كان جدي مثلَ حاسوبٍ،
وأكثرْ…
يحفظُ الأشياءَ عن غيبٍ
فلا يحتاجُ دفترْ!
يستقي الأخبارَ مِن أوثقِ مَصدَرْ،
ثم يرويها انسيابًا
ليسَ يعثُرْينبشُ التاريخَ مِن أيامِهِ الأولى البعيدةْ،
ليسَ يقرأ
لا كتابَ ولا جريدةْ،
فهو لم يذهبْ لمدرسةٍ تعلّمْهُ القراءةْ،
وهو درويشٌ وسيمٌ، بالبساطةِ والبراءةْ…


Wer kann dieses Wunder fassen,
Daß sich einer Stimme Klang
So gar oft muß theilen lassen,
Da ein Wörtchen, ein Gesang
Dergestalt die Luft erreget,
Daß sie wallend sich beweget,
Und viel tausend Ohren füllt,
Was aus einem Munde quillt.


Uom sei: di tutti gli uomini
accogli in te l'affanno;
t'unisci a quanti vivono,
a quanti un dì vivranno.
Inno d'amore, ascendano
al cielo i tuoi dolor'.


On bratrem as mé duši bude:
má těchže barev dvé;
vše ostatní jsou tóny chudé,
nádechy neživé – – –


Aspoň pro to dítě – čím se provinilo,
aby před zrozením zhubeno též bylo?“


Esto debería crearme alarma,
pero no: no hay nada más natural
que este juego en un país decadente.


Der Buchsbaum sprach: Bin ich so fein,
Aus mir macht man die Pfeiffelein,
Auf mir pfeift mancher gute Gesell,
Im Feld wohl in den Kriegen,
Felbinger wie gefällt dir das?


Mit weißen Fingern
Ein stilles Kind
Spielt mit den Primeln,
Lacht mit dem Wind.


Qual parte dunque, Musa mia, dirai
di tanta Donna eccelsa e glorïosa,
s'ogni in lei parte avanza il nostro dire?
Quel divin spirto forse, dove posa
quanto di buon si vide in terra mai,
cerchi lodar e quanto val scoprire?
Ma chi potrà tant'alto unqua salire?
Chi le virtù di questa s'affatica,
quali elle sono dimostrar al mondo,
vuol questi il largo mar e sì profondo,
in picciol rivo por senza fatica.
Dunque altro non si dica
se non del Re Francesco la Figliuola,
e dirà donna vera, saggia e sola.


Wie klang aus deinem Munde
Das Ja so wunderbar?
Ich bin nun zwei geworden,
Der ich so einsam war.


Wie streng die Kält' auch immer sey,
So wird er seinen Hut doch unterm Arme führen.
Ich könnte mein Gehirn erfrieren;
Er waget aber nichts dabei.


Az te kutaidból az vizek
Soha el nem fogynak,
Hogy az szép földi vetemények
Szaporodhassanak.
Az barázdákat megitatod
Az szántóföldeken,
Az vetést szép essővel áldod,
Hogy bőven teremjen.


长生木瓢置佛前
何年山隐辟支禅
带将风露中条色
归汲曹溪白象泉


Oh ! Laisse que j'admire
Ces haleines de myrrhe,
Ces ivoires, ces ors,


Ob die Drucker dem Papier
Schon offt schier
Gar die Seel auspressen/
Kan es doch sein Ungemach
Keiner Rach/
Oder Zorn zumessen/
Massen es dardurch empfangt
Weißheit der Buchstaben/
Welches jederman verlangt
Stäts bey sich zu haben.


Ich liebte sehr die schmale Birke,
Findend, daß sie als Jungfrau wirke;


Boj života jsem dobrý dobojoval, –
teď koruna mi věčné slávy kyne!
Já víru v Tebe skalopevnou choval,
nejsladší Mistře – čisté Panny syne –;
když církev Tvoji divé hnětly boly
a z těl Tvých věrných, v krvelačné zlobě
sveřepý císař pochodně si robil:
já vyznával Tě veřejně a slavně
a těžký kříž Tvůj nosil neunavně –;
já skrýval Tebe v srdce svého kobě,
jak poutník ten, jenž v dutině své holi
schovával démant, který v čárném rdění
kdys oční důlky modly jeho zdobil.
V Tvé hluboké jak moře zřítelnici
mně jiskry žhavé jako hvězdy plály,
když na úpatí hrdé Petra skály
jsem lovil duše spásy na udici,
jejížto osten – ne smrt hrůzyplnou,
však nebes ráji čárnou věstil záři:
tu gloriolu očistnou a svatou,
v níž Lazaru i dceři ze Samaří
odplatu stejně dáváš vrchovatou
v lítostném Boha Hospodina klínu.“
Tak svatý Pavel, vězeň v Mamertinu,
přemítal, upjat těžké ve okovy,
na dlažbě vlhké, kde na jeho slova
před chvilkou teprv ruka andělova
ze země pramen vody křišťálový
vyvedla tryskem, aby krůpěj vlahá
křtem spásným zkropit mohla strážce řasy,
jenž při pohledu na světcovo čelo,
vznícené jasem nadzemského blaha,
obrácen rázem na Kristovu víru.
Pohanských bludů liché bělmo spadlo
a srdce, které v pustých vášní víru
jak lístek smokvy v slunném žáru vadlo,
milostnou touhou hned se pozachvělo
k Tomu, jenž bratry sytil chlebem spásy
a lásky zrnko rozsil po vesmíru.
Den rozbřeskal se v čarolesklé vnadě
po Tibeřině usměvavém dolu; –
paprsek slunce, zlíbav hřeben zlatý
Nerona zámků v palatinském sadě,
protkával nachem střechy Kapitólu,
pak těkav chvíli sloupů hlavicemi
a hvozdem soch, těch kyprých, plných vděků,
jež jak sny bujné zapadlého věku
na fóru bílou tísnily se řadou,
zalehl v temno cirku pod arkádou,
zbrocenou svěží krve šlepějemi,
jež v písku tu tak purpurově plály,
jak venku čárná opona ta z nachu,
již gladjatorů ruce rozepjaly,
by tyran, chráněn od slunce a prachu,
ssát mohl douškem vražed kratochvíli.


Se fosser gli occhi tuoi due fonti vive,
Mai non potrebbe il pianto
Adeguarsi al tuo danno ed allo scorno;
Che fosti donna, or sei povera ancella.
Chi di te parla o scrive,
Che, rimembrando il tuo passato vanto,
Non dica: già fu grande, or non è quella?
Perchè, perchè? dov'è la forza antica,
Dove l'armi e il valore e la costanza?
Chi ti discinse il brando?
Chi ti tradì? qual arte o qual fatica
O qual tanta possanza
Valse a spogliarti il manto e l'auree bende?
Come cadesti o quando
Da tanta altezza in così basso loco?
Nessun pugna per te? non ti difende
Nessun de' tuoi? L'armi, qua l'armi: io solo
Combatterò, procomberò sol io.
Dammi, o ciel, che sia foco
Agl'italici petti il sangue mio.


 «Poor leper who is a man,
 Poor leper who is alive,
 Under his being's ban,
 Whose torture's chain unearned
 No pity comes to riv
 «A Hand of Might created
 The newt, the toad, the viper,
 But gave them not its worst;
 Kept them from loneliness,
 Gave them their kindred's blis
         But that hand made the leper
 And it made the leper leper:
 And that Hand Almighty is
         Of all things the most curs


Obgleich die Hülffe spat beschicht,
So muß man doch ablassen nicht,
Vertrauen, hoffen, weinen:
Daß unser Ziel
Sey, wann Gott will,
Macht endlich Hülff erscheinen.


Тесно у вас,
         грязно у ваУ вас
         душнЧего ж
    в этом грязном,
            в тесном увяз?
В новый мир!
           Завоюй воздушныПо норме
    аршинной
         ютитесь но́рамУ мертвых —
            и то
         помещение блёстчА воздуху
    кто установит нормы?
Бери
         хоть стоаршинную площадМажешься,
       са́лишься
         в земле пропылённой,
с глоткой
    будто пылью пропилеА здесь,
    хоть все облетаешь лона,
чис        Лишь в солнце
         лучи
           окропилВы рубите горы
    и скат многолесый,
мостом
    нависаете
         в мелочь-ручьА воздух,
    воздух — сплошные рельсЛуны́
    и солнца —
         рельсы-лучГорд человек,
           человечество пыжится:
— Я, дескать,
           самая
         главная ижицВокруг
    меня
             вселенная движетс —
А в небе
    одних
         этих самых Марсов
такая
         сплошная
             огромная масса,
что все
    миллиарды
         людья человечьего
в сравнении с ней
         и насчитывать нечегЧего
    в ползках,
             в шажочках увяз,
чуть движешь
           пятипудовики ту́шины?
Будь аэрокрылым —
         и станет
           у вас
мир,
        которому
            короток глаз,
все стены
    которого
         в ветрах развоздушен


Ich sterbe so, wie alle müßen;
Es ist der Tod der Sünden Sold.
Verklagt mich endlich mein Gewißen,
Genug, mein Heiland ist mir hold.
Ich wälze mich in seinem Blute
Mit freyem Muthe;
Schimpft, Welt und Satan, wie ihr wollt.


黄埃赤日满人寰
扰扰浮生竞往还
何似衡门脩竹下
捲帘閒坐看青山


Kdo však oheň rozdělával
Nejvíc, byl Jan ze Želiva.
Ten v zakladateli řádu
Dračího, totiž v Zikmundě,
Onoho z svatého písma
Spatřil draka se sedmi
Hlavami a se sedmi
Korunami (množstvím zemí
Zikmund vládl), jenžto přišel,
Aby dětsko velebné
Matky Boží, totiž pravdu
Novozrozenou, vyhubil.
I naříkal, pln hořkosti,
Na církev na římskou, jež prý,
Nejsouc matkou již, anobrž
Macechou, jed svůj vylévá
V proudech, jako nejlítější
Saň, a kříž, to znamení
Pokoje a lásky, nyní
Zdvíhá ku záští a vraždě.
Leč nepřestal na řečích;
Na popuzování jeho
Ve středu pašijového
Téhodne se obec zbylá
S duchovními husitskými
A se členy vysokých škol
Shromáždila na radnici
Staroměstské, a tu jal se
Zase mluvit: „Týden ten nám
Připomíná Spasitele.
Známo Vám, jak trápili ho
A ho lítě sužovali,
Až ke kříži přibili ho,
A pak vrhli ve hrob, na hrob
Kámen uvalili, a ten
Kámen zapečetili,
Aby umučený nikdy,
Nikdy již se nemoh’ zmoci.
Avšak přes to přese všecko
Spasitel přec třetího dne
Z mrtvých vstal. Ptám se Vás všechněch,
Chcete i Vy z mrtvých vstáti?“


本图富贵快心期
谩借从亲说便宜
五国攻秦齐不至
客卿正是在齐时


Se non che spero ancor d'aver conforto,
là dov'è grande pregio e gran valore:
sol è colpa d'Amor s'io pene porto.


Ich ging zur Bahn. Der Abendzug
Kam erst um halber zehn.
Wer zeitig geht, der handelt klug,
Er kann gemütlich gehn.


O Re dei re e creator di tutti,
sole dei soli e divina giustizia,
lume de' lumi degli eterni frutti
e d'ogni peccator sonmma giustizia;
da cui cacciati fur dal cielo e strutti
color che piobbon con tanta malizia,
sì come padre glorïoso e giusto,
per tua piatà illumina il mio gusto,


Poi conforta i destrieri, e sì lor parla:
Xanto, Podargo, Etón, Lampo divino,
mercé del largo cibo or mi rendete,
che dell'illustre Eezïon la figlia
Andròmaca vi porge, il dolce io dico
frumento, e l'alma di Lïeo bevanda,
ch'ella a voi mesce desiosi, a voi
pria che a me stesso che pur suo mi vanto
giovine sposo. Or via, volate; andiamo
alla conquista del nestòreo scudo
di cui va il grido al cielo, e tutto il dice
d'auro perfetto, e d'auro anco la guiggia.
Poi di dosso trarremo a Dïomede
l'usbergo, esimia di Vulcan fatica.
Se cotal preda ne riesce, io spero
che ratti i Greci su le navi in questa
notte medesma salperan dal lido.


Sei tapfer, wie ein Ritter,
Und reizend, wie Adon,
Hab' Ehr' und Glückesgüter,
Sey eines Fürsten Sohn!


Avea Dudon ben conosciuto certo,
ch'ucciderlo Ruggier non l'ha voluto;
perch'or s'ha ritrovato allo scoperto,
or stanco sì, che più non ha potuto.
Poi che chiaro comprende, e vede aperto
che gli ha rispetto, e che va ritenuto;
quando di forza e di vigor val meno,
di cortesia non vuol cedergli almeno.


In abito succinta era Marfisa,
qual si convenne a donna et a guerriera.
Termoodonte forse a quella guisa
vide Ippolita ornarsi e la sua schiera.
Già, con la cotta d'arme alla divisa
del re Agramante, in campo venut'era
l'araldo a far divieto e metter leggi,
che né in fatto né in detto alcun parteggi.


(Mañana serán accionistas
de cualquier ingenio cañero
y cargarán con el dinero...)
Y hacia un rincón —solar, bahía,
malecón o siembre de cañas—
bebe el negro su pena fría
alelado en la melodía
que le sale de las entrañas.
Jamaica, la gorda mandinga,
reduce su lingo a gandinga.
Santo Domingo se endominga
y en cívico gesto imponente
su numen heroico respinga
con cien odas al Presidente.
Con su batea de ajonjolí
y sus blancos ojos de magia
hacia el mercado viene Haití.
Las antillas barloventeras
pasan tremendas desazones,
espantándose los ciclones
con matamoscas de palmeras.
¿Y Puerto Rico? Mi isla ardiente,
para ti todo ha terminado.
En el yermo de un continente,
Puerto Rico, lúgubremente,
bala como un cabro estofado.
Tuntún de pasa y grifería,
este libro que va a tus manos
con ingredientes antillanos
compuse un día...
... y en resumen, tiempo perdido,
que me acaba en aburrimiento.
Algo entrevisto o presentido,
poco realmente vivido
y mucho de embuste y de cuento.


Tys šťastný! – však co prospěje,
Že tam se mile rozliješ,
Kde má se svítí naděje?
Ty, po čem toužím, nečiješ.


Los persas tienen
Un rey sombrío;
Los hunos foscos
Un rey altivo;
Un rey ameno
Tienen los íberos;
Rey tiene el hombre,
Rey amarillo:
¡Mal van los hombres
Con su dominio!
Mas yo vasallo
De otro rey vivo,—
Un rey desnudo,
Blanco y rollizo:
Su cetro —Un beso!
Mi premio —un mimo!
Oh! cual los áureos
Reyes divinos
De tierras muertas,
De pueblos idos
—¡Cuando te vayas,
Llévame, hijo!—
Toca en mi frente
Tu cetro omnímodo;
Úngeme siervo,
Siervo sumiso:
¡No he de cansarme
De verme ungido!
¡Lealtad te juro,
Mi reyecillo!
Sea mi espalda
Pavés de mi hijo:
Pasa en mis hombros
El mar sombrío:
Muera al ponerte
En tierra vivo:—
Mas si amar piensas
El amarillo
Rey de los hombres,
¡Muere conmigo!
¿Vivir impuro?
¡No vivas, hijo!


No sé escupir,
pero voy a aprender
para escupir sobre las tumbas
de todos los culpables de las guerras.
No tengo uñas,
pero quisiera tener garras
para atrapar desde mi altura
a los hombres reptiles.
No tengo poder,
pero tengo la fuerza de los pueblos
que sufren.
No tengo cultura,
pero tengo el corazón sabio
de estar con los que no tienen nada.


Tu skráň, v níž nadějí už shasla arije,
přec opět zarděním váš lesk nám polije,
chvil šťastných úsměvy zas rázem do ní vrátí!
On divným kouzlem svým tak náhle vzruší zas
žár v lebce sestárlé, již uondal byl čas,
a srdce probudí, jež chystala se spáti...


Портных у нас в столице много,
Все моде следуют одной:
Шьют ровной, кажется, иглой,
Но видишь, всматриваясь строго,
Что каждый шьет на свой покроПортными нас всех можно счислить:
Покрой у каждого есть свой,
И тот, кто мастер сам плохой,
Других принудить хочет мыслить
И поступать на свой покроДай бог покойнику здоровье!
Вольтер чудесный был портной:
В стихах, записочке простой,
В ксторье, в сказках, в богословье
Везде найдешь его покроУча, нас комик забавляет:
Денис тому пример живой;
Но Вралькин сам себе большой,
И на смех прочим одевает
Он Талию на свой покроСтарик Федул, муж правил строгих,
Быть хочет в доме головой;
Жена пред ним равна с травой,
Но голове, не хуже многих,
Наряды шьет на свой покроЯзык наш был кафтан тяжелый
И слишком пахнул стариной;
Дал Карамзин покрой иноПускай ворчат себе расколы!
Все приняли его покроПускай баллады — бабьи сказки,
Пусть черт качает в них горой;
Но в них я вижу слог живой,
Воображенье, чувство, краски, —
Люблю Жуковского покроПусть мне дурачество с любовью
Дурацкий шьют колпак порой;
Лишь парк бы только причет злой
Не торопился по условью
Убрать меня на свой покрой!


