Nacht war es, wo ich festen Schlafes schlief,
Darin mein Selbstbewußtsein sich verlor,
Als eine Stimme mich bei Namen rief.
Und drei Mal traf erneut der Ruf mein Ohr;
Ich dünkte mich darob erwacht zu sein,
Und richtete vom Pfühle mich empor.
»Wer rufet mir, wer fand bei mir sich ein?«
Und seltsam ernst, und mild gebietend stand
Ein Jüngling mir zu Haupt in hellem Schein.
Um seine blondgelockte Stirne wand –
Der Herrschaft Zeichen – sich ein goldner Reif,
Und Schwert und Waage ziemten seiner Hand.
»Wer bist du, Herr, vor dem ich wie der Reif
Vergehe vor der Sonne milder Macht?«
»Ich bin, der kommen soll, die Zeit ist reif.
Der Tag ist aber, wie die Mitternacht,
Die Gegenwart ist falsch, das Leben lügt,
Der weiß es, der die Toten reden macht.
Die Toten, deren Zeugnis mir genügt,
Sollst du verhören über diesen Streit;
Steh auf und geh, ich hab es so verfügt.
Dann tritt die Zukunft in die Wirklichkeit,
Dann schaff ich Recht in die erneute Welt
Und richte wieder ein den Lauf der Zeit.«
Ich ging zu tun, wozu er mich bestellt;
Es schien in schauerlicher Nacht kein Stern,
Das Innre nur des Münsters war erhellt.
Geläut und Orgelton erschallten fern;
Sie glichen der Posaune des Gerichts,
Und ich dem Werkzeug in der Hand des Herrn.
Ich aber dachte nichts, und schaute nichts,
Und mühsam über Gräber tappend naht
Ich mich dem Quelle des verborgnen Lichts.
Des Münsters Tore sprangen auf, es trat
Hervor ein Priester, dessen Haupthaar weiß
Umwallte den geheiligten Ornat.
Mit Buch und Kerze trat zu mir der Greis,
Und sah mich schweigend an, und winkte mir,
Und schweigend folgt ich ihm auf sein Geheiß.
Ein gähnend Grab inmitten dem Revier
Der Gräber bot sich uns zum Eingang dar,
Davor mein Führer hielt und winkte: hier!
Wir stiegen durch dasselbe, sonderbar,
An viele tausend Stufen wohl hinab,
Und wurden in der Tiefe Licht gewahr.
Es wölbte höher sich der Gang und gab
Dem Aug ein unermeßlich Feld hinfort;
Wir beide waren stumm, wie selbst das Grab.
Ein Tisch, ein Stuhl, ein Schreibzeug waren dort,
Und einer Lampe Schein erhellte karg
Den nächsten Umkreis von dem Schreckensort.
Es lagen unabsehbar Sarg an Sarg.
Am Tisch zu sitzen wies den Platz mir an
Mein Führer, der sodann sich mir verbarg.
Und wie ich so verlassen mich besann,
Rief dröhnend eine Stimme durch den Raum,
Die jene vorzuladen nun begann.
Der aufgerufne Tote hörte kaum
Sich nennen, regt' er stöhnend sich, als sei
Er mühsam aufgewacht aus schwerem Traum;
Entrang sich seinem Sarg und kam herbei,
Schlaftrunken, staunend schauend in die Rund,
Und stellte sich vor mich am Tische frei.
Die Stimme tat ihm dann die Fragen kund,
Und unbestochen nach der Wahrheit sprach
Gewicht'ges Zeugnis er mit blassem Mund.
Ich aber, ob darob das Herz mir brach,
Verfaßte das Verhör, wie sich's gehört,
Und schrieb die schweren Worte treulich nach.
Es wurden auch in ihrer Ruh gestört
Die nicht verhörten Toten allzumal,
Und stöhnend in der Särge Schoß gehört.
Es waren aber, nach der Stimme Wahl,
Die Bürgerhelden Franklin, Washington
Die ersten in der Vorgerufnen Zahl.
Und ich, ich durfte, niedrer Menschensohn,
Betrachten dieser Herrlichen Gestalt,
Und trinken der verehrten Stimmen Ton.
Dem sechsten nach dem zehnten Ludwig galt
Der nächste Ruf; der Dulder schritt einher,
Ein schwaches Rohr, geknickt von Sturmgewalt.
Vernommen wurden dann Rousseau, Voltaire,
Dann Necker, Mirabeau, und, ängstlich bang,
Das blutbefleckte Schreckbild Robespierre.
Des nächstgerufnen Namens mächt'ger Klang
Erweckte Widerhall im Totenreich,
Wovor der Deckel vieler Särge sprang.
»Napoleon!« Er kam, sich selber gleich,
Gestützt auf des zerbrochnen Schwertes Knauf,
Im abgerißnen Purpur stolz und bleich.
Und viele von den Toten standen auf,
Begierig, den Gewaltigen zu sehn,
Und drängten sich um ihn und mich zu Hauf.
Und Fürst und Mannen wollten auferstehn,
Und rings ergoß sich der Verwesung Duft,
Ich fühlte schier den Atem mir vergehn.
»Zurück, zurück, Bewohner ihr der Gruft,
Die nicht ihr seid geladen vor Gericht,
Was doch verpestet ihr umsonst die Luft?«
Ich rief es, doch die Toten hörten nicht;
Ich streckte meine Hand nach ihnen aus,
Die Lampe fiel und es erlosch das Licht.
Nun warf sich über mich im Saus und Braus,
Unbändig und im Schutz der finstern Nacht,
Der kalten Leichen schauerlicher Graus.
Da bin ich vor Entsetzen aufgewacht.
Ich fand, wie ich die müden Augen rieb,
Vom Strahle mich des Morgens angelacht,
Vergessen und verschollen, was ich schrieb.


Por Jesucristo vivo, cada pieza
vale más de un millón, y que es mancilla
que esto no dure un siglo, ¡oh, gran Sevilla!
Roma triunfante en ánimo y nobleza.


— Qual a casa em que compraste
o sortimento que trazes?
— Noutra melhor não entraste,
nem pechincha melhor fazes.


Wer ist dort der alte Mann,
In einer Ecke fest gebunden,
Daß er sich nicht rührt und regt?
Vernunft hält über ihn Wache,
Sieht und erkundet jede Miene.
Der Alte ist verdrüßlich,
Um ihn in tausend Falten
Ein weiter Mantel geschlagen.


L'almo liquor che ai meditori suoi
fece Icaro gustar con suo gran danno,
e che si dice che già Celte e Boi
fe' passar l'Alpe, e non sentir l'affanno,
mostra che dolce era a principio, poi
che si serva ancor dolce al fin de l'anno.
L'arbor ch'al tempo rio foglia non perde,
mostra ch'a primavera era ancor verde.


Pak nachovými červánky
ret napojíte žíznivý,
s jásajícími skřivánky
vzduch rozvlníte zářivý!“


Gruß Euch, Ihr Sänger! einen Festesgruß
Aus meiner Heimat schall es Euch entgegen,
Aus meiner Heimat, wo im Vorgenuß
Sich frisch und fröhlich alle Herzen regen.
Gesegnet all ihr liederreichen Scharen,
Die gleich wie Vöglein wir im Lenz gewahren,
Zu unsren Büschen unsren Bergen kehren,
Mit ihren Liedern unser Elbthal ehren.


أَشْفَارُ جَفْنِكَ لم تَزَلْ
عندي أَحَدَّ من الشِّفارِ
وسطاك يشهد يا علي
بأَن جفنك ذو الفقار


I já tleskám, a však se mi zívá,
Co to? dím, a Mentor podtají:
Mína z srdce, tato z měšce zpívá.


Bouřily se šedé vlny,
však by tak se nebouřily,
kdyby nebyl hajduk Marko,
jejž v svém luně pohrobily.“ –


Por ti la mar ensaya olas y espumas,
y el iris, sobre el monte, otros colores,
y el faisán de la aurora canto y plumas,
y el búho de Minerva ojos mayores.
Por ti, ¡oh Guiomar!...


	Perché·lla va di guazzo,
vi priego che vegnate domattina
a ordinare la vostra medicina.


daha yağsın


A Páleč do smíchu se dal,
že zachvíval se chrám,
však ne, to není on; ten mnich
toť ďábel z pekla sám!


Wie manche Zeitung wird erdacht;
Da hat sich die versprochen,
Und die wird außgelacht,
Dieweil ihr Schatz die Treu gebrochen,
Und wird die Sache klar,
So ist das zehende Wort nicht wahr.


E ao meu canto e à moda antiga
que cantavam os machos à janela das fêmeas
no país dos Mourões
vou lavrando a escritura destas terras que são minhas
até além do Prata e além dos Andes
das Ibiturunas azuis
e um dia
no cartório de Ipueiras, Penedo ou Arapiraca
te farei a doação dessas léguas de sesmaria
do Passo de Camaragibe a Villaguay,
de Crateús, Ipu e São Gonçalo dos Mourões
até Buenos Aires e Santiago do Chile e Guayaquil e Bogotá
nos termos da doação de minha avó Dona Ana Feitosa a Santo Anastácio e
Dona Úrsula Mourão a São Gonçalo
e, te farei sobre essas braças de chão
um templo e uma cama de cedro sob o céu de Deus
à sombra dos plátanos e das carnaubeiras para onde
deitada no meu lombo vens chegand


Strach z bolesti po kvádrech roste,
zeď mocnější všech zdí,
a každý, kdo tu prošel,
byl sám, jako jsi ty.


Verbirg Dich unter Leichenhügeln,
Und wirf Dich auf den Marmorstein,
Den unsichtbar zween Genius versiegeln
Und Elysäer Blumen streun;


Ma so ben da Madonna el viver mio
Prender la forma e so che, a poco a poco,
Mi strugo, nei begli ochi ogni hor mirando.


Oh, könyörületlen, kemény és kegyetlen
Tigrisek és sárkányok,
Méltó siralmimon, szörnyű fájdalmimon
Néktek is, oroszlányok,
Essék meg szívetek, áradjon könyvetek,
Mérges vipera kígyók!


	Scherza in cima la vite, o ad altra pianta
In giù cadendo si congiunge e allaccia,
E di ghirlande il nudo sasso ammanta:


Sie scherzte nur und lachte laut,
Und ließ die Freier stehen:
Möcht lieber sein des Windes Braut,
Denn in die Ehe gehen!


Die Mönche konnten mittlerweil'
Baumstämme zusammenfugen;
Das war die Bahre, worauf sie alsdann
Den toten König trugen.


Errabat Diana suis immista puellis;
Quum procul ecce mei cospicit ora Ducis;
Atque ait: huc, Nymphae, concedite; namque propinquat
Qui regat in saevas certius arma feras.


Hätt' ich einen Mutterpfennig
Notabene, nicht zu klein;
Ein paar Flaschen leicht gewänn' ich,
Notabene, voll von Wein.
Fröhlich blieb' ich dann und wach,
Notabene, bis zum Tag.


És vergődtem, vitézül,
Hiénák, sakálok között,
Megtanultam, hogy bírni, marni kell
Mikor megütközök.


Hinter meinen Augen
Steigen goldne Länder, menschenleer,
Und ich schreite hehr, ein König,
Durch die goldnen menschenleeren Länder.


Oft lieg' ich müd' an kleinen schwarzen Seen,
Dem trüben Stöhnen lausche ich der Unken;
Und oft laß' ich, von wilder Sehnsucht trunken,
Den wilden Sturm durch meine Locken wehen.


Květu školy, cýrkve žádostivý
Štědře jměním obě fedroval, a)
Pilných žáků přítel dobrotivý,
Nuzné oděl, přechoval.


Helena smutná tichým šla krokem
mrtvolu kněze hledati v boru.


Helden-Muht /
gleicht der Glut /
der alls unterliget.
Sieg und Preiß
folgt dem Fleiß /
die Verharrung sieget.


A poznavše se, patří
tvář ve tvář dva sobě zcizení.
A v rumišti snů dar světla
o daru temna sní.


华景红梅两槛分
点成轻雪万枝均
依稀昨夜东风起
巳拆香苞漏泄春


幸有平生古战场
不妨高卧到羲皇
一朝冀北空凡马
须信骅骝道路长


Meu amor já veio de França,
Trouxe-me uma biciclete;
Ele diz que aquilo cansa,
Mas também não paga fret
GLOSAS


inocentes


Fede, spen e caritate
li tre cel' vòl figurare.
Li tre cel' (e l'arbur' pare)
sì tt'ensegno de trovare.


Dneska nebem mraky chodí
jako černá cikáňata,
na čele jim vojevodí
černá máma, černý táta.


The woman's blind, the Mother crys,
I see wit sparkle in his eyes.


Goldpalast und bemoost Dach stürzen ein.
Im Erdgrab und Weltmeer wer entschlummert
Schon lang' lag, Der erwacht. Wer lebet, hört
Graunvolles Erdbeben, stirbt und erwacht.


Pravus schwur bey Teuffel holen, daß er lieber ess' auß Thon
Als auß Silber; denn daß Silber war nun längst von ihm davon.


有时寒雨过
生怕素香差
细看枝头湿
方知濯更佳


Dieser vorsintflutlich starke,
Wunderbar gefeite Mann
Spürte Delila im Marke,
Als er stöhnend einst begann:
»Müd und matt ist meine Seele,
Deine Suada macht mich tot,
Daß ich's länger dir verhehle,
Halt' ich nicht mehr aus. O Not!«


Schrek ist Preiß für seine Nase, ja es reucht den fernen Streit,
Schwache trägt es sanftiglich: Stolze pfleget es zu beugen:
Also trug und also kämpfte Schwedlers Glaubens-Freudigkeit.


Gott schuff die Welt; Gott baut die Kirche durch das Wort;
Wo dieses nun nicht ist, da ist der Höllen Ort.


Kein edleres Gemüt ist auf der ganzen Welt,
Als welchs, mit Gott vereint, für einen Wurm sich hält.


Herr! beflamme meine Zunge / gib mir einen Feuer-Mund:
Daß dein' Ehr / den Strahlen gleich / mög' aus meinen Lippen scheinen.
Der du dich auf jeden setzst / Ach so würdig' auch den meinen.
Mach dein Lob' und Helden-Werke durch mich unbemündte kund:
daß dein hohes Wunder-Preißen schalle durch das grosse Rund /
wie du deine Herrschafft führst in der Herzen Glaubens-Schreinen /
Lebens-Safft in ihnen würkst / gleich als Moses aus den Steinen.
Gib daß ich / zum Kreiß aufflammend' / anleg mein vertrautes Pfund.
Laß mich deiner Allmachts-Trieb / die so sanfft Gewalt / stäts führen:
daß dein Wunder-süsses Sausen mich in Jubel-Wonn verzuck.
Laß' in allem meinen Thun deiner Krafft Bewegung spühren /
daß ich dein unsichtbars lenken mit geübten Werk ausdruck.
deine Stärke tränke mich / mach mich voll der Geistes Freuden /
daß ich jauchz vor gutem Muht / in der Seelen Wollust weiden.


Дышали твои ароматные плечи,
Упругие груди неровно вздымались,
Твои сладострастные тихие речи
Мне чем-то далеким и смутным казались
Над нами повиснули складки алькова,
За окнами полночь шептала невнятно,
И было мне это так чуждо, так ново,
И так несказанно, и так непонятнИ грезилось мне, что, прильнув к изголовью,
Как в сказке, лежу я под райскою сенью,
И призрачной был я исполнен любовью,
И ты мне казалась воздушною теньЗабыв о борьбе, о тоске, о проклятьях,
Как нектар, тревогу я пил неземную, —
Как будто лежал я не в грешных объятьях,
Как будто лелеял я душу родну


Pozůstavila polí lán
a zahrad v kyprém údolu –
z nás nikdo neměl z hadrů stan,
teď máme plnou stodolu.


Ich weis, du bist ein strenger Mann,
Den jeder zitternd ehret,
Du erndtest, was du nicht gesät,
Nimmst, was dir nicht gehöret.
Du Schalcksknecht, sprach der Herr im Zorn,
Dein Maul und frech Gesichte
Macht, daß ich deine Faulheit jezt
Nach deinen Worten richte.


Szóla hetedik is, kinek neve Thyrsis,
s ki hazáját elhadta
Azért, hogy egy kegyes, akihez szerelmes,
szerelmét megtagadta:
Régoltától fogva szerelem kínjába
éngem - mond - ki sí[KATA?


Fliehen nicht verräterisch – wie Sklaven,
Weggeworfen feigen Muts die Waffen, –
Meine Geister, hin im Augenblicke,
Stürmend über meines Lebens Brücke,
Wenn ich dich erblicke?


