Reinaldo Arenas, templado corazón de melón.
¡Mándame el libro de las flores,
para volver a verte,
para volver a verte!
Este siglo de las luces se acerca fatal
y otra vez el mar, golpea fuerte
tu Celestino antes del alba.
El mundo alucinante, que escribiste
te seguirá esperando cuando vuelva a verte.
Morir en junio, Con la lengua afuera,
Será un milagro viril
de la humana verdad en ti derramada.
¡Reinaldo Arenas, alguien se acerca!
¿Será Fidel Castro, Trujillo o Batista?
¡No temas más, ya nadie podrá tocarte!
Con los ojos cerrados,
he visto,
el calor del verano,
que golpea afuera;
bello desnudo del alba,
precioso viento del mar asesinado
por un sistema castrista de la muerte viva.
Cuba, Guantánamo y La Habana
se mecen en el pozo del leprosodio cubano
mientras asesinado por el verdugo monarca castrista
Cuba es una niña asustada y violada.
Antes que anochezca
sobre las oscuras golondrinas
he divisado tu hermosura;
hermano de las luces, Reinaldo Arenas.
Con los ojos cerrados, de amor a vivo fuego
surgieron tus palabras de tierno maricón
de mundos olvidados, templados
y cansados principios amariconados.
Todos los polvos son para ti hermosos
polen sagrado de tierno dolor.
¡Inreverente texto descarnado,
fusil y aceite de locuras,
gitano abrumado de la luna,
paraíso, cordón umbilical,
pantomima del mar,
revolucionaria golondrina,
mariposa en tallo lunar,
pétalo marchito, arenal sin fondo,
coqueto paladín de la muerte,
bello mariscal templado de la ira,
alucinante bañista del tejado,
moribundo centinela siempre en fuga
que pareces un falo pintado por Dalí!
Dolor inmenso en tu corazón valiente
sentiste el dolor del leprosodio cubano;
ahora eres libre como la flor del malva.
No habrán soldados enloquecidos,
barricadas humanas ya cansadas,
ni castrismos enfurecidos,
ni tumbas comunistas,
ni alacranes malditos,
ni estalinistas, ni lenistas, ni nazistas,
para ocultar por más tiempo a la Literatura
tu hermoso cuerpo,
hermoso rey de este verano.
Reinaldo Arenas, destellos de luz
en la plegaria callada y sacra de la vida.
Moriste por un deber, por un valor,
por un bello principio amordazado
en el mismo semiciclo de la guerra.
¡Ojalá que tu alcoba
se llene de limones, de naranjas azules y redondas,
de tiernos compañeros que te den la vida
No-dolor, no la muerte,
como todos los humanos.
Reinaldo Arenas, antes que anochezca,
mándame el libro de las flores,
para volver a leerte,
para volver a leerte,
antes que llegue
este azaroso verano de la muerte.
Con fusil en mano
prenderé una vela
por tu alma, por tu costado,
por todo lo que te hicieron los humanos,
porque en el mundo se acabe la guerra
y porque mañana
en el mismo semiciclo
de la guerra cubana
en busca de su libertad
el bello nombre
de Reinaldo Arenas
brille soberano,
antes que anochezca.


يا لَيلَةً بِتُّ فيها دائِمَ السَهرِ
أَرعى النُجومَ حَليفَ الهَمِّ وَالفِكرِ
كَأَنَّها حينَ ذَرَّ اللَيلُ ظُلمَتَهُ
جَمرٌ جَلَتهُ الصَبا في مُصطَلىً خَضِرِ
يا وَيحَ قَلبِيَ مِن ريمٍ بُليتُ بِهِ
بِالصُبحِ مُنتَقِبٍ بِاللَيلِ مُعتَجِرِ


Pravda jestiť jenom jedna,
zjevil nám ji věčný Bůh,
nechce-li kdo býti hluch,
pravdu tu ať sobě zjedná;
Svatý Duch ji v Církvi hájí,
věrci bezpečně jdou k ráji.
Nekřesťanská pyšná věda
nadarmo se namáhá,
ten, kdo na ni přísahá,
klamu na vějičku sedá;
slyšte, co nám Církev hlásá:
„V Kristu všemu lidstvu spása!“
Nevidíte-li, kam žene
zas náš národ nevěra?
Vizte, jak ta příšera
již jej dusí více denně.
Ti, jenž zbavit chtí Vás víry,
jedovatými jsou štíry.
Nabubřeni vědou planou
na záhubu vlasti jsou,
ač lhou, k národu že lnou,
blaho jeho vrhli stranou;
slovo zvučné, ale skutek
lidu strojí žal a smutek.
Co zlých činů věda lichá
v národech se napáchá,
čertovinou zapáchá
všude jejich smělá pýcha.
Z opic prý svůj původ mají;
věru, ve tvář němou zrají.
Nechtí znáti Tebe, Bože,
svého Tvůrce na nebi,
ze sobecké potřeby
na bližního berou nože;
příbuzní-li jejich, opi,
také se kdys nožů chopí?
Nabudou-li strýčků vlivem
velebené kultury,
budou-li z nich nestvůry
pokročilé divným divem,
povíme si trochu více
o původu od opice.
Zatím dovede jen štěkat
čtveroruký němý tvor,
tuším, míní dělat vzdor
a tak člověky nás lekat;
křesťan, jemuž svítí víra,
vděčně k Bohu Tvůrci zírá!


Hast du nicht genug gelitten?
Hast du nicht dich müd gestritten,
Armes Herz, was willst du mehr?
Ferne Lebensquellen rauschen,
Willst du noch bethöret lauschen?
Sieh, dein eigner Quell ist leer.


Tam se co holub na báni
Kolem sebe točil,
By, zdaž někde něco schází,
Bystrým zrakem zočil.


Du schenkst Castiliens Provinzen,
Die dir das Erbrecht zugedacht,
Dem Sohne Ludewigs, des nievergnügten Prinzen;
Weil deiner Großmuth Trieb erwacht.
Germanien ruft dich zum Throne,
Den Habsburgs Stamm seit grauer Zeit geziert,
Dieß große Reich wird nur durch dein Verdienst gerührt;
Du kömmst, und nimmst die Kaiserkrone.
Kein Wunder! wer den Geist zum Frieden weis zu lenken,
Kann leicht ein Königreich verschenken.


Vi surge in mezo un sasso: che la cima
dun bel muro d acciar: tutta si fascia
e quella tanto in verso il ciel sublima
che quanto ha intorno inferior si lascia
non facia (chi non vola) andarvi stima
che spesa indarno vi feria ogni ambascia
Brunel disse: ecco dove prigionieri
il Mago tien le donne e i cavallieri


5.
Mein JEſu/ ſol ich mit dir wandern?
Du biſt das Haupt/ und ich dein
Glied/
So fuͤhre mich durch keinen andern/
Deꝛ ſich umb meinen Schutz bemuͤht/
Als den/ der einen Joſeph weckt/
Und ihn auf ſeiner Reiſe deckt.


Was will das Herz mir spalten?
Der Mißmut bohrt und sägt.
Es ist ein wüstes Schalten,
Das nicht nach Lust und Liebe frägt.
Du mußt fein stille halten,
Wie roh es auf dich schlägt,
Das Deine recht gestalten
Und tragen, was das liebe Herz erträgt.


E como, quando Noto se desata,
Quebrantando de Eolo a prisão dura,
Que turba o mar traquilo, e arrebata
Montes de água, que leva à região pura;
Tal ao bárbaro Rei a fúria trata
Do infausto habitador da treva escura,
Turbando-lhe os sentidos sossegados
Com ondas inquietas de cuidados.


碧岭穹林相倚倾
隔溪啼鸟唤春晴
松间石上堪题句
怕有人来识姓名


Doch gleicht dem ersten Blick, den wir uns sahen,
Der andre, als der höchste Freund gefunden,
Das Licht des Einz'gen neu verklärt die Liebe.


Die Geister haben's vernommen,
Und nicken schauerlich.
Feins Liebchen, nun bin ich gekommen;
Feins Liebchen, liebst du mich?


Noch floh das schwarze Heer der drohenden Gefahren
Nicht ganz zum feurgen Phul hinab.
Noch einmal wagten sich des Unglücks blutge Schaaren
An des Geliebten Haupt und zeigten ihm sein Grab.


Proč nedovedu štěstí pochopiti,
sám sebe kdysi trpce jsem se ptal.
Hlas tichý, vzdálený, jak echa skal
jsem slyšel ze tmy noční promluviti:


Se uma lágrima então rolar na face d’ela,
Como gota de orvalho em pétala singela
De purpurina rosa... oh! nem eu sei se o diga!
Ondina, meu amor! minha inocente amiga!
Abraça-a, beija-a, sim! enxuga os prantos seus,
Esconde o meu retrato... e rasga os versos meus!


Mit Lucifer hastu gekempfft/
Sanct. Michael,
Du hast sein Heer vnd Macht gedempfft.
Helff vns hie kempffen/
Die Feinde dempffen/
Sanct. Michael.


Wer seinen Donner trägt, der sei von seinen Küssen
Der Überbringer auch! Du, Taube! gieb ihn her!


Herr Gottschalk sprach der frohe Mann
Geht frei aus seinen Banden,
Durch ein Mirakel er entrann
Mit allen den Verbannten.


»Der Schöpfer, der uns schuf, gab jeglichem sein Teil,
Zu helfen überall zum allgemeinen Heil!
Und alles, was er will, kann er Geschöpfen geben,
Geruch und süßen Saft den Rosen und den Reben!
In jeder Eigenschaft strahlt seine Güte weit
In seinem Reich, und ihm blieb die Vollkommenheit!«


Tenea Ruggier la lancia non in resta,
ma sopra mano, e percoteva l'orca.
Altro non so che s'assimigli a questa,
ch'una gran massa che s'aggiri e torca;
né forma ha d'animal, se non la testa,
c'ha gli occhi e i denti fuor, come di porca.
Ruggier in fronte la ferìa tra gli occhi;
ma par che un ferro o un duro sasso tocchi.


El clavel, lindo en color,
y la rosa todo amor;
el jazmín de honesto olor,
la azucena religiosa,
¿Cuál es la más hermosa?
La violeta enamorada,
la retama encaramada,
la madreselva mezclada,
la flor de lino celosa.
¿Cuál es la más hermosa?
Que el clavel y la rosa,
¿cuál era más hermosa?


Aquella su esplendor manchó luciente,
con alevoso horror de infame bala,
trocando en humo, y sombra su Oriente.


Alors que feront-ils ? Rien. Tout. Passez, nuages.


El mundo en que vivimos es algo que no entiendo:
no entiendo que hay un hombre sentado en esa puerta
ni que hay peces por dentro de los ríos,
los peces que se pescan en las pescaderías
(los panes que se comen en las panaderías),
ni que hay un hombre mudo sentado en ese muro.
Cualquiera entiende el mundo sentado en esa puerta,
cualquiera reflexiona sobre el abstracto mundo,
el tremebundo mundo compuesto de animales,
de males que no curan
y gentes que no duran;
cualquiera entiende el mundo que yo nunca lo entiendo.
Cualquiera se levanta contento y se pasea,
cualquiera que no tenga sentidos en la frente
se levanta o se siente
contemplando este mundo sentado en esa puerta.
El mundo se compone, compónese de cosas,
de libros y de rosas
y de otras mil especies de animales.
De sendas y corderos,
de sapos y senderos,
de ventanas abiertas está compuesto el mundo.
Pero cualquiera entiende del mundo la oficina
donde se arreglan todos los papeles del mundo
y se hace el pasaporte para la patria amarga
de donde nadie vuelve.


Deset let!
Jediný pohled zpět
a nezastavit ani nohy v kroku;
jediným citem v srdci vzplát a v oku,
nic víc;
neb stvořeni jsme roků pro sta, pro tisíc!


تَخَرَّمَها العَطاءُ فَكُلَّ يَومٍ
يُجاذِبُ راكِبٌ مِنها قَرينا
وَكائِن قَد رَأَينا مِن بَخيل
يُعَلِّكُ هَجمَةً سوداً وَجُونا


dědictví pěkné s vážnou dumou v čele
jsme přejali, a zdaří se nám snad
– ne-li je zmnožit – aspoň takto celé
potomkům věrně zachovat.


Meine heftige Henriette
Wohnt in diesem kleinen Haus,
Lärmen die wir aus dem Bette,
Kratzt sie uns die Augen aus.
Scht und hm, scht und hm,
Sachte um das Haus herum.


Rose Marie, Rose Marie,
Sieben Jahre mein Herz nach dir schrie,
Rose Marie, Rose Marie,
Aber du hörtest es nie.


Vernehmt nun, wies dem Ritter gieng!
Er lag auf Eiderpflaum,
Um welchen rother Atlas hieng,
Und hatte manchen Traum.
Er zittert auf. Mit blauen Licht
Wird sein Gemach erfüllt,
Ein Mädchen tritt ihm vors Gesicht,
Ins Leichentuch verhüllt.


A Muse expiring, who with earliest voice,
Made kings and queens, and beauty's charms her choice,
Now on her death bed, the last homage pays,
O Queen, to thee; accept her dying lays.
So at th' approach of death the cygnet tries
To warble one note more, and singing dies.
Hail mighty Queen, whose powerful smiles alone
Command obedience and secure the throne.
Contending parties, and Plebeian rage,
Had puzzled Loyalty for half an age:
Conqu'ring our hearts you end the long dispute;
All who have eyes confess you absolute;
To Tory doctrines even Whigs resign,
And in your person own the right divine.
Thus sung the Muse, in her last moments fir'd
With CAROLINA'S praise, and then expir'd.


Dein Mund, geschlossen von Todeskrampf,
Hat meinem Gebot sich erschlossen;
Ach! nur zu verlängern den Todeskampf,
Hat man dir's eingegossen.


So lang die Sonn/ der Wagenherr der Erden/
Die Welt ümreist mit neugespanten Pferden/


sen, sen olanı gör


Ježíši dobrý, jenž jsi v bolu pněl,
stůj v boku mém, když hrozí nepřítel.
Pohlédni na mne okem laskavým:
Tys pastýř můj a já jsem dítkem Tvým!
S Tebou chci strádat, s Tebou v boje jít,
s Tebou chci vítězit neb čestně mřít.
Vše drahé své poroučím do ochrany
Tvé, Spasiteli, a Tvé Matky Panny!


Un, che d'Astrea torcendo i puri sensi,
La nuda verità veste di frode;
Corvo inuman, ch'ove a litigio viensi,
De l'altrui mal, come suo ben, si gode.


Ztráceje chrup a hřívu,
rozumem korumpován,
přece však tu a tam ještě
mám odvahu a krev.
A tak si myslím někdy,
tebou jsa opojován
a všude, na každém kroku,
nalézaje tvůj zjev,


Se mercé chiamo con dilecto e pianto,
Solo è che nei begli occhi io vegio fiso
Quanta possanza ha l'amoroso strale.


Den breiten scharfen Degen
Fest um den Leib geschnallt,
So wallt in Blüthengehägen
Die starre Schreckgestalt.


So sprach ein Mann, als, aus vermeinter Pflicht,
Sein junges Weib in strengem Zorn entbrannte,
Und Evens Fall und blinde Zuversicht,
Voll Spötterei, ich weiß nicht wie benannte.
Wie sollt' ich doch, so fing sie nochmals an,
Aus Lüsternheit, am Apfel mich zu laben,
Nicht mich allein, auch einen lieben Mann,
In solche Noth, wie sie gestürzet haben?
Gewiß, mich däucht, man fängt uns nicht so bald;
Wer würde wol jetzt einer Schlange trauen?
Ach Schade doch! die schlüpfrige Gestalt
Erweckt allein den Ekel blöder Frauen.
Nein, auf mein Wort! die Aepfel aller Welt
Sind ohne Kraft, dein Evchen zu verführen.
Was hat die Frucht, das uns so sehr gefällt?
Ist sie so süß, und muß man sie probiren?


С безумною отвагою поэта
Дерзаю руки воздевать,
Моля того священного портрета,
Что только Феб умел списать,
Чтоб этот лик воздушный, бестелесный,
Про дальний блеск поведал сам,
И вечный луч красы его небесной
Сиял слабеющим глаза


Publicado no livro Sol dos cegos (1968)
In: ALVIM, Francisc Poesias reunidas, 1968/198 I Pedro  Alvi São Paulo: Duas Cidades, 198  26 (Claro enigma


Szólt a vadász: „Te hamis kisleány!
Arcod rózsa, de beszéded csalány.
Látom, te még most is a régi vagy,
Szemed s szavad a szívben sebet hagy.


