My vyčkáme, nechť zahalena v prach
se meta naše ještě v dálku halí,
nám starostí mha oči nezakalí,
my skrze mlhy zříme v jitra nach,
my nezachvění ve svých zásadách!
Pryč chabost jen, ten květnic ducha blín!
Pryč předsudků a obav plachý stín,
my zvítězíme a my dojdem k cíli.
Den lidstva nový chýlí se k nám, chýlí,
a čeho toužil otec, spatří syn!


A když čelo kladu v dlaně,
a když bolesť srdce stiská,
úlevou tu píseň maně
krví na blanku mi tryská: –


Doch auf meinem letzten Gang,
Auf dem Weg, dem schroffen,
Ist für jeden frohen Drang
Uebel eingetroffen.


Molto cordoglio e pena smisurata
Prese di questo la bella Tisbina;
Gettasi al letto quella sconsolata,
E giorno e notte di pianger non fina.
"Ahi lassa me! - dicea - perché fui nata?
Ché non moritti in cuna, piccolina?
A ciascadun dolor rimedio è morte,
Se non al mio, che è fuor d'ogni altra sorte.


مَرَرنا عَلى سِربِ الظّباءِ عَشيّةً
فَلَم يَعدُنا حَتّى تَقنّصنا السِّربُ
وَكُنّا نَظنُّ القربُ يَشفي سَقامنا
فَلم يَكُ إِلّا كلُّ أَدوائنا القُربُ
وَقالوا أَلَمّا تَنْهَ قلبك عَن هوىً
فَقلتُ وَهَل لي بَعدِ بَينِهِمُ قلبُ


Tedy tam střílel opice,
tygry, lvy, slony a jiné šelmy,
až dobrodružství tropíce
jednou byl polekán velice velmi.


devátá vlna zavře
mdlá ústa na věky.
A upíráš své oči
na moře bezděky.


E sì difende 'l buon Giustinïano,
E questo fece scriver nella legge,
Che nessun dia limosina a uon sano


s třicíti roky přišlo stáří
i moudrost v mnohém ohledě:
náš Robešpírek hodnostáří
teď v „Umělecké besedě“.


Im warmen Sande lieg ich


Rédigeons : la phrase est utile.
Les journaux sont des marchepieds.
A fond de train poussons le style ;
Qu'il fasse feu des quatre pieds !
Forçons la note, enflons la gamme !
Promettons, — sans nous enferrer, —
Troussons galamment le programme :
Tout vient à qui sait rédiger.


Matce vlídnost, otci z lánu,
ženám lásku, mužům ránu,
a kdo družně stál mi k boku,
neškrtil jsem na úroku.


土能生物有深功
金价何如可与同
不是君王无识别
祇缘得土笑谈中


Hohn und schriller Pfeifenklang
Folgen uns den Weg entlang;
Weiter, weiter in dem Kote!
Weiße, süße Gnadenbrote
Lohnen uns den sauren Gang.
Dreht die Fahne, dämpft die Trommel:
Bum! Bum! Bim, bam, bum!


y te puede matar una guitarr
II


Schon hoͤr’ ich Kridlermordgeſchrei,
In meinem ſtillen Grabe:
Wer die Lenore doch wol ſey?
Ob ſie gelebet habe?


¡Cuántas, cuántas tiene el mar,
cuántas alegrías!
Seres de luz, sobre el agua,
bailan, en puntillas.
¡Qué bien acaban las ondas:
mueren bailarinas!
En las azules tramoyas
fiestas se perfilan.
Ni olas, ni reflejos son
todo lo que brilla.
Ni espumas son las que juegan,
ya desvanecidas.
Es la comedia que el gozo
monta cada día.
La constancia en lo feliz.
Sí, las que se obstinan
felicidades, en ser.
¡Tesón, en la dicha!
Las alegrías, al mar,
nunca se le quitan.
Entonces, ¿por qué estoy yo
con mano en mejilla?
¿Suyas, mías, qué más da,
si están a la vista,
al aire, al sol, refulgiendo
sus cuerpos de ondina?
¿Si todos los gozos suyos,
todos, me los brinda,
como la vida, a diario,
me ofrece mi vida,
con sólo aceptar la luz
que otra aurora envía?
Alegrías que me falten,
él me las fabrica.
Desde sus lejos profundos
a mí se encaminan.
Y aquí en los ojos, las suyas
se vuelven las mías.


Sukoslav ctný, slovútnosti člen,
Čije lásku kněžce ze patrných změn,
Pronásleduje dál její sledy;
Vypátrav vše, praví: „Tvoje vzhledy
Nepřipustí ti tvé důstojenství,
Přetrhnouti musíš nízké společenství;
Rovnou za chot musíš sobě zvolit:
Otec nedá se ti uchlácholit.“


Im allerkleinsten Hause drin,
Mit den Fensterläden grün,
Da steht mein Schatz am Bügelbret;
Hoiho, wie sie hurtig den Bügelstahl dreht,
Gott, wie die Backen glühn.


Ta všecka drahá místa, kde láska naše květla,
jsou plná záře vlídné a paprsků a světla,
jak z polibků tvých cosi zůstalo by v nich,
tvé jakby třásly dechy se na všech haluzích.


Es liegen hunderttausend Kronen
Bereit, den Held,
Der sie erlöset, zu belohnen.
Ein schönes Geld!


Mizí světa snové,
Víra, čáka, láska;
Jen kde žití nové,
Pevnáť jejich páska!


2
Estou sem batom
Eu me sinto nua
Assim mesmo crua
Eu me sinto toda
Superprotegida
Até um beijo se
3
Nas ladeiras molhadas
De minha geografia
Passam os bondes tortos
Para o varadouro
De um túnel de mi
4
O pequeno falo
Quer correr guloso
Sobre o tapete
Safado da fala
Voar nele veloz
Para mil orgasmo
5
Quando a boca
Engole o falo
Pouco resolve a tinta
Porque se o coração
Estala
E a boca
Baba
A palavra permanece intacta
Alimentando
Os demônio
6
Dedo na boca
Chupo
O homem
De outra mesa
O meu
Bebe
Cervej


Tutor so' stato soçetto d'Amore,
servendo ognuno che l'ama di fede,
e ben m'acerto che lui se n'avede,
poi no mi façça plaçer e honore.


Sitzet in der wechsel-bank, und zehlt die talente, damit krigt der Herr mit dank capital und rente.


Da wollte es Ananke, dass die Eumeniden
Orest befielen und sein Hirn
Wie Hunde fleischten.


Denn heutzutag' mißraten solche Plänchen;
Dem Richardetto war der Sieg beschieden
Ohn' eine Ohnmacht und das kleinste Tränchen.


春到寒汀百草生
马蹄香动楚江声
不甘强借三峰面
且为灵均作杜蘅


Laß die Blinden ihre Augen
In das Himmlische verdrehn.
Du bewußtes Kind der Erde,
Reich wie sie an Saft und Kräften,
Wohlgetane, Starke, Schöne,
Du sollst in die Blumen sehn.


Let sage Experience teach thee all the Arts
Of Grafting, and In-Eyeing; when to lop
The flowing Branches; what Trees answer best
From Root, or Kernel: She will best the Hours
Of Harvest, and Seed-time declare; by Her
The diff'rent Qualities of things were found,
And secret Motions; how with heavy Bulk
Volatile , fluid and unmoist,
Mounts on the Wings of Air; to Her we owe
The  Weed, unknown to ancient Times,
Nature's choice Gift, whose acrimonious Fume
Extracts superfluous Juices, and refines
The Blood distemper'd from its noxious Salts;
Friend to the Spirits, which with Vapours bland
It gently mitigates, Companion fit
Of Pleasantry, and Wine; nor to the Bards
Unfriendly, when they to the vocal Shell
Warble melodious their well-labour'd Songs.
She found the polish'd Glass, whose small Convex
Enlarges to ten Millions of Degrees
The Mite, invisible else, of Nature's Hand
Least Animal; and shews, what Laws of Life
The Cheese-Inhabitants observe, and how
Fabrick their Mansions in the harden'd Milk,
Wonderful Artists! But the hidden Ways
Of Nature wouldst thou know? how first she frames
All things in Miniature? thy Specular Orb
Apply to well-dissected Kernels; lo!
Strange Forms arise, in each a little Plant
Unfolds its Boughs: observe the slender Threads
Of first-beginning Trees, their Roots, their Leaves,
In narrow Seeds describ'd; Thou'lt wond'ring say,
An inmate Orchat ev'ry Apple boasts.
Thus All things by Experience are display'd,
And Most improv'd. Then sedulously think
To meliorate thy Stock; no Way, or Rule
Be unassay'd; prevent the Morning Star
Assiduous, nor with the Western Sun
Surcease to work; lo! thoughtful of Thy Gain,
Not of my Own, I all the live-long Day
Consume in Meditation deep, recluse
From human Converse, nor, at shut of Eve,
Enjoy Repose; but oft at Midnight Lamp
Ply my brain-racking Studies, if by chance
Thee I may counsel right; and oft this Care
Disturbs me slumbring. Wilt thou then repine
To labour for thy Self? and rather chuse
To lye supinely, hoping, Heav'n will bless
Thy slighted Fruits, and give thee Bread unearn'd?


Lieber Halton ich von einem
Thewren vogel hab gehört/
Er an farben weichet keinem/
So man mich nit hat bethört;
Wan schon er in liechter flammen
Sich zu lauter pulver brennt/
Er jedoch auß liechter flammen
Wider zu dem leben wendt.


Er sprengte auf seinem schwarzen Roß in das Meer nach seinem Boote,
Sein Purpurmantel im Winde floß, es wallte sein Haar, das rote.


This  heard, and gather'd on the plain
A valiant band, his own domestic train:
His glad assistance  brings, a youth
Of public honour, and unblemish'd truth;
With , , dauntless both and young,
Brothers, all three from noble  sprung.


Постарела труженица-мельница
На горе стоит, как богодельница;
Под горою барышня-бездельница
Целый день заводит граммофон
На балконе дачи; скучно барышне:
Надоел в саду густой боярышник,
А в гостиной бронза и плафоЯ смотрю, вооруженный… лупою:
Граммофон трубой своею глупою
Голосит, вульгаря и хрипя,
Что-то нудно-пошлое, а дачница,
В чем другом, но в пошлости удачница,
Ерзает на стуле, им скрипя…
Крылья дряхлой мельницы поломаны,
Но дрожат, в обиде, внемля гомону
Механизма, прочного до ужаса,
И пластинкам, точным до тоски…
Ветра ждет заброшенная мельница,
Чтоб рвануться с места и, обрушася,
Раздавить ту дачу, где бездельница
С нервами березовой доски…
От жары и «музыки» удар меня,
Я боюсь, вдруг хватит, и — увы!Уваженье к мельнице, сударыня
Здесь она хозяйка, а не вы!