Quello amoroso e candido pallore,
che in quel bel viso allor venir presunse,
fece all'altre bellezze, quando giunse,
come fa campo l'erba verde al fiore;


圣德天同大
熙然万物春
谁知□载厚
发育辅深仁


Veder postù la fronte del Gorgonne,
e 'n quel che speri più diventi un angue,
se far tu non mi debbi più contento.


Weißeste Schickung / wer kan dich ergründen?
Heilig hoch / Weißheit tieff / Wunder versenkt!
Göttliche Heimlichkeit seltsamest lenkt /
machet oft Hafen und Sternen verschwinden.
Offtermals muß auch Erlösungs schnur binden /
daß man sich gänzlich verstricket gedenkt:
Freyhert doch wunderlichst wider uns schenkt /
lässet den Faden in Fäßeln offt finden.
Adler gehören / daß Göttlicher Macht
sondere Wunder man herrlichst betracht.
Glaubens-Gedanken in etwas hinreichen /
weil sie der Gottes-Lieb Klarheit zustreichen.
Völlige Zuversicht / Reiches versehn /
sollen als Strahlen / in dieses Liecht gehn.


Wann mich Gott für Schanden dort und für Schanden hier bewahrt,
Wann er an mir Seelen-Brot, wann er Mund-Brot nur nicht spart,
Geht mein Glücke, wie ich wil, in der allerbesten Fahrt.


Dein Lieben gab mir erst so rühmlich zu erkennen/
Wie deine Flammen schön/ großmüthig/ edel/ rein/
Daß/ wer sie hat gesehn/ so wie sie solten seyn/
Sie nicht erdulten kan/wie sie anitzo brennen.


Könnyel, sohajjal nem lehet
Kőkeblet meglágyítani.
A nő előtt, ha nem szeret,
Sohajod nyelve - khínai.


Dann fliegen die Pulse,
Mein mattes Herz
Erzittert lauschend,


Hogy ragya verjen, marjon mindenütt,
Hogy jöjjön a döghullák varja
Mindenkire, aki vén, savanyú
Akaratát most piszkosan akarja
Lelkünkön és a szennyes Hunnián.


Wenn wir ligen in hungers not
und haben nicht das geistlich brot,
verschmachten als die armen,
so kumet Cristus unser her
und jamert sich des volkes ser
durch sein miltes erbarmen.


E giunto a Pandar, da lui pienamente
intese ciò che esso far dovea;
laonde esso assai impaziente
la notte attese, la qual gli parea
che si fuggisse; e poi tacitamente
con Pandar solo il suo cammin prendea
in ver là dove Criseida stava,
che sola e paurosa l'aspettava.


Chce člověk vítězit a růst,
a ukoval dnů svojich řád...
On zalidňuje napořád
kout, dřív jenž do daleka pust...


Warhafftig sei nach Gottesbilde,
Das dir, O mensch, geschenkt so milde,
Als Gott warhafftig dich erwählt,
Und warheit dir zur Braut vermählt.
Du bist aufrichtig nach dem Orden
Jehovens erst zum menschen worden:
Di warheit hat dich gantz erlabt,
Weil dich nach sich Gott höchstbegabt.
Imehr dich warheitslibe rüget,
I näher wirstdu Gott verfüget.


Me adelanté el corazón,
como si fuera un reló,
hacía la hora tranquila...
Pero no vino la dicha
—la dicha estaba en su puesto
y aquel ardid era necio—,
¡ni fue el punto nunca, nunca!
—Ya la realidad, confusa,
vivía en la hora pasada
de aquella desesperanza—.
¡Con qué dolor volví atrás
tu hora, corazón sin paz!


¡Llora ¡ay! cuando al deber y a las ideas
sacrifiques tu bien, y, en torpe juicio,
tu ofrenda santa escarnecida veas!


不断莲枝不见丝
丝长无补断莲枝
他生愿作田田叶
捧尔芙蕖出水湄


Es kämpfen nicht Waffen, nicht Pulver, nicht Erz,
Es kämpft das deutsche, das pflichtheiße Herz.
Es fliegt an die Grenzen, es schützt sich sein Land,
Es drängt sich zu opfern, es wurde zum Brand.
Wir wollen es segnen, besingen laut.
Furchtlos dies Herz zur Zukunft schaut.
Dem deutschen Mann, dem deutschen Weib
Lebt um dies Herz kein banger Leib.
Eh' ihr nicht beiden das Herz entreißt,
Zertretet ihr niemals den deutschen Geist.


Então diz, que finíssima madeixa
Lhe ondeia sobre o ombro torneado;
Ali suspira o triste, ali se queixa
De ir já sendo por ela desprezado;
Conta, chorando, que esta ingrata o deixa
Por esbelto cadete, que rafado,
Por mais que ao usurário os soldos peça,
A bolsa sempre tem como a cabeça.


»Nein, solch ein Stunk gehört an die Luft!
Sie werden sehen, wie ich Sie vertreibe.«


Herr! was du willst, das soll geschehen,
Auch weinend ehr ich deinen Rath;
Doch hört dein Will auf unser flehen,
So laß auch mich die Gnade sehen,
Die oft ein reines Herz erbat!


En pedestal de ola
el mar levanta el canto:
      ... ... «¿hacia dónde
      tú, si no hay...
      ... espacio donde puedas contenerte?»
Incansable viajero sin navío
rumbo de ala tendida hacia un país
de imaginaria geografía
donde tan quieto estás... ...
      ------
¿Oyes tu canto bajo la noche sola de los trópicos
desde un sinfín de estrellas y de islas
y playas inasibles de silencio
en la infinita orilla transitando
eco de oleajes de astros de palabras...
¿Dónde toca tu voz?
¿Dónde tu mano alcanzará su tiempo?
Tu mano alucinante de poesía
tu solo tiempo logrado al fin
en el hallazgo de tu rama y de tu puerta.
¡Es el mar —Palés— que te abre
sus brazos constelados!
Cruzado de silencio el roto puente
del amor al Amor
en música de lágrimas tendido.
Del amor al Amor penar penando
como se pena el sueño y el olvido.
¡Salvado estás de aquel atroz calmazo!
De sal y sed tu corazón transido... ...
¡Qué catedral de jazmines incensiada
de tu pasión atroz oficia el salmo!
Tremenda humanidad de corza herida.
Tallo de luz-diamante esfuminado.
Columbrada azucena de poesía
en palabra y oleaje tranformando
la voz del mar que en mar de voz
te canta un cielo abierto
en claridad del alba estremecido.
Recuerdo... eternidad...
Voz y silencio.
En la hora de la isla
y la palabra
           «que es como un despedirse
           y una ausencia...»
miras un niño
y tu mirar se vuelve
Dios y llanto
brisa de nieve y nube en lejanía
remanso de huracán
—ola vencida—
tumbo en la orilla de la más sola soledad
sin canto:
           ...«tiran de ti con tenue hilo de estrella»
Te llaman y te vas
—ala rendida—
y el amor y el Amor
se van contigo...
Salvado estés — Palés
que el mar te canta su infatigable ola
de poesía.


今人不如古
像设亦如是
若云真大士
去之乃千里


Schaut wie Pompejus stirbt! wie er zu einer Zeit
Halb auff dem Land', 1 und halb im Wasser Schiffbruch leidt;
Wie er sein Leben hier mit seiner Schiffahrt end't,
Und wunderbar zugleich in zweyen Hafen länd't. 2


Čas prošel, ženy přišly. Pláč a lkání.
Noc byla smutna. Časně za svítání
ryk trouby zněl, Giudicce v stany vcházel;
kde ženu s mužem našel, doprovázel
svou cestu úsměvem a hlavy kynem.
Tu v jednom stanu kryt opony stínem
sám seděl muž. – Což nemáš ženy, brachu?


杏园北寺题名日
数到如今四十年
点检生涯与官职
一茎野竹在身边


Que je marmotte en boitant !


Chytrák myslí: „To jde z tuha!“
ze slámy se zvedá,
„padne-li teď rána druhá,
padni na souseda.“


Fő vala ott Szécsi, Ujlaki (mert távol
A Laczfi-rokonság, s Dénes az apjával),
Barta, Lukács, mind a kettő Hedervári,
Kanizsai János: nagy törzsek sudári.
Apróbb nemesekből: a Nercsei, Vesszős
A király testőre, vala még föltetszős,
Dobai, Soós, Lengyel, Moroczok, s több számos,
S vice-lovászmester Besenyei János.


Tema, tema mi error vuestra justicia,
hoy más que nunca pues rebelde, y ciego,
veo la luz, y vivo deslumbrado


Tudod mi fáj nekem
Testvér? Dehogy tudod.
Bár senki sem jutott
Lelkem lelkéhez Nálad közelebb.


¿Cómo poder decirle, que lo espero con ansias?
¿Cómo expresarme y lograr que él me entienda?
¿Cómo traspasar las distancias y llegar junto a él?
¿Como atrapar su alma y lograr que me añore?


Wo aber bleibet meine Pflicht
An deinem hohen Ehren-Feste?
Der Abtrag ist schon eingericht.
Die Ehre führe dich beständig auf das Beste.
Das Glücke weiche nicht von dir;
Der Lebens-Fürst und Seegens-Herr der Fluren,
Der benedeye deine Curen,
Und halte dich gesund; so kanst du nach Gebühr,
Dein anvertrautes Amt verwalten.
Gott lasse dich, doch spät, in Ruh und Glück erkalten.


Jediný pozdrav v potkání cestou,
všem Odpuštění;
jediný název v rozdílu stavu
v království jeho: Bratře!


إنِّي إذا مَا الحَربُ أَبدَت نَابَها
وَأَغلَقَت يَومَ الوَغَى أبوَابَها
وَمَزَّقَت مِن حَنَقٍ أثوَابَها
كُنَّا قَدَامَاها وَلاَ أذنَابَها
لَيسَ العَدُوُّ دُونَنا أَصحَابَها
مَن هَابَها اليَومَ فَلَن أَهابَها
لاَ طَعنَها أَخشَى وَلاَ ضِرَابَها


Ostara, die Ungestüme,
Liebevolle, die die Welt
Wie ein Bund von Maienrosen
An die vollen Brüste hält,


Na noze zemdlené s tou koulí galejníka,
již nad tvé kotníky přikoval první hřích,
ó rci, kam vlečeš se, v tmy jaké nové vniká
pouť tvoje, člověče, v sklon věku v mlhách zlých?


Sein goldnes Lachen – niemand lachte so! –
Wie macht' es Jeden in der Seele froh!


A szép arc, mint tavasz virága,
Alig virul, hervadni kezd,
Csak egy szépség van, mely sirig tart,
Mit érzésünk másokra fest.


Er schwimmt im Blutte
Von Peitsch und Riemen/
Wird uns zu gutte
Voll rother Striemen.


Und, Brüder, ist hier unter'm Mond.
Nun unser Tagwerk aus,
O dann entläßt nicht unbelohnt
Die Menschheit uns nach Haus.


Když jeden den ji pohltilo
obrovské město, jeho vřava,
jak všecko na ní rozsvítilo
se nově, jak chce den a dává.


Entonces...
¿Quién es que aquí me dice: —mira esta niebla, ven
a recordar tu forma primitiva? ¿No sientes
que andan peces antiguos por tus venas recientes?
¿ Quién el útero virgen del pensamiento
preña?
Algo que vaga, crea, si es un ocio que sueña...
Ven a mirar tu origen que es casi amorfo, ven.
No ves que hay un solemne misterioso vaivén:
una onda que viene de no terrestres puntos
y alimenta con hondo e inefable alimento
los más sutiles filtros que hay en el pensamiento.
Barro y alma ¿qué han hecho? ¿Quién los ha
puesto juntos
en este espacio ardiendo que va en el cuerpo mío?
¿Hay acaso un sentido no propio que trabaja
desde un remoto aliento tercamente en mis cosas?
¿Si he sido yo otras veces, si tal vez soy el río
que desde alguna oculta montaña siempre baja,
puedo yo estar tranquilo de este andar que no es mío?
Aire puro, a ti solo puedo decirte algo;
si vengo de las nieblas, ¿quién me ha puesto de galgo
en esta caza oscura donde una voz escucho,
una voz que me empuja, una voz que me manda
a recoger, aún viva, la codiciada presa...?
Pero, aire puro, dime: ¿por qué con ella lucho,
y entre mis dientes sangra sólo luz que se agranda,
como si entre mi boca mordiera la belleza?
¿Dime, aire puro, dime, qué voz es la que escucho
que ya no me detengo y es con la luz que lucho?
¿Es que ya entre la sangre que va en el cuerpo mío
lo más distante tiembla con mi nombre,
igual que aquella altura que tiembla bajo el río?


Describo el mayor llanto y primer hombre
en este funeral, que el orbe extraña,
ceniza ya del fénix, que en España
renace el sol en su mayor renombre


Beim ersten Leuchtturm von England,
Frau Königin still auferstand,


Kdy Řím se modlil, míchaje své jedy,
a k meči chabý, neschopný váš syn
k nám s loutnou zrádné chodil na výzvědy,
zrál v zemi Jiříkově slávy čin.
Nám, vaši králové kdy sotva četli,
psal věčné pravdy rolník filosof
a témy lži, jež blínem u vás kvetly,
svál pravdy dechem v hrstku planých slov.


Imaginate con che rime rozze,
con che nefandità da melodramma
il poveretto cingerà di fiamma
la sposa che morì priva di nozze!


Pod Beňovskou skalou
bílá kaplička.
U ní v stínu sítí
studánka se svítí
jako perlička.


Amor è sol che mi fa dolcemente,
Per gli occhi di Madonna, tanta guerra,
Drizzando a quegli tutti i pensier mei.


Jungfrau mögt ihr uns grüßen, auch Fräulein, Mühmchen und Bäschen;
Kommt ihr uns mit der Mamsell, drehn wir den Rücken euch zu.


A kdyby bouře stihala
tvé půvaby, tvé půvaby –
já bych tě přikryl srdcem svým,
až přešla by, až přešla by.


Hrsť petrklíčů a krvavých máků a kopretin rád bych teď měl
pro jednu mi drahou hlavu a sněžných spánků běl...


Montagne, Günstling der Natur,
Es sollte dich nur der, den Witz und Freiheit adeln,
Weil er dir rühmlich gleicht, erheben oder tadeln;
Dem sei ein Socrates; wo nicht, ein Epicur!
Du bist, zu aller Lust, in dem, was du geschrieben,
Nachlässig schön, und lehrreich zweifelhaft,
Unwissend voller Wissenschaft:
Auch der dich meistert, muß dich lieben.
Und heißt wol der mit Recht gelehrt,
Dem nicht dein Buch Geschmack und Kenntniß mehrt?


Csöndes egész világ, béke van a földön.
Édesen szendregve pihennek a népek.
Mint a forró nyári dél a néma erdőn,
Olyan a föld, s olyan édes most az élet.


Renegad del amor. —Vivan las bellas
copas, a las que doy sabrosos besos,
porque en los labios cristalinos de ellas
están los goces del Edén impresos.
Amo tanto las copas y botellas,
que me llena de envidia hasta los sesos
el mosquito sinóptico que boga
en rojo vino, hasta que en él se ahoga.


Der Wahrheit Licht das weiß von keiner Nacht, mein Christ,
Ein eigner Tag scheint dir, im fall du bey ihr bist.


to nešťastné a prokleté mé jméno
tak s láskou, jako v žití posud nikdy,
a taje dech a nevěře svým smyslům
já visím na tvých rtech: Což není nutno umřít...?


Wie kommts dann, daß man Leute siehet,
Nur, daß man sie gar selten findt,
Die weder sich ums Amt bemühet,
Noch, wenn sies haben, schwürig sind?
Das macht, weil sie im Lehrer-Orden
Nicht erstlich Jesu Jünger worden,
Und nun von Ihm gerufen seyn,
Ist ihnen wenig dran gelegen,
Wie stark der Beicht- und Decem-Segen,
Sie samlen sich nur Seelen ein.


Io dissi a lei: «Questa pena che senti,
s'egli è onesto, di' donde diriva
e gli amari sospir che fuori avventi;


Ó živote, jenž slep rozdáváš květ
a na hruď nahou nasazuješ zbraň,
kde koho zraníš, jak mu souzeno,
květ útěchy mu také polož v dlaň.


