V zápalu boje, vřavě rozvášněné
na vlastní rány voják zapomene.
Nezdolně puzen k vytčenému k cíli,
nenajde ani k hoři vhodnou chvíli.
Dál! Přes děl hřmění! Přes ostnaté dráty!
Necítí smrt a nepočítá ztráty.


Der Himmel ist das Haus der reichen Ewigheit;
Noch liebt man doch so sehr das Haus der Eitelkeit.


Der ist ein Mann, und der ist groß!
Doch ringt sich aus der Menschheit Schoß
Jahrhundertelang kaum Einer los.


Als er hört die unbillikeit,
so Cydias fürgab,
warf er von im in tempel, weit
von im, den holen stab
gleich vor dem altar nider,
das er brach in zwei stück,
Das golt fiel heraus auf die ert,
darbei wart der betrug
Cydiä öffentlich bewert;
zu hant das gericht klug
gab Archetimo wider
sein gold und schalt die tück.
Cydias stund in großer scham,
verlor zum gut sein ere
nachdem ein böses ende nam.
aus der gschicht ein man lere
und handel treulich und stathaft
mit herzen, mund und hant.
wan got die untreu entlich straft
mit schaden und mit schant.
laß bnügen sich ein ieder,
was got bschert und das glück.


E eu que arrasto amarguras
Que nunca arrastou ninguém
Tenho alma pra sentir
A dos poetas tarnbém!


So dient er mir zu Ruhm und Ehr',
So glänzt an meiner Wand
Der Feinde Tod, mein mähend Heer,
Mein Sieg, von seiner Hand.« –


طريدة بؤس ملَّ من بؤسها الصبر
وطالت على الغبراءِ ايامها الغبرُ
وكانت كما شاءت وشاءَ جمالها
كما اشتهت العليا كما وصف الشِعرُ
تلألأُ في صدر المكارم درَّةُ
يحيط بها من عقد انسابها درُّ
تقاسمتِ الحسن الالهيَّ وانثنى
يقاسمها فالامر بينهما امرُ
فللشمس منها طلعة الحسن مشرقاً
وفيها من الشمس التوقد والجمرُ
وللزهر منها نغمة الحسن عاطراً
وفيها ذبول مثلما ذبل الزهرُ
وللظبي منها مقلتاها وجيدها
وفيها من الظبي التلفُّت والذعرُ
وما الحرب الاَّ ديمة دموية
اذا دنست روح الورى فهيَ الطهرُ
وما الحرب الاَّ غضبة الله لامست
مخازيَ هذا الدهر فانفجر الدهرُ
ففي كل نفس غصة ما تسيغها
وفي كل قلب كسرة ما لها جبرُ
وما لوت الأسياف في الأرض عروةً
من البغض إلاَّ والرؤُوس لها زرُّ
وكم قيل إنسانية ومحبة
وعلم وتمدين وأشباهها الكثرُ


Tvá matka tam, zde Vladař chmurných stínů,
ta volá tě, on drží tě, co dřív?
Tam úkoj, něha na matčině klínu,
zde přísná povinnost, jak žezlem kýv’
ten neúprosný pán tvůj, bez úsměvu
jak fatum krutý na duše v svém hněvu
na pustých březích Acherontských niv.


东山一到一沾巾
记得先人昔念亲
强把兹亭号如在
松悲柏惨见无因


Ich träumte, und ich wußte, daß ich träume;
ich träumte, eine Fürstin sei gestorben.
Barhäuptig, nur ein spärliches Gefolge
von Trauernden, so stehn wir auserwählt
in einem grauen Raume, dumpf beengt
vom düstern Kreis der alten Sandsteinsäulen,
vom Balsamdufte, den die Tote atmet.
Am Sarkophage, der von Eisen ist,
steht der gebeugte Fürst; von oben stiebt
ein fahles Licht in die Rotunde, streift
sein jugendliches Haar, den Sarg, und flimmert
zu seinen Füßen in der offnen Gruft.
Der Fürst weint. Seine Tränen, einzeln, langsam,
zerblitzen an dem Eisenrand der Truhe;
der Stein des Bodens saugt die Tropfen ein.
Und auf der Truhe les'ich wie im Traum,
nein nicht, ich träume nicht, ich lese deutlich
in großen, grauen, eisernen Buchstaben:
REGINA SEMPITERNA MORTUA –
seltsam: die Herrscherin, die ewig lebt,
die liegt hier tot. Ich habe ein Gefühl:
der Fürst hat seine Gattin sehr geliebt!
Ich höre staunend, wie wir alle singen,
ich selbst mitsingend:


Tak pravil Roland, tasil jasný meč,
a jasná byla mužná jeho tvář
jak duše jeho prostá hrdinná;
druh jeho Olivier též tasil meč,
a po něm všickni franští rytíři,
a jasně všickni k nebi hleděli
na okamžik, pak v dáli před sebe,
kde moře Saracénů bouřilo,
a klidně čekali, až začne boj.


屈指中朝请剑年
主恩明白赐归田
春来秦望山头好
大有长安白日悬


Fresco ed azzurro l'aere
Sorride in tutti i seni:
Io chiedo a' tuoi sereni
Occhi un più caro sol.


劲节幽芳夹翠屏
相看风韵喜同情
蒹葭倚玉从来有
荆棘何妨一处生


Trova prima il Silentio, e da mia parte
gli di, che teco a questa impresa vegna
ch egli ben vi saprà con ottima arte
proveder ciò che proveder convegna
fornito questo, subito va in parte
dove il suo seggio la Discordia regna
dille che l esca e il fucil seco prenda
e nel campo de Mori il fuoco accenda


Las selvas hizo navegar, y el viento
al cáñamo en sus velas respetaba,
cuando, cortés, su anhélito tasaba
con la necesidad del movimiento.
Dilató su victoria el vencimiento
por las riberas que el Danubio lava;
cayó África ardiente; gimió esclava
la falsa religión en fin sangriento.
Vio Roma en la desorden de su gente,
si no piadosa, ardiente valentía,
y de España el rumor sosegó ausente.
Retiró a Solimán, temor de Hungría,
y por ser retirada más valiente,
se retiró a sí mismo el postrer día.


Ich rühme billich dich, du Hauptstadt deiner Welt,
weil deiner Götlichkeit hier nichts die Wage hält
und du der Auszug bist von Tausenden der Reussen.


行秋遍历谷之阳
粲粲岩花竞晚芳
僧宇尽成金粟界
天风处处散天香


Era el gran Don Juan de Tassis,
Caballero cortesano,
Conde de Villamediana,
De Madrid y España encanto
Por su esclarecido ingenio,
Por su generoso trato,
Por su gallarda presencia,
Por su discreción y fausto.
Gran favor se le supone,
Aunque secreto, en palacio,
Pues susurran malas lenguas
Pero mejor es dejarlo.
De todos y todas dicen,
Y es poner puertas al campo
Querer de los maliciosos
Sellar los ojos y labios.
    * * *
Valiente, Villamediana,
Cortas las riendas, y bajo
Del rejoncillo el acero,
Vase al toro paso a paso.
Éste cabecea, bufa,
La tierra escarba marrajo,
Y espera instante oportuno
En que partir como el rayo.
El paje de la derecha,
Con grande soltura y garbo,
A la fiera irrita y llama,
La capa ante ella ondeando.
Embiste, pues; el jinete
Tuerce el bridón, de soslayo
Pasa el toro, el otro paje
Con la capa hace un engaño,
Y lo revuelve, y de nuevo
Lo para. Determinado
Le hostiga de frente el Conde;
Torna a embestir, rebramando,
El jarameño; parece
Que el caballero y caballo
Van a volar a las nubes,
Cuando de la fiera intactos
En primorosas corvetas
Se separan, y con saltos.
Un punto el toro vacila
Bramido ronco lanzando,
Y desplomase en la tierra,
Haciendo de sangre un lago
Con el torrente que brota
Por la cerviz, do, clavado,
Medio rejón aparece,
Que el otro medio en la mano
Del noble y valiente Conde
Va al concurso saludando.
Por balcones y barandas,
Vallas, barreras y andamios,
Formando una riza nube,
Ondean pañuelos blancos,
Y «¡Viva!» el pueblo repite,
Y los caballeros «¡Bravo!»
Y «¡Qué galán!» las mujeres,
Haciendo lenguas las manos.
La Reina, que, sin aliento,
Los ojos desencajados
En jinete y toro tuvo,
Vuelve, ansiosa, respirando;
«¡Qué bien pica el Conde!», dice,
Y «Muy bien», los cortesanos
Repiten. El Rey responde:
«Bien pica, pero muy alto».
Y en el rostro de la Reina
Clavó los ojos un rato.
Ésta demudóse, y todos
Los señores de palacio,
En quienes opinión propia
Fuera un peregrino hallazgo,
Repitieron, no sabiendo
Lo que decían acaso,
Y de entrambas majestades
Queriendo seguir el rastro:
«Pica muy bien; mas debiera
Haber picado más bajo».
Dos toros más se corrieron,
En que caballeros varios
Con gala y con valentía
Gran destreza demostraron;
Mas es pretender lucirlo
Después del Conde gallardo,
Exceso del amor propio,
Cuyos esfuerzos son vanos.
Ser en punto mediodía
Las campanas avisaron
De Santa Cruz en la torre.
En su carroza, a palacio
Retiráronse los Reyes,
Tras ellos los cortesanos,
Y aquel inmenso gentío,
La plaza desocupando,
Se apiñó en arcos y puertas,
Haciendo un todo compacto,
Que por las primeras calles
Rompió, que luego en pedazos
Por otras más dividióse,
Después en grupos, que al cabo
Reducidos a familias,
Muy pronto se dispersaron.
Tal vez así se desagua
Un artificial pantano,
Cuando se abren las compuertas
Del malecón, y apretados
Torrentes por ellas salen,
Que luego en arroyos varios
Se dividen, y se pierden,
Finalmente, por los campos.


马卿犹有壁
渔父自无家
想子今何处
扁舟隐荻花


Wie mag das Rosen-kind verzühen?
Gegen-stimme: Es wird blühen.
Wan sol es dan die blüht' erreichen?
G. zeit mus weichen.
So würd die zeit uns noch erfreuen?
G. gantz verneuen.


杨花榆荚满天飞
九十风光别我时
凫鹜成行报公事
簿书中作送春诗


Su 'l viso de l'amore
La rosa illanguidì,
Senza lasciarmi un fiore
La gioventù fuggì.


Eu imagino que és uma princesaMorta na flor da castidade brancQue teu cortejo sepulcral arrancaPor tanta pompa espasmos de surpresQue tu vais por um coche conduzida,Por esquadrões flamívomos guardada,Como carnal e virgem madrugada,Bela das belas, sem mais sol, sem vidQue da Corte os luzidos DignitáriosCom seus aspectos marciais, bizarros,Seguem-te após nos fagulhantes, carrosE a excelsa cauda dos cortejos várioQue a tropa toda forma nos caminhosPor onde irás passar indiferente;Que há no semblante vão de toda a genteCuriosidades que parecem vinhoQue os potentes canhões roucos atroamO espaço claro de uma tarde suave,E que tu vais, Lírio dos lírios e aveDo Amor, por entre os sons que te coroaQue nas flores, nas sedas, nos veludos,E nos cristais do féretro radianteNos damascos do Oriente, na faiscanteOnda de tudo há longos prantos mudoQue do silêncio azul da imensidade,Do perdão infinito dos EspaçosTudo te dá os beijos e os abraçosDo seu adeus a tua MajestadQue de todas as coisas como VerboDe saudades sem termo e de amargura,Sai um adeus a tua formosura,Num desolado sentimento acerboQue o teu corpo de luz, teu corpo amado,Envolto em finas e cheirosas vestes,Sob o carinho das Mansões celestesFicará pela Morte encarceradQue o teu séquito é tal, tal a coorte,Tal o sol dos brasões, por toda a parte,Que em vez da horrenda Morte suplantar-teCrê-se que és tu que suplantaste a MortMas dos faustos mortais a regia trompa,Os grandes ouropéis, a real Quermesse,Ah! tudo, tudo proclamar pareceQue hás de afinal apodrecer com pompComo que foram feitos de luxúriaE gozo ideal teus funerais luxuososPara que os vermes, pouco escrupulosos,Não te devorem com plebéia fúriPara que eles ao menos vendo as belasMagnificências do teu corpo exaustoMordam-te com cuidados e cautelasPara o teu corpo apodrecer com faustPara que possa apodrecer nas friasGeleiras sepulcrais d'esquecimentos,Nos mais augustos apodrecimentos,Entre constelações e pedrariaMas ah! quanta ironia atroz, funérea,Imaginária e cândida Princesa:És igual a uma simples camponesaNos apodrecimentos da Matéria!


Darum es sey vergessen,
Es ist einmahl geschehn,
Du hast es nicht gesehn,
Wie ich bey ihr gesessen:
Und über dieses weist du wohl,
Wie weit ich mich verbinden sol.


砌草虫吟四壁静
檐竹摇灯动秋影
老来无梦到阳台
开门月在青松顶


田宜晚粒香
池济秋阳曝
南坑专此嘉
吾人竟何谷


Es war ein so leichtes Mädchen,
Deß Herzchen zu fliegen schien!
Genug war ein goldnes Fädchen,
Um es hinaufzuziehn.


Und aus dem Mund der teuren Schemen
Mein' ich die Frage zu vernehmen,
Die mir im eig'nen Herzen brennt:
»Allein, allein auf dieser Erde,
Was hoffst du wohl, daß dir noch werde?
Was hält dich noch von uns getrennt?«


A vzpomínaje dětství
toulám se silnicí.
A když již k městu jsem se vracel,
lítosti hlas mnou zaburácel,
chvěl mnou jak vichřicí:


Ha sieh! – schon endet Wald und Dunkel –
Hier durch die letzten Bäume bricht
Der Morgenröte Goldgefunkel –
Alt Wirzburg liegt im Dämmerlicht –
Da steigt die Lerche trillernd auf:
Herr Gott, laß sonder Schranken
Dir danken.


Y dice así: la tierra humilde mira,
hijo famoso, el pensamiento honrado
con que de las estrellas abrazado,
a gobernar la luz del cielo aspira.


Al menni Hart versett den Slag, wennt an de Luken klopp,
Wul een! twee! dree! un œwerhin keek as en Dodenkopp.


Lelkem éjén rossz malom
zakatol: az unalom.
Régi, rozzant rossz malom
és úgy hívják: unalom.
Régi, rozzant kereke
álmos is és fekete,
a garatja végtelen
s a búzája életem,
elhagyott és végtelen,
tompa-csöndes életem.
Lisztje: semmi, szárnya: éj.
csönd: zúgása, árnya: mély.
S nézem egyre - árva tiszt -
hogy szitál a lomha liszt.
Az időm azzal ölöm,
ezt a semmit őrölöm,
árva molnár, őrölöm
s lisztem nem bú, nem öröm,
színtelen köd, csunya lom,
fájó semmi: unalom.


Sanft wirst du ruh'n in deiner stillen Gruft,
Ich aber weine, weine,
Auf Blatt und Blüthe fallen Thränen hell
Wie thau'ge Edelsteine.


	Per le saette tue, Amor, ti giuro,
e per la tua possente e sacra face,
che, se ben questa m'arde e 'l cor mi sface,
e quelle mi feriscon, non mi curo;


Alles an ihm werde sofort Ebenmaß,
Wie ein prangender Lenz, von Blüten geschwellt, jedes Glied;
Huldreich alle Gebärden,
Alle Bewegungen sanft und leicht.


Wie lag im goldnen Märchenduft die Ferne,
Da uns noch eng der Heimat Bann umgab!
Vom ersten Berg schon sahn wir andre Sterne,
Und Zaubergerte schien der Wanderstab.
Sehnsüchtig wuchs das Herz, wenn seine Weisen
Das Posthorn sang im nächt'gen Waldrevier –
Jetzt pfeift der Dampf und läßt im Sturm uns reisen;
Verwandelt ward die Zeit, und wir mit ihr.


Von hohen Burgen tobet ein wilder Knappentroß,
Geführt von stolzen Rittern, sie sitzen hoch zu Roß.
Es wehn die Helmenbüsche, es blitzen Schild und Wehr,
So stürmen sie hernieder – wo ist der Feinde Heer?


Der alte finstre Lisimon
Sprach jüngst zu seinem lockern Sohn:
Mein Kind, soll dir das Glück einst blühen,
So mußt du stets die Weiber fliehen.
Der weise Sirach hat wohl recht,
Es ist ein teuflisches Geschlecht:
Weh dir, wenn sie ins Garn dich ziehen!
Der Sohn verspricht es dem Papa,
Und küßt, daß es der Alte sah,
Gleich drauf des Gärtners braunes Hedchen.
Wie, flucht der Vater, Bösewicht!
Erwägst du meine Lehre nicht?
O, rief der Sohn, das ist ein Mädchen.


Schon sechzehn Sommer trug ich es
Zu Haus, doch niemand nannte
So engelschön mein Angesicht,
Auch hatt' ich all die Plagen nicht,
Als hier bei meiner Tante.


Umlknul – v dílně hrůza leží.
Vždy větší v kotli var a ruch,
Jak by o závod kola běží,
Jak běsi žene páry duch.
Však na to málo topič hledí,
On klidně, beze strachu sedí,
Kus po kuse do pece hází –
Nad ním se panstvo k hodům schází.


no puedo de tus culpas absolverte-
Fuese el joven y luego el cura dijo:
-Pero ¡qué atrocidad! ¡Jesús, qué suerte!


