Poprvé se oudy moje chvěly,
Když mě nebe bralo do hostí;
Že jsem hájil vlast svou činností –
Za to nebesa mi chválu pěly.


Christähnlichen ist Jesu gleich
Vilmehr di Feind als beste Freunde pflegen;
Gewinnen si ins Christusreich,
Und freuen Uns ob disem reichen segen.
Wir binden ernst den Höllenhund,
Wann wir entreissen ihm, di er nun hält gefangen,
Vermindern dessen prangen,
Und machen seine schande kund.
Wir werden selbst stets klährer Christgebohren,
Wann di bei Uns, di meist sich schon verlohren.


ALLE:


Chtěla by křiknout vesmírem,
až pršely by luny,
leč prsa jsou jak husličky
a slabounké v nich struny.


Kein König kann Dir dieses Opfer lohnen,
Dort aber schmückt es Dich mit Stralenkronen,
Hier schafft es Dir die höchste Götterlust!
Sanft, wie bei'm leisen Sommer-Abendliede
Die Ruhe dämmert, hebt des Himmels Friede
Und seliges Bewustseyn Deine Brust!


Du hast geordnet recht vnd wol,
Wie man die Zeiten theilen sol:
Diß sagt der Mond der Erden;
Die Sonne geht des Morgens auff,
Vnd wenn verbracht jhr schneller Lauff,
Lässt sie es finster werden.
Denn regen sich die wilden Thier'
Vnd kriechen aus der Höl' herfür.
Die jungen Löwen brüllen;
Sie rauschen durch das grüne Laub
Vnd suchen jhre Speis' vnd Raub,
Die Hungers-Noth zu stillen.


But see —
The Tide swells on the Shore, and forward creeps,
And with new Slime besmears the sandy Heaps.
What makes this constant Flux, I've often thought
The Cause is wond'rous, and in vain I sought.


Čas plynul. Rytíř zvolna stár
i jeho lásky hasl žár,
a princezna tak zpomála
mu jaksi tučnět začala.
A děti přišly, lásky plod,
pět, šest – a málo otci vhod
byl za dne jejich výskot, křik
i za noci, když výtržník
se do ticha tak rozplakal.


Óh, magas kősziklák, kietlenben nőtt fák,
kik nagy szerelmem tüzén,
Igaz bizonságim vadtok, mert kínaim
tudjátok, szinte mint én,
Ki látta világon, hogy így nyomorogjon
más, mint én, veszett szegén?
ECHO: Én.


S már az útca sem elég tág:
Hadd nyiljék meg a szalon;
Idehordva szőr-, selyem-rongy,
Üveg, forgács, drága lom.
S minden, amit nézni kell;
Miben ész s kéz remekel,
Hogy divatnő csóka-fészkét
„Fényesnek” tüntesse fel.


Ki féltené ilyen lovagtól
A jól nevelt okos leányt?
Ez egyszerű komoly alakból
Ki olvas csélcsap Don Juant?
Mamának is nagy a bizalma.
Hogy Ernő arca meg nem csalja.
Hisz olyan az, mint szentirás,
Pénzt adna rá az uzsorás.


