápnutý květ tvém na záhonu,
kde hřích a hanba se jak červi pasou,
svět pode mnou se v kalné ztrácí mlze,
já nemám slov a proklínám své slze,
jsem zrazen láskou, opuštěn jsem krásou!


Er, pleno Titulo, Regent
Von uns'rer Atmosphäre,
Macht wahrlich seinem Regiment
Am Himmel wenig Ehre.
D'rum, Herr Spavento! hör' er mich:
Frisch von der Leber weg will ich
Ihm für sein tolles Wesen
Jetzt die Leviten lesen.


Vom Meer herauf die Sonne grüßt,
Tautropfen am Riedgras beben: – –
wir haben uns kaum Willkommen geküßt
und sollen uns Abschied geben!


A jak v ráji z rukou Božích
sličný Adam z hlíny vstal,
tak on nádob jako kvítků
na tisíce nadělal.


¿Recordar mis esperanzas?
¿Revivir mis ilusiones?
¿Ir hacia atrás? ¿Encontrarme
a media vida, sin vida,
en la sima de un abismo
hundida cumbre del aire?
¿Volver al centro del alma?
¿Romper espejos? ¿Pedir,
pedir a gritos la noche?
No mires atrás, no mires.
Mira al sol y a las estrellas.


Dann ermuntern sich zu neuem Leben
Die verblichnen Wiesen aus dem Winterschlafe,
Und das Gras wacht auf, und decket träumend
Wiederum den Schooss der Mutter Erde.


E poi m'è detto ch'i' nol debbo odiare!
Ma chi sapesse ben ogni sua taccia
direbbe: "Vivo il dovresti mangiare!".


去城三十蹑云端
特地山灵纵我观
白玉岩边数行字
祇知末后密并官


Von Allem was zu Leid und Frommen
Bisher das Leben mir gebracht,
Iſt Manches unverhofft gekommen,
Und Manches hatt’ ich überdacht;
Doch ſeltſam! wo ich ſchlau und fein
Mich abgeſorgt zu grauen Haaren,
Da bin ich meiſtens abgefahren,
Und Unverhofftes ſchlug mir ein.


O Kinder, haltet fest an Recht und Licht!
Aus Rosen selbst der Dorn der Rache sticht!
Es sä't der Mensch, doch ob den Saaten wacht
Still eine dunkle, räthselvolle Macht.«


Jetzt bin ich wieder aufgebaut
aus allen Stücken meiner Schande,
und sehne mich nach einem Bande,
nach einem einigen Verstande,
der mich wie ein Ding überschaut, –
nach deines Herzens großen Händen –
(o kämen sie doch auf mich zu).
Ich zähle mich, mein Gott, und du,
du hast das Recht, mich zu verschwenden.


Fölötte igen megnyomorodtam,
Enyhíts meg, és végy föl engem ismétlen,
Azmint nékem megígérted, Uram,
Az áldozat, kit szájam néked teszen,
Kérlek, legyen kedves tenálad,
És ítéletedet tudtomra adjad.


Thu einmal, was du stets beschloßen,
Und zwing Gewohnheit, Fleisch und Blut.
Die Boßheit scherzt nicht ungenoßen,
Es kommt ein Tag voll Zorn und Glut.
Der Tod hat tausend Pfeil und Stricke,
An einem einzeln Augenblicke
Hängt unser ewig Wohl und Weh.
Es ist noch Zeit; ach lauf und eile
Und greif nach angebothnem Heile,
Eh deßen Gnade weitergeh.


Und fort ging Jesus seinen Gang,
So fern von Menschenruhm,
Von Reichthum, Hoheit, Lust und Pracht,
Und ging ins Heiligthum.


Mnoho utvořil by! Tak chceš krýti
Lživým slovem vlastní slabotu.
Přislíbiv mi cestu otevříti
K slávě, k zvelebení kmene mého,
Ukázals mi bídu, lichotu,
Zkázu pokolení Slovanského!


Ein Kindelein so löbelich
Ist uns geboren heute,
Von einer Jungfrau säuberlich,
Zu Trost uns armen Leuten.
Wär uns das Kindlein nicht geborn,
So wärn wir allzumal verlorn,
Das Heil ist unser aller.


Es klopfet noch an seiner Tür,
Liegt er im Todeskampfe,
Und ruft: »Herr Doktor! kommt mit mir,
Mein Weib fiel um im Krampfe.«


我是拈花人
谁为散花女
花谢又花开
山禽无一语


هل تعرفُ الدارَ خفَّ ساكِنُها
بالحجرِ فالمستوى إلى الثَّمَدِ
دارٌ لبهانةٍ خدلجَةٍ
تَبسمُ عن مثلِ بارِدِ البَرَدِ
أثَّت فطالَت حتى إذا اعتدلت
ما إن يَرَى الناظرونِ من أوَدِ
فيها فأما نقاً فأسفلُها
والجيدُ منها لظبيةِ الجَرَدِ
لا الدهرُ فإن ولا مواعِدُها
تأتي فليتَ القتولَ لم تَعِدِ
وعداً محاصيلُهُ إلى خُلُفِ
ذاك طلابُ التضليلِ والنكَدِ
هيفاءُ يلتذُّها معانِقُها
بعدَ عِلالِ الحديثِ والنجَدِ
تمشي إلى نحو بيتِ جارَتِها
واضعةً كفَّها على الكَبِدِ
نعمَ شعارُ الفتى إذا بردَالا
يلُ وآضت كواكِبُ الأسَدِ
كأنَّ ماءَ الغمامِ خالَطَهُ
راحٌ صَفَا بعدَ هادرِ الزَّبَدِ
والمسكُ والزنجبيلُ عُلَّ به
أنيابُها بعد غفلَةِ الرَّصَدِ
دع ذا ولكن ربَّ عاذِلَةٍ
لو عَلِمَت ما أُريدُ لِمَ تعدِ
هبت بليلٍ تلومُ في شربِ ال
خَمرِ وذكرِ الكواعب الخُرُدِ
فقُلتُ مهلاً فما عليكِ إن ام
سيتُ غوياً غيِّي ولا رشدي
إني لمستيقنٌ لئن لم أمُت
مل يوم إني إذن رهينُ غَدِ
هل نحنُ إلا كَمَن تقدَّمنا
منا ومن تمَّ ظِمؤُه يَرِد
نحنُ كمَن ما مضى وما ان أرى
شحاً يزيدُ الحريصَ من عَدَدِ
فلا تلومنني على خُلقي
واقني حياءَ الكريمِ واقتعدي


Ze Senice kobyla,
z Příkaz žena,
ta i ta mi nebyla
usouzená.
Kobylu si třískej,
ne se hnout,
na ženu si stýskej,
když je bloud.


Jsem vlasti víc než ona mně.
Svou čest jí nedám.


E per adempier tua ingorda gola,
un vil fattor non ti sarebbe bacco,
bavalischio scorretto, ingrato e reo.


Denn Alles ist wie damals noch,
Die Blumen, das Gefild;
Die Sonne scheint nicht minder hell,
Nicht minder freundlich schwimmt im Quell
Das blaue Himmelsbild.


Die Frau steht auf. Doch bleibt sie noch am Bett.
Ein letzter, langer, schwerer Abschiedsblick
In Haß und Eifersucht und Schmerz und Weh.
In grenzenloser Liebe küßt sie dann
Die Stirne dessen, der ihr Leben war.


vosotras le tendréis en el contento,
mas, ¡ay!, que llegaréis a la partida
y llevarase mi esperanza el viento.


Nur in Andern sei sein Leben,
Wirksamkeit sein schönster Lohn!
Enkel, die ihm Dank und Ehre geben,
Lohnen ihn für seiner Brüder Hohn.
So vereint durch alle Folgezeiten
Strebe seine süße Müh;
Neu gestärkt durch Widerwärtigkeiten,
Steige mehr und mehr umfassend sie!


Den, dem der Hauche Licht im Seelenantlitz brennt.


porque si acaso le reduce el hado
a padecerle ingrato o enemigo,
fue juicio, o es venganza, hallar consigo
un fuerte del incendio no tocado.


南路蹉跎客未回
常嗟物候暗相催
四时不变江头草
十月先开岭上梅


A szörnyű férfibűn pirítá arcom
és izmaimra ólomsúlyt rakott.
És önnön két kezemet meggyűlölve -
a vágy másnap új korbácsot kapott.