يَا عَائِداً بِرِعَايَةِ الرَّحْمَنِ
أَلنِّيْلُ رَاضٍ عَنْكَ وَالهَرَمَانِ
أَقْبَلْتَ مَوْفُورَ السَّلامَةِ فَائِزاً
وَالمَوْتُ يَنْظُرُ نِظْرَةَ الخَزْيَانِ
مِنْ جَانِبِ البَحْرِ المَهِيجِ تَجُوزُهُ
فِي الجَوِّ أَوْ مِنْ جَانِبِ البُركَانِ
للهِ دَرُّكَ مِنْ جَرِيءٍ حَازِمٍ
لا مُبْطِيءٍ سَفَهاً وَلا عَجْلانِ
وَدَّ الحِمَى لَوْ يَقْتَفِي آثَارَهُ
جَيْشٌ مِنَ البُلاءِ فِي الفَتْيَانِ
أَثْبَتَّ وَالفُلْكُ الضَّعِيفَةُ مَرْكَبٌ
مَا يُسْتَطَاعُ بِقُوَّةِ الإِيمَانِ
صِدْقُ العَزِيمَةِ وَاليَقِينِ إِذَا هُمَا
وَفَرَا فَأَقْصَى مَا يُؤَمَّلُ دَانِي
فِي مِصْرَ عِيدٌ لِلنُّبُوغِ تُقِيمُهُ
لِلْخَالِدِينَ وَلا يُقَامُ لِفَانِي
أَضْحَتْ وَحَاضِرُهَا كَمَا أَقْرَرْتَهُ
تَسْتَقْبِلُ الأَيَّامَ بِاطْمِئْنَانِ
وَتَلَفَّتَ المَاضِي إِلَيْكَ مُحَيِّياً
أَمَلاَ بِهِ المَجْدَانِ يَلْتَقِيَانِ
لِلْمُلْكِ فِي ذِمَمِ المَفَاخِرِ وَالعُلَى
عِوَضٌ كَفَالَتُهُ عَلَى الشُّجْعَانِ
أَليَوْمَ تَخْدُو فِي العَرِينِ أُسُودُهُ
وَالنَّصْرُ بَيْنَ مَخَالِبِ العِقْيَانِ
فِي الحَرْبِ أَوْ فِي السِّلْمِ لا تُقْضَى المُنَى
إِلاَّ وَسَاعَاتُ الكِفَاحِ ثَوَانِ
صِدْقِي تَلاهُ أَحْمَدٌ وَيَلِيهِمَا
سِرْبُ الْبُزَاةِ يَجُوبُ كُلَّ عَنَانِ
إِنِّي لَمَحْتُ هِلالَنَا وَكَأَنَّمَا
يَبْدُو عَلَيْهِ تَلَهُّبُ الظَّمْآنِ
لَوْ كَانَ شَاهَدَهُ أَخُوهُ لَرَاعَهُ
بِجَمَالِ غُرَّتِهِ الهِلالُ الثَّانِي
أَيَعُودُ فِي رَايَاتِ مِصْرَ وَظِلُّهُ
فَوْقَ القُرَى يَمْشِي بِلا اسْتِئْذَانِ
وَنَرَاهُ كَالعَهْدِ القَدِيمِ مُصَعِّداً
وَنَرَى لَدَيْهِ تَطَامُنَ البُلْدَانِ
أَهْلاً بِأَمْهَرِ فَارِسٍ مُتَرَجِّلٍ
عَنْ مُصْعَبٍ يُرْتَاضُ بِالعِرْفَانِ
خَوَّاضِ أَجْوَازِ العَنَانِ مُمَانِعٍ
غَيْرَ النُّهَى عَنْ أَخْذِهِ بِعِنَانِ
فَرَسٌ كَمَا حَلُمَ الجُدُودُ مَجُنَّحٌ
قَدْ حَقَّقَتَّهُ يَقْظَةُ الأَزْمَانِ
يَدعُو الرِّيَاحَ عَصِيَّةً فَتْنِيلُهُ
أَكْتَافُهَا بِالطَّوْعِ وَالإِذْعَانِ
يَسْمُو فَتَتَّضِعُ الشَّوَامِخُ دُونَهُ
حَتَّى تَؤُوبَ بِذِلَّةِ الغيطَانِ
ويَجُولُ بَيْنَ السُّحْبِ جَوْلَةَ مُمْعِنٍ
فِي الفَتْحِ لا يَثْنِيهِ عَنْهُ ثَانِ
فَإِذَا مَنَاثِرُهَا عَوَاثِرُ بِالدُّجَى
وَبِحَارُهَا يَنْضُبْنَ مِنْ طُغِيَانِ
وَإِذَا قُرَاهَا العَامِرَاتُ وَرَوضُهَا
يُقْوِينَ مِنْ حُسْنٍ وَمِنْ عُمْرَانِ
وَإِذَا مَنَاجِمُ تِبْرِهَا وَعَقِيقِهَا
مَهْدُودَةٌ مَشْبُوبَةُ النِّيرَانِ
وَإِذَا الصُّنُوفُ الكُثْرُ مِنْ حَيَوانِهَا
صُورٌ مَنَكَّرَةٌ مِنَ الحَيوَانِ
وَإِذَا عَوَالِمُ لَيْسَ مِنْهَا بَاقِياً
إِلاَّ اخْتِلاطُ أَشِعَّةٍ وَدُخَانِ
هَذِي أَلاعِيبُ الخَيَالِ وَصَفْتُهَا
بِضُرُوبِ مَا تَتَوَهَّمُ العَيْنَانِ
وَمِنَ المَخَاطِرِ مَا يَفُوقُ بِهَوْلِهِ
مَا تُخْطِرُ الأَوْهَامُ فِي الأَذْهَانِ
مَرَّ الكَمِيَّ بِهَا وَضَرَّى طِرْفَهُ
بِالوَثْبِ فَوْقَ حَبَائِلِ الحِدْثَانِ
حَتَّى إِذَا مَا جَالَ غَيْرَ مُدَافِعٍ
أَوْ عَامَ بَيْنَ اللَّيْثِ وَالسَّرَطَانِ
أَلْوَى يَحُطُّ فَمَا يَقُولُ شُهُودُهُ
إِلاَّ جَلاَلَ النَّسْرِ فِي الطَّيَرَانِ
فَإِذَا دَنَا خَالُوهُ عَرْشاً قَائِماً
شَدَّتْهُ أَمْلاكٌ بِلا أَشْطَانِ
فَإِذَا أَسََّ رَأَوْهُ مَرْكَبةً لَهَا
عَجَلٌ تُسَيِّرُهَا يَدَا شَيْطَانِ
فَإِذَا جَرَى ثُمَّ اسْتَوَى فَوْقَ الثَّرَى
ظَهَرَتْ لَهُمْ أُعْجَوبَةَ الإِنْسَانِ
يَا ابْنَ الكِنَايَةِ رَاشَ سَهْمَ فَخَارِهَا
قَدْرٌ رَمَى بِكَ مَهْجَةَ العُدْوَانِ
شَوْقٌ دَعَا فَأَجَبْتَ لا تَلْوِي بِمَا
تُسْتَامُ مِنْ جَرَّائِهِ وَتُعَانِي
وَأُحِسُّ بِالوَجْدِ الَّذِي حَمَّلْتَهُ
مَتْنَ الأَثِيرِ فَشَعَّ بِالتَّحْتَانِ
مَاذَا عَرَاكَ وَقَدْ نَظَرْتَ مُحَلِّقاً
وَجْهَ الحِمَى بِجَمَالِهِ الفَتَّانِ
فَبَدَا لَكَ القُطْرُ العَظِيمُ كَرُقْعَةٍ
خَضْرَاءَ لا تَعْدُو مَدَى بُسْتَانِ
وَجَلا لَكَ الرِّيفُ الحِلَى مَمْزُوجَةً
بِالظَّاهِرِ الخَافِي مِنَ الأَلْوَانِ
فِي مِصْرَ و الإِسْكَنْدَرِيَّةِ وَالقُرَى
خَفَّ الوَرَى بِتَعَدَّدِ السُّكَّانِ
أَنْظُرْ إِلَى أَحْدَائِهِمْ وَكُهُولِهِمْ
أُنْظُرْ إِلَى الفَتَيَاتِ وَالفِتْيَانِ
أُنْظُرْ إِلَى البَادِينَ وَالخُضَارِ فِي
حَلَبَاتِهَا اسْتَبَقُوا لِغَيْرِ رِهَانِ
خَرَجُوا لِيَسْتَجْلُوا طَلِيعَةَ مَجْدِهِمْ
فِي رَكْبِهِ المَحْفُوفِ بِاللَّمَعَانِ
وَليَكْحَلُوا هُدْبَ الجُفُونِ بِإِثْمِدٍ
مِنْ ذَرِّ ذَاكَ المِرْوَدِ النُّورَانِي
وَليُبْلِغُوا شُكْرَ الحِمَى ذَاكَ الَّذِي
أَعْلَى مَكَانَتَهُ إِلَى كِيوَانِ
فَالأَرْضُ هَامَاتٌ إِلَيْكَ تَوَجَّهَتْ
وَنَوَاظِرٌ نَحْوَ رَوَانِ
أَشَعَرْتَ وَالنَّسَمَاتُ سَاكِنَةٌ بِمَا
لِقُلُوبِهِمْ فِي الجَوِّ مِنْ خَفَقَانِ
وَعَرَفْتَ فِي إِكْرَامِهِمْ لَكَ مُنْتَهَى
مَا يَبْلُغُ الإِسْدَاءُ مِنْ عِرْفَانِ
نَزَلَتْ سَفِينَتُكَ الصَّغِيرَةُ مِنْ عَلٍ
تُزْجَى بِرَحْمَةِ رَبِّكَ المَنَّانِ
كَلاَّ وَلا يَلِجُ الرَّجَاءُ وَلُوجَها
فِي كُلِّ جَانِحَةٍ وكلِّ جَنَانِ
لا يَأْخُذُ الأَبْصَارَ نُورٌ هَابِطٌ
مُتَوَانِياً كَهُبُوطِهَا المُتَوانِي
لَقِيَتْكَ حَاضِرَةُ البِلادِ لَقَاءهَا
لأَجَلِّ ذِي حَقٍ عَلَى الأَوْطَانِ
وَاسْتَقْبَلَ الثَّغْرُ الأَمِينُ نَزيلَهُ
بِبَشَاشَةِ المُتَهّلِّلِ الجَذْلانِ
مَا زَالَ لِلإِسْكَنْدَرِيَّةِ فَضْلُهَا
بِبِدَارَهَا وَالسَّبْقِ فِي المَيْدَانِ
جَمَعَتْ حِيَالَكَ شِيبَهَا وَشَبَابَهَا
كَالأَهْلِ مُؤْتَلِفِينَ وَالإِخْوَانِ
مِنْ نُخْبَةٍ إِنْ يَدْعُهُمْ دَاعِي الفِدَى
لَبَّاهُ كُلُّ سَمَيْذَعٍ مُتَفَانِ
أَبْدِعْ بِحَشْدِهِمُ الَّذِي انْتَظَمَ العُلَى
فِي مَوْضِعٍ وَجَلا الحِلَى فِي آنِ
طَلَعَ الأَمِيرُ الفَرْدُ فِيهِ مَطْلَعاً
عَجَباً تَمَنَّى مِثْلَهُ القَمَرَانِ
عُمَرُ الَّذِي اخْتَلَفَتْ صِفَاتُ كَمَالِهِ
وَجَلالُهَا وَجَمَالُهَا وَحَمَالُهَا سَيَّانِ
الشَّرْقُ يَعْرِفُ قَدْرَهُ وَيَجِلُّهُ
وَيَرَاهُ مِنْ أَعْلَى الذُّرَى بِمَكَانِ
فَاهْنَأْ بِقُرْبِكَ مِنْهُ يَا صِدْقِي وَنَلْ
مَا شِئْتَ فَخْرٍ وَرِفْعَةِ شَانِ
وَتَلَقَّ مِنْهُ يَداً تُجِيدُ خِيَارَهَا
وَتُكَافيءُ الإِحْسَانَ بِالإِحْسَانِ


Vuelvo los aojos graves y caídos
al dolor, que el espíritu congoja
y apenas mi piadoso llanto afloja
el lazo al cuello, al alma los sentidos.


Betrachtet Gottes wunder/
Schawt sie mit augen an/
Landt und Volck gehen under;
Jung und Alt/ Fraw und Mann/
Bey tausenden hinfallen
Durch Gottes zornes fluth/
Das Vieh auch unter allen
Empfindet Gottes ruth.


Öfter kommen Chausseearbeiter
Und hacken Steine klein.
Und stellen eine Leiter
An und klopfen die Steine in meinen Schädel ein.


Sonn Stock, dat is de wohre Stütt,
wu grad sonn Jung an waßt,
glik ihr he noch Geilrisers schütt –
nahst is de Tit verpaßt.


Friedrich lebe,
Ihn erhebe
Jeder brave Heldensohn,
Herz und Hand dir, Herr, zu weihen,
Sammel wir uns hier in Reihen,
Segnen dich auf Preußens Thron.


Však z hostí dnešních pravou příčinu
proč pozván k Laným, žádný neuhádnul.
Ten hádal: návrat otce v rodinu
že příčinou, proč taký šumot vládnul,
a jiný opět mluvil o synu,
jenž z vojny přijde. Proto starý zmládnul
prý tak, že není ani k poznání
a všichni tito hosté pozváni.


Ein Mann, dem nie Minerva lachte,
Wiewohl er nach dem Ellenmaaß
Auf einem Speicher Verse machte,
Die niemand als er selber las,
Sang in des wilden Sylla Tagen,
Dem seine Muse sich geweiht,
Ein hohes Lied für seinen Magen,
Der hieß bey ihm die Ewigkeit.


Schmeichler haben keine Straffe, weil sie niemand ie verklagt;
Schmeicheln ist fast wie natürlich, weil es keinem mißbehagt.


bez poděkování a také bez klení.
s úsměvem bez pověr a v loktech vědění.


Ah! Wie die buttergelbe Sonne
Uns wärmend durch die Poren dringt!
Wie neu erwachte Frühlingswonne
Uns das vergrämte Herz beschwingt!


„Já rakev deštěm pokropím.“


Wohnen nicht klar in mir
Des Geistes Gestalten;
Leben, so will ich Dir
Den Busen entfalten;
Wer den eignen Ton nicht hört,
Lausche, bis er wiederkehrt –
Widerschein
Blickt ins dunkle Herz herein.


Ó pěj, ó pěj, můj příteli, vždyť vím,
že z Bragovy pil’s číše
a dařen jablkem jsi čarovným
z té Iduminy řiše,
jímž nesmrtelnost kyne písni tvoji
a svatá paměť věčném v lidstva boji;
že září umění, již v srdci máš,
mrak žití přetrváš!


tövbede,


Sonreía en sus ojos, esmeraldas oscuras,
—Ondas verdes y trémulas bajo negro follaje
— El ensueño de un alma que persigue un miraje,
Un miraje en que flotan cosas blancas y puras.
Y de pronto a su vista se extendieron llanuras
Dilatadas y yermas. Y en el frío paisaje
—Mar sin olas—vio un ave de albo y terso plumaje,
Que moría mirando las etéreas alturas.
Y soñaba... Y sus ojos de esmeralda, a lo lejos,
A la luz de una estrella, de murientes reflejos,
Una barca veían por el viento impulsada.
Y siguió pensativa, la cabeza en las manos,
Con el alma errabunda por los mares lejanos,
Con los ojos hundidos en la sombra callada.


Na rejdiště mají
břeh a bujný sad
nejkrásnější snad
v širém světa kraji,


Lilies cast and roses throw
 In the way that she must go
 Whom the singing planets hymn,
 Sister of the seraphim!


Nagy hosszu harc után megtér szép várában,
Mint az kölykeihez hű nöstény oroszlán
Elüzvén ártóit, megtér barlangjában:
Igy tér meg szolgáihoz Zrini vigságban.


Pod jasanem v tmavém loubí
Dívka často sedívá,
A když zatmí večer doubí,
V trudu srdce kvílívá.


Ah, quem escreverá a história do que poderia ter sido?
Será essa, se alguém a escrever,
A verdadeira história da humanidad
O que há é só o mundo verdadeiro, não é nós, só o mundo;
O que não há somos nós, e a verdade está a
Sou quem falhei se
Somos todos quem nos supusemo
A nossa realidade é o que não conseguimos nunc
Que é daquela nossa verdade – o sonho à janela do infância?
Que é daquela nossa certeza – o propósito à mesa de depois?


Vděčnost s láskou ve objetí
trvat budou na věky,
vděčnost s láskou spolu letí
na ten hrob váš daleký.


Duch nad hmotu, v čas k činu-li se vzchopí.


O vate che nel canto
La bellezza e la morte e di Mimnermo
Il senso al pianto del Petrarca annodi,
Vieni e posa nel santo
Luogo di gloria, nel solenne ed ermo
Tempio de' padri; al tumolo custodi
Son qui l'itale muse, e la divina
Venere arride in vetta a la collina.


Chtít! – Jak to málo, tam, kde není síly!
Chtít! – Jak to prázdný zvuk, jenž dozní záhy!
Chtít bez skutků – jak peníz malé ceny!
A přec já viděl, jak se ke mně chýlí
ten Anděl Hospodinův, září hvězd
na místo peří jenž byl okřídlený!
Ó moje touhy, myšlénky a snahy!
Mně pouze o slzy mé matky jest.
Zřím její rozpoutaný vlas a bílý.
„Proč zrodila jsem tebe? – Kde má čest?
Pán zapřel tě, ty nedošel jsi k cíli!“


天公不愤小桃开
故剪瑶花伴落梅
后夜月明风更恶
有人无语独登台


Испанский камень
         слепящ и бел,
а стены —
     зубьями пиПароход
    до двенадцати
          уголь ел
и пресную воду пиПовел
   пароход
       окованным носом
и в час,
сопя,
  вобрал якоря
        и понессЕвропа
    скрылась, мельчасБегут
  по бортам
       водяные глыбы,
огромные,
     как года́,
Надо мною птицы,
         подо мною рыбы,
а кругом —
     водНедели
      грудью своей атлетической —
то работяга,
     то в стельку пьян —
вздыхает
    и гремит
        Атлантический
океа«Мне бы, братцы,
к Сахаре подобраться…
Развернись и плюнь —
пароход внизХочу топлю,
хочу везВыходи сухой —
сварю ухоЛюдей не надо нам —
малы к обедНе трону…
     ладно…
пускай едут…»
Волны
   будоражить мастера́:
детство выплеснут;
         другому —
              голос милоНу, а мне б
     опять
        знамена простирать!
Вон —
   пошло̀,
      затарахте́ло,
            загромило!
И снова
    вода
      присмирела сквозная,
и нет
   никаких сомнений ни в коИ вдруг,
    откуда-то —
          черт его знает! —
встает
   из глубин
       воднячий РевкоИ гвардия капель —
         воды партизаны —
взбираются
     ввысь
        с океанского рва,
до неба метнутся
        и падают заново,
порфиру пены в клочки изодраИ снова
    спаялись во́ды в одно,
волне
   повелев
      разбурлиться вождеИ прет волнища
       с под тучи
            на дно —
приказы
    и лозунги
        сыплет дождеИ волны
    клянутся
        всеводному Цику
оружие бурь
      до победы не кластИ вот победили —
           экватору в циркуль
Советов-капель бескрайняя властПоследних волн небольшие митинги
шумят
   о чем-то
       в возвышенном стилИ вот
   океан
     улыбнулся умытенький
и замер
    на время
        в покое и в штилСмотрю за перил        Старайтесь, приятели!
Под трапом,
      нависшим
          ажурным мостком,
при океанском предприятии
потеет
   над чем-то
        волновий месткоИ под водой
      деловито и тихо
дворцом
    растет
       кораллов плетенка,
чтоб легше жилось
        трудовой китихе
с рабочим китом
        и дошкольным китенкоУже
  и луну
     положили дорожкоХоть прямо
     на пузе,
         как по̀ суху, лазНо враг не сунется —
          в небо
             сторожко
глядит,
   не сморгнув,
         Атлантический глаТо стынешь
      в блеске лунного лака,
то стонешь,
     облитый пеною раСмотрю,
    смотрю —
         и всегда одинаков,
любим,
    близок мне океаВовек
   твой грохот
        удержит ухВ глаза
   тебя
     опрокинуть раПо шири,
    по делу,
        по крови,
            по духу —
моей революции
        старший бра


义利须明判两途
斩钉截铁是嘉谟
不于生死路头悟
何以能为大丈夫


„Přijal jsem diplom svůj v polední době,
o pětky v tobolce bylo mi hej;
pozval jsem kollegy radostně k sobě,
nadšeně chystal jsem hlučný jim rej.
V hodinu určitou byli jsme spolu,
v náladě veselé sedli jsme k stolu.“


„Vítr hvízdá chladné písně,
trochu chladné – hej co škodí,
aspoň se to při té bídě
přece v taktu světem chodí!


defterim kara yazılmış olsun, aldırmaderde g


La dama fisso il riguarda nel viso
e forte lo vedea trasfigurato:
— Lo 'mperador non se', ch'egli è conquiso.
Dov'è Gioiosa che portavi a lato? —
Carlo le disse allor sanza diviso
sì come il diavol l'aveva recato
e per la croce, la qual dentro v'era,
non la poté recar per tal maniera.


