Szolgái, mondék: megvetik a világ
Csalóka fénnyét és megelégszenek,
Hahogy szelid erkölcsök által
Jóra vezérlhetik a veszendőt. -


Sechste Stimme.
Bund.


كانَت قُرَيشٌ بَيضَةً فَتَفَلَّقَت
فَالمُحُّ خالِصُهُ لِعَبدِ الدارِ
وَمَناةُ رَبّي خَصَّهُم بِكَرامَةٍ
حُجّابُ بَيتِ اللَهِ ذي الأَستارِ
أَهلُ المَكارِمِ وَالعَلاءِ وَنَدوَةِ ال
نادي وَأَهلُ لَطيمَةِ الحَيّارِ
وَلِوى قُرَيشٍ في المَشاهِدِ كُلِّها
وَبِنَجدَةٍ عِندَ القَنا الخَطّارِ


أَيَسومُني المَأمونُ خِطَّةَ عاجِزٍ
أَو ما رَأى بِالأَمسِ رَأسَ مُحَمَّدِ
نوفي عَلى هامِ الخَلائِفِ مِثلَما
توفى الجِبالُ عَلى رُؤوسِ القَردَدِ
وَنَحُلُّ في أَكنافِ كُلِّ مُمَنَّعٍ
حَتّى نُذَلِّلَ شاهِقاً لَم يُصعَدِ
إِنَّ التِراتِ مُسَهَّدٌ طُلّابُها
فَاِكفُف لِعابَكَ عَن لِعابِ الأَسوَدِ
لا تَحسَبَن جَهلي كَحِلمِ أَبي فَما
حِلمُ المَشايِخِ مِثلَ جَهلِ الأَمرَدِ
إِنّي مِنَ القَومِ الَّذينَ سُيوفُهُم
قَتَلَت أَخاكَ وَشَرَّفَتكَ بِمَقعَدِ
رَفَعوا مَحَلَّكَ بَعدَ طولِ خُمولِهِ
وَاِستَنقَذوكَ مِنَ الحَضيضِ الأَوهَدِ
كَم مِن كَريمٍ قَبلَه وَخَليفَةٍ
أَضحى لَنا دَمُه لَذيذَ المَقصِدِ
مِثلِ اِبنِ عَفّانٍ وَمِثلِ وَليدِهِم
أَو مِثلِ مَروانٍ وَمِثلِ مُحَمَّدِ


秋夕淮天不肯明
壮怀冲斗若为情
卧闻隔水吹三弄
又喜孤城报五更


Siehe, so spinnt sich mein Tag der eilenden Zeit von der Spindel.
Gestern verlangt' ich wie heut; Gestern auch trog mich wie Heut.
Betend und ringend für Dich begrüß' ich den leuchtenden Morgen,
Bittend und sorgend um Dich schließ' ich mein Augenlid zu.


Der Schreiner baut die Wiege aus Brettern, fest und stark,
Vom selben Stück gezimmert stand nebenbei ein Sarg;
Die Spähne stäubten sprühend und Säg' und Hammer klang;
Dazwischen tönt' im Takte des Meisters alter Sang.


Mangiato ch'ebbe, sté sovra pensiero
rompendo certi stecchi di finocchi;
indi venner le carte e 'l tavoliero,
e trasse una manciata di baiocchi,
e Pietro Bardi e Monsignor del Nero
si misero a giucar seco a tarocchi;
e 'l Conte d'Elci e Monsignor Bandino
giucarono in disparte a sbarraglino.


Poi me viddi en tanta altura,
en me tenendo onne figura,


Die letzte Sonne, die im Dunkel irrt,
Versenkt sich tief in ihres Hirnes Schrein.
Warum sie starb? Warum sie so allein
Im Wasser treibt, das Farn und Kraut verwirrt?


Tumbaron


Dich quälte diese kalte Öde,
des Herzens jähe Leere nicht.
Ja! Nur wer ewig blind und blöde,
wer nie geschaut das heilge Licht,


Až, bratře, zahyneš, tvé slovo příštím předám,
kdos sedne na balvan a srdce zkonejší.
A přízvuk radostný on přidá těžkým bědám,
ne tebe lepší snad, jen tebe šťastnější!


Soit ! Chacun de nous, en somme,
Se voit-il si bien nommé ?
Point ne suis tant enflammé


Aber / wann diß Herzen-dach
deckt der Tugend Schlaffgemach /
ist der Keuschheit Pfortenrigel;
wann darinn Gotttempel thront;
wann der Künste-Geist bewohnt
diese zween Parnassus-hügel:
wer wolt halten nicht hochwehrt
so ein göttlichs Bild der Erd?
wer wolt nicht / von ihm zulesen /
achten vor ein himmlisch Wesen?


Tú me tienes comprado en alma y cuerpo.
Cuando la pesarosa
dueña ideal de mi primer suspiro,
recurre desolada
a tus plantas, y llora mansamente,
nunca has dejado de envolverla en el
descanso de tus hijas predilectas.
Me acuerdo de una tarde
en que, como una reina
que acaba de abdicar,
salía por el atrio de naranjos
y llevaba en la frente
el lucero novísimo
de tu consolación.
Confortándola a Ella, Tú me obligas
como si con la orla
dorada de tu manto,
agitases un soplo
del Paraíso a flor de mi conciencia.
Porque siempre un lucero
va a nacer de tus manos
para la hora en que Ella
te implore, Tú me tienes
comprado en cuerpo y alma.
En las noches profanas
de novenario (orquestas
difusas, y cohetes
vívidos, y tertulias
de los viejos, y estrados
de señoritas sobre
la regada banqueta)
hay en tus torres ágiles
una policromía de faroles
de papel, que simulan
en la tiniebla comarcana un tenue
y vertical incendio.
Y yo anhelo, Señora,
que en mi tiniebla pongas para siempre
una rojiza aspiración, hermana
del inmóvil incendio de tus torres,
y que me dejes ir
en mi última década
a tu nave, cardíaco
o gotoso, y ya trémulo,
para elevarte mi oración asmática
junto al mismo cancel
que oyó mi prez valiente,
en aquella alborada en que soñé
prender a un blanco pecho
una fecunda rama de azahar.


La cobra toda ojos,
bulto echado la tarde (baja, nube),
bulto entre hojas secas,
rodeada de corazones de súbito parados.
Relojes como pulsos
en los árboles quietos son pájaros cuyas gargantas cuelgan,
besos amables a la cobra baja
cuya piel es sedosa o fría o estéril.
Cobra sobre cristal,
chirriante como navaja fresca que deshace a una virgen,
fruta de la mañana,
cuyo terciopelo aún está por el aire en forma de ave.
Niñas como lagunas,
ojos como esperanzas,
desnudos como hojas
cobra pasa lasciva mirando a su otro cielo.
Pasa y repasa el mundo,
cadena de cuerpos o sangres que se tocan,
cuando la piel entera ha huido como un águila
que oculta el sol. ¡Oh cobra, ama, ama!
Ama bultos o naves o quejidos,
ama todo despacio, cuerpo a cuerpo,
estre muslos de frío o entre pechos
del tamaño de hielos apretados.
Labios, dientes o flores, nieves largas;
tierra debajo convulsa derivando.
Ama al fondo con sangre donde brilla
el carbunclo logrado.
                                   El mundo vibra.


昔见园成今创始
今为图就有闻孙
长松钜竹知无恙
直节清标想故存


巨山蒙仲昔同官
对峙诗家两将坛
昭武即今闻有子
文星高照七闽寒


Franzensfeste, du Thor des Frühlings,
draus dem fröstelnden, nordischen Fremdling
Lenzeswogen der Blüthenbäume
warm und lachend entgegenströmen,
weich und wonnig entgegenschlagen –
sage, warum diese dräuenden Mienen,
all diese Mauern und finsteren Gräben,
all diese Wälle, draus ungezählte
Riesenkanonen gen Himmel starren? –


露华闪闪照秋林
谁把红芳暗博金
白露不凋霜不剪
也知中有向阳心


Sokak szidnak engöm az hajas tereknek,
Szerető uraim nyilván vagyon néktök,
Terek barátsága úgy nem kell kedvemnek,
Mint olyan hitetlen ragadozó ebeknek.


Silný proud byl, břehy trhal, a v tu českou měkkou prst
z dálných niv a ze pralesů vyvrh’ květů plnou hrst,
z dálných světel oslnivý hrál v těch vlnách paprsek,
jiný nežli zádumčivý, zpívající, chlácholivý
tok těch našich modrých řek.


Myšlénka na vás, mohla ta být mezí?
a říci: ne? Vždyť tichá, nesmělá
byla jen tušením, jež nevítězí,
jak zamávnutí křídel anděla.


I v srdci mém je ruch a šum...
„Teď domů!“ hlas mé krve volá.
A zatím na ssutinách dum
do žhava bol můj Osud ková...


Tu, quasi un raggio di lucente Sole
ch' ogni nebbia del Cielo apre e rischiara,
e repente procella invida, avara
velar d' un nembo tempestoso suole,


On? Bože on? – Co asi chce jen tady?
Je posud hezký, ač ne právě mladý!
Mám začít s ním zas? – Věru, skoro nevím!
Mám lapiti jej rozpakem zas děvím,
či cynismem snad přivítat jej drze?
A blázen, tuším, že má v očích slze!
Mám za ním zpět? – Toť věru ironie,
toť maškarada, pravdě jež v tvář bije.


»Ich bin des grünen Waldes Kind,
Die Tierlein kennen mich alle;
Woher ich komme, das weiß der Wind,
Der Wind, wohin ich walle.


güneş ve ay daima doğudan yükselirler


Ó hodino těch dějů,
jež slední jsou u člověka,
před tebou proč se chvěju,
hodino Tvůrčí odvěká – –


Kopa máku! což to? v měké trávě
Blízko štěbetavé studničky
Vidím čtyry slavské ženičky
Ráčiti se při nebeské kávě;


Reménység | barátság | jóltévőnk | vezess el | sírunkig | karon


Mé podmanils již dávno – docela.


Kéž by se motýlek letem jen bavil,
a jen vždy na květy obracel hled,
a z nich si vylíbal rosu a med;
Tvůrce tak věčného vděčně by slavil.
Nepřízně každé by jistě se zbavil,
kde kdo by v zahradě viděl ho rád;
kéž by ho vábil jen příjemný chlad,
když byl svá křídelka létáním znavil.
Ale on proto též na květy sedá,
vhodného místa že bedlivě hledá,
aby tam vajíčka škodlivá dal;
z vajíček líhnou se housenky žravé,
hubící květy a lístečky zdravé,
z toho pak lidem jest smutek a žal.


Weisheitsbaum an Baum, zypresseragend,
Heben Äpfel goldner Zierd empor,
Lebensbäume, breite Schatten schlagend,
Decken Blumensitz und Kräuterflor.


دفناه مبكياً نضير شبابه
ومبكيةً آدابه وفضائله
كأنا نواريه الثرى كل ساعة
أسى وكأنا كل آن نزايله
هوى بين أيدينا وقد ودت المنى
لو أن لفضل ساعداً فهو ناشله
كما سقطت في البحر درة باخلٍ
أحاق به يمٌّ من اليأس شامله
فراح يعيد الطرف لا هو صابر
ولا هو يدري أي أمرٍ يحاوله
يزيد مياه البحر سائل دمعه
ولا يدرك الشيء الذي هو سائله


Fraget nicht, was ich beweine,
Was mich in die Gegend ruft.
Ach! die lieblichen Gebeine
Ruhen hier in dieser Gruft.
Meiner Chloris Angedenken
Spricht mir Geist und Leben ab.
O! erbarmt dich nicht mein Kränken?
Nimm mich doch nur mit ins Grab.


Ihr Augen/ die ihr mir so tieff ins Hertze scheint/
Erkläret euch/ wies sey gemeynt/
Was mir zu hoffen steht/ ob Sterben oder Leben?
Seyd ihr geneigt/ ich bin bereit mich zu ergeben/
Und auch bereit zu ehren euren Schein/
Wollt ihr mir gleich nicht günstig seyn.


Già mai non la reguardi
ne li occhi alcun che sia superbo o vile,
ché a' colpi d'i so' dardi
scampar non pò chi non ha cor çentile,
perch'ella è tanto umìle
e altera de spirito e graziosa
che ogni trista cosa
a la sua mente sempre fu sospetta.


Aus beiden Schalen strömt sein Sein und Denken,
Sein Blühn und Sehnen, fließen Tag und Nacht,
Ein sonnig Schaun, ein träumerisch Versenken


che con l'acque ch'entravan per la bocca
del mostro, il grano macinava a scosse,
il quale o in barcia o in caravella o in cocca
rotta, là dentro ritrovato fosse.
D'una fontana similmente tocca,
ch'a ridirla le guance mi fa rosse:
lo scrive pure, et il miracol copre
dicendo ch'eran tutte magich'opre.


Bylo nám tak v duši měkce,
když jsme tiskli dlaní dlaň,
slzy bylo zříti chvět se
vaší lásce v daň!


Ragyogó szép tested ugy égetett;
Ki nem állhatom már; legyen hideg!


Oll Rostock – min oll Vaderstadt!
Ick heww di gor to leef,
so leef, förwohr! – ick weet nich, wat
ick üm di let un gew.
Ick bün nu mennig Johr all fürt,
'n bäten all verspakt,
man Rostock, dat's sonn eegen Wurt,
dat frisch mi wedder makt.


Der Sünder zielt nach Gott und wendt sich von ihm weg,
Wie solls dann möglich sein, daß er berühr den Zweck?


She tells with what delight he stood,
To trace his features in the flood:
Then skip'd aloof with quaint amaze;
And then drew near, again to gaze.


Doch Herr von Göthe sah nicht an
Den weiland hochgepriesnen Mann;
Ei, wie es wunderlich doch geht!
Der Hutten war kein Hofpoet.


شوقي نزيلٌ بكل قلبٍ
في صورة ما بها جمود
ما بقي الشعر فهو باقٍ
كأن فقدانه وجود


Er schlürft' acht Tassen aus;
Hing dann, zum Zeitvertreibe,
Sich mit dem halben Leibe
Zum Himmelsfenster 'naus,
Und schmauchte frisch und munter,
Sein Pfeifchen Knaster 'runter.


作戈如挽百钧弩
腕力想能回万牛
江夏当年有童子
未闻落笔写银钩


促织墙阴唧唧吟
早催衣褐上寒砧
砧声似助蛩声切
勾引征夫万里心


Maradj fölöslegesnek,
a titkokat ne lesd meg.
S ezt az emberiséget,
hisz ember vagy, ne vesd meg.


Nem igaz halott az, aki föltámad.
Egy sóhajtást még küldök teutánad!


Se eu pudesse, diria eternamente
    Aos flagelados e desiludidos,
    Que sobre a Terra os grandes bens perdidos
    São a posse da luz resplancent
    A dor mais rude, a mágoa mais pungente,
    Os soluços, os prantos, os gemidos
    Entre as almas são louros repartidos
    Muito longe da Terra impenitent
    Oh! se eu pudesse, iria em altos brados
    Libertar corações escravizados
    Sob o guante de enigmas profundos!


Gott lohn' ihm für die väterliche Liebe!
Gott lohn' ihm! Hohe Dankbegier
Füllt jedes Herz, und mit dem wärmsten Triebe
Der Inbrunst bitten wir:


En avant, en avant und das Marsfeld geschmückt
Und die elysäischen Felder!
Am liebsten würd' ich vor Wollust verrückt
Und opferte all meine Gelder.


Meurs donc, tu renaîtras ! L'espérance en est sûre.
Mais qui rendra la vie et la flamme et la voix
Au cœur qui s'est brisé pour la dernière fois ?


Gyermekded kost, fehér gerléket,
Elsőfű-bárányt, vért és velőt
Áldoztam már négyéves koromban
Száz-arcú Hágár előtt.


Fühlten es gleich auch die lodernden hertzen/
Küssen sey eine verzehrende glut/
Eine vergifftung/ ein oele den schmertzen/
Eine mit flammen ersäuffende flut/
Würden sie doch wohl im küssenden sterben
Wollen verglimmen/ ersäuffen/ verderben.


rimembrando e costumi e' cenni onesti,
e modi e giochi e gli abiti regali
e le dolci speranze che mi desti,


Es hauset der Gedanke
Im unendlichen Weltensaal;
Nicht bannt ihn eine Schranke,
Nicht hemmt ihn eine Kette,
Es ringet Höh' und Thal
Sein Fittig aus, verbrannte Zon' und Pol,
Und fleugt mit allen Stürmen in die Wette.
Doch, ach, es stöhnt in friedeloser Qual,
Lebt mit sich selbst im Zanke,
Der Kranke,
Fühlt, daß die Welt ihm ewig leer und hohl
Und findet nirgend eine Ruhestätte. –
Der Lieb' in ihrem kleinen Kabinette
Ist himmlisch wohl.


Bolest, která jiskrou v každém srdci doutná,
s ním jak cítila by, stiší snivá loutna.


Sen věčný chtěl bych raděj' dřímat,
než dožíti se dnešních dob,
když víra má, ta nejsvětější,
se sklána řítí v dutý hrob...