Ily díszes nyugalom közepett csak félig örülvén,
Megszólal Habilán, és zeng szava kellemes ajkán:
„Bajnoki szép férjem, kedves nekem a te vidéked,
Ah de nagyon retteg Habilánnak szíve miattad.
Vagy nem fegyvereket hallok csördűlni? mi barnúl
Déli fenyérünkön? nem Bendeguc, aki közelget?
Jőj, vígy el, szaporán, vígy el váradba s nyugassz meg.”
Igy szólván mene férjével; de utánok eredvén
A haragos kutigúr, mérgedve kiáltoz Apornak,
Hogy hölgyestűl őt, ha nem áll meg, elejti nyilakkal,
S melyet rejte, kivillámlik réz fegyvere szörnyen.
Ekkor Apor, hova lenne? megáll, s hölgyére borultan:
„Hölgyem, szép Habilán, mondá neki, veszni maradsz-e
Itt velem, ah fuss el, küldj fegyvert csarnokaimból,
Vidd haza csókomat, így, vidd el, majd elmegyek én is.”
Menne; de a kutigúr kopját vete rája kegyetlen
Markából, s mene, mint villám, a kopja hatalma.
Kárt mégsem tehetett, a földben elálla rezegve.
Onnan Apor kiragadta, s az öldöklőnek imígy szól:
„Hős vagy-e vagy latrok vezetője, hogy így közelítesz
Mint rabló fene vad? De ne bizzál, visszamegy e vas,
És iszonyú dühödő fejedet megfúrja velődig.”
Igy szólott, és visszaveté a somnyelü kopját.
Bendeguc elkerülé; de serény katonája Kelendi
Általa meghasadott fejjel láttára lefordúlt.
Zúg, morog a kutigúr, karddal rohan ellenök... Indúlj,
Indúlj szép Habilán, odalesz hős férjed, elejti
Őt a vad kutigúr önnön várának előtte.
Újra viaskodnak. Nincs fegyver Bajnok Apornál,
Mégsem rettenik ő. Egy zordon szikladarabbal
Rámegyen, és dombos mellét üti teljes erővel.
Bendeguc itt megdöbbenik, és lélekzete fúlad,
Nagy feje is lehajol; de körűl van népe, segíti.
Eszmél újra, s az ellen jött, s katonáit ijesztő
Hőst döfi, nagy kardját puha ágyékába merítvén.
Indúlj szép Habilán, oda már hős férjed, elejté
Őt a vad kutigúr önnön várának előtte.
Indúl, haj! későn, a vadnak körme közé jut,
S szörnyethal gyötrött lelkét fájdalma elölvén.
Ott vész, s gyenge fejét vérző férjére lehajtja.
Még ekkor nem húnyt le borongó napja Csatárnak.
A viadal hírét hallá, s átkozta vivóját:
„Mért rázzátok irígy szelek a fát, mely egyedűl áll?
Gyenge virágai elhullnak fonnyadni tövéhez.
Mért jőtök viharok, zöld ágat törni fejéről?
Áll a bús törzsök. Keserűség nedvei mossák
Vén gyökerét, hogy dísztelenűl fölkeljen az égbe.
Óh Apor, óh Habilán, ti virágai voltatok a vén
Törzsöknek. Hova hagytalak el, hova hagytatok engem?”
Igy szólott csikorogva, s szavát elfogta keserve;
De hallá fenn a hadak istene lelke siralmát,
Csúfos harcáért megutálván Bendeguc éltét,
Rajtaütött, s leveré haragos villáma tüzével.
„Gyászos vagy, s szomorú, emléke az ősi időnek!”
Végezi; bús fejöket mindnyájan földre sütötték,
Árpád a győztös seregek fejedelme pedig szólt:
„Éneked, óh Kárel, szomorú, gyötrelme szivünknek,
Mert harag, és szerelem, ha határ nincs benne, keserves
Romlással megyen a rövid élet napjain által.
Mégis az elmúltról mindenkor kedves az ének,
És örömest halljuk dalszóban az ősi hatalmat.
Csak rokon a rokonok keblébe ne mártana gyilkot,
Haj! csak véréhez soha senki ne lenne kegyetlen.
Nemzetem! és késő unokák, amit mi szereztünk,
S szerzendünk ezután, nem dönti-e porba, homályba,
Egymás ellen ütött villongó kardotok éle?”
Így szólt; s mindenik elnémúla vezéri szavára:
Aggodalom tölté lelköknek harci haragját.
Végre kiáltának némely hadi büszke vezérek:
„Mondj te nekünk más dalt, kürtös Lehel, ősi hadakról,
Győzödelem legyen éneked, és zengése örömzaj.”
Ekkor előveszi szép kürtét Lehel, és belefúván
Vékony hangot ereszt torkából, mely az üreglő
Csontot megjárván harsány hatalommal ömöl ki,
S változatos gyönyörű zengzettel játszik az éjben.
Megszünik, és az erős ajakakról elveszi kürtét,
S dalra fakadván, most így mondja csatáit Ügeknek:
„Halljátok szavamat, daliák és harci vezérek!
Bár azok is, kikkel földrázó harcokat űztünk,
Hallhatnák azok is dalomat diadalmas Ügekről.
Hol vagytok rohanó Hábor, deli termetü bátyám,
Hol van hős Edömér, hol kellemes ifju Laborcán,
S a nyilazó Tarcal kezeit mely álom emészti?
Ah, mint máskor, ezek többé nem hallanak engem:
Némán a szomorú holdnál leterűlve feküsznek,
S vérök az öldöklő harcok mezejében özönlik.
Nem hallhatnak már, de dicsőség, s fény lepi őket,
S száguldó paripák telepítik elébe Hadurnak,
Hol diadalmasan űl nagy fellegen a magas árnyék.
Mégis erős megválni nagyon; de csatáit Ügeknek
Halljátok figyelő daliák, és harci vezérek!”
Honn! besötétedik a te eged, porfelleg omol rá;
Ellenséges erő közelít, fene népe Huronnak,
Barna Huron legelől, mint örmény bojtos oroszlán,
És rengő sisakú fia, délceg Uláma rohannak.
Mért rendűlsz veszedelmeiden nagy honnja Ügeknek?
Még neked állnod kell, oh mért rendűlsz meg alattok,
Bajnokaid nem gyáva fiúk, nem gyenge galambok!
Kél Ügek, a véres kardot hordozza Kevergő.
Csattog az összehivó pajzsok hangos reze, buzgány,
Dárda, tegez, kardok csördülnek, s összeverődik
Száguldó lovakon a döntő szittya magyarság.
Kél Ügek, és zajogó seregek villognak előtte.
Rajta! kiált, s az egész tábor földrázva megindúl,
És csattogva süvöltve csap a két nagy sereg össze.
Igy vínak hegyi fergetegek magas erdei fával,
Vissza imígy harcol nagy szálfa szeleknek urára,
Hogy moraj indúl, és döbbentő szörnyü csikorgás.
Itt is összeütött fegyver, fene harci süvöltés,
A nyihogó paripák rettentő zajba verődnek.
Vas karral bátor daliák egymásra rohanván,
Kopja röpűl, s gyors nyíl, a vívók szörnyű halála.
Döng, recseg a pajzs, és kelevézek törnek el élén.
Vértek, s a tarajos sisakok rongyokra bomolnak,
S véres kalpagokat tipor a ló ronda fövényben.
Bátor Ügek viszi öldöklő nagy kardja hatalmát,
Nincs, ki megállja szemét, s hademésztő karja csapásit.
Csak te vitéz ifjú, gőgös magzatja Huronnak,
Csak te rohansz neki biztodban; de halálos ütéssel
Téged Ügek lever a lóról nemződnek elébe,
S porba kevert ajakad panaszos hangokra csukódik.
Ott nem késik Ügek, viszi harcos lelke haragját.
És testes Remilint, ki reá nagy bottal irányzott,
Gyorsan agyon vágván, velejét kardjával elosztá.
Őt azalatt dühödött hangon szólítja Huron, s jő
Kétélű dárdával elő, mint éjszaki csillag,
Mely haragos szikrákat hány, s fut az égen ijesztve.
Úgy jöve, s a sereget szörnyű rohanása megosztván,
Bátor Ügekre csapott, s derekát megütötte keményen,
És behatott az ütés a hősnek harci vas üngén:
Réz öve tartá meg, behajolván a nagy erőtől.
Őt Ügek, a dobogó paripán meg’ helyre verődvén,
Visszanyomá, dárdája nyelét elvágva vasával.
Hátratekint azalatt, s mint látja, körül vala véve,
Népe kemény harccal harcától messze szakadván.
Hagyja Huront, és visszakiált, és visszaügyekszik.
Utját állnák itt; de zörögve lehullnak előtte,
Mint a sárga levél szélnek futtára mozog, s hull.
Bajnoki közt van már, s rettentőbb harcokat indít,
Hajtja Huront fene népével, s öldökli, zavarja.
Barna Huron megfordúlt most, mint hirtelen árviz,
Megragadá nagy Ügek lova fékét, s mellire tartván
Széles erős pajzsát, így szóla „megállj Ügek, a nép
Veszve ne szenvedjen, harcoljunk ketten ügyünkben.”
Igy szólott; horkanva megállt nagy Ügek lova s a két
Hős megverte rezes pajzsát, és inte hadának.
Mint mikor a tündér lecsap a tengerbe kezével,
Ott az eget vívó hullám két részre kitérvén,
Tiszta verőfénytől ragyogó vízoszlopok állnak,
Ő pedig a száraz tenger fenekére lerándúl,
S a kibukó szörnyet buzogánnyal verdesi, rontja:
A két had fénylő fegyverben imígyen elállott,
És iszonyú képpel közepett egymásra rohant a
Két fejedelmi vitéz. Legelőbb Huron ére Ügekhez,
S vállon üté, s paripája nyakát megvágta keményen.
Bátor Ügek vállán a párduc nyomban eloszlik,
Vérzik válla, süvöltéssel paripája megugrik.
De nagy erővel visszacsap ő, megdönti Huronnak
Sárga lovát, vele barna Huront megsujtja, hogy eldől;
Hagyja lovát ő is, mely már meghajla nyakával.
Addig erős lábbal fölkél Huron, újra csatát kezd
A megrendített sisakot leszorítva fejére.
Most gyalog ütköznek, szikrázó kardjaik élén
Harci veszély reszket, s a enyészet szörnyü hatalma.
Vág Ügek, ellent hány dühödő Huron, és valahányszor
Űzi az, annyiszor ő nagy erővel visszaszorítja.
Vérzenek, és a vér tapodó lábaikra lecsordúl.
Most Ügek elszántan, hogy győz, vagy halva terűl el,
Gyorsan odább ugrik, s jobbját megkapja Huronnak,
S markából kitekert kardját a földre hajítván
Mondja: „Huron hátrálj, megalázott téged Ügek ma.”
„Engem-e? halj meg előbb, mint ezt mondhassad!” imígy zúg
A bőszűlt, s véres kezeit nagy Ügekre kinyújtja.
Harmadszor rohan a két hős egymásra haraggal.
Porzik lábok alatt a föld, csikorogva forognak
Karjaik, és széles mellök dobbanva üt össze,
Gyengűl végre Huron, nagy Ügek töri, nyomja kezével.
Folyt a sík közepén Álom kis csermelye délről,
S teljesen eltölté szűk medrét szőke vizével,
Abba merűlt fél lábával Huron, és veszedelmét
Lelte, erőt vesztvén gonosz állásával; azonban
Jőne segítő nép; de Ügek hada visszaijeszti.
Barna Huron leesett Álom patakába, szorongó
Oldala, s hátrafeszűlt derekának csontja ropogván.
A két hős Álom medrét roppanva betölté.
Tajtékozva kitért nagy földet elöntve vizével
A dagadó csermely; de kikelt Ügek onnan azonnal,
S barna Huront fúladva hagyá bús népe kezére.
Igy dallá az apák harcát Lehel: őt komoly arccal
Hallák a daliák, és buzgó lelki gyönyörrel;
Szíveiket pedig a seregek rivadása betölté,
S megmozdúlt iszonyú kezeikben az emberölő vas.
Párducos Árpádot fellengző képzet emelte,
S dallá lett ajkán a szittyai szózatok árja:
Szólt pedig így, s közelebb tolakodtak az ütközet értők:
„Rendűletlen atyák! mely szó lehet aki fölérje
Bajnoki lelketeket, s karotok diadalmi hatalmát?
Döntő vállaitok megnyomnák a vasak és a
Megszakadó sziklák rohanását, könnyü nyilakkal
A szélvészt megelőznétek, s a záporok árját.
Mégis hol vagytok? szemetek hadi fénye hová húnyt?
Ősz fejetek haj! porba merűlt, s csüggedve lehajlott
Bajvívó karotok. Pedig így kell veszni nekünk is;
Ott, hol Ügek, deli Álmos atyám, hol ezernyi leventék,
S nemzetölő Etelének erős vas karja nyugosznak,
Nyitva van ott a visszahivó föld gyomra nekünk is.
Mert isten keze van rajtunk. Ez akarja, s ropogva
Megrendűl a sziklafenék a föld közepében,
És vele megrendűl az egész nagy földi kerekség.
Ez pillant, s a tengereket kifogyasztja szemével,
Új forrást indít, s abból harsogva lezúgnak
Országos folyamok, tengerré gyűl az özönviz,
És hulláma eget verdes: nincs földi határa.
Ő int, s a rohanó daliának karja hanyatlik.
Jő szele, s száz ezerek lelkét viszi, hozza magával.
Mégis az ordító zivatart ha ereszti, s utána
A feketűlt sziklát csikorogva kirázza tövéből,
A daliák neve ott nem vész: azt hordja magával
A zivatar, s hegyek és völgyek zendűlnek utána.
Sőt ha hegy és völgy elsűlyed mélységes üregbe,
Akkor is ékes egén a hős szép csillaga fénylik.
Oh hát kísérj el hadi bátorsága szivemnek,
Kísérj el, valamerre megyek, valamerre csatázok,
Hogy mikoron fejem a megemésztő porba lehajlik,
Mondhassák: fia Álmosnak, unokája Ügeknek,
Itt nyugszik sok harca után a párducos Árpád,
A honnért küzdő seregek fejedelmi vezére.”
Végezi. Elszántan, s némán állottak előtte
A daliák, minden csep vérök harcra hevűle,
S bátor, emelt fejeik iszonyún Alpárra hajoltak.
Bujdosik ekközben megtévedt lánya Hubának.
Őt mikor a hidat átkelvén megcsúszna, levitték
A csendes Bodrog hullámai, partra vetődvén
Ott nyugodott egyedűl. Közelíte dühödten azonban
A vad póri csoport; de sürün nőtt zsenge füzekkel
A remegő lánykát Bodrognak partja befödte.
Mentve maradt, s mikor észrevevé távozni veszélyét,
Merre hivé apját bujdosni, serényen iramlék.
Nem tett zajt sehol is, félvén az előbbi veszélytől,
Nem zengette nevét; hanem eltelt szíve sohajtván,
Sírva kereste nyomát, és könnye az útra lehullott.
Végre közel jut egy erdőhöz, hol szálas iharfák,
S illatozó hársak sűrűn állottak előtte.
Itt borzadva megáll, betekint a barna homályba,
S visszaijed; de csaló lágy zengzet tartja figyelmét,
S lassu moraj terjed, valamintha beszédes ajaknak
Hangjai volnának. Néz, és ösvényt lel az erdőn,
S megy remegő kis lábaival puha földre tapodván.
Messze haladt; de az álösvény elhagyta, s azontúl
Úgy bolygott, mint a csábító hang nesze csalta.
Mentében tövisek szaggatták könnyű ruháját,
S szőke haját, mely fodraival vállára leomlott,
A lehajolt ágak bekeríték vad koszorúval.
Rettentőbb lett a hang is, közeledve fülének,
Saskeselyűk víjjogtak alá vén sziklatetőre,
És csattogva levergődvén, a fészkes üregben
Nagy zajgások után haragos szerelemmel elültek.
Megmordúlt a mély barlangok gyomra, s az erdőn
Lengő gyenge szelek zúgó szárnyakra kelének.
Itt a rengeteg, ott vad szikla vetődik elébe,
S fenn, hogy lássa baját, száz csillag fénye világít;
Ő pedig a futamó rémek közt védtelen állván,
Ily panaszos szózatra fakad, s fagyos ajki remegnek:
„Ah hova csaltál el, mely most rémítesz, ölő hang?
Hol van atyám, hol testvérim, játéki szivemnek,
S hol vagyok én nyomorúlt? Itt a bús rengeteg, ott a
Kormos agyú sziklák, rettentőn kelnek előmbe,
S futamó rémek, s fene körmű állati csordák.
Istene hősömnek! hova hagysz ily ótalan engem?”
Igy szólván, a földre rogyott, s szeme ködbe borúla.
Veszni jövél-e szerencsétlen, körmébe az éhes
Medvéknek, s étkűl a bolygó rókafiaknak?
Tiszta kökény szemedet hollók vájják-e, fehérlő
Ékes tagjaidon férgek lakozása leend-e?
Nem, téged soha sem hágy el, ha nyomorgat is egyszer,
Istene hősödnek... Ím száll a mennyei nemtő,
Egy tündér gyermek, védnek küldetve Hadurtól.
Ezt hős Zongortól nemzette világtalan Olna,
És bajjal nevelé. Tündérek jártak előtte,
Gyenge szülötte körűl, s körülötte susogva röpösvén.
Végre baját látván, forrásos Orozda hegyénél
Mélyen elaltatták, s a gyermeket égig emelték,
Ott hogy erősödjék, adták a Szellem anyának.
Az mihelyest látá, hogy erőt ada gyenge szivébe,
Mely, mint embereké, testéből el ne röpüljön,
És az időkön uralkodjék. Szép gyermeke így nőtt,
S titkos kedvéből legelőbb is az isteni helyről
Földre tekintgetvén gyakran lemosolyga, s leszálla.
Égi szelíd arcán csábító földi vonások
Változtak, s érzés látszott gerjedni szemében.
Most is az ájuló lánykát sajnálva, megindult.
A hadak istene őt bátorrá tette nyilával,
S könnyü galambszárnyát vete két karjára segédűl.
Itt hogy az ékes lányt látá elhagyva heverni,
A morgó vadakat csendessé tette nyilával,
S hangos ezüstíját suhogó hársgalyra akasztván,
Hogy lassan zúgjon, meghagyta az éjjeli szélnek;
Tüstént lassúdott a szélzajos éjjeli zúgás.
Ő pedig a bágyadt lánykát álomba merítvén,
Gyermeki karjaival lágyan ringatva kivitte,
S egy patakér mellé letevé puha völgyi füvekre.
Ott lemosá deli tagjairól sebe szennye homályát.
Eltüneté sebeit, s könnyített szíve szorultán.
Szép haja fodrait is könnyű tündéri kezével
Összeszedé, s lassan dobogó mellére bocsátá.
Megtépett lelkét gyengén szőtt égi ruhával
Váltva, sugár derekát lekötötte tulajdon övével,
Melyen gyenge szivárványként sokszínü huzások
Látszottak, s szélről hajnal szép színe piroslott.
S még nem kelté föl; hanem a hűs csillagi fénynél
Csendesen a nyugovó lánynak melléje borulván,
Szép haja fordraival, s ragyogó karjával enyelgett,
S ártatlan csókkal meghinté ajkait, arcát.
Már ekkor keleten kiderűlt a hajnali szépség.
Atyja helyett most a vágyódó délszaki tündér
Jött új fényben elő. Nem volt ily ékes az első
Leggyönyörűbb hajnal. Mint a sós tengeri tajték,
Válla, s emelt nyaka, s lábának teli szára fehérlett;
Bájlólag lesimult egyebütt deli teste ruhája,
S tiszta szivárvány kelt karcsú derekának övére.
Lába setét dombon nyugodott, feje égen ötölt fel.
Tündöklőbb lévén, mint máskor, fodra hajának,
S bánatos orcáján fiatal szépsége ragyogván,
Igy kele, s rá az egész természet képe mosolygott.
Felleg nem látszott, szélvész nem zúga az égen.
Ő kinyitotta piros kebelét, s vágyódva sohajtott,
S szellőként mene szét tüstént a gyenge sohajtás.
Megnyílt szép szeme, és szerelemmel néze le, nyomban
A nyugovó földön minden fű szála megindúlt,
S hozzá hajladozott falevél, és gyenge virágszál.
Ez, mikor itt epedő szemmel letekinte, Hubának
Lányát, a gyönyörű Hajnát meglátta, s szivében
Fölgyúladt hevesebb lángokkal előbbi szerelme;
Nyugtalanúl igy szólt, s a föld hallotta beszédét:
„Vesszen-e hát a kedves alak, kit szívem ohajtoz?
Vesszen-e, s e bús szem békével lássa halálát?
Ah nem, előbb örök életemet átokba merítem,
Mint szép tagjain a vadakat marconglani lássam.
Meg kell mentenem őt, vagy már ha lehúnya örökre,
Eltemetem, s gyászos sírjánál ülve kesergek,
És besötétítem vesztén a földi világot.”
Igy szólván, szép orcáját felhőbe borítá,
S veszni lejött szomorú felhőkön az égnek öléből.
Tüstént a nagy eget befogá sürü barna setétség,
Éj lőn másodszor, s a rémek visszatünének;
Ő pedig a földön vala már, s meglátva Hadúrnak
Hangos ezüstíját a zúgó hajlatos ágon,
Elrettent, de utóbb levevé, s lelkében azonnal
Biztos erőt érzett. Igy ment tova, s völgyi mezőben
Lelte az alvó lányt, s az enyelgő gyermeket. Itten
Elrejté az ezüstíját, s így monda szelíden:
„Jaj hol jársz egyedül kedves kis mennyei nemtő?
Itt neked a földön veszedelmes késni sokáig,
Menj el szép gyermek, menj most haza Szellem anyádhoz.”
A játszó gyermek rémülten visszatekintett,
S rajta szemeit megnyugtatván, így monda viszontag:
„Ah ki van itt? tündér ifjú, mi hozott ide téged?
Nemde te a Hajnal fia vagy? Hogy az égen utaztál,
Egykor anyám mutatott, s mondá, hogy déli hazádban
Roppant hajlékban lakozol, s szomorú vagy örökké.
Most már ösmerlek; de te tündér kellemes ifjú
Hasztalanúl bíztatsz haza mennem Szellem anyámhoz.
Ő neki rám többé nincs gondja. Hadúr maga küldött
E szüzet őröznöm, s nagy erőt ada hangos ivével.”
Erre felelt szaporán a vágyó délszaki tündér.
„Mégis igen kérlek, szép gyermek, menj el anyádhoz.
A szűznek majd én gondját viselem ma helyetted;
Menj szaporán, míg kérek, utóbb is erőmmel elűzlek.”
Melyre viszontag imígy szólott a mennyei nemtő:
„Jól tudom én, hogy erősebb vagy; de te engem elűzni
Mégsem fogsz, ha Hadúr íját kezeimbe szorítom.
Hagyj el azért, szép álmából ne ijeszd föl az alvót.”
Igy szólván ölelé még inkább a deli lánykát.
Nem szenvedte ezen látást a délszaki tündér,
Megragadá gyengén, s a híg levegőbe röpíté.
Itt a kis tündér fenyegetve megálla, s legottan
Lombjaihoz sietett leragadni az isteni kézíjt,
Nem lelvén pedig ott szomorúan visszakerűle,
S szóla siránkozván, s kérvén a délszaki tündért:
„Ah ne neheztelj rám, többé nem bántalak én már;
Add ide íjamat, és megtérek azonnal anyámhoz.”
Igy könyörög vala, melyre amaz könyörűle, felelvén:
„Látd-e szegény gyermek, most mily siralomra jutottál.
Visszaadom nyiladat; de te tüstént menj el anyádhoz,
S eskve fogadd, hogy fegyveresen nem bántasz ezentúl.”
Erre nagyon szomorodva felelt a mennyei nemtő:
„Ah oly csalfának gondolsz-e kegyetlen eszeddel?
Nem tudok én eskünni; hanem hidd: innen azonnal
Távozom, és tőled megtérek Szellem anyámhoz.”
Ekkor visszaadá íját a délszaki tündér.
A nemtő megörült, köszöné, s megölelte barátját,
S csattogván kézíja, s fehér kis szárnya suhogván,
Visszaröpült szép anyjához magas égi lakába.
A Hajnal deli gyermeke most egyedűl vala. Gyengén
Áltölelé Hajnát, és a gonosz álmot elűzvén,
Csókjai közt fölemelte fejét. Fölserkene Hajna,
Hosszu sohajtással kinyitá szép bíboros ajkát,
És szemeit. Halovány arcán a gyenge pirosság
Ismét elterjedt, s szabadabban vert szive, keblén.
Kétes csillagi fény rezgett a barna homályban,
Ő bámulva körülnézett, és csendesen így szólt:
„Hol vagyok? Ah mely csalfa világ árad le szemembe?
A gonosz álomból ki segített? mely kar ölelget,
Ah mely tűzajak ez? nyomorú mely ügyre jutottam?”
Monda, s kifejlett a tündér istennek öléből.
Az tisztább fénnyel ragyogott most, s nyájasan ülvén
A remegő lánnyal szemközt, szerelemmel utósó
Ékeit összeszedé, s így szólt kegyes édes ajakkal:
„Lányka! hogy életedet láttam sűlyedni veszélybe,
Hajnali fényemet a magas égen ködbe borítván,
Mentségedre jövék; de ne rettegj, ajkamon e tűz
Végső lesz, s többé álmodhoz nem jövök én már;
Csak most légy kegyesebb, légy hajlóbb, lányka, szivemhez;
A szép föld színén add boldog végemet érnem,
Haj! mert nem sok időre kiveszt törvénye Hadurnak.”
Monda, szelíd balját a szűz vállára bocsátván.
Csókja elől amaz akkoron is meghajla fejével,
S visszafelelt érző, s fájdalmas szíve hevéből:
„Vedd tüzes ajkaidat, vedd, ah vedd vissza: nagyon forr
Arcomon a szerelem csábító csókja, s kezedben
Szép fiatalságom gyengéd koszorúja lehervad.
Hagyj el szép tündér, hagyj engem veszni vadak közt,
Ah vagy az éj rémét hozd ismét vissza szememre,
S mélyen az ingó föld sziklás gyomrába temess el,
Hogy mikor a napnak kiderűlend fénye, ne lásson,
S hősöm, atyám, és jobb nemzési ne lássanak engem;
Mert besötétednek szemeim, láttokra, s ha hősöm
Rám veti tiszta szemét, hamuvá ég bennem az élet.”
Igy szólván beborúlt szemeit siralomnak ereszté,
S szép feje a ragyogó tündér vállára hanyatlott.
A Hajnal deli gyermeke most érezve mulását,
Csüggő karjaival Hajnát még egyszer ölelte,
Romlandó ajakán ily végső szózat ömölvén:
„Lányka ne sírj, létem végét ne zavarja siralmad,
Lányka ne sírj, többé nem készt bánatra szerelmem.
Látom, az embernek kedvesb a földi halandó,
Mintsem öröklétű; de ma engem az isteni végzés
Megront végképen, s elveszt vas karja Hadurnak.
Halljad, az ég és föld mint harsog vissza szavától:
Engem hí, hogy még nem oszolt el az éjjel egéről.
Engem ijeszt, és már gyengűlök minden inamban.
Mégis előbb, mintsem megemésztene szörnyü haragja,
Mentve leszesz, meglátod atyád, meg bajnokod arcát,
Hogy mikoron boldog szerelemmel nyugszol ölében,
Mondjad: az álmodozó tündér így kére szerelmet,
S elvesze nem nyervén, s megválta kegyelmesen engem.”
Ezt mondván sípjába lehelt az erőtlen ajakkal,
És egy aranyszálat nyújtott a lánynak öröklő
Emlékűl haja fodraiból, nyujtotta lehulló
Gyenge kezét, s eloszolt, a híg levegőbe vegyülvén.
Tagjait a ragyogó napnak szikrái föloldák,
S a menny kékes ölén hinték el, mint tavi párát.
Mert meglátva Hadúr, hogy késik az éji sötétség,
A Hajnalt haragos szájjal rivadozva kiáltá.
Jött a bús Hajnal; de tekintete nem vala fénylő.
Csillagi fényt nézett; de fián vala dísze, hatalma,
Az pedig a földön végső vesztére mulatván,
Nem jöve, s atyjának nem adá meg csillagi fényét.
Most már harmadszor dörrent meg az isteni szózat
S tündöklő képpel föltünt a tiszta verőfény.
Igy vesze lángjainál a vétkes délszaki tündér.
Mint a reggeli hold, látszott még gyenge világa
Bánatos arcának, s dél táján üstöki fényként
Ékes arany haja terjedezett; deli tagjai szerte,
Mint vékony köd, emelkedtek fel az égi szelekkel.
Anyja, az Álommal testvér, a fátyolos Éjjel,
Hogy megtudta szerencsétlen fia kínos elestét,
Bús komor orcáját mélyebben födte homállyal.
Sírva leszállt hajait tépvén a föld közepébe,
Ott nyöge: rajta nehéz bércek sziklái feküdtek,
S zúga fölötte szelek fúttán a tengerek árja;
Ő pedig egyre nyögött, s keseregve nevezte szülöttét.
Könnyeivel fölforrt a zúgó tengerek árja,
Megrendűlt iszonyú fájdalmán a hegyek orma,
S a mereven sziklák vas szálai megrepedeztek.
Későbben, hogy erőt vesztő fájdalma megenyhűlt,
Göncöl szép szekerén elment bujdosni fiáért,
S a ragyogó egeket megjárta, gyakorta sohajtván.
Volt, hol az ősz vizes országát bús fellegek őrzik;
A forró nyárnak heveit kikereste; megállt az
Ifju tavasz mezején, s koszorúba kötötte virágát:
S ah fia, szép fia már nem volt, kinek adja virágát.
A szelek atyját is kérdé, s a tiszta szivárványt,
Holdat, csillagokat, még tán ha reája találna,
És nyöge szüntelenűl, s keseregve nevezte szülöttét.
Most végsőt teve: meglátván a fényes egekben
Elszórt szép tetemit bús szíve szerette fiának,
Összeraká ismét, életre vihetni remélvén.
Fodros arany haja már, s feje szerkeztetve valának:
S ah alig illeti a hideg ajkat is össze, sohajt az,
S szétomol a füstként, vagy mint a gyenge ködárnyék.
Visszavonult ekkor honnába az Éj anya búsan,
Csillagait betakarta szegény gyászára fiának,
Síra, s világvesztig keserűn fog sírni miatta.
Még gyakran, mikor a földnek zaja megszünik, érző
Szíve sohajtását meghallani, s a vizek árja
Hév szeme könnyeitől hullámot emelve melegszik.
Hajna, hogy a tündért látá levegőbe vegyűlni,
S hirtelen a napnak magasabban kelni világát,
Állt, mint álmodozó, s bámultan az égbe tekintett.
Mégis ez álom után szeme fényei könybe telének,
És valahányszor fenn az egekben látta lebegni
Nap keltén a tündérnek szórt kedves alakját,
Andalodott szívén titkos bú, s hála tenyészett.
A síphangra lejött tündér ló, Tomboli, búsan
Álla közel deli Hajnához, lesütötte fejével
Büszke nyakát, s ura veszte után keseredve sohajtott.
Most a bámúlót szólítá emberi hangon:
„Asszonyom, asszonyom, a multat ne kivánja siralmad.
Jőj inkább testvéridhez, s ősz tisztes apádhoz,
Vagy deli hősödhöz, ki nehéz harcára lenyugván,
Kellemes árnyékban Bodrognak partjain alszik.
Tomboli a nevem, és kit láttál veszni, uram volt,
A tündér ifjú, s nekem ez meghagyta irántad,
Hogy vigyelek, valamerre akarsz; de te mondjad előbb meg,
Menjek-e mint villám, vagy mint a gondolat, úgy-e?
Vagy pedig a rohanó szélvész, mely este megindúl,
S reggelig a roppant földet pusztítva bejárja?
Erre nagyon bámult, s így szólott a deli Hajna:
„Téged is a tündér hagya hát, oh Tomboli, nékem?
Ah mi igen jó, és boldogtalan isten urad volt.
Veszte nekem nagyon érdeklő, sajnos lesz örökké.
Vígy hát Tomboli, vígy a hősfihoz, aki lenyugván
Harci veszélyi után Bodrognak partjain alszik.
Ő majd érettem bátran fegyvert köt, elűzi
A gonosz ellenség harcát ősz édesapámról,
S gyenge Szömért, s a fürge Bodort megtartja szivemnek,
Vígy sebesen, de nem mint villám, mint gondolat, úgy se,
Vagy mint a rohanó szélvész, mely este megindúl,
S reggelig a földet pusztítva bejárja, hanem vígy
Gondosan, és szaporán, hogy hősöm is épen öleljen,
Én is erős, harcos kebelét ép karral öleljem,
S míg oda elsietünk, a nap magasabbra ne szálljon.”
Ekkor elébe borult gyors Tomboli. Szép sima hátán
Balra lelógatván kis lábait, űle nyugodtan
A deli lány, s gyengén tartá lova tiszta sörényét.
Tomboli ment, ékességét örvendve tekinté,
S vitte kövér hátán, hogy még haja szála sem ingott,
S arcait a csendes szelek is suttogva kerülték.
Már a holtaknak végső bús tort üte Csongor,
S áldozatot mutatott istennek barna tulokból.
A fáradt daliák temetéstől félre vonulván,
Szélt a tiszta mezőn heverének vérbe borultan.
Hős Ete is Bodrog partjára kitére nyugonni.
Ott teli lombokkal remegő nyárfának alatta
Mély álomba merűlt. Mellette lerakva hevertek
Fegyveri: a véres nagy dárdák, kardjai, tegze;
Pajzsa pedig feje alja gyanánt fekvék vala, s mellén
Köntöseit kinyitá, szabadon hogy szíve pihegjen,
És aluvék deli testével nagy messze kinyúlva.
Mint aluszik, ha nagyon fáradt, a bátor oroszlán,
Mely leterűl barlangjában, s jó nagy helyet elfog,
Lábait, és izmos derekát hosszúra kinyujtván,
Sárga sörénye pedig fetreng borzadva fejénél,
És nagy rettenetes feje a sziklára lehajlik:
Így aluvék, haja nagy pajzsán szóródva terűlt el,
S kellemesen ragyogott arcán a tiszta verőfény,
S vére nyakán, mint a bíbor sujtása, piroslott.
Ekkoron érkeztél egyedűl, deli lánya Hubának,
S alvó hősöd előtt mondhatlan örömben elálltál;
Nem merted pedig őt csókolni, hogy abba ne vesszen
Álma, hanem repeső szívvel melléje borulván,
Merre szelek lassú szárnnyal suttogva röpültek,
Szép piros ajkaidon, gyönyörű! ily szózatot ejtél:
„Enyhítő nyugalom! mi szelíden emelkedel a szép
Hős dobogó kebelén. Szemeit komor éjszaka nyomja,
Arca pedig, s ragyogó nagy homloka tiszta derültek.
Itt nyugszik, s nem tudja, hogy akit ohajta, közel van,
S látásának örül, s szeme vígan röpdös alakján...”
Lassan fuss pihegő kebelén, hűs hajnali szellő,
Lassan emeld fürtét: álmát zajod el ne riassza.
Messze, ölő harcban fáradt ő, lelke veszélyes
Gondokkal forrott, karját nagy dárda nehezlé,
S élte körűl iszonyú hatalommal járt az enyészet.
Hadd alugyék, őt a szellő hadd hűtse, szelíden
Nyuljon fürteihez, s tüzes arcán játszva mulasson.
De mi ez? ah sebesedve vagyon. Föld issza vitézi
Vére szivárgását. Bekötöm leves úti füvekkel,
S fölverem álmából; ártó sebeseknek az álom.”
Így szóltál, s bekötéd sebeit leves úti füvekkel,
S félve nyiló ajakad megcsattant bajnokod ajkán,
A bajnok pedig ébrede, és bámulva imígy szólt:
„Milyen gyenge karok, mely kép ápolgata engem?
Szép szemedet szemlélem-e, oh deli Hajna, s pirosló
Ajkaidat? Vagy az álomnak játéka ez? Ah nem,
Nem játék, te vagy ez, te ölelsz deli lánya Hubának.
De mondd, honnan jősz álmomhoz, kedvesem, ilyen
Ékesen, és ragyogón, honnan jősz? még, noha szép vagy
Mindenkor, ragyogásodat így, s e gyenge ruhákat
Nem látták szemeim, se kezedben ez ékes aranyszált.”
Monda, s te erre szelíd hangon, deli Hajna, feleltél:
„Tündér öltözet ez, melyet látsz s hímes övének
Égi virágzását egy tündér gyermek adá meg;
Egy más tündértől van nálam az ékes aranyszál.
Mert üldözve valék, s ők engem váltva megóttak.
Ah de ne kérdezz most, jőj hajlékába Hubának,
Nem leled őt többé, s játszó magzatjait abban:
A vad pórok elől idegenbe szaladtak imént el.
Engem is a csendes Bodrog vive, s éji dühöktől
Bokros partja homályával betakarva megőrzött.”
Így szólál, s azt a történet búba meríté,
Lágy ölelésedből kiemelte serény hadi karját,
Társait ébreszté, s fegyvert vön, torlani vágyván
A pór csorda dühét, s az atyát is visszaszerezni.
És te örömmel pillantád nagy termete báját,
S rettentő vas fegyvereit, s a kalpagi tollat,
Mely magasan lobogott bokrával az égi szelek közt,
És mikor az hadi társaival paripára szökelne,
Tomboli jó lovadon te közel mellette röpülvén,
Szép szemedet szemein szerelembe merülve mulattad.


