nicht mehr spielend gegen irgendwen,
nein: die blutigen Nackenhaken hissend
hinter den gefällten Hörnern, wissend
und von Ewigkeit her gegen Den,


Dél, věku surový, než na západě
zde’s ukrutenstvím šílil; dosud sní
snad o tobě, svou vetchou kobzu ladě,
bard slepec Ukrajiny poslední,
ty divá slávo zašlosti – však chmurou
i zde již prcháš, těžkou noční můrou.


Wol dem, der sich ergeben hat,
Dem Negsten Guhts zu gönnen:
Derselb' erweiset in der That,
Das Christus Glieder können
So hier in diser Welt,
Als dort im Freüdenzelt'
Hübsch bei einander stehn
Und Gottes Antlitz sehn
In höchster Ehr' und Wonne.


Po stráních se rozbíhají,
na hrdle jim zvonky hrají.


Valami óriásfiú
Kifúja reggel keleten,
S szétpattan este nyúgaton. -
És ez minden nap így megyen.


Ó město do hvězd věčných vkuté!
Ó velikosti bez jmena!
Ó Caesare, Pompeje, Brute!
Ó raso slávou šílená,
já v slzách líbám stopy tvoje,
ze kterých šlehá prokletí,
zřím imperatorů tvých boje
s triumfy třistadvaceti.


Dir ist der Muselmänner Lohn
Gewiß! gewiß!
Die Huri winkt und küßt dich schon!
Wie süß! wie süß!


Gl'occhi sembran due stelle, anzi due soli,
La bocca avorio e rose, e 'l vago riso
Apre intorno un terrestre paradiso.


أَصَدّاً وَسُخطاً كَيفَ يَحكُمُ
أَلَيسَ لَهُ قَلبٌ يَرُقُّ فَيَرحَمُ
أَأَرضى بِقَتلي في الهَوى وَهوَ ساخِطٌ
وَأَبسِطُ أَعذاري لَهُ وَهوَ مُجرِمُ
نَبِيُّ جَمالٍ لِلغَرامِ مُشَرِّعٌ
يُحَلِّلُ ما يَختارُهُ وَيُحَرِّمُ
يُرينا خُدودَ المُحسِنينَ ضَوارِعاً
لَدَيهِ وَأَقدامَ المُسيئينَ تُلثَمُ
عَجِبتُ لَهُ يَجني وَيُصبِحُ عاتِباً
فَوا حَرَباً مِن ظالِمٍ يَتَظَلَّمُ
وَأَعجَبُ مِن ذا أَنَّهُ وَهوَ ظالِمي
غَدا لِيَ خَصماً وَهوَ في الفَصلِ يَحكُمُ
فَيا عاتِباً في سَكبِ دَمعٍ أَذالَهُ
فَأَمسى بِأَسرارِ الهَوى يَتَكَلَّمُ
أَسَرتَ فُؤادي ثُمَّ أَطلَقتَ أَدمُعي
وَحاوَلتُ أَنّي لِلصَبابَةِ أَكتُمُ
وَمَن قَلبُهُ مَعَ غَيرِهِ كَيفَ حالُهُ
وَمَن سِرُّهُ في جَفنِهِ كَيفَ يُكتَمُ


Vzpomeň na mne, dcero krásy!
V dobách plných lahody,
Když Tvá lepá nožka kráčí
Chrámem svaté přírody.


Huye el rigor de la invencible mano,
advertido, y enciérrase en el arca
de todo el mundo el general monarca
con las reliquias del linaje humano.


万木冻西壑
夜禅雪窗白
山深人不来
惟有罗浮客


But lo! thro' yonder op'ning clouds afar
Shoots the bright PLANET's sanguinary ray
That bears thy name, FICTITIOUS LORD OF WAR!
And with red lustre guides my lonely way.


Lásd, kisfiam, ezt mind neked adom most,
legyen tiéd örökre az egész.
Vedd a telet és a nyarat, a lombost,
itt van neked az epe és a méz.
Ez itt a keserű s ez itt az édes,
ez a fekete és ez a fehér,
ez a nyugalom, s a láz is, hogy égess,
ez itt a méreg és ez a kenyér.
Tejet adok, de hozzá szörnyü vért is,
ölelni lágyan és birkózni kart,
és harcot is, hogy harcolj csakazértis,
a rózsa mellett ott legyen a kard.
Van még néhány elhányt és csonka holmi,
egy kis verőfény és egy-két kacaj,
viaskodó kedv, várat ostromolni,
és végezetre egy nagy, tompa jaj.
Iker ajándékot veszel örökbe,
oly ember-ízű és oly felemás,
de ember adta, nem telt néki többre,
eget ne vívj, mély kútakat ne áss.
Sötéten nyújtom ezeket tenéked,
s koldus apád most tétovázva áll,
mert nincs egyéb. Jobbjában ott az élet,
és a baljában ott van a halál.


Que lá do alto da tua Torre
vejo-te como um mapa nas minhas mãos
E no Arco do Triunfo
a chama sempre acesa
embalando calmamente
o teu soldado desconhecido
Adormecid
Et moi, je suis ici
Mon doux PARIS
De mon SOUVENI


云袖危相复
霜钟韵政迟
忽然数声急
却是住撞时


A tu bylo porubání,
Bolné stesky, ryky, lkání –
Ku severu z otcův země
Prchá v nevyslovném hoři
Budhinův nešťastné plémě.


Entdecke alles und verzehre,
Was nicht in deinem Lichte rein,
Wenn mir's gleich noch so schmerzlich wäre,
Die Wonne folget nach der Pein!
Du wirst mich aus dem finstern Alten
In Jesu Klarheit vergestalten.


Kapu bástyájában es ilyen módon
Palánk, kőfal között nagy árok vagyon,
Gyakor helyen általszaggatva vagyon,
Az töltésből gyakor lövőhel vagyon.


Muž vlídně hleděl k ní a sladkým hlasem svým
a s milým úsměvem se ptal, zda více nemá,
a jak tam venku je, a že sám chtěl už k nim.
Ni slova neřekla, jak zpět by přišla němá.


V síni u knihkupce
mistrova tlí díla,
dešťová jen voda
časem prach z nich smyla.


Und jezt Empfindung lächelt in die Scene,
Wenn hoch des Sängers Busen bebt;
Und lieblich spricht zur preußischen Alcmene:
Daß ihr Alcides wieder lebt.


Tu vedi per durezza (ombrosa vista !)
dimolte vecchie c'han persi e lor anni,
e ripensando poi lor cor s'attrista
e vivon con invidia e con affanni.
Dell'esser cruda, altro non s'acquista
che odio e sdegno con dispetti e danni;
perché chi ama e non si vede amare,
gran passione il fa poi rimutare.


Vyrostá, vyrostá
I hezká Nastinka,
Matička ji líbá,
Tatíček ji hladí.“


Herr! laß in ew'gem Frieden
Mich dann in Dir erfreuen.
Was ich gefehlt hienieden,
Herr! Du wirst es verzeihen.


Zu der Mutter sprach ich heute:
Wenn der Freund mir heut nicht kommt,
Welken meine Wiesenbräute,
Daß nicht mehr die Pflege frommt.


Il se sent devenir poltron
A voir frémir sous le plastron,
Comme une cruelle épigramme,


Oč, šťastnějších že nezná širý břeh,
a já –“ Tu starý vážně: „Jen to nech!“


Daher, o augen braun und klar,
schwarzlecht und hell, wie blitz und dunder;
der schönheit und lieb wieg und bahr,
der natur schatz und gröstes wunder,
ganz übermenschlich schön muß ich mit leid und wohn
bekennen euch zugleich der götter straf und lohn:
dan ihr könt ja mit euern blicken,
der schönheit, lieb und tugend sitz,
wie durch geschütz, hitz, spitz und blitz
das herz zerstücken und erquicken.


canın tenden çıkması insanın insanlıktan


Vašíček? Ne! A kdo jste vy, pane? –
Jsem chudý žebrák a chodím tak světem.
Sečkejte tedy do chvíle ranné!
Jak povídám, skočil tam letem!
Pámbu mu odpusť jeho hříchy! –


Such was the Chian father's strain
To many a kind domestic train,
Whose pious hearth and genial bowl
Had cheer'd the reverend pilgrim's soul:
When, every hospitable rite
With equal bounty to requite,
He struck his magic strings;
And pour'd spontaneous numbers forth,
And seiz'd their ears with tales of ancient worth,
And fill'd their musing hearts with vast heroic things.


Al dulce son de vuestro blando acento
vi las aves sin dueño ya cautivas,
suspensas vi las aguas fugitivas
del Darro en su orgulloso movimiento,


بُليتُ بَعدَ شَيبِهِ
بِضابِطٍ عَزيزِ
وَخَدَّهُ مُشَوِّكٌ
مُزَرَّرُ التَلويزِ
كَأَنَّهُ فُرنِيَّةٌ
كَثيرَةُ الشونيزِ
لِلنَتفِ فيهِ أَثَرٌ
كَأَثَرِ التَخريزِ
وَأَنفُهُ كَسُترَةٍ
تُحشى مِنَ الإِفريزِ
تَحسَبُهُ إِذا بَدا
سَماجَةَ النَزيزِ


Dime que este espantoso horror de la agonía
que me obsede, es no más de mi culpa nefanda,
que al morir hallaré la luz de un nuevo día
y que entonces oiré mi «¡Levántate y anda!»


El Rayo no se atreve a lo sagrado,
respetando el laurel su verde rama,
y antes le alarga el fuego de su llama,
que le mire en cenizas desatado.


Die jägerin Diana stoltz/
Auch wald- vnd wasser-Nymphen/
Nun wider frisch in grünem holtz
Gahn spielen/ schertz- v schimpffen.
Die reine Sonn/
Schmuckt jhre Cron/
Den kocher fült mit pfeilen:
Ihr beste roß/
Läst lauffen loß/
Auff marmer glatten-meilen.


¿Es un ángel? Contémplalo orgullosa
Dale otra vez la dulce bienvenida
y sobre el seno arrúllalo amorosa


»O Friede, schnöder Friede!
Wie bist du ehrensiech!
Ist das der Schluß vom Liede?
Viel besser wäre Krieg. «
So klingt im deutschen Lande
Ringsum der Jammerschall:
»Wir tragen schwer die Schande,
Ihr springt den Hochzeitball. «


Ser, aun, niño y sentir la lozanía
que da el rocío de la edad temprana,
es dudar la desdicha de mañana,
es ser dichosos, Ángel, todavía;
es la fe, la esperanza, la alegría,
la fortuna, el valor, la gloria humana...
es, siendo niño, como tú lo eres,
vivir con el placer de los placeres.
Pero ser joven ¡ay! mirar tu vida,
sondar tu porvenir, temer abismos,
no hallar consuelos en nosotros mismos,
ni poderte seguir en la partida;
quedarnos en la triste despedida
suspensos entre vagos fanatismos,
luchando entre problemas y temores,
es, Ángel, el dolor de los dolores.
Como planta de insectos castigada
que no puede brotar ramo florido,
así con los pesares ha crecido,
hermano, una familia desgraciada;
no vi rama en su tronco levantada,
que al golpe del pesar no haya caído,
y temer del azar nuevos rencores
es, Ángel, el dolor de los dolores.
Pobre doncel, que al ídolo guerrero
llevas la flor del corazón primera,
tememos por tu flor, no te la hiera
de nuestra suerte el golpe siempre fiero;
es gozo el entusiasmo lisonjero
del que laureles en la vida espera;
pero temer por tus hermosas flores
es, Ángel, el dolor de los dolores.
¡Veré pasar gallardos compañeros
los de tu infancia para ti queridos...
y oiré de nuestra madre los gemidos
al mirar a los jóvenes guerreros!
¡Veré pasar los alazanes fieros
menos que por tu voz bien dirigidos,
y el ver sin dueño ai tuyo en sus furores,
Ángel, será el dolor de los dolores.
Y cuando de tu asiento en el vacío
los de la mesa en torno reparemos,
desabrido el manjar que gustaremos,
desabrido sin ti será, hijo mío;
Emilio en su inocente desvarío
te nombrará, y entonces lloraremos...
porque este padecer, que ojalá ignores,
es, Ángel, el dolor de los dolores,
¡Ah! ¡que no pueda nuestra pobre vida,
dispersada por vientos tan insanos,
partir con nuestros jóvenes hermanos
el mismo pan, beber igual bebida!
¡que no podamos encontrar manida
en un árbol los pájaros humanos,
y a unos del sol fatiguen los ardores,
es, Ángel, el dolor de los dolores!
Ve si tus alas su atrevido vuelo
por cima de la mar firme llevando,
puedes ir esos mares navegando
hasta arribar al árbol de tu anhelo:
ve si logras calmar el desconsuelo
de tantos ojos que te están llorando;
porque verte en los mares bramadores
es, Ángel, el dolor de los dolores...
¡Ay! que jamás cobarde hundas la frente
por las revueltas olas alcanzado,
ni tampoco en los mares levantado
te quieras remontar al sol ardiente;
caminar por la vía rectamente,
como los buenos siempre han caminado,
pues verte entre ambiciosos o traidores
ése fuera el dolor de los dolores.
Contra ese mundo, cuya risa loca
tu fe combatirá con su sarcasmo,
opón la noble fe del entusiasmo,
que, si es, del corazón, no se sofoca:
ante esa multitud cierra tu boca,
y, aunque se burle de tu altivo pasmo,
no sigas la maldad de sus errores,
que ése fuera el dolor de los dolores.
Yo contra el mal de la virtud me valgo,
contra el dolor a la paciencia acudo,
y aunque es mi triunfo solitario y mudo,
en graves luchas victoriosas salgo,
no tienes gran blasón, pero es hidalgo,
limpio de mancha tu modesto escudo,
y venderlo al poder y a los honores
ése fuera el dolor de los dolores...
Mas ¿dónde vas? aguarda un solo instante...
oye no más el último conjuro...
el ídolo mejor es el más puro,
su siervo más glorioso el más constante;
no te acerques al mal, porque es brillante;
no te flejes del bien, porque es oscuro...
¡Sé bueno, y que jamás con deshonores
añadas más dolor a estos dolores!


门巷清明燕子来
绿杨如雾掩楼台
同随女伴秋千下
更向花间斗草回


Die Welt ist falsch, du bist mein Freund,
Ders treulich und von Herzen meint,
Der Menschen Gunst steht nur im Mund,
Du aber liebst von Herzensgrund.


تَجاوزتًَ حدَّ الظلمِ يا زُحلُ الذي
أَبَيْتُكَ جاراً لي وحّقاً أَبيتكا
وهبْكَ شأمتَ الجدْيَ إذْ كانَ طائعي
فخُذْ حَذَراً من هدمهِ فهوَ بَيْتُكا


Za posledního tam domku rohem
kdosi zahnul, žádné v líci vousy,
v černých koženkách a níže třpytí
vyleštěné holínky se jemu.
Vidí statkář – nemůž’ pochopiti,
panský krok – snad úřad poslal k němu,
představenou obci bylť on hlavou –
skrze daně, vojsko. – Stanul v kroku,
když mu poutník ruku velkou, zdravou
v ústret podával se slzou v oku.
Statkář Petrtýl se k němu nahne,
kroutí hlavou a v tom dupne nohou:
„Antoš!“ A již za ruku ho táhne,
a co jeho staré nohy mohou,
ke statku ho vleče, volá z dáli:


Jen koho? – Bližní předrahý
stejným se raplem schvátil
a bez veliké úvahy
každou by zčerstva vrátil.


Ő az Apa, a mondhatatlan,
a Nemző, aki sír a földön.
és most, mit kaptam tőle kölcsön,
az életet is visszaadtam.