لا أَرضَ ضيِّقةً كأصيص الورود
كأرضك أنتَ ولا أرضَ واسعةً
كالكتاب كأرضك أن ورؤياك
منفاك في عالم لا هُويَّة للظلّ
فيه، ولا جاذبيّة /
تمشي كأنك غيرك /


قَفا نتشاكا ما تَشاكاهُ وَامقُ
وَقَد ظَعنت بِالغانيات الأَيانِقُ
كَثير سهاد العَين نزر هُجوعهُ
يُواصل طَيفاً مِنهُم وَيُفارق
وَقَد سَوَّدت مِنهُ وُجوه مَآرب
مِن البين وَأَبيضت يَديهِ مَفارِقُ
تَملك حُب العامرية قَلبُهُ
وَما عاقَهُ عَنها مِن الحَي عائِقُ
غَزالية تَغشي العُيون جَلالة
مَغاربها أَحشاؤُنا وَالمَشارِقُ
فَإِن خَطرت زَهواً فَغصن مَنعم
وَإِن عَبقت رَيا فَثم حَدائِقُ
وَإِن يَك في ثَغر الحسان عُذوبة
فَفي ثَغر مَن أَهوى عَذيب وَبارق
شَغلت بِها في المَهد عَنها صَبابة
ولَم تَكُ قَدَت فيهِ عَني البَخانِقُ
وَبي حالة العُشاق في كُل حالة
وَلَكِنَّني لَم أَدرِ مَن أَنا عاشِق
رَعى اللَهُ بِالجَرعاءِ وَقفة ساعةٍ
وَنَحُن بِأَلحاظ الهَوى نَترامق
يَشير بِأَطراف البنان ويَشتَكي
اليم الجَوى مِنا مَشوق وَشائق
إِلى أَن قَضى التَوديع فينا قَضاءَهُ
وَسارَت تؤم الجزع فينا السَوابق
رَجعت وَطَرفي لا تَغيض دُموعُهُ
وَقَلبيَ لا ذُقت النَوى وَهُوَ خافق


Ловя мгновенья сумрачной печали,
Мы шли неровной, скользкою стезеМинуты счастья, радости нас ждали,
Презрели их, отвергли мы с тобоМы разошлис Свободны жизни наши,
Забыли мы былые времена,
И, думаю, из полной, светлой чаши
Мы счастье пьем, пока не видя днКогда-нибудь, с последней каплей сладкой,
Судьба опять столкнет упрямо нас,
Опять в одну любовь сольет загадкой,
И мы пойдем, ловя печали ча21 июля 1898


Und d’ Voͤgeli meines o,
ſie werde ſo buſper und froh,
und ſinge: „Herr Gott dich loben wir“
und ’s glitzeret ebe z’ſend ane;
 „Chromet iungi Hahne!“
’s iſch wohr, me verlueget ſi ſchier.


Széchényi csendes virtusa bétöré
Az ólom-éjnek százszeres ajtait,
És nemzetünk kertébe rakta
A siket Élizium babérit.


wie du es denn auch bist, für einen Glaubensmehrer.
Ich bin desselben leer. Hier steh' ich: ich steh' hier.
Erfülle mich mit dir und deines Geistes Zier.
Er ist es, er dein Geist, der rechte Glaubensmehrer.


Eins ist noch schlimmer, als den Damm durchstechen
Und plötzlich dann die Sturmflut meistern wollen:
Begeistrung wecken und, wenn angeschwollen
Im Volk sie herbraust, ihren Strom zerbrechen.


Ich danke dir, du tiefe Kraft,
die immer leiser mit mir schafft
wie hinter vielen Wänden;
jetzt ward mir erst der Werktag schlicht
und wie ein heiliges Gesicht
zu meinen dunklen Händen.


Tak nám sama vesna dí
V oné barvě trojí,
Že se ráda s nadějí
Věrnost, láska pojí. –


imagini ch'Orlando fosse tale,
che tutti quei guerrier seco traea.
In quel tempo Olivier di terra sale,
là dove steso il gran pugno l'avea;
e visto che così si potea male
far di lui quel ch'Astolfo far volea,
si pensò un modo, et ad effetto il messe,
di far cader Orlando, e gli successe.


Sedice mila sono, o poco manco
de le spelonche usciti, e de le selve
hanno piloso il viso, il petto, e il fianco
e dossi, e braccia, e gambe, come belve
intorno a quel stendardo tutto bianco
par che quel pian di lor lance s inselve
così Moratto il porta, il capo loro
che vuol pingerlo poi, col sangue Moro


Und wo denn willst du hin so schnell?
Berichte du mich des.
»Wie du mich siehst, geh' ich zur Stell'
Nach Wien jetzt zum Kongreß.«


Il regarde fourcher, rougeoyer et bleuir
Les langues de la flamme en leur fourneau tout fruste,
Et voici que des glas tintent sinistres… juste :
Le crépuscule alors vient de s'évanouir.


Rosa dá tentações! Na sua cor trigueira
A gente vê um jambo ardendo no mormaço.
Faz o pobre do Henrique estourar de cansaço,
Pois caminhou, só para vê-la, a tarde inteira.


En Preister hadd enmal en Pird,
En schönen, brunen Bläßten wir't!
Doch stunn hei nich mihr up sin Pal
Un hadd en beten Spat un wat von Schal.
Dat hadd em just nu noch so vel nich dahn.
Doch wat de Hauptsak was bi't olle Dirt,
Hei was tau vel tau Faut all gahn.
»Vör'n Schinner is hei noch tau gaud«,
Seggt tau den Preister Jehann Haut,
»Wi will'n em irst noch düchtig ruter bäkern
Un up en Mark em denn verhäkern.«
Un as nu Hans is fett un glatt,
Dunn führt de Preister nah de Stadt,
Un durt nich lang', dunn bütt en Handelsmann
Vir Luggedur för Preister-Hanßen an
Un einen Daler Halftergeld.
Na, endlich kümmt de Handel t'recht.
De Preister geiht nu rümm un söcht un söcht
En anner Pird, wat beter em geföllt.
Hei söcht un söcht! De ein is em tau lütt,
Un den'n sin Farw is em nich mit,
De hett dat Spat, un de hett Gallen,
De anner kann em ok nich recht gefallen,
De Brun, de ward en Krübbensetter sin,
De Voß is dämlich ganz gewiß,
De Swart is in de Flanken em tau dünn,
Un de un de, de hewwen keinen Bliß,
Un einen Bläßten süll dat doch nu sin;
Denn wenn hei 'n beten statsch wull führen,
Denn müßt hei mit den annern doch calüren.
Na, mit de Wil dunn würd dat düstre Nacht,
Taum Handel was't binah tau späd,
Un as de Preister dräwer nah hett dacht,
Wo hei 'ne Mähr kreg, kamm en Jud un säd:
»Wiß un wohrhaftig, straf mi Gott, Herr Paster!
Ick heww en Wallach, dat's en Pird;
De's unner Bräuder dusend wirt,
Den kepen Sei, un paßt er
Sei nich, denn will ick in de Ird hir sinken,
Denn will'ck verswarzen ganz un gor,
Denn fret'ck em up mit Hut un Hor
Un will en ganzen Sod dortau utdrinken.
Dat is en Wallach, segg ick, ut en grot Gestüt!
Hei is von vornehmes Geblüt
Un hett enmal den Grafen Hahnen hürt,
Un hett vir extraweiße Hinterfüß'
Un an den Kopp en schenen Bliß.
Ick segg Se, ne! dat is en Pird,
Dat liksterwelt mit Ehre Staud calürt.
Nu wissen Se, was das vor ener is.
So ener is't, dor kän'n Se kamen!«
Un denn bet hei de Tähn tausamen
Un nörxt un gnuckert mit den Kopp,
As hadd hei 'n Tom in't Mul un makt so'n Mirken,
As wenn de Kinner spelen Hottepirken.
De Paster güng nu nah den Stall,
De Jud, de halte 'ne Latern
Un wull den Brunen rute ledd'n.
Doch wil dat doch tau düster all,
So seggt de Paster: »Lassen Sie ihn stehn.
Wie alt ist denn das Pferd?«
»Fiw Johr! Wiß un wohrhaftig! Seihn Se nah de Tähn.
Fiw Johr is hei, un süll hei öller sin,
So will'ck ...«, röppt hir de Jud un swört
Sick glik drei Klafter nah de Ird herin.
De Preister, den de Brun geföllt,
Wil hei en Bliß un witte Beinen hett,
Ward handelseins up dörtig Pistelett
Un noch drei Daler Halftergeld.
Hei lett den Brunen glik anspannen,
Wil em dat schir all düster ward,
Un führt mit sinen Kop vergnäugt von dannen.
Knapp sünd sei ut den Dur herute kahrt,
Seggt hei tau sinen Knecht: »Johann,
Wie geht das Pferd, wie stellt's sich an?«
»Dat Pird, Herr Paster, schint mi recht verstännig;
Hei's still un fram un nich unbännig
Un schint recht ruhig von Natur.
Dat is en schönen Brunen, Herr Pastur.«
Nah ein'ge Tid, dunn fängt de Preister wedder an:
»Wie geht das neue Pferd, Johann?«
»Ick dank', Herr Paster; oh, hei geiht recht gaud«,
Seggt tau den Preister Jehann Haut,
»Irst wull de anner in den Landweg bögen,
Doch unse nige Brun, de ded sick gor nich rögen,
Hei höll den annern in den richt'gen Weg;
Ick glöw, Herr Paster, un ick segg,
Hei is hir in de Gegend all bekannt.«
»Ih«, säd de Preister, »das wär' ja scharmant!«
Na, kort, de Mähren güngen so tausamen,
As wiren s' up de Welt as Twäschen kamen;
Doch as sei kemen an dat Flag,
Wo üm den ollen Klewerslag
De Weg sick rechtsch nah't Dörp herunner swenkt
Un wo de Weg sick twält, dunn lenkt
De Brun von sülwsten in den Nebenweg.
»Ih, dit's doch nahrschen! Na, ick segg!«
Röppt Jehann Haut, »dit nimmt mi Wunner«,
Un is mit einen Satz von sinen Sitz herunner
Un stellt sick bi den Brunen hen un kickt em an.
»Was machst du da? Was willst du denn, Johann?«
»Ick will mi blot dat Dirt genau beseihn,
Un weiten S' wat, Herr Paster, wat ick mein'?
Wi hewwen makt en schön Geschäft,
Wi heww'n den ollen Brunen wedder köfft.«


„Vzhůru!“ káže jitřenka: „Den vstává,
Obléká již oděv nachový.
Koř se, země, panovníkovi,
Uvítej ho, zavolej mu: „Sláva!“


Die hohen Sterne schwanden
So düster heut in dir,
Es schwanden die Gedanken
So düster heut in mir.


Was will in deinen Augen doch
dies trauervolle dunkle Weh,
so tief und sehr?
so still und schwer
wie die Stürme, die schlafen gingen
im Schooß der grauen See.