L'homme étant la souris dont le diable est le chat,
On appelle ceci Rédemption, Rachat,
Salut du monde ; et, Christ est mort, donc l'homme est libre ;
Et tout est désormais fondé sur l'équilibre
D'un vol de pomme avec l'assassinat de Dieu ;
Soit. Mais ne rions plus quand Thor, à coups d'épieu,
Cherche à tuer Matchi, le grand tigre invisible ;
Ni quand l'archer Zuvoch prend l'astre Aleph pour cible ;
Ne raillons plus Horus qui trompe Hermès l'expert ;
Ni Sog qui joue aux dés la lune et qui la perd ;
Ni la tortue ayant sur son écaille ronde
Huit grands éléphants blancs qui soutiennent le monde ;
Ne raillons plus ces dieux étranges de Délos,
Ailés, palmés, sachant les noms de tous les flots,
Dont la nuit on voyait confusément les trônes
Luire aux pâles sommets des monts Acrocéraunes ;
Et cessons de hausser les épaules devant
Les Hottentots prenant dans leurs poings noirs le vent,
Devant les Grecs faisant, dans un luncheon nocturne,
Manger ses petits-fils au grand-père Saturne ;
Et ne bafouons plus le nègre et son tabou,
Ni ce temple meublé d'idoles en bambou
Où les sauvages vont avec les sauvagesses.


Rozhalivši holá ňadra svá
kojila dítě zrozené tady,
jež psotníkem zemřelo a hlady.
Ona žebračka blbá; on prázdné ruce zval vším svým.


Mach alles in mir froh und gut,
Daß stets ich minder fehle,
Herr, deiner Menschenliebe Glut
Durchglühe meine Seele!


Und bei ihrer Schwindsucht und sowieso
Kann es ja doch nicht mehr lange währen.
Ich kann auch nicht ewig fünf Menschen ernähren
Bei der Arbeit in dem Büro.


Na to zabod přes stůl pohled v mnicha:
– A ty pravíš, mnichu, že lze koupit
odpustky všech sebe těžších hříchů? –


Dem Krieger hilft jetzt weder Muth noch Wehr.
Die schnelle Pest ereilt die schnellsten Boten.
Du, Lange , führst uns durch die Leichen her,
Du zählest selbst die eitervollen Todten.
Indem ein Theil sich wältzt, theils quälend streckt;
Und Pest und Tod das weite Land bedeckt.


Érzed hatalmas ihletésöket,
S hevült kebelt nyitsz szép sugalmaiknak,
S mint a kalitka zárát elhagyó
S ismét szabadban lengő fülmile
Örömre gerjed, s harsány csattogással
Repül az erdők zöld árnyékiba,
S üdvezli a rég óhajtott galyakról
A tarka völgyet s virradó eget:
Meglelkesedve s égi szárnyra kelve
Lengsz vígan Áon szent virúlatin,
Hol a teremtő Pindar díthyrambja
Harsogva zúg le Pindus ormain,
S a gyönge Sappho esdeklő dala
Nyögdelve reszket gyenge húrjain;
Hol új meg újabb szépségek csudáit
Bájolva látja repdező szemed,
Hol új meg újabb zengzetű melosz
Lángolva járja általlelkedet
S zengésbe hozza gyenge lantodat.


Drum will ich froh und fröhlich sein
Und guten Mut mir fassen,
Ich will in allem Kreuz und Pein
Mich auf sein Wort verlassen.
Er wird mir nach dieser betrübeten Zeit
In seinem ewigen Maien
Schon wieder ersetzen das wenige Leid
Und unaufhörlich erfreuen.


Ein Mann der gerne redt', und, wie die Spanjer sagen,
Gleich einer Mittags-Uhr 1 zwölff' immer pflegt zu schlagen;
Der bracht' einst eine Mähr mit vielen Worten vor:
Ich mercke, sprach ein Mann, der die Geduld verlohr,
Dass was ihr itzt erzehlt, Euch halb bekant nur ist;
Warum? Dieweil ihr nicht das Ende davon wisst.


AGAIN maun absence chill my soul,
And bar me frae the friend sae dear?
Maun sad despair her torrents roll,
And frae my eyelids force the tear?
Maun restless sorrow wander far,
Now seek the sun, and now the shade
Now by the lamp of yon pale star
Dart quick into the thickest glade?


Я всегда хожу около,
Будь то жизнь или смертЯ не выпущу сокола
В небесную твердВ ясновидящих душах я
Не узнаю, что естОбрываю не слушая
О грядущем вестИ чем встречный любимее,
Чем желанней любовь —
Назову лишь по имени,
Отдаляясь вновЕсть обет и в безверии,
В небытии — бытиНе во храме — в преддверии
Место мо


Mir ist zuweilen so schwer und trüb,
So trübe und so schwer,
Mir ist, als hätte mich niemand lieb,
Ja, selbst die Liebe nicht mehr.


Už, Matěji zlatý,
nic ti nezpomůže,
ani „Tučná Hvězda“
ani ta „Psí Růže“
ani Rudolfové
ani lživí Tasi. –
Taká bludná světla
Jiřík mžikem hasí.


So lange der Natur in Armen,
Der erstgeborne Erdensohn
An ihrer Brust nur will erwarmen,
Wo fände wohl sein Herz den Lohn?
Da muß er bald sich freun, bald weinen,
Der flücht'gen Schönheit Kranz vereinen,
Und Herz von Herzen dann getrennt,
In wüster Leere umgetrieben,
Flieht ihn das Leben, wie er's kennt,
Er fühlt den Tod in seinem Lieben.


Bleib wo, wie lang und wer du wilst,
Nur lieb und bleib mein Eigen;
So wenig du auch jezo giltst,
So plözlich kanstu steigen.
Gesezt, es sey dir nichts bescheert,
Ach, halt mich deines Elends werth;
Ich will mit viel Vergnügen
Bey dir in Hütten liegen.


Und die verrostete Panzerschale,
Auch ein zerfressenes spanisches Schwert
Künden den Krieger aus traurigen Tagen
Einer in Leiden zerklüfteten Welt.


Du heimatliches Tal,
Mir wird so wohl und wehe,
Daß ich dich nun einmal,
Ersehntes! wiedersehe.


Se con l'armi celesti avess'io vinto
me stessa, i sensi e la ragion umana,
andrei con altro spirto alta e lontana
dal mondo e dal suo onor falso e dipinto;


Dnes konečně vzplál vytoužený den
kdy mohli klesnouti si v náručí
a zvát se svými. On byl v květu let
vír bouřné mladosti měl za sebou,
však čistou duši z něho zachoval
a přímost, ona byla dítětem,
jež s důvěrou se dívá do světa
jak v světlo kalich svlačce rozvitý.
A rádi měli se, že celý den
byl krátký jim ku sladkým hovorům
a celá noc zas krátká ku snění
a vzpomínkám a touhám, nadějím.
Dnes byli svými. Jak sen vzdálený
jim hlavou ještě všecko přelétlo,
když poprv ruku v ruce o samotě
šli lesem mluvíce o štěstí svém:
To jitro, vystrojení nevěsty,
pláč rodičů a v chrámě obřady
a snídaně, ač skoro v letu jen,
ty přípitky, třesk číší, přátel smích
a blahopřání, ruky stisknutí,
pak jízda na nádraží. Konečně


Immerzu
Ohne Rast, ohne Ruh!
Heut ist Kirms und heut ist Ball!
Spielet, Drossel, Nachtigall,
Stieglitz, Amsel, Fink und Specht,
Pfeift und geigt und macht es recht!
Ich bin ein Mann,
Der tanzen kann.


Sei zufrieden, Gott, der Rächer,
Nahm sich endlich deiner an;
Ferne hat er mich Verbrecher,
Dulderin, von dir gethan.
Ohne Abschied, ohn' Erbarmen,
Riß er mich aus deinen Armen,
Gab dir Ruh – und schloß mich ein
Unter diesen Felsenstein.


Mírní se let a třepou se křídla –
na zemi klesáš – oči tak teskní –
krev těžká, červená v praméncích stříká –
pak už jen řine se, po zemi plazí,
na zemi ssedá...


Ott fekszik kegyetlen prédája
Lina álnok szivének,
A hűség oly ritka példája
Virágában éltének;
Mellette zokogó atyja
És ősz hajait szakgatja
Kétséggel tele szüntelen,
Átkot kér gyilkosa ellen.


Dicsekedjék én szerelmem
Szerelmed mértékjében,
Két szivünket vesd egy latban,
Egyenlők nehézségben;
Te szived nehéz sok kinzástúl,
Szivem nehéz sok kinlódástúl,
Párok vagyunk ezekben.


Ein Frager fragt: Meer, deine Farbe nenne!
Bald bist du grün, als ob die Lenze sprossen,
Bald blau, als ob dich nichts vom Himmel trenne,
Bald roth, wie blutend von Apolls Geschossen;


Prudente cónsul, de las selvas dino,
De impedimentos busca desatado
Tu Claustro verde, en valle profanado
De fiera menos que de peregrino.
¡Cuán dulcemente de la encina vieja
Tórtola viuda al mismo bosque incierto
Apacibles desvíos aconseja!
Endeche el siempre amado esposo muerto
Con voz doliente, que tan sorda oreja
Tiene la soledad como el desierto.


Du hast viel Mann geworben,
Zu retten Reich und Leben
Dein Söhnlein liegt erstorben,
Kanns's dir nicht wieder geben. –


Nun seh ich offenbar,
Daß deine Worte wahr;
Du hast mich nicht getäuscht.
Ich habe zwar geglaubt,
Die Erde würde noch viel ehr
In tausend Stück zerfallen,
Die Sterne würden in der Luft zerknallen
Und sich vom Himmel runter lassen,
Als dieses Riesens Hand den Ring der Liebste fassen.
Ich sinne hin und her,
Drum sage mir: wodurch ist er
Auf diesen Sinn gerathen?


Treue Fürstin, unsrer Welt
Ist auffs neue zugestellt
Von der Sonn ein edler Ring,
Wie sie iedes Jahr empfing.
Ach! es wolle diesem Ringe
Seyn verpflichtet diß Gedinge:
Daß er steh zu sichrem Pfande
Eurem Glück und Segens-Stande,
So wie Ihr, Ihr Fürsten-Gold,
Haupt und Gliedern Heil und Hold
Gabt durch den Vermählungs-Ring,
Den mein Printz von Euch empfing!
Krieg, weich ab und neme Scheue
Für deß Friedens fromer Treue!
Böse Tück und Triegligkeiten
Lauffen für den Redligheiten!
Altes Arg sterb alles hin,
Neues Wol blieb immer grün!
Altes Unrecht, alter Drang,
Geh zur Hölle schnellsten Gang!
Heldin, Euren tapffren Sinnen
Fehle nimmer kein Beginnen!
Eurem Willen müsse lachen,
Was sich sonst pflegt ernst zu machen!
Eurem schaffen müsse stehn,
Was von dannen sonst wil gehn!
Eurem wincken kumme her,
Was sonst blieben sonst wo wär!
Ach, daß Eure reine Schöne
Keine Schwachheit nie verhöhne!
Daß stets Eure Liebligkeiten
Opffer nemen von den Zeiten!
Daß stets Eure Frömigkeit
Sey ein Gifft für Haß und Neid!
Daß der ungefälschte Mut
Sey für List und Vorthel gut!
Was Euch sonsten ist bescheiden
Von dem Himmel, müsse neiden
Ieder, der auß schwartzer Tücke
Nagt deß andren redlich Glücke.
Frölich mussen drüber seyn,
Die sich liessen schreiben ein
In den Biedermannes Bund,
Da kein Dupelman nie stund!
Lange, lange müssen laben
Meinen Herrscher Eure Gaben!
Lange, lange müst ihr leben,
Diese Gaben außzugeben,
So daß die gepaarte Treu
Immer bleibe frisch und neu!
Biß Piastus alter Baum
Wieder kumm in ersten Raum,
Daß er mit gevielten Zweigen
Müge biß zun Sternen steigen,
Daß er unser Land bebreite
Mit deß Schatens grüner Weite,
Daß der lechzend Unterthan
Drunter sich erfrischen kan,
Daß er kan von seiner Frucht
Niessen, was er darff und sucht!
Ich, so ich mich darff vermessen,
Meiner selbst nicht zu vergessen,
Wüntsche mir zu meinem Theile:
Daß mir ietzt und alle weile
Meine Herrschafft traue zu,
Daß ich nimmer spar und ruh,
Ohne Ruhm und ohne Schein
Treuer Unterthan zu seyn.


O Mutter wie wol tröst ihr mich/
Krafft ewer Red empfinde ich
Dann alles was ihr mir gesagt
Befind ich wahr wann ichs betracht/
Vnd hat im Wort des Herren grund
Was ich gehört auß ewerm mund/
Hab darumb auch kein ursach mehr/
Zu trauren wie ich gthan bißher/
Dann Gottes gnad der itzund ihr
Erinnert mich/ ich täglich spühr
Sein güth/ barmhertzigkeit und trew
Wird auch bey mir all morgen new/
Zu dancken solcher grossen güth/
Habt ihr erwecket mein gemüth/
Vnd mich mit trost erquicket woll/
Ewr wort ich nicht vergessen soll.


Quant'io meco di te mi maraviglio,
viso leggiadro, e quanto ei pur ti piace,
e quant'io ti somiglio,
son bello e caro, e ho conforto e pace:
se non ch'assai mi spiace
la rimembranza acerba
del bel Fior, che piang'Eco, e ride l'erba:
ma sosterrà mai il Cielo
del sol tanto più bello in terra stelo?


Nella morte vedrai l'anima viva
del verace amatore, e nella vita
quella vedrai di vita e luce priva.


Nun aber wollen dir die Weltgestalter
Entziehn ein ganz Geschlecht nach ihren Launen,
Und dänisch welschen soll's im neuen Alter.


Queda suspensa un momento:
Luego de pronto la cara
Vuelve a Estepona, temblando:
Juzga que una voz la llama.
Y la llama, es cierto... ¡Ay triste!
Mas ¿qué importa? Otra, más alta,
Más fuerte, más poderosa,
Desde Gibraltar la arrastra.
    * * *
En el peñasco asentóse,
De la humilde torre basa;
Miró en torno, y de su seno
Sacó y repasó esta carta:
«Si, mi bien; sin ti la vida
Me es insoportable carga;
Resuélvete, y no abandones
A quien ciego te idolatra.
»Contigo nada me asusta,
Sin ti todo me acorbada;
Mi destino está en tus manos:
Ten resolución, y basta.
»Resolución, Rosalía,
Cúmpleme, pues, tus palabras:
No tendrás que arrepentirte,
Te lo juro con el alma.
»En cuando venga la noche,
Volveré sin más tardanza
Al sitio aquel que tú sabes,
En una segura lancha.
»Espérame, vida mía:
Si no te encuentro, si faltas,
Ten como cierta mi muerte.
Corro al momento a la plaza
»De Estepona, allí pregono
Mi proscripto nombre, y paga
De mi amor será un cadalso
Delante de tus ventanas».
Se estremeció Rosalía,
No leyó más, y borraban
Sus lágrimas abundantes
Las letras de aquella carta.
Llévala a los labios fríos,
La estrecha al seno con ansia,
Mira al cielo, «Estoy resuelta»,
Dice, y se consterna y calla.
    * * *
Torna al peñón (que parece
Una colosal fantasma
Con un turbante de nubes,
De nieblas con una faja)
La vista otra vez. La extiende
Por la mar, que muerta y llana,
Fundido oro se diría
Del sol poniente en la fragua.
Juzga ver un negro punto
Que se mueve a gran distancia:
Ya se muestra, ya se esconde.
¿Será?... ¡oh Dios!... ¿Será?... La escasa
Luz del crepúsculo todo
Lo confunde, borra y tapa.
Con los ojos Rosalía
Los resplandores, que aun marcan
La línea del horizonte,
Sigue. Una nube la espanta,
Que por el Sur aparece,
Obscura y encapotada;
Y aun más el ver acercarse
Por allí dos velas blancas,
Cuyas puntas ilumina
Del sol, ya puesto, la llama.


Als der Propheten zeit in allem gleich verlauffen,
Und falscher fride bracht dem Fridensreich verlust,
So ward ich gleich sehrwunderlich gebohren,
Wi Jesus selbst sehrheimlich Drabitz zeigte.
Drauf ruffte Gott im H.A.G. den dritt Johann:
Er führte ihn, wi er mich wolte führen.
Gott ruffte Tanneken im lichtem lilgenblikk,
Und wis ihr A.L.L.S., was er mir geben wolt.
Dem Höllgraf fil das los zu der Natur,
Das er di sibenzahl des Paracels erreichte.