دَعوا الوُشاةَ وَما قالوا وَما نَقلوا
بَيني وَبَينَكُم ما لَيسَ يَنفَصِلُ
لَكُم سَرائِرُ في قَلبي مُخَبَّأَةٌ
لا الكُتبُ تَنفَعُني فيها وَلا الرُسُلُ
رَسائِلُ الشَوقِ عِندي لَو بَعَثتُ بِها
إِلَيكُمُ لَم تَسَعها الطُرقُ وَالسُبُلُ
أُمسي وَأُصبِحُ وَالأَشواقُ تَلَعَبُ بي
كَأَنَّما أَنا مِنها شارِبٌ ثَمِلُ
وَأَستَلِذُّ نَسيماً مِن دِيارِكُمُ
كَأَنَّ أَنفاسَهُ مِن نَشرِكُم قُبَلُ
وَكَم أُحَمِّلُ قَلبي في مَحَبَّتِكُم
ما لَيسَ يَحمِلُهُ قَلبٌ فَيَحتَمِلُ
وَكَم أَصَبِّرُهُ عَنكُم وَأَعذِلُهُ
وَلَيسَ يَنفَعُ عِندَ العاشِقِ العَذَلُ
وارَحمَتاهُ لِصَبٍّ قَلَّ ناصِرُهُ
فيكُم وَضاقَ عَلَيهِ السَهلُ وَالجَبَلُ
قَضِيَّتي في الهَوى وَاللَهِ مُشكِلَةٌ
ما القَولُ ما الرَأيُ ما التَدبيرُ ما العَمَلُ
يَزدادُ شِعرِيَ حُسناً حينَ أَذكُرُكُم
إِنَّ المَليحَةَ فيها يَحسُنُ الغَزَلُ
يا غائِبينَ وَفي قَلبي أُشاهِدُهُم
وَكُلَّما اِنفَصَلوا عَن ناظِري اِتَّصَلوا
قَد جَدَّدَ البُعدُ قُرباً في الفُؤادِ لَهُم
حَتّى كَأَنَّهُمُ يَومَ النَوى وَصَلوا
أَنا الوَفِيُّ لِأَحبابي وَإِن غَدَروا
أَنا المُقيمُ عَلى عَهدي وَإِن رَحَلوا
أَنا المُحِبُّ الَّذي ما الغَدرُ مِن شِيَمي
هَيهاتَ خُلقِيَ عَنهُ لَستُ أَنتَقِلُ
فَيا رَسولي إِلى مَن لا أَبوحُ بِهِ
إِنَّ المُهِمّاتِ فيها يُعرَفُ الرَجُلُ
بَلِّغ سَلامي وَبالِغ في الخِطابِ لَهُ
وَقَبِّلِ الأَرَضَ عَنّي عِندَما تَصِلُ
بِاللَهِ عَرِّفهُ حالي إِن خَلَوتَ بِهِ
وَلا تُطِل فَحَبيبي عِندَهُ مَلَلُ
وَتِلكَ أَعظَمُ حاجاتي إِلَيكَ فَإِن
تَنجَح فَما خابَ فيكَ القَصدُ وَالأَمَلُ
وَلَم أَزَل في أُموري كُلَّما عَرَضَت
عَلى اِهتِمامِكَ بَعدَ اللَهِ أَتَّكِلُ
وَلَيسَ عِندَكَ في أَمرٍ تُحاوِلُهُ
وَالحَمدُ لِلَّهِ لا عَجزٌ وَلا كَسَلُ
فَالناسُ بِالناسِ وَالدُنيا مُكافَأَةٌ
وَالخَيرُ يُذكَرُ وَالأَخبارُ تَنتَقِلُ
وَالمَرءُ يَحتالُ إِن عَزَّت مَطالِبُهُ
وَرُبَّما نَفَعَت أَربابَها الحِيَلُ
يا مَن كَلامي لَهُ إِن كانَ يَسمَعُهُ
يَجِد كَلاماً عَلى ما شاءَ يَشتَمِلُ
تَغَزُّلاً تَخلُبُ الأَلبابَ رِقَّتُهُ
مَضمونُهُ حِكمَةٌ غَرّاءُ أَو مَثَلُ
إِنَّ المَليحَةَ تُغنيها مَلاحَتُها
لاسِيَّما وَعَلَيها الحَلِيُ وَالحِلَلَُ
دَعِ التَوانِيَ في أَمرٍ تَهُمُّ بِهِ
فَإِنَّ صَرفَ اللَيالي سابِقٌ عَجِلُ
ضَيَّعتَ عُمرَكَ فَاِحزَن إِن فَطِنتَ لَهُ
فَالعُمرُ لا عِوَضٌ عَنهُ وَلا بَدَلُ
سابِق زَمانَكَ خَوفاً مِن تَقَلُّبِهِ
فَكَم تَقَلَّبَتِ الأَيّامُ وَالدُوَلُ
وَاِعزَم مَتى شِئتَ فَالأَوقاتُ واحِدَةٌ
لا الرَيثُ يَدفَعُ مَقدوراً وَلا العَجَلُ
لا تَرقُبِ النَجمَ في أَمرٍ تُحاوِلُهُ
فَاللَهُ يَفعَلُ لا جَديٌ وَلا حَمَلُ
مَعَ السَعادَةِ ما لِلنَجمِ مِن أَثَرٍ
فَلا يَغُرُّكَ مِرّيخٌ وَلا زُحَلُ
الأَمرُ أَعظَمُ وَالأَفكارُ حائِرَةٌ
وَالشَرعُ يَصدُقُ وَالإِنسانُ يَمتَثِلُ


虽是杏园主
一株临古岐
从伤春意早
乞取旧开枝


扈跸监祠夕殿中
满衣星露满墀风
春融为我消寒冽
貂帽深恩被紫茸


Allein du wirst auch die Natur
Voll sanfter Schönheit sehn. Das Meer,
Der Morgenröthe Spiegel, wird
Mit rothem Lichte dich erfreun,
Und rauschen dir Entzückung zu.
Und kühle Wälder werden dich
Verbergen, wenn die Sonne brennt,
In Nacht. Der Birken hangend Haar
Wird dich beschatten. Oft wirst du,
In blühnden Hecken eines Thals
Voll Ruh einhergehn, athmen Lust,
Und sehen einen Schmetterling
Auf jeder Blüth, in bunter Pracht,
Und den Fasan im Klee, der dir
Denselben Hals bald roth, bald braun,
Bald grün, im Glanz der Sonne, zeigt.
Auch Wiesen werden dich erfreun,
Mit Regenbögen ausgeschmückt,
Und in der Fluth ein Labyrinth
Von Blumen, und manch bunter Kranz,
Aus dessen Mitte Phöbus Bild,
Voll Strahlen, blitzt, und über dem
In holden Düften Zephyr schwärmt.
Die Lerche, die in Augen nicht,
Doch immer in den Ohren ist,
Singt aus den Wolken Freud herab,
Dir in die Brust. Auch Tugend ist
Noch nicht verschwunden aus der Welt,
Und Friedrich lebt, der sie belohnt,
Und sie ist selbst ihr reicher Lohn.
Mitleiden, Großmuth, Dankbarkeit,
Und Menschenlieb und Edelmuth
Wirkt Freud, und Freude nur ist Glück.
Fühl Tugenden, so fühlst du Glück! –
Und mancher Freund wird dich durch Witz
Und Liebe (wie mein mich)
Beseeligen, und seyn dein Trost,
Wenn Falschheit dein Verderben sucht.
Laß Neid und niedre Raben schreyn,
Und trinke du der Sonne Gluth,
Gleich einem Adler. Hülle dich
In deine Tugend, wenn es stürmt. –
Doch öftrer lacht der Himmel dir;
Das Leben ist mehr Lust als Schmerz.
Wohl dir, daß du gebohren bist!


قل لمن يبتغي مناواةَ شعريِ
دون ما يبغي لقاءِ الحمامِ
يا زمان الشتاء يا ثلجة الـ
مقرور برداً يا لقطةَ الحمَّام
خلّ عنك القريضَ والنسب الـ
مكذوب في وصفهِ إلى ابن الحمام


Già vago, or sovr´ogni altro orrido colle,
poi che ´l bel viso, in cui volse mostrarsi
quanto ben qui fra noi potea trovarsi,
luce ad altro paese, a te si tolle;


	I' son Fiorenza, in cui morte s'accese
anno sessantatre mille trecento,
perdendo que' che mi togliean tormento
e ch'eran presti a far le mie difese.


So ſollen wir gern drin arbeiten,
Die Zeit, die geht dahin,
Wer ſich darin verſaͤumet hat,
Sie koͤmmt ihm herwieder nie.


U kostelíka bílého jsem stanul,
jenž samoten tu v pustinách se zdvihá;
ze dveří chlad mi v horké skráně vanul,
jímž oddýchala stinná chrámu koba; –
na prsa klesla olověná tíha,
když zjevil mnich se s tesknou, bledou lící; –
jak duchové pak kráčeli jsme oba,
tlumeným krokem s rozežatou svící,
po schodech kluzkých, v mrákotavém stínu,
do tajemného země svaté klínu.


Dva syny otec jistý měl
A jednomu z nich takto děl:
„Jdi, synu milý, jdi mi na vinici mou,
A dělej, co tam třeba, s pílí horlivou!“


Dir ist es also nicht bewußt,
Sprach Phantasus, in deiner Brust,
Was Thier' und Pflanzen, Stein' empfinden?
Ich muß dir ihren Namen künden?
Die Liebe ist sie! Und alsbald
Kannt' ich die göttliche Gestalt,
Ich sprach im Flehn zu ihr: demüthig
Komm' ich zu dir, o sei mir gütig,
Wie du die ganze Welt beglückst,
In jedes Herz die Wonne schickst,
Gedenke mein, laß nicht mein Leben
Als liebeleeren Traum verschweben
Gebietend hob sie auf die Hand,
Da kamen aus dem grünen Land,
Von Bergen, aus dem niedern Thal,
Die Geister wimmelnd ohne Zahl,
Aus Bächen huben sie sich schnell
Und leuchteten von Schimmern hell,
Die Bäume thaten all sich auf,
Es sprangen vor mit munterm Lauf
Die zarten Elfen, und aus kleinen
Blümlein wollten sie auch erscheinen,
Gar klein gestalt, in Farben bunt:
Da sang ein tausendfacher Mund
Der hohen Göttin Lob und Dank,
Gar wundersam war der Gesang,
Sie sonnten sich in ihrem Lächeln
Berauscht von ihres Othems Fächeln.
Da wandt' sich Phantasus zu mir:
Nun, Werther, wie gefällts dir hier?
Ich wollte sprechen: seeliglich
Dünkt mir dies Leben sicherlich, –
Doch nahm der allergrößte Schreck
Mir plötzlich Stimm' und Othem weg:
Was ich für Grott' und Berg gehalten,
Für Wald und Flur und Felsgestalten,
Das war ein einzigs großes Haupt,
Statt Haar und Bart mit Wald umlaubt,
Still lächelt' er, daß seine Kind
In Spielen glücklich vor ihm sind,
Er winkt, und ahndungsvolles Brausen
Wogt her in Waldes heilgem Sausen,
Da fiel ich auf die Kniee nieder,
Mir zitterten in Angst die Glieder,
Ich sprach zum Kleinen nur das Wort
Sag' an, was ist das Große dort? –
Der Kleine sprach: dich faßt sein Gram,
Weil du ihn darfst so plötzlich schaun,
Das ist der Vater, unser Alter,
Heißt Pan, von allem der Erhalter. –


Die Wanderjahre sind nun angetreten,
Und jeder Schritt des Wandrers ist bedenklich.
Zwar pflegt er nicht zu singen und zu beten;
Doch wendet er, sobald der Pfad verfänglich,
Den ernsten Blick, wo Nebel ihn umtrüben,
Ins eigne Herz und in das Herz der Lieben.


Pagaba al tiempo dos deudas
que tenía tras de un torno,
mas ya ha días que a la iglesia
del desengaño me acojo,
en cuyo lugar sagrado
me ha comunicado Astolfo
todo el licor de su vidrio,
y la razón, sus antojos,
con que veo a la Fortuna,
de la fábrica de un trono,
levantar un cadahalso
para la estatua de un monstro,
y por las calles del mundo
arrastrar colas de potros
a quien de carro triunfal
se apeó en el Capitolio.
Veo pasar como humo,
afirmado, el Tiempo cojo,
sobre un cetro imperïal
y sobre un cayado corvo.
Después que me conocí,
estas verdades conozco,
y vame tanto mejor
cuanto va de cuerdo a loco.


Selbst der Frühling ist da nicht mehr gebend,
diese Büsche glauben nicht an ihn;
ungern duftet trübe, überlebend
abgestandener Jasmin


Duhaj legény, fülembe nótáz,
Iszunk, iszunk s én hallgatom.
Piros hajnalok hosszú sorban
Suhannak el és részegen
Kopognak be az ablakon.


Wer von Wissgier flammt, der eile
Muthig hin zur rechten Säule
Um den Lohn, den er verdient!
Komm, o Weisheit, streng zu prüfen,
Ob auch unsers Herzens Tiefen
Rein, wie unsre Kellen, sind!


A žena skryla dlaněmi si tváři
a vypukla v pláč hořký, v němž se sváří
i vztek i lítost, vichrem noční hluše.


与师分别亦关情
不记形容记姓名
闻说还童有真诀
白头人又是前生


Mensch, hast du zu reisen Lust,
Höre, wie du reisen mußt:
In der Welt und in den Sünden
Ist kein guter Weg zu finden;
Wende dich zur Wüstenei,
Aller Kreatur vorbei,
Geh dann durch Vernunft und Sinnen,
Bleibe ja nicht sitzen drinnen,
Kehr dich tiefer niederwärts
Durch Verleugnen in dein Herz,
Was zur Seite ist, nicht achte,
Sieh nur vor dich still und sachte,
Geh, doch nimmermehr allein,
Jesus laß dein'n Führer sein!
Strenge gehn ist hier Verweilen,
Still sein ist das beste Eilen.
Man vergeht sich leicht beim Licht,
Folge blind, dann irrst du nicht!
Merk's, willst du den Fußpfad gehen,
Auf dem Weg viel Kreuze stehen,
Und der Weg des Kreuzes ist
Einsam, tief und schmal und wüst;
Doch, wer's wagt, kann mit dem Stecken
In der Wüste Honig lecken.
Hie und da wird man gespeist,
Frisch dann wieder fortgereist!
Endlich, wenn du weitergehest
Und bei dir nicht stillestehest,
Kommt die große Wüstenei,
Laß dich da dem Führer treu!
Ist sie finster, dürr und lange,
Werde doch darum nicht bange,
Glaub's, bist du gekommen da,
Dann bist du der Heimat nah!


A modlím se, nechť prachem půjde s tíží
váš krok, by duše zůstaly vám čisty,
jak studánky, kde nebes modř se shlíží,
jak na větvích ty první jara listy,
vždy čisté, cele otevřené Kráse,
jak když se květy slunci otvírají
a plno pelu, jež prach zlatý zdá se,
v svém srdci tají.


e non dubita punto dell'onore,
rallegrandosi in sé vittorïoso
or che vede fiorir sua verde fama.


Es jagt ein dunkler Erdengeist
In ihren finstern Seelen;
Sie fliegen, wo sein Finger weist,
Dahin aus ihren Höhlen.


yo ronco, tú sonoro, despertemos
cuantos en nuestra orilla cisnes graves
sus blancas plumas bañan y se anidan.


Vnendtlich wirt sein Königreich,
im himel, erd hat er keyn gleich,
dann Er wird ewig leben.
All was die Christen sein vnd han
nimpt Er gnediglich von jn an,
wann sies im glauben geben.
Stedts jmmerdar in aller fahr
werden sie vor jm betten,
Mit lob vnd preiß auff alle weiß
mögen sie zu jm tretten.


Ale tiše, tiše! –
tak to nesmí býti,
dokud z jedněch očí,
lásky zář ti svítí.


Que tu clamor no llegue nunca al cielo,
que sea tu infortunio su alegría,
que tenga el alma para ti de hielo


Gold auff Hosen, keines drinne
Macht Verdacht von armem Sinne.


(Los que la veis por fuera,
¿qué sabéis de mi centro,
qué sabéis de su centro?
Si salís a su encuentro,
mi sangre no se altera...)
¡Yo solo vivo dentro
de la primavera!


Er ruhte nicht, bis er aufs neu'
Ihr stolzes Reich gestiftet: –
Die Römer schwuren ew'ge Treu'
Und haben ihn vergiftet.


Смертный ядъ нося въ утробѣ,
Не хвались тираннъ во злобѣ,
Беззаконствуя всегдТы невинности въ ловитву,
Изострилъ языкъ какъ бритву,
Ради общаго вредЗлобу только въ сердцѣ видишъ,
Благостыню ненавидишъ:
Ты не правду возрастивъ,
Добродѣтель отметаешъ:
Рѣчи лживо соплѣтаешъ,
Тщетенъ твой языкъ и льстивЛьстецъ и истинный предателЗа сіе тебя создатель,
Отлучитъ отъ селъ твоихъ:
За безчеловѣчно дѣло,
Разрушитъ восторгнетъ тѣло,
Свержетъ отъ земли живыхСтанутъ видя то бояться,
А боясь тебя смѣяться,
И рекутъ между себя:
Сей среди богатства многа,
На него а не на Бога,
Уповалъ людей губЯжъ какъ маслины зелены,
И не жду себѣ премѣны,
Въ Божіемъ дому цвѣтСъ преподобными твоими,
Всѣми мыслями моими,
Боже, чту надеждой т


se la vera sembianza oggi è tra noi
di colui, cui di farvi unico piacque
vivo esempio di donne al mondo prime?


Seine eigne Flamme dämpfend,
Willig Schwächern unterthan,
Geht der starke Sieger kämpfend
Seine große Heldenbahn.
Ungeheuer kämpft er nieder;
Aber seinem Frieden droht
Eine fürchterlichre Hyder,
Als in Lernas Sumpf, den Tod.


Leeräugig und kalt
Und mißgestalt
Sind die Tänzerinnen
Und moderalt.


月下花前每举觞
分题押韵两相当
如今风物依然好
不见来书细作行


Vou (responde o pagão,) porém rendido,
Varão forte, em quem vejo alta bondade;
E a piedade, que usaste agradecido,
O Céu use contigo de piedade:
E se algum tempo menos afligido
Permitir que eu te veja, esta vontade,
Que em meu peito por ti cativa fica,
De agradecido afeito verás rica.


Ich bin durch euch gezogen,
Gezogen und geflogen:
So wird aus euch fortpfeilen,
Was Rom wird übereilen.


Dort hat einst ein Schloß gestanden,
Voller Lust und Waffenglanz;
Blanke Ritter, Fraun und Knappen
Schwangen sich im Fackeltanz.


Mit krankem Aug und trüb gewordnem Sinn
Sind meine Welt des Zimmers enge Schranken;
Und segl' ich auch zur » grünen Insel « hin,
Geschiehts – aus Furcht vor Stürmen – in Gedanken!


Ya de puro dolor, dolor no siento,
que es ya naturaleza mi cuidado,
y a los males estoy tan enseñado
que temo más la dicha que el tormento.


Täglich, o Kirche, macht uns dich
Das geistliche geschlechte Sem


Quinci la diede a Pandar suggellata,
che la mandò; e la risposta invano
da essi fu per più giorni aspettata:
onde il dolor di Troiol più che umano
perseverò, e fugli raffermata
l'oppinion del sogno suo non sano;
non però tanto ch'el non isperasse
che pure ancor Criseida l'amasse.


Herr, ist die Strafe nicht zu schwer?« –
Gott sprach: »ich tröst' ihn, Maid:
Kein Vogel singe süß wie er
Von Minnelust und -leid.« – –


Elle a mis, depuis que je l'aime
(Bien longtemps, peut-être toujours),
Bien des robes, jamais la même ;
Palmire a dû compter les jours.


vos, seráfico padre, y vos, hermoso
retrato de Jesús, sois la pintura
al desnudo pintada en tal hechura
que Dios nos muestra ser pintor famoso.


Halleluja!
Tavaszi pára gomolyog,
lángol a fény!


Új bölcsességre vaj’ ki oktat?
Mindig egyformán jár a felhő,
egyformán esik hó, eső, –
s a jóbarát is mikor eljő
mindig csak egyformán kopogtat.


