هي الدارُ قد أقوتْ ورثَّ جديدُها
غداةَ نأتْ ليلى وحالتْ عهودُها
أبادَ وأبلى الدهرُ بهجةَ أنسِها
فهل لليالي أُنسِها مَنْ يُعيدُها
وقد ذهبتْ عنها البشاشةُ بعدَما
تأنَّقَ مرآها وطابَ صعيدُها
لياليَ تُصبيني بخُوْطِ قَوامِها
ويَشْغَفُ قلبي ناظراها وجيدُها
رنتْ فرمتْ نبلاً حشاىَ رديةً
له دونَ أحشائي هواها يؤودُها
فلا زالَ يَسْقي ربعَها كلُّ مزنةٍ
تُزَمجرُ في أعلى الغمامِ رعودُها
يلوحُ وميضُ البرقِ في حُجُراتِها
فتهمي على أطلالِها ونَجُودُها
حمَى بعدُها عن مقلتي لذَّةَ الكرى
فقد بانَ عنها منذُ بانتْ هجودُها
فكيفَ لها بالنومِ والبينُ بعدَما
تناءَتْ عنِ الاِغْفاءِ أمسى يذودُها
تكلَّفُني رعيَ النجومِ واِنَّها
لَخُطَّةُ خَسْفٍ ضلَّ فيها رشيدُها
تعرَّضَ ما بيني وبينَ مزارِها
موامٍ فسيحاتُ المفاوزِ بيدُها
اِذا هبَّتِ النكباءُ عن قُلَلِ الحِمى
ومازَحَ نيرانَ الغرامِ بَرُودُها
وجاذَبَ أغصانَ الأراكِ نسيمُها
يُمَيَّلُها في مَرَّةٍ ويُميدُها
وجدتُ لها برداً على حَرَّ مهجةٍ
يضرَمُها ليّانُها وصدودُها
فليس يسُّر القلبَ إلا هبوبُها
كما لا يسوءُ النفسَ إلا ركودُها
وما أنسَ لا أنسَ الليالي التي بها
أنارَ محيّاها وأورقَ عودُها
أمِنْ بَعْدِ ما شطَّتْ بها غُربةُ النوى
وأصبحَ مسلوبَ العزاءِ جليدُها
يسمَّعُه العُذّالُ فيها ملامةً
لفرطِ هواه منهمُ يستعيدُها
يَلَذُّ بها حتّى كأنَّ لطائماً
معَ الريِحِ أدَّتْها اليه عقودُها
أخالوا سَماعَ العَذْلِ يُنْقِصُ لوعتي
وما اللَّومُ في الأهواءِ إلا يزيدُها
تؤرَّقُني تلكَ البروقُ كأنَّها
قواضبُ شيمتْ والسحابُ غمودُها
فحتَّى مَ قلبي لا يَقَرُّ خفوقُه
ونارُ غرامي لا يُرَجَّى خمودُها
سُهادي إذا ما الليلُ جَنَّ وأدمُعي
وزفرةُ صدري والحنينُ شهودُها
مدامعُ تَهْمي في الطلولِ كأنَّها
أتيٌّ إذا مابانَ عنهنَّ رَوْدُها
وكم صنتُها خوفَ الرقيبِ وسعيهِ
وكفكفتُها مِن قبلُ تَتْرَى مدودُها
الى أن تناءَى الحيُّ عن رملِ عالجٍ
وأصبحَ داني الدارِ وهو بعيدُها
وقفتُ بها أبكي وقد صرَّحَ الهوى
لها ولواشيهابأنّي أُريدُها
ولولا الهوى ما كنتُ سرَّحتُ ناظري
الى أرضِها في كلَّ وقتٍ يَرُودُها
فلا عيشَ إلا حينَ تبدو حسانُها
وتهتزُّ في الكُثْبانِ منها قُدُودُها
ولا ماءَ إلا ما جفوني سحابُه
ولا نارَ إلا ما ضلوعي وقودُها
ولا وَجْدَ إلا دونَ وجدي وقد سرى
مع الصبحِ مِن تلكَ المرابعِ غيدُها
حلفتُ بِشُعْثٍ فوقَ كلَّ نجيبةٍ
مزَّممةٍ تفلي الفلا وتُبيدُها
يُريحونَ مِن حملِ البرودِ مناكباً
مِن السُّقْمِ تُوهي الناحلينَ بُرُودُها
تخوضُ بهم في غمرةِ الآلِ كلَّما
تكنَّفها كَومُ المطايا وَقُودُها
على كلَّ فتلاءِ الذراعينِ جَسْرَةٍ
تهائمُها تُرمَى بها ونُجُودُها
تُتابعُ بالأرقالِ في البيدِ وخَدها
حليفةُ سيرٍ ما تُحَلُّ قُتُودُها
بأنَّكِ أشهى في النفوسِ مِنَ المنى
اِذا بشَّرتْها بالنَّجازِ وعودُها
فلو كنتِ في أرضٍ بعيدٍ مزارُها
تُحِيطُ بها أبطالُها وأُسودُها
اذا آنسوا في حِندسِ الليلِ نبأةً
سَمِعْتِ سيوفَ الهندِ صَلَّ حديدُها
طرقتُ حماكِ الرحبَ ليس يصدُّني
اِذا ما نهاني عن لقاكِ وعيدُها
بكلَّ رقيقِ الشفرتينِ مُصَمَّمٍ
اِذا قرعَ الأذمارَ ماتتْ حقودُها
فدونكِ مِن حُرَّ الكلامِ قصيدةٍ
يروقُكِ منها نظمُها ونضيدُها
فريدةَ عقدٍ كلَّما فاهَ مُنشِدٌ
بأبياتِها أذكى الغرامَ نشيدُها
فما قالةُ الأشعارِ لو كنتِ حاكماً
لها وأردتِ النصفَ إلا عبيدُها


Denn ach! du tanztest gar zu fein,
Als du den Reihen führtest;
Und, gleich dem lieben Sonnenschein,
Den Blumenanger ziertest.


Schwarz ahnet mir! Welch' Schicksal auch ihm hehle
Das ferne Land: – dies wird sein Todesgang!
Dumpf rauscht's, wie schwarze Flut, durch meine Seele, –
Statt Kriegstrompeten hör' ich Grabgesang.


Reiche mir der Liebe Taumelschale,
daß mein Lied dir meinen Dank bezahle,
daß mein Opfer nur der Wahrheit treu,
nicht der Abdruck thörischter Gefühle,
nicht ein Traum vom süßen Minnespiele,
nein, begeistertes Entzücken sei.


Vezmu dva česká,
Půjdu do města,
Pozlátka nakoupím,
Srdéčko polepím,
Dám k němu ceduličku:
„Toto je památka
Hezkého děvčátka!“
Potom si ji připnu
Na klobouk za kytičku.


Zpěv zní tak monotóně zahradou,
poslední růže prvním chladem mrou...
Kdes hučí svět, kdes moře burácí,
kdes život hýří nebo krvácí...
Tvá hlava klesá, skloň ji ještě níže...
Můj Bože, pevné, vysoké jsou mříže!
V úpalu slunce chtěl by člověk stát,
poslouchat moře, s životem se rvát...
Poslední růže prvním chladem mrou,
a zpěv zní monotóně zahradou.


Oblaku můj zamračený,
nemáš jistě žádné ženy.


Ich will dich weinen sehen,
Zum ersten und letzten Mal!
Will selbst nicht widerstehen,
Da löscht sich Qual in Qual!


Astolfo, poi ch'ebbe cacciato il mago,
levò di su la soglia il grave sasso,
e vi ritrovò sotto alcuna imago,
et altre cose che di scriver lasso:
e di distrugger quello incanto vago,
di ciò che vi trovò, fece fraccasso,
come gli mostra il libro che far debbia;
e si sciolse il palazzo in fumo e in nebbia.


Však dřív slunce večer vyjde
a měsíček svitne z rána,
než tě k srdci přitlačím si,
rusalko má milovaná!


Verliebt ist jede Frau so schön,
Nur schwül wird's öfters wie beim Föhn.


石下有灵骨
千年生玉芝
山神每藏护
不使世人知


Liesest Du im Glanz der Abendsonne
Einst von mir, ach! nur ein schwach Gedicht,
Oder fleugst in der Begeist'rung Wonne
Auf zu Deiner Höhen Sonnenlicht;


Den heil'gen Stimmen horchend, saß
Ich dort bis spät zum Abendlichte,
Und meine trunk'ne Seele las
In Gottes ewigem Gedichte!


Lorsque vos manches bouffent trop,
Comme des ailes aux épaules,
L'étriqué survient au galop,
Lorsque vos manches bouffent trop…
Vous savez, la manche à gigot
Joua jadis les premiers rôles.
Parfois vos manches bouffent trop,
Comme des ailes aux épaules.


I byli rozmrzelí gurmandi
a zlatá mládež naše v kavárnách
při vodě nelibostí zívala,
však hlubší naše české povahy
v tom vlastně smutný problem spatřily.
Jak, není to jen symptom nemoci?
Duch nalomený? Rozum zkalený?
Šlo několik pak přátel odaných
ku psychiatrům v trudné potazy,
ti nenápadně potom prohledli
si pacienta, žití, způsoby,
směr myšlení i zálib jeho sklon –
a uznavše, že nemoc jeho z těch,
jež mohou, vybuchnuvše nenadále,
ohrozit život spoluobčanů –
jej mezi blázny kvapem zavřeli.
A způsob této moudré ochrany
byl v brzku tuze jasně zpodstatněn:
pacient mezi blázny zbláznil se.
Kývali smutně hlavou přátelé
a smutnou útěchou se těšili,
že poznali tu poruchu zlou v čas,
„hned tenkrát po tom ostrém nájezdu,
jejž proved na něj šelma satirik...“


Du wirst aus des Himmels Throne
Wie ein Regen ausgeschütt,
Bringst vom Vater und vom Sohne
Nichts als lauter Segen mit;
Laß doch, o du werter Gast,
Gottes Segen, den du hast
Und verwaltst nach deinem Willen,
Mich an Leib und Seele füllen.


Mit tiefer Ehrfurcht schau ich die Schöpfung an,
Denn Du!
Namenloser, Du!
Schufest sie!


扬帆万里楚江行
君是无机亦有情
千树梅花如问讯
罗浮同看日初生


Mas no me encontraréis en las batallas.
No estaré agazapado en una barricada
ni lamiendo la sangre del cuchillo victorioso.
No empuñaré las armas homicidas
ni la palabra ambigua
ni el rencor permanente del alma embrutecida.
No serán mías las fauces carniceras
ni el estandarte gris del bombardeo.
No seré el cazador
ni ese francotirador de la azotea
que va tachando vidas en la pared funesta
de la ciudad sitiada.
No estaré con aquellos que filtraron
gota a gota la sangre de los pobres
para hacer de cada vena un instrumento
de riqueza enterrada en sus bolsillos.
Tal vez podáis hallarme donde lloran los tigres
Acaso en la morada del hambriento,
en los ojos del niño moribundo,
en la sangre del ave asesinada.
No estaré agazapado en una barricada
ni lamiendo la sangre del cuchillo victorioso.
No empuñaré las armas homicidas
ni la palabra ambigua
ni el rencor permanente del alma embrutecida.
No serán mías las fauces carniceras
ni el estandarte gris del bombardeo.
No seré el cazador
ni ese francotirador de la azotea
que va tachando vidas en la pared funesta
de la ciudad sitiada.
No estaré con aquellos que filtraron
gota a gota la sangre de los pobres
para hacer de cada vena un instrumento
de riqueza enterrada en sus bolsillos.
Tal vez podáis hallarme donde lloran los tigres
Acaso en la morada del hambriento,
en los ojos del niño moribundo,
en la sangre del ave asesinada.


Um pássaro entrou numa nuve Uma nuvem entrou num pássar "Qual a verdade?", perguntou o home "Está no pássaro? Ou está numa nuvem?" E enquanto o homem procurava a resposta, o pássaro saiu da nuvem, fazendo com que a verdade saísse do homeNuno Júdice | "A Matéria do Poema" | Publicações Dom Quixote, 2008


Ich zog durchs weite Ungarland;
Mein Herz fand seine Freude,
Als Dorf und Busch und Baum verschwand
Auf einer stillen Heide.


Froh und lustig zwischen Steinen
Geht der Jüngling auf die Jagd,
Seine Beute muß erscheinen
In den grünlebendgen Hainen,
Sucht' er auch bis in die Nacht.


L'infelice giudeo, che si millanta
d'aver fede e speranza, e pur sé inganna,
perché s'affanna — indarno di me privo?
Così all'inferno se stesso condanna
chi, senza me, le due aver si vanta.
Ferma la pianta, — e guarda or dov'io arrivo:
per me si fece uom vivo
di Dio il Figlio, ed io tra l'uomo ed esso
fui mediatrice, tal che in su la croce
di vostra dannazion tolse il processo.
Vedi se mi tien presso:
diss' al Padre: «Perdona», e io fui la voce.


Escrito está: tu abominable yugo
has de imponer, aunque a tus pies se arrastre
el mundo que te teme y te acaricia


e percota la pietra u' per governo
del mondo ha 'l sacro Suo tempio fondato,
e sparga poi d'intorno in ciascun lato
fiamme divine il Suo bel foco interno;


悠悠世路绝跻攀
卧看白云空往还
惟有同参一句子
肯将容易混尘寰


Ist unsre Willensfreiheit Lug?


Zieht man den letzten Ring noch aus,
Dann ist's schon etwas leer im Haus,


Mein Sohn! sprach Gertraud schwer von Jahren:
Du zeuchst von mir.
Auf Reisen wirst du viel erfahren.
Ach, merk' es dir!
Die Lehren aus der Mutter Munde
Schlag' nicht in Wind!
Du bist (gesagt zur guten Stunde!)
Ein Sonntagskind.


Nae hare-brain'd, sentimental traces,
In your unletter'd, nameless faces!
In arioso trills and graces
Ye never stray,
But gravissimo, solemn basses
Ye hum away.


Mily felfuvott, önhitt dicsekvés,
Kótya-vetye, koncon veszekvés;
Dobot ver az ima;
Nincs időnk az időre várni,
S mit szánk, szemünk meg bír kívánni,
Mind kell, egyszerre, ma.


闻君墨绶出丹墀
双舄飞来伫有期
寄谢铜街攀柳日
无忘粉署握兰时


Treu der Natur und entwachsen der flüchtigen Mode, beginne,
Dichter, wiewohl einsam deinen unsterblichen Ton!
Laß ephemere Gesellen beschrein dich oder verkleinern:
Jene vergehn, dir ward liebliche Dauer zu Teil.
Ungleich ist ja der Kampf, es bewaffnet Jene der Wahn bloß,
Während, wie Pfeile, du wirfst Liebe, Gesang, Melodie.


cuya corteza de materia terrestre
tratar entre los dedos, con un poco de fe?
Palabras, por ejemplo.
Palabras de familia gastadas tibiamente.


Řím velký jest – ó pravdu jsi to děl! –
na váze lidských losů velký jest,
na božské váze my však větší jsme,
to nechápeš, ty pohan! My jsme víc,
my dali světu Boha. Ale svět,


Come di novo il giorno sia apparito,
Vedrai l'arme di Ettorre e chi le guarda;
Ora che il sole all'occidente è gito,
Entrar non pôi, ché l'ora è troppo tarda.
In questo tempo pigliaren libroito
Che tua persona nobile e gagliarda
Qua sopra a l'erba prenda alcun riposo,
Sin che il sol se alci al giorno luminoso.


Ma che te mosse? Almeno io abbo
per folle dir procacciat'un satollo,
al qual me' converria ventre di lupo.


Ach! bis zu Charons Kahne
Schweift unsrer Wünsche Noth;
Der Kindheit leichte Plane
Begrenzt das Abendroth!
Wir ahnden Sturm und Klippen
Bei frühlingsheitrer Fahrt:
Sie hängt mit Bienenlippen
Nur an der Gegenwart!


Köröskörnyül immár meg van rakva sebbel,
Mint az ángol ember kaputrokja zsebbel;
Mindenik oly öblös, mindenik oly tákos...
Szegény Diridongó - oda van! világos!


Da galt es Stärke, Kunst: Wer am weitesten,
Im höchsten Bogen träfe des Auges Stern!
Fehlgüsse Jachten wir, der Hofhund
Bellte sie, krähte der Henne Mann aus.


Óh, hogy lehessen méltó ez a rajz
Szerénhez, ki oly finom és meleg,
Csak most kissé hasikája beteg,
És épp ezért csak bús rimekre ajz.


Však se dočká, když si vyčká
i ta prázdná stodola,
na mezi ta křepelička
na žence si zavolá.


Que si el vuelo más alto levantaba,
la cera con el sol se desharía,
y en el mismo peligro le pondría
el agua y su vapor, si más bajaba.