يا جمال الدنيا ولولاك كانت
عاطلا من قلائد وجمال
دفع الله عنك مكرُ الأعادي
ووقى في علاك عدرَ الليالي
بك عزّ الإسلامُ واتّضح الحقُّ
وأعشى الهدى عيونَ الضلال
إن يكن زارك السقام فما زار
سوى مهجة الندى والمعالي
كان أهدى إِلى الصواب لو استف
داك من نفسه ببعض الموالي
فالأعادي أقلُّ عندي أن يف
دوك في حالة من الأحوال
لستُ أدعو إِلاّ وجل دعائي
صرف الله عنك عين الكمال
فأصاباتها تخاف على مث
لك يا مفرداً بغير مثال
طال ذيلي بطول عمرك عز ال
دين في دولة وفي إقبال
إنني ما اتّفتك أيدي الليالي
وجنت ما جنت فلستُ أبالي


De Has' weer bang – he hęv de Pot:
Swinęgel seet der breet un grot,
Un segg: Wat dünkt di, Nawer Matten?
Wi sitt hier fuchdi un in Schatten,
Wi swirt mal um! wi drinkt mal dœr!
Uns Krogweerth kriggt je Schüllgns dervœr.
De Sünndag is de slechste Dag,
De Schosters holt Kantüffeljagd,
Swinęgels ut de Püll to rappsen.
Ik fürch mi gar nich vœr de Tappsen,
Doch makt se Fru un Kinner bang;
Ik ga un spikeleer so lang.
Wüllt wi mal glik blau Maandag maken?
Di knickt se doch je sunst de Knaken.
De ganze Landwęhr is mit Lüssen,
Ik heff man hört, de krigt je Büssen.
Gif an! wat schüll wi mal beriten?
Hest Lust mal inne Wett to smiten?
Schüll wi mal wrangeln? wullt mal haken?
Hest Moth, en Barentog to maken?
Ik harr noch Lust, den Bull to narrn:
Wa schull de Bengel grimmi warrn!


Will nicht verwiesen/
Nicht seyn veracht/
Zeigt gegen diesen
Ein Herculi sche 8 Macht/
Wo sie einmal geschlichen ein/
Da will sie seyn/
Und solte sich entgegen
Enceladus 9 auch legen.


Čas večera jde sladký, snivý... Jeho dech
se jizbou stmělou blaze šíří... Hlava bádá,
co bylo v žití kdys. Sta vidin obepřádá
mne kouzlem svým, sta snů si hraje po oknech.


The very Songs I frame
Are Faithless to thy Cause,
And steal the Honours of thy Name
Unto their own Applause.


Da mole produção da cana loura
Verdeja algum terreno, outro se doura;
O lavrador a corta, e lhe prepara
As ligeiras moendas; ali pára
O espremido licor nos fundos cobres:
Tu, ardente fornalha, me descobres
Como em brancos torrões haja tornado
A estímulos do fogo o mel coalhado.


Bús vihar kél, duzzad a hab,
Vízközépen csolnakom;
Isten hozzád, messze kék part!
Isten hozzád, hű lakom!
És te lyányka légy szerencsés,
Kit más boldog karja bír!
Szikla s örvény én körűlem,
S hullám közt vár puszta sír.


Diesen Leib, den schenke
Ich Dir lebend wieder, –
Ewig an mich denke!«


Daleko nebes, blíž pekla
štvou nás mořem, zemí.
Dali nám meč a pušku:
zabíjejte, škrťte, věšte,
pro království boží na zemi,
ve jménu lidskosti,
pro svůj podíl, jenž vás čeká
při velkém rozdílení.


sugga, in supremo annunzio,
non crema e cioccolatte,
ma superliquefatte
parole del D'Annunzio.


Cubram-lhe
o rosto, meus olhos ofuscam-se;
ela morreu jove
John Webster


Deh, non abbia per me, signor, bandita
vostra pietà quella man sacra, a cui
la bilancia e la spada Astrea consegna:


سوف أرحلُ ربّما يلقاني من أرجو لقاهْ


Bist du's?


Unverändert in dem Leben,
Unverändert in dem Tod!
Was mir Zeit und Glück wird geben,
Es sey Freude, es sey Noth;
Alles ist mir einerley.
Ich bin immer froh und frey.


	però che un conte di legnaggio dritto
d'Ugo d'Angier, Ruberto in nome detto,
per vendicare i suoi di tal dilitto,


Když se plamenem
Slunko rozhoří,
Družka žertujíc
S tebou švítoří!


Pero al llegar con la barca,
Y al agitar con los remos
El agua, veloz corriente
Llevó el cadáver. Suspensos
Siguiéronlo un corto rato
Con los ojos, y muy presto
Fué leve punto en las aguas,
Y de vista lo perdieron.


Dein Herze liebet, sucht und zeucht
Mit innigstem Begehren;
Du bleibest unermüd't geneigt,
Könnt'st mein doch wohl entbehren.


Von wen ick't heww, dat segg'ck nich nah
dat Kind, mit dat ick gah.
Ji spiet vor mi as vör'ne Hur;
wat seggt ji Slimms mi nah?


Die Katzenfreundin gönnt dir dann ein Plätzchen
Auf ihrem Schoß, um, wo nicht dich zu streicheln,
Doch mindestens mit Bosheit dich zu reiben.


—¿Qué quieren ser? —Vergüenza de un soldado,
aunque él los cuelga aquí por maravilla.
—¿Qué piden a la iglesia? —Su capilla,
si a necedades vale lo sagrado.


O mein beistand, mein ruhm, hilf, pracht und kraft
numehr in staub verkehret,
ohn welchen ich gleichwie ein baum ohn saft
der durch den stral entehret;
ach, von wie hoher seligkeit
mich stürzet deine sterblichkeit.


Oh du, wenn die Knospen deiner welken
Brüste unter deinen tastenden Fingern
wieder schwellen wie in jüngern
Nächten – oh, dies Schwelgen –


Jakoby rozlitá v dálku z Tvůrce teď vzkypěla číše,
nejistá v konturách svojich v měsíci zdřímla si tiše,
tušíš jen v mlze obzorem zvlněné tmíti se lesy,
pod nimi lučin koberce, pole pak zoraná kdesi,
bílé jak tečky vesnice drobné v šeru tom svítí,
v stříbrnou mlhu nejasnou rysy všecky se řítí,
jakoby ještě nestvořen kraj ten v zárodku dřímal,
k životu světla proud mu jen chybí, jenž by jej jímal.
Sladké to snění! Dojemné ticho! Necítíš v tuše,
tobě jak spící v měsíci kraj ten rovný jest, duše?
Tobě jak jemu veletok schází mocného světla,
spousta by tvojich pokladů v tvary tryskla a zkvetla.
Vyčkej, však zdřímni si zatím, krajina v luně jak dřímá,
v závoji lehounké páry nejlíp sen před jitrem jímá!


Jetzt, da die Welt in Schmerzen
Kalt liegt und blütenarm,
Umfängt in deinem Herzen
Ihn noch ein Frühling warm!
Fern von der Welt Getümmel
Ruht dort ein Stern im Himmel,
Fühlt nicht der Erde Harm.


Doch war das Leid, das ihn gefangennahm,
Nicht meinem gleich an Bitterkeit und Schwere;
Er weint' im Zorn um seine Lieb' und Ehre,
Ich weint' um meines Vaterlandes Gram.


Den Erdenkreiß bewegest du,
Daß Seine Gründe beben,
Die Berge waklen sonder Ruh'
Und alles Land daneben.
Die dikke Wolken trennen sich,
Gott selber donnert grausahmlich,
Die Blitze leüchten weit und breit;
Nichts ist befreit,
Den Feür und Wasser stehn im Streit.


振威驰突过天山
擒敌如神指顾间
底事战尘收不起
陈云西下望阳关


»Ertrag, ertrag es als ein Mann.«
Erbärmlich feiges Memmenwort!
Vollstrecke endlich doch den Mord –
Und laß die Toren schwatzen dann.


La caterva di tanti in tali imprese,
nel superar l'un l'altro mostri come
la invidia è gloria in le degne contese.


Der muß ein Esel seyn/ wer tobt auf Frauen-Blut.


tú,
la elegancia
de tu presencia
natural
tan próxima,
mi vertiente
de diamante, mi
arpa,
tan portentosamente mía:
tú,
paraíso
o
nadie,
cuerda
para oír
el viento
sobre el abismo
sideral:
tú,
página
de piel más allá
del aire:
tú,
manos
que amé,
pies
desnudos
del ritmo
de marfil
donde puse
mis besos:
tú,
volcán
y pétalos,
llama;
lengua
de amor
viva:
tú,
figura
espléndida, orquídea
cuyo carácter aéreo
me permite
volar:
tú,
muchacha
mortal, fragancia
de otra música
de nieve
sigilosamente
andina:
tú,
hija del mar
abierto,
áureo,
tú que danzas
inmóvil
parada
ahí
en la transparencia
desde
lo hondo
del principio:
tú,
cordillera, tú,
crisálida
sonámbula
en el fulgor
impalpable
de tu corola:
tú,
nadie: tú:
Tú,
Poesía,
tú,
Espíritu,
nadie:
tú,
que soplas
al viento
estas
vocales
oscuras,
estos
acordes
pausados
en el enigma
de lo terrestre:
tú:
la elegancia
de tu presencia
natural
tan próxima,
mi vertiente
de diamante, mi
arpa,
tan portentosamente mía:
tú,
paraíso
o
nadie,
cuerda
para oír
el viento
sobre el abismo
sideral:
tú,
página
de piel más allá
del aire:
tú,
manos
que amé,
pies
desnudos
del ritmo
de marfil
donde puse
mis besos:
tú,
volcán
y pétalos,
llama;
lengua
de amor
viva:
tú,
figura
espléndida, orquídea
cuyo carácter aéreo
me permite
volar:
tú,
muchacha
mortal, fragancia
de otra música
de nieve
sigilosamente
andina:
tú,
hija del mar
abierto,
áureo,
tú que danzas
inmóvil
parada
ahí
en la transparencia
desde
lo hondo
del principio:
tú,
cordillera, tú,
crisálida
sonámbula
en el fulgor
impalpable
de tu corola:
tú,
nadie: tú:
Tú,
Poesía,
tú,
Espíritu,
nadie:
tú,
que soplas
al viento
estas
vocales
oscuras,
estos
acordes
pausados
en el enigma
de lo terrestre:
tú:


受降城外草芊芊
曾记嫖姚北伐年
不见燕然铭塞上
汉家天子重安边


Dobra jsi jak jehňátko,
hbita jako lasička,
úlisna co koťátko,
mlsna však co kozička.


Così di giorno in giorno el cor si sface,
sperando indarno, e vegio in pianto e gioco
sempre speranza infine a morte verde.


Und Volk beschau' ich, unübersehbares,
Und Meer und Hafen, auch die geschmückte Stadt,
Und Athenaeas Fels und oben
Zeus Atabirios goldne Wohnung.


الشَّيْخُ قَالوا قَدْ غَدا سَالِكا
فَقُلْتُ لِلنّارِ غَدا سَالِكا
لا تَغْتَرِرْ بِالزُّورِ مِنْ فِعْلِهِ
كَمْ فَاتِكٍ تَحْسَبُهُ نَاسِكَا


In ein Brillen-Futter muß bey Hoffe stecken
Augen, wer Gesichte lange wil erstrecken.


Zhyň tělo tvé i duše zhyň;
jeť obé plno lat,
buď popraven! Ať s toporem
již přijde mistr kat...


Estou
"prenhe" de silêncio,
Abortei em mim o canto
Sempre a temp
Sempre há tempo,
De em s ser seco ou fecund
Mais que sec
Mas que fecundo?


Nas tuas leves setas
Nas flâmulas gentis
Que cantam os poetas
E os namorados juvenis,
Que longos ópios e letais licores,
Que pântanos de lodo e que furores,
Que grinaldas de louros e de espinhos,
Que abissais labirintos de caminhos!


Oggi l'empio lasciando, antico stile,
A te con tutto il cor mi sacro e dono;
E come tu li miei, così perdono
Io gl'altrui falli, in questo a te simìle.


بفتحِ الدينِ شُرِّفنا
رفيقٌ وافرُ الفضلِ
أيخشى القفلُ منْ لصٍّ
أليسَ الفتحُ في القفلِ


Já válčil za vlast, církev svoji,
za její rozkvět moderní –
a všude na mne sápali se
psi mizerní a dotěrní.


Bámult a gyermek, nagy szemét kinyitva,
Az aggok hallgatták, gyáván sunyítva,


Friede war um mich. Durch Blumenstellen
Wandelte mein unbefangner Schritt,
Wie ein Lenztag, der aus seinem hellen,
Sonnenroten Morgenhimmel tritt.


Morgen opfern wir die Pferde,
Wiehernd edle Ungetüme,
Die des Windes Geister zeugten,
Buhlschaft treibend mit der Seekuh.


Snad našich nepřátel to krev,
již myšlénky se bojí
a proti všemu pokroku
jak čínské copy stojí.


Era o último amo A casa fria,
os pés molhados no escuro chã
Era o último amor e não sabia
esconder o rosto em tanta solidã


S'erano assisi, e porre alle vivande
voleano man, quando il signor s'avide
che l'alloggiar due donne è un error grande:
l'una ha da star, l'altra convien che snide.
Stia la più bella, e la men fuor si mande,
dove la pioggia bagna e 'l vento stride.
Perché non vi son giunte amendue a un'ora,
l'una ha a partire, e l'altra a far dimora.


E la Bontà ineffabile, ch'invano
non fu pregata mai da cor fedele,
leva gli occhi pietosi, e fa con mano
cenno che venga a sé l'angel Michele.
- Va (gli disse) all'esercito cristiano
che dianzi in Picardia calò le vele,
e al muro di Parigi l'appresenta
sì, che 'l campo nimico non lo senta.


Wagt sich kaum zu Wipfeln hochzuschwingen,
Heller Freude Stimme scheint erstickt –
Wer kann Deutschland frohe Botschaft bringen?!–


Ach, es ist ein bittres Leiden
Und ein rechter Myrrhentrank,
Sich von seinen Kindern scheiden
Durch den schweren Todesgang!
Hier geschieht ein Herzensbrechen,
Das kein Mund recht kann aussprechen.


Schlaftrunken fahren die Gäste auf,
Sie schütteln das Lockengeflecht,
Und rütteln im Hin- und Widerlauf
Die Koller sich rasch zurecht.
Die Kohle im Schlot, der Wein im Krug
Ist todt, es schauert die Herrn,
Sie waschen den Kopf, sie haben genug,
Sie hören den Jagdruf gern.


öteden


Doch ha, nun ſchwebet ſie ſelber herein,
Die lydiſche Amazone,
Goldſpangen auf nacktem und roſigem Arm,
Auf bräunlichen Locken die Krone.


أَنا بَشَّرتُ أَبا سَع
دٍ فَأَعطاني البِشارَه
بِأَبٍ صيدَ لَهُ بِال
أَمسِ مِن دارِ الاِمارَه
كُلَّ يَومٍ لِأَبي سَع
دٍ عَلى الأَنسابِ غارَه
فَهوَ يَوماً مِن تَميمٍ
وَهوَ يَوماً مِن فَزارَه


El innét, el a városból,
Fogjatok be hamarjába,
Hadd rohanjak, hadd röpűljek
Más vidékre, más országba!


莽苍疏林下
双禽相因依
终然自得性
何必上林飞


Quante volte li disse: "O bella dama,
Cognosci l'ora della tua ventura,
Dapoi che un tal baron più che sé te ama,
Ché non ha il cel più vaga creatura.
Forse anco avrai di questo tempo brama,
Ché il felice destin sempre non dura;
Prendi diletto, mentre sei su il verde,
Ché lo avuto piacer mai non se perde.


Co můžem druhu říci druh?
Ve povinnosti spjati kruh,
jdem oba ve jhu stejném dál;
jen chvílí se nám uvolní;
a v těch se srdce rozbolní
a pláče Ideal!


Teď se jí líčko zrumění
co vesny ráno – ranní zář,
a hnedle vedle srdce neklidné
u mraky jasnou halí tvář.


So immer Seit-wärts-schielerlich
So Seiten-Heimweh-fühlerlich
So Lamms-Herz-Grufft durchkriecherlich
So Lamms-Schweiß-Spur-beriecherlich
An der magnetschen Seit
So Jesus Schweiß-Tropf-haftiglich
Vor Liebes-Fieber schütterlich
Wies Kind voll Geistes.


Frau Done hat ihr Schmuck gereut,
Das büßt der Jüngling und die Maid.


Süh an! wats dat vœrn Lęben?
Wat hebbt de Vageln vœr?
De kamt an ganzen Hęben
As graue Wulken hęr.


Du bist nicht kalt, Elisabeth – nein! nein!
Doch meine Seele liebt das Bacchanal,
Da die Gefühle durcheinanderschäumen,
Gen Himmel schießen, in verzückter Brunst
Sich lodernd um die Frucht des Staubes klammern ...