Eines Kammerherren Schlüssel
Reibt sich am Minister-Stern,
Und von einer leeren Schüssel
Nähmen alle beide gern.


巉岩绚烂倚云隈
万玉无香结作堆
不是虬龙眠铁树
原来假石作根荄


Tak zem Česká podobá se ráji,
Plémě její šťastné rodině,
Život jeho – kvetoucímu máji!


Needless it is in terms unskill'd
To praise whatever  shall build;
Needless it is the busts to name
Of men, monopolists of fame;
Four chiefs adorn the modest stone,
For virtue as for learning known;
The thinking sculpture helps to raise
Deep thoughts, the genii of the place:
To the mind's ear, and inward sight,
Their silence speaks, and shade gives light:
While insects from the threshold preach,
And minds dispos'd to musing teach:
Proud of strong limbs and painted hues,
They perish by the slightest bruise;
Or maladies begun within,
Destroy more slow life's frail machine;
From maggot-youth thro' change of state
They feel like us the turns of Fate;
Some born to creep have liv'd to fly,
And change earth-cells for dwellings high;
And some that did their six wings keep,
Before they dy'd been forc'd to creep.
They politics like ours profess,
The greater prey upon the less:
Some strain on foot huge loads to bring;
Some toil incessant on the wing;
And in their different ways explore
Wise sense of want by future store;
Nor from their vigorous schemes desist
Till death, and then are never mist.
Some frolick, toil, marry, increase,
Are sick and well, have war and peace,
And broke with age, in half a day
Yield to successors, and away.


Era contento Troiolo, ed in canti
menava la sua vita e 'n allegrezza;
l'alte bellezze ed i vaghi sembianti
di qualunque altra donna nulla prezza,
fuor che la sua Criseida, e tutti quanti
gli altri uomin vivere in trista gramezza,
a respetto di sé, seco credeva,
tanto il suo ben gli aggradava e piaceva.


Když milující však mech pod ním hebký
si zvolí k lásky hrám za hnízdo svoje,
zří s úsměvem jak otec do kolébky.


Ist es gleich voller Pein, doch lieben wir das Leben,
Das keiner nicht behält, er hab es dann begeben.


Ihr Freunde, die das Grab in seinem Schooß empfangen,
Ich schäme mich vor euch der thränenvollen Wangen!
Ich seh euch wieder, ich, der auch unsterblich bin!
Wohin ihr früher kamt, komm ich nur später hin.
O Cronegk, dessen Tod so manchen Freund betrübte.
Du Liebenswürdiger, der sterbend noch mich liebte,
Der ein vortrefflich Herz mit großem Witz verband,
Und dessen ganzen Werth nur wenige gekannt!
Du lebst! Ich tröste mich: die Thränen sind vergebens!
Der Tod verändert nur die Scene deines Lebens:
Du lebst in Gegenden, wohin die Tugend führt,
Wo, stets beglückt mit ihr, Unsterblichkeit regiert.
Entkleidet durch den Tod vom sterblichen Gewande,
Durchwandelst du, ganz Geist mit hellerem Verstande, 8
Die Wohnungen des Lichts, siehst nun der Schöpfung Plan
Mit schärfern Blicken ein, und betest schweigend an.
Zu Lobgesängen reißt dich dann ein heilig Feuer:
O welch Entzücken strömt von deiner güldnen Leyer,
Die sich nun ungetheilt dem großen Schöpfer weiht!
Du siehst ihn, bist beglückt und bist es allezeit.
Wir wünschen dich zurück zu niedern Gegenständen?
O Musen, seine Lust, pflanzt mit bethränten Händen
Den Lorbeer um sein Grab, der unvergänglich daurt,
In dessen Schatten einst die Nachwelt ihn betraurt!


Du grollst der Welt, weil du gebunden bist,
Und von dir selber überwunden bist?
Verklage nicht das fromme Schwert der Zeit,
Wenn du der Mann der tausend Wunden bist!
Bezeug uns erst, daß nichts in dir dich hemmt,
Daß du ein Freund von allen Stunden bist!
Sprich erst zur Rose, wenn sie welk erstirbt:
Was kümmert's mich, daß du verschwunden bist?
Dann, Bruder, Glauben wir, wie sehr auch du
Von uns, den Freien und Gesunden, bist.


Noch steh' ich da, verwirrt, betäubt und bange,
Mit starren Augen, leichenblass,
Die Füsse schwach und wankend, Stirn' und Wange
Von kaltem Angstschweiss nass.


Meint ihr, ein jeder sei dazu geschickt,
Daß er das Staatswohl überwache?
Ein jeder weiß zwar, wo der Schuh ihn drückt,
Doch Rat zu schaffen, ist des Schusters Sache.


Verdad es que murió, pero no muere
quien gloria y vida eterna ha conseguido
con la de su alabanza justamente


Kdes’ lítost zůstala daleko nenávist,
jak prudký větru van, když serve žlutý list;
a nebe modré jen se dívá větvemi,
zapřádá měnivou hru slunce na zemi.


Mládí poznáš po tom blesku,
po sklopení víčka
pomyslíš si: Bude to as
také hezká – paní.


Wo das Schwert nicht bloß das Recht besiegelt,
Und dem Rechte jeden Weg verriegelt;
Wo nicht Tod und Ketten edeln Bürgern
Heilig drohen von gedungnen Würgern?


Mean time the lambent Prodigies on high,
Take gamesome Measures in the Sky,
Joy'd with his future Feast, the Thunder roars
In Chorus to th' enormous Harmony;
And hollows to his Off-spring from sulphurious Stores,
Applauding how they tilt, and how they fly,
And their each nimble Turn, and radiant Embassy.


V lučinách, kde Dyje šumí,
co tu barev, co tu kvítí!
Ej, kde která švadlí umí
v podušku je takhle šíti,
v podhlavníček vít je měkký,
takový, že sám tě vábí
položit se do hedvábí
k šepotavým vlnám řeky
v pomněnky, jimž v ranní rose
padší do korunky něžné
samo nebe shlíželo se;
mezi květy ohněm žhoucí,
bělostné jak vločky sněžné,
oslnivým zlatem skvoucí,
růžové i fialkové,
duhové i oblakové.


V oknech bílým skvostem tkvíti budou,
v slunci měniti se zas a zas,
než je v obdobu zas vtělí rudou
jarní čas.


Es liegt am zauberschönsten Fleck der Erde
Dein Grab, und zu ihm wallt die Welt andächtig,
Wie zu der Gruft der Heil'gen und Propheten.


Der Führer stirbt und in den Rosen,
Weiht ihm das Kind ein frommes Grab.
Schon hört es nah des Stromes Tosen,
Und steiget zu dem Tal hinab.


Marfisa, alzando con un viso altiero
la faccia, disse: - Il tuo parer molto erra.
Io ti concedo che diresti il vero,
ch'io sarei tua per la ragion di guerra,
quando mio signor fosse o cavalliero
alcun di questi c'hai gittato in terra.
Io sua non son, né d'altri son che mia:
dunque me tolga a me chi mi desia.


Скомкали фартук холодные ручки,
Вся побледнела, дрожит баловницБабушка будет печальна: у внучки
Вдруг — единица!
Смотрит учитель, как будто не веря
Этим слезам в опустившемся взорАх, единица большая потеря!
Первое горе!
Слезка за слезкой упали, сверкая,
В белых кругах уплывает страница…
Разве учитель узнает, какая
Боль — единица?


Wenn jeder Durstige selbst sucht den Weg zum Quell,
Der ihm entgegenrieselt klar und hell,
Bin ich ein überflüssiger Gesell.


Otec, matka, Pepa, milý druh,
odešli někam,
kde navždy uzavřen je kruh,
někam, odkud není návratu. Ví bůh
na co tu ještě čekám.


Nun kan es nicht die Zucht in jhren Augen,
Der edlen Sitten Zier,
Den Tugend-Sinn auß jhren Brüsten saugen,
Kennt nimmer was von jhr,
Lässt andre sich bedeuten,
So bald es kan geschehn,
Wie doch bey Lebens-Zeiten
Die Mutter außgesehn.


Orlando vide il cugino a mal porto,
e così disse: - Piglia tuo partito:
vattene a Montalban per mio conforto,
ch'io veggo Carlo troppo insuperbito,
sanza voler saper chi s'abbi il torto. -
Rinaldo s'è prestamente fuggito;
tolse Baiardo ed ubbidiva Orlando,
e inverso Montalban va cavalcando.


春秋死难止三人
皆欲求仁未得仁
荀息捐躯为私昵
也胜贼子与奸臣


Sa volaille a l'aspect lubrique,
Sont bons pour des nègres d'Afrique


Nézésed puha, mint a vén kövek mohája,
a mécs elrebben
s én egyedül maradok.


Noch kann ich wie die Saale drunten
Dem Vorwärtswogen froh mich weihn –
Doch hab ich einsam stille Stunden
Träum ich von Liebe – ewig Dein! –


壁间千字走龙蛇
好事何人护绛纱
一读已能生感慨
暮檐萧瑟更啼鸦


上尽西湖几翠峰
偶依征驿度边风
遥知载酒寻山句
尽入弯弓落雁中


أَمَرْتَ إلَهي بالمَكارِمِ كُلِّها
وَلَمْ تَرْضَها إلاّ وأَنْتَ لَها أَهْلُ
فَقُلْتَ اصْفَحُوا عَمَّنْ أَساءَ إلَيْكُمُ
وعُودُوا بِحِلْمٍ إنْ بَدا مِنْكُمُ جَهْلُ
فَهَلْ لِجَهُولٍ خَافَ صَعْبَ ذُنُوبِهِ
لَدَيْكَ أَمانٌ مِنْكَ أو جَانِبٌ سَهْلُ


Es kann, mit einer neuen Freude,
Ein aufmercksames Auge sehn,
Von selbst gewachs'nes Gras und Kraut
Noch, zwischen kurtzen Stoppeln stehn,
So nicht gesäet, nicht gebaut,
Worin das Vieh von neuem seine Weide,
Auch nach der Erndt', ohn' uns're Mühe findet,
Das uns zu Gottes Ruhm, ja wohl mit Recht, verbindet.


El que haciendo en los Moros duro estrago,
dio el alma al cielo, y en Moclín la vida,
a Osuna gloria, y a su nombre fama.


sen benim şiirlerimi okudukça ağlıyacaksın


De pronto, sin que tú me lo adivines,
cual por un sortilegio se contrista
mi alma con la visión de los jardines,
mientras oigo sonar plácidamente
los trinos de tu plática optimista
y el irisado chorro de la fuente.


Schöne sonn/ du deinen wagen
Liessest in gar lindem lauff/
Wan bey reinen Sommer-tagen
Dir nur Daphnis spielet auff.
Schöner Mon/ du deine Sternen
Morgens führtest ab zu späth/
Wan auch Daphnis dir von fernen
Je zu nachten spielen thät.


	Fra sterpi e sassi e villan rozzi e fieri,
pulci, pidocchi e cimici a furore,
men vo a sollazzo per aspri sentieri;


尝闻画鼓动欢情
及送离人恨鼓声
两杖一挥行缆解
暮天空使别魂惊


But now he's gone! and nought remains but wo
For wretched me; with him my joys are fled,
Around his tomb my tears shall ever flow,
The rock my dwelling, and the clay my bed!
Ye maids, and matrons, from your hills descend,
To join my moan, and answer tear for tear;
With me the hero to his grave attend,
And sing the songs of mourning round his bier.
Through his own grove his praise we will proclaim,
And bid the place for ever bear his name.


a voarem noite dentro,
pelo sonho


Jiný kejklíř chválil pilule,
Kterak v Anglicku jsou proslulé,
Že se podlé tíže zlatem platí,
Kdo jich použije, že jest nerohatý;
A když vězel ještě v proudu pochvaly,
Zaslech v krabici hluk, a hle, brumbály
Vysuly se; bylo vidět hořet skřínku;
Uprch, nedělal víc o pilulích zmínku.


stín, který zhasnul, světlo, které vzplálo,
slib sladký líčka, jež se pousmálo,


苍阴羃杉松
延缘幽出谷
豁然天地开
八极启远目


A ruce v náruč spiaty
kol Tebe vždy tam sníti,
a rozkoší tou jatý
se nikdy vyprostiti.


Figure aux blonds cheveux d'ombre et de paix voilée,
Errante au bord des lacs sous ton nimbe de feu,
Salut ! L'humanité, dans ta tombe scellée,
Ô jeune essénien, garde son dernier dieu.


Sein Leid wird auch die Zeit verbinden
Gedult legt alle Schmertzen hin.
So wird er auch im Pindus finden
Was troͤſtet den betruͤbten Sinn:
Er kan mit den gelehrten Buͤchern/
Darauff die Nach-Welt ſehnlich hofft/
Sich eines ſteten Ruhms verſichern/
Und trotzen Libitinens Grufft.


Sobre los campos yermos, una temperie leda,
Dilata ya un perfume vago de vieja seda.
Los durazneros donde tiritan aun las rachas,
Adoptan el sencillo rosa de las muchachas.
En los cardos tenaces pone el rocío perlas,
Y vale ya la pena tratarde recogerlas.
Cobra de nuevo un claro sentido la laguna,
Y en su plata sin cuño se amoneda la luna.
Conmueven ya la quinta misteriosos engendros,
Y, de blancos, parecen ángeles los almendros.


A karácsony már messze-messze túl van,
s ki tudja: mint ez, lesz valaha még?
Tükörsima a januári jég
és fürge lábak korcsolyája zurran.


Stál chvíli mlčky bledý kmet,
pak z tváře uplvané
na smělce upjal vážný hled
a v bolu chvěl se jeho ret:
„To bylo pro mne, pane!


Teď jest pod vodou,
kmitá slabě z ní,
jen má duše, jen má duše
mluví s ní a sní:


V chrámu svaté Aguedy,
kde přísahá šlechta, králi
k vůli smrti bratra jeho,
uložili přísahati.


Flores esvoaçando,
Refratando meu olhar
Durante um momento efêmero
Decerto parecia perene até acabar


جارَ الحبيب على الكئيب ببُعده
فغَدا حليفَ صبابةٍ من بَعْده
وغدا يعذَّبُ قلبه وفؤادُه
بغرامهِ وبهجره وبصدِّه
فالجسم منه في تهامةَ نازلٌ
والقلبُ منه غائبٌ في نجده
نُورٌ إذا رأتِ الغزالةِ وجهه
ترتدُّ منه مثلَ فاحِم جَعْده
ظبْيٌ مراعيه الحشا عجباً له
ردَّ الشموس بنوره وبِسَعده
هذا الذي يَسْبِى العقولَ بلفظه
وبلحظِه وبدرِّه وبوَرْدهِ
وبخَصْره وبنحرِه وبثغرِه
وبهجرِه وببُعدِه وبقدِه
وبدلِّه ودلاله وجماله
ومَلالِه وكماله وبِنَهدِه
وبنُبله وبمَطْله وبعَدله
وبجوره وبنور جَوهر عِقْده
وبجيدِه وبحُسْنه وبطرْفه
وبخاله وبفَوْدِه وبجُنده
عجباً لطرفٍ يَكْلُم الأحشاءَ
والأكبادَ وهْو مزمَّلٌ في غِمْده
يُصْمِى قلوب العاشقين إذا بدا
أو إن نثنَّي في غلائل بُرْدِه
حازَ المحاسنَ كلَّها في وصفِه
وأنا أهيمُ بحبِّه وبوجدِه
لا زالَ يمنحنى البعادَ ولم يَجُدْ
للصبِّ من هزلِ الكلام وجدِّه
ماذا يضيرُ حبيبنا وخليلَنا
لو كان يا ذَا صادقا في وَعْده
كم عاذلٍ قد لامني في حُبِّه
وأتى إليَّ بنُصْحه وبرُشْدِه
وأنا أقولُ فما أميلُ عن الهوَى
مثلَ السخيِّ فلم يَمِلْ عن رِفْدِه
لا تعذلنَّ فتى أذابَ فؤاده
حبٌّ عظيم وهْو باذِلُ جَهدِه
أتلومُني وأنا حلفت أليَّةً
فوربه لا أَنْثني عن وُده
وأحب طلعته وحسنَ طباعه
أحببتُه يا صاحبي في مَهْدِه
كيف الخلاصُ ولبُّ عقلى عنده
لا زلت طولَ زمانه في رفده
أخذ الفؤادَ سوادُه وبياضُه
ماضَرَّه لو أن يجود بردِّه
إن كان هذا قاتلي ومُعذِّبي
فأنا الذي راضٍ عليه بقصدِه
فلتقض يا ذا ما تشاءُ مِن القضا
فاللهُ يفعلُ ما يشاءُ بعبده
لا خير في حرٍّ يدوم على الخَنا
لو كان يملك ذا الزمان بجُنده
إذْ صار عن نهج الهدى متكبراً
لا خير في هذا ولا في مجدِه
خيرُ الرياسة من أطاعَ إلهه
وغدَا له متوضِعاً في زُهده
إن الذي قد صدَّ عن نهج الهدى
يجفوه في دنياهُ أو في لَحْده
وسألت ربي أنْ يمن بفضله
للمؤمنين القائمين بحمدِه


 Oltre la nube che mi cerchia e in seno
agita i venti e i fulmini dell'ira,
a più largo orizzonte, a più sereno
cielo, a più lieto vol l'anima aspira;
ove congiunti con libero freno
i forti canti alla pietosa lira,
di feconda armonia l'etere suoni,
e sian gl'inni di lode acuti sproni
alla virtù che tanto si sospira.


Als nach dem Wettgefechte
Sie ihm den Preis gereicht,
Ergriff er ihre Rechte
Und seufzte tief erweicht:
Ach, lindre meine Schmerzen
Auch nur mit einem Blick.
Allein mit stolzem Herzen
Zog sie die Hand zurück.