Darf ich dir Glauben schenken, goldner Strahl
Erneuter Hoffnung, lichte Himmelsspende?
Nahst du, ein Gnadenengel meiner Qual?
Bist du ein Trugbild, wie so manches Mal?
Verkündest lächelnd du ein letztes Ende?


Za hodinu ve márnici tmavé
otec Pafnuc jako mrcha ležel,
nikdo jemu nezatlačil oči,
nikdo neumyl tvář poplivanou,
jen jeho pes pod okénkem skučel
než jej holí zahnal jeden z mnichů.
V podvečeru přišel zpitý hrobař
a mrtvolu naložil na káru,
zakopal ji mezi samovrahy
na hřbitova nejzadnějším koutě.


Die Glut, von der die jungfräuliche Kälte
Der jagenden Latonenstochter schmolz,
Die ihr beim eingeschlaf'nen schönen Jüngling
Sanft zurief: Wachend ist er schöner noch!


Es ist so ein Gezitter
Das in den Bäumen wippt,
Wenn es nur kein Gewitter,
Du Herzgeliebte, gibt!


Laß sie schwatzen immerhin
Über dem verscharrten Herzen,
Stumm, wie ich im Grabe bin,
Sei du stumm in deinen Schmerzen.


Immer stärkre Zweige packen
Einen nach dem Andern fest;
Strauchelnd sehn sie Arm und Nacken
In der Bande Joch gepreßt,
Horch! und wie zu frohem Fest
Tönen unsichtbar dazu Gesänge,
Cymbeln und Oboenklänge.


Dovea de la mia sorte contentarme,
ché non gli homini sol, ma i dèi celesti
potean di tal ventura invidïarme!


曲槛无人花乱开
都梁烧尽日西颓
年年剩得腰如柳
空看昭阳舞队回


Mne v celé ulici
bojí se prý ženy,
že stále chodívám
děsně zamračený.


AND should I wander to the rural fear,
Whose aged oaks, and venerable gloom,
Invite the noisy rook; with pleasure there,
I might the various polity survey
Of the mixt houshold kind. The careful hen
Calls all her chirping family around,
Fed, and defended by the fearless cock,
Whose breast with ardour flames, as on he walks
Graceful, and crows defiance. In the pond,
The finely-checker'd duck, before her train,
Rows garrulous. The stately-sailing swan
Gives out his snowy plumage to the gale,
And, arching proud his neck, with oary feet
Bears forward fierce, and beats you from the bank,
Protective of his young. The turkey nigh,
Loud-threatning, reddens; while the peacock spreads
His every-colour'd glory to the sun,
And swims in floating majesty along.
O'er the whole homely scene, the cooing dove
Flies thick in amorous chace, and wanton rolls
The glancing eye, and turns the changeful neck.


Kdyby za ni dával dosti
Klenotů mi drahých král:
Zdabych o ně za ni stál?
Nemá král té lahodnosti,
Co já s Bělou, v trůnu lůně
Na koruně.


Pak rytíř Jan byl pochován,
by od vody byl zachován,
tam do skal v dlouhý spánek.
Co zanechal, to žid si vzal,
jen duši bohu odevzdal
a Mělnickým svůj džbánek.


y mal pueden ceder a los horrores,
pues a pesar del tiempo, y de los días
de sus cenizas nacerán las flores


Adieu, Suzon, ma rose blonde,
Qui m'as aimé pendant huit jours :
Les plus courts plaisirs de ce monde
Souvent font les meilleurs amours.
Sais-je, au moment où je le quitte,
Où m'entraîne mon astre errant ?
Je m'en vais pourtant, ma petite,


A fák: Múlt este kezdődött a rékviem.
Poros és szürke volt az alkony,
a görbe fénybe mentek hazatérők,
és béna vágyak mentek lomha mankón.
Múlt este kezdődött a rékviem.
Múlt este volt, igen, igen.


Ve zlatém víně, v zelenavém jedu
tonulo ještě nebe ku posledu,
ochabnul sopek výron plamenný;
zamlklý Kumburk, černý hlídač kraje,
ruinu hradu bokem podpíraje,
nad obzor zdvihal svými rameny.


Die Rosenblüten sind verweht,
Der Morgenstern am Himmel steht;
Schön's Mägdelein,
Fein's Liebchen mein,
Wer weiß, wie's uns noch geht.


Denn als im Sonnenstrahle
Das Mark der Rebe schmolz,
Da ward die goldne Schale
Auf goldnen Inhalt stolz.


谁人筑短墙
横绝拥吾堂
不作新亭槛
幽花为谁香


De vos, madera anciana, me despido,
miembros de algún navío de vendeja,
patria común de la nación bermeja,
que en un mes, sin deudo, de mi sangre ha sido.


Ach, ach, wie sehr verlangt mich doch nach dir,
Komm doch, mein Trost, mein Leben komm zu mir.
Verzeuch doch nicht, aus dieser finstern Höhl
In deinen Hof zu holen meine Seel.


رأيتُ شيخاً عندَهُ عجمةٌ
فقلتُ ماذا قيل منطيقي
قلتُ اشتغل بالفقهِ منْ قبلِ ذا
أتشربُ الخمرَ على الريقِ


Or ardo ben, ma il petto fuor non pote
mandar l'usato suon; sì dentro è roco:
e, quanto più il tuo Febo a segni invoco,
men dal grave silenzio mi riscuote.


Ein volles Jahr bleibt meiner Buße Ziel.
Mich will ich hier, allein um dich, beweinen.
Da ich so sehr dem klügsten Mann gefiel,
Wie muß ich jetzt ihm niederträchtig scheinen?
Ich lieb', ich ehr', und dennoch meid' ich dich;
Ich wußte mir nichts Schwerers aufzulegen.
Gedenkest du, noch übers Jahr, an mich,
So dulde mich, um meiner Leiden wegen.
Die man versucht, ist schon dem Fehltritt nah.
Das hätt' auch ich recht überlegen sollen.
O daß ich nicht auf diese Wahrheit sah!
O daß du mich so hart versuchen wollen!


El viento con el polvo,
hace proras de plata.


Tma ovinula kolem hlavy mně hebkou šatku potají
a nebe bylo indychové, s nějž hvězdy na zem padají.


A vskutku, jejich slib byl svatý, neb jej plnily!
Nebylo záhybu v hlubinách Asry,
nebylo stínu v srdci Maudie,
by oběma stín onen nebyl znám,
ba všechna jejich přání, tužby,
a strasti mládí, všechněch bolů tíha,
jim byla společná a otevřená kniha.


És az inkább tetszik az Istennek
Az szarva-indult és körmös tuloknál,
Kit az szegények meglátnak vígsággal,
És az ő szívekben örvendeznek.
Örvendez azoknak is ő szivek,
Kik az Úr Istent óhajtván keresik,
Mert meghallgattatnak az szegények,
Az foglyokról ő el nem feledkezik.


Před žasnoucím okem mým prostřela’s
své nejčistší hostie bílé!
Z nich zářil tak mocný a svatý jas
a závrať mne jala v ty chvíle.


Non volle la fanciulla palesarsi;
domanda della madre e de' parenti,
e d'ogni cosa voleva accertarsi,
di fratelli e sorelle e di sue genti.
Quivi la notte stanno a riposarsi,
poi si partirno dall'oste contenti.
Non parve tempo a rubare a Margutte,
che non gli dessi Morgante le frutte.


Habsucht, das allgemeine Fieber,
Dürst't viel, trinkt viel, doch immer kränkt;
Wer Gott hat, dessen Herz fließt über
Und trinkt mit, wenn er andre tränkt.


Tel j’etais autrefois et tel je suis encore<span style="font-size: 12px; line-height: 0px;"> </span>
Каков я прежде был, таков и ныне я:
Беспечный, влюбчивы Вы знаете, друзья,
Могу ль на красоту взирать без умиленья,
Без робкой нежности и тайного волненьУж мало ли любовь играла в жизни мной?
Уж мало ль бился я, как ястреб молодой,
В обманчивых сетях, раскинутых Кипридой:
А не исправленный стократною обидой,
Я новым идолом несу мои мольбы…


Tu se' colei ch'ogn'altra bella avanza;
tu se' di nobiltà ricco tesoro;
tu se' colei che mi dài sol baldanza;
tu se' la luce dello etterno coro;
tu se' colei che m'hai dato speranza;
tu se' colei per ch'io sol vivo e moro;
tu se' fontana d'ogni leggiadria;
tu se' il mio cor, tu se' l'anima mia".


Wer blies, so lichthell, schön und rein,
Die fromme Seel' dem Mädel ein? –
Wer anders hat's als er gethan,
Der Seraphim erschaffen kann;
Der blies so lichthell, schön und rein
Die Engelseel' dem Mädel ein. –


Я только уснула на песке прибрежном,
Я не забыла, не забыла ничего,
В сверкающей выси и в прибое нежном
Слышу все то те, все о том те, что прошлНа солнце рука моя лежит, разжата,
Камни горячие блестят на берегу,
И все, что случилось, ты безвинно свято,
Знаю, что зла не причинила никомБольшое страданье я прошла до краю,
Все будет живо, ничего не пропадет,
Вот только я встану, и наверно знаю —
Всех я утешу, кто захочет и поймеЯ только уснула, на песке, случайно,
В солнечной чаше пью забвенья игру,
И неба лучистость и лазури тайна
Нежат доверчиво усталую сестр


Wir Gänse retteten das Capitolium!
Sprach eine Gans, und schwimmt; blos dieses kann bezeugen,
Die Unerschrockenheit sei auch den Gänsen eigen.
Am Ufer prahlt' ein Wolf: Den großen Romulum
Säugt' einer Wölfin Brust. Nichts gleicht, zu allen Zeiten,
Der guten Wölfe Zärtlichkeiten.
Ja! schnattert jene drauf: wenn doch das Mannthier 1 nur
Einst unsre Tugenden erriethe!
Ja! die beseelende Natur
Gab Gänsen Muth und Wölfen Güte.
Ein Habicht zeigt sich ihr, der Feind voll schneller List:
Gleich schreit die Täucherin, und Hals und Fuß wird rege.
Der Wolf entdeckt ein armes Kind am Wege,
Das er beschleicht, und ohn' Erbarmen frißt.


Auf Schwert und Spieß
Und aufs Pferd erstreckt ich
Die Vergünstigung,
Das ist nun alles Gemeingut.


Moi qui, pour la postérité,
Croyais m’envoler, révolté,


Ich nahm das Leben für ein Würfelspiel,
Das keinem seine stete Gunst geschworen,
Doch oft hatt' ich der Augen noch zuviel;


Quivi per influenzia erano sparte
in pochi abitator l'ample virtuti,
ch'ebbe Mercurio, e l'eloquenzia e l'arte.


谁遣儿童善饮牛
饮时常赴最清流
中林不着幽人室
知在前村第几丘


Zář bledá v okno moje tryská,
to velký měsíc stříbrem blýská,
jenž stojí nad střech hřebeny...
Zas jeden den mé bídy zhynul,
zas jeden z četných dnů těch minul,
nad nimiž říkám: Ztraceny!...


Sieh! des Auferstandnen Aug' entsinket
Einst der dichte Schleier um ihn her:
Neue Erden sieht er blühen; trinket
Aus der neuen Sonne Strahlenmeer –
O! dann senkst du den gestärkten Blick,
Neuverklärter! auch auf mich zurück.


Stín blížil se, by s tváří mojí splynul.
Leč horký dech můj na skle v led se srazil,
i zmizel stín a ani nepokynul.
Dech, v křehké květy změněn, mrazil,
a roztávaje po skle jako had se plazil.


Singen und springen, tanzen wir auch!
So ist es Sitte, so ist es Brauch.
Denn auf die Kirmeß passet ja nicht
Trauriges Herz und ernstes Gesicht.


Petits et gros, clochers en fête,
De l'hôpital à l'Évêché,
Dans ce bon ciel endimanché,
Se carillonnent, et s'entêtent,
À tue-tête ! À tue-tête !


Bald sünd sei nu bi dat Eten.
Korl hett mang twei Damen seten,
Recht so'n por lütt drift'ge Dirns,
Recht so'n Heweltaschen wiren s',
Wiren ut 'ne grote Stadt,
Redten glik von dit un dat;


Ihn unsrer Seelen Theil,
Vnd aller höchstes Heil,
Der wird die Nichtigkeiten,
Die unsern Leib begleiten,
Durch seinen Glantz verzehren
Vnd herrlich Ihn verklären.


»Die Primeln blühn und grüßen
so lieblich mir zu Füßen,
die Amsel singt so laut.
die Sonne scheint so helle –.
Mein freundlicher Geselle,
mir ward viel Leid vertraut.«


Cuja ternura assustadora
Agride a tudo que ama e quer,
E vai, nas praias onde estoura,
Tanto beijar como morde
Torvo gigante repelido
Numa paixão lasciva e louca,
É todo fúria: em sua boca
Blasfema a dor, mora o rugid
Sonha a nudez: brutal e impuro,
Branco de espuma, ébrio de amor,
Tenta despir o seio duro
E virginal da terra em flo
Debalde a terra em flor, com o fito
De lhe escapar, se esconde — e anseia
Atrás de cômoros de areia
E de penhascos de granito:


Nun endern sie den gutten Sinn,
Nach dem dein Vorsatz muß erkalten,
Die Gunst bey ihnen fällt dahin,
Der Krantz wird andern vorbehalten.


Wenn ins Land die Wetter hängen
Und der Mensch erschrocken steht,
Wendet, wie mit Glockenklängen
Die Gewitter dein Gebet,
Und wo aus den grauen Wogen
Weinend auftaucht das Gefild,
Segnest du's vom Regenbogen –
Mutter, ach wie bist du mild!


Schwebe leis' auf sanftem Rosenflügel,
Wie ein holder Schutzgeist um uns her,
Lisple dann: ich harre Euch entgegen,
Trennung schreckt uns ewig dort nicht mehr!


Des Nachts da bin ich gekommen,
Treibt mit mir ein Buͤbchen viel Scherz,
Wie Amor mir iſts vorgekommen,
Verwundet, verbindet mein Herz.


Voici les beaux palais où sont les hétaïres,
Sveltes lys de Corinthe et roses de Milet,
Qui, dans des bains de marbre, au chant divin des lyres,
Lavent leurs corps sans tache avec un flot de lait.


Hallottad, nem igaz, hogy akkora baj van,
Nem is vagyok oly szörnyü szegény;
Nem igaz, lehet asszony enyém -
És van zene a verkli-zsivajban.
Van nálam arany,
Hallod, lesz aranyam és nékik a pénz,
Majd megmagyarázza helyettem
Hogy jó vagyok s igazat akartam
S hogy úgy igaz, ahogy én mondom,
S hogy az én arcom az igaz arc
Napsugarában, dörgő zivatarban.


V té mlze paprskové, průhledné a světlé,
v té mlze všecko bylo, cos mi mohla dáti,
vím – do dálky když tobě dlouhý pohled pošlu,
že zrak tvůj mi jej vrátí.


Gern mit liebevollen Händen
Bänd' ich's fest an einen Pfeil,
Durch die Luft ihn dir zu senden!
Doch so weit fliegt selbst kein Pfeil.


Když jsem v době loučení
Tobě dal otázku,
Zdali mohu bezpečně
Věřit v tvoji lásku:
Zavzdychnuvši, s prstu jsi
Zlatý kroužek smekla,
A mně nedověrci jej
Na malíček vtekla.


Die Sommernacht, und andachtvoll der dunkle Garten
Und schwer zufrieden mit den reichen Bäumen.
Derselbe Mond, der all die großen Bäume klein gesehen,
Vor dem die dunkeln Blätter staunend glänzen,
Unwissend stumm gekommen, unwissend stumm vergehen.


In den theuersten Gewändern, Herr, beschied man uns heran,
Drum die köstlichste und schönste meiner Hosen zog ich an,
Denn mit hundert goldnen Füchsen mußt' ich sie euch selbst bezahlen.
Wer noch kann mit solcher Hose und mit solchem Schneider prahlen?« –


So merkt denn auf! Das Vaterland
Soll fest zusammenhalten,
Vom Rhein bis an den Ostseestrand
Selbständig, unzerspalten;
Stets soll es vorwärts, vorwärts gehn,
Und ob die Donner rollen,
Auf eignen Füßen soll es stehn –
Das ist es, was wir wollen.


Na zahrádce jako na světě!
Ach má první radost, fialinka má!
Kvetla jediná mi, v ní byl život můj,
tak krásně kvetla, nebem voněla.


Já si omývám ruce. Staříku, já to nečet.