„S Bohem, miláčku, a pozor cestou!
Víš, že nepřeje ti lidská zloba,
v cizí ves že chodíš za nevěstou.
Pozor, bychom neplakali oba!“
„ „Neboj ty se, má panenko, nic!
Byť jich na mne bylo sebe víc,
dobrá sukovice všecko spraví.“
Ruky stisk, – jun vkročil v údol tmavý.


Svatební hosté veselí
pak rozešli se, rozjeli
do stran a světa úhlů všech –
naposled král se loučil v spěch.


O dia esta a intentar raia As estrelas cosmopolitas
Fecham-se para nada no céu [solene?]


Dein Reußner selbst kann jetzt zugleich,
Ein hundertjährig Fest begehen,
Seit sein Geschlecht das Musenreich
Bemüht und eifrig war durchs Drucken zu erhöhen.
Freund! der Du Gott und Menschen dienst,
Und selbst an Kunst und Wissen grünst,
Nach alter Drucker Art, die selbst den Pindus kannten;
Blüh stets auf Kind und Kindes Kind!
Bis einst die Wesen Menschen sind,
Die unsre Tage nur die späte Nachwelt nannten.


Glaub' an die Gewalt der Ehre,
Alles Thuns Geleit und Hort,
Daß kein Schwur sich je verkehre,
Felsenfest die biedre Lehre
Immer steh': ein Mann, ein Wort!


Zrak neklame, toť černé oko její,
v němž lásky dosud vzpomínky se chvějí.


Však, kdybys jí bádal v srdci
jak má touha, velo,
v raz by se ti od těch skvostů
více nezachtělo.-


Hallod? ezek a vadvizek!
Ezt hallom én itt nappal, éjjel.
Magányom boldog szigetét
Harsogják körül szent zenével,
Templomi, szent, örök zenével.


To platí každý horečkami –
a kdo to jimi neplatí,
toť v školních pravdách kšeftař známý,
jenž vždycky lež jen prodá ti!
Však radš být měsíc hrůzou šílen
a potom povstat vnitřně silen,
než v shnilém klidu klidně žít
a v prázdných slovech hovořit!
Radš se slepým se koněm laskat
a snít s ním třeba o trávě,
než lidem zpívat o slávě,
kde měl bys spíše sběř tu práskat,
že pohled na vše slepý má
a o vše jen se „zajímá“ –!


So muß ich breiter stets den Strom erschauen,
Auch tiefer mählich seh den Grund ich winken,
Und täglich lern ich mehr der Flut vertrauen.


Gott, du Geber aller Gaben!
Sonst von niemand als von dir
Muß man alle Haabe haben,
Die uns nütz und nöhtig hier.
Vater, wir sind deine Kinder,
Du bist gut, sind wir schon Sünder,
Gibest, wann durch Jesum sich
Unser Bitten hält an dich.


Im Beginn schuf Gott die Sonne,
Dann die nächtlichen Gestirne;
Hierauf schuf er auch die Ochsen,
Aus dem Schweiße seiner Stirne.


Co řek’ bys tomu zářný, mužný duchu,
že co jsi lkal a ždál juž před sto lety
těm, kteří lačné uklánějí rety
ku zdroji Askerskému v svatém ruchu,


Was wunder? wenn auch Dein Gemahl,
Der Dich in Herz und Arme schliesset,
Wie sonst bey seiner Liebeswahl,
Und itzt die schönste Lust geniesset.
Der Tugend Mund, des Glückes Hand,
Küßt er durch Dich; vergnügtes Band,
Das, wünscht er, niemals mag zerreissen.
Dieweil man das, was ihn ergetzt,
Vor artig, ja vollkommen schätzt,
Und Dich ein Meisterstück muß heissen.


 Tu pasci l'anima,
io pasco i sensi:
chi sia lo stolido,
chi meglio pensi,


Geheimniß hocherhaben!
Mysterium groß und still!
Hochwürdigste der Gaben,
Die uns ergötzen will!


»Er darf, er soll's nicht länger treiben, sein Stolz ist unser aller Spott,
Er soll nicht mehr im Lande bleiben, der durch uns hingeht wie ein Gott.


阙门双凤铸黄金
柳色宫沟转绿阴
辟尽四门绳样直
万方同见一人心


Vagy a borban szerelmet hozsz talán?
Azt, angyalom?... szerelmedet?... nekem?...
Úgy addsza azt a poharat.
Iszom, míg egy csepp sem marad,
Legyen bár méreg, addsza, lenyelem!


Mas si Jehová le concedió al poeta,
Al cantar a su patria y su destino
La doble vista del veraz profeta;
Si ha de unirse mi nombre con tu historia
Para ser el cantor de tu alegría.
Para ser el heraldo de tu gloria,
Dios me conceda al verte
De venturas y triunfos coronarte,
¡Una vida sin fin para quererte,
Y una lira inmortal para cantarte!


Fejlő valóság, titkos Vágyerő,
Lebegj te álmai felett,
Keblét magasra emelő,
Te légy, magasztos Üzenet!


A karafiát rudý – plot mi připomíná
zahrádky vesnické a za ním květ
na květu pestrý, besídka v zad stinná – –
zapadlý, šťastný jeví se mi svět.


良朋良晤不胜情
细数扁舟出峡程
正是秋宵逢二八
月轮西没日东明


Das Kloster fand ich wie gedacht,
Doch war zu teuer mir die Pacht,


A proto, že pimprlata hrají jak zmoklé slepice,
neutěšeno nějak v naší české vlasti.
V Letohradské ulici sedím jako v pasti.
Kéž by babka za muškátem pohlížela na nás velice!


Was blickest du mit deiner Mädchenmilde
Mich an, und fragst, was meinen Kummer schafft?
Was meinen Kummer schafft, das heilt nicht deine Milde,
Das heilet keine Erdenkraft.


Volo con le ali del pensiero a quella,
da cui son sì lontan, che spesse volte
par ch'io la veggia, e lagrimando ascolte
l'angelica sua dolce alma favella;


Más de una vez a contemplarla acaso
he detenido mi errabundo paso;
quise confiarla mi pasión secreta


Da lächelt er in Andacht und in Liebe,
Die Sonne scheint auf ihn mit rothen Lichtern,
In Glorien wallt der Tag und küßt ihn scheidend.


杳杳神京路八千
宗祊隔越几经年
衰残病渴那能久
茹苦穷荒敢怨天


Ist das deine ganze Entschuldigung?


Dein Bild nur leuchtet wie ein letzter Funken
Von höchster Alpe der Vergangenheit,
Bis auch dies Alpenglühen matt versunken
Tief in den Schluchten der Vergessenheit.
Gelassen reit' ich durch die Felsenflur –
Ich bange nicht dem Sturm, wie die Natur.
Wenn auch kein Licht mein Auge mehr erblickt –
Ein todtes Herz vor Nichts erschrickt.


على النفس من نفسي رقيب موكل
يجنبّها ملا يحلّ ويجمل
عليها لها منه رقيب وزاجر
ومنها لها فيها عليه التوكل
تُراعي الذي يرعى مراعاة شرّها
فليسَ لها إلا عليه المعوّل
صفا فكرُها في فكرها فكأنّها
إذا لوحظت بالفكر فكر ممثل


Es ist nunmehro ausgekriegt:
Die Feinde sind gedoppelt überwunden.
Es ist nunmehro ausgesiegt:
Der Anfang ist der vollen Ehren Stunden.
Ein Weiser in der Welt/ ein Christlicher Soldat/
Ist der sein Leben hier so wohl geendet hat.
Klug/ tapffer und gerecht im Leben und im Sterben
Muß die Unsterbligkeit hier und auch dort erwerben.


Auch blüht im Lande zur selbigen Zeit
Ein stattlicher Jüngling, ein Wetter im Streit.
Wie flog um die Schultern sein bräunliches Haar!
Wie rollt' ihm der Augen schwarzfunkelndes Paar!


Pamatuj vždy, že tě zrodil
český kraj,
jejž Bůh v roucho krásy odil,
učiniv z něj zemský ráj;
nezapomeň, že jsi dcerou
matky, jižto dravci derou;
spěš, ó spěš,
matku v hoři těš!


Énnekem már nem fáj semmi,
És örömet semmi nem ád.
Csak emléked fáj még... oh hogy
Örökké emlékezem rád!


kötülüğü iyilikle savmalıyız


Aber er mit wilden Tritten
Stößet Liebchen an die Erd,
Höret nicht auf ihre Bitten,
Sieht die Gluth nur auf dem Heerd:
»O ihr Zeichen, ihr verbrennet,
Nun ihr sie mir zugeführt,
Ach woran wird nun erkennet
Ob die rechte ich erspürt!«


Její sad byl posud morem ován,
Teď se krása jeho rozvije;
Teď jak kněžna šlapá na zmije;
Palác slávy pro ni ubudován.


Imádságos lélekkel
ember alig is van ma!
Az én szívem most biztató,
sugárzó, hegyi, tiszta tó,
szép, tükröző Szent Anna...


Und wenn nun der Feind sich wieder erhebt,
Dann gilt es, daß jeder Unterthan strebt,
Der Schreckenden Feuer zu dämpfen,
Dann öffnet man milde das Bundeshaus;
Dann nehmen wir uns die Freiheit heraus – –
Für unsere Fürsten zu kämpfen.


S mint a füzes ingó lombjain által
A holdnak ezüst világa ragyog:
A teljesülés szép álma felettünk
Még bájos alakban lengeni fog.


... S Felicián kitántorog az ajtón
és lebotorkál lassan, valahogy.
A kapu alatt lent a szennyes kőre
két összecsukló lábával lerogy.
Már fáj a szíve és már visszamenne,
már bűnös lelkűnek érzi magát.
S hogy az ablakba még feltekinthessen,
kínlódva megy a túlsó sorra át.
S megáll. Szivét szeretné kihasítni
s Aníziának feldobni oda,
hogy olvashasson benne; percek múlnak,
kezét szivére nyomja; tétova,
könyörgő hangon a nevét kiáltja
és várja Anízia egy szavát -
s helyette a vén hordár meg a néni
rákvörös arccal az ablakon át
lekiáltanak hozzá minden undok,
komisz szidalmat. Piszkos csődület
támad körötte. Mert a csőcseléknek
füle az ilyen hangra nem süket.
Pár uccalány, a botránynak örülve,
néhány inas, kocsis mind odagyűl;
míg odafent a szidalomnak árja
szegény Felicián fejére dül...


半身映竹轻闻语
一手揭帘微转头
此意别人应未觉
不胜情绪两风流


Zwei Jünger schreiten klagend auf den Wegen,
Wie Den, der ewig lebt, verlor die Welt.
Ihr Herz entbrennt bei seinem Schriftauslegen
Bis dann bei des Erstand'nen Flammensegen
Die ird'sche Binde von den Augen fällt. –


海澨初收雨一蓑
月光摇碧湛秋波
仆夫入夜疲应甚
犹自低声作细哦


Je každý zítřek oplodněné ženy klín,
v němž rodí se a vydá hlas tvá krev.
A každý včerejší den hrob je, prach a stín.


Wi offt, mein Gott, war nicht mein angesicht erblasst?
Wi manche thrän umgab mein inners hertz?
Wann ich hoch mich auf dich berif,
Da du anzeigen würdst mein unschuld aller augen:
So hatte ich si ernst auf mich dann angehetzt.
Der Satan spilt aus ihnen erst sein spil
Als ich befehlichet durch si sein spil zu brechen!
Dann hatte Satan hauptgewalt,
Und muste ich an einen Jammerreigen,
Darunter ich gefährlich stolpern must.


Hier, wo um mich im Morgenglanz der Alpen Gletscher strahlen,
Und hinter mir Italien mit seinen Goldfruchtthalen,
Mit seiner Myrtenhügel Grün verschwimmt in duft'ge Bläue,
Schaut freudethränenvoll mein Blick, o Deutschland, dich aufs neue!
Oft, aus der Ferne heimgekehrt ans Ufer deines Rheines,
Wohl dacht' ich, schön auf Erden sei wie du der Länder keines,
Und Rast nicht ließ mir's, bis ich dich nochmals durchpilgert hatte,
Von wo das Hochgebirg Tirols sich senkt zur grünen Matte,
Und in der frischen Thäler Schoß die blauen Seen träumen,
Bis wo an Schleswigs Dünenstrand die Nordseewogen schäumen;
Doch stolzer heut, als je zuvor, darf ich dich mit dem süßen,
Dem heil'gen Namen Vaterland, du teure Heimat, grüßen!
Wenn sonst in alten Bergen nur, wo rankendes Gewinde
Der Epheu schlingt und scheu bei Nacht am Brunnen trinkt die Hinde,
Ich deines Ruhmes Kunden las auf grauen Marmorplatten,
Jetzt glorreich stehst du vor mir da, erstanden von den Schatten.


Hoj, byla noc! zelené světlo Lůny
Padalo promykem v zlaté hvězdiček strůny,
A tichou hudbu tu zpívaje vítr vál.
I stál jsem zšílenec na osamělé hoře,
Podemnou rovina, zelené jako moře,
A já jsem samoten nad tímto mořem stál.


赤壁江寒叶渐稀
黄泥坂静露斜飞
洞箫声里当时月
应照十年化鹤归


Español del éxodo de ayer
y español del éxodo de hoy:
te salvarás como hombre,
pero no como español.
No tienes patria ni tribu. Si puedes,
hunde tus raíces y tus sueños
en la lluvia ecuménica del sol.
Y yérguete... ¡Yérguete!
Que tal vez el hombre de este tiempo...
es el hombre movible de la luz,
del éxodo y del viento.


Tökélletes bizodalom,
A legtisztább szivesség;
Egymásban lelt nyúgodalom,
Vas-hívség, hó szűzesség;
Egy akarat, egy értelem,
Egy mód minden érzésben;
Viszontagolt segedelem,
Egy pont minden nézésben;
Szíves, békes tűredelem:
Ím ebből áll a szerelem,
Mely egyesít bennünket,
S boldogítja létünket.


Zufriedenheit, du Quell von allem Glücke,
Die Jeder sucht, und die doch Jedem fehlt,
Entdecke dich, sprich, wo vor unserm Blicke
Dich fern von uns ein selig Land verhehlt?
Bot dich vielleicht auf unschiffbaren Meeren
Dem Robinson ein wüstes Eiland dar?
Vermuthlich nicht, weil ihm zurückzukehren,
Mehr als das Reich von seiner Insel war.
Nein, deine Lust erfüllt auch unsre Seelen,
Doch wirst du nur den Mächtigen zu Theil:
Ja du erscheinst, wenn Fürsten dir befehlen,
Du bist um Gold ja für den Reichen feil.
Ach, würdest du nicht meine Brust beglücken,
Besäß' ich auch, gleich Andern, Ehr und Geld?
Was fehlet Dem, vor dem sich Sklaven bücken?
Den, frey von Müh, der Schuldner Fleiß erhält?


légy már legenda,
szelíd, világító, okos fejeddel –


Kvas prudký jiným v duši pad’
a roste, bují, kypí v hrudi,
jich oku dává pomstou plát
a v slovech bodá, pálí, studí.
Bronzové hlavy zhrdly snem,
idylou v domku počestném,
a horečka zlá k činu pudí.


Poi feroce ragiona: "I nostri in campo
Versaro il sangue, e noi versiamo il pianto.
Gloriosi moriro, ed altro scampo
Non fu per noi, che morir loro a canto.
Ma il morir non si toglie. Io dentro avvampo
D'alto spirto, cred'io, celeste e santo,
Che l'alma al ciel con queste voci invita:
Chi la morte fuggì, fugga la vita".


Und wiederum ging ich
Mit dir hinauf,
Sprach meine Seele,
Zu Bergesgipfeln.


Mnoho řečí, málo věcí.


»Du Eine, die du riefst,
Die du sangst und nicht schliefst,
Ich bin der übernächtige
Liebesmächtige,
Den du suchst.
Komm du Tanzschmächtige,
Von Sehnsucht verstört,
Dein Lied ist erhört,
Erlösung wird dein.«


燕语青春深
花飞白日静
村舂细雨来
别业开三径


ove posaro il resto di quel giorno,
e l'altro appresso, e l'altro tutto intero,
tanto che 'l cavallier dal liocorno
tornato fu nel suo vigor primiero.
Poi con Melissa e con Leon ritorno
alla città real fece Ruggiero,
e vi trovò che la passata sera
l'imbasciaria de' Bulgari giunt'era.