Květ z věnců hyacintových teď ovinuje harfu mdlou.
A když si nočních větrů dech pohrává strunou zbuzenou,
Co zpomenutí tajný vzdech – tu zavátý na zemi zpět,
Přelítna struny napnuté, se hyacintů schvívá květ.


Schöne Sylphide, schweb' in Frühlingsäther!
Fleug' von Rose zu Rose! schau im Bache
Fröhlich deine Blumengestalt vom zarten
Sprößling der Mirthe!


Köröttem itt futosnak ők,
A kedves gyermekek;
Anyjánál a kis harmadik
Bölcsőben szendereg.


»Mir nach! mir nach! dort ist der Ruhm,
Ihr kämpft für euer Heiligtum!«
Und neben ihm und unter ihm
Würgt rasch des Todes Ungestüm,
Und Mann und Roß zusammenbrach;
Er aber jauchzt: »Mir nach! mir nach!«
Da pfeift eine Kugel durch seine Brust,
Daß gleich das Auge brechen mußt';
Doch hat er mit der letzten Kraft
Den letzten Atem zusammengerafft
Und ruft und stürzt zu Boden gleich:
»Hoch lebe das Haus Österreich!«


Röpűlt, röpűlt.
Miljom s miljom mérföldnyire
Van egyik égitest a másikától,
S azok mögötte mégis
Oly hirtelen maradtak el,
Mint vágtató lovas mögött
Sürű erdőben a fák.


إليكَ فعيني دمعُهَا ليس يُقلِعُ
إذاً وفؤادي بالكآبة مُولَعُ
ولِى كبدٌ حَرَّى تذوبُ كأنها
على ذَوْبِ مَهْلِ لا تَنِى تَتقطَّعُ
وأجفانُ عين بالبكاءِ قريحةٌ
مدى الدهرِ لا يَرْفها لها قطُّ مَدْمَعُ
وقلبٌ عدوٌّ للسلو وكيفَ لاَ
وربعُ الندى أضْحى سُدىً وهو بَلْقَعُ
لِمَوْتِ مَن استهدى به كل جاهل
فأضْحى حليفاً للهُدَى وهْو طَيّعُ
هو الشيخ عبد الله نسلُ محمدٍ
سليلٌ على الندبِ ذاكَ المُشقّعُ
بنفسي غريبِ الشكل والمثل مالَهُ
إلى الدين والدنيا سِوَى الزهد مشرعُ
بنفسي جوادٌ ليس ليس يُرْجى رجوعُه
فهلْ إلى رؤيا محيَّاهُ مَرْجِعُ
فما كنتُ أدرى قبلَ دننك في الثّرَى
وما خِلْتُ أنّ الشمس في القبر تُوضَعُ
فكلُّ مُصابٍ في الأنامِ فجيعةٌ
ولكنّه في أكرم الخلق أفجعُ
وكل حِمَامٍ نازلٍ فهو مُفْظِعٌ
ولكنه في أشرفِ الخلق أَفْظَعُ
وكلُّ ملمٍّ لا محالةَ موجعٌ
وإِن حلَّ في خير البرية أَوْجَعُ
كما ذكرُوا بيتاً من الشعر سالفاً
عن العالم الماضى سَمعناهُ يُرْفَعُ
وكلُّ كُسوف في الدرارى شنيعةٌ
ولكنه في الشمس والبدرُ أشْنَعُ
فهل بعدك الدنيا تطيبُ لعاقل
فكيف وأقوى من جنابك مَرْبَعُ
وكيف يلذُّ العيشُ بعدك للورَى
وأنتَ بأثوابِ الرغام مُلَقَّعُ
فيا لهفَ نفسي بعد موتِك سيدي
ويا حَرَّ قلبي لا يزال التوَجُّعُ
فمن للتقى والدين بعدك والهدَى
ومَنْ للندَى والجودِ والفضل بَشْرَعُ
سَقَى قبرك المانوسَ بالنور والهدَى
وبالعلمِ والتقوى سَحائِبُ هُمَّعُ
مُلِثّاً غزيراً دائمَ الوبل هاطَلا
كما قد سَفَتْهُ من جفوني أَدمْعُ
وخطبٌ تكادُ الأرض ترجُفُ خيفةَ
لديه وأشرافُ الرواسِي تُصَدَّعُ
فيا لك خطباً شَلَّ كلَّ مصيبةٍ
بحيثُ لديهِ كلُّ خطبٍ مُفَجَّعُ
لقد عمَّ أهلَ الأرض حزناً ولوعةً
فمن ذا الذي أمسَى ولا يتوجَّعُ
فلا غروَ أن أجريتُ مجرى مَدامِعي
نجيعاً وقد أوْدَى الولىُّ المشيّعُ
ولا غَرْوَ إن أمسيتُ حِلْف الأسى وقد
تناءى إِذاً عَنّي الحبيبُ المودِّعُ
ولا عَجبٌ إن أحرقَ الحزن مُهْجتي
إذا لم يكن لي في لقائِك مَطمَعُ
ولكن عجيبٌ إن تبسمتُ ضَاحِكاً
سلوَّا وما لي في رجوعِك مَهْيَعُ
أيَا نائياً بَرِّدْ حشاى بنظرةٍ
فإني بأدنى نظرةٍ منك أَقْنَعُ
وسَلْ فؤاداً طالَ ما قَدْ رأيتُه
فأضْحَى سقيماً وهْو ولْهَانُ مُوجَعُ
فبوَّأهُ الرحمنُ حضرةَ قدسِه
فأصبحَ في روض الرياحين يَرْنَعُ


»Ein Schooß voll den begehr ich nicht,
Ein Handvoll hab ich genug.«
Die Brombeeren standen da so dicht,
Sie suchten da immerzu.


Не унывайте, не падет
В бореньи внутренняя сила:
Она расширит свой полет, —
Так воля рока ей сулилИ пусть толпа безумцев злых
Над нею дерзостно глумится…
Они падут… Лукавство их
Пред солнцем правды обнажитсИ их твердыни не спасут,
Зане сам бог на брань восстанет,
И утеснители падут,
И человечество воспрянет…
Угнетено, утомлено
Борьбою с сильными врагами,
Доселе плачет всё оно
Еще кровавыми слезамНо вы надейтесь… В чудных снах
Оно грядущее провидит…
Цветы провидит в семенах
И гордо злобу ненавидит…
Отриньте горе… Так светло
Им сознана святая сила…
И в сновидении чело
Его сознанье озарило…
Не говорит ли с вами бог
В стремленьи к правде и блаженству?
И жарких слез по совершенству
Не дан ли вам святой залог?
И не она ль, святая сила,
В пути избранников вела,
И власть их голосу дала,
И их в пути руководила?
Да! то она, — веет вам
С высот предчувствие блаженства,
И горней горных совершенства
То близкий дух… Пусть не нам
Увидеть, как святое пламя
Преграды тесные пробьет…
Но нам знаком орла полет,
Но видим мы победы знамИ скоро сила та зажжет
На алтаре святого зданья
Добра и правды вечный свет,
И света яркое сиянье
Ничьих очей не ослепит…
И не загасит ослепленье
Его огня… Но поклоненье
Пред ним с любовью совершит!
И воцарится вечный разум,
И тени ночи убегут
Его сияния — и разом
Оковы все во прах падуТогда на целое созданье
Сойдет божественный покой,
Невозмутим уже борьбой
И огражден щитом сознаньНам цель близка, — вперед, вперед!
Ее лучи на нас сияют,
И всё исчезнет и падет,
Чем человечество страдает…
И высоко, превыше гор,
Взлетит оно, взмахнув крылами…
Его не видит ли ваш взор
Уже теперь между звездами?
О, радость! — мы его сыны,
И не напрасные усилья
Творцом от века нам даны…
Оно уж расправляет крылья,
Оно летит превыше гор…
О братья, зодчие!Над нами
Его не видит ли ваш взор
Уже теперь между звездами?


Высокие своды костела
Синей, чем небесная твердь…
Прости меня, мальчик веселый,
Что я принесла тебе смерт —
За розы с площадки круглой,
За глупые письма твои,
За то, что, дерзкий и смуглый,
Мутно бледнел от любвЯ думала: ты нарочно
Как взрослые хочешь бытЯ думала: томно-порочных
Нельзя, как невест, любитНо всё оказалось напраснКогда пришли холода,
Следил ты уже бесстрастно
За мной везде и всегда,
Как будто копил приметы
Моей нелюбв Прости!
Зачем ты принял обеты
Страдальческого пути?
И смерть к тебе руки простерла…
Скажи, что было потом?
Я не знала, как хрупко горло
Под синим воротникоПрости меня, мальчик веселый,
Совёнок замученный мой!
Сегодня мне из костела
Так трудно уйти домо


Дробится, и плещет, и брызжет волна
Мне в очи соленою влагой;
Недвижно на камне сижу я — полна
Душа безотчетной отвагоВалы за валами, прибой и отбой,
И пена их гребни покрыла;
О море, кого же мне вызвать на бой,
Изведать воскресшие силы?
Почуяло сердце, что жизнь хороша,
Вы, волны, размыкали горе,
От грома и плеска проснулась душа,
Сродни ей шумящее море!


Нет, ни за то тебя я полюбил,
Что ты поэт и полновластный гений,
Но за тоску, за этот страстный пыл
Ни с кем неразделяемых мучений,
За то, что ты нечеловеком быО, Лермонтов, презрением могучим
К бездушным людям, к мелким их страстям,
Ты был подобен молниям и тучам,
Бегущим по нетронутым путям,
Где только гром гремит псалмом певучиИ вижу я, как ты в последний раз
Беседовал с ничтожными сердцами,
И жестким блеском этих темных глаз
Ты говорил: «Нет, я уже не с вами!»
Ты говорил: «Как душно мне средь вас!»


I schvátila ho síla odříkání;
vstal, bambusu kmen vytrh mocnou dlaní,
ni neohled se, zašel ve klín hor,
jak vyhnanec šel z těchto stinných tesů –
a jemu v patách smál se zástup běsů,
šel – jako padá zhaslý meteor.


وأصبَحَتْ شُجيرتي،
مِن مَشتلِ السَّلامْ،
مَحزونةً كئيبَةْ
وَلم تزَلْ غريبَةْ
تنتظرُ العجيبَةْ
في مَوكِبِ الأيَّامْ


Porque está el mar con su llanura
verde o azul, rojiza o cenicienta
El mar, mi único hermano en amargura,
cómplice rugidor de la tormenta


Co obrazů jste daly nám, ó, květy,
již k písní sladkých nelíčené zdobě,
vše, vlas i ňadra, líce, dech i rety,
cos podobného ve vás našly sobě!


Tož obsah jsem Vám pověděl, jak umím.
– A nevěřte, že smutek sotva tlumím.


Malinami sládne. Sluncem hřeje.
Pestrostí květů tichne, šedostí mechů.
Tajemnou prázdnotou dávno vydechlých dechů.
Dovádivými cvrčky cvrčí,
nějakým podzemním pramenem hrčí.
Hlas ten se modlí či zpívá,
či snad si něčeho přeje?


Tak krátce trvá lupení,
plod Vesny jeseň vyplení!
Však lístek, jenž se dolů schvěl,
žil déle, než co rád jsem měl!


وَعيدٌ أَتاني مِن زِيادٍ فَلَم أَنَم
وَسَيلُ اللَوى دوني وَهَضبُ التَهائِمِ
فَبِتُّ كَأَنّي مُشعَرٌ خَيبَرِيَّةً
سَرَت في عِظامي أَو لُعابُ الأَراقِمِ


Mein Sinnen, Sehnen, die Gedanken all
Umflattern dich, verspottend Schloß und Riegel,
Ja, selbst der Gaukler Traum ward dein Vasall,
Dein Bild allein noch zeigt sein Wunderspiegel.


Plötzlich schweigt die liebe Kleine,
Wie vom eignen Wort erschreckt,
Und sie hat mit beiden Händchen
Ihre Äugelein bedeckt.


Neig' aus deines Vaters Halle,
Felsentochter, mir dein Ohr!
Hell im Schimmer der Krystalle,
Hell im Silberschleier, walle,
Reine Nymphe, wall' hervor!


Dein gedenk' ich, wenn, im Hochgefühle
Einer schönen That, mein Busen glüht;
Dein gedenk' ich, wenn im Weltgewühle
Hie und da mir noch ein Blümchen blüht;
Dein gedenk' ich, wenn in heil'ger Stille
Holder Musen Nähe mich entzückt,
Mich in hohen dichterischen Träumen
Eine selbstgeschaffne Welt beglückt!


Šel jsem žitem zrajícím,
vzduchem bzučel zlatý brouk,
koukol s mákem plajícím
utrh’ jsem si za klobouk.


叶卷西风树树寒
乱蛩吟砌梦初残
情怀自是不堪听
又把琵琶月下弹


Dobram-se os gritos, e espantoso estrondo,
Chegando-se a ferir já de mais perto,
Uns pela pátria amada a vida pondo,
Outros por Cristo, glória, e prêmio certo.
Subia Alberto o grosso escudo opondo
A golpes mil, eis que de braço incerto
Chegou vibrando rigoroso dardo,
Que abriu no peito o coração galhardo.


Wir wandelten zufrieden,
Wir glaubten uns zu zwei;
Doch anders war's beschieden,
Und sieh! wir waren drei,
Und vier und fünf und sechse,
Sie saßen um den Topf,
Und nun sind die Gewächse
Fast all uns übern Kopf.


Ich schaute ganz wie Du als Kindlein aus,
Nur etwas bleicher waren meine Wangen
Und wurden roth wie Deine, wenn im Haus
Wir polternd über Tisch und Stühle sprangen.


Wachet auf, Ihr meine Sinnen,
Wachet auf, Hertz, Seel und Muht,
Lasset uns recht lieb gewinnen
Jesu theur vergossnes Bluht.
Lasset uns mit Ihm zugleich
Springen in Sein Freuden-Reich.
Kom, Herr Jesu, kom behende,
Gib Mir bald Ein seligs ENDE.


Král chtěl juž říci: Budiž tvým, ó dítě;
v tom Nârada, host nebeský, vstal hbitě,
tvář zakryl rukama a zaštkal prudce:
– „Ó běda! běda! běda, v hořké muce
se celý chvím, neb hledím v dobu příští.
Stín bude, jenž se nyní sluncem blýští,
prach bude, jenž jest na vrcholu slávy;
rok jediný a v bezžití luh tmavý
tvůj ženich sejde, jak list v proud se řítí!“


Heisse Dünste, dunckle Flammen,
Feuriger verzehr'nder Duft,
So die Theilchen treibt zusammen
Von der Schwefel-reichen Luft,
Und mit solcher Macht und Krachen
Dieser Luft sucht Luft zu machen,
Daß oft mancher Ort der Welt
Bricht und in den Abgrund fällt.


Daß ich voller Freuden sei
Und mich dir nahe keck und frei,
Daß ich deiner Gütigkeit
Danke bis in Ewigkeit.


Pochovali samovraha
bez kněze a bez modlení,
nedali mu ani kříže
lásky věčné na znamení.


发竹矶头晚泊舟
雨篁烟树隔沧洲
美人无限潇湘意
分得江南一片秋


Ta horší než tvé bdění jest,
bez oken dům, poušť bez všech cest.


Die Menschen sind zu klug, um irgendwen zu loben,
Eh' von was Gutem sie an ihm gesehn die Proben.


Ein Strahl, o Neuberin, ein Strahl von deinem Feuer
Durchdringe mir das Blut und schein auf meine Leyer!
Der Vorzug deiner Kunst, der Stellung Zauberkrafft
Sey, da ich singen will, des Ausdrucks Eigenschaft!
Soll mir mein Helden-Lied, wie dir dein Sieg, gelingen:
Wohlan, so wie du spielst, wünsch ich auch mir zu singen!


Und um den Berg rings soll sich schaaren
Das ganze Volk zum heil'gen Bunde!
Dann wird der Herr sich offenbaren
Aus seines Abgesandten Munde.«


Valami úgy zeng
Most a magasban;
Valami úgy reng
Mélyen alattam.


Lehajtani megadva a fejed,
Mert ott az este és az unalom,
Ó, mit beszéljen, aki fájni sem mer,
Mért vagy te itt, szomorú úriember?...


Stolz wie der Adler
Zum Wolkenhause
Des ewigen Vaters
Die Flügel hebt:
In blitzgewohnten
Sicheren Fängen
Führt er zum Aether
Der Jugend Bild:


Den chorý zívá, plíží se jak zmije,
duch zmalátnělý v líné snění klesá,
a mdloba závratná se v srdce lije...


così vorria fuggir con gli altri a schiera
Rimedon che portò l'alta insegna:
tanto timor l'ingombra, e nulla ei spera
difesa o scampo almeno e fuga indegna.
Ma gli parla Emirén con voce altera,
che de l'altrui timor si rode e sdegna:
–Or sei tu quel ch'a sostener gli eccelsi
segni del mio signor fra mille io scelsi?


doğuşlar


Ale v jiných komnatách
jaká radost, jaká krása!
Hleďte: tady velký sál,
samá krajka, samá řasa,
zlato, hedvábí a nach,
voály a krepdešíny,
velury a mušelíny –
a jak pilné včeličky,
když jich úl je plničký,
dívenky si s prací hrají:
panenky tam oblékají.
Ach, tam je těch šiček malých,
umělkyň však dokonalých!


Billich ists, daß wir uns freuen
und mit lautem Jauchzen schreien:
Lob sei Gott und seiner Macht,
der die stolzen Feinde beuget,
und mit seiner Allmacht zeuget,
daß er uns noch nimmt in Acht!


Köstlich die frau es schmücket
und an ir brüstlein drücket,
es hin und wider rücket
nach ires herzen wal.
Tröstlich sie im zurete,
in stetigs bei sich hete
und zu nacht für ir bette
satzt sie in allemal,
Sie het in herzenlichen lieb
sie acht sunst keiner freut;
stetig sie bei dem scherben blieb,
geleich morgen wie heut,
da nun ir brüder merkten, das
ir diser scherb so liebe was,
sie gunten ir kein gute,
ir herz in untreu wute;
der ein aus falschem mute
ir den wurzscherben stal.


