A jak motýl za světýlkem rozletěl se ihned cit,
za fantómem, za chimaerou, až ve plamen lampy vlít.


So flohn der Weisen und der Künstler Schaaren
Einst aus dem Orient,
Verscheucht von Lanzen der Barbaren
Zum sanften Occident.


Men have these Ambitious Fancies;
And wanton Wenches read Romances;
Our Sex will — What? Out with it. Lye;
And Their's in equal Strains reply.
The Moral of the Tale I sing
(A Posy for a Wedding Ring)
In this short Verse will be confin'd:
Love is a Jest; and Vows are Wind.


Publicado no livro Fanfarras (1882) Poema integrante da série Flores Funesta
In: DIAS, Teófil Poesias escolhida Se intro e notas Antonio Candid São Paulo: Conselho Estadual de Cultura, 196


Ich schleiche dort und da, ich lausche, seh und höre,
Ich warthe Spiel und Tisch mit Furcht und Hofnung aus,
Dein Haus erzeigt mir auch viel Höfligkeit und Ehre,
Doch da ich dich nicht seh, so ist's mein Marterhaus.


So werd' auch ich bald weichen der Gewalt,
Denn nicht mehr lockt mit sonnenhellen Reizen
In seine Tiefen mein geliebter Wald.


Mänadentänze, Satyr, Faun, umgeben
Den Pantherwagen, drauf, den Tag versöhnend,
Genuß und Jugend schützt der Gott der Reben.


A tak tu dlouho na kolenou klečel
a vstával těžce, se zlomeným srdcem.


Ich danke dir für deine Huld,
Die du mir hast erzeiget,
Da du mit Zahlung meiner Schuld
Dein Haupt zu mir geneiget.
Ach neig dich auch zu mir, mein Gott,
Wenn ich gerat in Todesnot,
Daß ich Genade spüre.


Wann man eine Wunde haut, siht man eher Blut als Wunde;
Ungunst merckt man bald bey Hof', aber nicht, auß was für Grunde.


Nichts predigt kräftiger als wunden-pfärrgen 2 ; nichts singet lieblicher als Jesu lerchen.


O Galgen, du hohes Haus,
Du siehst so furchtbar aus,
So furchtbar aus,
Ich schau dich nicht mehr an,
Weil i weiß i gehör daran,
Daß i gehör daran.


forse son io el diavol dell'inferno?
e crederre'l s'io avessi le corna,
poi che così a costei veggio fuggirme!


Viděla jen, kterak muž se její
zapotácel a jak s vozu letí – – –
Ve chvíli tu ovdověla žena,
osiřely ubohé dvě děti.


Slyš, jak to v lese ven a ven
jásá a zvučí a zvoní,
až slunce zázrak unaven
k západu smutně se kloní;
výkřiky řídnou, tichne zpěv,
nebesklon zrudnul jako krev,
hoří a plameny blčí;
jedle si vzdychla a mlčí,
smrčina z hluboka dýše...
Tiše, mé srdce, buď tiše!


位高名重不堪疑
恳让仪同帝亦知
不学常流争进取
却忧门有二台司


Koncert velmocí se tedy shoď,
jenže divné hraje symfonie:
Jest v nich mnoho not,
málo melodie,
žádné harmonie.


No sólo del veneno la bebida
sueño solicitó, mas de mí tuvo
la mejor parte en bestia convertida.


Proč mne dívenko milá! nevidíš ach! ráda na pastvě,
Přiblížím-li se já k tobě? a proč, když se tě táži:
Uzřelalis mé po skalinách tu se toulati jehně?
Ukrutná ty mlčíš, usedá moje srdce žalostí.
Dobře mi ach! rozumíš, kdy se táži na jehně pozašlé.
Brav můj krotký jest, a nerad z oulehle vybíhá;
Toť jen lásky vinou, a vinou tvou, Rodko milostná!
Ty krásnás na pahorku milá, an slunce vychází,
Děvčino modrooká! v bílém co květnice rouše.
Mé touží tobě srdce, okem si ho podjala lásky;
Proč věrného se mě vzdaluješ, mne i málo si všímáš?
O, jak rád tebe mám, i raděj než včelka medunku.
Na břehu mám ti salaš vrbovou, a zahrádku malinkou,
Kdež ve stínu libém snídám i za parna spočívám;
Sladké mlíko co stred čisté v nádobce ořešné;
Třešně i červenavé co tvé ustínka hebounké.
Pěkně na rákosovou s pěti dírkami píšťalu hlasnou
Hráti umím, a zpívati vhod, pastevkyně sličná!
Lib-liž tento uchyst tobě můj, miluješli mě věrně,
Jestli jenom se upejpáš, stádce v jedno sežeňme.
Se mnou, děvče zlaté! v jedné chyžince obývej,
Vemenaté se mnou doj ovce a jehňata hlídej;
Se mnou, ach! jakové snažení nás v dílo zanítí:
Stroj mi večeř chutnou, kdykoliv se z louky navrátím.
Jak mi z rukou ladných jídlo vše tvých bude chutnat! –
Však co nyní sobě nesmyslný jen na hru zamejšlím?
Chciť veselit se z lásky, či vím, co za růže přináší?
Kam nerozum tě zavádí tvůj, ovčíři nehodný!
Práce zanedbáváš plzné, marnosti shovíváš:
Láska nutit se nedá, nucená což platna je láska?
Rovné srdce hledáť jasné oko, tváři radostnou.
Pilně raděj hlídej ovcí, ostatně spokoj se,
Že snad hezčejší tobě někde milenka zavítá,
Té zapomeň cele, jenž milovat tě nemůže upřímě.


Schön ist der Flammen Schein,
Es springen die Funken;
Ich schaue so drein,
In Leid versunken.


Lucus a non lucendo - mert valóban
a világosság nem hatott ide
s mélyét nem érte soha napsugár,
csak oly kevéssé mint a kútak mélyét,
csak peremén vetett rövid szegélyt
napszak szerint, felváltva, más falára.
Mélyén tojáshéj, váza cserepe,
csont, konyharongy, üvegnyak, toll, szemét
és ujságfoszlány, széttépett levél
- ki tudja kinek az írása rajta? -
szüz összevisszaság között hever
szemtől bizonytalan időre rejtve.
Mert bárha néha, lakomák után
egy kábult fej és felkavart gyomor
émelygésében frissebb légre vágyva
kinyitná rése homályüvegét,
tekintete idáig el nem érne,
sötétben veszne el e szurdokalj.


Am kahlen Felsenblocke
Einsam trauert der Held,
Im Sturmwind bleicht die Locke,
Die Hünenkraft zerfällt.


人言庞艾可功名
独取臞儒子么生
槁项犹多吟拥鼻
好移君眼与公卿


Irgendwie und irgendwie,
Schweig' still, schweig' still,
Find' ich sie und find' ich sie,
Schweig' still, schweig' still;
Hilfst du mir, schöns Mägdelein,
Soll sie bald gefunden sein,
Die rote Blume,
Blume Herzenstrost.


Sotva vyhřměl, jako pomatenec
Vojmír vylítl z rady povzteklým
Hřmotem umrtvuje urozenstvo.
Z uleknutí unáhlených vytrhl
Stanislav své bratří, moudrý stařec,
Vlasti pravý syn, y Bohů ctitel
Zkušenosti slova pronášeje:
Což jste vlasti otcové! se vřelcem
Vzdorujícým zarazyli, jakby
Slovy větrnými ohromiti
Muže, pohrůžkami vyhubiti
Vlast mohl pevnou? Ať sy zůří, ať se
Hromem, lstí a mečem ozbrojuje;
Planých nadýmání nedbajíce
Mužové sy skalní pokračují
Krokem obrovým v chrám moudrosti, a
Na oltáři svaté pravdy pálí
Obět lásky, svornosti a sýly,
Aby v rázné mocy vyhubivše
Jedovaté bludy, roztřepivše
Záhubivé zpoury, zocelivše
Trůn své vlasti jasný uvěčnili
V Čechách jednotu a čest a štěstí.
Muži zákon vyřkli, všickni bratří
Kořte Bohu se, jak srdce káže.
Zákon jako skála mocný stůj, a
Bratr objímaje bratra plésej!
Řekl, a panstvo poctilo ho hlučnou
Chválou. Křesťané co vděčné děti
Vylívali slzy radosti, a
Ruce k nebi spínajíce Krysta
Ku pomocy na zem volajíce
Vyškubli se z ničemnosti prachu
Do nebeských rájů, kde své bratří
Zablouzené jako milé oudy
Věčné blaženosti uvítali.
Pohané tím krásným podíváním
Oblomili srdce, pocýtili
Zblažujícých radostí, že cyty
Zvýšujícý vděčných vidí bratří.
Jedna moc a jedna duše buďme!
Řekli, stvrzujíce přísahami
Stanovení ku prospěchu vlasti.


ما بين أعطاف القُدودِ الهِيفِ
سَبَبٌ ثقيلٌ قامَ فوقَ خفيفِ
إن فرَّ من تلك الرِّماحِ طعينُها
لقِيَتْهُ أجفانُ المَهى بسُيُوفِ
سُبحانَ مَن خلقَ المحاسنَ وابتَلى
مُهَجَ القُلوبِ بحُبِّها المألوفِ
دَعتِ الخليَّ إلى الهوَى فأجابها
طَوعاً وعاصَي داعيَ التعنيفِ
أمسَى يَجُرُّ على القَتادِ ذُيولَهُ
من كان يعثُرُ في رمال الرِيفِ
وإذا الهَوَى مَلَكَ الفُؤادَ فإنَّهُ
مَلكَ الفَتَى من تالدٍ وطريفِ
أفدي عِذاراً خطَّ كاتبُهُ بلا
قلمٍ لنا سَطراً بغيرِ حُروفِ
شبَّبتُ فيهِ تصببُّاً حتَّى أتَت
عذراءُ من بَغدادَ تحتَ سُجوفِ
خَودٌ شُغِلتُ وقد شُغِفتُ بحُسنِها
عن حُسنِ كلِّ وصيفةٍ ووصيفِ
تختالُ تحت رقائقٍ وعَقائقٍ
ومناطقٍ وقَراطقٍ وشُنوفِ
عَرَبيةٌ ألفاظُها قد نُزِّهَتْ
عن شُبهةِ التصحيفِ والتحريفِ
نَسَجَ البديعُ لها طِرازاً مُعلَماً
من صَنْعةِ الأقلامِ في التفويفِ
أهلاً بزائرةٍ عليَّ كريمةٍ
حَلَّت فجلَّتْ عن مَحَلّ ضُيوفِ
إن لم يَصِحَّ المدحُ لي منها فقد
صحَّت بذلكَ آيةُالتشريفِ
جادَ الإمامُ بها عليَّ تفضُّلاً
كالبحر جادَ بدُرِّهِ المرصوفِ
رَجعَ الثَناءُ بها عليهِ بلُطفهِ
فكأنهُ رَجْعُ الصَدَى لَهَتُوفِ
عَلَمٌ قد اشتَهرَتْ مناقبُ فضلِهِ
في النَّاسِ فاستغنى عن التَّعريفِ
كَثُرتْ صِفاتُ الواصفيِهِ وطالما
لَذَّت فشاقَتْنا إلى الموصوفِ
صافي السريرةِ مُخلِصٌ يمشي على
قَدَمِ التُّقَى ويَجُرُّ ذيلَ عفيفِ
أفعالُهُ المتصرِّفاتُ صحيحةٌ
سَلِمتْ من الإعلال والتضعيفِ
هُوَ عارفٌ باللهِ قامَ بَنهْيِهِ
عن مُنكرٍ والأمرِ بالمعروفِ
سيماؤهُ في وَجهِهِ الوضَّاح من
أثَرِ السُّجودِ على أديمِ حنيفِ
لَهِجٌ بخُلقِ الزاهدِينَ أحَبُّ من
لُبس الشَّفُوفِ إليهِ لُبسُ الصوفِ
يهفو إلى زُهْر الفضائل عائفاً
من زَهرةِ الدُّنيا اجتِناءَ قُطُوفِ
ياقوتُ خَطٍّ من سَوادِ مِدادِهِ
كُحلٌ لطَرْفِ الناظرِ المطروفِ
أقلامهُ كالبيضِ في إمضائها
لكنها كالسُمر في التثقيفِ
قد صَرَّفَتْ في المُعرَباتِ بَنانُهُ
تلكَ العواملَ أحسنَ التصريفِ
تَسعى لديهِ على الرُؤُوس كأنَّما
تجري على فَرسٍ أغَرَّ قَطُوفِ
العالمُ الشَهْمُ الفؤادِ الشاعرُ ال
واري الزِنادِ الباهرُ التأليفِ
ثَمِلَ العِراقُ بشِعرِهِ حتى جَرَت
في الشامِ فضلةُ كأسهِ المرشوفِ
من كل قافيةٍ كزَهْر حديقةٍ
في كلِّ مَعْنىً كالنسيمِ لطيفِ
هي مُعجزِاتٌ في صُدور أُولي النُّهَى
ضَرَبَت عَرُوضاً ليسَ بالمحذوفِ
لا بدعَ في عبد الحميدِ فإنَّها
أُمُّ العِراقِ أتَتْ بكلِّ طريفِ
أمُّ العِراقِ مدينةُ الخُلفَاءِ وال
عُلَماءِ والشُعراءِ بِضعَ أُلوفِ
لا تُنكِروا خوفاً يَهُولُ رِسالتي
منها وإن تكُ أمْنَ كل مَخُوفِ
لولا الغُرورُ حَبَسْتُها لكنَّني
أطلقتُ عُذري خَلْفَها كرديفِ


de manso procurando
o fundo
da vagina


Gott fürchten ist sehr gut, doch ist es besser lieben;
Noch besser über Lieb in ihm sein aufgetrieben.


Pak vyrazím písničku ku nebi,
s ní letí, co srdce mé tíží –
a oněmím zase a naslouchám,
zda zbůjník se táboru blíží.


Sie entschlüpfet in die Kammer.
Er das Messer wirft nach ihr;
Als er flieht mit schwerem Jammer,
Steckt das Messer in der Thür.


Nebudem plakat –


أسأل الرحمن لا تسأل سواه
الذي كل المواهب من عطاه
كل ذي خير فمن فضله أتاه
واستعن بالله لا تطلب عداه
جل مولانا الكريم الذي فضله عظيم
والذي جوده عميم
القديم الواحد الفرد الإله
الذي في الملك يفعل ما يشاء
احفظ الرحمن تحفظ ما بقيت
احفظ الله تجده حيث شيت
واذكر الله دواما ماحييت
إن من ينساه قد أخطا النجاه
أذكر الذكر الكثير
تحظ بالملك الكبير والفؤاد المستنير
واعبد الله كأنك له تراه
فهو معك في حياتك والوفاه


Ich rief mit vollem Munde,
Du nahmest alles an
Und halfst recht aus dem Grunde
So, daß ichs nimmer kann
Nach Würden gnugsam loben:
Doch will ich Tag und Nacht
Dich in dem Himmel droben
Zu preisen sein bedacht.


Così raggiunge a l' empia mia catena
Novelle fila, ov' entro il cor s' aggiri,
Cui, perch' in lungo incendio arda, e sospiri,
Esca raddoppia di continua pena;


Vanne là tra le Muse e tra gli Amori,
novo cigno gentil, vanne da queste
rive di pianto abbandonate e meste
a vincer d'armonia gli orbi canori.


رَغِبنا في الحَياةِ لِفِرطِ جَهلٍ
وَفَقدُ حَياتِنا حَظٌّ رَغيبُ
شَكا خُزَرٌ حَوادِثَها وَلَيثٌ
فَما رُحِمَ الزَئيرُ وَلا الضَغيبُ
شَهِدتُ فَلَم أُشاهِد غَيرَ نُكرٍ
وَغَيَّبَني المُنى فَمَتى أَغِبُ


Darauf erhob sich Abba und sprach: »Hartherzigkeit,
Du bist zur Ordnung worden, du herrschest hier zur Zeit!
Und kennt ihr den Propheten Jeremia denn nicht,
Der so aus meinem Munde zu euch, ihr Starren, spricht:


Der blaue Himmel und der Sonnenschein,
Sie stiegen nicht mit mir ins Schiff hinein.
Beim Regen bin ich einsam hier gelandet.
Im Meere schlug mein Herz noch weit – jetzt liegt es hier versandet.


Was will und wogt so wehe
mein Herz empor,
wenn ich dort oben sehe
der Sterne Chor?


Туман и дожд Тяжелый караван
Лохматых туч влачится в неб мглистоЛесною гарью воздух горько пьян,
И сладость есть в дыхании смолистом,
И радость есть в уюте прочных стен,
И есть мечта, цветущая стихамПечальный час, и ты благословен
Любовью, сладкой памятью и снам


Del verbo de tus labios, un cielo me derrota,
un trino despertado del viento entumecido,
un barco de papel que por el mar no flota,
un triste atardecer sin ver el sol perdido.
La vida es un ocaso que pierde su memoria
atado por tus manos el aire huele oscuro,
un día sin mañana, un pueblo sin historia
un alguien que no es hombre, hundido sin futuro.
Acá la soledad tiene canción de cuna
si en sueños dice un niño llorando ser tu hermano
con rastros del querer vestidos de esta hambruna
que roba del cordón un último hortelano.
De lágrimas se nublan los días más felices,
de luto en las espigas le llora el tiempo al trigo
cubriendo golondrinas con párpados tan grises
que tanto amor del mundo se tiñe de castigo.
Amarte es un volver al vientre enmudecido
y ser en lo que queda del sueño despojado
un lánguido lamento de todo lo perdido
que un triste amanecer el cielo me ha robado.