Verschüchtert von des Purpurbett's Umschattung
Horcht die Prinzessin in die schwarzen Ecken.
Ihr dünkt ein schalkhaft kichernd' Necken,
Ein seltsam' Künden fürstlicher Begattung.


ač nedá ovšem popříti se též,
že v honbě účinné
i myšlenku i obraz přivlečeš,
ať hodí se či ne –


Mais, hélas ! où m'emporte
Le songe ! Elle est bien morte
L'époque où nous voyions


– Jak vztyčený prst sám je v světě. –


Los montes mide y las campañas mora
flechando una dorada media luna,
cual dicen que a las fieras fue importuna
del Eurota la casta cazadora.


Kloní se, – až s retem skoro splyne ret.
Počala ho divá rozkoš opíjet,
cítil, srdce v prsou bít mu přestává, – –
ach, to ona život jemu vyssává!


Má stále v prach jen sklánět se má noha
a slepě stíhat fantóm bláhový?
Mám hledat jen a nenalézat Boha?
Kdo z davu lidstva, kdo mi odpoví?...


Meteor každý zasvítí ještě
v posledním letu – –
Přeškoda věčná, srdce moje,
každého květu,
písně – je žití spory
tříští teď v meteory...


Du warst mit Erde kaum bedeckt,
Da kam ein Freund heraus,
Mit Rosen hat er ausgesteckt
Dein stilles Schlummerhaus.


Il sagace Tognon, che la vendetta
pronta si vide, unì le genti sparte,
e diede aviso a i due Malvezzi in fretta
che volgessero tosto a quella parte;
indi avendo al tornar la via intercetta
a quei che saccheggiavano in disparte
i fichi secchi e le castagne in forno,
cinse d'armi e cavalli il Re d'intorno.


Ich habe dich gesehn, du Stadt,
Die Könige zu Knechten hat:
Es rief dein lauter Ruhm, auch mich
Mit Hermans Bruder Gilberich,
Den Ort zu sehn, wo vorger Zeit
Dir Herman seinen Arm geweiht.
Ich kam und sah: auf sieben Höh'n
Stieg ich und blieb verwundernd stehn.
Ich sah hinunter: weit und breit
War alles groß, war Herrlichkeit.
Ich dacht' an meine Hütte zurück,
Schämte mich einen Augenblick,
Und eilte voll wallender Freude hin
Wie die Helden zu Thuisko ziehn.
Hier, dacht' ich, wird die Tugend wohnen,
Hier wird man Tapferkeit belohnen,
Da wird das Gastrecht heilig seyn,
Und Weisheit sich der Fülle freun. –
Doch wie ganz anders fand ich dich!
Ha, Falsche, wie betrogst du mich!
Ich fragt' im Thal und auf der Höhe:
Wo herrscht die Heiligkeit der Ehe?
Wo wohnet Liebe sonder List?
Wo Freundschaft ohne Falsch? Wo ist,
Auch ohne Lohn und ohne Schwert,
Das Recht gesichert, Tugend werth? –
Wohl aber sah ich unter Schwelgerfesten
Den Unterdrücker feist gedeihn,
Und in bewachten Goldpalästen
Den Feigen kühn bey tapfrem Wein:
Auch gaben feile Bardenchöre
Dem stolzen Imperator Ehre,
Daß er zu seinen Sklaven
Herab vom Himmel kam;
Daß er, der Sohn der Götter,
Daß er die Freiheit ihnen nahm!


"Oi tu, omo, che cc'èi salito,
dimme en que forma c'è' tu gito,


Al fin, yo soy lo que mi ser abstracto,
de espectro múltiple y veraz, proyecta.
Concéntrico el fervor, la vida recta,
nada me mueve sino el dulce pacto.
Divina forma y aprehensión del acto
que encarna el verbo: furia de mi secta.
La vida inmune, virgen, está infecta.
El alma viva de mi carne es tacto.
Ascético rencor, turbios regímenes,
mística farsa de la pura frente:
sean de amor y de verdad mis crímenes.
No estanque, sino cima de torrente.
Vándalo augusto de floridos hímenes.
Doma de eternidad es el presente.


Jakých bolů hrozná tíž
rvala všecky v tísni nemalé!
Každý chtěl jen výš a výš,
mnil, že v trudu přívale
Titan na skále! –
Štěstí nestálé!
Slávu urvati chtěl každý z nás,
aby život všem byl hodokvas,
vše urvat krátkým letem na Parnass
v hře zoufalé.


A téli nők kacérak és még kevélykedők.
Vagy - tán te bús fajankó, még visszavárod Őt?...
... Kacagni kell!... Igaz, ni: majd elfeledtem ezt,
egy képeslap, ma kaptam s most érdekelni kezd.


Mein Lieben blicket an das Lied,
Und mein Gesang die Lieb' ansieht.
Sie blicken stets einander an,
Als wär' es ihnen angethan.
Sie sehen sich so wonnereich,
Das eine schön dem andern gleich;
Sie können ab davon nicht stehn,
Einander immer anzusehn.


Csuda – fa!
Gyönyör – fa!
Álom – fa!
Szép karácsonyfa! Életem!


Mein Reich ist nicht von dieser Welt/
Spricht Christus: wenn es hier bestellt
Man würde vor mich kämpffen/
Vnd suchen mit entblöstem Schwerdt/
Ja angesteckter Kirch vnd Heerd/
Der Juden Trotz zu dämpffen.
Pilatus spricht: so wilst du doch
Ein König seyn? Ich bin es noch/
Sagt Jesus: vnd ankommen/
Ja bin geboren in die Welt/
Daß Ich der Warheit Reich anstellt.
Mich hört/ wer sie vernommen.


Oly kedvetlen s nyughatatlan,
Sokszor köny jő szemébe;
Bizonyos és csalhatatlan:
Amor szökött szivébe.
Hogy kiván ő, hogy szeret ő,
Ennyit tehát tudnánk már -
De kit? - Hajh! itt a bökkenő,
A titok, mely annyit zár.
Ah! hogy lelkem felderüljön,
Hogy tetemem felépüljön.
Hogy szívemben békesség
Legyen - sok kell ahhoz még.


金刚台小一鸱夷
大苏大阳如酒卮
刘郎字字白云气
犹嚼黄花把剑吹


Alta e profonda di riposo eterno
ombra mi si avvicina,
sì già rapido inchina
verso l'occaso il dì, né più lo scerno:
fasci e salme di scherno
e di martir, ch'addosso
io portai sempre, or <tante> io più non posso,
e così le pur getto
in terra, giunto al mio santo ricetto.


První zírám nebes ve blankytu;
Druhou, milá! v oka tvého třpytu.
A tak chráněn dvěma idealy,
Přes to zhoubné času vlnobití,
Skrze písčiny a skryté skály
Pevně řídím loďku svého žití.


Was einer denn wüßte? was wissen man kann?
Darob verwirrt sich, überwirft sich der Mann.
»Was einer wissen konnte, und was er nun weiß,
Er selber wiß es! Nichts macht ihm dann heiß.«


En mí yo no vivo ya,
y sin Dios vivir no puedo,
pues sin él y sin mí quedo,
este vivir ¿qué será?
Mil muertes se me hará,
pues mi misma vida espero
muriendo porque no muero.
Esta vida que yo vivo
es privación del vivir;
y así, es continuo morir
hasta que viva contigo.
Oye, mi Dios, lo que digo:
que esta vida no la quiero,
que muero porque no muero.
Estando ausente de ti,
¿qué vida puedo tener,
sino muerte padecer
la mayor que nunca vi?
Lástima tengo de mí,
pues de suerte persevero
que muero porque no muero.
El pez que del agua sale
aun de alivio no carece,
que en la muerte que padece
al fin la muerte le vale.
¿Qué muerte habrá que se iguale
a mi vivir lastimero,
pues si más vivo, más muero?
Cuando me empiezo a aliviar
de verte en el Sacramento,
háceme más sentimiento
el no te poder gozar;
todo es para más penar
y mi mal es tan entero
que muero porque no muero.
Y si me gozo, Señor,
con esperanza de verte,
en ver que puedo perderte
se me dobla mi dolor;
viviendo en tanto pavor
y esperando como espero,
muérome porque no muero.
¡Sácame de aquesta muerte,
mi Dios, y dame la vida;
no me tengas impedida
en este lazo tan fuerte;
mira que peno por verte
y de tal manera espero
que muero porque no muero!
Lloraré mi muerte ya
y lamentaré mi vida,
en tanto que detenida
por mis pecados está.
¡Oh, mi Dios!, ¿cuándo será
cuando yo diga de vero:
vivo ya porque no muero?


Ihr habt's beschworen, seht nun, daß Ihr's zwinget,
Sonst wächst das Kind Euch alten übers Haupt;
Dort fliegt es hin, ein Vogel leicht beschwinget,
Unhemmbar, stark, am Ziel, eh Ihr es glaubt.
Der freie Rhein – Ja, frei nicht bloß von Franken,
Der deutsche Rhein – Ja, deutsch nicht bloß zum Spaß ...
Gut' Nacht! Ich will dem alten Herr-Gott danken,
Daß er – Genug, ich weiß noch nicht für was!


Ты в древних сагах был предсказан,
Последний викинг, вождь-герой!
Мечтой веков миропомазан
За Север на смертельный бой!
Ты принял беспощадный вызов,
Поверив в помощь тайных сил,
Свой подвиг, сана не унизив,
Как Рыцарь Полюса свершиИ пусть, обманут зовом славы,
Ты дерзко жребии метал,
Пусть на пустых полях Полтавы
Судьбу столетий проиграл, —
Но сны заветные народа
В тебе свой образ обрели,
Сны духовидца, морехода,
Завоевателя земли!
Стоишь ты, призрак древней саги,
В своей столице над толпой
И вдохновенным взмахом шпаги,
Как прежде, манишь за собоМне, гостю с вражьего Востока,
Склониться пред тобой дозволь,
Игрок безумный в кости Рока,
Венчанный Полюсом король!


Bocsáss meg nékem... nem birom tovább!
Cipeld magad ruhád setét uszályát.
A hintó eltaposta bús lovát,
mely hűen vitte hideg éccakán át.


Jeho prst si s lesklým šperkem hraje
a zrak často do klína se smeká
na ty lesky, pýchou plápolaje.
Ztajila mu tráva sadu měkká
kroky chodce teskného, jenž za ním
v otevřené brance nyní stanul.
Hoch se bavil dále sněním, hraním,
i zpěv přitlumený se rtů svanul:


De heában sirok,
Utánna ohajtok,
Fatum irigy énnekem;
Hogy ha ember korban
Ő gyuthatott volna,
Azt bizonnyal elhittem,
Ő Zriny jó névvel,
Vitéz magyar kézzel
Kedvet tett volna nékem.


Liebliches Kind, nimm hin den Strauß, der Süßes dir weissagt!
Wird er zur Mumie einst, haucht er Erinn'rung dir zu.


Zde darmo ptáš se, co je víc,
zda život, jenž je velkým divem,
či smrt, jež všecko ukončíc
tě mlčky chvátí
a dá ti
mír hluboký po boji divém.


14/03/1931 (publicada na Presença, 2ª série, nº 1, Novembro de 1939)


Si de la tierra sube
contra la luz la música,
así contra el destello
de unos ojos estáticos
sube el calor de un cuerpo
al amor sometido.
Contra la mano o cielo
que la dicha contempla,
el son o ritmo o cántico
ofrece su batalla.
Luz y música enfrentan
sus dardos sin herirse.
Tierra y cielo se cruzan
resplandor y sonido.
Bajo mi pecho eres
lago, monte, llanura,
tierra sonora, dócil
a mi luz o a mi llanto.


Er geht in Lieffland, und verspricht
Dem Polen seine Trew und Pflicht,
Weil dazumal die Moscowitten
Mit jhm Smolensko wegen stritten.


Přístojíť i po pravici tobě
choť královská, zření majíc na tě,
všecka slavná v drahé své ozdobě,
roucho její protkávané zlatě.


مَواعيدُهُ بِالوَصلِ أَحلامُ نائِمٍ
أُشبِّهُها بِالقَفرِ أَو بِسَرابِهِ
فَمَن لِي بِوَجهٍ لَو تَحَيَّر في الدُجى
أَخُو سَفَرٍ في لَيلِ غَيمٍ سَرى بِهِ


fugato in sul Dannubbio il tracio stuolo,
rotto in Ambracia il perfido Ottomano,
tolto l'orgoglio al Siro, a l'Africano,
fatto di mille imperi un regno solo:


»Hilf, Bruder, lieber Bruder mein,
Hilf, Reicher du, dem Armen;
Wirst gegen mich doch menschlich sein,
Wirst meiner dich erbarmen;
Leih mir den Gaul auf einen Tag,
Daß ich zu Holze fahren mag;
Gar grausam ist der Winter!«


هو من يبتدئ الخلق
وهم من يخلقون الخاتمات!
هو يعفو عن خطايانا
وهم لا يغفرون الحسنات!
هو يعطينا الحياة
دون إذلال
وهم، إن فاتنا القتل،
يمنون علينا بالوفاة!
شرط أن يكتب عزرائيل
إقراراً بقبض الروح
بالشكل الذي يشفي غليل السلطات!
**
هم يجيئون بتفويض إلهي
وإن نحن ذهبنا لنصلي
للذي فوضهم
فاضت علينا الطلقات
واستفاضت قوة الأمن
بتفتيش الرئات
عن دعاء خائن مختبئ في السكرات
و برفع البصمات
عن أمانينا
وطارت عشرات الطائرات
لاعتقال الصلوات!
**
ربنا قال
بأن الأرض ميراث التقاة
فاتقينا وعملنا الصالحات
والذين انغمسوا في الموبقات
سرقوا ميراثنا منا
ولم يبقوا منه
سوى المعتقلات!
**
طفح الليوماذا غير نور الفجر بعد الظلمات؟
حين يأتي فجرنا عما قريب
يا طغاة
يتمنى خيرآم
لو أنه آان حصاة
أو غبارا في الفلاة
أو بقايا بعرة في أست شاهيئوا آشف أمانيكم من الآن
فإن الفجر آأظننتم، ساعة السطو على الميراث،
أن الحق مات؟!
لم يمت بل هو آت!!


Mit mir jedoch ging jener Traum.
Ich sann ihm nach unausgesetzt;
Ja, daß der Geist besiegt den Raum,
Daß du erschienst, ich weiß es jetzt.


清霜点明镜
玄发渐以缟
百事一无成
骎骎忽将老


A návrat domů – krátký pouze oddech
a nové sklamání a nové boje
a rozloučení s matkou, se sestrami
a dálná, dlouhá cesta za ocean
a touha po nich, touha po domovu
a nemoc a to těžké umírání
a ten hrob v cizí zemi – A co ještě?
Jen upomínka naše, věrná stráž...
Ach, tolik trudů – za rubáš!


Kein Reh ist so verzagt/
Wann es von vielen Hunden
Schon schier gar überwunden
Sich in die Weite wagt/
Wann es unfehr zuruck
Die Büren höret knallen/
Und siht vor ihme fallen
Bald da/ bald dort ein Stuck.


A z úst jejích zní mi a zvučí to
o nocích a večerech v máji,
o lipách a jabloních ve květu,
o zhynulém lásky mé ráji.


Praví: „Můj jsi, šohajíčku, a já tvou,
snoubenci jsme pod tou boží oblohou.


A ruce naše k prosbám rozpjaté
se proměnily v pěsti zaťaté,
modlitby ztvrdly dlouho tužbou retů
a zraky vzplály barvou žhavých květů. –


Es bebt das Laub am Lindenbaum,
Es träumt der Väter hohen Traum;
Das ist die Nacht, die heilige Nacht,
In der das neue Reich erwacht.


Ajtót nyitok. Meglódul lomhán
a főzelék fagyott szaga
és végigvicsorog a konyhán
a karmos tűzhely. A szoba


mostrando ch'essendo egli nuovo sposo,
non dovea conturbar le proprie nozze.
Ruggier rispose lor: - State in riposo;
che per me fôran queste scuse sozze. -
L'arme che tolse al Tartaro famoso,
vennero, e fur tutte le lunghe mozze.
Gli sproni il conte Orlando a Ruggier strinse,
e Carlo al fianco la spada gli cinse.