仙鸟飞来练带斜
踏翻云影碧桃花
谁令天上传消息
春到瑶池阿母家


Temor não cause tanta imiga gente:
Posta onde só é segura a confiança,
Aprendendo em Davi quanto Deus sente
Que se ponha nos homens a esperança:
E exemplo é grande Gideão, valente
Deu com número eleito ao Céu vingança;
E Xerxes viu na multidão contada
A confiança vã desenganada.


„Ich liebe dich!“ — „Du biſt ſehr intereſſant.“
„Ich liebe dich!“ — „Ach das iſt längſt bekannt!
Ich lieb' Geſchichten, neu und nicht erfunden —
Erzählſt du nicht, ich bin im Nu verſchwunden.“ —


Eis chegados da serra os dois filhos da Iria:
O mais velho, o Patrício, inda à larga cintura
Traz um grande punhal, e, veemente, murmura
Bruscas imprecações de trágica ironia.


Řekl pan ministr Švehla,
(jak je dávno tomu!):
„Sedmadvacátého ledna
musíte jít domů.


朝从前山看
莫与后岭对
晓雾或纷纷
晚烟增紫翠


Die kalten Winde bliesen
Mir grad' in's Angesicht,
Der Hut flog mir vom Kopfe,
Ich wendete mich nicht.


Jak šelest listů, vadnoucích kdes v poli,
zní moje píseň nesoucí se k Vám,
že při ní bídným tak si připadám,
až duše zoufá si a srdce bolí.


Dokončil Krok s věčnými bohy radu
a vyšel na dvůr kamenného hradu.
Sem bohatýry pozval, kupce, Sasy
a v starodávné síni strojil kvasy.
Tu jeho lechové a vladykové,
tu jeho kmetové a vojvodové
ve starobylém rodných otců kroji
na křeslech zaujali hodnost svoji.
Tu ženy lepotvaré, lepošaté
se usadily za poháry zlaté,
tu pěvců chvějné rokotaly struny.
A jak noc zamračeni sedí páni,
jak hvězdy jasné ženy kolem září
a kněžna Niva s poubledlou tváří
jest rodnou dcerou svítající luny.
Ret siná, chví se ruka, prch’ klid skrání
a duše chví se nepokoje ledem. –
Jest víno prudkým otráveno jedem!
A již se pití, jídla na stůl snesla.
Krok povstal vážně s dubového křesla
a první víno ze svatého rohu
za obět podal nejvyššímu bohu
a vládci velikému Perunovi;
když domodlil se prosebnými slovy,
když dokonal, pil ze svatého rohu
a nejstaršímu podal píti kmetu.
Pak pozlacený pohár klidně zved’,
v němž namíchán i podán mu byl jed,
a nachýlil jej k nachovému retu. –
Viz! bledá Niva jak blesk v kmitném letu
se mihla, zamihla se v rychlém skoku
a odňala mu jedovatou číši –
mdlá ruka její nezvedla ji k výši
a neschýlila k prahnoucímu retu.
Jek nastal, křik a šum a divé zvuky
svým křídlem poplašily smutnou tiši.
Třas poletoval po kamenném týně
a ruku tiskl rodné sestře – hádce.
Vrah netušený, vilný vrah a zrádce
jak vítr prchal z pobouřené síně.
Krok stál tu chvíli chladný jako z kovu
a před ním žena jeho, žena mladá.
Zrak jeho jak šíp smrti na ni padá
a ucho k vášnivému kloní slovu,
jímž zaplakala žena jeho lepá:
„Prut hanby bílá ňadra moje tepá
a líce rozdírají pohan nože,
blesk pomsty bije v lůno mého klína:
já poskvrnila čisté tvoje lože,
já jedu přimíchala v číši vína!“


Bin von der Erde weit getrennt,
Liegt Alles unter mir;
Doch Flamme, die im Herzen brennt,
Sie glüht und blüht auch hier. –


O pomoc zde rychlou vzívá bohy,
Ti jí okřídlili spěchem nohy;
Zdá se býti tak co větra plémě,
V běhu sotva dotýká se země.
Mnozí za ní pádí, co jen ducha měli,
Za ní pouští spěchající střely.
Vyvázla již v bezpečenství;
Slavme její nohy, tak co udatenství!


Die jungen Damen werden nie mehr »blind«,
Die jungen Herrn sind meistens eitle Schöpse
Und – last not least – die echten Thränen sind
Noch seltner heute als die echten Möpse!


Imhol őzike-lépésekben
kis rüggyel szájában a lány.
Bűvös fogam koppanva ejti
megszolgált, kesere pipám.


Ewig, ewig wird Sie leben,
Ist Sie nicht der Zeit geblieben,
Hat Sie uns doch Kraft gegeben,
Daß wir Sie auf ewig lieben.


Bald sieht man sie sich schnell verdunckeln;
Bald wie Rubin und Purpur funckeln,
Durch wechselnden Empfang des Lichts.
Bald gleichen sie erhabnen Bergen,
Bald werden sie zu kleinen Zwergen;
Bald sind sie klein, bald grob, bald nichts.


几年灯火客长安
三十无成亦自惭
吾道寂寥先辈尽
人寻山水向东南


Schaw, des Vngewitters Graus
Lescht auch Sestos Fackel aus,
Wie mag dir zu muhte seyn
Mitten in der Todes-Pein?


小姑南岸对彭郎
天劈云厓峙两傍
日暮惊涛没沙尾
江流较比去年强


كم حَنَّ شوقاً وَأنَّا
وَلم يَنَلْ ما تَمَنَّى
يا من إذا سِيلَ وَصْلاً
أو سِيمَ عَطْفاً تَجَنَّى
إن كنتَ أعرضتَ لمَّا
مَلَكتَ دَلاًّ وَحُسْنا
فكيف عَلَّمتَ عَيْنَيْ
كَ قتلَ هذا المُعَنَّى


Bunt wie mein Mantel und Kleid
Wird nun die Welt, oh weh.
Lacht mir das Herz im Leib,
Wie ich das seh.


e in crescendo


A che mi strugo a far sempre immortale
questa legiadra in cor di tigre o d'orso?
A che di comendarla ognor mi sforso,
poscia che del mio duol nulla gli cale?


Muß ich den Langen Tag gleich nichts nicht tun als klagen
und mich vom Morgen an bis an den Abend schlagen
mit der und jener Angst, die mir auch manche Nacht
durch Kummer, Furcht und Pein dem Tage gleiche macht
in wachender Begier: so pfleget doch zuweilen
die Sorgen meiner Qual der Schlaf zu übereilen,
wie selten diß auch kömmt, und kehrt mir meinen Schmerz
in ein gewolltes Spiel und lächerlichen Scherz,
als wie mirs heute ging. Du weißt, um was ich traure,
was auf die Tränen auch ich oft bei dir betaure,
du weist es neben mir. Heut' ist der vierte Tag,
daß ich für Leide nicht für Leute gehen mag.
Ich zwinge mich in mir und kan mich doch nicht beugen,
wie sehr ich wider mich mich führe selbst zum Zeugen.
Es ist kein ander Rat. Ich muß mich geben drein.
Man fragt nicht, ob ich wil. Es muß vertragen sein.
Diß weiß ich mehr als wol, und gleichwol führ' ich Klagen,
als ob ich mich der Not des Glückes könt' entschlagen.
Umsonst ists, was ich tu', und tu' ich noch so sehr,
denn mein Verhängnüß wil's. Was darf ich wollen mehr?
So lieg' ich stets mit mir und wider mich zu Felde,
verkaufe mich mir selbst mit meinem eignen Gelde,
bestreite mich durch mich. Der zweifelhafte Krieg
spricht meinem Feinde bald, bald mir zu seinen Sieg.
Ich bin mir Freund und Feind. So streitet Streit mit Friede,
so schlagen sie sich selbst stets an einander müde,
bis sich mein matter Leib nicht länger regen kan.
Da fängt der muntre Geist erst seinen Lärmen an,
wacht, wenn sein Gastwirt schläft. Und weil ich mich verwirre,
so macht er selbsten sich in seinem Wesen irre,
spielt oft das Widerspiel, und da er weinen soll,
so läuft, so springet er und jauchzet Lachens voll.
Und so auch ging mirs itzt. Es ist mir schon entfallen,
aus was für Ursach' ich dieß Lachen ließ erschallen.
Das ganz verkehrte Tun, das mich verzaubert hält,
macht, daß mein eigen Werk mir wachend oft entfällt.
Mein Frohsein ist ein Traum. Die Warheit zu bekennen,
diß Leben, das ich führ', ist recht ein Traum zu nennen,
der Gut und Böses nimmt und durch einander mengt
und sich in dem beschleußt, daß er stets vorn' anfängt,
wie Mænas etwan tut, die Laub und Kraft der Reben
ganz um und in sich hat. Sie läuft und weiß nicht eben,
woher und wohin aus, redt und weiß dennoch nicht,
was in der Tollerei sie gegen sich selbst spricht.
Du hast wol ehemals ein Schauspiel halten sehen,
bei dem du oft gewündscht: ach, wär' es schon geschehen!
Uns schmerzet der Verzug, was noch wird werden drauß.
Ich fürcht', es laufe noch auf was betrüblichs nauß.
Gott mach' es alles wol! Das Glücke mag es karten!
Wir wollen, liebster Freund, des Endes nicht erwarten.
Tu' einst die Augen auf und lerne sehn mit mir,
was man so lange Zeit beginnt mit mir und dir!
Was nutzet uns diß Tun als nur zu unserm Schaden?
Indeß dreht Klotho hart an unsrem schwachen Faden,
an dem diß Leben hängt. Die Jugend, die wird alt,
die Schönheit schwindet hin, wir werden ungestalt.
Wir sind an Mangel reich, vergessen das wir wissen.
Wer will wol dermaleins uns alte Jungen küssen,
uns kluge Toren ehrn? Freund, auf und laß uns gehn!
Auf! es ist hohe Zeit dem Übel zu entstehn.
Versichre dich an mir! Und wolltestu gleich ziehen
nach beiden Indien, in Nord und Osten fliehen
durch Stürme, Hitz' und Frost, durch rauhes Land und Meer,
ich ziehe mit dir hin und komme mit dir her.
Wir fangen hie doch nichts denn Wind mit vollen Händen.
Laßt sehn, ob sich denn so wil unser Glücke wenden!
Soll uns geraten sein, so muß ein ander Land,
ein ander Stand forthin uns füllen unser' Hand.
Wird denn der Himmel uns so wol inkünftig wollen,
daß wir nach aller Not von Glücke sagen sollen,
so soll kein edler Tag ohn' dein Gedächtnüß sein.
Mit deinem Tode soll mein Leben gehen ein.
Freund, dieses lege bei und laß es mit dir sterben!
Hast du dir schon allhie sonst können nichts erwerben,
dein Eignes und dich selbst fast drüber eingebüßt,
sei dennoch unbetrübt! Laß alles, wo es ist,
sei herzig, wie du bist, und laß dich des vergnügen,
daß unser' Geister sich so wol zusammenfügen!
Ich schwör' es, es ist wahr: dein redlichs Herze macht,
daß ich mein Herzeleid oft habe wie verlacht.
Ich tröste mich an dir und deinen treuen Sinnen,
auf die die meinen nun gewißlich fußen können.
Du bist mir ähnlich ganz. Mein Wollen ist dein Rat
auf Nein als wie auf Ja, dein Wille meine Tat.
Diß laß mir Freundschaft sein, die mit dem Freunde lachen
und mit demselben auch sich gleich betrübt kan machen
und nicht nur stellen wil! Wird Liebe so geliebt,
so wird sie, weil sie währt, von Herzen nie betrübt,
von Herzen stets erfreut. Ich mags mit Warheit sagen:
ein Solcher, der bist du. Mich hat zu dir getragen
die stille Neigung selbst, die die Gemüter lenkt
und gleiche Regungen in gleiche Seelen senkt.
Es ist was Himmlisches in unsrem irdnen Blute,
das seine Göttlichkeit beweiset in dem Mute,
der gleiches Wesens ist, das Lieb' und Haß erregte,
das sie, wie von Natur, in etlich' Herzen legte.
Ich werde durch die Kraft der Sternen angetrieben,
sie regen mir das Blut. Ich muß beständig lieben.
Nicht, wie itzt mancher tut, der sich zwar hoch vermißt
und in der ersten Not der Treue schon vergißt.
Zwar, es ist bald gesagt: du solt mein Bruder bleiben,
der Ausgang aber zeugt, wie weit man dem darf gläuben.
So leichtlich man itzund die Brüderschaften macht,
so leichtlich läßt man sie auch wieder aus der Acht.
Die meisten pflegen wir beim Trunke nur zu schließen,
die, wie sie worden sind, so wieder auch zerfließen.
Nicht Solches ist bei uns, als die des Himmels Pracht
durch sein geheimes Werk zu Freunden hat gemacht,
die wir es ewig sein. Du kennst mein ganzes Herze,
weist, wie ich mich stell' an, bei Ernst und auch bei Scherze,
bist Zeuge meines Tuns, voraus der edlen Kunst,
die mir zuerste hat erworben deine Gunst.
Mein Bund soll mit dir sein, so lange man wird wissen,
daß sich ein Fleming hab' auf solch ein Tun beflissen,
das seine Deutschen rühmt und ihre Sprach' erhebt,
das mit der Ewigkeit auch in die Wette lebt.
Ich habe keine Lust zu ein'gen solchen Sachen,
die einen leichten Schein bei gleichen Leuten machen,
die mehr nicht als ein Wahn und bloßer Vorwitz sein
und mit dem Künstler selbst zuletzte gehen ein.
Thalia, meine Lust, die hat mich das gelehret,
mit dem ein treuer Freund kan werden recht verehret.
Was wündschet ihm wol mehr ein aufgeweilter Geist,
der, wie dann wir auch tun, den Himmel Vater heißt,
als daß er, wenn er itzt sein Leben auf soll geben,
von Neuem in der Welt soll fangen an zu leben
durch ein berühmtes Lob, das kein Mensch geben kan,
als dem es Cynthius zuvor hat eingetan.
Ich wil dich bei der Hand zu einem Brunnen führen,
der deinen Namen kan mit steter Jugend zieren.
Trit unter meinen Baum, des Sturm und Alter schont!
So wird dir dein Verlust recht reichlich sein belohnt.


Rubíny červánků plály
zahradou bílou jak sníh,
v tom vítr večerní v dáli
v kvetoucích snětích se zdvih’.


Ő mennyországom, földi örömem,
Földi virágom, égi csillagom,
Ő a mindenség reám nézve... én
Oda nem adhatom.


Los pájaros cantores
tan solo para amores.
La fuente y el arroyo
que ofrecen siempre apoyo
y el viejo caserío
que azota el viento frío.
¡Los montes de mi tierra
qué paz y amor encierran!
¡El roble, los hayales,
las altas verdes sierras!


Que a esta playa los trajo el Minesota,
como amenaza de extranjera flota
y, como aviso de que en guardia están.


Ki átható, egyhangu dalaiddal
betöltöd a nyugalmas éjszakát,
milyen lehet tenéked a világ?


Noch einmal nun, zum letztenmale,
Eh mir der Tod die Wange bleicht,
Biet' mir in der krystallnen Schale
Den Trank, den du mir oft gereicht,


Ó Athény, nač želet vás,
vždyť živy jste až dosud v nás!
Snad nevědomky, bezděčně –
však živy přec jen konečně!
Ó vizte, moudří profesoři,
jak antika nám v krvi hoří,
jak duší naší plápolá,
vše ozařujíc do kola!
Již nehalte se ve chmury
a utište žal ponurý –
snad není národ dosti jistý
na perfekta a aoristy,
jež ceníte co veliký
a sladký poklad Attiky,
však buďte už si vědomi:
jejího ducha máme my!


Mi dulce amor, que sigue sin sosiego,
igual que un triste corderito ciego,
la huella perfumada de tu sombra,
buscó el suplicio de tu regio yugo,
y bajo el raso de tu pie verdugo
puse mi esclavo corazón de alfombra.


Do mlhy, v kterou den
chtěl se juž schýlit,
jak z jihu zlatý sen
pozdrav tvůj přilít’.


Da senken sie den Mann ins Grab,
Der uns mit treuem Hirtenstab
Ganz nach dem Geist der Gottesschrift
Geweidet auf gesunder Trift.


Der Fußboden schwankt –
Die Tür wankt – –
Die Tür! – Die Tür ist dunkel aufgequollen:


Une branche de neige entrait par la fenêtre.
Les moineaux se battaient et roulaient dans les fleurs


Poi satiro sei fatto sì severo
nella mia colpa e étti sì molesta,
credo sarebbe cosa assai onesta
prima lavasse il tuo gran vitupero


Dir folgt kein Mensch zum Glockenklang
Mit weinenden Gebärden;
Die Not nur blieb dir treu, solang
Von dir noch was auf Erden.