Wie vergelt ich euren Strahlen,
Daß sie mich befrein von Qualen?
Wie vergelt ich diese Gunst,
Daß ihr mich bescheint umsonst?
Daß ihr mir
Kommt herfür
Und aus Liebe leuchtet hier?


Lacrime e pianto, amar sospiri, hai! lasso,
Pasce el mio core e d'una nebia obscura
Velato intorno, altro non pone cura
Che a sua pietà mollir ogni dur sasso.


Spíle noc tichá, hle, jmeť se krýti,
Klidně veškerosti mrákotou,
Přírody spité jsouc sladkotou,
Spánku tu spěchá vše líbo-sníti.


splende Orione, Aldebaran, Polluce...
Ma ei discende nella pura luce.


Jednou žena, bílým rouchem oděná,
Přivedla ho ke mně v jitřní záři
Na oprati lýčí, vnada vtělená;
Libá tesknost zářila se v tváři.
Pronášela ke mně jemná slova:
„Kup ho, netlač v ceně, an jsem vdova.


Ihr guten Dichter ihr,
Seid nur in Zeiten zahm!
Sie machen Shakespeare
Auch noch am Ende lahm.


Als Manaß' im Glückes-Stand
Sich befand'/
Hat er Gott verachtet/
Balaim den falschen Gott/
Gott zum Spott/
Fettes Vieh geschlachtet/
Als ihn aber hingeführt
Seine Feind' gefangen/
Ist er von der Reu berührt
In sich selbst gegangen.


bizi biz eden sıfat sahibi


Könnten wir es dahin bringen,
Daß man (ach daß es gescheh!)
GOTT durchs Aug' in allen Dingen
Immer gegenwärtig seh!
GOTTES Weisheit, Lieb' und Stärcke
Zeiget sich durch aller Wercke
Künstlichen Zusammenhang,
Lieblichen Zusammenklang.


O Jesu rein, du bist allein
der sünder trost auf erden;
Darum dich hat der ewig rat
erwelet, mensch zu werden;
Uns all zu heil darum urteil,
am jüngsten tag wirst richten,
die dir glauben, mit nichten.
o werte frucht, all mein zuflucht
han ich zu dir; ich glaub, hast mir
erworben ewig leben;
in dich hoff ich ganz festiklich,
weil du mir gnad tust geben.


quando fra l'altre elette alme onorate
e pacifiche tue cure soggiorni,
quando dal pubrico ozio ti ritorni
alle eccellente tue scale beate,


Blaß im Leeren steht der Morgenstern,
nur noch wie ein überflüssiges Pünktchen;
und doch hängt sich immer wieder gern
jede Seele an dies Fünkchen.


Ein feurig, unbändig Reiterlein
Springt ab behende,
Setzt rechts ein Bein und links ein Bein
In beide Gelände:
»Groß ist der Sonne Glut –
Liebe Herrn, meint ihr's gut,
Schafft eins zu trinken!«


كذب الفلاسفة الذين تقدموا
عندي ولاحقهم إذاً كالسابق
وضعوا على الإنسان حداً لم أزل
أجذوه في سنن المقال الصادق
حتى أتي الزرزور وهو مهاجر
يدعو من الزقزوق أي منافق


Však blíže v drahé vlastní zemi naší
v hor českých podnoží
v boj stará příšera se znovu plaší
a zrada brloží.


Známo jest, že lidojedi
rádi též své starce snědí.
A tak také milí bratří Češi
na pečínky z otců svých se těší.


Weib, gib mir Deckel, Spieß und Mantel,
Der Dienst geht los, ich muß hinaus.
Noch einen Schluck ... Adies Mariandel!
Ich hüt' die Stadt, hüt' du das Haus!
Nun schrei' ich wieder wie besessen,
Was sie nicht zu verstehen wagen
Und was sie alle Tag vergessen:
Uht! Hört, Ihr Herrn, und laßt Euch sagen!


Haj! ne kérdezd honnomat!
Mely csapongva jár az égben,
A madárnak fészke van,
Mely ijedve fut vadásztól,
A kis őznek völgy ölében
Nyúgodalmas berke van;
Mely panasszal csörgedez
A kietlen messzeségben,
A pataknak medre van;
Még a hold is, a mosolygó
Fájdalommal messze bolygó,
Végre békes hont talál,
Bérc mögé nyugonni száll.
Elhagyottabb én ezeknél,
Ah, én hontalan vagyok,
S a szülék, e lét adói,
Mennyi kínnak, gyötrelemnek,
Szívemésztő üldözetnek
Szültek átkos gyermeket!


Und habe noch immer wie in der Nacht
Über die Liebe nachgedacht.


دعيني أجتلي في كل وقت
خيالك استبيه ويستبيني
أناجيه كما لو كنت عندي
وأملأ من محاسنه عيوني
دعيني باسمك الغالي أغني
واذكره فيذهبَ لي شجوني
دعي طيف الجمال يزور وهناً
ويسعدني إذا رقدت جفوني
وأمسي من وصالك في نعيم
فإن أصبحت أضناني حنيني
دعيني فيك أنظم من فؤادٍ
قريضاً صيغ كالدر الثمين
دعيني أرسل العبرات مني
وأمزجها بترجيع الأنين
على عهدي وإخلاصي وحبي
ولو أوديت بالعهد الأمين
دعيني أشهد الأكوان طرّاً
بأنك أنت في مجرى عيوني
أحبك ما جرى نفسي بروحي
وفياً مخلصاً هل ترحميني


Mensch, auch Du hast Deine Schwingen,
Äuglein klar und hell und rein,
Könntest Freiheit dir erringen,
Dann erst laß uns Freunde sein!


Al ciego dios de amor, recién nacido,
pagando parias el tributo ofrezco
de mis ocasos últimos traído.


Von einem Grabe komm' ich her. – Du weißt,
Mein lieber Freund –: von welchem Grabe –
Du weißt –: wie viele Träume, wie viel Glück –
Wie viele Vergangenheit ich da begraben habe ...
Von des Vergessens Flut unüberspült
Mahnt dieser Hügel noch im fernen Süden –
Da wir so groß gelebt, so stark gefühlt,
So heiß gekämpft um unsres Willens Frieden.
Ob wir ihn fanden –? Nun, mein lieber Freund –
Wir lächeln schmerzlich – doch wir lächeln eben –
Wir sind allein – wir haben nur noch uns –
So bleiben wir zusammen für das Leben ...
Der Regen klatscht an meine Fensterscheiben –
Ins Nordland wieder wurden wir verbannt –
Getrost mein Freund! Wir werden südwärts treiben
In unsrer Sehnsucht – unsres Sieges Land!
Ein Grab zu hüten gilt's. Mit weißen Kerzen
Hat's unterweil der junge Lenzgeschmückt –
Für das Unsterbliche verglühn die Herzen –
Mit rotem Blut getauft der tiefsten Schmerzen
Ward uns der Geist, der Zukunftsfrüchte pflückt. –


Ein Fluch dem falschen Vaterlande,
Wo nur gedeihen Schmach und Schande,
Wo jede Blume früh geknickt,
Wo Fäulnis und Moder den Wurm erquickt –
Wir weben, wir weben!


A hoch stále postupuje,
až na pokraj strmé skály,
ženy kroky, hocha kroky –
první lásku pochovaly. –


Ist denn das Büblein gestorben?


Die ärgste Knechtschafft endlich scheint
Der Tod zu seyn, der letzte Feind,
Zeigt er uns seine Klawen,
Ins ewig' Elend uns verbannt,
Da wir der Schatten finstres Land
Vnd die Verwesung schawen.


Klidné vsi ze žuly v práci a v slovu,
nad nimi kostelní víšky u hřbitovů.


Inmittelst legte sich Calliope darein
Und eilte vor den Rath der groß- und kleinen Götter.
Wie lange, flehte sie, soll ich um Hülfe schreyn?
Errettet euch und uns von dem verlognen Spötter!
Er spricht euch stündlich Hohn und wird uns noch gewis
(Davor der Himmel sey) den kleinen Anhang rauben.
Die Furcht hat viel Beweis; denn wollt ihr mir nicht glauben,


著处春风纵马蹄
客心愁见柳如丝
芒鞋斗笠溪桥路
记得江南二月时


War hir der Ort der Wunder, Nazareth?
Da Gabriel di Jungfraw Mutter grüsset!
O Bethlehem! Ach Jesu zeugungsstädt!
Hir wird zuerst das grosse Kind geküsset?
Di Magen brachten hir geschenk!
Herodes sinnt auf falsche renk,
Bis Rahel hir bejammert ihren Jammer!
Di Knäbchen sind zur kalten Todeskammer.


Mi fiel caballo rojo
ama las lejanías,
turban sus alas
la belleza del ángel,
hilos azules cierran
el viejo laberinto,
frágiles vientos
se llevan sus relinchos,
pero cabalga,
igual que la distancia que se olvida
en el ensueño de otros viajes.


Domácí slečna tluče do piana.
Pár paniček probírá místní klepy.
Tři páni hrají v karty. Třeskne rána.
Nemehlo! Služka s pláčem sbírá střepy.
Pak doktor přečet' báseň „Divná hrana“.
Nadšení. – Rozchod. – „Na doktora lepí
se žába hloupá“. „Kýta byla slaná!“
„Však za to byl ten candát velkolepý!“


Mich dünkt, noch seh ich ihre milden Augen,
Die aufwärts schaun mit heiliger Gewalt,
Noch will mein Ohr die weichen Töne saugen,
Wenn echogleich sie am Klavier verhallt;
Und drunten, wo die lichten Pappeln wehen,
Noch mein' ich ihrer Locken Wald zu sehen,
Und ihre zarte schwankende Gestalt!


