O Lielgen/ im Feld/
Der Kirchen gestelt/
Euch ehren mit wohn/
China vnd Japon/
Denen jhr [gezeigt]/
Den Weg der Warheit/
Viel Sünder/ gantz frey/
Für so mancherley/
Des Lebens gefahr/
Die vor augen war/
Durch Trübsal vnd Noth/
Habt bekehrt zu Gott.
Kein Leiden noch Pein/
Euch schwer scheint zu sein/
Wann nur Gott der Herr/
Würd gepriesen mehr/
So groß war die lieb/
Die euch darzu trieb.


陌上花光艳
江边柳色新
异乡千里梦
离思一沾巾


In allen tiefen Stunden mußt du's empfinden:
Es gibt nur Ein Mittel: Gewalt.
Und würdst du tausend Jahre alt, –
nie wird der Mensch allein sich überwinden.


Megy Cziba előre, mindnyájan követik,
Még a halott is mind fölelevenedik;
Észreveszi Csóri, hogy szorul a kapca,
Népét visszanyomják, megfordult a kocka.


Ach weh! ich habe mich von Gott,
Dem höchsten Gut, gewendet
Und zu der Sünd, dem höchsten Tod,
Ganz töricht angelendet.
Ich hab ihn nicht, wie ich gesollt,
Von Herzensgrund geliebet
Und ihm zu Lob, wie er gewollt,
Mich nicht sehr streng geübet.


Wiese trauert, Halme thränen,
Trübe blicken Waldes Säume.
Höre, wie die Füllen wiehern,
Höre, wie die Färsen ächzen,
Wie die Herde mit Gebrülle
Harret auf die Heißersehnte,
Auf die holde Tränkerin,
Auf die treue Nährerin,
Auf die kluge Wärterin!
Aber, ach, nie kehrt sie wieder,
All zu üben ihre Pflichten
Unermüdlich ohne Fehl.
Ehe noch die Sonne blickte,
War sie wach und war sie munter,
Eilte sie zu Stall und Herde,
Sämmtliches Geschäft zu thun.
Ohne daß der Vater ahnte,
Ohne daß die Mutter wußte,
Wie sie sich den Schlummer raubte,
Reichte sie das Heu, den Hafer,
Füllte sie den Wassereimer;
Nichts versah sie, nichts vergaß sie,
So das Eine, wie das Andre,
Wichtiges und Geringes that sie
Mit gelenker, stiller Hand.
Bräutigam, du hochbeglückter!
Ach, was hast du für ein Mädchen
Unserem Revier entwandt!


لألسنة الأقلام أعذب منطقٍ
تهنّيك بالأفراح والأنس يا يحيى
لقد بتّ من مجلى السرور بروضةٍ
جنى العمرُ من أزهارها زينةَ الدنيا
وأحرزت شطر الدين والشطر قبله
لديك وعين السوء عن لحظكم عميا
تهنأ فأقلام المقادير بالهنا
لقولٍ وقد لاح التقى منك في المحيا
ليحيى الهنا تاريخه بالبها ازدهى
له زفّت الزهراء بالحسن في العليا


cussì cum quella iniqua s'acordoro.
Morte un dì, armata ben de mille strali,
venne per satisfar al sacro choro:


Doch seh ich Fäuste zittern
und Schläfen fühl ich glühn,
Zornadern seh ich schwellen,
manch Auge trotzig sprühn ...


Mein beides Kühlgeschenk sei euer Kühlgeschenk!
Sein zehn erwekke dir/O Muscaw/den Verstand!
Wi der Elias ward zur Heidin abgesendet/
Als tausend Witwen doch das Israel besaß:
So wird auch mein Sarept nach Westen/ Norden/ Osten/
Weit über aller Sinn in Gottes Order gehn.
Wir flihen den verweis/ den Christ heut Drabitz gab/
Weil Christ ihn lassen muß zum fremden Heil berauben/
Das Welthauß sol/ wird muß gereinlgt freilich werden:
Zeit/ Tag und Stund erheischt Gedult und Glauben.


Herr, um deines Namens willen
Und in Jesu Blut allein
Woll'st du mein Gewissen stillen
Und mir Armen gnädig sein;
Gnädig meiner Missetat,
Denn sie ist so groß und schwere,
Daß ich, ohne deine Gnad',
Ewig schon verstoßen wäre!


Quell'uno e due e tre che sempre vive
e regna sempre in tre e 'n due e 'n uno,
non circunscritto, e tutto circunscrive,


أَمُفَنِّدي في حُبِّ آلِ مُحَمَدٍ
حَجَرٌ بفيكَ فَدَع مَلامَكَ أَو زِدِ
مَن لَم يَكُن بِحبالِهِم مُتَمَسِّكاً
فَليَعتَرِف بِولاءِ مَن لَم يَرشُدِ


Und ist das Häuschen noch so klein,
So kommt der heilige Christ hinein,
Und Alle sind ihm lieb wie die Seinen,
Die Armen und Reichen, die Großen und Kleinen.


Pan král s králkou stoupli v kolo,
hoši křikli: „Solo, solo,
novou polku čarovnou
panu králi s královnou!“


一度寒来不可禁
森罗万象尽平沉
个般门户谁能入
著脚分明三尺深


انصرم الحبلَ حبلَ البيض أم تصِلُ
وكيف والشيبُ في فوديك مشتعلُ
لا عين نارك عن سارٍ مغَمَّضَة
ولا محلتك الطأطاء والدَّغلُ
تحبس وفودك والنيران مغمضة
إذا أناخ بجنح الليلة الطفلُ
لما عبأت لقوس المجد أسهمها
حين الجدود عن الأحساب تنتضلُ
أحرزت من عَشرها تسعاً وواحدة
فلا العمى لك من رامٍ ولا شللُ
أنسيتنا في الندى أسلاف أولنا
فأنت للجود فيما بعدنا مثلُ
الشمس أدتك إلا أنا امرأة
والبدر ادَّاك إلا أنه رجلُ


A tento ze ztracených časů zbytek,
ten pozdrav řídký, vzácný, bez náhrady,
mi rozbila ta bába, zlobný skřítek
když našeptal ji prach utírat tady.


Na cheia
Os camalotes bóiam,
Estufados corpos aquáticos
Que a correnteza leva;
Conjunto de leques duros,
Verdes,
Que se dissolvem no silêncio;
Aqui e ali um buquê de flores
Arrebenta lilás;
A malha fina de raízes
Apanha peixes,
Escamas,
Pés delicados de pássaros que pousam;
A canoa de folhas
Navega sem leme
Rumo à foz,
À pedra,
Ao mar que espreme
E espum


Danket Gott!
Er will sich gnädig weisen,
Er führet unsern Krieg;
Nicht unsre Hände, unsre Eisen:
Der Herr gab uns den Sieg.
Drum fallet fröhlich nieder
Und singt ihm lauten Lobgesang!
Durch alle Herzen klinge wieder
Der hohe Klang:
Groß ist Gott, unendlich groß!


玉容曾浥麝
彷佛带香开
不比真花怯
斓斑怕雨来


Ungebeugter Stolz der Haltung,
Einfachheit in Wort und Kleid,
Keine Phrasenprachtentfaltung
Falscher Leidenschaftlichkeit;
Kraft des Wissens in den Blicken,
Ruhig redend, klaglos, klug –
»In die Gruben ihn zu schicken,
Ist's genug?« der Richter frug.


Não há nexo ou fio por que se lembre aquela
Ária, ao parar;
E já ao ouvi-la sofro a saudade dela
E o quando cessa


Dich mit allen Blumen schmückend,
Blume, die mich schmückte;
Dich mit jedem Spiel beglückend,
Spiel, das mich beglückte!


Du warst ihr großer Sonnenuntergang ...


Hélas ! j'ai dans le cœur une tristesse affreuse.


Pohledy viděl zoufalé a lačné,
zbloudilé, marně hledající cíl,
na nebi slunce: pak zas nebe mračné.
Však noc vždy zas... Nad tím se zamyslil.


So kann es dann leicht geschehen,
Daß Dein Schwanz nicht mehr will stehen,
Und statt, daß sie Dich beklagt,
Spottet wohl das Mensch, und sagt
»Daß an Deiner alten Schelle
Einen Seckel sie gefunden,
Der gebeugt und hülflos zwar,
Aber doch noch Seckel war,
Den sie aber jezo findt'
Eingeschrumpft und impotent.«


e, come molti empier l'invide, avare,
de' beni altrui superbi trionfando,
vil voglie d'un ingordo empio regnare,


A dodnes duše v bolestech
sny o jaře si spřádá –
a přece jen jsi neměla
mne nikdy – nikdy ráda...


Késő éjszaka már nyúlt kora regellé,
Vastag sürü fátyla áttetsző lepellé,
Mikor elnémultak Prágában a gajdok,
S fegyverre szökellett minden erős bajnok.
Arcukat ingerlő hűs levegő hatja,
Születik páncélon egek új harmatja:
De belől izzó-szén levegőt lehellnek,
Tüzel a szem, s magva dörömböz a mellnek.


Angyal jár a földön, angyal jár -
Oh, én láttam őt, én láttam őt!
Kihasadt a mennyég keleten,
S a legkedvesb angyal földre jött.


E burïassi ritoccan per modo
che non se ne può aver collo scarpello,
tanto e l'oppinïon già duro e sodo,
e vassi bucherando hor questo, hor quello;
tanto che ancora a pensarvi ne godo,
del dolce tempo passato, sì bello.
A ogni canto rinfresca la voce:
«Che è? che è?», «Il giostrante a Santa Croce».


And  loudly cursing
Roll'd off to some Retreat,
Where boon Companions gravely sit
In fat unweildy State.


Poklony, klas zrna prázný,
k propasti běd sklon to srázný,
za tím leskem, za tou září
posměch, klam a nevěra!“


Et les vases d'albâtre au fond des encoignures
Blêmissent vaporeux, mais paraissent encor.
Rien ne fait plus bouger les plis lourds des tentures…
Tout se tait, — excepté le vent du corridor


Wir saßen gelagert im Grünen,
So traulich und lustig gesellt,
Die Lichter des Frühlings schienen
Hold spielend durchs grüne Gezelt.


L'ultimo dì, ne l'ora che 'l solenne
convito era a gran festa incominciato;
che Carlo a man sinistra Ruggier tenne,
e Bradamante avea dal destro lato;
di verso la campagna in fretta venne
contra le mense un cavalliero armato,
tutto coperto egli e 'l destrier di nero,
di gran persona, e di sembiante altiero.


V příštích letech podobného
svátku popřej radostného,
po šťastném pak dokonání
slávy rač dát spatřování.


Ich schreite gleich dem Krieger
in eisenstarrer Wehr,
mit Hammer, Beil und Zange
zum Daseinskampf einher.
Und wo die Bälge sausen,
wo hell das Feuer sprüht,
singt mir die rote Flamme
ein heißes Morgenlied
zur Arbeit.


The pious Virgin's voice, with terror choak'd,
Unfinish'd left her pray'r. Forth, from the shade
Of the surrounding thicket, rush'd a Knight,
In shining armour clad, borne on a steed
Who seem'd to scorn the earth, his light heel pass'd,
As though  element had been the air:
Swift, as the breath of fierce Euroclydon
He bore his master to the spangled lake,
Whose borders, by OSMIDA's knee still press'd,
In thousand glowing colours bloom'd around her,
In thousand scents perfum'd the tranquil air.


Rej víří kolem mne jak první komety
kdys ve tmách všehomíra,
a srdci mému jest jak cvrčku pod listem,
kde v zavinutí – zmírá.


Ti a költő dalán csak elmulattok:
Szép nektek az, csillogó ékszer, bársony;
Ha tudnátok, hogy a dalnok szivéből
Mint támad az, fájdalmas éjszakákon!
S jól esik-e könyezni énekére?
Kap-e szikrát lelkétől lelketek?
Hogy a multon s jövőn, búban s reményben
Vele függjetek, vele égjetek!?


Férollo sbandeggiare,
né 'l chane non poté dir la sua ragione,
e 'l padron chondannar per tal chagione.


Doch wohnten am Palatium
Fast lauter Galgenschwengel,
Und kein Sabiner wollte drum
Zum Eidam solchen Bengel
In Quirium! in Quirium!
Trallirum larum lirium!


Aber immer wilder wogt es,
Höher schlägt es seine Wellen;
Ach, am stumpfen, starren Felsen
Wird mein leichtes Schiff zerschellen!


Berauscht hat mich
Dein wonniger Atem,
Vollende dein Werk.
Drücke den Kuß der Weihe
Mir auf die Stirn,
Erschließe sie –
Und ich gehöre ganz dir.
O schleudere mich nicht
Zurück in die Prosa!!


Arbeiter aller Länder, bildet euch!
In solchem Zeichen kann der Macht ein Sieg,
Der nicht verderblich ist, verliehen werden,
Und neu von »unten« schichtet sich, die »oben«
Längst Risse zeigt, die menschliche Kultur.
Unendlich tiefverzweigt, im Grund doch eins
Sind Geistessammlung, Wissenschaft und Kunst,
Wer liebend sie besitzt, kann sich erlösen.
So lauscht den Tönen, drin aus Kampf und Not
Stets höher sich die Harmonie erhebt,
Und laßt die Seele von des Dichters Liedern
Zum Flug ins Land der Schönheit euch befiedern!


Hogy az babiloni vizeknél ültünk,
Ott mi nagy siralomban kesergettünk;
Az szent Sionról megemlékezvén,
Kinél gyönyörűségesb hely nincsen.
Az nagy búnak és bánatnak miatta,
Hegedűnket függesztettük fűzfákra.


碧霄路底作生涯
云亦何曾定有家
月印天池心宇净
水鸣环佩出松花


قالَ لِيَ الناسُ زُر سَعيدَ بنَ سَلَمٍ
قُلتُ لِلناسِ لا أَزورُ سَعيدا
وَأَميري فَتى خُزاعَةَ بِالبَصرَةِ
قَد عَمَّها سَماحاً وَجودا
وَلَنِعمَ الفَتى سَعيدٌ وَلَكِن
مالِكٌ أَكرَمُ البَرِيَّةِ عودا


Já zřel to druhdy jinak ve svých snech,
já vidím posud sluje plny ech
i po letech.
Vím, prohrál jsem tu sázku!
Leč kdo se změnil, člověk nebo kraj?
Já posud viděl všady starý ráj,
žel, dnes jej nevidím;
leč za sny svoje přec se nestydím
jak za svou první lásku!


雨隔疏钟晓不知
春风吹梦过江西
雨声破梦北窗响
卧意江西路亦迷


S pahorku, jenž tamto vystupuje,
Mužové dva hledí do těch rumů;
Starší z nich teď k zemi ukazuje,
Zvolá: „Slyš teď matky země dumu,
Kterouž hluchým tvorům hlásat jme se
Hrozným, lidstvu nerozumným tlukem;
K sluchu našemu však vítr nese
Hovor její zřetelným již zvukem!“


Итак, опять увиделся я с вами,
Места немилые, хоть и родные,
Где мыслил я и чувствовал впервые
И где теперь туманными очами,
При свете вечереющего дня,
Мой детский возраст смотрит на меня…
О бедный призрак, немощный и смутный,
Забытого, загадочного счастья!О, как теперь без веры и участья
Смотрю я на тебя, мой гость минутный,
Куда как чужд ты стал в моих глазах,
Как брат меньшой, умерший в пеленах…
Ах нет, не здесь, не этот край безлюдный
Был для души моей родимым краем —
Не здесь расцвел, не здесь был величаем
Великий праздник молодости чудноАх, и не в эту землю я сложил
Все, чем я жил и чем я дорожил…


Nimm, daß nichts dir fehle,
Wenn die Stunde ruft,
Meine ganze Seele
Hin als Opferduft!


Kteří jen s vysoké stráně
vídají města dvé věží,
se zvonem, jenž volá na ně:
rodná zem celá teď leží.


elin hayallerimi dağıtır


Wenn der große königliche Weise
Herrschen stand in andrer Weisen Kreise;
Wenn vor seinem Genius entzückt
Schöpfergeister sich gebückt:


Darumb wil ich allem gleuben,
Was mir, Gott, dein Wort fürhelt,
Du kanst, was du sagest, treiben,
Daß es dir zu Willen fellt,
Alles mus geschehen
Auff dein Wort allein,
Ob gleich wir nicht sehen,
Wie es könne sein.


为爱高桥月色多
飞觞捉麈对吟哦
轻舠一叶时来往
惊散双鸳动碧荷


»O mein Erlöser, mein Hort!
Ich bin mit Sünde beschwert,
Sei gnädig und nimm mich fort,
Eh heim mein Gatte gekehrt.


E a voar pelo azul cantava um bem-te-vi...


洛红闻说烂如霞
应著青油密护遮
莫剪姚黄供老眼
使君头白懒看花


Víš, co je touha? zelený had,
kol mého srdce se svinul,
lapá můj dech, krev všecku chce ssát,
bych zhynul, bych zhynul.


