Jungfrau merk auf meinen Schall,
Ich bin die Frau Nachtigall,
Schwing mich über ein hohes Haus,
Ein wackrer Herr, der schickt mich aus,
Er schickt euch einen schönen Gruß.
Nun hört, was ich noch sagen muß.
Er sah im Blumengarten euch,
In Lieb entbrannt sein Herze gleich,
Viel Gut und Ehr hat er umsonst,
Weil nichts freut als eure Gunst,
Nehmt diesen Ring doch von ihm an,
Daß er sich wieder freuen kann.


ve vichru zabloudil, nevrátil se domů,
zabloudil v evropě i ve svém žití,
zapomněl na biskru, stín palmových stromů,
neslyší muslimské čepobití.


Tam spravedlivých pravda v hluš se ztrácí
či mrzačí se v lež!
Však přijde chvíle, kdy se rozburácí
jak mocná zvonů spěž.


Za svou vlast a svého krále
i Čech proléval svou krev,
za Rýn zahnal obra dále
spojen s orly český lev.


Bisogna che proveggia il Re Luigi
di nuovi capitani alle sue squadre
che per honor de l aurea Fiordiligi
castighino le man rapaci e ladre
che sore, e frati, e bianchi, neri, e bigi
violati hanno, e sposa, e figlia, e madre
gettato in terra Christo in sacramento
per torgli il tabernaculo d ariento


Plné tváře panímámy
z kuchyně se vynořily:
„To jsou hosté! pán bůh s námi!
jak je máme přivítat?“
Zpocené jí tváře plály, –
vzdychla sobě: „Bože milý,
jen ať se mi nepřipálí
celý oběd na plotně!“ –


„Líp mužná smrt – spěš, kdo jsi muž –
než poroba a hana,
zas válkou straší světy už
hněv Turka Solimana.“


Žes mne, o stařečku šedý,
k pomoci vyzýval dnes,
zkalené rozjasním hledy,
srdce ti rozvlním v ples;
že jsi ctil nevěda boha,
dostaneš od něho dar,
k věčnosti on ti pomoha,
potomstvu přinese zdar.


Vám po šíji se celý pravěk sveze,
jak v boji krůpěj krve po paveze,
vy přilby vítězíte chocholem!
Jste na vrch zemský sopky vykypělé,
s pochodní krásy lidstvem hřmíte směle
perutí blesků, hromu hlaholem!


贻我苏巾果姓苏
畹翁亦本旧相呼
明朝戴我临泉水
更觉巾名似属吾


Du tränkest mich mit lauter Milch und Wein,
Du schenkest mir den Brunn des Lebens ein.
O edles Bild,
Du bist so süß und mild,
Daß ich stets drauf gedenke,
Wie ich mich dir ganz schenke.


Jako na zemi tak v duchů říši
V davu věrných synů věštec vyšší
V dlouhotáhlém skvěl se taláře
Berlovládný sluha Oltáře,9
Jenžto válku druhdy zpíval mniší,
Jenžto solí attického šprýmu
Solil záživný chléb vtipných rýmů,
Jím pak vojvody a kastelány
I ostatní častoval jest pány,
Kteří mezi sebe roztrhali
Zemi polskou na velmožné klány,
A své vlasti zasadili rány
Ranami, jež právům lidu dali.


Deiner Augen scharfe Blicke
Sind die unsichtbahren Stricke,
Die du mir ans Herz gelegt,
Das mir jezt vor Wehmuth schlägt.


My do výší vnikli již nejzazších,
sta pater věků a kultur nás zdvihlo
až v závratnou oblast, kde vítr ztich’,
však hladových ptáků se hejno zlíhlo...
Z nás budoval každý a tesal a snášel,
bděl u ohně věčného, soumrak kdy shášel
oblaka nocí vybledlá
a dlouhým plutím slabá a mdlá...


Již od nás v teplý jih
roj vlašťoviček tíh’,
les oděn v pestrý hav;
již nebem chmury jdou,
jak táhne duší mou
zlých dum a péčí dav.
Však marně v suchém vřesu sedám
pod žlutým bukem, darmo vzhlédám
přes lány smutné holých polí
na malý zámek pod topoly –
Ach, prázdno všude jest
a z dálky žádná zvěst,
ni lístek na pozdrav.


إِذا قالَ سَيفُ اللَهِ كَرّوا عَلَيهِمُ
كَرَرتُ بِقَلبٍ رابِطِ الجَأشِ صارِمِ
وَمِنّا الَّذي يَحمي بِمُهجَةِ نَفسِهِ
بَني عامِرٍ يَومَ المُلوكِ القَماقِمِ
فَهَزَّ رُدَينِيّاً كَأَنَّ كُعوبَهُ
نَوى القَسبِ نَفّى التَمرَ عِندَ العَواجِمِ


归棹前年酒满缸
牵衣稚子慰离肠
却怜月色连秋色
依旧他乡忆故乡


Dráb z drsných vyvolá plic:
„Šest zlatých potřetí, nikdo víc!“


Desnudo al sol y al látigo navega
más de un amante tuyo en ambos mares
que te sabe los íntimos lunares
y quizá es tan honrado que lo niega.


千花到底不如梅
胜赏犹宜踏雪来
今日满天长是雨
如何花下得徘徊


Je me couronnerai de pampre, vers le soir.
Grâce au vin bienfaisant qui chante dans les moelles,
Je me verrai marcher vers l’azur et m’asseoir
Parmi les Dieux, devant le festin des étoiles.


Gott gibt mir alles hier / aus freyem Liebes-Muht:
das / was er mir versagt / ist nichts / weil es nicht gut.


Jsou oči květů jako dětské oči,
jich pohled vždy tak zvědavý a hravý,
tak udiveně s okem tvým se zdraví
a naivně tak po tobě se točí.


Lépteink neszét elnyeli a hó,
s míg ajkaidra mesét csal a bánat,
bundába rejtem csukott szempillámat
és fejünket is belepi a hó.


Però felice fu l'età de l'oro,
Perche si contentò l'humano ingegno
Di dare co' frutti il debito ristoro
À le sue vene, al suo carnal sostegno.
Il frutto, il latte, e 'l mel fu il cibo loro,
Ne contra gli animali armar lo sdegno.
La lepre per li campi era sicura,
Ne de l'humana rabbia havea paura.


浦西阡畔草离离
肠断怜君负土时
乌鸟能啼两行血
白杨偏送四时悲


Jak na vrch vedl soudruha,
když slyšel plakat v záhonce;
ó pojď, ó pojď, můj příteli –
má pohádka je u konce.


قَد طالَ قَرنُكَ يا أَخي
فَكَأَنَّهُ شِعرُ الكُمَيتِ


Kukej, kukavice, družko drahá,
obě pozbyly jsme svého blaha,
oběma v hruď bolest slzy lila;
ty jen mně a já jen tobě zbyla. –


Foco d'amore in gentil cor s'aprende
come vertute in petra preziosa,
che da la stella valor no i discende
anti che 'l sol la faccia gentil cosa;
poi che n'ha tratto fòre
per sua forza lo sol ciò che li è vile,
stella li dà valore:
così lo cor ch'è fatto da natura
asletto, pur, gentile,
donna a guisa di stella lo 'nnamora.


Wenn der Mann dem Manne, der ihm glaubet,
Seinen Seckel stiehlet, ists Betrug;
Aber Herrschsucht, die Provinzen raubet,
Nennt der Staatskunst hohe Schule klug.


All-gracious God! whose goodness knows no bounds!
Whose power the ample universe surrounds!
In whose great balance, infinitely just,
Kings are but men, and men are only dust;
At thy tribunal low thy suppliant falls,
And here condemn'd, on thee for mercy calls!


أَخِلتَ عَمودَ الدينِ في الأَرضِ ثابِتاً
وَفي كُلِّ يَومٍ يَضمَحِلُّ عَلى مَهَلِ
سُهَيلٌ وَإِن كانَ اليَمانِيَّ مُنكِرٌ
لِأَمرٍ بِضِبنِ الشامِ ما هُوَ بِالسَهلِ
بَرِئتُ إِلى الخَلّاقِ مِن أَهلِ مَذهَبٍ
يرَونَ مِنَ الحَقِّ الإِباحَةَ لِلأَهلِ
فَهَلّا خَشيبٌ كَي يُقَنَّأ تَحتَهُ
مَشيبٌ مِنَ الشَيخِ المُسِنِّ أَوِ الكَهلِ
وَأَينَ حُسامُ الهِندِ عَنكَ وَجَهلُهُ
جِهادُكَ أَولى مِن جِهادِ أَبي جَهلِ


bir vapur güvertesinde, denize bakıyor


Kéž by ty mé stesky na stav lidu skleslý
jako dravý proud se do všech srdcí nesly!


Siehst, wie unten ausgestorben
Wald und Flur, wie kahl geschoren; –
Um dich Winter, in dir Winter,
Und dein Herz ist eingefroren.


Braust dem Zug dein Segen zu,
Wenns vorüberschnaubt?
Oder, Frühling, schüttelst du
Traurig einst dein Haupt?


أنا الوجود كما أني أنا العدمُ
على الصراط وما زلت بي القدمُ
أكون طوراً وجوداً إن ظهرت به
وتارةً عدما يخفى وينكتم
والغيب غيب على ما كان في أزل
ولا سواه ولا شيء سواه هم
هذاه ما هو هذا ما هو استمعوا
والعرب والعجم لا عرب ولا عجم
والكل فان كما قال الإله لنا
والكل ليس بفان هذه نعم
قل اعملوا قال ربي ثم قال لهم
لا يقدرون على شيء وإن زعموا
فحقق الأمر والخلق اللذينِ هما
لله وافهم هي الأنوار والظُلَم
واقرأ كتابك ما جاء النبي به
إليك وهو كتاب الله يا فَهِم
واعلم بأن لك الشرع القويم هدى
لا زيغ فيه وإن زاغت به أمم
واترك هدى العقل لا تحفل بعقلته
واتبع هدى الله فهو الحاكم الحَكم
واسأل من الله فتحاً في شريعته
في نص قرآنه تبدو لك الحِكم
فعلمنا كله ضدان ما اجتمعا
على خلاف الذي في العقل منبهم
ضدان ضدان أمر الله أجمعه
حكم قديم به أهل النهى حكموا


Mais bientôt, léchant la main qui l'opprime,
Il marche en cadence, et comme par jeu,
Son vainqueur lui met le mors de la Rime


A király e szókat intézte hozzája:
„Nem erőltetlek hát, fiam, házasságra;
Hanem amit nyujtok hálámnak fejében,
Elfogadását nem tagadod meg tőlem.”


Tohoto leta
došly mne zprávy na konec světa
z milených, vzdálených Čech,
že národ český, hodný a hezký
a zvláště Praha, zlatá a drahá,
ráda by vítala ve svých mne zdech.
Vy dobře víte, jsem zdvořilý duch,
odmítnout národ, chraniž mě bůh!
avšak to zbožné a vroucí přání
přišlo tak pojednou, z nenadání
jak rána z děla v líbezný sen,
že já i Ela, dvůr i dámy jeho,
zvlášť Černý čert, ministr pokladu válečného,
v zmatek je uveden.
Tož prosím slavnou redakci Revue
národu zdělit, co ještě neví,
(že jsme v oposici proti nebi,
že máme úvěru zapotřebí),
diskretně ovšem, pak dík můj vřelý,
že na mne dosud nezapomněli,
na konec dobrých několik slov,
jež svému národu dává
rozvážná, věhlasná hlava,
král a filosof.


巨犗长竿钓海波
空遗矶石卧荒坡
千年无此垂纶手
多少饥民向浙河


Wenn sie so in milder Güte
Wohlgefüllt vorübergehen,
Zieht das brave Volk die Hüte,
Bleibt in tiefer Ehrfurcht stehen.


Bús arcát érzem szívemen
A könnyek asszonyának,
Rózsás, remegő ujjai
Most a szivembe vájnak.
Érzem az illatát is ám
A rózsás, gyilkos ujjnak
S véres szivemre szomorún
A könnyek hullnak, hullnak.


There, ye that love my Saviour, sit,
There I would fain have place,
Amongst your Thrones, or at your Feet,
So I might see his Face.


苍忙就执忍偷生
欲死身无寸许兵
箭刃谁云能自决
只应扶助有神明


Was beseufzt man so ein Kind?
So viel' tapfrer Helden sterben,
ganze Länder die verderben,
manche Stadt fleugt in den Wind,
und wie soll ein Mensch bestehen,
muß diß Ganze doch vergehen?


Speechless the mourning mother heard;
Her tongue denied the word 'farewell!'
At length her quivering lips she pressed,
And Julia hurried to her cell .....


¿Si Amor echó de su vibrante cuerda,
la rubia flecha, que en su sangre viste,
como tu sueño su dolor resiste
si al más ajeno de sentir recuerda?


Daß mancher muntre Geist zu meiner Ehre singt;
Und mancher netter Kiel ein schön Geschenke bringt,
Das würkt die Höflichkeit; die Großmuth will darneben/
Ist mein Verdienst gleich schlecht, mein wenig Lob erheben.
Nein, Wehrte Guttmanin! Mein Thon und mein Gesang,
Mein ganzes Sayten-Spiel und meiner Harfen Klang
Gleicht gar auf keine Art des Orpheus süssen Thönen.
Ich glaube, du wilst mich mit diesem Gleichniß höhnen;


Fallait-il m'éloigner, ou fallait-il la suivre ?
Comment, ô destinée, interpréter ton livre ?
Quand faut-il écouter ou combattre son cœur ?
À quel point la raison devient-elle une erreur ?
Doutes, demi-regrets, souvenirs d'un beau rêve,
Qui jusqu'à Loc-Tûdi me suivaient sur la grève !
Surtout, retours à vous, qui, là-bas, au Moustoir,
Portez le nom d'un autre et n'aimez qu'à le voir !
Et ces divers pensers de tout lieu, de tout âge,
L'un par l'autre attirés, m'escortaient en voyage,
Plus mouvants que le sable où s'enfonçaient mes pas,
Que les flots près de moi brisés avec fracas,
Ou que les goélands fuyant à mon approche
Et que je retrouvais toujours de roche en roche.


Das Erste, was ich sah, war Heuchelei.
Ein Lehrer faltete die fetten Hände
und sprach ein weinerlich Gebet dabei.


Csongor, ah, elfárad a szó,
És az ész elégtelen
Elgondolni, elbeszélni,
Amit e megáradott szív
Boldogsága tengerében
Érez és tud, sejt s ohajt.
Jer, nyugodjál e karok közt,
S hagyj nyugonnom karjaid közt.
Háborítatlanúl
Így fogunk mi csendben élni,
S a bajoktól messze lenni,
Hagyd virágzó ajkaidnak
Rám omolni csókjait,
És fogadd el ajkaimnak
Szívből áradt válaszit.
Megzavarhatatlanúl
Így fogunk mi kéjben élni,
S a világgal nem cserélni.


Laß dieses Eis zerbrechen
Vor deinem Sonnenschein,
Und zieh auf Gnadenbächen
Im Frühling zu mir ein.


Cualquier que de talante hermoso fía
Serena libertad, si me escuchare,
Si en mi perdido error escarmentare,
Deberá su quietud a mi porfía.
Atrás se queda, Lisi, el sexto año
De mi suspiro: yo, para escarmiento
De los que han de venir, paso adelante.
¡Oh en el Reino de Amor huésped extraño!
Sé docto con la pena y el tormento
De un ciego y sin ventura fiel amante.


明珠的皪逞妍姿
倏见风前舞袖披
祇是嚼芳酸已露
况当小雨弄黄时


Ba, od večera do svítání
a od svítání k noci zas
má duše bloudí bez přestání
za zjevem tvým tam v každý čas.


Ha, byl to život veselý,
kdy denně v domě hosté
a při šampaňském spíláno
nářekům luzy sprosté.


„Aj, co posýlá,“ dí Maradas,
„Don Huerta pobočníkem as?
zvěstujte přec, pane Medici,
šťastně-li jste luzu pochytali,
která prazdroj svaté víry kalí
ruce pozvedajíc opičí
na pány své, živitele svaté.“


Stein, Wall und Mauern kerkern nicht,
Kein Gitter kerkert ein;
Ein Geist, zufrieden, ruhig, spricht:
»Das soll mein Palast sein!«
Fühlt Herz sich nur und Muth sich gleich
Und frei und fröhlich sich –
Nur Engel dort im Himmelreich
Sind dann so frei als ich!