Sie reicht im Glas ihm feurigen Tokaier,
Nachdem sie nicht verschmäht, zum Gruß zu nippen;
Er aber küßt, ein ungestümer Freier,
Anstatt des süßen Weins die süßern Lippen.


Byl jednou jeden krásný klam,
že v život stačí duší plam,
dvou srdcí zmámení,
dvou duší tesknění,
dvou duchů záření –
A klam?
Ó zlatý klam, ó zlatý klam!


In questo tempo alla mia patria accade
mandare uno oratore al padre santo
che resti appresso alla sua santitade
per alcun tempo, e non fu detto quanto
gettan la sorte, e nel giudice cade
o giorno a lui cagion sempre di pianto
fe scuse, pregò assai, diede, e promesse,
per non partirse, al fin sforzato cesse


富贵花深谁肯归
痴心啼到月华西
秋风黄落千山叶
正好啼时却不啼


من الأحبة أم من طيب ربعهم
وافيت يا عاطر الأرواح بالنسم
أم من ثنيات ذياك الكثيب أت
نوافح الطيب أم من نشر طيبهم
سقى الحمى مدمعي يوما تذكرني
به النسيم بريّا نفحة الخزم
ويا حمى اللَه ذاك الحيّ ثم دعا
مخضل مربعه بالأمن والسلم
فلي عهود به قد بت أرقبها
عسى الرياح تهاديني بنشرهم
وبالمنازل عرب ما ذكرتهم
إلّا وعدت من الأشجان ذا ألم
لهنّ في كبدي طعنات ذي حور
وكم فتنت بهم أيام قربهم
من كل أهيف ممشوق القوام له
فتك بالحاظه اللاتي سفكن دمي
يا صاح إن جئت فياح الحمى سحرا
فانشر من الشوق منثوراً بمنتظم
وحيّ أطلال نعما نعم ما ضمنت
من كل العس المي الغر مبتسم
ويمم الحي من تلك الطلول وقف
واقرأ تحية صبّ غير متهم
وسل بتلك الربى عن قلب عاشقها
هل نام في ربعها أم هام بالأكم
كيف السبيل وقد شط المزار بنا
أم كيف اسلو ولي قلب بحيهم
بذمة اللَه من ناءت ديارهم
عنا وفي كبدي نار لبعدهم
للَه صبّ غريب نازحٌ قلقٌ
مقرّح الجفن يجري الدمع كالعنم
مد الزمان له كف الخطوب وقد
وافاه في كيده يسعى على القدم
وجار دهري ولم يرع لنا حكما
ولم يكن بيننا غبنٌ سوى الحكم
إن لم يكن للفتى حظ يقوم به
فليس ينفعه مستحسن الكلم
ولا العلوم ولا الآداب نافعة
سوى الحظوظ فكل جاء كالعدم
للَه من كبد حرّى تذوب أسى
تحكم الوجد فيها أي محتكم
ويا فؤادي الذي قد ذاب من وله
صبرا فإنك ما استسمنت ذا ورم
لعل من بت أرعى طيب معهدهم
أفوز في أمل يوما بظلهم
وعلّ أيامنا اللاتي سلفن لنا
تعود يوما ولو في طارق الحلم
ورب يوم بدا قلبي يخاطبني
دع التغزل بالأشباح والرمم
وانظر لمختارة بالحسن قد خطرت
كأنها للعلى طبع من القدم
أنا القتيل بها حبّا وان هجرت
فما سلوت ولا عهدي بمنفصم
ولا رايت سلوا لا ومبسمها
ولم يزل كل آن ذكرها بفم
سحارة اللحظ بالألباب فاتكة
فتك ابن قاسم والهيجاء في ضرم
بشيرنا الجنبلاطي الذي شهدت
له المحامد من عرب ومن عجم
غدا له شرفا إذ قال قائله
هذا البشير بشير الفضل والكرم
شيخ الشيوخ وإن شاخ الزمان يعد
من مجده أحمر الخدين ذا شمم
فهو الذي علّمت اراؤه وغدت
تغني عن المرهفين السيف والقلم
مهذب معلم تحكي مآثره
زهر النجوم سنيٌّ عاطر الشيم
تروي معالمه عن عز همته
وسحب كفيه منهلّ بمنسجم
كأن في كفه إذ جاد وابله
فيضا من الأجودين البحر والديم
فكم له يوم سلم من مسالمة
وكم له يوم هم الدهر من همم
شهم همام لدى الهيجاء قد شهدت
له المواضي على إقدام كل كمي
غضنفر أروع ان سل صارمه
في مهمه فالعدا لحم على وضم
أو هزّ لدنا ترى الأعداء هاربة
ما بين منسفج منهم ومنهزم
كريم أصل تسامى بالثنا كرما
لما يواليه من جود ومن نعم
مثقف شبّ في حجر الكمال له
عزم عن الفضل لم يفتر ولم ينم
وصادقته المعالي وهي باسمةٌ
تهتز حبا له كالشارب النهم
للَه آيات حسن قد أشاد لنا
في خير مختارة تسمو على أرم
حاكت دوائر أفلا مطالعها
أو كالثريا بدت حسنا بمرتسم
كأن أيوانها السامي بعزته
قوس لدارة برج الليث فيما سمي
مختارة للعلي صاح النزيل بها
ردوا حمى امنها يا معشر الامم
منازل قد زهت حسنا وزينها
بشيرها العلم ابن المفرد العلم
يا من هو البدر لا تخفى اشعته
وكيف يخفى ضياء لاح في علم
إني امرء بثنا أوصافكم غزلي
وفي محامدكم قد طاب مغتنمي
فاشمل بعاطفة الأفضال عبدك من
أتى يلوذ بكم يا خير محتشم
لعلّ عاطفة منكم أحوز بها
نصراً على الدهر يستشفى بها سقمي
لا زال سعدك بالعلياء مقترنا
وغيث مجدك يروي حر كل ظمي
إليك أهدي عروس المدح مبتكرا
سناء نظم زها يا وافي الذمم
هيفاء تهدي في دعاء بالثناء لكم
معطرا لاح في بدء ومختتم


Der eine der hieß Herzog Ronnebruh,
Fragt nicht, warum ich weine!
Der muhtete mir viel Schnödes zu.
Mein Leid weiß Gott alleine.


Pod nebem i na zemi
drahy jste svým ohněm vlídným
andělům i lidem bídným –
pod nebem i nad zemi.


Por aquí no pasa nadie
A veces pasa en silencio
la sombra de un animal
de ojos tristes
Y algunas noches de invierno
pasa un árbol extraviado
sin raíces
Por aquí no pasa nadie
Pasa lo que no te he dicho
Y lo que quise decirte
un día pasó al olvido
Por aquí no pasa nadie
Ni los otros ni yo mismo


Majd láncait hosszan-bocsátván,
Csufolják és ingerlik gyáván;


Was macht ein Bildnüss gut? die Farbe nicht, die Kunst.
Ist Tugend nicht dabey, hat Schönheit keine Gunst.


Quel silence de mort dans la campagne nue !
Où sont les mille voix qui, sous les chênes verts,
Aux matins triomphants disaient ma bienvenue ?


Plyn zhasíná pak, na lože jdu zticha, –
krok v chodbě zní... noc venku v stromy dýchá...


Ai esta terra arde
É uma fogueira
Não há quem a salve
De ruir inteira


Ano naši jsme a budem,
Dokud ve mně žíla bije,
Dokud ještě Můza česká
Okolo mne věnce vije;
Dokud slavík u potoka
Sladké libozpěvy pěje,
Dokud nevyhaslý oheň
Boha našeho mne hřeje.


Da lief sie fort und fiel ihr ein,
Daß er im Feld zu finden.
Sie sprach: er ist ein Feldblümlein,
Da, da werd ich ihn binden.
Er aber war nicht mehr auf Erden,
Konnt ihr auch also da nicht werden.


—¿Qué se esconde en tus ojos, mi gacela,
qué secreto te niegas a contarme
y marchita tus noches
cuando el vino reúne a los amigos
en la suntuosa cámara
donde cada rincón es un espejo
en el que tus miradas arrancan
las más bellas canciones
al laúd y la darbûka?
—He confiado en mis fuerzas, demasiado,
y me he paseado sola por el bosque,
lejos de las seguras
verjas de los jardines del palacio,
buscaba a los derviches,
a los sabios ascetas
que apagan sus dolores y sus cuitas
en un giro infinito,
y un venablo me ha herido en el costado.
No sé de quién partió,
qué mano tensó el arco
y alimentó la sierpe con mi sangre,
pero mi voz, antaño fuerte y honda,
se ha quebrado
y mis fuerzas se apagan.
—¿Qué aleyas recitar, gacela mía,
para ahuyentar la muerte que te ronda?
¿Cómo llenar de nuevo tu aposento
con los más dulces trinos,
el color delicado de los pájaros,
los reflejos del ámbar
y la honda resonancia de las rosas
o el incienso que invade poco a poco
recuerdos y tristezas?
—Nada puedes hacer, amigo fiel,
para evitar el golpe
traidor y ponzoñoso del destino,
sin saberlo, nací para este instante.
Alguna antigua culpa de mis padres
debo pagar con el dolor que agota
sin brindar el descanso de la muerte.
—Puedo curarte con la bella música
que Dios mismo ha compuesto,
anotada en el libro de los árboles,
los rosales y prados, en las marmóreas fuentes
que ofrecen el descanso al peregrino
cuando cumple su viaje.
Puedo llenar de plumas
la sala abandonada
por cuantos acudían diariamente
a beber tu belleza de una copa,
a aspirar tu virtud en un arpegio.
—Lo pondré todo, amigo,
en las manos de Dios, el gran poeta
que escribe con las risas y las lágrimas
de todo el universo,
porque aguardar la curación es vana
esperanza de incrédulos
si su voz no la otorga.
Pide en mi nombre a los amigos
que beben a la luz de las estrellas
que derramen sus copas
por amor de la llama que se apaga.
—Habías nacido libre y venturosa,
llena de magia y fuerza,
tu canto atravesaba los ríos y desiertos
y encendía la noche con luciérnagas,
pero todo el saber y la ventura
se doblegan humildes
ante esa inmensidad que nos deslumbra
casi hasta aniquilarnos.
Mira, te han preparado
el diván más mullido,
magnolias y jazmines lo rodean,
los pebeteros calman con su aroma
el llanto más amargo.
Duerme ahora, descansa,
y olvida la traición que en tu costado anida.
Yo cantaré a la luna esas canciones
que una vez aprendimos de un poeta
ebrio y errante, solitario y pobre.
Tal vez ella lo llame
y él conozca el consuelo para ti.
—Me refugio en el sueño más amable,
preludio del Encuentro,
dí adiós a los amigos,
que algún día cercano
entonen mis canciones
y pueda revivir, cuando sus copas
se alcen hacia el Cielo.


Ne, ó, ne, sláb nejsem dosud,
ale tak mi úzko dnes,
jak bych slyšel pláč a stony,
viděl smrti stín a děs.


si es abrazo o prisión, no determina
la vista, que al frondoso lago atiende:
el tronco sólo, si es favor, entiende,
o cárcel que le esconde y que le inclina.


„Buď vítán, vítězi!“ tak zvolala,
„buď vítán, nejlítější vrahu můj!
Ať Trutův mlat svým dílem nemešká,
chci smrt, a nejkrajnější nenávist
ji jistě nejrychleji poskytne!
Ty po mé krvi lačníš? Nuže, bij!“


il Contino è garbato, lindo e snello,
e si mostra benigno e tanto umìle,
che non sarebbe error farci 'l fratello;


Und wracken und hacken,
Mit hangendem Nacken,
Im wachsenden Schacht
Bei Tage, bei Nacht –


Wer erstaunt nicht, wenn er dencket,
Wie der Zunge Fertigkeit
Sich auf tausend Arten lencket,
Der Gedancken Unterscheid
Wunderwürdig zu formiren,
Daß von andern auch zu spühren,
Wie, was hier der Geist gedacht,
Cörperlich wird kund gemacht?


Zelené skryto osení,
hospodář domů se vrací,
ustrne v lidí úsměšku
nad divnou paní své prací;
pohněvem čelo zamračil,
z pole klas béře a těží,
rozhorlen dvorce dochází,
v ústrety paní mu běží.


Most is, hogy oda járt déli vizek táján,
Ádria bősz tenger sziklás karimáján.
Mind népeket onnan s nyájakat elhajta,
A bizánti császár ám busuljon rajta.


Se gli altri sciolse, ei serva ed ei sostegna
le pene altrui serbate e 'l lungo affanno;
né questo anco mi basta: i' vo' che vegna
su gli altri tutti universale il danno.>>
Così tra sé dicendo, ordir disegna
questo ch'or udirete iniquo inganno.
Viensene al loco ove Rinaldo vinse
in pugna i suoi guerrieri, e parte estinse.


Képe szörnyü a csatának;
Mintha nemcsak játszanának,
Délceg harcfiak
Egymást mérő lángszemekkel,
Szívre szögzött fegyverekkel
Összerontanak;
Dárda zúg pajzs, dárda ellen:
A két ifju még veretlen.


来时此行李
去时此行李
俸外无一金
不愧桐江水


Sustenne fame, sete, caldo e gelo;
non de purpurio o ver assirio manto
ma sol coperto fu d' un umil velo.


Zeig mir in jedem Augenblick,
Wie ich dir soll gefallen;
Zieh mich vom Bösen stets zurück,
Regiere mich in allen!


Sjíždějí se též uhlobaroni
na velikou svou poradu.
Také před jejich palácem pyšným
vyhrává hudba andělská
velikou úsvitovou píseň
o Lidském Srdci zázračném.
Tu ještě silněj přitlačit třeba
než při těch strojích kovových.
Pokus ten vám as směšným zdá se.
Problematickým je on jistě.
Ale kdo věří, překážek
nezná, a přenášívá hory.
Paláce mají tlustší zdi
než drobné chaty drobných lidi,
bývají také pevněji,
nepropustněji zavírány.
Pohybem hlavy crescendo
hrát káže prudko primarius
před jejich pyšným palácem,
hrát káže forte, fortissimo.
Porada je v něm klidnější,
jako je klidnější mluva řeky,
když do ní na sta vplynulo
potůčků, potoků, řek a říček.
Obzor i tu však zachmuřen.
Slyšeti hlasy jednoslabičné,
tvrdé a drsné „Ne!“ a „Ne!“;
slyšeti hlasy umírněnější,
souhlas i odpor zároveň:
„My bez nich, oni bez nás co zmůžem?“
– „Jediná cesta před námi:
dohoda.“ – „Neschůdná!“
– „Neschůdná zcela!“
– „Musíme objet.“ – „Objeďme!“
pře se a radí sbor ten těžký.


cross the Seas,
And hear a People speak her Praise,
With  vie to hail the Dame,
Who, , could exalt thy Name,
Transmitting down thy Fame with Care,
And double Lustre, in her Heir!


Und du glühst und treibst und jagst,
Wie mir's deuten, wie?
Bald versengst du mir die Brust,
Bald zersprengst du sie!


Ó vlasti má, tak nedojdeš svých cílů! –
Hle, u tvých nohou leží ve prachu
ta velekniha, v níž’s svou měla sílu
a nepřátelům bylas k postrachu.
Nuž zdvihni ji, jak já ji zdvihám právě,
a buduj na ní nové stavení,
by k tvé i mojí nehynoucí slávě
zasvitlo slunce – tvého spasení!


Die Flüsse, Seen und das Meer
Sind nicht von Klee und Veilchen leer;
Ja, Vorwitz hat sogar die Pracht
Agtsteinenen Geblüms und Rosen aus Krystallen,
Als die sich in der Luft versteinernden Korallen,
Aus Thetis Schooß' an's Licht gebracht.


»Aus Liebe nur hab ich an dich mich verkauft,
Aus Liebe zum Sclaven verdungen« –
Zu straff nicht, Herrin, ziehe das Band,
Gar leicht ist die Kette gesprungen ...


und das bißchen Sonne ist wieder weg
und mit ihm gleich der ganze frohe Trug der Dinge ...


A pak ji zvolna vyprostil,
až úzkostí se třás’:
Můj život málo ceny měl,
proč tvůj tak náhle zhas’?


Sich einen Gott ersonnen
Hat sie, hat über Sternen
Ein Paradies gewonnen,
Sich unterthänigt alle blauen Fernen
Der weiten Ewigkeit und sich
Ein Engelheer geschaffen,
Zu herrschen götterlich.


落木空殿深
夕阳下山径
涧户松风寒
独夜鸣孤磬


Es hat die Dirne mich geküßt,
Ihre reifrothen Lippen auf den meinen erblühten –
Da vergaß ich die harte Noth und den Tod
Und meiner Mutter liebfrommes Behüten ...