Dein Werk ist gros, das nun mit mir vollführt!
Höchstwunderlichst, was mich aus dir bezirt!
Weit seltener, als noch auf Erd geschehen!
Steh, Vater, auf! Ach sih auf dises flehen!


Vientos del pueblo me llevan,
vientos del pueblo me arrastran,
me esparcen el corazón
y me aventan la garganta.


Cada verso é uma esfinge ter falad
Mas quanto mais explícito ela o diz,
Mais tudo permanece inexplicado
E menos se apreende o que ela qui
Erra um sussurro, tão etéreo e alado
Que nem mesmo silêncio o contradi
E o ouvi-lo, ou ávido ou irado
Na busca dum segredo sem raiz,


An des Ewigen Thron, Christen, preisen auch wir!
Wo es Euch, Erben, schattet, schattet es auch uns!
Wo Euch quillt des Heils Quell, das Labsal der Gerechten,
Da versammeln wir auch uns, quillt uns Leben auch zu!


Přivedli mu koně, cválal
z domu jako opojený
parou vína cyperského.


Így festette Papunk nekem a meséket,
méltán féltvén tőllök a gyermek elméket,
s helyettek még most is küldöz könyvecskéket,
melyekkel bölcsebben töltsük az estvéket.


Régi igazság, hogy az üstökös csillag
Háborút jelent az, ha az égre ballag.
Az üstökös után, bár kicsit megkésve,
Ki is nyílt minálunk a háború kése.


Die Elster schwatzte ganze Stunden,
Und rühmte was sie schön befunden,
Des freien Schalles Höh', und sanfter Töne Fall.
Der ekle Vogel sprach: Soll nichts dem Wunsche fehlen,
Und darf sich mein Versuch selbst einen Richter wählen,
So wähl' ich mir die Nachtigall.


عجبت دختنوس لما رأَتني
قد عَلاني من المشيب خمارُ
فأَهلت بصوتها وأَرنت
لا تهابى قد شاب مني العذارُ
إِن تريني قد بان غرب شبابي
وأَنى دون مولدي أَعمارُ
ابن عامين وابن خمسين عاماً
أَي دَهرٍ أَلا له أَدهارُ
ليت يسمى لها وجوبتها لي
يوم قالَت أَلا ترمَّ تغارُ
ليتنا قبل ذلك اليوم متنا
أَو فعلنا ما يفعلُ الاحرارُ
فعل قوم تغانى الحين عنهم
لم اقاتل وقاتل العيزارُ
فتوليت عنهم واصيبوا
وَبَقائي عنهم شنار وعارُ
لهف نَفسي على شباب قريش
حين يأَتي برأسه المختارُ


Gesänge hör ich schallen,
Durchs Grün geschmückte Gäst
Wallfahrten nach den Hallen –
Wem gilt das frohe Fest?


Jste hodný, pane hrabě, z nové školy,
– za úrok teď můžem zmírat klidně,
váš správce kdys nám z hladu pomoh’ vlídně,
a za úrok teď můžem zmírat klidně.
A sedlák, – vždyť to víte, jak to bere,
když praskne lán, ať všechno ďábel spere!
však – pane hrabě, dejte si to říci –
jste Achab Nathanově na vinici!


魏宫歌舞已成尘
重见陶家几世孙
铜雀不鸣唯解渴
管城何罪遽遭髡


Reinste Jungfrau, die vor allen
Gott dem Vater wohlgefallen,
Deren Keuschheit seinen Sohn
Hat gelockt vons Himmels Thron,
Reinste Jungfrau, dir zu Ehren,
Laß ich meine Stimme hören.


Jetzo weiß ich, überflüssig,
Wie so manches, ist der Kuß,
Und mit leichtern Sinnen küß ich,
Glaubenlos im Überfluß.


Lucientes ojos donde está encerrado
el mal, o el bien que de continuo espero,
cada cual es para el mundo un lucero,
o por mejor decir, sol extremado.


Singen, klingen usw.


لَقَد أَمسى بَنو لِحيانَ مِنّي
بِحَمدِ اللَهِ في خِزىٍ مُبينِ
جَزَيتُهُم بِما أَخَذوا تِلادي
بَني لِحيانَ كَيلا يَحرَبوني
تَخِذتُ غَرازَ إِثرَهُم دَليلاً
وَفَرّوا في الحِجازِ لِيُعجِزوني
وَقَد عَصَّبتُ أَهلَ العَرجِ مِنهُم
بِأَهلِ صُوائِقٍ إِذ عَصّبوني


Ba zdá se věru, vánky lehounké
že vložily se v struny tenounké,
že větřík šeptný strunou zahrává
a její píseň s větrem dozrává
jak radostí, že vše v té přírodě
je s lidským srdcem divné ve shodě.
Teď umlkává už ten větřík milý
a také píseň ku konci už pílí –
a větřík dále pustou pospíšil
a zpěv se houslí vzdechem utišil.


I rozlítil se Bavoran:
„Ten chlap je zrovna z kovu,
tož na město mu ze tří stran
dnes poženeme znovu!“


تَعزَّ وَلا تُكثر مِن النَوح إِنَّني
أَرى النوحَ عصياناً لِمَن خَلق الخَلقا
وَلَيسَ رِثاءُ الخلِّ مُجدٍ وَإِنَّما
يَحقُّ لَهُ أَن لا تُضيع لَهُ حَقّا


Tut indessen, was ihr tut,
o ihr zwei getreuen Wächter,
bähnt den Weg vor unsre Fechter!
Diß fängt an kein feiges Blut.
Was ihr großen Leute dichtet,
ist, als wär' es schon verrichtet.


Du bist fürsichtig, mild und weis
kein mangel ist an dir zu merken;
ja du bist unsers alters preis
und taugenlich zu wort und werken:
Die tugent ist dein eigenschaft,
umsunst bist du nicht Craft genennet;
stärk dich für ihre kraft erkennet,
ohn dich ist dapferkeit ohn kraft.
Mars selbs bewohnet dein gemüt,
von höflichkeit hast du geberden,
Cupido füllet dich mit güt,
daß alle menschen dir hold werden.


فَإِن تَكُ غَبراءُ الجَنينَةِ أَصبَحَت
خَلَت مِنهُمُ وَاِستُبدِلَت غَيرَ إِبدالِ


In: COSTA, Eduardo Alves d No caminho, com Maiakóvsk Rio de Janeiro: Nova Fronteira, 198 (Poesia brasileira)


Ať svět se mrazem chvěje,
své štěstí ona vysní,
zde hloub než na dně moře –
jí nikdo nepotřísní.


Wenig hab' ich noch in meinem Leben
Für die gute Sache hingegeben,
Bin vielleicht an meinem Wanderstabe
Nur an Bart ein Mann, an Geist ein Knabe.


壁立千寻度玉风
绝扪摩处有行踪
草鞋踏出毗卢印
见得分明隔万重


海门遥望旧书堂
雪满壶山趣更长
奇字漫夸杨子宅
芳名袭见郑公乡


O youth belov'd, thy voice no more
Can peace to my sad soul restore;
To seek thy native hills I fly,
Where thou wert born I go to die!


— Oste del Moro, avete un rifugio per noi?
Mia moglie più non regge ed io son così rotto!
— Tutto l'albergo ho pieno, soppalchi e ballatoi:
Tentate al Cervo Bianco, quell'osteria più sotto.


Und sie sind fort. Vor langen Jahren flohn
Die Liebenden hinaus ins Ungewitter.
In jener Nachtzeit träumte der Baron
Von manchem Feind, auch waren seine Ritter
Schwer alpbedrückt von Hexe, Wurm und Wicht
Und Höllenspuk und eklen Grabgestalten.
Die Alte starb mit gräßlichem Gesicht. –
Der Beter schlief nach langem Händefalten
In seiner kalten Asche, stets für fremd gehalten.


مَهلاً فَحُبك بي أَراهُ عابِثا
وَأَظنهُ لِلروح مِني وارِثا
مَن ذا الَّذي أَلوى بِعَهدك في الهَوى
حَتذى اِنثَنيت عَن المَودة ناكِثا
جَرَبت فيكَ الحادِثات فَلَم أَجد
مثل الرَقيب إِذا خَلَونا حادِثا
يا مشبه الآرام إِلّا أَنَّهُ
خَلَقت لَنا عَيناهُ سِحراً نافِثا
قَد راحَ بِالقَمرين طَرفي هازِياً
لَما رَأى في بردتيك الثالثا


Empor so strahlten ihnen aus Heldensinn
Gedanken auf Gedanken, es rastete
Jedoch der Arm, bis erst bei kaltem
Ernste sich senkte die Prüfungswage.


Poco tutto l’Egeo, tutto l’Euxino
sarebbe a gli occhi miei che non han freno,
senza il mio, ch’è nel ciel, dolce veneno
che m’inacerba il cor sera e matino.


„Fegyver csörög, haló hörög,
A nap vértóba száll,
Vérszagra gyűl az éji vad:
Te tetted ezt, király!


Dismonta tosto in terra del destrieri,
tratti di dosso tutte le tue armi
e, sì come sergente ovver scudieri,
a piè tu debbi dietro seguitarmi;
e ginocchione andrai allo 'mperieri.
Dirai: «Messer, debiati perdonarmi».
È tanto umìle che perdoneratti
e come a gran signore onor faratti. —


Tu Orabel mu růži hodila,
již měla za pasem, a líbal ji
tak silně, že se ihned rozpadla
a zvolal pak: „Ach, běda, žízeň má
tou krůpějí jen roste horečně!“


Kleine Burg für wenig Mannen,
Städtlein rußig, eng und schmal,
Rings des Schwarzwalds Edeltannen,
Unten tief das Teinachtal –
Rauhe Lüfte, Wolkenflüge,
Schneegestöber, Sonnenschein:
Also wandernd im Aprilis,
Schaut' ich einst den Zavelstein.


Vše kolem utichlo, dříme i les,
nápěv jen dívčin se tišinou nes:


Der holde Frühling kommt auf seiner Bahn,
Die Schöpfung scheint willkommen ihn zu heißen.
Auch bei den Menschen kündigt er sich an,
Durch Zahnschmerz und durch Ohrenreißen.


Ony kraje, kde sem s neprospěchem
Pokoj srdce prohral s nadějí,
Všudy před mou cestou kráčejí,
Domy, vršky i s luk jejich dechem;


Nimst du ein Land, O Richter,
In deines Eifers Sinn,
So raffst du ihm die Lichter
Der frommen Herrschafft hin,
Und lässest nicht ohn Leiden
Es andre Herren weiden,
Die Schuld bringt den Gewinn.


Que me lambeu os dedos,
A coisa mais bela
Que eu senti — eu que procuro os bruxedos,
As confidências nupciais
Da vida e do meu ser!


Selbstgenügsam, in entzückter Feier
Schwebt Apoll, mit Daphne's Laub umkränzt,
Haucht Gesänge zu der stummen Leier,
Die in seinem Arm, ein Kleinod, glänzt.
Und o du! süßlächelnde Dione,
Mit der Anmuth zartem Gürtel! schone!
Gab er nicht zum Opfer Seel' und Sinn
Ganz, Urania, dir hin?


Vojna s duchy nezná práva,
moudrost v boji nezvítězí,
v kout se skrývá čistá sláva,
mírnost s láskou doma vězí;
hrdost sváru hledá,
oddechu si nedá,
až své způrce skloní,
v blesku na trůn sedá,
pravdě k hrobu zvoní.“ –


Lucido e chiaro oltra il costume il sole
lascivo già par che in camin soggiorni
e veggia a un tauro i suoi falcati corni
ninfa adornare e cinger de vïole.


يا أيها القائدُ والشَّهمُ الَّذي
أَضحى بِثَوبِ المَجدِ خَيرَ مُشتَمِل
ومفردَ الشَّيَمِ والبدرُ الذي
سناؤُه بين البُدور مُكتَمِل
هل تَذكُرُ الوعدَ الذي وعَدتمُ
بهِ صديقاً من عُلاكم لَم يَمَل
أخلفتُموه ولِذا يُنشِدُكُم
ما هكذا يا سعدُ تورَدُ الإبل


四月旌旗出白狼
千山晴雪照油幢
预知水草军无乏
试辨风云虏欲降


万壑千岩簇马蹄
羞将尘鬓照清溪
晚云带雨东风急
无数飞花过竹西


御史新来水石工
数峰依约米南宫
试添茅屋秋林下
著我江南鹤发翁


西子宴姑苏
灵胥赐属镂
如何居上宰
忠越不忠吴


Und der Erde ganz Gedächtniß,
Blut, Geschlecht, Geschichte sinkt.
Nur der Ewigkeit Vermächtniß
Einem neuen Engel winkt.


 Pensare all'anima
è una chimera:
Nina, ramméntati,
viene il cholèra.


ninguém sabe este tempo
o sonhar do pêndulo


A v dívčím pokojíku
tam z její mladých let
po zašlém tesknilo vše,
za okny voněl květ.


Proč se ten měsíček
na nás tak zadívá,
když mě má dívčina
po tváři hladívá?


Az embergőzös, zsúfolt kis szobában
már fojtó volt a cigarettafüst,
mit kettévágott a hold sarlójából
az ablakon beívelő ezüst;
egy kócos kis parasztcseléd becammog
s a két ágyat felbontja; püffeteg
kis arcán fáradt húnyó pír világol,
a lépte lassú, téveteg, beteg.
S az ágy bele kidől a nyers-profánul
bámészkodó férfiszemek előtt,
és méregetik a helyét a párnán
és ágybafekve képzelik el őt...
...Búcsúzkodás. A szabólegény félszeg
hajlással a lány vállát öleli,
és mohó, nedves csókjával tapad rá
az ajakára, amely kéjteli...
És sorbajár a többi. Legutolsó
Felicián a konyha szögletén,
ott vár sorára, szégyenében égve,
de mégis, mégis egy csókot remélve -
amely után rég epedett szegény.
És elmentek. A léptük tompa nesszel
visszhangozik a mély lépcsősoron.
S Felicián ott áll a konyha mélyén
Aníziát ölelve: egy torony
felhők közé meredve szúró csúcsán
érzi magát; már nem bántja szivét
a féltékenység, ez a sánta ördög
s a sok szivébe mardosó miért...
Csak egy tüzeli már, e jó valóság,
hogy átölelve tartja azt a nőt,
ki lázas éccakáinak ivébe
csábítgató szoborként odanőtt.
Kit úgy kivánt magának, oly remegve
s ki feltüzelte vérét és agyát...
S e pillanatban maguk előtt látják
a holdfényben feltűnni az anyát...


Pak lekla se. To prý ten kacíř český,
jenž má být souzen, že se Kristu rouhá!
Leč není-li to pomluva, zášť pouhá,
co kladou naň jak břímě na své mezky?


Und dies thut Gott und seine Liebe.
O unaussprechlich süße Triebe
Ganz unverdienter Huld!
Der Heiligste von allen Menschenkindern
Verbindet sich mit Sündern
Und übernimmt die fremde Schuld
Mit unsrer niedrigen Gestalt.
Gott wird nicht alt
Und Gott wird gleichwohl jung.
O hoh' Erniedrigung,
O schöne Post voll Wunderwercke,
O wahres Widerspiel!
Nun kriegt die Schwachheit Stärcke,
Nun sieht der Väter Sehnsucht auch ihr Ziel,
Nun findet die Verzweiflung Rath,
Nun flieht die Mißethat,
Nun blüht das Heil der Frommen,
Nun werden die Verfolgten aufgenommen,
Nun wird das schmerzliche Verlangen
Von Simeon mit Armen aufgefangen,
Nun stirbt der Tod, nun sind wir frey,
Und sieh, so ist nun alles neu.


Wie das Kind im sanfften wiegen,
So beruh ich im begnügen;
Pursche sonst mit Redligkeit
Hin zu bringen meine Zeit,
Wann ich werde seyn begraben,
Werd ich beßres Glücke haben.


Onde campa é a terra de ningué
Não morremos sequer:matamos a alma


Purpurschwarz klafft ein Moor. In die Heidefläche funkelnd gestochen, gähnt dunkel das Wasser.
Finster gebrochen brüten am Rand schwarze Erdschollen, schwarze verbrannte Erdschlacken,
Verwesungsfrost gellt über das todschwarze Land.
Die Mägde, die Knaben schleichen gierig heran.
Die Frauen zischeln und zaudern.
Verwirrt weichen die Männer.
Grinsender Grabhauch irrt durch die Abendluft,
Die Greise, niedergesunken, lauschen trunken, saugen verzückt den eisigen Duft.


Venez tous avec moi là-bas sous les quinconces
Prends cette tête au lieu de ta marotte et danse
N'y touchez pas son front ma mère est déjà froid


Nač jí vroubíš červánkovým zlatem
závojové lemy?
či to strojíš brčálovým šatem
k veselí mou zemi?