雪里穹庐不见春
汉衣虽旧泪痕新
如今最恨毛延寿
爱把丹青错画人


Al llegar se desengaña
Y en otra que ve más lejos
Jacinta fuera de casa
Está, sí, sale a su encuentro.
Era en punto mediodía:
Entra por fin, Y Molestos
Los guardas el carruaje
Detienen corto momento.
Los maldice y les da oro,
Por que le detengan menos:
"Corre", al potillón le grita,
Y torna a marchar de nuevo.
Por las retorcidas calles
Echa pestes y reniegos
A cada lenta carreta.
A cada corro interpuesto,
Que a templar el paso obliga
De los caballos ligeros,
Y anheloso a verse llega
De la ciudad en el centro.
Oye de fúnebres cantos
El triste son desde lejos,
Se aproxima, y por la calle
Que va a tomar, un entierro
Pasa. Con hachas de cera,
Pobres, vestidos de negro,
Van de dos en dos; los siguen
Las cofradías; a lento
Paso un féretro se acerca,
De un blanco paño cubierto,
Con una palma, y corona
De blancas flores... ¡Agüero
Terrible! que es de doncella
Principal y de respeto
El funeral le parece
Hierve taciturno el pueblo
En derredor. Manda Vargas,
Turbado con tal encuentro,
Que tome por otra calle,
Al postillón. Revolviendo
Este los caballos, torna
Por un callejón estrecho,
Y a la calle ansiada llega
Después de corto rodeo.
Mucha gente en los balcones
Está, mostrando en sus gestos
Sorpresa de que en tal día
Llegue a la casa un viajero.
Párase la carretela;
La puerta está abierta, yermos
El ancho portal y el patio;
Reina en la casa el silencio.
De un salto Vargas se apea,
Corre a la escalera presto,
De ella por un lado y otro
De cera advierte un reguero
Reciente. Veloz la sube,
Abre la mampara...¡Cielos!
Colgada está la antesala
Enreedor Con paños negros
Enlutada una gran mesa
Mira colocada en medio,
Y en sus cuatro ángulos arden,
Sobre cuatro candeleros
De plata, cándidas velas
Consumidas casi: el suelo
Cubren deshojadas flores,
Siemprevivas y romero.
¡Dios!... ¡Pobre Vargas! Absorto,
Sin voz, sin alma, y en hielo
Convertido, ni respira.
Ojos cual los de un espectro
Gira en derredor; se ahoga
Sin respiración su pecho.
Volviendo en sí un corto instante,
Oye llorar allá dentro;
Cuando se abre lentamente
Una puerta, que al momento
Se cierra, y un sacerdote
Que por ella sale, lleno
De lágrimas el semblante
(De dar en vano consuelo
Viene a una madre infelice),
Queda inmoble a Vargas viendo.
Vargas lo mira, y no alienta;
Mas tras de breve silencio
Rompe al cabo, y le pregunta
Con un angustiado esfuerzo,
«¿Dónde está?»... Quedóse helada
Su lengua. Fáltale aliento
Al turbado sacerdote,
Y con agitado aspecto
Alza el rostro, y levantando
La diestra, señala al cielo.
Vargas le comprende; arroja
Un alarido de infierno;
Huye veloz, la escalera
Baja delirante, ciego,
Nada ve, corre cual loco
Por las calles, y muy presto
Desaparece. En Sevilla
La noticia cunde luego
De su llegada: le buscan
Sus amigos y sus deudos.
Todo, todo en vano: algunos
Dan señas de que le vieron
Junto a la Torre del Oro,
Cuando el sol ya estaba puesto.
    * * *
En un remanso, que forma
El Guadalquivir, no lejos
De Gelves, a las dos noches
Unos pescadores vieron,
A la luz de escasa luna,
De un joven ahogado el cuerpo,
Vestido aun. Procuraron,
Compasivos, recogerlo;
Pero al llegar con la barca,
Y al agitar con los remos
El agua, veloz corriente
Llevó el cadáver. Suspensos
Siguiéronlo un corto rato
Con los ojos, y muy presto
Fué leve punto en las aguas,
Y de vista lo perdieron.


Contre autant de poteaux plantés de place en place,
Abou-Sayd et ses compagnons, bras et flancs
Liés de chanvre, aux cris vils de la populace,
Immobiles, sont là, nus et déjà sanglants.


Montur ist eng, Ordnung gestreng,
Für alles steht, der vor dir geht.


O weh! Die Stelle, die so mancher gerne möchte,
Ein Doktor kommt, und der sie auch erhält.


Und eine Rechnung reichten zur Zahlung sie ihm dar,
Wo Postgeld nebst der Bütteln Gebühr verzeichnet war;
Er aber sprach und lachte: »Geduldet euch, ihr Herrn,
Hier paßt wohl ein Geschichtchen, und ich erzähl es gern:


Es lässet sich mit aller Kraft
Ein Horn im Walde hören;
Ich krieg ein altes Rohr beim Schaft
Und schlendre in die Föhren!


V mrákotách teskné samoty jsem bolesti své do modliteb vžil,
ve chvílích úzkostí ztišil se můj horečný tep žil,
ve chvílích posledních životů tajemství řešily žalmy,
v té chvíli Soumraku můj Věčný požehnal mi.


يَا خَيلَ مُحيي مِلّة الإِسلاَمِ
فُوزي بِكُلِّ غَنِيمَةٍ وَسَلامَ
وَطَإِي بلادَ الشِّركِ مُدرِكَةَ المُنَى
مَنصورةً مَنشُورَةَ الأعلامِ
وَاستَنجِزِي فِيهَا الوُعُودَ بِفَتحِهَا
فَلَعَلَّهَا ادُّخِرَت لِهَذا العَامِ
لِلَّهِ جَيشُ خَلِيفَةً رَايَاتُهُ
مَحفُوفَةٌ بالنُّجحِ فِي الإقدَامِ
مَشحوذَةٌ عَزَمَاتُهُ مَعصومَةٌ
آراؤُهُ فِي النَّقضِ والإِبرامِ
تَغزو مِلاءِكَةُ السَّمَاءِ إِذَا غَزا
مَأمُومَةً مِنهُ بِخَيرِ إِمَامِ
مَحجوبة الأعيانِ وَقعُ سلاحِهَا
بِالرُّوحِ لَيسَ بِظَاهِرِ الأجسَامِ
فَلأجل ذَاكَ يُرَى القَتِيلُ ولا يُرَى
أَثَرٌ بِهِ مِن ذَابِلٍ وحُسَامِ
قَتلَى المَلائِكِ لا كِلى مَفرِيّة
بالسَّمهَرِيِّ ولا قَذالٌ هَامِ
وَمِنَ العَجَائِبِ أن تَكُونَ جِرَاحُهُم
لا في جُسُومِهِمُ ولا فِي الهَامِ
تَرَكَ الهُوَينا واستَقَلَّ بِهِمّةِ
نَشَأَت عن الإِجلالِ والإِعظامِ
وَرَأى الجِهَادَ بِنَفسِهِ وبمالِهِ
أزكى الحُظوظِ وَأَوفَرَ الأقسَامِ
فَسَرى بِمِلءِ الأُفقِ يَحشُو أرضَهُ
بِسَنابِكٍ وَسَماءَهُ بِقَتامِ
يَغشى بِهِ الأَهوالَ لا يعتَاقُهُ
خَرقٌ سَحِيقٌ أو عُبابٌ طَامِ
يجتابُ ذا بالخَيلِ مُعلَمَةً وَذَا
بِالمُنشآتِ عَلَيهِ كالأَعلامِ
مِن كُلِّ مِصلِيتٍ تَقَلَّدَ سَيفَهُ
فَرَأيت صَمصاماً على صَمصامِ
أُسدٌ فَرائِسُها العِدا ألِفَت لَهَا
ظِلَّ القَنا بَدَلاً من الآجامِ
فأني رِباط الفَتح مَرجُواً لَهُ
مِنهُ افتتاحُ عِراقِها والشّام
ألقى بِأَندلسٍ كَلاكِلَ عَزمِهِ
طَلقَ الجَبين مُبارَكَ الإلمَام
فحمى حِمَى الدين الحنِيفِّي الَّذي
ما زال يَدفَعُ دونَهُ ويُحامِي
حَتَّى أَدامَ عَلَى الزَّمَانِ وَأهلِهِ
نِعَماً تَبَزُّ حوادث الأيَّامِ
وَحَبَا فأَغنَاهُم فَأصبَحَ أمنُهُم
أمنَينِ مِن عُدمٍ بِهِ وَحِمامِ
فَجَزَى الإِلَهُ مُعِزَّ دِينِ نَبِيِّه
جَنّاتِ رضوانٍ وَدَارَ مُقَامِ
وَقَضَى لَهُ بالنَّصرِ فِي أعدَائِهِ
وَأنَالَهُ بالسَّعدِ كُلَّ مَرَامِ
يَا ابنَ الأَئِمّةِ مِن مُضَرَ الأُلَى
نَصَبُوا مَنَازَ الحلِّ وَالإحرَامِ
مِن قَيسِ عَيلانَ الذِينَ بِهَديِهِم
شُدَّت عَلَى التَّقوَى عُرَى الإِسلامِ
المُخمِدونَ بجدّهِم وَحَديدِهِم
في الحَرب جَمرَة عُبّدِ الأصنَامِ
والمُطعِمونَ إِذِ السِّنونَ تَتابَعَت
والمُحسِنونَ كَفَالة الأَيتامِ
طابُوا وَطِبتًَ فَقَلَّودك لِعِلمِهم
أمرَ الأنامِ ملامةُ اللَّوَّامِ
وَرَعَيتَ ما استَرعَوكَ مُجتَهِداً وَلَم
تَأخُذكَ فيهِ مَلامَةُ اللَّوامِ
لَمّا قَفلتَ منَ الجِهَادِ وَبَشّرَت
بإِيابِ جَيشِكَ ألسُنُ الأَقلامِ
بَعَثَت بَلَنِسيةٌ إلَيكَ بِوَفدِهَا
عَن كُلِّ مُحتَنِك بِهَا وَغلامِ
مُستَنزِلينَ الرُّحمَ مِنكَ لأهلِهَا
مُستَمطرِينَ سَحَائِبَ الإِنعَامِ
رَفَعُوا ضَراعَتَهُم إِلَيكَ وَبَلّغُوا
عَنهُم أبَرَّ تَحِيّةٍ وَسلام
مستنجزين مواعِد النَّصرِ الَّتِي
وُعِدوا بِهَا مِن نَيلِ كُلِّ مَرَامِ
وَمُعَأوِدينَ اللّثمَ في يَدِكَ الَّتِي
تشفى مُقبِّلها مِنَ الإِعدَامِ
فَأهنأ أمِيرَ المُؤمنِينَ بِغزوَةٍ
خَصّت أنوفَ عِداك بالأرغامِ
تَرَكَت بلادَ الكُفرِ مُظلمَةً بِما
أَجلَت عَنِ الإِيمَانِ مِن أظلامِ
وَأسلَم أمينَ اللهِ تَصدَعُ بِالهُدى
وَتَلِي بِحَدِّ السَّيفِ كُلّ عُرامِ
وَإِذَا ابتدأت بِسَعد جدّك مَطلَباً
كَفَلَت لَكَ الأَقدَارُ بِالإتمَامِ
واخلُد لِحِفظِ الِّينِ وَالدُّنيَا مَعاً
في غِبطَةٍ مَوصولَةٍ بِدَوَامِ


百年天地几同心
偶识焦桐共此音
归去独看明月上
括囊聊尔付长吟


Or La Maison Tellier dont il est question,
Quel « topo » rabâché jusqu’à profusion !
Encore, il faut l’avoir. Autrement, triste affiche,
Et triste boniment, à moins que l’on ne triche.


S mateřídouškou dobrou noc ti dávám,
ji zulíbej a polož k srdci svému,
má láska k nohám a má věrnost k hlavám
se postaví ti ku podušek lemu.


Ja, er schifft höher an; sein Meer ist's Feld der Sternen,
Das Fernglas ist sein Schiff, die Segel der Verstand.
Durch diese Leitung kann jetzt Witz und Auge lernen,
Wie wunderseltsam es im Himmel sei bewandt,
Wie kein Planete nicht ein andres Licht sonst habe,
Denn dies, womit die Sonn' ihr halbes Theil begabe.


Wenn der Schnee ans Fenster fällt,
Lang die Abendglocke läutet,
Vielen ist der Tisch bereitet
Und das Haus ist wohlbestellt.


Mas, senhor, vossa piedade
Vai ser-vos um dom fatal;
Quisestes fazer um bem,
Que redunda em vosso mal;


Psát nelze, tíseň, jež mne svírá,
z každého verše na mne zírá
a panensky jde papír zpět –
má aspoň dokladů zas dosti,
až bude mluvit o lenosti
mých přátel vážný přísný ret.


Montarte a pelo y cabalgarte
resumiendo en la embestida
el rítmico galope originario.
Pulsarte puntualmente,
palparte sudorosa en el agitado contorno
de tu grupa generosa y sentir doblegada tu fiereza
rendida en la entrega:
oferta infinita de respiración entrecortada.
Afuera, el mundo se hunde
en la penumbra nebulosa
del silencio clandestino.
La lluvia en su complicidad
acompasa nuestra danza
furtiva, lasciva, obscena
de fluidos y de olores
de escombros removidos,
de rumores presentidos,
de superficies reveladas
en la desnudez premonitoria
de nuestros encuentros astrales.
La muerte sucumbe y lenta
se alcanza la certidumbre: ...lasitud,
vastedad de suavidades tangibles en el silencio,
¡aliento mínimo, sorpresa!...
Sentirte penetrada más allá de tu ser impenetrable,
atrapada en tu libertad,
hundida en la mística sensación
de la plenitud consumatoria.
La encrucijada genital se despereza
y se sacude resentida
de la horadante embestida de la simiente infiltrada.
Detallas minuciosa,
la ruidosa desproporción de lo sentido
y vagas creciendo en ansias, emergiendo!
desde tu condición de ser eternamente cohabitada.
Al verme mides la distancia lasciva,
conteniendo el furor en la escalada.
¡Desenfundas tu procaz desenfreno
sosteniendo en el aire tu deseo!
Me apuntas con tu monte robusto
de cabelleras y de espasmos
—puerto de muslos abiertos y agitaciones sublimes—
furtiva irrupción de la extensión de mi fauna,
¡Contoneo multiplicado!
Movimiento inquisidor que pulsa y pulsa
y humedece provocante la marea incontenible
de trasparentes gelatinas y sudores genitales.
Para habitarte he esparcido mi ser
navegando en el retumbo
del infinito estallido
de tus densas cavidades.


أَصبَحتَ تَأمُرُ بِالحِجابِ لِخِلوَةٍ
هَيهاتَ لَستَ عَلى الحِجابِ بِقادِرِ
مَن كانَ ضَوءُ جَبينِهِ وَنَوالُهُ
لَم يُحجَبا لَم يَحتَجِب عَن ناظِرِ
فَإِذا اِحتَجَبتَ فَأَنتَ غَيرُ مُحَجَّبٍ
وَإِذا بَطَنتَ فَأَنتَ عَينُ الظاهِرِ


A rokujíce, kývali
hlavami svými zkušeně,
a starou pravdu vzrušeně,
zbožně si opakovali:


Du hast si, Gott, verstokkt, wi si sich dir verstokket,
Das si dein Werk anschauende nicht schaun.
Si sind an Pharonsblokk Pharonisch angeblokket:
Vertrauen sich, wo si nicht sollen traun.
Der falscher Geister strahl
Vergrössert Noth und qual.
Gesichter sind gemein; von Engeln redet ider.
Ein Spil sind heilge Lider.
Hilf ihnen, Gott, um Jesussig,
Eh gegen Gott si führen Krig.


اذا ما مَشَت نادى بما في ثِيابها
ذكِيُّ الشذا والمَندَليّ المطَيَّرُ


Stýská sobě dnem i nocí,
třepotá se v boce,
s kým si duška přeubohá
v jaru zaštěboce?


V hluboké noci ebenově tmavé
záhadná bílá vstala věž,
zde žlutá světla třásla se jak nad rakvemi,
mé srdce též.


إني لَعَمركَ مَا أخشَى إِذَا ذُكِرَت
مِنِّي الخَلاَئِقُ في مُستَكرِهِ الزَّمَنِ
أن لاَ أكَوُنَ إِذَا مَا أزمَةٌ أزَمَت
مُرَبَّباً ذَا قَرِيضٍ أملَسَ البَدَن
وَلاَ اُبَالِي إِذَا لَم أَجن فَاحِشَةً
طُولَ الشُّحُوبش وَلاَ أرتَاحُ لِلسِّمَنِ


Když na obraz se zahleděl,
dvé známých poznal hlav;
ten zlatovlasý Jan byl on,
ten druhý Váceslav.