Не кость резная Колмогор,
Не мрамор Тифды и Рифея,
Не Невски зеркала, фарфор,
Не шелк Баки, не глазумея
Благоуханные пары
Вельможей делают известность,
Но некий твердый дух и честность,
А паче муз дарПочто же, мой вторый сосед,
Столь зданьем пышным, столь отличным
Мне солнца застеняя свет,
Двором межуешь безграничным
Ты дому моего забор?
Ужель полей, прудов и речек
Тьмы скупленных тобой местечек
Твой не насытят взор?
В тот миг, как с пошвы до конька
И около, презренным взглядом,
Мое строение слегка
С своим обозревая рядом,
Ты в гордости своей с высот
На низменны мои мнишь кровы
Навесить темный сад кедровый
И шумны токи вод, —
Кто весть, что рок готовит нам?
Быть может, что сии чертоги,
Назначенны тобой царям,
Жестоки времена и строги
Во стойлы конски обратяЗа счастие поруки нету,
И чтоб твой Феб светил век свету,
Не бейся об заклаТак, так! — но примечай, как день,
Увы! ночь темна затмевает;
Луну скрывает облак, тень;
Она растет иль убывает:
С сумой не ссорься и тюрьмоХоть днесь к звездам ты высишь стены,
Но знай: ты прах одушевленный
И скроешься землеНадежней гроба дома нет,
Богатым он отверст и бедным;
И царь и раб в него придет:
К чему ж с столь рвеньем ты безмерным
Свой постоялый строишь двор,
И ах! сокровищи Тавриды
На барках свозишь в пирамиды
Средь полицейских ссор?
Любовь граждан и слава нам
Лишь воздвигают прочны домы;
Они, подобно небесам,
Стоят и презирают громЗри, хижина Петра до днесь,
Как храм, нетленна средь столицы!
Свят дом, под кой народ гробницы
Матвееву принес!
Рабочих в шуме голосов,
Машин во скрыпе, во стенаньи,
Средь громких песен и пиров
Трудись, сосед, и строй ты зданьи;
Но мой не отнимай лишь свеА то оставь молве правдивой
Решить: чей дом скорей крапивой
Иль плющем зарастет?


Cercando gìa nel più intricato calle
il giovine infelice di salvarsi;
ma il grave peso ch'avea su le spalle,
gli facea uscir tutti i partiti scarsi.
Non conosce il paese, e la via falle,
e torna fra le spine a invilupparsi.
Lungi da lui tratto al sicuro s'era
l'altro, ch'avea la spalla più leggiera.


Andern ruf' ich, schwimme, schwimme,
Mir kann solcher Ruf nicht taugen,
Denn in mir ja steigt die grimme
Sündflut, bricht aus meinen Augen.


А в книгах я последнюю страницу
Всегда любила больше всех других, —
Когда уже совсем неинтересны
Герой и героиня, и прошло
Так много лет, что никого не жалко,
И, кажется, сам автор
Уже начало повести забыл,
И даже «вечность поседела»,
Как сказано в одной прекрасной книгНо вот сейчас, сейчас
Все кончится, и автор снова будет
Бесповоротно одинок, а он
Еще старается быть остроумным
Или язвит – прости его господь! —
Прилаживая пышную концовку,
Такую, например:
…И только в двух домах
В том городе (название неясно)
Остался профиль (кем-то обведенный
На белоснежной извести стены),
Не женский, не мужской, но полный тайнИ, говорят, когда лучи луны —
Зеленой, низкой, среднеазиатской —
По этим стенам в полночь пробегают,
В особенности в новогодний вечер,
То слышится какой-то легкий звук,
Причем одни его считают плачем,
Другие разбирают в нем словНо это чудо всем поднадоело,
Приезжих мало, местные привыкли,
И говорят, в одном из тех домов
Уже ковром закрыт проклятый профилТашкент


Liebster Jesu, nur Geduld!
Wie ein Hündlein will ich spüren
Nach den Brocken deiner Huld,
Will mich lagern an die Türen,
Ob von deinen Kindern keines
Mir ein Krüstlein reichen will,
Hungerglühend, doch in meines
Tiefen Jammers Kunde still.


Movido de mis ruegos, Febo el paso
alargó de su carro rubicundo.
Espantado de verle todo el mundo
tan presto madrugando de su ocaso.


Kein Bett darf er hier finden.
Wohl in den Tälern schön
Siehst du sein Gold sich winden,
Dann plötzlich meerwärts drehn.


V autorské loži tiše lká
podivný potomek Sofokla.
Rozrušeno plní dům
nehellenské publikum.
Po troše váhání, s nechutí, bled,
rek sešlý na scéně vypíjí jed.
Jak hukot moře nahoru
zní hlasy zmateně k autoru.


sveřepým městem někdo peláší,
jiný jde tichem s vůní pryskyřičnou.
dnes u remízku srna na paši
vztyčila hlavu neskonale sličnou.


Teu perfil, teu olhar real ou feito,
Lembra-me aquela eterna ocasião
Em que eu amei Semíramis, eleito
Daquela plácida visã
Amei-a, é claro, sem que o tempo e espaço
Tivesse nada com o meu amo
Por isso guardo desse amor escasso
O meu amor maio
Mas, ao olhar-te, lembro, e reverbera
Quem fui em quem eu so
Quando eu amei Semíramis, já era
Tarde no Fado, e o amor passo
Quanta perdida voz cantou também
Nos séculos perdidos que hoje são
Uma memória irreal do coração!
Quanta voz viva, hoje de ninguém!


لم يكن في إدَارَةِ الكأسِ ذَمُّ
لِفِتِىٍّ بِهم فِتِىٌّ ألَمُّوا
وإِذَا الكَأسُ أُفعِمَت مِنهُ شَابَت
وكَأَن تَحتَ ذَلِكَ الشَّيبِ دَمُّ
فَتَعَاطِى الكُئَوسَ لَو كَانَ ذَمًّا
مَا تَعَاطَى الكَأسَ الكِرَامُ الشُّمُّ
وتَعَاطِى الفُتِىِّ شَاهاً يُحَاكِى الر
رَاحَ ما إِن يُنَالَ مِنهُ الذَّمُّ
إِن رآهُ اللَّبِيبُ نَالَ سُرُوراً
وَهوَ إِن لَم يَظفَر بِهِ مُغَتَمُّ
يَطرَبُ الحِبرُ حِينَ حُمَّ وِإن حُم
مَ انتِهَاهُ لِلحِبرِ يَوماً يُحَمُّ
وإِذَا حَسَا المُتَيَّمُ مِنهُ
ذَهَبَ الوَجدُ والأسَى والهَمُّ
وتَسَلَّى عَن كُلِّ ظبي أحَمٍّ
لَم يَشِق ذَا الأتَاىِ ظبي أحَمُّ
لَم يُسَهِّدهُ مِن أُمَامَ خَيَالٌ
زَائِرٌ مُوهِناً وطَيفٌ مُلِمُّ
وتَبَدَّى لَهُ العَوِيصُ وفَاضَ الشع
شعرُ مِنهُ كَمَا يَفِيضُ اليَمُّ
وتَصَدَّى لأَمِّ مَا هُو صَعبٌ
مِن فُنُونٍ عَوِيصَةٍ لاَ تُؤَمُّ
في مَقَالِي إِذَا تَنَظَّرَت تَعَلَمَّ
أنَّ فَضلَ الأَتَايِ فَضلٌ جَمُّ


لَمْطَةٌ فِيهَا مَا تُحِبُّ النُّفُوسْ
وَمَا يُرِيحُ الْقَلْبَ مِنْ كُلِّ بُوسْ
هَوَاؤُهَا يُحْيِي قَتِيلَ الْمُنَى
وَمَاؤُهَا يَقْتُلُ حَيَّ النُّحُوسْ
وَتُرْبَتُهَا تُنْبِتُ مُجْلِي الضَّنَا
وَجَوُّهَا يُطْلِعُ مُسْلِي النُّفُوسْ
لَوْ حَلَّ فِيهَا مَنْ بَرَاهُ الْجَوَى
عَلَّلَهُ الأُنْسُ بِأَسْنَى الْكُؤُوسْ


Vil schöner, dan der sonnenglanz,
vil süßer, dan ein blumenkranz
ist meine Myrta anzuschauen;
sie ist ein tag selbs voll klarheit,
sie ist der ruhm selbs der schönheit,
die schönste under den jungfrauen.


归思无端梦自迷
先生今老小村西
杏花绕屋繁如雪
春雨霏霏山鸟啼


梅花欲发雪撩之
不损清香一万枝
半点千钧春气力
看花人似海谁知


ناسخٌ راسخُ الروا
دفِ والخصرُ قدْ طفا
قد برى الجسمَ عندما
نسخَ الوصلَ بالجفا


Jeláčku můj,
v slovu mi stůj,
co jsi mi sliboval,
když jsi vyrukoval,
[:že budeš můj:].


Por la Mancha
Sancho se aquijota
y Quijote se ensancha.


Strach mám nyní, aby nepřátelé
nevynašli tenhle nový trik:
sto vojenských kapel do Čech poslat,
jež by vedl chytrý kapelník.


Steht in Flammen die Welt? Sind rings die Meere verdünstet,
Welche mit linderndem Hauch sonst doch die Glut wohl gekühlt?
Sinken sie alle in Asche zusammen, die Städte der Menschen?
Wälzt den glühenden Qualm langsam herüber der Wind?
Oder ist's der Scirocco, der zwar die Orange uns zeitigt
Und die Traube uns kocht, aber uns selbst auch erstickt,
So daß Jeglicher zweifelt, er werde die Früchte noch kosten,
Die er uns süßt, und des Weins, den er uns würzt, sich erfreu'n?
Sei es, was es auch sei, das bloße Athmen wird Arbeit,
Und das Leben begräbt scheu sich im dumpfesten Schlaf,
Kaum noch rettet es sich den leisen Wunsch, zu erwachen,
Denn es fühlt sich dem Tod, fühlt sich dem Nichts schon zu nah'!


Od zámku mnohou řadou do luk, do polí
se rozbíhají v dálku štíhlé topoly
a jako nadechnuty v nebes okraji
hor ladné obrysy se v zadu modrají.


Grau liegt die Luft, der Wind fliegt bang,
Der Regen rinnt, den Wald entlang
Zieht Seufzerzug, singt Grabgesang ...
Nun streut die Schwermut ihre Keime
In angstgefurchte Herzen ein,
In dunkel abgetönte Reime
Verhüllt der Dichter seine Pein.
Ach, wer sein Weh zu Rhythmen flicht,
Der ist noch lang der Ärmste nicht;
Doch wer um Glück und Lust betrogen
Die Stirn an Fensterscheiben preßt,
Wer grauenschwer hinabgezogen
Sich tief und tiefer treiben läßt;
Wem Kraft und Wille treu selband
In Unkraft und Verzweiflung schwand;
Wer schon zu müd, den Feind zu fassen,
Der ihn erwürgt, zum Tod gelassen,
Verkohlend sich in Asche schiebt
Und nicht mehr leuchtet, nicht mehr liebt –
Kein Klang reißt die zerstampfte Seele
Aus ihrer dumpfen Kerkerhöhle ...
Die Luft liegt grau, der Wind fliegt bang,
Der Regen spinnt, den Wald entlang
Zieht Seufzerzug, singt Grabgesang ...


Ich winsle nicht um Trost, nicht weibisch um Erbarmen:
Die Ruhe folget mir zum armen Strohdach hin,
Wo ich in reiner Wollust Armen
Durch Unschuld reich und glücklich bin.


Die Mutter schreit: »Brigitte!«
Dann fällt sie um mit Tod.
Ach, nach solch hartem Schritte
Hat Jeder seine Not.


„Můj milý, nesmím otevřít,
chci dřív svůj věneček mít,
cos mi ho vzal v lese,
víš, jak sešli jsme se!“


Unpartheiisch, wie der Sonne
Warmer, segenschwangrer Strahl,
Der den Eichen strömet Wonne,
Wie dem Veilchen in dem Thal,
Strahlt' von seines Stuhles Höhen
Allgemeines Wohlergehen
In der Reichen Marmorhaus,
Wie in arme Hütten aus.


On s pohledem plachým jde okolo vás,
jak ve snách v tvář se vám dívá,
a ve srdci tichý, mystický hlas
mu nápěv prastarý zpívá:


Byla půlnoc. Říše spala.
Ulicí šli biřici,
v níž, bůhví, odkud se vzala,
sedí dívka truchlící.
Byli sice na mol zpiti,
ale bílý dívčí zjev
nedopustil dál jim jíti –
vzbouřila se v chlapech krev.
Stanuli jak zkoprnělí.
„Hrome, to je divadlo!“
Co dělati, nevěděli.
„Co to dívku napadlo!?“
Konečně se jeden vzchopí,
v oči se jí podívá,
za rameno nahou chopí:
„Jsi ty ňáká Godiva?
S námi půjdeš, daremnice,
duše bludná, ubohá!
Jak jsi přišla do ulice,
to je, k čertu, u Boha!“
Pak se nahé uchopili
opilí ti biřici,
cestou kopali ji, bili,
vedouce ji k radnici.
K lavici ji přivázali
do radniční světnice,
drábi zatím burcovali
bubny svými ulice.
Ač noc byla a tma tmoucí,
město oživlo stem hlav,
„hanbu bídné děvce“ řvoucí
stohlavý spěl k radě dav.
Bubnování probudilo
všecky zemské proroky.
„Tohleto se podařilo!“
ječí zástup divoký.


„Mstít se? K čemu? Já chci klid.
Osud nelze zastavit.
Vše v něm zraje a jde k cíli
zániku, a v jisté chvíli,
nežli jsme se nadáli,
se stromečku jabko žluté
v čas či nečas nahryznuté
v propast tmy se skutálí.“


Wein und schöne Mädchen
Sind zwei Zauberfädchen,
Die auch die erfahrnen
Vögel gern umgarnen.


Máš je ve hubince,
Líbezné růžince?
Čili ve svých tváří
Červánkové záři?
Máš je v jasném čele,
Aneb v štíhlém těle?
Či v kadeřích vlásků,
Nebo v sladkém hlásku? –


Leč stavit, bořit, klenout – v tom je síla
a ples a radost; jako kočka s myší
s myšlénkou hrát, král nepoznaných říší,
Bůh chaosu, snít, zář než blýskla bílá.


Und sänk' er in dem Meer, es trüg' die Welle
Doch seine Leiche an den heil'gen Strand!
Und stürb' im Wandern er, sein Antlitz helle
Hielt ihm der Glaube, liebend, hingewandt!


Sárga levelet könnyeztek a fák:
egy, kettő, három, négy,
tíz, húsz, száz, ezer!...
Csupa peregő lomb volt a világ.


Erwache, schöne Schläferin,
Falls dieser Kuß nicht zu bestrafen:
Doch wenn ich dir zu zärtlich bin,
Schlaf, oder scheine mir zu schlafen.


Auf der Waldwies' hausten heut
sonderbare Brüder,
sangen, sprangen um die Wett'
zu eines Alten Fiedel, –


Ach, není Kanaan, nebylo jej, není,
a symbol hroznů trpce zakrní!
Kde ženu chtěl vzlyk prudkých okamžení,
se třesou, mrouce, starci chatrní.


Über die Heide flogen die Schwalben,
Du kleines Mädchen,
Sie grüßten mich von dir;
Über die Heide krächzten die Raben,
Du kleines Mädchen,
Antwort von mir.


Ať jakkoliv, jisto je tolik: To nejsou bytosti s krví,
bytosti přítomné chvíle, svým tělem bydlící zde!
To podivní občané říše, tajemné, podobné oné,
již zřít lze v zrcadlech vodních, říše, jež Minulost zve.
Snů, představ mystická oblast. Podsvětí říše to temná,
kde vládnou mluvící němí, kde stíny duší se plouží,
těch, které Tajemné Řeky ze světa odvezl tok,
tam, odkud promlouvá mnohé poznáním hlubším a vyšším,
prověčným smírem a velkým na dálku požehnáním,
také však výčitkou těžkou, marností, prověčnou vinou
pohlíží na nás mnohé v kletbě, jíž nesejme nic.


Welch ein Wetter! – Soll ich fort?
Oder soll ich bleiben?
Wie die düstern Wolken dort
Sich einander treiben!
Wie der Knopf am Kirchenthurm'
Schwankt auf seiner Stange!
Horch! wie, mehr vor Schnee und Sturm
Als vor Menschen bange,
Aller Raben Angstgeschrei
Um ein Obdach flehet,
Und der Kautz im Thurme, frei
Gegen sie sich blähet;
Wie von meinen Fenstern ab
Dicke Schloßen prallen,
Rasselnd von dem Dach' herab
Morsche Ziegel fallen,
Und noch lauter als das Horn,
Das den Schlaf zerstreuet,
Straf' mich nicht in deinem Zorn!
Kunz, der Heuchler, schreiet!
Sieh! wie selbst die Rosse dort
Fortzugehn sich sträuben!
Welch ein Wetter! – Soll ich fort?
Oder soll ich bleiben? –
Was besinnen! – Heinrich! he!
Sattle noch den Rappen!
Sollt' ich auch in tiefem Schnee
Nach dem Wege tappen,
Sollt ich auch an starrer Hand
Meinen Renner leiten,
Und zuerst vom Felsenrand'
In die Tiefe gleiten.
Mag ich ganze Meilen mich
In dem Forst' verirren,
Mag der Schuhuh fürchterlich
Ueberm Kopf' mir schwirren,
Und der Wind durchs trockne Laub
Alter Eichen rauschen,
Und ein Räuber auf den Raub
In dem Dickicht' lauschen,
Mir mit aufgespanntem Hahn'
Nach der Kehle greifen,
Und auf einem Wolfeszahn'
Seiner Bande pfeifen.
Was sind Räuber, Schnee und Wind!
Sie ist mein gewärtig!
Heinrich! Heinrich! o geschwind!
Ist der Rappe fertig?