Poi vi si sente un sì soave e vero
odor, ch'al mio parer di molto avanza
l'arabo, l'indo e ogni altro profumiero.


Foll'è chi sperïenza non fa accorto,
foll'è colui ch'al certo non consente,
ma sempre al conosciuto error suggiace.


Quante volte la facia e il pensier volto
dove lasciai tra l'erbe il mio bel fiore;
quante volte se cangia il mio colore,
temendo che d'altrui non sia ricolto!


Freund, sprich wann sagt der Himmel seine Flüche
Der Wuth, die aus der Hölle flog,
Und durch Gewalt der Friedensbrüche
Ins Herz des Kriegers zog?


Del mismo modo entre la encina y roble,
criado con el rústico lenguaje,
y vistiendo sayal tosco he vivido;


Ma del fervente ed amoroso caldo
provò la forza e 'l sùbito furore
via più che ciascun altro il buon Rinaldo,
già prima servo del tiranno Amore.
Sta tutto immoto, e sol non puogli saldo
restar nel petto il palpitante core,
che de la donna sua volar nel seno
vorrebbe, o pur nel volto almo e sereno.


A byla vlídná terasa,
odkud se hledí, zajásá:
jak krásně slunce vychází!
A obzor širý, bez hrází!


أثابك مولاك المهابة والرضى
ولازلت كهفاً للوفود ومعقلا
ولازلت بالمعروف تعرف دائماً
وبالجود موصوفاً وبالفضل والعلا
ولا زلت في الدنيا عزيزاً ممتعاً
وفي جنة المأوى لك الخلد منزلاً
معافاً من الأسوى سليماً من الأذى
خلياً من الشكوى ولا زلت موئلا
يلائمك الإقبال ما عشت سالماً
عزيزاً دواماً ما حييت ممهلا
فما قل من معروف جودك عندكم
يكون كثيراً عندنا لا مقللاًَ
فما فاعل المعروف إلاَّ ممدحاً
ولا فاعل الإحسان إلاَّ مبجلا
إذا المرء لم يترك أخاه مهانة
ولا غفلة منه ولا كان عن قلا
وواصل بالمعروف خلا فإنما
له الفضل بالمعروف ما كان أفضلا


„Szállsz le hamar onnan! - Ilda fiát feddi -
Rossz gyerek! illő ez? ilyet cselekedni?
Megköveted mingyár’ szerető nénédet!...”
Fogadá a gyermek könnyen a beszédet.


Nuž, proto slavně počlo pět
si bez chvění a obavy:
Mně nepostačí celý svět
pro pyšné moje představy.


Oly különösen érzem most magam
egyedül a nagy titkos hatalommal:
még jó, hogy elrejt szobám négy fala,
s így ülök hangtalan.


„Jenom kdyby uměla.“


Mir ist es leicht Bewundrer zu erwerben,
Und selbst Strophill nimmt mich zum Muster an.
Ich will mit Lust, in Elegien, sterben,
Wenn ich nur ihn unsterblich machen kann.


Bald schlief ein jeder ein und sägte.
Hans aber stand und überlegte.


hoch stehe ich auf meiner Adler Rücken,
die blutgetränkte Geißel schwingt die Hand
und weist zu jener gasigen Nebelbrücken,
die eine Öde an die andre bannt;
nun türmt sich's hoch, nun drängt sich Phosphorbrand
und Dunst um uns in bleichen Wolkenballen –
die Spur verflogen und den Weg verrannt,
hintaumeln wir in giftigen Nebelhallen,
der Atem keucht, die Schwinge bricht, wir fallen, fallen –.


Der stolze Mensch, an seines Lebens Ziele
Noch immer lüstern nach Vergötterung,
Erfand von je der schlauen Künste viele
Zu seines kurzen Seins Verewigung.


Du strebtest, dich im Hellen zu befreien,
Und wolltest untergeh'n in wolkig trüber Flut –
Und lagst nur hilflos angeschmiedet in den Reihen
Der Schmachtenden, gekettet an dein Blut.


Di splendid'armi frettoloso intanto
Aiace si vestiva: e poiché tutte
l'ebbe assunte dintorno alla persona,
concitato avviossi, e camminava
quale incede il gran Marte allor che scende
tra fiere genti stimolate all'armi
dallo sdegno di Giove, e dall'insana
roditrice dell'alme empia Contesa.
Tale si mosse degli Achei trinciera
lo smisurato Aiace, sorridendo
con terribile piglio, e misurava
a vasti passi il suol, l'asta crollando
che lunga sul terren l'ombra spandea.
Di letizia esultavano gli Achivi
a riguardarlo; ma per l'ossa ai Teucri
corse subito un gelo. Palpitonne
lo stesso Ettòr; ma né schivar per tema
il fier cimento, né tra' suoi ritrarsi
più non gli lice, ché fu sua la sfida.
E già gli è sopra Aiace coll'immenso
pavese che parea mobile torre;
opra di Tichio, d'Ila abitatore,
prestantissimo fabbro, che di sette
costruito l'avea ben salde e grosse
cuoia di tauro, e indóttavi di sopra
una falda d'acciar. Con questo al petto
enorme scudo il Telamònio eroe
fêssi avanti al Troiano, e minaccioso
mosse queste parole: Ettore, or chiaro
saprai da solo a sol quai prodi ancora
rimangono agli Achei dopo il Pelìde
cuor di lïone e rompitor di schiere.
Irato coll'Atride egli alle navi
neghittoso si sta; ma noi siam tali,
che non temiamo lo tuo scontro, e molti.
Comincia or tu la pugna, e tira il primo.


Questa quella Veronica vi scrive,
che per voi, non qual già. libera e franca,
or d'infelice amor soggetta vive;


Oh mar, enorme mar, corazón fiero
De ritmo desigual, corazón malo,
Yo soy más blanda que ese pobre palo
Que se pudre en tus ondas prisionero.
Oh mar, dame tu cólera tremenda,
Yo me pasé la vida perdonando,
Porque entendía, mar, yo me fui dando:
«Piedad, piedad para el que más ofenda».
Vulgaridad, vulgaridad me acosa.
Ah, me han comprado la ciudad y el hombre.
Hazme tener tu cólera sin nombre:
Ya me fatiga esta misión de rosa.
¿Ves al vulgar? Ese vulgar me apena,
Me falta el aire y donde falta quedo,
Quisiera no entender, pero no puedo:
Es la vulgaridad que me envenena.
Me empobrecí porque entender abruma,
Me empobrecí porque entender sofoca,
¡Bendecida la fuerza de la roca!
Yo tengo el corazón como la espuma.
Mar, yo soñaba ser como tú eres,
Allá en las tardes que la vida mía
Bajo las horas cálidas se abría...
Ah, yo soñaba ser como tú eres.
Mírame aquí, pequeña, miserable,
Todo dolor me vence, todo sueño;
Mar, dame, dame el inefable empeño
De tornarme soberbia, inalcanzable.
Dame tu sal, tu yodo, tu fiereza.
¡Aire de mar!... ¡Oh, tempestad! ¡Oh enojo!
Desdichada de mí, soy un abrojo,
Y muero, mar, sucumbo en mi pobreza.
Y el alma mía es como el mar, es eso,
Ah, la ciudad la pudre y la equivoca;
Pequeña vida que dolor provoca,
¡Que pueda libertarme de su peso!
Vuele mi empeño, mi esperanza vuele...
La vida mía debió ser horrible,
Debió ser una arteria incontenible
Y apenas es cicatriz que siempre duele.


“Kemény szivü atyám, mit kegyetlenkedel?
(Igy iffiu Zrini az nagy bánnak felel)
Engemet magadtul kergetni akarsz el,
Hogy tüled elváljak örökös üdővel?


Sieh, dort kommt ein Held, ein rauher,
Deinem Walde zugeritten,
Freudig tanzt der Staub zum Himmel
Über seines Rosses Tritten.


Nincs többé számotokra hely,
Ti hűtelen érdekbarátok!
Nincs lakma, gyöngyöző kehely,
Mi mosolyogna, várna rátok.
De, ha van szív, olyan magányos,
Oly büszke és olyan talányos,
Oly gazdag, oly boldogtalan nagy
És olyan forró mint enyém,
Kit istenálmok elragadnak:
Jöjjön, szívemre zárom én!


槛前君子旧虚心
雪后相看意更深
晴日暖风催鸟语
翠梢高处啭柔音


谁卓孤峰紫翠巅
流泉一脉到宫前
却怜千尺擎天柱
不拄东南半壁天


Dosti spanilá jsi ovšem děvice,
nejsi však, jak mníš, tak tuze velice,
aby každý mužský, sotva tě zočil,
ihned do ohně snad k vůli tobě skočil.


Kétszáz mélfölden szále városnak, kétszázon az hossza,
De a drága kők húsz-húsz mélfölden valának változva,
Az fondamentom mind környös-környűl szépen megtarkálva.


云去仙机杼轴空
报章何日已成功
天孙织就烟霞锦
吹落溪山夕照中


Szeretem ez öreg szakálast,
Bár kevés van szeretni benne,
De ahogy életét csinálta:
Csupa okosság.


– Snad stařec jenom – mínil kdosi na to.


Zda přijde v prostém selky šatě,
či jako víla zářící,
co rybářka či v kněžny zlatě
a zda-li s maskou na líci?


A Nap hideg, halotti gyertyafény,
A szürke égbolt a világkoporsó;
Arass halál! Az élet szörnyen olcsó!
Kacagj Enyészet! nincs többé remény!


Brevířem srdcí budiž
ta knížka lidem všem,
když opíti se chtějí
věčnosti úsměvem
a v hymně milování
dosáhnout štěstí lem.


إِنَّ الخَليطَ أَجَدَّ فَاِحتَمَلا
وَأَرادَ غَيظَكِ بِالَّذي فَعَلا
قَد كُنتُ آمُلُ طولَ مَكثِهِمُ
وَالنَفسُ مِمّا تَأمُلُ الأَمَلا
فَإِذا البِغالُ تُشَدُّ واقِفَةً
وَإِذا الحُداةُ قَدِ اِعتَبوا الإِبِلا
فَهُناكَ كادَ الحُبُّ يَقتُلُني
لَو كانَ حُبٌّ قَبلَهُ قَتَلا
إِنَّ الَّذينَ رَجَوتَ مَكثَهُمُ
قَد أَجمَعوا لِلبَينِ مُحتَمَلا


Das Alphorn tönt, die Hirtin zieht zur Senne,
Die Heerdenglocken klingeln vor ihr her,
Und sicher, daß er keinen Stein verkenne
Steigt dort der Bursche mit dem Schießgewehr
Empor zur Alp', die Gemse zu erjagen,
Auf Felsenpfaden, die ins Blaue ragen.


Vstává slunce v šatech krásných, pozlacených,
a vor plyne přes jez do vln rozčeřených;
pěna padá v plamen, plamen udusil se,
kraj se v úsměv halí, muži nevrátil se.


Clorinde/ kanst du lustig stehen/
Wenn einer rose schönes haupt
Auff ihrem stocke muß vergehen/
Nicht etwa von der faust geraubt/
So sie mit würden könte tragen/
Sie legen auff die schöne brust/
Und mit erfrischtem hertzen sagen:
Hier ist ein königreich voll lust.


E più gradisco ch'in sul vago aprile
de l'età verde mia l'hai messa in fuga:
che fôra poi veder l'orrida ruga
bagnar nel volto lacrima senile?


Šli světem v mladém horování
zprvu – a pak již bez zájmu.
U starých vdov a mladých paní
své žití tráví v podnájmu.


que inunda valles, montañas y plazas,
que se adorna con distintas trazas,
de ritmo árabe, azteca y gitano.
Es algo maya, algo inca, algo mora,
es pescadora y también montañera,
de la mezcla de mil raíces aflora.
No es déspota, es de igualdad mensajera,
a veces se emociona, a veces llora,
a veces también se convierte en fiera.


Baila o trigo quando há vento
Baila porque o vento o toca
Também baila o pensamento
Quando o coração provoc


Ma perché suol con dolce e bel principio
qui disleale usar su' ingegno et arte,
libero almen resisti e non mancipio;


Mas quero ter sempre em mente
Que isso é coisa passageira
Pois quero viver novamente
Daquela velha maneira


Chci zase k nim, má duše strádá,
chci zase k nim, tož nech mne jít;
já vím, že měla jsi mne ráda,
leč trpím, chci zas pokoj mít.


Der Bürger, den man mit Verdruß
Sah täglich an den Wällen kleben,
Umarmt den Weinstock, der ihm muß
Von neuem Lust und Schatten geben.
Der Landmann holet Eg und Pflug,
Die er bestürzt bey Seite trug,
Er pflügt sein Feld mit Lust und Lachen;
Er streut die Körner willig hin,
Weil ihm den Vortheil und Gewinn
Kein Räuber mehr wird streitig machen.


سَلَّمِ الأمْرَ إِلى مالِكهِ
واهْجُرِ الهَمَّ لهُ والحَزَنا
ليس يحْوي لكَ ما تَطْلبهُ
شِدَّةُ الحِرْصِ ولا طولُ العَنا
فالذي يمْلِكهُ ذو قُدْرةٍ
يجعلُ العجزَ طَريقاً للغِنى


A dónde van los sueños
cuando la noche se acaba?
A dónde irá mi amor
cuando mi amada se vaya?
A dónde va la alegría
cuando la tristeza embarga?
A dónde irá mi piel
cuando sus manos se vayan?
A dónde irá la esperanza
cuando la muerte avanza?
A dónde irán mis besos
cuando sus labios se vayan?
Todos mis anhelos y
mi amor; mi piel y mis besos,
irán quizás; por el universo,
navegando en su alma.


Němcomil král můj se semnou svadil,
Dal mne bratra, statku zbaviti,
Zač já Němcům jej i vlast sem zradil“;


Bald kommt der Augenblick
Voll wunderbarer Strömung,
Da ich, ein Kindlein, Mutter,
Wieder zu dir sinke –
Freude will in mir lallen –
Eine Träne wird fallen –
Bald, Mutter, bald!


مَن يَطلِبِ الدَهرُ تُدرِكهُ مَخالِبُهُ
وَالدَهرُ بِالوِترِ ناجٍ غَيرُ مَطلوبِ
ما مِن أُناسٍ ذَوي مَجدٍ وَمَكرُمةٍ
إِلّا يَشُدُّ عَلَيهِم شِدَّةَ الذيبِ
حَتّى يُبيدَ عَلى عَمدٍ سَراتَهُمُ
بِالنافِذاتِ مِنَ النَبلِ المَصايِيبِ
إِنّي وَجَدتُ سِهامَ المَوتِ مُعرِضَةً
بِكُلِّ حَتفٍ مِنَ الآجالِ مَكتوبِ


Zu schnell, zu hastig wandte
Der Groll sich zum Verzicht!
Was nur der Stolz verkannte,
Das Herz verkennt es nicht.
Willst länger du bethören
Der Seele freien Blick,
Du könntest mehr zerstören
Als nur dein eignes Glück!


Po letech když dolezl jsi k cíli
s těžkou bídou, památnou tu chvíli
v aule velké – významné té chlouby –
oslavili: osel, tele, trouby.


In frewden wil ich leben/
Der winter ist fürbey:
Die sünd mir seind vergeben/
Bin frisch/ vnd vogel-frey.
O wol/ vnd wol der stunde/
So mich zur buß gebracht/
Daß nit ich gieng zu grunde
Hat JESV Creutz gemacht.


sieh, uns hat das Sagen dieser Dinge
hingerissen und bis in den Ruhm.
Wenn ich denke: unter euch verginge
dürftig unser süßes Mädchentum,


Az elválás pontján érzem,
Mely keserves kínnal vérzem;
Elhagyván ez életet;


Felütöttem a bibliát
tegnap, amikor rossz idő volt,
s olvastam Mária fiát,
a gyermeket, tanítva mélyen
sok bölcs öreget a szentélyben.


Duhy sedmery a hrady oblak zářných
„Hosanna!“ tam pějí, „Svatý, svatý, svatý!“;
duhy sedmery a hrady oblak zářných
„Hosanna!“ tam pějí, „Svatý, věčně svatý!“.
Přes plameny zemské k Tobě s nimi
toužím, chvátám přes dusivé dýmy,
k Tobě za nimi též trna jdu já –
Alleluja!