Tu sai ch'al to cospeto et a toa corte
Ciaschun retorna che contra 'l to figlio
Fatto quella temendove forte:


Barátom, mázoló, valóba.
Hogy gondolod, nem illenék
A pokolbeli sátán boltja
Fölé cimernek ez a kép?
A gőzösön, veszendő sajkán,
Ott az anya, itt Leon’ ajkán
Versenygő rémületsikoly -
S Etelke, aki fuldokol...


Arrebató mi pensamiento altivo
una visión del cielo soberano,
y herido de un ardiente rayo humano,
huyó del fuego deshonrado y vivo.


Vyjíždí z ouvozu,
Skáče po ouhoru;
Jaké to toužení
Po mém potěšení!


deh, se vostra onestà dir non vi vieta
quel che spesso con voi Amor favelle,
ditemi se l'aurate sue quadrelle
move forza di stelle o di pianeta;


Zde zprahlá thuj’ se nad blouznivcem třese,
tam pod kamenem ubit sebevrah –
Jdi, opusť domov, neohlížeje se,
a z obuvi své vyraz otců prach!


Quanto vegli, o dorma io, pronto e leggiero
Per corta strada mi conduce e spesso,
Dove lieto con voi seggio e favello.


A přec pokojná jest, tichá,
jako večer ve svých stínech,
půvabná, jak lůny svity. –


Io seguirò la sua famosa lira,
tanto dolce, soave, armonizzante
che come calamita a sé mi tira,
tanto che insieme troverren Pallante;
per che, sendo ambo messi in una pira,
segni farà del nostro amor constante,
d'una morte, un sepulcro, un epigramma,
per qualche effetto, l'una e l'altra fiamma.


O weihe du mir eine Harfe
Und unterweise mich darauf,
Daß ich, was reizend ist, besinge,
Vom Lenze bis zur Tugend hinauf.
Daß ich nicht wie das dumme Thier
Auf diesen bunten Auen spiele;
Nicht dieser Eiche Pracht, nicht dieser Blume Zier,
Und keinen Dank, noch kein Entzücken fühle.
Drum gönne mir der Weisheit Lehre
Weil ich noch lernen kann;
Damit die Enkelwelt einst meine Lieder ehre,
Noch mehr, den guten greisen Mann.


Kraj leží přede mnou. Řady těch brázd
znovu se osejí, zvláčí:
zrno ať v pole či v duši jdeš klást,
plod kéž ti, druhu, je sladší!


A tak ona kráčí
v bolesti a pláči,
hledá ji a hledá:
v hrobce musí býti,
o nádherném žití
psala dcera bledá.


Jsi snem, jenž stále vrací se v mé snění,
a lesů neuzřených ševel měkký,
a mého jsoucna dálné doplnění,
souběžné se mnou hloubkami a věky?


Die vor uns entschliefen,
Schlummern, in die Tiefen
Ihrer Gruft gesät;
Länger wird es säumen,
Bis die Gräber keimen,
Gottes Saat ersteht!


Oly nehéz, oly könnyü szívem,
Mintha égbe kéne szállnom,
Vagy le, mélyen elmerülve,
Sírom a mélyben találnom.


Mein Herr, ihr forschet allzusehr:
Der eine wenig, mancher mehr;
So wie's dann fällt: Mich zwingt zur Klage
Nichts, als die vielen Feiertage;
Und wer sie alle roth gefärbt,
Der hatte wol, wie ihr, geerbt,
Dem war die Arbeit sehr zuwider,
Das war gewiß kein Seifensieder.


E diz-me a desconhecida:
"Mais depressa! Mais depressa!
"Que eu vou te levar a vida!
"Finaliza! Recomeça!
"Transpõe glórias e pecados!   "
Eu não sei que voz seja essa


Und so heb ich denn hier,
Vor euch, ihr unsterblichen,
Heiligen Märtyrer,
Hoch meine Hand empor
Und gelobe feierlich:
Die Armen zu trösten,
Die Schwachen zu stärken,
Die Gefangenen zu lösen,
Die Geschlagenen zu rächen,
Die Wahrheit zu lieben,
Die Lüge zu hassen
Und meiner Kunst
Ein Priester zu sein
Mein Leben lang –
Und alles das:
Aus ganzem Herzen,
Aus ganzer Seele
Und aus ganzem Gemüthe!


Dans l'Inde, de parfums, d'or et de soleil pleine,
Dans la Chine bizarre, aux tours de porcelaine,
Chimérique pays peuplé de dragons verts ;


Und deine Wangen glühen,
Wie wenn der Morgenschein
Mit seinen rothen Strahlen
Bemahlt den bleichen Stein.


经旬不出户
忘却城南道
江亭细雨过
一夜生春草


A linguagem tolera o livre trânsito
da palavra prisioneir
Nenhum poder de exceção sustenta
a palavra tiran


Elindulánk, bizony már ideje,
Oly fárasztó a búcsu pillanatja;
Mellettem űl egy ifju szép leány,
Nem úri hölgy s nincs véle édes anyja;
A városon parasztleánynak híjják,
Mint engemet faluhelyt úrfinak.
Az ostor pattog és mint menyegzőre
Szilaj-vigan vágtatnak a lovak.


Ich hett mich hoch vermessen
vnd war gar viel zu kün,
Docht mein Ross solt han gfressen
den Rauten Krantz so grün,
Den bundten Hundt zerrissen gar,
Lewen vnd Bern verschlungen
alsambt mit haut vnd har.


Und läg' gefangen im kühlen Haus
Die mich so hart betrogen,
Sie hätte, eh' dies Liedchen aus
Mich auch hinab gezogen –


Tu s hostem sedá k večeři:
jak den se zašeří,
plá lampa svatá nad stolem. Dní pracných nedbá péče,
z jich darů dnes jen dobrořeče.


Já vzpomínám si na to ráno,
jak vypluli jsme spolu.


A srdce mé jest jako zvon,
jenž s oné vížky jitrem zvučí,
a každý jeho svah a tón
mne, starce, znova modlit’ učí.


Du allein sahst ihn verbluten,
Einsam, fremd und unbekannt
Und auf deinen Blüthen ruhten
Seine Blick' im Tod gebannt.


snad tenkrát vyhřměl k tonům zlaté lyry
zvířený duch tvůj největší svou odu
pod hrozným nebem, vzteklému v líc ohni –
kdo slyšel ji, kde její melodie?


Die der die Zeitung kömt/ und auch der Bott schweigt still.
Wie wenn die müde Sonn/ nun schlafen gehen wil
sich über den Gebrauch heraus zustreichen pfleget
im Scharlachroten Rock zu jhrem Brdutgam leget/
So schläget untersich das unbefleckte Bild
die hellen Augelein mit Gottheit angefüllt/
gefärbt und nicht gefärbt: Blut streitet mit erblassen/
die keinen Mann erkannt, kan solche Post nicht fassen.
Worauf der Engelprintz von dessen Lippen fleust
milchsüsse Redenheit/ die Götterwein außgeust.
Laß seyn/ spricht Gabriel/ die Furcht/ du wirst empfangen
der Heiden heilges Heil/ das lange Weltverlangen/
den Mensch Gott/ Gott der Gott und Mensch von Ewigkeit
der Glantz/ das Ebenbild/ was er war vor der zeit
das bleibt er/ was er nicht/ das hat er angenommen/
Heut wird Gott warer Mensch! Ich bin von Gott herkommen/
Ich habe mich gewagt/ durch dunckeldüstre Lufft/
gesegelt blitzgeschwind durch Nebelnasse Tufft.
Wann dann deß Himmels Schluß dich würdigst aller Würden
in unverruckter Zucht entbürden wird der Bürden/
(wie sonst ein Apfel fällt/ wann jetz die Sonne führt
den Wagen in die Wag/ den keine Hand berührt/)
dann solst du deinen Sohn den reinen Jungfer Samen/
du Jungfer Mutter selbst mit Jesus Namen namen/
denn er ist übergroß der grosse Vater Sohn/
von Gott und selber Gott in einer Gottheit Thron.
Er Davids Reichsgenoß wird hochgeachtet werden/
der Herscher der beherrscht den weiten Creiß der Erden
von Kindes Kindes Kind; Es wird von Land zu Land/
Es wird von Meer zu Meer sein Name seyn bekannt.
Der Geist der mir den Geist und dir den Geist gegeben/
wird wircken inner dir/ daß Gottes Sohn wird leben/
und werden was du bist; auch die mit dir gesipt
die Kinderloß gelebt/ jetz eine Mutter gibt.
Schon sechsmal hat bereit das Hörnerangesichte/
versilbert seinen Glantz mit neugeborgtem Liechte/
seid daß Elisabeth hochschweres Leibes geht/
Was Gott einmal beschleust/ das immer veste steht/
und bleibt ewig waar; bey Gott sind alle Sachen
zur mögligkeit gebracht; das Wort kan alles machen
das selber nicht gemacht: doch alls in allem ist/
Es stund flugs alles da/ da diß Wort sprach ein St!
deß Himmels ist verweist geschmincktes Wörterliegen
drüm glaubt die Mutter Braut/ dem/ der da nit kan triegen/
und gibt jhr Jawort drein.


Kdo jen proto dává,
dar by jej oslavil,
předem všeho práva
k odplatě se zbavil.


Tim'e serve e non falsare
e commatti enn adurare;


Ich sah hinab und leise schauerte


Y, ¿sabes tú, niña mía,
por qué ningún hada había?
Porque allí
estaba cerca de ti
quien tu nacer bendecía:
Reina más que todas ellas:
la Reina de las Estrellas,
la dulce Virgen María.
Que ella tu senda bendiga,
como tu Madre y tu amiga;
con sus divinos consuelos
no temas infernal guerra;
que perfume tus anhelos
su nombre que el mal destierra,
pues ella aroma los cielos
y la tierra.


Dort tauschen zwei Beglückte,
Bewegt von gleichem Triebe,
Was längst die Herzen drückte,
Das erste Ja der Liebe;
Ein leises Glöcklein stimmt so rein
Zu einem lautern, vollern ein.


nicht wie neu von seiner Stimme? Ach
sicher hatte sie zu hundert Malen
ihre Freude an ihm auszustrahlen
sich verwehrt. Sie ging ihm staunend nach.


Co svět je vám? Tak bídný, malicherný,
když chce vás drtit, drobty jemu dáte –
to balvany – však samy dále velky
pro zloby jed jen pohrdání máte.


Defendam-se, meus bons, meus doces inimigos,
Eu alevanto a luva e desembainho a espada;
Tenho mais de uma vez me visto em tais perigos,
Que as vossas legiões aguardo na esplanada.


Und wiederum entquoll ein Tag
dem alten qualzerrißnen Schoß der Nacht –
und hat sich gleich daran gemacht
mit Hottehü! und Peitschenschlag


Dvě malé ručky měkké, teplé, bílé,
jež kolem šíje se mi ovinou,
dvě světlé oči, které se tak mile
zahledí v moje s prostou nevinou.


červení –


一见襟怀便豁然
交情输写意忘年
倾囊经训璠玙富
与我从头细细传


Apri, fanciulla; ché se tempo rio
Or mi si volge, i' vidi già Beatrice:
Apri: la tosca poesia son io.


Er fuhr empor: die Helden stießen an,
Die Schwerter klirrten und die grünen Becher,
Und hastig bis zur Neige stürzten dann
Den Wein hinab die seltnen Zecher.
Da dröhnt' es Eins von Sankt Marien Turm,
Die Kerze flackert' und erlosch im Schalle.
Durch Pfort' und Gitter braust' es wie ein Sturm,
Und einsam stand ich in der Halle.


Sáh’ po brejlích jsi rukou plnou síly,
že černé jejich sklo se mnohým zdálo;
snad sám to přehlíd’s, a dnes tě to mrzí.


绕池红紫斗芳菲
满座春风散晓晖
水气浑和花气好
单衣常似浴沂归


The  Amours our softest Pity move,
Whose certain nat'ral Death is only Love.
Once, and but once, the niggard Pow'rs allow
The luckless Pair congenial Bliss to know.
Soon as the Male has try'd the luscious Joy,
The soft repeated Pleasures never cloy.
Excessive in Desire he won't give o'er,
Till strength and wasting Spirits be no more.
When Nature drain'd can grant no fresh Supplies,
Stretcht on the Sands all impotent he lies.
The little , late his usual Prey,
Insult his Doom, and all his Wrongs repay;
Their Foe, so dreadful once, no longer fear,
And well reveng'd the living Carkass tear.
He passive lies, nor feels the Pow'r to move,
But dying grieves his too unsated Love.
Nor long, when once enjoy'd, the Females live,
Or future Dolours of the Birth survive.
Their Eggs lie all compact, and strait's the Way,
Which must the cluster'd Heaps to Life convey.
Now when ripe Nature will the Birth constrain,
The teeming Bride feels her increasing Pain;
Nor longer can the tort'ring Pressure bear,
When falling Eggs th' unequal Passage tear.
Fate stints their Life; that Term they cannot pass,
One rolling Year concludes the shorten'd Space.
E'er the swift Chariot of the Gold-hair'd Sun
Has told the Days, and all his Circuit run,
Fond Suicides the dear Destruction prove
Of luckless Marriage, and disastrous Love.


إِنَّ الفِراقَ دَعا الخَليطَ فَزالا
وَقَعَدتَ تَسأَلُ بَعدَهُ الأَطلالا
طالَت بِهِم وَالفَجرُ قَد أَخَذَ الدُجى
عِيديَّةٌ قَودٌ يُخَلنَ خِلالا
وَكَأَنَّ في الحَداجِ يَومَ تَرَحَّلوا
آرامَ سِدرٍ قَد لَبِسنَ ظِلالا
يُبدينَ بَيضاتِ الخُدودِ كَأَنَّها
صَفَحاتُ هِندِيٍّ كُسينَ صِقالا
بانَت شُرَيرَةُ عَنكَ إِذ بانوا بِها
وَاِستَخلَفَت في مُقلَتَيكَ خَيالا
بَيضاءُ آنِسَةُ الحَديثِ كَأَنَّها
قَد أُشعِلَت مِن حُسنِها إِشعالا
في وَجهِها وَرَقُ النَعيمِ مَلا العُيو
نَ مَلاحَةً وَظَرافَةً وَجَمالا
عَجِبَت شُرَيرَةُ إِذ رَأَتني شاحِباً
يا شُرَّ قَد قُلِبَ الزَمانُ وَحالا
يا شُرَّ قَد حُمِّلتُ بَعدَكِ كُربَةً
وَهُمومَ أَشغالٍ عَلَيَّ ثِقالا
وَفَسادَ قَومٍ قَد تَمَزَّقَ وُدُّهُم
فِعلاً وَضاعوا مِن يَدَيَّ ضِلالا
ما تَطمَإِنَّ نُفوسُهُم مِن نَفرَةٍ
قَطَعَت وَسائِلَ خِلَّةٍ وَحِبالا
قَومٌ هُمُ كَدرُ الحَياةِ وَسُقمِها
عَرَضَ البَلاءُ بِهِم عَلَيَّ وَطالا
يَتَآكَلونَ ضَغينَةً وَخِيانَةً
وَيَرَونَ لَحمَ الغافِلينَ حَلالا
وَهُمُ فِراشُ السوءِ يَومَ مُلِمَّةٍ
يَتَهافَتونَ تَعاشِياً وَخَبالا
وَهُمُ غَرابيلُ الحَديثِ إِذا دَعَوا
شَرّاً تَقَطَّرَ مِنهُمُ أَو سالا
صَرَفَت وُجوهُ اليَأسِ وَجهي عَنهُمُ
وَقَطَعتُ مِنهُم خِلَّةً وَوِصالا
وَوَهَبتُهُم لِلصَرمِ وَاِبتَلَّ الثَرى
وَوَجَدتُ عُذراً فيهِمُ وَمَقالا
وَلَقَد أُجازي بِالضَغائِنِ أَهلَها
وَأَكونُ لِلمُتَعَرَّضينَ نَكالا


SELMO his eyes towards IANTHE rais'd —
IANTHE, conscious, trembled as he gaz'd;
Whate'er had pass'd with faultering lips declares,
Spent with fatigue, and shook with rising fears.
As RAPHAEL heard, a secret pang possess'd
His anxious mind, and agitates his breast;
But this repressing, her lov'd hand he took,
And from the ardour of his passion spoke;
Their nuptial day he urg'd, while inward smart
Ton'd each persuasive word, and fir'd her heart.
While yet he speaks loud tumults burst the door,
And soldiers entering, round young RAPHAEL pour;
From ARNO sent, his stern commands they brought,
Quick to convey him where his armies fought —
To distant regions, scenes to him unknown,
Where ARNO's power upheld a tyrant's throne:
Thus forced along, resistance were as vain
As if a pebble strove to stem the main.


Kles’ před ní celý okouzlen půvabem,
Dlel v podivení, v uctě a v pokoře,
Znamenal, že to vyšší plémě –
Kolem tu sborové čněli věštců.


Der Müller auf seim Rößlein saß,
Gar wohl er in die Mühle sah,
Er thät dem Annely winken,
O Annelin, liebstes Annelin mein,
Hilf mir den Wein austrinken.