بِنتُ نَصارى نَزَلَت مِن ذُرى
عالٍ إِلى قَبرٍ وَناووسِ
في حُلَلٍ غُبرٍ وَكَم أَشبَهَت
ثِيابُها حُلَّةَ طاووسِ


A dál zas kolotoč se vírem kroutí,
houpačky, střelnice – já zdám se sníti,
mním, v Čechách jsem kdes na vesnické pouti!


Immer muß man wiederholen:
Wie ich sage, so ich denke!
Wenn ich diesen, jenen kränke,
Kränk auch er mich unverhohlen.


És tudom, mint a kisgyerek,
csak az boldog, ki játszhat.
Én sok játékot ismerek,
hisz a valóság elpereg
és megmarad a látszat.


Komm, bring ein niedliches Coffee,
Komm, geuß der Sorgen Panacee,
Den güldnen Nectar in Chrysthallen!
Seht, wie die kleinen Perlen stehn!
Mir kan kein beßrer Schmuck gefallen,
Als die aus dieser Muschel gehn.


Sie ist der Erden höchstes Gut,
Sie giebt dem Leben erst das Leben;
Erforsche nur dein eignes Blut,
Es wird mir heißen Beyfall geben.
Ich weis, ein unbekandter Zug
Erhizt dir Adern, Brust und Wangen;
Ach, werde doch bey Zeiten klug
Und hintertreib nicht dein Verlangen.


Und ist es mir geblieben?
Gingst du nicht auch hinweg?
Du eiltest hin nach drüben,
Ich blieb auf schwankem Steg!
Wer scheucht des Schmerzes Schlangen,
Seit sich dein Aug schloß zu?
Seit du hinweggegangen,
Wer liebt mich noch wie du?


Ach, Tag und Nacht der gleiche Drang
Nach deutscher Luft und deutschem Klang.
Und immer klafft des Krieges Kluft,
Darüber hin das Heimweh ruft.


Pour Dieu ! mon amie,
Vivez-vous encor ?
Ou, fleur endormie
Au jardin de mort,
Faites-vous un rêve
Doux comme vos yeux ?
Qu’un ange l’achève,
Et vous porte aux cieux !


Die Gotteslieb' ist mein Magnet,
Sie zieht mich sanft, doch innig, kräftig,
Daß stets der Geist in Gottes Wesen geht;
Er geht und läuft und ist doch nicht geschäftig,
Er hält sich nur ganz wirk- und willenlos,
So sinkt er wie von selbst in Gottes Schoß.


Otevřela modré oči,
pozvédla svůj bledý ret, –
poznal jsem, že chce mi ještě
něco, chudák, povědět.


decía comoviendo
el aire en dulce son: «La vela inclina,
que, del viento huyendo,
por los mares camina,
Ulises, de los Griegos luz divina;
allega y da reposo
al inmortal cuidado, y entretanto
conocerás curioso
mil historias que canto,
que todo navegante hace otro tanto;
Todos de su camino
tuercen a nuestra voz y, satisfecho
con el cantar divino
el deseoso pecho,
a sus tierras se van con más provecho.
Que todo lo sabemos
cuanto contiene el suelo, y la reñida
guerra te cantaremos
de Troya, y su caída,
por Grecia y por los dioses destruida.»
Ansí falsa cantaba
ardiendo en crueldad; mas él prudente
a la voz atajaba
el camino en su gente
con la aplicada cera suavemente.
Si a ti se presentare,
los ojos sabio cierra; firme atapa
la oreja, si llamare;
si prendiere la capa,
huye, que sólo aquel que huye escapa.


– – – Věčně lidstvo bije v skálu lbí,
dnes vzteku v řvu vzdor hrůzné mocnosti
a zítra vyje v hada pokoře
a smilování syčí ve strachu. –


Wie der Held im schönen Frevel
Überstürmte alle Schranken,
Dann – der tragisch Überwundne
Stehn geblieben in Gedanken.


Oft sank das Korn in ihrer Eisenhand,
Oft riß das Brachfeld unter ihrem Pflug:
Wie fröhlich trieb ihr Fuhrwerk über Land!
Wie fiel der Wald, wenn ihre Sehne schlug!


L'aura notturna all'esule mendico
porta i sospiri che la madre pia,
o la diletta memore, o l'amico
fido gl'invia.


Mit der Künste Wonnezähren
Mischten sich Thränen des Waisen,
Thränen der Witwe,
Thränen des Armen,
Des Elenden Thräne
Im schluchzenden Danke geweint;
Die Opferschale steht
Am Feste Carls , von Gott gesehn,
An diesem Bilde.


Zwar dünkt ihn oft, bei trübem Mut,
Sein Baldachin von Laube
So köstlich wie ein alter Hut,
Wie 'ne zerrissne Haube;
Allein dies schalt man »eitlen Drang,
Mit Würde abzutrumpfen!«
Und alles was er sah, das sang
Herab vom Weidenstumpfen.


In jenen äußersten Stunden,
Nachts, in des Ölbergs Grunde
Schwitzt' ich, von Ängsten umwunden,
Blutige Ströme für dich.
Weh, und wer weiß, ob wohl je
Du auch nur denkest an mich!


يَفُلُّ غربَ الرزايا وهي باسلةٌ
ويُوسِعُ الجارَ نَصْراً وهو مخْذولُ
ويشَهدُ الهَوْلَ بَسَّاماً وقد دمعَتْ
شُوسُ العُيونِ فَذمَ القوْمَ إِجْفيلُ
وتُتَّقى مثلما تُرْجى فَواضِلُهُ
وجُودهُ فهو مَرْهوبٌ ومَأمولُ
عارٍ منَ العارِ كاسٍ مِنْ مَناقِبِهِ
كأنَّهُ مُرْهَفُ الحَدَّيْنِ مَصْقولُ
سَهْلُ المكارِمِ سَهْلٌ في حَفيظَتِهِ
فبَأسُهُ والنَّدى مُرٌّ ومَعْسولُ
قالي الدَّنايا وصَبْوانُ العُلى كَلِفٌ
فالعارُ والمَجْدُ مَقْطوعٌ ومَوْصولُ
الصَّدْرُ يحيى لَدى قَوْلٍ ومُعْتَرَكٍ
إذا تَشابَهَ مَقْطوعٌ ومَفْلولُ
تَهْمي الأسِنَّةُ والأقْوالُ ماضيَةٌ
فالحَبْرُ والقِرْنُ مَطْرودٌ ومَفْضولُ
جَوادُ مَحْلٍ لهُ من فَخْرِهِ شِيَةٌ
وفيهِ مِنْ واضِح العَلْياءِ تَحْجيلُ
يَصيدُ وَحْشَ المَعالي وهي نافِرَةٌ
كأنَّ مَسْعاهُ للعَلْياءِ أحْبولُ


Hrot rožně z věže výklenků se noří
a na něm v postrach trčí hlava schladlá
vší chátře ujařmené na divadla,
jež katů štítí, rychtářům se koří.


Die Meerschlang, als die Königin,
Kommt auch und blättert her und hin;
Sie alle lesen emsig drin
Und forschen nach dem dunkeln Sinn.


e lhe regou de lágrimas os pés,
e os enxugava com os cabelos da sua cabeç
Evangelho de  Luca
Ó Madalena, ó cabelos de rastos,
Lírio poluído, branca flor inútil,
Meu coração, velha moeda fútil,
E sem relevo, os caracteres gastos,


So halt ihm denn, was du ihm heut' geschworen,
Und freue dich der Seligkeit
Im Arm des Jünglinges, den du dir auserkoren,
Und den ich, dich zu lieben, eingeweiht.


L'on entend les battements d'ailes
D'invisibles chauves-souris,
Et les drapeaux des infidèles
Palpitent le long du lambris.


Od všech z Vídně pozdravení,
pan Bach je líbá,
jsou-li prej zdráv, a tuhleto psaní
po nás posílá.“ –


Há momentos
em que me vejo
em mim
e em ti:
é quando os sapatos
desamarrados,
jogados na areia,
esperam nossos pés
que se perderam,
em busca de nós mesmos


Zwei Männer in Larven sind über mich her.
Sie graben mich ein. Die Erde ist schwer.
Des Windes Wehen hör ich nicht mehr.
All-alles ist stille.


In Noht und Jammer sehen trübe:
hieran erkennt man wahre Liebe/
die mit in Freuden lustig war/
traurt nu bey meines Bettes Bahr.


A nechať dál se mraky ženou
a blesk se nocí mihotá,
jen duši kéž mám usmířenou
se všemi trudy života!


Pharaó, Élet, örök Nagyúr!
Egy rabszolgád fohászkodik hozzád -
Bocsáss, ha szava átokba fúl.


يا عِمادَ الدينِ يا مَن
هُوَ في اللَأواءِ ذُخري
ما تَرى ما ذا عَلى عَب
دِكَ في دارِكَ يَجري
هَتَكَ السِترِيُّ في با
بِكُمُ بِالرَدِّ سِتري
كُلَّما رُمتُ دُخولاً
دَفعَ الكِشخانُ صَدري
كَيفَ لا تَضعَفُ نَفسي
كَيفَ لا يَنفَدُ صَبري
وَضِراطُ الرومِ يَلقا
ني بِوَجهٍ مُكفَهِرِّ
لَم يَدُر في خَلَدي قَط
طُ وَلا جالَ بِفِكري
أَنَّني أُمنَعُ عَن أَب
وابِكُم آخِرَ عُمري
حالَةٌ تَبسُطُ عِندَ ال
ناسِ في التَأخيرِ عُذري


Les corneilles et les margots
Adorent ce pacage herbeux.
En voilà des oiseaux verbeux
Qui ne sont pas du tout nigauds !