Wo steuert hin das Schiff im Wogentanz?
Mit Menschenfracht ist's überladen ganz!
Auswandrer sind's, die fern an Westens Strand
Jetzt suchen, was sie fliehn: ein Vaterland!


Toldi György pediglen kigondolta bölcsen,
(Hogy egyik szavamat másikba ne öltsem)
Kigondolta, mondom, kifőzte magában:
Mikép legyen úrrá öccse vagyonában.
Hát előbb mint Miklós, ő is Budán termett,
Hogy Lajos királynál megássa a vermet.
Fel is ment, mihelyest leszállott a lórul,
S ilyen ajánlást tett a szegény fiúrul.


Füllt die Becher bis zum Rand,
Tut, ihr Freunde, mir Bescheid:
Das befreite Vaterland,
Und die gute goldne Zeit!
Dann der Bürger denkt und glaubt,
Spricht und schreibt nun alles frei,
Was die hohe Polizei
Erst geprüft hat und erlaubt.


Auff den Abend in dem Bette
Liegen sie als wie ein Bild,
Halb erfroren eingehüllt,
Auff den Morgen ist es Wette,
Denn da brennt das Bette-Stroh
Vor der Liebe Liechter-Loh.


O soul! that dart'st through ages,
And wing'st with subtile power,
Why weak, when ardour rages,
To speed one slumbering hour?


Ej, všecko na světě konec má svůj,
i zvůle cizáckých pánů...
Ta čtvrtá zajásá, cizákům až
každičkou splatíme ránu!


Po cestě známé v náruč tvou se nedám:
ba k neschůdným a zasněženým stráním,
kde pod závějí s růžemi se shledám.


Machst, daß wir die Furcht gelosen,
So uns scheint zu überziehn.
Also trägt ein Dorn-Pusch Rosen,
Süssen Honig eine Bien'
Und in einem wilden Streit
Blüht die Siegs-Kron' allezeit.


Tak půjdem’ zase jednou dál
do dálky modravé,
dnes žebrák hraje se a zítra král,
pozítří srdce churavé!


家有轩辕镜
镜貌分于此
去者影常留
来者胡以俟


Ach Schatz nimm dieses Liedlein an,
Es ist, es ist, es ist,
Es ist auf dich gericht,
Nimm nur dies schlechte Liedlein an,
Wie vielmal ich geklopfet an,
Gute Nacht, gute Nacht, gute Nacht mein Schatz.


Wir fuhren weich in einem Wagen
Und ließen durch Paris uns tragen.


Mit Gott! mit Gott! fortan
Gefragt nicht, noch verwundert;
Ein Tropfen Zeit verrann,
Ein Viertel vom Jahrhundert.
Heil ihm! Heil dem, was kommt!
Wie sich die Wege drehn,
Wir wissen, daß uns frommt,
Was ist und wird geschehn!


夜雨度花溪
风花踏作泥
惜花频唤酒
未得过城西


La primera lluvia del año moja las calles,
abre el aire,
humedece mi sangre.
¡Me siento tan agusto y tan triste, Tarumba,
viendo caer el agua desde quién sabe,
sobre tantos y tanto !
Ayúdame a mirar sin llorar,
Ayúdame a llover yo mismo sobre mi corazón
para que crezca como la planta del chayote
como la yerbabuena.
¡Amo tanto la luz adolescente
de esta mañana
y su tierna humedad!
¡Ayúdame, Tarumba, a no morirme,
a que el viento no desate mis hojas
ni me arranque de esta tierra alegre.


Ein jeder Mensch, der nach dem Himmel strebt,
Soll hier ein liebes, gutes Wörtlein sagen;
Es wird der Seele, die da oben lebt,
Auf Händen des Gebets emporgetragen.


Nicht mit Blumen, nicht mit Bändern
Schlich ich hin vor Liebchens Thür,
Sehnsucht opfern alle Länder,
Singen blühend hin zu ihr:
Wie weit ist die Zeit!


»'nen bittern Trank, den hab ich still
Getrunken; – nun ist's vorbei!
Laß reiten, laß reiten, wer mag und will,
Man kommt doch dem Winde nicht bei.«


Evoe mládí, evoe lásko, evoe vášni pálící...
máky mi kvetou v krvi a touze a tobě růže na líci.
Svět s námi jásá, svět s námi hýří v závratné štěstí vibraci,
poháry ke rtům, v nichž víno žití v krůpějích slastí krvácí!


» Der Klock, Herr Bürgermeister!«


Bez lesů, k jejichž stromům by hledělo, vzhůru k tvrdým a vysokým,
bez polí těžkých klasů plavých na stéblech jako svíce,
bez lučin hmyzem opěvaných, jež slunce zdobí zlatem svým,
bez vod, v nichž plaše zrcadlí se tanec motýlice,
ve Městě dýmů a neřestí smutných žilo zbytečné dítě,
nad nímž se černé domy a továrny tyčily pánovitě.


Doch nur Adler thronen
In Regionen
Solcher Höh'n.
Was ruhmvoll und schön,
Blüht nur für Wenige,
Nur für die Könige
Unter den Geistern.
Darum, ihr Strebenden,
Folget den Meistern,
Den euch erhebenden,
Dient den Erkornen!
Weh den Verlornen! –


Jenes Tags saß dort Don Pedro
Finster stumm, und neben ihm,
Strahlend stolz wie eine Göttin,
Saß Maria de Padilla.


Er ließ marschieren sie,
Zu zwey und drey,
Zu drey und zwey,
Auf daß sie ihn erkenne.


عادت لطائِرها الذي غنَّاهَا
وشدا فهاجَ حنينَها وشجَاهَا
أيُّ الحظوظِ أعادَهَا لوفيِّها
ونجيِّ وحدتها وإلفِ صباهَا
مشبوبةَ التحنانِ تكتم نارَها
عبثاً وتأبَى أن يَبينَ لظاهَا
يا إلفيَ المنشود سِرُّكَ ذائعٌ
نارُ الحنينِ دفينُهَا أفشاهَا
فيم السؤالُ أما يدلكَ جارفٌ
من صبوتي جازَ المدى وتناهَى
ودموعُ أشعارٍ أثرتَ نواحها
وجمالُكَ الوحي الذي أملاهَا
ما يصنعُ الرقباءُ في حبٍّ طغى
وصبابةٍ جُنَّت وضاعَ حِجاهَا
مدَّ الخريفُ على الرياضِ رواقه
ومضى الربيعُ الطلقُ ما يغشاهَا
ما بالرياض كآبةٌ في أرضِها
وسحابةٌ تغشَى صفاءَ سماهَا
جمدت حمائمُ أيكها وأنا الذي
شاكيتُهَا فاغرورقت عيناهَا
لهفي عليها أينَ أناتُ الصبا
وتناوحُ الغدرانِ بين رباهَا
أجرى عليها الصمتُ حتى لم يعد
إلا مخيَّبَ صرختي وصداهَا
ماذا لقينا من لقاءٍ خاطفٍ
وعشيةٍ كالبرقِ حانَ ضحاهَا
يا ويح هاتيكَ الثواني لم تقف
حتى نُسيغَ هناءةً ذقناهَا
حتى يمتِّع باليقين مكذبٌ
عينيه في رؤيا يضلُّ سناهَا
تمضي لها الأبصارُ والهةَ الهوى
وتحولُ عنها ما تطيقُ لقاهَا
عادَ الزمانُ لها بسرِّ دموعها
وخيالِ يقظتها وحلمِ كراهَا
تخبو العواطفُ في الصدورِ وتنتهي
ويجفُّ في زهر القلوب نَداهَا
وأنا أحسُّ اليومَ بدءَ علاقةٍ
وعنيفَ ثورتها وحزَّ مُداهَا
وأحس طغيانَ الهيامِ لكوكبي
ومنارِ أيامي وفجرِ هواهَا
لم تُروَ منكَ نواظري وخواطري
ورجعتُ أزكي مهجةً وشفاهَا
ما حيلةُ القربِ الوشيك بمهجةٍ
الدهرُ أجمعُ ما يبلُّ صداهَا
ما حيلةُ الآمالِ في معبودةٍ
قرَّحتُ أجفاني على مغناهَا
إلا التذكُّر وهو زادٌ منهِكٌ
ماذا تقوتُ خواطري ذكراهَا
قضَّيتُ أحلامي أضمُّ خيالها
وأضعتُ أيامي أقولُ عساهَا


Tak nikdy lehoučce se neroztančil hřích.
Tak snadně svědomí se nikdy neuspalo.
A v těžkých holinkách po hrobech odešlých
se srdcem lehkým tak se nikdy nešlapalo!


Nač dávat s Bohem někomu a spěchem?
Stál někdo za to, což jej plně známe?
Či líp, což všemu s Bohem nedáváme
vždy každou vteřinou a každým dechem?


Ich danke dir für deinen Tod,
Herr Jesu, und die Schmerzen,
Die du in deiner letzten Not
Empfundst in deinem Herzen.
Laß die Verdienste solcher Pein
Ein Labsal meiner Seelen sein,
Wenn mir die Augen brechen.


أَيُّها الناسُ حَسبُكُم
إِرهَبوا اللَّهَ وَاِتَّقوا
لا تَلومُوا اِبنَ بَيِّشٍ
فَهوَ قاضٍ مُوَفَّقُ
عَن قَريبٍ تَرَونَهُ
بِظُنونٍ تُصَدَّقُ
يَكسِرُ الدَّنَّ عنوَةً
وَتَرَى الزِّقَّ يُفتَقُ


Archita, che la terra e 'l mar sovente
già misurasti, or lungo l'onde salse
poca arena ti cuopre, e non ti valse
per le case del ciel girar la mente.