O kéž byste místo toho lidu
v šachtu stlali jeho chudobu,
nezaslouženou tu jeho bídu,
bolestnou tu hladu porobu!


Si está calurosa,
Soplad desde afuera,
Y cuando la ingrata
Mejor os entienda,
Decidle, airecillos:
«Bellísima Leda,
Gloria de los bosques,
Honor de la aldea,
Enfermo Daliso
Junto al Tajo queda
Con la muerte al lado
Y en manos de ausencia;
Suplícate humilde
Antes que le vuelvan
Su fuego en ceniza,
Su destierro en tierra,
En premio glorioso
De su amor, merezca,
Ya que no suspiros,
A lo menos letra
Con la punta escrita
De tu aguda flecha,
En el campo duro
De una dura peña
(Porque no es razón
Que razón se lea
De mano tan dura
En cosa más tierna),
Adonde le digas:
—Muere allá, y no vuelvas
A adorar mi sombra
Y a arrastrar cadenas—.


Di ciò nel ver poco o nulla mi curo,
fuor d'una mia figliuola giovinetta
ch'io vi lasciai; oh me, padre duro
e rigido ch'io fui, costei soletta
menata n'avess'io qui nel sicuro!
Ma nol sofferse la tema e la fretta:
questo mi duol di ciò ch'io lasciai 'n Troia,
questo mi toglie ed allegrezza e gioia.


Hoj, ty štědrý večere!...
„Na výsostech Bohu sláva!“
slza v tváři přimrzává,
jiskří jak sníh širou zemí;
mír ji zakryl perutěmi.


Doch ihre Frühlingsgeister halten mit dir Schritt.
Sie senden Blütenrauch im Dunkeln her
Und gehen abwechselnd am Wege mit,
Und sie verlassen dich nur schwer.
Nie sind der Frühlingsnacht die Wege leer.


Schnell will sie's erhaschen, den Kopf sie senkt,
Doch im Zug sich das Untier befand,
Ein Nu, ein Schrei, das Köpfchen verschwand,
Und die schöne Gestalt am Rachen hängt.
Noch hebt sich die Brust, noch zuckt es darin,
Und dem starren Vater läuft's wild durch den Sinn.


Remettez d'un sens droit toute chose en son lieu.
Si je mens, que le ciel s'entr'ouvre et me dévore,
Que l'Exterminateur me brûle de son feu ! —


Musa, Musa mía de tristeza,
ya no tienes poeta.
¡Cuántas estrellas conjugaste
como Polimnia, para hacer arte
de tus manos, para embelesarme
de tu canto!
Musa de tristeza,
hiciste como Terpsícore,
música de mis desvelos,
¡baile de mis ingenuos besos!
Recoge, como Urania,
las estrellas que te hice con la noche,
y haz, Musa de tristeza,
constelación vana
en tu sala, en tu mesa.
¡Baja del Olimpo, musa ciega,
ya no te dirige Apolo, sólo la tristeza!
Y en el Hades, toma tu flauta,
canta, como Euterpe, sin pauta,
y piérdete en el viento,
musa sin poema, ninfa desterrada,
nereida sin canto, doncella de la noche,
musa olvidada.
Musa de tristeza:
ya no tienes poeta.


Én úgy vettem észre, mintha
Szánakozott volna rajtam,
S megdöbbenve mondta volna:
“Nem, nem, én ezt nem akartam!


Un rakças de Lanka, noir comme un ours sauvage,
Les cheveux hérissés, bondit dans le hallier.
Il porte une massue et la fait tournoyer,


Ey iß und trink, gehab dich wohl,
Du darfst nicht sorgen, wers zahlen soll:
Juchhey u.s.w.


昔年乘醉举归帆
隐隐前山日半衔
好是满江涵返照
水仙齐著淡红衫


Tudnivaló pedig itt hogy kimenve,
a városból Jónás, ül vala szembe,
a város ellenébe, napkeletnek,
árnyékban, mert egy nagylevelü töknek
indái ott fölfutva egy kiszáradt,
hőségtől sujtott fára olyan árnyat
tartottak, ernyőt eltikkadt fejére,
hogy azalól leshetett Ninivére,
fátylában a nagy fények fonta ködnek.
S örüle Jónás módfelett a töknek.


Hört man nicht klopfen laut da obenwärts
Hier mein lebendiges begrabnes Herz?
O wüßten sie, wie es da unten tut!
Fluch über die gedankenlose Brut!


ES ſey nunmehr daß uns des Winters Zahn
Der Waͤlder Zier/ der Felder Purpur raubet;
Es ſteh verwuͤſt der Flore Garten Plan
Der Baum gantz nackt/ entgipffelt/ unbelaubet/
Die Lufft ſey Schnee/ der Himmel kalt/
Die Bruſt der Erden ungeſtalt
Und waß vor lieblich hieß/ erſterb itzt auff der Bahre/
Hiemit den Untergang zu zeigen von dem Jahre.


Da ging, mit rotem Seidenlatz
Verhüllt den keuschen Herzensplatz,
Ein Griechenkind mit Neigen:
Hell Scharlach war ihr Busenlatz: –
Sie war ein anmutvoller Schatz
Im Reden und im Schweigen.


Endlich zahltest du mich aus.
O wie frölich war mein Haus!
Nirgends kunt ich es verschweigen.
Burckstorff, sang ich fort und fort,
Burckstorff ist mein Wind und Port,
Burckstorff hörte man mich geigen.


Hogy csak őtet s őket félje,
A tisztán nézőt gyűlölje, -
Nem kell hát sokat vizsgálni,
Igen könnyű kitalálni,


Denn seit der erste
Gewaltige Dulder
Siegreich büßte
Den Flammenraub,
Hält fest am Kampfe,
An seinem Rechte,
Dem uralt ewigen,
Wagend der Mensch.


Wie viel Geschicklichkeit dir die Natur gegeben/
Wie Redligkeit und Treu in deiner Brust gebrandt/
Wie weit dein Witz und Geist sich durch ein länger Leben
Gewiß hervor gethan/ weiß der/ so dich gekandt.
Doch nun erblassest du: zu tieff sind diese Wunden/
Und werden gantz durch nichts als Gottesfurcht verbunden.


Když zvony zní a zvonky kvetou
a zlato z černých roste lih
a luh si výská dětí četou,
jsem nejraději na polích.


Ich will die Laute rühren
Und Jesu musizieren.
Ich will die Saiten zwingen
Und, was ich kann, drein singen.
Mit Herz und Mund erschallen,
Daß es soll widerhallen.
Die Laute will ich rühren
Und Jesu musizieren.


Konečně se nebe ustrnulo:
sotva že se slunko vysunulo
na oblohu zbaveno jsouc pouta,
mraky ženou z každého se kouta,
a než poledne se přiblížilo,
na zemi se prudce s oblak lilo.
Oj, což je náš jinoch šťasten nyní!
Naproti hle! tamto stojí v síni,
na anděla s toužebností čeká,
neklidně zrak jeho vůkol těká.
Slyš, teď s věže dvanáctá již bije
a z těch mraků stále víc se lije.


Als sie nun solt geberen,
da traumet ir on unterscheid,
wie aufflüg all ir ingeweid
zu dem mon und den steren,
hoch zu der götter trone,
Und an dem firmamente
würd ir ingweid austeilt geleich
über das ganze ertereich;
darnach sie an dem ende
gebar ein kneblein schone,
Hieß Augustus mit name,
der wurd ein weiser man, klug und vernünftig,
zu großen eren kame,
wan er zu Rom ein keiser wart zukünftig
der ander – Suetonius melt –
het unter im die ganze welt,
doch regiert er zu Rome.


Wollen die Menschen Bestien sein,
So bringt nur Tiere zur Stube herein,
Das Widerwärtige wird sich mindern.
Wir sind eben alle von Adams Kindern.


Ma non ebbe e non ha mano né lingua,
formando in voce o discrivendo in carte
(quantunque il mal, quanto può, accresce e impingua,
e minuendo il ben va con ogni arte),
poter però, che de le donne estingua
la gloria sì, che non ne resti parte;
ma non già tal, che presso al segno giunga,
né ch'anco se gli accosti di gran lunga:


Úgyde talán híred méltó, hogy irígye szülessék?
Megvan! híredet a tolvaj irígyli, nem én.


Still und beschämt mit Ach und O!
Schlich er die Straße hin,
Da ruft es sanft: Anthonio!
Ein Mädchen winkt ihn hin.


Ó, z ulic rozpálených žhavě
jak pospíchal jsem do lesů,
zkad unavené, těžké hlavě
snad píseň míru ponesu.


O, hányszor megfordult! szégyenli futását,
Szégyenli mutatni keresztyénnek hátát,
Akar visszamenni, de esz bátorságát
Meggyőzi, kapu felé tartja járását.


Lege mir an Brust und Nacken Diamant und Edelstein,
Daß doch etwas an dem Busen sei, nach Fürstenart, von Stein!
Reiche mir den Ring der Liebe, daß sein goldnes festes Band
Vor des schweren Zepters Schwielen schütze meine zarte Hand!


Sa grande âme presque exhalée,
De ses derniers soupirs de feu
Rougit la côte et le milieu
De la solitaire vallée.


Wie bang' ist mir's, gefangen mich zu geben,
Sie nah'n, die Schaaren der Wonne mit Heeresmacht!
Verloren, verträumt ist das fliehende Leben,
Schon rüstet sich Lieb' und Glück zur Schlacht.


Ale Smrt již stála za ním,
přišla tiše blíž,
ku Janovým bledým skráním
sklonila se níž,
„Mor jsem zmohl...“ zašeptal Jan, a byl konec již.


A nikomu ni hles zde slůvkem neprořekla,
a nikdo neví též, kde atelier má –
jen když se někdo ptal, co den kam jde, se lekla.


Můj cit se v duši utajeně chví –
a hledá východ z temna příštích let.
Chci všecko vědět, co jen věky zví.
Však zaniká tu v mlze celý svět.


A právě proto, že jsi řekla ne,
já opakuju prvější svůj soud.
Juž veďte jej! Hle, kliden kráčí v smrt!


Pak je nutno zabít se, ne žít!


Milder werden ihre Sitten;
Es ergreift Melancholie
Alle, die vergeblich bitten.
Darum du
A-hu! A-hu!
Hundedame, höre sie!


وَقَد يُبتَلى الأَقوامُ بِالفَقرِ وَالغِنى
وَقَد تَنقُصُ الأَقوامُ ثُمَّ تَثوبُ


Was du gedichtet, um ihr zu entfliehen,
Das mußt du, weil du ihr allein es dankest,
Der Welt zum Scheine scherzend wiedergeben.


Mein Josef konnte es nicht fassen,
Was seiner Tugend widerfuhr;
Er wollte sich herunterlassen –
Und dem Geschöpf mißfiel es nur!


sníh ledovým bys chladem necítil
zavanout z lesů, kopců,
bys nepoznal, že člověk vymřel na sta mil
s vychladlým srdcem sobců.


Ty však nechoď, můj synečku,
na zálety k okénečku,
u mlejnice za polední
po mojí radš straně sedni,
víš?


Soumrak již se k zemi schvívá,
Vše, co drahým člověku je:
Med radosti, blaho žití –
Mocně srdce donikuje.


瘴海骊龙供素沫
蛮村花露挹清滋
微参鼻观犹疑似
全在炉烟未发时


Im Himmel, da wir hin solln dencken,
Wird unser Wandel seyn
Wann Christus neuen Schein
Wird diesem schwachen Leibe schencken
Und seinem, als Herr aller Sachen,
Ihn gleiche machen.


Bald ist er Staub, und ruhet
Im Thon der Begräbnisse,
Und in dem heiligen Staube das Schwert,
Bey dem er Untergang dem Eroberer schwur!


被酒出金銮
宫袍尚未乾
屋梁今夜月
颜色梦回看


Ich bin der Sturm, der fährt dem Norden zu,
Du bist die mondbeglänzte Meeresruh' -
Wie stimmt ein solches Ich zu solchem Du!


(Já v té svojí výši
tisk jsem dojat čelo,
„nezahynem nikdy!“
duší mi to hřmělo.)


Diríase que tornan desde una ingente mina
húmeda de tinieblas del inca Huiracoche,
y que vieran el rayo de oro que les fascina


Was für ein Thier hat sich im Nahrungsstande,
Wie du, signalisirt?
Und dennoch hat man dich in keinem Lande
Dafür nobilitirt.


e benigne le stelle, il sol, la luna,
l'aque, la terra, e te sia morte lenta
e la vecchieza senza noia alcuna;


O capilé é barato
E é fresco quando há calo
Vou sonhar o teu retrato
Já que não tenho melho


To stavení jest vysoké a šeré,
jak balvan vražen v květné města sady;
stráž ve dne, v noci rozstavena všady,
svit charý oken mřížemi se dere.


Er sieht die Leinen für sich dar,
Zu voraus, wie mit Fleiße
Gelegt und eingewickelt war
Das Haupttuch zu dem Schweiße:
Da ging auch, der am ersten kam,
Hinein, wie Petrus tät, und nahm,
Was er da sah ins Herze.


Was ist der Spott,
Den ein Gerechter leidet?
Sein wahrer Ruhm! Denn wer das Böse meidet,
Das Gute tut, hat Ruhm bei Gott.


عشت للآدابِ تحمي سرحها
ببيانٍ خطّ أو خطوٍ فسيح
ليت شعري أنت يا باعثها
بعد ما ماتت خليلٌ أو مسيح


A v úzkostné tvé srdce hlasů šelesty
zanáší vítr, dávno mrtvé po hlase,
jak cudnou bázeň bloudící kdys nevěsty,
s milence rukou, sklouzající na pase.
A jak plod zralý, prosí cos: „vem’“, u cesty.


Ja, flehn, Du mögest wandeln
Im Lichte spät und früh,
Treu mit dem Pfunde handeln,
Das Dir der Herr verlieh.


 Per me tanto ho deciso
di non voler veder la morte in viso:
perciò, se piace a Dio,
quando arriverà lei, me n'andrò io.


Vůně i záře i ticho,
černé chomáče střech,
zahrady s bílými květy,
blízkost chladivých vod.


Kněz obřadem váže
k sobě u oltáře
dvě půle člověčí,
jež na stupni klečí.


أغضبَني بالأمس ما سُمتَني
فأرضني منهُ ولا تَغْضَبِ
وكن إذا استُعْتِبتَ من جَفوةٍ
يا ابن علي خيرَ مستعتَبِ
أظهرَ ما تُضمِرُ لي كلَّهُ
حَملُكَ إيّايَ على الأجربِ
وأنني عاتبتُ فيما جرى
عليَّ من ذاك فلم أُعتبِ
بل قلتَ في شِبْداز ما قُلتَهُ
واضِعَ قدري رافِعَ المركَبِ
وبين شِبْدازَ وبرْذَوْنِكُمْ
لي مَركبٌ منِّي لم يُنكَبِ
رِجلَي أولَى بيَ إنِّي امرؤٌ
إذا عَدِمتُ الطِّرف لم أركَبِ
ما أنا بالراضي ببعض الذي
أصبحت ترضَى لي فلا تُكذبِ


e poi che fin la lite lor non ebbe,
come avean l'altre avute, al primo incontro,
nel cor profundamente gli ne 'ncrebbe,
dubbioso pur di qualche strano incontro.
De l'una egli e de l'altra il ben vorrebbe;
ch'ama amendue: non che da porre incontro
sien questi amori: è l'un fiamma e furore,
l'altro benivolenza più ch'amore.


No te conoce el toro ni la higuera,
ni caballos ni hormigas de tu casa.
No te conoce el niño ni la tarde
porque te has muerto para siempre.


Ein jedes Kind ist neuerfunden
Und überrascht das Mutteraug',
Verborgne Zukunft wird entbunden
In seinem ersten Lebenshauch.


Vyslančíkům Říma nyní,
jak zdá se, je parno v tom boji;
mlčí, až z nich jeden míní:
„Snad u Timotea to stojí.“
I propukl Budovec v pohrdy smích;
pak k hněvnému pokynu pravici zdvih
a zvolal: „Vari!


Azonban a kalászos nyár
Megérkezvén hevével,
Halálra vált a szép tavasz
Ezernyi kellemével;
Reá hervadt virága hullt
Halotti szemfedélnek,
Elnémult völgyön és tetőn
Bánatjában az ének.