Die Alte stutzt, sinkt fast in Ohnmacht hin,
Und sagt zuletzt: Man wird sie schon bewegen;
In diesem Zwist dien' ich zur Mittlerin,
Und gebe dann dem Frieden meinen Segen.
O schlimme Zeit! Wer hätte das gedacht
Von solchem Paar, und solchen gleichen Sitten!
Sie spricht ihr zu; doch mütterlicher Macht
Ward nie so schön von Töchtern widerstritten.


Ma poi ch´ell´ebbon molto saettato,
a rincrescer cominciò loro il gioco;
per che tutte partîrsi da quel lato,
ed ivi presso ne giron a un loco
dov´era una caverna, e lì trovato
una di quelle ninfe ch´avea il foco
acceso e messo a cuocer del cinghiale,
e con esso non so ch´altro animale.


遗民昔日寄东林
弹指韶年去复今
借问虎溪明月夜
几多流水在琴心


Süss duftende Lindenblüthe
in quellender Juninacht.
Eine Wonne aus meinem Gemüthe
ist mir in Sinnen erwacht.


To, že mi uši vylízali hadi,
na Kitheronu když jsem zdřimnul v stínu...
Ó cypřiše, jak černý stín váš chladí!


وميثاءً لا تحتلُّها الشمس ثرة
تهدّل فيها بالجنى ناعُم القُضْب
كأنَّ عناقَ الغُصن منها لشبههِ
تعانُقُ نشْوانينْ في منتهى الشُرْبِ


Wer sein Gedicht erklärt,
Verrät geheime Schwächen.
Ist es der Rede wert,
Wird's für sich selber sprechen.


Nincsen kalász a síró pusztaságon
S madár helyett a szárazlombu fákon
Sötét Gond rakja barna fészkeit.


Du mußt dich, hörst du, auf sie legen,
und mußt dich immer sanft bewegen,
die Braut hilft sachte nach.
Ich will die Trommel dazu rühren,
da wirst du nie den Takt verlieren,
folg' nur dem Trommelschlag.


Este ouro, que aqui brilha, não tem fezes;
Pega inocência aos corações humanos
O campo aberto, os ares montanheses;


	Havea già Phebo in Scorpio il domicilio,
onde le come a gli arbori cadevano
e i dolci giorni andavano in exilio,


Hier sitz ich sonder Rath
Versetzt durch Missethat
In grause Bangigkeiten.
Kein Freund fragt mehr nach mir
Mein Heyland ach! ich spür
Des Todes Bitterkeiten.


Kde jsi, kde jsi, Lásko moje,
ozvi se mé touze horečné,
jež tě hledá bez úkoje,
nejluznější žití mého sne!


Teu patrício, tábua rasa,
candidato ao parlamento,
cortando-te sempre a vaza,
não te deixa ganhar tento?


Wenn ein Bursch im hohen, reifen Ährenfeld
So auf schmalem Weg versteckt sein Mädchen stellt,


Küldé ez maszlagot, hogy te megrágjad,
Mert hallotta nagy haragusságodat,
Inkább megmutathatod haragodat,
Meg nem kéri az te nagy haragodat.”


Dórida, hermosísima pastora,
cortés, sabia, gentil, blanda y piadosa,
¿cuál suerte desigual, fiera, rabiosa,
pone a mi libertad nueva señora?


Laß, die allen Wolstandt suchen
Unsers Haupts, gesegnet seyn,
Und fluch denen, die Ihm fluchen,
Gieb Ihm Raht und Weißheit ein,
Bald zu mercken dessen List,
Der nicht trewlich umb Ihn ist,
Daß sich Boßheit, Trug und Neiden
Fern von seinem Hofe scheiden.


Er ruft nach Rom zum dritten Mal. Sie blitzen
Voran und werfen siegerisch
Schon ihre Kronen auf. »Wer soll in Rom Dich schützen?«
Und züngeln, stechen frisch.


Treuredlich sei um Gotteswegen
Dem Nechsten stets in allen stegen,
In aller weise, di vorläufft,
Weil man selbst Gott in ihm angreifft,
I fremderer ein Mensch geachtet,
I schwerer noch wird er verachtet,
Vervortheilt und vor fremd erklährt,
Weil Christo selbst dis widerfährt,
Du bist dir selbst, und Gott zuwider,
Wann du nicht libest deine glider.


Da questa aspra sentenzia io non appello,
che mi condanna, perché a Amor consento,
canzon, ma quel che m'adoppia il tormento
è che par che condanni ed egli assolve
la mia cruda avversaria, e sol per quello
che ogni senso d'amor veggio in lei spento;
or fuss'ei l'altro, ch'io morrei contento!
E così questo in sé mia mente volve
fin ch'io diventi polve,
che tosto fia, se soccorso non vene,
qual sol può scender da chi mi fa peggio.
Ecco bel refrigerio alle mie pene!
E con questo ognor veggio
l'estremo di mia vita incontro farsi,
e poi torno nel foco, ove prima arsi.


É preciso não perder
de vista as crianças que brincam:
a cobra preta passeia fardada
à porta das nossas casa
Derrubam as arvores fruta-pão
para que passemos fome
e vigiam as estradas
receando a fuga do caca
A tragédia já a conhecemos:
a cubata incendiada,
o telhado de andala flamejando
e o cheiro do fumo misturando-se
ao cheiro do andu
e ao cheiro da mort
Nós nos conhecemos e sabemos,
tomamos chá do gabão,
arrancamos a casca do cajueir
E vós, apenas desbotadas
mascaras do homem,
apenas esvaziados fantasmas do homem?
Vós que ocupais a nossa terra?


Šťastný pěvče, dokavad tak moh’s zpívat!
Sladce můžeš v ilusi svojí spáti,
tam kde svatý Vyšehrad kolébají
vltavské dumy.


郡西山畔旧禅宫
朝暮风烟多不同
已见楼台翠微里
更闻钟鼓白云中


ciascheun so parentato
d'ariccar à entenzione!


Porque la envidia a su despecho vea,
que asiste a LOPE en culto reverente
de tres orbes la fe, de cuatro mares


暮雨潇潇酒力微
江头杨柳正依依
宫娥抱膝船窗坐
红泪千行湿绣衣


Freund, erhebe dich in jene Ferne,
Wo die Hand der Allmacht Welten säet,
Wo ein Wirbel zahlenloser Sterne
Sich harmonisch durch die Sphären dreht.


A vyndavá hřeb třetí
a buší kladivem,
a temné rány letí
dál v třesku dunivém.


Peut-être en savent-ils autant et plus que nous,
Ces vieux êtres muets attachés à la terre,
Qui, sur le sein fécond de la commune mère,
Dorment dans un repos si superbe et si doux.


لَمَّا استقامَ ولم يَفُز بِمَرامِهِ
إعوَجٌّ كي تُقضَى لهُ الأوطارُ
وكذا الزَّمان فَمُستقيمٌ خائبٌ
وأخو اعوِجاجٍ نال ما يَختارُ
يَختارُ مَن بَينِ الدِّنانِ كَواعباً
مِنهنَّ أجيادُ الظِّباءِ تَغارُ
من كلِّ عَذراءٍ كَعابٍ رأسُها
يَعلوهُ من فَرطِ الحَياءِ خِمارُ
وعليه فَضُّ خِتامِها قَسراً وإن
عَلِقَت بِوَصمَةِ فِعلهِ الأنظارُ
لولاهُ ما طابَ السُّرورُ لنا وما
دارت على جَمعِ السَّراةِ عُقارُ
يسعى بها حُلوُ الدَّلالِ إذا يتي
هُ كمِعصَمٍ وله العُيونُ سِوارُ
ألمى تَأَلَّق طلعةً مِن لُطفِه
رقَّت لوَصف جَمالِه الأشعارُ
يا رُبَّ ناهٍ ناصِحٍ لي مُرشدٍ
قد ضَلَّ سَعيُه إنَّه أمَّارُ
أمُعَذِّباً بِحَديثهِ أفكارَنا
أشفِق عليها إنَّها أفكَارُ
ما بي سِوى وطنٍ عَقيمٍ يَرتَجي
أبناءَ تَهذيبٍ عليه تَغَارُ
روحُ التَعَصُّبِ قد فَشَت في شِيبِه
وشَبابُه نحوَ التَّزندُقِ ساروا
وكذا تَضيعُ حَقائقُ الأشياء في ال
إفراطِ والتَّفريطِ وهو بَوارُ
ما حُزنُ يَعقوبٍ على ابنِه يوسفٍ
أو حُزنُ قائلَةٍ برَأسِه نارُ
بأشَدَّ مَن حُزني على وَطَني الذي
هو ما عملتَ وربُّنا قَهَّارُ
آهٍ على هذا الزَّمان وأهلِه
آهٍ على مَن فِيهمُ يَمتارُ
نارُ الجَحيمِ بِقلبِهم ولِسانُهم
جنَّاتُ عَدنٍ تَحتَها الأنهارُ
خَبُثَت سَريرَتُهُم وعَزَّ صَفاؤُهُم
فَتَشابَه الأخيارُ والأشرارُ
لَؤمُوا وإن جادَ الزَّمانُ بِفاضِلٍ
إنكَارُ فَضلِه ماله إنكارُ
فتَجارِبي قد حذَّرَتني منهمُ
إن التَّجارِبَ يا أخي مِعيارُ
فارفق بِنَفسك يا مُحاوِل غايتي
فَالمَهرُ مَهرٌ والحِمارُ حِمارُ


Orlando uscì del padiglion di Carlo
con quel Pagano ed al suo ritornòe:
a suo' sergenti fa tôrre il cavallo.
Cento bisanti al Pagano donòe
e po' il fece a suo gente acompagnallo
presso alla porta ed ei dentro n'andòe.
E cavalier se rimaser di fòra
e al padiglion tornâr sanza dimora.


Jene vier und zwanzig Alte
Beugen schweigend ihre Knie.
Unterm Donner neuer Lieder
Legen sie die Krone nieder;
Denn die Demuth lehrt es sie.


Als ich nächst im Wald spazierte
Und viel große Klagen führte,
Daß ich armes Waiselein
Müßt ohn meinen Bräutgam sein,
Kam mein Jesus selbst zu mir
Und versprach mit süßen Worten,
Daß er wollt an allen Orten
Bei mir bleiben für und für.


Wohin du horchst, vernimmst du den Hilferuf
der Noth. Wohin du blickest, erschrecken dich
gerungne Hände, bleiche Lippen,
die nach des Todes Erlösung schmachten.


Da wird erst von der Gabe
Ein hohes Glas gefüllt,
Damit zu süßer Labe
Der Herr den Durst sich stillt.
Und sieh, da fällt dem Fürsten
Der Hirt' in das Gesicht,
Er sieht ihm an sein Dürsten,
Reicht ihm das Glas und spricht:


1
Огромное стекло
в оправе изумрудной
разбито вдребезги под силой ветра чудной —
огромное стекло
в оправе изумрудноПечальный друг, довольно слез — молчи!
Как в ужасе застывшая зарница,
луны осенней багряницФатою траурной грачи
несутся — затенили наши лицПротяжно дальний визг
окрестность опояшеПолынь метлой испуганно нам машеИ красный лунный диск
в разбитом зеркале, чертя рубины, пляше2
В небесное стекло
с размаху свой пустил железный молот…
И молот грянул тяжелКазалось мне — небесный свод расколоИ я стоял,
как вольный сокоБеспечно хохотал
среди осыпавшихся стекоИ что-то страшное мне вдруг
открылосИ понял я — замкнулся круг,
и сердце билось, билось, билосРаздался вздох ветров среди могил —
«Ведь ты, убийца,
себя убил, —
убийца!»
Себя убиЗа мной пришл И я стояпобитый бурей сокол —
молчал
среди осыпавшихся стекоСеребряный Колодезь


Dojat kráčím zvolna mříží kolem,
co tu mrtvých, živých obětí!
Sotva pohne vánek slezu stvolem
splašiv motýla v mdlém poupěti.


Nyitva látom míveiben
A sors örök könyveit:
Az indúlat szélvészében
Az életnek rendjeit,
Miként bontja, mint zavarja,
Hányja, zúzza és csavarja, -
Embert fel s le miként vet
A játszó vak történet. -


Tvůj pestrý šat i cop
a dlouhé kníry tvoje
pradávných dob
mně kouzlí sny i boje:
Orient květný brány
mně zotvíral,
zřím beduinů stany,
a pouště, karavany...
Jen kývej dál!


Vergesset niemals, Priester des Ewigen,
Von eurem Mund nur tönet Unsterblichkeit
Der armen Menschheit: Viel noch lebten
Nach Agamemnon der tapf'ren Helden,


Já jsem ten rytíř z pohádky,
jenž hrdě vyjel do světa,
abych tu pannu uviděl,
jež jako růže vykvétá.


苦忆嵩明祖判官
无由两臂插飞翰
此身强健须相觅
醉舞青天白玉盘


蛮落人家厌食鱼
儿孙生长不知书
桄榔满种缘山逻
翡翠新收越海墟


خَليفَةَ اللَهِ الَّذي
وُعودُهُ لا تُخلَفُ
وَيا إِماماً أَعجَزَت
صِفاتُهُ مَن يَصِفُ
ما عِندَهُ لِسائِلٍ
رَدٌّ وَلا تَوَقُّفُ
وَلِلسَماحِ وَالنَدى
تَليدُهُ وَالمُطرَفُ
يا مَن لَهُ عَزمٌ كَحَد
دِ المَشرَفِيِّ مُرهَفُ
يَثبُتُ في الرَوعِ وَأَق
دامُ الكُماةِ تَرجُفُ
وَمَن لَهُ شَمائِلٌ
مِنَ الشَمولِ أَلطَفَ
وَمُقلَةٌ عَنِ الرَعا
ياطَرفُها لا يَطرِفُ
أَيّامُهُ لِحُسنِها
رَوضَةُ حَزنٍ أُنُفُ
لَيسَ بِها ظُلمٌ وَلا
جَورٌ وَلا تَعَجرُفُ
أَما وَخَدٍّ وَردُهُ
بِاللَحَظاتِ يُقطَفُ
وَريقَةٍ يُمزَجُ لي
بِها السُلافُ القَرقَفُ
وَقامَةٍ يَهفو بِقَل
بي قَدُّها المُهَفهَفُ
وَمُخطَفٍ لَوني إِذا
رَأَيتُهُ يَنخَطِفُ
أَعطِفُهُ وَقَلبُهُ
كَالصَخرِ لا يَنعَطِفُ
وَعيشَةٍ دَهري عَلَي
يَ مِثلَها لاتَخلِفُ
وَهَل لِماضٍ مِن شَبا
بٍ عِوَضٌ أَو خَلَفُ
لَهفي عَلى أَيّامِها
لَو يَنفَعُ التَلَهُّفُ
حِلفَةَ بَرٍّ صادِقِ ال
لَهجَةِ حينَ يَحلِفُ
إِنَّ أَبا العَبّاسِ عَد
لٌ في القَضاءِ مُنصِفُ
وَإِنَّهُ أَكرَمُ مَن
داسَ الثَرى وَأَشرَفُ
وَإِنَّ مَدحي فيهِ لا
يَدخُلُهُ التَكَلُّفُ
مَدحٌ كَنُوّارِ الرَبي
عِ وَشيُهُ مُفَوَّفُ
أَبهى مِنَ الدُرِّ إِذا
ما شُقَّ عَنهُ الصَدَفُ
كَالماءِ ما في نَظمِهِ
كَلٌّ وَلا تَكَلُّفُ
قَد مُلِئَت عَنّي بِما
أَملَيتُ مِنهُ الصُحُفُ
فَاِغتَنِموا مَدحي فَإِن
ني زائِرٌ مُنصَرِفُ
قَد شِبتُ في خِدمَتِكُم
وَلي بِذاكَ الشَرَفُ
وَالعَبدُ كَيءٌ شامِطٌ
يُخشى عَلَيهِ التَلَفُ
وَلَيسَ بَعدَ الشَيبِ إِل
لا ميتَةٌ أَو خَرَفُ
وَخَلفَهُ عائِلَةٌ
أَغراضُهُم تَختَلِفُ
قَد أَلزَموهُ كُلَفاً
وَأَينَ مِنهُ الكُلَفُ
وَفيهِ مَع مَغارِمٍ
يَحمِلُها تَعَقُفُ
تَأنَفُ مِن مَدحِ اللِئا
مِ نَفسُهُ وَتَعزِفُ
ما هُوَ مِثلُ غَيرِهِ
مُدَروِزٌ مُقَيِّفُ
يَمتَدِحُ الكَنّافَ إِس
فافاً وَلا يَستَنكِفُ
فَاُنظُر إِلَيهِ نَظرَةً
وَقَد أَبَلَّ المُدنِفُ
فَحالُهُ يُصلِحُها
تَدبيرُكَ المُلَطَّفُ
وَقَد نَشا لِلكَيِّ يا
مَولى الأَنامِ مُخلِفُ
قَد أَلِفَ القُفصَةَ وَه
وَ حَولَها يُرَفرِفُ
يَشعَفُني حُبّاً وَما
زالَ الصَغيرُ يَشعَفُ
وَما لَهُ بَعدِيَ مَو
روثٌ وَلا مُخَلِّفُ
وَلَيسَ لي مِلكٌ وَلا
دارٌ عَليهِ توقَفُ
وَأَدمُعي مِن فَرطِ إِش
فاقي عَليهِ تَذرِفُ
وَهوَ وَقَد بَلَوتُهُ
مُهَذَّبٌ مُثَقَّفُ
ما فيهِ لا كِبرٌ وَلا
تيهٌ وَلا تَعَجرُفُ
قَد أَينَعَت أَثمارُهُ
وَعَن قَليلٍ تُقطَفُ
وَهَمُّهُ الخِدمَةُ في ال
ديوانِ وَالتَصَرُّفُ
فَاِغرِسهُ لي في خِدمَةٍ
يَسمو بِها وَيَشرُفُ
يَعلو بِها بَينَ الأَنا
مِ قَدرُهُ وَيُعرَفُ
مادامَ رَيّانَ القَضي
بِ عودُهُ مُنعَطِفُ
وَبَعدَ شَهرَينِ إِذا
ما دارَ فيهِ العَلَفُ
وأَقَبَلَ العيدُ الَّذي
تُنفَقُ فيهِ العُرَفُ
تَراهُ في المَوكِبِ وَه
وَ كَاللِواءِ مُشرِفُ
كَأَنَّهُ في الهَيئَةِ ال
سَوداءِ بَدرٌ مُسدِفُ
فَاِبقَ لَنا تَدفَعُ ما
يُريبُنا وَتَكشِفُ
مُمَلَّكاً مُظَفَّراً
ماضَمَّ لاماً أَلِفُ
وَما سَرى تَحتَ الدُجى
وَميضُ بَرقٍ يَخطِفُ


V to vidění jí paprsek pad’ skvělý.
Muk Páně krutost i smrt jeho bolna
je meč, jejž zvěstil jí kmet zatesknělý.