صَبراً أَبا يَعلى عَلى دينِ أَحمَد
وَكُن مُظهِراً لِلدينِ وُفِّقتَ صابِرا
وَحُط مَن أَتى بِالحَقِّ مِن عِندِ رَبِّهِ
بِصِدقٍ وَعَزمٍ لا تَكُن حَمزَ كافِرا
فَقَد سَرَّني إِذ قُلتَ إِنَّكَ مُؤمِنٌ
فَكُن لِرَسولِ اللَهِ في اللَهِ ناصِرا
وَنادِ قُرَيشاً بِالَّذي قَد أَتَيتَهُ
جهاراً وَقُل ما كانَ أَحمَدُ ساحِرا


Kreiste er über den Iristeichen.
Die Wellen
Tropften von seinem Glanze.
Er hielt im Schnabel
Die tönende Triangel des Frühlings.


Poscia che lieto, onde scendesti ornato
di tutti i beni di quel santo Regno
che ti fecer qua giù felice e degno
di quanti dona onori il Mondo ingrato,


ألا ليت عيشاً ماضياً عنكِ بالحِمى
وإنْ لم يَعُدْ ماضٍ عليكِ يعودُ
ويا زَوْرَنا لمّا سمحتَ بزَوْرةٍ
سمحتَ بها وهْناً ونحنُ هُجُودُ
على غفلةٍ جاء الكرى باعثاً لنا
بلا موعدٍ والزّائرون هُمُودُ
فيا مرحباً بالطّارِقي بعد هَجْعَةٍ
تَقَرُّ به الأحلامُ وهْوَ بعيدُ
وعلّمَني كَيفَ المُحالُ لقاؤُهُ
وَأنّى اِلتِقاءٌ وَاللّقاءُ كَؤودُ
وَما نحنُ إلّا في إسارِ عَدَامةٍ
وعند كَرانا أنّ ذاك وجودُ


A mámoros gyönyörkehelyt
Én fenekig ürítem;
Az elfutó tavaszban így
Hosszabbítom meg éltem.


 Altezza, il secolo
decimonono
pareva un'epoca
fatale al trono.


Sobre estas duras, cavernosas fragas,
Que o marinho furor vai carcomendo,
Me estão negras paixões nalma fervendo
Como fervem no pego as crespas vaga
Razão feroz, o coração me indagas,
De meus erros e sombra esclarecendo,
E vás nele (ai de mim!) palpando, e vendo
De agudas ânsias venenosas chaga
Cego a meus males, surdo a teu reclamo,
Mil objectos de horror coa ideia eu corro,
Solto gemidos, lágrimas derram
Razão, de que me serve o teu socorro?
Mandas-me não amar, eu ardo, eu amo;
Dizes-me que sossegue: eu peno, eu morr


Felelly meg egyszer hűseidnek,
kik áldozván sok ékeidnek,
esengve kérik szívedet!
‘s ha még nem tudgya kétességed,
kit boldogítson szívességed?
javaslom, válassz engemet.


Sehen wir der dünnen Lüfte
Grossen Kreis und weite Bahn,
Samt dem Wesen dieser Düfte,
Mit Verstand und Sinnen an;
Spürt ein reges Hertz aufs neue,
Wie sich recht die Seele freue,
Weil sie drin, für Lust entzückt,
Gott unsichtbarlich erblickt.


Die Lerche, die sich kühn zur Sonne schwinget
Und hoch in Wolken sich verirrt;
Die Nachtigall, die laute Lieder singet;
Die Grille, die im Grase schwirrt –


Řetěz dnes Ti, drahá, dám
ke dni Tvého narození,
kéž by nerozlučným nám
svazkem byl on u spojení.
Když se o Tvé hrdlo pak
běloskvoucí on ovíjí,
chtěl bych mile, něžně tak
objímati já Tvou šiji.
Vezmi jej a soukromé
vyplň přání, zač Tě prosím:
nos to zlaté pouto mé,
jak já Tvoje pouta nosím.


E à noite, enquanto o luar sobre os meus leques
treme, E estranho sentimento, ou pena ou mágoa ou dó,
Tudo tem e, na sombra, ora ou soluça ou geme,
E a distendo, a subir num caule, fibra a fibra;


E para que nas asas uns lembrados
Sonhos possas levar, ó alma amorosa,
Voa bem como os pássaros, alados
Voam por sobre a terra silenciosa.


Hogy születik az ember,
Elmondom most sorba,
Van, ki pünkösd napján lett
Egy rózsabokorba,
Föld porából született
Ama bócher, Ádám,
Borda-csontból nőtt ki Éva
Ádám apó hátán.


乐天引洛注池塘
画舫飞桥映绿杨
潩水隔城来不得
不辞策杖看湖光


Dunque, da te rimovi ogni sospetto,
e se del morir mio l'infamia io porto,
sappi che pur da me non fu 'l difetto;


V služebníky práva, nudou
umdlené a unavené,
se zraky jak vyhaslými,
jak by hnala svěží síla,
jak by v půdu horkem zmdlelou
padla rosa osvěžení.
Vše se rovná, skřipec na nos
všude poutí, zrak se jasní
v bledou tvář a v měkké vlasy,
v modré oči, v rudé skvrny.
Útlá, plachá, s bledou tváří
na lavici žalovaných.


Hay que volar en este tiempo, a dónde?
Sin alas, sin avión, volar sin duda:
ya los pasos pasaron sin remedio,
no elevaron los pies del pasajero.
Hay que volar a cada instante como
las águilas, las moscas y los días,
hay que vencer los ojos de Saturno
y establecer allí nuevas campanas.
Ya no bastan zapatos ni caminos,
ya no sirve la tierra a los errantes,
ya cruzaron la noche las raíces,
y tú aparecerás en otra estrella
determinadamente transitoria
convertida por fin en amapola.


Die Schönheit deines Wortes macht
Die Lust der Welt zu Wermuth, Gift und Gallen.
Wer es mit Heiligkeit betracht,
Dem muß es mehr als Cron und Reich gefallen.
Der Geist fegt durch das Wort das Herz, der Sünden Haus,
Zu unserm Wohlergehn, und Gott zu Ehren aus.
Wo wir uns auf die Bibel gründen,
So kan kein Feind uns überwinden.


路入深山忽有村
隔溪烟火似桃源
渔舟不唤行人渡
洞里春寒静掩门


Dělník měl se věrně k dílu,
pokud ruce měly sílu;
mistr nemůže jej mít,
dělník musí odejít.
Štěstí, že vždy šetřil rád,
sic by nouzi měl a hlad;
nyní ale skromně žil,
mistru svému vděčen byl.
Z malých správek ku podivu
výdělek měl na výživu;
zbožná žena jeho dbalá
jemu věrné pomáhala;
synové dva v dílnách stálí
docházeli mistrů chvály;
otci, matce v čistou chatku
nosívali z úspor zlatku;
a když blaze odumřeli,
značný odkaz po nich měli.
Synové ti nábožní
šťastní jsou a zámožní.
Símě víry v duši vssaté,
dává řemeslům dno zlaté;
bezbožnost a hospoda
dno to ovšem rozhlodá.


Ku kamínkám na lavici,
U matičky na pravici
Dceruška se posadí,
Matička ji pohladí.


Von dem allerersten Werden
Der unendlichen Natur
Alles Göttliche auf Erden
Ist ein Lichtgedanke nur.


A ta dívka, jakmile jej vidí,
usměje se, zaplanou jí líčka,
sotva že pak jeho poklon vyčká,
rychle spěchá k přítelkyni svojí.
Jinoch tady nepohnutě stojí,
nebe proklíná, že pršet nechce –;
při dešti můž oslovit ji lehce.


Tu castillo, Velázquez, se eleva en el camino
del Arte como torre que de águilas es cuna,
y tu castillo, Góngora, se alza al azul cual una
jaula de ruiseñores labrada en oro fino.
Gloriosa la península que abriga tal colonia.
¡Aquí bronce corintio, y allá marmol de Jonia!
Las rosas a Velázquez, y a Góngora claveles.
De ruiseñores y águilas se pueblan las encinas,
y mientras pasa Angélica sonriendo a las Meninas,
salen las nueve musas de un bosque de laureles.


Ja, so hat Verlegenheiten,
Wer dem Wunsch der Obrigkeiten
Irgendwie zuwiderhandelt
Und die eignen Pfade wandelt,
Denn es muß mal Ordnung sein.


Как птицы очковой змеей очарованы,
Поднять мы не смеем измученных рук,
И, двое, железами давними скованы,
Мы сносим покорно медлительность муВсегда предо мною улыбка поблекшая
Когда-то горевших, как пурпуром, гуТы никнешь в оковах, сестра изнемогшая,
И я неподвижен, как брошенный труПривстать бы, сорвать бы оковы железные,
И кольца и цепи! и вольными вновь
Бежать в дали синие, в сумерки звездные,
Где ставит алтарь свой меж сосен Любовь!
Со смехом упасть там на мхи потемневшие,
Объятья святые, как детям, сплести, —
Забыть эти муки, как сны отлетевшие,
Как камни на прежнем, пройденном пути!
Я знаю, исчезнет тоска нестерпимая
При веяньи первом прохлады лесной,
И снова ты станешь былая, любимая,
И я на колени склонюсь пред тобой!
Но воля бессильна, как птица бескрылая,
И залиты руки тяжелым свинцоТы никнешь, в слезах, ненавистная, милая,
В оковах железных мы никнем вдвоем…


Du riechest so kräftig und gut,
Erquickest Leib, Leben und Blut.
Du klingest so schöne
Wie Engelgetöne,
Setzest in Jauchzen den traurigen Mut.


S'ils sont perclus, c'est qu'à la guerre
Les drapeaux étaient leurs seuls draps ;
Et si leur manche ne va guère,
C'est qu'un boulet a pris leur bras.


O, mich dauert ihre Noth:
Irr' gehn Viele, tief umnachtet;
Brich, o Herr! Dein Lebensbrod
Jeder Seele, die da schmachtet!


Auf Polstern liegend mit dem Nargileh,
Vertreib ich, wie die Hummeln aus dem Klee,
Mit blauem Rauch die letzten Sorgensummer.


Gracias, Señor, porque me diste un año
en que abrí a tu luz mis ojos ciegos;
gracias porque la fragua de tus fuegos
templó en acero el corazón de estaño.
Gracias por la ventura y por el daño,
por la espina y la flor; porque tus ruegos
redujeron mis pasos andariegos
a la dulce quietud de tu rebaño.
Porque en mí floreció tu primavera;
porque tu otoño maduró mi espiga
que el invierno guarece y atempera.
Y porque entre tus dones me bendiga
—compendio de tu amor— la duradera
felicidad de una sonrisa amiga.


Lächelnd erwiederte drauf die kindlich gesinnete Jungfrau:
»Nicht entsinn' ich mich, Vater, was uns der heilige Petrus
Schreibt im Ersten der Brief' Anfangs des dritten Capitels,
Sey so gut und sag' es, damit auch die Tochter es wisse.«


Opatrně, bratří zlatí,
panská jízda klame,
nehněte se, ať si katí
o vás meče zláme;
tu i tamo pevně všude
stůjte jako skály,
běda, ona stát-li bude,
kde jste vy dřív stáli.


Hanem az ispánynak a szomszéd helységbe’,
Éjféltájban roszúl lett a felesége;
Az ispány kocsisa ment lovon, szekeren,
Hogy hirtelen doktort s orvosságot vigyen.


Wo manch geschlagner General,
Vermehrt nun noch der Schreier Zahl
Ein jungfräulicher Admiral.
Sie waren oft im Wasser,
Er nicht ein einzig Mal.


Du hochgebenedeites Weib
Empfingest Gott in deinem Leib,
Daß unser menschliches Geschlecht
Zur Himmelserbschaft hätte Recht.
Durch dich ist uns der Himmel offen,
Du stehst nächst deinem lieben Sohn
Zur Rechten bei des Vaters Thron,
Von dannen wir ihn wieder hoffen.


Was werden doch um ihren Krieg für Danck die Schweden haben?
Wir wüntschen, daß Gott ihnen gibt, so viel, als uns sie gaben.


Palmström hat nicht Speck im Haus
dahingegen eine Maus.


كتم الحبّ جهده فأزاعه
مدمع زاد قسمه فأشاعه
ليسَ لي من ذوي الملاحة إلا الد
مع قامت به عليّ الشناعه
أمرَتني الأشجان أمر الندى لاب
ن عليّ فقلت سمعاً وطاعه
دام قاضي القضاة بحر علوم
وندى عمَّ سنَّة وجماعه
من هبات الوهَّاب في الخلق تبقى
طول دهر وفي العدى سمّ ساعه
ليس فيه عيب سوى فرط جود
قد نهانا عن مستحب القناعه
علمتنا نعماه وصف علاه
فلها الفضل بالغنى والبراعه


Publicado no Jornal do Comércio (Juiz de Fora, 23 ma 1919)
In: GUIMARAENS, Alphonsus d Obra complet Organização de Alphonsus de Guimaraens Filh Introdução de Eduardo Portell Notas biográficas de João Alphonsu Rio de Janeiro:  Aguilar, 196  33 (Biblioteca luso-brasileir Série brasileira, 20)


Zelená se trávka jarní,
Puká na louce kvítko,
A tok, ledů jsa prázen,
Klokotá křovím zahustlým,
A na břehu slavíček
Zpěvá milostně sobě
U večer i ráno každé,
Na Lenku patře sličnou
Jara krásu vítající,
Neb, kdožby nepěl medle?


Yet, no; ah, no! forget, forget
My ardent love, my faith, and me;
Remember not we ever met;
I would not cause one pang to thee.


Die eine deutsche Republik,
Die mußt du noch erfliegen!
Mußt jeden Strick und Galgenstrick
Dreifarbig noch besiegen!
Das ist der große letzte Strauß –
Flieg aus, du deutsch Panier, flieg aus!
Pulver ist schwarz,
Blut ist rot,
Golden flackert die Flamme!


V honbě hřmí to stále prudší,
kosmu duše uvězněna
v prostor snad to štká a skučí,
úpí, nyje, vyje, hlučí!


Ve vlastním už hyne kalu
sláva smělých liberálů,
nevzdává jim nikdo chválu;
skrývají tvář studem rudou,
pochod smutný sobě hudou;
šťasten z nich, kdo hledá kříž,
aby složil hříchů tíž.
Nikdo se jim klamat nedá,
z nich se mnoho sborků zvedá,
mělka jest jim jejich věda;
odhodlaným krokem stále
urputně se ženou dále,
kam je láká svůdný ďas,
kde jim kyne tučný kvas.


So sei er jetzt probiret
Und der Beweis geführet.


Mahomed.


„A gyáva faj, a törpe lelkek...”
Aludni ugye jólesik?
Ha alszanak nem kell mozogni
s hogy élnek, észre sem veszik.
Kelniök kell! Szavammal őket
felrázni akarom s tudom!
A hajnal harci trombitása
a lelki ébresztőt fuvom.


Děl Záviš druhu: „Rci mi, pěvče ty,
nač po staletích z neznámého rovu
jsi zvábil stín můj, v ticho zakletý,
v tu starou vlasť, v tu rodnou půdu znovu?
Kde cíl je náš? Já klidně spal svůj sen
a vstal jsem z něho dnes, jsa poslušen
já – kníže tvému mohutnému slovu.“


Go, first, sweet hope! to thine own Heaven succeed,
While here thy mother's heart must ever bleed,
Must ever mourn, till that auspicious day
That lays me where thy much-lov'd ashes lay.
This lonely hour my sorrows reach no ear,
This lonely hour no eye beholds  tear;
My angel! thou from thy resplendent throne

Spite of religious aid my wishes rise,
Ah! me! how weak to wish thee from the skies!
Sometimes (delusion strong) I see thee smile,
I hear thy lisping voice my cares beguile,
And fancy wandering (how remote from truth)
Surveys thee blooming in the pride of youth;
Beholds thee  a mother can implore;
Reason returns, and says, thou art no more!
Ah! sad remembrance, why exert thy power,
Why, why recal the past endearing hour,
When thy sweet frame upon my breast repos'd,
And opening beauty every look disclos'd?
Each , vain of her delight,
Still, still obtrudes her darling on my sight;
Then in the harmless smile, the feeble cry,
I hear the voice, I see thy languid eye:
Oh! still my child, if in thy perfect state,
Thou hast a knowledge of  suffering fate,
In gentle dreams thy beauteous form display,
And bring me tidings from the realms of day;
Tell thy sad mother  the hour draws near,
That we shall meet, nor other parting fear;
And Heaven, still gracious to the mourning kind,
Oh! deign to send me peace, a will resign'd;
Save me from murmurs at thy high decree,
And teach my heart, that's  that pleases thee.


Und ich saß ihr gegenüber,
Und wir suchten eins im andern
Die entschwundne Jugend wieder.
Sag mir, Mariuccia, fragt' ich,
Warum bist du einsam blieben?
Angiolinas Onkel, weißt du,
Jener schlanke Apotheker,
Warst du nicht mit ihm versprochen?
Und er liebte dich, und du auch
Liebtest ihn


Così mi prese, e lieto io mi rendei:
e sì cara al pensier torna quell’hora
ch’esser mio, qual fui dianzi, io non vorrei.