»Mein Herr ist mir eben recht,
Hat nichts zu bedeuten.«


A když ti v to tvé oko zřím –
Jaký to rájský dřímu sen! – –
Pověz kdy noc ta v oku tvém
zrodí mi slastný – lásky den?!


惠性何如见性通
要教灵验显吾宗
乘时飏下坠腰石
笑捧衣盂继祖风


铿锵金石三千首
吐纳云烟四十年
自有山神回俗驾
不愁大尹触吟鞭


Slah längs de Naht den rechten Strich
sin'n Puckel orig dal,
dat eens mit em de Slüters nich
in't Tuchthus nah dat hal'.


Snad takého, jenž sed’ by v síně koutku
a dělal by ti při mumrajích loutku
a denně hostiny ti dával skvělé?
Nu, pojď jen blíž a odpověz nám směle!“


众草穿沙芳色齐
蹋莎行草过春溪
闲云相引上山去
人到山头云却低


积善悬知庆有馀
芝兰衮衮秀阶除
紫阳一滴泉源远
早聘名儒授四书


Drum lebt mir wohl, ihr Pergamente
Der winterlichen Hirntortur,
Mich lockt ins Reich der Elemente
Die neuerstandne Lenznatur.


Drum flucht mir nicht, ihr Herrn Poeten,
Mich hat die Welt gar hoch vonnöthen:
Klein wird sie in des Friedens Schooß,
In meinem aber wird sie groß .


E io a lei: "Se 'l mondo fosse posto
con l'ordine ch'io veggio in quelle rote,
sazio m'avrebbe ciò che m'è proposto;


 O frati soprastanti,
o birri inquisitori,
posate di censori
le forbici ignoranti.
Proprio de' morti, o ciuchi,
è il ben dell'intelletto:
perché volerci eunuchi
anco nel cataletto?


В давно прошедшие века, «во время оно»
Спасенье (traditur) сходило от Сиона…
И сам я молод был и верил в благодать,
Но наконец устал и веровать, и ждать,
И если жду теперь от господа спасенья,
Так разве в виде лишь огромного именья,
И то, чтоб мог иметь и право я, и власть
Хандрить и пьянствовать, избрать благую частТеперь, друзья мои, и рад бы, конечно,
Хандрить и пьянствовать, пожалуй, даже вечно,
Да бедность не велит… Как века сын прямой,
С самолюбивою родился я душоМне в высшей степени бывает неприятно,
Когда меня хандра случайно посетит,
Услышать про себя: «Хандрит? Ну да! Хандрит!»
Он «домотался», вероятнИзвестно, отчего хандрит наш брат бедняк,
Известно, пьянствуя, он заливает горе,
Известно, пьяным всем нам по колено морНо я б хотел хандрить не так,
Хандрить прилично, благородно,
И равнодушно, и свободно…
Хандрить и пьянствовать! Ужель
Одну ты видишь в жизни цель,
Мне возразишь печально, строго
Ты ci-devant социалист
И беспощадный атеист,
А ныне весь ушедший в бога,
Ф(илипов) мой, кого на памяти моей
Во Ржеве развратил премудрый поп МатвеХандрить и пьянствовать! Предвижу упреканья
Я даже от тебя, души моей кумир,
Полу(нрзб) полу-Шекспир,
Распутства с гением слепое сочетаньХандрить и пьянствовать! Я знаю наперед,
Что мне по Сенеке опровергать начнёт
Евгений Э(дельсон) печальное ученье
И сам для вашего напьётся наставленья…


Volò in Sardigna in un batter di penne,
e di Sardigna andò nel lito còrso;
e quindi sopra il mar la strada tenne,
torcendo alquanto a man sinistra il morso.
Ne le maremme all'ultimo ritenne
de la ricca Provenza il leggier corso;
dove seguì de l'ippogrifo quanto
gli disse già l'evangelista santo.


Doch ich müßte mich schämen, ein Mann zu heißen,
Wenn ich nicht wollte können führen das Eisen,
Und wollte Weibern es gönnen,
Daß sie führen es können!


Fábio, antigo cavalheiro.
Mas que herdou só pergaminhos,
Quebrando hoje o mialheiro,
Deixou rotos os filhinhos,
E comprou um reposteiro:


Doch eh er ging für immer,
Sprach er: »Bonaventur,
Du Weib, Du bist noch schlimmer
Wie's Weib sonst von Natur.«


兰薰麝裛轻绡帕
略许携持又索还
题破白云深有意
要传消息到巫山


To jest Mikulášův dům.
Za ním k dálným obzorům
nekonečná zahrada
jako ráj se rozkládá.
Kdo pak to jen asi ví,
kolik je tam jabloní!
Ale jaké? Všelijaké!
Kdopak taky jenom zná
jejich jména předivná:
alexandry, astrachány,
vinné, parmeny a džbány,
kožené a rozmarýnky,
chocholky a malvazinky,
štěrchadla a pruháče,
renety a hranáče,
zelenáče, míšenské,
hedvábky a panenské,
papírky a voskové,
skelné, bílé, růžové,
zlatohlávky, jahodové,
kardinále, malinové –
rajské plody divných chutí,
každé k nakousnutí!
A těch hrušní pyšný řad!
Kdo to může jmenovat!
Pergamotky, parádnice,
císařky a máselnice,
gdoule, šídla, bambule,
kanafasky, křehule,
markétky a medovičky,
fíkové a červenky,
salcburky a makovičky,
liberky a krásenky –
každá zrovna obsypaná!
Ano, to je podívaná!
Uprostřed pak mezi všemi
hrušněmi a jabloněmi
hustá, dlouhá alej běží,
ale její vonný stín
protkán tolika je světly,
jako hvězdami když zkvětlý
září nebes baldachýn!
Uhodnete asi stěží,
ačkoli to znáte!
Odkud Mikuláš by bral
ořechy své zlaté?


Hier ſind Roſen! Hier iſt Wein!
Soll ich ohne Freude ſeyn,
Wo der alte Bacchus lachet?
Herrſche, Gott der Froͤlichkeit!
O es kommt, es kommt die Zeit,
Die zur Luſt uns traͤge machet.


Szorgalmatosson árkot vájott,
Más ember alá vermet ásott,
Kiben, midőn törekedik,
Önnönmaga beléesik.
Az gonosz, azkit nékem kiván,
Ő tulajdon fejére rohan,
Mindennémű csalárdsága,
Nyakára száll álnoksága.


A hrozné neznámé se blíží. Z mračna
už vystupuje statisíce postav.


庭下猕猴如小儿
攀花折果不停时
为怜野意厌羁絷
放著林间高树枝


E' si vedea, dove combatte Orlando,
prima che il busso agli orecchi pervegna
della percossa, in sù tornato il brando,
come avvien dell'accetta a qualche legna.
E Turpin più non veniva segnando
col granchio in man, ma con la spada segna,
ché non è tempo la croce or si mostri,
e infilza saracin per paternostri.


Milton deucht mir der Briten Poet; der gewaltige Shakspeare
Ist der germanischen Welt eigen, so weit sie sich dehnt.


Rozum otvírá ztrýzněné moudrosti
Bránu; z mraků chrám řádu a pravoty
V kráse nezkalené znova se
Každému národu vyjasnívá.


Dein Tag vergeht in Noth und Plagen/
die Nacht verschwindet dir mit Klagen/
du kanst nicht schlaff- nicht wachend sein
hast du dich eins der Lieb' ergeben
und meinest froh zu sein. Ach nein!
die Lieb ist dir ein Marterleben.


Die schönste von den Frauen
Reicht ihm den Becher hin,
Ihm rinnt ein süßes Grauen
Seltsam durch Herz und Sinn.
Er leert ihn bis zum Grunde,
Da spricht am Tor der Zwerg:
»Der unsre bist zur Stunde,
Dies ist der Venusberg.«


Byl jako básník, který nepochopen
své vlastní písně vínem vždy se spije
a v samotě v stín myšlének svých stopen
profanním davem nepovšimnut žije.


In: COSTA, Sosígene Obra poétic e re e au por José Paulo Pae São Paulo: Cultrix; Brasília: INL, 197


od poupat je pozoruji,
doufám, čekám, miluji,
až je toho náhle všude
plná stráň a plný les.


黄菊花开满砌间
未妨杯酒醉离颜
闲心羡尔溪山好
又得三年放白鹇


"Tous les chemins vont vers la ville"
(Verhaeren)


Rejoice, Ye happy GOTHAMITES, rejoice;
Lift up your voice on high, a mighty voice,
The voice of gladness, and on ev'ry tongue
In strains of gratitude, be praises hung,
The praises of so great and good a King;
Shall CHURCHILL reign, and shall not GOTHAM sing?


Na ořech jsi, bratře, nedoložil;
Byl to jakýs žáček vyhnaný,
Jenžto v sukni věkem sedřené,
V kukli mnohým deštěm umlené
S mošnou po vesnicích chodil!


Co jsme? Co víme? Smrt, ten tesař zlý,
tu stále kácí na nás, cit a cit
a myšlénky, až zbudou vzpomínky
na zašlé dny, pak ranou poslední
nás skácí v prach a místo zamete,
kde naše bytost druhdy stávala.
Pak lhostejně tam vzejde život nový,
jenž starou bude opakovat hru...
až celé lidské plémě vrátí se
v ten prales žití, smrti, zárodků,
zkad vyšlo kdys, v tu bytost nesmírnou,
o níž jen s chvěním dumá lidský rod,
a jejíž část jsem v sobě cítil plát
zde meškaje kdys v starém domě tom.


Mint a hajós, midőn zajos
A tengerek dagálya,
Mindazt, miért fáradt, remélt,
Hullám közé dobálja:
A koszorút, ti nyomorúk!
Elszórni úgy siettek,
Mellyel erény s közvélemény
Övezte volt fejetek.


In Engellant zu Lunden saß ein reicher man,
der het drei töchter, adelich und wolgetan,
die er all drei verheirat nach einander.
Er aber war ein witwer und hielt einig haus,
ging also oft zu seinen töchtern ein und aus.
eins tages baten sie in alle sander,
Das er in übergeb sein gut,
bei lebending leib, auf das ir drei mender
handlen möchten aus freiem mut
mit kaufmanschafte aus in weite lender,
so woltens in mit speis und trank
und mit kleidung sein lebenlang versorgen,
das er mit ru möcht, got zu dank,
int kirchen gen den abend und den morgen.
der gute man in ganz und gar
all sein gut übergabe;
töchter und eiden freuntlich war
fast auf ein jar,
teten im alle gütlich zwar
von seiner großen habe.


Již je tomu dlouho, co ta hudba zvučí!
Je to strašná hudba –
slyšíš, slyšíš ji?


يا نَكبَةً جاءَت مِنَ الشَرقِ
لَم تَترُكي مِنّي وَلَم تُبقي
مَوتُ عَلِيٍّ اِبنِ موسى الرِضا
مِن سَخَطِ اللَهِ عَلى الخَلقِ
أَصبَحَ عَيني مانِعاً لِلكَرى
وَأَولَعَ الأَحشاءَ بِالخَفقِ
وَأَصبَحَ الاِسلامُ مُستَعبِراً
لِثُلمَةٍ بايِنَةِ الرَتقِ
سَقى الغَريبَ المُنتَئي قَبرُهُ
بِأَرضِ طوسٍ سَبَلُ الوَدقِ


O Baum, du mahnst mein Herz so schwer
An einen lieben alten Mann;
Gott gebe, kehr ich übers Meer,
Daß ich ihn noch umarmen kann!


元亨犹利正
始可用纯乾
未了一贞字
何由保性天


De Minschenfründ, de fohrt tau Höcht,
Un as em Klähn de Ursak seggt
Un Vörsläg' makt, wat hir tau dauhn,
Un mit de Polizei ward drauhn,
Dunn lücht den Minschenfründ dat in,
De Sak, de künn up allen Fällen
För em ganz ungefährlich sin,
Un seggt, hei wull as Vader gellen.
Na, dat geschüht.


Bledá Luna smutně hledí v posvátné na skále rumy,
Dlouhé, rozložené stíny oudolí zakrývají;
Kde v ozvěně zaznívaly vážených minstrelů dumy,
V opuštěných kobkách větry tichou nocí vzdychají.


Jsou ještě tajemnější hloubky, dálky svůdnější,
jsou ještě zápasy, tam čeká vítězství,
výpravy odvážné, kořist a výboje,
však někde uprostřed i tichý ostrov je,
zelený, plný jara,
kde možno spočinout’ a v klínu milostném
rozžehnout’ život nový,
jenž by mně byl podoben!


V tom slyš však! Strojům jakoby rázem
výkřik ten vdechl život a duši!
Umlkl skřípot, supot a hřmění,
jak tisíc zvonů ve sluch to buší.


Nun dunkelt es schnell; ein Wind macht sich auf
und rasselt im Schiefergedäche am Turm –
kopfüber purzelt der Tage Lauf
vor der Ewigkeit drohendem Sturm.


Tapfer verhalte dich stets; so ist dein das beste Verhältnis,
Kannst du gelassen es sehn, wie sich verwickelt das Volk.


Herr, der ist von Stahl' und Steinen,
Welcher diese Klag' und Weinen
Hört mit unbewegtem Muth':
Und Du solt Bedencken tragen,
Nach derselben Noht zu fragen,
Die so sehnlich nach Dir thut?


El verso de fuego de D'Annunzio era
como un son divino que en las saturnales
guiara las manchadas pieles de pantera
a fiestas soberbias y amores triunfales.
E iban con manchadas pieles de pantera,
con tirsos de flores y copas paganas
las almas de aquellos jóvenes que viera
Venus en su templo con palmas hermanas.
Venus, la celeste reina que adivina
en las almas vivas alegrías francas,
y que les confía, por gracia divina,
sus abejas de oro, sus palomas blancas.
Y aquellos amantes de la eterna Dea,
a la dulce música de la regia rima
oyen el mensaje de la vasta Idea
por el compañero que recita y mima.
Y sobre sus frentes, que acaricia el lauro,
Abril pone amable su beso sonoro,
y llevan gozosos, sátiro y centauro,
la alegría noble del vino de oro.


Když ho víkem bedniť chtěli,
klekla k němu Běla:
„Pravdou-li, bych tebe, dítě,
více neviděla?
Nechte Tomka, nebedněte!“
a zas rakev jímá,
ale Vojtěch: „Neprobuď ho,
viz, jak jemně dřímá,
nenaříkej, tiše, tiše,
sic ho pláč tvůj zbudí...“
Běla vzdychla, lítosť křečí
stiskala jí hrudí;
mořila ji, týrala ji,
rvala v hněvu takém,
jak by byla napadena
devíti hlav drakem.
Trhla sebou, na dvůr běží
dál přes luční příče,
pokraj lesa natrhala
pozdní petrklíče;
nazpět běží, v ručku dává:
„Vezmi v temnou skrejši,
snad to tvoji touhu po mně
na čas ukonejší;
přijdu brzy, zde je smutno
všude, srdce zebe,
pak mi těmi petrklíči
otevři své nebe!“ –


Der es nicht ist, und ist: kan nichts vom Weisen sagen.
Du must, wilt du ihn sehn, Er selbst seyn und ihn fragen.


No por que tema ya peligro alguno;
que no doy más lugar a miedo cierto,
ni admito en tanto afán remedio vano;


The giddy empty fluttering fool,
May catch a Flavia's eyes;
But real good sense, and such as you,
Alone can Stella please.


Hab ich die süßesten doch, die gescheitesten Worte verschwendet!
Frostig beharrst du, wie dort auf dem Sorakte der Schnee.


Wie artig ist das schnatternde Getön
Der Gäns' und Enten anzuhören,
Und ihre Bildung anzusehn!
Die uns nicht ohn' Erbauung lehren,
Wie alle Glieder sonderbar,
Um sich nach ihrer Art zu nähren,
Vom Schöpfer weislich zugericht't.


O wär ich frei, wer raubte mir's?
Verlör ich jede Hand,
So hielt ich doch die Waffe noch
Mit meinen Zähnen fest!


Te róka engem megloptál. Így vádolá
A farkas. Nem igaz. S lőn közöttök a majom
Biró, ki hallván ő pöröket, ezt végezé:
Te farkas, amit kérsz, nem vesztetted el;
Te róka, hogy loptál, tagadod orcátlanúl.
A hazug embernek, mikor igazat mond is, szava
Kétes, s az okosságnál nem érdemel hitelt.