Cydnus lud in die friedlichen Maeander,
Auf deren Spiegel Mittagsschatten ruhten;
Doch mitten in dem süßen Bad umfluten
Des Todes Schau'r den großen Alexander.


de' fructi suoi non vòl che alcun raccoglia,
ma chi per grazia gionge in quelle rive,
l'ombra e l'odor li acqueta ogni sua voglia.


Slaboučká byla, šedivé
měla však oči a tesklivé,
podivné oči blouznivé...


Оружие дипломатов Антанты — язычищТак наврут европейскому рабочему,
что не наврешь чище!
«Мы-де
ни Врангелю не помогаем,
ни Польше,
мы, мол,
мира жалаем,
чего больше!»
А ихние наймиты
здесь же рядом
в Польшу
шлют
снаряд за снарядоПопробуйте поверьте —
доверуетесь до смерти!
Рабочие,
забудьте дипломатический языВаш язык —
пушечный зык!
Разговоры — ерунда,
разговоры — нуль!
Язык рабочего —
язык пуль!
Речь одна в положеньи таком —
не языком вертеть,
а штыком!


Ja, du bist es, weiser Joseph! – Voll von Kraft und Mark und Klang,
So im Bilde von Metalle, wie dein Leben all' entlang!
Dem getreu und kühn beharrlich, was als edel du erkannt,
Und an deinem großen Werke bauend fest mit ehrner Hand!


Die da nicht kommen an Deinen Tisch,
Die sind klüger als ich!
Die schützen sich!
Ich aber, gleich der Motte im Lichte,
mache meinen Selbsterhaltungs-Trieb zu nichte!
Ich will lieber in Licht und Hitze sterben,
als gesichert um Anna oder Grete werben!
Die da nicht kommen an Deinen Tisch,
Die sind dümmer als ich!
Sie schützen sich!


谈玄要似蜜中边
末学纷纷纸上传
击竹捲帘如未会
要无疑去待驴年


Hir ligt der nimmermehr erzittert vor der Noht/
Er zitterte für nichts und starb eh als er Todt.


Und als vergangen war die Nacht,
Und stand am Wald das Morgenrot,
Sie fanden das Weib in dem Gemach
Am Bettfuß unten liegen tot.


Políčko stkví se ve zlatě,
plným se vlní klasem,
a k žatvě hojné přivolá
Pán žence mocným hlasem.


父老争看乌角巾
应缘曾现宰官身
溪边古路三叉口
独立斜阳数过人


شجرة الزيتون لا تبكي ولا تضحك هي
سيدة السفوح المحتشمة بظلها تغطي
ساقها ،ولا تخلع أوراقها أمام عاصفتقف كأنها جالسة،وتجلس كأنها واقفتحيا أختاً لأبدية أليفة وجارة لزمن
يعيها على تخزين الزيت النوراني وعلى
نسيان أسماء الغزاة،ما خلا الرومان
الذين عاصروها واستعاروا بعض أغصانها
لضفر الأكاليلم يعاملوها كأسيرة حرب ،
بل كجدة محترمة ينكسر السيف أمام
وقارها النبيل في فضة حضرتها المتقشفة
خفر اللون من الإفصاح ،والنظر إلى ما
وراء الوصف ،فلا هي خضراء ولا فضية هي لون السلام إذا احتاج السلام إلى فصيلة
لون لا يقول لها أحد :كم أنتي جميلة !
لكنه يقول:كم أنت نبيلة وجليلة وهي,
هي التي تدرّب الجنود على نزع البنادق,
وتمرنهم على الحنين والتواضع:"عودوا إلى
بيوتكم, وأضيئوا بزيتي القناديل" لكن
هؤلاء الجنود, هؤلاء الجنود الجدد,
يحاصرونها بالجرافات ويجتثونها من سلالة
الأرض ينتصرون على جدتنا التي انقلبت
وصار فرعها في الأرض وجذورها في السمالم تبك ولم تصرخ إلا أن أحد
أحفادها ممن شاهدوا عملية الإعدام ،رمى
جندياً بحجر، واستشهد معها ، وعندما مضى
الجنود منتصرين , دفناه هناك :في الحفرة
العميقة _مهد الجدة ولسبب ما ،كنا
متأكدين من أنه سيصبح ،بعد قليل ،شجرة
زيتون  شجرة زيتون شائكة وخضراء!


Criar criar
criar no espírito criar no músculo criar no nervo
criar no homem criar na massa
criar
criar com os olhos secos


Ob dem Raube, ob dem Diebstahl,
Den du im Olymp begangen –
Fürchte des Prometheus Schicksal,
Wenn dich Jovis Häscher fangen!


módy se líhnou a hynou,
modernost trvá.
neučinils mě hlinou,
ale z tvrdého drva.


— Trazem naquela berlinda
fogosíssimos cavalos
a personagem mais linda,
e ninguém ousa estorvá-los.


Los caballeros
están casados,
con altas rubias
de idioma blanco.
 Los grillos cantan
por el Oeste.
 (La señorita,
va por lo verde).
 Los grillos cantan
bajo las flores.
 (Los caballeros,
van por el Norte).


O grazïose luci o luci belle,
Del garzoncel più sordo assai, che scoglio,
Che v'ho fatto io? perché tanto cordoglio
Mi date ognor sì di pietà rubelle?


Correcto en el vestido; por su semblante
nunca pasa una sombra de duelo insano:
así va por las calles el bogotano,
siempre fino y alegre, siempre elegante


Zwölf starke Rosse ziehen am Wagen schnaubend fort;
Doch fehlt die Kraft den Knieen, sie kommen kaum vom Ort;
Eilt, eilet, seid nicht träge, fort mit dem schlimmen Gast! –
Doch auf dem halben Wege erliegen sie der Last.


古径苔生路已差
无根树上发空花
一番花落成空果
信手拈来是苦瓜


Sie siegt und fliegt von dannen, keinem treuer;
Der ebne Grund ist ihr zu eng umhügelt,
Im Luftrevier an ihrem Schild gespiegelt
Erscheint die Welt ein schönes Ungeheuer.


寒云漠漠月初弯
村舍无人户早关
十二楼中愁积雪
不知人在贺兰山


Vorstellen und auch sein
Kann Ferdinand allein.


Am Bord die Musikantenbande
Hebt an ein Lied von Rhein und Wein,
Das Echo ruft vom Klippenstrande,
Und Schaum und Räder brausen drein.


A chceš-li mne rybou míti,
abych byla němá,
učiň mne radš kamenem,
jenž paměti nemá.


Yo me acerqué hasta tu vera
con miedo, ¿por qué negarlo?
En las sienes me latían
cincuenta y dos desengaños;
gris de paisaje en los ojos,
risas sin sol en los labios,
y el corazón jadeante
como un pájaro cansado.
Yo me acerqué hasta tu vera
con miedo, ¿por qué negarlo?
Te reventaba en la boca
un clavel de veinte años
y en la mejilla un süave
melocotón sonrosado.
Cuando dijistes: «Te quiero»
fue tu voz igual que un caño
de agua fresca en una tarde
calurosa de verano.
Se me echó encima el cariño
lo mismo que un toro bravo
y quedé sobre la arena
muerto de amor y sangrando
por cuatro besos lentísimos
que me brindaron tus labios.
De la sien a la cintura,
de la garganta al costado.
¡Qué boda sin requilorios
sobre la hierba del campo!
¡Qué marcha nupcial cantaba
el viento sobre los álamos!
¡Qué luna grande y redonda
iluminó nuestro abrazo,
y qué olor el de tu cuerpo
a trigo recién cortado!
El pueblo, a las dos semanas
hizo lengua en los colmados,
en las barandas del río,
en la azotea, en los patios,
en las mesas del casino
y en los surcos del arado:
«Un hombre que peina canas
y que le dobla los años».
Es cierto que peino canas
pero en cambio, cuando abrazo
soy lo mismo que un olivo,
igual que un ciprés sonámbulo,
Cristobalón de aguas puras
que atraviesa el río a nado
si ve en la orilla unos ojos
o una boca hecha de nardos,
para cortarle el suspiro
con el calor de mis labios.
Que me escupan en la frente,
que me pregonen en bandos,
que vayan diciendo y digan.
Tú conmigo; yo a tu lado
respirando de tu aliento,
yendo al compás de tus pasos,
refrescándome las sientes
en la palma de tu mano.
Centinela de tus sueños,
hombro para tu descanso,
Cirineo de tus penas
Y San Juan de tu calvario
para quererte y tenerte
en la noche de mis brazos.
¡¿Qué importa que haya cumplido
cincuenta y pico de años?!
¿En qué código de amores,
en qué partida de cargos,
hay leyes que determinen
la edad del enamorado?
En cariños no hay fronteras,
ni senderos, ni vallados,
que el cariño es como un monte
con un letrero en lo alto
que dice sólo: «Te quiero»
Y colorín colorado.


متى يَشفى بكَ الصبُّ العَميد
ويبلُغُ من دُنُوُّكَ ما يُريدُ
شجٍ يُحييه وصلٌ من حَبيبٍ
ويقتلُهُ التَجَنُّبُ والصُّدود
وما أنسى لنا ساعاتِ لهوٍ
مَضَتْ والعيشُ يومئذٍ حميد
ونحنُ من المسرَّةِ في رياضٍ
تُحاكُ من الرَّبيع لها برود
وبنتُ الكرم قد طَلَعت علينا
يُكلّل تاجَها الدرُّ النضيد
معتَّقَةً تُسَرُّ النفسُ فيها
وقد طافت بها حسناءُ رُود
وقد صَدَحَتْ على الأَغصان وُرقٌ
فأغصانُ النقا إذ ذاكَ ميد
تُعيدُ عليَّ ما تُبدي غَرَاماً
فكم تُبدي الغرامَ وكم تُعيدُ
تجاوبها الغواني بالأَغاني
فيُطربنا لها نايٌ وعُود
فحينئذٍ يدارُ على الندامى
مُذابُ التبر والماء الجَمود
ويُرجَمُ كلُّ شيطانٍ مريدٍ
بحيث الهمُّ شيطانٌ مريد
سقى أيَّام لهوٍ في زَرود
وما ضَمَّتْ معانيها زَرود
نُجَدِّدُ ذكرها في كلِّ يومٍ
وهل يبقى مع الذكر الجديد
فقد مَرَّتْ لنا فيها ليالٍ
كما نظمت قلائدها العقود
ليالٍ لم نكنْ نُصْغي للاحٍ
أينقص بالملامة أم يزيد
فكم في الحبِّ من لاح لصبٍّ
يفيد بزعمه ما لا يفيد
أحِبَّتَنا لقد طالَ التنائي
وحالت بيننا بيدٌ فبيد
فيا زمنَ الصِّبا هَلْ من رجوعٍ
ويا عهدَ الشباب متى يعود
سلامُ الله أحبابي عليكم
إلى بغداد يحملها البريد
يُهَيِّجُ لوعتي وَجْدٌ طريفٌ
لكم ويشوقُني وَجْد تليد
فهل أخبِرْتم أنِّي بحالٍ
يساءُ بها من الناس الحسود
تَقُرُّ البصرةَ الفيحاء عَيني
بما يولي محمَّدها السعيد
فتًى لا يزالُ يُوليني نداه
ويغمُرني له كرم وجود
تدفَّقَ منهلاً عذباً فراتاً
فلي من عذب منهله ورود
ولولا برّه طِبت نفساً
ولم يخضرّ لي في الدهر عود
أُشاهدُ منه إذ يبدو هلالاً
وبدراً من مطالعه السعود
وغيثاً كلّما ينهلُّ جَوٌّ
وليثاً كلّما خفَقَتْ بنود
فَدَتْه الناسُ من رجلٍ كريمٍ
تنبَّه للجميل وهم رقود
وشيَّد ما بَنَتْه من المعالي
له الآباء قِدماً والجدود
فتىً من هاشمٍ بيضِ الأيادي
بحيثُ حوادثُ الأيّام سودُ
رؤوفٌ بالمُلِمِّ له رحيمٌ
صديقٌ صادقٌ بَرٌّ وَدود
ومَن آوى إليه وحلَّ منه
بأكرم ما تحلُّ به الوفود
فقد آوى إلى ركنٍ شديد
وليس كمثله ركن شديد
همُ آلُ النبيّ وكلُّ فضلٍ
لديهم يستفيد المستفيد
هُمُ يوم النوال بحارُ جود
وفي يوم النزال هم الأُسود
فمن جودٍ تَصوبُ به الغوادي
ومن بأسٍ يلين له الحديد
هُمُ الأقطاب والأنجاب فينا
إذا دارت دوائرها الوجود
وإنْ عُرِضَت كرامتهم علينا
فما للمنكرين لها جحود
وما احتاج النهار إلى دليل
وقد شَهِدَتْ به منه شهود
فمنها ما نشاهده عياناً
إذا ما النار أضرمها الوقود
وللأكفاء يومئذٍ عَلَيْهم
هبوطٌ في الحضيض ولا صعود
رجال كالجبال إذا اشمَخرَّتْ
تَبيدُ الراسياتُ ولا تبيد
يخلّدُ ذكرهم في كلِّ عصر
وما للمرءِ في الدنيا خلود
فيا بيت القصيد إليك تهدى
من العبد الرقيق لك القصيد
فيطربك النشيد وكلَّ حرٍّ
كريم الطبع يطربه النشيد
فإنَّك والثناءُ عليك منِّي
وما أملَيته طوق وجيد
لقد سُدْتَ الكرامَ ولا عجيبٌ
فمثلك في الأكارم من يسود
وما استغنيتُ عنك بكلِّ حال
وهل يغني عن الماء الصعيد
خدمتك بالقريض فطال باعي
كما خَدَمَتْ مواليها العبيد
ونِلْتُ بك المرادَ من الأماني
فَنِلْتَ من المهيمنِ ما تريد


Melissa di consenso di Leone,
O piu tosto per dargli maraviglia
E mostrargli de l'arte paragone
Ch'al gran vermo infernal mette la briglia:
E che di lui come a lei par dispone
E de la a Dio nimica empia famiglia:
Fe da Costantinopoli a Parigi
Portare il padiglion da i messi stygi.


فلتواصلْ نشيدكَ باسم هل اخترتُ أُمِّي وصوتَكَ؟ صحراءُ صحراءُ
ولتكن الأرضُ أوْسعَ من شكلها البيضويِّ  وهذا الحمامُ الغريبْ
حمامٌ غريب  وصدِّ رحيلي القصير إلى قرطبهْ
وافتراقي عن الرمل والشعراء القدامى ’ وعن شَجَرٍ لم يكن اِمرأالبدايةُ ليست بدايتنا, والدخانُ الأخيرُ لنا
والملوكُ إذا دخلوا قريةً أفسدوها,
فلا تبكِ , يا صاحبي , حائطاً يتهاوَى
وصدِّق رحيلي القصير إلى قرطبهْ
وواصلْ نشيدك باسمي  هل اخترتُ أُمي وصوتك؟ صحراءُ صحراءُ


Vuo' tu esser Gianson, dolce amor mio?
vuo' tu ch'i' sia Esifile o Medea?
vuo' tu infamia sì rea?
vuo' mi tu abbandonar, signor mie degno?