Liebgen sol ich jetzt verschweigen
Oder offenhertzig seyn,
Sol ich mich und dich betriegen
Oder sag ich meine Pein,
Welche mich mit Uberdruß
Nach und nach verzehren muß.


Fair LIBERTY in Sables drest
Write his lov'd Name upon his Urn,
the Scourge of Tyrants past,
And Awe of Princes yet Unborn.


 e già già da certi tali
nei poemi e nei giornali
si comincia a scrivere.


一鸣白鸟出青城
再谒王阴二友人
口口惟言三岛乐
抬眸已过洞庭春


A honor de la moral virtud frecuento,
sublime Urania, mi estudiosa lira;
tú en mi voz y en sus números inspira
la persuasión de tu divino aliento.


Geldt und Welt-Freund vertrawen/
Ist wie auff sandisch grund/
Ein hohes Schloß zu bawen/
Exempel machens kund/.
Das sie sehr unbeständig/
Vnd wanckelmütig sind/
Wenn das Glück wird abwendig.
Ihr keiner sich dann findt.


Vavřínů co svilo skráním tvým,
když tvé oslavené děti
stoupaly v svém vnebevzetí,
aby koruny směnily s ním!


El día tiene el don de la alta seda,
pétalos desandados por el pie de la noche,
monedas en corolas, eso dije.
Pero se izó la nube de magnolia hasta llegar al núcleo
ahogado,
estambre eléctrico y pistilo triturado de amor,
monedas deshojadas por el terrible cheque templario,
o bien las brujas vírgenes prudentes
y la plomiza nada milenaria.
El día tuvo el don de la alta seda,
amor mío, amor mío, y por eso aún escúchame,
por eso te repito el perdido poema,
amor mío, amor mío, tu voz que amé y que cruza
las pupilas moradas de los puentes.
y tu olor habitado, azul, y todo
lo que ahora abandono y abandonas
no sé con qué propósito,
ni sé de qué manera clandestina,
ahora, mientras yo rompo
la idea de tu rostro
y continúo ignorando
qué invierno,
qué arteria barroca del diciembre aquél,
qué orden despierto es el tuyo
mientras yo vivo sola, y duermo, y te detesto.


Zwar dich, o Daphne, nicht! Doch giebt
Ein Vater dir Gesetze,
Der deine Ruhe minder liebt,
Als Unverdienst und Schätze.
Oft sah mein Auge seitwärts hin
Nach dem geliebten deinen,
Da sah ich Zärtlichkeit darin,
Und dich verstohlen weinen.


O welch ein Leib! mit was für starken Gliedern
Versah sie ihn! So stand in Priams Stadt
Einst Hector unter allen seinen Brüdern,
Von Kampfe nicht matt.


Chaotické dout já slyšel hlasy
trojí tůně: ženy – moře – rasy.


D'rum komm' ich ja in meiner Noth zu dir.


A las nueve menos cinco de la mañana todas las mujeres pasan con aire de madre joven o de hermana mayor.
A las once y medita las mujeres ponen en la calle un rumor de colonias y carmines, rumos de dependientas demasiado arregladas y deseos clandestinos.
A las cuatro de la tarde las mujeres llevan el aire casto de las adolescentes que van a estudiar a casa de una amiga.
A las cinco y media, sobre todo en los días con sol de invierno, las mujeres tienen los ojos brillantes de las comidas de trabajo y uno
las sorprende en sobremesas largas con amigos secretos.
A las once de la noche, sobre todo en la primavera y en las últimas semanas del otoño, las mujeres irrumpen con caras profundas de buen amor, amor de verdad y para toda la vida.
A las cuatro de la mañana todas las mujeres son viejas amigas, antiguas compañeras de universidad, pacientes cómplices para la madrugada.
Hay muchos relojes que marcan en la ciudad el ritmo solitario de nuestros pensamientos. El reloj de las mujeres, el de los hombres, el de los matrimonios; el reloj de los coches,
el de los árboles, el de los balcones; el reloj de los ruidos, el de los silencios. También la multitud tiene sus códigos.


صَنعَةٌ عَزَّتِ الأَنامَ بِلُطفٍ
وَعَزَّتها إِلى القَديرِ العَوازي
مَلِكٌ أَنشَأَ السَمَواتِ فَالبَدرُ
لَدَيهِ في صورَةِ الجِلوازِ
كَم لَهُ كَوكَبٌ أَبَرَّ وَأَزَّ النا
سَ حَتّى سَطى عَلى أَبَروازِ
أَغوى زيجُ ناظِرٍ في مَعاني ال
شُهبِ أَم حَلَّ بِالمَنايا الغَوازي
نَصَّتِ البَينَ في حَوّاءِ زِيادٍ
بارِحاتٌ كَأَنَّهُنَّ الحَوازي
وَنَوى زَينَبٍ تُهونُ عَلى القَلبِ
وَفيهِ مِثلُ الشَرارِ النَوازي
لِنُفوسٍ جَوازِئٍ بِاِصطِبارٍ
يَتَوَقَّعنَ خِلسَةً لِلجَوازِ
لَيسَ مُعطٍ في دَولَةِ اليُسرِ مِنهُ
مِثلَ مُعطٍ في دَولَةِ الإِعوازِ
وَوَجَدنا خَوازِنَ المالِ ضَيَّعنَ
وَأَبقَينَ مَنفَساً لِلخَوازي
وَالرَزايا زَوائِري بِاِختِياري
وَسِواهُنَّ بَعدَ ذاكَ الرَوازي
وَاللَيالي هَوازِئٌ راجِعاتٌ
في أَبي جادِها وَفي هَوّازِ
لا أُواريكَ في طِلابِ المَعالي
وَهِيَ في الغَدرِ كَالظِلالِ الأَوازي
لَو مَلَكتِ الأَراكَ أَجمَعَ وَالأَ
سحِلَ لَم تَحصَلي عَلى مِضوازِ
جَوَزينا وَنَحنُ سَفرٌ بِأَرضٍ
أَظمَأَتنا وَما لَنا مِن جَوازِ
نَخبِطُ اللَيلَ وَالبَوازِلُ كا
لخُمَّسِ ريعَت مِنَ البُزاةُ البَوازي
فَوَزَّ الرَكبُ يَبتَغونَ صَلاحاً
مِن حِمامٍ وَالفَوزُ لِلفَوّازِ
وَإِذا حازَتِ الأَنامِلُ مِلكاً
صارَ هُلكاً في قَبضَةِ الحَوّازِ


Wohl klingen die Kannen, wohl funkelt der Wein:
»Trink aus und trink wieder, lieb Bruder mein!« –
»Mit dem Abschiedsweine nur fliehet,
Der da innen mir brennet und glühet!«


Halves, more than Halves! cry'd honest
Your Pleas wou'd make your Titles fair,
You claim the Body, you the Soul,
But I who join'd them, claim the whole.


Und ward meiner Seele nicht froh und leicht,
Da sie das Ziel aller Sehnsucht erreicht?


Tu umlknu Neb div od divu!
V kých citů tonu přílivu?
On pokleká a hnisavé
mně líbá vředy bolavé.
Lkám, prosím: Já jsem hrobů hnůj,
Ó Pane, jen se nesnižuj!


Wenn ein Feuer sich entzünden
Und was lange dauern soll;
Muß es eine Nahrung finden,
Die von solchen Theilchen voll,
Welche leichtlich zu zertrennen:
Und doch könnt' es noch nicht brennen,
Würd' es von der Lüfte Macht
Nicht beständig angefacht.


Mais ce n'est plus un Dieu ; c'est l'homme qui soupire :
Éden a fui… voilà le travail et la mort.
La corde du bonheur se brise sur sa lyre,
Et Job en tire un son triste comme le sort.


海门孤屿涌中流
千古龙祠在上头
记得双旌苍水使
春风一舸下渝州


Du unbeflecktes Kind, du reiner Jungfraunsohn,
Du sanftmutvolles Lamm, du weißer Keuschheit Thron,
Ach, was hast du getan!


Onde o sossego dorme
Como se fosse alguém
E à noite negra e enorme
Nem luar nem dia vem,


Mas, como el hombre la belleza aspira,
y aun del ateo la belleza es Diosa,
consuelo siempre encontrará en la lira


Guarde para su regalo
esta sentencia el autor:
si el sabio no aprueba, ¡malo!
si el necio aplaude, ¡peor!


Nicht kam ich her zu diesem Wonneschauer,
Venetia, daß kurzer Glanz mich bade,
Ich kam zu Dir, zu teilen Deine Trauer!


So kauf' ich mir Rechen und Spaten
Bind' mir ein grün Schürzelein vor
Und gehe wohl als ein Gärtner
An des reichen Mannes Tor
Tu auf, tu auf den Garten,
Ich will dir wohl ohne Sold
Die Blumen all pflegen und warten
Sie sind ja mein Silber und Gold.


Oder bracht' ein Bruder-
Engel Euch hinieden
In die Wilde? – Labung
Wo dem matten Wandrer
Zu bereiten, Labung,
Als er, halb verschmachtet,
Traurig abwärts blickte?


Útěchou však v pokoření takém
za vojvodův dlouhý, těžký ston
čaruje mu Jaro přede zrakem
zlatým proutkem hrstku anemon.
Mráz nechť hněvně odvracuje líce,
v tajné chvíli hledá květů přec
líbaje ty modré zřítelnice
krásných niv a prchá: proklatec!


Wohl schaut ihr die Sterne
Weit, ohne Zahl,
Doch bleiben sie ferne
Euch allzumal.


Gerechtigkeit sey Euer Ruhm
Und Weisheit Euer Thun!
Verehrt, wie Gott, das Eigenthum,
Der Thaten Adel nun!


Ruce si podejme,
Plesejme, jásejme,
Až zděmi zatřese hřmotný náš hlas!
Slávy jsme dobyli,
Odpůrce zkazili,
Jak svět kdy koloval, koluje zas!


有美青丝白玉骢
裙拖烟草望来空
因风吹入霜林去
一带山光匹练中


Sucht sein Verdienst nicht weiter darzuthun,
Gebt seine Schwachheit nicht dem Tadler bloß;
Laßt beyde sie in banger Hoffnung ruhn,
In seines Vaters, seines Gottes Schooß.


Depois morrer - que a vida está completa,
- Rei ou tribuno, César ou poeta,
Que mais quereis depois?
Basta escutar, do fundo lá da cova,
Dançar em vossa lousa a raça nova
Libertada por vós


Alle Tiere unten im Wald und Gestrüpp
Liegen mit Häuptern sauber gekämmt,
Singend den Mond-Choral. Aber die Kinder
Knien in den Bettchen in weißem Hemd.


病来久不上层台
窗有蛛丝径有苔
为报园花莫惆怅
故教太守及春来


أَما يَردَعُ المَوتُ أَهلَ النُهى
وَيَمنَعُ عَن غِيِّهِ مَن غَوى
أَما عالِمٌ عارِفٌ بِالزَمانِ
يَروحُ وَيَغدو قَصيرَ الخُطا
فَيا لاهِياً آمِناً وَالحِمامُ
إِلَيهِ سَريعٌ قَريبُ المَدى
يُسَرُّ بِشَيءٍ كَأَن قَد مَضى
وَيَأمَنُ شَيئاً كَأَن قَد أَتى
إِذا مامَرَرتَ بِأَهلِ القُبورِ
تَيَقَّنتَ أَنَّكَ مِنهُم غَدا
وَأَنَّ العَزيزَ بَها وَالذَليلَ
سَواءٌ إِذا أُسلِما لِلبِلى
غَريبَينِ مالَهُما مُؤنِسٌ
وَحيدَينِ تَحتَ طِباقِ الثَرى
فَلا أَمَلٌ غَيرَ عَفوِ الإِلَهِ
وَلا عَمَلٌ غَيرُ ماقَد مَضى
فَإِن كانَ خَيراً فَخَيراً تَنالُ
وَإِن كانَ شَرّاً فَشَرّاً تَرى


In seiner underthanen brust
vermehret täglich sich sein leben,
und sie begehren all mit lust
ihr leben für ihn aufzugeben:
Und ist ihr werte dienstbarkeit
ein größere glückseligkeit,
dan so sie andern zu befehlen:
und diese lieb macht beederwerts
aus vilen herzen nur ein herz
und eine seel aus vilen seelen.


Věř že proti tobě perem nehnu.
Proti palicy že není šermu.
Sobě rovného sy hledej – šelmu.


Vengon (mi disse il Nano) per far pruova
Di lor virtu col sir di quel castello,
Che per via strana inusitata e nuova
Cavalca armato il quadrupede augello,
Deh signor (dissi io lor,) pietavi muova
Del duro caso mio spietato e fello
Quando (come ho speranza) voi vinciate,
Vi prego la mia donna mi rendiate.


Celui-ci baise la pantoufle
Que Cendrillon perdit un soir ;
Et celui-ci conserve un souffle
Dans la barbe d'un masque noir.


Gen hymel zu dem vater meyn
Far ich von disem leben,
Da will ich seyn der meyster deyn,
Den geyst will ich dyr geben,
Der dich ym trubnis trosten sol
Und lernen mich erkennen wol
Und ynn der warheyt leytten.


Umsonst! Ich werd' ihn nimmer finden,
Den Spruch, der Seelen binden mag;
Warum auch gab ich ihn den Winden,
Da er auf meinen Lippen lag?
Ach! Immer finstrer wird der Schatten;
Ich steh' allein in öder Nacht,
Und keine Stätte harrt des Matten,
Und niemand ist, der mit mir wacht.


Quella che vien coll'etere
rotato in giro immenso,
luce di stella, e penetra
fino in quest'aer denso,
come candor d'incenso
che fuma, e in piccole onde
colla terrena nebbia si confonde;


Viděl’s ji jistě v dávných dnech,
a hladila tak přetěžce.
Viděl’s ji jistě v přešlých snech
a přešlé dávno horečce.


Ctnosť chytil rozmar ve jho kleští,
hřích lysou leb si opentlil,
a v shonu opic, které vřeští,
se valí městem v šíř a dýl;
mnich růženec svůj odhodil
a knihu mudrc, žezlo král,
by každý rozkoše číš pil –
Ať žije kníže karneval!


A ona usmála se, poupě růže
tak nezaplane v nachu ani rose,
jak ústa její tisknouce se úže
ku jeho uchu, v zraku zamihlo se
cos jako zmije: „Vladař všecko zmůže...“
a mlčela – on žárným zrakem prose
jí líbal ruce, ramena a šíji:
„Ó mluv, již mluv, ať teprv zvím, že žiji!“


Mas paréceme, Cloe, que te enojas;
mi celo es pío; si esto te amohína,
ríete hasta que escupas las quijadas.


qual anima gentil v'ascolta e mira
brama far vostre grazie al mondo conte;
poi non trovando rime al cantar pronte
com'è la voglia, duolsi e ne sospira.


Glänzend um die schlanken Glieder
Wallt' ihr fesselloser Schwall
Auf des Teppichs Purpur nieder
Wie ein schwarzer Wasserfall.


Du Tochter wilder Trunkenheit!
Fleuch, ungestalte Fröhligkeit,
Und rase nur bey blöden Reichen!
Sie mögen durch entweihten Wein
Die sanften Grazien verscheuchen!
Sie, Bacchus! mögen Thieren gleichen:
Uns Freunde! lass' er Menschen seyn.


Et quand elles sont bien saoules
Du vrai quintessencié,
Ces vertigineuses foules,
Ce peuple licencié,


Vsadili z něj jadérko
do zlatého soudku
a brzy se těšili
z nadějného proutku.


Low the dauntless Earl is laid,
Gored with many a gaping wound:
Fate demands a nobler head;
Soon a King shall bite the ground.


Dort unten laß dich wieder schaun,
Im freien deutschen Land,
Bewahre du die treuen Gaun,
Vor welschem Sklavenstand.


„Nemocen jsi, bratře Jene?“ ptá se ho pan Viktorín,
hlas se chvěje mu, jakby třás’ by v něm se také smrti stín,
nebojí se, že mu těžká slza skrápla v mužný klín.