子晋吹笙学凤皇
缑山一别已千霜
当时黄屋非无意
岂有神仙到帝王


Glänzender Lieder
Klingender Lauf
Ringelt sich nieder,
Wallet hinauf.


hodri meydan vakit tamam peşrev tamamdır


Kde za jezerem hora horu
V západní stíhá kraje,
Tam – zdá se mu – si v temném boru
Posledně dnes co dítko hraje.
Od svého otce v svět vyhnán
V loupežnickém tam roste zboru.
Později vůdcem spolku zván
Dovede činy neslychané,
Všude jest jméno jeho znané,
Každémuť: „Strašný lesů pán!“
Až posléz láska k růži svadlé
Nejvejš roznítí pomstu jeho,
A poznav svůdce dívky padlé
Zavraždí otce neznaného.
Protož jest u vězení dán;
A kolem má být odpraven
Již zítra strašný lesů pán,
Jak první z hor vyvstane den.


Süße und geliebte Dame,
Meiner Seele ſchöne Fürſtin, —
Stets geprieſen ſei dein Name! —
Wundenkrank und blaß vom Grame
Biet’ ich dir den letzten Gruß.


Dann sinkt es weg. – Sie atmen auf,
Nun muß das Werk geraten!
Die Gäule keuchen, die Karren knarrn,
Es ächzen und knirschen die Spaten.
Erde und Stein hinein ins Loch!
Ein teurer Deich, aber jetzt hält er doch.


AT first the circle held but few;
Till, as the loud laugh stronger grew,
DUKES, LORDS, and COMMONS fondly join'd,
Eager the mighty joke to find:
Not one of 'em a sentence spoke,
With peals of laughter like to choak;
Each as he came th' infection seiz'd,
And by his friend behind was teaz'd
With "What's the matter?" — All at once,
The friend behind turns equal Dunce.


Daß der ganz von Lieb' Berauschte
Schlummernd dort neun Monde lag
Und sein eignes Herz belauschte
In des Mutterherzens Schlag.


Sie weint um Freuden, die nun nicht mehr sind,
Sie weinte bitterlich bis in die Nacht.
Wie schien ihr sonst der Abend lieb und lind,
Weil überreiche Wonnen er gebracht –
Jetzt sah ihr Auge sich im Dunkel blind,
Bis in den Schatten ihr sein Bild erwacht,
Und immer wieder ihrem Mund entfloh
Der Schmerzenslaut: »Lorenzo! Wo, oh wo?«


O blumenreicher Schmerz, der still zu nächt'ger Frist
Sein Haupt gen Himmel hebt und seinen Kelch erschließt!


Jí svíce planuly nad hlavou,
a jejich svit, lesk a zář
se snášely v její ssinavou
a ledově studenou tvář.


Tadler- und Verleumdungsmeßer
Biegen wie geschlifnes Bley,
Scheint dein Bild doch schön und beßer
Als das neidische Geschrey.
Wer dich sieht und das nicht glaubt,
Ist wohl des Geschmacks beraubt.


Ta slova, lapena mou pamětí,
v ní mlčky spala přes půl století.
Pak noci jedné při měsíčku záři
(ač neměla jsem knihy pod polštáři)
sen zanesl mě k Loupežníkům zpět.
To hrozný sen byl za světové války.
Ne v českých lesích, ale v šeru dálky –
neb lupičům dost velký není svět –
kdes v Belgii a na francouzských rolích
sběř ztělesněných pekel řádila,
mor chrlila a města pálila
a z rájů narobila pouští holých,
chtíc jménem Božím v krve potopě
svůj lovit zisk a vládnout Evropě.
Tu vynořili se v mé hlavě snící
zas dávní Schillerovi Loupežníci –
a dím si: O století dřív neb o rok
ať žil, či nežil – Spiegelberg byl prorok.


Alszik az egész föld; mély és csendes álma,
Egyetlen halk dongás érinti fülemet,
Tán mellém valami kis bogárka szálla,
Vagy távoli folyam harsogása lehet,
Vagy még távoliabb felhők mennydörgése,
Mely, míg hozzám ér, ily parányivá törpül,
Vagy talán lelkemnek himnusz-éneklése
Le a csillagkörbül.


Chloe, hoffe nicht, daß innerhalb dem Kreise,
Der den Erdball von dem Sternenfeld
Trennt, die Wonn uns je ihr himmlisch Antlitz weise!
Ach! sie sinkt nicht bis zur Unterwelt!
Alle diese schönen Luftgesichte,
Deren Name deine junge Brust
Überwallend macht, sind bloße Schaugerichte,
Leichte Träum unwesentlicher Lust!
Freundschaft, Liebe! ach! euch lassen uns die Götter
Nur von fern aus offnem Himmel sehn;
Diesseits her versetzt, sind eure Früchte – Blätter,
Die mit leerem Schmuck das Auge hintergehn!


Ein Mittel wird dem Fortschritt immer bleiben:
Was er nicht übertreffen kann, zu übertreiben.


Spesso con queste e con altre parole
Era Tisbina combattuta in vano.
Ma, quale in prato le fresche viole
Nel tempo freddo pallide se fano,
Come il splendido giaccio al vivo sole,
Cotal se disfacea il baron soprano,
E condotto era a sì malvagia sorte,
Che altro ristor non spera che la morte.


Nur eine frühe Lerche steigt,
Es hat ihr was geträumet
Vom Lichte, wenn noch alles schweigt,
Das kaum die Höhen säumet.


Wie sich im Meere jede Wolke malt,
Wie's alle Sonnenstrahlen wiederstrahlt,
Wie es bei jedem leisen Hauche bebt,
Der aus der fernen Höh' herniederschwebt,
So ist mein Herz dein Meer, mein Himmel du!
Wann gönnest du den Wogen endlich Ruh'?


A z kamenného hrobek podsvětí
jak v soudného dne bleskném úsvitu,
postavy mrtvých svižně stoupaly
v zář světel z lůna hrobu tmavého.
To město mrtvých v Hradčan podzemí,
jak mravenisko v zprahlém jehličí,
páchnoucí hořkou vůní kadidla,
ožilo náhle ruchem nezvyklým.
Rytíři dávní v těžkém brnění,
jichž kostrbaté, stuhlé postavy,
klečící zbožně s dlaní sepjatou,
se v koutku chrámu dosud tajily,
na vypuklinách desek náhrobních:
své spráchnivělé lože na ručest
míjeli, mnouce víčka ospalá
a s matron cudných rojem spanilým
způsobně v před se brali v dvé a dvé.
Za nimi kněží, jahnů, biskupů,
jeptišek, mnichů řada bez konce.
Pak celé davy měštek rozšafných
i měštěnínů vzácné paměti
v španělských límců, krajek zátopě
i kadeřavých paruk příčesu
do lavic chrámu jen se hrnuly.
Ten mrtvol dav, jak vlna nesmírná
zatopil vratkou chrámu lodici,
že bylo mi tak teskno u srdce,
jak příval krve by se k němu hnal,
je hroze tepem schvátil šíleným.
Na duchů koráb chvatně usedla
má duše teskná a dál v mátohách
řídila hybké snění kormidlo...


Vor andern hat dein hoch begehrt
Der Hirt und König deiner Herd,
Der Mann, der dir so wohl gefiel,
Wann er dir sang auf Saitenspiel.
Halleluja!


Alles zu seiner Zeit, des Cornelius rühmt sich der Nepos,
Aber dem Avus geziemt's quitt mit Grammatik zu sein.


Tvé housle k srdci mému mluví,
jak k plačícímu děcku milující matky hlas,
a já jsem snílek zas, jenž v nové štěstí věří,
v to štěstí tajemné, jež zkvétá za hroby...


Jak bor, paprsek když jarní hřeje,
Břímě sněhu střásá s ramenou,
A obléká řízu zelenou,
A opojen radostí se chvěje:


Ércz-szíve megvehetetlen,
Szünjetek meg, könnyeim!
Vad elméje győzhetetlen,
Hunjatok el, tüzeim!
Nem indítja szenvedésem,
A keserű siralom;
Sikeretlen könyörgésem,
Nincsen benne irgalom!
Közepette siralmimnak
És hegyette kínaimnak
Szíve kevélyen úgy áll,
Mint egy havasi kőszál.


Po dálných krajích oči moje si navykly jen toužiti,
chci se ženou být nepoznanou spiat v nadsmyslném soužití;
chlad černých vlasů, bledých rukou znát na své skráni doteky,
ssát rozkoše, jež odhmotněny a mojich rtů jsou daleky.
A vjímat těžkou vůni květů, jež nerozpukly v světle dní,
být houpán prázdnem, echem volán jak chodec v chrámě poslední,
hnán mukou víry kolísavé a mlžné s místa na místo,
zřít klamný maják na skalisku, jež nejvíce jest nejisto;
krýt stínem věcí znetvořeným všech představ svěží obrysy
a místo slunce, jež by plálo, mít ledný zážeh jakýsi;
mít ve svých loktech místo tebe, k níž mužství moje přilnulo,
jen mrtvý závan, který dělí mou přítomnost a minulo.


um sabor a leite
e a morango
numa uterina luz de penumbra acesa


De nuevo abrió sus fauces calientes el Averno.
Vienen las pesadillas y el terror a morir
si el sueño al invadirlo se vuelve flama negra,
si al dormir se lo llevan a él, al lujurioso
lagar de los demonios. El niño enmudecido
contempla su silueta y llora. En la oscuridad
de su cama se sabe maligno si no reza
y no implora el perdón del Espíritu Santo
por los remordimientos que atiza el mismo Diablo.
Por todos sus pecados pide misericordia
y dice sus oraciones, otra vez y otra,
rogando por su alma enlodada y por la indigna
vecina de su calle que besa sus pestañas
cada vez que le mira; por su prima Rebeca
con quince años cumplidos a orillas de unos pechos
de miel y de serpiente; por su hermana, que guarda
revistas de pin-ups al fondo de su armario;
por las chicas del aula olorosas a jazmín
y a densa primavera, por todas las actrices
que torturan su espíritu la tarde de los sábados
después del catecismo. Por su culpa grandísima,
tan sólo por su culpa dice perdón mil veces,
hasta que llega el sueño narcótico y se pierde
en esos espejismos que vive en carne propia
y en nombre del Amor que hirió al jurar en vano.


kimbilir nerde bıraktıah güzel yaşam sevgilim


Dál továrnami kouří hrozivě.
Tu v údolí však dole bílo bezhlasé
je unavené, vysílené země,
když k spánku spravedlivých chystá se
i po květů a zrání i žní po porodech
i po posledních večeřadel hodech.
Zpleněna k mdlobě.