يا علياً علا المعالي علاه
وجلا هيكل الدجى مجلاه
أنت مولى للمؤمنين ومن أص
بحت مولاه فالنبي مولاه
والرسول العظيم قال إلهي
ذا علي فوال من والاه
ولسر التأكيد بعد الموالا
ة دعاء وضده عاداه
قبل اللَه ذاك من غير ريب
أن طه لمستجاب دعاه


Und nun auf den Altären
Dein holdes Bildniß steht,
Gläubigen verehren
Dich freudig im Gebet:
Patrona, mit Gebeten
Wollst uns im Licht vertreten.


Wenn endlich er gefangen nahm
Den Gegner oder Richter,
Was hat für seinen Versekram
Zu wünschen noch der Dichter?


Di porpora, ch'a voi fia degna soma,
A noi gioia, al gran Padre eterna fama,
Cinta vedervi omai la dotta chioma.


És már tanult, tudott is
Sok tarkát és keselyt:
Elméje, szíve, nyelve
Külföld után delejt.


واني لابدي في هواك تجلداً
ولي في الهوى صبر عليك جميل
بوجهي علامات السلامة تنجلي
وفي القلب مني لوعة وغليل
فلا تحسبي اني سلوت فربما
يغالط واش او يشيع عذول
سقامي سقامي يا هذيم وتارة
ترى صحة بالمرء وهو عليل


Dich alleine, Gottes Sohn,
Heiß ich meine Kron und Lohn.
Du für mich verwundtes Lamm,
Bist allein mein Bräutigam.


Hafis' Dichterzüge, sie bezeichnen
Ausgemachte Wahrheit unauslöschlich;
Aber hie und da auch Kleinigkeiten
Außerhalb der Grenze des Gesetzes.
Willst du sicher gehn, so mußt du wissen,
Schlangengift und Theriak zu sondern –
Doch der reinen Wollust edler Handlung
Sich mit frohem Mut zu überlassen
Und vor solcher, der nur ew'ge Pein folgt,
Mit besonnenem Sinn sich zu verwahren
Ist gewiß das Beste, um nicht zu fehlen.
Dieses schrieb der arme Ebusuud,
Gott verzeih ihm seine Sünden alle.


K pahorku kráčím pozvolným krokem, Pierrot, bílý stín,
mí hmotní druzi v patách jsou mi. – Proč žárlí Harlekýn?
Rád spatřil bych tu loď, jež pluje k Cytheře,
jež odváží můj svět – a mě, mě nebéře.
Harlekýn žárlí pro Colombinu – ó, šťastný Harlekýn! –


E per inferni assai più ciechi e falsi
Euridice non trovo, e pur d’Orpheo
son più dolente, e via più arsi ed alsi.


Hurrah, Novembersonnentag,
du Wunderwanderwetter:
derweil am Herd das Zimperpack
sich wärmt den Katterletter 1 !
Hurrah, so stark dein herber Duft,
so würzig seine Schwere!
Hurrrah – ich schlürfe deine Luft,
als ob es Rheinwein wäre!


Ich habe Geld! Ich bin so schön im Schwunge.
Sonette aus Sonne kitzeln mir die Zunge!
In meiner Kehle sammeln sich die Schreie!


梅花卸玉春寒浅
柳色描金雪意消
老子偶然诗兴动
又挑行李过溪桥


Verlache was die Missgunst spricht,
Ein Hund der bellet, beisset nicht;
Ein Jeck ist's, der drum stille steht,
Ein grössrer der, der schneller geht.
Erreiche Fuss vor Fuss den Zweck,
Und mess' , indem du gehst, den Weg.
Der Menschen Sinn ist wanckelbar,
Und Heut' und Morgen trifft nicht ein:
So dass, der Erst der letzte war,
Zuletzt der Erste pflegt zu sein.


Ja, spricht sie, schweig, du nutzenloser Knabe,
Was hilft mir Hercul, was Achill?
Wann ich den Helden nicht zu meinen Füssen habe,
Der nicht empfinden will?


夜凉起南轩
然藜煮雀舌
山童荷担归
满瓮严陵月


Lebe wohl, du heil'ge Schwelle,
Wo da wandelt Liebchen traut;
Lebe wohl, du heil'ge Stelle,
Wo ich sie zuerst geschaut.


A tu voz en el baile crujen las faldas,
los piececitos hacen brotar las rosas
e hilan hebras de amores las Esmeraldas
en ruecas invisibles y misteriosas.
La andaluza hechicera, paloma arisca,
por ti irradia, se agita, vibra y se quiebra,
con el lánguido gesto de la odalisca
o las fascinaciones de la culebra.
Pequeña ánfora lírica de vino llena
compuesto por la dulce musa Alegría
con uvas andaluzas, sal macarena,
flor y canela frescas de Andalucía.
Subes, creces, y vistes de pompas fieras;
retumbas en el ruido de las metrallas,
ondulas con el ala de las banderas,
suenas con los clarines de las batallas.
Tienes toda la lira: tienes las manos
que acompasan las danzas y las canciones;
tus órganos, tus prosas, tus cantos llanos
y tus llantos que parten los corazones.
Ramillete de dulces trinos verbales,
jabalina de Diana la Cazadora,
ritmo que tiene el filo de cien puñales,
que muerde y acaricia, mata y enflora.
Las Tirsis campesinas de ti están llenas,
y aman, radiosa abeja, tus bordoneos;
así riegas tus chispas las nochebuenas
como adornas la lira de los Orfeos.
Que bajo el sol dorado de Manzanilla
que esta azulada concha del cielo baña,
polítona y triunfante, la seguidilla
es la flor del sonoro Pindo de España.


La notte ch'andò inanzi al terminato
giorno de la battaglia, Ruggiero ebbe
simile a quella che suole il dannato
aver, che la matina morir debbe.
Eletto avea combatter tutto armato,
perch'esser conosciuto non vorrebbe;
né lancia né destriero adoprar vòlse,
né, fuor che 'l brando, arme d'offesa tolse.


Tenkráte naposled výslovným hlasem
Vyvolal: „Jan, Jan, Jan, za chrta dán!“
Potom již nebyl až do časů dnešních
Slyšán, ni smrtelným okem vidán.
Bezpečně sousedé vodu teď váží,
Bezpečně máčejí konopě, len;
Zvon zmizel na věky; nikdy ho žádný
Nevydá na světlo ze studně ven! –


In mezzo la spelonca, appresso a un fuoco
era una donna di giocondo viso;
quindici anni passar dovea di poco,
quanto fu al conte, al primo sguardo, aviso:
et era bella sì, che facea il loco
salvatico parere un paradiso;
ben ch'avea gli occhi di lacrime pregni,
del cor dolente manifesti segni.


cos blýskného, jak pablesk oné zvůle,
jež nad vše drahou kdysi byla mi:
žít nespoutaný, ne jak tvora půle,
žít život plně, všemi silami!


Besudeln frech des grauen Helden Ehre,
Die auch bei seinem Fall nicht unterging,
Als er am Fuß der heimischen Altäre
Von Neoptolemos grausamen Speere
An meiner Brust den Todesstreich empfing.
Und ich darf nicht zu murren mich erkühnen,
Als niedre Magd muß ich den Mördern dienen!


Darauf rückte Prinz Heinrich heran,
Wohl mit achzig tausend Mann:
»Meine ganze Armee wollt ich drum geben,
Wenn mein Schwerin noch wär am Leben!«
O, ist das nicht eine große Noth,
Schwerin ist geschossen todt!


Damals schuf er den Trieb, welchen ein edles Herz
Staunend vor den Geliebten fühlt,
Den ein trennendes Land oder Jahrhunderte
Seinem zärtlichen Arm entziehn.


A když juž přece do hlavy
jak mladé víno vstoupne,
tu hloupý při ní nezmoudří,
a moudrý při ní – zhloupne.


Nun bin ich wieder frey.
Das Liebes-Feuer streicht,
Bey mir umsonst vorbey:
Drum weicht, ihr Mädgen weicht,
Sucht andre Männer Sinnen,
Ich sag es ohne Scheu,
Mich könnt ihr nicht gewinnen,
Denn ich bin wieder frey.


二郎山下雪纷纷
旋卓穹庐学塞人
化尽素衣冬末老
石烟多似洛阳尘


Tu già sol una volta ardesti, e poi
sparve la fiamma, in me nova si serba
più d’hor in hor; te fa verde pur l’herba,
mia vita è secca al fior de’ giorni suoi.


料事通神自一奇
奸碓如操已深疑
多言屡中真何补
一死由来自不知


Questa è il carro pomposo e trionfale,
Ove il Re de la gloria al ciel ne guida;
Lancia e spada fatale,
Che minaccia l'Inferno e l'uomo affida;
Ponte e rocca immortale,
Che, sollevata al ciel, tant'alto giunse,
Ch'a l'altezza di Dio l'uomo congiunse.


Nun brach so trüb und lebenssatt
Des treusten Hirten Blick;
Da kam aus ferner Wüste matt
Das irre Lamm zurück.


Ne z horka tak – již začni s výslechem!


V zapadlém údolí oněmlý hřbitov zpola rozpadlý:
V kapli mechem zarostlé od zvonů stlely provazy,
na hrobech rozšlapaných pivoňky, břečťan uvadly;
Tam vzpomínka a modlitba v strach, hrůzu zamrazí...


Und kürzt der Stunden Kummer und Ungeduld,
In Traum und Schlaf einwiegend das Herz, wenn nicht
Mit Diotimas Lehre, doch mit
Raffael's Freuden und Benvenuto's.


Wer keine Ordnung je verletzt,
Zuvorkommt jeder Noth,
Gleich seiner – Aller Freyheit schätzt,
Der heiße Patriot!


ché regal stanza è la leonina sede,
e assai più forza ha quando allogia il Sole:
alhor bolle la terra, alhor si duole
il peregrin che a l'ombra arso se siede.


Ihr schon geübten Tugendehrer,
Seyd durch das Beispiel Tugendlehrer!
Erregt zum Rechtthun Herzenslust;
Zertretet, wie vorworfne Schlangen,
Der Herrschsucht leisestes Verlangen,
Der Härte Funken in der Brust!


A hle! co se bělá v lese,
v černém lese za potokem?
Nějaká to veská žena,
ana v náručí cos nese.
I jde rychlým žena krokem,
svátečně jsouc oblečena,
tam tou strání za potokem –
pacholátko malé nese.
Běží žena, dolů běží,
pospíchá do chrámu páně;
tuť na blízku lesní stráně
kostel na pahorku leží.
A v úvale ku potoku
náhle ubystřuje kroků,
neb jak větřík volně věje,
z kostela slyšeti pění;
v kůru tam se právě pěje
Krista pána umučení.
Běží, běží podle skály...
„Co to? mám-li věřit oku?
což mě moje smysly šálí?“
Stane, ohlíží se kolem –
rychle kroky zpět obrací,
stane zase, zas se vrací...
„Tam ten les, a zde ty klesty,
tamto vede cesta polem –
vždyť jsem nezbloudila s cesty.
Bože, co se se mnou děje!
což zde nejsem u kamena?
jaká se tu stala změna?“
Zase stojí, zase spěje,
celá jsouci udivena,
oči rukou si protírá,
o krok blíže se ubírá:
„Bože, jaká to tu změna!“


Auf Tönen ſchwimmſt du,
Harmonie deine Rede,
Und aus den Geſtalten des Malers,
Den Gebilden des Bildners
Siehſt du mit großen,
Blitzenden Götteraugen
Tief in das Herz mir.
Dann wieder rührſt du die Seele
Und trägſt mich empor,
Hinauf zu den Sternen
Auf Schwingen des Liedes . . . . .


Lasso, com'io fui mal approveduto
L'ora ch'i' mi fidai ne gli occhi miei
Che trattaron con gli occhi di costei
Il vago inganno ond'io son sì traduto.
Schiavo son fatto, e ciascun di tributo
Di profondi sospir farò a lei,
Fin che Morte pon fine a i giorni rei,
O tu, dolce Signor, mi mandi aiuto.
Sai che tal strazio a te è disonore,
Sotto lo cui richiamo io son deriso
Da questa dispregiante 'l tuo valore.
Signor, fa vaga lei del suo bel viso
Da poi che fuor di sé non sente ardore,
Rinnova in lei l'esempio di Narciso.


Zum Schatten wandelt es das beste Leben,
Es hat den kühnsten Adler schon gelähmt,
Wenn sich die Kraft in ihrem vollsten Streben
Erzitternd der Natürlichkeit geschämt.
Wie die Natur in ihrer ew'gen Schöne,
In edler Nacktheit schimmert nur allein,
So mögen ihre Töchter auch und Söhne
Nicht fürchten, sinnlich, wie sie sind, zu sein.


Ó kříži svatý! Plaň mi tak stále,
poslední stín mizí z nitra;
štěstím, ach, spit jdu za Tebou dále
a v srdci – červánky jitra.


Da ging von Hand zu Hand
Der Kelch von grünem Glaste;
Das schönste Mägdlein stand
In goldnem Haar am Maste;


Das Lach-gesicht der Charitinnen
gibt ihr ein Lust-geleit.
Auff! trag mich Pegasus von hinnen
zu ihrer Freundligkeit/
was acht' ich dieser öden Gassen/
wenn sie die Rosilis nicht fassen?


GOTT, ruft die entzückte Seele,
GOTT, Brunn aller Herrlichkeit.
Meines Wesens Andachts-Oele
Brennet vor Zufriedenheit.
Ich verspür', wie meine Sinnen,
Vor Vergnügen, fast zerrinnen;
Meines Geistes rege Kraft
Schmiltzt, vor Lust und Leidenschaft.


Und sollte da mich treffen
Der Menschen Spott und Hohn,
Ich seh es nicht, und hört ich's,
Ach das ertrüg ich schon.


جُمُوعُ السَّاحَةِ إحفَظهَا ثَلاَثاً
فَهِى سَاحٌ وسَاحَاتٌ وسُوحُ


Ich fühle deinen Zorn, der als ein scharfes Schwerd
In meine Seele dringt und durch das Herze fährt,
Ein jeder Blick von dir verweist mir das Verbrechen;
Mich deucht, ich sehe schon, wie heftig, wie erhizt
Der Augen Wetterstrahl auf meine Scheitel blizt,
Mich deucht, ich höre dich schon zu dir selber sprechen:


Die Blumen, die dort drüben stehn,
Sie sind so fern für ihn,
Als hab' er sie im Traum gesehn
Im Himmelsgarten blühn.


Höchstes Gut! wer dich nur hat,
Dessen ungestörtes Leben – –
Ach! – – ich – – gähn' – – ich – – werde matt – –
Nun – – so – – magst du – – mirs vergeben,
Daß ich dich nicht singen kann;
Du verhinderst mich ja dran.


Las altas ondas nuevas le traían
de cómo a su Leandro maltrataban,
y los furiosos vientos derribaban
la seña y luz que sus manos ponían.


Dnes duch již po nich nezasteskne.
Jen chladně, slepě dál se leskne
ta plocha černých, bílých polí –
Však věřte, drahá, přec jen bolí,
když výsměšně v sluch zahlaholí:
„Šach královně!“ – To vzal tu mou?
s ilusí bílou korunou?


天生屯女子
五十尚红颜
不字盘桓甚
金夫未敢攀


Doch eh sein Flüstern noch erstickt,
enttönt ein »Krah« dem stillen Raume:
Der Vogel hat am Wolkensaume
das erste blasse Rot erblickt.


E grande nobiltà non t'ha mistiere
né gran masnad'avere:
chi ha cortesia mantien
leggera corte.
Se' uomo di gran corte:
ahi, con' saresti stato om mercadiere!


per persa cacciagion leon crucciato
e casa disolata, arsa e disfatta,
e il mar turbato quando più s'adatta
in far parer el mondo sobissato,


Bár elhidd aztot, ha bizonnyal tudhatnám,
Hogy maga ellenségem lenne Demirhám,
Soha én előtte fal közé nem bujnám,
Hanem erdőn, mezőn, mindenütt megvárnám.”


Jak on mluv k lidem lidskou prařečí!