»Hoch über dem Blauen
Da hast du zu schauen,
Der Sterne Gestalten
In Kreisen da walten;
Erst wandelt mit Schrecken
Der Löwe wild.
Die Jungfrau mild
Will zärtlich dich necken.«


Čiň tak a někdy
U mého hrobu
Pomni, o pomni
Na tuto dobu.


Že jsou byli, obcovavše v těle
Vojvodové ti, knih slavenských
Oblibci a rozšiřovatelé.


Als mein leisester Laut, als der gefühlteste,
Und gosungenste Ton, wenn mich die junge Lust
Von dem Zweige des Strauches
In die Wipfel des Hains entzückt!


E o taciturno
E esquivo
Motivo
Todo nocturno,
Sonha a palavra
Com arabescos
Da sua lavr
Sonha a palavra,
Detesta a frase,
Sabe o encanto
Do que é só quas
Por isso tende
Mas não atinge,
Porque transcende
Para a imagem
Visualizada
Duma paisagem
Subjectivada
Que nos dilata
Mas nos compreende,
Onde gravitam
Coisas errantes,
Em translacções
De percepções
Centrifugante
E são imensas
Por não sofrerem
Nem o tamanho
Nem dimensão;
E são intensas,
Porque não passam
Duma evasão
Das inconsciências
Que me contenh
Tudo incoerências
Coisificadas;
Prelúdios, restos,
Rastos de gestos
Que nunca foram
Mais que eminências
Balbuciadas


O sei gesegnet, daß du mir
geoffenbart dein tiefstes Wesen, –
ein guter Geist war's, der mich trieb,
die Schrift auf deiner Stirn zu lesen.


Ma son de i pregi tuoi glorie più belle
che con eterno Aprile anco le spine
sappian ne i tuoi, Signor, fiorir da Stelle.


Altr'aer ed altro secolo
L'attea Corinna accolse;
E, quando ella da' rosei
Labbri il canto devolse,
Tutto pendeva un popolo
Da l'ardente fanciulla affisa al ciel.


Есть женщины в русских селеньях
С спокойною важностью лиц,
С красивою силой в движеньях,
С походкой, со взглядом цариц,—
Их разве слепой не заметит,
А зрячий о них говорит:
«Пройдет — словно солнце осветит!
Посмотрит — рублем подарит!»
Идут они той же дорогой,
Какой весь народ наш идет,
Но грязь обстановки убогой
К ним словно не липне Цветет
Красавица, миру на диво,
Румяна, стройна, высока,
Во всякой одежде красива,
Ко всякой работе ловкИ голод и холод выносит,
Всегда терпелива, ровна…
Я видывал, как она косит:
Что взмах — то готова копна!
Платок у ней на ухо сбился,
Того гляди косы падуКакой-то парнек изловчился
И кверху подбросил их, шут!
Тяжелые русые косы
Упали на смуглую грудь,
Покрыли ей ноженьки босы,
Мешают крестьянке взглянутОна отвела их руками,
На парня сердито глядиЛицо величаво, как в раме,
Смущеньем и гневом горит…
По будням не любит бездельЗато вам ее не узнать,
Как сгонит улыбка веселья
С лица трудовую печатТакого сердечного смеха,
И песни, и пляски такой
За деньги не купиш «Утеха!»
Твердят мужики меж собоВ игре ее конный не словит,
В беде — не сробеет, — спасет;
Коня на скаку остановит,
В горящую избу войдет!
Красивые, ровные зубы,
Что крупные перлы, у ней,
Но строго румяные губы
Хранят их красу от людей —
Она улыбается редко…
Ей некогда лясы точить,
У ней не решится соседка
Ухвата, горшка попросить;
Не жалок ей нищий убогий —
Вольно ж без работы гулять!
Лежит на ней дельности строгой
И внутренней силы печатВ ней ясно и крепко сознанье,
Что все их спасенье в труде,
И труд ей несет воздаянье:
Семейство не бьется в нужде,
Всегда у них теплая хата,
Хлеб выпечен, вкусен квасок,
Здоровы и сыты ребята,
На праздник есть лишний кусоИдет эта баба к обедне
Пред всею семьей впереди:
Сидит, как на стуле, двухлетний
Ребенок у ней на груди,
Рядком шестилетнего сына
Нарядная матка ведет…
И по сердцу эта картина
Всем любящим русский народ!


Русской ржи от меня поклон,
Ниве, где баба заститсДруг! Дожди за моим окном,
Беды и блажи на сердце…
Ты, в погудке дождей и бед
То ж, что Гомер — в гекзаметре,
Дай мне руку — на весь тот свет!
Здесь — мои обе занятПрага, 7 мая


Však když kolovrátky
vrčet stanou,
provodit smí z chatky
milovanou:
zlá je zima v horách!


Sieht hoch aus goldnen Lüften
Die Mutter Gottes lächeln mild;
Ein wundersüßes Düften
Ringsum das Rebental erfüllt.


Ein Stündlein sind sie beisammen gewest,
Ein Stündlein läuft so geschwind,
Und saßen schon Herz sich im Herzen fest,
Denn die Liebe die kommt wie der Wind.


Kouzelná a libá vlaze
měsíčná noc májová.


To velké štěstí lásky naší
se zticha jen v mou duši snáší
a po kapkách, jak vláha rosy.
Víc děti, jdou-li travou bosy,
jí setřou malou nožkou svojí,
víc narcis včel svým pylem zkojí,
než v srdce mé ho napadá.


Ostrovy zářící v slunci v pochmurném časů všech moři,
kolikrát unášen byl jsem tužeb svých divou k vám vichřicí!
Z dálky zřel z porfyru skály, z bezdna se tyčí a noří
ostrovy zářící!


Herr/ Herr/ fragt Petrus/ sol ich nicht
Jetzt Schwerdt vnd Leben wagen?
Vnd Malchus Ohr/ weil er diß spricht/
Wird von ihm weggeschlagen.
Gib dich zu Ruh/ schreyt der Ihm zu/
Der sich vor vns lässt binden/
Wer sich zum Schwerdt in vnfall kehrt/
Den wird der Schwerdt-Tod finden.


夜上九潭谁是伴
云随飞盖月随杯
明年尚作三川守
此地兼将歌舞来


Täglich geht sie dort spazieren,
Mit zwei häßlich alten Damen –
Sind es Tanten? Sind's Dragoner,
Die vermummt in Weiberröcken?


Io dietro alle cortine avea nascoso
quel mio fedele; il qual nulla si mosse
prima che a me venir vide lo sposo;
e non l'attese che corcato fosse,
ch'alzò un'accetta, e con sì valoroso
braccio dietro nel capo lo percosse,
che gli levò la vita e la parola:
io saltai presta, e gli segai la gola.


»Taum Bispill man«, seggt Rahfaut, »will man seggen,
Wenn ick 'ne wohr Geschicht bericht,
Dor ward sick männigein dorwedder leggen
Un segg'n, dat is 'ne Jagdgeschicht;
Un de Geschieht is würklich wohr. –
Ick hadd mal vor en halw Stig' Johr
En Häunerhund, was Pluto nennt.
Na, Vadder Voß, du hest em kennt,
'ne staatsche Fahn, en beten bunt,
Doch schadt em nich, was en kaptalen Hund,
Stammt noch von Dahlitz sine Raß.
Mit den hadd'ck mal en netten Spaß:
De Hund was hellsch up't Apportier'n,
Un ick un Dahlitz seten mal tausamen,
Dunn müßt taufällig grad de Stubendirn
Taum Füermaken rinne kamen;
Sei hadd 'ne Schüpp vull gläugnig Kahlen,
Un de oll Schüpp was woll tau vull,
Genaug, wat Tügs, dat föll hendalen.
Na, min oll Vadder Dahlitz schull
Un seggt: ›Bring' fix 'ne Tang herin!‹
›Ih, ne‹, segg ick, ›lat sin, lat sin!
Min Pluto kann s' jo ranne halen.‹
Un: ›Pluto! Hir! Da! Faß! Apport!‹
De Hund ok glik d'rup in, un – kort,
Hei apportiert uns all de Kahlen.«


Sólo eres tú
(aquella tú)
cuando me hieres.


لك راحة من عطاياها الزمان اِمتلا
وليوث حرب لها ذيب المفاوز تلا
وصوارم كلما عزمك بهنَّ اِمتلا
تدري الأسود جواهرها وهنَّ نمال
والهام تبكي نجيع وتضحك الآمال


La Signora Millelire
Heißt man sie. Des zum Beweise
Trägt sie eine Perlenkette,
Die gewiß nicht billig ist.


Ta hvězda peklo je, to k nám se blíží,
ji viděl Snorr, tam nastoup’ Dante cestu,
tam duše Satan do plamenných díží
cpe a je míchá k příšernému těstu.
Svět hříchem uzrál a my zla jsme spíží,
vše hvozdy nepostačí k pekel klestu,
jímž topit budou pánve, kotle, lázně.
Ach, kdo nás této osvobodí strázně,
jak vyhnout se sírnému tomu křestu?


أَحَقُّ دارٍ وَأولى أَن نُهنِّئَها
دارٌ عَلى السَعدِ قَد شيدَت مَبانيها
لَها الهَناءُ ولِلدُنيا بِمُلكِكُمُ
يامَن بِهِم تَفخَرُ الدُنيا وَمَن فيها
وَهَل يُهَنّا بِدارِ حَلَّها مَلِكٌ
دانَت لَهُ الأَرضُ قاصيها وَدانيها
حَلَلتُموها فَحَلَّ الجودُ ساحَتَها
وَجاشَ بَحرُ العَطايا في نَواحيها
فَلا خَلَت مِنكُمُ أَوطانُها أَبَداً
فَإِنَّها صُوَرٌ أَنتُم مَعانيها
زادَت بِكُم شَرَفاً تَبقى مَآثِرُهُ
عَلى الزَمانِ وَتَعظيما وَتَنويها
فَلا الزَمانُ عَلى فَخرٍ يُنازِعُها
وَلا الكَواكِبُ في مَجدٍ تُدانيها
تَختالُ تيهاً عَلى الجَوزاءِ شُرفَتُها
وَغَيرُ بِدعٍ أَن اِختالَت بِكُم تيها
إِذا تَفاخَرَتِ الآثارُ فَاحتَبَتِ ال
أَهرامُ لِلفَخرِ وَالإيوانُ طاليها
فَهَل يَعُدّانِ مُلكاً مِثلَ مالِكِها
أَو يَفخَرانِ بِبانٍ مِثلِ بانيها
بِالمُستَضيءِ أَميرِ المُؤمِنينَ عَلَت
أَركانُها وَسَمَت مَجداً مَراقيها
خَليفَةُ اللَهِ في الدِنيا وَسائِسُها
بِحُسنِ سيرَتِهِ فيها وَراعيها
خَيرُ البَرِيَّةِ ما شيها وَراكِبِها
نَعَم وَحاضِرِها طُرّاً وَباديها
أَضحَت بِهِ كَعبَةً لِلجودِ يَسعَدُ را
جيها وَيُنعَشُ بِالإِحسانِ عافيها
ما صافَحَت كَفُّ بُؤسٍ كَفَّ آمِلِها
وَلا أَرى وَجهَ بَأسٍ مَن يُرَجّيها
وَقَد عَرَفتُ يَقيناً مِذ غَرَستُ بِها
مَدائِحي فيكُمُ أَن سَوفَ أَجنيها
وَهَل تَخيبُ يَدٌ مُدَّت أَنامِلُها
إِلى يَدٍ تَملَأَ الدُنيا أَياديها
رُدّوا بِنَفحَةِ جودٍ مِن عَطائِكُمُ
حَياةَ نَفسي فَقَد ماتَت أَمانيها
وَاِبقوا يَدومُ لَكُم فيها السُرورُ وَلا
تَزالُ آهِلَةً مِنكُم مَغانيها
تُمسي بِأَبوابِها الآمالُ مُحدِقَةً
حَتّى يَغصَّ بِوَفدِ الحَمدِ ناديها
وَعِشتُمُ في نَعيمٍ لا اِنقِضاءَ لَهُ
وَغَبطَةٍ ما حَدا الأَظعانَ حاديها
في دَولَةٍ لا يُذِلُّ الدَهرُ ناصِرَها
وَلا تَروعُ اللَيالي مَن يُواليها
فَالنُجحُ رائِدُها فيما تُحاوِلُهُ
وَالنَصرُ عاداتُها فيمَن يُعاديها


Zakývly šedé vrby v klid
a měsíc ostříbřil jim hlavy;
z vesničky vyšel mladý hoch
a v pláč vypuknul usedavý.


Gib her gemeine Worte und Manieren,
Ich zeige mich in Pöbelart versunken,
Verleugne all die schönen Geistesfunken,
Womit jetzt fade Schlingel kokettieren.


	ché ce n'è pur assai che insegneranno
questo secreto et un'altra ricetta
per aver delle pesche tutto l'anno.


Felzendül a húr a sikos terembe,
s egyszerre zörgenek az ablakok,
ruhák szines gomolya forr kerengve
és a szemekbe lávatűz ragyog.


Und von den Wasserfällen
Die Perle glänzend rollt,
Es blitzet aus den Quellen
Wie Silber und wie Gold.


Tu v moři trav a pampelišek
a pryšců s jitrem sedává,
nad vším spí zápach smolných šišek
a mlha lesů modravá.


Wol viele Jahre schlief er,
Versank im Berge ganz,
Und mit ihm immer tiefer
Versank der deutsche Glanz;
Auch wie die Helden bieder
Erstarben ihre Lieder. –


verflucht – – doch fluch ihm nicht: es flucht durch dich;
und lieb es nicht: das sich in dir nur wieder
liebt wie in jeder Rose, jedem Flieder,
ob auch ein Wurm sich in die Blüte schlich.
Denn was du tust, das tut das Leben sich,
es singt in dir eins seiner bunten Lieder,
wenn es durch tausend Skalen auf und nieder
streicht seinen ungeheuren Geigenstrich.
Drum fluch ihm nicht und laß es nur geschehn,
daß jeder neue Morgen dich erneut,
und laß dich treiben, wie die Wolken wehn,
in wolkenhoher Unbekümmertheit.
Flieg! Flieg! der Gipfel ist schon festgestellt,
der deinen Flug zerbricht und dich zerschellt.


Vrátí se kovář z brány pekla,
neb neznal zákona,
a napřed práci svoji všecku
na chrámě dokoná,


Wie milde und süß
Des Abends Kühle
Und thaufrische Labung
Herniedersinkt
Auf die heiße dürstende
Glutschwangre Erde!
Matter glänzen die Tiefen
Des Himmesgewölbes
In duftweißem Schimmer;
Nur in der Ferne
Wie stolzen Gebirges
Vielhäuptiges Steinmeer
Ragt auf der Wolken
Stummdräuende Nebelwand.
Immer dichter breitet
Um die dämmernden Sinne
Mit Muttersorgfalt
Ihren Traumesschleier
Die Trösterin Nacht.
Wie Geisterrauschen
Zieht's durch die Lüfte,
Sanft küßt es die Köpfchen
Zarthalmiger Gräser,
Die stolzen Kronen
Hochwipfliger Bäume,
Daß sie leise erzittern
In wonnigem Beben
Und flüsternd sich neigen.
Jeder Schmerz, jede Sehnsucht
Der Seele verhaucht,
Mit dem Friedenslispeln
Der Lüfte und Sterne.
Himmel und Erde
Umarmt sich alleins
In dem Segenszauber
Der müden Natur ...
Immer deutlicher grüßt
Aus wachsenden Schatten
Die heilige Schwelle
Der Heimath.
Jetzt lächle ich selig,
Ein seliges Kind, ach,
Im Schooße der Mutter.


Én párját nem tapasztalok.
Néki élek, néki halok.
Ő énnékem mindenem.
Jer, Lilla! jer; érzésemet
Mind ébreszd fel és engemet
Ne hagyjál veszteglenem!


Triumph dem Amor! dem Sieger der Welt!


行尽荒山更涉溪
故人闻说在城西
空庭日午车马寂
惟有鹁鸪深树啼


Der bey einer Jungfer schläft, ist der Straffe werth geacht;
Aber der hat offtmals Lohn, der bey einer Jungfer wacht.
Ist es billich? Ja; man frag' eine Jungfer selbst davon;
Gebt dem faulen, spricht sie, (hört!) Straffe! gebt dem wackren Lohn!


Lagst du bei Ypern, dem zertrümmerten? Auch ich lag dort.
Bei Mihiel, dem verkümmerten? Ich war an diesem Ort.
Dixmuide, dem umschwemmten? Ich lag vor deiner Stirn,
In Höllenschluchten Verduns, wie du in Rauch und Klirrn,
Mit dir im Schnee vor Dünaburg, frierend, immer trüber,
An der leichenfressenden Somme lag ich dir gegenüber.
Ich lag dir gegenüber überall, doch wußtest du es nicht!
Feind an Feind, Mensch an Mensch und Leib an Leib, warm und dicht.


Am andern Morgen ging's zur Mess',
Dann aber ging's wieder nach Haus,
Sechs Tische standen da, wohlgedeckt,
Drauf dampfte der Weihnachtsschmaus.