Pršelo juž listí stromů, keřů,
květy uschly po zemi juž dávno,
volným letem zaměřili ptáci
v kraje teplejší a opouštěli
Kyjev tahem dlouhým, nepřehledným.
Smutná, šedá žena, podzim smutný,
belhala se krajem, naříkala,
po lesích a borech větví skučíc,
zastínila oblohu a slunce,
zastínila hvězdy, měsíc bílý,
v lesku kovovém se rozepjala
nad obrovským obzorem a mlčky,
tiše v tiché nazírala kraje.
V smetí jeseně a v šeru polí
Kyjev – zlato plodů v uschlém listí,
v pustě oasa a v pláči úsměv,
mezi hroby život jeden pouze.
Smutně krásny byly kolem kraje,
krásnější byl Kyjev, ale krasší
nežli Kyjev byla mladá Olga.


Most nyílnak bennem fátyolos egek,
Most félve, én is föltekinthetek.


Najdražší co na světě jsou látky
Z velny, konopí neb moruše,
Hedbáv, zlatohlavy, loktuše,
Mušelíny, nachy, patelatky;


Und über mir, im himmlischen Azur,
Dort, wo auch meines Geistes Sonnenwende,
Kann nicht verwehen ihre heil'ge Spur.


hast du dich auf den höchsten Stolz gestellt
und hebst dich herrisch aus dem Strom der Zeit
und über des Geschehns Formlosigkeit
bleibst du der Einzige, der Form behält.


Wie ich heute bin gesinnt/ warum war ichs nicht vorhin?
Oder/ warum bin ich nicht/ was ich vor gewesen bin!


Selge zwei, ihr habet euch
und schwebt in den heilgen Flammen!
Wir gehn irre doch allhier,
bis ein iedes, gleichwie ihr,
mit den Seinen kömmt zusammen
in das euch itzt eigne Reich.


Da! Bekränzt mit Rosmarine
Euer jugendliches Haar.
Weg mit dieser finstern Miene
Bis zum hohen Stufenjahr!


Rauch, Gestampf, Geroll, Geschrill ...
Alles wieder totenstill.


Sie schelten ihn aus ihres Herzensgrund:
Wie deucht euch um den deutschen Hund,
Sollt er uns hier vertreiben?
Wir wollen ihm nehmen sein junges Leben,
Er mag uns nicht entweichen.


Willkommen, Carl, nach einem langen Fluge
In fernes Land!
Willkommen hier in deiner Sueven Gauen!
Siehst du die Wonnezähre thauen?
Und die gefaltne Hand?


Dafür wird dich ein Engel rufen
Nach leicht durchkämpftem Todesschmerz;
Und an des Himmelthrones Stufen
Drückt Jesu Mutter dich ans Herz.


Wann du in mir wirst offenbar,
Bald wird mein Herz befriedigt gar;
Es weicht die Sünd' und Finsternis,
Ich werd' ganz heilig, sanft und süß.


Auch der Freundschaft süßen Freuden
Sollten jauchzend meine Saiten
Süße ew'ge Lieder weih'n!
Nicht um Thoren Lob zu singen
Oder Güther zu erringen,
Wollt' ich, Harfe! dich entweih'n.


Táto, mámo, strýče, teto,
držte nad mým mládím ruku,
ukazujte na mé štěstí
jako psovi na slaninu,
budu vám kdys vděčen za to,
že se stanu velkým pánem
a že budu milovati
ve světnici vytopené
v pohodlném poschodí.
Držte nad mým mládím ruku,
nedejte mu plakat hloupě,
nereelně fantastovat
o jakési bujné kráse,
o zpěněném žití toku,
o modravých horských výškách,
v nichž se toulá bezstarostně,
houká do všech koutů světa,
rozstřikuje perly smíchu,
symbol štěstí života.


Známo, žeť nesnadnější věcí
je prostřednictvím mamonu
dva kanáry si koupit s klecí,
než za pomoci zákonů
učinit celou zemi šťastnou
a polévku všech Čechů mastnou.


Bodejž ti vždy blaze bylo
na tvé pouti, muško drahá,
mednou rosou tě krmilo
milé nebe, země blahá!


Jun zachvěl se a líc jemu temná pokryla červeň.
Chvíli mlčel, hlavu chýle na hruď; pak v povzdechu vyznal:
„Znáte tajemství mé. Ano, tať moje srdce zažehla:
Avšak bláhovo jest k ní toužný vznášeti pohled:
statkem sic ni rodem nad skromný kruh se nevýší,
leč spanilosti její kyne slibná sňatku vyhlídka.
Já pak – nic, věru nic nejsem. Žák se školy sešlý,
bez vyhlídky jaké v onačejší záhy budoucnost.
Venkované bodří, jichž nudné pásmo životní
ve všedních lopotách v roli, dílně neb obchodu míjí
a v besedách hospod čadivých při džbánku a kartách,
v úsměvu soustrastném zří na mne co na ztraceného,
jenž s cílem se minul života, chléb marně pojídá
a v zmatené hlavě má divné fantómy měsíčné.
Sám strýc ve mně vidí jen děcko dosud nerozumné,
leckdy mě peskuje též, mé povzlety žertem ubíjí –
Snášet všecko musím, živořímť z jeho podpory pouze.
Zbožná pak jeho choť zas často mi jemně vyčítá,
že jsem státi se moh’ posvátné služby čekancem –
jakž by uvítala mě v důstojné říze alumna!
Takto mi den za dnem plyne v odvislosti nehodné
a zraku nikde naděj’ nesvítá v temnu budoucna.“


Et qu'importe ! bien loin de ce qui doit nous suivre,
Le destin nous emporte, éveillés ou dormant.
Que ce soit pour mourir ou que ce soit pour vivre,
Notre siècle va voir un accomplissement !


Tout entier aux regrets de sa perte fatale,
Orphée erra longtemps sur la rive infernale.
Sa voix du nom chéri remplit ces lieux déserts.
Il repoussait du chant la douceur et les charmes ;
Mais, sans qu'il la touchât, sa lyre sous ses larmes
Rendait un son plaintif qui mourait dans les airs.


Astros momificados y bravíos
sobre cielos de abismos y barrancas
como densas coronas de carlancas
y de erizados pensamientos míos.
Bajo la luz mortal de los estíos,
zancas y uñas se os ponen oriblancas,
y os azuzáis las uñas y las zancas
¡en qué airados y eternos desafíos!
¡Qué dolor vuestro tacto y vuestra vista!
intimidáis los ánimos más fuertes,
anatómicas penas vegetales
Todo es peligro de agresiva arista,
sugerencia de huesos y de muertes,
inminencia de hogueras y de males.


Dunque, pur senza sole
e senza stella e d'ogni luce privo
resta oggi il mondo? Ed io (che sì men duole)
resto senza alma vivo
e senza vita, che impossibil suole
esser? Ma che non può questa superba,
quest'empia e questa acerba,
morto il mio Dafni, morto
(lasso) ogni mio conforto.


És a mit ők még el nem pusztitának,
Elpusztitotta azt az éh halál,
Mely annyi inség s veszteség után is
Végső csapásul a hazára száll.
Mióta isten népeket teremtett,
Nem volt ekképen még büntetve nemzet!


Ich bin der Herr auf wilder Fluht,
Welch' Ich dazu bereitet,
Daß man drauf führet Leut und Guht,
Durch Meine Hand begleitet.
Das Meer ist Schiff' und Menschen voll,
Worauf man Waaren führen sol,
Das grosse Nahrung bringet.
Lass' Ich den Winden nun ihr Spiel,
So siehet man der Wunder viel,
Wie hoch das Wasser springet.


Dort füllte die Krippe frisch duftender Klee
Und Heu den Stall, sie zu nähren;
Hier leuchtet' ein Eimerchen, weiß wie der Schnee,
Die strotzenden Euter zu leeren.


林虑双童长不食
江郎三子梦还家
安得此身生羽翼
与君来往共烟霞


«Почему ты плачешь?» — «Так»«Плакать „так“ смешно и глупЗареветь, не кончив супа!
Отними от глаз кулак!
Если плачешь, есть причинЯ отец и я не враПочему ты плачешь?» — «Так»«Ну, какой же ты мужчина?
Отними от глаз кулак!
Что за нрав такой? Откуда?
Рассержусь, и будет худо!
Почему ты плачешь?» — «Так»


Ich hör's und fluche: Sapprement!
Zwar lieblich locken die Moneten,
Doch fehlt mir leider das Talent
Zum schwarzweissrothen Hofpoeten.


E depois me afogo de culpa por comer no almoço
um pedaço de espírit


Můj smutek byl jen synem lásky mojí,
vstal z bezdna duše jako mračno z moře,
neb láska moje k tobě, ta jest mořem!
On proto zrodil se, že v hloubi duše
jsem zase cítil celou, velkou propast,
o jejíž dno my bijem čely v pláči,
a které svírá nás, kam padne oko.
Já darmo chtěl být silnější – já nemoh’,
neb pouhý klid by zde byl egoismem,
smích zoufalstvím. Co zbývá? Snášet osud!
Buď sladký nám, ať sebe skromnější jest,
ten úděl štěstí našeho. Buď ve všem!
Buď v pohledu a ruky stisku celý,
buď v dumě noci, buď i v naší touze,
v snách, přáních, stescích, modlitbách a vznětech!
Jsi přece má, a to taj lásky naší,
byť bránil svět nám, ty jsi moje přece,
byť bránil život – ty jsi moje přece,
byť sama nechtěla’s – jsi moje přece!
Ty ale chceš a zůstaneš mou pro vždy.
Viď, zůstaneš? Tou vírou znovu silný
chci usmívat se, štěstí – tebe v duši.


Im dunkeln Efeu saß ich, an der Pforte
Des Waldes, eben, da der goldene Mittag,
Den Quell besuchend, herunterkam
Von Treppen des Alpengebirgs,
Das mir die göttlichgebaute,
Die Burg der Himmlischen heißt
Nach alter Meinung, wo aber
Geheim noch manches entschieden
Zu Menschen gelanget; von da
Vernahm ich ohne Vermuten
Ein Schicksal, denn noch kaum
War mir im warmen Schatten
Sich manches beredend, die Seele
Italia zu geschweift
Und fernhin an die Küsten Moreas.


Berge, Thäler, Wald und Aue,
Du o süße Frühlingszeit,
Seid besprengt mit heil'gem Thaue,
Seid gesegnet und geweiht!


Tož není divu, že se v krátké době
manželé oba odcizili sobě.
Každý z nich jinak podle své žil hlavy.
Ji provázela někdy na zábavy
matinka její jako gardedáma.
Než mladá paní chodila též sama,
a ježto byla svěží jako růže,
vábila k sobě mnohé mladé muže.
Několikráte jimi obklopenu
don Juan potkal svoji mladou ženu.
Vždy k úsměvu se nutil veselému.
Však trpkost vplížila se do srdce mu.


Chi crederà giamai ne l'altra etade
(se in altra etade duraran mie voce)
che il foco, che in tal pena il cor mi coce,
non sia confinto e fuor di veritade?


Язык души красноречивый,
Восторга пламенный полет,
Стихов и мыслей переливы
И силу их,- она поймет;
Но велика ль ее награда
За вдохновение любви…
Порой два-три небесных взгляда,
И то при вас, друзья мои!


Ein bleiches Weib, ein Geist vom Ehedem,
Wallt durch den Dom; gelöst sind ihre Haare,
Halb von der Stirne sank das Diadem,
Ein Trauerkleid umfließt die Wunderbare.


Já krásou tvou a ty zas duchem mým
jak dvé ryb lapení se třepotáme
již pospolu;
a zase nepodobni rybám, perutí
dvou orlů pyšný let my vykonáme
vždy pospolu!


𣺼泉涓涓流
可鉴毛发影
渊源既澄清
到处是佳景


	che venticinque schiavi
co i ferri a' pie' non fan tanto romore
e trenta sagristani et un priore.


Srdce mého tepot váhavý
v ruchu vlastním ohlas obou mění –
brzy křídlem vlaje, písní plesá,
kladiva zas rázem k zemi klesá!
Jsem tou křepelkou, jež zlatým polem
tlukouc píseň letí na kraj lesa?
nebo robem na srázu zde holém,
mozolnou jenž rukou kámen tesá?
Jsi, ó myšlénko! jsi ptákem volným,
zpěvně vzlétlým v křídel jarém hraní?
nebo dělníkem, jenž potem bolným
smáčí pádné kladivo v své dlani?
Razí křídla tvá si dráhu k cíli
hebkým étherem jen veslujíce?
neb svou paží obrovité síly
skály jest ti lámať v žáru líce?
Tvé-li tepny svaté ruch to pravý,
jenžto bije v trylku ladné písně?
neb jej slyším, jak se v kámen žhavý
ocel vráží klopotně a přísně?
Jakým chceš mé tužby taktem vésti?
Chceš mě letmo v slastný útěk vznésti
z trudů země k výši, v blahém spěchu?
Neb mi kážeš ránu za ranou
zvolna vrážeť rukou stýranou
v skálu trudu do posledních dechů?
Slunce pravdy! Slunce blahé spásy!


Rimánykodott atyjának
A lányka, hogy neki
Az elszökött halacskát
Ismét kerítse ki;
- Azt gondolta a lelkem,
Hogy ez csak úgy lehet! -
Király szive megesik
Lányán, akit szeret;
És országszerte hangzott
Kevés idő alatt,
Hogy aki kézre tudja
Kerítni a halat,
És azzal, nagy sietve
Budavárába fut:
Becsűleten felül még
Kap egy egész falut.
Még a pap is halász lett,
S félország szaporán;
Vége! elmenni halnak
Nem lehet a nyomán!


Ponme en baja o en próspera fortuna;
ponme do el sol el trato humano ataja,
o a do por frío el alto mar se cuaja,
o en el abismo, o encima de la luna.


بَعَثْتُ بهِ نِضْواً إليكَ كَأَنَّهُ
خَيالٌ لِليلَى آخِرَ اللَّيلِ طَارِقِ
بَراهُ الضَّنَى حتَّى ظَنّناهُ أَنَّهُ
تَحمَّلَ كُلَّ السُّقْمِ عنْ كلِّ عَاشِقِ
يَرَى القُرْطَ مِثلَ القُرْطِ في أُذْنِ غَادَةٍ
فَيعدُو بقلبٍ خافقٍ دُونَ خافقِ
خَفيٌّ عنِ الأبصارِ لولا نَواحُهُ
على الفُولِ ما حَدَّتْهُ عَينٌ لِرامقِ
لَهُ نِصْفُ ذاكَ البَيتِ إذْ كانَ كلُّهُ
حَلِيفَ الضَّنَى مافيهِ قُوتٌ لِناسقِ


Стих
     не перещеголяет едкий
едкость простой
          правдивой заметкЗдесь,
       чтоб жизнь была веселей,
чтоб роскошь
          барскую
         видели —
строит
   для опер
          театр на селе
компания
        сумасшедших строителеТам
  у зодчих
         мозги худосочие
или пьяны
     до десятого взвода —
с места на место
           эти зодчие
перетаскивают
      тушу заводУ третьих
     башка
          пониже спинки —
никакого
       удержу нету!
Вроде
       вербной
      резиновой свинки —
сжимают и раздувают сметЧетвертые
     построили
         не магазин, а храм…
выше ушей
     залезли в долги…
И вдруг,
       как смерчем,
         прошло по верхам,
давя
  рабочих,
      летят потолкСловом,
      счесть
      чудеса безобразий —
не сможет
     и кодекса
            уголовный тоКуда вам строить?!
         Постройте разве
сами
     себе
       сумасшедший до


Illik, hogy elfordulj, Uram, bűneimtűl,
Kivel rakva vagyok talpig mind tetétűl,
De kegyességedtűl
Nem illik, hogy megfossz irgalmasságodtúl.


Těžká bouř se blíží z dálí,
klesá níž a níž –
blesky srší, déšť se valí,
koně bředli, vozy stály
u cesty, kde kříž.


S nebe se měsíc leskne
tak chorobný a mdlý
a v hloubi tůně teskné
smuten se zrcadlí.


Kde velké moře lásky hráze má,
kam ani matky náruč nedosáhne,
jak v písku zdroj kde paměť otců sprahne
a mizí neznámá i bezjmenná;
kam nedoplane nebeská tvá tucha:
tam doletí jen požehnání ducha!


Ének ébred bús panaszszal,
Oly szelid, oly szelleti!
Ő az, ő az! engem hivnak
Bájhatalmú zengzeti.
Szívdobogva szállok arra,
Ah de léptem zajlatán
Némul a dal, és felettem -
Elröpül a csalogány.


Esta, pues, confusión hoy coronada
Del esplendor que contra sí fomenta,
Por la salud, oh Virgen Madre, erijo
Del mayor Rey, cuya invencible espada
En cuanto Febo dora o Cintia argenta
Trompa es siempre gloriosa de tu Hijo.