Cuando el Planeta que las horas cuenta,
el encanto de Cholcos encendía,
en la estación primera de aquel día,
que honró al actor su pueblo, que le afrenta;


Cerro olhos pra não ver,
e mãos pra não apalpar,
e bocas pra não chupar
teus seio
Desejo beber teu leite,
azeite de oliva branca,
e provar com minha língua
o macio do teu peit
E se em inútil trabalho
te afasta a blusa de mim,
eu, por inúmeros meios,
cerro olhos para ver
e bocas para chupar
teus seio


Wer dies von Weisen lernt, sein eigner Freund zu werden,
Mit der Versuchung nicht sich heimlich zu verstehn;
Der ist (ihr Großen, glaubt's) ein großer Mann auf Erden,
Und darf Monarchen selbst frei unter Augen gehn.
Die Wollust darf ihn nicht aus Bergkrystallen tränken,
Die Schmeichler kriechen nicht um seinen Speisesaal:
Doch Freiheit kann der Kost Kraft und Gedeihen schenken,
Und die fehlt Fürsten oft bei ihrem Göttermahl.


Sírok, zokogok keseregvén,
Könnyem mellyemre peregvén.
Mint gerlice párja tavasszal,
Nyögök itt sok ezernyi panasszal.


A za ním chvátali všichni,
jež tížil jařmem svým pluh,
kdo v dolech úpěli žízní,
jimž bajkou čerstvý je vzduch,
kdo v hvozdech káceli stromy,
jimž v lomech s čela tek’ pot,
řád boží šli založit nový,
jímž lidský by vykoupen rod.
A rostli, a rostli, a rostli,
jak včel když rojí se úl,
lán pustý sedláka leží,
ve stáji hladov řve vůl.
A rostli, a rostli, a rostli
do set a tisíců dál
a byli ženy a muži
a Dolcino jejich byl král.


Jehovah, nun ist recht des Lammes hochzeit kommen!
Dein grosses Abendmahl ist fertig aller dings.
Der Ost und Nord, den Drabitz heut nicht kandte,
Ersätzen nun des Ost- und Nordens stellen!
Nun eilen zu von aller strass di gäst,
Di du zur scham der Christenheit geruffen!
Nun stehen dar verwirrt, di deinen ruf verhöhnt!
Si wissen nichts zusprechen vor der schand.
Nun wollen si einkauffen reichlich öl,
Als schon dein Centrum zu, und ihr sententz gesprochen.


"Lo! swarming southward on rejoicing Suns,
" Gay COLONIES extend; the calm Retreat
"Of undeserv'd Distress, the better Home
" Of Those whom  chase from foreign Lands.
"Not built on  and
" And, in their turn, some petty Tyrant's Prey;
"But, bound by  firm they rise;
" Such as, of late, an OGLETHORPE has form'd,
"And, crowding round, the charm'd  fees.


Isak, is dat Schipp kam?
Is min Säwel mitkam?
Krieg'k en Wagen, krieg'k en Popp,
Krieg'k min Hot mit Feddern op?


Uzené se zelím
nepatří k hostině,
přec vás jím podělím:
chutnává při víně –
je právě z komína –
uzené se zelím
u nás hod počíná.


— Le torte — dice — uscîr di Tartarìa,
onde Tartara è detta alcuna torta,
e passâr per Tortona in Lombardia.


登高虚欲夸能赋
乐事何曾副赏心
斜日孤云两愁绝
一觞聊为盍朋簪


Gefangen war ich: – doch nun bin ich frei,
Auf daß ich ewig dir zu eigen sei.
Dein Herz ist, wie dein Haar, von lautrem Golde:
Ich liebe dich, du süß' Geschöpf, Isolde!«


Balga, kelts, ha kedvesem jön.
Ah, tovább nem állhatok;
Vajha, míg leszúnyadok,
Bal szerencsém elkerüljön.


Бессмертник сух и розо Облака
На свежем небе вылеплены грубЕдинственного в этом парке дуба
Листва еще бесцветна и тонкЛучи зари до полночи горяКак хорошо в моем затворе тесном!
О самом нежном, о всегда чудесном
Со мной сегодня птицы говоряЯ счастлив Но мне всего милей
Лесная и пологая дорога,
Убогий мост, скривившийся немного,
И то, что ждать осталось мало дне


Schon hebt die deutsche Legion
Für Freiheit und Ehre das Siegespanier,
Sie brennet gegen Schmach und Hohn
Und gegen Franzosen von Kriegsbegier,
Sie brennet von Sehnsucht der süßen Stunde,
Wo Rache klinget von Mund zu Munde.


Jak křídla sny své zvedám k mocným trůnům tvým,
horoucně tebe prosím: po zásluze
ať všem se dostane, stůj bohatstvím
své lásky při nás v neštěstí a hrůze!


Ich bin zum Glück geboren,
Und war in schwerer Pein,
Die Lieb hat mich erkoren
Aus einer Welt allein.


Než aby někdo zařídil
nám český salon: to jen
by chtěl, pak již by v životě
byl zcela uspokojen...


A žena má hluboké oči ty,
jak děsné propasti.
Vrak pluje dávno rozbitý
do jiných oblastí.


مضت الشبيبة والحبيبة فالتقى
دمعان في الاجفان يزدحمان
ما أنصفتني الحادثات رمينني
بمودعين وليس لي قلبان


因形有像转支离
妙笔从君压画师
若向禅中参一指
写余父母未生时


Begraben der Liebe Lust und Schmerzen!
Ich habe euch wieder, ihr fröhlichen Herzen!
Die kleinen Leiden
Sterben und scheiden,
Wir kosten den schönen Augenblick,
Und träumen laut von der Zukunft Glück.


Smrt. Ne však beze stopy.
Je moře bez meze.
A ten, kdo v něm se topí,
nechť strhne vítěze.


¡Oh Virgen pura! el alma se enajena,
del suelo sus bellezas y armonía,
mas al llegar tu alegre y feliz día
de entusiasmo mi corazón se llena


Vias correr léus dias sossegados
Nutrindo esse alto esp’rito
No que ficou dos séculos dourados
Em prosa, ou verso escrito;
Recolhendo na próvida memória
De estranhos íeis, e de teus reis a história.


Nun! reis't er ab, so reis't er! –
Doch, Herr Hofjäger-Meister!
Wie hält's? Wir sind wohl von de Spur?


Ach, ich hab nur eine Leier,
Doch sie ist von gutem Golde.
Wieviel Küsse willst du borgen
Mir darauf, o meine Holde?«


yumrukları demirden delikanlılar


Zehn Jahre sind es heut' – zehn lange Jahre,
Da lagst du hingestreckt auf dunkler Bahre,
Das Antlitz fahl, das helle Aug' geschlossen,
D'raus mir der Liebe reinster Strahl geflossen.


Doch mag sein Loos, wohin es will, ihn führen,
Sie steht doch jetzt vor seinen Augen da,
Fast kann sein Arm, sein Athem sie berühren,
Die heimlich sonst sein Blick von fern nur sah.
Unmöglich ist's, er kann sie nicht verlieren!
Sie scheint zu hold, zu eigen ihm, zu nah!
O rasche Lieb', o täuschendes Vertrauen,
Du wirst ein Schloß auf einem Sandkorn bauen!


أَساءَكَ تَقويضُ الخَليطِ المُبايِنِ
نَعَم وَالنَوى قَطّاعَةَ لِلقَرائِنِ
وَما خِفتُ بَينَ الحَيِّ حَتّى تَذَأَّبَت
نَوىً لَم أَخَل ما كانَ مِنها بِكائِنِ
فَما لِلنَوى لا بارَكَ اللَهُ في النَوى
وَهَمَّ لَنا مشنها كَهَمِّ المُراهِنِ
تُفَرِّقُ مِنّا مَن نُحِبُّ اِجتِماعَهُ
وَتَجمَعُ مِنّا بَينَ أَهلَ الظَنائِنِ
كَأَنَّ العُيونَ المُرسِلاتِ عَشِيَّةً
شَآبيبَ دَمعِ العَبرَةِ المُتَحاتِنِ
عَواسِفَ أَوساطَ الجُفونِ يَسُقنَهُ
بِمُكتَمِنٍ مِن لاعِجِ الحُزنِ واتِنِ
مَزائِدُ خَرقاءِ اليَدَينِ مُسيفَةٍ
يُخِبُّ بِها مُستَخلِفٌ غَيرُ آيِنِ
رَوى فَوقَها راوٍ عَنيفٌ وَأُقصِيَت
إِلى الحِنوِ مِن ظَهرِ القَعودِ المُداجِنِ
فَأَخلَقَ مِنها كُلَّ بالٍ وَعَيِّنٍ
وَجيفُ الرَوايا بِالمَلا المُتَباطِنِ
بِلىً وَثَأىً أَفضى إِلى كُلِّ كُتبَةٍ
بَدا سَيرُها مِن ظاهِرٍ بَعدَ باطِنِ
وَحَتّى أَذاعَت بِالجَوالِقِ وَاِنبَرَت
بِواناتِها عيطُ القِيانِ المَواهِنِ
وَقامَ المَها يُقفِلنَ كُلَّ مُكَبَّلٍ
كَما رُصَّ أَيقا مُذهَبِ اللَونِ صافِنِ
قَليلاً تُتَلّي حاجَةً ثُمَّ عولِيَت
عَلى كُلِّ مَعروشِ الحَصيرَينِ بادِنِ
ظَعائِنُ يَستَحِدثنَ في كُلِّ مَوطِنٍ
رَهيناً وَلا يُحسِنَّ فَكَّ الرَهائِنِ
يُقَصِّرُ مَغداهُنَّ كُلَّ مُوَلوِلٍ
عَلَيهِنَّ تَستَبكيهِ أَيدي الكَرائِنِ
ثَوانِيَ لِلأَعناقِ يَندُبنَ ما خَلا
بِيَومِ اِختِلافٍ مِن مُقيمٍ وَظاعِنِ
فَلَمّا اِدَّرَكناهُنَّ أَبدَينَ لِلهَوى
مَحاسِنَ وِاِستَولَينَ دونَ مَحاسِنِ
وَأَدَّت إِلَيَّ القَولَ عَنهُنَّ زَولَةٌ
تُخاضِنُ أَو تَرنو لِقَولِ المُخاضِنِ
وَلَيسَت بِأَدنى غَيرَ أُنسِ حَديثِها
إِلى القَومِ مِن مُصطافِ عَصماءَ هاجِنِ
لَها كُلَّما ريعَت صَداةٌ وَرَكدَةٌ
بِمُصدانِ أَعلى اِبنَي شَمامِ القَوائِنِ
عَقيلَةُ إِجلٍ تنتمي طَرِفاتُها
إِلى مُؤنِقٍ مِن جَنبَةِ الذَبلِ راهِنِ
لَها تَفَراتٌ تَحتَها وَقَصارُها
إِلى مَشرَةٍ لَم تُعتَلَق بِالمَحاجِنِ
يُخافِتنَ بَعضَ المَضغِ مِن خَشيَةِ الرَدى
وَيُنصِتنَ لِلسَمعِ اِنتِصاتَ القَناقِنِ
يَطُفنَ بِحوزِيِّ المَراتِعِ لَم يُرَع
بِواديهِ مِن قَرعِ القِسِيِّ الكَنائِنِ
وَشاخَسَ فاهُ الدَهرُ حَتّى كَأَنَّهُ
مُنَمِّسُ ثيرانِ الكَريصِ الضَوائِنِ
وَصَحماءَ أَشباهِ الحَزابِيِّ ما يُرى
بِها سارِبٌ غَيرَ القَطا المُتَراطِنِ
مُخَصَّفَةُ اللَباتِ لَونُ جُلودِها
مِنَ المَحلِ مُسوَدٌّ كَلَونِ المَساخِنِ
سَباريتَ أَخلاقِ المَوارِدِ يائِسٍ
بِها القَومُ مِن مُستَوضِعاتِ الشَواجِنِ
إِذا اِجتابَها الخِرّيتُ قالَ لِنَفسِهِ
أَتاكَ بِرِجلَي حائِنٍ كُلُّ حائِنِ
كَظَهرِ اللأى لَو تُبتَغى رِيَّةٌ بِها
نَهاراً لَأَعيَت في بُطونِ الشَواجِنِ
أَنَختُ بِها مُستَبطِناً ذا كَريهَةٍ
عَلى عَجَلٍ وَالنَومُ بي غَيرُ رائِنِ
بُجاوِيَّةً لَم تَستَدِر حَولَ مَثبِرٍ
وَلَم يَتَخَوَّن دَرَّها ضَبُّ آفِنِ
كَأَنَّ مُخَوّاها عَلى ثِفِناتِها
مُعَرَّسُ خَمسٍ وَقَّعَت لِلجَناجِنِ
وَقَعنَ اِثنَتَين واِثنَتَينِ وَفَردَةً
يُبادِرنَ تَغليساً سِمالَ المَداهِنِ
أَطافَ بِها طِملٌ حَريصٌ فَلَم يَجِد
بِها فَيرَ مُلقى الواسِطِ المُتَبايِنِ
وَمَوضِعِ مَشكوكَينِ أَلقَتهُما مَعاً
كَوَطأَةِ ظَبيِ القُلِّ بَينَ الجَعاثِنِ
وَمَخفِقِ ذي زِرَّينِ في الأَرضِ مَتنُهُ
وَبِالكَفِّ مَثناهُ لَطيفِ الأَسائِنِ
خَفِيٍّ كَمُجتازِ الشُجاعِ وَذُبَّلٍ
ثَلاثٍ كَحَبّاتِ الكَباثِ القَرائِنِ
وَضَبثَةَ كَفٍّ باشَرَت بِبَنانِها
صَعيداً كَفاها فَقدَ ماءِ المُصافِنِ
وَمُعتَمَدٍ مِن صَدرٍ رِجلٍ مُحالَةٍ
عَلى عَجَلٍ مِن خائِفٍ غَيرَ آمِنِ
وَمَوضِعِ مَثنى رُكبَتَينِ وسَجدَةٍ
تَوَخّى بِها رُكنَ الحَطيمِ المُيامِنِ
مُقَلِّصَةٍ طارَت قَرينَتُها بِها
إِلى سُلَّمٍ في دَفِّ عَوجاءَ ذاقِنِ
سُوَيقِيَّةِ النابَينِ تَعدِلُ ضَبعَها
بِأَفتَلَ عَن سَعدانَةِ الزَورِ بائِنِ
تُناضِلُ رِجلاها يَدَيها مِنَ الحَصى
بِمُصعَنفِرٍ يَهوي خِلالَ الفَراسِنِ
طَواها السُرى حَتّى اِنطَوى ذو ثَلاثِها
إِلى أَبهَرَي دِرماءَ شَعبِ السَناسِنِ
تُطارِدُ بِالقِيِّ السَرابَ كَما قَلا
طَريدَتَهُ ثَورُ الصَريمِ المُؤارِنِ
تَرَبَّعَ وَعسَ الأَخرَمَينِ وَأَربَلَت
لَهُ بَعدَما صافَت جِواءُ المَكامِنِ
فَلَمّا شَتا ساقَتهُ مِن طُرَّةِ اللَوى
إِلى الرَملِ صِنَّبرُ شَمالٍ وَداجِنِ
وَآواهُ جِنحَ اللَيلِ ذَروُ أَلاءَةٍ
وَأَرطاةُ حِقفٍ بَينَ كِسرَي سَنائِنِ
فَباتَ يُقاسي لَيلَ أَنقَدَ دائِباً
وَيَحدُرُ بِالحِقفِ اِختِلافَ العُجاهِنِ
كَطَوفِ مُتَلّي حَجَّةٍ بَينَ غَبغَبٍ
وَقَرَّةَ مُسوَدٍّ مِنَ النَسكِ قاتِنِ
فَباتَت أَهاضيبُ السُمِيِّ تَلُفُّهُ
عَلى نَعِجٍ في ذِروَةِ الرَملِ ضائِنِ
إِلى أَصلِ أَرطاةٍ يَشيمُ سَحابَةً
عَلى الهَضبِ مِن حَيرانَ أَو مِن تُوازِنِ
يَبينُ وَيَستَعلي ظَواهِرَ خِلفَةً
لَها مِن سَناً يَنعَقُّ بَعدَ بَطائِنِ
فَلَمّا غَدا اِستَذرى لَهُ سِمطُ رَملَةٍ
لِحَولَينِ أَدنى عَهدِهِ بِالدَواهِنِ
وَبَالغِسلِ إِلّا أَن يُميرَ عُصارَةً
عَلى رَأسِهِ مِن فَضِّ أَليَسَ حائِنِ
أَخو قَنَصٍ يَهوي كَأَنَّ سَراتَهُ
وَرِجلَيهِ سَلمٌ بَينَ حَبلَي مُشاطِنِ
يُوَزِّعُ بِالأَمراسِ كُلَّ عَمَلَّسٍ
مِنَ المُطَعَماتِ الصَيدَ غَيرِ الشَواحِنِ
مُعيدِ قَمَطرِ الرِجلِ مُختَلِفِ الشَبا
شَرَنبَثِ شَوكِ الكَفِّ شَثنِ البَراثِنِ
يَمُرُّ إِذا حُلَّ مَرَّ مُقَزَّعٍ
عَتيقٍ حَداهُ أَبهَرُ القَوسِ جارِنِ
تُؤازِرُهُ صِيٌّ عَلى الصَيدِ هَمُّها
تَفارُطُ أَحراجِ الضِراءِ الدَواجِنِ
فَأَرسَلَها رَهواً وَسَمّى كَأَنَّها
يَعاسيبُ ريحٍ عارِضاتُ الجَواشِنِ
وَوَلّى كَنَجمِ الرَجمِ بَعدَ عِدادِهِ
يُضيفُ وَأَشفى النَفرِ نَفرُ المُعايِنِ
مَلاً بائِصاً ثُمَّ اِعتَرَتهُ حَمِيَّةٌ
عَلى تُشحَةٍ مِن ذائِدٍ غَيرَ واهِنِ
يَهُزُّ سِلاحاً لَم يَرِثهُ كَلالَةً
يَشُكُّ بِهِ مِنها غُموضَ المَغابِنِ
يُساقِطُها تَترى بِكُلِّ خَميلَةٍ
كَطَعنِ البَيطَرِ الثَقفِ رَهصَ الكَوادِنِ
عَدَلنَ عُدولَ اليَأسِ وَاِفتَجَّ يَبتَلي
أَفانينَ مِن أُهلوبِ شَدٍّ مُماتِنِ
فَأَصبَحَ مَحبوراً تَخُطُّ ظُلوفُهُ
كَما اِختَلَفَت بِالطَرقِ أَيدي الكَواهِنِ
وَيُلقي نَقا الحِنّاءَتَينِ بِرَوقِهِ
تَناويطَ أَولاجٍ كَخَيمِ الصَيادِنِ
أَنا اِبنُ أُباةِ الضَيمِ مِن آلِ مالِكٍ
وَإِن مالِكٌ كانَت كِرامَ المَعادِنِ
ذَوي المَأثُراتِ الأوَّلِيّاتِ وَاللُهى
قَديماً وَأَكفاءَ العَدُوِّ المُزابِنِ
وَأَهلِ الأَتى اللاتي عَلى عَهدِ تُبَّعٍ
عَلى كُلِّ ذي مالٍ عَزيبٍ وَعاهِنِ
وَأَفلَجَهُم في كُلِّ يَومِ كَريهَةٍ
كِرامُ الفُحولِ وَاِعتِيامُ الحَواصِنِ
وَطَعنُهُم الأَعداءَ شَزراً وَإِنَّما
يُسامُ وَيَقني الخَسفَ مَن لَم يُطاعِنِ
هُمُ مَنَعوا النُعمانَ يَومَ رُؤَيَّةٍ
مِنَ الماءِ في نَجمٍ مِنَ القَيظِ حاتِنِ
وَهُم تَرَكوا مَسعودَ نُشبَةَ مُسنَداً
يَنوءُ بِخَطّارٍ مِنَ الخَطِّ مارِنِ
وَهُم فازَ لَمّا خُطَّتِ الأَرضُ سَهمُهُم
عَلى المُستَوي مِنها وَرَحبِ المَعاطِنِ
بَنو مالِكٍ قَومي اللِيانُ عُروضُهُم
لِمَن خالَطوا إِلّا لِغَيرِ المُلايِنِ
بَنو الحَربِ تُذكي شِدَّةُ العَصبِ نارَهُم
إِذا العَصبُ دانى بَينَ أَهلِ الضَغائِنِ
إِذا قيلَ بِالغَمّاءِ قَد بَرَدوا حَموا
عَلى الضَرسِ لا فِعلَ السَؤومِ المُداهِنِ
وَأَيُّ أُناسٍ وازَنوا مِن عَدُوِّهِم
عَلى عَهدي ذي القَرنَينِ ما لَم نُوازِنِ
هَلِ المَجدُ إِلّا السُؤدَد العَود وَاللُها
وَرَأبُ الثَأى وَالصَبرُ عِندَ المواطِنِ
وَحَيٍّ كِرامٍ قَد هَنَأنا جَرَبَّةٍ
وَمَرَّت لَهُم نَعماؤُنا بِالأَيامِنِ
تَلَيَّنَ وَاِستَرخَت خُطورُ الحَيا بِهِ
وَلَولا عَوالينا نَشا غَيرَ لائِنِ
وَما أَنا بِالراضي بِما غَيرُهُ الرِضا
وَلا المُظهِرِ الشَكوى بِبَعضِ الأَماكِنِ
وَلا أَعرِفُ النُعمى عَلَيَّ وَلَم تَكُن
وَأَعرِفُ فَصلَ المَنطِقِ المُتَغابِنِ