Oh básně mohou býti vlasti
zlou radou, nebezpečnou pastí;
však to mu nejde do hlavy,
on hledá jen své oslavy.


Ach! ließen ihren Zeitvertreib
(Sie malen doch kein schönes Weib!)
Die Affen Wielands alle bleiben!


Ein Dorf, was ist's?... Ein rußig Loch,
Und ich hab' ihrer zweie,
Ich hab' ja Pfaffenbeerfurt noch
Und Reichelsheim, das treue.«


ألا ربَّ ليلٍ واعدت فيه بالجفا
ويا ويحَ روحي إن جفتها وويلها
فبتُّ كأني شعرها وهو مسبل
أقبِّل رجليها وأمسك ذيلها


Jak jsi krásná, tichá noci,
Při slavíčím klokotu,
Družícím se k líbeznému
Dálné řeky šumotu!
Hle, a šedá těká mlha
Nad vonnými lúkami,
Proplítá si jemné kštice
Lesknavými hvězdami.


Wenn in Dir sonst ein Gott nie ruhig thront,
Bist Du mir leere Nuß,
Wo, schlafend jetzt, einst nagend, wohnt
Ein Wurm, der (o Verdruß!)


五斗区区肯折腰
眉山早计不如陶
小屏一枕还乡梦
五柳门前月正高


Auch ich trug einst der Liebe Müh und Lasten,
Verschmähte nicht den herben Kelch zu trinken,
Damit ich seine Lust nun ganz empfinde.


Por cuán estrecho paso recibimos,
y damos el aliento alternamente,
pues queda como un átomo impedido.


So verkläre bald
Deines Lichts Gestalt;
Oefne die verschloßnen Siegel,
Brich den unvollkommnen Spiegel,
Und verkläre bald
Unsere Gestalt.


V svých snahách, pravdách – zvůl
se ruší v sobě sám –
jsi unaven, jsi žízniv –
a klam a klam a klam...


Tosto che furo a terra udir le nuove
Ch'assediata d'Astolfo era Biserta:
Che seco Brandimarte si ritrove
Udito havean, ma non per cosa certa,
Hor Fiordiligi in tal fretta si muove
Come lo vede, che ben mostra aperta
Quella allegrezza ch'i precessi guai
Le fero la maggior c'havesse mai.


常苦灵山暑气昏
澹云疏雨洗乾坤
溪南只许闲人看
紫障青崖静吐吞


Wohl weiß ich, was du drohst: du drohst mit Banden,
Wohl weiß ich, was du willst: du willst die Welt,
Und dennoch Heil mit dir und deinen Landen.
Greif zu! schlag los! Zertrümmre, was dich hält.


para que la existencia mísera se embalsame
    cual de una esencia ignota
quemándose en el fuego del alma enternecida
de aquel supremo bálsamo basta una sola gota!


Teles vesel toče palců mlýnkem
hostí pány ohnivým dnes vínkem,
při němž v hlavě hraběcího panství
nový nález se jak jiskra kmit’:
„Pane Teles, jak pak o občanství
nechtěl byste se tu pokusit?
Kupte si ty zídky, stojí za to,
nu však víte, nesou ryzí zlato...
Přimluvím se za vás ve výboru,
by věc hladce vyšla, beze sporu.
Mám snad ještě slovo bývalé,
rcete přece, pane Kývale!“
„Inu kupte – –“ Kýval kývne zas –
„já, což já, nu já to podepíši...“
a již přípitek v zdar jizbou třás’,
číše zvoní s Telesovou číší.


Mužští. Ach! ty přenešťastné krinoliny!
Čepce, rukavičky, pentličky,
Krajky i hedbavné střevíčky,
Tkaniny tenounké jako stíny,
Kapky: Fleur de Rose a balsamíny,
Šátečky, kožíšky, pláštíčky –
Stojí nás krám mody celičký
Tolik, co zůstavil Paganini.
Dámy. Styďte, mužové, se za předhůzky,
Jeden každý modě podroben;
Dlouhé jednou, krátké jindy šůsky,
Široké, pak úzké pantalony,
Každý kus dle mody uroben;
I Váš kroj již zřízen dle saisony.


Cogía la niña
la rosa florida.
El hortelanico
prendas le pedía,
si no tiene amores.


含情落叶已缤纷
深转歌喉齿未分
桥上玉人真咫尺
箫声似隔数重云


Avorio e gemma et ogni pietra dura
che meglio da l'intaglio si difende,
romper si può; ma non ch'altra figura
prenda, che quella ch'una volta prende.
Non è il mio cor diverso alla natura
del marmo o d'altro ch'al ferro contende.
Prima esser può che tutto Amor lo spezze,
che lo possa sculpir d'altre bellezze. -


Más, todavía más.
Hacia el sol, en volandas
La plenitud se escapa.
¡Ya sólo sé cantar!


Não! A verdade és tu! A tua flama pura
sobre a matéria e além dos séculos cintila!
Plasmas o sonho e dás à humana criatura
forças para vencer a própria triste argil
Conduzes ao saber; a ti pertence a altura;
tudo que é belo vem da tua luz tranquil
Sem ti seria o mundo uma caverna escura;
nem a morte cruel te vence ou te aniquil
Revelação de Deus, de toda a sua imensa
sabedoria, que dizendo ao homem "Pensa!"
no cérebro lhe pôs a forja das idéia
Sim, a verdade és tu, espírito que elevas
as criaturas; tu, que enches de luz as trevas,
transformando a miséria e a dor em epopéias!


Ich stürze hinein in die schäumende Flut;
Mir jubelt die Seele mit ihr:
Den Knaben, der einst ihr am Busen geruht,
Erkennt sie freudig in mir.


Cuando veo cuán grande es tu dulzura,
cuán inmenso tu amor, tu bondad cuánta,
transida de dolor mi alma se espanta
y no cabe en mi pecho la amargura


»O Maid, willst du mein Leibbursch sein,
Und heißen Er statt Sie;
So kürz' dein seidnes Röcklein dir
Halb zollbreit überm Knie.


Mit meinem Willen mag's geschehn! –
Die Träne wird mir in dem Auge stehn.


انظرْ إلى مُستنزَه الأَنفُسِ
والبركةِ الغَنّاء في المَجْلِس
كأنها والنبتُ من حولها
في مَغْرِس ناهِيكَ من مَغْرِس
جامٌ من البلّور قد حَفَّه
غشاؤه الأخضر من سُنْدس
زَيَّنها التوفيقُ للآمر ال
منصور بالأَنْفَس فالأَنْفَس
حتى غَدْت كالشمس عند الضحى
والبدرِ حسنا في دُجَى الحِنْدِس


Beledob egy vak gödörbe!
S elfeledve mindörökre
Kövéríti porom a port,
És csókolom, ki megtiport?
Vaksors az úr e vak tekén,
De örökre én leszek én!


Ma false lingue, o penne, a quel ch'io sento,
Come più volte già, bugiarde o felle.
Vi portaron di me triste novelle.


沧江碧海常输筏
东岱南衡不吝材
谁把张华图献取
千门万户一时开


سقى الغيث قبراً حله النجم والندى
وفضل النهى والعلم والفضل والنثر
كأنَّ بني العلياء يوم وفاته
نجومُ سماءٍ خرَّ من بينها البدر


per queste sancte membra le quale io
trassi da la tua sancta humanitade,
verginalmente ascolta el dicer mio.


Und wer kurz ihn noch gehasset,
Seufzt: »Das arme Geigerlein« –
»Eins noch bitt' ich,« – singt er, »lasset
Mich zur Heil'gen noch hinein!«


Prudko zdálo se nám srdce zaníceno,
Takto zdál se volať z hloubiny Doedalus:
„Smutný, chlapci budiž vám
Příklad Ikara výstrahou.“


Groß ist dein Schmerz, in Füßen, Armen,
Doch größer wohl war jenes Pein,
Als sie ihm Nägel ohn' Erbarmen
Wild schlugen in die Glieder ein.


«Tien et mien,— dit Lafontaine,—
Du rnonde a rompu le lien»Quant a moi, je n’en crois rieQue serait ce, ma Climene,
Si tu n’etais plus la mienne,
Si je n’etais plus le tien?


Sein Gesicht von roter Farbe
Zeigte eine breite Narbe,
Und der rundgezogne Bart
Schien verpönter Hambachs-Art.


Otče náš, jenž jsi v nebesích,
Bože nebes i země,
pozvedá rukou, srdcí svých
k modlitbám lidské plémě.
S nadhvězdných skloň se výsostí,
odvrať soudů svých hrozby,
otcovskou láskou, milostí
slyš, vyslyš naše prosby.


Elveszése nagy szegedi szép hadnak,
Negyedik csudája mennyei Úrnak.
Ötödik lőn jó Losonczi Istvánnak,
Tömösvárba lőn halála úrfinak.


止痛当归妙
牵牛芍药和
生姜宜剩使
滑石勿令多


And does he now that grotto view?
On those steep banks still gaze?
In fancy does he still pursue
The  lovely maze?


Que naquele sucesso, em que enfim para,
O que hoje (pode ser) teu peito irrita,
Está da parte de meu Rei tão clara
Sua inocência, que o Céu puro imita.
A morte do seu pérfido Bendara,
Que foi do dano autor, isto acredita;
Que já deves saber, que foi provado
O seu delito, à morte condenado.


Ich glaube nun die klägliche Geschichte
Vom schwarzen Mönch, der nächtlich wachen muß;
Den Hexen-Tanz und Marthens Nacht-Gesichte,
Selbst Satans Pferdefuß.


Stampfe, Maschine, stampfe,
Jung-Deutschland stand im Kampfe.
Nun Hüft' an Hüfte liegen
Die Toten, die da siegen.


Temperanza se trova sol dipincta
Che cum misura l'acqua e 'l vin demostra;
Ma questa gente nostra
El corpo vole empir più che non tene;
In spender troppo ogn'hom fa festa e giostra,
Poi che ragione dal mal fare è vinta
Et è in tal modo extinta
Che tor la roba altrui già se convene:
Amico né parente huom non ritene
Per poter satïar soa voglia extrana,
Libidinosa, adultera e perversa.
La gloria d'esta donna è sì somersa
E l'è facta da nui tanto lontana
Che cosa iniqua e vana
Se pò ben fare homai senz'alcun freno;
Non è più 'l ciel sereno,
Ma tanto obscuro e sì de nebbia carco
Ch'a suo volere ogn'hom trapassa el varco.


Weit in unentdeckte Fernen
Breiten Klarheit die Gedanken,
Doch das Nächste zu vollenden,
Fühl' ich meine Hand erkranken.


Gib, Himmel, gib, daß jede Bürg'rin frei,
und jeder Bürger ohne Hosen sei.


شهرُ الصّيامِ أَجلُّ شَهْرٍ مُقْبِلِ
وبه يُمَحَّصُ كُلُّ ذَنْبٍ مَثْقِلِ
وكذاكَ أنت أَبَرُّ من وَطِيءَ الحصَا
وأَجلُّ أبناءِ النّبيّ المرسَل
يا حُجّة الرحمانِ عند عباده
وشِهابَهُ في كلّ أمرٍ مُشْكِلِ
من لم يكن في صَوْمِه مُتَقَرِّبا
بك للإلهِ فَصَوْمُه لم يُقْبَل
فسلمِتُ للإسلامِ تَحْمِي شَرْعَهُ
بالمَشْرَفيّةِ والرِّماح الذُّبِّل
يا من بفَضْل زمانِه وطِباعِه
شهِدتْ براهينُ الكتابِ المنزَل
لولاك لم يَصْفُ الزمان ولم تُنَلْ
فيه أفانِينُ النعيم الْمُكْمَلِ
فجزاكَ عَنَّا اللهُ أَفْضَلَ ما جَزَى
مَلِيكاً وخَصَّك بالبقاءِ الأَطَولِ
وأَذَلَّ مَن عاداك ذِلّةَ راغمٍ
ورماه بالحدَثِ المهِمِّ المُعْضِلِ
وكذاك من أَضْحَى يُكِّدر نِعمةً
لك عِندنا لا زالَ أَسْفَلَ أَسفَلِ
ما زلتَ فينا مُنْعِماً متَفَضِّلاً
أَبِشرْ بنَصْرِ المنعِم المتفضّل
كُحِلت عُيونٌ حُسَّدٌ لَكَ بالقَذَى
كي لا تَرَى وفُقِئْنَ إن لم تُكْحَلِ
وعليكَ صلّى الله يا بنَ نَبِيِّهِ
وأحَلَّ مَجْدَك فوقَ أَرْفَعِ منزِل


Tief erschüttert stand Zilia auf. Vom Baume des Lebens
Brach sie der goldenen Aepfel einen, und reichet' ihn Meli.
Meli genoß der ambrosischen Frucht. Da wurde dem Knaben
Aufgeschlossen der innere Sinn. Zu hellem Bewußtseyn
Lichtete sich sein dämmernd Gefühl. Aus dem Abgrund des Geistes
Stiegen Erinn'rungen auf des dumpfverträumten Lebens.
Siehe, sein Auge ward aufgethan. Er erkannte die Schwester.
Horch, ihm wurde die Zunge gelös't. Er redete lieblich:
»Cidli, Trau'te, bist du's? Ja, süße Schwester, dich grüßen
Vater und Mutter. Es grüßen dich, Trauteste, Lili und Lilla.
Wenige Tag' erst warest du weg. Das Auge der Deinen
War noch nicht trocken um dich. Da erkrankt' ich; Flammen versengten
Mir das Gehirn und das innerste Mark. Auf Saliens Schooße
Lag ich sieben Tag' und sieben Nächte, vom Arme
Itzt der Mutter umschlungen und itzt vom Arme des Vaters.
Mit der Frische des achten Morgens erloschen die Flammen;
Liebliches Kühl umfing mich. Es summte, wie Wiegengelulle
Mir in das klingende Ohr. Den brechenden Augen erschienen
Helle Gestalten. Itzt stand mein Herz, der Athem versiegte.
Eingelispelt vom Engel der Ruh' in seligen Schlummer,
Lag ich, wie trunken. Wie träumend, vernahm ich die Stimme des Vaters:
Zeuch in Frieden, o Sohn! Zeuch hin zu Cidli und grüße,
Tausendmal grüße die Süße von uns!« Ja Cidli, dich grüßen
Vater und Mutter, es grüßen dich, Trauteste, Lili und Lilla.
Tausendmal grüßen sie dich, und lieben uns ewig, Geliebte.«


红尘容易使人迷
流水无情日又西
大梦纷纷谁自觉
空劳仙洞报金鸡


Ach herzigs herz,
wie bleibstu so weit hinter mir!
du meines herzen freut und wunt,
ich het dich auserkoren
In freut und scherz,
o, wie muß ich so balt von dir!
des traure ich von herzengrunt,
seit ich dich hab verloren.
Mit dem leib muß ich von dir hin,
mit wesen an ein ander ort;
das tut mich, schons lieb, krenken.
iedoch laß ich herz, mut und sin
bei dir, meins herzen hochster hort,
darbei tu mein gedenken.
o we! o we! o herzenliebes lieb o we!
ich fürcht herzliebes lieb du sehest mich nit me.
in keiner not mein herz mir nie so traurig was.
gesegn dich got, mein herzen lieb!
ich far ins ellent hin mein stras.


Všecko máme v posled ve své ruce,
jenom chtíti, jen se umět těšit!
Staré ihned zacelí se rány,
srdce buší, naděj – skřivan zpívá.
Jen v čas pravý najít pravé slovo,
jen je říci, jen je vyslechnouti!
a vše dobré bude, jako bylo.
Ale kdo chce? Kdo se umí těšit?
Kdo to pravé slovo v čas vždy najde?
A kdo dovede je vyslechnouti?
Ke všemu vždy třeba dvou je srdcí.
Jedno mluví – druhé neposlouchá,
jedno slyší – druhé jak hrob němé,
a přec všecko máme v svojí ruce.
Znáš přec chmurný verš ten Baudelairův?
Anděl nevěrci sáh pěstí v kštice.
Chceš být spasen? – A on pravil: Nechci!
Zde to vězí. Chtíti, to je všecko.
Chtěj, a bude zářit slunce tobě,
zpívat láska i jásati rozkoš,
ale dva vždy jedno musí chtíti!
Nechce jeden, vše se ve tmy halí,
všady noc a ty v ní smutný poutník.
Anděl třese kšticí tvou. – Zda slyšíš?
Všecko máme v posled v svojí ruce!