قَمرٌ إذا عاتَبتُه
كانتْ قطيعَتُهُ جَوابي
مُتجرِّمٌ أبداً يُجر
رِعُنِي مَراراتِ العتابِ
كم سهَّلَتْ عيناهُ لي
من وصلِه وعْرَ الطِّلابِ
حتى وقعتُ ولم يَكُن
هذَا التلَّونُ في حِسابي


¡Oh tú la de crin rubia, luenga y rizada,
que caída en torrente barre las losas
y que volando incita las mariposas
porque así luce aspecto de llamarada!
Linajuda Regina que, por taimada,
finges al viejo duque modelo a esposas
y de sus canas dices honestas cosas
más dignas de la espuma de una cascada.
Ven y place al que tiene la voz dorada,
y perennes ortigas y eternas rosas,
y en el talón espuela y al cinto espada.
No ignores que los himnos hacen las diosas
¡oh tú la de crin rubia, luenga y rizada,
que caída en torrente barre las losas!


leylekler gagalarını ne çok takırdatır


Ich find' mich selbst, wo ich mich kehre;
Ach, möcht' ich doch also, mein Herre,
Wo ich mich kehr', wo ich mich wend',
Nur finden dich mein Element!


Bist du es nicht, du Schöpfer aller Dinge,
Der mich mag machen groß u auch geringe?
Dein Tohn bin Ich
Und meistre dich,
Als ob dein Raht an meinem Willen hienge.


Proč bledá jsi, má princezno?“
ještě se dcery ptal.
V tom dole na cestě pod hradem
zněl koně prudký cval.
Chřestily oblázky, duněla zem –
kdo tryskem šíleným přijíždí sem?


abriéndote las dos tumba importuna!
Toda la Italia, toda, si vivieras
sería hoy libre, independiente y una


che non ancora si pensa al pane,
che non ancora s'accende il fuoco;
prima del grido delle campane
fateci dunque piangere un poco.


Er ist und bleibet stets getreu,
Er steht uns auch im Tode bei,
Wenn alle Ding abstehen;
Er lindert unsre letzte Qual,
Läßt uns hindurch ins Himmels Saal
Getrost und fröhlich gehen.


Nech, ku tvým chci se nakloniti lícím,
den patří živým, noc však milujícím,
a věci jsou, jež nesnesou zář denní;
dost světla z růží pod tvým oknem kane,
když nad nimi se, dítě milované,
rty naše v těsném spojí políbení.


Záhy z rána za svítání
dala jsem se do zpívání,
zpívala jsem se skřivánkem,
jenž se mihnul pod červánkem.


Ja, wir waren wie versteinert,
Sahn uns an mit starrer Miene,
Und gelähmt war jede Zunge
Von der Angst und Etikette.


Na podhradí tanec, jásot, smích a zpěvy,
švarní šohajové, vystrojené děvy.


娇羞犹记别时言
教我春衣尅可单
说与苍头浑忘□
晓来真个作轻寒


山人那信宦涂艰
强著朝衣趁晓班
豪气不除狂态作
始知只合死空山


遥望匡庐紫气开
芙蓉天畔倚云栽
重阳不尽登高兴
飞上千峰归去来


ché, poi ch'egli era il campion ver di Cristo,
volea che 'l suo Sepulcro lui guardassi
che tolto aveva a' nimici di Cristo:
pertanto al tutto in Roncisvalle andassi,
e perché tanto umiliossi Cristo,
a Marsilio ancor lui s'umiliassi
(vedi s'egli era all'usato pur cieco!),
e che menassi il conte Anselmo seco.


Es hindert aber eine Scham
Mich, dir zu vergleichen
Die weltlichen Männer. Und freilich weiß
Ich, der dich zeugte, dein Vater,
Derselbe der,


Zde žena tvá, ji tobě vracím,
tvou hostinnost tím dvakrát splácím,
že sebe znal jsem přemoci.
Co Nemejský lev proti lvici,
juž v srdci zmoh’ jsem?“ – S klidnou lící
pak vyšel tmavé do noci.


A Michal pad’. – Vpřed Lucifer se žene;
on kynem chrámy blahobytu klene,
on v čelo tká si gloriolu z hvězd,
on jásá: „Vpřed a výš, v tom spása jest!“


Se alguma vez tu puseres
A minha mão tua mão
Sem que estremeças, então
Ninguém dirá que me queres!


Nel mio cor surge un lacrimoso fonte
Che a gli occhi ascende, onde se stilla in pianto,
Quando le vage luce e il viso sancto
Da mercé sento e da pietà disgionte;


Jsi mrtvá réva... Tys ni dřív mi nebyl vděčen;
kdy mládí kvas ti kouzlil slunné bakchanály,
jen stud, mráz modliteb mně v horké sny jich vály.
Jsem ducha kletá amfora, on dobrořečen.


In solchen Nächten werden die Sterbenden klar,
greifen sich leise ins wachsende Haar,
dessen Halme aus ihres Schädels Schwäche
in diesen langen Tagen treiben,
als wollten sie über der Oberfläche
des Todes bleiben.
Ihre Gebärde geht durch das Haus
als wenn überall Spiegel hingen;
und sie geben – mit diesem Graben
in ihren Haaren – Kräfte aus,
die sie in Jahren gesammelt haben,


ولهي في الهوى حديثٌ قديمُ
وعذابي بالغانيات أليم
عجبي للجمال يهوى مع البخـ
ـل ويرضى بحكمهِ المظلوم
أين أيامنا بساكنة الخيـ
ـف تقضَّت كأنها تهويم
كم بذاك المغنى غنيٌّ من الوجـ
ـد فقير من التسلي عديم
ظنه الكاشحون من كتمه الحـ
ـب سليم الأحشاء وهو سليم
حبذا والزمان طلق المحيا
ضحكُ الأرض حين تبكي الغيوم
أي ثوب مدبجٍ لخيوط المز
ن منه التوشيح والتسهيم
والندامى تبني سماءَ مدامٍ
طلعت للحباب فيها نجوم
حيث شملي بالظاعنين جميعٌ
وبديد السرور عقد نظيم
ووجوه اللذّات تسفر بشراً
وعلى العيش نضرة ونعيم
وغزال الصريم لا ودهُ وا
ه ولا حبل عهده مصروم
لي من لفظهِ ومنه ومن خد
ديه نقل ومطرب ونديم
وجراحي دواؤها ورد خدَّيـ
ـه وبالوردِ قد تداوى الكلوم
فهو سقمٌ وصحة وحياة
وممات وجنةٌ وجحيم
خلسٌ ودعت كما ودع الـ
ـغيثُ فقلبي الظامي إليها يهيم
والديار الديارُ حقاً ولكن
أين ذاك الوقوف والتسليم
ذهبت لذَّة الصبا وتولَّى
عنفوانُ الشباب وهو كريم
أسرعت في الذهاب ساعاته الشهـ
ـب فدهري من بعد ليلٌ بهيم
إنما البين وقعة نبلها الهد
ب وخطبها القوامُ القويم
حيث قلبي في قبضة الوجد مأ
سورٌ وصبري من اللحاظ هزيم
ودموعي فيهن جهلٌ إلى نصـ
ـر ضلوعي ولكن سلوّي حليم
أشفق الشامتون من فرط سقمي
كيف تبقى بعد النفوس الجسوم
ويميناً لولا لقاءُ عماد الديـ
ـن ما اقصر الزمان اللئيم
الجواد المقصودُ والسّيد المحمو
د صنعاً والصاحب المخدوم
كاتمٌ عرفه ويظهره الإطرا
ء عنه والعرف عرفٌ نموم
ثاقب الفهم والسهامُ نواب
رابط الجأش إذ تخف الحلوم
كم له من قنا وهن كلامٌ
وسيوفٍ للملك وهي عزيم
وصفوف تثني الصفوف من الـ
ـأعداءِ وهي المنثورُ والمنظوم
ذو يراعٍ لمارق أجل يقـ
ـضى ورزقٌ لطارق مقسوم
والمعاني زينت بهن المعالي
فهي وشيٌ لعطفها ورقوم
لطفت رقة كما تلطف الخمرُ
ورقت كما يرقُّ النسيم
والكلام الذي نهاه أبوهُ
فلماذا يقال درٌّ يتيم
كلُّ حرف كأنه الحجر
الأسود فينا مقَّبل ملثوم
راق بيتاً وفاق بيتاً ولكن
ن البنائينِ محدث وقديم
في نداهُ التضمين من صنـ
ـعة الشعر وفيه إبطاؤهُ واللزوم
قرشيُّ الندى إذا عدد الأجوا
دُ أضحى لكفه التقديم
خالهُ مفتئ بهدية مرجيـ
ـه وقد أنكر الخلافَ العموم
فهو قيسٌ على الطغاة فلا لا
ن ومن جنَّة الخطوب تميم
من أناس هم إذا جرجرَ الفحـ
ـل فحولٌ مصاعب وقروم
أي سحبٍ أمواههنَّ العطايا
وبحارٍ أمواجهنَّ العلوم
وجبال الحجى خليقٌ بها التخـ
ـليد لو كانت الجبال تدوم
يبذلون القرى كما يمنعون الجا
ر والمحل كالعدى محسوم
شرعوا مذهب السماحة والبأ
س وفيه التحليل والتحريم
يطعنون الكماةَ بالخط والـ
ـخطي حذقاً وللكلام كلوم
من عطاياهمُ المطهَّمة القبـ
ـب وبزل المنسمات الكوم
حاز منهم رقي محمدٍ المحـ
ـمود إذ عبدهُ الزمان ذميم
أرضعتني أقلامه در نعما
ه وغيري من غيرها مفطوم
أمهات النَّدى وما كل أمٍ
ذات نسل على بنيها رؤوم
جاءني من ولادها كل بنتٍ
كل فكرٍ بمثلهن عقيم
فهي في القرب منهلٌ ومع العبـ
ـد سحابٌ يسيم حيث أشيم
رب كف تكفُّ عادية الضـ
ـيق ووجهٍ به تداوى الهموم
فهو لا مقفل الطلاقة والـ
ـبشرِ ولا بيت ماله مختوم
وكذا لا ترى مشيد المعا
لي قطُّ إلا ووفره مهدوم
صحَّ لي وده فلست أبالي
أن يبيت الزمانُ وهو سقيم
وكفاني الإيراقَ والأرقَ الـ
ـبرح منيلٌ من عزمه ومنيم
حين حال الصديقُ والصاحبُ
المرجو عن عهدهِ وخان الحميم
هان عندي هوانَ شأني من يقـ
ـعدُ عني من بعده أو يقوم
وثقت راحتاي بالعروة الوث
قى ففازت وغيرها مفصوم
بتُّ من وجودهِ ومن ربعه الآ
هل في حيث زمزمٌ والحطيم
حرمٌ آمنٌ يطوف به الوفـ
ـد وبيتٌ به يصان الحريم
فمناخي وسهل ووردي نميـ
ـرٌ والصبا قرةٌ وعشبي جميم
ولحظي بموبقات الليالي
ظفرٌ ما لظفرهِ تقليم
أيهاذا العهدُ الملثُّ سقى عهـ
ـدك لا مخدجٌ ولا مذموم
ضاحك اللَّمع واكف الدمع جودٌ
يحمل السهلُ منه والخروم
مستقلاً عني بشكر إيادٍ
مفحمات صفاتها من يروم
واقعاتٌ وطائراتٌ
في كل حي تحوم
فتقبَّل هدية الفكر غيداء
هدياً باد عليها النعيم
ذات حلمٍ خفت إليك كما
خف إلى فرصة العلاءِ
فهي فوق الأعطافِ محكمة الـ
ـوشي وفوق الجباهِ در نظيم
حسنت منظراً خلقاً وطابت
بك نشراً روق منها الأديم
فهي خوطٌ إذا تثنت وبدرٌ
إن تجلت وإن رنت فهي ريم
نبعة فارسيةٌ أصلها أنـ
ـت لقد طاب فرعها والأروم
لدنةٌ في يديك يدرد حسـ
ـاد أعاديك عودها المعجوم
ونجوم السماء لحظٌ فإن
لاذ بها مارد فهن رجوم
أي سحرٍ لكن حلال وصهـ
ـباءَ سلاف ما شانها تحريم
كتمتها الخدود والبعد للعذرا
ء عذرٌ حتى جلاها القدوم
فاسقها ماءَ بشركَ العذب صفـ
ـواً فالقوافي إليه حرَّى هيم
وتمتَّع بها تنورزُ فينا
وتضحي مهنأً وتصوم
تتوالى مواسم الدهر جمعاً
وبنعماك كلُّها مسموم


广柳归来何处村
家家蒲艾为招魂
汾江不少斑斑竹
尽是皇英血泪痕


أَغَزالُ قولي لِلغَزالِ الأَحوَرِ
أَضمَرتَ غَدراً لَيسَ عَنكَ بِمُضمَرِ
إِذهَب فَلَم أَجزَع عَلَيكَ وَرُبَّما
صَبَّرتُ عَنكَ حَشاشَةً لَم تَصبِرِ
يا وارِداً لَجَّت بِهِ هَفَواتُهُ
ما كُنتَ أَوَّلَ وارِدٍ لَم يَصدُرِ
ظَفِرَت بِكَ الأَيّامُ بَعدَ تَمَنُّعٍ
ظَفَرَ الهُمومِ بِعاشِقٍ لَم يَظفَرِ
يا لَيتَ شِعري ضَلَّ عَقلُكَ كُلُّهُ
أَم هَذِهِ أَيّامُ ثَقبِ الجَوهَرِ


Zas bylo jaro; Hades osaměl
v ztemnělém Orku. Mladá jeho choť,
plničká úsměvů a gracie
i plná vnad a vůně, rozkoše,
jak obvykle to ročně činila,
podívat rozhodla se na Olymp.


És mond: ‘e bús üregbe zárva
Tart engemet sorsomnak átka!
Álmatlanúl hogy őre légyek
Fényes rög és por rejtekének.


Du deckst die Wunder auf, mit welchen wir umringt.
Die Blindheit hatte lang den Sterblichen verstecket;
Was nun der Schöpfer Dir, und Du der Welt entdecket;
Was uns allhier bereits des Himmels Vorschmack bringt.


Dv treuer wunderbar / und Weißheit ohn' erzielen!
du Heilig hoher Raht / erquickendes geschick!
im Vnglück pflügestu / durch Martern / unser Glück:
damit der Anlaß-Marb / die Irrungs scholl / zerfielen.
Der Thränen-Regen / muß dein Herz erweich- und kühlen /
das der versehne Sam Hülff-käumend' uns erquick /
und Ehren-Aehern-schoß mit Freuden man erblick'.
Es enden Gottes Werk in lauter Freuden-spielen.
Er nimmt das Absehn nur und zielt auf unsern Nutz /
wann Er ein Gnaden-Aug verschliesset / sein versehen
pflegt also Lieb-beseelt durch alle fäll zu gehen:
das jeder Vnglücks-Wind / entzünd den Gnadenschutz.
Ein Lieb-erhitzend Feur ist all verhängte Noht:
ein Durst dem uns und ihm frisch löscht der liebe Gott.


Aw/ Ludwig/ Aw! bist du recht Rothens Printz/
Den Groß und kleine heut so lästerlich anbeten?
Wi dort der Donner schlug nach deiner falschen Krohne:
So gehet es im wesen auf dich heut.
Der Schlag erschrekt di Welt: er thut si gantz erbeben!
Si lauffen alle zu! Das Gottes-werk beginnt!
Di Grossen sind herabgestossen/
Und was vertreten lag/ ist mit Maria hoch!
Hoch ohne Höh in allerhöchster Höh!
Inwahrer Demutt dint dem Schöpfer sein Geschöpffe!


Und ein paar Jahre später, gib acht,
ist alles, worob man den Lärm gemacht,
wofür man ereifert sich und erregt,
wogegen man Himmel und Hölle bewegt ...
kein Mensch weiß, wie es eigentlich kam:
so selbstverständlich, so alltäglich,
so eingefügt in den ganzen Lauf
und mit Sitte und Anstand so wohl verträglich,
als wär man's gewöhnt so von Jugend auf.


Mein Scharlachfittig erbrauste –
Und – brennend ein Wüstensturm schnaubt –
Und rauchend ein Feuerstrom sauste
Das Blut Dir zum fiebernden Haupt.


Tanto me piacque al mondo l'honestade
che diventai per honestà severa,
senza perdono et senza ulla pietade.


Tichými slovy šepce praví:
„„Tam při jezeru vížka ční
Nad stromů noc; její bílý stín
Hlubokoť stopen v jezera klín;
Však hlouběji ještě u vodu vryt
Je z mala okénka lampy svit;
Tam Vilém myšlenkou se baví,
Že příští den jej žití zbaví.
On hanu svou, on tvoji vinu
Se dozvěděl; on svůdce tvého
Vraždě zavraždil otce svého.
Msta v patách kráčí jeho činu. –
Hanebně zemře. – Poklid mu dán,
Až tváře, jenž co růže květou,
Zbledlé nad kolem obdrží stán,
Až štíhlé oudy v kolo vpletou
Tak skoná strašný lesů pán! –
Za hanu jeho, za vinu svou,
Měj hanu světa, měj kletbu mou!““


Risposto gli havea Amon, che da se solo
Non era per concludere altramente:
Ne pria che ne parlasse col figliuolo
Rinaldo da la corte allhora assente,
Il qual credea che vi verrebbe a volo
E che di gratia havria si gran parente,
Pur per molto rispetto che gli havea
Risolver senza lui non si volea.