في عُنفُوانِ الصِبا ما كُنتُ بِالغَزِلِ
فَكَيفَ أَصبو وَسِنِيّ سِنُّ مُكتَهِلِ
كَأَنَّني بِمَشيَبي وَهوَ مُشتَعِلٌ
بَياضُهُ بِسَوادِ الفاحِمِ الرَّجِلِ
إِنَّ الحِسانَ يَرَينَ الشَيبَ أَقبَحَ مِن
شَينِ البَياضِ عَثا في أَسوَدِ المُقَلِ
لَم أُمسِ في غَمراتِ العِشقِ مُنغَمِساً
وَلَم تُؤَنِّفنِيَ العُذّالُ بِالعَذَلِ
وَأَخفَقُ الناسِ مَسعىً كُلُّ مُختَبِلٍ
يَهذي بِصاحِبِ قَلبٍ غَيرِ مُختَبِلِ
مَن يَهوَ يَهوِ إِلى قَعرِ الهَوانِ عَمىً
شَتّانَ بَينَ شَجٍ عانٍ وَبَينَ خَلي
وَما اِزدَهاني سَرابُ المَكرِ وَالحِيَلِ
وَلا دَهاني شَرابُ الكَرمِ بِالخَبَلِ
وَالنَفسُ تَوّاقَةٌ لَكِن يُطامِنُها
إِذا اِشرَأَبَّت حِجىً أَرسى مِنَ الجَبَلِ
فَالعُمرُ ظِلٌّ عَلى الإِنسانِ مُنتَقِلٌ
وَلَيسَ في الأَرضِ ظِلٌّ غَيرُ مُنتَقِلِ
وَخَيرُ ما نِلتَ مِن دُنياكَ مُقتَبِساً
عِلمٌ وَلَكِن إِذا ما زِينَ بِالعَمَلِ
لا تَترُكَنَّ التُّقى يَوماً فَتُهمِلَهُ
نَوماً فَلَستَ بِمَتروكٍ وَلا هَمَلِ
واهاً لِمُستَيقِظٍ مِن نَومِ غَفلَتِهِ
لِفَهمِ آدابِ أَهلِ الأَعصُرِ الأُوَلِ
هُمُ الأُلى زَيَّنوا الدُنيا بِفَضلِهِمُ
وَاِستَبدَلوا مِن قَشيبِ العَيشِ بِالسَّمَلِ
فَما اِستَمالَتهُم الدُّنيا بِزُخرُفِها
وَلا اِزدَهَتهُم بِتَفصيلٍ وَلا جُمَلِ
قالوا اِمتَدِح عُظَماءَ الناسِ قُلتُ لَهُم
خوفُ الزَنابيرِ يَثنيني عَنِ العَسَلِ
وَالأُسدُ تَهرُبُ مِن قَرصِ الذُّبابِ وَما
أَغرى خِساسَ الوَرى بِالسادَةِ النُّبُلِ
سَوءاتُهُم هَزَمَت مَجدي وَلا عَجَبٌ
عَمرٌو بِسَوءَتِهِ في الحَربِ رَدَّ عَلي
إِن ضِقتَ ذَرعاً بِأَقوامٍ سَواسِيَةٍ
فَما الكَريمُ بِأَن يُؤذى بِمُحتَمِلِ
أَمسى قَرارَةُ سَيلِ الخُرءِ يَعبَثُ بي
فَهوَ السُّها إِذ يُعيدُ الشَمسَ في الحَمَلِ
هَذا مِنَ الدَّهرِ مَشهورٌ وَما بَرِحَت
أَهلُ المَعالي ذُرابى أَلسُنِ السفلِ
بَينَ الصِّحاحِ وَبَينَ العورِ لا سَلِموا
بَونٌ وَما حَوَرُ العَينَينِ كَالكَحَلِ
تَبّاً لِكُلِّ غَريقٍ في مَعايِبِهِ
يَعيبُ خَلَّةَ مَن ما فيهِ مِن خَلَلِ
وَلَيسَ ذَنبي سِوى طولِ الثَّواءِ وَمَن
طالَ الثَّواءُ عَلَيهِ رِيعَ بِالمَلَلِ
وَالعَجزُ أَوجَبَ لي ذُلَّ الخُمولِ وَلَو
أَنّي تَنَقَّلتُ كانَ العِزُّ في النُّقَلِ
لأَنزَعَن في قِسِيِّ الذَّمِّ مُجتَهِداً
فَأُصمِيَنَّ لِئاماً بَعدَ مُرتَحَلي
لا تَحسِبَن أَنَّ نورَ الشَّمسِ يُوهِنُهُ
ما أُلبِسَ الجوُّ مِن غَيم وَمِن طَفَلِ
وَما ألومُ حَسودي في تَقَوُّلِهِ
زوراً عَلَيَّ وَلَم أَفعَل وَلَم أَقُلِ
خَفِّض عَلَيكَ فَما بَدرُ السَماءِ إِذا
ما الكَلبُ أَوسَعَهُ نَبحاً بِمُحتَفِلِ
هُمُ زَوامِلُ ثِقلِ العارِ مُعنقةً
وَهُم عَلى حَملِهِ أَقوى مِنَ الإِبِلِ
حِداؤُها شَتمُهُم في كُلِّ موحِشَةٍ
تُطوى وَتُنشَرُ فيها ألعَنُ السُبُلِ
ما يَقدرونَ عَلى إِخفائِهِم حَسَبي
وَذاكَ أَسيرُ بَينَ الناسِ مِن مَثَلِ
وَلَو دَعَوتُ لَلَبَّتني ضراغمة
تَدأى إِلى جاحِمٍ بِالحَربِ مُشتَعِلِ
كُلٌّ مِنَ القَومِ إِن يَركَب إِلى رَهَجٍ
يَوماً تَرَجَّلَ رَأسُ الفارِسِ البَطَلِ
قَومٌ إِذا حَمَلوا في الرَّوعِ خِلتَهُمُ ال
أَتِيَّ مُنحَدِراً مِن ذِروَةِ الجَبَلِ
معوَّدوا النَّصر مَحمودٌ بلاؤُهُمُ
وَالخَيلُ تَعثُرُ بِالأَشلاءِ وَالقُلَلِ
أَهلُ الجِفانِ إِذا هَبَّت شَآمِيَةٌ
يَمتارُها الناسُ مِن حافٍ وَمُنتَعِلِ
إِن أَرضَ يَرضَوا وَإِن أَسخَط فَكُلُّهُم
كَاللَيثِ يَكشِرُ عَن أَنيابِهِ العُصُلِ
إِن عابَني أَنَّني مِن بانياسَ فَكَم
عَيشٍ نَعِمتُ بِهِ في ظِلِّها الخَضَلِ
وَأَهلُها كَالدَّنانيرِ الصِحاحِ بِلا
غِشٍّ وَلا بَهرَجٍ فيهِم وَلا زَغَلِ
فَالدُرُّ مِن صَدَفٍ وَالوَردُ يَطلُعُ بَي
نَ الشَوكِ وَالنَرجِسُ الرَيّانُ مِن بَصَلِ
يا رُبَّ بيضٍ سَلَلن البيضَ مِن حَدَقٍ
سودٍ وَمِسنَ بِأعطافِ القَنا الذُّبُلِ
هيفُ الخُصورِ نَقِيّاتُ الثُغورِ أَثي
ثاتُ الشُعورِ هَجَرنَ الكُحل لِلكَحَلِ
مِن كُلِّ مُرتَجَّةِ الأَردافِ إِن نَهَضتَ
شَكَت مَعاطِفُها جَوراً مِنَ الكَفَلِ
مِثلُ الشُموسِ اِنسَرى عَنها الغَمامُ إِذا
غازَلنَنا مِن وَراءِ السِّجفِ وَالكَلِلِ
لَو كانَ حُسنُ زَليخاً حُسنهُنَّ وَقَد
خَلَت بِيوسُفَ قدَّ الثَوبُ مِن قُبُلِ
وَشادِنٍ مِثل بَدرِ التمِّ يَبسِمُ عَن
ثَغرٍ كَلُؤلُؤِ سِمطٍ واضِحٍ رَتلِ
مَتى تَثَنّى وَأَبدى وَجنَتَيهِ لَنا
فَالبانُ مُنخَزِلٌ وَالوَردُ في خَجَلِ
حُمرٌ مَراشِفُهُ نَشوى مَعاطِفُهُ
مُعَربِدٌ لَحظُهُ كَالشارِبِ الثَّمِلِ
يَرمي فَيُصمي وَلا تَنمي لَواحِظُهُ
قُلوبَنا فَهيَ أَرمى مِن بَني ثُعَلِ
رَدَدتُ عَنهُم يَدي رَدَّ العَفافِ بِلا
ضَعفٍ عَراني وَلا خَوفٍ وَلا وَجَلِ
وَكَم قَوافٍ تَروقُ السامِعينَ مَعا
نيها بِلا خَطَأ فيها وَلا خَطَلِ
نَظَمتُها كَعُقودِ الدُرِّ ناصِعَةً
تُحِلُّ مُنشِدَها مِن رِبقَةِ العَطَلِ
إِن قَدَّمَ اللَهُ أَقواماً وَأَخَّرَني
فَالشَمسُ مُنحَطَّةٌ في الأَوجِ عَن زُحَلِ
وَأَينَ راحَةُ روحي مِن زحامِهِمُ
عَلى الرَّكِيِّ البَكِيِّ المَوتُ أَروَحُ لي
تَرَكتُ لِلناسِ بَحرَ الشِّعرِ فَليَرِدوا
وَقَد قَنَعتُ مِنَ الأَمواهِ بِالوَشَلِ
وَالبَحرُ فيهِ لَآلٍ كَالسَماءِ بِها ال
نُجومُ مَن رامَها أَعيا وَلَم يَصِلِ
أَنِفتُ مِن طَمَعٍ مُدنٍ إِلى طَبعٍ
وَعِفتُ لَبسَةَ ذُلِّ الحَرفِ وَالأَمَلِ
إِنَّ القَناعَةَ لَم تَخلَع مَلابِسَها
إِلّا عَلى رَجُلٍ ناهيكَ مِن رَجُلِ
صُن ماءَ وَجهِكَ عَن ذُلِّ السُؤالِ وَلَو
أَتاكَ إِهراقُهُ بِالمالِ وَالخَوَلِ
وَاِستَرزِقِ اللَهَ مِمّا في خَزائِنِهِ
تُدَل بِفَيضِ أَياديهِ وَلَم تُذَلِ
ما يُعطِكَ اللَهُ لا يَمنَعكَهُ أَحَدٌ
وَلَيسَ ما بُتَّ مِن شَيءٍ بِمُتَّصَلِ
فَاِشمَخ بِأَنفِكَ عَن خَزمِ المَطامِعِ لا
تُقِم بِهِ في مَقامِ الآنُفِ الذُّلَلِ
تَخشى عَرانينُها خَرماً إِذا نَفَرَت
فَالذُّلُّ يَسحَبُها في الرَيثِ وَالعَجَلِ
يا نَفسُ صَبراً عَلى ما قَد مُنيتِ بِهِ
فَالحُرُّ يَصبِرُ عِندَ الحادِثِ الجَلَلِ
لا بُدَّ أَن يَستَقيلَ الدَهرُ عَثرَتَهُ
فينا وَفي غَيرِنا وَالدَّهرُ ذو دُوَلِ
يا مَن تَضَلَّعَ رِيّاً إِن ضَمِنتَ فَما ال
حِرصانُ إِلّا عَلى الظامي مِنَ الأَسِلِ
وَما تَرَكتُ مَقالَ الشِّعرِ عَن خَوَرٍ
وَلا اِنتِجاعَ كِرامِ النّاسِ مِن كَسَلِ
لَكِن أَروني كَريماً في الزَمانِ وَما
شِئتُم مِنَ المَدحِ فَاِستَملوهُ مِن قِبَلي
وَاِستَودِعوا مِن فَمي أَصدافَ سَمعِكُمُ
دُرّاً تَنَظَّمَ شِعراً غَيرَ مُنتَحَلِ
إِن كُنتَ مُحتَفِلاً أَو كُنتَ مُرتَجِلاً
فَخَيرُ مُحتَفِلٍ فيهِ وَمُرتَجِلِ
شَمَختُ مِنهُ إِباءً عَنهُ مُزدَرِياً
بِهِ فَلا ناقَتي فيهِ وَلا جَمَلي
وَكَيفَ أَسعى إِلى أَيدٍ أُقَبِّلُها
وَالبَتكُ أَولى بِها عِندي مِنَ القُبَلِ
إِذا يَدٌ لَم تُفِد بِالرِّفدِ مُمتَدِحاً
مَعَ الغِنى فَرَماها اللَهُ بِالشَلَلِ
لَم يَسمَحِ الدَّهرُ مُذ ألفيتُ فيهِ بِأَن
رَأَيتَني راتِعاً في مَرتَعِ الجَذَلِ
أَليَّةً إِن نَأَت عَنّي نَوائِبُهُ
لأَشدُوَنَّ بِأَهزاجي وَبِالرَّمَلِ
وَعَيبُ شِعرِيَ أَنَّ الوَردَ يُشبِهُهُ
وَأَنَّ جُلَّ بَني ذا الدَّهرِ كَالجُعَلِ
لا تَأسَفَنَّ عَلى ما لَم تَنَلهُ مِنَ ال
دُنيا فَلَيسَ يُنالُ الرِّزقُ بِالحِيَلِ
اللَهُ قَدَّرَ لي رِزقاً سَأُدرِكُهُ
لا بُدَّ مِنهُ كَما لا بُدَّ مِن أَجَلي
وَالفَضلُ وَالمالُ مَحبوبانِ ما اِجتَمَعا
وَهَل تُوافي الضُحى يَوماً مَعَ الأَصُلِ
سَرارَةُ القَلبِ مَأوى سِرِّ كُلِّ فَتىً
مُستَحصَفٍ عَقلُهُ لا رَأيَ لِلمَذِلِ
مَن لَم تُجانِسهُ فَاِحذَر أَن تُجالِسَهُ
فَالشَمعُ لَم يَحتَرِق إِلّا مِنَ الفَتلِ
قَد كانَ في قُلَلِ الأَجبالِ مَسكَنُهُ
فَاِعتاضَ بِالنارِ بَعدَ الشَهدِ وَالعَسَلِ
وَالأُنسُ في وَحدَةِ الإِنسانِ مُنفَرِداً
عَنِ الأَخِلّاءِ فَاِهجُرهُم وَلا تُبَلِ
ما في زَمانِكَ مَن تُصفي الودادَ لَهُ
مِنَ الأَخِلّاءِ إِلّا وَهوَ ذو دَخَلِ
يا مَعشَراً نَبَذوا العَلياءَ نَبذَهُمُ
غُرَّ المَحاسِنِ في قَولٍ وَفي عَمَلِ
كَأَنَّهُم في تَعاليهِم حَنابِلَةٌ
يَرَونَ كُلَّ بَني الآدابِ مُعتَزِلي
فَلَو رَآهُم أَميرُ المُؤمِنينَ لما
قالَ انحُ ذا النَحوَ يا با الأَسوَدِ الدُّؤَلي
مَن باتَ مُمتَدَحاً فيهِم يَقُل سَفَهاً
تَنَحَّ إِنَّ دِماغي غَيرُ مُنفَعِلِ
لِلحَقِّ قالَ وَهَل تَلقاهُ مُنفَعِلاً
لِلمَدحِ وَهوَ شَديدُ العِشقِ لِلبَخَلِ
فَأَكذَبُ الناسِ في ذا الدَّهرِ مادِحُهُم
فَاِسكُت وَأَصدَقُهُم هاجيهُمُ فَقُلِ
لَم يَرتَفِع فيهِ عِندي غَيرُ ذي سَفَهٍ
في العَينِ مُرتَفِعٍ في القَلبِ مُستَفِلِ
حَتّامَ يا دَهرُ لا أَنفَكّ ذا ظَمَأٍ
وَلا أَراكَ بِوِردٍ ناقِعاً غُلَلي
قَلَبتَ لي عامِداً ظَهرَ المِجَنِّ وَلَم
تَعطِف عَلَيَّ وَلَم تَنفَكَّ ذا مَيَلِ
وَما بَرِحتَ عَلى الأَحرارِ مُجتَرِئاً
لي أُسوَةٌ في ذَراري خاتَمِ الرُّسُلِ


Ösmerlek ki, mi vagy, hernyóból pille madár vagy
Ártatlan jószág vagy, de haszontalan is.


Pohádko, přijď! Na cestu svízelnou
nám chodcům znaveným sviť lampou kouzelnou!


Sie erkänt/ und sieht ihn klagen/
aber hören wil sie nicht/
noch mit ihm ein leiden tragen;
Mahrhold/ Mahrhold/ wie sie spricht/
ist mein feind: drüm heiss' ich ihn
von mier ziehn.


مَوْلايَ زَيْنَ الدِّينِ سُدْ
تَ بُحسْنِ أَخلاقٍ رَضيَّه
فَبَقِيتَ لي يَامن قَنا
دِيلي بهِ أَبَداً مُضِيَّه


Sem éjjel, sem nappal nincsen könnyebbségem,
Jaj, szegíny fejemnek, ím, mint nő ínségem,
Mert újultan újul reméntelenségem,
És nem lészen, tudom, itten segétségem.


O Spiritus! Von allen Produkten
Der Gärung von Lissabon bis Mukden
Bist du das stärkste. Von Pol zu Pol
Rühmen die Völker den Alkohol.


E pur questo e quel laccio ordisci e tessi,
fallace mondo; ahi, come pronto havrei
fuggita l’esca tua! Ma non potei,
tanti mi tengon nodi ardenti e spessi.


Ich habe dich so lieb.


Hoch, mit Klippen rings umgeben,
Lag ein altes, graues Schloß,
Dort soll Macham künftig leben,
In der Erde tiefstem Schoß
Umschlossen von mächtigen, schrecklichen Mauern.
Dort soll er die Tage der Jugend vertrauern.


Unterdes thut der am besten,
Wer zu Troz der tollen Welt
Bey vergnügt- und klugen Gästen
Lustig mit den Fingern schnellt
Und sich vor der lezten Nacht
Selber gute Tage macht.


Unglückselige Frösche, die ihr Venedig bewohnet!
Springt ihr zum Wasser heraus, springt ihr auf hartes Gestein.


苍髯老气已雄豪
偃蹇连延结虹桥
当暑含飔时瑟瑟
底须屋角相风招


Мудрым нужно слово света,
Дружбе сладок глас участья;
Но влюбленный ждет привета —
Обновительного счастьЯ ж не знаю: в жизни здешней
Думы ль правы, чувства ль правы?
Отчего так месяц вешний
Жемчугом осыпал травы?
Что они дрожат, как слезы, —
Голубого неба очи?
И зачем в такие грезы
Манит мглу любовник ночи?
Ждет он, что ли? Мне сдается,
Что напрасно я гадаСлышу, сердце чаще бьется,
И со мною что? — не знаю!


Jsou květy, které rostou pouze v stínu
a z vlhkosti svůj celý život pijí,
pak v sebe vnoří se a tiše žijí
se sklánějíce v tmu a prohlubinu.


披露已谐平日志
开云须信大贤能
只馀天道终堪倚
不问人间爱与憎


To ne, když s resignací bolestnou
se začne člověk životu v líc dívat –
v tom útěcha už: umět duši svou
a bouře šum v ní všemu světu skrývat.


Doch Halbpoet nur ist der trunkne Zecher,
Der aus dem einen überwiegend trinkt;
Sein Herz wird krank, sein Lied alltäglich schwächer. –


Daß ich Gott fürchten soll und über alles lieben,
Ist mir von Anbeginn in mein Gemüt geschrieben.


„Dočkáš-li, tož uvidíš.“


quando na mesmidade
se  esgotam os dias
e o coração
pede que o solte


Ami belőled test volt, test marad.
Te most már szekrény leszel, asztal, ágy,
És benned teljesül sok bűnös vágy,
És benned gyűlik fel sok hitvány holmi,
Leszel fiók, mit fognak ki-betolni,
S leszel nyomorult kincsek őrizője.


Bien haya el amor


Úžasný pilíři
strašlivé třídy, strašlivějšího světa,
na jehož talíři
v palácích jasných i v temnotách ghetta
nemnozí mají všecko – zástupy nic,
ohromné, ponuré roje zčernalých letavic
na nebi společnosti,
jež v sudbě má dokonáno
a nechce složiti kosti
v červené ráno.


La fede almen, che in suo poter non resta,
ti lascio, e meco la tua, ferma, porto
che la partita fa manco molesta;


法驾亲巡海上还
钩陈万骑列江干
潮生风熟楼船过
雨助洪涛失故滩


Oh sacred sorrow! by whom souls are tried,
Sent not to punish mortals, but to guide;
If thou art mine, (and who shall proudly dare
To tell his Maker, he has had his share?)
Still let me feel for what thy pangs are sent,
And be my guide and not my punishment!


白水泱泱绕坏堤
隔林遥听夕阳鸡
闲行每到东边少
为有青山在屋西


– Pán kousnut, proto mluví ironicky? –


云开远水傍秋天
沙岸蒲帆隔野烟
一片蔡州青草色
日西铺在古台边


Ach laß dich sehn; Ich suche dich /
Rieff abermahl behende:
Da rieff eß nur/ Ich suche dich /
Die letzte Wort vom Ende.
Ich widerum
In kurtzer summ;
Weil suchest mich/ komb here:
Da gab eß nur/
Alß wie zuvor/
Die letzte Wort von fehre.


Mit nem tettem volna érted,
Szép kis szőke gyermekem!
De szerelmem bemutatni
Megtiltotta végzetem.


Ač viděl jsem tě v žití svém
již stokrát na oltáři mém
mřít sledním plápolem...


Führen mich die besten Schwestern
Je zuweilen in ihr Haus,
Hör ich Lachen oder Lästern,
Beides geht auf Thorheit aus.
Zwo verschneiden stets die Dritte,
Mienen, Worte, Kleid und Schritte,
Klein und Groß und Alt und Jung
Müßen durch die Musterung.


Slyšel jsem pramének,
mezi petrklíči jak stříbřil se a tek‘,
trávy se pohnuly,
modrozelený brouk
na písku oslněn sluncem stál,
přes úžas oněmělých primulí
čerstvý vítr od lesů vál.


«O ben creato spirto» incomenciai
«dimmi, se li mie' preghi mertan gratia,
chi fosti? Donde veni? Et perché vai?».


Našel jsem starou svou duši,
našel zavátý list.
Našel jsem starou svou lásku
i starou nenávist.


远道回车未肯膏
为图名利逐儿曹
归期望断门空掩
坐对梨花月影高


Selbst wenn sich der Bauer sorgt und handelt,
wo die Saat in Sommer sich verwandelt,
reicht er niemals hin. Die Erde schenkt.


Zasadili na hrob lípu;
lípa na hrob květy hází,
často prý sem lid ten dobrý
z povážského hradu vchází.


Auf, rüste dich, o Herrschsucht, für mich aus!
Laß, Jupiter, dein Zepter nicht verachten!
Was deinem Reich trotzt, schlag' durch Blitz' in Graus!
Laß diese Kinder mir zum Opfer schlachten!


Sbořené hrady s výčitkou
se skal tam zírají k nebi,
prve že slávu hlásaly,
nyní že troskou se šklebí.


Der Höchste zu der Zeit/ als Eva gantz vermessen/
den Höchsten und sich selbst/ gestellet in vergessen/
durch allzu kühne Hand auff einmal Obst vnd Tod
gebrochen/ abgestürtzt sich/ mich und dich in Noth/
Sprach seine Diener an: Wie/ meine jhr meine Bürger/
Soll der Verleumder dann/ der Höllen Mohr/ der Würger/
so Meister spielen? Nein; soll denn der Apffelbiß
mir in der Sternenburg/ thun einen solchen Riß?
Ich will den! Gabriel/ auff/ setze dich zu Wagen/
Laß dich den Wolckensturm durch Dampff und Dünste tragen/
in Pfeilgeschwinder Eil/ hin in Idumens Stadt
die von dem grünen Zweig/ den schlechten Namen hat/
Da wohnt die/ gegen der die Gottheit ist entflammet/
die von Vhranen her/ und Königs Blut gestammet/
sag/ daß sie tragen soll/ den/ der sie selber trägt/
das Menschen Hauß/ und alls was sich darinnen regt;
Genug! der Herold fleugt in Götter hoher grösse/
es lebt durch Seidnen Flor/ die wolerziemte Blösse/
das Stirngestirne Liecht/ die Wangenzier bestralt/
den Rosengleichen Mund/ mit Lilgen untermahlt.
Das Wollenweiche Haar/ sich von der Scheitel strecket/
den Alabaster Hals/ wie klares Fließgold lecket;
So blinckt der Tag der Nacht/ das liechtentlehnte Liecht/
neigt nächtlich Wolcken ab/ sein Sichel Angesicht/
beleuchtet sich im Meer/ bespiegelt sich im Wellen/
die jhrer Fürstin gleich/ bald ab/ bald zuwerts prellen;
In seiner Rechten gläntzt die Blumenkönigin/
die Kron vnd Sceptern gleicht; die/ die in jhren Sinn/
Dem Trauring abgesagt; durchlas damal die Blätter/
die jhr und jhres Sohns hertzallerliebster Vetter
vorlängsten auffgesetzt; der Abgesandte schwingt
sich in jhr Zimmer hin/ vnd seinen Gruß anbringt:


Amo os céus iluminados
pelos astros infinitos;
mas, por mal dos meus pecados,
teus olhos são mais bonito
Em teus braços aninhada,
tenho ao alcance da mão
toda uma noite estrelada,
todo o sol no coraçã
Amar — verbo transcendente
que a gente conjuga a doi
É um sorriso no presente
e são lágrimas, depoi
Penso em ti se estás ausente,
penso em ti se perto estás:
longe — quero-te presente,
perto — que embora não vás!