Ej, jak jsi – řeknu – vyrost, brachu milý,
a ty, můj drahý, nějak se mi kloníš –
jak? tuhá zima? větry prudké byly?
Jdi bloudku, divné myšlénky to honíš...


Jedoch, wie übertrifft die freundschaftliche Liebe
Dies allgemeine Band, und die Erhaltungstriebe!


Und dabei flog ein Zug um seinen Mund,
Als wiss' er selber Antwort auf die Frage.


A černým stínům zamknuty brány –
zamklo je k matce povzdechnutí,
matčiny prsty zavřely rány –
ach, kdo by přál jí procitnutí?


Tak ji vídal léta... vítr od severu
nebo v letě žhavý jako sirocco
byl mu jara vánkem, jen když moh jí v šeru
pod kloboučkem patřit v tvář a na oko;
ó když zraky obou
tak se jednou střetly,
v jejím paprsk světlý
vzplál a touže dobou
do nitra již okem pad mu hluboko.


V těch sentimentálních verších,
v té písni naivní
člověk se snadně schová
a tajně vyteskní.


Warumb sol man nun verseumen,
Was die liebe Zeit vns gönnt?
Trollt euch, die jhr nichts als träumen,
Nichts als sawer sehen könnt:
Laß vns wo in einem Garten
Vnsers frischen Leibes warten,
Oder vmb der Bäche Randt
In ein weiches Graß vns strecken,
Wo die Rosen vns bedecken
Für der heissen Sonnen Brandt.


Num instante,
Como num passe de mágica,
Estamos frente à imensidão azul do mar,
Andando juntos,
De mãos atadas,
Com intervalos de beijos selados,
Nos lábios e no coraçã!


Világbiró nagy ősök nemzedéke,
És nemzetem, ez a te multad képe.
Hogy szám szerint kevés vagy, ritkaság,
Meg-megrohant a gyáva sokaság.
Hogy kis szigetként állsz e néptengerben,
Páratlanul, rokontalan, egyetlen,
Segítve még mást, soha senki téged -
Ha mégis élsz, ez méltó büszkeséged.
De hajh, mi írva a jövő könyvébe?
Ki a nemesnek voltál mintaképe,
Im ellened fordult idő, világ.
Mi ős erényed volt, az most hibád.
Vérmes hited, pazar nagylelküséged
Titkon nevetve zsebelik üzérek.
Nem nyers vitézség dönti a csatát:
Géppé fegyelmezett nagy sokaság,
Hangyák erénye, munka, szorgalom.
Kalmár a hős a világszínpadon.
A csatatér kockája voltaképen
Előre már a béke versenyében
Mindenfelé azok javára dől el,
Kik előkészítették jól a rőffel.


E 'n grembo a' suoi pensier poggiando arriva
Tra fiori e canti al ciel più ampio, e quivi
S'asside lieta, ove ogni ben dimora;


Sie stieß sich an den Käfigboden,
Stürzt nieder, zuckt im Staub.
Nun liegt sie da, gleich einem Todten,
Für alle Töne taub.
Ein fürchterliches Bild für mich:
So flieg' ich auf, und so verstumm' auch ich.


El cielo aquestas fuerzas con que puedo
tener un carro, y un molino airado,
di muerte a Pero Trillo, fui soldado,
y nunca a fuego y hierro tuve miedo.


Otrávil had
růžový sad,
svadla láska mladá,
srdce mře a strádá,
leč nezapomene nikdy snad.
Ach, nikdy snad!


Am Anfang, als die Welt begann,
Sah Jupiter den ersten Mann,
Wie einsam, wie voll Ernst er sann:
Von wem doch das, was ist, den Ursprung hätte;
Wie er, den Grund von jedem Ding
Zu finden, oft in Winkel ging,
Und immer mit sich selber redte.


La horrible discordia
rugiendo ya está,
y afila en los montes
sus garras audaz.
 La reina silvestre
su cetro fatal
en cuba de sangre
pretende mojar.
Muy pronto esa hidra
infame será
atroz combustible
de hoguera voraz.
 ¿Por qué a las montañas,
señor, no se van
esos que le hicieron
honores de Czar,
la noche que vino
de aquella ciudad
a la que entre Hurras
marchó sólo a
bailar y comer,
comer y bailar?


Und stiege meine Lieb' aus ihrem Grab
Mit all den Wonnen, die sie einst mir gab,
Und böte alles, was sie einst mir bot:
Umsonst! - Denn hin ist hin, und tot ist tot.


Петрарка, и Шекспир, и Бутурлин
(Пусть мне простят, что с гениями рядом
Поставил имя скромное парадом…)
Сонет воздвигли на престол вершиПортной для измеренья взял аршиПоэт, окинув нео-форму взглядом
И напитав ее утопий ядом,
Сплел сеть стихов для солнечных глубиИ вот, сонета выяснив секрет,
Себе поэты выбрали сонет
Для выраженья чувств, картин, утопиИ от Петрарки вплоть до наших дней
Сонет писали тысячи людей —
Оригинал, ты потускнел от копий!


Žil po celičký boží rok
na rozkošném svém hrádku
a nezanášel v cizinu
tuk požehnaných statků.


衰草残云古战场
腥风吹血溅衣裳
尘沙一望三千里
惟见马头斜日黄


Éste es, amigos, mi departamento:
tres piezas, dependencias y pileta.
Tendremos que vivir a la jineta
yo, la mujer y el hijo turbulento.
Casi no se ve el sol, no se oye el viento,
no hay donde cultivar una violeta;
los pasos quedos y la voz discreta,
no se enoje un vecino soñoliento.
Diez pisos se alzan sobre mi cabeza,
sobre mi actividad o mi flaqueza
gravita, hierro y piedra, un mundo entero.
Nadie sabrá mi risa ni mi llanto...
¡Cuán grande deberá de ser mi canto
para llenar de luz este agujero!


Der ich itzt vor andern Allen
solte mitte frölich sein
und den Gästen zu Gefallen
etwas Lustigs stimmen ein,
bin, als wär' ich selbst nicht meine,
muß hier sitzen so alleine.


Und wenn zwei Arme dich umstricken,
Ein Mund auf deinen Lippen glüht,
Dem Schmerze nah verwandt Entzücken
Durch deine Nerven zuckt und sprüht,
Wird plötzlich dich mit eis'gen Händen
Erfassen der Enttäuschung Qual,
Vom Irdischen dich abzuwenden
Zurück zu deinem Ideal?


O Fürst der Fürsten, Kenner des hohen Zweck's,
Nach dem Allvater einst die Gewaltigen
Der Erde richtet! o des hohen,
Aber nicht immer erfüllten Zweckes:


Und der Mensch, der sie mit tausend,
Abertausend Eisenarmen
Erdverlangend wild umschnürt hält,
Ist er gleichfalls nicht modern?


هُنالك مَوْتى ينامونَ في غُرفٍ سَوْفَ تَبْنونَها
هنالك مَوْتى يَزورون ماضَيهُم في المَكان الّذي تَهْدِمونْ
هنالك مَوتى يمرّون فَوقَ الجسورِ الّتي سوفَ تَبْنونَها
هنالِك مَوتى يُضيئون لَيْل الفَراشات، مَوْتَى
يجيئونَ فَجْرًا لكي يَشْربُوا شايهم مَعَكُم، هادِئينْ
كما تَرَكَتْهمْ بنادُقكُم، فاتركوا يا ضُيوفَ المَكانْ
مَقاعَد خاليةً للْمُضيفينَ كي يَقْرأُوا
عليكُمْ شُروطَ السّلامِ مَعَ المَيّتين!


Kein Mensch wird Gottes Rath erfassen,
Noch sein Verhängnis völlig schaun:
Wir müssen uns nur leiten lassen,
Und Gott uns gantz und gar vertraun,
So werden wir höchstscheinlich spüren,
Wi Gott der Herr uns selbst wil führen.


Hätt' ich's gekonnt, wenn du an meiner Seite
Mit einem Hauch nur das Gelübde brachst?
Komm, laß dich küssen, noch viel wärmer heute,


Ein Wasser/ das da fleusst/ fleusst Vferhell/ befeuchtet
ein Pflug/ der stetig pflügt/ wie klares Silber leuchtet/
Verstand/ wie scharf er ist/ wird er nicht außgewetzt/
verrostet und verfault; Was sich nicht einst ergetzt/
das hält nicht lange Stand; den Abgang muß ersetzen
Lust/ Fischen/ Reiten/ Fahrn/ Wild/ Vogelstellen/ Hetzen/
mit Schiessen/ daß der Leib/ der stets wird abgeleibt
durch Sorgen/ Amt und Müh/ nicht auf dem Platze bleibt.


Neid ist nur bei hohen Sachen
und die nicht gemeine sind,
hierein setzt er seinen Rachen;
des Gelücks Gefährt' und Kind
steigt und fällt mit seinem Rade,
wenn es Zorn braucht oder Gnade.


Und neulich traf sich's auf der Reise:
du bogst dein bleiches Angesicht
am Fenster vor und nicktest leise –
dann pfiff der Zug; du sahst mich nicht.


Ez világ most teljes gonoszsággal,
De az mellett isteni jószággal,
Mint szántóföld teljes sok búzával,
És az között ismég sok konkolylyal.


Tak dálně, tak volně, tak dálně, tak bolně
zní mi ten stříbrný, plačící smích...


Ey so würcket/ würcket dann/
Grosse/ Kleine/ Weib und Mann/
Weil noch ist
Vor der Thür die Gnaden-Frist; 17
Würcket/ und befleißt euch doch
Euer Heyl zu würcken noch/
Weil es gilt/
Dann darnach ist es verspielt;
Schätzt den Himmel nicht geringer/
Als die Finger/
Es ist werth/ daß man nicht träg 18
Umb denselben sie beweg.


Dnes plavci v přístavu a u pevniny,
vše cesty úzkosti jsou zapomníny;
tu v záři dne a v jasu za poledne
z nich nikdo ku bledému souhvězdí
se neohlédne. – –


瑶花不但遍燕山
幽地虚池总一般
只恐春风吹得急
徘徊再赏片时间


Der uns dies Lied thut singen,
Will ich berichten bald,
Von dannen mußt er entspringen,
Sonst er nicht worden alt,
Er ging mit kurzen Schritten,
Recht nach der Hasen Sitten,
Ja lauffete über Nacht.
Ade zu guter Nacht.


Ein rosiger Mensch. Trunken von bläulicher Witterung
Rührt die Stirne das sterbende Laub
Und denkt das ernste Antlitz der Mutter;
O, wie alles ins Dunkel hinsinkt;


Sem, všichni, pod ten štít a prapor světlý,
již v budově té v jediný jsme šik se střetli!
Ta stavba smělá zásluhou nás všech tu stojí:
my nesli horko dne i břímě, my jsme v boji
s nepřízní poměrů se věrně brali v před,
a bojem rostla statečnost i rostl vznět. –


Die quelle meiner lust / ob sie noch rein verschlossen
Und nicht auch frembde saat mit ihrem thau begossen?
O nein! verstreustu schon die liljen deiner brust /
Bleibt auch die scohoß nicht rein / die quelle meiner lust.


Or di Frontin quel animoso smonta
(Frontino era nomato il suo destriero),
e sopra quel che va per l'aria monta,
e con li spron gli adizza il core altiero.
Quel corre alquanto, et indi i piedi ponta,
e sale inverso il ciel, via più leggiero
che 'l girifalco, a cui lieva il capello
il mastro a tempo, e fa veder l'augello.


Der hochgelehrte Mann, der heute Hochzeit macht,
Kann diese Sätze leicht, durch seinen Wink, bestärken.
Man preiset zwar an ihm der Wissenschaften Pracht,
Doch läßt die Artigkeit sich auch an ihm bemerken.
So thun Eclectici! Man wählt aus alt und neu,
Das Gute nimmt man an, und bleibt in allem frey,
So steigen Witz und Kunst. Ja selbst das Glück der Weisen
Scheint solch Bezeigen uns mit Nachdruck anzupreisen.


A jaké heslo a nové obrazy budou nám a jaká radost a přání
a neznámé co bude nám a novou touhou a strachem?


深村林麓冷飕飕
满眼风光总是愁
日月羡渠双喜鹊
自跳自掷树梢头


Nur Ein Blick als Schönheitszehend,
Silberbrust! ist mein Verlangen,
Denn mein Auge strotzt von Perlen,
Und wie Gold sind meine Wangen.
Sprach: »Nur durch der Pforte Ritzen
Sei dir jetzt ein Blick erlaubt.«
Und ich flog an deine Pforte,
Und berührte froh mein Haupt.


Kdes pádné rány seker zní a hynou,
ve výši datel zobákem čas měří;
tu po zemi, tu houštím chumáč peří
jak vloček, hvězda, letí klenbou stinnou.


Was ich hab an Macht auff Erden,
Gott, ist deine Gnad allein,
Denn du lässest deiner Herden
Mich nur einen Hirten seyn,
Laß mich bester massen
Sie in Auffsicht fassen,
Und in stets genawe Hutt
Eines jeden Gutt und Blutt.


A když se mi nyní smutí,
fujarenky slyším pláče,
slyším baču loučiti se
s kukačkami ze zápače.


Das bist du,
Hehre Stimme
Im Gebrause
Des Frühlingssturmes
Und im Flüstern
Fallenden Regens.


Skončena jest hádka lítá.
Mistr doma měď počítá –
židák s pytlem se uklízí –
tak zde světská sláva mizí.


Als wie die schön gezündte kertz
Sich selbest muß verzehren,
Weil auß ihr selbst das brinnend hertz
Sich selbest muß ernehren:
Also verzehrt sich alles gleich,
Auff diser welt so schwinde;
Da fleußt es her in einem streich,
Es steht die kertz im winde.


budur tevhidin hakk“of” bile demeyeceksin ded


Échange invisible et muet :
À mesure que ses pétales
Forçaient les ténèbres natales,
Ma force à moi diminuait.


Tot –? Da fuhr der Wahnsinn in ihn.
»Tot? nein, nein, du lebst! du lebst ja!«
Brünstig ihren Leib umschloß er,
preßte zu ihr sich ins Bett:


Wollt ihr Dinge vor Brand bewahren, die glimmend sind,
So bitt ich euch vor allem: macht keinen Wind.


Nachdem er ihr dies vorgesagt,
Und seine Schmerzen ihr geklagt,
So ließ sie Zorn und Wuth, die Freyheit zu beschützen,
Aus Aug und Stirne blitzen.
Du bist, sprach sie erbooßt, mit mir im Wald verirrt,
Weit stärker aber noch im Liebesgarn verwirrt;
Schweig mir von solchen Possen,
Hat dich der Liebesgott auch mit geschossen?
Verwegner Jäger, fleuch von mir,
Ich sag, ich schwer es heilig dir,
So lange noch Gebüsch auf Erden,
Und Wild darinnen wird von mir gefunden werden,
Läßt Atalanta sich, du darfst es sicher glauben,
Ihr Herz von keinem Jäger rauben.
Viel eher wird Actäons Schattenbild
Von neuem wieder Wild
Auf unsrer Bahne fällen,
Als daß ich meinen Bogen hier
Aus schnöder Lieb und Gunst zu dir
Sollt in bestaubte Winkel stellen.
Menalcas stutzte zwar dabey,
Und dennoch wollt er ihr aus süsser Schmeicheley
Gestreckt zu ihren Füssen,
Den Jagdschurz zärtlich küssen.
Sie aber reißt durch einen spröden Stoß
Sich vom verliebten Jäger los,
Und läßt, indem sie schnell zurück will kehren,
Im Fliehen ihn so viel an statt des Abschieds hören:


Der ist nicht reich, wer vieles hat,
Solang er trachtet mehr zu kriegen;
Du bist ein Reicher in der Tat,
Wann du dir läßt an Gott genügen.


Roſ.
SJeh da/ mein Coridon/ wil er ein hoͤltzgen haben.
C. Aus welchen ich vielleicht ein weibgen ſchnitzen kan.
R. Er geh und laſſe ſich dafuͤr die zunge ſchaben.
C. Sie putze ſich nur ab/ ich hab es ſchon gethan.
R. Jch weiß nicht/ was es heiſt/ er macht ſich trefflich gruͤne.


Aufsteigt die Nacht im Westen,
Sie atmet hörbar kaum
Und wiegt von Ast zu Aesten
Den Wald in Schlaf und Traum.


Lidské srdce, k smrti zralé,
hloubané, však nikým nezhloubáno,
kde to srdce, – ty kde žiješ dále?


Sněhy kryjou moji hlavu –
sněhy mrazných, trpkých chvil!
V lásce, zápasech a hoři
na života šírém moři
unavil mne bouří kvil,
a teď rád juž ve přístavu
s lodí svou bych zakotvil!
Ztrmácena věků během
chýlí se má hlava stará
i ta hrdá šíje níž – –
však pod jejích šedin sněhem
dosud hřá to písní žehem,
dosud plá to vůní jara
jako starým vínem číš!
Dávno juž den mého žití
naklonil se k večeru –
ale i ten večer mhavý
má jak růže kolem hlavy
zlatou záři severu,
a mé snivé srdce cítí
plát v těch hvězdách, jež z ní svítí –
mládí svatou nádheru!
Hvězdy ty jak třpytné jíní
s dětstvím svitly v duši mou!
Jak jsem toužil tehdy z dáli,
v celý by mně život plály
božskou svojí velebou...
Jak jsem toužil! Ale nyní,
když chci zas, by stály při ní,
zřím jich zář – juž za sebou!