Der Regierungsrath ist geladen zum Thee,
Doch denkt er an seine Pflichten:
Gern kann er auf Ball und Assemblee,
Concert und Theater verzichten.
Die Welt hat so große Genüsse doch nicht
Als ihm gewähret ein guter Bericht.


da l'altra parte una frigida pioçça
d'infamie scelerate me condanna,
e quest'è cosa nota in ogni loçça;


Dein Engel Schutz
Sey heut mein Trutz,
Wann mir die Feinde stellen.
O Gott! auf dich
Verlass ich mich:
Es soll mich keiner fällen.


Du siehst, was sich dir nirgends zeigt,
Das gröste Wunder dieser Erden,
Wodurch die Völcker glücklich werden,
Wenn Gottes Huld zum höchsten Gipfel steigt.
Das, was die Weisen und Poeten,
Wenn sie den Held, den nur ihr Geist gebar,
Bis zur Vollkommenheit erhöhten,
Gedacht, doch nicht gesehn. Was sonst unglaublich war,
Ein weises Haupt auf einem Königs-Throne.
Kurtz, unsern Friedrich in der Krone.


لَقَد أَتَوا بِحَديثٍ لا يُثَبِّتُهُ
عَقلُ فَقُلنا عَن أَيِّ الناسِ تَحكونَه
فَأَخبِروا بِأَسانيدٍ لَهُم كُذُبٍ
لَم تَخلُ مِن كَرِّ شَيخٍ لا يَزكونَه
عَجِبتُ لِلأُمِّ لَمّا فاتَ واحِدُها
بَكَت وَساعَدَها ناسٌ يُبَكّونَه
وَكُلَّ يَومٍ تَداعى مِنهُمُ نَفَرٌ
لِبالِغِ السِنِّ أَو طِفلٍ يُذَكّونَه
وَيَنصِبونَ لِوَحشِيِّ حَبائِلَهُم
أَو بِالسِهامِ عَلى عَمدٍ يَشُكّونَه
هُمُ أَسارى مَناياهُم فَما لَهُم
إِذا أَتاهُم أَسيرٌ لا يَفُكّونَه
فَلَو تَكَلَّمَ دَهرٌ كانَ شاكِيَهُم
كَما تَراهُم عَلى الإِحسانِ يَشكّونَه
أَما تَرَونَ دِيارَ القَومِ خالِيَةً
بَعدَ الجَماعاتِ وَالأَجداثَ مَسكونَه


Viz, měsíčku, jak tu kráčím,
Kolem smrtí obklopen:
V krvi Čechův nohu máčím,
Na jich hrob jsa uveden.
Bohužel již vykonáno –
Vybojován trud a žal:
Nebylo mi blaho přáno –
Nešťastník tu v boji stál!


太液池边看月时
广寒深锁万年枝
妾心自许如明月
留得清光欲对谁


Triumf! Gott hats vollbracht! Triumf! was er gewollt!
Triumf! es ist geschehn! Triumf! was nun gesollt!
Triumf! sein grosser Arm! Triumf! hat uns geleitet!
Triumf! Gott ists allein! Triumf! der alls bereitet!
Triumf! auf, auf mein Geist! Triumf! in Gott entzükkt!
Triumf! stimm herrlichst an! Triumf! Triumfsgesänge!
Triumf! di wunderzeit! Triumf! ist hergerükkt!
Triumf! der Tag ist dar! Triumf! der hauptgepränge!
Triumf! O prachttriumff! Triumf! zum Jesusspil!
Triumf! Triumffs Triumff! Triumf! der ohne zil!


Rebelião


Soll mir Jesus liebevoll sich zeigen,
Muß ich über Berg und Ufer steigen.
Blumenpflücken muß ich mir versagen,
Darf auch nicht vor wilden Tieren zagen.


On nejchytřejší nápady vždy míval;
kde jaký v skále drahokam se skrýval,
kde jaký zdroj, vše věděl nazpamět,
kde který dutý strom je na mýtině,
kde jaká skrýš, jež chládek má v svém stíně,
v nichž sprchá deštěm planých růží květ.
On věděl, kudy jezdí Titanie
k snu letní noci, z kterých květů pije
Mab čisté, rosné perly za jitra;
kde roste tráva, jíž vše otvírá se,
kde víly v lázni v nahé jejich kráse
lze překvapiti za chytra.


Unerblickt vom Wächter, meide jeden Streit, und komm!


donde las almas puras viven lejos
del mundo, en un rincón en que quererse
rodeados de las sombras de la muerte.


Jen lente, lente! Blahorodnost vaše
mi chválu tuze nezřízenou činí – –
Hle, kterak Milost Jeho, král a pán náš
po mladých lících rdí se spokojeně
a milostností oči jeho září,
i paní králová svou tváři lepou
úsměvem sladkým také rozžehuje –


O, a' ye Bards on bonie DOON!
An' wha on AIRE your chanters tune!
Come, join the melancholious croon
O' Robin's reed!
His heart will never get aboon!
His Mailie's dead!


Académico Antonio sea de Vega
en vuestra judaizante compañía,
y no ya vega del Ave María,
sino de torpe tribu que la niega.


On chtěl vzkřiknout, on chtěl úpět
před tím lidstvem ke králové,
o milost ji prositi chtěl,
jako Boha prosil už.


Paní Háta – jeho paní –
se světlem se v chodbu hrne,
vztek se krutý jeví na ni,
tak že Vacek hrůzou trne.


Schießt ihr ein Vöglein, leicht zu missen,
Nur Eines aus dem Schwarme nieder,
Des Frühlings Lied habt ihr zerrissen,
Der ganze Vollklang ist's nicht wieder!


Ta píseň tobě věnována
je, moje hnízdo v daleku –
za to, jak v máji kdysi z rána
jsi vykřiklo vstříc člověku,
za to, čím pak jsi mně se stalo,
když duši mé jsi svoji dalo,
za tvoje moře, moře tvé,
jež velkostí svou stále štve
mou duši jako lišku chrti:
ví bůh, já v zimě proklaté
na tě jen myslím, Cavtate,1
a půvab tvůj mne takřka drtí –
proč nejsi aspoň trochu blíž?
Slyšíš mne v dálce, neslyšíš?


Sinnend schaut ich sie oft; und entsetzt dann
Hört ich, wie laut sie zu klagen
Erhoben: »O weh uns! Nimmer
Essen wir jetzt mehr deinen
Pumpernickel, Westfalen! und
Posen, deine Kapusta!


Darum himmelauf, Gedanken!
Mit Gott dem Helfer in die Schranken
Für Freiheit, Recht und Vaterland!
So ihr's meint mit rechten Treuen,
Bläst Gott euch an mit Mut der Leuen
Und stärkt mit Kraft die schwächste Hand!
Der gute fromme Gott,
Er bleibt in Not und Tod.
Fallet nieder und betet an!
Der helfen kann,
Er ficht als Streiter euch voran.


Die Gans, die gute Adelheid,
Fehlt nie bei solcher Festlichkeit,
Obgleich man sie nach altem Brauch
Zu necken pflegt. So heute auch.


Die Weide aber,
in ihrem Nachtkleid,
sah ganz stolz
empor zu Luna.
Und Luna lächelte,
und der Bach murmelte,
und wir beide,
wir fanden wieder einmal
die Welt sehr lustig.


Wie segensvoll, nach Sturm und Wettern,
Den Himmel Iris Bogen krönt,
Wenn die Naturen sich vergöttern,
Und Abendgold die Flur verschönt;
So reich an Segen, reich an Güte,
Wie angehaucht vom Morgenstral,
Die junge Schöpfung, thaubeträufelt,
Die Kelche hebt im Blumenthal,
Ward, ähnlich einem höhern Wesen,
Zum Heil Pauline auserlesen!


В разные годы
К вам приходил я, граниты,
Глядеться в недвижно-прозрачные воды;
Приносил и веселье и грусть,
Приходил и у страсти во власти, и странно-ничей,
И вы,
Мохом и вереском алым повиты,
В коронах из царственных сосен,
Встречали меня, как волхвы,
Всегда, — и с тех пор
Помню я наизусть
И сладкие ласки зеркальных озер,
И напевы волшебные белых ночей,
И младенческий лепет вкрадчивых весен,
И Иматры белоголовой
Немолчные стонИ снова
На бурые камни, на зеленые склоны
Я принес роковую печаль…
Предвечную мудрость храня,
Опять на меня
Поглядите сурово,
Как смотрите вы в бесконечную даль,
И под рев водопада, под ропот озерный,
Под шелест чуть слышный хвои
Шепните, что вы, горделиво упорны,
Столетья таите от мира страданья свои!


Wollt' gestern auf die Kirchweih gehn;
Da blieb das Mädel fein
Mit mir vor einer Hütte stehn
Und sprach: Jörg, komm herein.


曾闻博望泛灵槎
直到河东织女家
载得支机一片石
至今遗迹在江沙


Aby nezbloudili,
aby došli cíle
české matky všecky
děti zabloudilé.


Yo comprendo el secreto de la bestia. Malignos
seres hay y benignos. Entre ellos se hacen signos
de bien y mal, de odio o de amor, o de pena
o gozo: el cuervo es malo y la torcaz es buena.


Kráčí-li se mnou po městě
paprsek prosincový,
podoben zdá se nevěstě;
já snad ženichovi.


Möcht' auch mir dereinst der Morgen glühen,
Der mich weckt aus öder Trennung Traum.
Dann erst wird der Frühling mir erblühen,
Mild und sonnig in des Daseyns Raum.
Doch bis dahin hüllt ein matter Schleier
Jeden Reiz der Erde für mich ein,
Und es strahlt mir nur des Lenzes Feier
In des Wiedersehens Himmelsschein.


Za půlnočního ticha
aleje pod závoji
bělostných květů stojí,
z nichž cudná něha dýchá.


COME near, ye nations! and give ear, O earth!
Ye distant isles, and continents remote,
Where-e'er dispers'd beneath the vast expanse
Of heav'n's high roof, attend! Attend, and hear
Your doom tremendous ratify'd above,
Sad retribution of enormous guilt,
Which calling loud for justice and revenge,
Flew swift as light up to the throne of God,
And pull'd down dire destruction on the earth.
The mighty God, with all his thunder arm'd,
Will cast abroad the terrors of his wrath;
And show'r down vengeance on the guilty land.
The Lord of hosts amidst a night of clouds,
And with the majesty of darkness crown'd,
Thunder'd aloft; and from the inmost heav'n
Hurl'd down impetuous fury swift as thought
Through th' azure void, wide-stretch'd from pole to pole,
To ravage all the boundless universe.
As when a blust'ring wind rolls from the north,
And shakes all autumn with the driving blast;
So shall the fury of th' Omnipotent
Destroy the nations, and confound their arms,
Swords, shields, and spears, and all the pow'rs of war;
With eager speed rush o'er th' embattled ranks,
And thro' the thick battalions urge its way.
JEHOVAH'S arm will shake the vast convex,
And wrap the whole circumference around
In wasting desolation, ruin wide.
Destructive slaughter, ghastly to behold,
Dire specimen of wrath omnipotent,
Shall march tremendous o'er the burden'd earth,
Oppress'd, and conscious of unusual weight,
Shrinking beneath the heavy load of death.
The purple piles, and mountains of the slain,
Expiring wretches, pouring out their souls
With bursts of groans, shall fill the lab'ring world.
Each slaughter'd corps shall breath a pestilence;
And wide around diffuse the scents of death.
Th' eternal hills shall float in seas of blood;
And mountains vanish in the crimson tide.
Nature's huge volume shall be folded up
Like a vast scroll; and all the glittering orbs
Drop from the heavens like autumnal leaves,
Or the ripe fig, when sultry  reigns;
While peals of thunder rattling in the skies,
Shall roll incessant o'er th' astonish'd world.
Death and destruction threat'ning all below,
And in substantial darkness high enthron'd,
Shall draw the curtains of eternal night,
And spread confusion hideous o'er the earth,
As when the embryo world ere time began,
In one rude heap, one undigested mass
Of jarring discord, and disorder lay.
The sun, amaz'd to see the wild obscure,
No more with radiant light shall gild the skies;
No more diffusing his all genial beams
On the high mountains spread the shining morn;
But downwards flaming thro' the vast immense,
Shall hide his glory in eternal night,
Thus in loud thunder speaks th' Almighty Sire —
In copious slaughter will I take my sword,
And,  thou shalt swim in blood.
The Lord shall hasten from the lofty skies;
Destruction on his aweful footsteps waits;
Death stalks before, ruin on every side
Proclaims the terror of an angry God.
The ravenous sword, pamper'd with reeking gore,
Drunk with the blood of half the rebel world,
Shall there be sheath'd in  stubborn foes.


Snad studentů hod bujný, duch můj hádá.
Však zpěv ten hrdla nevýskají mladá.
To svatba, tuším. Slyším žerty bujné,
jež slýchají se, k hostiny když sklonu
k ložnici šilhá ženich za oponu
a v hostí spánky víno tepe rujné.
Však nejsou hosté stydliví to zvláště,
jich povídačce, vtipu, hovoru
je valně třeba Martinova pláště –
ba, sněm to mistrů v tomto oboru.
Tu volný šprým smích budí neskonalý,
hned za ním jiný s chechtotem se valí,
tak v nevázané stíhají se mele
lehtavé žerty, šašky, paboňky –
buď dámy uprchly neb rdí se cele
jak nejkrásnější světa pivoňky.


Sie gehen um, sie gehen um,
Verstorbener Jahrhunderte
Nacht-Trug-Gespenster gehen um,
Sie leben nicht, sie atmen nicht
Und spotten uns ins Angesicht.


Co sladký Kristus? Žebrák, chudých kníže.
Eh, raděj zapomnít! A Afroditě
jsi dala bílé tělo, hloubku očí.
V triumfu pohlaví jen zřídka stočí
se v minulost a pláčí skrytě.


Auf Cypern ist es Lesenszeit,
Der Jubel jauchzt von den Hügeln weit!


Стучит топор, и с кампанил
К нам флорентийский звон долинный
Плывет, доплыл и разбудил
Сон золотистый и старинный…
Не так же ли стучал топор
В нагорном Фье’золе когда-то,
Когда впервые взор Беато
Флоренцию приметил с гор?


Ta neděle krásná mě zmučila,
že pláču zas, kudy chodím,
tys byla tak strašlivě spanilá,
svět podoben plachetním lodím,
jeli jsme jakoby v krásnou dál
po mořské zelené pláni,
já se však pohlédnout na tě bál,
jak sluha na svou paní.


či ovce hlídat... víc však nechtěj na mně...
– – Rci, bratře, možno věřit v Hospodina,
že řídí vše a proniká a vidí?


Nach dem Sturm am Himmelsrande
Schwebt der Mond um Mitternacht;
Langsam, schimmernd her zum Strande
Rollt die Flut und brandet sacht.


Die Welt ist falsch; nur Du bist treu,
Das that ich oft gewahren;
So mach' von ihr mich los und frei,
Daß ich zu Dir kann fahren.


A prchla léta – Zavolal ji zase...
„Jsi těhotna, rci, snad jak v staré básni
při věrnosti tvé bůh kýs v blesků jase
tě zastínil?“


Nein spricht Er: Ich kans sagen/
Daß Er mich nichts angeh/
Ja daß ich deine Fragen
O Weib/ auch nicht versteh.
Herr gibt sich der so leichtlich bloß
Der mit dir alle Plagen
Zutragen sich entschloß!


Der morsche Tag ist eingesunken,
Sein Auge, gläsern, kalt und leer,
Barg keines Taues linden Funken
Für den gebräunten Eppich mehr.
Wie's draußen schauert! – längs der Wand
Ruschelt das Mäuslein unterm Halme,
Und langsam sprießt des Eises Palme
Am Scheibenrand.


Ché solamente du' o pur tre capegli
contra sua voglia non vorrei l'uscesse
per caricar d'oro mille camegli.


člověku ovšem prodloužit tu dráhu.
Dal schopnost mu ji naplniti činy,
využít prací, kterou člověk roste
a metu žití svého oddaluje.
Neb kdykoli se taká cesta měří
duševním zrakem, každý rok se jeví
být olympiadou a vozataj čas
poslušným sluhou. Člověk prožil věky,
když věků ovocem svůj život sytil. –


Tú, inexorable parca de las vidas,
con vulnífico fin los hilos corta
que están en lo profundo de tus ruedas,


Unser kleine Michel
Wollte mal regieren:
Hatt' er keinen Pfaffen nicht,
Konnt' er nicht regieren!
Rief seine Mutter den Kater Schwarz:
Hier hast du 'was ganz Apart's!
Kater Schwarz,
Was Apart's!
Allerunterthänigst!