Tampoco oídos agudos para cantarte esta noche
Me despido de la luna y sus caminos
No tengo fuerza para luchar
Malditas lágrimas, de mi propio viñero
Quién me lo diría, te delató tu propia voz
Camino errante del viejo canal
Vagabundo sin miradas, que mierdas eres...
Es tanto tu hipocresía, ¡no tienes madre!
No toques mis manos, no me hable porquería
Maldita la leña que te dio calor
En tus noches de frío
Me bañé con carbón para despegar tus caricias
La arena aquí en el mar me sirvió de esponja
Me despegó tu beso, aunque me duela
Que no te dé lástima mi pena
La arena me traerá caricias nuevas
Incansable para contarlas...
Así como las estrellas, infinitas para mirarlas
Sentada aquí con mi dolor... y mi copa de vino
Brindo con la luna, tu maldita traición...
Y hoy en esta noche, ¡secaré mi manantial!
Ahora sigue tu camino, ¡se acabo!
Ya no tienes leña en esta cabaña
Seguiré con mi copa y el mar...
Le tengo tanto que contar a mi amiga luna
Ve, recoge tus mierdas y déjame en paz
No tengo palabras hermosas para decirte adiós
Solo esta copa y mi boca...
¡Quieres escuchar más!


Como un agua
que busca un vaso
para dar de beber
y no lo encuentra
Como un vaso
que busca una boca
a quien dar de beber
y no la encuentra
Así mi corazón
boca y agua
agua y vaso
para dar de beber
y no te encuentra


Seit Christus Wort dem Erdenstaube
Auf Engelschwingen uns entrafft,
Ist es des Herzens tiefer Glaube,
Der nun hinfür den Dichter schafft.


A slyš, ptačí prorokyně,
vlha volá zelená
s rudou kápí po rovině,
a to vláhu znamená.
Steré zraky v písni její
k obloze se obracejí:
ale na té kvítí hvězdné
vytryskuje v dálce bezdné,
třpytivě se tetelí
v indychové koupeli.
Přešla noc, jež byla krátká
jenom jako zdřímnutí,
na obzoru šedá látka
gázu visí bez hnutí,
záhy však se vykrajuje
do chumlu se zabaluje,
šíří se a postupuje.
Přestal dýchat strom i pták;
cítíš, že se děsem chvěje,
a ztmavělý nízký mrak
přes oblohu blíže spěje,
žluté lemy dme a stáčí,
a v něm povětrní hráči
rozsazení na kraji
kostky ke hře míchají.
Spadnou-li, tož posekou
sklizeň širodalekou,
roznesou krov nad tvou hlavou,
ohně vznítí zlobou dravou,
hořet bude zem i nebe,
neušetří ani tebe.
Kde byl ráj a květná houšť,
rozdusaná zbude poušť,
a tvou velkost, země králi,
ledová tříšť v blátě zválí.


Co díš tomu milý národe?
Zda čas ten tě na smrt nezbode?
Zdali proudům jeho odoláš,
Novou září sličně vzplápoláš?


Má smysl mé odloučení, jak synovské s bohem dání
rodnému domu, jenž drobný mi zmizel za obzor...
Jak mateřských retů teplé a zamlklé zulíbání,
jímž naděje jejich všecky mne pudí v nesměrno hor...
Že vzdálen jsem, rostou mým touhám a nadějím větší křídla,
že se stromy hovořím, s ptáky a travami sám a sám,
já cítím, že v nitru mém hnula se černozemní zřídla,
že volně jak obrovské sosny v prostor já vyrůstám,...


Po hřbitově jde dívka
a slzou skrápí zem:
pět neděl tomu právě,
co jej odnesli sem.


¿Qué te ha hecho Aguilar, que lo haces perro?
Guárdate no se vuelva el perro de Alba,
que ni a copete perdonó, ni a calva
de cuantos adoraron al becerro.


A tichne hovorný jich ret,
již kynou rukou v rozloučení
a než dáť mohu odpověď,
oblaků zlatých viděť není. –


Belehrt vom Werth des Glücks hienieden
Durch eig'ne Widerwärtigkeit,
Leb' ich mit meinem Loos zufrieden
In gold'ner Mittelmässigkeit.


Holyrood ! Holyrood ! ô fatale abbaye,
Où la loi du destin, dure, amère, obéie,
Cloître ! palais ! tombeau ! qui sous tes murs austères
Gardes les rois, la mort et Dieu ; trois grands mystères,


Die Stunde, da sie so entschwebt dem Staube,
Nicht träum' ich, noch mit Augen sie zu grüßen,
Doch auch verzweifeln läßt mich nicht mein Glaube.


Die Sense rauscht, die Ähre fällt,
Die Tiere räumen scheu das Feld,
Der Mensch begehrt die ganze Welt.


野夫兴就不复删
大海回风生紫澜
欲问济南奇绝处
蛾眉天半雪中看


Volveré como el monte,
Cargado de rocío,
Húmedo, nostálgico, amoroso,
Volveré, si es que me deja,
Las circunstancias
Y la vida.
Volveré para recorrer,
De ilegal,
La línea del ferrocarril,
Cruzar el Suchiate,
Burlar la migra,
Robarles la mirada,
El calor, el viento
Tropical.
Volveré, sí, como revancha
Con el destino,
Solo para decirle:
¿Crucé la frontera, amor?


Lautlose Wirbel schauern
über und unter mir;
mit dunklen Fangarmen lauert
heimtückisches Getier
zwischen den grauen Riffen.


عدلتُ عن المقال إلى السماع
يضيق عن الجواب مَدَى ذِراعي
أمِيري ظلت في نِعَمٍ جِسامٍ
رِتاع أو شبيهاتِ الرِتاع
أعهدِي كالسراب لدى الموامِي
وقَطْرُ مودَّتي حِلْف انقشاع
إذَا أبتِ الليالِي أن تُريني
عدوّي نهب عادية الضباع
ولم أقل السباع لضنّ نفسي
عليه بالجريء من السباع
عتبتَ عليّ يا ترْبَ المعالي
لتأخِيري موالاةَ الرِقاعِ
وعادتُك التي سلفت إِلينا
ستُنسُبني إلى حُسْن الطِباع
ألست المبتدِي بالشعر عفواً
وأسْلك بعدُ في النَهْج الوَسَاع
لكُم فضلُ التقدّم فيه قبلي
ولي من بعدكم فضلُ اتّباع
وأين البحرُ حين يفيض فضلاً
عليَّ من الجداول والتِراع
أقول لِنفس من يَهْوَى ودادي
قَرِى وتيقَّني أن لن تراعي
يودِّع يَذْبُلٌ وحِراً ورَضْوَى
وعهدي لا يميل إلى الوداع
فكيف لسيِّد جلَّت لدينا
له نعمٌ كأمثال القلاع
عُلُوٌّ تحسِر الأبصارُ عنه
ونورٌ مثل تنوير الشعاع
وحقِّك لا رأت عيناك منّي
رهيناً بين أثواب الخداع
مغطَّى الرأس من كذب ومَيْن
بأَصْفقِ ما يكون من القِناع
يميل مع الرياحِ إذا تبارت
كما مال الضعيف من اليراعِ
وحقِّك لا رأت عيناك منّي
رهيناً بين أثواب الخداع
مغطَّى الرأس من كذب ومَيْن
بأَصْفقِ ما يكون من القِناع
يميل مع الرياحِ إذا تبارت
كما مال الضعيف من اليراعِ


Co mně tak bolno, teskno tak,
co mne tak tíží, svírá,
jakoby na mne klesala
obloha nebes širá.


Erwäg ich, wie in jenen Schreckenstagen,
Still deine Brust verschlossen, was sie litt,
Wie du das Unglück, mit der Grazie Tritt,
Auf jungen Schultern herrlich hast getragen,


Bald werden die Tulpen und Liljen ausblühen/
Die manchen zu ihrer Anmuhtigkeit ziehen/
Da könnet ihr/ meine Gedancken und Sinn/
Euch völlig ergötzen und letzen forthinn.


Jamais on ne te vit, en guise de tocsin,
Sur l'Italie en feu faire hurler tes rimes ;
Ton rôle fut toujours pacifique et serein.


Wer sie einmal nur ersah,
Den verläßt ihr Mondlicht nimmer,
Sicher geht er durch die Nacht,
Und das Haupt den heil'gen Schimmer.


Devant la loterie éclatante, où les lots
Sont un sucre de pomme ou quelque étrange vase,
L'illustre Arpin, devant un public en extase,
Manipule des poids de cinquante kilos.


Però chi vaneggiando ascrive al caso
il tutto, od al destin dona ogni pregio,
dir si può senza ingegno e senza mente,
e merta esser in forza de la sorte
(s'ella forse non è un van nome al mondo),
per non levar giamai gli occhi da terra.


Dádivas quebrantan peñas.


De vicios hace escrupuloso empeño;
ni los quiere ordinarios ni baratos:
si tú le imitas, tú serás su dueño.


Umsonst! mich hält die dürre Zeit vergebens,
Und mein Jahrhundert ist mir Züchtigung;
Ich sehne mich ins grüne Feld des Lebens
Und in den Himmel der Begeisterung;
Begrabt sie nur, ihr Toten, eure Toten,
Und preist das Menschenwerk und scheltet nur!
Doch reift in mir, so wie mein Herz geboten,
Die schöne, die lebendige Natur.


Wie eine Perle weiß und rein
Auftaucht im grünen Meer,
So blickt dein Haus im Silberschein
Aus grünen Matten her.


Ruhm und du, geflügelt Gold!
Ich entsag euch beyden.
Wenn ihr selbst mich suchen wollt,
Will ich euch nicht meiden.


Snad celý hvězdný svět žhnul na obloze tmavé,
jíž sytá, hebká modř se měkce na mne smála,
a myriady hvězd tak byly skvěle žhavé,
že sněmem kosmickým ta slavná noc se zdála.


On dit que nous triomphons !
Où sont tes joyeux bouffons
Les grands mots ont effrayé
Ce peuple au manteau rayé
Dont Molière a défrayé


偶来人境外
何处染嚣尘
倘许栖林下
僧中老此身


Přijmi prosím kytku kopřiv,
již jsem sebral nahmátkou,
vím, že za tvé fůry hnoje
jest jen chudou oplátkou.
Pro mé verše neumělé
neměj úsměv potupný,
jiní zřezali tě skvěle –
Karásek, Dyk, Chalupný...
Slovinec kýs také sice
řízněji tě sesekal...
Útěchou mi jen, že více
ode mne jsi nečekal.


«Quando?» fremono i giovani che videro
pur ieri da San Giusto ridere glauco l'Adria.


Sie gingen den bekannten Pfad,
Nur schien er sehr verändert,
Er lief wie früher fort gerad,
Doch neu war er umrändert.


Questo cor, questa mente e questo petto
sia ’l tuo sepolchro, e non la tomba, o ’l sasso
ch’i’ t’apparecchio qui, doglioso e lasso:
non si deve a te, donna, altro ricetto.


Nic však méně, špatný voják bývá,
který hned po první bitce trému mívá;
budem tedy dále trvat v boji započatém
a fortunu hledat v rouchu zlatém! –
Šel jsem domů – svolám děti své,
jichž hned stálo devět v řadě zde.
I tu počnu hlasem velitele
dávat příkazy jim smělé:
„Děti, jděte bez prodlení spat;
pakli někdo odváží se vstát,
dřív než numera mu zjeví sen,
bude věru soudný den!“ –
Když se vyspal každý dosyta,
nastala jim u mne visita,
v nížto jedno dítě po druhém
vyřklo, co má za lubem.
Z těchto devět dětí spánků
utvořil jsem numer plnou stránku,
a pospíchám s touto letanií
bez prodlení na lotrii.


Numina laetantur dulci modulamine, dulci
Laetantur cantu sydera summa trahi.


Ať se už to s prací
jak chce daří,
vrabci, myši, chasa
hospodaří.


Hab die Erdenschönheit satt,
Auch die Frau im Marmelsteine,
Ach! die keine Arme hat,
Mir zu helfen!« – Lieber Heine,


Tys harmonie harmonií všech,
neb v paláci i v chaty zachvíváš se zdech.
A nebýt Tebe, Lásko živodatná,
co člověku by byla lidská duše platna?
Tys duší jedinou – Tys duší Všehomíra,
neb v Lásce člověk rodí se, a Láskou – neumírá ! –


L'aspre Sue piaghe e 'l variato aspetto
l'accresceva il tormento acerbo e fero,
ma la vittoria de l'eterno impero
portava a l'alma novo alto diletto,


E' mi messe un piè in sul mio,
sì che impolverò la cotta;
poi mi disse aver disio
di parlar meco a cert'otta,
soli al buio e non in frotta;
io da prima non lo intesi,
poi pe' suoi cenni compresi,
e rimbeccai la ballata.


Utána búm, panaszaim
Haszontalan nyögelnek,
Csak a sötét emlék maradt
E vérező kebelnek.
Ha jősz te, oh sohajtva kért
Halál, szemeim lezárni,
S hol majd e szív nyugtát leli,
A sírt elém kitárni?»


Říkají, žes hvězdou lásky, nuže tak mi sviť
a z paprsků stříbrných a sladkých spleť mi síť;


Durch einen Nachbarsgarten ging der Weg,
Wo blaue Schlehn im tiefen Grase standen;
Dann durch die Hecke über schmalen Steg
Auf eine Wiese, die an allen Randen
Ein hoher Zaun vielfarb'gen Laubs umzog;
Buscheichen unter wilden Rosenbüschen,
Um die sich frei die Geißblattranke bog,
Brombeergewirr und Hülsendorn dazwischen;
Vorbei an Farrenkräutern wob der Eppich
Entlang des Walles seinen dunklen Teppich.
Und vorwärtsschreitend störte bald mein Tritt
Die Biene auf, die um die Distel schwärmte,
Bald hörte ich, wie durch die Gräser glitt
Die Schlange, die am Sonnenstrahl sich wärmte.
Sonst war es kirchenstill in alle Weite,
Kein Vogel hörbar; nur an meiner Seite
Sprang schnaufend ab und zu des Oheims Hund;
Denn nicht allein wär ich um solche Zeit
Gegangen zum entlegnen Waldesgrund;
Mir graute vor der Mittagseinsamkeit. –
Heiß war die Luft, und alle Winde schliefen;
Und vor mir lag ein sonnig offner Raum,
Wo quer hindurch schutzlos die Steige liefen.
Wohl hatt ich's sauer und ertrug es kaum;
Doch rascher schreitend überwand ich's bald.
Dann war ein Bach, ein Wall zu überspringen;
Dann noch ein Steg, und vor mir lag der Wald,
In dem schon herbstlich rot die Blätter hingen.
Und drüberher, hoch in der blauen Luft,
Stand beutesüchtig ein gewalt'ger Weih,
Die Flügel schlagend durch den Sonnenduft;
Tief aus der Holzung scholl des Hähers Schrei.
Herbstblätterduft und Tannenharzgeruch
Quoll mir entgegen schon auf meinem Wege,
Und dort im Walle schimmerte der Bruch,
Durch den ich meinen Pfad nahm ins Gehege.
Schon streckten dort gleich Säulen der Kapelle
Ans Laubgewölb die Tannenstämme sich;
Dann war's erreicht, und wie an Kirchenschwelle
Umschauerte die Schattenkühle mich.


Ej bído, bído,
stále v patách jsi!
Obelstím já přece šelmu,
nejsemť včerejší!


Ich bin der Bogen Tells, des sicher treffenden Schützen.
Väter! nur säuselnden Flugs raubt' ich den Apfel des Sohns.
Straffer spannt' ich die Sehne; wie Blitze Gottes, ihr Freien!
Schnellt' ich den treffenden Pfeil tief dem Tyrannen ins Herz.


Jak kdyby vše, co v řadě let
jsem o Ženě v své duši snil,
mně sen v té dívky přeludu
zde vykouzlil – –


Daß, der erste und der letzte,
Des allmächt'gen Gottes Sohn
In den Schoß der Rose setzte
Aus dem Himmel seinen Thron.


Onde di voi dirà, non pur la nostra,
Ma ciascuna altra età di tempo in tempo:
Bene ebbe questi e bel corpo e bell'alma.


E mal essas palavras tinha dito,
Engatilha um revólver de seis cápsulas,
Ergue os olhos ao céu, benze-se às pressas
E nos ouvidos descarrega um tiro!...


Ja schlaff holdseeligste / und gönne / daß ich dir
Den schuld'gen opffer-dienst / auch wenn du schläffst / ablege;
Doch weil du göttlich bist / so schaff' auch / daß hinfür
Kein ärgerlicher traum zu zorne dich bewege.
Die liebes-Götter /
Zu denen man dich zehlt /
Sind keine spötter /
Wenn wider sie von menschen wird gefehlt.