Tienes sangre de tiranos
en tus venas, novia mía;
lo sé por la tiranía
dulcísima de tus manos.
Hay instintos inhumanos
en tu fiero corazón,
en tus ojos de traición
acecha don Juan Manuel,
y es tu boca roja y cruel
como la Federación.


Estou vazio como um poço seco
Não tenho verdadeiramente realidade nenhuma
Tampa no esforço imaginativo!


A vítr mrazivý se o člověka vzpírá
a jako v podzim list se člověk chvěje mrazem.
...Leč vím, po zimě své se vzbudí země širá
a jaro bude zas a květy dechne na zem.


Von der Theiß, der klaren, fischereichen,
Ist der Geiger Mischka hingezogen,
Wo der Marosch barsche Wogen
Brausend durch beschäumte Klippen streichen.


V den třetí poklesl též smrtnou kulí
náš plukovník, všem drahý. Na mém klíně
umíral tiše, v libém révy stíně.
Chtěl ještě poslední svou napsat vůli –
přinesli buben, papír, péro vraní –
za inkoust posloužila rudá krev:
tak sepsal závěť třesoucí se dlaní
a naposled rtem bledým pozachvěv,
hasnoucím okem projevil mi přání,
bych pečoval o kšaftu vykonání.
K přísaze zdvih’ jsem ruku. List pak v botu
jsem zatím schoval větší pro jistotu.
Hned na to bitvy vlna v prudkém toku
k nám přikvapila – všechno couflo v zad –
jen já jsem po jednoho druha boku
příboji nepřátel zlý odpor klad’.


Geréci Berta is ötven legént vezet,
Mert többi Olaj bék keze miát veszett;
Maga is Geréci fején sebesedett
Legutolsó harcon, kiben basa veszett.


خَودٌ من العُرْبِ عافَتْ شيمةَ الكَرَمِ
تَضَنُّ حتَّى بحرفِ النَّفْيِ في الكَلَمِ
قد أتهَمَتْني بذَنْبٍ لَسْتُ أعرِفُهُ
وأكثَرُ الظُّلمِ في الدُّنيا منَ التُّهَمِ
عاتَبتُها فأشاحَتْ غيرَ ناطقةٍ
كأنَّها من بَناتِ الفُرْسِ والعَجَمِ
وما عَجِبتُ فقد كان العَذُولُ بها
يَقولُ سُبحانَ من أبلاكَ بالصَمَمِ
وما لي وما لِكلامِ العاذلِينَ فكم
من ناصحٍ يَتَلقَّى البُرْءَ بالسَقَمِ
وأكثَرُ القَولِ ظنٌّ لا ثَباتَ لهُ
وأكثرُ الظَنِّ وَهْمٌ زاهقُ القَدَمِ
من يَصْحَبِ الدَّهر يعرِفْ حالتَيهِ ومن
يعاجلِ الأمرَ لا يخلو منَ النَدَمِ
ومن يَسَلْ عن أخٍ يَرعَى الذِّمامَ فقُلْ
جِبريلُ من صَدَقاتِ اللهِ ذي النِعَمِ
ذاكَ الصدِيقُ السَّليمُ القلبِ من وَضَرٍ
والصَّادِقُ البارعُ الآدابِ والشِيَمِ
لهُ على الدَّهرِ عهدٌ غيرُ مُنتقِضٍ
قُرباً وبُعداً ووُدٌّ غيرُ مُنثَلِمِ
مُهذَّبُ العقلِ لا يَحتاجُ مَعذِرةً
ويَقبَلُ العُذرَ من لُطفٍ ومن كَرَمِ
ولا يَضيقُ لهُ صَدرٌ بنائبةٍ
ولا يَميلُ لهُ عِطفٌ مَعَ النَّسَمِ
هُوَ البديعُ الذي فاقَ البديعَ وقد
أهدى البديعَ كُدرٍّ منهُ مُنتَظِمِ
قد حَمَّلَ القلبَ شُكراً ليسَ يحمِلُهُ
فَهبَّ مُستنجداً باللَّوحِ والقَلَمِ
أولَى الجميلِ بحَمْدٍ ما بَدَأتَ بهِ
إذا أضَفْتَ إليهِ حُسنَ مُختَتَمِ
وأحسَنُ الأمرِ ما سَرَّتْ عواقِبُهُ
كالصُّبحِ يُنِسي ضياهُ سالفَ الظُلَمِ
زِدْني مِنَ الشِّعرِ يا جِبريلُ فاكِهةً
ودَعْ ثنَاكَ لِمَنْ لاقَ الثَّنا بهِمِ
مَنْ عُوِّدَتْ أُذنُهُ سَمْعَ المديحِ لهُ
تَعوَّدَ النَّاسُ منهُ سَمْعَ مدْحِ فَمِ


Das ist das Paradies im Mondenschimmer,
Ein Geisterabglanz des so schnöd verlornen,
Vom Erdenglück ein abgesprungner Flimmer,
Ein Blütenblatt vom Sarg des totgebornen!


Wandern lieb ich für mein Leben,
Lebe eben wie ich kann,
Wollt ich mir auch Mühe geben,
Paßt es mir doch gar nicht an.


Ich weih' ihn Gott! und meine Seel'
Erhebt den Herrn! und all mein Geist
Erfreut sich Gottes, meines Heilandes!
Er hat die Blöde seiner Magd
Mit Vaterblick ersehen! Sieh,
Von nun an werden mich lobpreisen
Die Kindeskind'. Der Herr, der Herr
Hat große Ding' an mir gethan,
Der Mächtige! Sein Nam' ist hehr! Sein Herz
Von Menschenhuld und Mitleid wallend
Zu Kindeskind.


Hoch schwör ich durch den Kiel, noch höher in Gedancken,
Die Treue schliest sich hier in sechzehn Zeilen ein.
Allein mein reines Herz erlaubt ihr keine Schrancken
Und läst mich wenigstens hier keinen Dichter seyn,
Weil ich, du siehst es selbst, mit niedrigem Gesange
Durch die mit Fleiß versäumte Kunst
Nur eines einzgen Birnbaums Gunst
Mehr als den ganzen Wald des Helicons verlange.


Mi sufrimiento es como un gravamen
de rencor, y mi dicha como cera
que se derrite siempre en jubileos,
y hasta mi mismo amor es como un tósigo
que en la raíz del corazón prospera.
Cobardemente clamo, desde el centro
de mis intensidades corrosivas,
a mi parroquia, el ave moderada,
a la flor quieta y a las aguas vivas.
Yo quisiera acogerme a la mesura,
a la estricta conciencia y al recato
de aquellas cosas que me hicieron bien...
Anticuados relojes del Curato
cuyas pesas de cobre
se retardaban, con intención pura,
por aplazarme indefinidamente
la primera amargura.
Obesidad de aquellas lunas que iban
rodando, dormilonas y coquetas,
por un absorto azul
sobre los árboles de las banquetas.
Fatiga incierta de un incierto piano
en que un tema llorón se decantaba,
con insomnio y desgano,
en favor del obtuso centinela
y contra la salud del hortelano.
Santos de piedra que en el atrio exponen
su casulla de piedra a la herejía
del recio temporal.
Garganta criolla de Carmen García
que mandaba su canto hasta las calles
envueltas en perfume vegetal.
Cromos bobalicones,
colgados por estímulo a la mesa,
y que muestran sandías y viandas
con exageraciones
pictóricas; exánimes gallinas,
y conejos en quienes no hizo sangre
lo comedido de los perdigones.
Canteras cuyo vértice poroso
destila el agua, con paciente escrúpulo,
en el monjil reposo
del comedor, a cada golpe neto
con que las gotas, simples y tardías,
acrecen el caudal noches y días.
Acudo a la justicia original
de todas estas cosas;
mas en mi pecho siguen germinando
las plantas venenosas,
y mi violento espíritu se halla
nostálgico de sus jaculatorias
y del pío metal de su medalla.


És egyre-egyre közelebb
megyek feléd, halál,
s már ki se ejtem nevedet.


allah’ta bulunurudoğuşlar


Du weißt erstaunlich kunstvoll zu lackieren,
Dein Porzellan ist aller Ehren wert,
An deinen Bronzewerken delektieren
Sich alle Kenner, ja du hast belehrt
Selbst meine Künstler in der Kunst, zu zieren, –
Kurz, was aus Japan kam, war sehr begehrt;
Jedoch im Grund erschienst du mir, pardon,
Wirklich verwendbar nur beim Kotillon, –


Ach, ich koste schon mit Freuden,
Wie du künfftig mich wirst weiden,
Deinen Nectar und dein Mann';
Und mir dünkt, als kan ich sehen,
Wie geehrt es mir wird stehen,
Wenn ich deinen Rock hab' an.