So lockt dies Rom, das Herz sich zu erfrischen
An Vorzeithauch – und römischen Leibgerichten,
Wie der Falcone sie weiß aufzutischen.


却下斜坡并柳堤
双飞燕子正衔泥
纷纷风雨春将半
渌涨平湖桥柱低


Vlastislav ve hlučném bitvy davu
Klesá mrtev rukou Čestmíra;
Než i vítěz raněn umírá,
Vlasti vydobyv i sobě slávu.


„Uraim!” felelt ő, s görnyede, has-fogva -
„Ne küldjetek engem e sárkánytorokba!
Most is csak nehezen szabadultam én meg:
Magatok közől egy jobb lessz oda kémnek.”
De szegény (kivált így) hiába szabódik,
Pihenjen, azt mondják, a felkelő holdig,
Akkor, ahonnan jött, lovagoljon vissza,
De ne késsék, a hírt szaporán meghozza.


Ey/ ey! Ey/ ey! Bozz Klekkgen!
Waß ist denn daß for Flekkgen?
Sälbst waß ihn rundrümb zihrt/
ist durch und durch ambrirt!
Fast so acht ich höher dihß/
alß des Jason s göldnes Vlihß –
die aller-kleinste Sachen
offt am vergnügsten machen!


So fragen wir, wir noch gefangne Seelen,
Todt ist für uns, was nicht der Erde lebt:
Wer ist so kühn, die Aemter durchzuzählen,
Zu denen Gott befreyte Geister hebt?


Por culpa de soldado pouco esperto
Toma a pólvora fogo, e num momento
Da acelerada fúria o lenho aberto,
Cobertas, e homens voam pelo vento.
O bom Monteiro, de viver incerto,
Às ondas torna, onde com novo alento
Nadando, conservar procura a vida,
Que escapara da pólvora acendida.


A vidíš drahé, sladké rysy –
kdos v duši tvou se uklání
a dlaň, jež hladívala kdysi,
zas tiše hladí po skráni...


Das Kaufmannsvolk erstaunte nicht geringer,
Da sie den klugen Knaben spielen sahn.
Er rührt im Brette die behenden Finger,
Des Gegners Listen können ihn nicht fahn,
Er dringt mit starkem Thurm und schlauem Springer
Vor allen mit der Königin hinan.
Dazwischen flogen von der Schachspiel-Kunde
Die fremden Wörtlein zierlich ihm vom Munde.


Gib, Vater, gib das kleinoth deiner Lib,
Das du dem Michael, dem Uriel gegeben!
Den Throngeist Jesuels, den Jesus widerbracht!
Sei König und Prophet und Prister selbst in Allem!
Beherrsche selbst durch Jesum unsern thron!
Nihm ein, nihm ein durch mich den virgetheilten Rund,
Und ides Element, das Fürstenthum der stern,
Und was weit den begrif der Menschen übersteiget!
Las mich einzihn im Himmel und auf Erd!
In diser leiblikeit bereiten iden Mensch,
Das er auf ewig mög im Jesusthrone leuchten!


Když přišel chasník, měla vlídně se,
žert za žertem se sypal se rtů jí,
smích dováděl jí v očích, po tvářích,
a chasník-mordýř se v ni zadíval,
až hlavička mu z toho kolem šla.


pues no se echa de ver en el abismo
de su crueldad mi llanto y mi paciencia,
como en ese tampoco tu tributo.


Même le rire avec la bouche,
Même l’osier et le couteau,
Même le corps avec la couche,
Et l’enclume sous le marteau.


sì fecondo che sol ben pochi eletti
fan da molti chiamar ad alta voce
il verace Signor, già loro ignoto,


A druhý bratr synem byl mu spíše,
to básník byl a uměn milenec,
vše miloval, co Božím dechem dýše,
a po vší kráse žíznil, nadšenec.


انظر منازل آل منقذ إنها
عظة اللبيب وعبرة للناظر
كانوا بها في نعمة محروسة
بمكارم وذوابل وبواتر
ما رامها ملك ولا ذو قدرة
إلا انثنى عنها بقلب طائر
متلهفا ما اسطاعها ومن الذي
يلج العرين على الهزير الخادر
فأصابها قدر فأهلك من بها
وأعاد شامخها كرسم دائر
فإذا ذكرتهم عرتني حسرة
تمري سحائب دمعي المتبادر


Hid in the Slime the  of Form uncouth
(That Fish is all one vast extended Mouth)
Her tender Body wraps, on Prey intent,
And silent there concerts the great Event.
What softer Skin, and slower Pace deny,
Wise Foresight and successful Frauds supply.
Within her Jaws a fleshy Fibre lies,
Whose Whiteness, grateful Scent, and Worm-like Size
Attract the Shoals, and charm their longing Eyes.
She to allure oft shakes the tempting Bait;
They eager press, and hurry on their Fate.
But as they near approach, with subtle Art
The wily  contracts th' inviting Part;
Till giddy Numbers thus decoy'd she draws
Within the Circle of her widen'd Jaws.


Přeskočí on – stará Lída
prý se lekla! –
ze samého nebe náhle
v říši pekla.
O tam pláče,
hluku, vzlyku:
strojili tam čerti bábu
na kotlíku.


Вот поднялас В железных лапах
Визжит кровавой смерти вестВ горах, в долинах, на этапах
Щетиной заметалась местНе в силах мстительная гордость
Противостать тому кольцу,
Чьи равнодушие и твердость
Встречают смерть лицом к лицИ вот в парах и тучах тучных,
Гремя вблизи, свистя вдали,
Она краями крыльев звучных
Пускает ко дну кораблНо в воплях исполинской бури,
В мечте бойца, в его крови,
Одушевительница фурий —
Она вздыхает о Любв


Lieben ohne Maaß und Ziel
Lieben ist mein einzig Amt.


rimase del piccolo morto.


Hor da voi stessa il mio doglioso scempio
Pietosa udite, e vinto in voi s' emende
Da la vostra arte il cor feroce, et empio.


Was hat man dann numehr davon
Als allenthalben Spott und Hohn,
Und tausend Sorgen in den Hertzen?
Ade du lebendiger Tod,
Ich will hinfort mit deiner Noth
In meiner vollen Freyheit schertzen!


Puedes trazar la senda recta que te lleve
al centro imaginado; verías en un punto
las fieras que acecharon tus huellas,
y los otros caminos, que ignoraste,
más tortuosos siempre. También los escenarios
donde actuarás mañana, cortinajes manchados
y la faca de un Bruto. Puedes
hallar en los cajones la nota que extraviaste
donde reza, perfumado y sombrío, el secreto final,
la noche de los pasos desnudos. Puedes volver
a aunar ahora los trozos de la foto rasgada
en la que cifras el último recodo.
Tú puedes vestir hoy un traje sin costuras,
como nacer de nuevo en cada aliento,
pero sabe
que hubo una vez un ojo
—una gota de lluvia trémula en el aire—
sobre el que nada jamás se reflejó.


Com a nova maré ferro levanta
O branco junco, e a ponte imiga aferra,
E com a fúria, que ao imigo espanta,
Dos batéis juntamente o esquadrão cerra:
Lima, que dos primeiros se adianta,
Pegado ao junco dá princípio à guerra:
Ferozes os imigos se defendem,
E quanto podem intrépidos ofendem.


Je vlastní otec to, jenž bije tak:
podobou otec, srdcem vlkodlak.


Nichts anders als Verdruß bestürmet Seel und Geist,
Mein Anders, daß ich dir nichts anders aufgesezet,
Als was die eckle Welt vor eitle Wahren schäzet
Und dein geübter Sinn der Einfalt Ausbruch heist.
Doch wie sich manche Gans auch unter Schwanen weist,
In Hippocrenens Quell sich manche Dohle nezet,
So dencke, hab ich gleich die Poesie verlezet,
Daß sie mich nicht wie dich mit Milch und Honig speist.


No pudimos hablar,
Otra vez las circunstancias de la vida,
Pero al menos nos miramos,
Y eso bastó
Para echarle leña
A ese sentimiento
Que un día creció.
Mi más íntimo deseo,
Si hoy me lees, amor,
Es que tengamos un encuentro,
A pesar de las arrugas y el tiempo
Y volvamos a recrearnos
En ese imposible anhelo,
En ese rodar del tiempo,
En ese amor imposible,
A recordar los primeros tiempos,
Recordar los momentos pasados,
Y quizás volver a hablar
De amor,
Ahora libres,
Sin obstáculos,
Sólos tú y yo.


Heil uns, dass unser Morgen in die Tage
Des einzigen Monarchen fiel!
So sagt, ihr Jünglinge. Du, Chor der Alten, sage:
Heil uns, dass wir das Ziel


Én kis gyenge raj leszek.


Azóta járom a világot
kincstelen és magamtalan
nem haltam meg, de nem is élek:
elvesztettem magam.


Den Fisch, der Ströme bläst und mit dem Schwanze stürmet,
Hast du mit Adern ausgehölt;
Du hast den Elephant aus Erden aufgethürmet
Und seinen Knochen-Berg beseelt.


To není vůdce lecjaký
od bídných sebrán plotů.
To – poznáš granda, jižní krev,
potomek Don Quijotů.


أَلا إِنَّ سَلمى عَن هَوانا تَسَلَّتِ
وَبَتَّت قُوى ما بَينَنا وَأَدَلَّتِ
وَإِن يَكُ صُرماً أَو دَلالاً فَطالَ ما
بِلا رِقبَةٍ عَنَّت سُلَيمى وَمَلَّتِ
وَلَم يَبقَ فيما بَينَنا غَيرَ أَنَّها
تُحيرُ إِذا حَيَّيتُ قَولَ المُبَلَّتِ
وَإِنّي إِذا رَدّت عَلَيَّ تَحِيَّةً
أَقولُ لَها اِخضَرَّت عَلَيكِ وَطُلَّتِ
عَداني عَنها إِنَّني كُلَّ شارِقٍ
أَهُزُّ لِحَربٍ ذاتِ نيرَينِ أَلَّتي
أُذيبُ عَن أَحسابِ قَحطانَ إِنَّني
أَنا اِبنُ بَني بِطحائِها حَيثُ حَلَّتِ
أَنا اِبنُ بَني نَفرِ بنُ قَيسِ بنُ جَحدَرٍ
بَني كُلِّ عَطّافٍ إِذا الخَيلُ وَلَّتِ
لَنا مِن حِجازَي طَيِّئٍ كُلُّ مَعقِلٍ
عَزيزٍ إِذا دارُ الأَذَلَّينَ حُلَّتِ
لِكُلِّ أُناسٍ مِن مَعَدِّ عَمارَةٌ
لَنا دِمنَةٌ آثارُها قَد أُطِلَّتِ
لَنا نِسوَةٌ لَم يَجرِ فيهِنَّ مَقسِمٌ
إِذا ما العَذارى بِالرِماحِ اِستُحِلَّتِ
وَما اِبتَلَتِ الأَقوامُ لَيلَةَ حُرَّةٍ
لَنا عَنوَةً إِلّا بِمَهرٍ مُبَلَّتِ
بِأَيِّ بِلادٍ تَطلُبُ العِزَّ بَعدَما
بِمَولِدِها هانَت تَميمٌ وَذَلَّتِ
أَقَرَّت تَميمٌ لِاِبنِ دَحمَةَ حُكمَهُ
وَكانَت إِذا سيمَت هَواناً أَقَرَّتِ
وَكانَت نَميمٌ وَسطَ قَحطانَ إِذ سَمَت
كَمَقذوفَةٍ في البَحرِ لَيلاً فَضَلَّتِ
وَنَجّاكَ مِن أَزدِ العِراقِ كَتائِبٌ
لِقَحطانِ أَهلِ الشامِ لَمّا اِستَهَلَّتِ
هُمُ الفاتِقونَ الراتِقونَ وَأَنتُمُ
عَضاريطُ لِلسَوءاتِ حَيثُ اِستُحِلِّتِ
وَيَفتُقُ جانينا وَنَرُتُقُ فَتقَهُ
إِذا ما عَظيماتُ الأُمورِ اِستَجَلَّتِ
بِجَيشٍ مِنَ الأَنصارِ لَو قَذَفوا بِهِ
شَماريخَ رَضوى الشامِخاتِ لَخَرَّتِ
إِذا المِنبَرُ الغَربِيُّ زُعزِعَ مَتنُهُ
وَطَدنا لَهُ أَركانَهُ فَاِستَقَرَّتِ
بِهِم بَيَّضَ اللَهُ الخِلافَةَ كُلَّما
رَأَوا نَعلَ صِنديدٍ عَنِ الحَقِّ زَلَّتِ
بِهِم نَصَرَ اللَهُ النَبِيَّ وَأُثبِتَت
عُرى الحَقِّ في الإِسلامِ حَتّى اِستَمَرَّتِ
وَهُم دَمَغوا بِالحَقِّ أَيّامَ خالِدٍ
شَياطينَ أَهلِ الشِركِ حَتّى اِطمَأَنَّتِ
شَياطينُ مِن قَيسٍ وَخِندِفَ غَرَّها
مِنَ اللَهِ ما كانَت سَجاحٍ تَمَنَّتِ
فَإِن يَكُ مِنّا مَوقِدوها فَإِنَّنا
بِنا أُخمِدَت نيرانُها وَاِضمَحَلَّتِ
مُلوكٌ أَصابَتها مُلوكٌ بِحَقِّها
وَما بيعَ آجالٌ لَها إِذ أُطِلَّتِ
أَفَخراً تِميميّاً إِذا فِتنَةٌ خَبَت
وَلُؤماً إِذا ما المَشرَفِيَّةُ سُلَّتِ
وَلَو خَرَجَ الدَجّالُ يَنشُدُ ذِمَّةً
لَزافَت تَميمٌ حَولَهُ وَاِحزَأَلَّتِ
فَراشُ ضَلالٍ بِالعِراقِ وَجَفوَةٍ
إِذا ماتَ مَيتٌ مِن قُرَيشٍ أَهَلَّتِ
فَخَرتَ بِيَومِ العَقرِ شَرقِيَّ بابِلٍ
وَقَد جَبُنَت فيهِ تَميمٌ وَقَلَّتِ
فَخَرتَ بِيَومٍ لَم يَكُن لَكَ فَخرُهُ
وَقَد نَهِلَت مِنكَ الرِماحُ وَعَلَّتِ
كَفَخرِ الإِمامِ الرائِحاتِ عَشِيَّةً
بِرَقمِ حُدوجِ الحَيِّ حينَ اِستَقَلَّتِ
فَبِالعَقرِ قَتلى مِن تَميمٍ خَبيثَةٌ
وَلِلمِصرِ أُخرى مِنهُمُ ما أُجِنَّتِ
فَما لَقِيَت قَتلى تَميمٍ شَهادَةً
وَلا صَبَرَت لِلحَربِ حينَ اشمَعَلَّتِ
فَأَينَ تَميمٌ يَومَ تَخطِرُ بِالقَنا
كَتائِبُ مِنّا أَظعَنَت وَأَحَلَّتِ
كَتائِبُ مِن قَحطانَ بِالعَفرِ أَوقَعَت
وَقائِعَ فيها أَعظَمَت وَأَجَلَّتِ
تَميمٌ بِطُرقِ اللُؤمِ أَهدى مِنَ القَطا
وَلَو سَلَكَت طُرقَ المَكارِمِ ضَلَّتِ
أَرى اللَيلَ يَجلوهُ النَهارُ وَلا أَرى
خِلالَ المَخازي عَن تَميمٍ تَجَلَّتِ
وَضَبَّةُ تَهجوني وَكانَت لِطَيِّئٍ
قَطيناً فَأَضحت غَيرَهُم قَد تَوَلَّتِ
وَعُكلُ عُبَيدِ التَيمِ وَالتَيمُ أَعبُدٌ
إِذا قيلَ خَلّي عَن حِياضِكَ خَلَّتِ
وَنَحنُ ضَرَبنا يَومَ نِعفَي بُزاخَةٍ
مَعَدّاً عَلى الإِسلامِ حَتّى تَوَلَّتِ
وَحَتّى اِستَقادَت قَيسُ عَيلانَ عَنوَةً
وَصامَت تَميمٌ لِلسُيوفِ وَصَلَّتِ
لَعَمري لَقَد سارَت سَجاحٌ بِقَومِها
فَلَمّا أَتَت عِزَّ اليَمامَةِ حَلَّتِ
فَدارَسَها البَكرِيُّ حَتّى اِستَزَلَّها
فَأَضحَت عَروساً فيهِمُ قَد تَجَلَّتِ
فَتِلكَ نَبِيُّ الحَنظَلِيّينَ أَصبَحَت
مُضَمَّخَةً في خِدرَها قَد تَظَلَّتِ
فَلَو أَنَّ يَربوعاً يُزَقَّقُ مَسكُهُ
إِذاً نَهِلَت مِنهُ تَميمٌ وَعَلَّتِ
وَلَو أَنَّ بُرغوثاً عَلى ظَهرِ قَملَةٍ
يَكُرُّ عَلى صَفَّي تَميمٍ لَوَلَّتِ
وَلَو جَمَعَت يَوماً تَميمٌ جُموعَها
عَلى ذَرَّةٍ مَعقولَةٍ لَاِستَقَلَّتِ
وَلَو أَنَّ أُمَّ العُنكَبوتِ بَنَت لَهُم
مِظَلَّتَها يَومَ النَدى لِأَكَنَّتِ
ذَبَحنا فَسَمَّينا فَحَلَّ ذَبيحُنا
وَما ذَبَحَت يَوماً تَميمٌ فَسَمَّتِ
أَفاضَت إِلى البَيتِ الحَرامِ بِحَجَّةٍ
فَلَمّا أَتَتهُ نافَقَت وَتَخَلَّتِ
أَفادَت تَميمٌ قَيسَ عَيلانَ وَاِتَّقَت
تَميمٌ بِأَستاهِ النِساءِ وَفَرَّتِ
تَرَكتُم غَداةَ المِربَدَينِ نِساءَكُم
لَقَحطانَ لَمّا أَبرَقَت وَاِكفَهَرَّتِ
إِذا الشامُ لَم تَثبُت مِنابِرُ مُلكِهِ
وَطَدنا لَهُ أَركانَهُ فَاِستَقَرَّتِ


登山想见留云际
赏日还能傍水涯
对此已多重九兴
先输黄发赏黄花


Ó kouzelníku, Vortigera
jsi bretoňského krále sterá
ty přání trudná zodpovídal
a druidy zval na svobodu,
kde v skalách bílého drak rudý hlídal, –


Já písní lásky vřelou
chtěl srdce dobývat,
na která v bouři žití
chlad jinovatky pad’,


Strom nese ráz, jakový mu kořen byl vštípil, a jehně
Ve svých vlastnostech ráz nese matky svojí.
Duch lidský zdali z úst nevyšel Boha Tvorce?
Čí povahou má svůj krášliti tuhle život?