Er spielte der blauen Seen Licht,
Die leuchteten ihm aus den Augen.
Er sang zu der Geige und immer noch nicht
Wollte das Lied ihm taugen.


Auch wir. Der Vater liebt uns gleich:
Gab Wahrheit uns, und Reben euch.


On, Palissot, hned poslech’ a hru složil
„Mudrci“ zvanou. Bože, ti jej sprali!


Nur von Goldmar will ich melden,
Ihr hättet es nicht gedacht:
Er war der erste der Helden,
Wie bei Frauen, so in der Schlacht.


Divým vztekem líté saně
Nepřátelé se hrnou:
Vzhůru, bratří! vzhůru na ně!
Hrr! na smělce, ať strnou!


Mein Ertzhirt ach! Ich durch dein Blutt vnd Sterben
Erkaufftes Schaff/ irr' ohne Trost vmbher
In wüßter Welt/ ach stehe bey vnd wehr
Dem Wolffe der schon renn't mich zu verterben/
Gib nicht/ was du hast müssen sau'r erwerben
Dem Tier zur Beutt? Hilff daß mich nicht verzehr
Der grimme Löw. Vertreib den Höllen Beer/
Vnd laß mich Platz in deinem Stall ererben.
Ich kenne dich! Mein Heyland/ schrey mir zu!
Ich folge dir/ du/ du bist einig/ du;
Der mir kan Weyd/ vnd Weg/ vnd Ruhe zeigen.
Kein Frembder schützt/ kein Miedling hält hier stand
Drumb kom du selbst vnd schreib mich in die Hand
In die schleust/ was ewig bleibt dein eigen.


Lo intelletto d'amor ch'io solo porto,
m'ha sì dipinta ben propiamente
quella donna gentil dentro a la mente,
ch'i' la veggio lontano e mi conforto;


Я тебе посвятил умиленные песни,
Вечерний час!
Эта тихая радость воскресни, воскресни
Еще хоть раз!
Разливается сумрак, — голубоватый, —
Меж стен домоДали синие неба миром объяты,
Без звезд, без слов…
Электричество вспыхнуло, — полны и пены
Луны дрожаТрамваев огни, там зеленый, здесь красный,
Потянулись в ряПредвесеннею свежестью дышится вольно,
Стерлись года,
И кажется сердцу, невольно, безбольно:
Всё — как тогда!
Я снова в толпе, молодой, одинокий…
И, как во сне,
Идет меж прохожих мой призрак далекий
Навстречу мне…


Es lebt nicht fern von hier auf einem hohen Berg
Ein Mann, an Geiste groß, an Körper nur ein Zwerg,
Der kennet manches Kraut, manch zauberische Tinte,
Vor dem flieht jedermann wie Vögel vor der Flinte,
Und wie manch altes Weib in dieser Gegend weiß,
Verwandelt er sich bald in eine schwarze Geiß,
Bald in ein Schaf, bald in ein Rind, doch glänzet immer
In jeglicher Gestalt um seinem Haupt ein Schimmer;
Des Gnomen Tück ist nichts zu groß und nichts zu klein,
Er macht den Baur zum Fuchs, den Clericus zum Schwein,
Kein Amt, kein Stand ist seiner Rachbegier zu heilig,
Er neckt und quälet jeden, flieht man noch so eilig,
Er steht im Bunde mit dem leidgen Höllenhund,
Drum hütet euch vor ihm, zur Warnung mach ichs kund.


Nun klärt sich im Fasse der neue Wein,
Doch draußen wird es trübe,
Nur manchmal thut der Sonnenschein,
Als ob er den Nebel hübe;
Das Feld behauptet stolz allein
Die brave Zuckerrübe,
Doch auch ihr scheint es frostig zu Mute zu sein:
Ach, kochte man bald mich zu Zucker doch ein!
Ach, wenn man doch balde mich grübe!


Nejlíp on učí rozdíly času, chceš-li jít za mnou,
čtenáři, v distichu mém, uzříš jej věrně, nuž viz!


عَشِيَّةَ تكبو الخيلُ في قِصَدِ القَنا
وتُنْزَعُ من لباتِها ترْعُفُ الدَّما
إذا كظَّهُنَّ الطَّعْنُ من كلِّ جانبٍ
كظَمْن فما يشكينَ إلا تَحَمْحُما
بمعتَرَكٍ ضنْكِ المِكَرِّ كأنّما
يُساقَى به الأبطالُ صاباً وعلْقَما


Junto dos pobres peitos desolados
Nunca os teus passos foram vagos... vagos...
Quer pelos dias de ametista, aziagos,
Quer pelos dias de ouro, onde florados.


7.
Erblaſte Lippen/ laſt euch kuͤſſen/
Jhr trifft von lauter Honig noch.
Laß dich/ geneigtes Haupt umſchluͤſſẽ/
Das mir nach lauter Balſam rvch.
Erlaube/ tieffer Seiten-Ritz/
Jn dir mir einen Tauben-Sitz.


¡Qué voz para mi castigo
levantas por el mercado!
¡Qué clavel enajenado
en los montones de trigo!
¡Qué lejos estoy contigo!
¡qué cerca cuando te vas!
Por el arco de Elvira
voy a verte pasar
para sufrir tus muslos
y ponerme a llorar.


Így van, így van... Ezt se költöm...
Odahaza, magyar földön
Kelletlen a régi fajta,
Új tábor van rangra, pénzre,
Könyvre, dalra...


senão segredos feitos de água


Er sah in dem kristallnen Pokale,
Ein Kind das schlief beym lauten Mahle,
Es schlief vom Weine überdeckt,
Ein Füßchen hat es vorgestreckt,
Doch wie der Wein getrunken aus,
So schwand das Kindlein auch hinaus.


Erinnre dich zum öftern meiner Huld
Und nähre sie mit süßem Angedencken!
Du wirst betrübt, dies ist des Abschieds Schuld,
So muß ich dich zum ersten Mahle kräncken,
Und fordert mich der erste Gang von hier,
So sterb ich dir.


Cuyo concierto músico, y sonoro,
movió el escollo, congeló la fuente,
y aprisionó las almas con decoro.


Als schwebend er nah ob dem Haupt mir stand,
Funkelt' sein Aug gleich dunklen Edelsteinen;
Zuäußerst an der Flügel dünnem Rand
Sah ich die Sonne durch die Kiele scheinen.


Vielleicht studiert ein Gott das wirre Wesen,
Wie ein Professor dies und das studiert:
Bakterien, unters Mikroskop gelesen;
Zahlenkolumnen, mächtig aufmarschiert;
Vokabeln eines Dichters; welche Spesen,
Im Haushalt der Natur die Kraft summiert.
Wer weiß, was einen Gott dran interessiert, –
Bis er, gelangweilt, mit dem Sturmesbesen
Das rätselhafte Zeug beiseite wischt:
Daß Laus wie Elefant zugleich verschwinden,
Die ganze Weltgeschichte Kehricht ist,
Napoleon nicht und Goethe mehr zu finden
Im großen schwarzen Weltentintengischt,
Durch das die Zeit sich ruhig weiter frißt.


Or c'est à Montmartre qu'on fait
Sans même y songer, ces frimousses
Qui sont exquises en effet.
C'est à Montmartre qu'on les fait.
Je ne connais pas de buffet
Où friandises soient plus douces.
Or, c'est à Montmartre qu'on fait
Sans même y songer, ces frimousses.


Wie früher aus dem Frühlingschor
Schallt nun sein Lied so frei und wild;
Kein Vöglein noch verlor
Die Stimm am lieben Kreuzesbild.


Quanta dolcezza a gl'inveschiati rami
il vischio aggiunge ed a l'ardore il ghiaccio!
Quanto è dolce il soffrir s'io penso e taccio
e dolce il lamentar ch'altri non ami!


Obrázek hledí klamně
a čtverlístku duše mi lhala.


(Омонимические рифмы)
Ты белых лебедей кормила,
Откинув тяжесть черных кос…
Я рядом плыл; сошлись кормила;
Закатный луч был странно-коПо небу полосы синели,
Вечеровой багрец кроя;
В цветах черемух и синели
Скрывались водные краВсе формы были строго-четки,
Миг ранил сердце сотней жал…
Я, как аскет сжимает четки,
В руке весло невольно жаВдруг лебедей метнулась пара…
Не знаю, чья была вина…
Закат замлел за дымкой пара,
Алея, как поток винБыла то правда ли, мечта ли, —
Уста двоих слились в однДве лодки, как и мы, мечтали,
Как будто вонзены во днЯ свято помню эту встречу:
Пруд, берег, неба яркий плат…
Миг тот же если вновь я встречу, —
И жизнь ничтожная из плат!
12 декабря 1914


家住鄱城小洞天
经年烹鲤尚茫然
几回鹊喜无消息
吹杀灯花独自眠


bluzumdaki bir iki kırışığı çektim düzelttim


Ward dir kein geheimes Leben
Unverwelklicher Natur
Von dem Heiland eingegeben,
Der dich pflanzt' in unsre Flur,
Als ein Bild von seinen Leiden,
Seinem bittern Liebestod,
Daß daran wir sollen weiden
Unsre Seel' in Lust und Noth?


Sedí za stavem – bled, hlavu chýlí,
v které vykvetají snové milí;
ale rázem uvadají v lebce,
ozve-li se nářek na kolébce.


Antvvort der Nägel.


Stálá zeleň borů,
Věst, již luňák slouchá,
Zemských jest to tvorů
O věčnosti toucha.


Fra color che mostraro il cor più franco,
Latin, su 'l Tebro nato, allor si mosse,
a cui né le fatiche il corpo stanco,
né gli anni dome aveano ancor le posse.
Cinque suoi figli quasi eguali al fianco
gli erano sempre, ovunque in guerra ei fosse,
d'arme gravando, anzi il lor tempo molto,
le membra amcor crescenti e 'l molle volto.


Thus, or in any better way They please,
With these great Men, or with great Men like these,
Let Them their appetite for laughter feed;
I on my Journey all Alone proceed.


Durch die Reizung ihrer Sitten
Komm ich um den Freyheitsstand,
Den mir manche schon bestritten,
Aber keine noch entwand,
Weil der Himmel ihrer Art
Meine Liebe vorgespart.


As vezes quando anoitece
Cai era meu peito tal mágoa!
Quero canta E num instante
Sinto os olhos rasos d’água!


Reichlicher fließen
Bächlein zumal.
Sind, es die Wiesen?
Ist es das Tal?


Ten slyší, že se jeho druh
tam v mlýně zbavil břemene,
snad pomůže i tady bůh,
sem trakař, pytel ječmene.


Es werden gediegener Schulzen
Verdienste, wie selten, geehrt;
Steindenkmäler zeigen dem Wandrer,
Wie hoch der Gemeinde sie wert.


Téged kereslek, titkoslelkü gyermek,
ki szembe ülsz le a vonatba s akkor,
midőn remegve sejtem, hogy szeretlek,
leszállsz a vágtató vonatról...


Di Weisheit lag mir tag und nacht in sinnen,
Durch di der Rund vom Elohim gebaut:
Weils achte Rom wil solche haben innen,
So ward von mir di siben angeschaut.
Ich fand Quirin mit seiner Stadt vergöttert,
Di ewig his, ob er und si verschmettert.


Noc bude dlouhá, ještě temnější,
zrádnější cesta bude za klidu,
cizejší lidé, chladnější
jich bude zítra vítání,
k nimž navždy jdu!


Byl jednou – dál od našich Čech –
chlap jeden, nouzí číšící,
měl pořádný hrb na zádech
a všeho prázdnou světnici.


Du brauchst nicht deinen Schmerz zu nähren,
Er wird von selbst im Herzen währen.
Du brauchst ihn auch nicht zu bekämpfen,
Du wirst ihn doch nicht niederdämpfen.
Was sollst du thun? laß dir's erklären:
Den Schmerz in dir zur Lust verklären.


素发青眸七十馀
未尝游学只安居
旁无几杖身轻健
应为心闲得自如


I letěl slepě jizbou polotmavou,
na stěně sed’ si Krista nade hlavou.


Ad notam: Ég a kunyhó, Ropog a nád...
Kis keresztem
Hogy szereztem?
Feleljétek ezt, ha kérdik:
Elkopott a lába térdig.


Legt rote Rosen mir um meine Stirne,
Im Festgewande will ich von euch gehn,
Und stoßt die Fenster auf, daß die Gestirne
Mit heiterm Lächeln auf mein Lager sehn.


Mégsem olyan gyengén, hogy ne lássa Csaba.
Ő a kísérőkhöz mennydörgő szót ada,
Mennydörgőbb dárdával rájok lerobbana,
S megfutott előtte Döngöre vert hada.


Voi, donne incaute, alle quali era bono
esser belle nel cor come nel volto,
l'un di natura, e l'altro proprio dono,


"Ma sì: se leggi in questo libro tante
rapide righe". "E dicono...?" "S'ignora:
chi lesse, tacque, o cavaliere errante!"


Ja denkt doch, Gott wird ich und kommt ins Elend her,
Auf daß ich komm ins Reich und möge werden er.


Lasset uns zählen,
Welch's sind unsre Bundsgenossen,
Damit wir sehn unverdrossen,
Ob's uns kann fehlen!


Né le pompe o disiri o mortal voglie
alcun fanno lassù degno di gloria;
mal pentersi e sperare all'ultim'ora!


Evropa tvou mužnost rozhlašuje,
Afryka se koří moudrosti,
Ameryka vlídnost vypravuje,
Azya se diví pravosti.


Da fiels mich an: die nötigste der Taten
Sei doch, daß erst die Heimat wohl bestellt,
Und also nahm ich Haue, Karst und Spaten
Und reutete zuerst mein eignes Feld.


So sehe/ sagten Sie/ Eugenium nur kriegen
Das Glücke sah' ihn an/ es fand ihn ungemein/
Und sprach in ihn verliebt: der tapfre Printz soll siegen/
Und durch uns viere nun unüberwindlich seyn.


Levanta el manto de la noche fría
la mano blanca de la roja aurora
y el planeta, que nunca para, dora
las cumbres que primero ven el día.


De pásztortűz-e az, vagy
Tán csillag, mely lelépett
Egy síró furulyának
Meghallgatása végett?


Mit eurer Schriften hochhinwehndem Wind
Bewegt die Oberfläche höchstens der Verfasser,
Die Fische bleiben lautlos, wie sie sind,
Und schwimmen unberührt im tiefern Wasser.


ché, oltra quel che a solaçço pertene.
èe aveduta cum senno e benigna,
cortese, parlante, e tutto gli avene;


Bella accoglienza i monachi e lAbbate
fero a Rinaldo: il qual dimando loro
(non prima gia: che con vivande grate
havesse havuto il ventre amplo ristoro)
come sian spesso aventure truovate
da cavallieri per quel territoro
dove si possa in qualche fatto eggregio
lhuom dimostrar se merta biasmo o pregio


Vaše spolky, vaše spíle
A uprchlé vámi chvíle
Jsou jen marný sen,
A vy přec se honosíte,
Nám že rozkoš působíte,
Hrajete-li jen.


„Už je louka pokosena:
půjdem, ženo, sušit sena.“


A když pak v pyšné síle, v hřícha zbroji
se blíží kníže temnot – nepřítel
a onen svatý oheň mocí svojí
by rozmetat a na vždy zhasit chtěl,
tu všechen tábor nadšen vstává k boji
a mužstvu jaká smělost svítí s čel
a jedno heslo hárá duší vzňatou:
Za pravdu Boží a za lásku svatou!


Schirmt auch uns, auch ferner noch! Lenket huldreich
Unsre Heimfahrt, gebt uns Geleit und Segen
Auf dem Weg nach Haus, nach der süßen Heimat,
Söhne des Aethers!


一唇有数珠
大小相连缀
采珠乘月圆
扬帆入龙穴


In der Erde tiefen Schlünden,
Oben in der Geisterwelt,
Glauben wir dies Wort zu finden,
Das des Maurers Zweck enthält;
Aber ach! wir fanden Dunst,
Statt dem Schlüssel uns'rer Kunst.


Suonano i campi sotto il gran cavallo
Che altero agita in corso onda di chiome:
Fuggon le schiere e pavide il suo nome
Gridan nel vallo.


Když proroctví se splnilo,
to dvojí „já“ se zjevilo.


Toť chvění hlubších, silnějších je hlasů,
toť rokotání strun je mocnějších;
tu v altu se to vlní jako smích,
tu bublá v basu,
jak studánka když v mechu hrčí hlasně;
tak zní to tajemně a přec tak jasně.


Süße Mutter komm nach Haus.