久静山容敛
秋凝野色凄
白云留绝𪩘
苍雾隔前溪


Y si, como se escribe, siempre tiene
en una mano el arco, en otra el fuego,
¿cómo tiende la red y cómo tira?


Ach, läge doch mein Haupt im Schlummer
Nur noch in Leonorens Schoos!
Wie gern erlidt ich allen Kummer,
Das Elend wär auch halb so groß.
Hier miß ich nun in fremden Gränzen
Glück, Ehre, Vaterland und Ruh;
Geht, Nymphen, geht mit euren Kränzen
Und werft mir lieber Buchsbaum zu.


Je n'ai pas vu d'arbres ni d'herbe
Ni de ciel, sinon un seul pan,
Durant tout cet été superbe
Dont on me rebat le tympan.
Ah çà, m'aurait-on donc jeté
Dans un cachot trop mérité ?


صنم تصوَّر أحسنَ التصويرِ
في الحسن قد أمسى بغير نظيرِ
اللَهُ صوَّره بديعَ محاسنٍ
كيما يكون نموذجاً للحورِ
فلذاكَ زخرف وجهَه بدقائقٍ
فتنت وكحَّلَ طرفَه بفتورِ
وكأنَّ عارضَه صفيحةُ جوهرٍ
متنمنماً فيها عِذارَ غَريرِ
قد خطَّ فيه الشَّكلُ خَطَّ لبَاقَةٍ
منقوشةٍ من ظلمةٍ في نورِ
فالآن يُعذرُ من يهيم بحبِّه
إذ حصَّنَته ملاحةُ التعذيرِ
ماء البشاشة ضاحك في وجههه
أبداً كوجهِ مبشِّرٍ بسرورِ
دَلُّ الملاحِ يهزُّه فكأنَّه
وردٌ يُقَبِّل غُرَّةَ المنثورِ
كلُّ المِلاح إذا تراه تحسَّروا
حسداً كحسرة عاشقٍ مهجورِ
إني لأحسب حُسنَه متفرِّداً
إذ كان منفرداً بغير نظيرِ
كم عاشقٍ بفناء عرصة دارِه
كركوع موسى في فناء الطورِ
فإذا بدا بلوائه فكأنهم
أسرى وقد بَصُروا بوجهِ أميرِ


En tanto que el eterno anfiteatro
hoy introduce al inmortal difunto,
componiendo otra vez el orbe suyo,


Laisse-nous la sainte ironie,
La patience, la fierté,
Le culte obstiné du génie,
L'amour de l'âpre Liberté,


学道当知髓与皮
圣门壶奥要探窥
十年来往临平道
争信山中有许奇


Wüßt' ich, wüßt' ich, daß du mich
Lieb und wert ein bißchen hieltest,
Und von dem, was ich für dich,
Nur ein Hundertteilchen fühltest;


Zaduněl si větřík
v okno jak by v zlosti,
že nemůž’ naslouchat
šepotu milosti.


V nitru jeho hluboké se převraty náhle udály.
Poznovu mládcův čin rozpoutal v útrobě vratké
trapná hejna pochyb, zas kvas ten zatměle vyvřel,
jenž se usmířen již zdál v poklid jasniti šťastný.
Už si pravil, že konečně našel cíl dráhy budoucí,
láska že chuť k životu znova čarnou vzkřísila berlou –
však tu sokův nenadálý čin zas všechno vyvrátil.
Aj, toť láska pravá – k sobě děl – citu bouře ta krásná,
ježto kypí, sálá jen v čistém ňadru mladistvém,
toť zdroj nezkalený nejsladší rozkoše lidské!
Leč ten v útrobě ruch, jejž láskou já si nazývám,
zdaž to je láska také? – Ó jména je lásky nehodna
troska citů zašlých v hrudi vetché, střízliva, chladna.
A zdaž s tímto vrakem smím spoutati dívku mladistvou,
jížto z očí luzných v nejsladší záři nadějné
plá jitřenka žití? Ne, v máj ať blouznivě krásný
do hrudi svitne mladé, kdež jitřní ples ji uvítá!
Snad že jinoch, jenž dříve budil jen rozmary dívčí,
teď již mysli její v bohatýrské glórii září,
snad teď srdce její, co že láska je, poznalo prvně.
Možno, že písmo citů, jež v něžném pohledu, v líci
čet’ jsem zrůměněné, bylo črt jen významu prostých
mělká spleť, v něž touhy moje svá vkládaly přání,
odlesk pouze citů, jež v mém se zanítily nitru.
Ó věru marný sen, sen pouhý krátko mi kreslil
tam v tu krajinku tichou blaha obraz vábivě krásný.
V pustou rmuť zase jen rozplaskla se bublina skvoucí.


Gelobet seist du, grosser Gott,
Das du die Schaar der Christen,
Die fleissig halten dein Gebott,
Hast gnädig wollen fristen.
O Herr, es wird dein Wohrt
Gelehrt an manchem Ohrt,
Dein Wohrt, das alle Welt
In wahrer Furcht erhält
Und Dir ein Häuflein samlet.


És Halál-Úr templomában,
Hol tolongva hal föl az Élet,
Rettegve, félve hódolok
S félek, hogy már tán nem is félek.


Ó jdi jen dál – zřím ve souchotin muce
jak mušle krvavá se zrak tvůj smrákal,
tvým nožkám krbem nebudou mé ruce,
já pro tebe již mnoho, dlouho plakal.


Ne ta ruka, poznenáhla,
Ale která rychle sáhla
Pro drahost do plápolu,
Vyňala ji bez bolu.


Kérte azonnkivűl confidentiával:
űzne egy kis tréfát kedves Mátyássával;
csapná poétának czeremóniával,
s foglalná be fejét borostyány-kávával.


Ich klage nicht. Des Herzens Klage
Entweiht des Festes Licht.
Voll Wonne will ich sein an meines Fürsten Tage,
Und klagen will ich nicht.


Le città, siccom´una con una,
abbian pace anche dentro: e l´insegni,
col deporre i profani disegni,
l´uom che stola e manipol vestì.
Capitan, valvassor, cittadino,
cessi ognun dai livori di parte.
Il lombardo che è scritto ad un´arte,
non dispetti chi un´altra seguì.


Die Garben ruhn den Jungfrau'n nun zu Füßen,
Und auf den Garben farb'ge Kränze liegen;
Ich fasse einen, um in eines süßen,
Geliebten Hauptes Locken ihn zu schmiegen.


Siehe, da rief ich die Liebende. Aber nicht sie nur
käme... Es kämen aus schwächlichen Gräbern
Mädchen und ständen... Denn, wie beschränk ich,
wie, den gerufenen Ruf? Die Versunkenen suchen
immer noch Erde. – Ihr Kinder, ein hiesig
einmal ergriffenes Ding gälte für viele.
Glaubt nicht, Schicksal sei mehr, als das Dichte der Kindheit;
wie überholtet ihr oft den Geliebten, atmend,
atmend nach seligem Lauf, auf nichts zu, ins Freie.


zamanla nasıl değişiyor insan


مَن كانَ يَسلو عَن نَوالْ
فَأَنا الَّذي لَستُ بِسالْ
البُخلُ عَينُ نَقيصَةٍ
وَالجودُ عَينٌ لِلكَمالْ
أَبصَرتُ رُشدي في النَدى
فالبُخلُ عِندي كالضَلالْ
هَذا زُعاقٌ طَعمُهُ
وَالجودُ حُلوٌ كالزُلالْ


Die goldenen Osterfeuer glühen,
Der Frühling kam in die Welt hinein,
Ich sehe deine Wangen glühen
In unserer Feuer rotem Schein.


Quivi il tutto cercò, dove dimora
fece tre giorni, e non per altro effetto;
poi dentro alle cittadi e a' borghi fuora
non spiò sol per Francia e suo distretto,
ma per Uvernia e per Guascogna ancora
rivide sin all'ultimo borghetto;
e cercò da Provenza alla Bretagna,
e dai Picardi ai termini di Spagna.


山石支桥险似梯
下窥流水净无泥
水边多少垂杨树
著个黄鹂来上啼


Esta é só uma noite para partilhar
Qualquer coisa que ainda podemos guardar cá dentro
Um lugar a salvo para onde correr
Quando nada bate certo
E se fica a céu aberto
Sem saber o que fazer


西竺传经海上来
禅房经藏共徘徊
不知飞锡游何处
薝卜花香月满台


Ists mit dir so bewandt / und wilst du's also haben?
Das hätt ich nicht gedacht! Nein / Thyrsis ist kein kind;
Er ist bereits zu klug und hat zu freye gaben /
Dergleichen einer nur bey frommen kindern findt.
Er kann von seiner lieb ein hauffen worte machen /
Ich muß ihm endlich doch nur zu gefallen seyn /
Und glauben seinem mund und allen seinen sachen.
Wie schleicht so unvermerckt die liebe bey mir ein?
Doch will ich dieses noch hiermit voraus bedingen /
Daß er nur mir allein hinfort ergeben sey /
Und sich bemüh / dahin die meinigen zu bringen /
Daß sie mich ehelich ihm künfftig legen bey.


石护山溪口
溪溪自有原
若非江海量
曷受百川奔


Ni slova z úst, ni povzdechu. Vše písně oněměly,
zrak stuhnul v sloup. Kde nadšení? Dlí před ním anděl skvělý.


De Frost de hett snurrig väl Blömers
di malt üm din Ogen un Münd;
'ne kakelsnaksche Ort Bläder
hett teekent dat rusig oll Wäder
grad œwer din Branen di ründ.


江淮控制接荆蛮
销患无形仗卫闲
蔼蔼东风符帝力
新春先到凤凰山


Ich stehe zu/ daß solcher Schein
Mir öffters in die Augen stralet;
Doch bleibt mein treues Hertze rein/
Darein ein ander Bild gemahlet/
Und dannenher kan ich erkennen/
Was mich für edle Flammen brennen.


»Du, der Seelen mit Seelen verknüpft, wie Sonnen mit Sonnen,
Schaue mit Huld und mit Gnade herab, allliebender Vater,
Auf dis bräutliche Paar. Genehmigend ihre Gelübde,
Sprich dazu dein heiligend Ja und versiegelndes Amen!«


No sé si habrá quien solloce
cerca de mi negra caja,
o quien me dé un largo beso
entre caricias y lágrimas.
Pero habrá estrellas y flores
y suspiros y fragancias,
y amor en las avenidas
a la sombra de las ramas.
Y sonará ese piano
como en esta noche plácida,
y no tendrá quien lo escuche
sollozando en la ventana.


أَمُنْصَدِعٌ قلبي مِنَ البَيْنِ كُلَّما
تَرَنَّمَ هدّالُ الحَمامِ الهواتفِ
سَجَعْنَ بِلَحْنٍ يَصْدَعُ القلبَ شَجْوُهُ
على غير عِلْمٍ بافتراقِ الألايفِ
ولو نِلْتُ منها ما يُوازَن بالقَذى
شفى كلَّ داءٍ في فؤاديَ حالفِ


Hinterm Berg,
Hinterm Berg


«Or sì·tti vo' parlar del guernimento,
Come ciascuna dé andar parata,
Che per sua falta non fosse lasciata
Sì ch'ella fosse sanza adornamento.


Co plno síly, překypuje ruchem,
jen na pohled v něm leží síly spící,
jak sopka uvnitř těžko pracující
v svém nitru tajném přímo před výbuchem.


Jeder mögte doch schaffen, und da du nun einmal Gedichte
Nicht zu schaffen vermagst, schaffst du uns Dichter dafür.


堪笑夔蚿不自怜
漫劳胸次险山川
仕途醉眼青红乱
何地强分愚与贤


Einfach war dein edles Leben,
Still, gleich einer schönen That;
Feind dem äussern Glanz, umstralte
Nur die Tugend deinen Pfad! –
Himmels-Melodieen tönen
Sanft in mein bewegtes Ohr,
Wallen seh' ich die Verklärten
Mit dem Freund, den ich verlor,
Seine Tugend, seine Güte
Krönet Edens schönste Blüthe!


Er stellt sich vor sein Spiegelglas
Und arrangiert noch dies und das.
Er dreht hinaus des Bartes Spitzen,
Sieht zu, wie seine Ringe blitzen,
Probiert auch mal, wie sich das macht,
Wenn er so herzgewinnend lacht,
Übt seines Auges Zauberkraft,
Legt die Krawatte musterhaft,
Wirft einen süßen Scheideblick
Auf sein geliebtes Bild zurück,
Geht dann hinaus zur Promenade,
Umschwebt vom Dufte der Pomade,
Und ärgert sich als wie ein Stint,
Daß andre Leute eitel sind.


Mensch, senke dich herab, so steigest du hinauf;
Laß ab von deinem Gehn, so fängt sich an dein Lauf.


Veggio che di mia vita il fin bramate,
né lo vi so negar, datemi morte,
e fin ponete al mio angoscioso pianto.


Für nichts besorgt als meine Freude,
Für mich nur schön zu sein bemüht,
Wollüstig nur an meiner Seite
Und sittsam, wenn die Welt sie sieht.
Daß unsrer Glut die Zeit nicht schade,
Räumt sie kein Recht aus Schwachheit ein,
Und ihre Gunst bleibt immer Gnade,
Und ich muß immer dankbar sein.


Wo sind die Spiele hin, die Philosophenschulen,
Heros Akademos. Der Männer Schönheit.
Wo ist der Sang der stolzen Olympiaden.


Che dando spesso uno importuno assalto
Con gran vaghezza al volto de mia diva
Subito, ancor che fusse alata e viva
Mi fe' col sguardo transmutare in smalto.


Auch du, erprobter Streiter,
Du gingest still und heiter
Schon lange hinter'm Pflug,
Du säetest Gedichte,
Du bautest die Geschichte,
Daß frische Frucht sie trug.


Ím sírván esdekellek,
És áhítatom reszkető mécsét
Meggyújtom oltárod mellett,
Ó, Reménység!
Istenség, kit alkottam magamnak
Simogatónak, kegyesnek, halknak,
S akit sovány s fáradt karom
Föl, egekbe emel, hogy nékem
Is legyen valakim az égben,
S kinek áldását, ha még lehet,
Akarom.


Sei die Botin von dem Lande,
Das nach ihm schaut unverwandt,
Das ihm früh zum Unterpfande
Dich, du liebstes Gut, gesandt.


Či svůdná Elvíra? Tu znám již a tak dále...


O Zorn, du Abgrund des Verderbens,
Du unbarmherziger Tyrann,
Du nagst und tötest ohne Sterben
Und brennest stets von neuem an,
Wer da gerät in deine Haft,
Bekömmt der Hölle Eigenschaft!


Questo caval Falsamico si chiama,
dall'alta maestà del re mandato,
che succedette al regno e alla fama
d'Alfonso, che ancor pianga il mondo ingrato,
ché certo mai di lui fia sanza brama,
ch'era per gloria e per trïomphi nato.
Sicché ogni cosa s'acordava il giorno
per honorar questo campione adorno.


A jak v kom přes den zuřil hlad,
tak lup byl před ním rozestřený,
každý svým spárem lupu pán –
a já z nich dravec oloupený.


Uznává on vděčnou myslí,
jak byl na Jomsburku vítán,
skoro jako mezi svými
hostinný mu asyl skýtán...


»Im Zaubergarten wallen
Zwei Buhlen, stumm und allein;
Es singen die Nachtigallen,
Es flimmert der Mondenschein.


Meu Deus, como é amarga esta paz,
paz de veias somadas, mas rompidas,
e em que o sangue se junta para chorar como outrora
se juntaram nossos corpos de marido e mulhe
Dai-nos, para consolo e esquecimento,
não alegrias quentes, exaltantes,
mas as ternuras do ressuscitar:
telhados velhos em cidades pobres,
cemitérios com poetas enterrados,
cadeiras de balanço em frente ao ma
Livrai do incontido choro as nossas noite
Meu Deus, livrai do incontido choro as nossas noite
Dai-nos antes miúdas mãos, pés pequeninos
pisando flores no capim molhado,
nomes maternos na saudade densa,
cantigas, algumas cantiga
Dai-nos cantigas descendo o rio
como canoas descendo o ri
Cantigas de dor mansa, simples, humild
Tão mansa que não quer dizer nad
Tão simples que não sabe dizer nad
Tão humilde que nada ousa pedir a Deu


bir muço kadar bir tayfanın bıyıkları kadar


Das Glas in der Rechten,
Die Flasch' in der Linken,
So wollen wir fechten,
Nicht wanken, nicht sinken!
Krieg dem Durst und Krieg dem Kummer!
Und ein Bündniß mit dem Wein!
Krieg der Nacht und Krieg dem Schlummer!
Schenkt mir Muth und Feuer ein!