Miluju moře modré, dálné, daleké
s křivkami závratnými na lazuru,
mizivé, ohromné a smělé, svítící,
jak plachta rozpjatá se tiše chvějící
vstříc andělskému horoucímu kůru.


Dem Säufer gleich, der bey dem Trinkgelag
Mehr Wein verschlingt, als er ertragen mag,
Spie häufig nun die überfüllte Wolke
Den Regen aus, und drohete dem Volke,
Das im Bezirk der weiten Kaiserstadt
Sich gütlich thut, ein zweytes Sündenbad.
Manch schönes Kind floh itzt zur Krämerbude,
Feilscht' allerhand, bot wie ein karger Jude
Nur halben Preis, und kauft' am Ende nichts.
Der Wiederkunft des holden Sonnenlichts
Gewärtig, stand, wie ein verlornes Schäfchen,
Mit leerem Sack manch armes wälsches Pfäffchen
Am Kirchenthor, und that beschämt zum Schein,
Als wollt' es gern nach einer Sänfte schreyn.
Umsonst bestritt mit ihrem Regenschirme
Frau Susens Hand des Wirbelwindes Stürme:
Ihr Obdach fliegt zersplittert in den Koth,
Und spottend lacht der Pöbel ihrer Noth,


o vaghi habitator' de' verdi boschi,
o nimphe, et voi che 'l fresco herboso fondo
del liquido cristallo alberga et pasce:


Ни хрупкие тени Японии,
Ни вы, сладкозвучные Индии дщери,
Не могут звучать похороннее,
Чем речи последней вечерПред смертью жизнь мелькает снова,
Но очень скоро и иначе
И это правило — основа
Для пляски смерти и удач


Der Tau fällt auf ihn, der Tag erwacht,
Der Pirol flötet, der Tauber lacht.
Es lebt und webt, als wär' nichts geschehn,
Gleichgültig wispern die Winde und wehn.


Die Hofnung sieht ihr Ende,
Mein Wuntsch erreicht sein Ziel;
Verwerft, entbundnen Hände,
Was euch beschwerlich fiel!
Die Folterbanck der Glieder
Zerschmeist der Leichenstein;
Drum müst ihr Sterbelieder
Mein Halleluja seyn.


Ya la gloriosa cumbre del Tabor
atrás dejaron los divinos pies;
nieve la viste, un astro la faz es
que del sol avergüenza el resplandor


أَمَّتْكَ أبْكَارُ الفُتُوحِ إمَاما
تَكْفِي المُلِمَّ ولا تَزُورُ لِمَامَا
طَلَعَتْ زَوَاهِرَ بَلْ أزاهِرَ أُودِعَتْ
بِيضَ المَهَارِقِ والطّروسِ كِمَاما
فَأَقِمْ لِسُلْطَانٍ أقَامَ صَغَا الهُدَى
واسْلَمْ لِمَلْك أيَّدَ الإسْلاما
آيَاتُ نَصْرِكَ لَم تُغَادِرْ مِرْيَةً
كَالصُّبْحِ لاَ يُلْفِي سَنَاهُ ظَلاما
هَذِي العُدَاةُ مُجَدَّلٌ ومُكَبَّلٌ
واسْأَل بِها الأَسْيافَ والأَقلاما
حَنِقَ الحَدِيدُ عَلَيْهِمُ فَسَطَا بِهِمْ
يَبْرِي الطُّلَى ويُقَيِّدُ الأَقْداما


目穷淮海两如银
万道虹光育蚌珍
天上若无修月户
桂枝撑损向西轮


Dann sang er: es ist vollbracht,
Satan ist mit seiner Macht
Endlich überwunden.
Deine Schulden, meine Braut,
Sind bezahlt mit meiner Haut,
Du bist losgebunden.


Si el amor es locura,
Desvarío, ojeras y lamentaciones,
Alegría, gozo, reposo,
Sueño, aplausos y besos,
Si tal desequilibrio
Se encuentra en el amor,
Prefiero mil veces la muerte
Que correr tal suerte,
Prefiero morir libre y sola
Perdida en un monte,
Que vivir torturada,
Que amar con recelo,
Que tener viejas heridas en el alma,
Miradas que clavan
La sinrazón del desamor.
Vete, quizás mañana,
Desee mirarte de frente
Y desafiarte a cambiar
La definición del amor.
¿Qué es amor?


Freunde trinkt, der letzte Batzen
Soll hinunter heut!
Aus, vorbei sind die Strapatzen,
Und der Feind zerstreut.
Spielleut, stellt euch in die Reihn,
Macht Musik und schenkt euch ein,
Trommler wirble drein!


Di questi l'uno, oltre che 'l proprio instinto
ad onorarvi e a riverirvi inchina,
e far Parnasso risonare e Cinto
di vostra laude, e porla al ciel vicina;
l'amor, la fede, il saldo e non mai vinto
per minacciar di strazii e di ruina,
animo ch'Issabella gli ha dimostro,
lo fa, assai più che di se stesso, vostro:


أَنفحةُ الرَوض رَقَّت في صَبا السَحرِ
مِن بَعدِ ما باتَ وَالأنداءُ في سَمَرِ
لا بَل تَحيَّةُ مَحضِ الوُدِّ بلَّغَها
بَرٌّ شَريف المَعالي ماجِدُ النَفَرِ
أَمّا لعمرُ أَبي يَحيى لَقَد وَصلت
من بِرّه صِلَةٌ أَحلى مِن الظَفرِ
يا مَن وَرَدتُ الوَفاءَ الغَمر مرتوياً
مِن عهدهِ إِذ يُساقى الناسُ بالغُمَرِ
أَحرَزتَ سرو السَجايا ثُمَّ قارَنهُ
ظَرفَ اللِسان اِقتِرانَ الكأس بِالوَتَرِ
إِذا اِعتَبَرتُ مِنَ الأَخلاقِ أَنفسَها
كُنتَ المُنافِسُ فيهِ الساميَ القَدرِ
عَلَيكَ مِني سَلامٌ لا يَزال لَهُ
فَرضٌ تُؤَديهِ آمالٌ إِلى بُكَرِ


Teď posléz zvěděla, čím štěstí jest!
Však promluviti, odpovídati
na jeho otázky, to nemohla,
vždyť srdce její v hrdle tlouklo jí,
a v oči jeho když tak hleděla,
tu bylo jí, jako by tonula,
do moře světla jakby padala,
a nevěděla, radost-li či strach
to jest, co mocně tak ji schvacuje.


Мы встретились вновь после долгой разлуки,
Очнувшись от тяжкой зимы;
Мы жали друг другу холодные руки
И плакали, плакали мНо в крепких незримых оковах сумели
Держать нас людские умы;
Как часто в глаза мы друг другу глядели
И плакали, плакали мы!
Но вот засветилось над черною тучей
И глянуло солнце из тьмы;
Весна, — мы сидели под ивой плакучей
И плакали, плакали мы!


Hans Sporck reitet vor des Kaisers Haus
Und schüttet seine Lorbeern aus:
Zweimalhunderttausend und mehr
Stoben wie Kehricht vor uns her,
Und diesen schmierigen Turban hier
Verlor auf der Flucht der Großvezier.


Und wenn deine Tage weggeschwunden,
Wölklein gleich im Sommerabendwind,
Ach, so stirb, mit keinen Seelenwunden
Schwerbelastet, liebes, holdes Kind.


Ein glühend heißer Sommertag schloß ab.
Es war die Zeit der Mitteldämmerung.
Der neue Mond schob wie ein Komma sich
Just zwischen zwei bepackte Güterwagen.
Im Westen lag der stumme Abendhimmel
In ganz verblaßter milchiggelber Farbe.
Und diesem Himmel stand wie abgeschnitten
Ein Haufen Schornsteintürme vor der Helle.
Aus allen Schloten qualmte dicker Rauch,
Erst grad' zur Höh', dann wie gebrochen bald,
Beinah' im rechten Winkel, einem Windzug
Nachgebend, der hier Oberhand gewonnen.
In wunderlich geformten Oefen dort,
Die offne Stellen zeigten, lohte ruhig,
Ganz ruhig, ohne jeden Flackerzug,
Ein dunkelblauer starker Flammenmantel ...
Und aus der großen Stadt klang dumpf Geräusch,
Ein brodelnd Kochen, das ich einmal schon
Gehört, als vor Paris wir Deutschen ruhten,
Indessen drinnen die Kommune sich
Im Höllenlärme blutige Wangen wusch.


إن للكفر ظلمة في الوجود
تستر الروح تحت طي الجلود
وهو عين السوى وللنور نار
هي في النشأتين ذات الوقود
فلهذا ترى الكثائف فيه
آذنت يوم بعدها بالخلود
كل علو له من الكفر سفل
ضم موجوده إلى المفقود
ويح قوم باعوا نهارات قرب
بليال من شدة البعد سود
ثم أعمالهم بدت كسراب
حسبوه المياه في الأخدود
ثم لما أتوه لم يجدوه
ودهتهم جهالة المطرود
ورمتهم سماؤهم بشهاب
فرأوا النار تحت ظل العمود


Ich kan nicht irren/
Dort auff dem Berg 13
Der bittern Myrrhen
Am Holtz/ so überzwerg/
Werd ich dich finden ohne Krafft/
Wo du schmertzhafft
In mitten scharffer Waffen
Vor Lieb in Gott entschlaffen.


Und die Würzburger Glöcklein
Haben schönes Geläut
Und die Würzburger Mägdlein
Sind kreuzbrave Leut'.


Im Reize der Jugend erglänzt,
Sogar der Quell
An waldiger Stell
Iſt farrenkraut-bekränzt; —
Doch der Sommer iſt nah und ich darf nicht
verziehn,
Komm, zögre nicht länger, komm, komm, laß
uns fliehn.


Se o país sofre moléstia,
e temos de procurar
médico para curá-lo,
cure-o quem sabe curar.


Ich bitte um die Mutter,
Ihr gebt mir weiße Rosen;
Ich frage nach der Mutter,
Ihr zeigt des Himmels Bogen.


Sünnabens is he nich wid af;
kik eens, wat deckt dor Moder to?
Dat is 'n frisch Stück Ossenfleesch –
un Ris un Plummen sünd dat jo.


Vidi, o madre, una fanciulla
Sola sola in riva al mar.


Unser König, denn so möcht er heißen,
Läßt von wilden Tieren uns zerreißen!
Und warum? so fragt die Welt beleidigt:
Weil wir unser Vaterland verteidigt!


Járj rajta vígan, fütyörészve
és idvezülj könnyű porában.
S adj hálát!... Vagy irígyelj érte,
hogy én születtem meg korábban!


Svět rostlin. Bez hnutí stromy sní o svých cestách
staletími tvarů. Šťávy země v rozkoši tekly jim ze tmy
a sladké bylo, ssajícím, jiskřící mléko slunce.
A nejvyšší rozkoš: dáti lahodné formě
rozkvést tajemstvím tíže a větrů a světla. V hlubinách sálá
vzpomínka ohně. O nadbytku číše přetékající a polibků slávě
hovoří vůně. Ať přijdou hmyzy všech tvarů,
i na ně čeká zde dílo a nejpříšernější
jak nejkrásnější uvítá stejně měsíčná bledost
i vášnivé zardění květů. – Má duše, daleko od nás
teče zde život, hučení řeky vzdálené nocí.
Pod hvězdami mlčenlivými slyším ho šumět,
jak varem se kouřil v ohnivých letech třetihorních. V zrcadle jeho
nádheru barev svých uzřelo jitro i večer, tajemný odlesk
věčné krásy. Daleko za námi teče a valí své hloubky do moře,
jehož vlažné a jako krev sladké vlny nesly nás v ostrovy tyto.
Ale ticho u skalních pramenů vládne a u břehů budoucích zemí,
a němý je lidskému sluchu stejně pád světů
a první zavíření nového slunce ve tmách mystické noci,
jako skládání vůně a kořenů žízeň.


Du must von königlichem Blute
Und edler als Mäcenas seyn.
Er that dem Flaccus viel zu Gute,
Du nimmst mich mit der Wohlthat ein.
Horaz verdiente noch die Gnade,
Weil sie des Dichtens Preis erhält,
Allein um deine Huld ist's schade,
Weil sie auf keinen Würdgern fällt.


Unsre lieben Hühnerchen,
Die führten ihren Hahn
Voller Freud' und Jubel
Hoch auf den Hausaltan.
Wie war'n entzückt die Hühnerchen,
Als da zu kräh'n begann
Der liebe Hahnemann!


Proč? Že jsem ti dověřoval,
Svatou v sobě víru choval,
Že má prsa ostrý hrot
Pochyb ještě neubod’.


„Jen když se při tom člověk vrátí při zdraví!“
dí ona vesele a s mladým pánem mizí.


„Proč, ó štěstí, volíš mnohé za miláčky?
Na nebezpečné je střežíc dráze,
Necháš vyvinout je jako ohniváčky;
Ty tam statné vrhneš do nesnáze –
Hynou – nic jim neprospívá namahání:
Tak i Vlasta požívá tvé stálé přízně!
Však též byla v nouzi, prospělo jí setrvání.
I chci přečkat kruté ducha tryzně.“


Hei ward nu nah allen Kanten
Von Bekannten un Verwandten,
Von de kläuksten Guwernanten
Un von sähen olle Tanten,
Adelig heruteputzt
Un taum smucken Junker stutzt.


جزى الله ابن عروة حين أمسى
عقوقا والعقوق له أثام


S tím požehnáním hasnoucí již hledy
v dál, k rodné straně létly naposledy.
Leč tu se ozval v jeho smrtnou dumu
ten svatý hlas, jejž slýchal vnitřní sluch,
když uzavřev se pozemskému šumu
v taj noříval se nadehvězdných tuch:
„Již po všech bouřích mír ti kyne v hrobě,
jejž tělu tvému chystá cizí luh,
však navrátí se kdysi v lepší době
do blažší otčiny tvůj světlý duch.“


Ein Mädchen bahnt sich hier den Weg,
Trotz bietend all dem nächt'gen Grause.
Nicht schrecket sie der Schwindelsteg,
Des Gießbachs donnerndes Gebrause,
Der Sturm, der durch die Lüfte streicht!
Nun endlich ist ihr Ziel erreicht,
Sie pocht an Fatmes dunkle Klause.