Mrtvolu při sekci rozkrájí,
prozkoumá srdce i duši,
cynicky často se zasměje
nad šalbou, pokrytstvím, hluší.


Yet shall the tear of Pity flow,
Yet shall her hand exalt the low;
Shall pull aspiring Merit down,
And deck the base with Honor's crown;
Intent to lower, not fond to raise,
Hatred her friendship, spite her praise.
Or when some all-respected name,
High-borne upon the tide of Fame,
In Glory's pomp resistless draws
A nation breathless in applause;
The Beldame loud exalts her voice,
And bids a gladden'd world rejoice;
Yet then dissembling Art will blend
Th' unwilling censure of a Friend:
Lavish in praise she pours her soul,
But one Exception damns the whole.


乍别吴关两日程
晓风又过吕蒙城
汀苹烟树休回首
总是离人故国情


Man kann den schwer vergessen,
Den öffentlich man küßt.
Erst dann hast Du besessen,
Wenn man Dir neidisch ist.


Ganz leise erst, noch in den zartsten Fäden,
Spann sich ein Band von dir zu mir herüber ...
Oh! Voll war ich des köstlichsten Erwartens,
Und süße Hoffnung hat mich oft berauscht.
Ich liebte dich vielleicht noch nicht ... Und doch –
Ich wußte es: die Stunde, ja, sie käme,
Wo ich dich sanft in meine Arme nähme,
Dich an mich zöge, küßte ... und tief atmend
Du dich auch mir zu eigen geben würdest ...


Ha egy-kettő meg is marad,
csorbult, csúfult tükörszilánk,
a dicsőséges Isten arca
nem fog abból ragyogni ránk.


E se non pur che ad ora ad ora spero
li occhi vedere che sempre il mio cor vede,
per la dolcezza e per pietà morria.


Du nennst mich klein? Ich glaub es wohl,
Das Auge täuscht oft widrig.
Die Optik macht das alles klar,
Mein Freund, du stehst zu niedrig!


Ich hab's auch bald bereuet,
Beim ersten Fasttag schon,
Wie da der Magen schreiet,
Als prellt' ich ihn ums Lohn;
Mit Milch und Mehl und Eiern
Vertrage ich mich nicht,
Soll ich den Fasttag feiern,
Verlang' ich Fleischgericht.


Es sucht der Tod die Freude, wie der Strahl
Das funkelnde Metall. Ins laute Mahl,
Wo Blumen duften, Becher prangen,
Wo zur Musik der rasche Tanz erbraust,
Greift er hinein mit eisig kalter Faust
Und streift die Rosen von den Wangen.


AS on the transport's dusky side
Young William stood with folded arms,
Silent he watch'd the rising tide,
The loud wind fill'd him with alarms.


Nun denkt sie an ihr altes Glücke,
Voll Pein an jene Zeit zurücke,
Da dieser Glanz ihr Lust gebar;
Da noch ihr Herz im Stand der Tugend,
Ihr froher Geist in frischer Jugend
Und stets voll neuer Wonne war.
Sie denkt mit Wut an ihr Verbrechen,
Wie sie die Menschen kühn betrog.
Sie dachte sich an Gott zu rächen,
Jetzt fühlt sie, was es nach sich zog.


S ochotností včely vlídnou
Shánějí med, kde ho zhlídnou,
Jedna dá sic malou část,
Mnoho včel však velký plást;
Bychom tak se přičinili,
Jesti, bratři, touha má.


e ti fai cuore, e vieni e vai, t'imbuchi
t'infraschi, e cerchi e fai sentire un canto
appena trovi sanguini o sambuchi:


Ella llevaba por vestido combo
un proyecto de arcángel en relieve
Del hombro al pie su línea exacta un rombo
que a armonizar con el clavel se atreve
A su paso en dos lunas o en dos frutos
se abrían los espacios absolutos
Amor amor obesidad hermana
soplo de fuelle hasta abombar las horas
y encontrarse al salir una mañana
que Dios es Dios sin colaboradoras
y que es azul la mano del grumete
—amor amor amor— de seis a siete
Así con la mirada en lo improviso
barajando en la mano alas remotas
iba el galán lacrándole el aviso
de plumas blancas casi gaviotas
por las calles que huelen a pintura
siempre buscando a ella en cuadratura
Y vedla aquí equipando en jabón tierno
globos que nunca han visto las espumas
vedla extrayendo de su propio invierno
la nieve en tiras la pasión en sumas
y en margaritas que pacerá el chivo
su porvenir listado en subjuntivo
Desde el plano sincero del diedro
que se queja al girar su arista viva
contempla el amador nivel de cedro
la amada que en su hipótesis estriba
y acariciando el lomo del instante
disuelve sus dos manos en menguante
«A ti la bella entre las iniciales
la más genuina en tinta verde impresa
a ti imposible y lenta cuando sales
tangente cuando el céfiro regresa
a ti envío mi amada caravana
larga como el amor por la mañana
Si tus piernas que vencen los compases
silencioso el resorte de sus grados
si más dificil que los cuatro ases
telegrama en tu estela de venados
mis geometrías y mi sed desdeñas
no olvides canjear mis contraseñas
Luna en el horno tibio de aburridas
bien inflada de un gas que silba apenas
contempla mis rodillas doloridas
así no estallen tus mejillas llenas
contempla y dime si hay otro infortunio
comparable al desdén y al plenilunio
Y tú inicial del más esbelto cuello
que a tu tacto haces sólida la espera
no me abandones no Yo haré un camello
del viento que en tus pechos desaltera
Y para perseguir tu fuga en chasis
yo te daré un desierto y un oasis
Yo extraeré para ti la presuntuosa
raíz de la columna vespertina
Yo en fiel teorema de volumen rosa
te expondré el caso de la mandolina
Yo peces te traeré (entre crisantemos)
tan diminutos que los dos lloremos
Para ti el fruto de dos suaves nalgas
que al abrirse dan paso a una moneda
Para ti el arrebato de las algas
y el alhelí de sálvese el que pueda
y los gusanos de pasar el rato
príncipes del azar en campeonato
Príncipes del azar Así el tecleo
en ritmo y luz de mecanografía
hace olvidar tu nombre y mi deseo
tu nombre que una estrella ama y enfría
Príncipes del azar gusanos leves
para pasar el rato entre las nieves
Pero tú voladora no te obstines
Para cantar de ti dame tu huella
La cruzaré de cuerdas de violines
y he de esperar que el sol se ponga en ella
Yo inscribiré en tu rombo mi programa
conocido del mar desde que ama»
Y resumiendo el amador su dicho
recogió los suspiros redondeles
y abandonado al humo del capricho
se dejó resbalar por dos rieles
Una sesión de circo se iniciaba
en la constelación decimoctava


Nur wer sein Herz der Liebe zugeschlossen,
Und Jugend nicht mehr zu verstehen strebt,
Der altert, der ist todt dieweil er lebt.


Táhle vyju, nic se neozývá,
štěknu, brat se ozve, rána, což –!
vztekle hryžu železný svůj koš,
srdce tiše o volnosti zpívá.


Tag und Regung war entflohen,
Übern See nur kam Geläute
Durch die monderhellte Weite,
Und rings brannten auf den hohen
Alpen still die bleichen Lohen,
Ew'ge Wächter echter Weihe,
Als, erhoben vom Verderben
Und vom Jammer, da die dreie
Einsam traten in das Freie,
Frei zu leben und zu sterben.


Aj, přichází! Má hřeben stříbrný.
Tak zářná přišla, nádherného vzrůstu –
a vrátila se – baňku vzala s sebou!
Já skočil za ní. Marno zápasení.


Klid v ulicích, juž krámy uzavřeli,
jen v jednom náhodou tam ještě svítí;
blíž přikročíš, tam rakví řad se třpytí
a vniká ostře v ulice šer stmělý.


Trauvv vvol hat mich vexiret/
Glaub leicht auch mannigmal/
Sie haben mich geführet
Vom Berg herab ins Tahl/
Mein Pferd hinweg geritten/
Itzt muß ich gehn zu Fuß/
Narren man nach alten Sitten/
Mit Kolben lausen muß.


Šel bych ku své ženě, zašeptal jí v ouško – – –
Ale běda, běda! Sladkých slov již nemám.


Befrage selbst das heisse licht/
Das aus den hellen augen bricht/
Was feuer es in mir erwecket?
Es schmeltzt der seelen hartes eiß/
Und machet Salamander heiß/
Und ich soll seyn unangestecket?


De la copa que guarda los olvidos
bebe el néctar que agota:
perderás el magín y los sentidos
con la última gota.
Trabaja sin cesar, batalla, suda,
vende vida por oro:
conseguirás una dispepsia aguda
mucho antes que un tesoro.
Y tendrás ¡oh placer! de la pesada
digestión en el lance,
ante la vista ansiosa y fatigada
las cifras de un balance.
Al arte sacrifícate: ¡combina,
pule, esculpe, extrema!
¡Lucha, y en la labor que te asesina,
—lienzo, bronce o poema—
pon tu esencia, tus nervios, tu alma toda!
¡Terrible empresa vana!
pues que tu obra no estará a la moda
de pasado mañana.
No: sé creyente, fiel, toma otro giro
y la razón prosterna
a los pies del absurdo: ¡compra un giro
contra la vida eterna!
Págalo con tus goces; la fe aviva;
ora, metida, impetra;
y al morir pensarás: ¿Y si allá arriba
no me cubren la letra?
Mas si acaso el orgullo se resiste
a tanta abdicación,
si la fe ciega te parece triste,
confía en la razón.
Desprecia los placeres y, severo,
a la filosofía,
loco por encontrar lo verdadero,
consagra noche y día.
Compara religiones y sistemas
de la Biblia a Stuart Mill,
desde los escolásticos problemas
hasta lo más sutil.
De Spencer y de Wundt, y consagrado
a sondear ese abismo
lograrás este hermoso resultado:
no creer ni en ti mismo.
No pienses en la paz desconocida.
¡Mira! al fin, lo mejor
en el tumulto inmenso de la vida
es la faz interior.
Deja el estudio y los placeres; deja
la estéril lucha vana,
y, como Çakia-Muni lo aconseja
húndete en el Nirvana.
Excita del vivir los desengaños
y en soledad contigo
como un yogui senil pasa los años
mirándote el ombligo.
De la vida del siglo ponte aparte;
del placer y el amigo,
escoge para ti la mejor parte
y métete contigo.
Y cuando llegues en postrera hora
a la última morada,
sentirás una angustia matadora
de no haber hecho nada...


Ich indes auf goldnem Polster,
Frei von Wünschen und Bedürfen,
Einmal will ich noch in vollster
Seligkeit das Dasein schlürfen.


Du nährest uns von Jahr zu Jahr,
Bleibst immer fromm und treu
Und stehst uns, wann wir in Gefahr
Geraten, treulich bei.


E os monótonos sons de uma viola
No tardio verão,
E a estrada que além se desenrola
No véu da escuridão;


Что значит,
     что г-н Ке́рзон
разразился грозою нот?
Это значит —
           чтоб тише лез он,
крепи
           воздушный
        флот!
Что значит,
     что господин Фош
*
по Польше парады корчит?
Это значит —
     точится ноС неба смотри зорче!
Что значит,
     что фашистское тупорылье
*
осмелилось
     нашего тронуть?
Это значит —
     готовь крылья!
Крепи
           СССР оборону!
Что значит,
     что пни да кочки
всё еще
            по дороге к миру?
Это значит —
         красный летчик,
нашу
         силу
     в небе рекламируй!
Что значит,
     что стал
           груб
нынче
           голос
     пана?
Это значит —
          последний руб
гони
         на аэропланы!
Что значит,
     что фашист Амадори
*
разгалделся
     о нашей гибели?
Это значит —
         воздушное море
в пену
           пропеллерами
            выбели!
Небо в грозовых пятнаЭто значит:
     во-первых
               и во-вторых,
в-третьих,
     в-четвертых
               и в-пятых, —
небо пропеллерами рыхль!


Du bist aus deinem Vaterland
Als Gast zu ihr hinabgegangen
Und hast dafür aus ihrer Hand
Nichts als die Sünde nur empfangen.


Sieh nur, wie strömt's hinein in Sant' Agnese!
Ist denn der guten Heil'gen Festtag heute?
So triumphierend stürmt das Turmgeläute,
Als ob der Papst heut selbst die Messe läse.


Wann schwillt zu solch zerstörerischer Welle
Getretner Menschengeist, dass er sich bäumt,
Wild überflutet seine eigne Schwelle
Und dann gelassen wieder weiterschäumt?


أَعُتَيبَ يا اِبنَ الفِعلَةِ اللَخناءِ
أَأَمِنتَ مِن بَذَخي وَمِن غُلَوائي
فَبِحُرمَةِ الغُرمولِ في اِستِكَ إِنَّهُ
قَسَمٌ لَهُ حَقٌّ عَلى البُغاءِ
دَعواكَ في كَلبٍ أَعَمُّ فَضيحَةً
وَأَخَصُّ أَم دَعواكَ في الشُعَراءِ
عَجَباً لِصَيّادِ الهِجاءِ بِعِرضِهِ
وَحِرُ اِمِّهِ أَبَداً عَلى الإِعراءِ
ما شِعرُهُ كُفأً لِشِعري فَليَمُت
غَيظاً وَلا الخُلُقِيُّ مِن أَكفائي
أَنّى يَفوتُ مَخالِبي في بَلدَةٍ
أَرضي بِها مَبسوطَةٌ وَسَمائي
وَكُهولُ كَهلانَ وَحَيّا حِميَرٍ
كَالسَيلِ قُدّامي مَعاً وَوَرائي
فَأُلاكَ أَعمامي الَّذينَ تَعَمَّموا
بِالمَكرُماتِ وَهَذِهِ آبائي


Regina mia, fammene innamorare:
senza pietà compunga sì 'l mio pecto
che 'l cor del corpo io veggia scoppiare,


»Was spricht der Knabe von der Völkerss Walten?
Was will er Land und Staat und Lieder meistern?«
Mögt ihr ausrufen in des Zornes Toben. –


cOrtesi donne e grate al vostro amante
voi che d un solo amor sete contente
come che certo sia, fra tante e tante
che rarissime sete in questa mente
non vi dispiaccia quel che dissi inante
quando contra Gabrina fuì sì ardente
e se anchor son per spendervi alcun verso
di lei biasmando l animo perverso


Máť on dvě hvězdičky
Na obloze skvělé;
Ty mu svítívají,
By mohl jít směle.


(Athena, nº 3, Dezembro de 1924)


وافَاكَ مَن طَالَبتَ يَا عَامِرُ
فَاثبُت فَأنتَ الفَاجِرُ الخَاسِرُ
وَأَنتَ لاَ شَكَّ مِنَ الكَوَافِرِ
وَجَاحِدٌ أنتَ بِرَبٍّ قادِرِ


Ezen regét csak az özvegy
És a deák kaczagták,
Minthogy ők ezt, okok lévén,
Önnönmagok faragták.
Kaczaghatták, - mert jól tudták:
A remete már nem él;
Nem élhet, mert - ők ölték meg, -
Akárki hol s mit beszél.


No pierda más quien ha tanto perdido,
bástate, amor, lo que ha por mí pasado;
válgame agora jamás haber probado
a defenderme de lo que has querido.
Tu templo y sus paredes he vestido
de mis mojadas ropas y adornado,
como acontece a quien ha ya escapado
libre de la tormenta en que se vido.
Yo había jurado nunca más meterme,
a poder mío y mi consentimiento,
en otro tal peligro, como vano.
Mas del que viene no podré valerme;
y en esto no voy contra el juramento;
que ni es como los otros ni en mi mano.


Tronco giglio e calcato (ahi falce, ahi dura
orma) al gran sole estivo
sembra l'almo mio divo
Dafni, ch'a pena giunto, a noi si fura.
Chi de la gregge or cura, e chi del colle
avrà, s'altri nel tolle?
Ben ponno anche seccar le erbe e le fronde,
e sparir l'ombre e l'aure, e sparir l'onde.