Per illepido riso o fatuo pianto
se del mondo de´ vivi è poco degno,
questo mio libro e il breve ultimo canto
a te, fabro di feretri, consegno.
Con brune fasce per funereo manto
córcalo in bara d´odorato legno;
né, se in gleba sinistra o in loco santo
tu lo nasconda, avrò letizia o sdegno.
Pur, se una brama che mi punge al core
vuoi ch´io t´esprima, al pallido volume
dà´per sepolcro un cespuglietto in fiore.
E allor chi sa che su le frondi amiche
io talor non riveggia, al bianco lume
delle stelle, danzar l´ombra di Psiche.


Nicht weit von Basel fiel zumal
Der Eidgenossen grosse Zahl,
So daß sein Feind für diesmal zwar
Erleget und entflohen war.


Ein Saytenspiel , von ihr allein erfunden,
Und dir geopfert, daß es sey
Einst nach Jahrtausenden mit Rosen frisch umwunden
Für mich wie neu;


淡日微舒又急收
兜罗绵隔紫灯毬
更将数点无声雨
不湿人衣却湿头


Ist es deinen Kindern recht,
Nur ein Krüstlein mir zu spenden,
Wohl, es ist mir nichts zu schlecht,
Kömmt von übermilden Händen,
Birgt sich reiche Nahrung drinnen,
Nur in ernster Glut erstarrt.
Ach, und meinen stumpfen Sinnen
Wär' ein Kiesel nicht zu hart!


Ó chápu nyní, v jakém chvíš se boji!
však marně, otče; zříš kolem ty davy?


Mas si el latido empuja
sangre y en oleadas lentas va indagando,
va repartiendo,
por los brazos, hasta afinarse en yema;
por las piernas hasta tocar la tierra,
casi la tierra,
sin alcanzarla nunca
(una frontera, apenas una lámina,
separa linfa y tierra, destinadas a unirse
pero mucho más tarde.
Oh bodas diferidas, mas seguras).
Digo que si el latido empuja
y por el brazo llega al extremo, y va alegre,
refrescando, otorgando,
con nueva juventud y se diría
que con nueva esperanza...
cuando vuelve va oscura
—sangre apagada y triste de los hombres—
sombra que por sus túneles regresa
a su origen continuo.
¿Cuál es su carga?, dime.
Llegó a la mano y esta
ahora soltaba el puño del arado,
o depuso una pluma,
o venía de enjugar la frente húmeda,
para lo cual el hierro
activo —azada o pala o filo—
quedó un instante en sombra.
El riego alegre recogió la carga,
todo el conocimiento del esfuerzo oscuro,
y emprendió su regreso.
¡Sangre cargada de la ciencia humana!
Hacia arriba, despacio,
como un inmenso lastre se adentraba
más en el hombre. Primero por su brazo,
sabio de su dolor, luego en su hombro:
¡cómo pesaba inmensa!
Luego, por su camino horizontal buscando a ciegas
el descanso, la fuente,
el manantial de luz, de vida: el fresco
pozo donde lavar su oscura túnica
y levantarse nueva, suavemente empujada,
suavemente creída, como oreada,
para emprender de nuevo, sin memoria,
su dulce
curiosidad,
su indagación primera, su sorpresa, su firme y pura y honda
esperanza diaria.
Es la verdad que algunas veces en la boca aún destella
y se hace
una palabra humana.


Vor dem Volk auf hoher Stufe ragt
Rom die Herrin in versteintem Schmerz,
Rom, vor welcher einst die Welt gezagt,
Jetzt die wunde, die geschlagne Magd!
Leid und Mitleid füllen jedes Herz.


„Nebolí milého, jako bolí milou,
jako by je řezal rozžhavenou pilou,
jako by je štěpil ocelovým klínem,
jako by leželo pod tím pražským Týnem,
jehož zvony všecky smutné písně zvoní,
až se hlava kloní a zrak slzy roní.“


Und einen Schild vor deine Brust ich biege,
Des Mitte krönt ein Sternendiamant,
Als Hort der Ewigkeit dort festgebannt,
Daß, fällst du einst, dein Herz beschirmet liege.«


ben sakarya'da bir kavak ağacıyım yel eser


Az idő folydogál
Szép lassan, egyaránt.
Künn a világ hogy áll?
Az itt senkit se bánt.


S füstölgő, parazsas homlokkal
fiúk és lányok leguggolnak,
fölöttük reszketve ereszkednek
pártalanul nagy, teli holdak.


Bohatý tak, zářný, snivý,
v dálky, k výším, jako divy,
sněti svoje rozpínám:


لَعَمرِيَ لَو أَضَعتُ في مَنهَجِ التُقى
لَكانَ لَنا في كُلِّ صالِحَةٍ نَهجُ
فَما يَستَقيمُ الأَمرُ وَالمَلكُ جائِرٌ
وَهَل يَستَقيمُ الظِلُّ وَالعودُ مُعوَجُّ


Die purpurrothen Stücke
Tauchte in Blutes Farb,
Der Feind ging über die Brücke,
Nicht den Schmuck verdarb.


Träume, träume, du mein süßes Leben,
von dem Garten, der im Himmel blüht, –
Engel wohnen da und weben
um dein Seelchen deiner Mutter Lied:


Ale běda! slunce padá s nebe,
svatý prapor Čechů klesá k zemi,
mužná jeho páže usečena.
Zařičí tu z hrdel Uhrů jásot,
jako vlci ku předu se ženou,
jako vlci po beránku bílém.


Was kommt gezogen auf Traumesflügeln?
Was weht mich an so bang, so hold?
Es kommt gezogen von fernen Hügeln,
Es kommt auf bebendem Sonnengold.
Wohl lispeln die Winde, die Vögelein:
Das Sehnen, das Sehnen, es schläft nicht ein.


Vy z paprsků jste jeden,
jenž v šero duše mojí
pad’, náhodou jsa veden,
jež ráda hru hrá dvojí.


وجهٌ تكامَلَ حُسنُه
لمّا تطرَّفَه عِذَارُهْ
والسيف أحسن ما يُرى
ما كان مُخضَرّاً غِرَارُهْ
غصنٌ شقيتُ بغرسه
فالآن حين زكت ثِمارُهْ
عطف الوشاةُ فُرُوعَهُ
عنّي وفي قلبي قرارُهْ


Wir bleiben hier!
Wer glandert mit mir?


Всё в ней гармония, всё диво,
Всё выше мира и страстей;
Она покоится стыдливо
В красе торжественной своей;
Она кругом себя взирает:
Ей нет соперниц, нет подруг;
Красавиц наших бледный круг
В ее сиянье исчезаеКуда бы ты ни поспешал,
Хоть на любовное свиданье,
Какое б в сердце ни питал
Ты сокровенное мечтанье,—
Но, встретясь с ней, смущенный, ты
Вдруг остановишься невольно,
Благоговея богомольно
Перед святыней красот


z kad jenom jedle jediná
z uzounké štěrbiny pučí,
zažloutlý mech se upíná,
a kvilná vichřice skučí...


Morte tutta angosciosa,
un sì queto soggiorno
visto, ad or ad or pur v'alberga, o posa
o vi si gira intorno:
non può vita soffrir sì duro scorno,
né sì fera compagna,
e pur meco si lagna: ahi sconsolata,
e sol per pianger nata.


深院沉沉午漏长
画栏西畔看鸳鸯
小池水满薰风细
已有新荷一叶香


桃花红未了
又见海棠开
早知花有信
不遣唤郎回


Ret cos šeptá – ňádra kynou,
Na nich ruce sepiaté:
Snad teď prosby k nebi plynou,
Modlitby to od svaté!


Die Galgenbrüder wehn im Wind.
Im fernen Dorfe schreit ein Kind.


Já toužím dál a darmo.


A stín klesá, stín a stín
dolů kraje do hlubin
přes balvany, lísky, trsy
černomživých ostružin.


Y, ahora, que del sueño vivo
¡cómo huele,
tan chico, el almoraduj!
¡Cómo duele!...
tan chico el almoraduj
Tan chico.


浮云淡秋水
落日横暮山
与子有幽抱
时在山水间


A přes ně dále spěchá král:
„Tak každý zničím vzdor,
ej, chci a musím kralovat
v tom ráji prostřed hor!“


Sterbe, Jesus, all mein Sterben!
Las dein Rosenblut mich färben!
Jesus purpert uns mit Schnee!
Wasche mich aus deinen Wunden!
Sei mein Artzt, der mich verbunden!
So beperlt mich Perl und See.


So wacker, so zerstreut Ist meine Sinnlichkeit,
So quäl' ich mich beständig.
Es schlafe die Natur, Mein Herze wache nur
Dir, meinem Gott, inwendig!


Unser Nam' aus Juwelen bunt,
Auf dem Tischtuch geschrieben stund,


Nach Sicilien, nach Sicilien
Sollst Du in die Reise willigen,
Wo von Wolken nicht die Spur:
Wo die Menschen müßig gehen,
Wo die Augen ewig sehen
In das himmlische Azur -
Dahin, Alter, laß mich ziehn!


博览劳丸胆
精思恐呕心
可怜亲养薄
难报母恩深


竹深树老小禅关
关对江淮千古山
万舶堆中江上乐
时时箫鼓寺前还


Zerfällt beim Fingerregen. Und sein Lauf
Voll Wunderthaten ist uns Fabel, Wind
Der Fern' in leere Flöten, Pfennigkauf
Der Straßensänger. Alle sind, sie sind


水沉薰彻藕丝衫
寒映蝤蛴碧玉缄
行向中庭风日好
髻丛花片蝶飞衔


	Non potrà mai tanta vostra durezza
del petto trarmi l'amoroso foco,
ché l'alma è già sì a' tormenti avezza
che 'l sospirar per noi gli è festa e giuoco.
L'amor d'ogni altra donna il cor disprezza,
il cor ch'a tal piacer mai non dà loco,
anzi gli è in odio quel che a voi dispiace
e ama sol quel che a' vostri occhi piace.


LE Point du Jour, le Point blanc de Paris,
Le seul point blanc, grâce à tant de bâtisse
Et neuve et laide et que je t’en ratisse,
Le Point du Jour, aurore des paris !


Můj oheň zlatý, čtenář nejlepší!


Dein Morgen, Bruder, ging so schön hervor,
So herrlich schimmerte dein Morgenrot –
Und doch – und doch besiegt ein schwarzer Sturm
Das hehre Licht – und wälzet schreckenvoll
Den grimmen Donner auf dein sichres Haupt!
O Bruder! Bruder! daß dein Bild so wahr,
So schrecklich wahr des Lebens Wechsel deutet!
Daß Disteln hinter Blumengängen lauern –
Und Jammer auf die Rosenwange schielt!
Und bleicher Tod in Jünglingsadern schleicht,
Und bange Trennung treuer Freunde Los
Und edler Herzen Schicksal Druck und Kummer ist!
Da baun wir Plane, träumen so entzückt
Vom nahen Ziel – und plötzlich, plötzlich zuckt
Ein Blitz herab, und öffnet uns die Augen!
Du frägst, warum dies all? – aus heller Laune.
Ich sah im Geist sich deine Stirne wölken,
In deiner Eingezogenheit – da ging
Ich trüben Blicks hinab zu meinem Neckar
Und sah in seine Wogen, bis mir schwindelte –
Und kehrte still und voll der dunklen Zukunft,
Und voll des Schicksals, welches unsrer wartet,
Zurück – und setzte mich, und also ward
Die – freilich nicht erbauliche – Tirade
Vom ungewissen Wechsel unsers Lebens.
Doch – komme du – du scherze mir Tiraden
Und Ahndungen der Zukunft von der Stirne weg,
O komm – es harret dein ein eigen Deckelglas –
Stiefmütterlich soll wahrlich nicht mein Fäßchen sein.
Und findst du schon kein Städtermahl, so würzet es
Doch meine Freundschaft, und der Meinen guter Wille.


Ponme a la grupa contigo,
caballero del honor,
ponme a la grupa contigo,
y llévame a ser contigo
pastor.


Über dumpfen Wäldermassen
baden steile erdenferne
Höhen sich im rosenblassen
Firmament der ersten Sterne.


A ta tě ze sna probudí,
ze sna, že já jsem rab,
a v tom již spatříš na hrudi
nůž bílý, černý dráp.


Tak i já v bratrském dnes Ti přání
dávám věnec, jejž Ti uvine
dobou – srdce milky nevinné,
v stálém Krasoslava milování!


Disse il Danese: — E' vi verrà fallato,
che non ci ha niuno di tanta possanza
che contro a lui non sia vituperato. —
Disse Orlando: — Mal aggia codardanza!
E' par che tu sia già impaurato:
molto par ch'abbi del baron dottanza.
Chi in codardia si fida, fa gran male,
che sempre torna indietro e mai non sale. —


Der K önig hat die K rone auf;
Die K rankheit geht den alten Lauf.


Du hast auch gezeigt mir Blinden,
Wie man dich Innerlich
Kann im Herzen finden,
Wie man beten muß und sterben,
Wenn man will Werden still
Und dein Reich ererben.


Jetzo fühlst du noch nichts von dem Elend,
Wie Grazien lacht das Leben dir.
Auf, und wafne dich mit der Weisheit!
Denn, Jüngling, die Blume verblüht!


»Sie war ein stolzes Weib, reich, schön und kalt,
Als Kind vermählt dem ungeliebten Gatten,
Von starrem Sinn, wo's Ehr' und Wappen galt,
An ihrem Rufe duldend keinen Schatten.
Ihr Auge gab Gebot dem Dienertroß;
Weh jedem, dem es finster Zorn geflammet!
Sie sang und lachte nie, sie zäumt' ihr Roß
Und ritt zu Wald im knappen Kleid von Sammet.


Olho a serra apontando para o céu
com os braços grandes dos seus picos,
com os dedos verdes das suas árvore
Mas bem que ela não esquece os humildes,
nem o chão, nem as pedras que jazem a seus pé
E pelo abismo, vinda das alturas,
como se fosse um véu de rendas,
como se fosse prata liqüefeita,
salta a linda cascata,
borbulhando eterna
Ouç  A água geme entre as pedras lodosas,
canta e murmura, ou será que soluça?
Esse barulho de água beijando os penhascos
deve ser um poema de amor
que a serra sabe de cor para dizer ao chã
Bendito o Deus-poeta que te fez, cascata!
Bendita a Natureza onde palpitam sonhos,
sonhos de amor, belezas, ilusões,
em todos os recantos, até nos abismos!
Cascata, és um sonho líquido e sublim
De dia o sol se veste de ouro para contemplar-te,
de noite a lua e as estrelas te namoram sorrind
Tu vens do coração profundo das montanhas
e és um beijo eterno da nobreza da serra
à humilde chá das campinas sem glória
Quando os homens passarem a teus pés,
quando os homens te contemplarem,
os deslumbrados e os indiferentes,
ensina a eles o teu exemplo de fraternidade,
mostra-lhes a tua lição, cascata!


أَظَلومُ حانَ إِلى القُبورِ ذَهابي
وَبَليتُ قَبلَ المَوتِ في أَثوابي
فَعَلَيكِ يا سَكَني السَلامُ فَإِنَّني
عَمّا قَليلٍ فاعلَمِنَّ حِسابي
جَرَّعتِني غُصَصَ المَنِيَّةِ بِالهَوى
أَفَما بِعَيشِكِ تَرحَمينَ شَبابي
سُبحانَ مَن لَو شاءَ سَوّى بَينَنا
وَأَدالَ مِنكِ لَقَد أَطَلتِ عَذابي


"And art thou low, my lovely child,
And hast thou met thy doom,
And has thy flattering morning smiled,
To lead but to the tomb?


春入长洲草又生
鹧鸪飞起少人行
年深不辨娃宫处
夜夜苏台空月明


Však žili s námi, soucit jímá hruď.
Ať kanár to, ať kočka je, či psík,
kus žití s nimi odchází v stín, v rmuť,
byť prázdně naší byl to okamžik.


أفكر  لولاك
لو لم يبح عن عبيرك عيب
لو أن اشقرار صباحي  لم ينزرع فيه هدب
ولولا نعومة رجليك
هل طرز الأرض عشب ؟
تدوسين أنت
فللصبح نفسٌ  وللصخر قلب
ترى يا جميلة ، لولاك ، هل ضج بالورد درب ؟
ولولا اخضرارٌ بعينيك ثر المواعيد ، رحب
أيسبح بالضوء شرقٌ ؟
أيبتل باللون غرب ؟
أكانت تذر البريق الرمادي ، لولاك ، شهب ؟
أكانت ألوف الفراشات في الحقل ، طيباً تعب؟
لو أني لست أحبك أنت
فماذا أحب ؟


Du bist der erste Freund, den ich in diesem Lande,
Als einen edlen Knecht von unserm Herrn gegrüßt:
Du, eine rechte Zier dem adelichen Stande,
Ihm, dem das Christenthum so wunder-seltsam ist.


So ziehn wir fort durch Land und Strom,
Dem Vaterland entgegen,
Bis wir die heil'ge Last im Dom
Zu Aachen niederlegen.


Per piacer di sua donna al guardo altero,
Dov'ha l'Alba d'amor lucido albergo,
Quasi Marte amoroso, Amor guerriero,
Cinse il tenero sen con duro usbergo.
Sostenne il biondo crin l'elmo e 'l cimiero,
E lampeggiò di ferro il petto e 'l tergo.
Vibrava ei l'asta, ella d'Amore il dardo:
Feriva egli col ferro, ella col guardo.


Táháza kulcsait adta az kezemben,
Szerelem, reménség, félelem előmben,
Elmémet forgatta, vezette kétségben,
Nehéz határozni embert szerelemben.