Horch, da hör' ich Trommeln hallen,
Schrecken zittert durch die Bäume!
Seh' die Wolke Staubes wallen,
Sie verschneit die Frühlingsträume!


Schleicht das Leid sich dennoch ein,
Heißt, mein Kindchen, dich weinen und schrei'n,
Eilt die Mutterliebe herzu,
Sitzt an der Wieg' und singet im Nu:
Su su su!
Schlaf auch du!
Schlafe, mein Kindchen, in süßer Ruh!


Du zukkersüsses Himmelbrod,
Du wollest Mir verzeihen,
Daß Ich in Meiner Seelen Noht
Zu Dir muß kläglich schreien:
Dein Glaubens Rok bedekke Mich,
Auff daß Ich müge würdiglich
An deiner Taffel sitzen,
Die theüre Kost zu nützen.


五月扁舟过洞庭
鱼龙吹浪水云腥
轩辕黄帝今何在
回首巴山芦叶青


The Queen of Love, who soon will see
Her own  live in Thee,
Will lightly her first Loss deplore;
Will easily forgive the Boar:
Her Eyes with Tears no more will flow:
With jealous Rage her Breast will glow:
And on her tabby Rival's Face
She deep will mark her new Disgrace.


Nuž, vypravuj ho, milá Leo, jen.


长髯广额酒杯深
人物孤高月下岑
七尺微躯三寸舌
江湖形迹庙堂心


Der Dichter freut sich am Talent,
An schöner Geistesgabe;
Doch wenn's ihm auf die Nägel brennt,
Begehrt er irdischer Habe.
Mit Recht soll der reale Witz
Urenkeln sich erneuern;
Es ist ein irdischer Besitz –
Muß ich ihn doch versteuern!


Die Seligkeit, o Seel', ist leicht zu kriegen;
Dein Herz und Liebe sollst du wenden nur
Ganz von dir selbst und aller Kreatur
Zu Gott allein, so wird er dich vergnügen.
Er sei dein Gott, dein Gut, und keiner mehr,
Beug deine Knie, bet an, gib ihm die Ehr',
Vergiß dich selbst, schau nicht auf deine Werke,
In Gott ist nur Gerechtigkeit und Stärke!


»Fast langt es«, sprach gerührt der Mann,
»Und dennoch kann es schmählich enden;
Willst du dein Leben dann fortan,
Geplündert, fristen mit den Händen?«
Sie sah ihn an, – nur Liebe weiß
An liebem Blicke so zu hangen –
»In Gottes Namen!« sprach sie leis,
Und weinend hielt er sie umfangen.


Daß die Trockenheit nicht wehre
Die Bewegung dem Gesicht,
Ist im Auge manche Röhre
Wunderbarlich zugericht't,
Welche stetig Feuchtigkeiten
Unterm Lied' aufs Auge leiten:
Darum, weil es glatt verbleibt,
Nicht versehrt wird, noch sich reibt.


Nunca vi um campo de urze
Também nunca vi o ma
No entanto sei o urze como é,
Posso a onda imagina
Nunca estive no Cé
Nem vi Deu Todavia
Conheço o sítio como se
Tivesse em mãos um gui


游戏一弹棋
岁月驹隙过
不如两忘机
石上跏趺坐


Drauf die Dichter, die halben,
Prosa beduftet mit Salben,
Ludwig Tieck und Genoß,
All der Novellentroß,


Amarante, Liebesblüthe!
Blumen liebe ich und biete
Ehre vor den andern dir.
Du den Blumhold ehre wieder,
Stehe, wann ich liege nieder,
Dort um meine Grabesthür.


GOTT, Euer König , steht Euch bey:
Wie Seine grossen Eigenschafften
in eigner Kraft und Macht starck, wahrhafft, ewig, treu,
unnennbarlich zusammen haften.
Wie festgestellt Sein Vorsatz ist;
Wie Seine Weissheit Menschen führet;
die Höchsten Fürsten setzt, und Könige regieret;
Wie wenig Er Sein Wort vergisst:
So kräftig, so gewiss, so reich wird er den Seegen
auf Euer Land und Kinder legen.


Minul starý řád. – Aj nový víže
lásky zákon lidskou rodinu,
země prach zve v nebes otčinu,
blaží láskou – dědictvím to kříže!


Und ich nehm' es als Willkommen,
Das mich freudig überkam,
Daß ich Lieder dort vernommen,
Wo ich einsam Abschied nahm.
Liederklänge holder Mädchen,
Ihr begleitet mich zu Thal!
Heimathboden, altes Städtchen,
Sei gegrüßt mir tausendmal!


Die schauen erst im rechten Glanz
Warum wir alle werben,
Die sollen Waffen, sollen Kranz,
Die blut'gen, von uns erben.


Přání malé, jako jsem já sám,
pro Vás, moji milí, k svátku mám:
dej Vám Pánbůh hodně dlouho žít,
byste mohli ze mne radost mít!


„Je ostatně to přání domýšlivé vskutku!“
se Pavel dále smál, však hned ucítil důtku,
hlas vnitřní: „Tlacháš!“ děl, v něm cítil smích jak bič,
jenž srdce šlehal mu a radil: „Pryč – pryč – pryč!“
Však ač hned souhlasil a uznával tu radu,
přec nemoh’ odtrhnout se, přervati tu vnadu,
jíž zjev Helénin pln byl, na něho jíž vál;
on v trapné minutě té pokročil s ní v sál.


Annyi seb újul, annyi régi!
Felszakad fájó zokogásom,
Sírok az örök elmúláson, –
De aki meghalt, meg nem érti.


Jsa dítě, ve blahých snách mládí
jsem o tě s divou touhou snil
a s lící odhaloval kradí
běloučký závoj bájných vil,
s posvátnou úctou, tajnou bázní,
ti zřel ve vzdušný obličej,
kdy srdce plno bylo strázní
a v duši tkvěla beznaděj...


¡Ah! Si al de sus vasallos ahora dando
una sola expresión, un solo acento...
¿Qué dijera el papel? ¡VIVA FERNANDO!


Denn die Bande sind zerrissen,
Das Vertrauen ist verletzt;
Kann ich sagen, kann ich wissen,
Welchem Zufall ausgesetzt
Ich nun scheiden, ich nun wandern,
Wie die Witwe, trauervoll,
Statt dem einen, mit dem andern
Fort und fort mich wenden soll!


Nekem a házasság szigetje
Idegen föld, csodás beszéd.
Szomoru lelkem számkivetve
Hallgatja, mint tündérmesét.
A bánat mint hajótöröttet
Űz, ver, dobál szünetlenül,
Hogy soha, soha ki ne kössek
S holtig bolyongjak egyedül.


Kýž se v orla, jenž se pod nebesa
Šíře, dále vznáší, obrátím,
Tambych letěl přes houšť, vrchy, plesa,


War der Platz doch still und sicher,
Und kein Zeuge hat gelauscht;
Selten, daß ein abendlicher
Vogel durch das Laub gerauscht.


Jeges az ablak, pihézik a hó,
álmos a reggel, míg lassan megyek.
Ismerőseim járnak szerteszéjjel,
de nem ismerek rájuk
és nem köszöntöm őket...


Als die Welt im tiefsten Grunde
Lag an Gottes ew'ger Brust,
Ordnet' er die erste Stunde
Mit erhabner Schöpfungslust,
Und er sprach das Wort: »Es werde!«
Da erklang ein schmerzlich Ach!
Als das All mit Machtgebärde
In die Wirklichkeiten brach.


Ach er böse Drache der,
Macht mir Welt und Leben schwer!
Hagel, Donner, Blitz und Sturm
Schrecken zwar sehr;
Aber sie mehr!
Ach ich armer Mann! ich Wurm!


“Ha volna mennydörgő szóm, hogy kiáltsam:
Hazám, vakard le ez élősdi fajt!
Ha voln’ erőm, hogy álarcuk lerántsam!
De egy kiáltó szóra vaj ki hajt?
Ó, jobb nekem falun, ahol ne lássam
E rút üzérkedést, szennyes zsibajt,
Hol a szó tán szilaj, de nem fanyar.
Tán nyers, de nyilt, hű és talpig magyar.”


Und immer wohnt der freundlichen Genien
Noch einer gerne ſegnend mit ihm, und wenn
Sie zuͤrnten all', die ungelehr'gen
Geniuskraͤfte, doch liebt die Liebe.


Kommt also her, ihr Lümmel!‹
– Er zog sein' Zauberstab herfür –
Wir stürzten wie vom Himmel –
Acht Kegel waren wir!


Proč, kniho děsná, zabloudila’s ke mně?
Proč hrůzou minulou můj rušíš mír?
Osudné lešení se zdvihá temně
a ve sluch bije vzteklý bubnů vír...


Svit, jako hvězdy zářivé,
se řádky vrší, vrší,
té záře teplé, blaživé,
jako když v máji prší!


Wie erbebt die schwache bange Mühle,
Deren Wand im heftigsten Gewühle
Diessseits die erbosste Flut beschäumt!
Selbst die Veste Laufen scheint zu wanken,
Deren Giebel zwischen grünen Ranken
Jenseits einem schroffen Berg entkeimt.


Survey the magnet's sympathetic love,
That wooes the yielding needle; contemplate
Th' attractive amber's power, invisible
Ev'n to the mental eye; or when the blow
Sent from th' electric sphere assaults thy frame,
Shew me the hand that dealt it! — baffled here
By his Omnipotence, Philosophy
Slowly her thoughts inadequate revolves,
And stands, with all his circling wonders round her,
Like heavy Saturn in th' etherial space
Begirt with an inexplicable ring.


紫殿香风暖
珠帘璧月斜
阁中调宝瑟
门外驻羊车


未捲半帘霜
犹疑在庭月
倚树汲清泉
疏风猎华发


Bůh však sluncem chmury zaplaší!
Pryč již, mrazný stíne!
Zdráv buď, náš ty bratře nejdražší,
ty náš Benjamíne!


Malheur alors ! O Dieu ! faut-il que nous voyions
Le côté monstrueux des révolutions !
Qui peut dompter la mer ? Seigneur ! qui peut répondre
Des ondes de Paris et des vagues de Londre,
Surtout lorsque la ville ameutée aux tambours
Sent ramper dans ses flots l'hydre de ses faubourgs !
Dans ce palais fatal où l'empire s'écroule,
Dont la porte bientôt va ployer sous la foule,
Où l'on parle tout bas de passages secrets,
Où le roi sent déjà qu'on le sert de moins près,
Où la mère en tremblant rit à l'enfant qui pleure,
O mon Dieu ! que va-t-il se passer tout à l'heure ?
Comment vont-ils jouer avec ce nid de rois ?
Pourquoi faut-il qu'aux jours où le pauvre aux abois
Sent sa haine des grands de ce qu'il souffre accrue,
Notre faute ou la leur le lâchent dans la rue ?
Temps de deuil où l'émeute en fureur sort de tout !
Où le peuple devient difforme tout-à-coup!


Sind denn keine Menschen vorhanden?
Der Spielmann spricht:
»Ich spiele mich schier zu schanden,
Sie hören nicht.
Bäume, Fische, Mäuse, Bänke tanzen drauf los;
Wollen die Menschen nicht aus dem Schloß?«
Der Spielmann spricht: »'s ist noch nicht genug,
Ich muß fiedeln noch einen Zug.«


Der allen Vöglein in den Wäldern
Ihr bescheidnes Körnlein weiset,
Der Schaf und Rinder in den Feldern
Alle Tage tränkt und speiset,
Der wird ja auch
Dich eingen füllen
Und deinen Bauch
Zur Notdurft stillen.
Gib dich zufrieden!


桄榔叶底夜声寒
乡思无由梦里看
明发不堪江上望
苍梧云尽水漫漫


Tebou všem, ty loupežníku!“...
rázem dudy s ramen strh’
a v zlolajném vášně křiku
knížeti je ve tvář vrh’.


The Passions still predominant will rule,
Ungovern'd, rude, not bred in  School;
Our Understanding they with Darkness fill,
Cause strong Corruptions, and pervert the Will;
On these the Soul, as on some flowing Tide,
Must sit, and on the raging Billows ride,
Hurry'd away, for how can be withstood
Th' impetuous Torrent of the boiling Blood?
Be gone false Hopes, for all our Learning's vain,
Can we be free, where these the Rule maintain:
These are the Tools of Knowledge which we use;
The Spirits heated, will strange things produce;
Tell me who e'er the Passions could controul,
Or from the Body disengage the Soul;
Till this is done, our best Pursuits are vain
To conquer Truth and unmix'd Knowledge gain:
Thro' all the bulky Volumes of the Dead,
And thro' those Books that modern times have bred.
With pain we travel, as thro' moorish Ground,
Where scarce one useful Plant is ever found;
O'er-run with Errors which so thick appear,
Our Search proves vain, no Spark of truth is there.


Štěpáne, máš-li pravé,
skoč honem, dones pít! –
„Hoj, páni, na to víno
já dám se oběsit!“


六月扬帆别帝京
思乡日日算归程
我家兄弟如相问
烦道平安寄好声


Vašíček vstal,
šíleně prchal domů.


لهفي على تلك الكواسر
شهب البزاة بني الأسابر
ظفرت بهنّ يد المنو
ن وهيجت منا الخواطر
عجبي لهاتيك البدو
ر قد استقرّت في المقابر
وغدت فرائس للحما
م وعطلت تلك الكنادر
يا طالما انشبن شم
س مخالبٍ مثل البواتر
ولكم عقاب قد غدت
ينهبنها بظبا المناسر
قد كنّ يخشاهنَ آ
ساد الفلاة وكل طائر
كنّ كمثل صواعقٍ
تنقضُّ من أعلى الدوائر
من كل أجدل قد حكى
سهم المنية وهو عابر
ينقضُّ من أوج الفضا
فكأنه أحدُ الزواهر
قد بات عن إدراك مع
نى حسنه بهرام قاهر
وجراءةٍ ترث الجرا
ءة كابراً عن خير كابر
غراءُ تشرق لبسةً
أعجوبة لذوي البصائر
ذهبية أحداقها
فضيةٌ منها المحاجر
تفري بأبيض جنحها
غسق الظلام وكل كاسر
هنَّ الفداءُ لذي العلى
ربِّ المحامد والمفاخر
أعني الشهابي البشي
رَ بكل سعدٍ للمجاور
مولى الكرام وسيد ال
شهب الأماجد والغضافر
فأدامهُ باري الأنا
م بكلما يرجوه ظافر
وأعاضه عما مضى
بكواسرٍ أبهى مآثر


Befiehl dem Herren früh und spat
All deine Weg und Sachen,
Er weiß zu geben Rat und Tat,
Kann alles richtig machen.
Wirf auf ihn hin,
Was dir im Sinn
Liegt und dein Herz betrübet,
Er ist dein Hirt,
Der wissen wird
Zu schützen, was er liebet.


Sie kamen glücklich wieder baß
Und waren alle Beide – naß;
Doch durch den Schreck der König war
Von Stund gesund. Es jauchzt der Narr.


Si a la esfera del Sol remonta el vuelo
un pensamiento loco, y atrevido,
Ícaro es ya, pues mide condolido
la distancia que halló del Cielo al suelo.


de sopre me fém'esguardare
enn un ramo sopre me fermato.


Zřím oknem... V údolí kol bují všechno jarem,
tam slunce západ polévá kraj rudým žárem,
krev zlatou lije v němou dumu venkova;
a duše má se touhou palnou k dílu nítí,
kdy zří, jak z pahorku tam naproti se třpytí
ta hvězda míru – kovový kříž hřbitova!


Folgt man in Blindheit nur, o reine Liebe, dir,
Wie so höchst sicher wandeln wir!
Durchs Auge der Vernunft wir irren von der Straße,
In dunkler Glaubensnacht wir wollen gehn ohn' Licht,
Obwohl es selten jetzt geschicht,
Daß in dem schönen Weg man sich recht führen lasse.
Den Sinnen trauet man, man glaubt nicht nackt und rein,
Die Sinne uns verführ'n, die Lieb' führt recht allein;
Je mehr sie arm macht und entblößet,
Je mehr sie alles nimmt und uns nichts übrig lässet,
Je mehr das Herz kriegt weiten Raum:
Es geht gerad' zum Ziel, nicht stolpert, wanket, treibet,
Sein Teil die reine Liebe bleibet,
Dies ist's dem Herzen gar; sonst liebt's nicht oder kaum.