Hier oben mischet der himmlische Schenk
Aus Norden und Süden der Lüfte Getränk,
Ich schlürf es und werde der Jugend gedenk.


Reposas... como la flor que absorbe
la luminosidad de un sol
Que sabe inagotable...


Jediným douškem dlouhým vypiji tě,
ať lékem je mi nebo jedem dravým.
Tvé rány bez bázně jak hračky svoje dítě
zachycovati budu pohybem ruky hravým.
Pozdravím hvězdy tvoje na večer a slunce na úsvitě,
i bouře tvé, když zuřit budou lítě.
Však, věčně mladý, konec tvůj v příchodu smrti nepozdravím.


Die Sonne stund schon in der güld'nen Wage,
Als ich, an einem heitern Tage,
In einen Saal, der Süd-wärts lage, trat,
Den, weil ihm manches Reben-Blatt
Die klaren Fenster gantz verhüllte,
Ein grüner Schatten gantz erfüllte.


Rosa
e todas as rimas
Rosa
e os perfumes todos
Rosa
no florindo espelho
Rosa
na brancura branca
Rosa
no carmim da hora
Rosa
no brinco e pulseira
Rosa
no deslumbramento
Rosa
no distanciamento
Rosa
no que não foi escrito
Rosa
no que deixou de ser dito
Rosa
pétala a pétala
despetalirosada


K Soloduru klopotá hlasatel,
Troubí, pak zahrozí ve slova tato:
„Trpte, zrádcové, císaři za to,
Že k vám Ludvík do brány směl!
Tahne Leupold od jihu, severu
S vojennou mocí trestat tu nevěru,
Hotov ztékati vaše ty valy,
By jste je taky k nebesům hnali!“


El oscuro andarín de la noche
detiene el pasa junto a la torre,
y al centinela
le anuncia roja, cercana la guerra.
Le dice al viejo de la cabaña
que hay batidores en la sabana;
sordas linternas
en los juncales y oscuras sendas.
A las ciudades capitolinas
va el pregonero de la desdicha;
y en la tiniebla
del extramuro, tardo se aleja.
En la batalla cayó la torre;
siguieron ruinas, desolaciones;
canes sombríos
buscan los muertos en los caminos.
Suenan los bombos y las trompetas
y las picotas y las cadenas;
y nadie ha visto, por el confín;
nadie recuerda
al andarín.


Von wannen kömmt der süße Schall? –
Bist du es, Melodieenreicher,
Du Bardenvogel Nachtigall,
Der mich aus meinem Schlummer ruft? –
Wenn du es bist; dann ist der Schnee zerronnen,
Dann herrscht der Lenz mit seinen Wonnen
Im Felde, Wald und Luft.


两公贤比道州阳
总为勤民鬓已苍
喜雨喜晴俱有赋
乐忧宁止为诗昌


Beiher lief sie den ganzen Tag,
Beiher im Sonnenstrahl;
Doch sprach er nie so hold ein Wort:
Nun, Liebchen, reit' ein mal!


Du sollst nicht mehr verlassen sein,
Ich will dich hegen und pflegen,
Und weil du bald stirbst, so will ich
Dich selbst zur Ruhe legen.« –


Du aber halte dich mit Liebe
An das Durchscheinende, das Trübe.


Aber dann, dann kam die Nacht,
Hat mir vieles zugedecket,
Bei mir hat der Traum gewacht,
Hat mir alles auferwecket.


اذكُريني كلما هبّ الندامى
لِتَحسّيها غَبوقاً وصبوح
وإذا ما هزّتِ الذكرى الحماما
فغدا في الدوح يشدو وينوح
اذكريني كلّما زفَّ الشمول
ذاتُ دلٍّ ودَلالٍ أو غُلام
وإذا ما استَرجَع الشربُ العقول
فغَفوا تكلاهم عين السلام
اذكريني كلما آذارُ وافى
وارتمى سكرانَ ما بين يديك
وإذا نيسانُ عاطاكِ السلافا
وحنا شوقاً وتحناناً إليك
اذكريني كلما هام الفراش
لارتشاف الراح من ثغرِ الزهور
وإذا ما هاجَكِ الشوقُ وجاش
صارخاً في نفسكِ الولهى الشعور
اذكريني كلّما ناغى الهزار
ثملاً أفراخهُ عند الشروق
وإذا ما هزمَ الليلُ النهار
واستثارَ الوُرقَ تنحابُ المشوق
اذكريني كلما الشمالُ هبّت
وسرَت يا زينةَ الدنيا جنوب
وإذا ما صحَتِ الطيرُ وعبّت
خمرَةَ الفجرِ على نفحِ الطيوب
اذكريني كلما النايُ ترنَّم
وهفا قلبٌ على قرعِ الكؤوس
وإذا ما شاعرُ الحيِّ تألَّم
فبكى في الشجنِ واستبكى النفوس
اذكريني كلّما الصيفُ أتى
يحملُ البشرى لأرباب الغرام
فالتقَت كل فتاةٍ وفتى
فإذا الدنيا سلامٌ وابتسام
اذكريني كلما نام السكارى
بين أحضانِ الرمال الناعمَه
وإذا ما سامرَ الموجُ السهارى
حولَ هاتيكَ الصخورِ الجائمَه
اذكريني كلّما لاح أخوك
في السماءِ اللازوردية ليلا
وإذا ناجيتهِ لافُضَّ فوك
في سكون الليلِ يا ليلى لكَيلا
اذكريني كلما جاء الخريف
ناثراً ما نظَمَت كفُّ الربيع
ما حيّا كل أنيقٍ ولطيف
ماسخاً كل جميلٍ وبديع
اذكريني كلّما حلَّقتِ فجرا
وانتشَت روحك في دنيا الخيالِ
اذكريني يا فتاتى ربّ ذكرى
قرَّبَت من نزَحا رغمَ الليالي
آه يا حُبُّ ولم أشكُ ملالا
فاضت الكأسُ فرُحماكَ بحالي
قدرٌ سلّطهُ اللَهُ تعالى
قطعَ اليُمنى ولم يترُك شمالي
أيهذا الليلُ والصمتُ الرهيب
جدّدِ اللوعة في القلبِ الطعين
أينَ قيثاري وكوبي والحبيب
وشموعي ونديمي واحنيني
يا ملاهي الصحب في تلك الرمالِ
أنا مذ أقفرتِ في عيشٍ مرير
أنا موتورٌ ولكن ما احتيالي
آه وأشواقي إلى اليومِ الأخير
أنا إن متُّ أفيكُم يا شباب
شاعرٌ يرثي شبابَ العسكَرِ
بائساً مثليَ عضَّتهُ الذئاب
فغدا من همّهِ في سَقَرِ
يا رفاقي أكؤس الصبا المريره
أجَّجَت نار الأسى في أضلُعي
فإذا ما انطَلَقت روحي الأسيره
فادفنوا كوبي وقيثاري معي
فاشهقي يا روح وازفِر يا سعير
واضطَرِب يا عقلُ واشرُد يا أمَل
وأجر يا دمعُ وأقبل يا نذير
وأبكِ يا قلبُ وأسرِع يا أجَل
واصرخي يا ريحُ وانحَب وتَر
واعبسي يا كأسُ واغرُب يا قمَر
وتعالى ودّعي قبلَ السفَر
بُلبُلاً قصّ جناحَيهِ القدَر


Ach Gott! Man kann im großen ganzen
Die armen Mädchen schon verstehn,
Wenn die Prinzipien beim Tanzen
Bei ihnen aus dem Leime gehn.


人间四月芳菲尽
山寺桃花始盛开
长恨春归无觅处
不知转入此中来


Fuss, oh patakcsa,
Fuss csüggedetlen;
Megnyúgoszol majd
A tengerekben.


Die felsen gaben widerschall,
Kam widerschall von bergen,
Der gantze wald mitt sterckem hall
Kond Jesu nahm nit bergen.


»O der Angst Stimme, die herrufend vom Abgrunde
Dumpf tönte, aus Staubwolken zum Licht auf umsonst klagte
Und nunmehr sterbend noch graunvoller schwieg, furchtbarer,
Verstummt, schreckte, als hinsinkend die Wehklag' ausrief!«


Also kan auch dein Lachen
Uns schlechte Freude machen,
Weil sich in allen Thaten
Das Alter muß verrathen.


A svadlé listí dum a snů a citů
juž letí v svět jak hvězdy tichou nocí,
a píseň, skřivan, letí ku blankytu
v té velké, svaté srdce velkonoci!


So wie der Staub, der irgendwie beginnt
und nirgends ist, zu unerklärtem Zwecke
an einem leeren Morgen in der Ecke
in die man sieht, ganz rasch zu Grau gerinnt,


Sie sprach: »Daß wir beisammen sind,
Mein Bruder, will nicht taugen!«
Er sah ihr in die Augen tief:
»O süße Schwesteraugen!«


Mein Jesu, hilf mir doch dazu,
Daß ich nach diesem Leben
Mit solcher Wonn und solcher Ruh
Bei dir mag sein umgeben.
Daß ich dein Licht
Und Angesicht
Mit allen Heilgen und Jungfrauen
Kann lieben und ohn Ende schauen.


Distancias y cercanías
apretadas te rodean.
Eres el centro del mundo,
y brotan de tu ceguera
ejes de luto y espanto
hasta el borde del planeta.
Angustiosos tactos surcan
oscuridades y estrellas.
Te ciñen los horizontes
y durísimos te aprietan.
Una geografía insensible
—montes, ríos y praderas—
se duerme sin la luz única
que dentro de ti se encuentra.
No te duelen las montañas
ni los mares te atormentan.
Tu corazón da su sangre
a escaso trozo de tierra.


Von den Mauern Widerklang –
Ach! – im Herzen frägt es bang:
Ist es ihre Stimme;
Und vergebens sucht mein Blick
Kehret mir ein Ton zurück? –
Ist's nur meine Stimme? –


La gente de la casa sollozaba
detrás de la empañada vidriera,
y un acre olor a derretida cera
en el fúnebre ambiente se aspiraba.
El carpintero, impávido, clavaba
aquella negra caja de madera,
y cada golpe de martillo era
puñal que el corazón me traspasaba.
—¡Señor, Señor! ¿Por qué me la has quitado?
—al pie de Crucifijo, arrodillado
y dando suelta a mi dolor, clamaba...
¡Y hasta el Cristo, impasible, parecía
que mi futura soledad sentía
y de dolor sobre la cruz lloraba!


şol bir dilim ekmek için çile çekmek deyu deyu


Bien haya el amor


Benn az ékes völgynek dombos közepében,
A magas cedrusnak virágos tövében
Hét szivárvány vagyon egyesűlt szépségben,
Kisebbedvén mindig befelé estében.


Ich bin dein Ebenbild, mein Freund, Ovidius!
Weil ich so wohl, wie du, mein Land verlassen muß.
Wiewohl wir sind uns nicht in allem zu vergleichen:
Weil du die Flucht verdient, ich ohne Schuld muß weichen.


Tief im Walde, tief im Walde
bildet, fern der Wege Reich,
eines Bruchs verlaßne Halde
einen kleinen, stillen Teich.


So fordert er kein Menschenblut,
Schenkt ihm das Leben gern,
Und spricht mit ihm vom Heldenmut
Des Königs, seines Herrn.


ben sparge el seme in arrido terreno
quel che s'invecchia a le tue ingrate porte,
e sempre vive a più infelice sorte
quel che più applaudi o che blandisci al seno.


„Já nelhal,“ děl – a ušklíb-zasmál se,
jak tisíc potměšilých skřetů najednou,
a přec tak svůdně, jako tisíc sirén
záhadnou krásou hlubin zraňujících.
„Já nelhal a teď nelhu tobě zas,
když opakuju, co jsem tehdy řek
praotci tvému v Ráji: Jez zde, staneš se
moudrým a blaženým, jak Otec tvůj, jak Bůh!
Což nejste z jeho krve? – Neřekl jsem: Pojez!
Já řekl: Jez!


浊醪初熟荐霜螯
不拟寒山不广骚
清晓豆花篱下立
竹梢独与月争高


Сын 19-го год 20-ый,
что пожелать тебе? Расти в отца ты


que cai por brutas clivagens
como evidências sem fala
ou conflui estimulando
econômicas miragens


Vyjíždí Diego Lainez,
aby králi líbal ruku,
tři sta bohatýrských synů
cválá za ním v čackém pluku.


别来凡历几重山
又报兼途策马还
而我病躯方觉健
喜时觞酒助谈间


Doch süh? wat is der los? – Du lewe Gott!
De Bull! de Bull! – un Heinri schriggt vertwifelt,
He springt, as weer't en Stęgelsch, œwert Heck,
He ritt inn Griff en Sleetbom ut de Port,
He is al op den Stig un draut un prahlt,
Un schriggt un flüggt, as goll't sin egen Lęben,
Un all as weer he rasend, op den Stier.


Perlenhell von Taugefunkel
Stand dein ganzer Mai, o Flora;
Hell wie Purpur, sank Aurora
Sanft in Dunkel
Zum Ocean.
Lunas Scheib' in klarer Ründung
Wallt' aus Silberduft zum Äther;
Und wir schauten, voll erhöhter
Vorempfindung,
Die stille Bahn.


me son radutti intorno al cor sì folti
di pianti e di querele disusate
che un saxo farian romper di pietate,
ma ben non trovan chi sua pena ascolti.


Du vase en cristal de bohême


En su recinto protector no agita
el ansia terrenal su impura ola;
del blanco cirio la dorada aureola
a los delirios lánguidos excita


Světélka v močále tančí.


Uměním tak ozdobený
Chvátal k cýli svému Jan;
Všemi ctnostmi ušlechtěný
Chvátal, kamž jej volal Pán,
Jakož někdy Samuele –**)
Slyšel Jan hlas Spasytele,
Jenž jej volal k službě své,
Čechu! pro spasení tvé!


Por eso cuando en la noche te asomas por mi ventana
y siento tu cabellera de caricias, cuando cantas,
pido a Dios que nos consueles
con aliento de esperanza.


Gefallen, gefallen
Ist Alles in Wuth;
Von Allen, von Allen
Dampfet Blut!


Prudký Vitkov na spanilé děti
V běhu vítězství se rozpomíná,
Spatřiv do hor Prusy zacházeti
Křičí: „Pohan nevinnosti spíná!“
Nemoha se zlostí udržeti
Větří, chasa věrná ouzkem sýná,
Jakby měla uprchnouti z světa,
Kroky stíhá horlícýho kmeta.


Zween Pilger wallten einst nach Rom,
Um sich in dem Sanct Peters-Dohm
Mit Jubelablaß zu versorgen.
Sie hatten, bettelarm an Geist
Und Beutel, Welschland halb durchreist,
Als sich an einem schönen Morgen
Die Hauptstadt wie ein Adlernest
Von ferne zeigte. Welch ein Fest
Für unser Paar! Wie viele Meilen
Sinds noch bis Rom? So frug Protas
Ein Weiblein, das am Wege saß.
»Noch acht« Auf, Bruder! laß uns eilen
Rief sein Gefährte Kasimir,
Es sind für jeden nur noch vier.


Johannes Gerson schlief im Grabe;
Doch blieb des Eifrers Grab nicht stumm;
Thut Buße, rief er aus dem Grabe,
Und glaubt dem Evangelium!
Als an des Leman Lustgestaden
Die Stimme Labadie's erscholl,
Sah man Geneva thränenbaden,
Und der Rhodan schwieg ehrfurchtsvoll.


Ni el color de las dunas terribles en Iquique,
ni el estuario del Río Dulce de Guatemala,
cambiaron tu perfil conquistado en el trigo,
tu estilo de uva grande, tu boca de guitarra.
Oh corazón, oh mía desde todo el silencio,
desde las cumbres donde reinó la enredadera
hasta las desoladas planicies del platino,
en toda patria pura te repitió la tierra.
Pero ni huraña mano de montes minerales,
ni nieve tibetana, ni piedra de Polonia,
nada alteró tu forma de cereal viajero,
como si greda o trigo, guitarras o racimos
de Chillán defendieran en ti su territorio
imponiendo el mandato de la luna silvestre.


De la astuta Licori a los umbrales
te vio saliendo el sol, ¡oh Fabio amigo!,
creció en su luz el día, y fue testigo
de su lamento y quejas desiguales.


Un wenn hei starwt, denn set't em ein
Von sine Ort en Likenstein:
»Hier ruht ein frommer Christe;
Hat wider Willen nur gekaut,
Ohn' daß er's wußt', hat er verdaut,
Er war ein Feind der Lüste,
Und Böses hat er nie getan,
Nimm dir doch ein Exempel dran,
Geh in dich, lieber Christe!«


Své brázdy táhněte
jak struny bájné lýry,
vy tóny sladké víry
v nich chvějte se a snujte;
mé labutě, ó plujte,
své brázdy táhněte!