أناسٍ عفيفَ الدين أَم أَنتَ ذاكِرُ
عهوداً سَقتهنَّ العِهادُ البواكِرُ
وَمِثلُك من لم ينسَ عَهداً وإنَّما
هوَ الدَهرُ لا يُلفى على الدَهر ناصرُ
وَما أَنتَ مِمَّن يُبخَسُ الودُّ عندَه
ولكن قضاءٌ أَوجَبَتهُ المقادرُ
أَرومُ لك العذرَ الجَميل مُصحِّحاً
وَفاكَ وقد كادَت تَضيقُ المعاذرُ
أُعيذُك أَن أمسي لودِّك عامِراً
وَيُصبحُ ودّي وهو عندك دائرُ
أَبى لكَ أَصلٌ في المروءَة طاهِرٌ
وَفَرعٌ بأَنواع الفتوَّة ظاهِرُ
وإن تُنسِكَ الأَيامُ عَهدي فإنَّني
وحقِّك للعهد القَديم لذاكرُ
إليكَ أَخا الهَيجاءِ نفثةَ موجَعٍ
رآكَ لها أَهلاً فهل أَنت شاكِرُ
ودُم واِبقَ واِسلم ما تأَلَّق بارقٌ
وَهبَّ نَسيمٌ واِستَهلَّت مواطرُ


分飞南渡春风晚
却返家林旧业空
无限离情似杨柳
万条垂向楚江东


Qui, charmante en sa floraison,
Sous le clair regard qui l'admire
Se promène dans la maison
Qu'elle éclaire de son sourire.


Wer einmal nur gelauscht dem reinern Chor,
Der ihn erlöst von rohen Lebenslasten,
Der ihn entrückt dem weihelosen Hasten
Aus grauem Dunst in Goldgewölk empor;


Als drauf die Stadt voll Frieden schlief,
Die unbewehrte Rechte
In sichrem Schlummer senkten tief
Des Reiches treue Knechte,


«Mañana». La palabra
iba suelta, vacante,
ingrávida, en el aire,
tan sin alma y sin cuerpo,
tan sin color ni beso,
que la dejé pasar
por mi lado, en mi hoy.
Pero de pronto tú
dijiste: «Yo, mañana...»
Y todo se pobló
de carne y de banderas.
Se me precipitaban
encima las promesas
de seiscientos colores,
con vestidos de moda,
desnudas, pero todas
cargadas de caricias.
En trenes o en gacelas
me llegaban —agudas,
sones de violines—
esperanzas delgadas
de bocas virginales.
O veloces y grandes
como buques, de lejos,
como ballenas
desde mares distantes,
inmensas esperanzas
de un amor sin final.
¡Mañana! Qué palabra
toda vibrante, tensa
de alma y carne rosada,
cuerda del arco donde
tú pusiste, agudísima,
arma de veinte años,
la flecha más segura
cuando dijiste: «Yo...»


Es könnte des Potiphars Weib/
Eydbrüchig an weiblicher Pflicht/
Den mehr als Lucreci schen Leib
Des Josephs begwältigen nicht/
Wie starck sie auch ihne bestritten
Mit strengen Anhalten/ und Bitten/ 6
Dann Joseph in Schützung der Zucht
Ein wahrer Freund Gottes verblieb':
Auff Parthi sch mit löblicher Flucht 7
Die freundliche Feindin vertrieb'.


„Aj, což pak se v smutku roucho
Matka Moskva zahalila?
Snad že bouře prapor blesků
Nad Moskvou jest vyvěsila?“
Tak se cizí havran táže;
Tu zapláče holubice:
„Nejsou prapory to blesků,
A však žalost rmoutí líce
Moskvy, matky osiřelé.
Dýka to jest ohňů dravých,
Do černých jenž dýmů bode,
Plamen pak, ten bujný plamen,
Jazykem svým Moskvu hlode.
Plamen sypali do lůna
Moskvy vrazi ti prokletí,
Rozbodavše, rozsekavše
Na tisíce Ruských dětí.
Jestli proudy dětské krve
Zápal matky neudusí,
Tenkrát běda! Moskva slavná
Popelem již lehnout musí!“


Si la noche se lleva,
en su fúnebre manto,
la humedad de mis lágrimas
y el rumor de mi canto...
Y si el día se lleva,
cuando abandona el mundo,
los amargos sollozos
de mi pecho profundo...
¿Por qué se irán las noches...
por qué se irán los días...
sin llevarse una sola
de mis melancolías?


A uvaž teď, co dnů a hodin ztrácím,
když nemám tě
ni na dosah svých úpěnlivých očí,
spálených můrek.


Költészetem, ragyogó szőke lány,
senki sem tudja, magam sem talán:
törvénytelen lányom, vagy kedvesem vagy?


„Proč pak oči sklopuješ
A své srdce sužuješ?
Vzdej se, děvče, plesu!
Jsemť já posel z lesů,
A mladému srdci tvému
Potěšení nesu.“


Meine Seele ist betrübet bis in den Tod
Bleibet hier und wachet mit mir,


Rote Schleifen auf eurem Hut,
tief im Herzen die rote Glut;
rot der Nacken vom Sklavenjoch . . .
meine Brüder, und doch – und doch!


grato dono all'Italia. Intesi il pianto,
forte e simile a modulato canto,
della sorella ch'alle Assise invan


Die Glocke rühren nimmer sie,
Sie ruhet hinter morschen Gittern;
Es möcht' die Donnermelodie
Zu sehr den alten Leib erschüttern.


Immemor ah miserae cur ensem linquis Elisae,
Nate Dea? Profugas non gravat ille rates.
Anne parum fuerat caussam dare mortis acerbae,
Ni ferrum fugiens tu quoque triste dares?
Tolle, precor, tumidas tecum hoc, jam tolle per undas.
Discessu, satis est, si perit illa tuo.


Celá země novou cýtí
Lásku, – ona kvete v kvítí,
Věje v libém větříčku,
Jenom já se bídně mořím,
Bělka, k které láskou hořím,
Dát mi nechce ručičku.


Et n'écoutez pas les potins
Ni les discours à perdre haleine
Qui s'échangent tous les matins
Entre Cythère et Mitylène.


Kleknu tam, jej vyzývaje,
By se vrátil v život zas;
On však zná již nebes ráje,
Nechce slyšet synův hlas!


Du noch einzig Menschenkind
Habt ein Recht in dieser Welt;
Alle, die geschaffen sind,
Sind nur Gäst im fremden Zelt;
Gott ist Herr in seinem Haus,
Wie er will, so teilt er aus.


郑广有诗上众官
文武看来总一般
众官做官却做贼
郑广做贼却做官


Im Fieber flammt die Stirn, und stechend fährt
Durch die empörte Seele Gottes Schwert –
O, nimmer, nimmer findet jener Rast,
Der aus dem Staube nach den Sternen faßt.
An seinem Herzen frißt des Geiers Gier,
Er will zu Gott und bleibt geknechtet hier
In schreckensnächtiger, namenloser Pein,
Verstanden nie, verhöhnt und ganz allein.


Však ne, jen piš, vždyť želet neustanu,
až celý život na píseň se změní,
až v nebi oka tvého hvězdou vzplanu
a ret tvůj sen mých přání orumění,
pak celý život modlitbou buď pouhou:
ó Bůh tě chraň, sic umru, drahá, touhou! –


Ta milá, bledá trpitelka,
ó, bože, jaká proměna!
se nesvěřuje s hořem, nelká
pro léta štěstí ztracená.


„Na Moravském poli zemřel,
Otakar, tvůj manžel prvý,
jeho prsa sedmnáctkrát
zbarvena jsou rudou krví;
padl, skonal bez stenání...“
Na nádvoří pláč a lkání


Der Mon auff runder heyden war/
Vnd hütet seiner Sternen;
Zween Hirten jhm da spielten zwar/
Auff Harpffen/ vnd Quinternen.
Sie fuhren fort mit nichten blödt
Jhm freundlich lieb-zu-kosen/
Biß gar die schöne Morgenröth
Sich crönt mit frischen Rosen.
Der Damon/ vnd auch Halton from/
Auß süß-gedänten seiten
Zur wett sich trieben vmb/ vnd vmb/
Wers Cräntzlein möcht erstreiten/
Drauff eylends ich mich vnderstund
Es klüglich auffzufassen:
Doch alles ich nit setzen kund/
Must vil noch hinden lassen.


A thousand nameless beauties spring,
A thousand virtues glow;
A smiling train of Joys appear,
And endless blessings flow.


Auf die düstern Kiefernhügel
legt sich kupfern letzte Sonne ...
Sanft wie über weichen Sammet
schmeicheln Winde drüber hin ...


Jedinou tu víru
nemohlo mi vzíti čtyřicet zlých zim,
ani bouře vzteklá, ani úžeh vražedný,
ani ohně žravé ani vod přívaly hltavé,
ani ta stoletá světová smršt:


密绪还须对面论
意中言语意中人
饶他青鸟殷勤诉
不似郎诗道得真


Si del infierno todos los tormentos,
con su música, Orfeo suspendiera,
otros mis penas nuevos inventaran.


Niemand darff auß Engelland was von Reichthum mitte nehmen;
Niemand darff auß Deutschland sich, was er wil, zu rauben schämen.


Ti mrtvi budou, jimž jsem ublížil,
ti mrtvi budou, kdož mi ublížili!
Prach bude z těch, jež věk náš ponížil,
prach bude z těch, jež my jsme povýšili!


„„Prosby hříšné nerač vyslechnouti.
Čili Ty jich srdci nejsi dosti,
Jehož vesmír nemůž obsáhnouti?““


Jak zde slavně leží okrášlena!
Vlásky svinuté má u věnec;
Obrázky a kvítím obložena,
V bledých rukou kříž a růženec.


Non mercator opes, non fulvum advexerat aurum,
Nec fuit in rubro bacca reperta mari.


Zámky, mříže láme,
Bystří, plete hlavinky;
Matky šálí, klame
Zkušené též babinky.


Věru nikdy nezapašujete
skvostnějšího zboží na tom světě,
tupí muži bez lítosti v těle,
jako bylo toto srdce skvělé! –


A přec záříš jako čerstvá kytka,
nechť se v slunci pleš tvá zablýská,
za to přes hedbávná muší lýtka
klátí hrot se tvého kordiska.


AS a shepherdess stray'd with her sheep,
I listen'd, and this was her song:
Not from Phillis her swain would I keep,
I would rather thus wander alone.


Sie ziehn an des Landes Grenzen,
Vorposten zu treuer Wacht,
Die Waffen funkeln und glänzen,
Der Taktschritt dröhnt mit Macht.


Veio de longe
dos abismos perfumados
onde florescem as rainhas da noite
que enebriam
os viandantes descuidados


Předvečer útoku. Noc teplá se blíží,
teskně praskají řídké střely...
To naši bratři. To naše hlídky!
A zde sedí šprýmovná společnost,
celá stará a slavná četa,
vtip srší, sta přezdívek, písničky,
vzpomínky na noční toulky a srážky,
na zbabělé nepřátele,
na odvážné kousky a závratnou smělost,
na padlé bratry...


雨芽初试美于饴
尤胜新醅出榨时
坐对青山两清绝
肝脾溢出百篇诗


Ach, in meinen Ohren
Ist Jubel und Weissagung! – Er,
Den Gott verhieß,
So lange
Erflehet, lange
Ersehnt, der Erdbeseliger!


Deutschland? aber wo liegt es? Ich weiß das Land nicht zu finden.
Wo das gelehrte beginnt, hört das politische auf.


Wie ich essen soll und trincken, wie ich mich bekleiden soll,
Wie ich sonst mein Thun soll richten, sind die Leute Kummers voll;
Wann ich nicht zu trincken, essen, noch mich zu bekleiden hätte,
Sonsten auch gar viel nicht gilte, gilt es eine starcke Wette,
Ob nur einer findlich wäre, der nur einmal sorgt um mich:
Immer dünckt mich, wie auß Neide, nicht auß Gunst sie kümmern sich.


Alors, à tous mes pas présente,
Une chimère éblouissante
Fixait sur moi ses yeux dorés ;
Alors, prés verts, ciels bleus, eaux vives,
Dans les riantes perspectives
Mes regards flottaient égarés !


Se srdcem roztouženým ubohý
Já mladík vstoupil v široširý svět,
Bych v něm své štěstí hledal, sladké štěstí,
Po čem i červík baží ve prachu.
Přemítav mnoho, nevím přece posud,
Kde nalézt je, jak se ho chopit.
I tázal jsem se jiných, zmatená
Však rada jich mne nespokojila.
Co učiniti, ach! Co počíti?
Na rozbouřeném moři myšlének,
Co slabá loď, se klátím sem a tam!


L'aiuto, ch' impetrar santo, e divino
Bramate, e in questo tempio à me chiedete;
V'era mestier cercarlo più vicino,
E sò che più vicino il cercherete.
Per torvi al mortal vostro empio destino,
Non v'è d'huopo lo Dio, che qui vedete:
Non vi bisogna Apollo, ò 'l suo consiglio,
Ma vi bisogna ben d'Apollo il figlio.


Wollte nur, ich könnte legen
In dein Herz mein Herz, zu fühlen
Schmerz und Lust in gleichen Schlägen,
Gleiches Lieben, gleiches Zielen,


Ogni ora a chi aspetta pare un anno,
e ogni brieve tempo è troppo lungo:
color che 'l pruovon, molto ben lo sanno.
Io son di quei che dicon: "Ora la giungo";
e, quando ben nascessi come il fungo,
mi par che troppo al mio bisogno stia.


Mint honvéd-ezredes esett el apja,
Emléke szent volt, híre közbecsült,
S fiára is lesüt dicsfénye napja,
Dicsőségében ő is részesült;
Vigalmakon toaszt-részét kikapja,
Dicsvágyra éledt, szíve lelkesült,
Szerepre vágyott, s könnyűnek hivé, -
Hisz atyja híre félig már övé.


Dieu ! si je suis l'oiseau rasant la terre et l'onde,
Laissez-moi de mon fils presser la tête blonde ;
Mon fils ! grandi sans moi qui l'ai fait tout amour,
Sans moi, qui lui donnai tant d'âme avec le jour !
Dieu des faibles, mon Dieu ! si je suis votre fille,
Relevez mon passé dans ma jeune famille :
À mes tendres terreurs ne donnez pas raison ;
Laissez-nous dans un port contempler l'horizon ;
Dans ma précoce nuit allumez une aurore ;
Défendez aux chemins de m'emmener encore ;
Marquez de votre doigt une place pour nous,
Et ralliez le père aux enfans à genoux ! »


Laut aufschluchzete Thecla; es schluchzete Thecla die Jüngre,
Dunkel nur fassend den Sinn der schicksalbindenden Worte.
Aber der Vater entblößte das Haupt, und mit feyrlicher Stimme
Betet' er, über sich schauend zum sternebesäeten Himmel:


Rammenta a noi ch'egli, percosso intorno
da l'orride ferite, altrui perdona,
e vede aprir il ciel, che serba e dona
i premi eterni e invita a far ritorno.


رسمتك يا حبيبي في خيالي
ولم يرسم سواك بلوح بالي
جعلتك قبلتي محراب روحي
بقلبي في الهجير وفي الظلال
أهيم الى ليال كنت الفى
بها يا طيب هاتيك الليالي
وحقك ان وجدي فيك وجدي
وحالي لم يزل بهواك حالي
وقال العاذلون تسل عنه
وقلبي لم يكن آنا بسال
كتبت اليك عرض الحال لهفا
بدمع سح مني كاللآلي
ولم ارفع لغير الله امري
وهذا دين سادات الرجال


Das höchste Liebeswerk, das Menschen ist verliehn
Zu thun, ist, andere zur höchsten Liebe ziehn.


Talvez passes com outro que te diga ao ouvido
essas frases que ninguém como eu te dirá;
e afogando para sempre meu amor inadvertido,
te amarei mais que nunc e jamais saberá
Eu te amarei em silêncio, como algo inacessível,
como um sonho que nunca conseguirei realizar;
e o longínquo perfume de meu amor impossível
roçará teus cabelo e jamais o saberás


 We also shall be forgotten
         As these shall cease to b
 What will remain then? -  My lord, still
         The name of Tyrann»


Az ott ékeskedő virágok seregében
Melyiknek van elsősége felséged tetszésében?


Samaritana: el agua que yo quiero
entre las rosas de tus labios mana,
y es Dios el que te puso en mi sendero


Quel Dio ch'al ciel l'alme non vili sprona
Prego che voglia e fia, che dritto parmi,
O 'l ghiaccio in lei, o 'n voi spegner l'ardore.


Was hab ich meinem Schätzlein zu Leide gethan?
Es geht wohl bey mir her, und sieht mich nicht an;
Es schlägt seine Augen wohl unter sich,
Und sieht einen andern Schatz wohl lieber als mich.