Por qué calle ir
que no lleve a la plaza del tirano
adonde voltear
que no esté su retrato
en qué banco sentarse
que no miren sus ojos
el pueblo está lleno de él
las horas comen su cara
separados por un muro de fusiles
él morirá y yo moriré
pero ahora
fiel a un fantasma
cada noche me acuesto
con la bandera de la República
como un hombre que se acuesta
con el vestido de su mujer muerta


Oui ! Grande mer de délires douée,
Peau de panthère et chlamyde trouée,
De mille et mille idoles du soleil,
Hydre absolue, ivre de ta chair bleue,
Qui te remords l’étincelante queue
Dans un tumulte au silence pareil,


Yo canto al cielo porque mis linfas ignoradas
hacen que fructifiquen las savias; las llanadas,
los sotos y las lomas por mí tienen frescura.
Nadie me mira, nadie; más mi corriente obscura
se regocija luego que viene primavera,
porque si dentro hay sombras, hay muchos tallos fuera.
Los gérmenes conocen mi beso cuando anidan
Bajo la tierra, y luego que son flores me olvidan.
Lejos de sus raíces las corolas felices
no se acuerdan del agua que regó sus raíces...
¡Qué importa! Yo alabanzas digo a Dios con voz suave.
La flor no sabe nada, ¡pero el Señor sí sabe!
Yo canto a Dios corriendo por mi ignoto sendero,
dichosa de antemano; porqué seré venero
ante la vara mágica de Moisés; porque un día
vendrán las caravanas hacia la linfa mía;
porque mis aguas dulces, mientras que la sed matan,
el rostro beatífico del sediento retratan
sobre el fondo del cielo que los cristales yerra;
porque copiando el cielo lo traslado a la tierra,
y así el creyente triste, que el él su dicha fragua,
bebe, al beberme, el cielo que palpita en mi agua,
y como en ese cielo brillan estrellas bellas,
el hombre que me bebe comulga con estrellas.
Yo alabo al Señor bueno porque, con la infinita
pedrería que encuentro de fuegos policromos,
forjó en las misteriosas grutas la estalactita,
pórtico del alcázar de ensueño de los gnomos;
porque en oculto seno de la caverna umbría
doy de beber al monstruo que tiene miedo al día.
¡Qué importa que mi vida bajo la tierra acabe!
Los hombres no lo saben, pero Dios si lo sabe.
Así me dijo el Agua que discurre por los
antros, y yo: —¡Agua hermana, bendigamos a Dios!


Znám ještě ten švehol, toť jara vjezd,
a zas mi tak bolno i toužno jest!
Sněť každičká vítá se s ptáčkem svým,
jen mně zase divno, že nemám s kým.


Cuando yo considero que en la vida
no he cogido de amor ninguna rosa;
cuando no miro en duda tenebrosa
surgir lejana una ilusión querida;


Pourtant il brille encore un rayon dans cette ombre.
Derrière son comptoir, seul, debout, le cœur sombre,
Quand il casse du sucre avec férocité,
Parfois entre un enfant, un doux blondin, tenté
Par les trésors poudreux du petit étalage.
Dans la naïveté du désir et de l’âge,
Il montre d’une main le bonbon alléchant
Et de l’autre il présente un sou noir au marchand.
L’homme alors est heureux plus qu’on ne peut le dire
Et, tout en souriant, — s’ils voyaient ce sourire,
Les autres épiciers le prendraient pour un fou, —
Il donne le bonbon et refuse le sou.


Přikývla. Já náruč rozpřáhl
a ona vlétla mi do ní!
Až do dnes v duši mé vzpomínka
na krásnou chvíli tu zvoní!
Provaz jsem ovšem hned zahodil,
a pak jsme dali se k městu.
Měsíček svítil nám do tváří,
polibky sladily cestu...


V houšť mlází nořila se hlava
a bludná noha v rudý troud,
zrak zalíval se do krvava;
sám nad sebou jsem držel soud.


Surge Adão: Eva após; Deus os exort
Tinham no Paraíso eterno encanto;
Roubam O fruto, que é vedado, e entanto
Deles toda a ventura é logo mort
A vista deles Deus já não suporta,
E envolve a face irada em rubro manto;
Cai-lhes dos olhos o primeiro pranto:
Rangeu, o Éden fechando, a brônzea port
Tinham lá dentro sândalos e nardos;
O anjo de Deus em fogo a espada eleva;
O Sol golpeia-os com seus áureos dardos;


                    para
Tudo tem limite, inclusive a mágoO olhar esbarra na vidraça como a folha na gradPodes engolir em sec Agitar tuas chaveA solidão é o homem ao quadradO dromedário franze o cenho ao farejar os trilhoO vazio se estende como uma perspectiva infinitE afinal o que é o espaço, senão
a ausência de um corpo a cada ponto dado?
Por isso é que Urânia é mais velha que CliDe dia, ou à luz de sebosos candeeiros,
veja: ela nada oculta
e, se olhares fixo para o globo, é a sua nuca que veráEi-los, os bosques carregados de mirtilos,
os rios, onde se pode pescar esturjões com a mão,
e as cidades cujos catálogos telefônicos
já não te inclue Mais para o sul,
melhor dizendo, para sudeste, erguem-se as escuras montanhas,
éguas selvagens correm entre as bétulas
e os rostos amarelece Mais adiante, singram os cruzadores
e a amplidão fica azul clarinho como roupa de baixo rendad
Tradução de Lauro Machado CoelhPoesia Soviética (São Paulo: Algol Editora, 2007)


Od dívky k děvčeti
Janeček spěchá;
Dnes jednu miluje,
Zejtra ji nechá;
Onť se nerád zdrží,
Každá milenka ho
Hned omrzí.


« Le monde radieux ou sombre est mon ouvrage.
J’ai dérobé les fruits de l’arbre défendu.
Le piège de la nuit, c’est moi qui l’ai tendu,
C’est moi qu’on entend rire au milieu de l’orage. »


A když z lesů kouřily mhy valné,
k nim se pjala duha do dáli,
tak mi bylo vždy, vy hory dálné,
jak byste se na mne usmály. –


Poco avran di valor nimiche ed empie
genti contra la vostra alta virtute,
per cui già piacque a l'eterna Salute
di tre corone ornarvi ambe le tempie;


Těžká mlha klade na pustá se lada,
ale těžší – těžší v moje srdce padá – –


Nur dich Hohe schmückt die Krone.
Lichtglanz muß dich golden zieren,
Rosenstrahlend triumphieren,
Herrin, auf des Herzens Throne!
Alles gab ich dir zum Lohne,
Alles für die heil'ge Freude,
Bis wir freudeflammend beide,
Beide sagten: Nun verschone!


“Enquanto, ó bom marquês, as musas belas
Vão porfiando a qual primeiro tome
De mirto e loiro para vós capelas;


Und am End' meiner Reise
steht mein elterlich Haus,
da schaut mein lieb Mütterchen
zum Fenster nach mir aus;


So sprachen sie, indeß im Waldesraum
Still über ihren Häuptern jeder Baum
In rauhen, braunen Armen, windumspielt,
Den grünen Zweig des ew'gen Friedens hielt.


Trombiták harsogjanak
A dobok dobogjanak,
Zászlóink lobogjanak,
Lóra már minden vitéz.


ztracení v nádheře soumraků; hlas jejich umíral tichem
a nikdo jim neodpovídal; daleko od nich leželo království ženy,
nepřístupné staletími; jen těžké větry z něj vály
a v noc jejich léta se blížilo září, před jitrem světlo zodiakální.


Sotva že dennice tvář svou odkryla květnou,
Sotva že lid sny šálivé zapudil z hlav, již
Táborem kráčeje Rajmund v pluky se mísyl,
Do nebe bohatství a y oslavy švarných
Zdvihaje bratří pěnami zvětřené smysly
Spíjel, a k činům klesavé pudil, by stříbra
Dobyli svým, a se těšili v starosti zlatem.
Lakomství již se syrných zmocnilo srdcý,
V jednotu srazyl se pluk, tmou k loupeži chvátal.
Lucya slyšela řeč, s ní kvapila k Čechu.
Do boje vytrh Čech, by zachoval otce.
Na cestě posel ho staví, o pomoc Suran
Křesťany prose je v svatou vzbuzuje půtku.
Hrdina dobrý v rozpaku důvody váží,
Máli se pustiti v boj, a smířiti rod, či
Nedbaje cyzých hájiti Krysta a otce?
Však y zde, zmůželi vztek, rod Krystovi zýská.
Vábného štěstí lesk, zysk svatého míru,
Krystova sláva a žádosti národu všeho
Pohnuli Vratislavem, že s cesty se uhnuv
Zaměřil v kraj, kde se smrtili knížata bratří.


Fern sei die Ros' und ihre Pracht!
Ein Rosenmündchen ist genug;
Fern sei der Bund mit Glück und Macht!
Ein Kosebündchen ist genug.


Fenster schlagen mit Macht. Und Mauern, die alten,
Reißen die Tore auf in zahnlosem Munde.
Aber die Brücken fallen über dem Schlunde
Und der Tod stehet draußen, der Alte.


Da beim Lampenscheine sah –
Großer Gott, was sah er da?
»Großer Gott, verleih' mir Kraft,
Nein, das ist nicht tugendhaft,
Käthchen nein, und dreimal nein,
Käthchen, Du bist nicht allein!«


Minha canção de crioulo final,
pela noite acrescida de relâmpagos
no expresso do Sul
que quebra o fundo e perde os campo
Uma amizade fizeram meus avós
Com esta distância
E conquistaram a intimidade do Pampa
e ligaram a sua destreza
a terra, o fogo, o ar, a águ
Foram soldados e fazendeiros
e apascentaram o coração com manhãs
e o horizonte igual que um bordão
tocou na profundeza da sua austera jornad
Sua jornada foi clara como um rio
E era fresca sua tarde como o poço de água do quintal
e em seu viver eram as quatro estações
Como os quatro versos de uma estrofe esperad
Decifraram intratáveis poeiras
Em carretas ou em cavaladas
e os alegrou o resplendor
Com que aviva o sereno a luz da armadur
Um batalhou contra os godos,
Outro no Paraguai cansou sua espada;
Todos souberam do abraço do mundo
e foi mulher submissa a seu querer a campanh
Os outros corações foram serenos
Como janela que da ao campo;
Resplandecentes e altos eram seus dias
Feitos de céu e plan
Sabedoria de terra adentro a sua,
Da laçada que é comida
E da estrela que é vereda
E do violão ascendid
Sangue negro de estrofe brotou baixo suas mãos;
Sentiram-se confessos no canto de um pássar
Sou um caipira e já não sei dessas coisas,
Sou homem da cidade, do bairro, da rua;
Os bondes distantes me ajudam a tristeza
Com essa queixa longa que soltam na tard
Retirado do livro Luna de enfrente, 1925


Ach, in ausgefahrnen Gleisen
meine Spur bemerkt ihr kaum –
und doch träumte meine Seele
einen stolzen Sonnentraum;
und doch zog ich trunknen Mutes
einst ins Land der Wunder aus,
und die blaue Märchenblume
bracht ich jubelnd mit nach Haus.


«¿Fue caballero?» «Sí.» «¿Y en qué entendía?»
«Ora el cielo, ora el mar, iba midiendo,
ora de Carlo Máximo escribiendo
la fama de ambos, que inmortal hacía.»


Ihr stuzt warum der junge Veit
Die alte lahme Jungfer freit?
Der Schönheit wegen kauft man nicht
Alt Silberzeug, bloß nach Gewicht.


Was soll nun da ein Weiser thun?
Er muß nur in sich selbst beruhn,
Und muß der Thorheit Wahn, die Lästerung belachen.
Er geht fort auf der Klugen Pfad;
Zuletzt, so zeiget doch die That;
Die Neider können nur ein blindes Lermen machen.


Nechť i na příšeře pomsty
vražda po těch sestrách kluše,
nestihnou jich zpět se vrátí
i Slobodka i Slavuše.


Világbogárkák szárnya csókra rebben;
Az elefánt nagy vére mennydörög;
A vadgalamb turbékol és sürög;
Az Ember szebben csókol s véresebben.


Nechť však nezabudka něžnou hlavu sklání,
nechť si slunce denně v západ ustele; –
zas jak slunce, nové upamatování
vzejde nám i z chladných hrobů popele!


Ох, тетенька! ох, Анна Львовна,
Василья Львовича сестра!
Была ты к маменьке любовна,
Была ты к папеньке добра,
Была ты Лизаветой Львовной
Любима больше серебра;
Матвей Михайлович как кровный
Тебя встречал среди дворДавно ли с Ольгою Сергевной,
Со Львом Сергеичем давно ль,
Как бы на смех судьбине гневной,
Ты разделяла хлеб да солУвы! Зачем Василий Львович
Твой гроб стихами обмочил,
Или зачем подлец попович
Его Красовский пропустил!


So hab' ich Euch als Lerche aufgewecket,
Das Morgenlied der Freiheit vorgesungen,
Asl Nachtigall hab' ich mich tief verstecket –:
Das Lied der Liebe ist in Nacht verklungen !


'Twas then, beside a green-wood shade,
Which cloath'd a lawn's aspiring head
I urg'd my devious way,
With loitering steps regardless where,
So soft, so genial was the air,
So wonderous bright the day.


Di qua di là va le noiose piume
tutte premendo, e mai non si riposa.
Spesso aprir la finestra ha per costume,
per veder s'anco di Titon la sposa
sparge dinanzi al matutino lume
il bianco giglio e la vermiglia rosa:
non meno ancor, poi che nasciuto è 'l giorno,
brama vedere il ciel di stelle adorno.


Me acerqué de la nave
al ángulo sombrío
con el callado paso que llegamos
junto a la cuna donde duerme un niño.
La contemplé un momento,
y aquel resplandor tibio,
aquel lecho de piedra que ofrecía
próximo al muro otro lugar vacío,
en el alma avivaron
la sed de lo infinito,
el ansia de esa vida de la muerte
para la que un instante son los siglos...
           *
Cansado del combate
en que luchando vivo,
alguna vez me acuerdo con envidia
de aquel rincón oscuro y escondido.
De aquella muda y pálida
mujer me acuerdo y digo:
—¡Oh, qué amor tan callado, el de la muerte!
¡Qué sueño el del sepulcro, tan tranquilo!


Evangelium svoje
říkávám zvědavým.
A svoje paraboly
dušičkám vyprávím.
Evangelický zázrak
se ale nedaří,
kapr se nestane štikou.
Je smutno rýmaři.


左思杖策方招隐
林下风流失谢家
娇女有谁怜织素
小郎何处见青纱


梦觉音容杳莫追
子规声里涕沾衣
催归无计同归去
耘后耕前事已非


Abraham, wo büst du?
Vater Abram, sühst du?
Truerbom vun Babylon,
Wo's de weise Salomon?


Csodálatos, megfoghatatlan!
Mi volt ez? Álom, képzelem?
Fénylátomány hő lázrohamban,
Hogy elenyész ily hirtelen?
Mint hulló csillag, mely elvérez,
Leérve a föld gőzköréhez;
Az óriási szenvedély
Volt, nincs; elröppent, mint a szél!...


Székács, Arany, Szilassy
S hazánk több ily pimaszi
Keresztekért akarnak
Sírt ásni a magyarnak!


Dieses Lichtes reine Quelle
Ist die Sonne, deren Pracht
Alle Himmels-Theile helle,
Alle Cörper sichtbar, macht,
Die ein Circkel-rund Gefässe
Von verwunderlicher Grösse,
Drin das erster' Element
Unzertrennlich strahl't und brennt.


Damit Gott den König zieren,
Und fein sanft und still,
Durch ihn, seine Welt berühren
Und sie segnen will.


O mundo é velha cena ensanguentada,
Coberta de remendos, picaresca;
A vida é chula farsa assobiada,
Ou selvagem tragédia romanesc
Eu sei um bom rapaz, -- hoje uma ossada, --
Que amava certa dama pedantesca,
Perversíssima, esquálida e chagada,
Mas cheia de jactância quixotesc
Aos domingos a deia já rugosa,
Concedia-lhe o braço, com preguiça,
E o dengue, em atitude receosa,


Smarrissi il cor, ghiacciossi il sangue quando,
dipinto di pietà, l'almo mio Sole
udii, con dolci ed umili parole
dirmi e con un sospiro: – O mio sostegno,
mesto men vo, ma 'l cor ti lascio in pegno –.
In questo, l'aspro suo dolore accolto
sfogò per gli occhi, e 'mpalidì il bel volto.
Quel ch'io divenni allor, sasselo Amore,
e sallo bene ogni invescato core,
che quasi morta, in voce rotta e frale,
a gran pena formai: – Signor mio, vale! –
E più non potei dire,
ché mi senti' morire.


Áldott az élet,
Ad kinek-kinek méltón, ahogy illik,
Áldott az élet,
Keze felém is illendően nyílik,
Áldott az élet,
Hullott kezéből rám is némi jó,
Csak ennyi, lásd,
Csendeske, fáradt rezignáció.