枥下长风万里生
谁怜汗血老无成
若教一奉瑶池御
八骏如云不敢鸣


Und du lächelst meiner Lösung,
Flüsterst wie ein Widerhall:
Poesie gleicht dem Pokale
Aus venedischem Kristall;
Gift hinein – und schwirrend singt er
Schwanenliedes Melodie,
Dann in tausend Trümmer klirrend,
Und hin ist die Poesie!


Und trunken sinkt das Ohr mit Philomelen
Zurück in eine süße Ruh,
Und hört in ihrem Lied der Harmonie der Seelen
Im großen May der Geister zu.


كَتَبتَ فَما عَلِمتُ أَنورُ نَجمِ
بَدا لِعُيونِنا أَم نَورُ نَجمِ
فَأَسرَحَ ناظِري في وَشيِ رَوضٍ
وَأَلقَحَ خاطِري مِن بَعدِ عُقمِ
وَقَسَّمتُ التَفَكُّرَ فيهِ لَمّا
أَخَذتُ بِهِ مِنَ اللَذّاتِ قِسمي
فَلَم أَعجَب لِذَلِكَ وَهوَ دُرَّ
إِذا ما جاءَ مِن بَحرٍ خِضَمِّ
أَشَمسَ الدينِ كَم مِن شَمسِ فَضلٍ
بِها جَلَّت يَداكَ ظَلامَ ظُلمِ
نَظَمتَ مِنَ المَعالي وَالمَعاني
بِدائِعَ حُزنَ عَن نَثرٍ وَنَظمِ
لَكَ القَلَمُ الَّذي قَصُرَت لَدَيهِ
طِوالُ السُمرِ في حَربٍ وَسِلمِ
يَراعٌ راعَ بِالخُطَبِ الزَواهي
جَسيمَ الخَطبِ وَهوَ نَحيفُ جِسمِ
فَفي يَومِ النَدى يَجري فَيُجدي
وَفي يَومِ الرَدى يَرمي فَيُصمي
وَيُرسِلُ في الوَرى وَسمِيَّ جودٍ
وَيَنفُثُ في العُداةِ زُعافَ سُمِّ
وَيُطلِعُ في سَماءِ الطُرسِ شُهباً
ثَواقِبُها لَأُفقِ المُلكِ تَحمي
إِذ رامَ اِستِراقَ السَمعِ يَوماً
رَجيمُ الكَيدِ عاجَلَهُ بِرَجمِ
فَيا مَن سادَ في فَضلٍ وَلَفظٍ
كَما قَد زادَ في عَمَلٍ وَعِلمِ
لَقَد بَسَمَت لَنا الأَيّامُ لَمّا
بَذَلتَ لَنا مُحَيّاً غَيرَ جَهمِ
وَشاهِدَ ناظِري أَضعافَ ما قَد
تَفَرَّسَ قَبلَ ذَلِكَ فيكَ فَهمي
فَكَيفَ أَرومُ أَن أَجزيكَ صُنعاً
وَأَيسَرُ صُنعُكَ التَنوَيهُ بِاِسمي
فَعَلَّكَ أَن تُمَهِّدَ بَسطَ عُذري
لِمَعرِفَتي بِتَقصيري وَجُرمي
فَمِثلُكَ مَن تَرَفَّقَ بِالمَوالي
وَغَضَّ عَنِ المُقَصِّرِ جَفنَ حِلمِ
وَدُم في سَبقِ غاياتِ المَعالي
تُصَوِّبُ لِلفَخارِ جَوادَ عَزمِ


Budem si povídat, budem
o tomto životě chudém,
zbloudilé v pralese děti.


三晋连年苦被兵
九重拊髀忆豪英
诏书更不从中御
万里长城一委卿


Jásá lid, jen Djuk se tiše,
mlčky z hradu vytratil...
Vsedl na siváčka oře,
vzdychl, k západu hned jel,
na Kyjev a Dněpr v cestě
ohlédnout se zapomněl.


A pan otec rozhlíží se
po dalekém obzoru,
marně však se kolem točí
od údolí na horu.


博士今儒彦
遥知讲席重
汝宜束修往
吾亦执经从


Ya sé: de carne se puede
Hacer una flor: se puede,
Con el poder del cariño,
Hacer un cielo, —¡y un niño!
De carne se hace también
El alacrán; y también
El gusano de la rosa,
Y la lechuza espantosa.


Gib, Jesu, daß ich dich genieß'
In allen deinen Gaben,
Bleib du mir einzig ewig süß,
Du kannst den Geist nur laben;
Mein Hunger geht in dich hinein,
Mach du dich innig mir gemein,
O Jesu, mein Vergnügen!


„Láska stálou básníka buď druží,
Dokud trnů nepozbude branných
Jemné proutí kralujících růží
V sboru květin láskou vychovaných.
Těžko lodníkovi bez kompasu
Moře bohopusté přeplovati,
Tíž je poutníkovi na Parnasu
Bez lásky se věnců dochovati.
Však ni věčně mladá fantasie,
Která staví lásky chrám i boří,
Která, smělejší než alchymie,
Z kapky rosy diamanty tvoří,
Která trochou naděje hned tyje,
Když se holý rozum hladem moří, –
Vlasů tvých, až blažší léta minou,
Novou neozdobí havraninou.


Auff ihn wer sich geleinet
Mit festem helden-mut,
Die gnad ihm bald erscheinet,
Der streit kompt ihm zu gut.
Dan vnser Gott so milde,
Voll süß- vnd gütigkeit,
All vnser schutz, vnd schilde
Verbleibt in Ewigkeit.


Cos polétá a šuká,
jak vzduch je zlatem stkvělý:
to ponejprv dnes v luka
si vylétají včely.


So sei's!
Zu meiner Ehre zu meinem Preis!
Schwarz ist Weiß!
Genug des Geschrei's,
So sei's!
Indeßen . . . . . . . . . . . . . . .
Das sei vergessen!
Haltt's Maul! Seid still!
Ich will!


der Sehnsucht Fackel hoch in euch empor,
bis sie vom Weine der Unendlichkeiten
trunken taumelt und ein wirrer Flor


Ihr sollt mit Klopstock weinen! und, in Blumen
Des nahen Frühlings hinzerfließend, fühlen,
Ihn fühlen, Lebens ganzen Werth!


És legyen bár hidegült a földnek arca,
A fagyos tél hóleplével betakarva:
Akkor is szép mély álmában a természet,
Ott rejtezvén kebelében
A melegség s örökélet.


Den Arm verloren; Sklaverei erlitten;
Zum Fliehen schlau, frei bei des Druckes Schwere;
Erlös't; bemüht dann, daß mein Ruhm sich mehre:
So starb ich arm in der Bewundrer Mitten.


So lang', in wackrer Brüder Kreise,
Der Bundeskelch zur Weihe klingt,
Und jeder, nach der Ahnherrn Weise,
In Tells und Hermanns Jubel singt:


Le pêcheur, vidant ses filets,
Voit les poissons d'or de la Loire
Glacés d'argent sur leur nageoire
Et mieux vêtus que des varlets.


Most lelkem szenvedély
Hullámi verdesik,
Szemeim az eget
Hiába keresik.


La lampe veille sur les livres endormis,
Et le feu danse, et les meubles sont nos amis.


Ó já jim závidím, že nejsem z oněch, kteří
v posvátném vzrušení v harf zlaté struny tlukou,
již slávou opilí v svou nesmrtelnost věří
a jimž je rozkoší, co, běda, mně je mukou!


In der argen Welt sie rette
Und den Satan bald zertrete
Gänzlich unter ihre Füß';
Töte durch den Geist von innen
Fleischeslust, Natur und Sinnen,
Sei nur du den Deinen süß!


Vyskočil pak z křesla, jeden
strhl meč a tento v blesku
zahrál dříve, nežli dopad
s třeskem v oblou štítu desku.


Sabes, que de la vida se descuenta
el numerado aliento que respiras,
y esperas documentos materiales.


No 'l vide alcun, ma vidi 'l io, che 'l core
senti' piagarmi, ove già impressa e viva
avea sua cara imago il pargoletto;


Meines Traumes jähe Frische
Lacht hell auf meinem Schlaf
Und hat ... was an der Hand, –
Dich!


Píseňky mu pěla
jako vlnka v mlází,
na každý když kámen
diamanty hází.


Wandle ehrbar unter welschen Frauen,
Blonder und bebrillter Voll-Germane!
Nur den Teutschen darf der Teutsche trauen,
Außerdem – was sagte wohl dein Ahne?


كيف ذا يا حبيبي تَستَبيحُ عــذابي
وَتعـودُ بهـذا الحنانْ؟
كم هُناكَ التقينا بالبُكـاءِ قضَيـنا
ضاقَ فينا وضَجَّ المكانْ!
كم قَطعْتَ العُهود ا	وَ وَعَدْتَ الوُعودا
فطواها وَغابَ الزَّمانْ


Száz nőnek vagy kristály-vonása
lopkodott színes vonalakban,
amint egyszer húsvétkor, régen
azt összeraktam.