Tys kouzelný tón hodin,
tys sladká ozvěna,
večera ticha hudba,
řeč houslí stlumená –
tys hudba má!


春前腊后物华催
时伴儿曹把酒杯
蒸饼犹能十字裂
馄饨那得五般来


Mientras,
detrás de tanta blancura
en la Tierra —no era mapa—
en donde el cero cayó,
el gran desastre empezaba.
          II
Muerto inicial y víctima primera:
lo que va a ser y expira en los umbrales
del ser. ¡Ahogado coro de inminencias!
Heráldicas palabras voladoras
—«¡pronto!», «¡en seguida!», «¡ya!»— nuncios de dichas
colman el aire, lo vuelven promesa.
Pero la anunciación jamás se cumple:
la que aguardaba el éxtasis, doncella,
se quedará en su orilla, para siempre
entre su cuerpo y Dios alma suspensa.
¡Qué de esparcidas ruinas de futuro
por todo alrededor, sin que se vean!
Primer beso de amantes incipientes.
¡Asombro! ¿Es obra humana tanto gozo?
¿Podrán los labios repetirlo? Vuelan
hacia el segundo beso; más que beso,
claridad quieren, buscan la certeza
alegre de su don de hacer milagros
donde las bocas férvidas se encuentran.
¿ Por qué si ya los hálitos se juntan
los labios a posarse nunca llegan?
Tan al borde del beso, no se besan.
Obediente al ardor de un mediodía
la moza muerde ya la fruta nueva.
La boca anhela el más celado jugo;
del anhelo no pasa. Se le niega
cuando el labio presiente su dulzura
la condensada dentro, primavera,
pulpas de mayo, azúcares de junio,
día a día sumados a la almendra.
Consumación feliz de tanta ruta,
último paso, amante, pie en el aire,
que trae amor adonde amor espera.
Tiembla Julieta de Romeos próximos,
ya abre el alma a Calixto, Melibea.
Pero el paso final no encuentra suelo.
¿Dónde, si se hunde el mundo en la tiniebla,
si ya es nada Verona, y si no hay huerto?
De imposibles se vuelve la pareja.
¿Y esa mano —¿de quién?—, la mano trunca
blanca, en el suelo, sin su brazo, huérfana,
que buscas en el rosal la única abierta,
y cuando ya la alcanza por el tallo
se desprende, dejándose a la rosa,
sin conocer los ojos de su dueña?
¡Cimeras alegrías tremolantes,
gozo inmediato, pasmo que se acerca:
la frase más difícil, la penúltima,
la que lleva, derecho, hasta el acierto,
perfección vislumbrada, nunca nuestra!
¡Imágenes que inclinan su hermosura
sobre espejos que nunca las reflejan!
¡Qué cadáver ingrávido: una mañana
que muere al filo de su aurora cierta!
Vísperas son capullos. Sí, de dichas;
sí, de tiempo, futuros en capullos.
¡Tan hermosas, las vísperas!
                             ¡Y muertas!
          III
¿Se puede hacer más daño, allí en la Tierra?
Polvo que se levanta de la ruina,
humo del sacrificio, vaho de escombros
dice que sí se puede. Que hay más pena.
Vasto ayer que se queda sin presente,
vida inmolada en aparentes piedras.
¡Tanto afinar la gracia de los fustes
contra la selva tenebrosa alzados
de donde el miedo viene al alma, pánico!
Junto a un altar de azul, de ola y espuma,
el pensar y la piedra se desposan;
el mármol, que era blanco, es ya blancura.
Alborean columnas por el mundo,
ofreciéndole un orden a la aurora.
No terror, calma pura da este bosque,
de noble savia pórtico.
Vientos y vientos de dos mil otoños
con hojas de esta selva inmarcesible
quisieran aumentar sus hojarascas.
Rectos embisten, curvas les engañan.
Sin botín huyen. ¿Dónde está su fronda?
No pájaros, sus copas, procesiones
de doncellas mantienen en lo alto,
que atraviesan el tiempo, sin moverse.
Este espacio que no era más que espacio
a nadie dedicado, aire en vacío,
la lenta cantería lo redime
piedras poniendo, de oro, sobre piedras,
de aquella indiferencia sin plegaria.
Fiera luz, la del sumo mediodía,
claridad, toda hueca, de tan clara
va aprendiendo, ceñida entre altos muros
mansedumbres, dulzuras; ya es misterio.
Cantan coral callado las ojivas.
Flechas de alba cruzan por los santos
incorpóreos, no hieren, les traen vida
de colores. La noche se la quita.
La bóveda, al cerrarse abre más cielo.
Y en la hermosura vasta de estos límites
siente el alma que nada la termina.
Tierra sin forma, pobre arcilla; ahora
el torno la conduce hasta su auge:
suave concavidad, nido de dioses.
Poseidón, Venus, Iris, sus siluetas
en su seno se posan. A esta crátera
ojos, siempre sedientos, a abrevarse
vienen de agua de mito, inagotable.
Guarda la copa en este fondo oscuro
callado resplandor, eco de Olimpo.
Frágil materia es, mas se acomodan
los dioses, los eternos, en su círculo.
Y así, con lentitud que no descansa,
por las obras del hombre se hace el tiempo
profusión fabulosa. Cuando rueda
el mundo, tesorero, va sumando
—en cada vuelta gana una hermosura—
a belleza de ayer, belleza inédita.
Sobre sus hombros gráciles las horas
dádivas imprevistas acarrean.
¿Vida? Invención, hallazgo, lo que es
hoy a las cuatro, y a las tres no era.
Gozo de ver que si se marchan unas
trasponiendo la ceja de la tarde,
por el nocturno alcor otras se acercan.
Tiempo, fila de gracias que no cesa.
¡Qué alegría, saber que en cada hora
algo que está viniendo nos espera!
Ninguna ociosa, cada cual su don;
ninguna avara, todo nos lo entregan.
Por las manos que abren somos ricos
y en el regazo, Tierra, de este mundo
dejando van sin pausa
novísimos presentes: diferencias.
¿Flor? Flores. ¡Qué sinfín de flores, flor!
Todo, en lo igual, distinto: primavera.
Cuando se ve la Tierra amanecerse
se siente más feliz. La luz que llega
a estrecharle las obras que este día
la acrece su plural. ¡Es más diversa!
          IV
El cero cae sobre ellas.
Ya no las veo, a las muchas,
las bellísimas, deshechas,
en esa desgarradora
unidad que las confunde,
en la nada, en la escombrera.
Por el escombro busco yo a mis muertos;
más me duele su ser tan invisibles.
Nadie los ve: lo que se ve son formas
truncas; prodigios eran, singulares,
que retornan, vencidos, a su piedra.
Muertos añosos, muertos a lo lejos,
cadáveres perdidos,
en ignorado osario perfecciona
la Tierra, lentamente, su esqueleto.
Su muerte fue hace mucho. Esperanzada
en no morir, su muerte. Ánima dieron
a masas que yacían en canteras.
Muchas piedras llenaron de temblores.
Mineral que camina hacia la imagen,
misteriosa tibieza, ya corriendo
por las vetas del mármol,
cuando, curva tras curva, se le empuja
hacia su más, a ser pecho de ninfa.
Piedra que late así con un latido
de carne que no es suya, entra en el juego
—ruleta son las horas y los días—:
el jugarse a la nada, o a lo eterno
el caudal de sus formas confiado:
el alma de los hombres, sus autores.
Si es su bulto de carne fugitivo,
ella queda detrás, la salvadora
roca, hija de sus manos, fidelísima,
que acepta con marmóreo silencio
augusto compromiso: eternizarlos.
Menos morir, morir así: transbordo
de una carne terrena a bajel pétreo
que zarpa, sin más aire que le impulse
que un soplo, al expirar, último aliento.
Travesía que empieza, rumbo a siempre;
la brújula no sirve, hay otro norte
que no confía a mapas su secreto;
misteriosos pilotos invisibles,
desde tumbas los guían, mareantes
por aguja de fe, según luceros.
Balsa de dioses, ánfora.
Naves de salvación con un polícromo
velamen de vidrieras, y sus cuentos
mármol, que flota porque vista de Venus.
Naos prodigiosas, sin cesar hendiendo
inmóviles, con proas tajadoras
auroras y crepúsculos, espumas
del tumbo de los años; años, olas
por los siglos alzándose y rompiendo.
Peripecia suprema día y noche,
navegar tesonero
empujado por racha que no atregua:
negación del morir, ansia de vida,
dando sus velas, piedras, a los vientos.
Armadas extrañísimas de afanes,
galeras, no de vivos, no de muertos,
tripulaciones de querencias puras,
incansables remeros,
cada cual con su remo, lo que hizo,
soñando en recalar en la celeste
ensenada segura, la que está
detrás, salva, del tiempo.
          V
¡Y todos, ahora, todos,
qué naufragio total, en este escombro!
No tibios, no despedazados miembros
me piden compasión, desde la ruina:
de carne antigua voz antigua, oigo.
Desgarrada blancura, torso abierto,
aquí, a mis pies, informe.
Fue ninfa geométrica, columna.
El corazón que acaban de matarle,
Leucipo, pitagórico,
calculador de sueños, arquitecto,
de su pecho lo fue pasando a mármoles.
Y así, edad tras edad, en estas cándidas
hijas de su diseño
su vivir se salvó. Todo invisible,
su pálpito y su fuego.
Y ellas abstractos bultos se fingían,
pura piedra, columnas sin misterio.
Más duelo, más allá: serafín trunco,
ángel a trozos, roto mensajero.
Quebrada en seis pedazos
sonrisa, que anunciaba, por el suelo.
Entre el polvo guedejas
de rubia piedra, pelo tan sedeño
que el sol se lo atusaba a cada aurora
con sus dedos primeros.
Alas yacen usadas a lo altísimo,
en barro acaba su plumaje célico.
(A estas plumas del ángel desalado
encomendó su vuelo
sobre los siglos el hermano Pablo,
dulce monje cantero).
Sigo escombro adelante, solo, solo.
Hollando voy los restos
de tantas perfecciones abolidas.
Años, siglos, por siglos acudieron
aquí, a posarse en ellas; rezumaban
arcillas o granitos,
linajes de humedad, frescor edénico.
No piso la materia; en su pedriza
piso al mayor dolor, tiempo deshecho.
Tiempo divino que llegó a ser tiempo
poco a poco, mañana tras su aurora,
mediodía camino de su véspero,
estío que se junta con otoño,
primaveras sumadas al invierno.
Años que nada saben de sus números,
llegándose, marchándose sin prisa,
sol que sale, sol puesto,
artificio diario, lenta rueda
que va subiendo al hombre hasta su cielo.
Piso añicos de tiempo.
Camino sobre anhelos hechos trizas,
sobre los días lentos
que le costó al cincel llegar al ángel;
sobre ardorosas noches,
con el ardor ardidas del desvelo
que en la alta madrugada da, por fin,
con el contorno exacto de su empeño...
Hollando voy las horas jubilares:
triunfo, toque final, remate, término
cuando ya, por constancia o por milagro,
obra se acaba que empezó proyecto.
Lo que era suma en un instante es polvo.
¡Qué derroche de siglos, un momento!
No se derrumban piedras, no, ni imágenes;
lo que se viene abajo es esa hueste
de tercos defensores de sus sueños.
Tropa que dio batalla a las milicias
mudas, sin rostro, de la nada; ejército
que matando a un olvido cada día
conquistó lentamente los milenios.
Se abre por fin la tumba a que escaparon;
les llega aquí la muerte de que huyeron.
Ya encontré mi cadáver, el que lloro.
Cadáver de los muertos que vivían
salvados de sus cuerpos pasajeros.
Un gran silencio en el vacío oscuro,
un gran polvo de obras, triste incienso,
canto inaudito, funeral sin nadie.
Yo sólo le recuerdo, al impalpable,
al NO dicho a la muerte, sostenido
contra tiempo y marea: ése es el muerto.
Soy la sombra que busca en la escombrera.
Con sus siete dolores cada una
mil soledades vienen a mi encuentro.
Hay un crucificado que agoniza
en desolado Gólgota de escombros,
de su cruz separado, cara al cielo.
Como no tiene cruz parece un hombre.
Pero aúlla un perro, un infinito perro
—inmenso aullar nocturno ¿desde dónde?—,
voz clamante entre ruinas por su Dueño.


أهب ببيانِكَ الصافي تدفق
وقف بالقدس واهتف في رباهُ
وقم نقضي الحقوقَ إذا دعينا
أليسَ الشرق يجمعنا حِمَاهُ
سلام الله من أبناءِ مصر
إلى أرض البسالة والفتوَّة
من المهدِ الذي هز البرايا
إلى مهدِ القداسة والنبوَّة
من الوطنِ الكريمِ على الليالي
إلى الوطنِ الكريمِ على الجوارِ
من الوادي الخصيبِ بلا نظير
إلى الوادي المكلّلِ بالوقارِ
وقد رقَّت حواشيه إلى أن
رأيتُ الطودَ يخضرُّ اخضرارَا
لقد فاضَ الجلالُ عليه حتى
كأن عليه من نورٍ إزارَا
تهبُّ به النسائمُ ساحراتٍ
كأنَّ أريجَها أنفاسُ موسَى
وتأتلق الحياةُ على الروابي
كأنَّ على الربى كفّ عيسى
وتنظر روعةَ الإِسلام فيه
وقد غَمَرَ المدائنَ واليبابَا
فحيث تديرُ في الأنحاءِ عيناً
فنورُ محمد ملأ الرحابَا
حللنا في ذراكم يومَ عيدٍ
بعدنا فيه عن مصر مزارَا
فألفينا لديكم ألفَ عيدٍ
تُنَسّينا الأحبةَ والديارَا
وكم عبرت بلا فرحٍ ليالٍ
وكم بالله أعيادٌ تمرُّ
وكيفَ تطيب أعيادٌ وتحلو
لصادٍ والفمُ المحروم مُرُّ
وكيف تطيب أعيادٌ وتحلو
إذا عزَّ التعاهدُ واللقاءُ
فإن العيدَّ عيدٌ يومَ تدنو
ويجمعنا التفاهمُ والإِخاءُ
بني القدس التفت فسر قلبي
جهودٌ بالشدائِد لا تبالي
أرى روحَ الحياة تفيض فيكم
وعزمكمو يفيض على الليالي
أرى أملاً وقلباً حيث أمشي
وأعثر بالحياة إذا التقيتُ
إلى أن قالَ قائلكم لديكم
بأقصى الأرض بحرٌ وهو مَيتُ
خرجنا أمس في ركبٍ جليلٍ
نؤدي للمنية ما علينا
فلما أن بلغناه جميعاً
وقر الركب عند الشطِّ عينَا
عجبتُ لمن يسمي ذاك مَيتاً
وقلتُ يمين ربي ذا افتئاتُ
أميتُ من يحيينا ابتساماً
وتشرقُ في جوانبه الحياةُ
نزلنا فارحين على ذراهُ
فراشاتٍ تحومُ فيه وَثبَا
يكاد المرءُ يشربه سروراً
كأن الملحَ فيه صارَ عَذبَا
أراغب قمتُ أهدي عن عليّ
تحياتِ الكريمِ إلى الكريمِ
وإن أشكر يداً لك وَهيَ تسدي
فتلكَ يدُ العظيمِ إلى العظيمِ


Die Lieb / der Seelen bestes Theil /
die halt des Liebsten Schläg für Heil /
an seiner Lieb sich so ergetz /
daß sie in Creutz sich seelig schätz.


Unendliches Geschrei und lautes Lärmen,
Wie Herden brüllen in den großen Ställen.
Die Klänge fallen und die Klänge schwellen,
Wie ein Orkan entsteigen sie den Schwärmen.


Ich weis, geliebtes Kind,
Daß meine Treu im Küßen,
Daß meine sanfte Bißen
Dir ganz zuwider sind.
Doch warum wiltu mich nicht brünstig küßen laßen?
Ich soll bey dir was mehr als Mund und Lippen faßen.


Als Tempe's Hirt vom Felsen vernahm!
Und der Kämpfer Schaar in Elis Gefild!
Als mit Tanz Sparta zur Schlacht eilend! Zeus
Aus des Altars hohem Gewölk!


Du dreier Treueste, die eine Mutter brachte,
darf ich noch so, wie vor ich mündlich oft getan,
auch itzund doch durch Schrift dich sicher reden an,
so lies diß Brieflein hier, das ich dir, Schöne, machte,


Nevyjasněný smutek to byl,
jenž chtěl, bych za ním šel...
V záhonech kroky své zapustil.
Květ po nich vad’ a mřel.


Or quasi un sol tra le più chiare fonti
vedrommi ir lampeggiando, onde al mio nome
anco il Nilo e l'Idaspe inchini 'l corno.—


Dich ruff' Ich an aus Hertzen Grund':
Erwekk in Mir zu dieser Stund'
Ein reüendes Gemühte.
Mich dürstet als ein dürres Land
Nach diesem süssen Himmelspfand'
Und unerschöpften Gühte.
O du verborgnes Manna, komm'
Und mach' uns arme Sünder from;
Du Lebens Tranck so hell und frisch,
Der du bezierst des Herren Tisch,
Verschaffe, daß von uns hernach
Auch fliessen müg' Ein Freudenbach!