Neste tempo quem mal cai,
Mal jaz; e dizem que à luz
Por tempo a verdade sai;
Entretanto põem na cruz
O justo, o ladrão se va
Da mesma casa real,
Em verdade um grande infante
Tratado às escuras mal,
Bradava por campo igual,
E inimigos claros diant
Enfim vendo a indústria e arte
Quanto que podem, chamou
Um leal conde de parte;
Só com ele se apartou;
Foi viver a melhor part
Onde tudo é certo e claro,
Onde são sempre umas leis;
Príncipe no mundo raro,
Sobre tanto desamparo
Foram três seus filhos rei
Ó senhor! quantos suores
Passa o corpo e alma em vão
Em poder de envolvedores!
Enfim, batalhas que são?
Salvo desafios more
Com a mão sobre um ouvido
Ouvia Alexandre as partes,
Como quem tinha entendido,
Por fazer certo o fingido,
Quantas que se buscam darte
Guardava ele o outro inteiro
A parte não inda ouvida:
Não vai nada em ser primeiro:
Quem muito sabe duvida;
Só Deus é o verdadeir
A tudo dão novas cores
Com que enleiam os sentidos:
Ah maus! ah enliçadores!
Ante os reis vossos senhores,
Andais com rostos fingidos!


De polvo y fango nacidos,
fango y polvo nos tornamos:
¿por qué, pues, tanto luchamos
si hemos de caer vencidos?
Cuando esto piensa humilde y temerosa,
como tiembla la rosa
del viento al soplo airado,
tiembla y busca el rincón más ignorado
para morir en paz si no dichosa.


我弃朝归海岳庵
千岩万壑绕江南
先生预拟归来计
不待临风雪满簪


Aj, tu vztyčil mroucí tělo Lumír,
v oku ztmělém haslo lidské zření,
z líce vála slavná bledosť smrti;
ruka sáhla po varytu zlatém.
Velebně se zdvihal, jak by opřen
o neviditelné rámě bohů;
rozhvězděným zrakem k Vyšehradu,
srdcem k Praze, k Vltaviným strunám
srdcechvějným hlasem holubiným
zapěl jako zmírající labuť,
s krví vřelou vypěl tuto píseň:


Die vom Testamente,
Von dem alt und neuen,
Sagten: »Prost Entente!«


lunga gioia sperar d'un breve pianto
e d'un picciol sudor sì nobil pegno
sia del vostro patir dolce conforto.


Zda jarní sen dvou ptáků
zde znikl za lijáku,
když rozestřeli křídla,
by mláď jim neustydla?


千峰诘曲夹松湍
石激波萦走迅滩
秪道孤帆天际转
那知明月峡中看


With cautious steps Cecilia sought the bower,
Whose shade encircled all her soul held dear;
While anxious Albert counts the tedious hour,
Now cheer'd by hope, and now deprest by fear:


Když nás míň, buď každý, bratři,
když ne za pět, aspoň za tři,
náhradu dát.
Sladké sestry, bratři zlatí,
každý z nás ať něco platí,
jak ten dukát.


e brilha
de  A Luz nos Pulmões(2000)


Herr Wirth: Nun so laß uns lustig seyn,
Lang mir den Glestrich (Glas) vom besten Wein,
Um Doulmeß (Pfennig) darfst nicht sorgen;
Ein halbe gute Nacht
Uns all zu Sontzen (Edelleuten) macht,
Du kannst uns ja bis morgen
Die Irtin (Zeche) borgen,
Der Hautz (Bauer) muß sorgen.


雪丝松细紫团栾
今代无人识古兰
本草图经川续断
今人误作古兰看


Gleich einer reifen Beere glänzt
Ihr feuchtes Aug hinüber,
Wo's blaut und leuchtet unbegrenzt,
So fern, so fern herüber.
Sie lässet still und ahnungsvoll
Die vollen Trauben sinken,
Bis es in Körben reizend schwoll
Mit tausendfachem Blinken.


Wie kanst du dir, was unverweslich, hoffen?
Dein schwacher Leib steht allen Toden offen:
tuts einer nicht, so stehn hier zehen noch,
die stark sind satt zu stoßen ihn ins Loch.


清澜海上绿于云
阁上看云坐夕曛
炯炯辰星劳望气
彬彬诗礼萃人文


Ach vatter/ bins mit nichten werth/
Mich laß bey deinen füssen.


Lebe wohl, du stolze Schöne!
Ich entfliehe weil ich will;
Drückend sind mir deine Fesseln,
Und auf einem Bett von Nesseln
Liegt nur Manchas Ritter still.


¡Oh, Sumo Genio de las cosas! Todo
tenía un canto, una sonrisa, un modo
Un rapto azul de amor, o Dios, quién sabe,


هِيَ سُلوَةٌ ذَهَبَت بِكُلِّ غَرامِ
وَالحُبُّ نَهبُ تَطاوُلِ الأَيّامِ
وَلَقَد نَضَحتُ مِنَ السُلُوِّ وَبَردِهِ
حَرَّ الجَوى فَبَرَدتُ أَيَّ ضِرامِ
مِن بَعدِ ما أَظمى الغَليلُ جَوانِحي
وَأَطالَ مِن مَلَلِ الزُلالِ أُوامي
نَشَزَ الجَنيبُ عَلى ثَنِيّاتِ الهَوى
وَنَجَوتُ مَرمِيّاً إِلَيَّ زِمامي
سَلوانَ لا أُعطي الجَآذِرَ لَفتَةً
أَو نَظرَةً إِلّا بِعَينِ لَمامِ
نَفَضَ الصَبابَةَ خاطِري وَجَوانِحي
وَأَبى المَذَلَّةَ مَنزِلي وَمَقامي
وَالحُبُّ داءٌ يَضمَحِلُّ كَأَنَّما
تَرغو رَوازِحُهُ بِغَيرِ لُغامِ
لا يَدَّعِ العُذّالُ نَزعَ صَبابَتي
بِيَدي حَسَرتُ عَنِ الغَرامِ لِثامي
قَد كانَتِ الصَبَواتُ تَعسِفُ مِقوَدي
فَالآنَ سَوفَ أُطيلُ مِن إِجمامي
هَيهاتَ يَخفِضُني الزَمانُ وَإِنَّما
بَيني وَبَينَ الذُلِّ حَدُّ حُسامي
لا أَرتَضي بِالماءِ إِلّا جَمَّةً
وَلَرُبَّ طافِحَةٍ بِغَيرِ جِمامِ
وَأَصُدُّ عَن ماءِ القَليبِ وَماؤُهُ
في حَيِّزِ الإِكرابِ وَالأَوذامِ
وَلَقَد لَبِستُ مِنَ القَناعَةِ جُبَّةً
تَضفو عَلَيَّ وَلا تَبينُ لِذامِ
كَم ذَلَّلَ العُدمُ العَزيزَ وَعَظَّمَت
نَفَحاتُ هَذا المالِ غَيرَ عُظامِ
ما هَمُّ مَن حُرِمَ الثَراءَ إِذا سَما
وَأَحَظُّ مِن شَرَفٍ وَمِن إِعظامِ
شَحَبَ الزَمانُ عَلَيَّ بَعدَ غَضارَةٍ
وَإِذا نَقَضتُ فَقَد قَضَيتُ تَمامي
وَجَرى الثِقافُ عَلى أَوائِلِ صَعدَتي
فَاِقتَصَّ مِن طَرَبي وَفَضلِ عُرامي
عَنّي إِلَيكَ فَما الوِصالُ بِنافِعٍ
مَن لا يُعَذَّبُ قَلبُهُ بِغَرامِ
ما كُنتُ أَسمَحُ بِالسَلامِ لِمُعرِضٍ
وَعَلى أَميرِ المُؤمِنينَ سَلامي
مَلِكٌ سَما حَتّى تَحَلَّقَ في العُلى
وَأَذَلَّ عِرنينَ الزَمانِ السامي
يا اِبنَ القَماقِمِ وَالغَطارِفَةِ الأُلى
قِمَمِ العُلى وَدَعائِمِ الإِسلامِ
الطَودُ أَيهَمُ وَالسَماءُ عَريضَةٌ
وَاليَومَ أَيوَمُ وَالقَلَمَّسُ طامِ
سيماءُ مُشتَهِرٍ وَقَلبُ مُشَيَّعٍ
وَأَناةُ مُقتَدِرٍ وَرَأيُ إِمامِ
أَمرُ الخِلافَةِ في يَدَيكَ وَإِنَّما
هِيَ عُقبَةٌ تُقضى بِكُلِّ هُمامِ
قَد كانَ جَدُّكَ عِصمَةَ العُربِ الأُلى
وَالآنَ أَنتَ لَهُم مِنَ الإِعدامِ
حَفِظوا أَياديكَ الجِسامَ وَإِنَّما
وُصّوا بِحِفظِ الخَيلِ وَالأَنعامِ
بِالطائِعِ الهادي الإِمامِ أَطاعَني
أَمَلي وَسَهَّلَ لي الزَمانُ مَرامي
مِن مَعشَرٍ ما فيهِمُ إِلّا فَتىً
أَو جائِدٍ أَو ذائِدٍ أَو حامِ
قَومٌ إِذا عَزَموا الغِوارَ تَراجَعوا
يَتَقاسَمونَ ضَراغِمَ الآجامِ
لا يَستَقِرُّ المالُ فَوقَ أَكُفِّهِم
كَالسَيلِ يَزلَقُ عَن ذُرى الأَعلامِ
البَيتُ ذو العَمَدِ الطِوالِ يُظِلُّهُم
بَينَ القَنا وَالحامِلِ الهَمهامِ
يَفديكَ كُلُّ مُزَنَّدٍ وَمُعَرِّدٍ
يَومَ الوَغى وَمُطاوِلٍ وَمُسامِ
وَمُبَخِّلٍ أَعطى القَليلَ وَرُبَّما
سَمَحَت حُروفُ التاءِ لِلتَمتامِ
أَثَرُ النُدوبِ بِصَفحَتَيهِ وَنَحرِهِ
لِصَفا مُرادٍ أَو سِهامِ مَرامِ
طَلَبَ الغِنى لا لِلحَياءِ وَلا النَدى
ما كُلُّ عارٍ جاءَ لِلإِحرامِ
أَحَسودَ ذي النورِ المُبينِ عَلى العُلى
إِربَع عَلى ظَلَعٍ وَأَنفُكَ دامِ
إِمّا تُنازِعهُ العَلاءَ فَإِنَّهُ
قَرمٌ يُخاطِرُهُ بُوَيزِلُ عامِ
وَلَرُبَّ قِرنٍ فاتَ أَطرافَ القَنا
حَتّى أَخَذتَ عَلَيهِ بِالأَقلامِ
وَوَلِعتَ في جِدِّ الحَدِيثِ وَهَزلِهِ
وَلَعَ القَواضِبِ بِالطُلى وَالهامِ
في فَيلَقٍ جَمِّ الذَوابِلِ وَالظُبى
مُثرٍ مِنَ الإِسراجِ وَالإِلجامِ
مُتَدَفِّقِ القُطرَينِ يَرجُفُ نَقعُهُ
بِعَصائِبِ الراياتِ وَالأَعلامِ
فَكَأَنَّهُ وَالنَقعُ فَوقَ رِواقِهِ
سَيلٌ يُسايِرُ مُستَطيلَ غَمامِ
ما زِلتَ تَكشِفُهُ بِمَصقولِ القَرا
وَالخَيلُ بَينَ مُغيرَةٍ وَصِيامِ
قَلقَلتَ مِن أَعطافِهِ فَكَأَنَّما
فَجَّرتَ يُنبوعاً عَلى الأَقدامِ
طِرفٌ يَتيهِ عَلى اللِجامِ تَكَبُّراً
فَتَكادُ تَركَبُهُ بِغَيرِ لِجامِ
وَيَدٌ تَصولُ عَلى الحُسامِ شَجاعَةً
فَتَكادُ تَبسُطُها بِغَيرِ حُسامِ
وَالطَعنُ يَرجِعُ بِالقَنا وَصُدورُها
خَطّاطَةٌ خَلفَ الجِيادِ دَوامِ
حُمرُ الكُعوبِ كَأَنَّما أَلوى بِها
نَضخٌ مِنَ الشَيّانِ وَالعُلّامِ
إيهاً وَأَنتَ حَياً إِلى أَوطانِهِ
دَفعُ الزَمانِ بِمُعرِقٍ وَشَآمِ
هَذا الحُسَينُ وَقَد جَذَبتَ بِضَبعِهِ
جَذباً يُمِرُّ قَرائِنَ الأَرحامِ
أَعطَيتَهُ مَحضَ المَوَدَّةِ وَالهَوى
وَغَرائِبَ الإِعزازِ وَالإِكرامِ
وَرَدَدتَهُ بِالقَولِ لَيسَ بِخُلَّبٍ
في عَقبِهِ وَالوَعدُ غَيرُ جَهامِ
مُتَناوِلاً طَرَفَ الفَخارِ يَجُرُّهُ
وَيَقودُ مُصعَبَهُ بِغَيرِ زِمامِ
لَمّا رَآكَ رَأى النَبِيَّ مُحَمَّداً
في بُردَةِ الإِجلالِ وَالإِعظامِ
وَرَأى بِمَجلِسِكَ المُعَرِّقِ في العُلى
حَرَمَ الرَجاءِ وَقُبَّةَ الإِسلامِ
أَوسَعتَ مِن خَطَواتِهِ في مَوقِفٍ
مُتَغَلغِلٍ بِتَضايُقِ الأَقدامِ
وَرَفَعتَ ناظِرَهُ إِلَيكَ مُسَلِّماً
في أَيِّ أُبَّهَةٍ وَأَيِّ مَقامِ
وَمِنَ القُلوبِ سَواكِنٌ وَخَوافِقٌ
وَمِنَ العُيونِ غَوامِضٌ وَسَوامِ
قَرَّبتَ مِن فَمِهِ أَنامِلَ راحَةٍ
مَعروفَةٍ بِالنَقضِ وَالإِبرامِ
وَخَصَصتَهُ بِالبِشرِ مِنكَ وَإِنَّما
بِشرُ الإِمامِ قَرابَةُ الإِنعامِ
بِرُّ الأَقارِبِ وَالأَباعِدِ واجِبٌ
وَأَحَقُّ بِالنُعمى بَنو الأَعمامِ
لا تَشمِتَنَّ بِهِ الأَعادي بَعدَما
عَرَضوا مِنَ الأَحقادِ وَالأَوغامِ
هِيَ قَولَةٌ لا يُستَطاعُ رُجوعُها
كَالسَهمِ يَخرُجُ عَن بَنانِ الرامي
وَالقَولُ يَعرِضُ كَالهِلالِ فَإِن مَشى
فيهِ الفَعالُ فَذاكَ بَدرُ تَمامِ
وَلَرُبَّ فاعِلِ فِعلَةٍ لا تَنثَني
لَو رامَ رَجعَتَها بِكُلِّ مَرامِ
وَكَذا المُلوكُ تَقَوَّضوا وَاِستَصعَبوا
تَقويضَ ما رَفَعوا مِنَ الآطامِ
وَغَدا سِنانُ اِبنُ المُشَلِّلِ عاجِزاً
عَن نَقضِ ما عَلّى مِنَ الأَهرامِ
وَكَذاكَ عَمروٌ ذو المَعابِلِ فاتَهُ
بَعدَ اِضطِرابِ النَزعِ رَدُّ سِهامِ
وَيلٌ لِمَغرورٍ عَصاكَ فَإِنَّهُ
مُتَعَرِّضٌ لِمَخالِبِ الضِرغامِ
هَيهاتَ طاعَتُكَ النَجاةُ وَحُبُّكُ ال
تَقوى وَشُكرُكَ أَفضَلُ الأَقسامِ
فَاِسلَم أَميرَ المُؤمِنينَ لِغِبطَةٍ
مَعقودَةٍ بِذَوائِبِ الأَعوامِ
وَتَمَلَّ أَيّامَ البَقاءِ وَلا تَزَل
تَطغى بِشُكرِكَ أَلسُنُ الأَقوامِ
نَفسٌ يُحَرِّمُها الحِمامُ مَهابَةً
لَيسَ النُفوسُ عَلى الرَدى بِحَرامِ
فَاللَهُ يَعلَمُ أَنَّ نورَكَ لَم يَزَل
مُستَهزِئاً بِالظُلمِ وَالإِظلامِ
وَالمَجدُ يُخبِرُ عَن فِعالِكَ أَنَّهُ
يُدلي إِلَيهِ بِحُرمَةٍ وَذِمامِ
فَاِسمَع أَميرَ المُؤمِنينَ فَإِنَّما ال
أَسماعُ أَبوابٌ إِلى الأَفهامِ
القَولُ في الإِطراءِ غَيرُ مُبَلَّدٍ
وَالشُكرُ لِلنَعماءِ غَيرُ عُقامِ
جاءَتكَ مُحصَدَةَ القُوى حَبّارَةً
تَستَعبِدُ الأَرواحَ في الأَجسامِ
مَن لي بِإِنشاديكَها في مَوقِفٍ
أَعتَدُّهُ شَرَفاً مَدى أَيّامي
لا أَدَّعي فيهِ الغُلُوَّ وَإِنَّما
يوفي عَلى قُلَلِ الرِجالِ كَلامي


Přišel druhý, co dvě hřivny měl;
A ten pánu, počet klada, takto děl:
„Pane, tyť jsi hřivny dvě mi dal;
Jima já dvě jiné vyzískal.“


To není věda – vítr, jenž by zhasil
žár vyšší, jejž si národ vyzápasil,
a násilně jenž znova v trosky kácí
chrám úcty k sobě po stoleté práci.