Ach, sie alle waren nicht geboren,
Als ich auszog, durch die Welt zu schweifen,
Selbst die Namen wußt' ich kaum zu nennen.
Still verwundert drum mit großen Augen
Schauten sie mich an, das Spiel verstummte,
Und die Älteste, mir schüchtern nahend,
Fragte mit der Mutter Ton: »Wer bist du?«
Doch da kam die Schwester. In die Arme
Sank ich ihr, und dann voll Wonne zeigte
Sie die Kinder mir, den Schatz des Hauses,
Der so lieblich sich gemehrt, und zeigte
Dann den heimgekehrten Ohm den Kindern.
Und nun gab's ein Jubeln, rasch entschlossen
Kletterten an mir empor die Buben,
Mich zu küssen, und die Mädchen bogen
Mir das Haupt herab, und selbst das Kleinste,
Das sich erst gescheut vor meinem Barte,
Tastete nach mir mit seinen Händchen.


Vrh’ na mne pohled jeden ze tří
a bručí tiše do pola:
„Už z dálky člověk škodnou větří.
Toť taky jeden parola!


Táhne jak kůň, kde jiní si hoví –
a selže blízko u cíle;
kde dává se po hubě, tam to poví –
kde do ní, mlčí unyle.


Áspides que abrasáis mi pecho infame,
y que tenéis mi corazón por nido,
salid con más furor, salid os pido,
para que todo junto le derrame.


— Para esse cordeiro que estes nossos olhos
Hão de apascentar, que aprisco daremos?


Nedivte se tedy,
když pád slabé dámy
zavinějí pouze
malé – drahokamy.


Du aber, liebster Jesu Christ,
Gib, daß ich dir gefalle,
Daß ich dein Lob zu jeder Frist
Mit reinem Mund erschalle.
Nimm mich, mein Lieb, wenn ich dich preis,
Aus dieser Welt ins Paradeis.
Daß ich vergeh mit diesem Wort:
Jesu sei Lob an allem Ort!


Deutsche Jugend, sturmesmächtig,
Glockenläutend, frühlingsprächtig
Ruft dich auf mein stolzer Sang.
Einig Band hält uns umschlossen,
Hört mich, wachsende Genossen,
Bruderbund in Sturm und Drang!


Tys vždycky bdělá hleděla,
bys měla olej cnosti,
by nikdy v lampě neshaslo
Ti světlo horlivosti.


Tak přišla. Duše se jí nenadála,
jak padá v mračna náhle hvězdný promyk;
já sobě připadal jak starý komik,
jejž chvilka úspěchu v ruch rozehřála.


Sie hat kein Schloß und Erbe, allein, verwaist stand sie,
Kaum kannte sie den Vater und Mutterliebe nie, –
Die fromme Braut des Himmels, will sie den Schleier nehmen,
Sie konnt' es bis zur Stunde noch ohne Schmerz und Grämen.


数家野店曲成村
老妪当垆洗瓦盆
惊唤儿童走相探
半林秋日照柴门


Ich lieb ein Mädchen, welches Margot heißt.
Sie wohnt in einem schmutzigen Bordelle,
Man zieht an einer rostigen Klingelschelle,
Worauf Madam den Gast willkommen heißt.


Doch wenn dich, Jüngling, andere Sorg entflamt,
Und dirs zu heiss wird, dass du der Barden Gang
Im Haine noch nicht gingst, dein Name
Noch unerhöht mit der grossen Fluth fleusst;


Mütterlein ersah mich und wehklagte,
Schlug die Hände jammervoll zusammen:
'Kind, wer hat dir in die Stirne' – fragte
Sie – 'gezeichnet dieses Kreuz von Flammen?'


Mas aquel que camina con desgano,
sólo avista en las señas de tu mano,
un esbozo de lúgubre ilusión


خل المقادير تمضي لا تغالبها
فإن من غالب الاقدار مغلوب
إن القضاء لسيف لا يقاومه
شيء من الخلق إلا وهو محبوب
وامش رويدا مع الأقدار في مهل
فإن من يكره الأقدار متعوب
سلم وفوض لحكم الله محتسبا
فإنما الأمر مقضى ومكتوب
والله يقضي بما شاء وكيف يشا
والعبد عبد ومخلوق ومربوب
ولم يزل ربه الرحمن يكلؤه
باللطف والحفظ محفوف ومصحوب
حسن ظنونك بالرب الكريم ولا
تسيء ظنا فتبقى عنه محجوب
واعمل لنفسك أعمالا لا تسر بها
فكل ما يفعل الإنسان محسوب
إن كان خيرا فخير سوف يحصده
أو كان شرا فتنكيل وتعذيب
ياويل من ضيع الأعمال في زلل
وكل من كسبه الآثام والحوب
واطلب علو ماقبال مع عمل
فأنت بالعلم والأعمال مطلوب
واحذر زمانك هذا أنه زمن
به المناكير شاعت والمعاييب
فكن وحيدا فريدا خاملا حذرا
فإن فيه الأقاويل الأكاذيب
والظلم فاش بلا لوم ولانكر
وللمساكين تخويف وترهيب
فكن لبيتك حِلسا لا تفارقه
إلا لشيء له في الشرع تصويب
وإذا كرالهك ذكرا دائما أبدا
فالذكر بالذكر مقرون ومصحوب
وذا كر الله يجالسه
فاجلس مع الله تأتيك المواهيب
واطلب من الله ما تحتاج أجمعه
فالخير يا ذا لديه والمطاليب
لا تسأل إلا كريم الوجه خالقنا
فعنده الفضل والإحسان مسكوب
واعكف على بابه في كل ما نفس
فإن نسيانه يا صاحبي حوب
وكن أخّى بحبل لاله معتصما
فكل حبل سواه فهو مقطوب
واسلك على سنة الهادي تفوزوفي
أولاك ترضي وفي أخراك محبوب
ففي اتباع النبي الخير أجمعهم
ومن لمذهبهم في الخير منسوب


泪乾红落脸
心尽白垂头
自此方知怨
从来岂信愁


So freundlich, als wenn er
Sein Freund, sein treuer Bruder wär',
Spricht er zum Hunde:


Vem ženy – každá chudák jistě...
a s mučenickou glorií –
však svatý Pavel na svém místě
už dí: Smrt není trpčí jí.
A svatá pravda. Já to zkusil
a tak si do duše je zhnusil –
teď řekni mi však upřímně:
Čím je ten život beze ženy?
Toť směšno vše... Leč mučí mě...
A toužím... A jsem znechucený...


Tím zhrozili se židé na nejvýše.
„To není možná; snad to panský klam.
Zda pravda jest, co komise nám píše,
či strachu jenom chtějí nahnat nám?
Nuž, volme z lidu nejvtipnější hlavy,
ať přesvědčí se, zda je dekret pravý.


أَلا قَبَحَ اللَهُ الكَرَوَّسَ وَالَّتي
مَشَت سَنَةً في بَطنِها بِالكَرَوَّسِ
أَعِثيانُ إِن تُشرِف عَلى شِعبِ ضاحِكٍ
تَجِد فيهِ أَوصالَ القَعودِ المُكَردَسِ


MEZI svými, – kde kdo přijde,
starý, mladý, velký, malý:
toť by nás ti cizí lidé
z města ani nepoznali!


Před tou lidskou zlobou
těžko skryjt se v sjetě,
skovyj se hde skovyj,
najde, hudluje tě.


Když volební se rozzuřila vřava,
v níž bratr bratra rdousí ze všech sil,
ta jeho drahá sklonila se hlava –
tak tiše odešel, jak tiše žil.
Kdo slyšel sestry bolné zaúpění,
když bratr – věštec naposledy vzdech’?
O, tecte, slzy! Plakat hanbou není,
vždyť umřel velký Čech!


江南贾客去忘归
扑面边尘自在飞
想得那边寒较早
夜来密地剪征衣


Běda, běda, kdo mne sprostí
těchto stínů minulosti?


Mé milé blednou sametové líce,
já na srdci mám těžký cent...
Ten barák s vinicí na Korsice
koupí si prý pan prezident.


Bey früher Sonnen Lauf
Sucht er schon Kräuter auf,
Durch deren Umschlag man
Die Kranken heilen kann.
Kommt er nun aus dem Wald,
So schüttet er sie bald
In meinen Schooß hinein:
Das laßt mir Liebe seyn!
Gewiß er sorgt für mich
Weit mehr als selbst vor sich.


O laß mich nur von ferne stehn,
Nach deinem lieben Fenster sehn,
Von ferne, ganz von ferne!
Du blondes Köpfchen, komm hervor!
Hervor aus eurem runden Thor,
Ihr blauen Morgensterne!


高僧说法住名山
秪在孤灯双树间
怪底禅心犹未灭
双移棕树与云闲


Wünschen vnd sprechen in dem sinn
›ei, das auffwüchsen vnser sün
In jhrer jugend in der blüh
gleich wie die grünen pflänzlein hie,


An das teure Vaterland,
Wo die frommen Glocken läuten
Und am Herde friedlich brodelt
Eine Ollea Potrida,


南国芳菲共一丛
夭桃秾李挹清风
河阳欲问栽花地
乔樾当门是狄公


Veracht' ihn, Leyer, wer sie nicht ehrt!
Und stamt' er auch aus altem Heldenstamme, veracht' ihn!
Sie entrissen uns der hundertköpfigen Herschsucht,
Und gaben uns Einen König!


Tag und Nacht, in Schlaf und Wachen,
Wogt um mich die dunkle Fluth,
Und die Sehnsucht, die nicht ruht,
Ja, die Sehnsucht ist mein Nachen!


No part of conduct asks for skill more nice,
Tho' none more common, than to give advice:
Misers themselves in this will not be saving,
Unless their knowledge makes it worth the having,
And where's the wonder, when we will obtrude
An useless gift, it meets ingratitude?
Shun then, unask'd, this arduous task to try;
But if consulted, use sincerity;
Too sacred is the welfare of a friend,
To give it up for any selfish end.
But use one caution, sift him o'er and o'er,
To find if all be not resolv'd before,
If such the case, in spight of all his art,
Some word will give the soundings of his heart;
And why should you a bootless freedom use,
That serves him not, and may his friendship lose?
Yet still on truth bestow this mark of love,
Ne'er to commend the thing you can't approve.
Sincerity has such resistless charms,
She oft the fiercest of our foes disarms:
No art she knows, in native whiteness dress'd,
Her thoughts all pure, and therefore all express'd:
She takes from error its deformity;
And without her, all other virtues die.
Bright source of goodness! to my aid descend,
Watch o'er my heart, and all my words attend:
If still thou deign to set thy foot below,
Among a race quite polish'd into show,
Oh! save me from the jilt's dissembling part,
Who grants to all all favours, but her heart:
Perverts the end of charming, for the fame;
To fawn, her business; to deceive, her aim:
She smiles on this man, tips the wink on that,
Gives one a squeeze, another a kind pat;
Now jogs a foot, now whispers in an ear;
Here slips a letter, and there casts a leer;
Till the kind thing, the company throughout,
Distributes all its pretty self about;
While all are pleas'd, and wretched soon or late,
All but the wise, who see and shun the bait.


senhoras
perdendo as hora
pra que lembrar?
pra que esquecer?
es como não ficar
heis como não ir
 nem vir
dizendo como eu como
(canibalmente)
e como como
você!


Viel Feind', viel Ehr'! ist unser Spruch
In gut' und bösen Tagen.
Der Feinde List, der Feinde Dräu'n
Heißt uns den edlen Kampf erneu'n,
Wir wollen's ferner wagen.


Kdo psal ty písně, nevím dnes,
však jistě radost v srdci nes.


Смерть — не сметь!
Строит,
   рушит,
      кроит
         и рвет,
тихнет,
   кипит
      и пенится,
гудит,
   говорит,
      молчит
         и ревет —
юная армия:
      ленинцМы
       новая кровь
          городских жил,
тело нив,
ткацкой идей
      нитЛенин —
      жил,
Ленин —
        жив,
Ленин —
       будет житЗалили горе      Свезли в мавзолей
частицу Ленина —
         телНо тленью не взять —
         ни земле,
                  ни золе —
первейшее в Ленине —
             делСмерть,
   косу положи!
Приговор лжиС таким
   небесам
           не блажитЛенин —
        жиЛенин —
        жиЛенин —
        будет житЛенин —
        жив
      шаганьем Кремля —
вождя
   капиталовых пленникоБудет жить,
      и будет
            земля
гордиться именем:
         ЛенинкЕще
       по миру
      пройдут мятежи —
сквозь все межи
коммуне
      путь проложитЛенин —
        жиЛенин —
        жиЛенин —
        будет житК сведению смерти,
         старой карги,
гонящей в могилу
         и старящей:
«Ленин» и «Смерть» —
              слова-враг«Ленин» и «Жизнь» —
             товарищТверже
   печаль держГрудью
   в горе прилиНам —
   не нытЛенин —
        жиЛенин —
        жиЛенин —
        будет житЛенин рядо      Вот
         оИдет
   и умрет с намИ снова
   в каждом рожденном рожден —
как сила,
      как знанье,
         как знамЗемля,
   под ногами дрожЗа все рубежи
слова —
   взвивайтесь кружитЛенин —
        жиЛенин —
        жиЛенин —
        будет житЛенин ведь
      тоже
         начал с азов, —
жизнь —
       мастерская геньинС низа лет,
          с класса низов —
рвись
   разгромадиться в ЛенинДрожите, дворцов этажи!
Биржа нажив,
будешь
   битая
      вытЛенин —
        жиЛенин —
        жиЛенин —
        будет житЛенин
   больше
      самых больших,
но даже
   и это
      диво
создали всех времен
         малыши —
мы,
      малыши коллективМускул
   узлом вяжЗубы-ножи —
в знанье —
      вонзай крошитЛенин —
        жиЛенин —
        жиЛенин —
        будет житСтроит,
   рушит,
      кроит
         и рвет,
тихнет,
   кипит
      и пенится,
гудит,
   молчит,
      говорит
         и ревет —
юная армия:
      ленинцМы
      новая кровь
      городских жил,
тело нив,
ткацкой идей
      нитЛенин —
        жиЛенин —
        жиЛенин —
        будет жит31 марта 1924


Mit meinen Reimen ging's zu End',
Und wem sie nicht gefielen,
Der geh' niemals in den Wipfelwald,
Wenn die Feien im Monde spielen.


Was fürchtet Ihr so sehr der Lappen ihre Schaar,
Der Finnen ihre Macht? Ach nehmt der Deutschen wahr:
Wir selbst wir stecken ja hier unter ihren Kappen:
Und weil uns jene scheern, sind wir die grösten Lappen.


Und der größte war Imoskis Kadi;
Und die Frau bat weinend ihren Bruder:
»Ich beschwöre dich bei deinem Leben,
Gib mich keinem andern mehr zur Frauen,
Daß das Wiedersehen meiner lieben
Armen Kinder mir das Herz nicht breche!«


Gönn' mir doch das wenige Gut,
Das ein harter Fleiß beschert,
Lösch des Friedens sanfte Glut
Neidisch nicht auf meinem Herd.


Sara-me a terra,
E não as águas:
Não curam mágoas
Os banhos seus.


Ouve o bater de suas negras pestanas, sob silêncios
Perfumados; e aqueles dedos elétricos, mansinhos,
A fazer crepitar em meio a cinzas indolências,
Sob suas régias unhas, a morte dos piolhinho
Eis que sobe por ele o vinho da Preguiça,
Suspiro de acordeão capaz de delirar;
E nasce nele, conforme a lentidão das carícias,
Um exato querer-e-não-querer chora
(Tradução
de Rubens Torres Filho)


Kdo dělá zázraky, dělá je nevěda.
Zázrak je plachý, tupený šereda
nevědomý a bohumilý.
Je zázrak. Není zázraků.
Vy to víte, matky důvěrnice,
země, konců a počátků.
Lampy, v nichž olej dávno dohořel,
přece rozsvěcíte.
Bdělé strážkyně zamčených očí,
a které bdíce sníte.
Vy jste zázrakem, který je jeden,
i nežasnete.
A proto nehřešíte.
A aťsi vám lístek do métra anděl
podával, vy jen díte:
„Děkuji vám. Jste celá světlá
světlem mrštným jak ještěřice.
Musím do práce, snad jsem se spletla,
možná, že musím mnohem více.
Snad se klamu.
Možná, že za to trest dostanu.“


Jerusalem! Fahr wohl! Ich mus zurükk!
Mein geist der reist und reisst aus dir in eile!
Nihm, heilge Stadt, zur abschidsthat den blikk!
Fahr, Jordan, wohl, durch welchen ich nun pfeile!
Damascus! ward dort aus dem Saul
Durch Jesum ein solch wunderpaul?
Du Babylon! war hir di welt verwirret?
Stund dort der thurn, der uns noch täglich irret?