Je letní večer. Však povyk dvorů a domů
nepodleh ještě soumraku tomu,
směs hlasů a zvuků, nepřátelská, doléhá ke mně,
a zdá se mi, jakobych vězeň byl celé zákeřné země.
Hluk roste, roste, děti křičí, matky hubují.
Zda asi také dnes někde se lidé milují?
Hluk roste. Klavír zavzlykal marně.
I kuželky kdesi hrají. A jednotvárně
jim k tomu vrže, vrčí protivný gramofon.
Mé srdce je divoký zvon...


Zas přikývla a zas se usmívala.


Tak v samotách to zpívá hlubokých
tou písní tichou, již svět nepochopí,
když kouzelný zrak laně zaplál v nich –
a potom zase mizí beze stopy:


Que veux-tu dire ? Rien ; sinon que Gavarni
Dans sa collection eût pu mettre Fanny ;
Les traits lancés en l'air parfois touchent la cible,
Et la femme à tout âge est un enfant terrible,
Au milieu du salon coiffant l'époux fâché
Du chapeau de l'Arthur dans l'armoire caché.


Süket! Süket!...


أنا مُؤْمِنٌ أَحْبَبْتُ كُفَّارَ القُرى
وعَشِقْتُ كافرةً مِنَ الوديانِ
ورَفَضْتُ زَجْرَ الواعظينَ وقَوْلَهُمْ
إنّي عَصَيْتُكَ مُنْزِلَ الأَديانِ؟


طابت بك الأيامُ وافرحتاه
أنتِ الأماني والغنى والحياة
قد وَجَدَ الضليلُ نورَ الهُدى
يا حلمه يا نجمه يا سناه
فليذهب الليلُ غفرنَا له
ما دامَ هذا الصبحُ عقبى دجاه
جمالُكِ الطاهرُ عندي له
إيمانُ قلبٍ في خشوعِ الصلاة
وَلي إلى ذاك الجمالِ اتجاه
ولي بسلطانِكِ عزٌّ وجاه
قد طَرَقَ البابَ فتىً متعبُ
طالَ به السيرُ وكلَّت خطاه
نَقَّلَ في الأيامِ أقدامَه
يبغي خيالاً ماثلاً في مُناه
عندَكِ قد حَطَّ رحالَ المنى
وفي حِمَى حسنِك أَلقَى عصاه
أينَ شقاءٌ صاخبٌ في دمي
جَرَّعَني الضنكُ إلى منتهاه
له إذا دوَّى به ساخراً
ضِحكُ التَشَفِّي وجنونُ الطغاة
شكراً لذاتٍ هبطت من عَلٍ
تَحَدَّتِ النحسَ فشُلَّت يداه
بأيِّ كفٍّ طعنت قلبَه
فماتَ في قلبي حتَّى صداه
قد هَدَأ الليلُ وران الكرى
إِلا أخَا سهدٍ يغني شجاه
ناداكِ من أقصى الربى فاسمعي
لِمَن على طولِ الليالي نِدَاه
نادَى أليفاً نام عن شجوهِ
عذبٌ تجنِّيهِ عزيزٌ جناه
أحبّكِ الحبَّ وغنى به
عفَّ الأماني والهوى والشفاه
وإنما الحبُّ حديثُ العلى
أنشودةُ الخلدِ ونحنُ الرواه


Perdonad, señora mía,
que os bese la mano; y luego
hable, en cláusulas de fuego,
de vuestra cortesanía.
No en vano mi musa inquieta
soñó ver vuestro gran porte
en la castellana corte
y en tiempos del Rey poeta...
Vestida de negro os miro;
e imagino estaros viendo,
junto al gran Rey, presidiendo
las fiestas del Buen Retiro.
Sentada estáis, entre un coro
de caballeros y damas,
mientras el Rey, que arde en llamas,
os compone versos de oro.
Entre la turba dispersa
que en los salones se espacia,
ya el enano os hace gracia,
ya el Conde-Duque os conversa...
Os veo ahí entre las gentes,
reír con alegre afán;
¿de qué corona serán
las perlas de vuestros dientes?
¿Reís del bufón, señora,
que a vuestros pies se fatiga,
de Olivares que os intriga
o del Rey que os enamora?
Entre el vivido derroche
negro tenéis el vestido:
sois un lucero dormido
en el fondo de una noche...
En el negror resaltantes,
vibran sus notas lucientes
vuestros ojos, vuestros dientes
y vuestros claros diamantes;
y forman contraste bello,
con la negrura del traje,
las espumas del encaje
en los puños y en el cuello.
Aunque el traje los recata,
dejáis mirar, al acaso,
chapines de negro raso
con lentejuelas de plata.
Vuestra faz una corola
finge de encendida flor,
sin recurrir al primor
del soneto de Argensola...
Hasta rodearos el cuello,
por el uno y otro lado,
cuelgan de vuestro peinado
bucles de flno cabello.
Vuestras manos, que de verlas
son, cuando deshojan flores,
tienen ebúrneos primores
en chapa de conchaperlas.
En la diestra lucís bella
sortija, que es un tesoro;
¿tenéis incrustado en oro
el ojo de alguna estrella?
Al ver la sortija vuestra,
dijérase que en un vuelo
el sol bajó desde el cielo,
para besaros la diestra...
Producís más arrebato,
con una vuestra mirada,
que la triunfadora espada
de Spínola en Monferrato.
Felipe no ha en sus antojos
más temidos defensores,
que, cuando dicen amores,
vuestros perlinegros ojos...
En la galería, que alta
domina el ancho verjel,
de la fiesta en el tropel,
vuestra hermosura resalta.
No en vano el Rey cree justo,
ya que sois hecha de nieve,
el que en un bajo relieve
se eternice vuestro busto;
y así manda que el cincel
cumpla su gusto real,
en el mismo pedestal
donde se alza en su corcel...
Tal vez acaba el telón
de caer en el proscenio,
donde luciera el ingenio
de Lope o de Calderón;
y la nobleza, que admira
el Arte, quiere después
mover a compás los pies
cual oyó a compás la lira.
Mientras fingen blandas olas
las flautas de dulces ecos,
van a anidarse en los huecos
los arrullos de las violas;
y al halago de los sones,
va la eurítmica pavana,
majestuosa, grave, ufana,
paseando por los salones...
De pronto, un paje hacia vos
extiende un cerrado pliego.
Con una mirada luego
le decís al paje adiós.
Y sobre el pliego, que ostenta
una albura inmaculada,
hay una oblea encarnada
como lágrima sangrienta.
El Rey las cejas enarca
como exigiendo merced.
—¿De quién es? —Tomad; leed.
—¡De Calderón de la Barca!
Es en verso. Invoca a Dios
y jura que os quiere bien;
pero que, harto de desdén,
¡se ordena fraile por vos!...
El Rey con altivo porte
el pliego rasga en pedazos;
y vos... caéis en los brazos
de las damas de la corte.
Bella aparecéis, señora;
pero como nunca bella:
tal se desmaya una estrella
sobre un girón de la aurora...
¡Como astro que en la mañana
brilla aún sobre el abismo,
sois un regio anacronismo
en la edad republicana!...


إسق يا غيث بكرة وعشية
كل مغنى للعرب والعربية
وانسجن يا صبا لتلك المغاني
حلة من نباتها سندسية
وتكلل يا روضها بزهور
أبدعتها مشيئة أزلية
واحملن يا صبا بكل صباح
نفحات من عرفها عنبرية
وانشر بها على الأعراب طرا
ساكنين والوبرية
فهموا أمتي العزيزة عندي
أمة المجد والإبا والحمية
إيه يا أمتي الكريمة ذودي
عابدين المنافع الشخصية
كل فدمٍ مذبذب في شقاء
هائماً في المجاهل الأرضية
زال منه الحياء والعقل لما
قذفته الأماكن القدسية
قاتل الله من يود شقاقا
بين أبناء جنسه لدنية
أيها العرب وحدة كونوها
فهي والله بالمراد حرية
وإذا الاتحاد عز عليكم
فائتلاف به تصان البقية
يا لقومي وكل قومي ندب
إنما الإفتراق شر بلية
يا لقومي وكل قومي غيور
عطفة عطفة إلى الجنسية
ليس في الأنساب للطين فخر
إنما الفخر النسبة القومية
عربي أنا بكل المعاني
وكفاني عروبتي شرفية
كل شبرٍ من الجزيرة آوي
هو بيتي وأمي العربية
فلي الشام والعراق ونجدٍ
كحجازٍ والساحة اليمنية
أيها الخادعون للعرب مهلاً
دون ما تأملون بحر المنية
وضوارٍ بكل خطب فوارض
تراقب الأمر بكرةً وعشية
كل شهمٍ إلى الشهادة صابٍ
رغبة في الخلود في الابدية


alguna vez
       alguna vez tal vez
me iré sin quedarme
       me iré como quien se va
A Ester Singer


Last euch solches nicht ärgern mehr,
glaubt der Propheten gpredigt lehr,
welche euch klar anzaigen
Den arm des Herrn, den Gotes Son,
das es mit jm werd also gohn,
sein Reich durch demut steigen:
Dan Er schist auf for Got ganz werd,
gleich wie ain Zweig aus dörrer Erd,
aus Jesse dörrem stammen,
Da er nun schir verplichen war
vnn bestund inn Maria gar
on Königlichen Namen.


Vše stvoření se raduje,
Skřivan v letu prozpěvuje
Tvůrci svému pochvalu;
Stříbrným leskem rosička
Krášlí strakatá kvítečka,
Vydává chladnou vláhu.


击楫中流鼓吹频
孤舟无计接芳尘
请看同泊今宵者
也是前行得意人


Sie spricht: Dem Salamander mag ich gleichen,
Der unversehrt durch Glut und Flammen eilt,
Er huscht hervor aus harten Steinesreichen
Und weiß sich Höhlen, wo er sicher weilt.
Sein Rücken trägt des Lebens bunte Zeichen,
Sein Auge Klugheit mit der Schlange teilt –
Das ist die Klugheit der verschlungnen Pfade
Aus Klüften weltentlang zum Feuerbade.


na čekání v hustém křoví
blízko chaty myslivcovy.


Schaut aus vom Rande eurer Dächer:
da lagert er und wird nicht matt
und wird nicht weniger und schwächer
und schickt nicht Droher und Versprecher
und Überreder in die Stadt.


Jaj, a gyerekkor mily tündéri kor volt:
egy ködbe olvadt álom és való,
ha hullt a hó az égből, porcukor volt,
s a porcukor az abroszon a hó.


Nun, wehrter Geist, Ich folge Dir:
Hilff, daß Ich suche für und für
Nach Deinem Wohrt' ein ander Leben,
Daß Du Mir wilt auß Gnaden geben.
Dein Wohrt ist ja der Morgenstern,
Der herlich leüchtet nah' und fern;
Drum wil Ich, die Mich anderß lehren,
In Ewigkeit, Mein Gott, nicht hören.


Vždyť ženu tu měl ve snu čarokrásném,
jenž mu ji celou vydal napospas,
a v milování větším skutečnosti
mu plamen lásky zhas.


嵯峨十载梦魂间
羡汝逍遥一笠闲
若到辽良读书处
秋游好续几篇还


O bliebe nur ein Ton von diesen Tönen
Durch Göttergunst entzogen dem Vernichter,
Ein ew'ges Denkmal früh verblichnem Schönen!


قد سَلَّ سَيفُ اللَحظِ فينا وِصال
وَاِحرَبا مِنهُ وَيا لِلرِجال
لَو شاءَ أَن تَخمِدَ لي زَفرَةٌ
لَم يَثنِ عِطفَيهِ الصِبا وَالدَلال
مَولايَ لا صَبرَ وَلا سَلوَةٌ
قَد بَرَّحَ الشَوقُ وزادَ الخَبال
إِن شِئتَ قاطِعني وَإِن شِئتَ صِل
لا بُدَّ لي مِنكَ عَلى كُلِّ حال


Siehst du, wie die festen Eichen
für den Stürmen sicher sind,
wie der schwache Nordenwind
von den Felsen ab muß weichen?
Mein stark Herze, das dich meint,
bleibt, weil uns die Sonne scheint.


Wenn in aller deiner
Tapfren Herrscher Kreise
Joseph mitten sitzt,
In des Alters Sommer
Milde Greisenweisheit
Von den Lippen, von der Stirne spricht;


Und als er aufstand, fertig, den Tod erfleh'nd als Gunst,
Umarmt' allgegenwärtig den Himmel dunkler Dunst.
Kein Blitz zuckt ihm entgegen, es legt sich nur der Staub,
Es säuselt nur der Regen, still durch der Bäume Laub.


Und sie boten
Mir Gruß – und einer
Lud mich zu rasten –
Lud mich zu bleiben:
»Gelt! Es wär' schön doch,
Blieben wir immer
Und ewig zusammen!«


Quella che il cor mi tolse, e di villano
lo fe' gentile, a cui siate consorte,
quella adunque, e non altri ringraziate!


„Já sen měl,“ pravil k Janu
kněz Vilém s vážnou lící,
„dnes druhý den postní,
ty nechoď na radnici.


Flieh um so tiefer in dich selbst zurück,
als du dich keinem recht enträtseln kannst ...
Verhäng die Fenster deiner Seele
mit dichtgeknüpften Alltagsphrasen!


عاقني عن لقاء مولايَ أمر
أنا منه إليه أطلبُ عذراً
لي مزاج أربُّه بدواء
كل عام عسى يصحَّ ويبرا
ودوائي الصحيحُ أني لا أنـ
ـفَكُ عن جنابك ما عشتُ شبرا
فبه أستردُّ ماضي شبابي
بعدما فاتني وازداد عمرا
ولو أني بقدرِ حُبيِّكَ آتيكَ
لما اسطعتُ ساعةً عنك صبرا


Die Musen kommen wieder,
Die freien Künste blühn,
Mars wirft die Trommel hin
Und singet Klagelieder.
Da, wo man Palmen fand,
Muß jezt der Lorbeer grünen
Und dir zu Kränzen dienen,
Beglücktes Vaterland!


فِدىً لِلفارِسِ الجُشَميَّ نَفسي
وَأَفديهِ بِمَن لي مِن حَميمِ
وَأَفديهِ بِكُلِّ بَني سُلَيمٍ
بِظاعِنهِم وَبِالأَنَسِ المُقيمِ
خَصَصتُ بِها أَخا الأَحرارِ قَيساً
فَتىً في بَيتِ مَكرُمَةٍ كَريمِ


Bylo komedií,
bylo lží,
která lid jen zpijí,
na tom nádraží.


„Zadost“! vynuťte si smělí,
netlumte své hněvy;
Sokol duch je, národ celý,
běda, jestli sleví!


“Veszteg, Annyok, veszteg! nincs itt veszedelem.
Most egyszer üdőtlen benned a gyötrelem.
Valahová nézek, örömemet lelem.
Hosszas harczom utánn itt a győzedelem.


Všecko na zemi i na nebi
ku konci jistému spěje,
vše, co se zrodilo, zanikne –
tak praví světové děje.


Es zogen einst aus Syrakusäs Toren
Drei edle Herrn in stattlichem Geleit:
Der eine, fern im Schweizerland geboren,
Trug Waffenschmuck und blankes Stahlgeschmeid:
Siziliens König hat er zugeschworen,
Mit Schweizertreue hält er seinen Eid;
Groß war sein Ruhm: im ganzen welschen Land
Ward er der tapfre Kapitan genannt.


In nichts wie Sonnenschein
tünck ich die Fehder ein.
Itzt noch ein kleines Weilgen/
und alles steht voll Veilgen!


Y en todo desnuda tú.
Desnuda en la noche azul,
desnuda en la tarde verde
y en la mañana celeste,
desnuda en la aurora rosa.
Y en todo desnuda tú.
Desnuda en la noche azul,
desnuda en la tarde verde
y en la mañana celeste,
desnuda en la aurora rosa.
Y en todo desnuda tú.


Brennend brannte Sonne
Auf die Weinbergmauern,
Selbst die Steine konnten
Einem schwitzend dauern.


Prázdno v koruně té lípy naší,
zrak k ní poutník zvedá skoumavý,
čápi v sever letí – čas je tady –
kdy se české jaro dostaví?!


Ach, wie geht's dem heilgen Vater!
Groß und schwer sind seine Lasten,
Drum, o Joseph, trag den Gulden
In Sankt Peters Sammelkasten!


Mir ist der Gott ein Traum. Ich bin des Traums Verkünder ...
Ihr, ihr seid Gottes Sünder und eßt von seinem Baum ...


Nel campo saracin li troveranno,
quando non possan ritrovarli prima;
che per levar l'assedio iti seranno,
prima che 'l re di Francia il tutto opprima.
Così dirittamente se ne vanno
dove averli a man salva fanno stima.
Già non andò Ruggier così di botto,
che non facesse ai suoi compagni motto.