Winke, daß ein Schlauch die Wolke werde,
Segen zu verspritzen auf die Erde;
Leuchte mit des Blitzes Licht
Irrenden, nur tödte nicht.


Umflossen von des Glückes Schein
Den Uebermut nicht zähmen,
Im Mißgeschicke schwach und klein,
Zur Demut sich bequemen,
Sich je nach dem Erfolg des Tags
Für hoch, für niedrig achten:
Das ist so des gemeinen Schlags
Verhalt in Lebensschlachten.


Kdož k měšcům jich jsou věčné přikutí,
ty umrtví a mlčet přinutí...


Dass er stürzte
Wie eine Fichte am Bergbach.
Rot floss der Bach.


上林佳木荫连墙
冉冉游丝转日光
忽忆江南好晴景
碧溪春水照鸳鸯


Hajnalfényben és napeste
Kedvesét könnyezve leste
Állva e szirtek felett:
Egykor így - vész dúl körűle.
Reng, szédül s a mélybe dűle -
Szíve áldozatja lett.


Bleib hier, bleib hier, du Trost der Schäferinnen,
Ich lasse dich, mein Schatz, ja nicht von hinnen.
Bleib hier, mein Bräutigam, mein Liebster, weiß und rot,
Ach, bleib doch hier, mein Licht, mein Engel und mein Gott.


Pienso en las cosas que pudieron ser y no fueroEl tratado de mitología sajona que Beda no escribiLa obra inconcebible que a Dante le fue dado acaso entrever,ya corregido el último verso de la ComediLa historia sin la tarde de la Cruz y la tarde de la cicutLa historia sin el rostro de HelenEl hombre sin los ojos, que nos han deparado la lunEn las tres jornadas de Gettysburg la victoria del SuEl amor que no compartimoEl dilatado imperio que los Vikings no quisieron fundaEl orbe sin la rueda o sin la rosEl juicio de John Donne sobre ShakespearEl otro cuerno del UnicorniEl ave fabulosa de Irlanda, que está en dos lugares a un tiempEl hijo que no tuv"Historia de la noche" (1977)Jorge Luis Borges | "Poesía Completa", pá 500 | Debolsillo, 3 edição, 2016


Cómo cuesta en este planeta
amarnos con tranquilidad:
todo el mundo mira las sábanas,
todos molestan a tu amor.
Y se cuentan cosas terribles
de un hombre y de una mujer
que después de muchos trajines
y muchas consideraciones
hacen algo insustituible,
se acuestan en una sola cama.
Yo me pregunto si las ranas
se vigilan y se estornudan,
si se susurran en las charcas
contra las ranas ilegales,
contra el placer de los batracios.
Yo me pregunto si los pájaros
tienen pájaros enemigos
y si el toro escucha a los bueyes
antes de verse con la vaca.
Ya los caminos tienen ojos,
los parques tienen policía,
son sigilosos los hoteles,
las ventanas anotan nombres,
se embarcan tropas y cañones
decididos contra el amor,
trabajan incesantemente
las gargantas y las orejas,
y un muchacho con su muchacha
se obligaron a florecer
volando en una bicicleta.


قُلْ لِلفَتَى السَّعْدِيِّ أَفضلُ مَن لَهُ
في الصَّدفَتَيْنِ قَرِينَةٌ أَو قَافيَه
مَن ذا يُجارِي فيكَ بَحْراً زاخِراً
صَارَتْ بهِ السَّبْعُ البِحارُ ثَمانِيَه
أَنا عنهُ راوِيةٌ وحَمَّادٌ لهُ
خَلَّفْتُ حَمَّاداً يَسِيرُ وَرائيَه


Halld: a tiszta hűség
tovább megmarad,
mint a keserűség
s a kemény harag.
Míg a földön csúszol
s napnyugtáig érsz,
százszor elbucsúzol,
százszor visszatérsz.
Lehet, földed úgy ereszt el,
mint gaz mostoha,
de ha egyszer belefekszel,
nem dob ki soha,
mikor ágyat vet majd
s végkép befogad,
szíjas gyökeret hajt
csontod és fogad.


Auch lobet Gott jhr lufft-gewächß/
Ihr wolcken hoch geboren/
Ihr wind/ zween/ vber fünffmal sechß/
Ihr hagel rund gefroren.
Ihr fliegend flammen/ donner/ blitz/
Comet vns nit gewogen/
Schnee/ reiff/ vnd regen/ kält/ vnd hitz/
Vnd du gefärbet bogen. 1


Jak vítěz Hilarion kráčel světem,
dar divů, jejž vzal z ruky Antonína,
ač jeho hlava plála šedin květem,


Já bloudím jak zbavená smyslů
tím strašlivým pohřbených sadem,
kol sladký šum listí mne zránil
a pálí jak uštknutí hadem.


A všichni klekli kolem trůnu teď
a zvolali: „Buď sláva Karlovi!“


Kdy jemně v nich se druhdy probírám,
jak naříkání porobených zvučí,
a sáhnu-li v ně v citů rozchvění,
tu mně z nich píseň táboritů hučí.


A barát a lóval karikára forgott,
Felhányta magasan a nehéz dorongot
S megkapá marokkal, - vagy tán meg se kapta
Csak, mint könnyü pálcát ujjain forgatta.
Zúgott a nehéz rúd, kavarván a szelet,
Nagy tányért csinált a barát feje felett.
Fényes karikát írt hegye a fegyvernek,
Mint ha tüzes üszköt csóválgat a gyermek.


Postavou vetchý, v obličeji sivý,
se zrakem divým těká krajem kmet.
On sedne – ale slyší-li krok živý,
zas prchá dál, snad aby jinde sed’ –
bez mezí prchá, v bouři vln i vzduchu,
v skal ticho, lesu šum, jen dál a dál,
pryč v ústraní, kde lidských není duchů
ni šlépějí, ni hlas, ni echo skal!


经行苇荻沙头熟
出没风涛胆气粗
博得酒归明月夜
呼儿作脍旋批鲈


Ven vyšel, mih’ se bleskem na obzoře.


Invierno, viejo triste, mi loca fantasía
te imaginas que partes con tu melancolía,
con tu aspecto severo, con tu cara tan gris,


Pamatuješ dosud, jak jsem s tebou tich
skláněl horkou hlavu nad kupami knih?


偶然见说茅包锦
此语端为知者辞
慎勿妄将茅作锦
免令堪鄙又堪嗤


»O weiter, weiter nur zum Flug hinan« –
Mein heilig Kind, ich bin ein kranker Mann,
Bin müde, grenzenlos, schon sink' ich, weh ...
Von unten winkt ein nachtschwarz stummer See.


Byl asi sedmý rok, poslední v roce den;
Hluboká na něj noc. – S půlnocí nový rok
Právě se počínal. V vůkolí pevný sen,
Jen blíže jezera slyšeti koně krok.
Mého to koně krok. – K městu jsem nocí jel;
A přišed k pahorku, na němž byl tichý stán
Dávno již obdržel přestrašný lesů pán,
Poprvé Viléma bledou jsem lebku zřel.
Půlnoční krajinou, kam oko jen dosáhlo,
Po dole, po horách, lesy, jezerem, polem,
Co příkrov daleký sněhu se bělmo táhlo,
Co příkrov rozstřený – nad lebkou i nad kolem.
V hlubokých mrákotách bledý se měsíc ploužil,
Časem zněl sovy pláč, ba větru smutné chvění,
A větrem na kole kostlivce rachocení,
Že strach i ňádra má i mého koně oužil.
A tam, kde města stín, v cvál poletěl jsem s koněm,
I po kostlivci jsem hned druhý den se tázal;
Starý mi hospodský ku pahorku ukázal,
A – již jsem dříve psal – smutnou dal zprávu o něm.


Di settembre vi do diletti tanti:
falconi, astori, smerletti e sparvieri,
lunghe, gherbegli e geti con carnieri,
bracchetti con sonagli, pasti e guanti;


سيري تُراعيكِ النُجومُ الساهِرَه
لَيلا وَعَينُ الشَمسِ عِندَ الهاجِرَه
فَلَأَنتِ عِندَ الشَرقِ أَجمَلُ باخِرَه
تَجري إِلَيهِ بِها المِياهُ الزاخِرَه
يا لَيتَ أَنّي فيكِ أَو إِيّاكِ
سيري تُداعِبُ فَوقَكِ الريحُ العلَم
وَتُلاطِفُ البَحرَ الخِضَمَّ إِذا اِحتَدَم
بورِكتِ باخِرَة وَبورِكَ مِن عَلَم
فيكِ الخَلاصُ لِساكِني تِلكَ الأَكَم
في الشَرقِ أَحبابٌ عَلى جَمرِ الغَضا
نَقَمَ الزَمانُ عَليهِمُ بَعدَ الرِضى
هَجَروا الكَرى وَتَطَلَّعوا نَحوَ الفَضا
يَتَوَقَّعونَكَ كُلَّما بَرقٌ أَضا
سيري فَإِنَّ الحَربَ في مَسراكِ
بَيروتُ يا بِنتَ البُخارِ الجارِيَه
فَإِذا سُؤِلتِ مِنَ البَقايا الباقِيَه
قولي لَهُم إِنَّ الحَياةَ الهانِيَه
لَم تُنسِنا سُكّانَ تِلكَ الناحِيَه
أَمّا الدَليلُ فَحَسبُنا إِيّاكِ


yol kenarındaki


景阳宫井剩堪悲
不尽龙鸾誓死期
肠断吴王宫外水
浊泥犹得葬西施


Wan dein begird/
Mein hertz regirt/
Für leidt kan ich nit sprechen;
Für süsser noth/
Für süssem todt/
Daß hertz möcht mir zerbrechen.


Schneider will den Leib umfahen,
Schuster kniet vor seinem Kind,
Sich in Züchten ihr zu nahen,
Bleibt er immerdar gesinnt.


Quase a seus pés, o corpo debruçando
Sobre um punhal, estava trespassando
O peito um gentil Moço; da ferida
Uma fonte brotava, que estendida
Com as vermelhas águas rega a areia.
Eulina, que nas graças não receia
Competir co’a Deidade que o Mar cria,
De transparente garça se vestia,
Toda de flores de ouro matizada:
A cabeça de pedras tem toucada,
Deixando retratarem-se as estrelas
Em seus olhos; tão ricas, como belas,
Muitas Ninfas em roda a estão cercando,
Nas lindas mãos nevadas sustentando
Os tesouros que oculta e guarda a Terra
(Tristes causas do mal, causas da guerra!).


Ať se básníkův nehodím do počtu,
Jméno v písarském cechu mám nezvučné;
Jen kdy příspěvkem podanou Slovanstvem
Úlohu zmenším!


ya que secreto, sedme más propicio
que aquel que fue en la gran ciudad de Nino
barco de vistas, puente de deseos.


نَأْسَى إِذَا وَدَّعَتْنَا الشَّمْسُ فِي الطَّفَلِ
فَكَيْفَ مَنْ لاَ نُلاَقِيهِ إِلى الأَزَلِ
تَطْوِي بِنَا الْعَيْشَ أَفْرَاسٌ بِلاَ حَكَمٍ
وَلاَ نُخَيَّرُ فِي الأَوقَاتِ وَالنَّقَلِ
أَلأَمرُ لِلهِ فِي الدُّنْيَا وَغَايَتِهَا
أَكُنْتَ مُمْتَثِلاً أَمْ غَيْرَ مُمتَثِلِ
عَلامَ يَأْسُكَ وَالأيَّامُ دَائِلَةٌ
أَخَالِدٌ أَنْتَ أَمْ بَاقٍ إِلَى أَجَلِ
أَخٌ لَنَا كَانَ سَمْحَ الْقَلْبِ وَافِيَهُ
طَلْقَ اللِّسانِ سَلِيلَ الْوُدِّ مِنْ عِلَلِ
نُسَائِلُ اليَوْمَ عَنْهُ فِي مَعَاهِدِهِ
فَلاَ نُصَادِفُ إِلاَّ خَيْبَةَ الأَمَلِ
أَيْنَ الفُكَاهَةُ فِي فَنٍّ وَفِي أَدَبٍ
أَيْنَ الخُصُومَاتُ وَالتَّقْلِيبُ فِي الدُّوَلِ
مَضَى الأَدِيبُ الصَّحَافِيُّ الَّذِي عَمَرَتْ
آثَارُهُ الشْرْق بَيْنَ السَّهْلِ وَالْجَبَل
عَفَتْ خَلاَئِقُهُ الغَرَّاءُ وَانْطَفَأَتْ
بِهَا مصَابِيحُ كَانَتْ قُرَّةَ المُقَلِ
سرِيرَةٌ طَهُرَتْ مِنْ كُلِّ شَائِبَةٍ
ونُزِّهَتْ عَنْ مُدَاجَاةٍ وَعَنْ دَخَلِ
وهِمَّةٌ فِي مَضَاءٍ فِي مُثَابَرَةٍ
زَانَتْ عَلَى الدَّهرِ جِيدَ الْعصر منْ عَطَلِ
نَاهِيكَ مِنْ رجُلٍ فَرْدٍ بِهِ اجْتَمَعتْ
كُلُّ الصِّفَاتِ الَّتِي تُرْضِيكَ فِي الرَّجُل
يَسْعَى فَيَدْأَب لا يَثْنِي عَزِيمَتَهُ
عَادً مِن الْخَوْفِ أَو غَاشِ مِنَ المَلَل
مَا كَانَ أَلْيَنَهُ فِي حلِّ مُعْضِلَةٍ
وكَانَ أَصْلَبَهُ فِي الْحَادِثِ الجَلَلِ
وَكَانَ أَبْرَعَهُ وَصْفاً وَأَمْلأَهُ
لِلْعَيْنِ وَالسَّمْعِ إِنْ يَكْتُبْ وَإِنْ يَقُلِ
كَانَّ أَيَّامَهُ دِيباجَةٌ نُسِجَتْ
مِنَ المَفَاخِرِ فِي حَلٍّ وَمُرْتَحَلِ
قَدْ آلَ سامٍ إِلى النُّعمَى وَأَحسبُهُ
يشْكُو القَرارَ بِلاَ كَدٍّ وَلاَ شُغُلِ
تَقَاصرَ العُمْرُ عَنْ أَدْنَى مَطَامِعِهِ
فَيَا أَسًى أَنَّ ذَاكَ العُمْرَ لَمْ يَطُلِ
لَئِنْ بَكَتْ لِنَوَاهُ مِصْرُ مِنْ ثَكَلٍ
مَا حَالُ لُبْنَانَ بيْنَ اليُتْمِ وَالثَّكَلِ
تَبَدَّلَتْ بِمَنَاحَاتٍ بِلاَبِلُهُ
مِنَ الأغَارِيدِ فِي صَفْوٍ وَفِي جَذَلِ
عَلَى فَتًى كَانَ حُرَّ الرَّأْيِ يَعْصِمُهُ
مَا اسْطَاعَ بَحْثاً وَتَمْحِيصاً مِنْ الزَّلَل
وَقَام فِي خِدْمَةِ الأوْطَانِ مُضْطَلِعاً
بِهَا اضْطِلاَعَ فُحُولِ القَوْلِ وَالعَمَلِ
فِي أُخْرَيَاتِ لَيالِيهِ يَجِدُّ بِهَا
سَعْياً كَمَا جَدَّ فِي أَيَّامِهِ الأُوَلِ
أَبَا المُرُوءَاتِ يُسْدِيَهَا وَلَيْسَ بِهَا
يُرَى التَّبايُنُ فِي الأجْنَاسِ وَالمِلَلِ
تِلْكَ الصَّلاَتُ الَّتِي مَا زِلْتَ تَبْذُلُهَا
لِكُلِّ مُنْقَطِعٍ أَوْ كُلِّ مُتَصِلِ
دَيْنٌ ستَرْبُو عَلَى الذِّكْرَى فَوَائِدُهُ
بِمَا ضَرَبْت بِهِ لِلنَّاسِ مِنْ مَثَلِ
فَاذْهَبْ عَلَيْكَ سَلاَمُ اللهِ مُنْتَقِلاً
جِسْماً وَرَسْمُكَ حَيٌّ غَيْرُ مُنْتَقِلِ
آلَ القُصَيْريِّ إِنْ قُلْتُ الْعزَاءُ لَكُمْ
فَإِنَّهُ لِلرِّفَاقِ الجَازِعِين وَلِي
لَقَدْ بَكَيْنَاهُ وَالْعَلْيَاءُ مُسْعِدَةٌ
مُشَيِّعِيهِ بِدَمْعِ العَارِضِ الهَطِلِ


Die Tür fiel auf die Nas' mir zu,
's Schlüsselloch rief: »Geliebter du.«


Na dědy myslím, jimž vše zumíralo,
jak chodí kolem s divným klidem v čele,
jak zdá se jim, že život dal tak málo.


Auf dem seeumwogten Felsen jammernd
Meine Tochter saß in ihrer Qual,
Sie zu retten war ich nicht im Stande,
Weilt' die ganze Nacht am Meeresstrande,
Sah sie bei des Mondes bleichem Strahl.


清溪溪畔旧溪堂
九曲溪流曲曲长
水自潺湲花自笑
依稀前度识刘郎


alegraréme , como hace el sano,
no de ver a los otros en los males,
sino de ver que dellos él carece.


一部廿七史
成败与兴衰
明知而故犯
欲将归咎谁


Si machen selber raum in ihrem tollem grimm:
Vollenden dir mein Werk zum zeugnis meiner stimm.
Wann alle di vir Wind gebauet dir mein Haus,
So wird es plötzlich gleich mit ihnen allen aus:
Drum gehe freudigst fort! Das Jesusreich sprosst raus.


„Mit nyerünk ha ekkép vesztegetjük egymást?
A hazát juttatjuk végveszélyre, meglásd:
Kitépik kezünkből lázongó vasunkat
S foglalt tartománynak nevezik honunkat.