Volk der Kriegslust, Volk des Trügens,
Volk des Hochmuts und des Lügens,
Wie oft schlugen wir dich schon,
Seit die schwarzen Mordgesellen
Hingemäht dort auf den Wällen
Weißenburgs der Königssohn!


Sí, perfecto; recreado
en perpetuas soledades.
¡Llanura!: cinco verdades,
las del estigmatizado,
llagas vivas, en tu fuero
de altiplanicie señero,
viven de mirar lo inerte,
de oír y oler lo indistinto,
gustando y palpando instinto.
Perfecto, para la muerte.


Egy csipkefátyol
látszott, amint a távol
homályból
gyémántosan aláfoly,
egy messze kéklő,
pazar belépő,
melyet magára ölt egy drága, szép nő,
és rajt egy ékkő
behintve fénnyel ezt a tiszta békét,
a halovány ég túlvilági kékét,
vagy tán egy angyal, aki szűzi
szép mozdulattal csillogó fejékét
hajába tűzi,
és az álomnál csendesebben
egy arra ringó
könnyűcske hintó
mélyébe lebben,
s tovább robog kacér mosollyal ebben,
aztán amíg vad paripái futnak
a farsangosan lángoló Tejutnak,
arany konfetti-záporába sok száz
batár között, patkójuk fölsziporkáz.


When from the Chambers of the East
His Morning Race begins,
He never tires, nor stops to rest;
But round the World he shines.


Gewaltthat nur ist Euer Ruhm,
Und Schandthat Euer Thun!
Ihr spielt mit Blut und Eigenthum,
Mit Eid und Gottheit nun!


Und gar nicht müde wird das Kind des Spiels,
es ist ganz ausser sich vor toller Freude,
dass Gott der Herr die Welt so rund geschaffen ...
Wie herrlich lässt mit dieser Welt sich spielen!


Aufquillt dem Hengst am Hals die dicke Ader,
Es preßt der Sporn sich ein in blut'gen Lettern;
Der Schwertblitz leuchtet in des Kampfes Wettern,
Es sprüht der Feuerschlund, der Glutentlader.


O laço que tens no peito
Parece dado a fingi
Se calhar já estava feito
Como o teu modo de ri


Herr, gib mir, daß ich sehe!
Ich weiß es, daß der Tag ist aufgegangen;
Im klaren Osten stehn fünf blut'ge Sonnen,
Und daß das Morgenrot mit stillem Prangen
Sich spiegelt in der Herzen hellen Bronnen;
Ich sehe nicht, ich fühle seine Nähe.
Herr, gib mir, daß ich sehe!


So fahrt im Morgenschimmer!
Sei's Donau oder Rhein,
Ein rechter Strom bricht immer
Ins ew'ge Meer hinein.


— Berço de alegrias feitas de esperanças,
Onde dormem velhos, e onde sonham crianças;


九月南征九月回
清源黄菊趁时开
何人得似行宫蕊
两度亲承万寿杯


O still, o still, und merket doch
Der Blüthen scheues Bangen!
Ein rother Schauer zittert noch
Um ihre frischen Wangen.


Vnd Christnacht ist ein güldne Nacht/
Die vns das gülden Christkind bracht.
Lætamini in Domino,
In hoc anno aureo.


Wie ist das alles fremd und sonderbar?
Wo bist du nun? Was gibst du Antwort nicht?
– Ihr nackter Leib ist kalt und eisesklar
Im blassen Schein vom blauen Ampellicht. –


Buono è per vui seguir questi ocei stolti,
che tènere hanno anchor le piume e l'ale
e che non furon mai al visco còlti.


Ráncba futott Miklós homloka e szóra:
„Ne itélj hallatlan!” az idegen szóla,
„Nincs nevem, azt mondám: nincs, mivel elvették,
Csihéssé, cudarrá, átok alá tették.
Magyar volt az, - anyám vére ama Zácsnak...
Ha hallottad hírét annak az »irtásnak«,
Mikor egész erdőt, ágastul-tövestül,
Három ivadékon irtottak keresztül.


Teď slunce zašlo; po večerním vánku
labutě bílé, nadchlé od červánků,
do zamhavených sítin plují k spánku.


Sie zogen vor den Heidnischen Soldan,
Die Heiden wolten ein Wirthschaft han;
Seine Tochter wolt er berathen,
Sie rissen und splissen wie zwei wilde Thier,
Hamburger Bier trunken sie gerne.


Až k břehu smrti,
kde temno škrtí
srdce a zdrtí
každou tvou zvěst,
celou tou pílí,
hrůzou, jež kvílí,
že není síly
břemeno nést:


Či mám tě srovnávati s oním zdrojem,
jenž žíznivého daří písní rojem
a okřídleným sborem myšlének?
či s chrámem tónů tajemných a zvuků,
v němž každý na srdce svou klada ruku
byl citem v nebe nesen, dřív než klek‘?


Však osud pravil: Do jistých jen dob!
Až přijde ti to velké milování,
smrt vyrvi dívku tvému celování,
ty žij a v prsou svých nos její hrob.
A třeba touha, mráz i hloupý výsměch hněte,
ty sám a sám se máš jen žitím brát –
já ledačím jsem byl v tom božím světě,
též kryptou musím býti rád.


Nevím ani, jak to bylo –
já jen vím, že snad jsem plakal,
že mi trávu ukázali
a že řekli: „To hrob její,
vidíš, přišel’s pozdě už.“


Das wurmte Bellonen,
Es ist nicht zu sagen,
Wie sehr.
Sie schleppte Kanonen
Und Pulverwagen
Daher.
Und prüfte die Zünder
Und putzte die Schlünder
Und fand:
Es war das Orchester
Der Monsterballester
Im trefflichsten Stand.


Mit trüberer Fluth
Steigt erst die Gluth,
Doch brennt sie stets sich reiner,
Bis hell ein Lichtmeer ihr entsteiget
Das lodernd zu den Sternen reichet
Und rein, und hell, und strahlend wallt.


kendisine gafil kalmamasını istedidünyası ceh


Ich habe gesungen, was sagest du nun?
Sieh dort am Tor, was die Schwalben tun!
Was sollt es uns nicht gelingen?
Frau Wirtin, Frau Mutter, sie kommt eben recht,
Sie soll noch ihr Amen uns singen.


Sokat szép fiának ő nem szólhat vala,
Mert nagy keserőség szívét folta vala,
Ölelgeti, sírva apolgatja vala,
Egy hintószekérben úgy öltette vala.


So bald man nur das rauhe von ihm reibt,
Wie solches hier des Künstlers Fleiß
Recht künstlich zu verrichten weis;
So ist kein Spiegel-Glas so gläntzend und so rein,
Als wie, in Blanckenburgs polirtem Marmor-Stein,
Die abgeschliff'nen Flächen seyn.


užasli, co uviděli:
z kožešiny vločky zřeli


Die alten Stämme,
Die alten Blätter
Herab ein Wetter,
Hinweg die Dämme,
Der Ehre Fluthen
In Allen gluthen.


Und Erstaunen ergreifet das Volk umher,
In den Armen liegen sich beide
Und weinen für Schmerzen und Freude.
Da sieht man kein Auge tränenleer,
Und zum Könige bringt man die Wundermär,
Der fühlt ein menschliches Rühren,
Läßt schnell vor den Thron sie führen.


وَما طَلَبُ المَعيشَةِ بِالتَمَنّي
وَلَكِن أَلقِ دَلوَكَ في الدِلاءِ
تَجِئكَ بِمَلئِها طَوراً وَطَوراً
تَجِئكَ بِحَمأَةٍ وَقَليلِ ماءِ
وَلا تَقعُد عَلى كَسَلِ التَمَنّي
تُحيلُ عَلى المَقادِرِ وَالقَضاءِ
فَإِنَّ مقادِرَ الرَحمَنِ تَجري
بِأَرزاقِ الرِجالِ مِنَ السَماءِ
مُقَدَّرَةً بِقَبضٍ أَو بِبَسطٍ
وَعَجزُ المَرءِ أَسبابُ البَلاءِ
وَبَعضُ الرِزقِ في دعَةٍ وَخَفضٍ
وَبَعضُ الرِزقَ يُكسَبُ بِالعَناءِ


عِلْمي بسابقةِ المقسومِ ألْزمني
صبري وصمتي فلم أحرص ولم أسل
لو نيل بالقول مطلوبٌ لما حُرِم ال
كليمُ موسى وكان الحظُّ للجبل
وعِزَّةُ العقل اِن عزَّن واِن شرفت
حهلة عند حكم الرزق والأجَلِ


Sebastiana rala o pé na pedra
O pé rala a pedra de Sebastiana
O tempo vira água pura e pedra
Como se não existisse
Ou como se fosse Sebastian
Rác, rác, rác, rá


Amor wollte Fangebällchen
Neulich mit den Nymphen spielen.
Diese ließen Knabenherzen,
Die in Träumen sie gestohlen,
Durch die Lüft', als Bälle, fliegen.
Amor hatte nichts zu werfen;
Alsobald sandt' er die Blicke
Durch die weiten Himmelsräume,
Und das Erste, was er sahe,
War der Weltkreis, welcher ruhte
In des Götterkönigs Rechten.
Amor zielt' und traf die Kugel
Grade durch die beiden Pole,
Daß sie flugs vom hohen Äther
Niederfiel zu seinen Füßen.
Jetzt, ihr Nymphen, kann er spielen!


Lányok, sokan, szaladnak,
Akár a reggeli szél,
Hajuk lobog a keleti égen.
Ő pedig kövér kalácsot fon,
Karcsúbb ő a liliomillat estéli árnyékánál.


Šedivá mlha lodí táhla,
v ní pestrých skel se třásl svit,
a já jsem o tom nevěděla
a začínala sladce snít.


So viele Schönheit nun das Amt der Priester zeigt,
So hoch sein Glanz und Ruhm und seine Würde steigt;
So viel Beschwerlichkeit ist auch damit verbunden;
So viel Gefahr und Müh wird auch in ihn gefunden.


»Sagt, bin ich recht? ist's Lay?
Ich ruf': Wo sein die Leut'?
Mich grüßt nur Wehgeschrei
Aus Trümmern wild zerstreut.
Auch fehlt ein Töchterlein,
Heut nickt es mir nicht zu
Durch das Eisfensterlein,
Heut hält es lange Ruh'!« –
Da rief der Mond ganz krank:
»Suchst du das Mägdlein rot?
Schau von dem Eisblock blank
Ins Stübchen, drin liegt's tot.


Was reimt der Junge, der Franzos,
Uns alte Herren zu belehren!
Die Zeit ist wie der Teufel los,
Die weiß allein uns zu bekehren.


Schmeh' j ier weil du kanst/ halt nichts als dich/ für gutt/
Vnd bleib nur/ wer du bist! Man wird nach dir nicht fragen/
Von dem kein Mann erführ/ ob dich die welt getragen/
Es kümmert sich vmb vieh kein hochgesinnter mutt.
Ein vnerschrocken Hertz das jhm durch Fleiß vnd Blutt
Die Ewigkeit vermählt/ das mächtig sich zu wagen
Wohin kein vnmensch denckt/ schätzt/ was vnß meynt zu nagẽ
Auch nicht deß Anblicks werth/ Neyd ist sein eigne Rutt.
Der Hund bällt nur vmbsonst deß Mondens Fackel an/
Ein rasend tolles Haupt/ das nichs denn wütten kan
Pflegt/ wer vernunfft noch hat/ mitleidend anzuschawen/
Ach! köntest du dich nur/ du vnmensch recht besehn
Vnd was du thust verstehn/ vñ wehn du pflegst zu schmehn
Dir würde vor dir selbst diß auff das brechen grawen.


fu fatto cavalier, che' senni umani
porrieno immaginar tal nobiltate,
se non che i cieli a ciò puoser le mani.


Heil dir Sonne, jauchzend soll
Dir mein Lied zum Aether wallen,
In die Saiten schlag' ich voll,
Daß sie durch der Erde Hallen
Hell erschallen!


Name, den ich höre
Vor der Engel Chöre,
Der mir Jauchzen bringet
Und am schönsten klinget,
Der mich kann ergötzen
Und in Freude setzen,
Name, du alleine
Bleibest, den ich meine.


cOnvien chovunque sia sempre cortese
sia un cor gentil, ch esser non può altrimente
che per natura, e per habito prese
quel, che di mutar poi non é potente
convien chovunque sia sempre palese
un cor villan si mostri similmente
natura inchina al mal, e viene a farsi
l habito poi difficile a mutarsi


So stos ich los in meines Gottes schirm!
Auf, Engel, auf! umschlüsset mich nun rings!
Auf, Heilgen, auf! Auf, jauchtzt in diser uhr!
Unendlich wird itz meines Hertzens mutt!
Unendlich wird mein vorsatz fest in Gott!
Es sinke weg, was mich verhindern wil!
Auf, kämpff vor mich, du Himmel und du Erd!


Deine Auffahrt bringt mir eben
Gott und Himmel innig nah;
Lehr mich nur im Geiste leben
Als vor deinen Augen da,
Fremd der Welt, der Zeit, den Sinnen,
Bei dir abgeschieden drinnen,
In den Himmel als versetzt,
Da mich Jesus nur ergötzt!


Noch stürmt der Beifall, des Entzückens Flug,
Doch läßt das Maß sich kaum noch mehr vergrößern,
Drum seis, o Herr, der Trefflichkeit genug.
Wir danken dir! doch send uns keinen Bessern.


蜀妓轻成妙
吴娃狎共纤
晚妆留拜月
卷上水精帘


seni sana gösteren hakk’ı gögönlüne tercüman


谁能货马即求船
分袂都门又一年
翳翳夏槐联骑语
萧萧秋雨对床眠


Du hast gar huldreich dich erzeigt,
Als Christi Menschheit sich geneigt,
Die Taufe zu bekommen.
Hast auch mit deiner Süßigkeit
Auf ihm geruht zu jeder Zeit
Und ihn ganz eingenommen.
O süße Taube, heilger Geist,
Sei ewiglich von mir gepreist.


„Hej to čárdáš, jaký sotva
z nás zas někdo uslyší –,“
zašeptnou si nahlas ženy –
„Ticho!“ – Vše se utiší.


老矣鸡栖爱一廛
生涯随分不求全
一杯那复思身后
三爵聊将补食前


Onda que, enrolada, tornas,
Pequena, ao mar que te trouxe
E ao recuar te transtornas
Como se o mar nada fosse,


V kroku mého zvuk
spadá srdce tluk,
v snivém rythmu dálkou plynou
zvuky ty v noc, jíž se vinou
stíny božích muk.