Noch macht uns die Natur in einem Kürbis kund,
Wie sehr sie an Veränd'rung reich,
Da diese Frucht zugleich
Bald lang, bald rund.
Kein zierlicher gewund'ner Türcken-Bund
Kann an Figur so zierlich seyn,
Als wie ein runder Kürbs. Er scheinet recht gewunden,
Und theilt die Striche richtig ein,
Die unterwärts und oberwärts mit Haufen
In einen Mittel-Punct zusammen lauffen.


– „Ach, zcela dobře,“ pln pokory pravím,
„já ženu mám, a radš bych ženu neměl,
a jestli nyní oholil jsem dobře
tu drsnou bradu vaši, Svatý Otče,
pak prosím za to: Zbavte mne mé ženy!
Vy všecko můžete, vy klíče máte
od ráje, pekla, a já žiju v pekle,
jen slovíčko, a mohu žíti v ráji,
ach, Svatý Otče, zbavte mne mé ženy!“


A kdybys’ toužíval,
pro mne se soužíval,
nic ti to platno není.
Já už mám milého,
hledej si jiného
ve světě potěšení...


镆邪三尺照人寒
试与挑灯子细看
且挂空斋作琴伴
未须携去斩楼兰


Jak to přijde, matičko má,
že tak všechno uhodnete, –
když mně srdce v těle pláče,
že si v koutek zasednete?


A sní, když do ostrůvku hrudi
mu vetkne Vesna drobný květ,
a v hnízdech mladé drozdy budí
a vrbku počne rozvíjet,
jež růžičky své u výš týčí;
a vzbujelé když hvozdu příči
se černohlávci učí pět.


Seuls, les beaux chants lointains de l’autrefois m’ont plu,
Car c’est vers l’autrefois que mon âme s’élance…


Und muß dich dennoch lieben – süß dich nennen,
Viel süßer noch als Hybla's Rosenbecher,
Wenn sie von Tau gefüllt fast überrinnen.


Deixei contigo o meu amor,música de açúcar a meio da tarde,um botão de vestido por apertare o da vida por desapertar,a flor que secou nas páginas de um livro,tantas palavras por dizere a pressa de chegarcom o azul do céu à saída,por entre cafés fechados e um por abriMas trouxe comigo o teu amor,os murmúrios que o dizem quando os lembro,a supresa de um brilho no olhar,brinco perdido em secreto campo,o remorso de partir ao chegare tudo descobrir de cada vez,mesmo que seja igual ao que vêsneste caminho por encontrarem que só tu me consegues guiaPor isso tenho tudo o que preciso,mesmo que nada nos seja dado;e basta-me lembrar o teu sorrisopara te sentir ao meu lad


Seschly moje svaly,
v kůži, kosť,
vzpomínka skráň pálí:
s hory jedle, skály
paže dříve rvaly –
teď-li po mně plivne
vrah – sval neobživne,
ni má zlost.


A takto ke mně mluvil šedý ochránce lásky,
jenž nade všecko prahne po krásném člověku zítřka,
a nejen prahne, bije se o jeho slavné příští,
milenců laskavý přítel, sladký stařičký snílek,
básník a lékař:


Nach Arabien, nach Arabien
Laß mich mit dem Wanderstabigen,
Wo der Emir einsam trinkt;
Wo die edlen Wüsten brennen,
Wo die flinken Stuten rennen,
Und die Karawane klingt -
Dahin, Alter, laß mich ziehn!


Po dlouhé době přátelská mi ruka
Tvůj přinesla zpěv nadšený a silný.
Dík za všecko! – Však orlí zrak Tvůj sdílný
vše z výše zří pod úhlem věčnosti.
Chtít osud opravovat – nová muka
je strojit sobě, v troskách vlastní dílny
pak hledat sebe – pouhou marností.
Tož bratrsky dlaň za vše Tobě tisknu
a místo díků jen si v tichu stýsknu.


rinde en campaña armado el dios desnudo;
que al violento arpón del ciego alado
cede la fuerza y no aprovecha el arte.


Regger di Pietro la Germania vuole
La barca, et poner leggi, et freno al Papa
La Francia peggio anchor fa che non suole.


To byly zkazky staré. Ale v nich
se smálo celé nebe Hellady,
té bezstarostné, k slunci hledící,
šprým satyrův, lsti všecky Merkura,
vše spády Hefaista, kováře,
vše nesmrtelných známé zálety,
vše otce bohů různé proměny,
na býka, labuť a na zlatý déšť.
A rozmarným když začla způsobem
tu scénu líčit, Hefaist žárlivý
jak v zlatou síť setkanou uměle
v svém loži přistih v nahém objetí
Venuši s Martem v chvíli nejsladší,
tu všichni smáli se a tleskali
a ku přípitku pozvedali číš,
až v smíchu slza skápla nejedna
ve zlatý dar včel z Hybly, ve jantar,
jímž Dionysos nikdy neskrblí.
I bohyně, jež posud seděla
bez pohnutí, teď náhle roztála
v tom snivém, měkkém teple pohádek
a zmizel mrak jí z čela pomalu,
jak tavívá se vloček poslední
pod žhnoucím sluncem v rýhách strmých skal.


Si vas en tus discípulos fiado,
como de tu inocencia defendido,
del postrero de todos vas vendido,
y del primero, cerca de negado.
Mal en los huertos tu piedad pagamos:
tu paz con las olivas se atropella,
pues son tu muerte, y fue la causa de ella
la primer fruta y los primeros ramos.


À quoi m'aura servi ma main hors de la sienne ?
Mes lèvres et mon cœur, sans qu'elle m'appartienne ?
Pourquoi vivre à demi quand le néant vaut mieux ?


花雾晓濛濛
落红飞不起
文采双鸳鸯
荡漾绿池水


Po dlouhých zimy vánicích
když stromy v naší aleji
sníh se svých větví setřesou,
květem se bílým zaskvějí, –


Mit Urlaub Frau um euren werthen Dienstmann
Geheissen war der Bremberger
Ein edler Ritter weise,
In seinem Ton ich euch wohl singen kann,
Darin mir niemand verdenke,
Sein Lob ich immer preise
Er hat gesungen mannigfalt,
Das red ich auf die Treue mein
Von einer schönen Frauen.
An ihm geschah grosse Gewalt,
Daß er verlor das Leben sein,
Sein Leib der ward ihm zerhauen.
Der Herr der sprach: »Du hast mir lieb die Fraue mein
O Bremberger es geht dir an das Leben dein!«
Sein Haupt das ward ihm abgeschlagen
Zu derselben Stund,
Das Herz er in dem Leibe trug,
Das aß der Fraue rother Mund.


Ach, was hab ich von der Erden,
Daß ich ihr nicht los kann werden!
Was für Freude gibt die Welt,
Die mir ohne dich gefällt?
O du Nordstern frommer Herzen
Mach ein Ende meinen Schmerzen.


Da erbleichte selbst die Sonne,
Vorzustellen: Michael Jaroschin,
Hob den goldnen Sonnendolch und
Stieß ihn strahlend durch das Fenster,
Stieß dem Mann ihn in den Nacken,
Fuhr der Dolch da durch den Nacken
Und dem Weibe in die Brust noch:
Also lagen auf dem Diwan
Beide hingestreckt, durchbohrt
Von dem Dolch des Sonnengottes,
Vorzustellen: Michael Jaroschin.


قرنت قلوصك ربها بزميله
فاسلك سبيلك فهي عين سبيله
واعبر سباسبها وجب فلواتها
فزمام مهرك في يمين دليله
تهتز راحلة القوافل كلما
حن العروض إلى خيام خليله
عنقا تجد براكبيها في السرى
ما بين منسرج الحدا وطويله
قطعت بنا برا ولاذت بالحمى
فأناخها ذو الاحتفا بنزيله
ربضت هناك وأشرقت بالشعر لا
بدم الوتين وحيعلت بهديله
أنصت لساجعة القريض ويا له
صوتا شجيا من نشيد جميله
رفعت عقيرته على وتر النهى
واسترسل الحفاظ في ترتيله
لو شاء ربك للكتاب زيادة
لأضاف ىياتي إلى تنزيله
للنحل أوحى والقريض كشهده
للفحل في الشعرا شفاء غليله
تاللّه لست بحائد عن صوغه
أو مزمعا يوما على تعطيله
أتصده عني السجون وإنه
في القلب مثل النور في قنديله
أحيا له وبه سأحيي أنفسا
منها رجاء الحي في تحصيله
لي في القضية أي سفر خطّه
قلمي هديت الرشد في تأويله
رقمته كفي في بياض صحيفتي
وتنسمته قريحتي ببليله
قد كان في عرصات سجني روضة
غناء بل وادي التقى بنخيله
هو لي كنانة أسهم أعددتها
في كل سهم مصرع لقتيله
البسته حلل البيان سوابغا
ونشرت راياتي على إكليله
ورسمت بالإحساسما استنتجته
من مذكرات لم تحن لمثيله
خلع النقاب على وجوه حقائق
فاستوضحوه في غضون فصوله
وبه انطلقت من اعتقالي غانما
تنتابني النشوات من مشموله
وتلوته بلسان صدق في الملا
ما بين حاذق رهطهم ونبيله
وصددت عن عزمي الصحيح ليومنا
في الاستقالة راسبا في نيله
فخرجت من سجن لسجن فادع لي
ببلوغ قصدي عاجلا وحصوله
أنا فيه سني صميم مجبر
ولي اختيار دق في تحليله
حكموا بمكثي في الوظيفة ريثما
يدعى السفير بحيّهم لقفوله
أنا ذلك المبعوث فيهم قائم
بالواجبات مكلف بمثوله
حتى أتمّم ما علي لمأرب
نسعى بنهضتنا إلى تذليله
هو ذلك الدستور مطلبنا الذي
قاموا بما يرضيك في تخويله
صافح أخاك فهذه يده التي
وضعت على القرآن بين عدوله
واعطف على تلك الشهود شهادة
واركض بخيل الشعر إثر خيوله
فكلا كما خدم البلاد بشعره
فاسلك سبيلك فهي عين سبيله


Carobello gentil, chi spiega il seno
Alla sua vela, e non sa come, o donde
Vada, come feci io, forza è ch'affonde
La nave, e tanto pria quanto è più pieno;


Que me escreve nas férias, de Bemposta,
Aonde vai visitar a parentela,
Pedindo-me que não me esqueça dela
E dando-me uns beijinho, pela posta;


东南都会水晶客
髣髴西湖醉眼中
楚尾寓廛同一笑
蒲萄新涨藕花风


Schlummert sanft, ihr frohen Dorfbewohner,
Hier um eures Tempels
Gothisches Gebäude! Winkt, ihr Gräber,
Mir oft süße Schwermuth!


Ti přečtou – tiše za hlavu se chytí
a budou dále mlčet... Budete tu
mé verše, svědky tesklivého žití


Heil, Heil, dem Paß! Heil unseren Gensd'armen!
Heil den Gesetzen, Heil!
Heil unserm Herrn zum Schrecken und Erbarmen,
Heil Pumpeln-Pampeln, Heil!
Heil Pumpeln-Pampeln, Heil!«


kalbim bakır bir mangır gibi boynuma asılmış


Denn scheinst du dort nichts auszugeben,
Nur dann lassen dich Räuber leben.


I On šel k tobě, jak by v tobě tušil,
že nad tebou kdys v tvůrčí dumě stanul
duch jeho Otce, nežli hmotu zkrušil,
zkad první záblesk světla do tmy skanul.


Endlich spürt so seltsam mächtig
Aloe ihr Herz bedrängt,
Bis ein Schaft, gar schlank und prächtig,
Blüthenvoll die Hülle sprengt.


Wie viele Wunder hab ich heut gesehn!
Den heißen Kuß, mit dem das Sonnenlicht
Des Morgens Träne trank, – im Abendlicht
Lang tote Helden über Wolken gehn –


Volved los ojos a mirarme humanos,
que por las sendas de mi error siniestras
me despeñaron pensamientos vanos;
no sean tantas las miserias nuestras
que a quien os tuvo en sus indignas manos
vos le dejéis de las divinas vuestras.


Летите, мои вздохи, вы к той, кого люблю,
И горесть опишите, скажите, как терплю;
Останьтесь в ея сердце, смягчите гордый взгляд
И после прилетите опять ко мне назад;
Но только принесите приятную мне весть,
Скажите, что еще мне любить надежда естЯ нрав такой имею, чтоб долго не вздыхать,
Хороших в свете много, другую льзя сыскат


In: MATOS, Gregório d Obra poétic Or James Amad Pre e notas Emanuel Araúj Apre Jorge Amad e Rio de Janeiro: Record, 1992


Jetzt weiß ich, was tiefer
Genügen mir schafft:
In den Boden gewurzelt
Zu üben die Kraft,


وليلٍ بعيدُ الجانبينِ سهرته
مع النجم حتى مقلتي ليس تطبقُ
وقد جنحتْ فيه الثريا كأنها
على عاتقِ الجوزاءِ قرطٌ معلقُ


U lesa rokli nocí tmavou
my přejit musívali z niv...
My sami šli s tou vášní dravou,
jak nikdy potom, nikdy dřív...


Gewiß; hier fässelt Gott den irrdischen verstand/
Mehr aber/ wann wir uns bemühen zu erfahren:
Warum ein jüdisch knecht nach sieben sclaven-jahren/
So wie ein schuldener/ die freyheit wieder fand?
Was Moses vor ein bild im leuchter abgerissen/
Weil er mehr lampen nicht als sieben hat gemacht?
Warum man siebenfach den Simson binden müssen?
Ein siebentägig schaf zum opffer ward gebracht?
Und endlich Jericho nicht eher solte fallen/
Als biß man siebenmahl ließ die posaunen schallen?


O Gab! die siebenfaltig ist/
Zwar du der Finger Gottes bist.
Vom Vatter ein verheißne Gab/
Die wol richt alle Zungen ab.


Lieb sehr, doch liebe rein die Frommen,
Laß sie, wie Gott will, gehn und kommen;
Bei Frommen bleib nur Gott gemein,
Sonst bleibst du, wann sie gehn, allein!


Thus furnished from every clime,
His arduous work he began;
And still, as he tried to refine,
Exclaim'd, What a compound is Man!
Then flush'd with apparent success,
He thought all the hazard was o'er;
And, as he had made such a mess,
'Twas needless to add any more.


袅袅沈水烟
乌啼夜阑景
曲沼芙蓉波
腰围白玉冷


诸子虹冈结隐沦
东林社事岁时新
一从书剑游燕去
尚忆茱萸故国人


Ta réputation, dont souvent nous nous sommes
Se disperse et s'en va dans les discours des hommes,


Olhem que velhos são!
Que velhos são os lagartos!


»Ja, siehst du, Balzer, mein Gebaren
Reißt mich verflucht jetzt in den Haaren,


Theurer Heiland! sage mir,
Wie gerath ich arme Made
Zu der Gnade,
Daß Du meiner Kinder Last
Selber faßst?
Denn sie kan so bald nicht drükken,
So befreyst Du meinen Rükken,
Den Du sonst beladen hast.


S a magyar szó árad itten
Mindenütt, amerre járok,
Édes hangok, kedves hangok,
Illatoznak, mint virágok.


ché per tal donna, giovinetto, in guerra
del padre corse, a cui, come a la morte,
la porta del piacer nessun diserra;


Má milenka vždycky čtveračiva,
nespatřím ji smutnu,
pravý anděl – jen že místo křídel
na zádech má putnu.


Daß ihm allein dies Glück sei eigen,
Es drückt ihm fast die Seele ab,
Doch wollt' er sich als Ritter zeigen,
Müß er's verschweigen bis in's Grab.


Dopěla. Však jak by vlastních zvuků
polekána táhlou ozvěnou,
odskočila – třesoucí se ruku
na tvář rozestřela zděšenou.
Stála tak a tiskla prsty něžné
křečovitě němý na nástroj,
an ty jejích ňáder vlny sněžné
citů divých rozerýval boj.