绿苔满地明如锦
共向溪西石阁吟
一掉好风人未散
梦回凉月正沉沉


千山顶上只通云
一水人家别有村
直到前山兰若路
清钟落日不逢君


O Stadt, in dir bedarff man nicht
Der Sonnen güldne Stralen,
Des Monden Schein, der Sterne Liecht,
Den Himmel bund zu mahlen.
Dein Jesus wil die Sonne bleiben,
Die alles tunckle kan vertreiben,
Nur jhn zu schawen offenbahr,
Ist deine Klarheit gantz und gar.


Ich bin krank vor Liebe. Hoheslied 2, 5


A ještě troufáš si žíti a ještě doufáš snad,
že bude tu hrášek klíčit, vysoké stonky hnát
k azuru lilje bílá a šípek se vypínat?
Ty ještě troufáš si žíti, ty ještě doufáš snad?


Šumění lesní, zářím, vzlykám, jásám,
ve vlnách tvých jsem skalou i hlinou jsem zde tvárlivou,
jsem mrtev, – vzkříšen, v pospas novým krásám,
jsem fénixem, jenž vzlétá, i bídnou hmotou neživou.


Proto jsem se ihned rozhod
opustiti síň koncertní,
nechtěje již déle hráti
směšnou tuto úlohu.


Stumm, atemlos starrt' ich, wie festgebannt,
Noch in den wundervollen Abgrund nieder –
Da ward's im Osten hell, und alles schwand
Allmählich in das laute Tagslicht wieder.


Du bist aus deinem Vaterland
Als Gast zu ihr hinabgegangen
Und hast dafür aus ihrer Hand
Nichts als die Sünde nur empfangen.


Seiner guten Werke Duft
Wird zu Goldwolkrändern,
Daß sich ihm die Brücke rings
Schmücke mit Geländern.


Pěla jsi mi písně
Smutné – já ti švarné,
Já o blahu lásky,
Ty o touze marné;
Poslouchal jsem tebe;
Až jsem písně svoje
Zapomenul – a teď
Musím zpívat tvoje.


Newton, if I can judge aright,
All Wisdom does express;
His knowledge gives mankind delight,
Adds to their happiness.


Maledicenti a l'opre de la vita
e de l'amore, ei deliraro atroci
congiugnimenti di dolor con Dio
su rupi e in grotte:


Und fürchte nicht des Lebens Schmerz,
Er währt nur kurze Zeit;
Du bist geboren, menschlich Herz,
Für eine Ewigkeit.


Die Krafft/ deß höchsten Krafft/ wirckt inner jhren Leibe
verwacht die Jungfrauschafft und macht gleichwol zum Weibe
Frau Mutter/ Jungfer Braut; Euch nennt das kleine Kind
Frau Mutter/ da jhr Euch doch Jungfer Braut befind.
Ihr habt die Mutterlust/ den Jungfer Ehrennamen/
die Blume blühet schön/ und trägt im blühen Samen
diß Rund erschüttert sich mit vnerhörten Krachen/
das wolckenblaue Dach hat ob den Wundersachen/
zur lincken Hand geblitz/ das Schiff-gepflügte Meer
empfand den Donnerstral; es winselt über sehr
der Stimme Gegenbild. So ist bekändlich worden
deß Herren Gegenwart/ von Westen biß in Norden/
weit über Thule naus: ja/ wo die Sonne glimt/
wann sie die Reisefahrt von Ost nach Westen nimt.


O clima se compõem
Odor, aconchego
Metafísico, afrodisíaco


Gewiß, es ist und bleibet wahr,
Der Himmel hat befohlen,
Ich soll ein Neues Jahr,
Dem menschlichen Geschlecht zu Nutze hohlen.
Es ist nun auch, Gott Lob! erschienen.


Neb brána tvá, jež z rubínu je tesána,
už k tvému příchodu se chystá,
má srdce tvar, je kopím rozklána
a projdou – srdce pokorná a čistá.


„Ó Brandane,“ zvolali, „zhyneme!
Líp bylo ještě, když jsme patřili
na dračí havěť, která kolem nás
teď v černu slídí snad! Ó Brandane,
Bůh miluje tě! Oroduj za nás!“


Né di ciò ben contento, al corpo morto
smontato dal destriero anco fa guerra,
quasi mastin che 'l sasso, ond'a lui porto
fu duro colpo, infellonito afferra.
Oh d'immenso dolor vano conforto
incrudelir ne l'insensibil terra!
Ma fra tanto de' Franchi il capitano
non spendea l'ire e le percosse invano.


Oft wenn das Auge weint, da kitzelt sich das Herze;
Ein Todfeind macht sich dort die Freundschaftslarve für;
Der Morddolch wird versteckt in eine Hochzeitkerze,
Und im Liebkosenden steckt oft ein Tigerthier.
Uns schwimmt das Innerste des Herzens auf dem Munde;
Dort geußt man Oel in Gluth, hier aber in die Wunde.


Mein Kind / sey doch so blöde nicht /
Laß deinen Busen offen /
So sieht mau / daß dir nichts gebricht /
Daß alles eingetroffen:
Sonst dencket man gewiß von dir /
Du hättest nicht der Brüste Zier.


Ký neznámý bůh vida naše stesky
tě poslal v svět? Tys víc než radost sama!
ty pouze v desky rakve, život, drama,
jež zbijí nám, své vlíváš hvězdné blesky!


路入荒山百里长
川原平望郁苍苍
倚天翠壁三千仞
只欠磨崖第几行


Unter der Linde
Da ist mein allerliebster Platz,
Da will ich warten
Auf meinen Schatz.


Fortuna, non diciamo il torto c'hai,
(mentre dispensi qui gli ori e gli argenti,)
che spesso a quegli che son senza denti
vai dando pan, foghazze, e buzzulai.


Goldorangen lass' ich schwimmen,
Höhern Glanz gewinnt mein Wein,
Und Oranje boven stimmen
Hollands freie Männer ein.


Gen Himmel flogen seine Lieder,
Sie holten ihm des Ruhmes Glanz,
Und wanden aus der Sonne Strahlen
Ihm um die Stirn' den Dichterkranz.


Oheň jsem roznítil
ze samých jedliček,
aby ti, milenko,
osvítil chodníček.


Ejnye, mi az isten haragja!
G... is a verset faragja;
Már van neki egész saraglya,
Nem tudja majd, hogy hova rakja,
Kár, hogy a Pegazust befogja,


pescando uomini ignoti e gente rea,
per dirizzarli a porto di salute,
seguendo quel che 'l Maestro volea.


Jen časem slabě bílé prsty její
se dotkly klaves, jako v zapomnění,
a k západu, jenž plál vždy ohnivěji,
zas mlčky dál jsme pohlíželi v snění.


„Hoch vozataj se v lůžko vkrad,
kde dcera krále spí,
a hvězdy se tam dívaly
a úsměv měsíce.
A měsíc mlčel, hvězdy též.
A malé nemluvně
tam jednou křičet začalo –
oh, velká záhada!
– Bůh nějaký to asi byl –
usoudil dobrý lid.
A starý král byl tuze hrd
na zetě z Olympu.“


Todsworte sprach Jesus; Rom thut sie.
Zum Aas eilt mit Gierblick der Adler;
Den Feldherrn, die ihr Gott ruft, zu verderben,
Flammt's ernst vom Rachauge.


Mais laissant là la foule et ses bruyantes scènes,
Reprenons notre course autour de vos domaines,
Et du palais magique où se rendent les eaux
Ensemble remontons aux lieux de leurs berceaux,
Vers ces monts, de vos champs dominateurs antiques.
Quels sublimes aspects, quels tableaux romantiques !
Sur ces vastes rochers, confusément épars,
Je crois voir le génie appeler tous les arts.
Le peintre y vient chercher, sous des teintes sans nombre,
Les jets de la lumière et les masses de l'ombre :
Le poëte y conçoit de plus sublimes chants :
Le sage y voit des mœurs les spectacles touchans.
Des siècles autour d'eux ont passé comme une heure,
Et l'aigle et l'homme libre en aiment la demeure ;
Et vous, vous y venez, d'un œil observateur,
Admirer dans ses plans l'éternel créateur.
Là le temps a tracé les annales du monde.
Vous distinguez ces monts, lents ouvrages de l'onde ;
Ceux que des feux soudains ont lancés dans les airs,
Et les monts primitifs nés avec l'univers ;
Leurs lits si variés, leur couche verticale,
Leurs terrains inclinés, leur forme horizontale ;
Du hasard et du temps travail mystérieux !
Tantôt vous parcourez d'un regard curieux
De leurs rochers pendans l'informe amphithéâtre,
L'ouvrage des volcans, le basalte noirâtre,
Le granit par les eaux lentement façonné,
Et les feuilles du schiste et le marbre veiné.
Vous fouillez dans leur sein, vous percez leur structure,
Vous y voyez empreints Dieu, l'homme et la nature :
La nature, tantôt riante en tous ses traits,
De verdure et de fleurs égayant ses attraits ;
Tantôt mâle, âpre et forte, et dédaignant les grâces,
Fière, et du vieux chaos gardant encor les traces.
Ici, modeste encore au sortir du berceau,
Glisse en minces filets un timide ruisseau ;
Là s'élance en grondant la cascade écumante ;
Là le zéphyr caresse, ou l'aquilon tourmente.
Vous y voyez unis des volcans, des vergers,
Et l'écho du tonnerre, et l'écho des bergers ;
Ici de frais vallons, une terre féconde ;
Là des rocs décharnés, vieux ossemens du monde ;
À leur pied le printemps, sur leurs fronts les hivers.
Salut, pompeux Jura ! Terrible Montanverts !
De neiges, de glaçons, entassemens énormes ;
Du temple des frimats colonnades informes !
Prismes éblouissans, dont les pans azurés,
Défiant le soleil dont ils sont colorés,
Peignent de pourpre et d'or leur éclatante masse,
Tandis que, triomphant sur son trône de glace,
L'hiver s'enorgueillit de voir l'astre du jour
Embellir son palais et décorer sa cour !
Non, jamais, au milieu de ces grands phénomènes,
De ces tableaux touchans, de ces terribles scènes,
L'imagination ne laisse dans ces lieux
Ou languir la pensée ou reposer les yeux.


Mein Heer!


Jhr ſchuͤtzt ja auch/ Cypreſſen/ vor dem Schimmel
Denn euer Safft ſtreicht die Verweſung weg.
Vor Faͤul und Tod bewahret uns der Himmel/
Das Sterben iſt der Aufferſtehung Zweck.
Und kan der Wurm die Blaͤtter nicht verzehren
So eure Krafft und Tugend balſamirt/
Wie ſolte denn das Grab uns gantz verheeren
Das nur zur Ruh/ nicht zum Verderben fuͤhrt?


Doch es sprach vom Haus die Tochter,
Werther Gast, kein Wein ist oben,
Gestern Abend bei dem Feste
Ist er ganz durchaus zerstoben.


I Hora Kutná, Brod a Kolín zřely,
jak v hejna vrahů naše vozy hřměly,
nesouce smrt a hrůzu do jich řad.
A teď, když chystáme se na Moravu,
zjednati volnost jim a průchod právu,
mne povel Páně odvolává ztad!“ –


pod sesutými krovy
vítězův čekat vztek
a s křesťanskými slovy
dát hlavu na špalek.


Consuelo dulce el clavel
es a la breve edad mía,
pues quien me concedió un día,
dos apenas le dio a él;
efímeras del vergel,
yo cárdena, él carmesí,
aprended, Flores, en mí
lo que va de ayer a hoy,
que ayer maravilla fui,
y hoy sombra mía aun no soy.


Ach, Alles, was verknüpft mit deinem Leben,
Nur Kunde mir von deiner Nähe giebt,
Der leichte Flor, der deine Brust umgeben,
Das Werk, woran die zarte Hand sich übt,
Die Saiten, die von deinem Finger beben,
Die Blumen, die dein Auge wählt und liebt,
Der Raum, die Luft, das Licht, das dich umfangen,
Weckt Lieb' und Lust und Schmerz mir und Verlangen.


Ed egli per non dar di sé sospetto,
cheto se 'l prese e si mostrò contento,
ma fingendo che poi non fesse effetto,
né prendesse il dolore alleggiamento,
chiamò gli amici e i servidori al letto,
e disse che volea far testamento;
onde mandò per Mortalin notaio,
che venne con la carta e 'l calamaio.


Ragion si parte, quand' ella m'intese,
Sanza tener più meco parlamento,
Ché trovar non potea nullo argomento
Di trarmi de·laccio in ch'Amor mi prese.


A jak vítr dále spíší,
kolébavku nese tiší.


善权石状说不尽
怪怪奇奇惊倒人
大屋修廊岩下路
凄风冷雨洞中春


لقد آتتهم الدنيا
فضاموا الناس واجتاحوا
نسوا التأريخ والتأري
خ للأعمال فضاح


Drei Klageweiber treten ein
Sie fangen gräßlich an zu schrein:
O Gott, o Gott, o Mägdelein,
Der Himmel muß barmherzig sein!


Zlořečení sobě plodí,
kdo své bližní k hříchu svodí.


A vše to ke mně blíž se tetelí,
vše se mnou hraje v ruchu dovádivém,
až ten můj koutek stichlý, setmělý
se oživuje pohádkovým divem.


Hie auf dieser Liebes Matt
Cupido vor dreien Tagen,
Weil er nichts zu schaffen hat,
Wollt sein Zelt und Lager schlagen:
Ach Cupido kleiner Schelm,
Wie machst du so große Wunden.


Seht im Wind das Laub sich kräuseln!
Mög' es einst, wenn Hörer lauschen,
Wie ein frisches Laubessäuseln
Auch durch unsre Lieder rauschen!


Die Hausmagd, fegend mit dem Besen,
Sah um sich, sah den Wurf, hob auf den schönen Stein,
Und: schönen Dank, Herr Hahn! sprach sie, sie sollen leben!
Dafür, daß sie den Stein mir zum Geschenk gegeben,
Will ich, Herr Hahn! einmal zu ihren Diensten sein!
Die Köchin, die das Messer schleifen
Und, eine Mörderin, an ihnen sich vergreifen
Mit ihrem Messer will, die hats mit mir zu thun!
Sie, mein Herr Hahn, sie selbst, und auch ihr liebstes Huhn,
Sie beide sollen nicht grausamen Todes sterben!
Und sterb' einst ich, dann sollen sie
(Sie sind ein gutes Vieh!)
Von mir ein schön Gefäß, gefüllt mit Gersten, erben!


إِنّي بَنَيتُ واقِماً وَالضَحِيّانِ
وَالمُستَظِلُّ قَبلَهُ بِأَزمانِ


Mirand'io quella turba sì gulosa
di quel per che s'affanna la più gente,
per esserne nel mondo copiosa,


Das edle Weib ist halb ein Mann, ja ganz.
Erst ihre Fehler machen sie zu Weibern.


祖叶彫零四百年
法灯今见拱师传
堂头海会僧三百
昼课莲经暮叩禅


Den dritten sezt man auf ein Pferd,
Um ihn manch Reiter gut,
Er sollt ihnen zeigen Weg und Fährt,
Ihm folgt ein Hinterhut,
Ihr Harnisch war lauter und erklang,
Sie ritten durch manchen grünen Wald,
Da mancher Vogel in sang.


»'S ist keiner von den Bösen!
Jedoch den Text ihm lesen,
Mag doch nicht übel wesen!«
Der Pfarrer bei sich spricht:
Er fordert die verdammten,
Unglaubigen Beamten,
Die all' der Höll' entstammten,
Vor Gottes Strafgericht.


Mein Liebster geht, die Welt sich zu beschauen
Im Spiegel, den ihm meine Liebe hält.
Entrollt euch seinen Blicken, Stadt und Feld!
Zeuch ihm vorüber, Land mit deinen Gauen!


Rauhheit zu sänft'gen, Schatten zu versöhnen,
In holdem Bann die Schönheit festzuhalten,
Ihr Sterbliches zu Ew'gem zu gestalten.


Du lieb grau Männchen, was ist dein Begehr?
Mein toter Magister, was treibt dich her?
Er schaut mich mit schweigend trübseligem Blick,
Und schüttelt das Haupt, und wandelt zurück.


la ronca voz del cuervo de hora en hora
cualquier dureza de su par quebranta;
y el triste ruiseñor su amiga espanta,
por lo cual se lamenta, aflige y llora.


Mais le vieux refrain de romance
Qu'un vieux poëte avait chanté
Traversait dans son innocence,
Sans troubler sa limpidité.