老去能逢几个春
今年春事不关人
红千紫百何曾梦
压尾桐花也作尘


Ty jeho svaly a zuby mít
a za umění moci dát si takhle zaplatit:
to by nám zazněl světa zvon,
orient-express, transatlantik, auto a avion,
ó paní!


连环劈破两情痴
敌手那容隔眼知
几劫鸳鸯情不尽
燕飞还待落花时


Měchu jen oddech, kladívka tep,
safirem sklo je, opalem střep.


近来好裹束
各自竞尖新
称无二三两
因何号一斤


Též i pan Hilar, na mou čest,
fenomenální lumen jest.
Vášnivé jeho výkřiky
jsou kvintessencí lyriky.
A krad’-li, noc, hle, tajemnou:
mha za mnou a mha přede mnou.


Uvas, granadas, dátiles,
doradas, rojas, rojos,
hierbabuena del alma,
azafrán de los poros.
Uvas como tu frente,
uvas como tus ojos.
Granadas con la herida
de tu florido asombro,
dátiles con tu esbelta
ternura sin retorno,
azafrán, hierbabuena
llueve a grandes chorros
sobre la mesa pobre,
gastada, del otoño,
muerto que te derramas
muerto que yo conozco,
muerto frutal, caído
con octubre en los hombros.


Horch, wie rauschen Mischkas helle Saiten
Unter diesen Halmen, die vorzeiten
Bei dem Klang der Lerchenlieder
Auf dem Feld sich wiegten hin und wider.


„Tak dali jste mi ji?“ se na oko ptám,
a s „ano“ když mi ji dali,
jdu do stinných luk, ji po boku mám,
a už jsme se vzdalovali.


Il sesto Dionigi in campo è giunto
sopra un caval chiamato l'Abruzzese,
che sempre in aria e in terra era in un punto;
e poi ch'al tutto al popol fu palese,
di gentilezza e d'ogni cosa a punto
parve a chi bene ogni suo effetto intese,
e lo stendardo suo cangiante volse
ch'a tutti gli altri il dì gran fama tolse,


Já zápasila o život... On vlídně
mi bezstarostnou slíbil budoucnost,
že budu v blahu umění žít klidně, – –
a on mi k slávě sklene zlatý most.


Rinnet ab, ihr zorn'gen Wogen,
Erde, tauche grün empor,
Unter Gottes Regenbogen
Klinget dann der Friedenschor.


In ciò da me non so prender consiglio;
però ricorro a te: dimmi qual piglio.


Jak trudné dumy tehdáž cestou domů
mne provázely! Jaké citů vření!
Jak moh’ bych synem býti muži tomu!
Však šílenstvím to pouhé pomyšlení:
Vždyť otce toho, hrdopyšnou matku
by povržlivým smíchem rozesmálo,
že smím jen sníti o takovém sňatku.
Jak těžký boj a naděje jak málo!
Tak příboj temných myšlenek mě sklíčil.
Však brzy skleslý duch se znovu vztýčil:
Přec doufat musím! Život můj tu v sázce.
I v těžších bojích přálo štěstí lásce.


„Jeť mrtev! statečný ten brach,
hle, tváře klidné rysy!“ –
„Co mrtev! Druhým na postrach
i po smrti ať visí!“


禁漏无声昼刻移
天家敕旨出廷墀
诸公且尽仙洲乐
未到分番上直时


Lenore fuhr um's Morgenrot
Empor aus schweren Träumen:
»Bist untreu, Wilhelm, oder tot?
Wie lange willst du säumen?« –
Er war mit König Friedrichs Macht
Gezogen in die Prager Schlacht,
Und hatte nicht geschrieben:
Ob er gesund geblieben.


Výš stoupej, stále výš a výše,
nedotčen zlobou ničemů!


Als Narkissos sich
Im Teiche spiegelte,
Erschrak er:
Denn also schön schien ihm das Spiegelbild,
Dass er in Liebe zu sich selbst
Entzündet wurde.
Er beugte sich hernieder
Ins Ufergras
Und küsste im Wasser
Seine Lippen
Und griff nach sich mit seinen Händen
Und seufzte.
Die Schönheit,
Sann Narkissos,
Wohnt auf dem Grund der Seen.
Versunkene Städte müssen sein,
In denen die Schönen wohnen
Und mittags nur
Im Sonnenlicht
Werden sie sichtbar,
Wird Schönheit Bild,
Gesang und Lächeln
Glanz und Kuss.
Noch niemals sah ich nachts im Teich
Den schönen Jüngling.
Er schläft zur Dämmerung wohl
Wie wir.
Und ist ein Mensch
Wie wir
Nur Mensch der unteren Welt.
Du Tiefer steig hinauf!
Und werde Du!
Wenn das Gymnasion du betrittst,
Schweigt rings die Runde.
Der Fechter lässt den Degen sinken,
Der Ringer Blick und Arm,
Und selbst die Greise und die Kinder
Erschrecken süss vor deinem Angesicht.


Era di bianca seta e d'or fregiato
Il leggiadro ornamento del bel piede,
Sovra del qual si move, parte e riede,
Quella a cui di bellezza il pregio è dato.


Odech’ si zde řečník; mnohý z protivníků
Mní, že skončil mluvu, počal tropit třesk,
Ten tam pískal, tamto ozýval se vřesk,
Faustus důvěřoval se zde svému psíku;
Nemejlil se, šlo to více zhlučna,
Strhnuta tu s hlavy byla mnohá bručna,
Od něj vypáčena mnohá píšťala;
Od příznivců zněla pochvala.


Darauf kommt es an:
Sich im kleinen Kreis seines Lebens so zu bewegen,
Planetarisch zu bewegen,
Daß man in der sphärischen Ellipse läuft,
Wie die Erde um die Sonne, der Mond um die Erde.
Darauf kommt es an:
Daß Sinn und Sein,
Wort und Werk,
Tat und Traum
Unauflöslich unentkettbar eins sind.


When pleasing Heat, and fragrant Blooms inspire
Soft leering Looks, kind Thoughts and gay Desire,
Love runs thro' All; the feather'd Wantons play,
Seek out their Mates, and bill on ev'ry Spray.
The savage Kinds a softer Rage express,
And gloating Eyes the secret Flame confess.
But none like Fishes feel the dear Disease;
For  doubly warms her native Seas.
Males unconcern'd their pleasing Loves repeat,
While anxious She's the ripen'd Birth compleat.
On sandy Mounds their pressing Bellies lay,
And force the Burden of the Womb away.
Close joyn'd the complicated Eggs remain;
To separate that Heap is racking Pain.


Všecko, co jen koli nahromadil
Zlého na náš národ svobodný,
Buď čas, aneb osud nehodný,
Buďže soused, neb syn, jenž ho zradil;


Così faceva il duca di Baviera,
a cui l'ultimo giorno è pur vicino;
ma perché il suo valore allo estremo era,
facea come fa il lume a mattutino,
e rompe ed urta e sbaraglia ogni schiera;
insino all'arcivescovo Turpino
uccide anch'egli e faceva ogni male,
pur con la spada, non col pasturale.


كانَ خُروجي مِن عِندِكُم قَدراً
وَحادِثاً مِن حَوادِثِ الزَمَنِ
مِن قَبلِ أَن أَعرِضَ الفِراقَ عَلى
قَلبي وَأَن اِستَعِدَّ لِلحَزَنِ
لا شَيءَ أَشفى فيما سَمِعتُ بِهِ
مِن سَكَنٍ يَشتَكي إِلى سَكَنِ


Sollst mir niemals sterben!
Doch Dein Weib im Hause
Lebt uns zum Verderben.«


هنا
بردُ الوحيد علامةٌ للفقد
لا امرأةٌ
وخولة وحدها،
لا سيفَ لي
والكأسُ درسُ النار في علم الكحول
بردٌ بَرى قلبي،
وصوتُ الريح يزدرد الفصول


云来万山动
云去天一色
长啸两三声
天高秋月白


Es gilt der Herrlichsten von Allen,
Die unter Gottes Sonne wallen,
Die Volker, der verlorne Mann,
Vom Schicksal nicht erseufzen kann.


Ja, immer sehnsuchtsvoller denk ich deiner,
Und legt die Welt mir auch so manche Schlinge,
Du sollst mich nie gefangen sehn in einer.


Si no os puede gozar, que os ha gozado,
quien no puede con lágrimas moveros,
con la esperanza puede remediarse.


乔公宅中木参天
孙郎山前春烧烟
大桥不向五湖去
建康宫深空岁年


Altre di poi ne vengono a furore
inverso il viso mio forte ronzando,
mi dan trafitte che ne vanno al cuore.


Wann man Poeten sol in Vogel Haüser jagen,
Die das gemeine Volck durch ihre Hechel ziehn,
Auff was vor Saulen dann henckt man die Vögel hin?
Die so viel Schand und List von grossen Herren sagen?


1
مُوسيقى تغسلُني في الّليكائناً كونياًكلّ يَوْم عنده
 عالمٌ بأكمَلِه،
أولُدُ في أوّلِـه
وأموتُ عند ساعة الصّفأرمي برباطِ
عربَتي إلى النُجوم،
لو أكتَفي بهذِه الأرضِ
واترك ذلك الكوْن
مخذولاً
في صَدْر2
رأسُ هذا العالم حَرْب
وقدَميّه حَرْب
و بينهم الصابئين
مدمني البّارورأيتُ مُدُناً تفرّ خِلْسة
في ظلمة الليل،
تستَحِمّ في ماءِ القُررأيتُني،
تراشقني الأسهُمُ
و أنا أذودُ بدِرْعي
عَن صديق  أعرفه،
قُمْتُ و رَشَقْتُ صديقي
بسَهْنِمْت،
لم أُرْشَق من حينه
3
أبديٌّ مابين نَجْمَتين
كَـوْن ينَاظلامُ الفَضاء و ليْله الأبَيد!
Credo quia absurdum
من يوقظ الفلك مِن إهليجه
النّعسان!
“لاشيءَ يُمكِنُ عَملَولاشيء يستحقّ العَمَل”
أكَمةُ الأرض يحاصرها خوارُ بَقَرة
يشبهُ غرغرة حنجرةٌ في نزعها الأخير
 تتضاءلُ غرقاً
في لُجّة المُحيعند دَفتيّ الفَتْرة
نطفحُ سُأماًثم ماذا بعدَ الخَيْر و الشّر!
قتلتنا لعنةُ الفتر
4
صباحٌ خَوان عليهأرفعُ سِتارَ نافذتي
تربّصتني سَماءٌ سَوْداء
لم تَصحو فيها نجمَةٌ واحِدَة!
ماتَت الشّمولم أمُت أنا!
يَنْفجرُ الفَرَافَحْوىً من غَيْر ضَوْضاء،
أنحَلّ من ذاتيّ
قشورَ لاذاتي
أعَوّض تذمّرأمُـوتُ بِكُل طريقةٍ أعرفُههكذ أفتَتِحُ قوانينَ البَدْء
لعِلْم الفُجاءة،
أزهدُ بجهلي ذُخْري المَديد،
لاشيءْ في نفسي الضّعيفة
ولا شيءَ في العالمِ الكَبي،
غير مُرابطة الصّمت
و حَذَرٌ أبديٌّ كريتفاقم الوقتُ وضلّ الطريق،
إنـّها روعةُ الخراب
وتهشّم الرّوح في تنّور الّروهكَذا،
حتّمت عليّ الفَوْضأن أحترفَ عُزْلة القُوط
5
عُدْتُ من السّفر الطّويعلى الرّغم من أنني
لم أبرحَ المَكان:
يأتي صباحٌ
يستيقظ فيه شَيْءٌ
فلا تَغْرب الشّمس مِن بَعْديأتي زَمَان،
لا يستعبدُ الوَصْف من بعدِه
بالكَلِماويسودُ الصّمت الرّهيب
العَظيمُ حينَها مَنْ يواري بَابَه
ويعتزل النّاس للأبَما أجمل العُزلة في السّجيَأتي قَضَاءٌ،
يَقتلُ السّأمُ فيه عبادَ الله
و تموتُ المَعْرفنُوارى أطلالَ عِلْم
قَدْ فَسَيأتي صِراطٌ،
لتِسْع وتِسْعين امرأة
كل واحدةٍ عقدَت ضفيرتَها
بعُنُقِ الأُخْرى،
على نَحْر التّل يتسلقثم يتساقطن بسَكَين،
حزناً على مَوْت الصّبي الوَحيد
في القَبيل
6
حُلمي يَقَظةٌ و حَدْسي زُور،
و تهلكةٌ مرهونة تساومُ بجَسَدي
 ملاذاً للنّكبموجَتي،
لم تجد شاطئاً لَها
فارتَطَمت بإسفلتِ المُدُن
نَجْمَتي،
لم تجد سَماءً تضيءُ فيها
فتخبّأوذات وضُوءٍ،
مسَحْتُ عن قَدَمٍ
ونسيتُ الأخرى
“أفكلّما نحُل الغريب، وخفّ سريره
تمزقت الغرفة”


Que puede haber en un gusano, sano,
dichoso yo, si está mudanza, danza,
al son del cielo mi villano, llano.


Vstane, divotvorný obraz chopí,
Rychle sluhovou se zbrojí zbraní,
A k bojišti přímo šípem pádíc:
„Za mnou, za mnou!“ volá čacká paní.


梦魂何日不家山
底事淹留数月间
忽见黄华羞泛酒
渊明心事若相关


Die Haare sind ein Wald, der einen Berg bedeckt;
Die Sinnen sind das Wild, das drunter sich versteckt;
Die wüten manchmal so, daß dann ein Jäger kümmt,
Der Wild, der Berg und Wald auff einen Streich hinnimmt.


Dein Leben war ein Leben,
das stets dem Tod' ergeben
und willig kunte sein,
wenn einst der Schöpfer käme
und wieder zu sich näme
was er dir vor blies ein.


Wem Unglück je das Herz zerfleischt,
Wen Sorge viel gedrückt und Not,
Der weiß, wie wahr das Wort: Es heischt
Mehr Mut das Leben als der Tod.


E io, quantunque afflitto, amar vi voglio
constante infino a l'ultimo martire,
come a l'onde del mar ben fermo scoglio.


Des Pharons fall wird Moses Lobespsalm:
Und Israels erquikkungsvoller Qualm.
Es ist ein schertz der Pharons Krig:
Gott wird gerühmt vor solchen sig.
Gepreiset. Aber wi? was höhr ich? Ich erzitter!
Murrt Israel, das es Ägypten lis?
Es rufft nach fleisch und Brod! di wasser sind zu bitter!
Itz mangelt alls! Nichts ist, wi Moses pris.
Si meinen strakks di Länder einzunehmen:
Nun sollen si zuvor sich Gott bequemen.


Silêncio! Está na tribuna
Um estadista inda jovem!
A opinião se coaduna,
E os apoiados lhe chovem!


A od té chvíle každý voj
vždy dobyl skvěle vítězství;
než měsíc minul, skončen boj
a země prosta neřestí.


Wenn Wangen sich wie Blumen zeigen,
Dann platzt im Herzen bald das Schweigen.


Durch ihre Augen irrten blanke Sterne,
Um ihre Kinderwangen Feuer sprang,
Die Stimme bebte, da ihr Wort zum Volke drang:
»Mich ruft ein hoher Wille in die große Ferne.


O heilger Gott, vernihm mein eifrigs flehn!
Las uns genad (ist möglich) neugeschehn!
Si wissen nicht, was si an dir vollbracht,
So lange si in ihres Abfalls nacht!
Dreieinger, sih, was ich vor dir ausschütt!
Doch nur dein Will sei mas in Wunsch und bitt.