Doplesalas! – Ty mé potěšení!
Nyní jiné kvítky v rakvi máš!
Kde jsou dítky, příští vyražení?
V zahrádce své s nimi přebýváš! –
V zahrádce – tak ouzké, smutné, pusté,
Jenž se hrobem nazývá,
Tam, tam s nimi ve tmě němé, husté
Milenka má přebývá!


Ma quante volte colla mente torno
Al mio stato primier, tutto tremante
Temo non fare, onde partii, ritorno.


Zapadlo slunce, sen se rozplynul,
zde opuštěna další osud hnětu,
samotář smutný, v plotu nahý kůl,
bez věrných pohledů, bez teplých květů.


Družba píseň započíná
a modlitbu nábožnou,
Boha dárce připomíná –
všickni ruce vzhůru pnou.


Gleichwie Anfangs im Paradeiß
Der Baum des Lebens Gott zu Preiß
Die Weißheit konte geben,
So stehet Christus, unser Held,
Gepflantzet in das Kirchenfeld
Und bringt uns Heil und Leben.


Aber artig mußt du sein,
Mußt uns neue Siege schenken –
Laß uns siegen, liebes Göttchen,
Putzlivitzli, Vitzliputzli!


V boji buďme strašni,
V míru měrni,
Vlasti své oddáni,
Králi věrni.


زُر خَيرَ قَبرٍ بِالعِراقِ يُزارُ
وَاِعصِ الحِمارَ فَمَن نَهاكَ حِمارُ
لِمَ لا أَزورُكَ يا حُسَينُ لَكَ الفِدا
قَومي وَمَن عَطَفَت عَلَيهِ نِزارُ
وَلَكَ المَوَدَّةُ في قُلوبِ ذَوي النُهى
وَعَلى عَدُوِّكَ مَقتَةٌ وَدَمارُ
يا اِبنَ الشَهيدِ وَيا شَهيداً عَمُّهُ
خَيرُ العُمومَةِ جَعفَرُ الطَيّارُ
عَجَباً لِمَصقولٍ أَصابَكَ حَدُّهُ
في الوَجهِ مِنكَ وَقَد عَلاكَ غُبارُ


Jeden hluk a jedna radost
naplnila sady květné,
jarem obživená mladost
přinutila k plésu letné.
Jako volní ptáci
nevinnosti žáci
prolítali stráně,
a neb ubožáci
darmo zdili báně.


O Varus, Varus gib mir meine
Legionen wieder!


Ordnung herrschte fortan, Disziplin, Polizei und Gesittung,
Wo der Wilde bisher Greuel auf Greuel gehäuft.
Lieblich am Palmenstamm hing die kühn stilisierte Verordnung,
Jede Giraffe erhielt Halsband und Mark und Korb.
Aktenregale, vom Holz der Urwaldbäume gezimmert,
Bogen sich bald von der Last emsig beschriebenen Papiers,
Und es fungierte genau das löbliche Steuerkataster,
Jeder Knopf ward gebucht, der einer Hose entsprang.
Denn (das versteht sich von selbst) es wurde die ruchlose Blöße
Jedes Wilden fortan von der Regierung behost,
Und mit keuschem Kattun ward verhüllt, was das südliche Klima
Leider den Weibern dort allzu üppig beschert.
Emsig kauerte nun vorm Tintenfaße die Jugend,
Lernte das Abc, lernte die Wacht am Rhein,
Heil dir im Siegerkranz, Vater unser, du sollst nicht begehren
Deines Nächsten Weib, kurz, was den Menschen erhebt.
Aber, auf daß nicht bloß die Seele vom Guten erfüllt sei,
Sondern der Körper auch wisse, was sich gehört,
Drillte der Herr Sergeant mit vaterländischen Flüchen,
Tritten in das Gesäß, oder woandershin,
Streng nach dem Reglement die waffenfähige Menge
In der adligen Kunst disziplinarischen Mords.
Also geschah, was der Geist der Kultur wünscht, daß es geschehe,
Wurde des Alkohols auch mitnichten gespart,
Ebensowenig wie der trefflichen Nilpferdpeitsche,
Die die Arbeit versüßt, wenn sie sonst sauer schmeckt.
Kurz, es entwickelte sich die allerschönste Idylle,
Tränen weinte der Lust Neger und Negerin,
Tränen der Rührung aber benetzten die Brillengläser
Manchem Geheimen Rat, der in Berlin residiert.


I nastal ruch a zmatek po všem sále,
veselost prchla s ustrašených líc,
v chvat opuštěno čelné místo krále
i místa pánů všech a krasavic.
Umlknul zpěv, umlkla hudba plesná –
jen s Bělohorských strání střelba děsná
v síň pustou duní víc a víc...


A když ty se šotka bojíš,
nech jen býti tak. –
„Ne, jen zamhuř na chvilinku
pomněnkový zrak.“


A nad hlavou, slyš, tepot křídly:
My zloupili tvé ženy zrak!
Dnes ku pomstě jsme čas náš zhlídli
a v zem se snesli ze oblak.


O duši se dlužno starat.“ –
Načež král mu odpovídá
ve slzách se rozplývaje,
třas mu jazyk v pouta jal,
změněn obličej byl jeho,
„Dobře dál vám dař se, hrabě,
štěstí s vaší budiž zbraní,
moudrou radu jste mi dal.


Satt laßt mich schaun vom Erdgetümmel
Zum Himmel, eh es ist zu spät,
Wann, wie vom Erdball, so vom Himmel
Die Poesie still trauernd geht.


Du Pleura wirst bleiben, so lange wir gläuben, des seelgens verlangen, bis wir dich empfangen.


一日粮船到直沽
吴罂越布满街衢
新诗将作如千首
为问郯郎有买无


آخينا الماء بزرقته القانية
وهذيانه الناضج
نغسله بمراراتنا القديمة
فيتفجّر في أعطافنا حنين الوحشة


Nám z očí náhle vyproudí se vláha
a ňadra chví se netušeným bolem –
a přec snad počátek to všeho blaha...


薄暮霜篱景色加
名园分得岁寒花
谁知建业骚人馆
不是浔阳处士家


Hier auf der Kanone will ich ruhn,
Auf den eisenbeschlagenen Rädern;
Ist freilich kein Lager von Eiderdun',
Mit Matratzen und stählernen Federn.


A voi, Ruggier, tutto il dominio ho dato
di me, che forse è più ch'altri non crede.
So ben ch'a nuovo principe giurato
non fu di questa mai la maggior fede.
So che né al mondo il più sicuro stato
di questo, re né imperator possiede.
Non vi bisogna far fossa né torre,
per dubbio ch'altri a voi lo venga a tôrre.


Ein Haus, ein Landgut kann der Kleinen Habsucht stillen,
Da Städt' und Länder kaum der Großen Griffe füllen.
Wie selten ist ein Fürst, wie oft der Bürger reich!
Der größre Mangel macht den Niedern Hohe gleich.
Was braucht ein König nicht? Erschöpft der Schätze Menge
Nicht ganzer Heere Sold, und nöthiges Gepränge?
Oft schränkt ein Unterthan den schweren Aufwand ein,
Und das darf kein Monarch; sonst scheint er arm zu sein.


Herein, herein! du erster unsrer Fürsten,
Das hast du gut gemacht!
Du sollst uns nicht beim frohen Mahle dürsten,
Den Humpen ihm gebracht!


Si yo en sus aguas infundir pudiera
el alma ardiente que adorarte jura,
en muestra de mi amor y mi ventura
te alzara en triunfo a la celeste esfera


Nem felelt az, foglya izenetét hallván,
Ábrázata elhűlt: hideg lőn és halvány;
Fölkelt a nyugágyról, de visszahanyatlék,
S szótlanul fekszik fél dülésben ott még.


Escándalo de una mano
que nunca ignora la otra.
¿Quién será, quién no será?
                        —La limosna.
Un hombre que está llorando
con la risa que aprendió.
¿Quién será, quién no será?
                        —Yo.


Sie gab mir viel: o hätt' ich mehr gefodert,
Und Thränen, Fleh'n und Ungestüm gebraucht! –
Mein Geist, ich schwör's, er wäre mir entlodert,
Vor Uebermaß der Freuden ausgehaucht,
Hätt' ich, was Liebe nur verlangen
Und geben kann, von ihr in dieser Stund' empfangen.


Oh, jer, oh, jer a keblemre,
Nemo: te édes ideálom!
A küzdelmünk úgy nem lesz álom,
Ha benned párom megtalálom!
Te névtelen hős,
Te hős névtelen!
Minő csodát tettél velem!
Eddig a nők barátja voltam,
Lelkes, önzetlen feminista,
Most pedig, Nemo, te tetted ezt,
Vagyok törhetlen - neminista!


Liebe Frau, ist's nicht nach Würden,
So verzeiht, wie mag bewirten
Eine Königin ich Arme,
Ach daß Gott sich mein erbarme!


Tak tiše přijde večer, tiše,
jak po něžných by ptačích nohou
šel k nám, a my se vznesem’ výše
až mezi hvězdy, které mohou
v tmě modré kvésti, plody dáti.


El ladrón se introduce en mi dormitorio
y avanza hacia mi cuerpo dormido.
Abro los ojos sorprendido y veo sus ojos feroces
y el relámpago brillante de su puñal afilado.
¡Lo mejor será no decir nada,
fingir que estoy dormido!
El ladrón revuelve furioso los cajones de mi estancia.
No encuentra nada.
Viene a mi cama y me mira con rostro vengativo
Adivino el fulgor siniestro de sus ojos encolerizados.
Finjo seguir dormido y como un relámpago
hunde su puñal en mi pecho asustado,
mete su mano ensangrentada, me roba el corazón
y lo arroja despectivamente al fondo de su zurrón.
Moribundo, apenas tengo fuerzas para verlo escapar
bajando como un loco por la ventana,
escondido en las ciegas sombras de los árboles.
Mi sangre se derrama por las sábanas
y veo una lágrima en la cara de la luna alucinada.


圣恩端许返柴荆
便合跏趺过此生
九节烦君持送似
人间险处不重行


Szerencsétlen, igen szerencsétlen
Gyermek, mint keseregjem halálodat?
Hová hanyatlasz! hová hanyatlasz!
Szülédnek siradalmas záloga,
Büszke nemednek dísze reménye,
Nem fogsz Ősid szép birtokiban
Kormányt tartani, nem ural tégedet
Rhenusnak dagadott vize, habzata,
Sem fényes származatú férfiak
Közt nem látand aranyos s biboros
Öltözetben vig örömmel téged
A népes hatalmos Bruxella.


A usedli si na trhu,
tam zpívali až k šeři:
jak trudno dívkám v noclehu,
když hoch se zpronevěří.


Kein Irrtum, hinter dem nicht eine Wahrheit steht,
Kein Schatten, der nicht aus von einem Lichte geht.
Und wie der Schatten selbst dich wird zum Lichte leiten,
So auf des Irrtums Spur magst du zur Wahrheit schreiten.


Der Ritter, als er den Fuß ersah,
Erschrack er und ganz traurig sprach:
»O Weh, o Weh, mir armem Mann!«
Und wurde bleich von Stunde an.
Man bracht ihm sein kristallnes Glas,
Er sah es an und wurde blaß.


Von dem teuern lehrer musste
Er sich trennen immerdar.
Schmerzlich traf ihn erst die kunde
Bitter war die abschiedstunde


Deine Auffahrt bringt mir eben
Gott und Himmel innig nah;
Lehr mich nur im Geiste leben
Als vor deinen Augen da,
Fremd der Welt, der Zeit, den Sinnen,
Bei dir abgeschieden drinnen,
In den Himmel als versetzt,
Da mich Jesus nur ergötzt!


A syn ten přec se ještě poznal,
šel k otci s srdcem rozželeným;
ach, kolik z nás má ještě srdce,
by mohlo být zas přirozeným!


微言固已成糟粕
纸上形容转更疏
要识平生真面目
百无所似若为书


mu přísahal, a blaze usmál se
pak Olgerd. „Mohu klidně zemříti,“


Publicado no livro Tempo Espanhol (1964)
In: MENDES, Muril Antologia poétic Se João Cabral de Melo Net Intro José Guilherme Merquio Rio de Janeiro: Fontana; Brasília: INL, 197


Hoje garboso se ostenta,
brandindo luzente espada;
amanhã terá oitenta
ou mais fregueses da empada.


Por esto nos separarán,
por eso y para ya no hagamos mal.
Y las reflexiones técnicas aún dicen
¿no las vas a oír?
que dentro de dos gráfilas oscuras y aparte,
por haber sido niños y también
por habernos juntado mucho en la vida,
reclusos para siempre nos irán a encerrar.
   Para que te compongas.


A csillagok az örök eszményképek
kik sóvár vágyra csókolnak fel mindent,
s az embereket kéjbe kápráztatják.


Srdce, mé srdce!
Kéž by bylo listem
Se stromu kanoucím,
Vadnoucím –
Mroucím! –


K zemi kloní očí jasných,
Hořem blednou tvářinky,
Tesk jí vane z ňader krásných,
Z oček plynou slzinky.


Sie fürchten bloß des Volkes Zorn und Fluchen.
Denn dieses bleibt darbey,
Ich sey der Heyland dieser Erden,
Durch welchen Glauben
Sie nimmermehr betrogen werden.


Tu vyšel první člověk smutný
do světlé záře sunoucích se par,
z mlh tulák vybelhal se plání...
Krvavé hadry sundal s nohou zamodralých
puchem a hnisem, v nichž seděla Smrt,
v ni ponořil své rány mokvavé...


Dans le gazon qu'au sud abrite un vert rideau,
On voit, des deux côtés d'une humble flaque d'eau
Où nagent des poissons d'or et de chrysoprase,
Deux aloès qui font très bien dans une phrase ;
Le bassin luit dans l'herbe, et semble, à ciel ouvert,
Un miroir de cristal bordé de velours vert ;
Un lierre maigre y rate un effet de broussaille ;
Et, bric-à-brac venu d'Anet ou de Versaille,
Pris à l'antre galant de quelque nymphe Écho,
Un vase en terre cuite, en style rococo,
Dans l'eau qui tremble avec de confuses cadences,
Mire les deux serpents qui lui tiennent lieu d'anses,
Et qui jadis voyaient danser dans leur réduit
Les marquises le jour, les dryades la nuit.


Pajtásid elhullának,
Csatátok elveszett;
De te karunk közt vissza
Kapod az életet.»


Staré třídy úzkých a štíhlých gotických domů,
jak jste často chvěly se v bouří dunících hromů!
Lidu vámi proudily davy vznícené hněvem,
až se třásly portály, římsy, tisíců řevem.
Sem vše táhlo z blízkého chrámu od Sněžné Matky,
odhodláni v oběť dát hrdla, životy, statky
za tu pravdu nejvyšší, nad níž bádali kněží,
kterou zvon teď rozkřikl z pražských tisíce věží:
„Krev i tělo Kristovo chceme přijímat spolu,
bratři všickni usednout kolem jednoho stolu!


Ártatlan rózsák arcain
S az első szerelem;
Azok még illetetlenek,
Ez hű és feddtelen.


Such was the night-smooth glides the bark along,
From whence young HENRY breath'd his thoughtful song;
Pacing the deck, he threw his eyes around
The thick-starr'd firmament, and vast profound;
The patient winds scarce whistled o'er the waist,
The burning waves the vessel's prow embrac'd;
The nitrous air unclouded glow'd on high,
With northern meteors trembling through the sky.


Cuando puedas leer lo que hoy te escribo,
Ya yo estaré muy lejos
Por remotos caminos,
En el último viaje sin regreso...
Para entonces te digo:
—Toma a tu hermosa madre de modelo;
Ella es aire y es luz y es melodía,
Y es levedad, ternura y sentimiento.
De su mano, ligera cual la nube,
Alada como el céfiro,
Irás por claros mundos de armonía,
Azules mundos de quimera y sueño.
Y toma de tu padre
Su gran bondad de corazón abierto,
Su generoso espíritu de lucha
Que infunde un goce límpido al esfuerzo.
Flanqueada así, ya puedes
Desafiar los abrojos del sendero,
Pues tu padre y tu madre están contigo,
Y la fe y el amor están con ellos.


El çocco vami tanto trabalçando,
che no mi pogne e fàmi scarpare;
unde ò sì poco de ço ch'i' demando,
ch'i' no potrebi quasi menemare.