„Cítíc v prsou svých již smrti mráz,
hledala jsem jeho, ne však vás;
nevěděla jsem, že zasnoubena
jest mu jiná nejvyšším tím blahem,
o němž přísahal mi tisíckrát,
že ho mně chce za mou lásku přát
při svém krbu za svým čestným prahem;
doufala jsem veň, že domov týž
bude mým, jenž vaším stal se již.
Neznám vás, jak vy mne neznáte;
jedno, kdo jsem, jaký osud můj, –
starý příběh! Padla jsem v tu sluj,
o níž slyšela jste stokráte...
Však snad Bůh, můj slitovník, mně sám
místo k Bohdanu teď vedl k vám!
Srdce vaše nebude tak tvrdé
jako čelo jeho, štěstím hrdé,
nezardělé hříšnou pamětí!
Odejdu jak stín, smrť již mě čeká, –
a to dítko, které světem nosím
v hanbě, v bolu svém a snížení,
ten můj skvost, – ó na kolenou prosím,
pláču zaň, – jest nade vše mi dražší,
a nechť přetěžké to loučení, –
slitujte se! Duše vaše měkká
kéž mu otevře tu náruč vaši!
Přijměte je z mého objetí
ve svou milost, ve svou lásku svatou,
za tu míru štěstí vrchovatou...
přijměte je v dům svůj, pod svou střechu,
na kolébku, v nížto doufáte
že též někdy sobě pro útěchu
vlastní dítko zakolébáte...“


Tudo que amei, se é que o amei, ignoro,
E é como a infância de outr Já não sei
Se o choro, se suponho só que o choro,
Se o choro por supor que o chorare
Das lágrimas sei e Essas são quentes
Nos olhos cheios de um olhar perdid
Mas nisso tudo são-me indiferentes
As causas vagas deste mal sentid
E choro, choro, na sinceridade
De quem chora sentindo-se chora
Mas se choro a mentir ou a verdade,
Continuarei, chorando, a ignora


Nun sieht er auch im Meere fern
Ein Lichtlein hell entglommen;
Er dacht, wie ist der schöne Stern
Dort in die Flut gekommen?


Weg führten sie die Mörderschaar
Ohn einen Tropfen Bluts
Bis an die Gränzen. Alles war
Nun frey und guten Muths.


O du thränenwerthes Grab,
Und du mütterliche Leiche!
Wie entsetzlich sind die Streiche,
Die dein früher Fall uns gab!
Mitten in den schönsten Tagen,
Mitten unter Glück und Ruh,
Hört man dich von Krankheit klagen,
Drückt man dir die Augen zu;
Muß dein matter Leib erblassen,
Und der Geist den Körper lassen.
Ach was soll, was kann man thun,
Theure Mutter! dich zu retten?
Sollst du künftig in den Ketten
Dieses Schlummers ewig ruhn?
Zucht, Gerechtigkeit und Treue,
Unverfälschte Redlichkeit
Rühmten sonst, und hier aufs neue,
Daß dein Herz sich jederzeit,
Durch ein tugendhaftes Leben,
Ihrer aller Dienst ergeben.


Der Straßenwächter fährt zusammen,
Entweicht zur nahen Haustür
Und schmiegt sich fröstelnd in die Nische.
Drüben an der Anschlagsäule
Zerren spöttische Geister
Am Papierbefehle
Der hohen Obrigkeit
Und wirbeln den Fetzen mit Straßenspreu.


Quanto devea parerli il dubio buono
se pensava il dolor chavria del certo
poi che con gran promesse et alcun dono
si fu intorno alla Balia in vano experto
ne toccar puote ove sentisse suono
altro che falso, hebbe alcun dì sofferto
tanto che ira e discordia intervenisse
che ove femine son, son lite e risse,


盖世英雄冠古今
干戈未定日相寻
帐中一夕悲歌处
霸气难降儿女心


Mich lehrte dieses kein Professer;
Nur eine gute, dicke Magd
Nahm meine Unschuld unters Messer
Und machte auf dieselbe Jagd.


Pod kříže znamením – jak mrtvý ve svém rově –
již páté století se rozpadává zvolna
jak trpká výčitka ten klášter na Ostrově.


Teď přišel červen, bude zrání –
a moje mladost za mnou stojí,
je na odchodu, mlčky stojí,
a v mlčení je vyčítání:


Svůj mají rozpuk, svůj květ i svůj zmar,
svou tklivou vůni i barev svých žár,
ať sní, ať jásají v pýše!


وليْسَ سِوَاكَ أخْشاهُ


麋晨鹘夜昼鸺鹠
足覆寒蓑听未休
此自答恩还圣代
山僧莫只话惊鸥


Casitas brancas do Minho
Onde guardam os tesouros,
As fadas d’olhos azuis
E lindos cabelos loiro
Filtros de beijos em flor,
Corações de namoradas,
Nas casas brancas do Minho
Guardam ciosas as fada


a Regueira Costa


En habiendo llegado al Reino oscuro,
mandó el Rey Carlos prevenir un puente
para asaltar inesperadamente
de la Ciudad de Dite el fuerte muro.


Drum denn hinaus in's Freie! in's Weite!
Nichts nenn' ich mein, drum gehört mir das All ;
Jubelnd begrüßen mich, die Befreite,
Wandernde Stürme mit Donnerschall.


v mou duši ozvěn něžný smutek leh’
mně pohádkou hra zlatomodrých vln,
snů nad přeludem hloubám zmatku pln,
hrou zvonkovou jsem dojat bílých stád,


Tartara quo nequeunt securos ducere somnos,
A cuius nemo vulnere sanus abit.


Vždy nová píle, šišák pln,
zas vysypán a pln je zas,
prsť množí se jak příval vln,
a jáma ztrácí se jak čas,
již sáhá hlína jezdci v týl –
teď svit jej v posled pokropil...
V zemi to duní.


Gott wird ein Mensch.
Das leugnet die Vernunft,
Das fast allein der Glaube.
Die Unschuld eilt zur Wiederkunft
Und bringt wie Noä Taube
Das Zeichen der verlaufnen Sündfluth mit.
Die Schlange fühlt, was ihr den Kopf zertritt;
Es ist des keuschen Weibes Saamen,
Vor deßen Nahmen
Der Tod erschrickt,
Die Hölle bebet
Und alle Völcker dieser Erden
Erlöst und seelig werden.
Gott wird ein Mensch,
Gott läst sich wiegen,
Gott kleidet sich in unser Fleisch und Blut.
O Botschaft voll Vergnügen!
So hört und seht, wie Liebe Wunder thut!


Es el más dulce buen ver
de tus visiones risueñas;
es la mujer que tú sueñas
cuando sueñas la mujer.
La discreta, la prudente,
la letrada, la piadosa,
la noble, la generosa,
la sencilla, la indulgente,
la süave, la severa,
la fuerte, la bienhechora,
la sabia, la previsora,
la grande, la justiciera...
la que crea y fortalece,
la que ordena y pacifica,
la que ablanda y dulcifica...,
¡la que todo lo engrandece!
La que es esclava y señora,
la que gobierna y vigila,
la que labra y la que hila,
la que vela y la que ora...
¡Hela, hela, musa ruda!
¿No lo cantas?
—No la canto.
—¿Por qué, si la admiras tanto?
—Porque si admiro soy muda.
—¿Y cuál es la maravilla
que así admiras muda y queda?
¡O es Teresa de Cepeda
o es Isabel de Castilla!


Was hilft's, nach dem Applaus der Welt
Mit vorgebundner Maske schielen,
Da der allein nie aus der Rolle fällt,
Der immer wagt, sich selbst zu spielen.


La Aurora, de azahares coronada,
sus lágrimas partió con vuestra bota,
ni de las peregrinaciones rota
ni de los conductores esquilmada.


A cítím, co v mých prsou plane,
kam touží v každém úderu –
hřích nesmím chtít, tož aspoň, pane,
jen květ těch snivých večerů!
Vždyť srdce mé jak pták je v dlani,
jak píseň v hrdle sevřeném,
an kolem mne svět v zoře ranní
je květů pln a usmívání
a voní každým lupenem.


Chamam-me conselheiro Acácio em Seca e Meca
(Está visto que só os que me querem mal)
Mas eu conseguirei lhes dar uma sapeca.


Oh magyarok istene, add jelit,
Ha a kenyértörés elközelit,
Hogy az égben uralkodol még te
A magad s néped dicsőségére!


dolce mia sacra e singular fenice,
che fa lievi i martìr, soavi i danni,
la qual con chiaro vuolo e senza inganni
la mia vera ruina or mi predice.


»O laßt getrost mich scheiden!
Es will mein eigner Sinn
Die Heimath mir verleiden,
Der ich entfremdet bin!
Wenn noch einmal die Ferne
Mir Herz und Muth bewehrt,
Dann kehr' ich doppelt gerne
Zurück zum alten Herd.«


Sexto en el Asia, y en Milero muerto,
que la Fortuna el mal así reparte,
cuando su rueda lo fatal destina.


忆昔初寒已拂衣
当时曾悔出山非
而今老去都忘了
开尽荼梅尚未归


خليليّ ما هذا السرور الذي أرى
وما هذه الأفراحُ بين العوالم
وما بال روض الأنس قام بدوحهِ
يغرّد بالإقبالِ وُرْق الحمائم
ومالي أرى أغصانه الملد تنثني
وترقص تيهاً عند صفق النسائم


Zum Glück traf dich die Kugel nicht eh'r,
Als bist du dir hattest gnügliche Ehr'
Erstritten in Mannesgeberden,
Jetzt kannst du ein Weib wieder werden.


Quien dice que al amor engendra el trato,
débale al trato lo que amor no debe,
que la hermosura que no mata en breve,
sin alma y luz parecerá retrato.


Krotký’s teď, kozáče,
Jako v kleci ptáče –
Bujný’s druhdy býval,
Polem se’s honíval
Jak na nebi mráček,
Jak v povětří ptáček.


– Daleko ráno. Tušíš-li kosu,
svým ramenem zatknu dvéře,
za zámek srdce k nim zavěsím!
Spi, dítě, v mém náručí u důvěře!


Qui in carte el duol ch'io pato non exprimo,
ma non posso morir, che offeso a torto
sia da un pur dianzi errecto de vil limo.


Son las horas del silencio,
en las que tan solo truenan
y todo el paraje lo llenan,
gemidos de corazón necio.
Sollozos apenas sofocados
que queman como soles
hasta los retoños nobles
de mis amores soñados.
Vida prendida en la rama,
ilusiones apenas florecidas,
lágrima de agua bendecida
huida del amor del que ama.
Ya todo es ahora silencio,
solo me queda el recuerdo
de ese amor que te guardo,
al que idolatro y reverencio.
Ya dora el suave terciopelo
de los campos sembrados,
reposan inertes los arados
y la tierra abraza al cielo.


Ick weit nich, was dat tau Serrahn,
Was dat tau Groten-Bäbelin –
Dor in de Gegend möt dat sin,
Dor was min Ohm tau Hochtid gahn.
Min Kasper Ohm, dat was en ollen Knaw,
En ihrlich Blaud un tru un brav
Un hadd mit unse Strelitzschen Husoren
In sine wählig Tid un jungen Johren
Den Franzmann düchtig kloppen hulpen,
Un wenn hei stunn in sine gelen Stulpen
So strack un stramm up sine Bein,
Denn künnt ji ok den oll'n Soldaten
Em in sin Öller noch anseihn;
Man schad, sei hadden dow em schaten.
Un wull hei hür'n, wat einer säd,
Denn müßt hei sihr dat Mul upriten,
Wat em just nich am schönsten kledt.


Hoy le canto al amor,
al amor de carne y carne,
al amor que muerde, que arde...
al amor del hombre... a tu amor.
Al amor sensual, profundo,
que me conduce a un abismo,
de sensaciones profanas,
de percepción de mujer.
Al amor que al final deja,
un cierto gustito amargo,
y en la piel la plenitud
de sentirme tu mujer.
Al amor que siempre toca
y que la razón desboca.
Al amor incontrolable,
a la dicha, y al placer.
Hoy le canto al amor loco,
a tu perfume escondido,
a tu cuerpo que he tenido,
a tu alma y a tu ser.


Che tarde non fur mai grazie divine:
In quelle spero ch'anco in me faranno
Altere operazioni e pellegrine.


Nun wird die Spur der Füße langsam ungetan,
Und aus der Tiefe, aus der tiefen Tiefe steigt
Das Trübe, schwadengrauer Nebel himmelan.


玛瑙坡前路
秋宵独倚筇
草深藏鬼火
苔老绝人踪


Elle vient, elle vient, cette lave profonde
Qui féconde les champs et fait des ports dans l'onde !
Plages, mer, archipels, tout tressaille à la fois.
Ses flots roulent, vermeils, fumants, inexorables,
Et Naple et ses palais tremblent plus misérables
Qu'au souffle de l'orage une feuille des bois !


雨熟林擒半压枝
白头回首立多时
生来自有山翁态
不羡珍禽学画眉


A kam vstoupilo, již pučí růže zlatá,
hlas má jako zvonky, líce nad poupata,
a kde zrakem blýsklo, povzdech zasmušilý
roztál v slunný paprsk naděje v té chvíli.


– Dnes, jako v moři, blýská
se mhou měsíčný jas –
a z daleka to stýská
a volá mne to zas.


Pur lusingato da speranza ardita
soffrii lunga stagion ciò che più spiace;
ma poi ch'insieme con l'età fiorita
mancò la speme e la baldanza audace,
piansi i riposi di quest'umil vita
e sospirai la mia perduta pace,
e dissi: <<O corte, a Dio.>> Così, a gli amici
boschi tornando, ho tratto i dì felici. –


Jak vzrostl Jiřík tímto dnem!
Ucítil sílu v srdci i v hlavě,
volnější dech a hlubší klid,
jasnější vzhled a širší obzor.
Cítil se vyšším, lidštějším.
Citlivé bývá srdce mladé,
o hony rozum předbíhá.
Bytostí novou se stává člověk,
rabská když pouta setřese,
volným se stane z nevolníka,
svou nazve celou rodnou zem,
svobodným cítí jejího ducha,
ducha svých dějin, svých osudů,
svobodným cítí i jeho rozhlas,
rodnou svou, silnou i sladkou, řeč.
Vzdělal se v hospodářské škole.
Týdně z ní domů přicházel,
radou i rukou pomáhal matce,
rodnému statku, rodné vsi,
částkám té znovuvzkříšené říše.
Více však vzdělával se sám.
Po denní práci scházíval se
důvěrně s milou družkou svou,
kterou si vybral, jak on sám vážnou,
ale, jak on sám, též veselou.
Smáli se mu, že s papírovou
sedává večer milenkou,
kdy každý z kamarádů u vrat,
za humny nebo na mezi
postojí, posedí se svou milou,
stisknou si ruce, k sobě se
přitulí, třebas bez slovíčka,
na dlouhou chvíli, na dlouhou,
která se zdává jim jen mžikem.
Nezmátl Jiříka tento smích.
„Každý jen po svém!“ říkal jim klidně,
věrně se bera ke knize své.
Svou chtěl mít hlavu a nosil ji přímě.


Pták se neptá, v jaro příští odkud písní naberu?
Samy přijdou, zlaté slunce jak se skloní k večeru.


Hle, hle, modrem bílý mráček
plachtu zvedá, rychle plaví:
pověz, pověz, mráčku bílý,
nepluješ-li ku Zbraslavi?


Co na srdci jsem měl,
to jsem zde pověděl,
kde, v čem a jaká chyba –
teď mlčím již jak ryba.


Pues soy pobre, Señor, y soy tu imagen,
¿consentirás que, al implorar su ayuda,
el bien me nieguen y tu ley ultrajen?


إِذا الريحُ هَبَّت مِن رُبى العَلَمَ السَعدي
طَفا بَردُها حَرَّ الصَبابَةِ وَالوَجدِ
وَذَكَّرَني قَوماً حَفِظتُ عُهودَهُم
فَما عَرِفوا قَدري وَلا حَفِظوا عَهدي
وَلَولا فَتاةٌ في الخِيامِ مُقيمَةٌ
لَما اِختَرتُ قُربَ الدارِ يَوماً عَلى البُعدِ
مُهَفهَفَةٌ وَالسِحرُ مِن لَحَظاتِه
إِذا كَلَّمَت مَيتاً يَقومُ مِنَ اللَحدِ
أَشارَت إِلَيها الشَمسُ عِندَ غُروبِه
تَقولُ إِذا اِسوَدَّ الدُجى فَاِطلِعي بَعدي
وَقالَ لَها البَدرُ المُنيرُ أَلا اِسفِري
فَإِنَّكِ مِثلي في الكَمالِ وَفي السَعدِ
فَوَلَّت حَياءً ثُمَّ أَرخَت لِثامَه
وَقَد نَثَرَت مِن خَدِّها رَطِبَ الوَردِ
وَسَلَّت حُساماً مِن سَواجي جُفونِه
كَسَيفِ أَبيها القاطِعِ المُرهَفِ الحَدِّ
تُقاتِلُ عَيناها بِهِ وَهوَ مُغمَدٌ
وَمِن عَجَبٍ أَن يَقطَعَ السيفُ في الغِمدِ
مُرَنَّحَةُ الأَعطافِ مَهضومَةُ الحَش
مُنَعَّمَةُ الأَطرافِ مائِسَةُ القَدِّ
يَبيتُ فُتاتُ المِسكِ تَحتَ لِثامِه
فَيَزدادُ مِن أَنفاسِها أَرَجُ النَدِّ
وَيَطلَعُ ضَوءُ الصُبحِ تَحتَ جَبينِه
فَيَغشاهُ لَيلٌ مِن دُجى شَعرِها الجَعدِ
وَبَينَ ثَناياها إِذا ما تَبَسَّمَت
مُديرُ مُدامٍ يَمزُجُ الراحَ بِالشَهدِ
شَكا نَحرُها مِن عَقدِها مُتَظَلِّم
فَواحَرَبا مِن ذَلِكَ النَحرِ وَالعِقدِ
فَهَل تَسمَحُ الأَيّامُ يا اِبنَةَ مالِكٍ
بِوَصلٍ يُداوي القَلبَ مِن أَلَمِ الصَدِّ
سَأَحلُمُ عَن قَومي وَلَو سَفَكوا دَمي
وَأَجرَعُ فيكِ الصَبرَ دونَ المَلا وَحدي
وَحَقِّكِ أَشجاني التَباعُدُ بَعدَكُم
فَهَل أَنتُمُ أَشجاكُمُ البُعدُ مِن بَعدي
حَذِرتُ مِنَ البَينِ المُفَرِّقِ بَينَن
وَقَد كانَ ظَنّي لا أُفارِقُكُم جَهدي
فَإِن عايَنَت عَيني المَطايا وَرَكبُه
فَرَشتُ لَدى أَخفافِها صَفحَةَ الخَدِّ


Miláček jara, nebojím se zimy.
Klid spících rozloh ona do mé duše vmámí.
Chci státi mezi stromy s rameny rozpjatými,
ať na ně vloček na tisíce napadá mi,
jak mraků políbení.