Stringa più d’hor in hor la mente, il core
il dolce marital caro mio nodo,
ch’oltre ogni essempio in disusato modo
diede esca e forza al mio fatale ardore.


Des Ankers darf er nicht,
der ihm zwar nicht gebricht.
Nichts macht den Himmel trübe.
Der Bräutgam geht zum Furt'
und wartet an dem Port'
auf seine Liebe.


Or se di me a questi omini dimande,
potrian dir che bisogno era di asprezza,
non di clemenzia, all’opre lor nefande.


Bičem nuť ho, ostnem nuť ho,
obruče si vem,
párkráte ho jejich ohněm
v skocích proženem.


dunque per più secura e corta via,
rivolgete, Ugolin, tanta vostra arte,
ch'in altrui molto, in me poco sarìa.


»In's Meer bin ich gefallen,
Tief in die schwarze Fluth;
Das Leuchten muß ich lassen,
Und in mir brennt die Gluth.«


S föllázad a szélvész,
Mely tombol alattam,
Zúgó paripáját
Bérembe fogadtam -
Elő, elő!


"O who can speak the vigorous Joys of Health!
" Unclogg'd the Body, unobscur'd the Mind:
"The Morning raises gay; with pleasing Stealth,
" The temperate Evening falls serene and kind.
"In Health the wiser Brutes true Gladness find.
" See! how the Younglings frisk along the Meads,
"As May comes on, and wakes the balmy Wind;
" Rampant with Life, their Joy all Joy exceeds:
"Yet what save high-strung Health this dancing Pleasaunce breeds?


Die Bürgermeister Görg Lam und Hans Jübeck
Sind auf dem Hansetag in Lübeck.
Die »Reitendiener« mit Harnisch und Bogen
Waren als Garde mitgezogen.
Die Ältesten aber vom Hohen Rat
Blieben zurück über Stadt und Staat.


« Moi contʼ laquellʼ sont à médire
Les fillʼ encor ben plus q' les gars,
J' tiens à vous esposer mon cas,
Et c'est sans hontʼ que j' vas vous l' dire,


حتّام أشغل بفكر القلب واعذبه
وأريد معنى لطيف عليك أكذبه
والمدح لو لم أجيده فيك وأهذبه
أريد أقول الصدق ويفوتني أعذبه


Ich kann auch Lotse werden;
da, wo die Schiffbrüche drohn!
Ich darf das Sturmboot kommandieren,
wenn vor der Wachtstation
plötzlich der Notschuß dröhnt.


Řeč dá němým ratolestem stromu,
Skalin svazky tuhé rozloučí,
Tigry krotí její náručí,
Smíchy k pláči a pláč vede k Momu:


In des Menschenschwarms Gewühle
Steh' ich da betäubt und bang;
Daß nur Einer mit mir fühle,
Fruchtlos ist mein Herzensdrang.


Et lui, folichon,
Dit cent bagatelles,
Fripe les dentelles,
Flaire le manchon.


Přec jen škoda, – že se na ní,
dítě mé,
nedočekám pousmání,
dítě mé!


Gallo, di verde alloro il capo adorno,
del tuo saggio Signore i pregi canta,
sostegno sol de l' italico onore.


Ó, někde míti
horský klášter, vysokostrmý,
tam od zdi šeré, oči zacláněje
hledí bratr v slunnost nehybnou
dálavy, kde bledé modro hvozdů
se snově chví. Tu bílý výklenek,
otevřený do šíra,
ohučuje vítr bezcílný,
o němž nevíš, odkud přichází.
Mír balvanů a něhu mechů žíti.
V srdci vnitřní zář, jež line mír.
Duše sytá chlebem milosti,
vše vědoucí, co k blahu postačí,
spojená s moudrou Hloubí bezpečnou.
A v celách, na kamenech prostých
i v těžkých dubech ticho Boha.


e onque non ne fust'anche mertato,
né 'n lei trovaste cosa und'esca canto,
anche n'abiate 'n vano assai cantato.


O triste, calado cravo;
Já não sente a destra mão;
Apenas é perseguido
Pelo Senhor dom João.


长驱席捲蹑遐踪
蓦地桐江一扫空
北走天骄吾事了
归来袖手敢言功


Ani rosou bolných očí
nemám svlažiť kvítky ladné,
ale dlouho, dlouho čekat,
poslední až list opadne.


Meine Phyllis zwingt mich euch
Gutte Nacht zu geben,
Ihr seyd trawrig, tod vnd bleich,
Sie ist gantz mein Leben,
Euch ist durch des Herbstes noht
Aller Pracht vergangen,
Sie ist weiß vnd Sonnen-roht
Auff den frischen Wangen.


Já zpívám osvobození
od lůzy strašných pout,
hřmím revoluci práce,
tou svět chci pozdvihnout!


Ne la materia
Che mai non dorme,
Re dei i fenomeni,
Re de le forme,


Er stammelte dein Lob mit dankbarem Gemüthe,
So bald er dacht' und froh empfand,
Und überall dich sah, dich, o du höchste Güte,
Dich am bestrahlten Himmel fand,
Dich auf der bluhmenvollen Fläche,
Dich im gewürzten Myrrhenduft,
Im Murmeln kühler Bäche,
Dich in der Frühlingsluft!


Laß deine Seufzer gehn
Mit lieblichem Getön.
Laß hören dein Verlangen,
Den Bräutgam zu empfangen.
Sei eine Nachtigall,
Und lock mit Liebesschall
Der Himmel höchste Zier,
Den süßen Gott, zu dir.


Ocenit pak, co jsi zažil,
jiných soud tě naučí,
po čem jsi se snažil, bažil,
když ti klesne v náručí.


Horch nur, Mutter, horch, wie schön
Draußen mein Geliebter schilt.
Weiß nicht, wem und was es gilt,
Doch mir ist's ein Wohlgetön.


Am stillen Heerd hab ich ihn sanft umwaltet,
Im duft'gen Hain sein müdes Haupt gekühlt –
Manch holdes Bild der Zukunft ihm gestaltet,
Ihn tief erweicht und scherzend ihn umspielt. –
Durch mich nur hat sein Herz sich ganz entfaltet,
Durch mich allein gehandelt und gefühlt,
Trennt auch der Geist das Schön' in manchem Triebe,
Des Herz erkennt im Schönen nur die Liebe .


¡Puñal de melancolía


Durch die halbentlaubten Bäume
Glimmt der Mond, und still umflicht
Siegreich die verlassnen Räume
Seiner Trauer falbes Licht.
So dem Blick der Schwermut offen
Liegt des Menschen Los erhellt,
Wenn vom ersten Frost betroffen
Unsres Lebens Schmuck zerfällt.


Vlasti živne duch, a obří lásky,
Plamen rozplozuje mocnosti,
Jako anděl vábícými hlásky
Výší mysli vřelé mladosti;


Bych v zárodku ty zrušil hádky,
z nichž rozbroj vzniká národní,
vysílám ve svět tyto řádky,
jak do tmy zářnou pochodni.


وَخُطَّةٍ مِنْ بُيوتِ الحَيِّ زُرْتُ بِها
بِيضاً يَهُزُّ الصِّبا مِنْهُنَّ أَعْطافَا
هِيفاً تَخِفُّ إِذا حَاوَلْنَ مُنْتَهَضاً
خُصُورُهُنَّ وَيَسْتَثْقِلْنَ أَرْدافا
وَهُنَّ يَبْسِمْنَ عَنْ غُرٍّ كَشَفْنَ بِها
عَنِ اللَّآلِئِ لِلرَّائِينَ أَصْدافا
وَيَرْتَمينَ بِنَبْلٍ يَتِّخِذْنَ لَها ال
قُلوبَ عِنْدَ اسْتِراقِ اللَّحْظِ أَهْدافا
وَالشَّيْبُ خَيَّطَ في فَوْدي كَما نَشَرَتْ
يَدُ الصَّبا لِرياضِ الحَزْنِ أَفْوافا
فَلَمْ يَرُعْني سِوى أَيْدٍ أَنامِلُها
مَخْضُوبَةٌ مِنْ دَمِ العُشّاقِ أَطْرافا
بَسَطْنها لِوَداعِي حينَ فارَقَني
لَيْلُ الشَّبابِ وَصُبْحُ الشَّيبِ قَدْ وافَى


Mein Gott, mein Hirte, komm zu Hilfe deiner Herde,
Die Wölfe dringen stark in deinen Schafstall ein,
Sie reißen weg ein armes Schäfelein;
Ich bitte dich, ach komm, eh' alles wüste werde!


Sur laltitude un dédain souverai
Comme le fruit se fond en jouissance,


Ihr, o Guten,
Wohlgemuthen,
Macht das Leben süß,
Macht den Mann zum Engel,
Und zum Paradies
Eine Welt voll Mängel.


Hle, tu mladík otce, kterýž kleče
Na něho mdlé zraky chýlí své,
Spěšně ze královské síně vleče,
A ve dveřích svého dobyv meče
Ven, ven kmeta k popravišti rve!


Ty lide náš, ty zbožný lide náš,
jenž s čistým srdcem v chrámy chodíváš,
jenž v každé kapličce se požehnáváš,
a poutníkům všem zbožný pozdrav dáváš –
ty klamu se a zrádě neoddej,
ty vlasti jen se věrně zachovej!


„Kolik druhů smutném na bojišti
Zřít mi bylo spánkem věčným spitých;
Kolik v smutném onom ranhojišti
Niknout na vždy bojů s vrahy lítých!
A já sirý, židem pohaněný,
Těžce raněn žiju uzdravený!


 Útra készűlt,
S megfogám.


Laß dich aus Unbedacht zu keiner Sache treiben/
Denn was gewaget ist/ das muß gewaget bleiben.


Nedojde z nich jistě žádná
mezi cestou úrazu,
byť provedla při tom ladná
cvičeníčka z provazů.


Kdy znikne bohů hněv a lidstva žaly,
kdy znikne stesk, jenž všecka srdce zrývá?
„Až Řím, co nejdražšího v sobě skrývá,
v ten jícen vrhne hloubkou neskonalý!“


Ó jaká slasť – být, nebýt – která větší?
Já viděl živé děsnou chvět se křečí
a mrtvé věčným úsměvem se smáti.


La luz se va con el tren
silbando, enrollada en humo,
apenas si en las colinas
unta un brillo.
¡Ay! Y nos vamos pensando
lejos, con el tren silbando,
sin movernos ni cansarnos.
¡Ay! Y nos vamos pensando
sin volver adonde estamos.
Se mueve en el cielo un aire
cenizo, lento. Se mueve
un aire sin aire.
Nos moja, al correr, un agua
oscura y tibia. Nos moja
un agua sin agua.
Y el corazón se apresura
o, quién sabe, se detiene
oyendo el silbido que
raya largo, de punta
en la pizarra y nos deja
un calosfrío de infancia...
Así, robando la luz,
seguimos sin llegar
y sin partir.


Ach, damals klang's mir leise wider,
Was ich voll Sehnsucht vorgefühlt,
Und flatternd irrten meine Lieder,
Wie wenn der Wind in Saiten wühlt.
Noch schwankte vor dem jungen Herzen
Die Welt mir wie ein goldner Traum;
Allein den Abgrund aller Schmerzen,
Der Freuden Gipfel ahnt' ich kaum.


Der Mönch schrieb wahr
Und nannt' in seinem Commentar
Des lieben Gottes Schrift und Sprache
Und Rath und That und gute Sache
Weit richtiger als mancher Pfarr
Und mancher Narr.


 Amore non fue giusto partitore,
ch'io pur v'adore —e voi non mi 'ntendate:
sì com'eo presi a voi merzé chiamare,
ben dovea dare —a voi cor di pietate;
ca tutesor cad eo merzé chiamasse,
in voi, donna, trovasse
gran core d'umiltate;
se non tut[t]e fiate
facestemi a lo meno esta 'mistanza,
mille merzé valesse una pietanza.


Žebravý sirotek vesnický
vlastní mu skývu podává,
shýbá se k němu, hladí jej, uspává.
Ukojil jeho hlad navždycky.


Eurialo ancora vera e Niso,
mostrandosi piagati come foro
ciascun di lor, l'un per l'altro conquiso.


Oh mely nagy dolgot Isten ő néki az mennyből mutata,
Ő maga mondja, hogy oly nagy dolgot akkor látott volna,
Kiről nem merne emberek előtt ingyen csak szólnia.


Jak na dně moře vládne v duši
záhadné přítmí zelené,
jež nikdy bouře nerozruší,
kde všechny tvary se jen tuší
a všechny barvy stlumené.


我年半百公六十
别久精神忧共衰
五载相逢只如故
短髯同讶几茎丝


Er ist verwandelt! Er selbst der Ritter,
Der zu den Füßen der Feie sitzt!
Von selbst ertönt ihm zur Seite die Zither,
Er schlummert, auf ihren Schooß gestützt,
Schlägt auf zu ihr die Augen:


i̇nsan olmayı insan ile bulmuş, ölümsüz ruhlard


Quos hyems dura glacie tenebat,
Devehunt multas pelagi carinas,
Queis repercusso sinuata turgent
Lintea vento.


Své žití v daň mu z končin dálných nesa,
svou krev by podal v živé srdce půli;
hned v oheň slepě vrhá se i plesá,
hned v ocel tuhne baťuškovou vůlí.


O terre lasse ! ô lune inerte !
Foyer mourant ! Cendre des morts !
Toi, que partout l'espoir déserte !
Toi, qui n'as plus même un remords !


Freu' Dich nicht des blauen Himmels,
Bist Du noch so harmlos, Kind?
Fühlst Du's nicht? durch Erd' und Himmel
Zieht gewitterschwüler Wind!
Trau' nur nicht der Himmelslüge,
Nicht dem Sonnenlächeln trau',
Denn es regnet, weinet innen –
Nur nach außen lacht es blau!


Vše pozvedlo se, o číš zvoní číš –
a zase Lev: „Ať žije česká říš,
však zanikla by mnohým pro potěchu,
kdy Polák by nám vlád’ neb někdo z Čechů!“


Sauber hast du dein Volk erlöst durch Wunder und Leiden,
Nazarener! Wohin soll es, dein Häufchen, wohin?
Leben sollen sie doch und Kinder zeugen doch christlich;
Leider dem früheren Reiz dienet die schädliche Hand.
Will der Jüngling dem Übel entgehn, sich selbst nicht verderben,
Bringet Lais ihm nur brennende Qualen für Lust.
Komm noch einmal herab, du Gott der Schöpfung, und leide,
Komm, erlöse dein Volk von dem gedoppelten Weh!
Tu ein Wunder und rein'ge die Quellen der Freud und des Lebens:
Paulus will ich dir sein, Stephanus, wie du's gebeutst.


Der erste sprach mit dem Meister,
Der zweite grüßte die Frau,
Der dritte küßte die Tochter
Mit Augen so lieb und blau.


Prosým tedy, mé poupátko,
Nech vší závisti,
Přej mi dále s vámi všemi
Stejné radosti.
Nejdřív ty, pak zpěv, pak víno –
Tak se to patří;
A když bleskne dobrá chvíle:
Pojďte všecky tři!


Elnézek a pusztaságon,
Ez utcákon végig.
Régi dicsőségnek - látom -
Csak a búja él itt.


Tragen Kerzen in der Hand,
Die unheimlich blutrot schimmern;
Seltsam widerhallt im Kreuzgang
Ein Gewisper und ein Wimmern.


Das Glück, das glatt und schlüpfrig rollt,
Tauscht in Sekunden seine Pfade,
Ist heute mir, dir morgen hold
Und treibt die Narren rund im Rade.


重入都门又许时
旧巢新燕欲何之
清风忽送苕溪便
满纸云烟七字诗


横看成岭侧成峰
远近高低各不同
不识庐山真面目
只缘身在此山中


Jetzt des Todesengels Fächeln
Ueber jener heil'gen Schaar!
Jetzt des Türken letztes Röcheln,
Schon belauscht vom Leichenaar!


A kdy větrem vystoupilo,
vždy jen dva má odtoky;
i radost proudem slz odplývá,
i bolu proudem slz ubývá,
a kdy k slzám písně našel,
stěší cit se hluboký.


Teufel, warst mir lieber,
Wie Du noch am Leben
Wilder als ein Wilder,
Die nicht Gnade geben.