Porte-lui ta prière ! et quand, à quelque flamme
Qui d'une chaleur douce emplira ta jeune âme,
Tu verras qu'il est proche, alors, ô mon bonheur,
Ô mon enfant ! sans craindre affront ni raillerie,
Verse, comme autrefois Marthe, sœur de Marie,
Verse tout ton parfum sur les pieds du Seigneur !


Alles ist in Grün gekleidet,
Alles strahlt im jungen Licht,
Anger, wo die Heerde weidet,
Hügel, wo man Trauben bricht.
Vaterland! in tausend Jahren
Kam dir solch ein Frühling kaum,
Was die hohen Väter waren,
Heißet nimmermehr ein Traum.


Eu bem
sei que te chamam pequenina
É ténue como o véu solto na dança
Que és no juízo apenas a criança,
Pouco mais , nos vestidos , que a menin
Que és o regato de água mansa e fina,
A folhinha do til que se balança,
O peito que em correndo logo cansa,
A fronte que ao sofrer logo se inclin
Mas, filha, lá nos montes onde andei
Tanto me enchi de angústia e de receio
Ouvindo do infinito os fundos ecos,


Ei, mein Auskehren mir nichts nutzet,
Da Satan stets den Platz mit neuem Kot beschmutzet,
Ich geb' es auf, weiß keinen Rat,
Dir, Liebe, laß ich mich und deiner puren Gnad'.


A v chvíli slední, v tiché skonu chvíli,
kdy prchá duše, pouta hmoty sytá,
ať postavy jich k hlavě mé se chýlí,
mou stiskne dlaň jich ruka duchovitá,
nechť přivine mne přízrak jejich bílý
na dlouhou pouť, kde hvězd jen tisíc kmitá,
a v náručí svém odnese mě výše
do míru, klidu zapomnění říše!


Então, com frases pausadas,
Conta historias de quimeras,
Em que há palácios de fadas,
E feiticeiras, e feras,
E princesas encantadas
E os netinhos estremecem,
Os contos acompanhando,
E as travessuras esquecem,
— Até que, a fronte inclinando
Sobre o seu colo, adormecem


Lehel ifjusága e csatákban telt el,
Nem ért rá játszani a szép szerelemmel,
S a szerelem galamb, gyönge erejével
Nem győzött röpűlni Lehel sas-lelkével.
Volt mégis kedvese, akinek szerelmet
Esküdt, ki mindig ott volt oldala mellett,
Kit nem adott volna a félvilágért sem...
Szükség-e mondanom, hogy a kürtöt értem?


– Ó čtenáři, jenž všechno snést už umíš,
jenž o básni už předpokládáš předem,
že něco jest to, čemu nerozumíš –


Und eilig bemühte die Holde sich,
Das Geld mir zurückzuschieben:
»Nein, fünfzehn Pfennig ist Taxe, mein Herr,
Was drüber ist, steht im Belieben!«


But how our rising pleasure shall I tell?
The thund'ring steed, and the great rider, fell:
We thank'd kind heav'n, and hop'd the victor slain,
But all our hopes, and all our thanks were vain:
Free from the guilt of any hostile wound
Alive he lay, and dreadful on the ground.


To stane-li se – ó pak mříti
jak přirozená, sladká věc!
Tys poznal, co je v skutku žíti,
a nadarmo jsi nežil přec.
Pro chvíli tu lze věru bíti
skráň o vězení svého klec!


لَو أَنَّ كُلَّ يَسيرٍ رُدَّ مُحتَقَراً
لَم يَقبَلِ اللَهُ يَوماً لِلوَرى عَمَلا
فَالمَرءُ يُهدي عَلى مِقدارِ قُدرَتِهِ
وَالنَملُ يُعذَرُ في القَدرِ الَّذي حَمَلا


Na jméno její ptal se, Griselda
když zašeptala je, o Griseldě
o jiné vypravoval jí, jež kdys
za časů dávných žila, daleko;
co z lásky snášela, co trpěla,
jak překonala vše, a blažena
jak požívala posléz ovoce
svých trpkých zkoušek, v šťastném manželství,
to výmluvně jí všecko vylíčil.


Wie hart er auch den Rath besprochen,
Sie dräuten seinem bösen Pochen,
Er konnt zuletzt vor der Gemein
Nur auf dem Dorfe sicher seyn.


Bevor Du es erschaffen,
Bevor Du uns es gibst,
Nimmst Du die kleine Blüte
Und zärtlich Du sie liebst!


Schon dampft es von den Höhn zu höchsten Hallen:
ein Zauber überwebt das tiefe Blau.
Es formt sich überm See zu Riesenballen,
nicht lange mehr, da hörst du Donner schallen
und Segensströme auf den Frühling fallen
aus Wolkengrau.


A Nasidio s'avventa, e con le braccia
pria ne la gola, indi ne' fianchi il cigne;
Nasidio ratto anch'ei seco s'abbraccia,
lascia la ronca, e al paragon si strigne:
l'uno di qua, l'altro di là procaccia
d'atterrare il nemico e lo sospigne;
gli avviticchia le gambe e lo raggira,
or l'urta a destra, or a sinistra il tira.


Leopoldus mit frommem Bedacht
Dankt Gott: »Ja, Sporck, hätte ders nicht gemacht!«
Blitz,
Springt Hans Sporck da vom Sitz
Und schlägt auf den Degen und bricht sich Bahn:
»Den Duiwell ook, Majestät, de hatt dat dahn!«


Rezgő inakkal lépegeték odébb. -
Atyám, ne kísérts, sőt szabadíts meg a
Gonosz kezektől. A te fényes
Képviselődhö’ megyek keresni


A to, co pomohlo ti v časech zlých,
ať nad tebou bdí dále jako dosud
to, co zvem každý podle sklonů svých:
náhoda, štěstí, výhra, pánbů, Osud.


Však se Frankfurt lekne
a čepičku smekne,
až český lev
zježí fousy
a ocasem sekne.


A jak bych duši ženy zdvih’ choulostivě v dlani
a soucitně a dlouze, tak bez hněvu zřel na ni,


O hätt' ich – das ist's, was am Herzen mir zehrt –
Das Wort sie nimmer stammeln gelehrt,
Das in den Tod sie getrieben!
Mein, mein die Schuld! Mit erhobener Hand
Gebot ich ihnen, das Vaterland,
Das deutsche, vor allem zu lieben.


Eu teria amado esse destino imóvel, esse frio poço dos son Ela não dormia, estava a meu lado, era uma gruta onde a música um instante se torna imens Durante um mês viveu em mim, e não dormi Foi o mês das musas, a penumbra da sua vida estava coberta de ervas pura Não dormi Durante o espantoso mês das musas, eu despertava como um espelho onde as brasas da cabeça principiam a gira  Estava iluminada por dentro, e a noite ia e vinha sobre os arcos e os tanques e as fresta Eu cantava junto a esse sonâmbulo instrumento, eu era profundo e fecund O sangue passava pelos arbustos do corpo e os pensamentos ardiam em mim, nessa monstruosa noite da criaçã  Sinto que tocaria esse intenso violino, e a vida mudaria, as grandes estações do ano passariam devagar na minha confusã Eu era um homem e tinha na boca o ofício de sorrir o fluxo encantado das imagen E tinha palavras que um homem tem para acender, como fogueiras, nas margens cantantes e frias das águas do mund  Vejo a minha vida agitada, as pequenas folhas do rosto, minha dor e idade de homem, debruçadas sobre esse objecto misterioso e triste, e poderoso e vazio como uma guitarra, uma coluna de obscuridade que dormia, que não podia jamais dormir entre uma onda que vem do céu e da terra e uma noite que iria e viria sobre a paisagem de arcos e pontes e torres e poços tenebrosos e oco  Às vezes eu levantava um braço que deixava arder ou pensava como era forte a torrente do meu silênci Pensava como poderia desfazer-se a carne sem que eu gritass A minha voz era esplêndid Os mortos poderiam erguer os corpos submersos na grande ideia universal, poderiam ouvia a minha voz tão límpida de terrível alegri  A meu lado aquele ser levitava, e por ele passavam as aves, os montes atingiam as corolas celestes, nunca deixavam correr as águas que atravessam os povos mais puros do mund  Era tenebroso e doce que a loucura me viesse deste lugar, que fosse uma árvore sustentando a minha idad  Chegava um dia em que ela devia ser obscura, e o meu coração ressoav Minha dor de homem de novo se inclinava sobre as formas muda Porque a terra trabalhava para acender aquela cidade, porque ela mesma cantaria então, iluminada e humilde debaixo da noite rolante, da estupenda noite inspirador Mas somente para mim o vento circulava com seus archotes rápidos rápido Minha cabeça estremecia contra a almofada de fogo, e o sangue despedaçava as portas, e ao alto os telhados transparentes incendiavam-se batidos pelos raio  Sabia agora como havia razão no oculto movimento da fantasia, como essa força chegava de nada e era força no próprio e puro enigma da minha vid Porque a obra era então -  mais que o mundo e as fontes e os leitos dos poderes -  eu, um homem disposto sobre si como a luz se dispõe sobre a luz e as palavras são em si mesmas dispostas no renovo das palavra  Sobre a sombra de um mês confuso e rápido, eu era um homem -  e um homem beija a sua própria boc


Cristales de tu ausencia acribillan mi voz,
que se esparce en la noche
por el glacial desierto de mi alcoba.
—Yo quisiera ser ángel y soy loba—.
Yo quisiera ser luminosamente tuya
y soy oscuramente mía.


Dobrá mátě, jenž kojila
Pacholátko přesličné,
Hlaholy je naučila
Vypovídat rozličné.


Che tu la lasci far non te commendo,
senza saputa tua, ciò ch’ella vuole;
che mostri non fidarti anco riprendo.


Quel abîme creuse
Leur croissance affreuse !
On voit, radieux,
Sur la terre en cendre,
Ces démons s'étendre
Et grandir ces dieux ;


Die Glocke dröhnt, das Richtbeil fällt,
Sein Haupt rollt hin am Grunde;
Er hat bezahlt mit seinem Blut
Den Kuß von Sigbrits Munde.


Gebändiget das stolze Wien,
Gestürzt in dunkle Nacht;
Und, Brüder! Gott hat Sieg verliehn,
Dem Rechte, nicht der Macht.


Frag dich nur selber aus, so wirstu mich ergründen,
Besuche dich genau, du wirst mein Herz schon finden,
Da, wo die Ros und Schnee den vollen Busen deckt.
Auch dein Herz fing ich bald mit halb erstohlnen Küßen,
O zärtliches Confect,
Davon du selbst wirst wißen,
Wie kräftig und wie gut es auch im Schlafe schmeckt.


Nevettek s mondtam akkor én:
»Király voltam, vittem a gályát,
térdeltem a tenger dagályát,
valamint Mithras ős bikáját
reávetvén hajóm igáját.
Király voltam, vittem a gályát.«
Nevettek, s mondtam akkor én:
»Talán király se voltam,
csak matróz siheder:
de ha meghalok, mégis
tenger sűllyed el.«


Der Kaiser faßt das Kelchglas und nippt zum drittenmal
Und stellt gleich vor sich nieder verdrießlich den Pokal:
»Der Trank ist herb und schneidend wie bittres Schierlingskraut,
Als hätt' aus giftigem Unkraut ihn Satan selbst gebraut.«


Già disvelta cadea
Fuor da' cardini suoi l'eterea mole;
Fuggia pallido il sole,
Di paura tremò Delia con esso;
Già la rovina sua chiaro vedea
Giove che 'n ciel sedea,
Onde, per dar riparo al danno espresso,
Al nipote d'Atlante il guardo gira,
E manda lui per mitigar tant'ira.


Doch ihr Schifflein, hört, ihr andern!
Seid ihr auch dem Sturm entwischt,
Ruhig mögt ihr weiter wandern,
Aber nicht gehöhnt, gezischt:


王粲登临客
云闲独倚楼
西风千里兴
落日半江秋


Der Tod ist los – schon wogt sich der Kampf;
Eisern im wolkigten Pulverdampf,
Eisern fallen die Würfel.


Den Schöpffer lob ich alle tag/
Noch vor der Sonnen-wagen/
Noch ehe sie recht sich schmücken mag
Mit gülden kröß vnd kragen/
Noch ehe die morgenstunden klar
Von warmer Osten-seiten
Entbinden jhr die gelben haar/
Vnd breit in lüfften spreiten.


Der Himmel treibt die Luft, die Luft bewegt die Erde,
das Wasser eilet fort, die Sonn- und Mondenpferde
die steigen auf und ab, der Sternen Pöfel tanzt,
die Glut reißt über sich und wird mit nichts umschanzt.
Wo Häuser sind, war Flut, wo Städte, sind nun Wälder;
vor Hügel, itzund Tal, vor Klippen, itzund Felder.
Das Jahr ist niemals gleich, bald ist es kalt, bald heiß.
Wir ändern uns mit ihm, itzt sind wir jung, bald greis.
Schau an diß große Das, das Phöbus Gäul' umrennen!
Wie stark es immer ist, noch wird es müssen brennen.
Man lebe, wie man soll, und brauche seiner Zeit!
Hier ist beständig nichts als Unbeständigkeit.


Шел некто городом, но града не был житель,
Из дальних был он стран,
И лгать ему талант привычкою был даЗа ним его служитель,
Слуга наемный был, и города сего,
Не из отечества егВещает господин ему вещанья новы
И говорит ему: «В моей земле коровы
Не менее слонов»Слуга ему плетет и сам рассказен ков:
«Я чаю, пуда в три такой коровы вымя,
Слонихой лучше бы ей было дати имЯ думаю, у ней один полпуда хвост,
А мы имеем мост,
К нему теперь подходим,
По всякий день на нем диковинку находиКогда взойдет на середину,
Кто в оный день солжет, мост тотчас разойдется,
Лишь только лжец найдется,
А лжец падет во глубину»Проезжий говорит: «Коровы-то с верблюда,
А то бы очень был велик коровий хвосСлоновьего звена не врютишь на три блюдА ты скажи еще, каков, бишь, ваш-то мост?»
— «А мост-ат наш таков, как я сказал, конечно»— «Такой имети мост,
Мой друг, бесчеловечнКоровы-то у нас
Поболе, как у ваА мост-ат ваш каков?»- «Сказал уже я это,
У нас же и зимой рекам весна и летМосты всегда потребны по рекам»— «Коровы-то и здесь такие ж, как и там,
Мне только на этот час ложно показалось,
А оттого-то всё неловко и сказалосА мост-ат ваш каков?»
— «Как я сказал, таков»Проезжий говорил: «Коль это без обману,
Так я через реку у вас ходить не стану»


V jejich srdcy čistá láska bila,
Jižto nezakalil klam,
Upřímnost ctná v Panonyi žila,
Ach! kamž se již děla, kam?


Breaco e Landriglier lascia a man manca,
e va radendo il gran lito britone;
e poi si drizza invêr l'arena bianca,
onde Ingleterra si nomò Albione;
ma il vento, ch'era da meriggie, manca,
e soffia tra il ponente e l'aquilone
con tanta forza, che fa al basso porre
tutte le vele, e sé per poppa tôrre.


Meine sinnen seind erblasst/
müssen ungezwungen schweigen/
wan sich eure Lieder zeugen/
und seind ihnen selbst verhasst/
wan ihr hoch-deutsch opizieret/
und die süßen seiten rühret.


Allein bei all' dem prätendirt
Der Knabe doch, daß er dir angehöre,
Ja, daß er dir zum Theil sein Daseyn schuldig wäre,
Weil du, als man ihn accouchirt,
So gütig warst, mit eig'nen Händen
(In allen Züchten zwar) für ihn dich zu verwenden.
So keck auch die Behauptung scheint,
So muß ich doch, damit der Junge mir nicht weint,
Ihm schon willfahren, und dir ihn
Als meiner Frau Gevatterin –
Doch ganz im Stillen – dediciren,
Und ihn, so schlimm er ist, dir anrecommandiren.
So nimm dich denn des kleinen Wildfangs an:
Der Himmel wird für das, was du in deinem Leben,
Für einen bösen Jungen einst gethan,
Dir künftig lauter gute geben,
Und ich will dann sie auch dir aus der Taufe heben.


For though they come in pleasing guise,
And cry, "The wise deserve the fair!"
They look askance with envious eyes,
As Satan look'd at the first pair.


S én a palotát támasztom.
Zúg, megtolul, viharzik a zene.
Milyen zsolozsma,
Mintha a világ
Minden öröme benne zengene.


Was bei Pforzheim ist geschehen,
Frag die Philologen drum,
Gieb es ihnen selbst zum Lehen,
Und – sie bleiben dennoch stumm.


Hast du denn zunge so sehnlich verlangen
Einige worte der liebe zu fühl'n?
Schaue wie freundlich die züngelnde schlangen
Mit dem so schlüpffrichten zungen-gifft spiel'n.
Eben so kanst du mit zünglenden küssen/
Zwischen den lippen ihr honig geniessen.


In Magdeburg wird gelehret,
Gotteswort rein lauter und klar,
Gelobet wird Gott der Herre
Mit Psalmen immerdar.