Conjúrote, demonio culterano,
que salgas de este mozo miserable
que apenas sabe hablar, caso notable,
y ya presume de Anfión tebano.


يا مُتبِعَ الاكرام إِنعاما
وَمُتبَعَ الانعام إِتماما
وَعادِلاً في الناس لَكِنَّه
أَصبَح لِلأموال ظَلاما
قَرَنتَ في كَفَّك بحر النَدى
بِصارِمٍ أَسكَنتَهُ الهاما
وَجُمّعت فيكَ خِصال الوَرى
وَحُزتَ آراءً وَإِقداما
فالمَوتُ وَالعَيشُ بيُمناك قَد
صرّفت أَسيافاً وَأَقلاما
أَثقَلتَ بالإِنعام ظَهري فَقَد
أُفحِمتُ عَن شكركَ إِفحاما
سَفَكتُ إِفضالاً دَمي كَي تُرى
تَزيدَ في عُمرِكَ أَعواما
فاِسلَم لإِهراق دِماءِ العِدى
ما طَرَدَ الإِصباحُ إِظلاما


N'ayant plus qu'à porter le poids de son squelette,
Roide et folle, la rosse, automatiquement,
Suivait le train d'enfer de ce rustique athlète ;


Mein hertz fur frewden springet/
Mein Seele in mir lacht/
Mein Geist auch Gott lobsinget
Wann ich die frewd betracht/
So in den tausend Jahren
Des reiches Jesu Christ
Den Heilgen außerkoren/
Von Gott bereitet ist.


Vy zůstali jste na smrt odhodláni
jak dubů les a ve vzdorné své zlosti
v prach zbít jste dali žulové své kosti
a svět jste naučili umírání.


Без веры в бога, без участья,
В скитаньи пошлом гибну я,
О, дай, любовь моя, мне счастья,
Спокойной веры бытия!
Какая боль, какая мука,
Мне в сердце бросили огня!
Подай спасительную руку,
Спаси от пламени меня!
О, нет! Молить Тебя не стану!
Еще, еще огня бросай,
О, растравляй живую рану
И только слез мне не давай!
Зачем нам плакать? Лучше вечно
Страдать и вечный жар любви
Нести в страданьи бесконечном,
Но с страстным трепетом в крови!


A zatím, slyš, cos tajemného zvenčí
se ozvalo. Svist bruslí? Nebo ston?
A mlčením zas pohlcen zvuk tenčí
a vábivější než sám houslí tón.


لقد غفلَتْ صروفُ الدهر عني
وبتُّ منَ الحوادثِ في أمانِ
وكدتُ أنالُ في الشرفِ الثريا
وها أنا في الترابِ كما تراني


Questi (che che lor mova, odio o disegno)
han conspirato, e l'arte lor fia tale:
quel dì ch'in lite verrà d'Asia il regno
tra' due gran campi in gran pugna campale,
avran su l'arme de la Croce il segno,
e l'arme avranno a la francesca; e quale
la guardia di Goffredo ha bianco e d'oro
il suo vestir, sarà l'abito loro.


Zeigt sie zwei, somit auch zehn;
zeigt sie drei, somit auch neun;
und man braucht nur hinzusehn,
um die Zeit nicht mehr zu scheun.


e vidi a quella man gente selvestra,
tacita e grave, che pensando avea
fatto al ciel co' l'ingegno alta fenestra.


朱轩翠馆郁岧峣
几处笙歌几处桥
怪得隔江人望见
夜深灯火似元宵


Quel che Rugier facesse e il re Gradasso,
Vi fia poi racontato in altra libroe,
Perché al presente a dir di lor vi lasso,
E seguo come il conte e Brandimarte
Vennero in Francia caminando a passo,
Con Fiordelisa, maestra in tutte l'arte;
E una mattina, al cominciar del giorno,
Vidder Parigi, che ha lo assedio intorno.


A za ním básník Moritura
šel žízniv z hlubin Léthé pít.
Dej, Bože, mrtvým odpočinout
a živoucím dej vítězit!


aber es haben
Zu singen


Až sníh ti na skráň padne,
sám přijde klid a chlad –
pak na perly a písně
kdy bude – vzpomínat...


Das arm', verwirrte Christentum
Dient Gott und weiß selbst nicht warum
Als nur zum eignen Nutze;
Zwar sucht's, doch find't's den Heiland nicht,
Weil's ihn nur sucht, daß im Gericht
Er sei sein Schirm und Schutze.
Doch kam Das Lamm,
Sündenschaden Aufzuladen
Und im Wesen
Durch Verleugnung zu genesen.


Das war eine Barrikadenschlacht
Auf ihren schneeweißen Brüsten!
Mit heiler Haut kam ich eben davon,
Doch verlor ich Koffer und Kisten –«


Za bubnů, zbraní rachotu,
děl třesku, koní dusotu,
za všeho mužstva jásotu
jde Vítěz v staré město.
Jak starých časů přeludy
zří s dómu Petra, Gertrudy
roj svatých v bojů osudy.
Ó triumfální cesto!


Hab ich versäumt oder nicht gewagt,
Zu sagen, wonach kein Toter fragt,
Liegt nun jede Aufdringlichkeit fern.


Sie hören oft ein großes Wagenrollen
Und schattenhafte Pferde schnell verschwinden
In Straßen fort und Mauern dunkelvollen.


عَصيتُ في شَرٍّ فَما أَنساها
وَحُجِبَت عَنّي فَما أَراها
وَفَطَنَت أَعيُنُ مَن يَكلاها
وَشَغَلَ العُيونُ عَنّي فاها
وَطُوِيَت نَفسي عَلى جَواها
وَغُصَّةٌ يَذبَحُني شَجاها
فَذاكَ مِن حالي وَما أَسلاها
لَيسَت تَرى عَنِ الهَوى سِواها


Bárbaros vãos, dementes e terríveis
Bonzos tremendos de ferrenho aspeto,
Ah! deste ser todo o clarão secreto
Jamais pôde inflamar-vos, Impassíveis!


„Oh, pane, mrtva rok ta paní,
však její dcera ještě tu,
svůj černý šat však neodkládá
let svojich mladých ve květu.


Když kraji zalichotil jih
a v sadě zkvetla hruše,
zpěv ptáků v zlatých krůpějích
paď v kalich mojí duše.


Alle Kräft' in unsrer Seelen
Ziehn sich in sich selbst zurück,
Um das Aug' zum Sitz zu wählen,
Und, durch dessen klaren Blick,
Sich an deinem Strahl zu nähren.
Ja es fliessen Freuden-Zähren,
Wobey doch die Seele lacht,
In Betrachtung deiner Pracht.


Ist niemand allhier
Verlassenen mir
Hilffreiche Hand zu reichen?
Ach lasset euch doch/
Ihr Wanders-Leut/ noch
Durch mein Geschrey erweichen!
Seht: wie ich so blöd/
Ohnmächtig/ und öd/
Mich selbst nicht mehr mag tragen:
Ich watte daher
So langsam/ und schwär/
Wie des Bootes Wagen. 1


Ve vzdušný černý šat je volně zhalena
dnes útlá Isabelle. A nahá ramena


Což – což je ta mysl národa
tak ztýrána, potrápena,
bojácná jako děťátko,
tichounká jako pěna!


- Csak dalolj! Szerelem és dal
Önmagának jutalom.
És a világ? - Majd megtapsol,
Koszorut ad - ottan ahol
Nem kérsz enni - sírodon!...


Del cui splendor riprendo nova luce,
Tal che dubbioso scorgo la mia morte,
Dove allor corro, perché ancor divampi:


Ni obláčkové dýmu nestoupají
z chat jako z kadidelnic k nebes kraji,
ba zdá se, že i krev již v lidech ztuhla
a temný vesmír umrlčí jest truhla.
Kde jsi, ó Bože? Slunce? Lásko? Světlo?
Ó, zkrať tu noc! Již spásu započni!
Vrať zemi Sebe, aby v mír jí vzkvetlo
tvé narození v slávě výroční!


Smutný zbojník lesem kráčí,
jasná slza líc mu máčí.


Ich seh's, es lallt selbst zum Klavier, zu spielen,
So wie des Helden Kind mit Waffen spielt,
Und zärtlich, wie die Mutter fühlt,
Lehrt sie sein Herz die Tugend fühlen.


«Dórida, si mirando esta figura
siento el alma encender, siento abrasarme,
piensa qué será ver tu hermosura.


日日言归未得归
白头才是入山时
依前却趁逍遥出
惭愧山灵我不知


Aux lueurs du flambeau par ma main soutenu,
Tout le fourmillement ténébreux est venu ;
Devant mon esprit calme et que l’équité mène,
J’ai donné rendez-vous à la misère humaine,
À toute l’ignorance, à tout front déprimé,
À quiconque a pour âme un soupirail fermé ;
J’ai plaint, les rassemblant sous ma prunelle sombre,
Tous ces demi-vivants, les infirmes sans nombre,
Tous ceux sur qui le deuil tire son lourd rideau,
Le mendiant sans yeux au front ceint d’un bandeau,
Le pauvre homme pied-bot tremblant sur la béquille,
Et je me suis senti, tous étant ma famille,
Tous ayant droit aux pleurs, leur unique trésor,
Une compassion plus douloureuse encor
Pour le boiteux du sceptre et l’aveugle à couronne.


Teď naposled v ten prostor bez hrází
smí vhroužit oko, to jej málo mate,
smrt nedělá mu velkých nesnází.


3
Naõ podeis fazer queixume
De deixar o vosso lár,
Que se do norte ventar
Do Sul vos virà o lum


Deutschland, was fehlt dir? was klagest du so?
Bist ja so glücklich, und dennoch nicht froh!
Deutschland, so klage, so traure doch nicht!
Hast du nicht Alles was vielen gebricht?


أخو الصبابة يعلم
ماذا يلاقي المتيم
يا لائمي لست تدري
خلّ الملامة واسلم
قلبي أسير غزالٍ
بدر الجمال به تم
ظبي بعينيه سحرٌ
هاروت منه تعلم
قوامه سمهريٌ
يهتز والطرف لهذم
من منصفي أو مجيري
من عادلٍ منه أظلم
رقيق خصرٍ ولكن
فواده ليس يرحم
إذا رآني سقيماً
يقول جفني أسقم
يضن باللثم تيهاً
ولا يزال ملثم
أواه من خمر ريقٍ
أوآه درٌ منظم
يا عاذلي استريحا
من الملام إلى كم
اسم الذي صيرتني
ألحاظه الدعج مغرم
في عينه خير داءٍ
وألفا تشبيه مبسم
ختامه كابتداءٍ
وقلبه يا محكم
وشطره فعل أمرٍ
طرداً وعكساً تحكم
وبعض شطريه بحرٌ
والعكس معشوق اعلم
لا يعرفنه لساني
وعند قومي معظم
فيا له من مليج
رؤياه للعين مغنم
أفديه من ذي جمالٍ
هواه في الناس قسم
أذاب قلبي دلالاً
ولست بالحب متهم
له على الحسن ختمٌ
والحسن فيه تختم


Do prázdna vtéká čas a chví se noční stíny.
U černých moří prostoru se strhly hráze.
Vystřikla hustá pěna tmy, a do hlubiny
zem pohlcená sesmykla se na své dráze.


Dir hab' Ichs, HERR, zu danken,
Daß Ich erhalten bin
In sichrer Wolfahrt Schranken.
Ach nim das Opffer hin,
Das Opffer Meiner Zungen.
Das dir zu Dienste steht:
Drauf sei dir Lob gesungen,
So weit der Himmel geht.


Du wirst es schon selbst verstehn,
Hier ist doch kein ewig bleiben,
Und wir müsten uns verschreiben
Ferner in die Welt zu gehn,
Unser Leben und Studieren
Giebet uns den guten Rath,
Bester massen außzuführen,
Was man angefangen hat.


Prospero d'Albinea, Feltrin Casola,
Marco Denaglia, Brun da Mozzatella,
Berto da Rondinara, Andrea Scaiola,
Stefano Zobli, Gian da Torricella,
Guglielmo da la Latta e Pier Mazzola
dal feroce guerrier tratti di sella,
con Ugo Brama e Gian Matteo Scaruffa
tutti rimaser morti in quella zuffa.


سَيَمْضي زمانٌ طويلٌ ليصبح حاضرنا ماضيًا مثْلنا
سَنمْضي إلى حتْفنا، أوّلاً، سنُدافع عن شَجرٍ نَرْتَديه
وَعَنْ جَرَس اللّيل، عن قمرٍ، فوق أكواخنا نشْتهيه
وعن طيش غزلاننا سندافع، عن طين فخّارِنا سَندُافعْ
وعن ريشنا في جناح الأغاني الأخيرَةِ عمّا قَليل
تُقيمون عالمكُمْ فَوْق عالَمِنَا: مِنْ مقابِرِنا تَفْتَحون الطَّرِيق
إلى الْقمر الاصطناعيِّ، هذا زمان الصّناعاتِ هَذَا
زمانُ المعادن، من قطعةِ الفحْم تبزغُ شمْبانيا الأقْوياهُنالك موْتى ومستوطناتٌ، وموْتى وبولدوزراتٌ، وموْتى
ومستشْفياتٌ، وموتى وشاشاتُ رادار ترْصُدُ مَوْتى
يعيشون بَعْد الممات، وموْتى يُربّونَ وحْش الحضارات مَوْتًا،
وموتى يموتون كيْ يحملوا الأرض فوق الرّفاتْإلى أيْنَ، يا سيّد البيض، تأخُذُ شعْب وشعْبَكْ
إلى أيّ هاويةٍ يأخذُ الأرض هذا الرّوبوتُ المدجّج بالطّائِرَات
وحَامِله الطّائرات، إلى أيّ هاويةٍ رحبةٍ تَصعَدُون
لكم ما تشاؤون: رُوما الجديدة، إسْبارطةُ التكنولوجيا
وَ
أيديولوجيا الجنون،
ونَحنُ، سَنَهْرُبُ من زَمَنٍ لم نُهيّئ لَهُ، بَعْدُ، هاجسَنَا
سَنَمضى إلى وَطن الطّير سربًا من البَشَر السّابقينْ
نطلّ على أَرضنا منْ حصى أرضنا، من ثُقوب الغُيُومْ
نطلّ على أَرْضنا، منْ كلام النّجوم نُطلّ على أرضِنَا
منْ هَواء البُحيْرَات، من زغب الذّرة الهَشِّ، مِن
زَهْرَة القَبْر، من وَرَقِ الحوْرِ، من كُلّ شَيْء
يحاصِرُكُم، أيّها البيضُ، موتى يموتون، موتَى
يعيشونَ، موتى يَعودونَ، موتى يبوحُونَ بالسِّر،
فلتمهلوا الأرضَ حَتَّى تقولَ الحقيقةَ، كُلُّ الحَقيقَةِ،
عَنْكُم
وَعَنَّوَعَنَّا
وَعَنْكُم!


Usmívá se mistr, výš se staví...
„Pane můj, já dopustil se zrady,
hluk, jenž sluch tvůj mučil bez únavy,
nezněl z této sochy prosté vady.


Drum möcht' ich einmal, eh' in die Schattenwelt
Elysiums mein seliger Geist sich senkt,
Die Flur noch segnen, wo der Kindheit
Himmlische Träume mein Haupt umschwebten.


A viděl jsem klas plnozrný
a bujné trávy na lukách,
a k obloze, jež beze skvrny,
se klidně kouř z těch vísek táh’.


I ruka tvá jest jiná!
Jest jaksi měkčí,
jak sahal bych v podzimní mlhu,
jak chytal bych stíny.
Stůj! – Nyní jdi dále.
Jdeš? – Neslyším...
Proč nemluvíš?...
Kýs divný van
tak chladný a ostrý
se chvěje kol mých skrání –
Jdeš? – Neslyším tě opět!
Stůj! – Chci ohmatat tvou hlavu,
tvé tělo!
Nic... mlha... stíny, a přec dál mne vedeš...
Ó tucho! –
Ó veď mne tedy dále,
v mhu, stíny, mlha, stín sám, znám tě –
Tys Hermes!
Co, – mlčíš?
A jsi-li ty Hermes,
pak nejsem živý,
jsem duch jen,
stín na zdi,
přelud...
Buďsi! Dej mi tu ruku z mlhy,
tu ruku vlhkou, měkkou, plnou stínů,
a pojďme!


Spartacum si qua potuit vagantem.
Fallere testa.


По тебе тоскует наша зала,
— Ты в тени ее видал едва —
По тебе тоскуют те слова,
Что в тени тебе я не сказалКаждый вечер я скитаюсь в ней,
Повторяя в мыслях жесты, взоры…
На обоях прежние узоры,
Сумрак льется из окна синей;
Те же люстры, полукруг дивана,
(Только жаль, что люстры не горят!)
Филодендронов унылый ряд,
По углам расставленных без планСпичек нет, — уж кто-то их унес!
Серый кот крадется из передней…
Это час моих любимых бредней,
Лучших дум и самых горьких слеКто за делом, кто стремится в гости…
По роялю бродит сонный луПоиграть? Давно потерян ключ!
О часы, свой бой унылый бросьте!
По тебе тоскуют те слова,
Что в тени услышит только залЯ тебе так мало рассказала, —
Ты в тени меня видал едва!