Ismérek egy édes, ah árva anyát,
Mely búnak eredten emészti magát,
Elhagyva, kerűlve leányaitól,
Bár értök epedve a hív anya szól:
„Oh jertek ölembe,
Szép gyermekeim;
Áldásra emelten
Várnak kezeim.
Oh jertek, oh jertek, az édes anyához,
Itt ül lekötötten a szörnyű magányhoz;
Oh jertek ölembe
Gyermekeim,
Mig el nem apadnak
Hév könyeim.”


Die Nacht steht totenstill beim Haus,
Das Dunkel lockt dunkle Fragen heraus.
Sind es Gedanken von dir, die fragen,
Gedanken, die mir ihr Herzleid klagen?
Wie eine Pupille, so schwarz und rund,
Steht das Dunkel vor mir der nächtlichen Stund.


Einst in bess'rer Zeit vermochte ich
Deines Daseins Wüste zu verschönen,
Einst vermochte meine Liebe dich
Mit dem dunkeln Gegner zu versöhnen.


Ne oltářích v zázraku
světci oživnuli.
Voják Martin žebráku
dává pláště půli.


Però chïoncha t'ama non è privo
anchor di te, et chi morto ti crede
erra, ch'or vivi et sempre serai vivo.


Der Vesten Fall, die Siege deiner Heere
Bebürden dich mit Pflicht zu neuen Siegen;
Mir gibt die Last, die früh ich trug zum Meere,
Tagüber frei im Sonnenglanz zu liegen!


Am Wege lag ein räudiger Hund,
Der hatte keinen Zahn im Mund,
Nicht einen Zahn im Mund;
Fand er mal einen Knochen auch,
Er bracht ihn nicht in seinen Bauch.
Ihn nicht in seinen Bauch.
Nun trabte hinter den anderen vier,
Wiewohl es am Verenden schier,
Das alte, räudige Hundetier.


No te puedes quejar: tú lo quisiste:
pues loco, entusiasmado, preferiste
fingido amor, a una pasión sincera


Slzy mi tryskly, když jsem tě viděl
poprvé, Moře, v záplavě zlaté;
za slzy ty bych nebyl se styděl
před celým světem, čisté a svaté.


Hledíme v propasti, na srázy holé.
Šeredně, posměšně volají dole.


Také originalita:
Řekne-li si svět:
dva krát dva je čtyři,
tvrdí on, že pět.


Bože můj, horoucně jak bych si přál
smět ještě jedenkrát všecko to prožit,
čím mne kdys v panictví život můj hřál,
a co já zapomněl v písně své vložit!


Juchheißa juchhei!
Wie schön ist der Mai!
So lasset uns springen
Und scherzen und singen!
Zum Reigen herbei!
Wie schön ist der Mai!
La la la.


Nezoufejme! Nezoufejme!
Spása teď k nám zavítá.
Zajásejme a plesejme!
Štěstí den nám zasvítá.


أَمأتَمُ هَذِهِ الأَيامُ أَم عيدُ
وَذي الأَغانيَ نَوحٌ أَم أَغاريد
كانَت مَواسِمَ أَفراحٍ تُجدّدُها
فاليَوم هُنَّ لِفَرطِ الوَجد تَجديدُ
مالي أَرى عِنديَ الأَشواقَ بَعدكُمُ
مَوجودَةً وَجَميل الصَبر مَفقودُ
تَمُرُّ بَعدكُمُ الأَيامُ عاطِلَةً
لا الخَصرُ منها لَهُ حَليٌ وَلا الجيدُ
وَأَستَمِرُّ أُموراً كُنتُ أَعهَدُها
وَأَنتُمُ جيرَةٌ وَالعَيشُ قِنديدُ
حالَت عَوائِقُ دونَ الطَرفِ نَحوكُمُ
وَحالَ دونَ طَريق الطَيفِ تَسهيد
يا غَلطَةَ الدَهرِ هَل مِن عَودَةً فأَرى
وَالشَمل مُشتَمِلٌ وَالصَدُّ مَصدود


Et voilà qu'à rumeurs funèbres
La tempête emplit les ténèbres.


O wie labt's, im Traum zu ruhn!
Wo durch Kies und Erlen
Leise Wellen perlen,
Und die Fischchen fröhlich thun!
O wie labt's, im Traum zu ruhn!
Herrlich labt's, im Traum zu ruhn!


إنْ كَانَ نَفْيٌ مِنْكَ فَهْوَ تَأْيِيدُ


»Besinn ich recht mich, erschrak's davon,
Als von dem Fenster stürzt' eu'r Sohn.«


Sie ging in Garten und brach das Kraut,
Da sprach der Staar, »o weh du Braut,


Skokem přeskočil ohradu,
nic nepomyslil na zradu;
skočil do výšky sáhů pět –
jí však již venku nevidět:
jenom po bílém obleku
zablesklo se jest v útěku,
a schrána její blízko dost –
nenadál se zlý její host!


Was quaken die Frösche
In jenem Sumpf?
Wird nicht ihr Gewäsche
Vom Wasser dumpf?
Laßt sie im Rebensaft schwimmen;
Ich schwör's, in unsere Stimmen
Tönt gellend dem Bacchus auch ihr Triumph!


Gantz einem andern Herrn will ich zu Dienste leben,
Mit Leib, Hertz, Seel und Muth,
Der mir zum Gnaden-Lohn verspricht dafür zu geben
Das ewig-höchste Gut.


百花洲前万柳堤
一川红绿醉春时
楼台忽断见西爽
莺燕正深闻子规


Solche schroffe grüne Wände
Ließen sie nicht länger stehn;
Kann man doch von einem Ende
Gleich bis an das andre sehn.
Von der Schere fallen Blätter,
Fallen Blüten, welch ein Schmerz!
Asmus, unser lieber Vetter,
Nennt es puren Schneiderscherz.


Kam ein Ritter da geritten,
Gleichfalls gen Paris er trabte.
»Wenn es Euch beliebt, Herr Ritter,
Nehmt mich mit aus diesem Walde. –«
»Herzlich gerne, schöne Herrin!«
Und, ihr höflich aufzuwarten,
Sprang der Ritter von dem Rosse,
Hob hinauf sie, in den Sattel
Drauf sich selber zu ihr schwingend.


C'est Herder et c'est Kant, génies
Parmi le peuple des esprits ;
C'est Lessing, dont vos gémonies
Excitent le noble mépris ;


Dreuster funkelte Dein Auge,
Weißer schien Dein weiß Gesicht,
Purpur floß um Deine Wangen,
Schöner glüht Aurora nicht.


E então o Estado
por lisonjeiro
fará inveja
ao estrangeiro.


O hertzen-brecher/ grimmer tod!
Wo du vns menschen alles leben/
Daß vns/ der nimmer stirbt/ gegeben/
Wegnemen köntest/ vnd darzu
Vns rauben vnser' himmel ruh:
Wo du die frommen jhrer frewden/
Die jhnen Christus hat bescheiden/
Entsetzen köntest: vnd wo man
Durch dessen kraft/ der alles kan
Nicht solte wieder auferstehen/
Vnd in des herren frewde gehen:
So wärest du in letzter noth
Vns allzuherb'/ o grimmer tod!


Však usmál jsem se na ni jako vždy
a slíbil vypravovat pohádku,
až Anninka se opět zotaví,
což brzo bude: zítra, pozejtří...


„Sláva!“ křičí Ondra, „sláva trojníčku!“
„Mlč – sic vezmou nám jej!“ Vít rýp trošíčku.


Moses hat diß auch erfahren
Und sein Bruder Aaron.
Noah und die mit jhm waren,
Sahen nicht die Gnaden-Sonn.
David, Joseph und Elias,
Petrus, Paulus und Tobias
Trugen auch jhr Theil davon.


يا حَسرَةً ما أَكادُ أَحمِلُها
آخِرُها مُزعِجٌ وَأَوَّلُها
عَليلَةٌ بِالشَآمِ مُفرَدَةٌ
باتَ بِأَيدي العِدى مُعَلِّلُها
تُمسِكُ أَحشاءَها عَلى حُرَقٍ
تُطفِئُها وَالهُمومُ تُشعِلُها
إِذا اِطمَأَنَّت وَأَينَ أَو هَدَأَت
عَنَّت لَها ذُكرَةٌ تُقَلقِلُها
تَسأَلُ عَنّا الرُكبانَ جاهِدَةً
بِأَدمُعٍ ماتَكادُ تُمهِلُها
يامَن رَأى لي بِحِصنِ خِرشَنَةٍ
أُسدَ شَرىً في القُيودِ أَرجُلُها
يامَن رَأى لي الدُروبَ شامِخَةً
دونَ لِقاءِ الحَبيبِ أَطوَلُها
يامَن رَأى لي القُيودَ موثَقَةٌ
عَلى حَبيبِ الفُؤادِ أَثقَلُها
يا أَيُّها الراكِبانِ هَل لَكُما
في حَملِ نَجوى يَخِفُّ مَحمَلُها
قولا لَها إِن وَعَت مَقالَكُما
وَإِنَّ ذِكري لَها لَيُذهِلُها
يا أُمَّتا هَذِهِ مَنازِلُنا
نَترِكُها تارَةً وَنَنزِلُها
يا أُمَّتا هَذِهِ مَوارِدُنا
نَعُلُّها تارَةً وَنُنهَلُها
أَسلَمَنا قَومُنا إِلى نُوَبٍ
أَيسَرُها في القُلوبِ أَقتَلُها
وَاِستَبدَلوا بَعدَنا رِجالَ وَغىً
يَوَدُّ أَدنى عُلايَ أَمثَلُها
لَيسَت تَنالُ القُيودُ مِن قَدَمي
وَفي اِتِّباعي رِضاكَ أَحمِلُها
ياسَيِّداً ماتُعَدُّ مَكرُمَةٌ
إِلّا وَفي راحَتَيهِ أَكمَلُها
لاتَتَيَمَّم وَالماءُ تُدرِكُهُ
غَيرُكَ يَرضى الصُغرى وَيَقبَلُها
إِنَّ بَني العَمِّ لَستَ تَخلُفُهُم
إِن عادَتِ الأُسدُ عادَ أَشبُلُها
أَنتَ سَماءٌ وَنَحنُ أَنجُمُها
أَنتَ بِلادٌ وَنَحنُ أَجبُلُها
أَنتَ سَحابٌ وَنَحنُ وابِلُهُ
أَنتَ يَمينٌ وَنَحنُ أَنمُلُها
بِأَيِّ عُذرٍ رَدَدتَ والِهَةً
عَلَيكَ دونَ الوَرى مُعَوَّلُها
جاءَتكَ تَمتاحُ رَدَّ واحِدِها
يَنتَظِرُ الناسُ كَيفَ تُقفِلُها
سَمَحتَ مِنّي بِمُهجَةٍ كَرُمَت
أَنتَ عَلى يَأسِها مُؤَمَّلُها
إِن كُنتَ لَم تَبذِلِ الفِداءَ لَها
فَلَم أَزَل في رِضاكَ أَبذِلُها
تِلكَ المَوَدّاتُ كَيفَ تُهمِلُها
تِلكَ المَواعيدُ كَيفَ تُغفِلُها
تِلكَ العُقودُ الَّتي عَقَدتَ لَنا
كَيفَ وَقَد أُحكِمَت تُحَلِّلُها
أَرحامُنا مِنكَ لِم تُقَطِّعُها
وَلَم تَزَل دائِباً تُوَصِّلُها
أَينَ المَعالي الَّتي عُرِفتَ بِها
تَقولُها دائِماً وَتَفعَلُها
ياواسِعَ الدارِ كَيفَ توسِعُها
وَنَحنُ في صَخرَةٍ نُزَلزِلُها
ياناعِمَ الثَوبِ كَيفَ تُبدِلُهُ
ثِيابُنا الصوفُ مانُبَدِّلُها
ياراكِبَ الخَيلِ لَو بَصُرتَ بِنا
نَحمِلُ أَقيادُنا وَنَنقُلُها
رَأَيتَ في الضُرِّ أَوجُهاً كَرُمَت
فارَقَ فيكَ الجَمالَ أَجمَلُها
قَد أَثَّرَ الدَهرُ في مَحاسِنِها
تَعرِفُها تارَةً وَتَجهَلُها
فَلا تَكِلنا فيها إِلى أَحَدٍ
مُعِلُّها مُحسِناً يُعَلِّلُها
لايَفتَحُ الناسُ بابَ مَكرُمَةٍ
صاحِبُها المُستَغاثُ يُقفِلُها
أَيَنبَري دونَكَ الكِرامُ لَها
وَأَنتَ قَمقامُها وَأَحمَلُها
وَأَنتَ إِن عَنَّ حادِثٌ جَلَلٌ
قُلَّبُها المُرتَجى وَحُوَّلُها
مِنكَ تَرَدّى بِالفَضلِ أَفضَلُها
مِنكَ أَفادَ النَوالَ أَنوَلُها
فَإِن سَأَلنا سِواكَ عارِفَةً
فَبَعدَ قَطعِ الرَجاءِ نَسأَلُها
إِذا رَأَينا أولى الكِرامِ بِها
يُضيعُها جاهِداً وَيُهمِلُها
لَم يَبقَ في الناسِ أُمَّةٌ عُرِفَت
إِلّا وَفَضلُ الأَميرِ يَشمَلُها
نَحنُ أَحَقُّ الوَرى بِرَأفَتِهِ
فَأَينَ عَنّا وَأَينَ مَعدِلُها
يامُنفِقَ المالِ لايُريدُ بِهِ
إِلّا المَعالي الَّتي يُؤَثِّلُها
أَصبَحتَ تَشري مَكارِماً فُضُلاً
فِداؤُنا قَد عَلِمَت أَفضَلُها
لايَقبَلُ اللَهُ قَبلَ فَرضِكَ ذا
نافِلَةً عِندَهُ تُنَفِّلُها


que no hay cosa que el cielo justamente
ofenda, ni castigue de tal modo
como el olvido de un grato amigo.


Ich zeuge, daß du bist das ewig sel'ge Gut,
Worin der Geist allein und höchst zufrieden ruht;
Dich, Majestät, verehrn, dein Dienst ist Seligkeit,
Und dazu wünsch' ich mir die ganze Ewigkeit.


Vím, nejsem hoden, vím, o vím,
já posledním jsem z posledních,
v neznámo hnaných tajemným.


„Smiř se, bratře, slyš mou dobrou radu,
pro své dítě – – Brázda, jaká škoda?
Soudy – věř mně, všecko vzala voda – –“
Lhota na to vypjav trochu bradu:
„Nač by byli páni od ouřadu?
Právo chci a tomu kráčím vstříc –
a ty, brachu, nemluv o tom víc...“


Jő és belém kiván sokat
A nő, aki rám mosogat.


Od dálných hvězd dnes dolů záře splývá
tak čarovně, že chví se celá zem!


أَبوكَ رَبيعَةُ الخَيرِ اِبنِ قُرطٍ
وَأَنتَ المَرءُ تَفعَلُ ما تَقولُ
أَشُمُّ كَأَنَّما حَدِبَت عَلَيهِ
بَنو الأَملاكِ تَكنُفُها القُيولُ
تَصُدُّ مَناكِبَ الأَعداءِ مِنكُم
كَراكِرُ مِن أَبي بَكرٍ حُلولُ
كَراكِرُ لا يَبيدُ العِزُّ فيها
وَلَكِنَّ العَزيزَ بِها ذَليلِ


浙水东西路几重
白头乡曲此相逢
明朝两地看山梦
月落天平寺里钟


Wie sich das Herz erweitert
Im engen, dichten Wald!
Den öden Trübsinn heitert
Der traute Schatten bald.
Kein überlegner Späher
Erforscht hier meine Spur;
Hier bin ich frei und näher
Der Einfalt und Natur.


»Die Redakteure dieses Blatts«,
So sprach er, »sind sämtlich Teufel;
Sie fürchten weder den lieben Gott
Noch den Ober-Prokurator Zweiffel.


Co stromy budou moře květů,
třpyt zlata každá pěšina
a každý motýl – kvítek v letu,
a motýl spící – květina:


Jak jsi to řekl pravdivě, můj Rustaveli:
„Je jsoucnost kniha zapečetěná
osudu nezbadatelného.“ Dny mé do samoty spěly,
v níž zůstanu až do soumraku smrti. Smířena
je duše moje se vším, všecko přijala a všeho odřekla se,
a chvíli zázračnou si bude opakovat v nesmrtelné kráse,
když řekla Tamara: „Tvá óda, básníku, je báseň čarovná,
měj za ni dík a zlata prameny, to dí ti královna,
a ženu, Šavteli, za citův odvážlivě žhavý proud
smíš ve snu lunou ozářit a obejmout.“


Es ist schon Mittag in der Nacht 31 /
Wir halten hier auf unsrer Wacht/
Kein Nächtlich Feuer uns gebricht/
die Sternen sind uns Tag und Liecht.
Komm Gottes Krafft/ komm Gabriel 32 /
Komm Gottes Liecht/ komm Vriel!


Friede war um mich. Durch Blumenstellen
Wandelte mein unbefangner Schritt,
Wie ein Lenztag, der aus seinem hellen,
Sonnenroten Morgenhimmel tritt.


tak náhle s duše mojí dávné stíny
se tratí, mizejí, že nevím kam,
a první úsvit usmířené viny
se dívá v srdce mého rozvaliny
a otvírá je vzpomínkám.


Murió sin Óleo no sin testamento
en que mandó a una prima sus oficios
y a cuatro amigos cuatro mil coronas.