Oltárunk áll s nem füstölög
Rákos szent mezején,
A szablya függ, s nem hord vitézt
Hátán a büszke mén.


Uštván, sklíčen klesal národ celý,
pustl sad i lán i žírný luh,
že i nejlepší se zapomněli,
jaký vlasti povinni jsou dluh.


A Kapitány soká hallgatván szavait,
megvonnya némellykor mosolygva vállait,
de végre nem győzvén triumfálásait,
imígy feddegéli tétovázásait:


Ist dann der Freudentag gekehret,
Schnell kehret auch der Sonnenschein
Und führt, von Lieb' und Lust verkläret,
Mich nieder zu den Schwesterlein.


Nebyla to ryba
ani ráček,
byl z našeho zámku
pán-panáček.


طَيفٌ أَلَمَّ فَزادَ في آلامي
أَلمٌ وَلَم أَعهَدُهُ ذا إِلمامِ
لَمّا تَجَنَّبَ رُؤيَتي مُستَيقِظاً
جاءَت بِهِ الأَضغاث في الأَحلامِ
وَأَتَت بِهِ في حَندَسٍ مُتَنَكِّراً
كَالبَدرِ مُستَتِراً بِثَوبِ جَهامِ
فَطَفِقت الحَظُ لؤلؤاً مِن ثَغرِهِ
وَأَضمُّ غُصناً تَحتَ بدر تَمامِ
في لَيلَةٍ ما أَن أَقوم بِشُكرِها
لَمّا خَلوتُ بِه مِنَ اللُوامِ
حَتّى إِذا برق الصَباحُ لِناظِرٍ
فارَقته كُرهاً عَلى إِرغامي
وَأَقامَ مُعتَكِفاً عَلى هِجرانِهِ
فَهَجَرتُ صَبري حينَ عَزَّ غَرامي
نادَيته وَمَدامِعي مُنهلَّة
كَالغَيثِ مُنهَمِراً بودَقِ رهامِ
يا مسقمي من طَرفِهِ بِسِقامِهِ
رِفقاً بِقَلبي قَد أَطَلتَ هُيامي
لا تَجمَعَن عتباً وَطول قَطيعَةٍ
يَوماً فَتَركَب مقطع الآثامِ
يا مَن يَرى حِلُّ الوِصال مُحَرَّماً
وَيَرى حَرام الوَصلِ غير حَرامِ
إِن دامَ هَجرك لي وَعَزَّ تَصَبُّري
رَغماً وَطال تَشَوُّقي وَسِقامي
وَغَدا لَك الدَهر الخَؤونُ مُساعِداً
في هَجرتي وهجرت طَيف مَنامي
فَإِلى أَبي نَصرٍ أَبُثُّ ظُلامتي
وَأَكونُ منه في حِمىً وَذِمامِ
مَن لا أَرى إِقبال دَهرٍ مُقبِلٍ
حَتّى أَراهُ وَلا كَريمَ كِرامِ
وَإِذا برَت يُمناهُ أَسمَرَ ناصِلاً
يَوماً زَرى بِفَصاحَةِ الأَقلامِ
قَلَمٌ إِذا ناجاهُ وَهوَ ضَميره
نطقت فَصاحَته بدمع هامي
بَقضي بآجال وَفَيضِ مَواهِبٍ
وَتُطيعُهُ الأَقدارُ في الأَحكامِ
لَم يَبقَ من يُرجى لِدَفعِ ملمةٍ
وَيجير من ظلم أَو اِستِهضامِ
إِلّا أَبو النَصر الَّذي أَنعامه
مُتواتِرٌ يَهمي كَصوب غَمامِ
حَتّى إِذا عَلِمَ الزَمانُ بِأَنَّني
من لائِذيه حادَ عَن إِقدامي
وَأَتى إِليَّ بِذُلِّه مُتَنَصِّلاً
مِن بعد عِزَّتِهِ وَعادَ غُلامي
نادَيته يا دهر قَدكَ فَقَد وَهى
صَبري وَفارَقَني بَنو الأَعمامِ
وَرَحَلتُ عَن بَلَدٍ يَعز علَيهِمُ
مِنّي مُفارَقَتي وَبُعد مَرامي
نَحوَ امرىءٍ ما زالَ مُرتَقى العُلى
حَتّى سما وَعَلا عَلى بُهرامِ
وَلَكَ الذِمام بِأَنَّني لك آخِذٌ
منهُ أَماناً فاِنصَرَفَ بِسَلامِ
أَلا تروعك نَبوَة من عَزمِهِ
حَتّى تَقَلَّدَ ظالِماً آثامي
ثُمَّ اِنبرأت إِلَيكَ أَدَّرعُ الفَلا
متنسّشماً لنَداكَ وَهوَ أَمامي
أَطوي الفَيافي وَهيَ غير مهولَةٍ
عِندي بِقَطع سَباسِبٍ وَأَكامِ
بأمونَةٍ حَرفٍ سَمَت بِمَناسِمٍ
فيها من الرَمضاء كالأَوشامِ
وَمكان سوطي في المسير إِرادَتي
في سيرها وَاللَيلُ بحر ظَلامِ
سيري على إِسمِ اللَهِ نَحوَ مُجَلببٍ
دونَ الوَرى بالعِزِّ والإِعظامِ
فتسفّ بي كالطَير حَنَّ لِوَكرِهِ
وَتَزيف في رقل لَها وبُغامِ
أَلقى الهَجير بِصَفحَتي مُستَقبِلاً
لا أَرعَوي عنهُ بِرَدِّ لِثامي
وَمُقارِني هجر الكرى وَمُساعدي
في سَفرَتي عَزمي وَحَدُّ حُسامي
حَتّى حَلَلتُ بِبابِ ربعكَ آمِناً
وَالسَعدُ من خَلفي وَمِن قُدّامي
لَمّا دَعوت المدح فيكَ أَجابَني
منه بِقَولٍ بَيِّنِ الإِفهامِ
لَم يَبقَ ذو كرم لِدفع مُلِمَّةٍ
إِلّا أَبو نصر الخِضَمِّ الطامي
ملك يَداه المكرماتُ بِأَسرِها
فَغَدا يُذَلِّلُها بِغَير لِجامِ
نادى المَكارِمَ وَالحِجا فَأَتَت لَهُ
مُنقادة طوعاً بِغَيرِ لِجامِ
ذو هِمَّةِ في المكرمات عَليِّها
ذو عزمةٍ أَمضى من الصِمصامِ
ضُربت لَهُ فَوق السِماكِ مَنابِراً
مَحفوفَةٍ بِمَضارِبِ وَخيامِ
وَإِذا بَدا ذكر له في سادَةٍ
قاموا لهيبَتِهِ عَلى الأَقدامِ
لو كانَ يَعبُدُ مُفضلٍ بِفَضيلَةٍ
جَلَّت لَكان بِذاكَ غير مُلامِ
لَمّا رأى مَولاهُ نَجدَةَ رأيه
في كُلِّ عَبدٍ ناصِحٍ وَكِتامي
رَدَّ الأُمورَ إِلَيهِ في إِبرامِها
فَكَفاهُ مَعنى الحَلِّ وَالإِبرامِ
يا سائِلي عنه لتخبرُ فَضلَهُ
اِصغِ لِتَسمَعَ مَنطِقي وَكَلامي
اللَه يَصنَع ما يَشاء بِقُدرَةٍ
جَلَّت دَقائِقها عَنِ الأَوهامِ
جَعَل البَريَّة كُلَّها في واحِدٍ
فَغَدا لَهُ فَضلٌ مبينٌ نامي
بِفَصاحة وَسَماحَة وَبَشاشَةٍ
وَشَجاعَةٍ تُزري عَلى الضِرغامِ
وَبَلاغَةٍ لَو قِستَ سَحباناً بِها
أَلفيته ذا مَنطِقٍ تِمتامِ
مِن حاتِمٍ جوداً إِذا ذكر النَدى
مِن سَيفِ ذي يَزَنٍ مِنَ الأَقوامِ
مِن قُسَّهم نظماً ومن فُصحائِهِم
نَثراً وَمِن لُقمانَ في الأَحكامِ
مِن يوسِفٍ في عِفَّةٍ وَصَباحَةٍ
مَن مِثلُهُ عَلماً لفَصل خِصامِ
هاتيك أَسماءٌ خلت وَفِعالها
مِنّا كَأَشباحٍ بِلا أَجسامِ
خُذ ما تَرى وَدَعِ السَماح فَرُبَّما
زادَ السَماع عَلى ذَوي الأَفهامِ
هوَ أَوَّلُ آخِرٌ في فَضلِهِ
هوَ باطِنٌ هوَ ظاهِرُ الإِنعامِ
هوَ مفرَدٌ في بَذلِهِ وَنواله
هوَ معتِقُ الأَسرى من الإِعدامِ
هَذا أَبو نصر الَّذي ورث العُلى
عَن سادَةٍ نُجُبٍ بِغَير كَلامِ
يُعطي التِلادَ لِسائِليه تَكَرُّماً
وَطَريفه يَحبو عَلى الإِتمامِ
وَإِذا انتَضى قلماً لِدَفعِ كَريهَةٍ
خَضَعت لَهُ الأَشبال في الآجامِ
تَغدو الصَوارِم وَهيَ طوع مُراده
تَقضي أَوامره بِغَيرِ سَلامِ
وَكَذا قَضى لِلمشرفية أَنَّها
أَبَداً تطيع أَوامِر الأَقلامِ
واِعلم بِأَنّي لَم أَعره شهادَةً
مُتَغالِياً وزراً وَلا مُتَحامي
لَكِن مناقبه تفرَّق جِمعُها
بَينَ الوَرى فجمعتُها بِنِظامِ
قَلَمٌ إِذا اِفتَتَحت يَداهُ لِنائِل
فاضَت عَلى الآفاقِ بِالأَقسامِ
إِنّي قَصَدتُك مِن بلاد قَد نأت
وَبعدت عَن أَهلي وَعَن آطامي
وَيَقودني حسنُ الرَجاء بِأَنَّني
قَد نلت ما أَهوى مِنَ الأَيّامِ
فاِصرِف إِليَّ تَصَرُّفاً أُحظى بِهِ
وَأَكون مَعدوداً مِنَ الخُدّامِ
فَإِذا رَأَيتَ كِفايَتي وَأَمانَتي
وَصيانَتي عرضي وَحُسن قِيامي
فيما نُدِبتُ لَهُ وَحسن سِياسَتي
كنتَ المُخَيَّرُ أَنتَ في اِستِخدامي
أَولا فجد لي بِاليَسير فَإِنَّني
أَرضى بِما تولي مِنَ الإِكرامِ
وَعلمتُ أَنَّ الأَرض يَصغر قدرها
وَجَميعُ ما تَحوي مِنَ الأَنعامِ
إِنَّ قستها كرماً وَضِعفاً ضِعفُها
ما قَلَّ ما تَحوي مِنَ الأَنعامِ
جُد لي بِما يبلى أَجد لَكَ بِالَّذي
يَبقى لجدَّته عَلى الأَعوامِ
واسلم وَعش ما لاح نجم في العُلى
وَدعا الحمام بأيكِهِ لِحَمامِ


"Let me that exemplary vengeance bear,
(Benign return'd her amiable son:)
"Justice on her would lose its aim; severe
"In vain, productive of no good; for none
"Could by that desolating blow be won.
"So falls each generous purpose of the will
"Correct, extinguish'd by abortion:
"Whence justice would its own intendments spill;
"And cut off virtue, by the stroke meant vice to kill.


Až samo ve své velké velebnosti
se teprv nad hrobem nám rozehostí.


Enthülle dich, daß ich die Stäte finde,
Wo oft mein Mädchen saß,
Und oft, im Wehn des Buchbaums und der Linde,
Der goldnen Stadt vergaß.


—«Eres la más ingrata criatura»,
Apostrofó el Halcón a la Gallina.
—«Pero ingrata con quién?» —«¡Calla, mezquina!
Con quien te da corral, grano y holgura.
Y después, si esa mano generosa
Te quiere acariciar lo olvidas todo,
Y alharaquienta y con grosero modo
Como de un enemigo huyes medrosa.
Yo que nada les debo mientras vivo,
Yo que salvaje de carácter soy,
Coger me dejo y do me mandan voy
A la menor caricia que recibo».
—«Eso es verdad, dijo ella; y a mi juicio
Ambos tenemos sólidas razones:
Tú nunca viste al hombre asando halcones,
Mientras que asar gallinas es su oficio».


Pod hustým keřem utajena
květina zvolna odkvétá –
tak beze slunce, beze sester,
za živa ve hrob zakletá.


A však jeho duch i jeho jmeno
Ve vnuku je znovy narozeno. –
Hle! jak slavný císařský byl děd,
V míru hájce umění a věd,
V hluku války ale statný rek:
Tak i jeho vnuk je František...
Pod ním školství utěšeně květe –
A již vidět, jak rok po roce
Nově símě v novou půdu seté,
Hojnější podává ovoce.
Na rakouské školy – o nichž dříve
Za hranicí vládlo heslo lživé,
Že je nedouctví vazba svírá –
Evropa teď s podivením zírá!
Nás pak toto školství rozvinutí
K vřelým, nehynoucím díkům nutí,
Tak že každý s chloubou provolává:
Františkovi králi zdar a sláva!


l'orlo appressar del suo ceruleo lembo
mai più non mi vedran rene né sponde,
se non fuss' a solcar le nobil' onde,
chiare dal nascer vostro, mio gran Bembo.


Kisértet a rossz lelkiösmeretnek,
Szellemvalót lát bennök az igaz;
Fekete gyávaság jöttükre retteg,
A szenvedő nemesnek égvigasz.


A převšady a odevšad
Jde valem vše a stěží;
A buď on stár, a buď on mlad,
Vstříc plukům ryčným běží;
Tam slyšeť otce, manžela,
Tu chotě vítať z vesela:
Lenora čeká mnoho,
A vítať nemá koho.


Planoucí srdce krásné ženy,
hluboké srdce básníka;
krásný ten květ je nachýlený,
vůně však v prostor uniká.


Ó, dost mám –aťsi nechodí
sem druzi v jeseň temnou:
jen Musy když mne provodí
a píseň má je se mnou!
I v opuštění – nedlím sám
jak Vy, ó, přátelé, neb k Vám –
juž nejde nikdo...


Hogy elértek Nagy-Váraddá,
- Vala épen László napja -
Keresztvízre áll a vad faj,
Laczfi lévén keresztapja.
Összegyűl a tenger néző
Hinni a csodába, melyet
Egy elaggott, sírba hajlott
Ősz tatárnak nyelve hirdet:


Schon vor dem Thore harrte der Genoß;
Der goldne Riegel tönt im Demantschloß,
Geöffnet spaltet sich die Perlenthür,
Und Petrus der Zwölfbote tritt herfür.
Der mißt mit langem Staunen die Gestalt,
Spricht endlich: »Nicht hier oben wird man alt,
Wird schwächer nicht an Geist – mir aber ist,
Als hättest drunten du gedient dem Christ
Mit mir, als wärst gelegen du bei'm Mahl
An meiner Seiten, in der Jünger Zahl!« –
»O Herre,« spricht der Pilger schreckensvoll,
»Ich bin ein Knecht, der Rechnung stellen soll;
Ich bin ein armer Sünder, zittr' und zag',
Ach, dieser Palmtag ist mein jüngster Tag!«


Vlají
bílé ubrusy a světlé toalety,
dmou se tenké látky, zelené, červené, modré, žluté,
jedna šeříková,
proplétají se, vaří se, stříkají
v parodistickém turnaji,
hoří na šedi, žehnou na hnědi šatů mužských.


Wir sterben uns uns selbst vor ab für unsrem sterben,
Wann Gaben, die in uns, unaußgeübt verterben.


de Dos Líquidos (2000)


Jakby někdo zavřel oči,
zapad v závějích.
Na všecko, co pohřbeno už,
padá, padá sníh.


Kam uprchli jste, drobní pěvci malí,
když hnízda vaše ve prach rozmetali?
Kam křídla umdlená jste schýlili?
Co bylo v ořeší tu švitoření!
Teď sotva cvrček v trávě zakvílí,
po zpěvu, po radosti stopy není.
Jen kmeny holé, větví zbavené
tu leží mrtvy – zhouba kol a spousta!
Kdo vašich plesů ještě vzpomene?
Kde žluté krčky jsou, v něž drobná sousta
jste snášeli, kde očka, vesele
jež dívala se z hnizd? Kde všecko štěstí,
jež plálo v houšti listů přitmělé?
Kol změť jen usekaných ratolestí!...