Milvoj jest to, vyhoštěný
Z blízké vlasti křesťanů;
Druhdy rytíř oslavený –
Nyní vězeň pohanů.


tausendmal aus allen Tagen tauchend,
Nächte ohne gleichen von sich ab
fallen lassend, alle wie zu knapp;
jedes Bild im Augenblick verbrauchend,
von Gestalt gesteigert zu Gestalt,
teilnahmslos und weit und ohne Meinung –,
um auf einmal wissend, wie Erscheinung,
sich zu heben hinter jedem Spalt.


Z potůčka, jenž se blyskotá,
ční metlic různé květy,
roj mušek nad nimi v slunci hrá,
své tance slaví a vzlety.


رأيت في جلّقٍ غزالاً
تحار في حسنه العيون
فقلتُ ما الاسم قال موسى
قلت هنا تحلق الذقون


Ich ging im Feld. Die Drossel schlug.
Ein lindes weiches Wehen trug
Von einem wilden Apfelbaum
Ein Blütenblatt, einen Frühlingsflaum.
Da kam aus Osten, hügelab,
Trug keinen Hut und keinen Stab
Und führte keinen Ranzen mit,
Der Tag im leichten Wanderschritt.


sí mi governa il velo
che per mia morte, et al caldo et al gielo,
de' be' vostr' occhi il dolce lume adombra.


Byl pouze jeden; naděje
se usmála na Práva sluhy.
Než žurnálu Bůh nepřeje,
kandidát uzdravil se druhý.
Povídačku starou zpívám dneska vám:
karafiát sem a karafiát tam,
znám ho, znám.


Und es ist zerronnen,
Was ein Traum nur war;
Winter ist gekommen,
Bleichend mir das Haar.


A tamo ony hrozné tvrze byly:
Vaux... Douamont... vzpomínky šedé, zlé,
tam L’homme mort. Slunce na ty Thermopyly
zdá rozlevat se znaveně a mdle...


a v objetí se druha svého zřítil.
V tom strašnou chvíli blížiti se cítil,
i ztratil zrak i sluch, sjel na zem prudce
a mechanicky sepjal mdlé juž ruce
a vyznával se, šeptaje, z všech hříchů,
svou řekl divokost, svou řekl pýchu
a nezatajil ani ten hřích sladký,
jenž tak se trestá proto, že tak krátký:
hřích milování děvčátek a paní.
I začlo proň to těžké umírání,
rty chvěly se a Roland tušil pouze,
co zmírající říci chtěl v své touze:
„Svůj ráj mi otevř, Bože svrchovaný,
za všecky moje v nevěřící rány
a žehnej Karlu i Francii mojí
a nejvíc Rolandu, jenž vedle stojí!“
Dál nemohl, rty počaly se chvěti,
pad’ na zem, jak byl dlouhý, ve objetí
jej tiskla smrt juž. V dálce kdes vyl šakal
a Roland hlasně nad přítelem plakal.


Nesta hora santa,
orai em meu altar de linh
Dominus vobiscum!
Meu senhor está em mi
Bendita sou entre as mulheres!
Alisai-me com carinho,
Curvai-vos,
Beijai meu ventre
E entre orações
E cantos
Explorai meus encanto
Abri minha alma-missal:
Sou a boa-nova
Que se renova a cada leitura
Em mim, profana escritur
Tomai meu seio:
É o vosso pão,
Pão da vida
Retorcida de praze
Comei-o com sofreguidã
Levai meu cálice à boca,
Bebei do vinho que escorr
Quem bebe deste vinho
Só morre de amo
Vinde a mim,
Vosso reino,
Sou ofertório inteir
Comungacomungai meu prazer
Amai-me
- Amé


¡Oh, fuerza extraña!, ¡oh, gran poder secreto,
que puede un solo beso en solo un punto
los dioses aplacar, dar ley al cielo!


بدتْ قمراً لهُ حظي ليالي
وجسمي في هواها كالهلالِ
ولاحتْ في المرآةِ فقلْ سماءٌ
تولتْها الملائِكُ بالصقالِ
ترقرقَ حسنها فيها فقالتْ
وفي الطاووسِ طبعُ الاختيالِ
وكانتْ كالغصونِ أصبنَ نهراً
فداعبْنَ الظِّلالَ على الزلالِ
وكنتُ لها بواحدةٍ قتيلاً
فكيفَ بها اثنتينِ على قتالي
دعوها تدرِ منها ما درينا
وتنظر ما نظرنا من جمالِ
فما مرآتها إلا كتابٌ
يعدُّ لها جناياتُ الدلالِ
وما اتهمتْ محاسنها ولكنْ
يكونُ سجيةً مرحُ الغزالِ
عساها صدَّقتْ ما أخبروها
بأن الطيفَ يسمحُ بالوصالِ
فلازمتِ المرآةَ كما أراها
تحاولُ أنْ تُظَّفرَ بالخيالِ
وللحسناءِ آمالٌ وماذا
يؤملُ في السما غيرُ المحالِ
فيا مرآتها وصفاءَ قلبي
وعصرَ طفولتي وخلوَّ بالي
ويا حظّي وحاجبها ودهري
وطرتَها وعينها وحالي
تقلبتِ الليالي بي ولما
يرعني إن تقلبتِ الليالي
كأني صرتُ مرآةً لدهري
يرى يها محاسنهُ البوالي
فلم ينظرْ جبيني قَطُّ إلا
تنفسَ فيهِ بالهمِّ العُضالِ
فدَيتُكِ ساعةَ المرآةِ طولي
أمدكِ من لياليَّ الطوالِ
فما أحلى إذا وقفتْ إليها
تبالي بالجمالِ ولا تبالي
وبانتْ في الحليِّ طريقَ سبقٍ
لتستبقَ اليمينَ معَ الشمالِ
وأعيى كفها الشعرُ اختلافاً
كما تعيى الهدايةُ بالضلالِ
ولاحتْ في لواحظها سِمَاةٌ
كا تجري المنيةُ في النّصالِ
فلو نطقتْ لنا المرآةُ عنها
إذاً قالتْ تباركَ ذو الجلالِ


Manzanas son de Tántalo, y no rosas,
Que pronto huyen del que incitan hora
Y sólo del Amor queda el veneno.


He jag se ut de Hüsen, he jag se ut de Schün,
Dar neem he Gut un Geld herut un Füer lę he in.


一片孤城罩紫烟
松阴桂影戟门前
散衙日永浑无事
静坐焚香候九仙


Mein Auge aber –
Mein hellsichtiges Auge,
Schaute Bilder und Zeichen
Und durchdrang
Die Herzen der Menschen ...


Sekeru hned odhazuje,
bílou břízu obvazuje.


Dech hříchu omamný když vábí ve své lůže,
oroduj za nás!
Svou vůni v hruď nám vylej, mystická ó růže,
oroduj za nás!


أكاتب خط الوصل حرر لي الضبطا
عسى مالكي في الحب أن يثبت الخطا
فنسخة خدي اليوم بالسقم قوبلت
ألم تر فيها الدمع قد أوضح الكشطا
على الروح قد شارطت في الحب مهجتي
فلم تأب في شرع الهوى ذلك الشرطا
فسهدي ونومي حين بانوا احبتي
فهذا دنا مني وهذاك قد شطا
فان كان ذلي في الغرام رضاهم
فاني ارى عزي بغيرهم سخطا
فهم أينما حلوا عليهم تربطي
ولم أستطع حلّا لديهم ولا ربطا
نثرت على سفح المحاجر ادمعي
عقيقا ومنها قد نظمت لهم سمطا
نسيت بهم آرام غزلان رامة
وكثبان نعمان وبانتها الوسطى
ولو لم يكن سقط اللوى منزلا لهم
لما اشتقت حي العامرية والسقطا
عريب بذكراهم اهيم صبابة
كأني نشوان وما ذقت إسفنطا
بهم صار عقد الشمل منتظما ولم
نجد برسول الله يوما لهم فرطا
هو العاقب الماحي محا الكفر سيفه
كذا قلم الشرك انبرى وبه انقطا
كذاك حروف الخط قد نطقت له
وقد كان لا يدري الهجاء ولا الخطا
ومن اصبعيه الماء فاض وقد جرى
ممينا فروّى الجيش واليلد القطحا
يمينا به لم تدر قبضا يمينه
فديت بدا شهوى السماحة والبطسا
فمن قاس بالانواء نائل جوده
فقد زاد حدا في القياس وقد خطا
اجل الورى قدرا واكرمهم يدا
واعظمهم زهدا واكثرهم إعطا
واصحابه الرهط الكرام أولو التقى
فاكرم بهم صحبا واكرم بهم رهطا
اسودٌ ترى في كل يوم كتيبة
لبيضهم شكلا وسمرهم نهقطا
لهم شاد في العلياء مجدا ورفعة
ووطأ لهم بالانيق الزهر ما وطا
وفي المهد قد ارضعت يدي مديحه
وهمت به من قبل ان اودع القمطا
وما زلت مشغول الفؤاد بمدحه
لعلي ارىا لي من شفاعته قسطا
تصرح شوقا بنت فكري بذكره
لعل يد الاعذار تمشطها مشطا
وتكتب في سوق الرقيق رقيقة
وتلبس من وشي القبول لها مرطا
وعيش هواكم لا تغزلت بعدها
ولا عدت خلخالا ذكرت ولا قرطا
فيا سيد الكونين انت وسيلتي
اذا ضاق بي ذرعا واوسعني قمطا
فقد ضاع عمري وانقضى زمن الصبا
ولم اتعظ جهلا بلمتي الشمطا
ولكن بك الغفران ارجو تكرما
اذا ضبطت اعمال اهل الشقا ضبطا
عليك سلام الله ما سح وابل
من المزن وانهلّت سحائبه سقطا


Žehravost! co neřest na sadě
Ty se jevíš v lásky zahradě.
Záhubný se v tobě
Jed ukrývá,
Jenž se v duši vrývá
Probouzíc jí k stálé zlobě,
V srdce bodá,
Je vyhlodá,
Všecku zdravotu vyhání
Z mysli nakvašené
V nemocném si počínání
Duše poplašené!
Jeť to látka pro malíře,
Vylíčiti onu vášeň,
Jíž ublednou mladé líce,
Jíž se zbouří vřelé srdce
K šílenství, jejímžto vznikem
Oči v zášti se zajiskří
A v hořkosti ústa ztřesou!
Tamo viz! na basiliku
Žofínskou svůj upři zrak,
Mezi věže Cařihradu.
Krásná jako hvězda nebes
Ale bídně uvězněna
Tamo úpí Iréna.
Nejskvostnější ona klenot
Moslemínské kořisti.
Příroda-li ustředila
Tolik vnad a spanilosti,
Tolik krásy v tomto tvoru
By nádechem surovcovým
V rukou hrubých uvadla?
Dravý tygr, zpupný Tatar,
Jehož otrokyní jesti,
Na chvílku se ojařil
A pohrává kadeřmi
K nohoum mu pokleklé děvy.
Tu hle prstem krvavým
Závoje odhalí řásy.
I žasli uzřením krásy,
Jakouž před tím nezvídaly
Zraky jich. Kol stojící
Surovcovi dvořeníné.
Projevili podivení
V neukrytém uchvácení.
Tím se zbouřil divoch ten;
Závist, že ne jediný
Jest on svědek těchto vnadů,
Ďábelskou mu dala radu.
„Otroci vy proklatí!“
Zahřmí slovo násilníka,
„Myšlenkou jste poškvrnili
Pohledem svým děvy krásu.
Tím jste poškvrnili slávu
Vašeho též sultana!“
Ihned bleskem ostré zbraně
Uťal krásnou děvě hlavu.
Nebylo jí poznat strachu;
Mžikem koulila se v prachu!


Wer wird mir geben, daß ich dich,
Mein Bruder Jesu, küsse
Und deiner Liebe völliglich
Ohn alle Furcht genieße?
Wer wird mich über mich erheben
Und in dir gänzlich machen leben?


Der Anfang von den jungen Jahren
Sol auch der liebe Wachsthum seyn,
Da sol das zarte Volck zu paaren,
Die stillen Küsse von sich streun,
Da sol die junge Sehnsucht spielen,
Und Flammen in der Seele fühlen.


Tartar und Mongole mit Griechenfraun,
Cherusker mit gelben Chinesen,
Eisbären mit schwedischen Nachtigalln,
Türkinnen mit Irokesen.


Trhá zemi, množí zrady,
ničí krovy,
předkův lány, předkův sady,
předkův rovy;
loupí pole, hvozdy, háje,
mlýny, splavy,
staré zvěsti, staré báje,
mladé hlavy.


Ať si kdo chce, co chce říká,
že zní krásně, neb jen kviká,
trojnohého společníka,
klavír ráda slýchávám,
hraji-li, on mluví sám.


Alma gentil, ch' hai, notte e giorno, aspersi
i ligustri del volto e gli amaranti
di molli perle, che da gli occhi santi,
mirando al tuo signor, languida, versi;


وبركة حفة بنيلوفر
ألوانه بالحسن منعوته
نهاره ينظر عن مقلة
ساجية الألحاظ مبهوته
وإن بدا الليل فأجفانه
في لجة البركة مسبوته
كأنما كل قضيب له
يحمل في أعلاه ياقوته


Ó mochno, milá sestřičko,
též já jsem vyšel raníčko
vstříc nové vesně v jarní den,
jak ty jsem mrazem popálen –
má mochno jarní.


范郎辞翰尽堪夸
五色卿云簉彩霞
不寄冷官王仲子
封题偏到绣衣家


Snad v rozkladu už byla mrcha drahá.“
Jí Tilly zhrd a dobře učinil
a Maxmilian za vousy se tahá,
a kleje, bez vojsk jsem, jed mi je zbil!


إنّ الأميرَ المُعلَّى في مَعالِيه
أَدَقَّ حَظَّي وقد جلَّت أياديِه
فَرُحْتُ كالطائرِ اسُتلَّت قَوادِمُه
وليسَ تعلو به ضُعفاً خَوافِيه
لقد عفا شَطرُ رسمي من مَكارمِه
وليسَ يُعجِزه إصلاحُ عَافيهِ
إن البِناءَ إذا ما انهدَّ جانبُه
لم يأمَنِ الناسُ أن يَنهدَّ باقِيه


Facta è mo pace de la dolce guerra,
posto ha silentio Amore a l'arco, ai stocchi;
ma 'l cel più bello et più beato fasse.


Nun geht der Wald zu Ende,
Im Dorfe mach ich halt,
Da wärm ich mir die Hände,
Bleibt auch das Herze kalt.


Oh kedves, kit az én lelkem epedve várt
Minden perceneten, s érted imádkozott!
Oh ifjú, kit az én szívem ezer közül
Választott! de az ég szívemet eltöré!
Eljöttél, hogy ezen néma falak között
Esdeklő szeretőd könnyeiben feredj?
Eljöttél, hogy alélt lelkem előtt kinyisd
Elvesztett örömünk hajdani édenét?
S hogy még egyszer örömkönnybe borult szemét
Lóridnak karodon zárja be a Halál?


后同环村尽溯游
凤山寺下换轻舟
舟人努力双篙急
引得清溪逆岸流


A proto víc chci lásky mít
než dosud v ňader hlubině,
by někdy z ní zbyl pro tebe,
jen pro tebe kus jedině.


Und sagte: »Wir verzeih'n;
Ihr schmiegt am Ende doch
Euch noch geduldig ein
Ins läst'ge Ehejoch!«


Donca, fraa Sist, per quella gran golascia
del dinar che el le rod e el le sassina,
ci s'è trovaa on bell dì in de la mojascia
con trii impegn tutt al cuu in d'ona mattina,
messa con ciccolatt al Paradis
corp con candira in Borgh, torcia a Bovis;


« Comme on voit un seigneur aux portes du château
Donner aux affamés les restes de sa table,
Vous nourrissez le monde, ô maître charitable,
Et les petits enfants baisent votre manteau.


Ó hmoto, díky, že jsi rozkvetla
do pozdních dnů mých nejkrásnější básní,
že utkalas ji vroucně ze světla,
jež úsměvem i černou chvíli zjasní.


Я здесь один, совсем один —
В том смысле, что интеллигента
Ни одного здесь не Вершин
Сосновый гово Речки лента
Зеркальная в кудрях долиОтрадны шелесты долин
И влажная влекуща лентСреди людей я все ж один,
И, право, тоньше шум вершин
Для слуха грез интеллигентИскусство — для интеллигента:
Среди невест лишь он один
Ждет, чтобы даже кинолента
Струила аромат долин,
И свято любит свет вершиСтремитесь к холоду вершин,
Привыкшие к теплу долин,
Беря пример с интеллигентПусть из ползучих ни один
Не падает, виясь, как лентМилей всех лент — любимой лента,
Она превыше всех вершиВнемлите, жители долин,
Всей гамме чувств интеллигента:
Взлет — смысл единственный один!


Szántó barnítja távolabb a zöldet,
pilledt jószága már alig kocog:
a fény elhagyja lassankint a földet
s az üres égbe visszapárolog.


Statek rozmrhal svůj i o jmění připravil jiné;
mužem slovutným jest, nebo o něm se roznese pověst.


Ruhig schlaft ihr bei uns ein
In der Wasser grünem Schein,
Höret keine Kinder schrein,
Fühlet keine Liebespein,
Liebet ohne Eifersucht,
Findet alles, was ihr sucht.