Vorrei delle mie colpe esser digiuno:
non posso, e però temo la sua ira,
recordando che in tempore opportuno


What joys they feel, who follow such a guide!
Joys! which exceed all human worldly pride,
Joys! which e'en death itself cannot destroy,
For then they "enter on their Master's joy!"
Oh did the proud and selfish but believe
How far more blest to , than to
Did but the slaves of pomp and grandeur know
What streams of comfort from their wealth might flow!
Waters! as pure as morning dews, which rise
From lofty mountains till they reach the skies,
Descending thence, as tender drops of rain,
They cheer each valley, and each thirsty plain;
So when in gratitude the widow's pray'r,
The pris'ner's sighs reliev'd, the orphan's tear
To Heav'n ascend, an offering pure and neat,
A blest memorial and an odour sweet,


Incomparable fuiste, por lo austero y lo sano;
la luz desparramaste de tu sabiduría:
como con una antorcha, con la ciencia, con la mano,
disipando tinieblas, recorriste la vía.
De nuestra Madre Patria
yo vengo en nombre, hermano,
a despedirte, porque, tú siempre, experto guía,
¡la honraste con tus triunfos! El pueblo colombiano,
como el salvadoreño, te admiraba y quería.
Duerme en paz tu gran sueñomientras las oraciones
de la fe, por ti vuelan, a la impasible altura,
desde el fondo de tantos sencillos corazones.
Dichoso tú que, lejos de dejar amargura
en las almas, tan solo dejaste bendiciones:
Bendiciones que hoy llegan hasta tu sepultura.


Alle Blumen der Erd, alle die goldenen
Frohen Früchte des Hains, alle sie heilen nicht
Dieses Leben, ihr Götter,
Das ihr selber doch euch erzogt?


El alma de años ya y de daños llena,
que ciega nuestros apetitos ciego
debría volver de tan dañoso juego
a vida más tranquila y más serena.


O combustível do poeta nao é o belo apenas
É a possibilidade de sentir e sonhar
De emocionar e (se) expo
A lenha que me aquece e impulsiona
É a energia de quem lê, liberada e devolvid
- Devo à vida meus impulsos,
Afasto a morte com meus insensos,
E o amor - já disseram - é a guia de todas as contas
De todas as pontas
De todo o meu canto
Na total alegria de caminhar e,
leitor como sintese, multiplicar meu dia-a-di


In Moskaw 1639.


Lieber Gott! wie oft ich Schwacher dachte,
Wie ichs tröstete, das arme Herz,
Wenn ich Nächte kummervoll durchwachte,
O so oft, so oft in meinem Schmerz,


Weil Gott die edle Seel aus seinem Athem schafft,
Und weil die Seel im Leib erweiset ihre Krafft:
Weil er der Leib von sich den Schatten wirfft und giebt,
Wird Schatten Leib und Seel ohn Gott ja nicht beliebt.


DJe liebe zieht ins feld!
Sie will heut approſchieren,
Beſtuͤrmen und miniren,
Daß ſie den platz behaͤlt.
Drum blaſe man lermen und ruͤhre die ſpiele,
Daß alles auf eine eroberung ziele!


Die Sehnsucht wird hier nicht mit eitler Pracht belästigt!
Er liebet sie, sie ihn, dieß macht den Heirath-Schluß.
Die Eh wird oft durch nichts als beider Treu befestigt,
Für Schwüre dient ein Ja, das Siegel ist ein Kuß.
Die holde Nachtigall grüßt sie von nahen Zweigen,
Die Wollust deckt ihr Bett auf sanft geschwollnes Moos,
Zum Vorhang dient ein Baum, die Einsamkeit zum Zeugen,
Die Liebe führt die Braut in ihres Hirten Schooß.
O dreimal seligs Paar! Euch muß ein Fürst beneiden,
Dann Liebe balsamt Gras und Eckel herrscht auf Seiden.


A skluzké tak, až milo pít –
snad pot v něm s lůzy čela,
když po vinicích ku práci
svá vlékla mdlá už těla!


Warum ist alles so rätselhaft?
Hier ist das Wollen, hier ist die Kraft;
Das Wollen will, die Kraft ist bereit,
Und daneben die schöne lange Zeit.
So seht doch hin, wo die gute Welt
Zusammenhält!
Seht hin, wo sie auseinanderfällt!


Stolz verachtet den Boden das Roß, wie gebogener Stahl strebt
In die Höhe sein Hals, mit der Hufe berührt es den Sand kaum.
Wie zum Scherze, berührt der Fuß der Hirsche den Grashalm,
Hüpft, wie ein Zephyr, über den Bach, der reißend hinabschäumt,
Hin und wieder und schweift kaum sichtbar durch die Gebüsche.


Ja, dort unterm Giebeldache
Schlummerst du, vergeßlich Herz!
Und daß dein Getreuer wache,
Sagt dir kein geheimer Schmerz.


Ptáte-li se ale, páni,
Co nám zbylo k rokování –
Odpovídám: Skoro nic!
Nic je ovšem trochu málo,
Kdyby se však na tom stálo,
Přec by se i z něho něco dělat dalo.
Někdy sami radní páni
Dlouhé mají rokování –
Nechci býti sudičem –
Kdybyste se jich však ptali:
O čem pak ste rokovali?


竹樽无酒涤深愁
石鼎烹茶泛浅瓯
却恨千门同此夕
不缘双鬓易悲秋


Behauptet, wie ihr wollt, ihr Weisen neuer Zeit,
Dieß sey die beste Welt, nach schärfster Möglichkeit.
Bevor ihr dieses lehrt, (so dacht ich oft mit Flehen)
Müßt ihr ein armes Land voll Berg und Bettler sehen.
Kommt, seht nur erst allhier die wilden Klippen stehn,
Und Felsen mit der Stirn bis in die Wolken gehn.
Kommt, seht nur hin und her, die schlecht bewohnten Thäler,
So sprecht ihr Zweifelsfrey: Die Welt ist voller Fehler!


Kdo v ňadru cítíš svaté povolání,
v mžik díla chop se, neklaď ruce v klín;
žár neutlum, jenž v duši tvou se sklání,
a závět chrabrých předků uveď v čin.
Byť svět na tebe syčel jako had,
nic nedbej jeho pomluv ani rad –
a setrvej!


Er pflegt hienieden weit und breit
In alles sich zu mischen,
Und sucht, wie seine Heiligkeit,
Im Trüben nur zu fischen;
Und ist dann die Konfusion
Recht groß, so macht er sich davon,
Und läßt die Welt in Kriegen,
Die er erst anblies, liegen.


HOW was I charm'd, when fair  sung!
What heavenly Sweetness dwelt upon her Tongue!
What melting Joys did her soft Song impart!
Oh Pow'r of Musick, on a tender Heart!
While she repeats the Lover's ardent Pains,
My sympathising Soul with her complains:
Soft flow the Tears; the gentle Sorrows rise,
And my full Bosom heaves with strug'ling Sighs:
But when a faithful, generous Pair's her Theme;
When in soft Sounds she sings their mutual Flame,
'Tis then I feel the Lover's soft Excess;
Share in their Joy, and triumph in their Bliss;
Wish I may thus to Tenderness be moved,
And love like them, like them to be belov'd:
Oh say, bright Virgin, by what powerful Art
Thy Song gives real Raptures to the Heart,
And makes the struggling Soul alternate prove
The Joys of true, and Pangs of perjur'd Love:
A Voice less fine than yours the Bard possest,
Whose magick Sweetness moving Trees confest.
On Mortals! thy superior Skill is shown,
And Hearts subdu'd thy greater Power own.


V národu za živa pochovaném
Nový rozněť, Pane, život sám;
K tvému slovu slavně z mrtvých vstanem!


The Woodcocks early Visit, and Abode
Of long Continuance on our temperate Clime,
Foretell a liberal Harvest: He of Times
Intelligent, th' harsh  Ice
Shuns for our equal Winters; when our Suns
Cleave the chill'd Soil, he backward wings his Way
To  frozen Summers, meet
For his num'd Blood. But nothing profits more
Than frequent Snows: O, may'st Thou often see
Thy Furrows whiten'd by the woolly Rain,
Nutricious! Secret Nitre lurks within
The porous Wet, quick'ning the languid Glebe.


In Ihrem Barte hängen Reste
Von Linsen und von Sauerkohl!
Ich danke Ihnen auf das beste,
In mir – da täuschen Sie sich wohl?«


Raiava o sol formoso, deslumbrante,
Abrindo pelos campos as boninas,
E já as Três Marias vão distante,
Levando essências em caçoulas finas.


Ty dívko zvláště líbezná,
jíž v světě rovné není,
mně v Tobě se zalíbilo
a Ty’s mé potěšení.


Todo el inmenso hastío que angustiaba tu alma,
surgió en el agua fuerte de las remembraciones,
y en los instantes místicos de esa infinita calma
has glosado en el libro de tus Meditaciones


Asilados en una infancia obscena,
en el exilio de su misma sombra,
desde un limbo de hielo,
derritiéndose,
los viejos testimonian, sin enigma,
sobre el enigma viejo de estar vivo.
Gota a gota en presente, son futuro,
evanescencia al fin fuera de tiempo,
que en la fronda del tiempo anda perdida.
Espectros de la carne en su derrota,
se acogen al sagrado de la carne,
que en deserción de sí no los ampara.
pabilos sin fulgor de inteligencia,
arden a fuego extinto en su hendidura,
ascuas de quienes fueron, balbucientes.
Isla del fin del mundo, conmovidos,
vemos flotar en pasmo la vejez,
a la lunar deriva del asombro.
Nos resulta del todo inconcebible
nuestra decrepitud, nuestra mudanza
hasta desconocernos en nosotros
y en nosotros errar entre lo ajeno.
Cómo subsiste ciega la energía
en su impúdico afán de propagarse.
Madre senilidad, nunca te amamos.
Madre senilidad, no te amaremos.
Qué frágil, en su ser, la fortaleza.
Qué sólido el vivir, de sumo frágil.


Francesco, in cui sì come in umil cera
con sigillo d'amor sì vive impresse
Gesù l'aspre Sue piaghe, e sol t'elesse
a mostrarne di Sé l'imagin vera,


Nvn laß der Lust den lauff / mein fröliches Beginnen!
nur dieses gieng noch ab / an voller Herzens-Freud.
Laß raumen ihre plätz die trübe Traurigkeit /
die in dem Herzens-Land sie lange Zeit hatt' innen!
ermunder deinen Muht / begeistre deine sinnen!
denn / die Gott selber gibt / ist kein' unreine Freud.
Brauch / weil der Höchst sie schickt / der Glück erquickten Zeit.
Columben ließ er auch / nach Angst / die Welt gewinnen.
Man soll sich recht mit Lust / wie jener Römer-Ruhm /
selbst stürzen in die Grub des Gott-versehnen leiden /
nicht nemen vor sein Creutz das gröste Keysertum:
weil die Erlösung bringt solch Herz durchsüsste Freuden.
Der Gnaden-Wolkenbruch / auf Vnglück / nidergeht.
Vor jedes tröpflein Angst / ein Lust-Meer man empfäht.


Er lebet/ weil kein Glantz verschwindet/
Den Tugend angezündet hat.
So wenig man das Meer ergründet/
So wenig man das Sonnen Rad/
In seinem Lauffe weiß zu halten/
So wenig wird dieß hohe Hauß/
An Sternen klaren Ruhm erkalten/
So wenig löscht sein Feuer aus.
Doch was uns muß zu Wermuth werden/
So lebt der Graf nicht mehr auf Erden.
Echo: auf Erden.


Pralinus kreht als wie der Hahn, laufft aber wie die Henne,
Ist gleichwol sonst nicht ungeübt im fechten auff dem Tenne.


La pelatina è di tanta potenza,
che gli uomin vecchi fa giovin tornare,
vaghi e puliti e di bella presenza.


Fritz Lemk süht sick de Sak bedächtig an;
Dat Ding em woll gefallen kann.
Irst kratzt hei sick 'ne Tidlang acht're Uhren.
»Ih«, seggt hei, »wat sall ick noch länger luren!«
Kriggt d'rup den annern Juden bi den Kragen
Un fängt ganz ruhig an, up desen lostauslagen.
»Sall slahn hir warden, denn slag' jeder sinen,
Sleihst du mi minen Juden, slag ick dinen.«


Na jídelním lístku světském,
Blahorodá Slovutnosti,
nejdražším jsou papáníčkem
dramatická stehýnka!...


Der Garten lockt; Du girrest gleich der Taube,
Die lange Zeit verlassen ward:
»Freund, laß mich gehn zum Rosenstock. – Erlaube,
Mein lieber Eberhard?«


Ertrunkene kommen. Ungeborner Leichen.
Gehenkte blaugeschnürt. Die Hungers starben
Auf Meeres fernen Inseln. Denen Narben
Des schwarzen Todes umkränzen rings die Weichen.


Ze srdce, jež dvakrát pláče,
tvůj i svůj jsem vlil v ně žel,
tvůj i svůj jsem vlil v ně smutek,
aby nás tak nebolel.


že ono blaho, vteřina jež skytá,
přec nevyváží léta tuch a snění!
Snad pravdu máš, vždy v čárném ozáření,
co minulo, jak slunce mroucí kmitá.


Tausend Geheimnisse müssen
Wir noch einander vertraun,
Und tausend Küsse noch küssen,
Eh' der Morgen beginnt zu graun.
Was scheuchst du mit deinem Gesange,
O Schwalbe, so frühe die Nacht?
Schweig, schweig! Und haltet noch lange,
Ihr heiligen Sterne, die Wacht!


Als Diopompus nechst uns lehrt die Kunst zu leben;
Hat er mit Fackeln sich und Kertzen gantz umbgeben.
Mir ist/ ich weiß nicht/ wie/ bey so vil Lichts geschehen/
Daß seine Weißheit mir nicht möglich war zu sehen.


Que fia de me, se poi lungo sogiorno
farò dove i miei spirti a morte vanno?
Senza i begli occhi che nel cor me stanno
temo del Dio partir non piccol scorno.


Sentillo ruht in diesem Grab:
Er war ein Freund des Safts der Reben
Und schlug wie sie, bey seinem Leben,
Sein Wasser durch die Augen ab.


LEOPOLD du grosser Fürst/
Wir erkiesen schon mit Freuden/
Wie du künfftig herrschen wirst/
Wo der Thracer Heerden weiden.
Oesterreich wird ewig blühen/
Und zu Stambol Erben ziehen.


Peace to the Men, who these high honours claim,
Health to their souls, and to their mem'ries fame:
Be it my task, and no mean task, to teach
A rev'rence for that worth I cannot reach;
Let me at distance, with a steady eye,
Observe, and mark their passage to the sky,
From envy free, applaud such rising worth,
And praise their heav'n, tho' pinion'd down to earth.


远书封就独凭阑
斜日晴风两鬓寒
屈指秦中三十驿
到时公又过延安


Mir gab dein liebender Freund, der Felsenspringerin Laute,
O, ihn nur denken wird süsser Gesang
In der ganz saphischen Brust; der Liebes Götter Vertraute
Ward ich und habe die Herzen in Zwang!


Blühst du jetzt erst, holde Rose,
deine Zeit, Kind, ist dahin,
Hörst du nicht des Sturms Getose,
siehst du nicht die Vögel ziehn,
Siehst du nicht die kahlen Gänge,
von dem Winter abgestreift,
sterbend schläft der Schwestern Menge,
und nichts blühet mehr und reift.


لَحا اللَهُ لَيلاً في العِراقِ سَهِرتُهُ
أُنَقِّحُ في مَدحِ اللِئامِ القَصائِدا
وَأَنسُجُ مِن وَشي القَوافي حَبائِراً
وَأُخرِجُ مِن نَظمِ المَعالي فَرائِدا
فَلَمّا نَضى عَنّي الظَلامُ رِدائَهُ
تَيَمَّمتُ سوقاً لِلمَدائِحِ كاسِدا


茅屋南山下
细雨桃花谢
清晨起梳头
邻家作春社


Von Helden, Schlachten, Abentheuern,
Weißt du so viel uns vorzuleyern,
Warst du denn immer vorne dran?
So redete mit heisrem Blöcken
Am Hof des Ritters Hadrian
(Es war zur Zeit der armen Gecken)
Der Stallbock einen Käfer an,
Dem die Natur die Citadelle
Des Pferdes, die der Schwanz bedeckt,
Zu seinem Wohnsitz ausgesteckt.
Ich, sprach er, war der Spießgeselle
Von manchem hochberühmten Held:
Er trug mich hinter seinem Rosse
Incognito durch alle Welt.
Dieß hörte der Poet vom Schlosse;
Er schleichet sich zum Pegasus,
Den eben itzt in seinem Glanze
Ein ächter Sohn des Latous
Bestieg; er fasset ihn beym Schwanze,
Flog baumelnd mit ihm auf und schrie:
Triumph! auch ich bin ein Genie.


年来心气苦怔忪
永夜长忧百虑攻
赖是床头有清圣
一杯扶到五更钟


Ó dujte vichry! Zbytky zimy dolů!
Ó žití strome, chvěj se od kořene!
Vždyť cítím, kterak vřavou sladkých bolů
zas každá snítka nové lístky žene!