Gib, daß ich dich, du höchstes Gut
In reiner Brunst betrachte,
Daß ich Glück, Ehre, Gut und Blut,
Nicht für mein eigen achte;
So wird, wann mich die Zeit wegnimmt,
Die du zum Abdruck mir bestimmt,
Das, was du mir verliehen,
Mich nicht zurücke ziehen.


quase cedo…


zeus no carrossel coral


Ten soud jsem zažil. Byl jsem vylosován
za kolonský náš demos v počet soudců
a zasedal jsem v počtu padesáti
na agoře. Všem stydno až nám bylo,
když stařec Sofokles k nám na soud vstoupil.
Let počtem měl už hlavu nakloněnu,
však v očích stále zářivé to světlo
a kolem úst ten vlídný, mírný úsměv,
jak za dob mužství. Příbuzní pak přečtli
žaloby obsah, jak ji vznášel Jofon.


Sie fassen den Tänzer fester,
den rippenbetreßten Tänzer,
den Galan, den ächten Ergänzer
zu einem ganzen Paar.
Und er lockert der Ordensschwester
über dem Haar das Tuch;
sie tanzen ja unter Gleichen.
Und er zieht der wachslichtbleichen
leise die Lesezeichen
aus ihrem Stunden-Buch.


Přišedši už sem tam putující
S matkou na meze a na kraje,
Zřím lid ještě z venku do ráje
Přes ploty a škáry kukající;


Sie haben früh, noch eh' sie's kennen,
Den Glauben an das Volk verloren,
Von dem sie vollbewußt sich trennen
Mit hohem Sinn und feuchten Ohren.


Staroškolské dějiny
divné mají líce:
Ten, kdo vedl válek víc,
má tam listů více.


Jestliže ty, králi,
dobré srdce máš,
jistě každoročně
jednou blázníváš:
pro nic za nic, pro královské vousy
kat člověka bez viny zardousí,
to jsi otec náš?“


Nun jeden Morgenschimmer
Steig ich ins Blütenmeer,
Bis ich Glücksel'ger nimmer
Von dorten wiederkehr.


Provaz je napjat.. Hra už začíná..
publikum čeká.. musím již..
fanfáry stichly – na provaz vstoupím,
nejistě půjdu: Snad níž, snad výš!


Фрагмент I
В краю, где солнце редко блешет
На мрачных небесах,
Где Сосва {1} в берег с ревом плещет,
Где воет ветр в лесах,
Где снег лежит две трети года,
Как саван гробовой,
И полумертвая природа
[Чуть оживляется с весной],
Где царство вьюги и мороза,
10 Где жизни нет ни в чем,
Чернеет сумрачно береза
На берегу крутоФрагмент II
[В стране угрюмой] и глухой,
Где Сосва с бурей часто воет
И берег дикой и крутой
Шумящею волною роет, —
Между кудрявым тальником,
Близ церкви, осененной бором,
Чернеет обветшалый дом
С полуразрушенным заборо[Часовня ветхая вдали
10 И, мертвых тихое жилище,
В утробе матери-земли
Уединенное кладбище]
Фрагмент III
«Будь ласков, дедушка, ко мне:
Скажи, над чьей простой могилой
Стоит под елью в стороне
К земле склонившись, крест унылый?
Сугробы снега занесли
Пустынный холм и все кладбище,
Там церковь новая вдали,
Тут обветшалое жилищС могилки две стези бегут:
10 Одна бежит по косогору
В убогий нищеты приют,
Другая змейкой вьется к бору…
Не в сих местах мой край родной:
Я на чужбине здесь, я в ссылке;
Скажи мне, дедушка седой!
Чей прах почиет в той могилке?»
— «Как ты, из дальней стороны
В сей край изгнанные судьбою,
Под той могилою простою
20 Отец и дочь схороненОтец, как здесь болтали тайно,
Был другом [мудрого] Петра»Фрагмент IV
[Любил уединенье он:
Я часто вред его, мой сы]Склоняся на руку главой,
Угрюмый, мрачный и безмолвный,
Он часто, позднею порой,
Сидел на паперти церковно[Тут познакомился я с ниОн подал мне на дружбу руку]


Viam-se ali na multidão difusa
Briareus de cem braços descompostos:
Serpentinas cabeças de Medusa
E de feios Ciclopes feros rostos.
Enfim via-se ali cópia confusa
De diversos aspeitos, e supostos,
Cujos feios extremos de bruteza
Desconhecia a mesma natureza.


Und deiner Herden Glockenschall
Zu mir herüberzieht
Und leise der verlorne Hall
Von deinem Alpenlied.


Denn lehren wird es Euch, daß man auf jeder Bahn,
Zum hohen Wahrheitsziel hinangelangen kann.


Kol stromy nade stráněmi
rdí rudými se třešněmi,
jež uzrály tu ranně.
K nim Husité teď chvátají
a větve třešní sekají,
a dětem tisknou v dlaně.


Allein bedeckt vom himmlischen Gewölbe
Schlief ich dann ein.
Die stolze Thems, die Saal und Hamburgs Elbe
Kann Zeugin sein.
Dort hab' ich oft, in längstvergrünten Jahren,
Mich hingelegt,
Und hoffnungsreich, in Sorgen unerfahren,
Der freien Ruh' um ihren Strand gepflegt.


«No hay elemento como el empedrado»,
dijo, y así el teatro numeroso
volar no vio esta vez al buey barbado.


Byl-li to kůň snad houpací
či živý, s nímž ty zjevy
v tmu zašly, z níž se nevrací,
to onen muž prý neví.


por consecuencia del aterrizaje.
(Es tan triste, que el vuelo acechante,
nauseabundo y perverso de las aves
de carroña, a su lado, son sólo
una mofa columbina.)
Despega de un cañón
y, sin curvaturas ni decisiones
se dirige, sulfúrico, a su fin,
—¿se concibe que haya uno?—
penetrando en un cráneo equivocado.


В день четверга, излюбленный у нас,
Затем что это праздник всех могучих,
Мы собрались в предвозвещенный чаЛуна была сокрыта в дымных тучах,
Возросших как леса и городВсе ждали тайн и ласк блаженно-жгучиМы донеслись по воздуху туда,
На кладбище, к уюту усыпленных,
Где люди днем лишь бродят иногдТолпы колдуний, жадных и влюбленных,
Ряды глядящих пристально людей,
Мы были сонмом духов исступленныОдин, мудрейший в знании страстей,
Был ярче всех лицом своим прекрасныОн был наш царь, любовник всех, и ЗмеТам были свечи с пламенем неясным,
Одни с зеленовато-голубым,
Другие с бледно-желтым, третьи с красныИ все они строили тонкий дым
Кю подходил и им дышал мгновенье,
Тот становился тотчас молодыТам были пляски, игры, превращенья
Людей в животных, и зверей в людей,
Соединенных в счастии внушеньПод блеском тех изменчивых огней,
Напоминавших летнюю зарницу,
Сплетались члены сказочных тенеКак будто кто вращал их вереницу,
И женщину всегда ласкал козел,
Мужчина обнимал всегда волчицТаков закон, иначе произвол,
Особый вид волнующей приправы,
Когда стремится к полу чуждый поНо вот в сверканьи свеч седые травы
Качнулись, пошатнулись, возросли,
Как души, сладкой полные отравНеясный месяц выступил вдали
Из дрогнувшего на небе тумана,
И жабы в черных платьях приползлДавнишние созданья Аримана,
Они влекли колдуний молодых,
Еще не знавших сладостей дурманНаш круг разъялся, принял их, затих,
И демоны к ним жадные припали,
Перевернув порядок членов иИ месяц им светил из дымной дали,
И Змеи наш устремил на них свой взгляд,
И мы от их блаженства трепеталНо вот свершен таинственный обряд,
И все колдуньи, в снах каких-то гневных,
«Давайте мертвых! Мертвых нам!» кричаПротяжностью заклятий перепевных,
Составленных из повседневных слов,
Но лишь не в сочетаньях ежедневных, —
Они смутили мирный сон гробов,
И из могил расторгнутых восстали
Гнилые трупы ветхих мертвецоОни сперва как будто выжидали,
Потом, качнувшись, быстро шли вперед,
И дьявольским сиянием блисталРаскрыв отживший, вдруг оживший, рот,
Как юноши, они к колдуньям льнули,
И всю толпу схватил водовороВсе хохоты в одном смешались гуле,
И сладостно казалось нам шептать
О тайнах смерти, в чувственном разгулОтца ласкала дочь, и сына мать,
И тело к телу жаться было радо,
В различности искусства обниматНо вот вдали, где кончилась ограда,
Раздался первый возглас петуха,
И мы спешим от гнили и распада, —
В блаженстве соучастия грех


Per dir de Clizia il matutino occaso
e che 'l tempo memoria non corrompa,
non per mondana gloria, fasto o pompa
epigramma son qui sculpto rimaso.


双流如带抱孤村
中有千年国族存
见说涂山遗泽远
涓涓何处不昆仑


Soltó del oro crespo la melena,
Con orden natural entretejida,
Y deseosa de alcanzar la vida,
Con lagrimas bañó su faz serena.
Con un vaso de ungüento los sagrados
Pies de Jesús ungió, y él diligente
La perdonó (por paga) sus pecados.
Y pues aqueste ejemplo veis presente,
¡Albricias, boticarios desdichados,
Que hoy da la gloria Cristo por ungüente!


Sie, mit aller Götter Gnaden
Hoch, an Seel' und Leib, geschmückt,
Schön und wert, Alcibiaden
Zur Umarmung einzuladen,
Hätt' ein Beßrer leicht beglückt.
Hymen hätte zur Belohnung
Sie im Freuden-Chor umschwebt,
Und ein Leben ihr gewebt,
Wie es in Kronions Wohnung
Hebe mit Alciden lebt.


Nun Du dann mit blutgen Kämpfen
Unsre Seel erstritten hast,
Soll den Lobes-Schall nichts dämpfen,
Keine inn- noch äussre Last.