Nous écrirons pour les théâtres
Des pamphlets gais et querelleurs ;
Nous serons légers et folâtres
Comme l'abeille sur les fleurs.


Wann leisten und versprechen nur ehlich wolten werden,
Es würden ihre Kinder vertreiben viel Beschwerden.


Vors erste, zeuch die Larven ab
Der alten roten Schlangen;
Sieh an, daß sie kein Gift mehr hab,
Es ist ihr abgefangen
Durch Jesum Christ,
Der vor uns ist
Ins Grab und Tod gegangen.


Et però, signor mio, hor ti conforta:
ciascun de questi che de Dio s'enfiamma
del celo al fine te apriran la porta.


Willst du das verfluchte Zeug
Auf dem Markte kaufen,
Wirst du, eh es möglich deucht,
Wirst du barfuß laufen.


يَا لَكَ مِنْ ذِي أَدَبٍأَطْلَعَتْ
فِكْرَتُهُ ثَاقِبَةَ الأَنْجُمِ
حَازَ مَدَىً قَصَّرَ عَنْ شَأْوِهِ
كُلُّ أَخِي سَابِقَةٍ مِرْجَمِ
فَهْوَ إِذَا قَالَ عَلا أَوْ جَرَى
بَرَّزَ أَوْ نَاضَلَ لَمْ يُحْجِمِ
ذُو فِكْرَةٍ فَاضَتْ بِمَا أُودِعَتْ
مِنْ حِكْمَةٍ كَالْعَارِضِ الْمُثْجِمِ
ذَاكَ فَتَىً نَبْعَتُهُ لَمْ تَلِنْ
لِعَاجِمٍ مِنْ خَوَرِ الْمَعْجَمِ
أَلْفَاظُهُ تُعْزَى إِلَى يَعْرُب
وَفِكْرُهُ مُقْتَبَسٌ مِنْ جَمِ
لَمْ يَنْظِمِ الْحُوشِيَّ عُجْبَاً بِهِ
وَلَمْ يُسَمِّ الْوَرْدَ بِالْحَوْجَمِ
لَكِنَّهُ رَازَ الْحِجَا فَاكْتَفَى
بِوَاضِحِ الْقَوْلِ عَنِ الْمُعْجَمِ
دَانَ لَهُ بِالْفَضْلِ عَنْ خِبْرَةٍ
كُلُّ فَصِيحِ الْقَوْلِ أَوْ أَعْجَمِ
دَلَّ عَلَى مَعْدِنِهِ فَضْلُهُ
دَلالَةَ التِّبْرِ عَلَى الْمَنْجَمِ


Justitia è gita via, prudentia ancora,
Homo né donna non cura vergogna,
Deh! quanto è trista rogna
Che si chiama el mal far maggior sapere;
Ciascun per far quanto al corpo bisogna
Nïente cura e vol che l'alma mora,
Né mai non fa dimora
A far quanto mal pò per più tenere,
Se mai la toa rason cercassi avere,
Se non t'aiuti cum molta moneta,
Grida quanto puoi mai non serai inteso,
E 'l pover uom facendo bene è offeso,
Per lui sta ogni legie sempre queta,
Et egli è posto meta
Che non possa parlar più ch'altri voglia;
Ma quel ch'ha bona soglia
De molto argento pò ben far gran male
Che legie alcuna contra lui non vale.


Wie er unsrer Väter Schar,
Abraham und allen gar,
Daß es nie soll sein gebrochen,
Bis auf ewig hat versprochen.


恶名辨正可无疑
已有金华学士题
寄语往来荆广客
鬼门关在郁林西


Básně jsou jak dítko máti:
ta je zlíbá v prvním žití,
a než rok se s rokem vrátí,
dá mu chválu nebo – bití.


Ich habe Freunde, die ich neidlos liebe;
Die kahle Not entfloh aus meinem Hause;
Was Große bildeten, darf ich genießen,
Dankbar, nicht mäkelnd, hingegeben, ruhig;
Und, wohl bewußt der Kraft, die mir geworden,
Nicht hastig frech ins Uebermäßige schweifend,
Selbstsicher im Bereiche meiner Kunst,
Füg ich fast mühelos mir zum Genuß
Gebilde an Gebild.


雨久藏书蠹
风高老屋斜
邻居尽金碧
一一梵王家


Tu máš, ptáčku, hody sprostné
za poselství za radostné! – –


Schauerlich stand das Ungetüm da. Gespannt war der Bogen,
Und der Pfeil auf der Senn' traf noch beständig das Herz.


Secouant ses antiques rênes,
Mais par d'autres tyrans flatté,
Tout meurtri du poids de ses chaînes
L'entends-tu crier : Liberté ?
Dans ses sacrilèges caprices,
Le vois-tu, donnant à ses vices
Les noms de toutes les vertus,
Traîner Socrate aux gémonies,
Pour faire en des temples impies
L'apothéose d'Anytus ?


S'io credesse d'amor dal grave carcho
Per morte e per men mal sgravare il core,
Farei tal prova contra tanto amore
Ch'el fia convincto e io di dolor scarcho.


Und dann, ein Monument für das Jahrhundert,
Von außen glänzend' Erz, von innen hohl,
Stehst Du erhaben da und all-bewundert.


Dankvoll, daß ihm's gelungen,
Kniet' er dort auf den Höh'n,
Der Fels, der war zersprungen,
Ein Kreuz daraus blieb stehn.
Und wie dasselbe blickte
Weit in das Land hinein,
Man Ros' und Lilie pflückte
In lindem Maienschein.


 Баратынскому
Вечер осенний сходил на Аркади — Юноши, старцы,
Резвые дети и девы прекрасные, с раннего утра
Жавшие сок виноградный из гроздий златых, благовонных,
Все собралися вокруг двух старцев, друзей знаменитыСлавны вы были, друзья Палемон и Дамет! счастливцы!
Знали про вас и в Сицилии дальней, средь моря цветущей;
Там, на пастушьих боях хорошо искусившийся в песнях,
Часто противников дерзких сражал неответным вопросом:
Кто Палемона с Даметом славнее по дружбе примерной?
Кто их славнее по чудному дару испытывать вина?
Так и теперь перед ними, под тенью ветвистых платанов,
В чашах резных и глубоких вино молодое стояло,
Брали они по порядку каждую чашу — и молча
К свету смотрели на цвет, обоняли и думали долго,
Пили, и суд непреложный вместе вину изрекали:
Это пить молодое, а это на долгие годы
Впрок положить, чтобы внуки, когда соизволит Кронион
Век их счастливо продлить, под старость, за трапезой шумной
Пивши, хвалилися им, рассказам пришельца внимаТолько ж над винами суд два старца, два друга скончали,
Вакх, языков разрешитель, сидел уж близ них и, незримый,
К дружеской тихой беседе настроил седого Дамета:
«Друг Палемон, — с улыбкою старец промолвил, — дай руку!
Вспомни, старик, еще я говаривал, юношей бывши:
Здесь проходчиво все, одна не проходчива дружба!
Что же, слово мое не сбылось ли? как думаешь, милый?
Что, кроме дружбы, в душе сохранил ты? — но я не жалею,
Вот Геркулес! не жалею о том, что прошло; твоей дружбой
Сердце довольно вполне, и веду я не к этому словНет, но хочу я — кто знает? — мы стары! хочу я, быть может
Ныне впоследнее, все рассказать, что от самого детства
В сердце ношу, о чем много говаривал, небо за что я
Рано и поздно молил, Палемон, о чем буду с тобою
Часто беседовать даже за Стиксом и Летой туманноКак мне счастливым не быть, Палемона другом имея?
Матери наши, как мы, друг друга с детства любили,
Вместе познали любовь к двум юношам милым и дружным,
Вместе плоды понесли Гименея; друг другу, младые,
Новые тайны вверяя, священный обет положили:
Если боги мольбы их услышат, пошлют одной дочерь,
Сына другой, то сердца их, невинных, невинной любовью
Крепко связать и молить Гименея и бога Эрота,
Да уподобят их жизнь двум источникам, вместе текущим,
Иль виноградной лозе и сошке прямой и высокоВерной опорою служит одна, украшеньем другая;
Если ж две дочери или два сына родятся, весь пламень
Дружбы своей перелить в их младые, невинные душМы родилися: нами матери часто менялись,
Каждая сына другой сладкомлечною грудью питала;
Впили мы дружбу, и первое, что лишь запомнил я, — ты был;
С первым чувством во мне развилася любовь к ПалемонВыросли мы — и в жизни много опытов тяжких
Боги на нас посылали, мы дружбою всё усладилСкор и пылок я смолоду был, меня все поражало,
Все увлекало; ты кроток, тих и с терпеньем чудесным,
Свойственным только богам, милосердым к Япетовым детяЧасто тебя оскорблял я, — смиренно сносил ты, мне даже,
Мне не давая заметить, что я поразил твое сердцПомню, как ныне, прощенья просил я и плакал, ты ж, друг мой,
Вдвое рыдал моего, и, крепко меня обнимая,
Ты виноватым казался, не  — Вот каков ты душою!
Ежели все меня любят, любят меня по тебе же:
Ты сокрывал мои слабости; малое доброе дело
Ты выставлял и хвалил; ты был все для меня, и с тобою
Долгая жизнь пролетела, как вечер веселый в рассказаСчастлив я был! не боюсь умереть! предчувствует сердце —
Мы ненадолго расстанемся: скоро мы будем, обнявшись,
Вместе гулять по садам Елисейским, и, с новою тенью
Встретясь, мы спросим: «Что на земле? всё так ли, как прежде?
Други так ли там любят, как в старые годы любили?»
Что же услышим в ответ: по-старому родина наша
С новой весною цветет и под осень плодами пестреет,
Но друзей уже нет, подобных бывалым; нередко
Слушал я, старцы, за полною чашей веселые речи:
«Это вино дорогое! — Его молодое хвалили
Славные други, Дамет с Палемоном; прошли, пролетели
Те времена! хоть ищи, не найдешь здесь людей, им подобных,
Славных и дружбой, и даром чудесным испытывать вина»


Wo ist die Fee mit dem langen Goldhaar,
Die erste Schönheit, die mir hold war?
Der Eichenbaum, worin sie gehaust,
Steht traurig entlaubt, vom Winde zerzaust.


Già mai l'are' voluto dipartire
com' hai fatto tu, e non so la cagione;
onde di ciò n'ho preso amirazione,
tal e sì fatta, ch'io no 'l potre' dire.


Wie der Geist dich auch hebt; er fliegt vergebens
Wenn das Wort ihm nicht folgt. Der Ungeweihte
In der Sprache Geheimniss
Tödtet das lebendste Bild.


So strahlend von des ewgen Feuers Bild,
Ein Perlenthau in dunkler Erde Klüften,
Novalis leise ihrem Schoos entquillt;
Gesellt sich zu den freien Himmelslüften.


Quelque peu, quand même un Soldat
S’en mêlerait brusque et charmant
Au fond, remplissant ce mandat :
Tout pour le bien, — et persistât,


»Ach Vater, liebster Vater!
Die Wund die ich geschlagen,
Die wollt ich dreimal lieber
An meinem Haupte tragen.«
»Nun schweig, mein lieber Sohn!
Der Wunden wird wohl Rath,
Nun muß es Gott gelobet seyn,
Der uns zusammen bracht!«


– To chytrá řeč je advokáta,
leč nevím, smí-li hrdina
tak mluvit – mně tvá víra svatá –
leč duch můj v dálku vzpomíná,
a když tvé chytráctví tu slyším,
já věcem ukláním se vyšším,
jež byly tu a kvetly kdys
a z nichž v tvé tváři není rys.
Zde hrdinové kdysi byli
– ó běda, kam se ztratili? –
Tví dědci se tu zrodili,
však v těch už drobet byl jen síly –
a povím ti to rovnou hned:
Ten nepřekonáš nikdy svět! –


– – Sečkejte, prosím, něco málo.
Ať sklenici svou dopiju.
Zde tenkráte se říkávalo
„Ten stolek u tří geniů“ – –


Strach neměj! Vždyť jsem s tebou v každém kroku,
dám polibek za slovo, které raní,
za chladný pohled vřelý máš v mém oku,
za urážku máš moje požehnání!


Ma lamentar di giovini cadenti
Su la terra pugnata
E tra i cavalli barbari accorrenti
Cupo fremir di libertà calcata,
Spirava. E in te nostr'ultimo dolore
Alcun vendicatore
S'ebbe, e de gli oppressori al gener vario
Procida minacciasti, Arnaldo e Mario.


A srdce mé již nebolí,
začíná zvolna kamenět;
již ve hvozdech a v údolí
zní roh můj touhou naposled.


O des neideswerten Lohnes,
Ihre Seele zu erfreun!
Schöpfer ihres Silbertones,
Ihrer Seligkeit zu sein!
Himmel, Himmel! o Klavier!
Ach, sie singt ein Lied von mir!


Wo wir gleichstrebend uns erkennen,
Nach Herz und Geist uns ganz verstehn,
Und ob wir's Freundschaft – Liebe nennen,
Den Himmel plötzlich offen sehn,


 alif ?
 em Damasco
_____ as pombas voam
__________  sobre uma cerca de seda
_______________   duas
____________________    a duas

 bâ' ?
 em Damasco
_____ vejo toda a minha língua
______escrita num grão de trigo
______com agulha de mulher
______e corrigiu-a a perdiz da Mesopotâmi

 tâ' ?
 em Damasco
_____  estão bordados os nomes dos cavalos dos árabes
_____  desde os Dias da Ignorância1
______até ao Fim dos Tempos
______ou depois
______com fios de ouro

 ?â' ?
 em Damasco
_____ o céu anda
_____ pelas ruas velhas
_____  descalço, descalço
_____  acaso precisam os poetas
_____  de inspiração
_____  ou de metro
_____  ou de rima?

 jîm ?
 em Damasco
_____  dorme o estrangeiro
_____  de pé em cima da sombra
_____  como minarete no leito da eternidade
_____  sem saudade de país nenhum
_____  ou de ninguém

 ?â' ?
 em Damasco
_____  prosegue o verbo no imperfeito
_____  as suas ocupações omíadas2:
_____  caminhamos para o nosso amanhã confiantes
_____  no Sol do nosso onte_____  nós e a eternidade,
_____  habitantes deste lugar!

 ?â' ?
 em Damasco
_____  rodam as conversas
_____  entre o violino e o alaúde
_____  à volta das questões das existências
_____  e dos fins:
_____  àquela que matou um amante renegado,
_____  para ela o Limite da Árvore de Lótus3!

 dâl ?
_____ em Damasco
_____  Iussuf rasga
_____  com o nei4
_____  as suas costelas
_____  por nada
_____  senão que
_____  não achou com ele o seu coração

 ?âl ?
 em Damasco
_____  voltam as palavras à sua origem,
_____  a água:
_____  não é poesia a poesia
_____  e não é prosa a prosa
_____  e tu dizes: não te deixarei
_____  mas toma-me para ti
_____  e toma-me contigo!

 râ' ?
 em Damasco
_____  dorme uma gazela
_____  ao lado de uma mulher
_____  em cama de orvalho
_____  e então tira-lhe a roupa
_____  e cobre-se com o Barrada5!

 zay ?
 em Damasco
_____  um pardal pica
_____  o trigo que deixei
_____  sobre a minha mão
_____  e deixa-me um grão
_____  para me mostrar amanhã
_____  a minha manhã!

 sîn ?
_____ em Damasco
_____  um jasmim namorisca comig_____  não me deixes
_____  e anda nas minhas pegadas
_____  e então o jardim tem cíumes de mi_____  não te aproximes
_____  do sangue da noite na minha Lu

 šîn ?
 em Damasco
_____  passo a noite com o meu sonho leve
_____  sobre uma flor de amendoeira que graceja:
_____  sê realista
_____  para que eu floresça segunda vez
_____  à roda da água do nome dela
_____  e sê realista
_____  para que eu atravesse o sonho dela!

 ?âd ?
 em Damasco
_____  apresento a minha alma
_____  a si mesma:
_____  aqui mesmo, sob dois olhos amendoados
_____ voamos juntos gémeos
_____  e adiamos o nosso passado comum

 ?âd ?
 em Damasco
_____  suavizam-se as palavras
_____  e então ouço a voz do sangue
_____  em veias de mármore:
_____  arranca-me ao meu filho,
_____  diz-me a cativa,
_____  ou tornar-te-ás comigo em pedra!