Was hat nicht dort die Kunst vollbracht!
Ich seh das Wasser von den Teichen,
Uf Wilhelm Ernst den tiefen Schacht,
Zum Künsten sanft und stille schleichen;
Bald lauft es schnell und stark. Dieß wallende Crystall,
Kan mir im Winter, wie im Grünen,
Zur lieblichsten Ergötzung dienen;
Bald labt mich sein Gespräng und bald sein steiler Fall.
Die Räder bey der Kunst, das Kehr-Rad läßt mich sehen,
Wie alles ordentlich und richtig müsse gehen.
So wächst durch Anfahrt, Rad und Seil,
Des Bergwercks Wohlfahrt, Glück und Heil.


Rá kell akadni! – (aranyos gitárom
húrját különben akár összetépném) – –
s Álomországok selyempuha rétjén
virágok kelyhét kutatva kitárom.


nach Phöbus seinem gibt. Ich bin es unwert ganz,
des Schmuckes dieses Ruhms. Ich nehms mit tiefem Bücken
und halbem Willen an. Und, weils so wol will glücken,
so will ich gerne gehn mit an der Musen Tanz.


Que redoutiez-vous donc de cette solitude,
Et pourquoi, mes amis, me preniez-vous la main,
Alors qu'une si douce et si vieille habitude


A pokud smrt nám odpočinout nedá,
pěst osudu nás sterou ranou bije –
však člověk v každé útěchu si shledá
a konečně vše s resignací žije.


Wie gerne lass' ich von der ersten Sonne
Mich bescheinen! – Wenn der Januar
Mit seiner Atemzüge Eishauch wich –
Wenn in der Monde Schnur die zweite Perle
Sich übertropfen läßt von Goldreflexen –
Der Winternebel Vorhang in zwei Stücke
Geborsten ist ... und ihrer Gnaden Truhe
Nach träumerischer Rast die Sonne leert –
Den ganzen Köcher ihrer funkelnden Pfeile:
Wie gerne lass' ich mich von dieser Sonne,
Von dieser Sonne sanft verkühltem Licht
Bescheinen! Leise kommt auf leichten Sohlen
Ein Sinnen über mich ... ein dunkles Suchen –
Und doch, wie so klar und wunschlos still ...
All' Winterunrast hab' ich abgetan –
Als schritte ich auf Wolken, treib' ich hin ...
Die Augen halb geschlossen ... seltsam müde –
Und an den Sonnenstrahl, der mich berührt ...
Leise, ganz leise meine Wange streift,
Möcht' ich mich lehnen ... und in seiner Goldspur
Verdämmern lassen meiner Seele Leben ...


Da rief alles Volk der Perser:
»Heil dir, Sohn des Löwentöters!
Heil dir, Sproß der Sassaniden!
Heil dir, König aller Perser.«
Mobed floh zur Rechten, Kesra
Floh zur Linken in das Blachfeld:
»Soll'n wir sie verfolgen?« fragte
Baram sein getreues Volk.


	Da tanti e ta' nemici restai presa;
né mi duol, pur che l'alma mia beltate,
or che m'ha vinta, non faccia altra impresa.


Před Tebou obzor vždy nový se zvedá,
nad Tebou stále zůstává výše,
Nezřená Země, Ideál Věčný –
krásná, však marná, věčná Tvá pouť!


A potom zas ta tvůrčí síla něčí
atomy prochví... budou splývat spolu
a růsti, růsti v nových světů řad –


Mas já longa narração
Vai levando longe a meta;
Já parece, e com razão,
Mais que papel de poeta,
Ou testamento ou sermão.


On spánek pudil, oči ze sna křísil
a rety klonil rtům,
do temna žalu naděje svit mísil
a úsměch v chaos dum...


Frischauf! Auf zum Lebendigen von dem Toten!
Von toten Steinen zum lebendigen Stein!
Von bleicher Vorzeit Schatten zu den roten
Gebilden, rot im Jugendsonnenschein!
Ha! Wird nicht Jugendglanz dem Blick geboten?
Der frische Glanz vom Ehrenbreitenstein?
Nein, weg von diesem mächtigen Felsgesteine!
Weg in die kleine Lahn vom mächtigen Rheine!


Es bemühet sich die Bien,
Vmb jhr Honig außzuziehn,
Vnd die Schwalb hengt jhr Gemach
Vnter armer Leute Dach.
Summa: alles ist belebt,
Nun dein Segen sich erhebt
Vnd umb uns, dein Völcklein, schwebt.


Du tägliches Wunder und Gnaden-Beginnen /
du Erde voll heimlich und Himmlischer Krafft /
voll unseres Lebens und Hortes Wort-Safft!
die Göttlichen Strahlen Lieb-wallen darinnen /
biß daß sie gekörnet den Ausgang gewinnen /
mit sättigem Segen und Leben behafft /
den unsere sichere Sichel weg rafft.
Sein Gnaden-Lob lässet sich niemal aussinnen.
Man fühlet / mit Essen / sein Lieblichkeits-Lust.
in jeglichem Bröslein ist Allmacht vorhanden.
Es wär uns kein Segen noch Leben bewust /
wann jene nicht neben den Speißen gestanden.
Das Sichtbare / weiset unsichtbare Ding /
daß jenes aus diesem unmerkbar entspring.


anzi terreno sol, sì che ’l celeste,
scorgendo te che gli facevi oltraggio,
querela espose a Dio del tolto lume,


Transformación, que no escultura, ha sido,
y porque no quedó beldad sin ella
ni amor sin él, a las espaldas de ella
también en piedra se mudó Cupido.


Allein, Er wolte nicht;
Er lidte nach der Schwere:
Er war auf nichts erpicht;
Nahm die beschiedne Pein
Ins Vaters Willen ein.
Nun ist Sein Schmerz vorbey,
Und wir sind völlig frey.


Planetoidek tam havěť zřím
– uličnických to zmetků –,
jež hvězdám nám již stárnoucím
bab nadává a dědků;


Wer solche Lüste dämpfen will,
Der seh auf Christi Leiden.
Der Spiegel seiner harten Angst
Vergällt die eitlen Freuden,
Sein Blut, sein Schweiß, sein Gallentranck
Und tief zerfleischter Rücken
Nebst Speichel, Dornen, Spott und Hohn
Kan Adams Lust ersticken.


当年百啭建章宫
调入新诗丽曲中
老耳如今听不入
为谁犹自咽东风


Da ist meine Hand und Herz:
Du hast Deine Seel gewaget,
Unverzaget,
Und das alles blos allein,
Daß ich Dein,
Und Du meine heissen köntest;
Wenn Du nicht vor Liebe brenntest;
Hätte das nicht können seyn.


苔花满径绿云凉
嫩竹离离覆短墙
院静昼长人不到
一帘风袅一炉香


A to světlo, a ta láska,
Ona země s nebem páska,
Pak obejme všechny nás;
Tam si ruce zas podáme,
Číše lásky vystřídáme,
V onom ráji – věčných krás.


Ó dej mi blesky své, ty struny vzňaté,
dej hlas mi hromu, bouře divoká!
ať zapěji co člověk hymny svaté,
jež rozpoutají tíseň člověka!
co v prsou mých za lidstvo plápolá,
ať píseň bouřlivá to provolá
v slepoty noc, by zatřásly se modly
a v prach se zkácel robstva oltář podlý!


Bewahr' uns deutsche Herzlichkeit
Und alte Biedersitte.
Die segenreiche Fruchtbarkeit
Umstrahle unsre Hütte;
Verhindre, daß der Geiz nicht nimmt,
Was deine Gnade uns bestimmt.
Erhör' uns, lieber Gott.


Tam víc po strništi na sběr zbude děcku,
než když v batoh sváže gazda s hor žeň všecku.


肯为酴醾题好句
句成更肯轻相付
明年公对紫薇花
欲得此诗无觅处


Zu leben ohne dich,
Ich schwur und glaubte, daß ich's nicht vermöchte,
Und dennoch leb' ich, lebst du ohne mich.


Gott lis den Zorn ihm dräuen,
Doch wolt ihn nicht gereuen
Des grossen missethun:
Nun ist (Gottlob!) erfüllet,
Das Pabstthum gantz gestillet;
Er mus beim Teufel ruhn.


Und wem du zu den Reben
Und zu dem lust'gen Sang
Ein Liebchen wolltest geben,
Dem laß es noch recht lang!


Das heist die Banck geschwärtzt, so kommt ein Mahler-Junge
Zum Schlägen gar zu früh,
Und weiß fürwahr nicht wie,
Der Herr begehrt ihn nicht, er stehet auff dem Sprunge,
Und wird bey allen außgemertzt,
Das heist die Banck geschwärtzt.


Oui, soyons de notre pays.


Mais, oh ! Bien à plaindre les âmes !
Elles ne se touchent jamais :
Elles ressemblent à des flammes
Ardentes sous un verre épais.


Leč marně volal, v lidskou hruď
ta slova lásky nezapadla,
chtěl v duších dobra vznítit zář,
leč zášť a zloba se v ně vkradla.


Je to štěstí, že je v Čechách
tolik partají a frakcí
a že každá taká partaj
bojovný svůj orgán má!


练就长生万寿丹
金函拜捧献金銮
归来庭掩娟娟玉
静倚珊瑚石畔看


Mimnermus nebohý zakochal v stáří se podešlém,
Leč ta, kterou miloval, smála se dívka jemu.
Ó Mimnerme milý! Zakochej radš sobě stařenku,
Byls bláznem jen sám, pak druži míti budeš.


Und was Christus aus dem sarck in das leben führet.


Carne transida, opaco ventanal de tristeza,


وصحب من البيض الثياب تطلّبوا
ودادى فلم يهمم بطردهمو مجدي
منحتهمو ودي فلما تملكوا
فؤادي هفوا هفو الذباب على الشهد
فما تركوا وفراً لديّ لمعتفٍ
يصان به عرضي ويورى به زندي
فلما تولّوا بالتليد وأبصروا
فتى الجود مثل السيف سل من الغمد
أباحوا حمى لا يقبل الضيم ربه
وتخشاه يوم الردع صائلة الأسد
لعمري لئن ولوا بوفري فاغتدوا
بطاناً وخانوا من سفاهتهم عهدي
لقد خدعوا شهماً يغرُّ على الندى
فيسخو بلا منّ ويعطى بلا وعد


vešla stará žena s obličejem žlutým,
bezzubá a s zrakem vyhaslým a dutým,
tiše stanula tu, dívala se na ni,
slůvka neřekla a šla zas znenadání.


Auf, Geistleibseel! Gott heilt di sibenwund,
Di Kotter sah an seinem Goldhornochs!
Der Tag ist dar, da neu Christine schreibt,
Und Gott durch si den sibendorn auszeucht!
Den Sibendorn von Rothe, Tanneken,
Von Magdalen, von Smyrn, Wentwortin, Genff,
Von Höllgraf selbst, und was Christin einschläfft.
Das Goldhorn fil durch siben gäntzlich ab:
Das Goldhorn wächst doch durch dis siben raus.
Comen, Cyrill! Der Kil entfil im Schlaff!


Um Recht und Folgen ängstlich nie,
Heißt unsern Zeitei Energie.


Es gibt ein altes Liebeslied, vom Norden kommt's,
Wie ferne Glockenlaute, oder wie am Strand
Eintönig sanfter Wellenschlag sich wiederholt,
Dem man so gern, vergangner Zeiten denkend lauscht;
Denn endlos, süßer Wehmut unersättigt, kehrt
Das immer gleiche Wort zurück: Lang, lang ist's her.
– Du kennst es wohl, und nie vielleicht so lieblich mehr
Als jenen Tag aus deinem Munde hören wir's.


Jedna z nich kloní se nad hřivou koně,
plamenným zrakem na Sigyn hledí,
hřmějící hlas její ohluší bouř.


Und Heil ihm, der voranging, fremder Sache
Erkämpfend schon all unsern Kampf!
Sie gierten Jüdengold, die Bücherbrenner. Rache
Dem Thier in Goldesdampf!


Ali, onde um tempo Minos presidia,
Tímon está dos homens inimigo,
Monstruoso Ateniense, que fugia
O trato humano, cruel também consigo:
Bruto entre brutos só fero vivia,
De trágicos, e infandos fins amigo,
Em tudo vaso de ira, e de aspereza,
Desprezador da humana natureza.


Apresso, ha tanti veri e buoni amici,
di signori, comuni e [di] castella,
che la difenderien d'ogni periglio.
E 'l buon conte d'Urbino alle pendici
suo fortissimo scudo contro a quella
gente, che vogliono oppressare il giglio.
Berardin da la Carda con suo artiglio
vi metterà l'avere e la persona;
Siena, Faenza, Lucca e la Toscana
tutta, la Lunigiana
e molti altri che qui non si ragiona,
ch'ognun faria per lei fine al morire.
Vedete omai com'ella può perire.
— Canzon, conforterai la Signoria,
co' Dieci di Balia
e tutti e cittadin della mia terra,
ché questa è quella guerra
che, se l'animo lor sarà gagliardo,
fia istruzion a Filippo lombardo.


Ehrlichkeit ist Kunst und derart selten,
Daß es wenig Wichtigeres gibt.
Euer Schicksal wird euch reich vergelten,
Daß ihr euer Schicksal habt geliebt.


一溪盘曲到阶除
四面青山画不如
修竹罩门梅夹路
诗人居处野人居


Tränk mit deinem Blut mich Armen,
Es zerbricht der Sünden Kraft,
Es kann bald mein Herz erwarmen
Und ein neues Leben schafft;
Ach, durchfließe, Ach, durchsüße
Mich mit diesem Lebenssaft!


共说曾公有府城
殿前数日净边尘
白麻宣受人争看
宝马高秋报主身


Fáradt elmével ne akarj futtatni gebével:
Mert gebe meg ha szakad, kitöri árva nyakad.


So großen Vorwurf in ein Bild zu bringen,
Ich hab's gewagt, und mit der Worte Macht
Ein Chaos zu gestalten, zu durchdringen
Und zu erhellen jene ferne Nacht.
Wenn mir's gelang, darf ich den Dank dir bringen?
Durch deine Huld ward ja mein Werk vollbracht.
Du hast gewährt, daß dir dies Lied ertöne,
Daß sich das Werk mit deinem Namen kröne!


Er setzte die Säge an den Baum,
Am anderen Ende ich stand;
Seine Augen waren wie im Traum,
Ich hatt' ihn noch nie so gekannt.


»Das sag' ich auch nicht.« Nun, beim Flor des Sarges!
Du tötest mich; so sage doch nur, was du
Denn überhaupt mir sagest? »Gar nichts sag' ich.«


Já v duchu vídal jsem se jako oni,
jak v tábor nepřátel jsem směle vtrh’,
jak hrdý rytíř na ohnivém koni
jsem tryskem vyjel na skleněný vrch,
jak princeznu jsem vysvobodil mladou,
s potvornou saní krutě jsem se bil
a tisíc nepřátel, jak stáli řadou,
jsem jednou ranou meče zahubil.


Avorio e perle ascose in bel corallo,
capegli e fila d'or sopra due stelle
son di mia morte e di salute l'angue.


Zwei Personen ganz verschieden
Luden sich bei mir zu Tafel,
Diesmal lebten sie in Frieden,
Fuchs und Kranich, sagt die Fabel.


Where Zeal holds on its even Course,
Blind Rage, and Bigotry retires;
Knowledge assists, not checks its Force,
And Prudence guides, not damps its Fires.


Sueño con un antiguo rey. De hierro
es la corona y muerta la mirada.
Ya no hay caras así. La firme espada
lo acatará, leal como su perro.
No sé si es de Nortumbria o de Noruega.
Sé que es del Norte. La cerrada y roja
barba le cubre el pecho. No me arroja
una mirada su mirada ciega.
¿De qué apagado espejo, de qué nave
de los mares que fueron su aventura,
habrá surgido el hombre gris y grave
que me impone su antaño y su amargura?
Sé que me sueña y que me juzga, erguido.
El día entra en la noche. No se ha ido.


Daß er, der Herr, der über uns regieret,
Der Wolcken Zelt hab' herrlich außgezieret,
Der Erden Grund auß nichts mit nichts gelegt,
Der nirgends ruht und dennoch alles trägt.


Le soleil était rouge à son coucher ce soir !


Io venni a rimirar gli ardenti rai
De l'amorosa e virtüosa stella,
Piagato a morte sotto la mammella
Dal dì che inverso lei gli occhi levai;
E fra me stesso dicea: – Se potrai
Star fermo a le possenti sue quadrella
Ch'escon de gli occhi e di sua bocca bella,
Medicina ti fia che non morrai. –
Ma lo infortunio mio, che pur si sforza
Contro di me più che mortal nimico,
Non consente ch'io curi il colpo antico;
Onde io, vedendo il cor fatto mendico
Di natural calore e di sua forza,
Vo' disperato a chi mia vita ammorza.


Midőn Papnak szentöltettél,
És méltó, s érdemes lettél!
Szent gyonásnak titkára;
Királnénak gyóntatója
És lelke titok tartója
Lettél sok csudájára!
Ez halálod jelentette!
Hogy nyelved nem jelentette
Titkát semmi probára.