Olyan puszta lett ez a ház,
Amióta elhagyál!
Látszik még rajt’ kezed nyoma,
Néha szemem rá talál.
Innen-onnan ez az egy is
El kezd tűnni, ide hagy,
S minden bútor, minden szeglet
Így szól hozzám: árva vagy.


O lion, tu le sais, toi, mon noble enchaîné ;
Toi qui m’as vu pâlir lorsque sa main charmante
Se baissa doucement sur ton front incliné.


Man pflanzt ein Kreuz, mit Flittergold
Bekränzet, auf ihr Grab,
Und manche Herzensthräne rollt
Von jeder Wang herab.
Es wurde Nacht. Ein düstrer Flor
Bedeckte Thal und Höhn,
Auch kam der liebe Mond hervor,
Und leuchtete so schön.


Ein neues Grab sehr köstlich anzuschauen/
In einen Fels durch harten Stahl gehauen/
Daß keine Leich vorhin hat angestecket/
kein Stanck beflecket.


Verdroßnen Sinn im kalten Herzen hegend,
Reis ich verdrießlich durch die kalte Welt,
Zu Ende geht der Herbst, ein Nebel hält
Feuchteingehüllt die abgestorbne Gegend.


Denn er war unser! Mag das stolze Wort
Den lauten Schmerz gewaltig übertönen!
Er mochte sich bei uns im sichern Port
Nach wildem Sturm zum Dauernden gewöhnen.
Indessen schritt sein Geist gewaltig fort
Ins Ewige des Wahren, Guten, Schönen,
Und hinter ihm, in wesenlosem Scheine,
Lag, was uns alle bändigt, das Gemeine.


He spies me out. I whisper, gracious God!
What Sin of mine cou'd merit such a Rod?
That all the Shot of Dulness now must be
From this thy Blunderbuss discharg'd on me!
Well met (he cries) and happy sure for each,
For I am pleas'd to learn, and you to teach;
What  esteem you most? — "The , said I,
But the best  —"O Sir, the
You miss my aim; I mean the most acute
And perfect  past dispute.
But Sir, of Writers? —" for closer Style,
"And  for a Period of a Mile.
Why yes, 'tis granted, these indeed may pass;
Good common Linguists, and so  was:
Nay troth, th'  (tho' perhaps too rough)
Had once a pretty Gift of Tongues enough.
Yet these were all I dare
Affirm, 'twas  made them what they were.


湘皋风日美
芳草不胜春
欲采纫为佩
惭非楚荩臣


سكر الدهر فقل لي كيف أَصحو
والندى يبخل والجود يشح
وأنا يا سيدي الشيخ كما
قلت عني حيث ينحو الحب أنحو
وحياتي لا تسل عن كنهها
إنها حان وألحان وصدح
وأَماني شباب فاتها
مثلما فات بني الأردن نجح
وعثار الجد قد صيرها
عبرة خرساء هيهات تسح
فهي أحياناً بشعري آهة
وهي أَحياناً جوى يشجي وبرح
وهي طوراً في مغاني قصفهم
عربدات تضحك الثكلى وردح
وهي أحياناً هوى طرد الهوى
يتبناه فيشفى ويصح
وهي أحقاد تلظى تارة
فإذا بي وبها عفو وصفح
وهي أحياناً ظلام دامس
لا أرى أَنى له يطلع صبح
فافتني يا شيخ هل لي بعدما
جاءكم عني عما بي ندح
ودع الساقي يدر كأس الطلا
حسبة للّه فالسكر أصح
في زمان ليس للحق به
أي صوت إن أسف الدهر يلحو
سكر الدهر ولم يفطن إلى
كسهر حر أبي النفس قح
فانتفى الإنصاف والعدل عفا
وأسف الحكم فاستجبل سفح
وأَنا ما ذقت إلا كاسة
عند قعوار وأخرى إذ ألحو
ضربوا الأَمثال بي عربدة
فلسكري عندهم متن وشرح
هيه يا رمز الأماني والمنى
إنهم حيات رقطاء تفح
لا يغرنك تقبيلهم
يدك اليوم وتقريظ ومدح
فغداً سوف ترى موقفهم
منك يا مولاي إن أبرم صلح
فثرى الأردن إن لم يرو من
مائه الفياض لن يرويه ميح
أيها الشيخ الذي دستوره
إنما الإفتاء توجيه ونصح
بعضهم يسكر للسكر وفي النا
س من يسكر يا شيخ ليصحو
كتب اللّه علينا شربها
ليس خطاً كتب اللّه فنمحو
قد قلوت القيل والقال وما
ليس لي عنه غنى أو منه ربح
ونذرت الصمت لما قيل لي
من يقول الحق يؤذى ويدح
أَنا إن أَصمت فصمتي حسبه
إنه صوت الأَرقاء الأَبح
أيها الباكي على أوطانه
لا يرد الروح للميت نوح
بارك الظلم وصفق للأذى
فهما نصر من اللّه وفتح


«Di buon' morselli i' sì m'empio la pancia,
E, se si truova al mondo di buon vino,
E' convien ch'i' me ne empia lo bolino;
Ad agio vo' star più che 'l re di Francia:


Gyűlölöm őket szívemben
Seregekvel egyetemben,
Mint szinte ellenségimet,
Vizsgáld meg, Uram, szívemet,
Próbálj meg engemet, és lássad,
Szívemnek mivoltát hogy tudjad.


Si entre los sabios griegos fue ilustrado
Homero por su tan subida rima,
y entre latinos se le dio la prima
al Mantuano heroico celebrado.


Zapomeň na lásku, ušetři žáru svých retů,
chci jen tu ruku chladnou.
Sevšední rozkoše a růže šílených vznětů
do zimy zvadnou.


Che sia il disegno suo: ben io comprendo
e dirollo ancho a voi: ma in altro loco
Angelica di cio nulla temendo
cavalcava a giornate: hor molto: hor poco
el demon nel caval se iva coprendo
come si copre alcuna volta il fuoco
che con si grave incendio poscia avampa
che non si extingue: e a pena se ne scampa


Mischt sich unter Bauern,
Die dort Ausspann halten,
Dort wo Juden lauern.


人世悲欢不可知
夫君初破黑山归
如今又献征南策
早晚催缝带号衣


Gleich der Sonne, die den Wand'rer leitet,
Ueber seine Pfade Licht verbreitet,
Und ihn stärkt in seinem Pilgerlauf,
Seht, so geht in unbewölkter Klarheit
Uns der ewighelle Leitstern Wahrheit
An der Zukunft heiter'm Osten auf.


Gustavus Adolphus/ König in Sueden.


Questo fuoco arde Rodomonte, e insieme
Mandricardo, e Ruggiero, e al signor Moro
li fa venire inanzi, hor che non preme
Carlo i pagani, anzi il vantaggio è il loro
e quivi de le ingiurie e liti estreme
dette le cause pienamente foro
e tutti si rimettono al parere
del Re chi prima il campo debbia havere


Pavlina zase noviny
mu drobné psala z otčiny.
Radostnou dvakrát událost
mu oznámila. Při dopise
každém též pozdrav přidala
od svého chotě, aniž by se
ho byla po tom tázala.


Burislav zas v radě seděl
s lechy, kmety, bojovníky,
radní síň kol obklíčena
válečnými byla šiky.


Schrieb meinen Namen
An deine Stirn;
Du bist mir eigen,
Mir Ruhesitz.


miş


O d'empio caso inconsolabil duolo,
O d'aspra crudeltà malvagia sorte,
Per mantener la vita a l'uomo solo,
Tanti animali han da provar la morte?


La nube gris que en el espacio flota,
sucumbe al sol tras la tormenta ruda
que el mar encrespa y el vergel azota


cual navecilla en noche tenebrosa,
do el gobierno faltó que la regía;
cual caminante que perdió su guía
en selva oscura, horrible y tenebrosa;


Doch nimmer weicht das dunkle Bild
Scheint's gleich nur Duft und Schaum,
Es winkt so hastig, blickt so wild:
O nein, das ist kein Traum!


Ach, wie süß ist dein Geschmack,
Wohl dem, der ihn kosten mag!
Ach wie lauter, rein und helle
Ist dein Ausfluß, deine Quelle!
Ach wie voller Trost und Lust
Spritzet deine milde Brust.


Tak v zápas života, do vřavy dravé
hrob slovo poslední má – a vždy pravé.


عارفنا جملة أيامه
في خدمة الرحمن مصروفه
مجهولة عند أخ جاهل
لكر لدى العارف معروفه


Sieg über Sieg behält
Bey jhnen doch das Feld,
Der Feinde Sturm muß schwinden
Und selbst gestehn mit Spott,
Es sey der rechte GOTT
Zu Zion nur zu finden.


Ma tu il Signor, s'ella mi sdegna e sprezza,
Prega, o santa, ch'omai, se di bellezza
Ti colsi fior, io ti vagheggi stella.


Wenn man dich sieht als wie ein Ungeheuer kommen,
Vor dem die Thüren, Bänck und Tische gantz verstummen,
Da flucht der Koch, ja selbst die Bräter schrumpffen ein,
Denn du solst seine Furcht und ihr Erschrecknüß seyn.


Apagados los extractos
De mi sátiro intento,
Escuché el canturreo
De mis gruesos labios,
Que alinearon ecos
Con los caracoles de mar;
Juntos ya, al unísono
Increpaban mis ideas
Al decir: ¡Calla!


Csillag ragyog, kacsint,
Egymásnak integet.
Mit látnak vajjon itt
E szemérmes szemek?
Mindenki üdvezül,
Csak te vagy egyedül.
Hallgass, szivem!