Doch der Himmel gießt herunter
Zwei verschiedne Sorten Lichtes:
Grelles Tageslicht der Sonne
Und das mildre Mondlicht – Also,


Da bist du, bist du! Und, wie wilde Ranken
Den Baum umklammern, fest mit Herz und Geist
Umschling' ich dich, Gefühlen und Gedanken;
Ist einer, der dich mir entreißt?


Máš pravdu snad, s tebou se nechci příti.
Mně stačí moje efemerní žití,
lič spády Osudu, jenž soudí, dáví,
mně milejší mé rolničky chřest hravý,
zvlášť v zmatku tom, jenž světem nyní vládne,
kde není škol, ni pout, ni uzdy žádné,
kde obecenstva vkus je děckem módy,
kde verš i prósa jsou jen plny vody.
Ó, znám to dobře, až je mi to k hnusu.
Máš odvahy, se tomu svěřit vkusu?
Hleď sílu míti též, kaž, volej, hlásej!
jdi řezat copy, s paruk všech prach střásej,
chci rád pomoci tobě v díle krásném...
Ve každém tvůrčím okamžiku šťastném
dej volnost herci jako básníkovi,
jen takto můžeš vykouzlit svět nový,
když ten, jejž značí masky v ruce tvojí,
mně zdá se zastaralým... Nuže k boji!


Mocná jesti mluva naše česká,
anť tak sladce, dojímavě zní,
jako haref znění nadnebeská.


岩前松竹两三株
日炙风吹渐已枯
叶落纵横人不扫
清声犹自响朝晡


Wie mit dem Krieg, so gehts mit jeder Kunst,
Die Staatskunst selbst nicht ausgenommen.
Das Grübeln, Witzeln machet Dunst
Und läßt uns nie zur Flamme kommen,
Wie sie Prometheus doch einmahl
Durch Einfalt und Vertraun vom Schooß der Götter stahl.


Le Lotus parfumé! cest ici quon vendange


Most már teljességgel nincsen egyéb hátra,
Csak hogy Fegyveres úr álljon ki a gátra,
Irja meg levelét... de mi hagyjuk őt itt!
Kereszténytelenség nézni, mint vesződik.


Ziehst du nach Halle, grüße Giebichenstein
Und Marcks und andres Nochzuunterschätzte.
Und möchte alles dir gewogen sein,
Was mich so freundlich hier anringelnätzte.


Das brüllende Metall der grausamen Canonen
Schont nichts; es kan auch nichts für seinem Grimm sich schonen.
Nein, Gold, das kan noch mehr: es kan Canonen zwingen,
Daß sie nicht brüllen mehr und nur zur Freude singen.


In meines Lebens Flitterjahren
Bestürmt' ich Paphos, Heiligthum,
Doch kaum als die vorüber waren,
Da winkten Ehre mir und Ruhm.


Was ist es für ein Ding, der Käyserliche Dienst?
Der Bauern ihr Verterb, der Krieger ihr Gewinst;
Der Bauer thut den Dienst, der Krieger sagt davon;
Noch strafft man jenen noch, und diesem gibt man Lohn.


طابَ نَشرُ الصَبا وَوَقتُ الصَباح
وَزَمانُ الصِبا ووصلُ الصِباحِ
فاِسقني الراحَ يا نديمي ودَعني
أَتلهّى ما بين رَوحٍ وراحِ
ما تَرى الرَوضَ مُذ بَكى الغيمُ فيها
كَيفَ يَضحكنَ عن ثُغور الأَقاحِ
قَد وفى لي الرَبيعُ منه بشَرطي
وَضَماني عليه وِفق اِقتِراحي
بَرِحَ اليَومَ عَن هَوايَ خَفاهُ
ما لِقَلبي عن الهَوى مِن بَراحِ
فاِسقِنيها وداوِ قرحَ فؤادي
واِجتَنِب مزجَها بماءٍ قَراحِ
ذاتَ لَونٍ كأَنَّما اِعتَصروها
من جَنى الوَرد أَو خُدودِ المِلاحِ
اِغتَنِم بهجةَ الرَبيع وقَضِّ
باِقتراحي لَياليَ الأَفراحِ
مَرحَباً بالرَّبيع والعَزفِ والقَص
فِ وحثِّ الكؤوس والأَقداحِ
إِن يَكن للخَليع فيكَ اِصطِباحٌ
يا صباحي فذا أَوان اِصطِباحي


Proč každý pánu směje se,
to věděla bych ráda.
On za to přece nemůže,
že nic mu nenapadá!


Quando dalla grande opra mi diparte,
Ch'io tesso ognor del buon duce toscano;
O stanchezza o voler, tosto la mano
Volgo e la mente a le divine carte.


Az Eiffel-torony éjjel eldől,
bebúvik paplanos ködökbe,
ha lány vagy, megcsókol a rendőr
s az illemhelyen nincs ülőke.


Aber jedem Fehl verband
Jene ew'ge Treue,
Jener göttliche Verstand
Seiner Liebe bestes Pfand,
Daß sie uns erneue;
Besserung wird sie genannt,
Menschen nennen s' Reue.


Im grün verhangnen duftigen Gemach,
Auf weißen Kissen liegt die junge Mutter;
Wie brennt die Stirn! Sie hebt das Auge schwach
Zum Bauer, wo die Nachtigall das Futter
Den nackten Jungen reicht: »Mein armes Tier«,
So flüstert sie, »und bist du auch gefangen
Gleich mir, wenn draußen Lenz und Sonne prangen,
So hast du deine Kleinen doch bei dir.«


Když pak zem se kvítím skvěla,
Děla ústa Boží:
„Za vzor u své lásce mějte
Lilii a róži.


Žnec na vše, co rostlo, otcovsky zřel.


Ach! Geitz vnd Gri i hat in die Nacht
Deß tunckeln Grabes sich gewaget/
Vnd ins erblaste Licht gebracht/
Wornach mein traurend Forschen fraget.
Es hätte keine Rauber-Hand
Entseelten/ eure Ruh' erbrochen;
Wenn ihr die abgeleb'ten Knochen
In Holtz vertraut dem schlechten Sand.


Как прощались, страстно клялись
В верности любви…
Вместе таин приобщались,
Пели соловьи…
Взял гитару на прощанье
И у струн исторг
Все признанья, обещанья,
Всей души восторг…
Да тоска заполонила,
Порвалась струна…
Не звала б да не манила
Дальня сторона!
Вспоминай же, ради бога,
Вспоминай меня,
Как седой туман из лога
Встанет до плетня…


Also können wir on gespöt
nit im Christlichen glauben
Nennen drei Herrn vnd drei Göt,
sonst wurd man Gots ehr raubē.


»Bist du der rechte, kleiner Molch?
Frisch auf! fang an zu schaben;
Hier ist das Geld, hier ist der Dolch,
Das beides ist zu haben;
Und schneidest, ritzest du mich bloß,
So geb ich dir den Gnadenstoß;
Du wärest nicht der erste.«


自笑忍饥空画饼
谁期击竹丧全身
休夸魏药能起死
须信金尘解翳人


despertadores son de los deseos
que a un hijo tal cual vos del nuevo Marte
harán subir a la paterna gloria.


jablíček, oříšků a sliv,
dostane všecko, kdo vstal dřív!


Ja, der Morgen ist gekommen, wie ein flammendes Symbol –
Auf, ihr Schläfer, löst die Segel! – Sanct-Helena, lebe wohl!


Петрополю грозилъ въ Наполеон? пламень,
Иль разъяренный понтъ свирепостію волнНо кто его скала, былъ ограждавшій камень?
Онъ!
Державин


Mně večer na moři nejsladší druh:
když západ nad vodou své barvy míchá,
větérek plachtou duje, vlna šplíchá,
kol moře volné, věčnosti co kruh.


Čím z práce té je kvas,
v to žití hossana,
v němž silný, velký hlas
hřmí z noci do rána?


Ach! schon atmet und tönt heilige Lebenslust
Ihr im reizenden Wort wieder wie sonst und schon
Glänzt das Auge des Lieblings
Freundlichoffen, Natur! dich an.


Aber ich in enger Stube
Nicke beim Gedanken ein,
Daß er sich zum Traum verflechte,
Und die schwarze Zeit der Nächte
Fülle mit belebtem Schein.


إن الخلافة كائن أوتادُها
بعد الوليد إلى ابن أم حكيمِ


Hle, noc má svoji záři milou,
hrob naděje zas zlatý svit:
má víra roste novou silou
a pučí v květ: to nebes klid!


Seht ihr, wie der Regenbogen
Dort in sieben Farben quillt?
Dennoch hoch und fest gezogen
Wölbt er sich, der Eintracht Bild.


šum všech polibků, náraz všech krví do tisíců žil,
třesení všech hrůz a napjatých křídel všech smějící se tepot,
pochody davů, orchestr času s tóny zpívajících chvil
a jeho odraz, jenž od hranic světů se vrací, jak ztlumený šepot,


Pane barone z B., vy jste troup,
tehdy stál jste tam jako sloup,
v lese na kraji výstražné dřevo,
že se nesmí napravo, že se nesmí vlevo,
špatně otesaný trám,
pane barone, to vy sám,
aristokratické střevo.


Az város falja, hallgass jól reá, imillyen szép vala,
Az fondamentom drága kövekből szép tarkáson vala,
De az dereka mind környes-környül csak egy színt tart vala.


Das man einen Dieb beschenckt,
Das man einen andren henckt,
Ist gelegen an der Art,
Drinnen einer Meister ward.


¡Oh, cuán dulce y suave
es ver al campo cuando más recrea!
En él se queja el ave,
el viento espira, el agua lisonjea,
y las pintadas flores
crían mil visos, paren mil olores.
El álamo y el pino
sirven de estorbos a la luz de Febo;
brinda el vaso contino
del claro arroyo con aljófar nuevo,
y la tendida grama
mesa a la gula es, y al sueño cama.
Tú solamente bella
nos haces falta, Tíndaris graciosa;
y si tu blanca huella
no te nos presta como el alba hermosa,
lo dulce y lo suave
¡cuán amargo será! ¡cuán duro y grave!


Im Armstuhl sitzt ein Weib, schon was bei Jahren,
In niederländscher Tracht, ein wenig schwer;
Das dunkle Kleid sticht ab zur weißen Haube,
Die knapp läuft um die Faltenstirne her.
Sonst reinlich und behaglich, obschon ärmlich.


Athen bejauchzt seinen berauschten Sieger,
Dem in Olympia Ruhmestat gelang;
Von Lauf und Ringen kündet leicht der Gang:
Er glich, beim Hinsprung, Ikaros dem Flieger.


Du Lieber! der die Menschen lehret,
Vergnügt zu seyn in Gott, und sich!
Und den nicht Einer singen höret,
So lauschend, und so froh, als ich!
Was machst du? Singst du neue Lieder
Den Nymphen an der Zorga vor?
Hört Chloe zu? Sind Musenbrüder
Bei dir? Ist es das Musenchor?
Wüßt' ich's, o Freund, ich flöge, flöge
Noch diesen Abend spät, zu dir!
Ich faßte dich beim Arm, und zöge
Mit deinen Musen dich zu mir!
Versteht sich, wenn die neuen Lieder
Gesungen wären, morgen früh –
Und Abends, spät erst, wär' ich wieder
In meiner Closterzelle, die
Mit Kaiser Nero's goldnen Sälen 1
Ich nicht vertauschte.
Sorgen quälen
In meiner Closterzelle mich
Nur manchen Tag, wenn Herzen fehlen,
In die mein Herz, wenn's voll ist, sich
Ergießen kann.
In Nero's Sälen,
Und wär' ich Uz auch, würden sie,
Glaub' ich, mich alle Tage quälen.
Erfahrung lehrt's; ich habe nie
Ein hohes Dach, ein prächtig Haus
Von Sorgenschwärmen leer gefunden,
Die meisten oft bei einem Schmaus.
Und, Lieber, ohne Zweifel hast
Auf deinen Reisen in den Stunden
Der Muße, wenn von Hirsch und Hunden
Zurück du warest, halb geschunden,
Auch du derselben wohl gefunden
In einem fürstlichen Pallast!
Und also, weil Erfahrung lehrt,
Daß eben in die goldnen Säle
Die Freude nicht war eingekehrt,
So tausch' ich nicht!
Die kleine Kehle
Der Virtuosin Philomele
Hör' ich so gut, bei meiner Seele,
Das kleine Ding hör' ich so gut
In meinem kleinen Sanssoucis,
Als Friederich sie hören thut
In seinem großen!
Also zieh,
Mein Göckingk, weiser Biedermann!
Den alten Reiserock nur an!
Und komm gegangen, komm geritten,
Daß ich mein Herz in deines schütten,
Und dich nach Königen in Hütten,
Und meinem Bodmer fragen kann.


Nein, sagt ich, da könnt er noch fliehn:
Die Flügel wachsen: laß uns ihn,
Den kleinen Bösewicht, eh er entflieht, ersticken!
Nicht wahr? so kann er uns doch weiter nicht berücken.


– – – poznejte přece,
do jaké těsné vás, svírají klece.
Ten cizák na zámku krev umí pít,
předka kdys pro vzpouru musili stít.
Farář váš dvojí má tvář,
pro ovečky a pro kapsář.
Továrna mučírou, ubohý lid,
vychrtlý dav a kšeftovní žid.


Estos de rubia mies campos agora,
ciudad fue un tiempo: Itálica. Este llano,
templo fue, en que a Teodosio y a Trajano
puso estatuas su gente vencedora.


Za črtou črtu maluje on do ní
ty drobné obrazy, před nimiž věky,
ač vírou chabé, vlhké zraky cloní.


Bajo el cielo que extiende la existencia
  De la cuna al panteón,
En cada corazón palpita un mundo,
  Y en cada amor un sol...
Bajo el cielo nublado de mi vida
  Donde esa luz murió.
¿Qué hará este mundo de los sueños míos?
  ¿Qué hará mi corazón?


夜深饮散月初斜
无限宫嫔乱插花
近侍婕妤先过水
遥闻隔岸唤船家


Zášť, úskok, klam a zrády símě
rozsili v krajů vábný kruh,
kam vkročili, ve stopách jejich
hned sváru kletý vzrostl duch.


澹荡春光物象饶
一枝琼艳不胜娇
若能许解相思佩
何羡星天渡鹊桥


Ist der Storch nit ein schönes Thier,
Hat einen langen Schnabel und säuft kein Bier.


Stolz, Herrschsucht, Ehrgeiz, Tyranney,
War Ursach von der Thronen Falle.
Daß Pyrrhus groß gewesen sey,
Beweisen seine Thaten alle:
Jedoch, um grösser noch zu seyn,
Zog er vor eine Stadt, sprang über ihre Mauer,
Aus Ruhmsucht ward ihm nicht des Würgens Arbeit sauer;
Von einem Dache flog ein Stein,
Dem Menschen-Würger ins Genicke,
Aus runzlichter verdorrter Weiberhand;
Er fiel, und starb, verspottet von dem Glücke!


Les tilleuls sentent bon dans les bons soirs de juin !
L’air est parfois si doux, qu’on ferme la paupière ;
Le vent chargé de bruits, — la ville n’est pas loin, —
A des parfums de vigne et des parfums de bière…


sie in den warmen Sommerglanz der Auen
und schwimmen hin im Duft verlorner Lieder ...
Und aus dem süß gewellten Haar der grauen


In dem Purpurglanz der Abendröthe
Wiegte sich der Zweige zartes Grün;
Hirten, spielend auf der Silberflöte,
Trieben dort die satte Heerde hin.
Ach, da hoben heilige Gefühle
Aufwärts meinen freudetrunknen Blick,
Und ich kehrte dann ins Weltgewühle
Erst bei spätem Sternentanz zurück!


野店寒灯半明灭
疏杨几树霜微白
鸡鸣晓骑问前村
山寺钟声度残月


Ó náš dobrý starý roku!
k oslavě tvé památky
navzdor mrazivému soku
pijem oheň přesladký.
Čest a sláva budiž tobě,
žes tak brzy uplynul!
veleben buď, vítán v hrobě,
díky měj, žes zahynul!


Po listu list už s větví spad’
a od hor táhne mrazný chlad
a klátí větve sem a tam. –
A tys že zůstal v světě tom,
jak opuštěný v poli strom
tak sám a sám?


ty duše puklé a zničené,
ty mozky strhané, trudné –
na všem krev teplá je vylitá –
až bolestně v očích to rudne! –


Nejen pořád vrkání,
také jednou spáry,
také v ocel jednou zob,
oko také v žáry,
jak vám bude křivdy stříci:
dolů na ni, sokolíci!


Frau Rösel hat ihren einz'gen Sohn dem König übergeben,
Er steht und gafft am Schilderhaus, sie nährt mit Spinnen ihr Leben!
Die gute arme Frau Rösel!


Già il ventesimo quinto anno rivolto
ha 'l Ciel, da poi che l'onorato affetto
fu per virtù d'Amor legato e stretto
nel bel nodo che mai non sarà sciolto.
E già venticinque anni ha che m'ha tolto
di rivedere il bel sembiante eletto,
ma non poteo già mai far che interdetto
mi fusse contemplare il divin volto,
qual con scarpello Amor di virtù impresse
sì forte nell'umana e nell'eterna
parte, che non fia mai per tempo estinto.
Così l'alto Motor del Ciel permesse
ch'un parlar breve, sol d'onestà cinto,
cagion fusse a grand'opra e sempiterna,


Oui, Misère est toujours Misère,
Pâle, avec son rictus affreux.
Ainsi que les grains d'un rosaire,
Ses jours se ressemblent entre eux.