V tom velkém, slavném tichu jitra
jak smíření cos ukládá
se na vše těžké rány nitra,
jímž jediný cit ovládá:


Die Glutt/ die unser Hertz entsteckt/
Wenn sie gleich Zorn und Unmutt deckt/
Ist liebens werth und schön zu schätzen.
Ach/ wenn sie wolten freundlich seyn/
Wie könten sie die schwere Pein
Mit überhäuffter Freud ersetzen!


Ich wil folgen/ wo Er gehet/
Wo der weissen Liljen Schnee
Auff den bunten Beeten stehet/
Wil mich setzen in den Klee
und in seinen zarten Armen/
Liebster Schatz/ mit Lust erwarmen.


Sie wurden ausgetrieben
Dieß Jahr zum erstenmal,
Nachdem sie lang geblieben
In jhrem finstern Stall,
Ich sprach: der Freyheit Gaben
Thun diesem Vieh auch wol,
Wer dieses Gut kan haben,
Ist alles Reichthums vol.


A durva harc oly lázitó
Ezen a vérittas tekén!
A hősre béklyó és bitó
Vár itt, jobb sorsra nincs remény


Du unverschämter Kiel, was störst du mein Vergnügen
Das mir der Himmel gönnt, das Glücke beygelegt?
Wer läßt ein freches Blat, zu meinem Throne fliegen,
Das voller Lästrung ist, statt Dinte Galle hegt?
Wie? schickt es nicht Alphons? der längst verjagte König?
Tollkühner! wagst du dich die Majestet zu schmähn?
Reizt dich die Raserey? ach du bist viel zu wenig,
Nach einer Königinn voll Rach und Zorn zu sehn.
Der Unterthan will noch im tiefsten Kerker fluchen;
Ein ganz verstoßner Knecht, und halb zertretner Wurm,
Der billig tief gebückt, die Gnade sollte suchen,
Erhebt, o Frevelthat! sein Haupt mit Wuth und Sturm.
Was willst du über mich so unbesonnen schreyen?
Ach wüte wider dich, du bist selbst Schuld daran,
Und hättest dir vorlängst das können prophezeyen,
Was billig Reich und Land zu letzt an dir gethan.
Wenn ein Regente nicht das Scepter weis zu tragen,
Und dazu ungeschickt in aller Augen ist;
So wird so leicht kein Mensch zu deinem Vortheil sagen,
Daß man dasselbige in deiner Hand vermißt.
Dein Schreiben lässet mich viel tolle Träume lesen,
Wie! schläfst du? weil du mich dein Weib so oft genennt?
Ich bin wohl Königinn, nicht dein Gemal gewesen;
Schau wie der falsche Wahn dir Aug und Sinn verblendt.
Willst du vielleicht daraus ein Eheband erzwingen,
Daß man mich öffentlich an deine Hand gesellt,
Und weil ich würdig war mich auf den Thron zu bringen,
Die Krone die du trägst, zugleich mir zugestellt;
O! so betrügst du dich, und wirst am besten wissen,
Daß doch mein Stand dabey stets unverändert blieb;
Weil mich, ob gleich mein Geist der Freyheit ward entrissen,
Die Unschuld immer noch in ihre Rolle schrieb.
Wie magst du, schäme dich, Unsinniger, wohl sprechen?
Ob würde dermaleinst der Himmel ganz gewiß
Die Schande, so ich trieb, mit gröstem Nachdruck rächen,
Dies wahrlich macht mir nicht die mindeste Kümmerniß.
Don Pedro konnte sich mit mir gar wohl vermählen,
An dem das Reich nunmehr viel Lust und Freude schaut.
Der Römsche Stuhl, der nicht vermögend ist zu fehlen,
Hat diesen muntern Prinz mir selber angetraut.
Mit diesem kann ich recht vergnügt und prächtig leben,
Durch ihn wird mein Pallast zum andern Paradies,
Der, als ich ehmals noch mich sah von dir umgeben,
Mich in der Wüsteney, bey Schreckensgeistern ließ.
Dein Ach und Weh, das du mir suchest nach zurufen,
Muß eben, wie dein Geist, so schwach und kraftlos seyn,
Ich höre nichts davon auf meines Thrones Stuffen,
Den deiner Thränen Naß noch minder kann entweyhn.
Dein frecher Fluch, der dir, du Schaum der Lästerzungen,
Fast ieden Augenblick vor Raserey entfährt,
Ist bis anher noch nicht ins Schlafgemach gedrungen,
Weil man darinnen nichts, als Küsse schallen hört.
Die Liebe bettet mich nunmehr auf eitel Rosen,
Mich, die ich ehemals auf Dorn und Ketten schlief.
Das Glück vermochte mir nicht schöner lieb zu kosen,
Alß daß es mich zum Schooß von dem Don Pedro rief.
Mit ihm ist Reich und Land, und ich auch sehr zu frieden;
Das Schicksal, das mich sonst mit Hülsen nur gespeist,
Hat mir nunmehr dafür die schönste Kost beschieden,
Die noch weit schmackbarer, als süsse Datteln heißt.
Algarbien, das uns vertraut sieht scherzen, lachen,
Will sich schon zum voraus was gutes prophezeyn.
Und dieses kann sich auch die sichre Rechnung machen,
Daß seine Sehnsucht nicht vergebens werde seyn.
Wo Lieb und Einigkeit um Thron und Lager schweben,
Speist sich die Hoffnung nie mit lerer Phantasey,
Gnug, daß ich nun der Welt und dir kann Nachricht geben,
Was für ein Unterschied oft zwischen Brüdern sey.


	Petrarca e 'l Bocaccio, e quel ch'a desco
lesse il tuo Dante, Antonin, che aperti
avea i passi al fonte poetesco?


铜梁百里入昌州
水竹村村山更幽
走马亭中看明月
不知今夜是中秋


蠹根停雪水
花落钓人头
万里猿频断
春风亦似秋


I za to slovo budiž jemu dík!
Já nenavyk si mluvit ironicky,
však co jsem cítil v každý okamžik,
to vyslovil jsem vždycky.


Jednou se prudká radost rozbolí
v kořenů hloubce, které kotví v zemi...
Zdola to náhle vzpruží nadějemi
co cynické hnít musí vrcholy...
A usměje se hrdý hospodář,
jenž pluhy připraví a zrní třídí:
na slunci vzrostlo tolik nových lidí,
jich k velkým cílům povznáší se tvář...


Sein Rößchen, das auf Wiesengrün
Mit ihren Schafen saß,
Sah Mann und Roß vorüberfliehn,
Indeß sie Blumen las.
Mein Hardiknut, mein Hardiknut!
Er sah und hörte nicht!
Und drückte sich den Reisehut
Noch tiefer ins Gesicht.


يا مريدين السعاده والتعلم والعباده
اطلبوها باجتهاد ما على جده زياده
من طلب يعطيه ربي
فوق سوله ومراده
فاطلبوا دابا علوما
فضلها فوق الشهاده
واتركوا قيلا وقالا
واغتيالا لعباده
خاب عبد ضاع عمره
في البطالة والبلاده
والسفاله والخساسه
ما تيقظ من فساده
ماذكر موته وقبره ماتزود لمعاده
ماحمد ربه تعالى من حمد مولاه زاده
ياغبونه ياشجونه
ما ننبه من رقاده
إن نصحته أو وعظته
ليس يرجع من عناده
سوف يخسر سوف يحسر
عندما يمسي رماده
سوف يندم حين يقدم
ويرى حرقة فؤاده
وهو وسط القبر جيفه
ماله فرش او وساده
وين خرشه وين لبسه
وين هاتيك القلاده
وين مسحه وين زينه
وين زنده وعضاده
وين أهله وين ولده
من يفكه من قياده
راحت الدنيا عليه
ما معه منها جراده
ما معه غير اكتسابه
من شرور أواجاده
يا عيالي يابناتي
أين من يبغي السياده
أين خطاب المعالي
من هم للخير قاده
وين من يهوى نعيما
لا سبيلا لنفاده
فاسمعوا إلى وانصتوالى
واحفظوا حفظ استفاده
تحمد والقول إن عملتم
وأخذتم في اعتماده
كل خير فالزموه
واتركو إلى كل عاده
واطلبوا مرضاة ربي
في استتار وشهاده
واتركوا الناس وماهم
فيه تحظوا بالسعاده
واذكروا الله كثيرا
فازمن ذكراه زاده
ذاكر في كل حال
ذاك تحظى بوداده
فاشكروا الله احمدوه
يامريدين الزياده
والذي ينساه ينسى
غره إبليس وكادة
إن ذكر الله باقي
غير ذكر الله عاده
والقناعه خير مال
بخت من ماله زهاده
ليس يحرق ليس يسرق
ليس يخشى من فساده
واجتهد مادمت حيا
بخت من همه جهاده
وعلوم الدين حصل
لخلاصك والإفاده
فازعبد قد تيقظ
ثم شمر لرشاده
وعلى الله توكل
وإلى الله استناده
ياسروره ياحبوره إن ختم له بالشهاده
ياكريما يارحيما يالطيفا لعباده
هب لنا فضلا عظيما
ليس نحصى لعداده
واصلح القلب واذهب
لفساده وسواده
واختم العمر بخير
عند ختمه وحصاده
وصلاة الله ربي
عد طشات الرهاده
تتغشى خير خلقه
وعباده في بلاده


Fariole, welcher manche Nacht 6
Mit der Bassette zugebracht,
Hat Land und Banck verlassen,
Und ward von der Trabanten Schaar
Nach Sachsen, glaube mir fürwahr!
Begleitet auf der Strassen.


La rose dit à la femme
— « Il te faut, pour que ton âme
S'entr'ouvre au bonheur un jour,
Comme moi, ma sœur, attendre
Que sur toi vienne descendre
Un divin rayon d'amour ! »


Noc příjemná, však bez světel,
tma přede mnou, v ní Křivoklát –
to pověrčivé srdce mé
šlo do tmy té si pro poklad.


Euren Preis erklimme meine Leier –
Erdengötter – die der süßen Feier
Anadyomenens sanft nur klang;
Leiser um das pompende Getöse,
Schüchtern um die Purpurflammen eurer Größe
Zittert der Gesang.


Gottes Lib ist ausgeflossen,
Allen offen und verschlossen;
Gottes Kindern zugewand;
Und doch ewigst unbekand.
Drum wil ich sanfftmüttig schweigen,
Mich nach Jesus Wunden neigen,
Das selbst Gottes Lib in mir
Sich aussänffte für und für.


峥嵘冰雪岁寒时
谁写琅玕赠别离
多为此君贞操在
岁寒冰雪有深期


一瓶一钵早周游
参遍云门与赵州
卷席归家只趺坐
了无一法可推求


Er küßt ihn auf den blutgen Mund,
Hüllt in den Mantel ihn zur Stund;
Legt weinend ihn in die Kapelle,
An seines heilgen Altars Schwelle.


Wann ich in angst vnd nöten bin
vnd all mein trost ist gar dahin,
So heb ich auff mein augen hoch
zum HERRN vmb hülff vnd denck jm nach,
Vnd wart, biß mir geholffen werd
von dem Gott himels vnd der erd.


Et or di quel ch' i' ò lecto mi sovene,
che 'nanzi al dí de l' ultima partita
huom beato chiamar non si convene.


Každý rok je jiná móda
na lyrická cigára,
a ty pořád jen to kroutíš,
jak’s to kroutil za stara...


移阃于重庆
支吾亦十霜
但闻绳魏尚
不见雪陈汤


Vlak přibyl – pokřik konduktérů...
volání... úprk v každém směru...
pískání... pára... v krátkém čase
vlak o závod dál supěl zase.


Amor silêncio amargo a roçar-me a morte
grito partido do vidro sobre o peito
ilha deserta no meio das capitais do norte
grilhetas ajustadas no rio em que me deit
Distância cumulada remanso duma espera
ponte de aventura do dois à unidade
amor brilho raiando a chave do desejo
minuto adormecido ao pé da eternidad
Amor tempo suspenso, ó lânguido receio,
no pranto do meu canto és a presença forte
estame estremecido dissimulado anseio
amor milagre gesto incandescente port
Amor olhos perdidos a riscar desenhos
em largo movimento o espaço circular
amor segundo breve, lanceta, tempo eterno
no rápido castigo da lua a goteja


Viděl dál, jak v klínu urovnává
dárků různých z pouti koupených
ručka její bělostná a hravá
ukazujíc každý družkám v smích:
pantátovi modrý šátek velký,
s tabatěrkou nerozdílný druh,
výměnici děcko hrozné délky,
plné příkras, papírových stuh
a jejímu hochu Toníku
koně s uzdou, rovněž z perníku.
Hle, co skryla náhle bez ukázky –
cosi maličkého, klopíc zrak –
za ňádry a v ohni jako mák
od bradičky až po zlaté vlásky?
Či že maní oko její s Janem
setkalo se v mžiku nečekaném? – –


Csendlakta magány,
Búcsuzni jövék kebeledre!
Dallos csalogány,
Száz tarka virány,
Elválnom oh kínos örökre!
Mert érezem... oh de kimondani fáj:
Most látlak utólszor, hüs erdei táj!


Frankreich schuf sich frey. Des Jahrhunderts edelste That hub
Da sich zu dem Olympus empor!
Bist du so eng begränzt, dass du sie verkennest, umschwebet
Diese Dämmerung dir noch den Blick,
Diese Nacht: so durchwandre die Weltannalen, und finde
Etwas darin, das ihr ferne nur gleicht,
Wenn du kanst. O Schicksal! das sind sie also, das sind sie
Unsere Brüder die Franken; und wir?
Ach ich frag' umsonst; ihr verstummet, Deutsche! Was zeiget
Euer Schweigen? bejahrter Geduld
Müden Kummer? oder verkündet es nahe Verwandlung?
Wie die schwüle Stille den Sturm,
Der vor sich her sie wirbelt, die Donnerwolken, bis Glut sie
Werden, und werden Zerschmetterndes Eis!
Nach dem Wetter, athmen sie kaum die Lüfte, die Bäche
Rieseln, vom Laube träufelt es sanft,
Frische labet, Gerüch' umduften, die bläuliche Heitre
Lächelt, das Himmelsgemählde mit ihr;
Alles ist reg', und ist Leben, und freut sich! die Nachtigall flötet
Hochzeit! liebender singet die Braut!
Knaben umtanzen den Mann, den kein Despot mehr verachtet!
Mädchen das ruhige, säugende Weib.


我生本南溪
我长寓南谷
是子底无良
夺我谷中菊


Gehe dieser Krebs denn rückwärts, wenn wir selbst ihm nur entfliehn;
Doch er packt uns mit den Scheren, um uns auch zurückzuziehn.


Schau hin! Die Saat durchbrach die Hülsenpforte,
Der Käfer hat in Freiheit sich geschwungen,
Die Mumie nur schläft noch am alten Orte.


„Megkérem a királyt, felséges uramat,
Ossza fel közöttük minden birtokomat,
Ugy sincsen fiam, csak öt kis lyánycselédem:
Fiusítsa őket ország törvényében.


Wohl dir, liebes Afrika!
Nun behälst du deine Kinder,
Schon verkauft Germania
Seine Söhne wie die Rinder.


De muito ouvir a voz materna
Amou Drummond tão rude e bela
Mais que de mim desconhecida, fer
Em um poema feito de press
De esplendor e sepultura
Fui com Ti amada, injust
Mais não VÓS nega o amor e a ternura
Em meu poema feito de pressa


ظهر الذي شغفت به الألحاظُ
وتمتعت بحديثه الألفاظُ
نسب الظهور مع البطون محقق
شهدت بحسن ثبوته الحفّاظ
وتطابقت فيه المعاني كلها
فنيامها في غيبها أيقاظ


Y se dejó dormir en su agonía,
sin advertir que al despertar un día
volvería a beber del mismo vaso.


¿Por qué me deja quien me tiene asida
y soy de quien yo adoro despreciada?
Y si me quiere bien, ¿por qué me olvida?


Klečí s velkým žalem v duši
jako socha, jako přelud...
Dole ti se objímají,
heroicky jdou vstříc smrti,
ve výši jen klečí sama
Amneris.


Goethe! Wie auf eigner Bahn
Ich durchs Meer mich umgetrieben,
Immer ist als Tramontan'
Er im Auge mir geblieben;
Und wenn er soll untergehn,
Wird er mir im Herzen stehn.


Und er stürzt der See an die wogende Brust
Und hält sie tanzend umfangen;
Sie windet die Glieder in jauchzender Lust
Wie rasende Riesenschlangen.


Wo in den Schalen dunkle Flammen schwellen,
Wo golden klingen vieler Leiern Saiten.
Durch hohe Fenster schaun sie auf die Wellen,
Auf grüne Wiesen in den blassen Weiten.