 ?â? ?
 em Damasco
_____  conto as minhas costelas
_____  e faço voltar o meu coração ao seu trote
_____  talvez a que me fez entrar
_____  na sua sombra
_____  me tenha matado
_____  e não me dei conta

 ?a? ?
 em Damasco
_____  a estrangeira devolve a sua liteira
_____  à caravana:
_____  não regressarei à minha tenda
_____  não pendurarei a minha guitarra
_____  depois desta tarde
_____  na figueira da família

 ?ayn ?
 em Damasco
_____  os poemas são translúcidos
_____  não são palpáveis
_____  e não são mentais
_____  mas o que diz o eco
_____  ao eco

gayn ?
 em Damasco
_____  a nuvem secaem uma época
_____  e cava um poço
_____  para o Verão dos amantes na várzea do Qâsyûn6
_____  e o nei cumpre os seus usos
_____  na saudade que nele há
_____  e chora em vão

 fâ' ?
 em Damasco
_____  registo no caderno de uma mulher:
_____  todos os
_____  narcisos que há em ti
_____  te desejam
_____  e não há muro à tua volta que te proteja
_____  da noite do teu encanto excessivo

 qâf ?
 em Damasco
_____  vejo como se encolha a noite de Damasco
_____  devagarinho devagarinho
_____  e como com as nossas uma deusa se torna
_____  una!

 kâf ?
 em Damasco
_____  canta o viajante em segredo:
_____  não voltarei de Damasco
_____  vivo
_____  nem morto
_____  mas nuvem
_____  que alivia o peso de borboleta
_____  da minha alma fugitiv
(tradução de André Simões, publicada originalmente na revista portuguesaÍtac)

Para ler mais traduções do árabe feitas por André Simões, visite seu espaço SOBRE AS RUÍNA


Ó pak jsi jistě spravedlivý muž!


Все ушли, и никто не вернулся,
Только, верный обету любви,
Мой последний, лишь ты оглянулся,
Чтоб увидеть все небо в кровДом был проклят, и проклято дело,
Тщетно песня звенела нежней,
И глаза я поднять не посмела
Перед страшной судьбою моеОсквернили пречистое слово,
Растоптали священный глагол,
Чтоб с сиделками тридцать седьмого
Мыла я окровавленный поРазлучили с единственным сыном,
В казематах пытали друзей,
Окружили невидимым тыном
Крепко слаженной слежки своеНаградили меня немотою,
На весь мир окаянно кляня,
Обкормили меня клеветою,
Опоили отравой меня
И, до самого края доведши,
Почему-то оставили таЛюбо мне, городской сумасшедшей,
По предсмертным бродить площадя


Kol vše jásá, pěje, zvučí,
omlazení, život všude,
u křoví kdes jenom pučí
ze dvou srdcí květy rudé...


Hab mich weiter nicht gerühret;
Mich nit wollest fahren an;
Schelte den/ der mich geführet/
Schelte nur den zimmerman.
Jesus spricht zum Zimmerman.
O du freylich eysen-harter/
Vngeschlachter zimmerman:
Ach was brachtest mich zur marter?
Dir was hab ich leids gethan?


衣上缤翂云欲生
一山果熟看猿登
亦闻鳌背通朱关
几拟追寻竟未曾


Con vomer d'umiltà larghe e profonde
fosse conviemmi far dentro al mio core,
sgombrando il mal terreno e 'l tristo umore,
pria che l'aggravi quel, questo l'innonde,


Nodo e fé, che non è stretto e costante,
per picciola cagion si rompe e scioglie:
la mia fede e 'l mio nodo il vanto toglie
al nodo gordiano ed al diamante.


Der Lenzwind stürmt dem Gutshof zu
Durch Zeilen schwanker Pappeln
Und läßt auf braunem Ackerland
Die Vogelscheuche zappeln.
Am Pappelwege sitzt ein Strolch;
Der knotet an einem Strick
Und legt die Schlinge zur Probe
Zerrend um sein Genick.


Vor mir liegt das reiche Leben,
Schlägt die Zeit die hohen Wogen,
Kreist die Welt mit ihren Sternen:
Fröhlich bin ich ausgezogen,
Biete Stirn und Herz den Stürmen,
Lasse meine Wimpel wehen,
Und beim wilden Kreuzen denk ich
Kaum noch an ein Wiedersehen!


E lei ched è si par, com'aggio detto,
de' l'omo certo reverenza fare,
ch'omo nom po, secondo il mio intelletto,
verso d'alcuna troppo umiliare


Mag sie doch – sinken, liegen, im Winde zerstieben!
Meine Wehmut mit ihr!
Bist du doch glücklich, Geliebter!
geliebt am Herzen derer, die meine Seele liebt!


Ich wollte dich durch alle Stürme tragen,
kühn trotzen dem Geschick,
das dich mit grausam kalter Hand geschlagen:
mich traf dein Blick.


O bringet doch Weihwasser her! Vom besten muß es sein;
Holt es aus Rom! Das römische, das wäscht ja Alles rein.
Pilatus, wasche deine Hand und wasche deinen Mund!
Die Hand, sie ist von Tinte schwarz, der Mund vom Gifte wund.
Nun wasch' und sprich: Ich habe nicht gestochen und gehaun,
An meinen beiden Händen ist kein Tropfen Blut zu schaun;
Nur Tint' und Geifer klebt mir an, damit hab' ich befleckt
Was heilig, hoch, rein, stark und frei, was Männerseelen weckt
Zu Wort und That, zu Kampf und Sieg, aus Kerkerschlaf und Tod,
Was aus des Grabes Nächten ruft des Lebens Morgenroth.
Damit hab' ich gepriesen auch, bejubelt und belacht,
Was wohl aus Heidenaugen selbst die Thränen fließen macht,
Was jedes Christenherz zerdrückt, zerbrennet und zerreißt,
Was zarte Lämmer brüllen lehrt und Löwen wimmern heißt.
O bringet doch Weihwasser her! Vom besten muß es sein.
Hab' nicht gestochen und gehaun – Weihwasser wäscht mich rein.


Der graue Herbst
lädt mich zu sich hinaus,
übern grauen See,
übern grauen Wald,
in die graue, graue Himmelsferne ...
Bin ich der einzige Mensch der Erde? ...
Tiefe Verlassenheit fällt mich an.


Dík budiž vám, zlaté hvězdičky,
dík za jeden ze všech darů,
že umím lidmi zatočit
vesele do rozmaru!


涓涓薄暮霜
袅袅经秋雨
深院寂无人
丛篁自相语


Ein solcher ist mein Freund,
Ein solcher ist mein Buhle,
Ein einziger, erlesener
Aus sämmtlicher Männer Schaar:
Wie ein Rabe, so schwarz sein Haar,
Und seine milden Augen
Ein Tauben-Augenpaar.
Sein Leib, wie Elfenbein,
Und wie gehau'n aus Marmor
Der Schenkel Prachtgebilde,
Wie Lüfte, die gelinde
Hinsäuseln über Rosen,
Sind seine Minnegrüße,
Wie des Honiges Seim an Süße
Die Küsse, die er beut,
Sein ganzes Sein und Wesen
Nur Glück und Seligkeit.


Cuando tu blanca frente yo ceñía
de yedra azul y de encarnada rosa;
cuando en el fértil prado y selva umbrosa
mil cariños muy dulces te decía;


¡Qué espanto en la siesta ardiente!
¡Negro!
¡Negro en las rosas y el río!
¡Qué miedo!
¡Negro con sol en mi tierra
(¡negro!)
sobre las paredes blancas!
¡Qué miedo!


Mind tűrhető volna, azt fogják mondani,
a mit Apollóról Mátyás tud szóllani:
csak azt ne kellene, fájdalom! hallani,
hogy magyarban hozzá nem szabad szóllani.


Et pleine d'un bétail magnifique, l'étable,
A main gauche, près des fumiers étages haut,
Volets fermés, dormait d'un pesant sommeil chaud,
Sous les rayons serrés d'un soleil irritable.


Anastasia, nicht zufrieden,
Läßt ringsum die Rach' aussieden.
Stühle, alles was sie fand,
Links und rechts fliegt's an die Wand.


Du stille Nacht,
Wie hast du Freude uns gebracht!
Wie war die fremde Kirche nicht
Mit einemmal so hell und licht!
Wie dehnte sich der Raum so weit!
Da lag in seiner Herrlichkeit
Das Vaterland.
Nicht wie es sonst vor Augen stand,
Ach, nur davon ein kleines Stück,
In dem sich uns das Erdenglück
Zusammendrängt. Ein stilles Haus
Im Heimatdorf. Es dringt heraus
Ein freundlich warmer Lichterschein.
Sie müssen wach zur Stunde sein
Und rüsten sich zum Kirchengang
Den tief verschneiten Weg entlang.
Wie man so neben ihnen geht,
In fernster Ferne noch versteht,
Was einer leis zum andern sagt
Und still nur mit den Augen fragt ...
Die Orgel schweigt. Das Lied ist aus,
Versunken sind nun Dorf und Haus,
Versunken, was am Heiligen Christ
So heimatlich gewesen ist.


Wie anders ergeht in die Zukunft
Sich nun der Gedanken Flug!
Nun gilt es, stark zu erhalten,
Beharrlich, besonnen und klug.


مواقفي منك، كمواقف البح
وذاكرتي مائيةٌ كذاكرت
لا هو يعرف أسماء مرافئ
ولا أنا أتذكر أسماء زائراتي
كل سمكة تدخل إلى مياهي الإقليمية، تذو
كل امرأةٍ تستحم بدمي، تذو
كل نهدٍ، يسقط كالليرة الذهبي
على رمال جسد يذو
فلتكن لك حكمة السفن الفينيقيه
وواقعية المرافئ التي لا تتزوج أحد
2
كلما شم البحر رائحة جسمك الحليبي
صهل كحصانٍ أزرق
وشاركته الصهي
هكذا خلقني الل
رجلاً على صورة بحر
بحراً على صورة رجل
فلا تناقشيني بمنطق زارعي العنب والحنط
ودكاترة الطب النفس
بل ناقشيني بمنطق البحر
حيث الأزرق يلغي الأزرق
والأشرعة تلغي الأف
والقبلة تلغي الشف
والقصيدة تلغي ورقة الكتاب
3
إحساسي بك متناقضٌ، كإحساس البحر
ففي النهار، أغمرك بمياه حناني
وأغطيك بالغيم الأبيض، وأجنحة الحمائم
وفي اللي
أجتاحك كقبيلةٍ من البرابر
لا أستطيع، أيتها المرأة ، أن أكون بحراً محايداً
ولا تستطيعين أن تكوني سفينةً من ور
لا أنت انديرا غاندي
ولا أنا مقتنعٌ بجدوى الحياد الإيجابي
ففي الح لا توجد مصالحاتٌ نهائي
بين الطوفان، وبين المدن المفتوح
بين الصواعق، ورؤوس الشجر
بين الطعنة، وبين الجرح
بين أصابعي، وبين شعرك
بين قصائد الح وسيوف قريش
بين ليبرالية نهدي
وتحالف أحزاب اليمين!!
4
أيتها الخارجة من خرائط العطش والغبا
تخلصي من عاداتك البري
فالعواصف البرية تعبر عن نفسه
بإيقاع واحدٍ ووتيرةٍ واحد
أما الحب في البح فمختلفٌ مختلفٌ
مختل
فهو غير خاضع لجاذبية الأر
وغير ملتزم بالفصول الزراعي
وغير ملتزم بقواعد الحب العربي
حيث أجساد الرجال تنفجر من التخم
ونهود النساء تتثاءب من البطال
5
أدخلي بحري كسيفٍ من النحاس المصقول
ولا تقرأي نشرات الطقس
ونبوءات مصلحة الأرصاد الجويه
فهي لا تعرف شيئاً عن مزاج سمك القرش
ولا تعرف شيئاً عن مزاج
لا أريد أن أعطيك ضماناتٍ كاذبه
ولا أرغب أن أشتغل حارساً لجواهر التاج
إن نهديك لا يدخلان في حدود مسؤولياتي
فأنا لا أستطيع أن أضمن مستقبلهم
كما لا يستطيع البرق أن يضمن مستقبلً غاب
6
لماذا تبحثين عن الثبات؟
حين يكون بوسعنا أن نحتفظ بعلاقاتنا البحريه
تلك التي تتراوح بين المد  والجزر
بين التراجع والاقتحام
بين الحنان الشامل، والدمار الشام
لماذا تبحثين عن الثبات؟
فالسمكة أرقى من الشجر
والسنجاب  أهم من الغص
والسحاب أهم من نيويور
7
أريدك أن تتكلمي لغة البح
أريدك أن تلعبي مع
وتتقلبي على الرمل مع
وتمارسي الحب مع
فالبحر هو سيد التعد والإخصا والتحولا
وأنوثتك هي امتدادٌ طبيعي ل
نامي مع البحر، يا سيدت
فليس من مصلحتك أن تكوني من فصيلة الشج
ولا من مصلحتي أن أحولك إلى جريدةٍ مقروءه
أو إلى ربطة عنقٍ معلقةٍ في خزانتي
منذ أن كنت طالباً في الجامع
ليس من مصلحتك أن تتزوجين
ولا من مصلحتي أن أكون حاجباً على باب المحكمة
الشرعي
أتقاضى الرشوات من الداخلين
وأتقاضى اللعنات من الخارجي
8
أنا بحرك يا سيدت
فلا تسأليني عن تفاصيل الرحل
ووقت الإقلاع والوصو
كل ما هو مطلوبٌ من
أن تنسي غرائزك البري
وتطيعي قوانين البح
وتخترقين كسمكةٍ مجنون
تشطر السفينة إلى نصفي
والأفق إلى نصفي
وحياتي إلى نصفي


Wahrlich! ein so edler Geist
Wird nicht überall gefunden,
Der, was Witz und Tugend heißt,
Durch ein festes Band verbunden.
Selbst bey Männern sieht man selten
Solcher Güter Zahl vereint;
Als in deinem Thun erscheint;
Wo sie wahrlich zwiefach gelten:
Weil man niemals mehr Verstand
Bey so zarter Jugend fand.


Esto se debe a ti, divino Lasso,
cuya Musa con plectro sublimado
cantó el alto valor del fuerte pecho


Halt auf die Ehr', doch überhör'
Ein Wort, das leicht vom Munde streicht.


In das Moor ohne Wege und Stege
Zieht es mich mächtig hinein,
In dem pfadlosen Moore
Wird für mich Frieden sein.


Obávali se slunce... Více slunce, více slunce, ještě více,
abyste viděli všecky ubožáky, kroužící v zástupech,
abyste vylákali všecky ze všech brlohů,
abyste viděli v bídě jich svoji bídu...
Ale nemstěte se za jich nevděčnost...
Půjdou k vám jistě zatoulaní
do svých nedosažitelných, pošetilých snů,
proto pohrdnou, zdá se, vždycky vaší pomocí,
budete-li je chtít zbavit pout...
Neschopní, pochopiti účelný život,
vyučení ústrky, pohrdáním i výsměchem,
strávení epilepsií a hmyzem,
spojení s ženami podél cest opilými,
jichž zorničky hoří, hoří, hoří
lehkomyslnou nevírou k práci...


Não lhe contarei minha históri
a da vaquinha morta,
e não me deu o leite da vida:
urubus pastaram seus olho
E pastarão sobre mi
Nem a história de mamãe-titia,
de meu pai-pequeno-e-feio,
de meu nascer-Chico
por simples fuxic
Não houve melhor jeit
Depois, morreremos de comer, de beber:
— o sono-inanição era todo noss
E o medo do outro (e de nós?)
e os desejos menos preciosos
que morriam?


تبدلتم بنا لما نأينا
وخنتم للعهود الموثقات
سلوتم في الهوى من ليس يسلو
بخلٍّ غيركم حتى الممات
سلوا عنا إن إرتبتم سوانا
ينبئكم بعلمٍ عن صفاتي
إلى الله الشكاية من جفاكم
بلا حجج لذلك موجبات


„Kamž peníz dáte, když nemáte šatů?“ –
dím, trpělivost jejich zkoušet chtěje;
však přenáhlil se výrokem svým v chvatu.


Ez barát királnak lám megeskütt vala,
Az királ fiától éppen elvált vala,
Kiért nagyobb méltóságra veszik vala,
Jó gardinálsága, érsögsége lész vala.


Du lieber Gott, wie traurig sah's
Im Garten, Wies' und Feld!
Verdorrt war Korn, Gemüs' und Gras,
Das Laub von Hitz' entstellt;
Vor dickem Staub erblickte man
Von ferne kaum den Wandersmann.


Sovička mrzutá
sedí a nedutá
ani slova;
zpívejte celý den,
ona se mračí jen,
vždyť je sova!


Non biasimando, tu se' chiara e bella,
nobil di stirpe e ripiena di Muse,
contenta sia, perché nel cantar s'use
che sopra a l'altre io doni loda a quella.