L'una dice - E mie' pulcini
par che sien tutti 'ndozzati;
e' si son pien di pollini
e son tutti spennacchiati -.
L'altra dice: - I' ho serbati
tutti quanti e mie' capegli;
esconmi tutti e più begli:
el mal seme mi s'è appiccato -.


Ach! ich denke noch der Stunden, als mir durch mein andres Jahr
Kaum der zarte Fuß zum Gehen stark genug geworden war;
Als der Mund kaum fähig schien, dir die Sylben nachzulallen,
Wie dir meine Lehrbegier damals schon so wohl gefallen.
Ich erinnre mich der Zeiten, da ich dir im Schooße saß,
Und, nach deiner Unterweisung, etwa deutsch und römisch las.
O wie lieblich wußtest du bald mit lockenden Geschenken,
Mit Versprechen, Scherz und Lust meine Neigungen zu lenken.
Durch die väterliche Klugheit ward die Arbeit mir ein Spiel:
Denn sie machte, daß mir alles, was mir nützte, wohlgefiel.
Mit den Jahren wuchs dein Fleiß, und so ist mein Schülerorden,
Der viel tausend Knaben quält, mir ein Paradies geworden.


أقسمت ما رزءك مما يهون
يا غارقاً حتى بدمعِ العيون
وواجب يا فرع نوح الورى
عليك من قبل حمام الوكون
وإنما قومك شهب الهدى
في الأجرِ من صبرهم يرغبون
صبراً بني الأنصار عن كوكبٍ
قد سهرتْ شوقاً إليه الجفون
وغصن علمٍ في رُبى سؤدد
قد مات بالماءِ خلاف الغصون
لهفي على ذاك الهلال الذي
شقت له السحب ثياب الدّجون
لهفي على دينارِ خدٍ له
عاجله الدهر بصرفِ المنون
وغيضت على العلياء في حالتي
غيظٍ وغيضٍ وطمت من شجون
إنا إلى الله فقد كانَ ما
خاف أبو تمامها أن يكون
هذا على أن اللقا بيننا
مقترب الآماد فالأمر دون
إن منع الغياب أن يقدموا
لنا فأنا لهم مقدمون
عزاء مولانا وتسليمه
فكل خطب قد عداه يهون
ما سخنت فيها عيون الورى
حتى تجليت فقرت عيون
فلا خبا شخصك عن معشرٍ
إلى العلى بالنجمِ هم يهتدون


Das läßt sich auch begreifen.
Hält sich der Narr für klug genug,
So gönnt es ihm der Weise.


Frisch auf zum Kampff! Zerstreu, was dich betreugt!
Si fallen hin, di dich verletzet!
Schau, wi dort ist des Feindes hertz durchfeigt!
Er zagt, der dich gering geschätzet.
Wi David dort den Ris durchfährt
Mit seinem eignem Heldenschwerd:
So thustdu auch, weil aller Geist versunken;
Der Risenstahl wird von dem Risen trunken.


Ha majd akik bübájaidnak
Üdvözitő fényéből ittak,
Rég elfeledt a léha had;
Kinek elérhetlen vagy, messze,
Lelkében mint halhatlan eszme
Emléked él és fönnmarad.


Schaw dorten jetzt im Garten/
Am Oel- bekandten Berg/
Er jhnen auß thut warten/
Vnd weidets vberzwerch.
Dort findens vnverdrossen
Auch tranck bey schönem graß/
Weil Cedron kombt geflossen
Zu nechst in feuchter straß.


A co zvuk ten táh’ se do daleka
pastvinou jak tvorstva povzdech žalný,
zdálo se, že tmí se obzor dálný,
mysliti já musil na člověka.


Für Gesetz und Ordnung fügsam,
Strebt der franke Geist nach Wahrheit;
Und die Red' in holder Klarheit
Hallet biegsam
Apollons Hall!
Bald vereint sich Kraft und Schöne
Bald mit Wohllaut Wohlbewegung;
Jedem Schwung' und jeder Regung
Folgt der Töne
Gemeßner Fall!


Suche den Weg nicht
Aus dem Steingestrüpp.
Bleibe
Pilaster ...


V městě úžas. – Radní páni v spěchu
svolávají obec, bez oddechu
do zbraně zvou všechny, ku stráži.
Rudou září zarděly se hory –
hoří Novgorodských bílé dvory,
dým a křik až k městu doráží.
Na poplach zas bijí zvony hranou,
v pýše Vasil před zamčenou branou
prochází se, boky podpírá:
„Do děr zalezli jste, plémě myší?“


Igen hullnak, vesznek szegín köresztyénök,
Királ zászlójára tizenhat terekek
Választattak vala, levágnák, vesztenék.
Az zászlót levágák, zászlótartót megölék.


Das Blümlein zerstoben auf grüner Au,
Das Wölkchen verschwunden am himmlischen Blau,
Das Mägdlein versunken im leichten Kahn,
Es steiget die Flut die Höhen hinan.


harç


Je disais aux muses plaintives :
" oubliez vos malheurs récents ;
Pour charmer l'écho de nos rives,
Il vous suffit de ses accents. "
Mais du poétique délire
Elles brisent les attributs.
Il vient d'expirer sur sa lyre :


Je po vsi plno hovoru a smíchu, vtipů, hluku,
že starý Kocour říkat jde o mladé Káče ruku,
i řekli jedni: „Posedl ho ďas“
a druzí opět: „Má už věru čas,
že přece se též rozeplál to po manželství tužbou.“
A on táh zatím ke Káče i s tlampačem i družbou.


Čím Tys byl mně, a čím já Tobě, bratře milý,
to cítí pouze duše má, a duše Tvoje; –
my věrně spolu jdeme k vznešenému cíli,
a s úsměvem a klidem dáváme se s nepřáteli v boje...


Daß ich Dir in Versen schreibe,
Ist, um Dir zu zeigen nur,
Wie ich bis zum Tode bleibe
Dein getreuer Troubadour.


Çierto bien siento que no fue terrena
aquella flamma nin la su furor
que vos inflamma e vos encadena,
ínfima cárcel, mas çeleste amor


„Nejsem zjev a nejsem přelud,
Prokop já jsem, sluha boží,
první opat monastýru,
odkud hněvně vyhnali jste
moje syny, moje bratry,
strážce jsem té země české,
jejíž jazyk rváti chcete
lidu z úst a poněmčit jej.
Vstal jsem z hrobu, prosil Boha,
nebo nelze dél se dívat,
co ta vaše chasa tropí
zde, na místě svatých činů,
zde, na místě velké práce,
divů, kterých nechápete.
Dvakrát zjev můj varoval vás
darmo – vždycky k plným číším
navrátil se celý konvent,
teď juž mlčím. Ale vari
odsud, z Prahy, z celé země!“


Komm, banger Sorgen Feindin, edle Dichtkunst,
Komm, du, den meisten unbekannte Tugend,
Komm, du, von wenigen erfahrne Freundschaft,
Führ auch itzt den Kiel.


yalınlığıyla görünmekte sanuyanası uyku bu


Tengo una Virgen modelada en cera,
ante la que arde extática mi vida,
cual si fuese una lámpara encendida
que en honor de un amor se consumiera


A Vilma kráčí mechem, po skalách
i po kořání, pod srostlými stromy,
kde nezbloudila by ni v nočních tmách,
neb všecky kmeny jsou jí povědomy
jak milí druzi, již s ní vyrůstali
a šestnáctkrát s ní jaro přivítali!
Již nezpívá, již sotva kvítka hledá;
čím výš ji vede pouť ta, stoupajíc,
čím strměji se stráně před ní zvedá,
tím vážněji se smuší její líc,
až na vrcholu nejsráznější hory,
kol obestřené hvozdů velebou,
na lysé skále nad šumnými bory
zří obraz matky boží před sebou,
jenž v nejskrovnější kapličce tu visí.
A Vilma vzhlíží v žalostné jí rysy
a pod obrázek vínek věsíc, kleká,
a duše její dětinná i měkká
slib opakuje s předsevzetím vroucím;
chceť otce smířiť s Otcem všemohoucím
a podává své srdce v oběť za to.
Jest jí tak slavno, pokojno a svato,
jak všecky vášně, všecky světa touhy
by před nebeským mírem vůle té
se rozplývaly v klamný přelud pouhý;
a símě božské, v srdce naseté
výš pučí modlitbou, jež vzlétá k Bohu.
„Dej, Soudce věčný, ať jak chci, tak mohu!
Ó přijmi oběť, k níž se dítě hlásí,
a dopřej, Otče, otci za ni spásy!
Já nechci dbáti, kam se srdce skloní,
já dám je v oběť, – posvěť Ty je pro ni!
Buď milosrden k otce mého vině!
Shov, Pane! odpusť duši mateřině,
že pouto přetrhla, jímž Tys ji vázal,
řeč zavrhla, jíž Tys jí mluviť kázal,
neb v světě souzen svatou vůlí Tvojí
nám jazyk, rod i domov, s nímž nás pojí
Tvá moudrosť božská; kdo jej zapře, hřeší!
Dej, Bože můj, ať šťastnými jsou Češi!
Již poznávám Tvou svatou, mocnou vůli:
jsem po mateři Češkou, srdce půlí
s tím lidem bídným trpím, lkám a želím,
chceš, bych mu náležela srdcem celým,
a zasnoubils mě rodu toho synu,
bych rodu svého odpykala vinu!“


Dises ward kaum ausgesaget,
Als ihn Libewig begrüsst:
Libewig, di ihm behaget,
Durch di alles Leid versüsst!
Er begunte strakks zubrennen,
Wi si bot di Lilgenhand:
Seelig fing er sich zunennen,
Weil er seinen Trost erkand.


Dnes nevzbudí světla záplava,
v níž dálná se koupají pole,
ni jediný kvítek... třaslavá
se ostřice v pláni chví holé.


O dat iß recht ein gode arth/
Wat hefft menn mehr thor hennefart
Nödig/ alß solcken Namen?
Wy nehmen nichts mit uth de Welt/
Laten hir unse guth und gelt/
Salich sint alle Framen.
Herr Hack will gy mit buten gahn?
Ick moth min Water eins affschlan.


V Ukrajině, na Podolí
Ach, kozáka srdce bolí.


我名公字偶相同
我屋公墩在眼中
公去我来墩属我
不应墩姓尚随公


Als er sich bückt und küst aus Demuth ihre Schuh,
Fährt ihm der Käffer auff, wie fest er zugeschlossen,
Drein springt der kleine Narr, und reist ihm diesen Possen,
Was schämstu dich [?] dis Thier spricht seinem Bruder zu.


N. 1956, 2. 12.


Nach mildem Abendregen
Die Lüfte kühlend wehn;
Des Landes reicher Segen
Dampft auf zu blauen Höhn.
Duft kommt herangezogen
Von Blumen, Kräutern grün,
Die unter goldnen Wogen
Des Ährenfelds erblühn.


Byl to chmurný pohled, jak to děcko
zvadlo bledé hochu v náručí!
A přec v objetí mém leží všecko,
šťasten, kdo se líbat naučí.
Slzy sice o mě cinkají,
umíráčky tklivě klinkají,
ale pod mým pláštěm kovovým
svět se skryje se vším bolem svým,
vnějšku života jsem clona pouhá.
Rozum ráda; srdce se mi vzpírá,
kdo má srdce, nikdy neumírá!
Není pravda ve mně, jenom touha,
pravda v protivě je skryta mojí.
Náhodně se kletá světem klátím,
máchnu, nadějí vůz náhle zvrátím,
bdíc vždy, se životem věčném v boji.


Tvé kdy srdce mé, o dívko, hřálo:
Jak to jsem libostně ještě žil!
Věk zlatý tenkráte můj, hle, byl,
Tvé když očko na mne jasně plálo.


" أنا" أو "هو"
هكذا تبدأ الحر لكنها
تنتهي بلقاء حَرِج:
" أنا وهو"


Ve spěchu okřídleném zniknou v hřbet,
tvůj zažehná rmut nebi vzácný smích
a stesku hradby všechny odnese
a rozluky glób slzy osuší.


Der Staat ist aller Dichter Richter,
Vivallerallerallera!
Er will nur approbierte Dichter.
Vivallerallerallera!
Drum nehmt das Landrecht stets zur Hand
Und finget wie ein Officiant!
Vivallerallerallera!


Siehst unser Hüttlein du im Abendschimmern? –
Es lacht hinaus ins öde Heideland,
Als wohnt' in ihm das Glück, das uns entschwand,
Und nicht ein finstres Paar von Menschentrümmern.
Aus einer andern Zeit, der guten alten,
Als noch das Glück geruht in Hüttleins Schoß
Und reicher Segen das Gefild umfloß,
Hat es die heitre Miene sich erhalten.
Hier sah man einst in schönen Sommertagen
Die frommen Lämmer auf der Weide springen,
Hier hörte man die Hirtenflöte klingen
Und im Getreide hell die Wachtel schlagen.
Hier zog der Pfad durch frische Wiesengründe,
Daß abends er dem fröhlichen Gesellen
Den schnellsten Weg zu seinem Liebchen künde.
Nun wiegt kein Saatfeld seine goldnen Wellen,
Und alles schläft in tiefer Heideruh;
Der Pfad hat nichts der Liebe mehr zu künden,
Schloß trauernd seine grünen Lippen zu;
Und ringsumher Vergessen und Verschwinden.
Das Hüttlein nur mit seinem Lindenbaume
Ist nicht erwacht aus seinem holden Traume.
– Ihm gleicht die Erde jenseits unsrer Heide;
Ob längst das Glück aus ihren Armen floh,
Die Erde tut, wie einst, noch immer froh
Und schmückt sich gerne mit dem Blütenkleide;
Getreu der alten, schon gedankenlosen
Gewohnheit, trägt sie jährlich ihre Rosen. –
Hab meine Lust, im Hüttlein dort zu hausen,
Es ist so leicht gezimmert, leicht bedacht;
Da hören recht wirs, wenn die Winde brausen,
Wenn unser Schätzel kommt, die Wetternacht.
Bin gerne dort in heitern Abendstunden,
Wenn schon der letzte Sonnenstrahl geschwunden;
Wenn hell zu Sternen Sterne sich gesellen
Und unsre Hunde auf zum Monde bellen,
Weil sich der stille, blasse schleicht heran,
Als wollt er diebisch unsrer Hütte nahn
Und uns mit seinen leisen Silberhänden
Den leichten Schlaf durchs Fensterlein entwenden. –
Freund! höre doch! wo wandert deine Seele,
Derweil ich hier von Hütt und Mond erzähle?


– „Ó mně se zdála divověstná báje:
Tys vítězil, tys podrobil si svět,
tys ještě válčil, až jsi dobyl ráje
nám Husitům, nám vojům božím zpět.
Mým srdcem přece chvěla hrůza tajná, –
já, první matka v ráji, tiskla jsem
dvé dítek v loktech, Abela – i Kaina!


幽阁焚香万虑凝
下帘胎息过禅僧
玉堂分照无人后
消尽金盆一碗冰


S a barna társ a szirton
Károgva szólt:
«Vitéz van ott az órmon,
Halvány és holt.


dumanlı dağın çobanı garib yıldız


Černý vůz se padlým sněhem
kolotavě plouží, –
ještě hana těsnou rakev
staré panně ouží.


يا باسطَ العدلِ في بَدْو وفي حَضَرِ
ورافعَ الجَوْرِ عن اُنْثَي وعن ذَكَرِ
أَبدعتَ في كلِّ فضل كلَّ مُعجزةٍ
غَرّاءَ ما عُهِدتْ من قبلُ في بَشر
زادتْ على كلِّ مخلوقٍ فأَيْسَرُها
مِلْءُ الزمانِ وملءُ الأَرضِ والسِّيَر
وصاغَك اللهُ في خَلْقٍ وفي خُلُق
مِلْءَ القلوبِ وملء السمع والبصر
يا أفضلَ الناسِ لم تُنْسَب إلى لقبٍ
إلا فِعلُك أَوْفَى منه فافْتخِر
وما دُعيتَ بشاهِنْشَاهَ فاعترفتْ
به الملوكُ على جهلٍ ولا غِرَرِ
لكنْ رأتْ شرفَ الإقرارِ وهْولها
أَمنٌ أجلُّ من الإنكارِ والخَطر
يَستعظِم الخَبر الإنسانُ عنك وفي
مكانِ خُبْرِك ما يُغْنِى عن الخَبر
يا دوحةَ الرُّتَبِ العُليا لقد لَحظتْ
منك العيونُ كما لا ليس في الشجر
كَرُمتَ أَصلا وفرعا ثم جئتَ بما
زَكا وأينعَ واحْلَوْلَى من الثمر
من كل قَرْمٍ جُيوشيِّ النِّجارِ غدا
في كعبةِ الفخرِ مثل الرُّكْنِ والحَجَر
تَلوذ آمالُ حُجّاجِ النَّوال به
شُعْثا فمن طائفٍ سَعْيا ومُعْتمِر
تَلى مَساعيَك العظمى فما خرجتْ
به السعادةُ في قَصدٍ عن الأَثَر
عقدٌ تَخيَّرتَ منه كلَّ واسطةٍ
للمُلْكِ منها جمالُ العينِ والنظر
جاورتَه فأَخَفْتَ الدهرَ صَوْلَتَه
حتى تَوَقّاه في وِرْدٍ وفي صَدَر
وارتاعتِ الأُسْدُ في أقصى مَرابضها
منه فما نومُها إلا على حذر
واستكبرتْ سادةُ الأَملاكِ هَيْبتَه
واسْتعظَم الدهرُ معناه على صِغر
فتحتَ للناس أبوابَ السرورِ به
فالعرسُ في كل قلبٍ غيرُ مختصَر
للهِ مُلْكٌ وإملاكٌ قد اقْتَرَنا
إلى السعادة في اَمْنٍ من الغِيَر
نَثرتَ للناسِ من عَيْنٍ ومن وَرِقٍ
فيه فلم يبقَ من لم يحظَ بالبِدَر
فلو أردتَ مَزيدا في النِّثار له
لم يبقَ في الجوِّ نجمٌ غيرُ منتثر
يَهْنِى المَعالى التي أضحتْ لكم وطنا
تَشريفُها باتصالِ في صافٍ بلا كَدر
حتى تَرى من بنيه كلَّ مُعتصِبٍ
بالتاجِ يُرْضيكَ منه سَيدُ العِتَر
تُرْخِي أومرُاك العليا عزائمه
فلا تمرّ بمَلْكٍ غيرِ منعِفرِ
فاسلَمْ ودُمْ في بقاءٍ غيرِ مُنصرِم
ملازم السَّعْدِ من عُمْر إلى عُمُر


Dann lauschten oft die jugendlichen Bräute,
Auf einer Bank
Von Rasen, an des trauten Lieblings Seite,
Dem Zauberklang.
Sie drückten sich, bey jeder deiner Fugen,
Die Hand einmahl,
Und hörten nicht, wenn deine Schwestern schlugen,
O Nachtigall.