Lándzsáink hegye bosszankodik,
hogy nem tud fényleni,
mellvértezetünk alig-alig tűri
szívünk egyre fulladtabb zuhanását.
Aranysarkantyunk lovat keres a sárban,
de nem talál.


Tiše, větry, leťte do skal, do hor!
Květy sněhu, v růže proměňte se!
Říčko, nehuč tak, dej přece pozor!


Ein Menschenstrom wälzt breit und breit,
Bewehrt mit Axt und Pfosten,
Durch Wasser, Land und Land und Zeit,
Von Süd nach Nord, von West nach Osten:
Kommt einend Mensch zu Mensch!


Was hilft alles Sorgen
Für der Zukunft Glück?
Mir liegt nichts am Morgen,
Bin ich nur geborgen
Für den Augenblick!


Much have I tried to guide the fist along,
But still the blunderers placed their blottings wrong:
Behold these marks uncouth! how strange that men,
Who guide the plough, should fail to guide the pen:
For half a mile, the furrows even lie;
For half an inch the letters stand awry; —
Our peasants, strong and sturdy in the field,
Cannot these arms of idle students wield:
Like them, in feudal days, their valiant lords
Resign'd the pen and grasp'd their conqu'ring swords;
They to robed clerks and poor dependent men
Left the light duties of the peaceful pen;
Nor to their ladies wrote, but sought to prove,
By deeds of death, their hearts were fill'd with love.


Para acabar con las locas
Y a las cuerdas conocer
Un corso muy filantrópico
Inventó en Francia el corsé.
Paisano de Bonaparte
Ese inventor debió ser.
De trampa tan destructora
Pero que hace tanto bien,
Pues como suelen las tontas
Oprimiéndose con él
Bárbaramente, pasmarse
Antes de su madurez,
Sólo quedan las sensatas
Entre quienes escoger,
Y no estúpidas que inmolen
La vida a la delgadez.
¡Viva mil años, y holgados,
El Licurgo del corsé
Que a nuestra raza en desmedro
Hará muchísimo bien!


Kalt strich des Frühroths Odem.
Da hüllten sich, vor Kälte leichenblaß,
Die Männer in die schwarzen Mäntel tief,
Als wickle sie der Tod ins Leichentuch.


Die seel hats auff der zungen
Alweil wirds blasen auß:
Nun muß es sein gerungen
Mit todt/ vnd letztem strauß.
O wee der kurtzen stunden!
O wee! da schläfft es ein;
Jetzt/ jetzt ist schon verschwunden
Mein zartes blümelein.


S nem léssz soha, hiába vár reád
Kedvenc virágod s búsongó atyád.


Es wird euch nichts zu Sumpffe gehen/
Kein Koblicht Stanck bringt euch Gefahr.
Kein gifftig Schwaden kan entſtehen/
Noch Dampff und Nebel iſt alldar;
Euch wird nicht Marcaſit betruͤgen
Noch Letten/ Eiſenſchuß und Speiß/
Noch Katzen-Silber was vor luͤgen/
Glantz/ Bleyſchweif/ Plenden/ Gelb und Greiß.


Gar viele sind meinem Gedichte geneigt, (Radetzky)
Nur daß, wie es geht beim Lesen,
Ich bloß diejenigen überzeugt,
Die früher bereits es gewesen.


Na sta vzpomínek jej k domku víže –
a teď musí s ním se rozloučiti –
snad už zítra; náhle Křemen cítí,
na prsa že zlá mu lehla tíže,
hrozný tlak vždy stoupá výš a výše,
že se jemu stále hůře dýše,
z hrdla palčivost se dere v ústa,
na oči se mlha klade hustá,
stále hustší, na chvějné až řase
v horkých slzách rychle rozplývá se – – –


Ty dny, jež v Božím úkolu
jsme prožili tu pospolu,
ty čím že býti měly?
To v srdcích vám, v tom sídle vin,
chtěl roznítiti Hospodin
své lásky plápol vřelý.


О всеблагое провиденье,
Храни его успокоенье!
Еще не знает он, чт’о скука,
Чт’о беспредельная любовь,
И как тяжка любви резлука,
И как хладеет в сердце кровь;
Не знает жизненной заботы,
Тяжелых снов и страшных бед,
И мира гибельных сует,
И дней безжизненной дремоты,
Коварства света и людей,
Надежд, желаний и страстеТеперь он резвится, играет,
Незрелый ум мечтой питаеВо сне испуг его не будит,
Нужда до солнца встать не нудит,
Печаль у ложа не стоит, —
Священным сном невинность спит…
Но эти дни как тень проходят,
Прекрасный мир с собой уводят…
О всеблагое провиденье,
Храни его успокоенье!


Sink arm und nackt in Jesum ein,
Lern heilig sein in ihm allein,
Such nichts in dir und nichts für dich,
Er sei dir alles wesentlich!


Glänzen sah ich das Meer und blinken die liebliche Welle,
Frisch mit günstigem Wind zogen die Segel dahin.
Keine Sehnsucht fühlte mein Herz; es wendete rückwärts,
Nach dem Schnee des Gebirgs, bald sich der schmachtende Blick.
Südwärts liegen der Schätze wie viel! Doch einer im Norden
Zieht, ein großer Magnet, unwiderstehlich zurück.


Ó hořká závrati,


双扉寂寂护苍苔
几片浮云洞口来
笑探三花从此去
不知何处是天台


大厦三冬可庇寒
老年诗酒正交欢
林庐欲画孤山影
风雪休关五柳门


K výskavé polce nám nebudou hrát.
Nemám tě, holka, už nemám tě rád.


Po modlitbě, po klekání
zase vozík v tahu,
vlídným slovem kravky nutí
Vojtěch k svému prahu:
„No, no! Hvězdo! proč pak dneska
zvolna tak a klesle,
nevábí tě jetelinou
vyzdobené jesle?


– Insularum
Ocelle.Catull.


Et souffletés par les vagues,
Ils promènent leurs vestons
Sur des Himalayas vagues.
Ne les suivons pas. Restons !


Du dort, ich hier, mein Hamann! Gott in Hand
Wol bald vereint; doch – wenn,
Wenn Alles bricht und stürmt – das Vorgebirge
Der Hoffnung sei Du, Tod!


Bože, to jsou černé vlasy,
rameno z nich nahé kývá,
profil ryzí vzácné krásy,
zřítelnice oka snivá.


Io vo ben ciò talor meco provando,
quanto mi detta il mio desir ardente;
ma forse scemo sue lode cantando.


Huit esprits curieux du passé doux à croire,
Dont le docte grillon savait la longue histoire,
Alors que frère et sœurs, me prêtant leurs genoux,
Disaient : « Viens, Marceline, écouter avec nous. »


Wer ist der Gesell, so fein und jung?
Doch führt er das Eisen mit gutem Schwung.
Wer steckt unter der Maske?
Eine Jungfrau, heißt Prochaska.


Von deiner Hand
Strömt durch der Weisen Irrgewimmel
Mir Glaube zu an Gott und Himmel,
Mir Glaube zu ans beßre Vaterland.
Die Dunkelheit wird Licht,
Wenn deine Seele Hymnen spricht;
Dann beth' ich mit, und beth' und zweifle nicht.


Zerbleicht auch gleichsahm deinen Glantz
kein bundt-beaugter Pfauen-Schwantz/
noch steinerner alß blohß auß Stein/
wie adamanten werd ich seyn.
Für meine Kniee/ sonder Sinn/
brichstu dan hin!


Laß' unser' Eltern sehen
An uns Ihr höchste Lust,
Worauß den kan entstehen
Viel Freüd' in Ihrer Brust:
So wollen wir dich preisen
Mit wundersüssen Weisen,
Welch' uns von dir bewust.


Což pýše tvojí postačí
jen hejtmanské té slávy díl?
Však, milý pane Roháči,
tys dobrý hejtman byl!


Ich wett', du hast wie Ritter Jürg
Lindwurm und Molch getötet,
Zehn Meilen Forst, des bin ich Bürg',
Hast du mit Blut gerötet;
Wie, oder hätt' im Woodstock-Gau
Waldfräulein dich und Heidefrau
Bis diesen Tag bewirtet?«


Es stand ein Sternlein am Himmel,
Ein Sternlein guter Art;
Das thät so lieblich scheinen,
So lieblich und so zart.


Wir ziehen satt in geregeltem Trott
Auf Wegen, die scheinbar nie krumm gehn,
Eine bröcklige Gipsbüste von Gott,
Nach der wir uns gar nicht mehr umsehn.


Tam lebky do řad zbožnou obsluhou
klade a sčítá jednu za druhou.


Welten Chaos, Menschen Chaos,
Chaos in des Menschen Brust,
Heil'ge Liebe, glühend Hassen,
Düstrer Gram und heit're Lust!


Toť první pozdrav přírody,
již Boží dlaň zas vzkřísila,
toť úsměv blahé pohody,
jež na slunci se zrodila!


Um ging von Hand zu Hand
Ein Bräu aus Schnaps und Bier,
Als Etikett drauf stand:
Gesundheit-Elixir!
In schmutzgen Zoten sprach
Frech das Maschinenmädel,
Das Gaslicht aber stach
Ihm grell auf seinen Schädel.


Nein, dem trunknen Taumel geb' ich
Ungescheut mich hin, und singe,
Singe meiner Lieder Weise;
Wenn sie auch im Vaterlande
Drob mich einen Thoren schelten,
Dennoch sing' ich, denn sie kennen
Solche Lust und solch ein Fest
Nur im Land der ew'gen Freude.


Nun hört man das süße Singen
Der geliebten Nachtigall,
In dem Walde laut erklingen
Ihren wonniglichen Schall.
Wo sie wol im Sommer hauset;
Verklauset
Steht ihr Saal.


di strane torme era stipato il calle.


My mnoho jsme už klidně přetrpěli,
tak mnohý vichr na nás chtěl se sápat,
ba plný mraků byl ten den náš celý,
však věřím dosud v tichý krásný západ.


Schau Seele schau/ deß Himmels Sonn
Wird hier bey Licht gefunden.
Deß Vatern Lust/ der Engel Wonn/
Die Freyheit wird gebunden/
Der Liebe Band/ der Freundschafft Pfand/
Wird deß Verrähters Zeichen:
Der Friede lehrt/ vnd Auffruhr stört/
Lässt Mördern sich vergleichen.


O Bruder welch Entzücken,
Schaft mir mein guter Wein!
Bey eines Mädgens Blicken,
Da soll man froher seyn?
Freund glaub, ein jeder Tropfe Wein,
Stürzt neue Lust in mich hinein.


J’ai fui les pays clairs et les riants climats
Pour dormir dans ce havre où reposent les mâts.


Wie, wann der ſchwarzumwoͤlkte Suͤd,
Auf deſſen finſtrer Stirn ein wuͤthend Feuer gluͤht,
Am regenvollen Himmel bruͤllet,
Und ihm aus Scythien, in ſchauernd Eis verhuͤllet,
Der kalte Nord entgegen zieht;
Von ihrem Kampf die Luft erzittert,
Der Erden Veſte bebt, und im erſchrocknen Hayn
Was ſich nicht beuget, kracht und ſplittert,
Und alles taumelnd ſeufzt, vom furchtbarn Sturm
erſchuͤttert:
So nahm Getoͤs und Laͤrm den ganzen Tempel ein:


يَااِبنَ الدَوامِيِّ الَّذي
هُوَ بِالمَكارِمِ ذو لَهَج
نَهَجَ السَخاءَ أَبوهُ قِد
ماً فَهوَ يوضِحُ ما نَهَج
أَرَجُ الثَناءِ يَفوحُ مِن
هُ وَالثَناءُ لَهُ أَرَج
يا مَن بِهِ تَحيى الخَوا
طِرُ وَالنَواظِرُ وَالمُهَج
قُل لي وَدَع عَنكَ المَعا
ذيرَ الرَكيكَةَ وَالحُجَج
لِم لا تَعودُ أَخا ضِناً
يَرجو بِرُؤيَتِكَ الفَرَج
صَبّا إِلَيكَ إِذا ذُكِر
تَ لَهُ تَهَلَّلَ وَاِنفَرَج
لَو قيلَ إِنَّكَ مُعرِضٌ
في النَومِ عَنهُ لَاِنزَعَج
وَيَعَدُّ أَيّاماً تَمُر
رُ وَلا يَراكَ بِها حَجِج
يَشكوكَ شَوقاً هاجَ بَع
دَكَ في الجَوارِحِ وَاِعتَلَج
وَخُطوبَ دَهرٍ طاحَ في ال
غُمَراتِ مِنها وَاللُجَج
وَدَخيلَ هَمٍّ لَو دَخَل
تَ إِلى عِيادَتِهِ خَرَج
مُتَضايِقٌ لَو عادَ عَط
فُكَ وَاِلتِقاؤُكَ لَاِنفَرَج
فَدَقائِقٌ بَيني وَبَي
نَكَ في المَسافَةِ لا دَرَج
أَأَبا عَليٍّ صِرتَ تُش
بِهُ في الجَفاءِ أَبا الفَرَج
مِن بَعدِ ما مَزَجَ الإِخا
ءُ دَمي بِحُبِّكَ وَاِمتَزَج
وَاِلتَفَّ عَيصُ الوُدِّ ما
بَيني وَبَينَكَ وَاِتَّشَج
فَاِعذُر مَريضاً ما عَلي
هِ في عِتابِكَ مِن حَرَج
وَإِذا الصَديقُ جَنا وَسو
مِحَ في جَنايَتِهِ اِنمَرَج


per monti e valli e selve e lidi e piagge,
quinci e quindi congiunta in modo stretto
coppia sen va di due bestie selvagge:


A žid vypravoval davu
všecko, co se stalo dřív,
na kolena padli všichni
zvěděvše ten velký div.


Nun höchste Gewalt,
In Kindes Gestalt,
Nimm Herze und Sinn
Zum Opfer dir hin.
Nimm hin all' mein Wesen,
Du willst mich erlösen,
Was immer war mein,
Sei zwiefach jetzt dein.
Dein!


The Landskip such, inspiring perfect Ease,
Where INDOLENCE (for so the Wizard hight)
Close-hid his Castle mid embowering Trees,
That half shut out the Beams of Phoebus bright,
And made a Kind of checker'd Day and Night.
Mean while, unceasing at the massy Gate,
Beneath a spacious Palm, the wicked Wight
Was plac'd; and to his Lute, of cruel Fate,
And Labour harsh, complain'd, lamenting Man's Estate.


A te, che vedrai adesso el crudo scempio,
non dirò più, ma puoi ch'io serò morto,
pensa a che prezio el tuo voler adempio.


Pod námi stichla Praha
a hleděli jsme k hradu,
zda slyšela’s ten výkřik,
jak zavzněl v nočním chladu?


Und kauften etwas Spiritus,
Und kochten uns ein Stärkemus,


Jen něčím snění zakaleno,
jen jeden žal jde duší mou:
Že vše ta krása uschne v seno
a že ji krávy sežerou...


Doch tu du, was du wilt, ich will dir willig sein.
Sag, Hölle, was du wilst, es ist fürwar erlogen,
die Seligkeit selbselbst ist in mich eingezogen.


a štkání mocné udusily hlas,
a celá chvěla se jak v bouři strom,
když náhle přepadne jej severák.
On v náruč chopil ji a k lavičce
ji táhnul, pod hermou jež omšena
se tměla, kynouc vhodným útulkem.
I cítil v náručí svém, v loktech svých
to sladké tělo nyní teprvé,
co tušil dřív, nad slunce jasněji
mu svitlo, sotva ženy krásnější
by našel v světě... dýchal ve tvář jí
a dlaně třel; když přišla k sobě zas,
tu vyprávěla vše mu podrobně,
co Perieres řek’ jí před smrtí:
jak litoval jí, bohům na vzdory
jak přál si, její krásy zralý květ
by blažiti moh’ ještě jiného,
ne schnouti v pochvat stáří nečinně,
květ, jenž se ani plodu nedočkal.


Milosrdná matko boží,
ty jsi naše věčné zboží,
račiž nám spomocna býti,
bychom dnes mohli k obědu přijíti!
Volejme k ní ve dne v noci,
by nám ráčila spomoci
k milosti u svého syna,
ne podle našeho čina,
ale podle smilování,
ať nás před Trojanem chrání.
Při té schůzce račiž býti
a nám všech muk pomoz zbýti,
by nám neuškodil plamen
výmluvnosti jeho. Amen!