Jsou hvězdy, jsou
a na nebi se lesknou,
a ona širým, chladným chodí světem
s tou duší tesknou.


"Remember Edward when he's gone
He only lived for thee;
And when thou art pensive and alone
Dear Margaret, call on me!


Nun, lieber Gott, du bleibst ja lange,
Ich weis nicht, was ich dencken soll.
Der Zweifel macht der Hofnung bange,
Ich weine Bett und Biebel voll;
Ach, soll denn ich, nur ich allein
Ein Greuel meines Schöpfers seyn?


Ich riß dich zu mir! – Scharf klang mein Schritt –
Ich riß dich zu mir – ein gläubiges Kind! –
Und was ich in Lebensängsten litt:
Hinstarb es wie flüsternder Abendwind ...


Behold thy spirit ready to depart,
What tortures then shall pierce your harden'd heart!
How many guiltless souls, by you destroy'd,
As instruments of pain, shall be employed?


秋夜凉如水
苍竿戛击清
喷泉珠错落
带月弄寒声


Tvůj děsný chvat proč srdce rve a děsí,
jež ruchu tvého zákony chce čísti?
Proč všeho žití kypré střásáš listí
a v lesy lidských myšlenek štveš běsy?


Ach! könte doch mein geist durch meine feder fliessen/
Wie gerne schlöß er sich in diese reimen ein/
Wie emsig würd' er dir die süssen lippen küssen/
Und einer biene gleich auff deinen rosen seyn.
Er würde zärtlich sich auff ihre blätter legen/
Und durch den honig-thau bald truncken seyn gemacht.
Dein purpur würd' in ihm dergleichen trieb erregen/
So nur das paradieß zu erst hat angelacht.
Auff deinen bergen würd' er rothe beeren suchen/
Wohin dringt endlich doch lieb und auch fürwitz nicht?
(Ich muß aus ungedult auff das verhängniß fluchen/
So unlust stählern macht/ und lust wie glaß zerbricht.)
So bleibt mein schwacher geist in seinen liebes-schrancken/
Und kommt/ wie dieser brieff/ Algertha/ nicht zu dir/
Verschluckt die hoffnungs-kost/ und tränckt sich in gedancken/
Was ich nicht melden kan/ verdolmetscht das papier:
Wer offtmahls wenig sagt/ thut allzu viel zu wissen/
Nimm meiner liebe pfand/ die schlechte reimen/ an:
Du wirst das leben mir ie mehr und mehr versüssen/
Wenn ich in deiner gunst seyn und auch sterben kan.
Du schickst mir einen brieff/ geziert mit weisser seide/
Mit gold der zierligkeit und perlen ausgeschmückt.
Und meiner der ist schwartz und geht wie ich im leide/
Daraus die traurigkeit an allen orten blickt.
Algerthe/ wo soll ich doch endlich worte finden?
Ach! was gewähr ich dir für deine freundlichkeit.
Es will mich deine faust mit solchen seilen binden/
Die nicht zernagen kan der scharffe zahn der zeit.
Du weist der seelen selbst die fässel anzulegen:
O süsse dienstbarkeit/ so nach der freyheit schmeckt!
Du kanst mehr lieblichkeit durch deine hand erregen/
Als nicht in Indien das zucker-rohr verdeckt.
Wie ist dein schöner brieff doch mit zibet bestrichen/
Und wie verschwenderisch ist deiner worte pracht:
Ein iede sylbe will nach mosc und ambra riechen/
So dich zur herrscherin und mich zum sclaven macht.
Doch zeucht vor andern mich dein redliches gemüthe/
So wie ein heller stern aus deinem brieffe dringt.
Es rühret meinen geist und reget mein geblüthe/
Ich fühle wie sein strahl die seele mir bezwingt.
Du zeigst mir unverstellt die reinen liebes-flammen/
Das feuer/ das durch dich auch mich zugleiche brennt.
Es reimt sich in der welt doch nichts so wohl zusammen/
Als wenn sich eine brunst der andern freundin nennt.
In dieser wollen wir als Salamander leben/
Die tugend trägt uns stets ihr reines öle zu:
Es wird uns noch die welt das gute zeugniß geben/
Es liebe keiner nicht so rein als ich und du.
Und können wir nicht stets der süssen frucht geniessen/
So schmeckt doch nichts so gut/ als wann mans selten schmeckt.
Der wein/ der mäßig muß in unsre kehle fliessen/
Hat in dem magen offt die gröste lust erweckt.
Gefahr/ verbot und zwang brennt zunder zu der liebe/
Verschloßne thürme sind die sparren unsrer lust/
Erzürnte blicke seyn die schärffsten buhlschaffts-triebe/
Und die bestraffung selbst erhitzt uns geist und brust.
Der lange winter giebt dem lentz die beste zierde/
Der schönste sonnenschein kommt aus der schwartzen nacht:
Verbotne frucht vermehrt dem menschen die begierde/
Und folgen haben offt glaß zu rubin gemacht.
Wer ungestöret liebt/ ist mehr als halb gestorben/
Wer täglich zucker käut/ spürt keine liebligkeit.
Die speisen haben selbst den besten ruhm erworben/
Darauff der kluge koch ein scharff gewürtze streut.
Auff dornen schauet man die schönsten rosen blühen/
Der sturm mehrt/ wie man glaubt/ den perlen ihren schein/
Und dürffte man sich nicht darnach so weit bemühen/
So würden sie nicht mehr als grauß geschätzet seyn.
Man muß/ Algerthe/ sich mit der vernunfft bestillen/
Und dencken daß der durst den krancken anmuth giebt/
Vergnügung paart sich nicht mit allzufreyem willen/
Der liebet ohne lust/ der ungestöret liebt.
In dieser hoffnung will ich meine reime schliessen/
Es schaut mir itzt die nacht mit schwartzen augen zu.
Ich hoff/ ich will dich bald in einem traume küssen/
So nach dem himmel schmeckt/ und lieblich ist wie du.


Laß die deinige mit kraft derer adler fliegen, und in ihrer zeugenschaft mit der hölle kriegen.


José, ¿cómo podrá tener gobierno
el tiempo de quien padre y lumbre ha sido,
si en los brazos tenéis el sol dormido,
pues tiene vida por su curso eterno?


A nagy hegyekre komoly csend terül,
Szekér se dübörög...
Tücsök zeng őszi csillagfény alatt
És hallgatja sok élő-halott rög.
E pillanatban mégis béke van,
A szívemben is béke, semmi más.
Ó lenne ez a pillanat örök,
S a szívem is egy ily végállomás.


三春不见一花开
独有城头散落梅
却忆江南晴日好
屐声齐上凤凰台


Tak přivedem kněžstvo s vojskem
k jednomu komandu,
zorganisujeme přísněj'
tu církevní bandu.“ –


Wil euch/ jhr gesellen/ binden
Amor an sein joch/ ach nicht.
'S ist so breit nicht/als man spricht.
Kommt jhr dran/ jhr werdt befinden/
Daß kein mann so wol gefräwt/
Der nicht finde/ was jhn rewt.


Sometimes retiring from the toils of State,
Thou turn'st th' instructive Greek or Roman page,
Or what our British Bards of later age
In scarce inferior numbers can relate:


Рифма, легкая подруга,
Постучись ко мне в окошко,
Погости со мной немножко,
Чтоб забыть нам злого другКак зеленый глаз сверкнет,
Как щекочет тонкий волос,
Чаровничий шепчет голос,
Лаской душу прожигает
Едче смертного недугРифма, легкая подруга,
Все припомним, забываПохороним, окликаОктябрь


Žitná pole květem voní
v orosený noční vzduch,
klamavé a monotonní
znění bije o můj sluch.


desembarcar nas ilhas misteriosa
Contar-te o mar ardente e o verbo ama
E longamente as coisas perigosa


Am grauen Strand, am grauen Meer
Und seitab liegt die Stadt;
Der Nebel drückt die Dächer schwer,
Und durch die Stille braust das Meer
Eintönig um die Stadt.


Es scheint so gar der Nam' allein
Ein Inbegriff der Frühlings-Lust zu seyn.
Wenn etwa jemand spricht: es sang die Nachtigall;
Kann fast des blossen Wortes Schall
So viel zu wircken taugen,
Daß in der meisten Hörer Augen
Sich ein geheim Vergnügen zeiget.


Virág, repkény, napsugár, délibáb,
Hirdessétek, hogy bennetek vagyok,
S ki mögöttetek, alattatok van,
Az már csak sír, rom, halvány hold, halott.


Nehéz idők a jókat irtják
Gyönge bajtársak lágy sziveiből,
De maradnak, akik kibírják
Az időket, igazságot vevén.


Oh successo inopportuno!
L'Uno è già tutto esaurito!


Che di sì folte nebbie han cinto intorno
Or Noto, or Aquilon, nel cielo il sole,
Ch'in vece d'amaranti e di viole
Di neve appare ogni bel colle adorno;


Tag mit deinen kalten Blicken,
Wie so frühe bist du da!
Meinen Traum hast du vertrieben,
Ach den lieben
Traum, darin ich Liebchen sah.


jenž nepřáteli neklíčen
vše snadno zabírá,
již zloděj, který paklíčem
se k pokladům dotírá,


Die Sonne, die bringt viel Leiden,
Es weinet die scheidende Nacht;
Ich also muß weinen und scheiden,
Es ist ja die Welt schon erwacht.


Ach nein ich laß ihn nicht
So liederlich verderben.


A já vám nesmím více říci
a já si nesmím více přát,
a cítím přec, jak žár mých lící
rtů rosou by se ztišil rád. –
Sny smím snad mít. Teď vše zas kvete
na zahrádce, kam chodívám
pro sny a květ své touhy vseté –
či vy juž nikdy nepřijdete,
bych růži přip’la k hrudi vám? –“


Es zuckt die Lippe, es zuckt das Aug,
Auf dürre Wangen quillt
Die unbemeisterte Träne hin,
Vom Sonnenbrand gestillt.
Sie schaun ein reizend Spiegelbild
Vom kühlen Heimatstrand:
Das grüne Kleefeld, rot beblümt,
Den Vater, der einst den Sohn gerühmt,
Verlorenes Jugendland!


So bricht der glantz der welt!
Die zeit kan auch den purpur bleichen;
Die reinste sonne muß zu bald den west erreichen:
Die säule reich an ertzt wird zeitlich hingefällt.
Des himmels spruch ist nicht zu widerstehen/
Und wer ist groß genug demselben zu entgehen?


Teď si tady pěkně sedni.
Chvilku dej mi pokoj s tím.
Zmačkni mě a tiše hačej.
Nebo se ti rozbrečím.


Csend van, mélységes... Alszik a vén nyárfa.
Hogy él még, néha zizegése hírt ad...
testvér, testvérem, egymás karja ez,
ami most lágyan bennünket fedez,
vagy mindkettőnket más Valaki rángat?...


Jedoch wie wenig diser seien,
seind sie gnug, weil sie gut und from:
und sie, bei denen du willkom,
für unfall werden dich schon freien.


Ma la dea de le biade e 'l dio del vino
venner congiunti e ragionando insieme;
Nettun si fe' portar da quel delfino
che fra l'onde del ciel notar non teme:
nudo, algoso e fangoso era il meschino,
di che la madre ne sospira e geme,
ed accusa il fratel di poco amore
che lo tratti così da pescatore.


vengarme, dioses, de una ingrata, dijo,
pues un tronco a mi ruego es tan humano,
y ella a mi dulce fe tan inclemente.»


禅老遥从九座来
一言为我洗尘埃
飘然又向山中去
白首相逢更几回


هُمُ كَتَبوا الصَكَّ الَّذي قَد عَلِمتَهُ
عَلَيكَ وَسَنّوا فَوقَ هامَتِكَ الفَقرا


Geh, wenn ich todt bin, lächelnd, so wie ich starb,
Zu deiner Schwester; schweige vom Traurenden;
Sag ihr, dass sterbend ich von ihr noch
Also gesprochen, mit heitrem Blicke;


Nimmer faßt ein Menschensinn,
Herr! die Größe Deiner Liebe;
Nimm zum Dank mein Leben hin,
All mein Sinnen, meine Triebe.