Átváltódik, kit lázunk megkerül,
Mélyül s tornyosul gondolat és álom,
Megrázkódik újat lesve a szív
S minden szokottság fojtogat, mint járom.


sanmam yıldız ve rüzgâr payımız müsavi değil


Geliebter, gläube mir, ein Mensch ist glücklich dran,
Der in dem treuen Schoos von Freunden ruhen kann,
Die mit vereintem Fleis nach Kunst und Weisheit streben,
Und auch der Menschlichkeit, was ihr gebühret, geben.
Ein solcher ist gewis der weisen Henne Sohn;
Die Sonne sieht auf ihn von ihrem goldnen Thron
Mit Neid und Groll herab, und wünscht sich solche Stunden,
Wie zwischen mir und dir in reiner Lust verschwunden.
Dem Höchsten sey gedanckt, der, wenn ichs sagen darf,
Mich aus besondrer Huld in deine Armen warf;
Und als ich dich einmahl in seinem Tempel schaute,
Mich auch so gleich mit dir vor seinem Altar traute. 1


Když znenáhla bledne světlo denní,
V roucho tmy se úval obálí,
Kde pastýřů zněly píšťaly:
Vábí mě i dosud žalostnění.


Kiket ő támadatról
És napenyészetről,
Dél felől és északról
Bégyűjte sok földről.
Kik az szörnyű pusztán
Idestova búdostak,
Semmi várost ottan
Lakásra nem találtak.


Již hned duši, když zví o té věsti,
Pojímá vždy rozkoš plamenná,
Anjel pak ji do kněh znamená
A ji v nebi za ozdobu městí.


Ach Gott, wir sind ja ganz und gar, vertattert,
Der eine Abend ist dem andern gleich.
Und jedes Auto rattert
Uns in dasselbe Himmelreich.


Ahora mismo, aquí, en esta habitación,
en este silente barco de soledad
y horas suspensas?, ante el cortinaje
de tenebrosos silencios donde se hilvanan
sensaciones, recuerdos, vestigios de vida
que hablan de mutismos y quebrados bullicios?,
late todo un mundo que me envuelve.
El sofá, gris cerúleo, cielo; la mesa de trabajo,
isla en cuya ensenada cobijo (tal vez yacen muertos),
desordenados y caprichosos, todos mis poemas:
los espurios (alguien, dentro de mí, guió mi pluma),
los de amor?, los del alma?,
los que esconden inconfesables arcanos
(esos a los que llaman miserias del poeta).
El suelo, de gastado terrazo, (soy pobre en la más grandiosa
acepción de la palabra) es un mar de olas,
de olas amarillas, doradas y rojas,
que espantan oscuridades es esa travesía que les lleva a arribar
a las lejanas playas de los acantilados del salón,
en cuyos puertos se pierden otros mundos de infinitas sensaciones.
Todo es vida, todo es vida, en esta inmensa soledad.
Crepitan y pulsan el vacío
las inquietas llamas del hogar,
donde un sordo sol, que chispea
y refunfuña porque emerge y muere y nace
al mismo tiempo (dicho está: nacer es comenzar a morir)
envía sus ardientes hordas en todas direcciones.
Algunas, atraviesan límpidos cristales de luna,
sigilosos mutismos de la araña,
que parecen luceros titilando sangre.
Un fragor de batalla, una algazara que chilla,
una tremolina, invagina los visillos,
cual velamen del barco de mi soledad.
Penetra mi alma la ardorosa brisa
que recorre la estancia y hace tintinar los plúmbeos cristales.
¿Eres tú, Eira?
Se desnudan nubes que lanzan dardos de agua
por los intersticios del mundo;
atraviesan la médula de mis huesos
sus armoniosas cadencias.
Solo. Sólo rescoldos del fuego de mi vida, sólo rescoldos.
A tientas, arribo al puerto de mis sueños
tras subir las escalas del trinquete
y estoy más cerca del cielo.
Durante dos horas, navego por recuerdos
y al fin, vencido, me entrego a sus brazos.
Pasé toda la noche con ella, sin tenerla.


Schlohweiß sind meine Brauen/
mein vor so froher Mund
ward for mir sälbst zum Grauen
ein zubedäkkter Abgrunds-Schlund.
Mein Rükken hängkt gebogen/
ich krige kaum mehr Lufft/
mein Mercks fäult außgesogen/
mein Fleisch räucht nach der Grufft.
Ich känne würcklich nicht mehr wihder
mein fürmahls stoltzes Pfau-Gefihder!


相送临溪水
先春独见梅
非关风气早
似得为君开


Měj smilování s dítkem svojím,
žehnej mi otce, drahou máť,
Jak před oltářem Tvým zde stojím,
tak nech mne jednou v nebi stát!


Gott ist ein Geist und kann des Leibes nicht entbehren;
Den Schöpfer fassen nicht reingeist'ger Schöpfung Sphären.
Er schuf, um Halt und Bild der Schöpfung zu verleihn,
Zum Geiste Fleisch und Bein, zum Menschen Pflanz' und Stein.
Als wie gefangen ist die Rose von dem Strauch,
So ist gefangen auch vom Leib des Geistes Hauch.
Dich zu vergeistigen, darfst du dich nicht entleiben;
Wenn du den Stock zerstörst, wo soll die Rose bleiben?


Rá gondolék magányom csendén,
S ha örvény nyilt hajóm alatt,
Rá a börtön fojtó legében,
És bujdokolva, mint a vad;
Heves csatákban azt kerestem
A por- s füstben szakadt derűn,
Hulló vérem- s muló napomra
Miatta néztem keserűn.


半夜回舟入楚乡
月明山水共苍苍
孤猿更叫秋风里
不是愁人亦断肠


Ich härme sichtbarlich mich ab;
Doch Fieke tanzt und lacht!
Und senkte mich der Harm ins Grab,
Sie hätt' es wenig acht!


Der ich dich nie gesehn; die du mich bloß gehört,
Soll darum uns das Band der Nähe fehlen?
Das Auge bindet Äußerliches bloß,
Das Ohr verknüpft die Herzen und die Seelen.


Hinaus, hinaus aus diesem kalten Dom
Und seiner weihrauchvollen, düstern Nacht!
Hinweg, hinweg von diesem alten Rom,
Daß unserm Deutschland stets nur Schmach gebracht.
O daß Ihr doch das hohe Wort vernähmt:
Das Vaterland die Menschheit läuft Gefahr,
Wenn Ihr Euch nicht jedweder Knechtschaft schämt
Als eine treue, deutsche Kämpferschar.


Wenn der Äther, Wolken tragend,
Mit dem klaren Tage streitet,
Und ein Ostwind, sie verjagend,
Blaue Sonnenbahn bereitet;


Wie die Stahlsaat unendlich heranwallt!
Wie die Fahnen die Lüfte beströmen!
Wie das Roß braust! Wie der Huf schlägt!
Denn geklungen, geklungen hat Joseph's Schild.


Der Himmel erhalte dich, wackres Volk,
Er segne deine Saaten,
Bewahre dich vor Krieg und Ruhm,
Vor Helden und Heldenthaten.


金屑檀槽玉腕明
子弦轻撚为多情
只愁拍尽凉州破
画出风雷是拨声


Der Zauderer, er spottet der Fesseln nun,
Und nimmt und bricht und wirft die Zerbrochenen
Im Zorne, spielend, da und dort zum
Schallenden Ufer und an der Stimme


kızoğlan kız güzelliğinde şiir


كَتَبْتُ بِدَمْعِ عيني صَفْحَ خَدِّي
وَقَدْ مَنَعَ الْكَرَى هَجْرُ الْخَلِيلِ
وَرَابَ الْحَاضِرِينَ فَقُلْتُ هَذَا
كِتَابُ الْعَيْنِ يُنْسَبُ لِلْخَلِيلِ


e gli dice: — Signor, io vi consiglio
di non gire a provar questa ventura,
perciò che sotto 'l ciel maggior periglio
non è, né cosa ad asseguir più dura;
non val contra 'l destrier forza o consiglio,
arma non è dal suo furor secura.
Ma se pur fisse in ciò le voglie avete,
ambo uniti a l'impresa insieme andrete.


才到春光便有诗
野蒲新柳自依依
远来问族人何有
多得厓门几道碑


Se tutto lo saper di Salomone
in questo corpo tuo fusse albergato,
lo aspetto mostri pur d'un adombrato,
d'uno sciocco e d'un gran babbione.


tosto ch'a me la bella man distese
madonna, e volse de' begli occhi i rai,
destossi, e forte oltre l'usanza assai
il dolce antico foco in me s'apprese.


Když šlo včera slunce spát
a den v šeru zašel,
Zlatou Studnu, již mám rád,
že tam možno vzpomínat,
jsem si večer na hodinku
k uklidnění našel.


吴儿龟手网寒川
急雪鸣蓑浪拍船
青弋渡头曾卧看
令人却忆十年前


Sík a puszta, mint a pihenő tó.
Közepén megy gazdag úri hintó.
Megy a hintó, mégpedig vágtatva,
Mintha villám volna belefogva.
Van beléje fogva négy paripa.
Az út olyan, mint a pallós szoba.
De a jó út s jó lovak dacára
Most a hintó hirtelen megálla.
Elvágták-e a négy hámistrángot?
Vagy a kerék mély kátyúba vágott?
Sem az egyik, sem a másik biz a!
Hanem ott termett a puszták fia,
Ottan termett a puszták királya,
A haramja; egy nagyot kiálta,
S pisztolyt vett ki a nyeregkápábul.
Azért áll a hintó és nem mozdul.
A haramja gyönge sikoltást hall,
Azt gondolja, hogy talán madárdal,
És körűlnéz és be a hintóba,
Hát ott van a madár, aki szóla;
Szép kis madár, gyönyörű menyecske,
Talán nem is él, csak úgy van festve.
„Könyörűlj!” szól, s tovább esdekelne,
De elvette hangját ijedelme.
A haramja lelkesen néz rája,
S ilyen nyájas szókra nyílik szája:
„Ne rettegjen, tekintetes asszony!
Nem gátolom, hogy tovább utazzon.
De mielőtt innen odább menne,
Kérem szépen, nézzen a szemembe!”
És az asszony félénk bátorsággal
Farkasszemet néz a haramjával,
Ki közelebb lépett, és megint kért:
„Tegyen meg még egyet a kedvemért:
Engedje megfognom szép kacsóját...
Megengedi? megengedi tehát?
Oh köszönöm, köszönöm!... de hátha
Volna még egy esdeklésem hátra?
Egyetlen egy... azután utazzon...
Csókoljon meg, tekintetes asszony! -
Arca pirul... harag ez vagy szégyen?
Oh, akármi, csak harag ne légyen;
Ne váljunk el haragban egymástól,
Inkább lemondok e kivánságról.
A csók úgyis, ha erőtetve jő,
Olyan, mint a korán szedett szőlő.
Teens asszony, isten áldja meg hát!
Felejtse el a szegény haramját.
Aki, aki...” itt megszakadt szava,
De érezte sarkantyúját lova,
Egyet ugrott és vágtatni kezdett,
Meg sem állott, amíg este nem lett.


千峰寂寂待知音
人世纷纭那许寻
不是我来频寄迹
孤他泉壑万年心


Jak živé lyry vodotrysky pějí,
ve vonný vzduch dští perel svěžích lahodu,
v snů tajných touze těla nymf se chvějí
a víly hájem táhnou v luzném průvodu...


Jsem-li já jezera mrákavou hladinou,
netknutou člunem ni vrží,
jsi ty mi leknínem, nad černou hlubinou
bílý jenž kahanec drží.


Mladší sestra Bajanova, Mila,
tulila se jako čarná víla
k Ele, kráčející bez pokory,
v zraku ženy pohrdání, vzdory.
Slovanský se původ jasně liší
v Mile, něžné jako holubici,
v chování i cudné její líci
od Normanky, kněžny moře říší.


»Ich will küssen! Küssen! sagt ich.«


Ah de még ezek fölött
Nagyobb hatalom van:
A katona-fegyelem!
E miatt lakoltam.


"See! SYLVAN SCENES, where  alone, pretends
" To dress her Mistress, and disclose her Charms:
"Such as a POPE in Miniature has shown;
" A BATHURST o'er the widening Forest spreads;
"And such as form a RICHMOND, CHISWICK, STOWE.


La que alienta mis sueños juveniles
y brilla para mí cual blanca estrella
de mi vida en mis noches más hostiles


Viejo Osiris! Llegué hasta la pared
de enfrente de la vida.
Y me parece que he tenido siempre
a la mano esta pared..
Soy la sombra, el reverso: todo va
bajo mis pasos de columna eterna.
Nada e traído por lastrenzas; todo
fácil se vino a mí, como una herencia.
Sardanápalo. Tal, botón eléctrico.
de máquinas de sueño fue mi boca.
Así he llegado a la pared de enfrente;
y siempre ésta pared tuve a la mano.
Viejo Osiris! Perdónote! Que nada
alcanzó a requerirme, nada, nada:...


Con mis pobres ideas cuanto añejas
hurtar no quiero a nadie genio o ciencia,
ni con rosario ajeno de indulgencia
quiero llenar mi saco de consejas


Toro caudal que a la llanura impones
el peso de tus bolsas seminales,
y riegas con tus babas viscerales
el cuerpo de los áridos terrones.
A las tormentas y a la muerte opones
la fuerza de tus masas cervicales,
y punzas con tus cuernos zodiacales
al sol y sus melenas de leones.
Gran púgil bramador que presidiste
los días de mi infancia y que me ungiste
de Libertad en el candente llano.
Ahora que soy hombre, yo te veo
como la imagen del vital Deseo
erguida sobre un monte americano.


Wir zerschneiden, was wir finden,
Schonen keines Tafelstück's:
Ach, und aus der Schüssel schwinden
Uns die Speisen Augenblick's.


Gli spiriti che guardan questo loco,
mentre l'anime passano, ognun priega;
elle sen vanno come uccello a gioco:
volgonsi a quella ove il desio le piega,
perché ancor semplicette sanno poco,
ma pur libero arbitrio non si nega;
quella che abbraccion, poi la fede è loro:
beato a quel ch'abbracciato arà l'oro".


E de novo este céu desenrola a sua matériade outon Com a precisão do vindimador, agarroas suas vides e corto os cachos de névoa quecaem sobre a terr Ponho-os no carro do poema, e levo-os para a adega abandonada do sonhopara os transformar num vinho de palavrasfeitas com as sílabas mais líquidas, as que sepodem beber pela taça da estrof E um fumoda antiga inspiração evola-se da cubados mistério As raparigas descalças, com os seus aventais de sol, sobem para o lagare pisam as uva O cheiro do sumo sobeaté ao fundo da sua cabeça, e antes que fiquemtontas começam a contar as memórias perecíveis,as que nasceram de uma fuga nocturnapelos campos impunes do esti Esperoque acabem o seu trabalho, e vejo-as sair com as pernas roxas até aos joelhos, e as saias subidasaté às coxa Os seus olhos rodam comoas velas de um moinho ébrio de vento; e abrem os braços à luz, como se desejassemque ela limpasse os seus corpos da espumaque os envolv E canto esses corpos, comose elas me pedissem que transformasseo mosto dos seus lábios no vermelho puroda madrugad Assim, uma levada de versosrecitados nos rituais da origem inunda os seus seios e restitui-lhes a brancura inicial,enquanto me obrigam a beber os líquidosque os seus pés destilara E apenas lhes peço,quando vestem as suas túnicas de nuvem,que atravessem de novo as videiras decepadase abracem os vindimadores, beijando-os,para que eles provem o vinho novo dos seus lábioin, "A Convergência dos Ventos" | Nuno Júdice | Publicações Dom Quixote, 1 Edição, pá 18 e 19 - Lisboa, Outubro 2015


Éloa, sírj! Átkozd a sorsot,
Mely összeláncolt énvelem,
Ki sötét árnyakat leheltem
Vakító, napfehér szivedre,
Földúltam magas, szent összhangzatát
Az angyaltiszta, szűz kebelnek,
És mélyeit rémekkel népesítém!


Leč já tou cestou slýchávám zvěsť:
v červáncích den prý zlatý má vjezd.
Zář-li dne sklání
nad mou se skrání,
nuž já daň trpkou dost temnu dal za ni –
noc-li to jest,
vím: nebe plno pak budu mít hvězd!...


Bezrozměr vnímáním je lidských tuch,
jediný rozměr vnímá lidí sluch,
dva rozměry jen vnímá lidí zrak,
rozměry tři již vnímá lidí hmat
a nekonečno chápe lidí duch,
co nic nechápe chytrý lidstva brak,
VŠEROZMĚRNO SNÍ MUDŘEC KOLOTAT.


Thu's/ Roselinde/ mein kind/ aus erbarmen/
Mache mein schwindendes hertze gesund/
Labe mich matten/ beschencke mich armen/
Träncke den fast halb erdürsteten mund.
Küsse mich. Weist du? die küsse die haben
Kräffte zu heilen/ zu träncken/ zu laben.