7.
HErr mache mich/ wie dirs gefaͤllt/
Zum Erſten oder Letzten.
Stell mich nur dort in jener Welt
Zu deinen Ausgeſetzten/
Die allzumahl
Nach deiner Wahl
Ein Weinberg dort erquicket/
Wo keine Sonne druͤcket.


bis ins heiße Herz mir zittern,
ob ich flüchte, ob ich weile ...
Oh, ich lechze nach Gewittern!
komm, Geliebte! eile! eile!


Am Himmel jagen hin die Sterne,
Als flöhen sie vor meinem Schmerze –
Leb wohl, Geliebte! In der Ferne,
Wo ich auch bin, blüht dir mein Herze.


Ich träumt und liebte sonnenklar;
Daß ich lebte, ward ich gewahr.


Ob Mutter? Tochter? Schwester? Enkelin?
Von Helios gezeugt? Von wer geboren?
Wohin gewandert? Wo versteckt? Verloren?
Gefunden? – Rätsel ist's dem Künstlersinn.
Und ruhte sie verhüllt in düstre Schleier,
Vom Rauch umwirbelt acherontischer Feuer,
Die Gott-Natur enthüllt sich zum Gewinn:
Nach höchster Schönheit muß die Jungfrau streben,
Sizilien verleiht ihr Götterleben.


لَمَعَانُ البُرُوقِ هَاجَ الهُمُومَا
ومَرَى م العُيُونِ دَمعاً جَمُومَا
وَاستَفَزَّ الحُلُومَ حتى ازدَهَاهَا
وسنَا البَرقِ يَستَفِرُّ الحُلُومَا
شِمتُهُ بِالطَّوِيلِ لَيلاً طَوِيلاً
فَأثَارَ الأسَى وأغَلَى الحَزِيمَا
لاَحَ لِى في حَرِيمٌ غَانِبَ أو غُو
رَ أَو السِّلكِ فَاستَبَاحَ الحَرِيَما
بِتُّ إِن لاَحَ شِمتُهُ وجَدِيرٌ
ذُو هَوىً رَاءَ بَارِقاً أن يَشِيمَا
بَاتَ يَخبُو ويَستَنِيرُ وَيحدُو
دُلَّحاً مِن دَوَالِحِ الدَّلوِ شِيمَا
فَسَقَى السَّلكَ والمَلاَقِىَّ والرِّف
قَة حتى غَدَت خِضَمًّا طَمُومُا
وانتَحَى سَاحَةَ الأُوَيجِنِ يُهدَى
أسَدِيّاً مِن نَوئِهِ مَركُومَا
وبِذِى الأثلةِ استَهَلَّت رَوَايَا
مِنهُ حتى سَقَتهُ سَقياً عَمِيمَا
وَسَقَى الغَرسَ ذَا النَّخِيلِ فَعَمَّا
رَ فَرَوَّى الثَّرَى ورَوَى الهِيمَا
وَسَقى الخَطَّ كُلَّه وَتَخَطَّى
يَستَحِثُّ الرُّكُومُ مِنهُ السَّجوما
تُحسَبُ الرَّعدَ فِيه هَزمَ قُرُومٍ
لَقيَت في حِيَالَ ذَود قُرُومَا
فَتَوَّخَى البِئَارَ حتى سَقَاهَا
غَدَقاً صَيِّبَ الصِّبِير هزيما
فَسَقى تِلعَةَ المَلاقِي فَالمَل
قَى فَذَا المَيس فاللِّوى المَعلُومَا
فَالسُّلحَفَاةَ فَالقُوَيسِى فالطّي
بِ فَالقَصَّ فالحِمَارَ القَدِيمَا
واستَهلَّ الشَّمَالَ مِنهُ فَرَوَّى
وغَدَا كُلُّ مَوضِع مِنهُ مَطمُومَا
فَسَقَى القَارَةَ العَرِيضَةَ
فالبَيضَاءَ فَالمُستَدِيرَ فالمَدرُومَا
فغدت غِبَّهُ التِّلالُ تِلاعاً
واكتَسَت مِن حُلُى الرِّيَاضِ نَعِيمَا
فَأتَى العُقلَ وهو مُنبَجِسُ ألمَا
ءِ فَأمسَى بِأرضِهِنَّ مُقِيمَا
فَغَدَا الرَّوضُ بَاسِمَ الثَّغرِ يَحكِى ال
مِسكَ إِن مَسَّهُ النَّسِيمُ شَمِيمَا
إِنَّ في العُقلِ لِى لَحَاجةَ نَفسٍ
لَم تَرِم حِينَ رُمتُهَا أن تَرِيمَا
كَلَّمَا رُمتُ عَن هَواهَا إرعِوَاءً
حَمَّلَتني مَا لَم تُحَمِّل أرِيمَا
وإِذَا خِلتُ أَن غَدَوتُ سَلِيمَا
مِنَ أَلِيمِ الغَرامِ صِرتُ سَلِيمَا
وِإذَا شِئتُ أن أُهَوِّمَ في الدَّو
وِ أبَى لِى إدِّكَارُها التَّهوِيمَا
إِنَّ مَأ بي لِمن فَتَاةٍ سَبتني
وكَستني هَوىً لَذِيذاً أَلِيمَا
فَهيَ دَائِى الصَّمِيمُ وَهى دَوَائِى
لَو حَبَتني مِنها الوِدَادَ الصَّمِيمَا
قَالِ لِى صَاحبي النديم ومَن هِى
وجَدِيرٌ بِأن أُجِيبَ النَّدِيمَا
قُلتُ هِى البَتُولُ قَالَ أَلَمَّا
تَسلُ عَنها فَقُلتُ قُلتَ عَظِيمَا
لا تَرِم لِى عن البَتولُ سُلُوّاً
إِنَّ حِفظَ الوِدَادِ أَن لاتَرُومَا
كَم فَتًى لامَ في هَوَاهَا ولم يُج
دِ سُلُوَّاً فَوَدَّ أن لَن يَلُومَا
إِنَّ عِندَ البَتُولِ نَغماً رَخِيماً
لم يَدَع في القُلُوبِ قَلباً سَلِيمَا
وشَتِيتاً مُنصَباً قَرقَفِياً
إِثمُدِىَّ اللَّمَى وبَرقاً مَشِيمَا
وَبنَاناً رَخصاً وغيلاَ نَقِيًّا
وَوِشَاحاً ومِعصَماً مَوسُومَا
ونَقىً رَاجِحاً وخُوطاً مَرُوحاً
وطَلاَناعِساً ورِيماً مَرُومَا
وَموَامٍ يَحَارُ فيها القَطَا الكُد
رِىُّ حتى تُفلَّ مِنهُ العَزِيمَا
وتني الرِّيحُ بِالجَرَاثِيمِ فِيهَا
إِن أبَانَت بِتِيهِهَا جَرثُومَا
وطَوَى ذِيبَها الطَّوَى فَهو يَدعُو ال
وَيلَ في البيدِ حَائِراً مَكظُومَا
لَم تَكُن سَامِعاً مِنَ الصَّوتِ فِيهَا
غَيرَ صَوتش الرِّيَاحِ إِلاَّ النَّئِيمَا
تَسمَعُ البُومُ وَهوَ يَنأَمُ وهناً
ونَئِيمُ الصَّدَى يُجِيبُ البُومَا
هو لُها يُختَشَى وفِيهَا إشتِبَاهٌ
مُعقِبٌ في حِجَا الدِّليلِ غُمُومَا
قد تَبَطَّنَتها أَمُوناً سَبندَا
ةً إِذَا جَرَّتِ العِتَاقَ الحَمِيمَا
واستَزيَدَت فَلَم تَزِد وتَشَكَّت
وَبرَت جَذبَةُ الخَشَاشِ الكُومَا
خِلتُهَا خَاضِباً أسَكَّ ظَلِيماً
لَو عَدَت بَذَّت الأسَكَّ الظَّلِيمَا
تَقطَعُ البِيدَ كَالجَهَامِ إنسِلاَلاً
وَزَفِيفاً وَغلوَةً ورَسِيمَا
وَتُولِى الصَّفَاةَ خفَّا خَفِيفاً
مُستَدِيراً ومَنسَماً مَثلُومَا
تِلكَ لِلصَّرمِ إِن أَلَمَّ عَتَادِى
تَصِلَ الحَبلَ الوَاهِنَ المَصرُومَا
وإذَا شِئتُ أن أُزَفِّفَ شِعراً
لِلزَّنَيمِ الذي تَقفي الزَّنِيمَا
حَمَلَتهُ إِلَيهِ ثُمَّ أتَتهُ
ورَأت بَعضَ مَا أجَنَّ الأَنِيمَا
فهو الخَائِنُ الغَدُورُ الخِبِيثُ الس
سارِقُ المُشبِهُ الخَنَازِيرَ شِيمَا
سَئَمَتهُ البِلاَدُ شَرقاً وغَرباً
وغَدا عِندَ أهلِهَا مَشئُومَا
كُلُّ مَن رَاءَهُ تَسَتًَّرَ عَنهُ
واختفي عَنهُ واَختَشَى مِنهُ شُومَا
جَرَّبَ النَّاسُ شُؤمَهُ فَجَفَوهُ
وَقَلَوهُ ولَقَّبُوهُ الدَّمِيمَا
والذَّمِيمَ اللِّئِيمَ والجَاهِلَ الجِب
سَ العُتِلَّ المُمَاذِقَ المَذمُومَا
والنَّمُومَ الشَّتِيمَ والفَاسِقَ الخِب
بَ الجَبَانَ الجَمَّ العُيُوبَ الاَثِيمَا
يَا حليفَ الزِّنَاءَ أيَا إبنَ
كَلبُ مَاضَرَّ أَن نَبحتَ النُّجُومَا
لَم تَكُ الآدِميَّ شَكلاً ولاَ طَب
عَاً ِإلى أن تُظَنَّ أصلاً كَرِيمَا
أنتَ والحَالُ شَاهِدٌ وشُهودُ ال
حالِ أحرَى بِأَن تَبُتَّ الخُصُومَا
سَيِّئَاتٌ تَجَسَّمَت فَأَتَت في
صُورَةِ القِردِ ثم حَاكَتهُ سِيمَا
دِينُكَ الكُفرُ والسَّرِيرَةُ حِرصٌ
لَستَ بِالخَيرِ والهُدَى مَوسُومَا
عَسُرَ الهَجوُ مِنكَ إِذ أنتَ هَجوٌ
وهِجَاءُ الهِجَاءِ أن بِكَ سِيمَا
قًلتَ ِإني لَحَنتُ لَحناً جَلِيًّا
وجَعَلتَ اللَّحنَ الهِلاَلَ التَّمِيمَا
والهِلاَلُ التَّميمُ لَيسَ بِلَحنٍ
لَو نَظَرتَ اللُّغَى وكُنتَ فِهِيمَا
أنتَ أنتَ الذي لَحنتَ مِرَاراً
ولَقد كُنتَ بِاللُّحُونِ زَعِيمَا
لَم تَكُن قَارِئاً ولَم تَكُ قُحًّا
مَضَغَ الشِّيحَ واجتني القَيصُومَا
إِنَّمَأ كُنتَ مَاضِغَ اللَّوزِ دَأباً
عَوَّدَ الجَهلُ نُطقَكَ التَّعجِيمَا
قُلتُ إِذ رُمتَ في القَرِيضِ نَسِيباً
كُنتَ أحجُو نَعِيمَه مُستَدِيمَا
وجَعَلتَ الرَّبَابَ فِيهِ نَدِيماً
مَا عِهِدنَا الرَّبَابَ قَبلُ نَدِيما
وَكفي سُبَّةً سَوَامِىَ هِيماً
وظَهَرَ اللَّحنُ في سَوامِىَ هِيَما
إِن تَكُن لاَحِناً فَلَستَ مَلُوماً
لَستَ في كُلِّ مَايِشِينُ مَلُومَا
أنتَ لُؤمٌ وأصلُ أصلِكَ لُؤمٌ
وَهوَ لُؤمٌ أما كفي اللّومُ لُومَا
هَاكَ في لَحنِكَ السَّقِيمِ قَرِيضَا
صَحَّ إِذَا أصبَحَ القَرِيضُ سَقِيمَا
فِيهِ مِن هَجوِكَ اختِصَارُ مُثِيرٌ
في الحَشَا دَائِمَ الزَّمَانِ كُلُومَا
وجَعَلتَ الروي مِيماً فإِنَّ رُم
تَ جَوَابي إجعَلَن رَوِيَّكَ مِيمَا
وَاحتَرِس من تَكَلًّفٍ واعتِسَافٍ
وانعِقَادِ مَعنًى ورَاعِ مَعنًى جَسِيمَا
وَاحذَرِ المَيلَ والسِّنِادَ وتَش
ويشَ النُّهى والتَّضمِينُ والتَّمِيمَا


Anzi tre dí creata era alma in parte
da por sua cura in cose altere et nove,
et dispregiar di quel ch' a molti è 'n pregio.
Quest' anchor dubbia del fatal suo corso,
sola pensando, pargoletta et sciolta,
intrò di primavera in un bel bosco.


Разбитъ Визирь
и прочь бѣжитъ
подъемля пылВъ пути знамена ихъ валятсПредъ ними мгла и смерть за ними,
Подъ ними пропасти разверсты,
Въ пути падутъ
копье и мѣчъ
сѣдокъ и кон


Und eine Feder laß mich nur
Betrachten mit geheimem Beben,
Bedenkend, daß der schwarzen Spur
Folgt leise schleichend Tod und Leben.
Den Pfunden, so mir gab Natur,
O Herr laß Zinsen mich entheben;
Ich bin so arm,
So nur in dem geborgten Pelze warm!


Plije na ně, poulí oči kosé,
na nožky jim schválně šlape bosé.


Per ucciderlo allor corro veloce:
come lo veggio tal per terra steso,
mi richiede Ginamo in umil voce
d'esser da tutti anzi che mora inteso.
Io, poiché l'indugiar nulla mi noce,
in concerderli ciò non sto sospeso,
perché inanzi il morir confessi e dica
sé traditor, Beatrice esser pudica.


A Ganelon: „Nuž, z Dánska Ožier!
Rek takový přec má tvou důvěru?“


فلا تَعْتُبَنِّي إذا ما مَزحْتُ
وعُريانُ كاسي مِنَ الرّاحِ كاسي
وإمَّا خلعْتُ لِجامي لِجامي
وطاوَعَ شمسَ مُدامي شِماسي
فإنِّيَ ضِرغامُ يَومِ الهياجِ
إذا ما ادَّرَعْتُ لِباسي لِباسي


Mit adott? a fürjét?


Bauz ist wiederum hingegen,
Bauz ist zwecks zu dem behuf,
Bauz ist andernteils deswegen,
Bauz ist ohne Widerruf!


For this, blithe Donald southward made his way
And left the lasses on the banks of Tay;
Him to a neighbouring garden fortune sent,
Whom we beheld, aspiringly content:
Patient and mild he sought the dame to please,
Who ruled the kitchen and who bore the keys.
Fair Lucy first, the laundry's grace and pride,
With smiles and gracious looks, her fortune tried;
But all in vain she praised his "pawky eyne,"
Where never fondness was for Lucy seen:
Him the mild Susan, boast of dairies, loved,
And found him civil, cautious and unmoved:
From many a fragrant simple, Catherine's skill
Drew oil and essence from the boiling still;
But not her warmth, nor all her winning ways
From his cool phlegm could Donald's spirit raise:
Of beauty heedless, with the merry mute,
To  he preferr'd his suit;
There proved his service, there address'd his vows,
And saw her mistress, — friend, — protectress, — spouse;
A butler now, he thanks his powerful bride,
And, like her keys, keeps constant at her side.


Und noch von allen Enden wird Vorrat zugeführt,
Von all den rüst'gen Bauern wird emsig nachgeschürt,
Bis höher, immer höher die Flamme leckt und schweift
Und schon mit lust'gem Prasseln der Türme Dach ergreift.