صَددت أَن عاد روض الرأس ذا زَهَرٍ
فالشَيبُ عِندِكِ ذَنبٌ غير مغتفرِ
لا دَرَّ دَرُّ بَياض الشَيبِ إِنَّ لَهُ
في أَعيُن الغيدِ مِثلَ الوَخزِ بالإِبَرِ
سَواد رأسِكَ عِندَ الهائِماتِ بِهِ
مُعادِلٌ لِسَوادِ القَلبِ وَالبَصَرِ
قَد كانَ مَغفِرَ رأسي لاقتير بِهِ
فَصَيَّرته قَتيراً صبغة الكِبَرِ
كُن من ملاحظ عينيها عَلى حذرٍ
فَإِنَّما لَحظُها أَمضى مِنَ القَدَرِ
أَهتَزُّ عِندَ تَمَنّي وَصلِها طَرَباً
وَرُبَّ أمنِيَة أَحلى مِنَ الظَفَرِ
تَجني عَليَّ وَأَجني مِن مَراشِفها
فَفي الجنا وَالجَنايات انقَضى عُمُري
أَهدى لَنا طَيفُها نَجداً وَساكِنُهُ
حَتّى اقتَصنا ظباء البَدو في الحَضَرِ
يخنسن بَينَ فروج المعلمات كَما
يكنسن بَينَ فُروع الظال والسَمرِ
فَباتَ يَجلو لَنا مِن وَجهِها قمراً
مِنَ البَراقِعِ لَولا كَلفَةُ القَمَرِ
وَراعها حَرُّ أَنفاسي فَقلت لَها
هَوايَ نارٌ وَأَنفاسي مِنَ الشَرَرِ
فَزادَ دُرُّ الثَنايا دَرُّ أَدمعها
فالتفَّ مُنتَظم مِنهُ بمنتِثرِ
فَما نكرنا مِنَ الطَيفِ المُلِمِّ بِنا
ممن هَويناهُ إِلّا قِلَّةُ الخَفرِ
باتَت تُبيحُ لَنا ما لا تَجود بِهِ
مِنَ الرِضابِ اللَذيذ البارِد الخَصرِ
فثرت أَعثر في ذيل الدُجى ولهاً
وَالجوُّ رَوضٌ وَزهر الشيب كالزَهرِ
وَللمجرَّة فَوقَ الأَرضِ مُعتَرِضٌ
كَأَنَّها حَبَبٌ يَطفو عَلى نَهَرِ
وَلِلثُّرَيّا رُكود فَوقَ أَرحلنا
كَأَنَّها قطعة مِن جلدة النَمِرِ
وَأَدهم الليل نَحو الغَرب مُنهَزِمٌ
وَأَشقَرُ الفَجرِ يَتلوهُ عَلى الأَثَرِ
كَأَنَّ أَنجمه وَالصبح يغمضها
قَسراً عيون غفت مِن شِدَّةِ السَهَرِ
فَرَوَّع السِربَ لما ابتل أَكرعه
في جَدوَلٍ مِن خَليج الفَجرِ مُنفَجِرِ
وَلَو قدرت وَثوب اللَيلِ مُنخَرِقٌ
بِالصُبحِ رَقَّعته مِنهُنَّ بِالشَعَرِ
قالَت أَأَنساكِ نَجداً حُبُّ مطَّرفٍ
فَقُلت خُبرُكِ يُغنيني عَن الخَبَرِ
أَخَذتِ طَرفي وَسَمعي يَومَ بَينِكُمُ
فَكَيفَ أَهوى بِلا سَمعٍ وَلا بَصَرِ
وَقَد أَخَذتِ فُؤادي قَبلُ فاطَّلعي
هَل فيهِ غَيرُكِ مِن أُنثى وَمِن ذَكَرِ
فَإِن وَجدت سِوى التَوحيد فيهِ هَوىً
إِلّا هَواكِ فَلا تُبقي وَلا تَذَري
حَكَّمَت حُبَّكِ في قَلبي فَجارَ وَمَن
يَقنَع بِحُكمِ الهَوى في قَلبِهِ يَجرِ
بَيضاء تَسحَبُ لَيلاً حُسنَهُ أَبَداً
في الطُولِ مِنهُ وَحسن اللَيلِ في القِصَرِ
يَحكي جنا الأُقحوان الغضّ مَبسِمُها
في اللَون وَالريح وَالتَفليج وَالأَشَرِ
لَو لَم يَكُن أُقحُواناً ثَغرُ مَبسِمِها
ما كانَ يَزداد طيباً ساعَة السَحرِ
لَها عَلى الغيد فَضل مِثلَ ما فَضُلَت
كَفّا الرَئيس أَبي عَمروٍ عَلى المَطَرِ
وهبه بارهما في غُزرِ نيلهما
فَهَل يباريهما في الجودِ بِالبِدَرِ
ذو صورة أَفرَغ الرَحمن صيغتها
في قالِب المَجدِ لا في قالِب البشرِ
وَماء وَجه ينِّبي عَن صَرامَتِهِ
إِن الفرند دَليلُ الصارِمِ الذَكَرِ
بَحرٌ وَلَكِنَّهُ تَصفو مَوارِده
وَالبَحر مُنبَعِث بِالصَفوِ وَالكدرِ
لا تنكرَنَّ نَفيساً من مَواهِبِهِ
فَلَيسَ ينكر قَذفُ البَحرِ بالدُرَرِ
صَعب الأباء ذَلول الصَفح مُبتَعِدُ
المحلِّ داني النَدى مُستَحكِم المَرَرِ
يا مَن يَروم لَهُ شُبهاً يُشاكِلُهُ
لَقَد طلبت مَحالاً لَيسَ في القَدَرِ
إِن كُنتَ تَطلُب بَحراً لا يَغيض فزر
مُحَمَّد بِن الحُسَين الآن أَو فَذرِ
فَمَجدِهِ وَنداه المحض في حَضَرٍ
وَماله وَثَناهُ الغضُّ في سَفَرِ
يَزيد مَعروفه بالسَترِ منزلة
كما يَزيدُ بَهاء الخود بالخفرِ
تَرى مياه النَدى تَجري بأنملة
تَرَقرَقَ الماءِ في الهِندِيَّةِ البترِ
عَرَفتُ أَباءه الشمُّ الكِرام بِهِ
كَذاكَ يَعرِف طيب الأَصلِ بالثَمَرِ
قَوم علوا وَأَضاؤوا الأُفق واتصلت
أَنواؤهم كفعال الأَنجم الزُهُرِ
مَضوا وَأَهوى عَلى آثارهم خلفاً
وَالسُحب مبقية لِلروض وَالغَدرِ
قَد كنت أَهواه تَقليداً لمِخبره
فصرت أَهواهُ بِالتَقليد وَالنَظر
وَكنت أُكبِرُهُ قَبلَ اللِقاء لَهُ
فازددت للفرق بَينَ العين والأَثَرِ
لا غرو إِن سمح الدهر البَخيل بِهِ
فَطالَما فاضَ ماء النَهرِ مِن حَجَرِ
جادَ الزَمان فأعطى فَوقَ قيمَته
وَرُبَّما جادَت الأَصداف بِالدُرَرِ
يحل مِن كُلِّ مَجد شامِخٍ وَسَطاً
توسط العين بَينَ الشفر وَالشفرِ
لَولاهُ لَم يَقضِ في أَعدائِهِ قَلَم
وَمخلب اللَيث لَولا اللَيثُ كالظُفُرِ
فيهِ المُنى وَالمَنايا كالشُجاع بِه
الدِرياق وَالسُمّ جمُّ النَفع وَالضَرَرِ
ما صَرَّ إِلّا وصلَّت بيض أَنصله
في الهام أَو أطَّتِ الأَرماح في الثَغرِ
وَغادَرَت في العِدى طَعناً يَحف بِهِ
ضَرب كَما حَفَّت الأعكان بِالسررِ
يا رَبَّ مَعنىً بَعيد الشأوِ أَسلُكُهُ
في سلك لَفظ قَريب الفَهمِ مُختَصَرِ
لَفظاً يَكون لعقد القَول واسِطَة
ما بَينَ مَنزِلَة الأَسهاب وَالحصرِ
إِنَّ الكِتابة سارَت نَحوأَنمله
وَالجود فالتَقَيا فيهِ عَلى قَدرِ
تَردُّ أَرماحه الأَقلام صاغِرَة
عَكساً كَعَكسِ شعاع الشَمسِ للبصر
يَجلو بَياض المَعاني سود أَحرُفِها
إِنَّ الظَلام لَيَجلو رونَق السَحَرِ
وَفي كِتابِكَ فاعذر من يهيم بِهِ
مِنَ المَحاسِن ما في أَحسَن الصُوَرِ
يتركن صَفحة شمس الطرس ساحَته
نَمشاء تحسبها من صفحَةِ القمر
الطِرسُ كالوَجهِ وَالنونات دائِرَة
مِثلَ الحَواجِبِ وَالسينات كالطُررِ
تَحكي حروفك لا مَعنى مواقعها
وَلَيسَ كل سَواد أَسودَ البصَرِ
وَلَيسَ كل بَياض بصَّ أَسوَدِهِ
فيما سِوى العينِ مَعدوداً مِنَ الحورِ
وَلا يُعُدّان في عَينِ امرىءٍ حَوَراً
إِلّا إِذا اجتَمعا فيهِ عَلى قَدَرِ
فَرَّغتَ نَفسَكَ للأَحرار تَغرِسُهم
وَهَمُّ غَيرِكَ غرس النَخلِ وَالشَجرِ
لَمّا وَطئت دِمَشقاً بيع ما وطئت
رِجلاك مِنها بِسعر العَنبَر الذَفرِ
وَهَذِهِ صِلَةٌ لا يَشعُرونَ بِها
أَجَدَت حَتّى بِوطء الرِجل في العفرِ
من جود كَفِّكَ جاد الأَكرَمونَ نَدىً
وَالشَمسُ مِنها ضِياء الأَنجم الزُهرِ
فمن تَجِد مِنهُم يَمدحك مادحه
وَالمَدح في أَرَجِ النَوار للمطرِ
وَكُلَّما شَحَّ أَهل الأَرضِ زِدتَ نَدىً
بظلمة الدُهم تَبدو زينة الغُرَرِ
أَما العِراقُ فَيَثني جيد مُلتَفِتٍ
شَوقاً إِلَيكَ وَيَرعى لَيلَ مُنتَظِرِ
لا زِلتَ في معزل عَن كُلِّ نائِبَةٍ
مُسَلَّماً من صُروفِ الدَهر وَالغِيَرِ
ما جَنَّ ليل وَلاحَ الصُبحُ يتبعه
وَما تَرَنَّمتِ الأَطيار في السَحرِ


Nemá už své hrůzy prvé
kříž, když tělo zmizelo,
jeho rány, proudy krve,
trní, svité na čelo!


Mech lesní za koberec tvojim nohoum
bych dal, by touhou dlouhou cestou k cíli
čas neznavil tě, nestrávil tvou krásu,
jež bude věčně znít mé písně strunou;
svůj život v tichou proměnil bych škebli,
bys perlou snít v něm v dlouhé mohla pouti.


O köstliche Stille der Einsamkeit!
Es schweigen Nähe und Weite ...
Doch in mir wogt es und braust es wie Sturm –
Klingt es wie Glockengeläute! ...


宫殿高高在五云
鹤摇松露滴行人
洞门不放东风过
留得桃花一院春


Wie schmückt ihn seine mutter nicht
Auff seinem hochzeit-tag?
Daran ihm keine freud gebricht,
Noch leiden, todt und schmach.


Ach Schmerz! der fällt dahin, der harte Herzen schreckte,
Und Sünder niederschlug; doch auch den blöden Sinn,
Und den betrübten Geist durchs Wort des Trosts erweckte,
Und ihnen Labsal gab. Ach Schmerz! Der stirbt dahin.


A div na div, kamo vbíhá
okřídlený jeho kůň:
jinovatka s křů se míhá,
stříbrného ledu tíha
kvapem spíná brod i tůň!


Ich sprach zur guten Stunde,
Da mirs noch wohl erging:
Ich steh auf festem Grunde,
Acht alles Kreuz gering;
Ich werde nimmermehr,
Das weiß ich, niederliegen;
Denn Gott der kann nicht trügen,
Der liebt mich gar zu sehr.


A komu vzešla jitřenka již,
ten s předednem se spokojiž,
neb dennice kdo zde se dočkal,
ten za hrobem má k slunci blíž!


De esta nube que a tanto ya que llueve
por mis cansados ojos agua tanta
de esta que a cualquier sitio, a cualquier planta
en abundancia a humedecer se atreve,


Möge dein Lebensfaden sich spinnen wie in der Prosa
Dein Periode, bei dem leider die Lachesis schläft.


ما أكلنا في ذا الصِّيامِ كُنافَه
آهِ وابُعْدَها علينا مسافَه
قالَ قَوْمٌ إنَّ العِمَادَ كَرِيمٌ
قُلْتُ هذا عندي حَدِيثُ خُرافَه
أنا ضَيفٌ لَهُ وَقد مُتُّ جوعاً
لَيتَ شِعْرِي لِمْ لا تُعدُّ الضِّيافَه
وهوَ إنْ يُطْعِمِ الطَّعامَ فما يُطْ
عِمُهُ إِلَّا بِسُمْعَةٍ أو مَخافَه
وهَوَ في الحَرِّ والخَرِيفِ وَفي البي
تِ يَجمَعُ الحُطامَ كالجَرَّافه
فاعلَمُوهُ عَني وَلا تَعْتِبُوني
إنَّ عِنْدِي في الصَّوْمِ بعضَ الحِرافَهْ
فَهْوَ إنْ لَمْ يُخرِج قليلاً إلى الحا
ئِطِ في لَيلَتي طَلَعْتُ القَرافَهْ


„Zdali pak se pamatuješ
– blahý rytíř lásky šepce –
jak před lety ostýchavě
kytic tvých jsem květy líbal,
z květů na ústa pak přešel –
a hle, nyní jaká změna!
Teď smím líbat čílko hnědé,
tváře hladké, ústa smavá,
kyprá ňadra, nožky bosy,
vlhké oči i vlas černý.
Nyní ty jsi celá kytkou
a já celý pouze retem,
Satanelo! Satanelo!!“


平生意气压曹瞒
却为夫人鬓作斑
堂上横刀何足问
五兵只在画屏间


间气何私汝
无人见死期
可怜王景略
心在慕容垂


Ki tompán szunnyadtál szívemben
Kiről csak annyit sejtek én,
Hogy régen él e földtekén
De eddig még senkit se bántott:


Vůkol živo. Růže dýše,
Zlaté na ni slunce září,
Jako oko z krásné tváři,
Větérky k ní vějí tiše,
Větvička ji zastiňuje,
Rosní krůpěj omlazuje,
Motýlec ji vřele vítá,
Z dáli potok blíž se vine,
Roztoužený čilej plyne,
I včelička kolem lítá,
Šumí háj a slavík pěje,
Každý tvor se na ni směje,
Hrdličky ji pozdravují,
Líbajíce se radují.
I milenec děvu líbá –
Ta se k němu volně shýbá,
Vroucí dá mu políbení,
A již děvy v háji není.


Keusche Seelen/ die durch Liebe
Gott/ die Liebe selbst/ verband/
Nicht nur eines Menschen Hand/
Das kein Vnmuth euch betrübe:
Beyde liebt in einem Geist
Gott vnd was Gott lieben heist.


Nesl jsi jej dříve již.
„Kdo chce za mnou“ – tak jsi zval –
„vezmi na sebe svůj kříž!“
Teď se hrozně zjevným stal.
Tys jej přivítal.


Leč na dně bahno rezovité zbývá
a sítím stružka prodírá se křivá.


Wo sind die Beine von Schulze?
Wem gehört denn das Knie?
Wirr wie lebendige Sulze,
Mengt sich die Anatomie.


ما زِلتُ أقلعُ شيبةً نسختْ بها
سوداءُ عقدُ شبابها مفسوخ
حتَّى غدت صفحات وجهي آيةً
لا ناسخ فيها ولا منسوخ


Er war ein Dämon,
Welchem du nachahmst: –
Bist das auch du?
Er war des Weltgotts
Erkorenes Rüstzeug:
Jenem entsetzlichen
Attila gleich,
Welcher die Völker
Scheu vor sich hertrieb,
Scheu wie die Geißel
Den zitternden Knecht. –
Doch als der grimme
Hunne vermeinte,
Solches vollführ' er
Aus eigener Kraft,
Und es drehe die Erde
Für ihn sich zum Spielball, –
Siehe, da ließ ihn
Die haltende Hand,
Und die hundertsträngige
Geißel zerbrach
Auf dem Feld von Châlons
Die germanische Faust.


Wer läret auß den vollen Mon?
Wer schleiffet jhm die spitzen?
Wer heist die flüß von felsen gahn?
Wer macht die brünlein spritzen?
Wer wicklet hoch in wolcken ein/
Die spitz der wilden bergen?
Wer thut den lieben Sonnenschein/
Mit schwartzer nacht verhergen.


北山输绿涨横陂
直堑回塘滟滟时
细数落花因坐久
缓寻芳草得归迟


Tvá moc lidstvo naplňuje
Obrazlivou vřelostí,
Ta y skálu obživuje,
Vnadí všecko živostí:
Slaví mužné ctnostné činy,
K nim zve živou vroucností;
Haní přísně zhoubné viny,
Káže předčit statností.


Quien tanto de su propio mal se agrada,
señora, como yo, razón le falta,
ni por nuevo dolor se sobresalta,
ni del que ha de venir recela nada.
Quien tiene el alma ya tan transformada
en vos, por ocasión justa tan alta,
si de un extremo grande en otro salta,
bástale la memoria enamorada.
Si no os puede gozar, que os ha gozado,
quien no puede con lágrimas moveros,
con la esperanza puede remediarse.
Mas ¿en qué esperará un desesperado
quien tan lejos está del bien de veros?
¿Basta pensar que os vio, basta acordarse?


Elias, Moses werd' ich sehn
Mit ihren tausend Pfunden,
Und Paulus, Luther vor mir stehn
Mit ihren hundert Pfunden.
O, legt' ich freudig schüchtern dann
Nach Euch mein Quentlein nieder
Und fände, grüßte, fühlt' Euch dann
Mir Väter, Freund' und Brüder!


Já řku, to se přisluší,
Aby, když ti páni měšťáci –
U nás říkáme jim šosáci –
Tolik peněz za žito ti dali,
Zas na tobě něco vyzejskali.
Moc ne – to se rozumí
Takhle ňáký pakatýlek,
Coby přišlo za věrtýlek –
To člověka nezkazí.
Utrácet? o to je hej!
Pánbůh uchovej!
Kapsa někdy bývá mělká,
Kontribuce vždycky velká!


Charles Bawdin ſchwieg; — da klang’s herauf
Wie Roſſesſtampfen ſchon,
Die roſt’gen Angeln drehten ſich
Und gaben ſchrillen Ton.


Blick' auf der Götter Rival' und vernimm, was Claudius ausstand.
Hatte die Gattin gemerkt, daß der Mann in Schlummer gesunken,
Wagte der Matte den Preis vor dem Palastlager zu geben
Und sich mit Kappen der Nacht zu versehn die durchlauchtige Metze,
Und sie verließ ihn, allein von Einer Sklavin begleitet.
Und durch blonde Perrück' ihr Haar, ihr schwarzes verdeckend,
Trat sie ins Buhlhaus ein, deß lumpige Decke noch warm war,
Und in die ledige Zell', in die ihrige, stellte sich aus dann
Nackt mit vergoldeter Brust, der Lycisca Namen erlügend,
Und ließ schauen den Leib, der, erlauchter Britannicus, dich trug;
Mit Liebkosen empfing sie die Gäst' und forderte Zahlung,
Und auf dem Rücken liegend verschlang sie Vieler Umarmung.
Kam dann endlich die Zeit, wo der Wirth fortschickte die Dirnen,
Ging sie betrübt, und verschloß, soviel ihr möglich, die Zelle
Doch als Letzte, vor Brunst im geschwollenen Schooße noch glühend,
Und von den Männern erschöpft, doch satt nicht, zog sie von dannen,
Und die Wangen befleckt durch Schmutz und vom Dampfe der Lampe
Garstig, trug sie zurück zum Pfühl den Geruch des Bordelles.
Soll ich von Zaubergesang und Roßwuth sprechen und Gifttrank,
Den man dem Stiefsohn gab? sie begehn noch Schwereres, folgend
Ihres Geschlechtes Gebot, und das Wenigste sündigt die Wollust.


Manfred mit den blonden Locken,
Sarge prächtig ein die Kutte,
Führe sie mit Schaugepränge
Nach dem Dome von Palerm!


Komm mit mir an jene Schanze,
Spiele mir an meinem Schwi – Schwa –
Schwachen Saitenspiele auf,
Und der Zither oben drauf!


Quelle chimère ! On est Canard.
En des coins-coins analytiques
On s'envole, car c'est un art,
Dans les grands journaux politiques.


Jste, mistře, jedním z těch, již, posvěcení v čele,
své jméno veliké zapsali do věků...
já, prostý veršovec, hle z duše svojí celé
dnes pozdravuji Vás, Vám ruce tisknu vřele
i jako básníku, i jako člověku.


Detrás de la máscara
de rey de las piraterías
está el espejo
y también está detrás de la máscara
del seductor
que añeja su adolescencia
y tras de las abigarradas máscaras
rutinarias
        las del héroe
la víctima
        el estoico
el justo
Entonces
       aparece a la intemperie
la seca reflexión de su cara
en el espejo de su sombra.


芦花新有雁
四面水连天
清净非人世
吾诗咏不全


Was sollt' ich dich noch hören?
Die Götter hörten dich!
Sie sahen deinen Abfall,
Sie wogen dein Verbrechen,
Und sie verwarfen dich:
Ihr Tod geht aus zum Rächen,
Und kömmt, und rüstet mich!


S'ammollirete, o vive e lucide acque,
amor sì acerbo, a voi più fama veggio
che s'addolciste amara morte orrenda.


O reines Jahr! O schöner Tag!
O spiegelklare Zeiten!
Zur Sommerlust nach Winterklag'
Der Frühling uns wird leiten.


In deinem Schutte stampft des Siegers wilder Renner;
Da knien, das Henkerschwert im Nacken, deine Männer,
Den Strick am Hals, das Haupt gefurcht von Noth und Gram,
Sühnkerzen in der Hand, am Leib das Büßerhemde,
Das Leben zu erflehn, das bittre Brod der Fremde;
Das war die Rache, die der Hohenstaufe nahm.