»Du flohest aus Finsternissen,
mühsamen Mutes,
ich weiß es.
Du hast zerrissen
Dein Herz, Dein heißes,
und bei dem Leuchten Deines Blutes
bist Du den dunklen Pfad
weiter getreten,
bis Du mich fandest
und mit tiefen Gebeten
mich an Dich bandest,
daß ich Dich liebgewann,
dem ringenden Mann
ein treuer Kamerad.


Und eine Tafel bring ich an,
Davor zwei Kerzen ragen,
Die soll auf ihrem hellen Grund
Nur deinen Namen tragen,
Und soll mich mahnen früh und spät,
Je herrlicher mein Haus gerät,
Wie oft ein hohes Streben
Sich bitterlich muß geben
Und all in einer Nacht vergeht.


Vergänglich ist das festeste im Leben –
Was trauerst Du, dass Liebe auch vergeht?
Lass sie dahin in's Reich der Zeiten schweben,
Leicht, wie des Lenzes Blüthenhauch verweht.


万里关山过险巇
风廊聊此憩权奇
天开径上从兹始
想见长鸣振鬣时


Su l'altro capo intanto avea portato
copia di lance un provido scudiero,
e Galeotto era comparso armato
con sopravesta verde, armi e cimiero,
maneggiando un cavallo in Tracia nato,
da tre piedi balzan, di pelo ubero,
che curvettando alzava da l'arena
al tocco de lo spron salti di schiena.


Smrt a život, vznik a konec – protivné dva póly!
Ret by chtěl se pousmívat, ale srdce bolí.


Hoře! Oko jasné
smrtí navždy hasne.


Und das Dunkel zerfloß. Ein wehender, glänzender Morgen
Folgt' auf die sternige Nacht. Aus den funkenstäubenden Fluten
Tauchet' entwölkt hervor und schimmerrollend die Sonne.
Freude wirbelnd begrüßte die Lerche den heiligen Sabbat,
Welcher gewünscht erschien den arbeitseligen Menschen,
Die von den Schweissen der Woch' erschöpft und den Lasten der Erndte
Länger heute der Ruh und des Schlummers pflegten. Auch wach noch
Dehnten sie wollustvoll auf hartem Pfühle die Glieder.


Desperté y ahora quiero
encontrar la escalera,
para subir sin alas
poco a poco a mi muerte.


Als von des Friedens heilgen Talen,
Wo sich die Liebe Kränze wand,
Hinüber zu den Göttermahlen
Des goldnen Alters Zauber schwand,
Als nun des Schicksals ehrne Rechte,
Die große Meisterin, die Not,
Dem übermächtigen Geschlechte
Den langen, bittern Kampf gebot,


Ach sprachen wir, wer kan sich zwingen,
Was frölichs jetzt herfür zu bringen?
Der Herr zwar herschet für und für,
Doch wer will in der Frembde hier
Wie recht und gut ist, ihn besingen?


– Můj kmen dnes hostí v nitru zlaté včely.
– Ráj mladých pěnkav v lupení mám skrytý.
– Já hloub dnes zaryl kořen rozložitý.
– A já k své čapce připial kytku jmelí.


Quel prezïoso sangue e corpo degno,
che, per noi redimir, sofferse e sparse,
reparò sì che l'altre erano iscarse
vie da salvarci e rotto ogni disegno.


¿Quién, pues, región os hizo diferente
Pisar amante? Mal la fuga engaña
Mortal saeta, dura en la montaña,
Y en las ondas más dura de la fuente:
De venenosas plumas os lo diga
Corcillo atravesado. Restituya
Sus trofeos el pie a vuestra enemiga.
Tímida fiera, bella ninfa huya:
Espíritu gentil, no sólo siga,
Mas bese en el arpón la mano suya.


Un tertre, où le gazon diversement fleurit ;
Des ravins où l'on voit grimper les chèvres blanches ;
Un vallon, abrité sous un réseau de branches
Pleines de nids d'oiseaux, de murmures, de voix,
Qu'un vent joyeux remue, et d'où tombe parfois,
Comme un sequin jeté par une main distraite,
Un rayon de soleil dans ton âme secrète ;
Quelques rocs, par Dieu même arrangés savamment
Pour faire des échos au fond du bois dormant ;
Voilà ce qu'il te faut pour séjour, pour demeure !
C'est là, — que ta maison chante, aime, rie ou pleure, —
Qu'il faut vivre, enfouir ton toit, borner tes jours,
Envoyant un soupir à peine aux antres sourds,
Mirant dans ta pensée intérieure et sombre
La vie obscure et douce et les heures sans nombre,
Bon d'ailleurs, et tournant, sans trouble ni remords,
Ton cœur vers les enfants, ton âme vers les morts !
Et puis, en même temps, au hasard, par le monde,
Suivant sa fantaisie auguste et vagabonde,
Loin de toi, par delà ton horizon vermeil,
Laisse ta poésie aller en plein soleil !
Dans les rauques cités, dans les champs taciturnes,
Effleurée en passant des lèvres et des urnes,
Laisse-la s'épancher, cristal jamais terni,
Et fuir, roulant toujours vers Dieu, gouffre infini,
Calme et pure, à travers les âmes fécondées,
Un immense courant de rêves et d'idées,
Qui recueille en passant, dans son flot solennel,
Toute eau qui sort de terre ou qui descend du ciel !
Toi, sois heureux dans l'ombre. En ta vie ignorée,
Dans ta tranquillité vénérable et sacrée,
Reste réfugié, penseur mystérieux !
Et que le voyageur malade et sérieux
Puisse, si le hasard l'amène en ta retraite,
Puiser en toi la paix, l'espérance discrète,
L'oubli de la fatigue et l'oubli du danger,
Et boire à ton esprit limpide, sans songer
Que, là-bas, tout un peuple aux mêmes eaux s'abreuve.


Dannbömeken, Dannbömeken
dat hadd dat af mit hürt;
dunn würr so angst em uppe Stär;
as Hagel kolt, Istappens swer,
as Metzers scharp vun haben her,
so felen dal de Würt.


A questa villa, a sì ricca magione,
a sì bel luogo e bene accomodato,
ceda Montughi e ceda l'Uguccione,
ceda lo Strozzo, il Sassetto e 'l Salviato,
vadano e Baroncelli al badalone,
e Rovezzan si tiri da un lato;
mettasi a monte Monte del Pianciatico,
per che presso a Liglian parria salvatico.


Az ifjú már a lábaiban érzi
és ott feszül a bordái alatt.
S ha bor folyik le éles ifjú torkán,
valami dac, valami lázas orkán
zúg belőle: szabad leszek! szabad!


Sonder Sorge, sonder Acht,
Wie drei stille Monde ziehen
Um des Sonnensternes Glühen,
Ziehn die Dreie durch die Nacht.
Wenn die Staublawine kracht,
Wenn mit grausig schönen Flecken
Sich der Wüste Blumen strecken:
Schaun sie still auf jene Macht,
Die sie sicher wird bedecken,
Die den Stern hat angefacht.


Fenisa, más sabrosa que una nuez,
y con vino y pimienta una perdiz,
que con tu olor me llevas mi nariz
y todo lo que maja un almirez.


diğerlerinde nayrı


Peuples ! écoutez le poète !
Écoutez le rêveur sacré !
Dans votre nuit, sans lui complète,
Lui seul a le front éclairé.
Des temps futurs perçants les ombres,
Lui seul distingue en leurs flancs sombres
Le germe qui n'est pas éclos.
Homme, il est doux comme une femme.
Dieu parle à voix basse à son âme
Comme aux forêts et comme aux flots.


„Honfi nemes társak” szólalt meg Pörgedy hadnagy,
„Új dolog az, mellyért ma kigyelmeteket behivattam.
Házi adót fizetünk ezután (nem! nem!). No ne oly nagy
Tűzzel, atyámfiai; de bizony fizetünk csak azértis.
Ámde miért? már ezt nem tudja kigyelmetek, úgy-e?
Nem bizony! ezt nem tudja ki nem liberárius ember.
Kelmetek azt vélték eddig, sőt én magam is tán,
Hogy liberárisaink nem tesznek semmit a honnak
Boldogulásáért, csak eresztnek hosszu szakállat,
Fennhordják fejöket, cifrán szónoklanak, arra
Isznak elég vizet, és vekszlit firkálnak egész nap?
Ó nem! ezek külső dolgok: csak zöldje diónknak;
Édes magva belül rejlik látatlan üregben.


Weil er solches konnte schreiben,
Bringt sie ihrem Auserkohr'nen,
Erstlich Pumpernickelscheiben,
Dann noch Bier vom ausgegohr'nen,
Und sie lassen die Gedichte
Leben hoch viel tausendmale,
Segnen Raff's Naturgeschichte
Und die Thierweltideale.


Es ist nur so bewand:
Was in der fremden Hand,
Das wil uns mehr vergnügen,
Und unsres wil nicht tügen;
Was uns das Glücke gibt,
Hat andren auch beliebt.


Ja, Pfeile flogen und Kugel und Stein,
Da riefen die Franken: »Tritt für uns ein,
Maria , woll' uns gnädig sein,
Auf daß der Hochmut erliege.«


By čím dále jen tím více slynul,
A svůj oukol slavně vykonav
Na vavřínu teprv odpočinul.


Den Fischer neid ich, der vom Strande kehrt
mit raschem Schritt, die Last auf seinem Rücken:
daheim erwartet ihn sein Weib am Herd.


汩汩流泉透户斜
葱茏草树隐山家
溪桥独步无人语
闲看凫鹥卧浅沙


V klid bolest zmírnil velikou,
mír v úzkost ňader slal,
dar mnichů, chléb už plesnivý,
jím manou se mi stal.


Zpívá, že On jediný hymnu zpívat smí,
On jediný, On Vládce jediný –
On jediný, jenž z všech zde na zemi
nad všemi proti Sobě vyslanými sny,
lidskými všemi nad chimerami,
vždy v posled zahlaholil, šumný, vítězný!


Manch schwer Gewitter rückt heran
Und wendet plötzlich ab sein Wüten.
Sein Blitz folgt einer andern Bahn
Und schmettert dort in Staub die Blüten.


Ich wende nichts dawider ein;
Doch wünscht' ich eins davon zu sein.


Komm', du Geber des Sangs, Apollens Besieger o Braga,
Bey mir warten dein Braten und Fisch,
Komm', sonst hohl' dich der Teufel, Papa der Barden und Aga,
Komm' an meinen beschüßelten Tisch!


Du gibst dem könige vil jar,
so bsteht das weltlich Regiment,
Wann duß beschützest gantz vnd gar
in gutem frid biß an das end:
Wöllst eynigkeyt
der Oberkeyt
vnd deinen segen geben,
Vndr jrem schutz
der gmeyne nutz
mit friden mögen leben.


Ó, že jsem domov opustila!
Jak nyní Noc tu proklínám!
To temno, sen, tvých očí plam,
vše, z čeho teď jen hrůzu mám,
jen pustý stesk a hrůzu mám!“


U nás by neměly v zimě co jíst
a skřehly by do rána mrazem,
a spadly brzy jak uvadlý list
s kalnýma očkama na zem.


Seyt feind den argen Lügen
Wann euer Mund was spricht,
Den Nächsten zu betriegen
Gedencket niemals nicht;
Ihr sollet Zorn nicht fassen
Und nicht nach Feindschafft stehn;
Laßt über eurem Hassen
Die Sonn nicht untergehn.


Bei der Tik verlangt man Krummheit
Im gegebenen Moment.
Und die Zei wünscht füge Dummheit,
Weil sie keinen Shakespeare kennt.


Sollst nur im Traum dich manchmal zeigen,
Das unterbricht das Todesschweigen.


Wie schlecht du sonst gewesen
Vergaß ich liebend in mir
Und all dein elendes Wesen
Vergab ich herzlich dir ach dir,
O lieb Mädel, wie schlecht bist du!


Без Меня б твои сны улетали
В безжеланно-туманную высь,
Ты воспомни вечерние дали,
В тихий терем, дитя, постучисЯ живу над зубчатой землею,
Вечерею в Моем теремПриходи, Я тебя успокою,
Милый, милый, тебя обнимОтошла Я в снега без возврата,
Но, холодные вихри крутя,
На черте огневого заката
Начертала Я Имя, дитя…


سَلِّ الْهُمُومَ بِتَوْشِيحِي وَأَشْعَارِي
إِنَّ الْمَسَرَّةَ فِي تَزْيِينِ أَوْتَارِي
فَسَطْعَتِي تُنْشِدُ السُّلْوَانَ مَايَتُهَا
وَرَمْلُهَا يَطْلُبُ الْحُزْنَ بِأَوْتَارِي


Also denken brave Leute,
Also dachte auch Firdusi,
Der Verfasser des berühmten
Und vergötterten »Schach Nameh«.


Já nechci, pane, svatou být,
však modliti se budu,
aby mne pánbůh zachránil
od bolesti a trudu.


يا ليتَ شِعري ماذا عَدا وبَدا
فصارَ إفرِندُ ودِّكُم رَبَدا
أُنزِلْتُ في ساحَةِ الجَفاءِ وما
ساخَتْ سِماتي بجَفوةٍ أبَدا
يا عَبا ما الّذي دُهيِتُ بهِ
صِرتُ جُفاءً ولم أَكُن زَبَدا


Estende o fio fino e a fina trama tece
a diligente aranha, em contínuo labo
E, a trabalhar, assim, naturalmente esquece
a atormentada lida — o sofrimento e a do
E vai e vem e volve e, em volteios, parece
que uma dansa executa, em medido rigo
Por fim, se imobiliza ou finge que adormece,
à carícia da luz, no mórbido calo
O cérebro trabalha: — O pensamento é a teia
que se estende, se liga e prende e se enrodeia
em torno dessa oculta e diligente aranh
O poeta, em fios de ouro, as malhas urde e tec
No labor que o fascina, a própria mágoa esquece
e a crias a sorrir, moscas de luz apanh


Porque no menospreció... al afligido, ni de él escondió
su rostro, sino ... que lo oyó


Čekej tamto nad Šumavou málo,
Slunce zlaté jdoucí k západu,
Ach, již tebe jen mi náhradu
V dálce této nebe zanechalo;


"Did you not see a phantom flit?
Did you not hear the passing bell?"
Each sister cried; while, pale with dread,
With hurried steps she sought her cell.


Scheint einmal alles still und tot,
Wächst selbst noch unterm Schnee verborgen
Die junge Saat zum neuen Brot
Kommt doch für sie ein Ostermorgen.


Synu, kdy pocítíš lásky tísně,
nepotřebně ohně nedmychej,
čti jen otcův přecitlivé písně,
a k těm písním sobě zavzdychej!


Mé zahrady zapadlý skrytý kout
tak útulný je, tak je plný vnad,
že nevyrovná se mu žádný sad,
byť sebe pyšnějším chtěl jménem slout.


Dojat jejím nářkem, zaslzením očí,
ke štkající matce tiše Ježíš kročí.


Akármerre tekint, nem látni egyebet
Csak felé sugárzó száz meg ezer szemet,
Fennrázott süveget, karok emelését,
Mint örvendő lelkek szárnya lebbenését.
Látni ablakában csaknem minden háznak
Lelkes hölgyeket, kik fejér kendőt ráznak,
Nevét is kiáltják, de az zajban vész el,
Mint ha mennydörgéskor árva méh döngécsel.