Hle, k břehům Váhu letí čápů sbor,
i já chci s nimi v krásné sídlo hor.


In sich kan niemand nicht der Sinnen Ursprung finden,
Wann wilt du, lieber Mensch, das höchste Gut ergründen?


Ještě tam dole
zelená pole
skví se a kolem nich cesta
do končin vede,
kde komíny hnědé
strmí nad střechy města.


Sie zeucht uns an, sie zeucht uns aus,
Legt nackt uns nieder zur Bahre,
O grause Mutter, Mutter Zeit!
Und färbt und falbt die Haare.


Má duše na těch vlnách v dál se nese,
jak bouřlivák, jejž volá bouře krása,
a když jak vichr zní to v starém lese,
prach nízký, kal a všednosti rmut střásá.


A za tu lásku, kterou vždy Jsi nes’
v tom srdci Svém, v němž místa není falši,
náš atamane, pozdraven buď dnes,
buď zdráv, náš milý, věrný, dobrý Alši!


vše zpět tě neslo domů, vždy jen domů
a píseň tvá v třesk štítu a hluk hromu
zní echem vlasti, filomela snivá...


Je mi to líto do tebe,
že jsi se ke mně změnila,
je mi to líto –
Jsi to ty,
je tvé to oko, ta tvář tvá?


多少邦人意惨凄
出郊云淡楚天低
马头渐指淮东去
回望孤城落照西


I usnul jedenkráte pastýř hoch
a ruce pod hlavu si položiv
obrátil k nebi spící obličej –
tu kozel nepřítel svůj vida čas,
svou hlavu sklonil k hocha temeni
a tak v ni vrazil bodci rohů svých,
že lebka praskla jako skořápka
a mozek vystřik. – Hocha pohřbili
a kámen, dílo práce umělé,
s obrazem, písmem na hrob vložili
i oběti mu dali, neb ten děj
nezvyklé lásky lidi dojímal.


»Warum mein Lied nur mehr ein Klagen? –«
Die Schwingen, die einst stark und frei
Zu lichter Höhe mich getragen,
Brachst du sie mir nicht selbst entzwei?


老红新绿驻烟波
无奈青皇促驾何
又是一年春事了
杜鹃声里夕阳多


Země k službám šle mu hejno družeb,
Jenž daň nesou v radostném mu jeku,
V sličném zas to po královsku vděku
Zemi déšť šle na uznání služeb.


Děs vládl potopy! Zoufalé skřeky!
Jak dravé bestie vystouply řeky,
blesk šlehal do hřívy zježené pěn,
na těla mužů a nádherných žen,
však mrtvých, pochodní sírovou svítil,
řval z hloubi, jak by se hrozněji lítil.


Uzamčen a skryt
v chaty noční klid,
tajný kacíř, v tyto desky
zapisoval marné stesky,
a zrak věští skrze slze
vídal v mlze
lepších časů svit.


Eine Krähe war mit mir
Aus der Stadt gezogen,
Ist bis heute für und für
Um mein Haupt geflogen.


Am Zahltag theiltiſch doch mit kei’m,
und bringſch der Lohn im Nastuch heim,
ſe luegt di d’Marei fruͤndli a,
und ſeit: „J ha ne brave Ma!“


Doch jetzt nimmt auch
Der fromme Brauch
Des Messgelds ab: drum wächst die
Ruchlosigkeit
Der Christenheit,
Zumal in puncto sexti.


Chytli nás drábi, zpátky nás hnali,
mladé mé tělo na skřipec dali.
„Primasův synek u tebe byl, –
rci, kdo ho zabil? Kde vrah se skryl?“


Was hab ich dann peccirt, wann ich/ madonna geh.
Zu eurer nettetet, und laß die Küh- prelaten,
Die gegen eurer Zier sind schlechte potentaten?
Soll ich üm diese faut seyn immortalisirt,
Vnd senza Liebs- plaisir dem Charon embarquirt
Changiret euren Sinn/ Madonna, dann clemence
Steht bey grande za wohl/ und leichte connivence,
Bald wird man sprengen aus/ gebt ihr mir nicht pardon,
Don Hylas sey gesterbt/ das dürre Sceleton.
Wie ist es dann/ Madam, wie ist es doch possibel,
Daß euer Hertze sey von einem Felsengibel
Vnd Eisendichtem Zeug? das Augenpar flancquirt
Wie sonst Pyracmon blitzt dem nie splendeur mancquirt.
In ihnen hämmert stäts ein krummer Schmid der Liebe/
Der Schorstein dünket mich noch gegen ihnen trübe/
Vnd brän er liechter Loh: doch/ ob sie noch so fein/
Noch muß ich/ oyme, durch sie spediret seyn/
Zum Rhadamanto hin. Wer sieht der Wangen grace,
Vnd wünscht nicht seinen Mund sobald auf ihnen place?
Der Lippen Trempeldantz/ (auf denen galopyrt
Ein speichelweisser Tau) den Himmel selbst bravirt
Vnd wär er üm und üm sapphiren gleich getuschet/
So fein seit ihr/ Madam, so überfein beguschet/
Noch droht das Himmelmaul mir lauter böß parol,
Es fället die replicq, daß ich postiren sol
Von hinnen senza Trost. Es hat mich remoriret
Der Haare blanker Flachs/ par forza petardiret,
Wie extricir ich mich? Ich bin schon desperat,
Geschicht mir nicht souccours, der kaum noch tempo hat.
Der Atstein-weisse Hals/ der Hände Gold- æstime,
Der Brüste gelbes Wachs die ich für Quitten rüme/
Forziren mich zur Lieb mit süsser Ordonnanz.
Bedenkt ihr meine Brunst/ Maistresse mit balanz,
So acht ich mich bastant, noch Gunst zu hazardiren:
Falliret die speranz von diesem fortuniren,
So wird euch die nouvell bald schelten ungerecht:
Don Hylas, Hylas ay! morixit, euer Knecht.


So lange nun die Quell des Lichts noch niedrig sitzet,
Wird Gras und Kraut und Schilf zuerst nur halb bestrahl't,
Indem die unt're Hälft' ein dämmricht Grün noch mal't,
Wenn schon der ob're Theil im grünen Schimmer blitzet.
Durch dieses grüne Licht,
Zusamt der grünen Dunckelheit,
Wird nicht nur das Gesicht;
Selbst das Gemüth, erfreut,
Zumahlen wenn, so oft sie kühle Lüfte fühlen,
Sie gleichsam mit einander spielen.
Die Schatten, die, gestreckt, sich Westen-wärts begeben,
Und ihren Vater flieh'n, vermehren und erheben,
Im Gegensatz, durch ihre Dunckelheit,
Des nahen Lichtes Heiterkeit.
Selbst wo es schattigt bleibet,
Indem das Licht den Schatten West-wärts treibet,
Sind alle Dinge schön geschmückt, gefärbt, gemalt.
Da aber, wo das Licht der Sonne selber strahl't;
Scheint alles, nicht so sehr gefärb't, als wunderschön
In einer bunten Gluht zu stehn.
Im grünen Feuer glüht das Laub, das Kraut, das Gras,
In tausend-färbigem, wann es bethaut und naß.
Ein gelber angenehmer Brand
Bedeckt den gelben Kies und Sand,
Ein röthlicher das jüngst gepflüg'te Land.
Es gläntzt die reine Luft, es glüht die glatte Fluht
(Wenn da, wo sie sich reg't, viel göld'ne Blitze schwimmen,
Und, wie geschür'te Kohlen, glimmen)
In einer weißlich-blauen Gluht.
In dunckel-blauer stehn entfernte Hügel,
In einer rothen, rothe Ziegel,
So wie in einem grauen Schein
Beschilfte Hütten, Holtz und Stein.
In den bestrahl'ten Bluhmen flammen
Gluht, Farben, Glantz und Schein zusammen.
Die schwartzen nicht so sehr, als bunt-gefärbten, Schatten
Erheben die beflammte Pracht,
So wie das schwartze Heer der Schatten, bey der Nacht,
Stern, Mond und Licht, daß sie noch einst so schön,
Durch ihren Gegensatz, erhöh'n.
Es lacht uns, was man sieht,
In solchem Wunder-Schmuck und süssen Schimmer an,
Daß auch das traurigste Gemüth,
Sich, Trotz sich selbst, zu freu'n, nicht unterlassen kann.


O traute Birk'! im Morgenstrahl
Sah ich am Quell mein Mädchen stehen,
Dann aber froh aus unserm Tal
Mit Wanderschritten eilend gehen;
Sie ist dies Jahr so schön geworden,
Ich sah's mit süßem Schrecken ein!
Was aber soll bei Bettlerhorden
Der reichen Schönheit Prunk und Schein?


Questo parlar con voi donne è tropp'agro,
ma vo' parlare un po' col mio signore,
ché ragione e amore
forse el potrebbe far diventar pio.


Die frommen Blicke nicht verschmähen,
Wo wir nur Zucht und Unschuld sehen,
Das will die Pflicht:
Doch deren Vorzugsrecht verkennen,
In welchen Lust und Jugend brennen,
Das will sie nicht.


Co útěchy jen z jeho ran se lilo,
že v cestu do věčnosti jasně svítí
a nad hroby sta duchů k sobě víže.


Sieh nur das Tierchen, das geringe,
Das zu benennen sich nicht ziemt,
Es ist durch seine Meistersprünge,
Wenn nicht beliebt, so doch berühmt.


Pod jedním praporem! – bez všeho hesla,
jakoby vichřice nás k němu snesla; –
a jak to kladivo do kovu buší,
tep jeden v srdcích, jeden žár v duši.


Par che allor meco Amor sue forze adopre:
allor, più che mai, piango ed ardo e gelo,
e ciò, che 'l dì quasi a me stesso celo,
còlta dal duol, la lingua a gli altri scopre.


Jakoby ptáče to jásalo,
krásný den svítati zříc,
v radosti bytí a života
slunci a blankytu vstříc.


Zárjátok be már azt a koporsót,
És vigyétek ki a temetőbe!
Hisz elég rég nézem már, hogy bennem
Megmaradjon mindörökre képe,
Vagy, hogy szívem, lelkem összetépje!


Quel Monstro lui ferir vuol d una lancia
ma Ruggier presto se gli aventa adosso
una stoccata gli trasse alla pancia
et fè la punta riuscir pel dosso
il scudo imbraccia et quà et là si lancia
ma troppo è il stuol de li aversarii grosso
lun quinci il punge et laltro quindi afferra
e gli s arrosta, et fà lor aspra guerra


Pozvolna se dnové zkrátí,
vlašťovičky v jih se vrátí,
uschne květ, list spadne v ráz:
ty už nevrátíš se z cest –
v duši žhne nám smutku mráz,
místo tvé že prázdné jest.


وَ عَنْ حَالَةِ الجَوِّ في بَلَد الآخَرين
وَ أُهْدي حَمَامَ المدينة حَفْنَةَ قمح  وَ أسْمَعُ أصْوَاتَ جيرَاننَا وَ هيَ تَحْفُرُ جلْدي


Oh incurabil piaga che nel petto
d'un amator sì facile s'imprime,
non men per falso che per ver sospetto!
piaga che l'uom sì crudelmente opprime,
che la ragion gli offusca e l'intelletto,
e lo tra' fuor de le sembianze prime!
Oh iniqua gelosia, che così a torto
levasti a Bradamante ogni conforto!


Ta kritika, ta slízá veršů rosu,
a do lýtka pak kousne trhavě;
též po mně chňapla, spolkla sonet – vosu –
ten do tlamy ji bodl krvavě.


肥红盈盈锦步障
浅黄深深绿油幕
绝怜旧嫁小娉婷
一曲生香泪双落


Die Fillis must' herauß/ wie lieb der Nachbar war/
der Held verblieb umhüllt mit Federn einsam dar.
Hier hätte Kloris erst den Eyffer lassen sehn
wo Fillis nicht gewust/ was ihr auch vor geschehn.


Io hebbi un cor là giù tanto magnanimo
che me pensai assai pigliar del mondo
anze che morte el corpo fesse exanimo.


Wie lauscht, vom Abendschein umzuckt,
Die strohgedeckte Hütte,
– Recht wie im Nest der Vogel duckt, –
Aus dunkler Föhren Mitte.


Hned klesly meče tasené,
pohasly zraky plamenné,
zbled tváří rozhněvaných nach:
hrobové ticho, úzkost, strach.


Da fühlten beide groß und gut
Die Menschenvater – Würde,
Und wieviel Elend, wieviel Blut
Der Krieg noch kosten würde;


Král se zvedá stěží,
zírá v komnatu,
ta jak včera tone
v jase, ve zlatu.
Komorník jde pro hvězdáře:
„Moudrý výklad dej,
ale jenom pravdu boží,
pane, povídej!“


وموقفٍ من وراء الرَّملِ آنسنِي
فيه الدجَى وأرادَ الصُّبْحُ إيحاشي
لَو ارتشى الليلُ من صَبٍّ فدامَ لهُ
لكان يبذُلُ فيه روحَهُ الراشي
لما افترشنَا رياضَ الحزن قد عُنِيَتْ
بها يَدَا صَنَعٍ للتُّرْبِ نقَّاشِ
أغرَى الهوى ونهى عمَّا أشارَ به ال
تقى فقمتُ مروعاً نافِرَ الجَاشِ
وكادَ ينزِعُ شيطانُ الغرامِ يدي
عن طاعةِ النُّسْكِ لولا قلبيَ الخاشي
أستودعُ الليل سِرِّي وهو يكتُمُه
عن العيونِ ويأبى صحبةَ الواشِي


Aus des Frühlings warmen, weichen Armen
Riß das schnelle Unglück ohn Erbarmen
Ihn hinunter in das tiefe Meer.
Über ihm und seinen Jugendträumen
Seht ihr nun die kalten Wogen schäumen;
Seine Heimat grüßt er nimmermehr.


Forr a világ bús tengere, ó magyar!
Ádáz Erynnis lelke uralkodik,
S a föld lakóit vérbe mártott
Tőre dühös viadalra készti.


Eu, tão firme propósito louvando,
Por todos me ofereço agradecido;
E, o lugar, dia, e hora assinalando,
Com alvoroço dela me despido:
Aos companheiros um, e um buscando
Persuadi, relatando o referido;
E foram largos rogos escusados,
Que fugir tanto mal os fez ousados.


Nezná sardce, kdy a kde a jací
Živlové chtí jeho úpadu,
V tisíce se, ve svém úřadu
Milek svodný, oblud přeobrací;


Vlak přede mnou zahřměl, jak pražce se kolejí třesou!
Co telegrafní dráty v dál různé vzkazy své nesou,
zde život sjel plný v idyllu tichou jak blesk.
Ó moji snové! Ó moje dumy! Ty ptáš se, kde jsou?
Jak roje motýlů hřmotem tím splašeny vzlétly,
a spilí klesají v slzičky i šalvěj zkvetlý –
v mou duši sletěl jen stesk...


Der Zanck, der sich ins Hauss gepaarter Leute schleichet,
Ist offtmals wichtig gnug, und gleichet
Des Cesars und Pompejus Streit; 1
Weil keinen Höhern sie, er keinen Gleichen leidt.


Chegaram a ajuntar peito com peito:
Já do furioso encontro a glória fiam
Aos fortes braços, já do laço estreito
A ferir-se de novo se desviam:
Mas a tanto furor tirou o efeito
Belicosa ambição dos que corriam
Por ofender também ao Pagão forte,
Parte querendo em vão na grande morte.


Schauet! Die Sonne den Scorpion trifft/
(sothanes Thier verletzet durch Gifft);
hüte dich vor der Trunckenheit Lust/
welcher die Reue stetig bewust:
gleichet der krumme Rebe der Schlang/
glänzet im Glase/ schwächet den Gang/
machet dem Säuffer schmertzlichsten bang.