إِن يَكُ خالُها مِن آلِ كِسرى
فَكِسرى كانَ خَيراً مِن عِقالِ
وَأَعظَمُ غُنيَةً في كُلِّ يَومٍ
وَأَصدَقُ عِندَ مُختَلِفِ القِتالِ


Pane, k němuž v světu záři
Cherubové jásají,
Před nímž v prachu s zbožnou tváří
Národové klekají;
K říši tvojí hvězdoleské
Z tisíc ust hlas vane náš:
„Žehnat budeš vlasti České,
Když Františka zachováš.“


诗困权时卧竹窗
梦闲随雁到衡阳
觉来落日窥帘影
茶鼎松风泼鼻香


Вы, чьи широкие шинели
Напоминали паруса,
Чьи шпоры весело звенели
И голосИ чьи глаза, как бриллианты,
На сердце вырезали след —
Очаровательные франты
Минувших леОдним ожесточеньем воли
Вы брали сердце и скалу, —
Цари на каждом бранном поле
И на балВас охраняла длань Господня
И сердце матер Вчера —
Малютки-мальчики, сегодня —
ОфицерВам все вершины были малы
И мягок — самый черствый хлеб,
О, молодые генералы
Своих судеб!
///
Ах, на гравюре полустертой,
В один великолепный миг,
Я встретила, Тучков-четвертый,
Ваш нежный лик,
И вашу хрупкую фигуру,
И золотые ордена…
И я, поцеловав гравюру,
Не знала снО, как — мне кажется — могли вы
Рукою, полною перстней,
И кудри дев ласкать — и гривы
Своих конеВ одной невероятной скачке
Вы прожили свой краткий век…
И ваши кудри, ваши бачки
Засыпал снеТри сотни побеждало — трое!
Лишь мертвый не вставал с землВы были дети и герои,
Вы все моглЧто так же трогательно-юно,
Как ваша бешеная рать?Вас златокудрая Фортуна
Вела, как матВы побеждали и любили
Любовь и сабли острие —
И весело переходили
В небыти


Die Glocken haben heute
So sonderbaren Klang,
Gott weiß, warum ich weine,
Mir ist zum Sterben bang.


In una rota poi volubil molto
vede a forza legarsi,
et in giro voltarsi
col vento sempre, senza aver mai posa.
Ahi stelle, ahi fati nel mio ben sì scarsi,
come da quel bel volto
m'avete escluso e tolto?
E l'alma più nel ciel tornar non osa,
poi che la sua nascosa
speranza discoverse,
e 'l suo desire aperse
a tutto 'l mondo, che celar devea;
onde quella sua dèa
con ragion sì turbata a lei s'offerse.
Or par che nel girar si fugga e segua.
né, fuggendo o seguendo, ha pace o tregua.


Komm edle Poësie, des Himmel kluges Kind/
Das aus der Buhlerey der Sternen ist gebohren/
Die durch den Einfluß mir ein wenig günstig sind;
Daß meines Geistes Krafft dich zum Magnet erkohren.
Vergieb mir/ daß ich mich/ du Engel-reiner Schatz/
An dich versündiget/ und dir nicht treu geblieben;
Daß oft/ da meine Brust der Wollust Sammel-Platz/
Ich manches schlüpfrigs Wort durch deine Kunst geschrieben.
Ein Brenn-Glaß brennet nur durch reiner Sonnen-Strahl;
Ach aber unser Hertz/ das bösen Zunder heget/
Fängt leicht verbotne Glut/ wenn hier und überal
So manch verbuhltes Aug' auf ihn die Funcken schläget.
Geliebte Poësie, so gut ein Geist gesinnt/
So rein die Qvelle sich im Uhrsprung mag ergiessen/
So wird er Flüssen gleich/ in die faul Wasser rinnt/
Wenn der galanten Welt sie durch die Felder fliessen.
So war ich/ als ich noch in ihren Ufern gieng.
In guten schlief ich meist; die Zeit war zum erwachen/
Als mich ein Unglücks-Fall in einem Wald empfieng/
Und denn der Blitz in mir begunte Licht zu machen.


渐知春意入城来
向午池冰已半开
和气满天真可望
凭君须上最高台


Nein! Sie glüht! Und wärs in den fernsten Tagen,
Asche wird die finstere Tempelhalle,
drin, geknechtet, seufzet der Geist der Menschheit!
Hegend und reifend


Ott künn a csatorna
csupa láng, csupa dal:
boldog az, Madonna,
aki fiatal.


Neues verspracht ihr zu bauen,
Quakt laut, wie die Frösche im Schilf,
Doch euer versprochener Neubau
Bleibt stecken in Mariahilf.


Vallyon van-e ollyan sziv,
Kihez vólt ő vajha hiv?
Czukorral édesgetett,
Méreggel megétetett.
Minden dolga csak álnokság,
Reménsége valótlanság:
Jaj szégyen,
Hogy légyen
Igy az Cupido isten.


Et toi, cerveau confit dans l'alcool de l'Orgueil !
Et qu'il faut procéder d'abord par demi-deuils…


Der schöne Mon/ wil vndergohn/
Für leyd nit mehr mag scheinen.
Die sternen lan jhr glitzen stahn/
Mit mir sie wollen weinen.


a ciò non fusse sua radice mossa
per freddo o caldo, per tempesta o vento,
o da folgor del ciel fiaccata o scossa.


Und seid ihr auch in Jugendfrische,
Noch ganz gesund, noch gar nicht alt –
Wo einmal dreizehn sind bei Tische,
Stirbt einer von den dreizehn bald.


镂冰叠雪斗清盈
莫笑肌肤太瘦生
底事狂风催结子
要当煮酒趁清明


Sechs Jäger sind draussen,
Sechs Jäger sind drin,
Sechs hat er geschossen,
Sechs laufen davon.


So ist es auch mit unserm Kirchen-Manne, der löste zwar die ganze welt vom banne.


    Nor through the laurels can one see
    Thy soft brown limbs, thy beard of gold
    And what remains to us of thee?


Wein ist der Erde Wasser, das Sonn im Stocke kocht;
Das mag ich; was im Fasse wächst, hab ich nie gemocht.


Schon lieget sie in tiefem Schlummer,
O würden sel'ge Träume ihr!
Indessen ich in herbem Kummer
Noch wach' an ihrem Lager hier.


Nun, Liebste, laß uns gehen
Tief in den Wald hinein,
Wo die Buchen wie Säulen stehen,
Versilbert vom Mondenschein.


平时不解欢
临别思聚首
无计系征帆
伤心道傍柳


Mint egy sólyom, melly az eget süvöltéssel
Hasítván, csak tűnik sebes repüléssel,
Ugy csapkod előttem Minerva fényjével,
Kibe sok csalatott már meg reményjével.
Nem érdemli pennám dicséreteteket,
Ne csaljátok bennem ítéleteteket.
Nem veszem el tőled magasztalásomat,
Talán csak próbálod ifiúságomat.
Ne véld, a dicséret hogy megszédíthessen,
S büszke képzelődést elmémbe tehessen.
Parnasszus vizével te hinted versedet,
Mégis erőtlennek isméred lelkedet.
Ha magaddal illyen nagy manérral bánhatsz,
Hidd el, hogy énrólam még jobban hallgathatsz.
Mások érdemelik dicséreteteket,
Kik a múzsák között formálták lelkeket.
Áldozatjok füstjét ne lopd oltárokrul,
Tisztelettel gondolj dicső árnyékokrul.
Mint egy saskeselyű, melly nem szédülhet meg,
Felleginken túlhat, s a nap alatt lebeg;
Úgy járnak felettem sok versszerző lelkek,
Akiket közelrül szemlélnek az egek.
Alattok Parnasszus nagyon kiesedett,
Futó arany vize áradva terjedett.


pues por tarde que vengas, será luego.
Promete, oh muerte, esa tardanza a un rico;
que yo ni te desprecio ni te ruego.»


Und wann ich nun gestorben bin
Und im Lenzwind rauscht die See,
Dann blühn, du bleiche Königin,
Die Rosen aus dem Schnee.«


Mit edlen Summen bedachte
Der große Testator zumal
Die Judenbekehrungsgesellschaft
Und das Taubstummeninstitut.


Ich schwere bey der Hand, die ich so sehnlich küsse,


Et je garde, malgré les deuils, mon cœur hautain
Ainsi qu’un solitaire en un pays lointain…


Nun hast du's rhythmisch ausgesprochen,
Daß du zu lieben mich geglaubt ,
Und reißest mir nach kurzen Wochen
Den kaum gewund'nen Kranz vom Haupt.


Ich las nun deiner Büchlein drey,
In welchen du den Satyr treibest,
Und fand, daß deine Schreiberey,
Mit der du scharf dem Narrn die Kappe reibest.
Ächt lucianisch swiftisch sey.
Das freuet mich: denn wenn von Ruthen
Die Narren und die Schurken bluthen,
So darf man hoffen, daß die Herden
Am Gängelbande strenger Zucht,
Wenn sie den Stachel nun genug versucht,
Doch nach und nach geringer werden.


E voltei, lindo amor, porque de onde eu me achava,
Todo o meu coração tristemente escutava
O relógio da mágoa a bater, noite e dia!


泱泱云水渺通河
南北冠裳日日过
客至为谁频倒屣
幽斋啜茗对清歌


Und Halfdan rief: »Auf weiter Erd'
Ist das Süßeste Weibesliebe!
Weichwangiger Weiber wonnige Gunst,
Die sollst du mir, Alter, gewähren!«


Pozvedla jej do náručí.
Hlasněj řeka nyní hučí;
jako noční hymny zvuky
nesou se ty šumy valné
jako lidstva děsné muky
nekonečné, stejně žalné


E se pure a morire i pensier gravi
ti sospignean per sentir minor doglia,
non era da pigliar ciò che pigliavi,
ch'altra via c'era a fornir cotal voglia;
e ben te la doveano i pensier pravi
mostrar, per ciò che davanti alla soglia
della porta di Troia i Greci sono,
che t'uccidran sanza chieder perdono.


Auf fernem Eiland wandelte schweifend ich;
Doch drang bis hieher, über Gebürg und Meer,
Wie König Ludwig dir, o Goethe!
Reichte den spätesten, schönsten Lorbeer.


»cuando entre globos de agua entregar veo
a las arenas, ligurina haya,
en cajas, los aromas del Sabeo,
en cofres, las riquezas de Cambaya,
delicias de aquel mundo, ya trofeo
de Escila, que, ostentado en nuestra playa,
lastimoso despojo fue dos días
a las, que esta montaña engendra, harpías.


O monti alpestri, o cespugliosi mai,
O boschi, o selve, u' Dïana s'asconde,
O campi, o valli, o caverne profonde,
O giardini, o parlari belli e gai,
O terra, o foco, o aere, o dolci lai,
O piani, o prati, o fior, o erbe, o fronde,
O fonti, o rive, o fiumi, o marine onde,
O celesti fiammelle, o chiari rai,
O fortuna, o destino, o fati, o sterpi,
O spelunche, o ermi, o fossi, o piagge, o colli,
O venti impetüosi, o dolce greggio,
O animali, pesci, augelli e serpi,
O pietre, o sassi del mio pianger molli,
Ove son i begli occhi ch'or non veggio?


„Smělá jsi, ženo,“ dí ten, „ale zpět,
dones jej z rozkoše na místo běd,
dvojitou mzdu budeš míti.“
„Ještě i to! Nuže bůh sám mne veď!“
A již se v noc zase řítí.


Reclinada en el aire mañanero,
azúcares y sal, polen y aroma,
en el mundo floral eres la poma
que bruñeron artífices de Enero.
De ti se vierte el frágil aguacero,
de ti sale hecho vuelo la paloma,
de ti, la estrella que primero asoma
y la plata verdosa del lucero.
Tu ausencia ha de llorar el leve tallo
que es ahora tu escala y tu caballo,
tu mástil y tu brazo erguido y fuerte.
Mañana ya tan sólo el viento aleve
jugará con tus pétalos de nieve,
hecho collar de perlas de la muerte.


Sníh z pláště, z hněvných očí však
žár synu do útrob,
král cítí jen, že obemk’ jej
zde navždy těsný hrob!


Schaue die verliebten Farben,
Schaue die Vermischung an,
Welche durch die zarten Narben
Blau und gelbe spielen kan,
Und dieweil der Unterricht
Deinem Hertzen auch geschicht,
Vergiß mein nicht.


Schön war sie, wenn sie von dir sprach.
Und denke ich darüber nach,


Süßer Immanuel, werd' auch geboren inwendig,
Komm doch, mein Heiland, und laß mich nicht länger elendig,
Wohne in mir, Mach mich ganz eines mit dir
Und mich belebe beständig!


Und weiter nicht lange, da wurde Goldwort,
Goldwort, der Stumme, neun Farben im Auge,
Neun Töne im Ohre, neun Lächeln im Antlitz,
Mit einem Lächeln befriedigt er alle,
Neunmal befriedigt er lächelnd die Erde.


Tys v pouště čarný klam se zadívala,
jenž rájem zve tě v obejmutí sladké;
jak fata morgana zjev prchá luzný,
a touha tvoje na cestě je vratké.


Sì forte m'ha impaurito Cino e Bartolo,
domine iudex, libelli e articuli,
e veggio, nel piatir, tanti periculi,
che prima vorria esser indo o tartaro.


Und die Warheit rauß zu sagen:
Neid ists, daß wir sie beklagen.
Wol dir, o du kurzer Gast!
Wol dir, die du in sechs Tagen
eines ieden Alters Plagen
gänzlich überstanden hast!


朔风凛凛雪漫漫
未是寒亭分外寒
六月火云天不雨
请君来此凭阑干


Не вы — а я люблю! Не вы — а я богата…
Для вас — по-прежнему осталось все,
А для меня — весь мир стал полон аромата,
Запело все и зацвело…
В мою всегда нахмуренную душу
Ворвалась жизнь, ласкаясь и дразня,
И золотом лучей своих огнистых
Забрызгала меня…
И если б я вам рассказала,
Какая там весна,
Я знаю, вам бы грустно стало
И жаль себя…
Но я не расскажу! Мне стыдно перед вами,
Что жить так хорошо…
Что вы мне столько счастья дали,
Не разделив его…
Мне спрятать хочется от вас сиянье света,
Мне хочется глаза закрыть,
И я не знаю, что вам дать за это
И как мне вас благодарить…


„Vřelej‘ jí že srdce bije,
vřeleji že, nežli moje,
což miluje někdo vřelej‘,
nežli matka děti svoje?“


Schwer wil ein Berg sich zeigen;
Er ist hart zubesteigen,
Sehr rauh sind seine grüfft:
So ist des Menschen leben
Mit schwerheit rings umgeben:
Sehr hart sind dessen trifft;
Gantz rauhe seine lüfft.


Mit ew'ger Schönheit ausgeschmückt,
Sieht Sie im Sarg ihr irdisch Leiden,
Sie möcht' uns trösten in dem Scheiden,
Sie so zu schaun, hat uns beglückt.


Wenn sie zürnen, hör ich rasseln
Menschenwillens heilge Speere,
Und besiegt zum Abgrund, heulend,
Flüchten die Dämonenheere. –


Přiletí vichry, bouř vše rváti
započne kolkol příšerná,
ale ty budeš svěží státi,
kamenná básni nádherná!


欲剪宜春字
春寒入剪刀
辽阳在何处
莫望寄征袍


白头只合老青山
山事如今且未闲
明日又归三峡寺
千峰林下水潺潺


Auferwacht und auferstanden
Leib und Geist in holder Pracht,
Aus der Krankheit schweren Binden,
Aus des Winters langer Nacht.


Mám lásky mnoho v ňadrech svých,
však ještě víc jí třeba mi,
až nejkrásnější prchlé sny
pokryju svými slzami.


Hlíněné se nohy ztroskotaly
Kleté, bezkořené vládní soustavy,
Naše volné hlasy z hrobu vstaly,
„Pokrok!“ vryl zas čas na svoje zástavy.
Všude mravenčí zřím činnost v novém budování,
Zápal vidím šlechetný v šlechetném spravování;
Hospodin přej zdaru našim podnikům,
Uděl svornost věrných vlasti dělníkům!


Veselý nastal nyní v chatě ruch,
jakby se dítky opět ku hrám sešly.
Pak do Čech obrátil se přátel kruh;
s jásáním příkré „Kozí Hřbety“ přešli
a lahodným se zdál být opět vzduch.
A jak by ne! Vždyť v rodnou vlasť svou vešli!
A smekše klobouky – ji pozdravili,
jak by to matka byla, otec milý.


柳子脂韦不佩弦
痴心附丽老羁缠
廉商浪说能为市
吏贾由来却悟鞭


Az isten elválasztotta
A jókat a gonoszoktól:
Balra az elkárhozottak
És a jók ott álltak jobbról.


لا تعاقب واجعل بعفوك ستراً
أنت بالعفو والمكارم أحرى
أنا عبد أتيت كل قبيح
وارتكبت الذنوب سراً وجهرا
ليس لي من ذخيرة أرتجيها
ما سوى عفوه أرجيه ذخراً
غافر الذنوب قابل التوب فاغفر
لمسيء عليه نعماك تترى