Doch dreimal selig, dreimal hoch zu preisen
Das Herz, wo beide freundlich eingekehrt,
Und wo die Glut der Rose nicht dem leisen,
Geheimnisvollen Blühn der Lilie wehrt!


A v točen dlouhou noc, kde věčný led a sníh
na skalách křišťálu polární září plá,
i v jihu smavý kraj, kde odalisek smích
v zahradách sultánů jak hudba vře a vlá,
nad vřavu národů a pouští němý stesk,
kde rytmem zesláblým umírá žití tep,
nad černé pralesy a horských štítů lesk,
nad zeleň prérií a zádumčivou step.


О жизнь, умчи меня от скучных берегов,
От волн ленивых и ползучих,
В поток валов
Могучих!
Умчи мою ленивую ладью
В водоворот кипящий и опасный, —
Я в пену яркую одену жизнь мою,
Упьюсь борьбой неравной и прекрасной,
И яд тоски моей, безумной и неясной,
В ревущий зев стремнины изоль


Caminando vi abrir las violetas;
el falerno del viento bebí,
y he bajado, amarillos, mis párpados,
por no ver más enero ni abril.
Y he apretado la boca, anegada
de la estrofa que no he de exprimir.
¡Has herido la nube de otoño
y quieres volverte hacia mí!
Me vendió el que besó mi mejilla;
me negó por la túnica ruin.
Yo en mis versos el rostro con sangre,
como Tú sobre el paño, le di,
y en mi noche del Huerto, me han sido
Juan cobarde y el Ángel hostil.
Ha venido el cansancio infinito
a clavarse en mis ojos, al fin:
el cansancio del día que muere
y el del alba que debe venir;
¡el cansancio del cielo de estaño
y el cansancio del cielo de añil!
Ahora suelto la mártir sandalia
y las trenzas pidiendo dormir.
Y perdida en la noche, levanto
el clamor aprendido deTi:
¡Padre Nuestro, que estás en los cielos,
por qué te has olvidado de mí!


A roste jejich hněv a řev
a roste jejich kvil,
jak kdyby vichor šílenec
je k tanci uchopil.


jež my jsme nalezli v hluboku srdcí svých...!


送尔今出门
行行守清素
举足不违亲
便是趋庭度


Ach verbirge dein Gesichte,
Und dein eifrigs Zorngerichte,
Gott Jehova, vor der Schuld!
Tilge, was mich wolt austilgen!
Las Genade mich anlilgen!
Habe, Vater, doch Gedult!


剥尽群芳独见梅
看花徐步踏莓苔
明朝又报春风到
写尽花前得意杯


Nachdem die künigin
Arsinoe vorhin
vil unglücks het erliden,
das sie nach wer verschiden
vor leit und traurikeit;
In solcher kümmernus
kam ein philosophus,
die küngin an den orten
zu stillen mit den worten
und sprach: »als auf ein zeit
Her Jupiter, der gotte,
den geistren zam gebote
und teilet in durch ab
eim ieglichen sein gab;
doch war nit da das trauren,
sunder in der stat mauren
es vil zu schaffen het,
die gab versaumen tet.


Und wie du heiß die Arme breitest,
von mächtigem Gefühl erfaßt,
und dein Gemüt zur Menschheit weitest,
die dumpf und dunkel liebt und haßt, –


Schon ziehn vom Urachtale die Städter fern herbei,
Man hört der Männer Jauchzen, der Herden wild Geschrei,
Man sieht sie fürder schreiten, ein wohlgerüstet Heer;
Wie flattern stolz die Banner! wie blitzen Schwert und Speer!


أخوكَ فتى يهوَى الشَّرابَ على الدّجنِ
فباتَ على سهدٍ وبُتَّ على أمنِ
فقُم نصطَبح قبلَ الصَّباحِ وقُل معي
سَلامٌ عَليها في الكُؤوسِ وفي الدّنّ
لقد أنصَفت في الحبِّ والعهدُ بَيننا
إذا بتُّ مِنها آخِذاً أخَذَت منِّي


Jen mé srdce pořád bije,
Tlukot tlukotem se honí –
Jak hodiny všehomíra,
Jenž si samy hrana zvoní.


A jen pro ty věčné hádky
těch dvou rozlítaných copů
říkaly tetinky, říkala maminka
o dívce tichounké,
které je znova a znova zas pletly,
že je a bude s ní kříž.


贝叶卷文无表示
于菟曳尾不求怜
昂藏岂是维摩诘
终日相从也默然


Hagyta ekkor alunni az alvót,
Maga után felszedi a pallót -
S foglyainak a szemét bekötve,
Messze hajtá az éjjeli ködbe.


江芦叶叶生秋思
相对闲窗伴晚风
想得涂菘胡伯武
此时情味与谁同


Verlaß dich nicht auf diese Welt;
Sie ist Schaum, der zusammenfällt.


But shou'd thy sterner Genius, only pleas'd
With arms and royalty's important cares,
The duties of a king, my gentle arts
Too lightly prize, and thence reject my suit:
Permit at least, that to Philippa's ear,
Divine Philippa, thine and beauty's queen,
And her attendant graces, I may plead
The cause of bliss, a cause so much their own:
They will approve my claim, to whom the cares,
The labours of my life, my head, my heart
Are all devoted — Let me from their hands
Receive the GARTER, and be call'd their knight.


Sai a passeio, mal o dia nasce,
Bela, nas simples roupas vaporosas;
E mostra às rosas do jardim as rosas
Frescas e puras que possui na fac
Pass  E todo o jardim, por que ela passe,
Atavia-s  Há falas misteriosas
Pelas moitas, saudando-a respeitosa
É como se uma sílfide passasse!


三旬蚕忌闭门中
邻曲都无步往踪
犹是晓晴风露下
采桑时节暂相逢


Dort vor dem Dorf – du weißt den moos'gen Stein –
Saß ich, umhallt von lauter Herdgetön,
An mir vorüber zogen mit Schalmein
Die Herden nieder von den Sommerhöhn.


Ez földön minden nemzetségek
Őtet áldják vígan
És szívek szerint dicsekednek
Ez kegyes királyban.
Az pogányok is így dicsérik:
Dicsősség Istennek,
Azki nagy csudát cselekeszik,
Ura Izráelnek.


Potulný mistr ten, galanthom starý,
moderní lékař ten, kouzelník ten!
Starý claque v pravici, vlaštovčí tvary
fraku se kývají na všecky strany,
pižmovým zápachem zdá se, že voní
mistr ten po světě zmítaný, štvaný,
na tenkých nožičkách kloní se, kloní,
a v starých gardedam vtírá se sen.


Du heiliger und reiner Geist,
Ein Geist, darnach nicht Noth zu fragen,
Indem er sich genug beweist,
Du Alter ausser allen Tagen!
Allgegenwart, Allwissenheit,
Sind Deiner Gottheit Eigenschaften,
Und Zeugen Deiner Ewigkeit,
Die unzertrennlich an Dir haften.
Du sitzest in der Ruh,
Und hörst den Blöden zu,
Die vor dem Thron der Gnade wimmern:
Hier liegt ein altes Kind,
Das erst sein Herze findt,
Und will sich um sein Heil bekümmern.


Ó chceš? hle, ke kolébce Tvojí váži
svou duši, ať je mateřskou Ti stráží,
ať po víčkách Tě vroucně zulíbá.


Du weißt es wohl, ich konnte frei nur sein
Mit meines Deutschlands deutscher Kunst und Art,
Und setzte deutsch mein deutsches Leben ein,
Gleich deutschen Dichtern auf der Ritterfahrt.
Der hat gedichtet nicht, geliebt, gelebt,
Der kann nicht frei sein, der dem Tod erbebt.


Ye Youths of Albion's beauty-blooming isle,
Whose brows have worn the wreath of luckless love,
Is there a pleasure like the pensive mood,
Whose magic wont to sooth your soften'd souls?
O tell how rapturous the joy, to melt
To Melody's assuasive voice; to bend
Th' uncertain step along the midnight mead,
And pour your sorrows to the pitying moon,
By many a slow trill from the bird of woe
Oft interrupted; in embowering woods
By darksome brook to muse, and there forget
The solemn dulness of the tedious world,
While Fancy grasps the visionary fair:
And now no more th' abstracted ear attends
The water's murm'ring lapse, th' entranced eye
Pierces no longer thro' th' extended rows
Of thick-rang'd trees; 'till haply from the depth
The woodman's stroke, or distant-tinkling team,
Or heifer rustling thro' the brake alarms
Th' illuded sense, and mars the golden dream.
These are delights that absence drear has made
Familiar to my soul, e'er since the form
Of young Sapphira, beauteous as the Spring,
When from her vi'let-woven couch awak'd
By frolic Zephyr's hand, her tender cheek
Graceful she lifts, and blushing from her bow'r,
Issues to cloath in gladsome-glist'ring green
The genial globe, first met my dazzled sight:
These are delights unknown to minds profane,
And which alone the pensive soul can taste.


Mnohé srdce milovalo,
láskou blaze květlo, –
jenže z jara dchnutí mrazu
bílý zvonek zhnětlo.


quando sentii e vidi menar foglie
di freschi quercioletti, ond´io più presso
mi feci alquanto. Dietro alcune scoglie
tacitamente per veder fu´ messo:
vidi tre cerbie gir con pari voglie
l´erba pascendo, per che, ´nfra me stesso
avvisando pigliarne una, pian piano
vêr lor n´andai con un po´ d´erba in mano.


Gott und Glücke weis, wie lange,
Wo, wie weit, wie froh, wie bange
Mein herumgezogner Fuß
Noch den Ruhplaz suchen muß.
O wie manches Schnein und Regnen,
O wie mancher saurer Wind
Werden mir noch wohl begegnen,
Eh mein Fleiß die Frucht empfindt!


Dornige Wildnis umgürtet die Stadt.
Von blutenden Stufen jagt der Mond
Die erschrockenen Frauen.
Wilde Wölfe brachen durchs Tor.


Mert lelkem oly tükör, amelyben
Legszebbnek látod magadat;
Gyönyörködöl az istenképben,
Minőnek szerelmem mutat;
Mert szép vagy ott, mint a dicsőség,
Hódító, mint a diadal;
Tekintetedben angyalfönség,
Mitől imává lesz a dal:


Schon legt der Bäcker sich auf Osterkringel
Und seine Fenster putzt der Photograph,
Der blaue Milchmann mit der gelben Klingel
Stört uns tagtäglich nun den Morgenschlaf.
Mit Kupfern illustrirt die Frauenzeitung
Die neusten Frühjahrsmoden aus Paris,
Ihr Feuilleton bringt zur Geschmacksverbreitung
Den neusten Schundroman von Dumas fils.


Mond, s ím förgetegdagály
Kél a barna fellegen
Szél és villám zúgva száll
Déli tájról hirtelen;
A hab heggyé nő legott,
Partját túldagadja,
És a gyönge csolnakot
Vész közé ragadja.


Stilles Gotteswesen du,
Einzig meines Geistes Ruh,
Ach, wann wird mein Geist auf Erden
Recht in dir gestillet werden?
Laß mich nicht so jämmerlich
In der Unruh quälen mich!


Und peitscht dich dann der Witz mit Ruten
Und haßt man dich, – o laß, o laß!
Mehr noch als Liebe aller Guten,
Gilt aller Bösen Hohn und Haß.


Sonne, du bist auch zu Bette:
Laß dich morgen wieder sehn!
Wacht, ihr Sternen, in die wette,
Wachet! ich will schlaffen gehn.
Blinket, flinket ihr dort oben:
Ich will euren Schöpfer loben,
Der des Tages Liecht gemacht
Und die Nacht zur Ruh erdacht.


Ma che a dar fiato a la tromba di Marte
Non basta, et quel che nessun d'essi tacque
Stampato appare, non che descritto in carte.


Dein Schleierlein weht, dein Schleierlein weht,
Die Tränen des Taues, die weinest du zu spät.


Ты грустишь, что Руси не нужна ты,
Что неведом тебе ее путь?-
В этом сердце твое виновато:
Оно хочет забыть и уснутПусть запутана стезя!
Спать нельзя! Забыть нельзя!
Пусть дремуч и темен лес —
Не заслонит он небес!
Выходи поутру за околицу,
Позабудь о себе и смотри,
Как деревья и травы молятся,
Ожидая восхода зарНам дано быть предутренней стражей,
Чтобы дух наш, и светел, и строг,
От наитий и ярости вражей
Охранял заалевший восто


霜寒金气重
落叶覆苍苔
万木俱萧索
黄花独自开


Dir schlägt ein männlich Herz auch! Dein Leben tönt
Mehr Harmonieen, als ein unsterblich Lied!
In unsokratischem Jahrhundert
Bist du für wenige Freund' ein Muster!


Aqui jaz o Dom Pascácio!...
No sepulcro o amigo escreve
Um punhado de cevada,
E a terra lhe seja leve.


Engelmunde
hat die stunde
durch ihren engel-mund/
den man betauet
mit engel-tranke schauet
bis auf den grund/
verzukkert und versüßet.
Ihr süßes sprechen flüßet
wie honigsäum. Nuhn wil sie weichen.
Engelmunden/ Engelmunden/ Engelmunden blikke bleichen.


Jetzt jauchzt die Erde, feiert im Perlenschmuck
Den Sieg des Tages über das Graun der Nacht –
Doch freut sich meine Seele schöner;
Denn sie besiegt der Vernichtung Grauen.


Брожу — не дом же плотничать,
Расположась на росстани!
Так, вопреки полотнищам
Пространств, треклятым простыням
Разлук, с минутным баловнем
Крадясь ночными тайнами,
Тебя под всеми ржавыми
Фонарными кронштейнами —
Краем плаща… За стойками —
Краем стекла… (Хоть краешком
Стекла!) Мертвец настойчивый,
В очах — зачем качаешься?
По набережным — клятв озноб,
По загородам — рифм обваСжимают ли — «я б жарче сгреб»,
Внимают ли — «я б чище внял»Все ты один, во всех местах,
Во всех мастях, на всех мостаМоими вздохами — снастят!
Моими клятвами — мостят!
Такая власть над сбивчивым
Числом у лиры любящей,
Что на тебя, небывший мой,
Оглядываюсь — в будущее!
16 октября


保寿当年不渡河
个般檐板误人多
劝君剩买草鞋好
弹雀何曾只就窠


Aber bist du dann draußen, dann weißt du nicht hin
Noch her, nicht ein und noch aus,
Dann bist du so klug und so dumm wie vorher
Und kommst auch genau so nach Haus.


equívoco verídico,
resiste sempre à análise,
driblando, assim, a nossa
raquítica hermenêutica


云山端似梦中游
芸馆高情两日留
莫景重来恐难必
临行馀兴又登楼


Da questo mondo al mondo novo gita,
in quella parte ch'ha più lieto il giorno,
l'aria più dolce e più benigno il cielo,
dentro la sua magion facea soggiorno,
da insidie e armi e falsi cor fuggita.
Qui con soave zelo
in isoletta ombrosa e al sol gradita
si posa e scorge lidi e monti intorno
e altrui periglio e scorno,
e con sicura vista
varia natura e sorte è sempre vista.
Qui baghe fonti e linfe
e voci e lire di celesti ninfe,
che nel mezzo hanno un colle,
dond'erto è un tempio a la lor dea sacrato.
Né a l'albergo beato
giunger si può per camin piano e molle.
L'aligero signor per lei felice
al monte, ove s'estolle,
scioglie le penne, indi la lingua, e dice:


	Abandonato sanza mia cagione
da te mi trovo, ed or amante tale
hai tolto, che ne renderà ragione,
e già ti trade, ov'io t'era leale;
così costui conforterà il mio male,
tradendo te come tradito m'hai.


Egyre erősebb a nagy Szándék,
Hogy az Istent ne szavakban vitassák,
De adassék meg az Embernek
Itt a Földön minden szépség, igazság.


Éneklő koldus volt czimem.
Éltem kenyéren és vizen.
S azt hittem, hogy király vagyok,
Bolondok közt a legnagyobb.


Jetzt verbindet er sie, horcht nur bangem Erwarten
Donnernde Worte die Ludewig schilt,
Doch nun kennet der Hof endlich, daß er mit Grimme
Alle Götter erfüllt,


Jetzt kommt zur reiffen Frucht,
Was du zuvor erworben,
Was du vorlängst verflucht,
Das ist bey dir verdorben.


عَجِبتُ لِلعاذِلِ المُغرِي بِفُرقَتِهِم
كَم ذا يُعَوِّضُ لي الأَفراحَ بِالتَّرَحِ
شُغِلتَ مِن عاذِلٍ عَنّا بِشاغِلَةٍ
وَسارَ نَحوَكَ مَرجُ الكُحلِ بِالمِدَحِ


Yo soy así
Como me estáis viendo.
Yo soy así,
Con la nariz pinochil,
Con hermosa nariz
(de pequeña no podía jugar al «orí»).
Flequillo y entrecejo acusado
no me acuso de haber amado.
Vestida de soltera,
mi moda es no ir a la moda,
mi guerra es no ir a la guerra.
Soy más pacifista que artista
más humanista que feminista,
más alta que baja,
mis músculos
más fuertes que García.
Soy tímida y no lo parece,
soy poeta y sí lo parece,
soy gorda y sí lo parece,
soy soltera y no lo parece,
soy viuda y sí lo parece,
soy una niña y no lo parece.
Soy así...
como me estáis leyendo.


月样团圆水样清
好将香合伴闲身
青鸾不用羞孤影
开匣当如见故人


Ó hóbillentyüs ajk zenés, meleg csodája
hogy gyengéd hangjaid betöltik a leget
s mint rezgést rabul ejt a zongorák pedálja
ha elhallgatsz, a szív zenéje emleget.


Ando,


Nu mak mi nich dart Hart so buck!
Un lach doch mal! un frei di mal!
An Hęben singt de Lurken smuck,
Int Holt de Nachtigal.


Hier ist der Wahlstatt Ort, die Gruft vnd das Erliegen
Der falsch- vnd bösen Sach'; hier ist der Guten Siegen.


bir camekanın içinde