— Le Monde a soif d’amour : tu viendras l’apaiser.


O Traumgegaukel!
Mir war's als schaukelten sie dort im Winkel;
Hin seh' ich, und es regt sich noch die Schaukel.


Se hoje tem fina casaca,
e chapéu que as nuvens roça,
já transportou muita saca,
por ser homem de carroça.


Lehnt wankend sich auf ihren Stab,
Und senkt, voll heller Thränen,
Den sanften Blick zu mir herab,
Und klagt in weichen Tönen:


Csak ontom könyemet, - de tartom hitemet
Hogy a próbán megálljon;
S mig ujra birhatom, enyémnek mondhatom
Kedves fiam s leányom:
Őket én istenem, pártfogóm s mindenem!
Oltalmadba ajánlom!


Čechů národ – ten ať žije,
Proň nám srdce v prsou bije!
V těle krev zahrává,
Hájit čest a práva, –
Každému, jenž Čechem jest,
Pleťme věnce, vzdejme čest!


Bleibt eingekehrt, da man's geneußt,
Und betet immerdar im Geist,
Daß man euch Zeit und Kraft nicht stehl';
Ach, sammelt Öl
Jetzt, jetzt, damit euch's dann nicht fehl'!


O Lieb, dies sind nicht rasche Schwärmerworte,
Nicht Schwüre eines leicht entflammten Knaben.
Ein Jahr lang hielt verschlossen ich die Pforte,
Warf hinter mich den Schlüssel. Mählich haben
Die Riegel sich gelockert, und nun drängt
Gefangene Glut, bis sie die Pforten sprengt.
Nie hat es keuschere Leidenschaft gegeben,
Wenn Leidenschaft denn keusch sein kann und ist,
Die ja ihr Recht nur an sich selber mißt.
Liebe sucht Liebe, Leben will zu Leben,
Und wenn es sucht und sehnt: nenns Leidenschaft,
Nenns Liebe, Mädchen, keusch ist jede Kraft,
Die Leben wirkt. Und also lieb ich dich,
Und so, in Keuschheit, will ich dich für mich.


Drum unverzagt und wohlgemut,
Wer Freiheit liebt und Ehre!
Ein recht Gewissen streitet gut
Und schlägt die größten Heere,
Ein treuer Sinn ist echter Stahl
Und überwindet tausendmal,
Was Gott den Herrn nicht fürchtet.


Wer sagt denn vom Hören?
Und ein ächter Liebhaber muss
Eigentlich nichts thun, Herr Tantalus,
Als den Göttern zur Farce dienen.
Leben Sie wohl; ich empfehl mich Ihnen.


险固山河几战争
阵图犹自列分明
至今江水抱遗恨
呜咽古今无限情


يا سَمِيَّ الَّذي لَهُ دانَتِ الجِن
نُ وَجاءَت بِعَرشِها بَلقيسُ
غَيرَ بِدعٍ إِذا أَطاعَت لَكَ الإِن
سُ وَهامَت إِلى لِقاكَ النُفوسُ


Es giebt uns die Natur Gesundheit, Krafft und Muth;
Doch wo die Tugend nicht wil unser Ruder führen,
Da wird man Klippen, Sand und endlich Schiffbruch spüren,
Die Tugend bleibet doch der Menschen höchstes Gutt,
Wer ohne Tugend sich zu leben hat vermessen,
Ist einem Schiffer gleich, so den Compaß vergessen.


Heléna lehko hlavou pohodila v zad,
zda nikdo neposlouchá jich z těch hustých řad.


رفعتُ في بحْركِ المِعْطاءِ أشْرعَتي
وغُصتُ حتى أضاءَ الدرُّ في لغتي
وسِرت في روضِكِ البسّام أزمنة ً
حتى تفتّّحَ وردُ الحُبِّ في شَفَتي
وقلتُ عنكِ أنيسٌ لا مثيلَ لهُ
فكُنتِ أُنساً رقيقا، كنتِ مُؤنِستي
وقلتُ عنك عذابٌ لا يُفارقني
فكُنتِ نارَ الهوى، رفقاً مُعَذبتي
رفقا دبيُّ فشِعري لم يعُدْ خَجِل
من التَحَرّش، من إفشاءِ عاطفتي
أنا الصَّبيّ ُالّذي مازالَ مُنْطَلِق
يُسابق الرّيحَ والآمالُ عافيتي
أنا الصَّبيّ ُالّذي مازال مختَزن
نجوى النخيل ِعلى إيقاع ِعاصفتي
2
أنا الصبيّ الّذي أمْسَتْ مَرَاكِبُهُ
تَغْشَى الخيالَ وشوقُ الدار ِأمتِعَتي
مازلتُ ألعَبُ عندَ البحر ِمُرْتَجِل
فيكِ القصيدَ ونبضُ الخَوْر ِقافيتي
مازلتُ أرسِمُ أحلامي على ورق ٍ
وصِرتُ أطْلِقُ عِنْدَ العَصْر ِطَائرتي
مازلتُ في الفَصْل ِأتلو ما يُقَيّدُني
عن ِالحَرَاك وما يَسري بأوردتي
فالدالُ داري وباءُ البَّر ِيُشْعِلُني
والياءُ يُسْرٌ وَيُمْنٌ أنتِ مَدرستي
أنا البريءُ الوسيمُ الطّفلُ يقتُلُني
ثوبُ التمَسْكُن ِإنْ غادرتُ شيطنتي
أنا السعيدُ التعيسُ الفظ ُتَسْحَبُني
عيناك ِمنْ آخِر ِالدّنيا لأمنيتي
كلّ الدروبِ إلى عينيكِ آخِرُهَ
كل القلوبِ تناغي سِحْرَ ساحرتي
3
أرتّبُ الحُلْمَ روضا في تَوَرُدّهِ
فيُصبحُ الحلمُ روضا في مُعَادَلتي
وتصبحُ الأرضُ عرسا في تَبَسُّمِه
والناسُ زَندا بزندٍ حولَ أغنيتي
دبيُّ يا (دانة) الدنيا ورَوْعَتَه
يا فورة َالحلم يا وَصْفي ويا صِفتي
يا جمرة َالشوق ِفي أنفاس ِحالمةٍ
يا ساحة َالعُرْس ِفي عُرْسي وأخيلتي
ما ارتدّ طرْفُكِ يوما نحوَ بَسْمَلتي
حتى تسامتْ إلى العلياءِ بسملتي
ولا لمَحْتُكِ في دربٍ تَجَاذبََني
حتى أثَبْتُ إلى رُشْدي وَبَوْصَلِتي
ولا ذكَرُتكِ مَحْزُونا على سَفَر ٍ
إلا تَقَطّعَ نَوْحُ الريح ِفي رئتي
4
ولا رأيْتُكِ في أطيافِ عاشقةٍ
إلا اتجهتُ أسِيراً نَحْوَ عاشقتي
فكَمْ تخيّلتُ في عينيكِ أمثلة ً
تلتَفُّ حولَ زماني، حَوْلَ خاصِرَتي
كَمْ مِنْ نساءٍ بِلا ذنبٍ أرقنَ دَمِي
كَمْ منْ نساءٍ جَعَلْنَ النارَ مَمْلَكَتي
ويلاهُ مِنْهُنّ قد فَجّرْنَ أسْئِلتي
وَهُنّ يعرفْنَ أنّ الحُبّ َأجْوبتي
وهُنّ يعرِفْن أنّ الحُبّ مِلءُ دَمِي
وأنّ أنثى الهوى في الليل مُنْشِدَتي
لَكَمْ تخَيّلتُ أنثى التّوتِ جالسة ً
بالقربِ من كَتِفِي تنوي مُعَانقتي
دبيُّ لا أستحي من سَرْدِ قصّتِن
ولستُ أسعى إلى تلوين ِثَرْثَرَتي
هذي حياتي وهذا الشوقُ يُجْبِرُني
على التّغُزّلِ في آلاءِ فاتنتي
5
ما كلّ ُحُسْن ٍبهذا الكون ِيَذبَحُني
أوْ كُلّ رامِيَةٍ بالعين ِراميتي
إلا سِهَامُكِ مُنْذ ُاسْتَوْطَنتْ جَسَدي
حتى أثارتْ جُنُوْنًا صَارَ مَوْهِبتي
وَصِرتُ أدْعَى أسيرَ الوَصْل ِصِرْتُ أن
قيسَ البلادِ وليلى الحُسْن ِمُلهِمَتي
يا شِقّة َالشمس ِيا شمسا ًمتوجة ً
على البسيطةِ يا تاجي ويا سِمَتي
قَدِ انْطَلَقْتِ إلى الجوزاءِ حامِلَة ً
قلبي وصوتي وأمجادي وألْويتي
لمْ يلْحَقوكِ ولنْ لَوْ أنهُمْ ركَضُو
عِشْرينَ قرْنًا وَقَرْنا خلفَ قافلتي
وحينَ خِفْتِ عليهِمْ من وَسَاوِسِهم
وحينَ قُلتِ سأدْعُوهُمْ لِمَأدُبَتي
قالوا غَدَوْتِ عن ِالتّسديدِ عاجِزة ً
وأنتِ سَهْمُكِ في التسديدِ مَلْحَمَتي
6
أدْمَيْتِ أفْئِدة ًقَدْ كُنْتُ أحْسَبُهَ
تَقوَى على فَهْم ِأفكاري وفلسفتي
الْمَرْكَزُ الأوّلُ الموعودُ في يَدِنَ
ورُؤيتي أصْبحَتْ نِبْرَاسَ مُعْجِزَتي
دبيُّ يا نجمة ًيَرْنُو الزمانُ لَهَ
يا مِصْرُ يا شَامُ يا تاجي وأوْسِمَتي
أنشدتُ فيكِ نشيدا ًلسْتُ أنشِدُهُ
إلا لِمَنْ أصْبَحَتْ تِبْرا بمِحْبَرَتي
لا مُشْكِلَ اليومَ عندي كَيْ أبُوحَ بِهِ
سِوَى أحِبُّكِ هذا لُبّ مُشْكِلَتي


يا راحلينَ إلى منىً بقيادي
هيجتُمو يومَ الرحيل فؤادي
سرتم وسار دليكم يا وحشتي
والعيس أطربني وصوت الحادي
حرمتمُ جفني المنام لبعدكم
يا ساكنين المنحنى والوادي
فإذا وصلتُم سالمينَ فبلّغوا
منّي السلام أهيلَ ذاك الوادي
وتذكّروا عند الطواف متيماً
صبّاً فني بالشوق والإبعادِ
لي من ربا أطلال مكّة مرغبٌ
فعسى الإلهُ يجودُ لي بمرادي
ويلوحُ لي ما بين زمزم والصفا
عند المقام سمعت صوت منادي
ويقول لي يا نائماً جدَّ السُرى
عرفاتُ تجلو كلّ قلبٍ صادي
تاللَه ما أحلى المبيت على مني
في يوم عيد أشرفِ الأعيادِ
الناسُ قد حجّوا وقد بلغوا المنى
وأنا حججتُ فما بلغتُ مرادي
حجوا وقد غفر الإلهُ ذنوبَهُم
باتوا بِمُزدَلَفَه بغيرِ تمادِ
ذبحوا ضحاياهُم وسال دماؤُها
وأنا المتَيَّمُ قد نحرتُ فؤادي
حلقوا رؤوسَهمو وقصّوا ظُفرَهُم
قَبِلَ المُهَيمنُ توبةَ الأسيادِ
لبسوا ثياب البيض منشور الرّضا
وأنا المتيم قد لبست سوادي
يا ربِّ أنت وصلتَهُم وقطَعتني
فبحقِّهِم يا ربّ حل قيادي
باللَه يا زوّارَ قبرِ محمّدٍ
من كان منكُم رائحٌ أو غادِ
لِتُبلغوا المُختارَ ألفَ تحيّةٍ
من عاشقٍ متقطِّع الأكبادِ
قولوا له عبدُ الرحيم متيِّمٌ
ومفارقُ الأحبابِ والأولادِ
صلّى عليكَ اللَهُ يا علمَ الهدى
ما سارَ ركبٌ أو ترنَّمَ حادِ


V tom královna jí v cestu vkročí,
proud slzí zkalil její oči.
A žena klesá na kolena,
rve v zoufalosti šedý vlas
a spíná ruce, prosí, sténá:
„Ó, bohyně, mé dítě spas!“ –
A královna své perly, zlato
vše vrhá ženě do klína. –
Jak chladně žena hledí na to
a blíže k ňadrám tulí dítě,
ret zachvívá se křečovitě,
hled její zvolna zhasíná.
„Nač tyto šperky?“ – ruce svírá, –
„mé dítě, dítě hlady zmírá,
ó, dej mu sousto jediné,
než v náruči mé zahyne!“ – –
Za slzou slza v půdu kane, – –
co země ta jich vypila!


Después vino el silencio,
el tuyo... el mío... la nada.
Y ese sentimiento de nostalgia
por cosas pasadas.
Por cosas que dijimos,
por cosas que callamos,
por cosas olvidadas.


Cherchez les effets et les causes,
Nous disent les rêveurs moroses.
Des mots ! des mots ! cueillons les roses.


No deja un rostro en el espejo huella;
pero al mirarme en ti, prenda querida,
pienso mirar a la mujer aquella


Kraji, do něhož se vtisklo
básníkových mnišských třicet let
neznatelně, nepozorovatelně:
zachytíš pouze silhouetu chodcovu,
způsob jeho chůze, sklonění jeho hlavy,
či v tobě trvale zůstane stopa po jeho duchu?


Седящ, увенчан осокою,
В тени развесистых древес,
На урну облегшись рукою,
Являющий лице небес
Прекрасный вижу я источниИсточник шумный и прозрачный,
Текущий с горной высоты,
Луга поящий, долы злачны,
Кропящий перлами цветы,
О, коль ты мне приятен зришься!
Ты чист — и восхищаешь взоры,
Ты быстр — и утешаешь слух;
Как серна скачуща на горы,
Так мой к тебе стремится дух,
Желаньем петь тебя горящиКогда в дуги твои сребристы
Глядится красная заря,
Какие пурпуры огнисты
И розы пламенны, горя,
С паденьем вод твоих катятся!
Гора в день стадом покровенну
Себя в тебе, любуясь, зрит;
В твоих водах изображенну
Дуброву ветерок струиВолнует жатву золотуБагряным брег твой становится,
Как солнце катится с небес;
Лучом кристалл твой загорится,
В дали начнет синеться лес,
Туманом море разольетсО! коль ночною темнотою
Приятен вид твой при луне,
Как бледны холмы над тобою
И рощи дремлют в тишине,
А ты один, шумя, сверкаешь!
Сгорая стихотворства страстью,
К тебе я прихожу, ручей:
Завидую пиита счастью,
Вкусившего воды твоей,
Парнасским лавром увенчаннНапой меня, напой тобою,
Да воспою подобно я,
И с чистою твоей струею
Сравнится в песнях мысль моя,
А лирный глас с твоим стремленьеДа честь твоя пройдет все грады,
Как эхо с гор сквозь лес дремуч:
Творца бессмертной «Россиады»,
Священный Гребеневский ключ,
Поил водой ты стихотворств


Von schwärzrer Nacht umgeben,
Als diese Mitternacht,
Durchirr' ich dieses Leben,
Das du einst hell gemacht.
Im Hain, wo liebetrunken
Dein Mund mir Küsse gab,
Wank' ich, in Harm versunken,
Und suche stumm mein Grab.


Co v chvíli té mu nitrem hárá,
kdož ví? Však celý prý se třas’
a zmizel najednou jak pára –
a nač by čekal, prosím vás?


Da duo begli occhi tolse Amor quel strale
Che al cor per mezo il pecto fece il colpo
Ch'or mi distruze e sol li mei ne incolpo,
Che, quei mirando, vidono el mio male.


Proti vrahu
Všickni vstaňme,
Svatá práva
Mečem chraňme;
Dávná Sláva
Nám se vrací –
Boj nastává,
Hej Slováci.
Syni Tater,
Vstaňte k boji!
Naše rány
Meč jen zhojí! –


Dnes nad básníka daleko je větší,
kdo vzdálen ruchu, práce, nebezpečí,
jen mlčky sbírá chudičký svůj um,
by chekům rozuměl a kuponům...
Než ten, kdo světu razí nové dráhy
a poesie mannu dává světu,
je větší, kdo se tomu vymkne záhy,
žít, trpět, cítit... ano větším je tu,
kdo v bázni boží píká housky malé,
nic, pranic nechce, staví domy ale
a na toho, jejž krása, pravda láká,
zří s pohrdáním jako na žebráka...
Než básník, jehož vede hvězda čistá,
víc národu je jockey, bicyklista,
jenž dívaje se s kola svého výšky,
má celá prsa ozdobená plíšky...


To Him my Eye of Faith I turn,
And thro' the Fire pursue my Way;
The Fire forgets its Pow'r to burn,
The lambent Flames around me play:
I own his Pow'r, accept the Sign,
And shout to prove the Saviour Mine.


Der Tod ward Schmied, der Ambos ich;
Drauff schlug er wie das Eisen mich;
Mein Blasebalg gab mehr nicht Wind;
Deß Pulsses Hammer fiel geschwind;
Die Kohlen leschten gäntzlich auß;
Auß Eisen ward mir Erde drauß.