Auf der Hügelhöhe mitten im glühenden Feuer des Abendrots eine Mühle,
langsam die Flügel drehend,
als schaufle sie der Sonne rinnend Gold in ihre Tenne.


Donna, lo reo fallire mi spaventa,
quando mi membra lo meo cor fallace
la fellonia, come dava intenta
di stare a voi fiero e contumace.


Ó podzimku, proč moje srdce zmírá,
Když pokojem svých hrobů panuješ?
Je touha to, co prsa moje svírá,
By ve hruď bolnou vrátil mír se též?
Či předtucha mým zrakům otevírá
Svých temných říši zahalené stíny
A v přečasné mně vítá hrobů klíny?
Či jsou tvé listy mrazem litým schřadlé
Mých nadějí ach! výkvěty juž svadlé?
Je výraz slunce v mlhách zapadlého
Snad obraz štěstí časně zhynulého?


Mein Knie thut mir abscheulich weh,
Es juckt mich wo ich geh und steh,
Ich weiß nicht, was ich dencke:
Es krappelt stets und wo ich bin,
Da fähret mirs bald oben hin,
Bald sitzt mirs im Gelencke.


Brilla sobre los Andes y destella;
el nubarrón que de ocultarte trata
¡hace tu luz crepuscular más bella!


os três instantes num sopro da vida,
que poderia até vê-la esquecida,
no que será ou já foi existent
O melhor é não mais perder o tempo,
ainda que eu resuma num momento
o passado e o futuro no present
II


Ihr thier/ gewürm/ vnd wilde rott/
Mit keiner zahl zu greiffen/
So weit in wälden ohn verbott
Die grüne baan durchstreiffen:
Auch du so schwanckes feder-vieh/
So thust in lüfften schiffen/
Vnd zierlich trillest je/ vnd je
Die zünglein rein geschliffen:


Non per trar beneficio elegge amico,
ma, altrui dando, in sé stima ricolto:
così vera amistà virtù cultiva.


En cierta calle hay cierta firme puerta con su timbre y su número preciso y un sabor a perdido paraíso, que en los atardeceres no está abierta a mi pas Cumplida la jornada, una esperada voz me esperaría en la disgregación de cada día y en la paz de la noche enamorad Esas cosas no so Otra es mi suerte: Las vagas horas, la memoria impura, el abuso de la literatura y en el confín la no gustada muert Sólo esa piedra quier Sólo pido las dos abstractas fechas y el olvidJorge Luis Borges | "Poesia Completa", pá 350 | Debolsillo, 3 edição, 2016


Slyš! země, jež se stydlivě v květ skrývá,
rdí růží se a fialkou se dívá,
ta země, která plodí strom i klas
dá dravci doupě, ptáku hnízdo zas,
jež ňadra mateřská vždy laskavá,
kdo lační jsou, všem podává.


fácil de falá-lo
difícil de contê-lo
o melhor é calá-lo
o melhor é fodê-lo


Méltóságos, mint végső szavad volt,
a bánatom ünnepi ruhája.
A kétnapos őszi eső veri most
s rá bús szürke szineit szitálja.


Was ihre Philosophen
Erschaut in Gottes Geist,
Scheint – ohne Vers und Strophen –
Mir Dichtung allermeist.


Bleib du in deiner Meerestiefe,
Wahnsinniger Traum,
Der du einst so manche Nacht
Mein Herz mit falschem Glück gequält hast,
Und jetzt, als Seegespenst,
Sogar am hellen Tag mich bedrohest –
Bleib du dort unten, in Ewigkeit,
Und ich werfe noch zu dir hinab
All meine Schmerzen und Sünden,
Und die Schellenkappe der Torheit,
Die so lange mein Haupt umklingelt,
Und die kalte, gleißende Schlangenhaut
Der Heuchelei,
Die mir so lang die Seele umwunden,
Die kranke Seele,
Die gottverleugnende, engelverleugnende,
Unselige Seele –
Hoiho! Hoiho! Da kommt der Wind!
Die Segel auf! Sie flattern und schwell'n!
Über die stillverderbliche Fläche
Eilet das Schiff,
Und es jauchzt die befreite Seele.


冥蒙烟水画船移
枫叶芙蓉夹岸披
天送轻风徐进酒
更飞微雨急催诗


nascimento


“Mikép hálállyam meg e nagy kegyességet?
A mély tiszteletet, az örök hűséget,
a holtig hódoló igaz szívűséget
úgy nézem érette mint kis kicsinységet.


Ó vzněť už, země má, svou duše vatru
a hlasně zavolej: Stůj bratr k bratru,
stav k Slovanu se člověk k člověku,
jak v lůně tvém dřív bylo od věků!
Ó matko Slávo, kdy že zavoláš:
„Pojď, Slováče, vždyť drahý syn jsi náš,
pojď, s dětmi druhými se v jedno sluč
a v půdě otců znova rosti, puč,
květ vydej už a sladký práce plod,
pojď, v jeden kmen se sluč a v jeden rod
a v srdce jediné, jež vroucně buší
a v jednu myšlenku a v jednu duši,
vždyť matce Slávě po Tobě se stýská
a volá Tě. Hle, na Tatrách se blýská!“


Mikor kezed fáradtan
Elejti már a napot,
S szívemben is csöndesen
Elhallgatnak a dalok.


„Azért, uram király, kérjük felségedet:
Töröld el közűlünk az új tiszteletet,
Régi Istenünkhöz folyamodjunk vissza,
Áldozzunk a kutnál, hadd legyen az tiszta.


Den bude zářivý,
jak pohár vína šumný.
To víno ohnivé a žádoucí!
To víno svobody!


Der Sonne heb entgegen
Den Becher jungen Weins,
Und heischt der Trunk den Segen,
So wünsche segnend eins:


Vyhořel západ v mnohá prisma žhavá,
z kosmické sopky řinula se láva
odněkud ze dna,
záplava sladká tolik, jak je hrozná,
v kratičké chvíli zpupná duše pozná,
kterak je bědná.


Ein Weib, das klug, getreu und doch auch zärtlich liebt,
Vernunft und Tugend ehrt, galant und sittsam wandelt
Und wenn ihm die Natur ein gutes Ansehn giebt,
Der Glieder Artigkeit nicht erst vom Schneider handelt,
Ein Weib von solcher Art ist warlich nicht gemein,
Doch wo sie hingeräth, da kehrt der Himmel ein.


花神不管勒花风
开尽深红到浅红
未放游人偷眼看
已惊红雨乱濛濛


Möge meine Handschrift da zurückbleiben, wo ich so gerne selbst bliebe.


Národ mlčí – sní a mlčí, – –
tiše lká jen v Božím stánu,
hudba však zaň mocně žádá
spásu na osudův Pánu.


Von unsern Schultern blinkt das Kreuz,
Von unsern Fahnen blinkts;
Der Christenunterjocher scheuts,
Und wo es weht, da sinkts!


Znova klesá k dřevu rakve
jako smyslů zbavena,
vine kol ní křečovitě
bělostná svá ramena.


Vždyť víš, ty pestrý květe ptačí,
že dřív, než sněhy počnou vát
a bouře krajem těkat v pláči,
v klec veršů svých tě musím dát.


Matinko roztomilá,
Ty jsi mi dobrotivá;
Vždy o mne péčuješ
A mne ošetřuješ:
Kdy ale já, a čím
Tobě se zavděčím? –
Pozor dám na sebe,
Nezarmoutím Tebe.


Gefällts mir, zu wandern, gleich sind sie dabei,
Und, allem Anschein nach, sehr gern.
Doch legen sie Wert darauf, daß frei
Ihr Promenieren,
Daß kein Genieren
Beim Wandern sie stört mit ihrem Herrn.


Lasset keine Glocken läuten,
Denn es schauert oft den Leuten,
Wenn sich so die Anstalt häuft,
Laßt mich ohne Pferd' und Wagen
Durch sechs arme Männer tragen,
Die es weniger ergreift.


Opuštěný, upoutaný
k dřevěnému kolu,
bez pomoci, bez útěchy,
ve palčivém bolu
čekáš smrť, a havran strojí
ve výši se na hruď tvoji,
jenom sletět dolů.


Lež,“ ozve se beze strachu
První měšťan, „dokazuje
Kutná Hora. Netrvá tam
Dosud pronásledování
Kališníků, a opírá
Se pan Čeněk z Vartenberka
Tomu násilnictví, k nebi
Volajícímu? Již tisíc
Šest set podobojích bylo
Upáleno tam, neb sťato,
Aneb v šachty vrženo
Od havířů papežnických.
Již i platí za jednoho
Obecného kališníka
Kopu grošů, za jednoho
Kněze pět kop grošů, jenom
Aby vraždydychtivost svou
Mohli spokojiti.“ „„A jak


أعارَهُ النَّرجْسُ من لَوْنِهِ
تفضُّلاً وازدَادَ مِنْ طِيبِهِ
وناسَبَ النَّمَّامَ لما انْتَمَى
إِلَى اسْمِهِ الأَدْنى وتركِيبِهِ
وما يُجاري واحداً منهما
إِلّا كَبَا فِي ريحِ تَقْرِيبِهِ
ولوْ رَجا عبدَ المليكِ الَّذِي
تأَدَّبَ الدهرُ بتَأديبِهِ
لجاءَنا مُبْتَدِراً سابِقاً
يُزري بمَنْ قَدْ كَانَ يُزْرِي بِهِ


Aj teď vítr fukotá
S hory Kalvarie,
Bolestná se tíhota
Do žil tvorů lije,
A žel druhdy utajen
Prodírá se z hloubi ven.


Tem na renda o seu cuidado,
tece-a para o seu noivad
Mais alva não pode ser!


Wie Rauch und Dampf verschwindet
In einem Augenblikk',
Auch man kein Wöhrtlein findet,
Das wieder komt zurükk',
Im Fall es außgesprochen:
So bald wird auch zerbrochen
Des Himmels Meisterstükk'.


Du kannst mich auch nicht trösten,
Natur, wie ich geglaubt;
Dir ist von Gluth und Frösten
Selbst aller Trost geraubt.


And you, dear partners of my fame,
Your ancient honours now again shall boast;
This noble ORDER shall retrieve our name,
In visionary fables lost.


Hopßa, hopßa, hopßassa:
Tönigin von Af'ika!
Flitzeputzig, Butzebein,
wann soll unse Hochzeit sein?
na? –


Cupido / süsses Söhngen/
auff deinem Athlaß-Tröhngen/
der Chloens Busen ist/
versuch ich/ dich zu haschen/
gleich wuttschstu durch die Maschen/
ich weiß schon/ wo du bist.


Weiht der Früehlig ins Tal, und riesle die lustige Bächli,
und der Vogel zieht, furt möchti riten, und d'Welt us.
Wenn i bi mim Vreneli siz im heitere Stübli,
isch das Stübli mi Welt und, Gott verzeih mer's, mi Himmel.


Das träumt von Klingenhieben,
Von Schlacht nur und Geschoß;
Da bin ich heimgeblieben
In meinem Zauberschloß.
Nun lehr' ich singend wallen
Den Bach durch Fels und Ried,
Nun lehr' ich die Nachtigallen
Im Lenz ihr süßestes Lied.


Čest! Pravda! Národ! – to jsou prázdná hesla,
ty „moudrost žití“ pojmi do znaku.
Jen proto k výši vlaštovka se vznesla,
by muška zašla v jejím zobáku.
Med sbírat přece letí včely z česla,
ne o jarním jen bzučet zázraku.
Jsou židlic lepší ministerská křesla
a lepší chřest než mísa zemáků.


Sie sahen sich beyd' an und lachten:
so/ dacht' ich/ lacht die Rosilis.
Wer sagt was von der Rosilis/
wie ich und Sie zusammen lachten?
Ja/ wenn ich Koridon schon hieß/
sprach' ich es nicht/ sie zu verachten.


Quand de cette cité, folle et rude ouvrière,
Qui, hâtant les destins à ses murs réservés,
Sous son propre marteau s'en allant en poussière,
Met son bronze en monnaie et son marbre en pavés ;


Tanuld meg életed feledni
..........................................
Ha el kell a semmibe menni.


Panský zámek dobyli,
zapálili věž,
vykradli vše obilí,
krávy, koní spřež,
zrubali vše panskou chasu, nešetřili ani krásu
žen a dívek též.


Hygea, Göttinn, es strömt
Von dir aus Heilung und Kraft,
Und Leben haucht
In die Adern der Natur,
Daß ihre pochende Pulse schlagen,
Daß schwillt ihr allsäugender Busen,
Dein Odem, Beseelende!


Wir heben unsre Beine wie an Schnüren,
Und unsre Herzen sind Papiermaché.
Woran wir auch mit unsren Worten rühren:
Sei's Lust, sei's Weh:
Gott wird uns schon das richtige Wort soufflieren.
Paß nur auf deinen Stich –
Denn im Parkett, da sitzt der Teufel,
Und ohne Zweifel,
Er amüsiert sich königlich...


Však budeš-li přece jenom chtít,
se řečí, již nechci znát, pomodlit,
tou řečí svou proklatou,
tou nízkou, zpozdilou, žebráckou, –
a budeš-li chtít snad řečí tou
se učit znát světy, tou proklatou,
já vyhladovět tvé duši dám
a určen budeš temnotám.


Eh! mit mindig türelemről,
Lemondásról prédikálni!
Én is értek zúgolódni,
Daczoskodni mint akárki.
És ha vád jön ajakamra,
Ne okozzon senki engem.
A czudar világ a bűnös,
Hogyha néha fogy türelmem.


Fallo bolver de golpe el golpe.
No ensillaremos jamás el toroso Vaveo
de egoísmo y de aquel ludir mortal
de sábana,
desque la mujer esta
      ¡cuánto pesa de general!
   Y hembra es el alma de la ausente.
Y hembra es el alma mía.


Eh bien ! cet homme-là vivra dans les tavernes
Entre deux charbonniers autour d'un poêle assis ;
La poudre noircira sa barbe et ses sourcils ;
Vous le verrez un jour, tremblant et les yeux ternes,
Venir dans son manteau dormir sous les lanternes,
La face ensanglantée et les coudes noircis.


Ché, s'un contrario all'altro è medicina,
non so perché, da l'un pigliando forza,
per l'altro la mia doglia non dechina.


Splendula, dein Roth und Weiß hat es offt gemacht,
Daß es wurde lichter Tag mitten in der Nacht.


Dein wird der Himmel pflegen,
O Kleeblat, meine Rhue,
Daß weder Frost noch Regen
Noch Sturm dir Schaden thue.


Und die sind doch, bei Ja und Nein!
Ein rechter Lohn und Segen!
Drum will ich mich nicht groß kastein
Des vielen Geldes wegen.


po celé zemi štěkají kulomety, hulákají děla,
eskadry bombardérů rozsévají zkázu a smrt.
v takové míře se příroda nikdy nezapomněla.
hluboko pod zem zalézá civilisovaný krt
před okřídleným dravcem nelítostné bouře,
polonahé matky s dětmi prchají silnicí,
trosky, prý pokryté slávou a hrdinstvím, zejí z ohně a kouře,
poslední zápalná oběť strašlivé vinnici.
bestii nacionalismu.
deutschland, deutschland über alles.
bestii imperialismu.
to je svrchovaný lékařský nález
na cévách lidstva chorého.


Grau ballt der Rauch sich, wirre, zorn'ge Streifen!
Ein Ruck, und Schiff hat sich in Schiff verbissen: –
O ernste Schule, drinnen Männer reifen!


Stvořit slovanskou svou říši,
jako byla Otců kdys,
slávu svou, jež k nebi výší,
národní má každý rys!


路寝崔嵬敞九筵
相仪曾识帝心虔
汉家山委无穷瑞
尽属渊云奏赋年


O Liebling meines Herzens,
Mein Segen über dich!
Sei gleich nur deinem Vater,
Das andre findet sich.


离鸿影断中秋月
病鹤心愁薄暮云
为语白莲同社友
得君书后愈思君


Erscholl nie Euch dumpf auf von den Grüften
Und rief nie Euch Erinnrung, daß Ihr einst auch,
Mit entstürzender Erde bedeckt,
Bei der Trümmer des Verwesenden lägt!«


Chci všechny tóny píšťal, hlaholení bubnů,
plechových nástrojů neklidné zachvění,
kvil větru, který polem prohání se v dubnu,
slov hudbu, jíž se zpovídají zranění,
i ticho hřbitovů s marnosti teskným mottem,
třesk zbraní v zápasu, nenávist výstřelů,
slok žízeň závratnou, jež v modru nad životem
má vůni nedávno skosených jetelů.


Včera jsi byla veselá a svěží,
dnes věsíš hlavu, se vším počítáš.
Zas k lidem rozum poradit se běží,
zas čekáš, nečekáš a zase přemítáš,
a na můj víry plný Otčenáš
se mrtvě dívá zkalený tvůj zrak.
Já vím už, dnes jak na mne zavoláš.
Ne vítězně. Jen tak – a všelijak.