少陵已入严公幕
徐孺还为仲举宾
自愧无诗复非隐
况堪谋食更忧贫


Aus ausgehöhltem Gebirge fällt dort mit wildem Getümmel
Ein Fluß ins büschigte Thal, reißt mit sich Stücke von Felsen,
Durchrauscht entblössete Wurzeln der untergrabenen Bäume,
Die über fliessende Hügel von Schaum sich bücken und wanken;
Die grünen Grotten des Waldes ertönen und klagen darüber.
Es stuzt ob solchem Getöse das Wild, und eilet von dannen.
Sich nahende Vögel verlassen, im Singen gehindert, die Gegend
Und suchen ruhige Stellen, wo sie den Gatten die Fühlung
Verliebter Schmerzen entdecken in pyramidnem Gesträuche,
Und streiten gegen einander mit Liedern von Zweigen der Buchen.
Dort will ich lauschen und sie sich freun und liebkosen hören.
Fließ sanft unruhiges Flüßchen! still! ächzende Zephyrs im Laube,
Schwächt nicht ihr buhlrisches Flüstern. Schlagt laut, Bewohner der Wipfel,
Schlagt, lehrt mich euren Gesang! Sie schlagen; Symphonische Töne
Durchfliehn von Eichen und Dorn des weiten Schattensaals Kammern,
Die ganze Gegend wird Schall. Der Fink, der röthliche Hänfling
Pfeift hell aus Wipfeln der Erlen. Ein Heer von bunten Stieglitzen
Hüpft hin und wieder auf Strauch, beschaut die blühende Distel,
Ihr Lied hüpft frölich wie sie. Der Zeisig klaget der Schönen
Sein Leiden aus Zellen von Laub. Vom Ulmbaum flötet die Amsel
In hohlen Tönen den Baß. Nur die geflügelte Stimme,
Die kleine Nachtigall weicht aus Ruhmsucht in einsame Gründe
Durch dicke Wipfel umwölbt, der Traurigkeit ewige Wohnung,
(Worinn aus Lüften und Feld der Nacht verbreitete Schatten
Sich scheinen verenget zu haben, als sie Auroren entwichen,)
Und macht die schreckbare Wüste zum Lustgefilde des Waldes.
Dort tränkt ein finsterer Teich rings um sich Weidengebüsche,
Auf Ästen wiegt sie sich da, lockt laut, und schmettert und wirbelt,
Daß Grund und Einöde klingt. So rasen Chöre von Sayten.
Ietzt girrt sie sänfter, und läuft durch tausend zärtliche Töne,
Ietzt schlägt sie wieder mit Macht. Oft wenn die Gattin durch Vorwitz
Sich im belaubten Gebauer des grausamen Voglers gefangen,
Der fern im Lindenbusch laurt, dann ruhn die Lieder voll Freude,
Dann fliegt sie ängstlich umher, ruft ihrer Wonne des Lebens
Durch Klüfte, Felsen und Wald, seufzt unaufhörlich und jammert,
Bis sie vor Wehmuth zuletzt halbtodt zur Hecken herabfällt,
Worauf sie gleitet und wankt mit niedersinkendem Haupte.
Da klaget um sie der Schatten der todten Gattin, da dünkt ihr
Sie wund und blutig zu sehn. Bald tönt ihr Jammerlied wieder,
Sie setzt es Nächte lang fort, und scheint bey jeglichem Seufzer
Aus sich ihr Leben zu seufzen. Die nahen strauchichten Hügel,
Hiedurch zum Mitleid bewogen, erheben ein zärtlich Gewinsel.


Viděl jsem, jak Zuzka malá
růžicemi obkvítala;
jak ty vlásky mojí víly
až po paty zlaté byly.


»Was lehrt das Leben? Gib
Mir bündigen Bescheid. –
Hingeben, was dir lieb,
Hinnehmen, was dir leid.


Převrácený svět! Dřív hejří, pak se kaje;
měl by se spíš modlit, pak ať si zahraje.


Druhého dne byla jídla jiných chutí,
do nichž se Brázda s ženou opět nutí.
Tak to šlo ve vší možné chvále
celých čtrnácte dnů stále.
Brázda tloustnul, až to slyšet bylo,
milostpaní líčko se třpytilo,
laloch pak padal do zraků
jak na nebi kus oblaku;
věru, to vám každý hned poví,
Adam že byl hadr proti Brázdovi.


Come potro (diceagli la fanciulla)
Che sempre in mezo a duo la notte giaccio
E meco hor l'uno hor l'altro si trastulla
E sempre a l'un di lor mi trovo in braccio:
Questo ti fia (suggiunse il Greco) nulla
Che ben ti saprai tor di questo impaccio:
E uscir di mezo lor pur che tu voglia
E dei voler quando di me ti doglia.


»Böcke, zur Linken mit euch!« so ordnet künftig der Richter:
»Und ihr Schäfchen, ihr sollt ruhig zur Rechten mir stehn!«
Wohl! Doch eines ist noch von ihm zu hoffen; dann sagt er:
»Seid, Vernünftige, mir grad gegenüber gestellt!«


Die Fiedel singt, die Fiedel klingt,
Es lacht des Spielmanns Mund,
Ein Liebessehnsuchtslied er singt,
Das klingt so weh und wund;
Des Kaisers Augen werden mild,
Er winkt, der Schenk gießt ein
Und reicht dem blonden Fiedelmann
Den Kelch mit rotem Wein.


Adonis solo, de su vista hermosa
vencido vencedor, de amores mata
a la tirana dulce de las vidas.


Bin ich nicht verlassen und gefangen
Hier im Kerkergrab?
Trocknest du nicht von erbleichten Wangen
Mir die Zähren ab?


A sedmihlásek z jara sem
vždy přilétá rok za rokem,
kde Jeník v hrobě hlubokém.


事亲苦日短
为子愿为兄
恳恳报刘语
令人涕泗横


Aber ach, dies wird zuschanden,
Trauen ohne Treu und Grund;
Wer noch liebt der Sünden Banden,
Hat den Glauben nur im Mund.
Mach in mir zuschanden gar,
Was mir Treu und Glauben mindert,
Was mich reizet hier und dar,
Was mir Kraft und Fortgang hindert!


Gleiche Brüder, gleiche Kappen,
Einerley Gefahr und Muth!
Sollt uns auch der Feind ertappen,
Kämpfen wir vor Ruhm und Blut.
Wir sind allzeit freye Leute;
Ob uns gleich die Armuth drückt,
Werden wir doch immer heute
Durch geschwinden Trost erquickt.


Davon erstarkt der zarten Glieder Kraft,
Doch ließ man sie vor Uebermaß bewahren.
Rüal verstand sich wohl auf Ritterschaft,
Er war ja selbst in seinen jungen Jahren,
In manchem Abenteur und Spiel sieghaft,
Zum Hof des Uter Pendragon gefahren,
Wo Merlins Kunst und Weisheit vorbereitet,
Was Artus Herrschaft herrlich dann verbreitet.


Hučely divoké, nezkrotné vlny,
stále víc vzrůstal jich příval
a já těch teskných vzpomínek plný
sám a sám do nich se díval.


Da läßt sie die edle vertrauliche Gruft
Und stiehlt mir meine Geschmeider
Und steigt herauf zu dem luftigen Schuft,
Auf der dünnen Galgenleiter.
Treulieb, Treulieb ist verloren!


Oly igen bízjunk csak Urunk Jézusba,
Hatalmasságába, szabadulásba,
Azután királyba és ez országba,
Kik mast jönnek segétségöl táborba.”


别期渐近不堪闻
风雨萧萧已断魂
犹胜相逢不相识
形容变尽语音存


venga a veder l'illustre mio signore,
dove si trova ciò che si disia,
fino il mio cor e fino l'alma mia,
che gli dié già, né poi mi rese, Amore.


Der Mensch nun aus der tiefen Welt
Der Träume tritt heraus,
Freut sich, daß alles noch so hält,
Daß noch das Spiel nicht aus.


Da stand ich zürnend, und im bittern Grimme
Riss ich den bunten Schmuck mir aus dem Haar,
Bis mir aus hohen Lüften eine Stimme
In Busen drang, der tief beklommen war.


(Дума)
Как ты можешь
Кликнуть солнцу:
«Слушай, солнце!
Стань, ни с места!
Чтоб ты в небе
Не ходило,
Чтоб на землю
Не светило!»
Стань на берег,
Глянь на море:
Что ты можешь
Сделать морю,
Чтоб вода в нем
Охладела,
Чтобы камнем
Затвердела?
Какой силой
Богатырской
Шар вселенной
Остановишь,
Чтоб не шел он,
Не кружился?
Как же быть мне
В этом мире —
При движеньи —
Без желанья?
Что мне делать
С буйной волей,
С грешной мыслью,
С пылкой страстью?
В эту глыбу
Земляную
Сила неба
Жизнь вложила
И живет в ней,
Как царица!
С колыбели —
До могилы
Дух с землею
Ведут брани:
Земь не хочет
Быть рабою —
И нет мочи
Скинуть бремя;
Духу ж неба
Невозможно
С этой глыбой
Породниться…
Много ль время
Пролетело?
Много ль время
Есть впереди?
Когда будет
Конец брани?
За кем поле?
Бог их знает!
В этой сказке
Цель сокрыта;
В моем толке
Смысла нету,
Чтоб провидеть
Дела божьи…
За могилой
Речь безмолвна;
Вечной тьмою
Даль одета…
Буду ль жить я
В бездне моря?
Буду ль жить я
В дальнем небе?
Буду ль помнить,
Где был прежде?
Что я думал
Человеком?Иль за гробом
Все забуду,
Смысл и память
Потеряю?Что ж со мною
Тогда будет,
Творец мира,
Царь природы?


" Je pourrais folâtrer nue,
Dans le ruisseau du jardin,
Sans craindre de voir dans l'ombre
Deux yeux s'allumer soudain.


Schaudernd scheint er still zu stehen
zwischen gleichen Finsternissen,
und nun scheint er sich zu drehen,
aber Du – wirst mitgerissen.


雨洗楼头碧瓦昏
五更残月堕金盆
辘轳索转玉绳晓
花底宿禽无数喧


兰汤浴罢净香熏
冉冉芳魂化彩云
遗蜕一坯松下土
只须成塔不须坟


Zeuch nur, sang er, schöne Gegend,
Deiner Triften Reizung ein!
Jezo bistu nicht vermögend,
Mein Gemüthe zu erfreun,
Deßen Schwermuth diesen Fluß
Mit den Thränen stärcken muß.


C'est vainement déjà que son instinct devine
La chèvre en liberté, paissant sur la colline ;
Vainement qu'il s'apprête à la lutte, à l'amour :
Demain, je te l'immole à la chute du jour.


O Freüd! O lieblichs Wesen,
In welchem wird zu finden sein
Gesellschaft auserlesen:
Gott selbst mit seinen Engelein,
Da König und Propheten,
Da die Bekenner sind,
Die Gott auß Ihren Nöhten
Gerissen hat geschwind,
Woselbst die Patriarchen
Und keüsche Jungfräulein
Besitzer und Monarchen
Des Himmels werden sein.


Floridan liebt mit Gewien; eh Gewien herfür mag brechen,
Sagt man, daß er seinen Gaul woll um einen Lauff besprechen.
Mäurer pflegens so zu thun, daß sie nach deß Bogens schliessen
Ihre Böck und andren Zeug ab- und weg zu reumen wissen.


Wir gönnen andern ihre gute sachen, die es in ihrem theil aufs beste machen,


Es ist fürwahr nicht Menschenkunst,
Auf sichern Wegen gehn,
Führt uns nicht Gott und Gottes Gunst,
Würds oftmals seltsam stehn.


Kraj vidím klidný do dalekých mílí
– ty pruhy polí, lesů, vesnice –
z aleje jabloní v polední chvíli,
kdy těžké klasy stébla pružná chýlí
ve vlnách vonných zralé pšenice.


匹马中衢类断蓬
疏星残月共寒空
汉家未给千门钥
弛镫墙阴避宪骢


All min Freid is sünner Klang,
Un min Hart is arm,
Hör'k in Srhummern as Gesang
So de Kinner larm';


E’ kis tanyámban úr vagyok,
napestig bátran vígadok,
‘s mihelyt az alkony ágyba vet,
az álom rám nevet.
Ha megvisgálod Kedvesem!
tudom, megtetszik rejtekem.
Csak nő’ híjával van tanyám;
jer, térj be Klárikám!


Begeistrung senkt sich auf mich nieder,
Mein Auge glänzt, mein Busen schwillt,
Gedenk ich dein und deiner Lieder,
Du hohes, ernstes Dichterbild!


Tiefe Stille im Gemache –
Trän' im Auge – Kummermiene, –
Und wie Glöckchen an dem Dache
Spielt die siedende Maschine;


Slipped by the terrace, made a sudden leap,


Uns gaben die Götter
Auf Erden Elysium.


Se šerem zmírnil slunce lesk se palný
a vlídně vítal nečekané hosti,
před nimiž rozkládal se prostor valný,
vroubený horstvem plným spanilosti;
a po dolině jako obec němá
tisíce skalných leží balvanů. –
Ač zástup očí ani uší nemá,
i ač to není obec pohanů –
přec nezbedný hoch takto starci praví:
„Před námi na pláni, aj, husté davy,
jež dychtí vroucně po tvém slově, pane,
o nenech žízniť plémě zbědované!“
„Neslyším hovoru,“ dí stařec svatý.
„Jsouť zástupy ty touhou slova jaty,
a proto ticho jako po kostele,“
mu hošík vece nestoudně a směle.


Ao vê-la, os colibris, cansados de voar,
Procuravam-na sugar.


Glaublich ist, daß dieß entstehet,
Wenn der Sonnen Wunder-Licht
Eine Menge Dünst' erhöhet,
Ihre Cörperchen zerbricht,
Und dadurch die Luft vermehret,
Da die erste rückwärts fähret,
Aber bald, aufs neu gedehnt,
Sich nach ihrer Stelle sehnt.


Laß in Deinen Gnaden-Armen
Meine Lieben dort zu Haus,
Die ich Dir befahl, erwarmen.
Feuer, Wind und Wasserbraus,
Mörder-Fäuste, Diebes-Hände
Fern von meiner Hütten wende!
Mein Herz wünschet, wie es soll:
Gute Nacht, schlafft sanft und wol!


Um die Stunde war's,
Da die heilige Stille der Mitternacht
Auftaucht vom Meer und segnend über Welten fährt.
Jäh durch die Palmen schritt das Todesgrauen,
Urweltenweh
Rang auf zum Firmament.
Schwer hing der Himmel –
Nacht ... Tod ... In tiefem Schlaf die Jünger ...
Und wilde, brennendwilde Einsamkeit ...
Aufschluchzend schlägt er auf die Wurzelknorren,
Weint in die Nacht,
Die lächelnd über's Haupt die Schleier hebt.
Ein sengend Leuchten durch die Dämmernebel:
Die Sonne.


Ma tu, Eloisa, l'agile
Estro di Suli a i monti
Invia, dove più gelide
Mormoran l'aure e i fonti,
E molce i petti liberi
Canto d'augelli e balsamo di fior;


Toť nejvyšší je štěstí, na své pouti
když člověk zpět se může ohlédnouti
a když si říci může,
že blahu jiných světil život celý,
že v jeho stopách květy vypučely,
že vykvetly tam růže.


Byzanz war eine schöne Stadt,
Und blühend lag Venedig;
Nun liegt das Volk wie welkes Blatt,
Und wer das Laub zu sammeln hat,
Wird auch der Mühe ledig.


Die Neuzeit lehrt den Lenz bestehlen,
Ihr Zimmer blüht als Gartenbeet;
Zu treu ist's, wenn in deinen Sälen
Der Regen tropft, der Sturmwind weht;
Ein altes Recht ist's span'scher Granden,
Vorm Thron bedeckten Haupts zu sein;
Baarhäuptig ist er lang gestanden,
Drum gönn' ein Dach dem Rabenstein.


Zda bude moci jemu přikývnouti
tak upřímně, jak o té první pouti,
tak důvěrně a vroucně jako nyní? –
Ó Bože můj, chraň mrazů je a jíní!


Dove el fonte non sorge, è l'aquedutto;
Dove non nascon cedri o palme, è il sorbo,
Che, quando piace a me, mi è dolce frutto.


Jich hlas jak trouby stříbrné, ó slyšte,
do končin světa jásající zní,
v ruch bitev, v světa vír on dí: „Se stište,
je konec vašich hořkých dní,
do vaší tmy my nesem světlo čisté,
jsme heroldy nového Království.


Dir, o Freundin, einen Kranz zu binden,
Späht' ich in der öden Flur umher;
Suchte Blumen, doch es ward mir schwer,
Eine einz'ge blühend noch zu finden.


Vizeket oszlatja
S a főldet szárasztja,
Helyrehozza kedvünket.


Aus der Latiner alten Mauern soll
Dem Kriegsgott eine neue Pflanzung gehn;
Aus diesem Lenz, innkräft'ger Keime voll,
Wird eine große Zukunft ihm erstehn.


تَأَمَّلتُ رَبعَ الماليكَّةِ بِالحِمى
فَأَذرَيتُ دَمعي وَالرَّكائِبُ وُقَّفُ
وَأَضحى هُذَيمٌ مُسعِداً لي عَلى البُكا
وَأَمسى أَبو المِغوارِ سَعدٌ يُعَنِّفُ
وَما بَرِحَتْ عَيني تَفيضُ شُؤونُها
وَيرزِمُ نِضوي وَالحَمائِمُ تَهتِفُ
فَيا وَيحَ نَفسي لا أَرى الدَّهرَ مَنزِلاً
لِعَلوَةَ إِلّا ظَلَّتِ العَينُ تَذرِفُ
وَلَو دامَ هَذا الوَجدُ لَم تَبقَ عَبرَةٌ
وَلَو أَنَّني مِن لُجَّةِ البَحرِ أَغرِفُ