Hier laß mich ruhn, der ruhelos
die Welt durchzog in Hast;
am Silberquell im Waldesschoß
auf Laub und Moos
blüht mir die Wanderrast.


Et se non fosse ch'a me stesso el veto,
socto i suoi piedi star sempre vorei,
perché lì fosse la mia vita eterna.


Mas yo que nunca de adorarte acabo,
digo que es carga plácida y suave
morir de amor, si al fenecer te alabo


Da sie die rothen Röslein sah,
Gar freundlich thät sie lachen:
»So sagt mir edle Röslein roth,
Was Freud könnt ihr mir machen?«


Ich denk' an dich! Der Flieder
Vom Garten duftet her,
Die Blüten dunkeln nieder,
Von Wohlgerüchen schwer.
Was war, ist weggeschwunden,
Was trüb und düster war;
Es blühn der Liebe Stunden
Im Äther hell und klar.


si en todo el pensamiento halla medida,
y en un plazo fatal para lo hermoso
ya caduca el placer y muere el gozo;
si no hay gracia, alegría ni salida


V nic se žádný nechtěl tříti,
Nejlepší řád všudy byl;
Člověk byl tím, čím měl býti,
Méně myslil, lépe žil.


War solches Undanks fähig ein Nero selbst?
Dem, der für ihn sich opferte, mindestens
Dem Strang des Henkers ihn entrückend,
Hätt er ein rühmliches Grab gegönnt ihm!


Ach kanstu auch / mein Herz / den Himmel / ohne weinen /
ohn' innern Herzens-brast / und äussern Thränen See /
ansehen? daß ich nicht vor lauter weh vergeh /
dieweil er gegen mir / ganz stählern ist und steinen!
Ach mag die Sonn' auch was so Elendes bescheinen?
faß dir / mein Herz / ein Herz / und Leuen mütig steh'
im Vnglücks-mittel- punct / das jederman dann seh /
wie deine Tugend sich in trübsal pflegt zu feinen.
Halt Gottes willen still! bricht schon das Herz vor schmerz /
wann nur der Wille ganz / ihm treu zu dienen / bleibet.
Streit' / ihm zu Lob / mit dir: daß nicht nur Blut austreibet /
besonder Geist und Krafft / verbrenn die Lebens-Kerz
in seiner treuen Brunst. Denk / löblich ist der Sieg /
wann nur mein Gott geehrt / wann ich schon unter lieg.


Gehabt euch wol, ihr Berg' vnd Felder,
Mit ewrer wol-begrünten Zier!
Ihr Quellen, Felsen, Püsch' vnd Wälder,
Ihr Wilden-vnd ihr Zamen Thier',
Ihr Wiesen, reich an klahren Bächen!
Kein Mensch sol mich mehr sehn vnd sprechen.


Pověz mi, o rajské dítě!
Kdo ti dal to tílko sněžné?
Kdo tu duši labutí?
Kdo ti dal ty outlé lokty
Co dvé bílých perutí?


Adam, der thut erwachen,
Und hat das Ding gespürt,
Es war ihm nicht ums Lachen,
Drum er so heftig schrie:
O Herr! Wo ist mein Rippen?
Ich bin kein ganzer Mann,
Wann ich daran will dippen,
So ist kein Ripp mehr da.


V jich klektu slyší děsný král:
„Pryč, zrádce! Co zde chceš?
Tvým trůnem špalek popravák
a vírou tvou je lež.


He swore, drank, whor'd, sung, danc'd with spirit,
And o'er each pleasing topic ran;
'Till Phyllis sigh'd, and own'd his merit,
The Captain's sure a charming man.


černá ryba, modrý kapr,
štika, raci, úhořové,
ústřice a slanečkové,
bílá žabí stehýnka,


Ó pávi démoničtí, krbu hleďte
si svého, společnosti s těmi přeďte,
kdo podobni vám patou, vděku lácí.


Siehst dort, in Immergrün verhüllt,
Das Zellenfenster nicht?
Da wohnt' und weint' er, und verkam,
Durch seines Mädels Schuld, vor Gram,
Verlöschend, wie ein Licht.


Végre lecsillapodott a zaj s fejedelmi Ulászló
Ismét helyt fogván, ott ekkép nyitja meg ajkát:
«Nagy lelkű magyarok! tudom én hogy szíveitekből
Jő e szent buzgás, s azokért hálálni, köszönni
Nem feledem; de ti oh magyarok! nem veszitek észre,
Hogy boldogságunk egyedűl csak Hunyady szerzé,
Ő ki a hét agyu vészt diadalmas karral elűzte,
A vak visszavonást; neki illik hálaadástok.»


né che stringendo il muto tronco in seno
il suo fin oro, il puro avorio franga
chi non so s’è più bella o più crudele;


Jak med milostenko sladká!
Nesvedou mne slova hladká;
Čistás jako konvalinka,
Dobrá jako holubinka,
Však tě nechcy zato,
Abych ztratil zlato.


Ó druhu! Co nám zbylo z toho žití?
Snů loďka zlatá už je pouhý vrak,
kam časem jenom v stichlém vlnobití


Sieh, im Lager überrumpelt hat den trägen Alten schnell
Jetzt mit seinem ganzen Heere Lenz, der fröhliche Rebell!
Sonnenstrahlen seine Schwerter, grüne Halme seine Speer'!
O wie ragen und wie blitzen Speer und Schwerter ringsumher!


Aber, Phillis! Was hat Amyntas zum Körbchen gesagt?


Tief, o Laura, unter jener Wonne
Wälzte sich des Glückes Nietentonne,
Schweifend durch der Wollust weite Lande
Warfen wir der Sättgung Ankerbande
Ewig nie am Strande –


Nasce il buon fior della buona radice,
non se ne cerca maggior guiderdone;
chi ben patrizza il buon figliuol si dice.


Tož Boha lásky, Boha velkých skutků,
tož Boha síly, Boha snů i práce,
jenž vichrem naděje hřmí do zármutku
a z prachu duši zvedá k hvězdám sladce.


Ich kenn' ein Volk, das Alles meistert,
Und Alles besser weiß und kann,
Das sich für Alles schnell begeistert,
Für allerlei und jedermann,
Das jeden thut in Bann und Acht,
Der's nicht so meint und anders macht.


„»De ha átaladni még tovább is késel
S a vezért ingerled ellenszegüléssel;
Akkor jaj neked s jaj a nyomorúltaknak,
Kik e fecskefészek üregében laknak!


Sacuden las ovejas
sus cencerrillos,
y en el prado retozan
los corderillos,
que del rústico valle
sobre la hierba
forman jugueteando
linda caterva.
Al cielo sube el humo
de los hogares,
los gallos ya despiertan
con sus cantares,
y sacude la hermosa
Naturaleza
el tranquilo letargo
de su pereza.
   *  *  *
Dejé el mullido lecho
con alegría,
cuando apenas rayaba
la luz del día;
carguéme diligente
con la escopeta,
y como siempre ha sido
medio poeta,
al nacer del gran Febo
la luz primera,
ya estaba yo en la hermosa
Fuente Vaquera...
Fuente en cuyas orillas
cantan amores
tórtolas, colorines
y ruiseñores.
Ocultéme en la margen
con el follaje,
y viendo las delicias
de aquel paisaje,
esperé silencioso
bajo la fronda,
viendo correr las aguas
onda tras onda...
   *  *  *
Siguió el sol elevándose
resplandeciente,
y era ya tan molesta
su luz ardiente,
que, a medida que el astro
más se elevaba,
todo se iba durmiendo,
todo callaba.
Se inclinan en su tallo
todas las flores,
rendidas por los rayos
abrasadores,
y las aves se esconden
en las encinas
que a la tranquila fuente
crecen vecinas.
Sólo se escucha a veces,
del fresco viento,
las ráfagas que lanza,
sonoro y lento...
El agua, que su curso
nunca suspende...
El rumor de una hoja...
que se desprende...
El pïar apagado
de alguna alondra,
que entre las verdes matas
busca una sombra...,
y los ecos lejanos
de los zumbidos
de insectos, que en los aires
vagan perdidos...
Lejos de la apacible
Fuente Vaquera,
que corre por el valle
tan placentera,
existe un solitario
y oscuro monte,
que encierra los confines
del horizonte.
Al compás de las auras,
lenta se inclina
altiva, corpulenta
y añosa encina,
y entre sus verdes ramas
aprisionado
tiene una tortolilla
su nido amado.
En él está arrullando,
dulce y sonora,
a los amantes hijos
a quien adora,
gozando en su coloquio
de las delicias
que sus hijos le endulzan
con sus caricias.
El calor la atormenta,
la sed la abrasa,
y dejando con pena
su pobre casa,
les dio con un arrullo
la despedida
a los hijos queridos
que eran su vida;
batió sus puras alas
tendió su vuelo
cruzó por los espacios
del ancho cielo,
y pensando en sus hijos,
se fue ligera
a beber a la clara
Fuente Vaquera.
¡Ay! ¡Dónde irá esa madre
tierna y sencilla!...
¡Dónde irá tan ligera
la tortolilla,
mirando a todas partes,
amedrentada,
al verse sola y lejos
de su morada!...
¿Por qué deja sus hijos
abandonados,
y ella, cruzando espacios
tan dilatados,
va surcando los aires
rápidamente
a beber en las aguas
de aquella fuente?...
¡Pobre madre, si, ansiosa,
vuelve a su nido
y sus amantes hijos
ya se han perdido!...
¡Pobres hijos, si, a causa
de abandonarlos,
no volviera su madre
nunca a arrullarlos!...
Por el verde follaje
casi cubierto,
yo, casi más que un vivo,
parezco un muerto,
y mudo y silencioso
presto mi oído
al eco que produce
cualquiera ruido.
Al columpiar las hojas
el viento blando,
pájaros me parecen
que van volando,
y con mi diestra mano
nerviosa, inquieta,
alzo la curva llave
de la escopeta.
Sobre la verde copa
de vieja encina,
que cubre aquella fuente
tan cristalina,
una tórtola hermosa
paró su vuelo,
mirando la corriente
del arroyuelo.
Lanza su blando pecho
tiernos arrullos,
que no imita la fuente
con sus murmullos,
y a los lados humilde
mira asustada,
débil, inquieta, esquiva
y amedrentada.
Tendió después su vuelo
pausadamente,
y al llegar a la orilla
de la corriente,
sobre la verde alfombra
lenta se posa,
débil y acobardada,
triste y medrosa.
Dirige luego el paso
tímidamente
hasta tocar la margen
de la corriente,
donde, el agua fingiendo
cuadros de plata,
le recoge su imagen
y la retrata.
Yo, silencioso, en tanto
que la espiaba,
mi artística escopeta
ya preparaba,
y ocasión esperando,
cual diestro espía,
afiné cuanto quise
la puntería.
Disparé... ¡Sonó el tiro
ronco, tremendo!...
El arroyuelo manso
siguió corriendo.
El viento entre las hojas
siguió sonando
con un eco apacible,
sonoro y blando...
¡Y vi la tortolilla,
que ya sufría
las tristes convulsiones
de la agonía!...
Cogí tan apreciado
tierno despojo;
su hermoso pecho estaba
de sangre rojo,
rojas las aguas puras
del arroyuelo,
que corrían llorando
con triste duelo,
y mis ardientes manos
también manchadas
de sangre, enrojecidas
y salpicadas.
Con ellas oprimía
su pecho blando:
sus latidos se iban
amortiguando,
y cerraba sus ojos
pausadamente,
su cabeza inclinando
lánguidamente...
Yo vi en sus turbios ojos
el sentimiento
y las fieras angustias
de su tormento,
porque del nido lejos
agonizaba
y a sus pobres hijuelos
solos dejaba.
Conocí en sus miradas
bien claramente
esa inquieta agonía
del inocente,
que sufre los rigores
de su destino
muriendo por las manos
de un asesino.
Aquella pobre madre
casi expirante
era la madre tierna,
la madre amante,
que a sus hijos no pudo
darles en vida
una lágrima dulce
de despedida.
Y aquella tierna madre,
cuando sufría
la convulsión postrera
de la agonía,
me dijo con sus ojos
casi nublados
que dejaba dos hijos
abandonados.
Yo comprendí lo injusto
de aquella muerte;
mas la víctima estaba
fría e inerte...
y una lágrima amarga
por mi mejilla
rodó, cuando vi muerta
la tortolilla.
Desde entonces no quiero
que un inocente
de alguna injusta muerte
se me lamente,
y diga con sus ojos
casi nublados
que deja sus hijuelos
abandonados.
Y en vez de estar cazando
la tarde entera
junto a la cristalina
Fuente Vaquera,
voy a ver cómo en ella
cantan amores
tórtolas, colorines
y ruiseñores,
y cómo de aquel monte
sobre las lomas
arrullan solitarias
blancas palomas.


Graf Richard, was fliehst du und fliehst durch die Nacht:
die Tote liegt still auf der Bahre! –
wie damals so still, wie damals so kalt,
als mit Gewalt
sie zogst zum Traualtare! – –


So lebt sie lange, ungeschmücket
Die Tage hin, die Nächte hin,
Und schon die Rose sich niederbücket
Sieht nicht mehr nach der Klausnerin,


son del gir, de lo star, d'ogni parola,
d'ogni sguardo soave, insomma, fatte
le reti, onde a intricarsi il mio cor vola.


Durch die Stube dämmert wieder
Schneelichthelle Winterruh',
Jene Saiten klingen wieder,
Nimmer, ach, dein Lied dazu.


Hogy tokajid nem jó, a tőke hibája, s az égé,
Hogy rosszak minden könyveid, az fejedé.


Ah – ja natürlich! klar wie Butter:
erst war sie die Tochter von unserm Paster.
Die warnte mich stets vor dem Pfad der Laster;
dann wurde sie heimlich Fräulein Mutter.
Das heißt, nicht etwa von meiner Seite,
ich wußte noch nicht, was der Vogel gepfiffen,
ich nahm die Worte noch für die Leute;
ein Andrer, der hatte sie – besser begriffen.


Cuando sepas hallar una sonrisa
en la gota sutil que se rezuma
de las porosas piedras, en la bruma,
en el sol, en el ave y en la brisa;
cuando nada a tus ojos quede inerte,
ni informe, ni incoloro, ni lejano,
y penetres la vida y el arcano
del silencio, las sombras y la muerte;
cuando tiendas la vista a los diversos
rumbos del cosmos, y tu esfuerzo propio
sea como potente microscopio
que va hallando invisibles universos,
entonces en las flamas de la hoguera
de un amor infinito y sobrehumano,
como el santo de Asís, dirás hermano
al árbol, al celaje y a la fiera.
Sentirás en la inmensa muchedumbre
de seres y de cosas tu ser mismo;
serás todo pavor con el abismo
y serás todo orgullo con la cumbre.
Sacudirá tu amor el polvo infecto
que macula el blancor de la azucena,
bendecirás las márgenes de arena
y adorarás el vuelo del insecto;
y besarás el garfio del espino
y el sedeño ropaje de las dalias...
y quitarás piadoso tus sandalias
por no herir a las piedras del camino.


Und daß man selbst den Angestellten
Vergolden mag die hohle Hand –
Nun, dies und andres noch, nicht selten
Trifft man's wohl auch in anderm Land.


diciendo: «¡Oh, mi señora Doña Presentación!»
saludando rendidos a aquella abuela mía
que Don Vicente López, pintó en este sillón


Wenn's Morgenroth aus Osten strahlt
Und golden den Saum der Wolken malt,


Вы оделись вечером кисейно
И в саду стоите у бассейна,
Наблюдая, как лунеет мрамор
И проток дрожит на нем муароКорабли оякорили бухты:
Привезли тропические фрукты,
Привезли узорчатые ткани,
Привезли мечты об океанА когда придет бразильский крейсер,
Лейтенант расскажет Вам про гейзеИ сравнит… но это так интимно!Напевая нечто вроде гимнОн расскажет о лазори Ганга,
О проказах злых орангутанга,
О циничном африканском танце
И о вечном летуне — «Голландце»Он покажет Вам альбом Камчатки,
Где еще культура не в зачатке,
Намекнет о нежной дружбе с гейшей,
Умолчав о близости дальнейшей…
За моря мечтой своей зареяв,
Распустив павлиньево свой веер,
Вы к нему прижметесь в теплой дрожи,
Полюбив его еще дороже…


Laß sie leben! so seufzt er, der Einsame!
Laß sie leben, Erbarmer! Guter!
Gib ihr der Freuden viel!
Nur wenige Tropfen laß sie schlürfen
Aus dem Becher der Leiden!
Ach! nur wenige Tropfen,
Von deiner Gnade durchsüßt!
Und spät, o spät erst, du Schaffer und Tödter!
Gib ihr den Kuß der innigsten Liebe,
Daß ihre Seele – dein Meisterstück –
Im Entzücken vom Leibe sich trennt!


Ty, jež už nikdy nepotkáme,
přec jako bychom potkali.
Důvěrné gesto, gesto známé
nám jejich jsoucnost odhalí.
A když jsme obklopeni tmami,
svým tichým krokem chodí s námi
ti, jež už nikdy nepotkáme.


邺里春深不耐看
袜罗尘暗落花冠
陈王早向江头赋
解佩应无到五官