Přinesla v zimě poupátko,
malinké hezké děťátko.


E tanta noia m'è questo vedere,
e sì fatto spavento m'è nel core,
che vegghiar mi saria meglio e dolere;
e spesse volte mi giugne un tremore
che mi riscuote e desta, e fa parere
che d'alto in basso i' caggia e, desto, Amore
insieme con Criseida chiamo forte,
or per mercé pregando ed or per morte.


Zápalu dnes v duších není,
srdce vadnou bez nadšení.
Jste vy lidé vskutku z rodu
bojovníků za svobodu?


Schon türmt sich von Leichen ein herrlicher Wall,
Des Feindes Kadaver uns schützen,
Auf krachende Schädel mit knirschendem Schall
Die harten Gewehrkolben blitzen,
O wonniges Fechten im spritzenden Blut,
Die brechenden Augen zu schaun,
Zerplatzt ist des Feindes mordgrimmige Wut
Und es packt ihn des Unsieges Graun.


senin parmaklarının arasından kum süzülür gibi


Vater geh nicht ins Gericht
mit uns Sündenknechten/
weil dein Sohn uns selbst verspricht/
wilt du mit uns rechten?
Wir sind Stechdorn seiner Kron/
seine Knötengeissel/
Ruten/ Peitschen/ Scorpion/
Hammer/ Nägel/ Meissel.


Sem, v těchto samot pohostinný kout
rád jednou za rok jdu si oddychnout,
zde zas mi klidem srdce pookřívá
a zrak můj třebas hodiny se dívá –


Wo denket Ihr hinan?


With bended arm he on a book reclin'd
Fast lock'd with iron clasps from vulgar eyes;
Heaven's gracious gift to light the wandering mind,
To lift fall'n man, and guide him to the skies!
A man no more, a god he would be thought,
And 'mazed mortals blindly must obey:
With slight of hand he lying wonders wrought,
And near him loathsome heaps of reliques lay:
Strange legends would he read, and figments dire
Of Limbus' prison'd shades, and purgatory fire.


Nur uns armen, guten Seelen
Soll dein Glück auf ewig fehlen;
Allen Freuden unbekannt,
Hat uns Wahn hieher gebannt!


Wilst du erkennen Cocons Wesen,
So must du rückwerts ihn, wie das Hebräsche, lesen:
Denn er sagt niemals was er meint,
Und denckt im minsten nicht auf was er vorgewandt;
Du dienst ihm durch den Wiederstand,
Und er erdrücket dich, weil er zu helffen scheint.


Und stürmen soll's im Kriegeswaffentanze,
Mit zorn'gem Donner weit die Lüfte füllen,
Und blitzen hell im lichten Panzerglanze.


O mia sventura, o mio destino avaro!
Deh chi mi toglie l'un, chi non mi rende
L'altro, tanto miglior, quanto più raro?


y yo quedé esperando grande rato
por traerte siquiera algún indicio;
pero luego la mar, muy sosegada,


Un hombre largo, enlevitado y solo
mira brillar su anillo complicado.
Su mano exangüe pende en las barandas,
mano que amaron vírgenes dormidas.
Miradle, sí. Los lagos brillan yertos.
Pero los astros, sí, ruedan sin música.
Constelaciones en la frente mueren,
mueren mintiendo su palor cansado.
Casi no alumbran unos labios fríos,
labios que amaron cajas musicales.
Pero las lunas, lunas de oro, envían
"supramundanamente" sus encantos
y hay un batir de besos gemebundos
que entre jacintos mueren como pluma.
Un fantasma azulenco no se inclina.
Fósforos lucen. Polvos fatuos, trémulos.
Suena un violín de hueso y una rosa.
Un proyecto de sombra se deshace.
Una garganta silenciosa emite
un clamor de azucenas deshojándose,
y un vals, un giro o vals toma, arrebata
esa ilusión de sábanas vacías.
Lejos un mar encerrado entre dardos
suspira o canta como un pecho oprimido,
y unos labios de seda besan, y alzan
una sonrisa pálida de sangre.
Dulces mujeres como barcas huyen.
Largos adioses suenan como llamas.
Mar encerrado, corazón o urna,
lágrima que no asumen las arenas.
Duramente vestido el hombre mira
por las barandas una lluvia mágica.
Suena una selva, un huracán, un cosmos—
Pálido lleva su mano hasta el pecho.


Pěl tak mocně, pěl tak jemně
v šerých větví objetí
o mladosti této země,
v nížto sáhá pamětí.


Um deus recria o perfil imaginad
Tintas desfia sobre a tela
compondo a substância
de um rosto pétre
Surge amarga boca
desdenhando frutos
olhar de gelo
nuca de soldado alert
Entanto
as mãos do mesmo deus
impondo ao pincel
ordem de lã
na tela fazem nascer um outro rosto
e as tintas
traço a traço
configuram
na cruz sacrificado
um justo agonizant


Beijar-te a fronte linda:
Beijar-te o aspecto altivo:
Beijar-te a tez morena:
Beijar-te a rir lascivo:


Allen Jammer, allen Schmerz,
Den des ewgen Vaters Herz
Mir schon jetzo zugezählt
Oder künftig auserwählt,
Will ich hier in diesem Lauf
Meines Lebens allzuhauf
Frisch und freudig nehmen auf.


Ne pouvant plus broder, que ferez-vous, madame ?
J'en pourrais témoigner, la paresse a du bon ;
Mais le repos du corps, c'est le travail de l'âme,
Et la vôtre a besoin d'une distraction.


桥跨平湖一境开
群鸥欲下正徘徊
萧萧芦苇层冰上
犹有樵人踏雪来


En écoutant pleurer les hiboux à l’essor
Mystérieux, j’ai vu ruisseler les nuits d’or.


 così manipola
dubbi e sospetti
la rabbia in maschera
de' Gabinetti!


Wie groß/ ô höchst-erzörnter Gott/
Ist meine Boßheit nicht/
Indem ich fast ein gantze Rott
Der Seelen hingericht!
O wär' ich Æsculapius, 15
So wolt' ich (durch das Kraut der Buß)
Erwecken aus dem Grab/
Die ich entseelet hab'!


Duras puentes romper, cual tiernas cañas;
Arroyos prodigiosos, ríos violentos,
Mal vadeados de los pensamientos,
Y enfrenados peor de las montañas;
Los días de Noé, gentes subidas
En los más altos pinos levantados,
En las robustas hayas más crecidas.
Pastores, perros, chozas y ganados
Sobre las aguas vi, sin forma y vidas,
Y nada temí más que mis cuidados.


Rodáci, to už je světa běh,
byl Dnešek Včerejšku dosud
katem i soudcem i hrobařem –
zítra jej stihne týž osud.


Tu samé nízké světničce
po tvářích slzy kanou,
však jasnější a vroucnější
jsou ty nad ložem stranou. –


Sám mlčet musím! Odpovídám Vilagošem,
i Prahou samou, Vídní – i jí dali košem –
„Což Šlesvik, Trebiň, Benátky, Brescia, Custozza a Vis,
náš Vsetín... Bukurešť?“ A do rtů sobě hryz!
A kdo i po všem tom snad ještě hrbí šíje –
ať odpovídá mu Bory, Munkacs, Arad, Křivošije.


Nie vergeß' ich jener schönen Stunde,
Wo du mir am bangen Busen lagst,
Und mit süßem zauberischem Munde:
»Meines Herzens Freundinn!« sprachst;


Víra vždy poplatky žádá,
Láska zase kulhá ráda,
A konečně Náděje
Často nám se vysměje.


Ach! wie kan ich dich umfassen!
Ach! wie mag ich dankbar seyn!
Deinen Himmel zu verlassen/
In die Welt zu treten ein/
Reich und Herrschafft/ Thron und Leben
Für den Feind in Raub zu geben!


Daß dir Gott selten hilfft, da hast du zuzuschaun,
So starck du glaubst, so starck ist seiner Hand zu traun.


Tu patria te usurpó segur villana,
sed codiciosa te arrojó a las ondas,
siempre oprimido de la industria ajena


Mne Oddanost však dojala v té chmurné velikosti,
neb na mne zhlížel upřeně ten mužný stařec šedý,
zahalen v řasný, dlouhý šat s tou tklivou oddaností
a vrásčitý typ tribuna a zdálo se, že bledý,
kostnaté prsty v přísaze, hle, na hruď položeny,
ty klouby přikloněny do nitra ukazují,
a v obličeji ponurém ty vrásky vypravují;
typ nejvyšší to lidskosti zde věru ztělesněný.


Verhallend eines Gongs braungoldne Klänge –
Ein Liebender erwacht in schwarzen Zimmern
Die Wang' an Flammen, die im Fenster flimmern.
Am Strome blitzen Segel, Masten, Stränge.


Aber weil er dieses Land
Jagt durch Waffen, Mord und Brand,
Vnd aus Preußen macht beynah
Ein verkehrtes Sodoma,


Die Waffen sind, womit ich streit,
Kunst, Tugend, Ehr und Frömmigkeit,
Frisch auf!
So soll ihr Spies und Schwerd
So mich vor Zeiten hat versehrt
Meinen Schaden machen heil.


Wir wachsen, und mit uns die Triebe:
Denn unsrer Jugend gönnt die Liebe
Viel Unschuld; aber nicht zu viel.
Verstand kömmt freilich nicht vor Jahren;
Allein was wir bereits erfahren
Ist gleichwol auch kein Kinderspiel.


A sborem muži, ženy i děti
jásají nad skonem útrap svých.
Sbratření písně slyšet je pěti –
a místo vzdechů – zvonivý smích.


Desselben Leiden, Tod und Schmerzen
Halt' im Gedächtnis steif und fest,
Mit dem besprich dich in dem Herzen,
Wenn dich der Mund nicht reden läßt;
Ein Seufzerlein in diesem Hort
Ist Gott das angenehmste Wort.


Nejsme svoji rodem, sňatkem,
pojí nás jen přízeň duší
pevná, silná, trvanlivá,
jakou smrt jen sama zruší!
Ani ta snad nebude míť
na to síly dosti – –
Duše mohou milovať se
dál – i na věčnosti!


O Echo/ wo sol man dich finden?
Echo. In den Gründen.
Wer wird uns Ihren Nahmen sagen?
E. du must fragen.
Wo sol ich dann auff Antwort warten?
E. In dem Garten.


So kan auch den Liebenden nicht
Von seinem Gott sönderen ab
Noch Schrecken/ noch scharffes Gericht/
Noch schmeichlen/ noch reitzende Gaab;
Wird lieber sein köstliches Leben/
Als seinen Gott treuloß auffgeben;
Verachtet die Freuden/ so ihm
Die schnöde Glücks-Göttin fürhält/
Als eine Sach/ welche mehr schlimm/
Dann alle Trübsalen der Welt.


Ihre Händchen pochten an
Traulich wie an Nachbars Pforten
Und dem Kind ward aufgetan
Nach des Heilands ew'gem Worte.


Saß, mit verschränkten Beinen,
Verhüllt in Petumduft,
Und bließ manch blaues Wölkchen
Zufrieden in die Luft.
Sein Kätchen war ein Muster
Von einer braven Frau;
Kein Auge war im Dörfchen
So heiter und so blau!


El cielo sueña nubes para el mundo real
Con elemento amante de la luz y el espacio
Se desparaman hoy dunas de un arrecife
Arenales con ondas marinas que son nieves.
Tantos cruces de azar, por ornato caprichos,
Están ahí de bulto con una irresistible
Realidad sonriente. Yo resido en las márgenes
De una profundidad de trasparencia en bloque.
El aire esta ciñendo, mostrando, realzando
Las hojas en la rama, las ramas en el tronco,
Los muros, los aleros, las esquinas, los postes:
Serenidad en evidencia de la tarde,
Que exige una visión tranquila de ventana.
Se acoge el pormenor a todo su contorno:
Guijarros, esa valla, más lejos un alambre.
Cada minuto acierta con su propia aureola,
¿O es la figuracion que sueña este cristal?
Soy como mi ventana. Me maravilla el aire.
¡Hermosura tan límpida ya de tan entendida,
Entre el sol y la mente! Hay palabras muy tersas,
Y yo quiero saber como el aire de Junio.
La inquietud de algún álamo forma brisa visible,
En círculo de paz se me cierra la tarde,
Y un cielo bien alzado se ajusta a mi horizonte.


„Pojďme také!“ zvolám rozhodně.
„Tma je!“ „Vezmeme si pochodně.“


Ich höre sie nicht mehr, schon sind sie weit von hinnen;
Die Zweifel in der Brust den Nachtgesang beginnen:


Ich fand's roh, die Unterhaltung ihres Schmucks so zu entkleiden,
Ihr die beiden besten Stoffe so gewaltsam abzuschneiden!
Doch ich irrte mich, denn plötzlich brach in den Gesellschaftsketten
Ein Geschnatter los, so mächtig, um ein Capitol zu retten.


A kolem nás až v prostor daleký
by lásky růže kvetly žhavě rudé,
s jich vůní mír by rozléval se všude
a já u Vašich nohou na věky
bych klečel šťasten s laurem kolem čela, –
kdybyste chtěla!


Bůh sám ví, kam se poděla starost!


Sharp visag'd Satire own'd him as her lord,
Exclusive of her hand-maid in her train,
Ill-nature, curst attendant of the board
Of those who stigmatise mankind for gain.


Ó přírodo! ne, zde tě
syn nezná víc, ty matičko má.
Či’s dosud ta, své lásky rtoma
jež líbala mne v létě?


Před vrata domů vyrojí se náhle
směs dětí, služek, bab, řeč slyšet, smích –
ty s potěchou zří kráčet v řadě táhlé
sbor snědý hochů potem, prachem umdlených.


ve daha nicesi


Lächelt die Liebe
Von oben hinein,
Dürfen die Herzen
Nicht kummervoll sein!


Wo ich in einer Seele wohne,
Da weicht die Angst und Thränen-Nacht.
Wen ich mit meinen Schätzen lohne,
Der ist vergnügt, und singt und lacht.
Wo ich in einer Seele wohne,
Da weicht die Angst und Thränen-Nacht.


Du lebst mit ihr, du redlicher Thirsis,
Und die aus Neid sich kränckenden Feinde
Sehn dies und kehren schamroth den Rücken,
Um dich nicht zu sehn.


Umlkli muži. Jeden slzu stírá
a druhý v červánky a vlny zírá.


أَرَى سَيْفَ إِبْرَاهِيمَ بَيْنِي وَبَيْنَهُ
مُنَاسَبَةٌ عِنْدَ اعْتَبِارِ الْمُنَاسِبِ
بَشَرْتُ حُرُوفَ الْكَتْبِ عِنْدَ الْتِبَاسِهَا
وَتَبْشُرُ حَدَّاهُ حُرُوفُ الْكَتَائِبِ
مَا لِي أًعُذِّبُ نَفْسِي فِي مَطَامِعِهَا
وَالنَّفْسُ تُزْري بِتَهْذِيٍبِي وَتَهْذِي بِي
وَإِذَا اسْتَعَنْتً عَلَى دَهْرٍ بِتَجْرِبَةٍ
تَأبَى الْمَقاديرُ تَجْرِيبِي وَتَجْرِي بِي


古木萧萧荫溪曲
满山苍翠飞林麓
扶筇行过小桥西
隐隐书声出茅屋


Aus des Klosters Hallen
Schallt der Jungfrau'n Sang,
Die zur Kirche wallen
Bei der Glocken Klang.
Eine steht verhüllt;
Aber dankerfüllt
Werfen sich beim Liederschalle
Um sie her die Schwestern alle.


Not ist die Wage, die des Freundes Wert erklärt,
Not ist der Prüfstein auch von deinem eignen Wert.


ché altro che l'opra d'un suo iusto strale
non fu, che mi fe' far tanto favore
che madonna al partir mi disse: — Vale! —


Kvet zrovna máj a večer dýchal touhou
a byla tma, jež nejvíc vítězí.
Náš hrdina šel s dívkou cestou dlouhou
– což divno je, že sedli na mezi?


Drei Herren aus verschied'nen Ländern,
aus Frankreich, aus Florenz und aus der Schweiz,
befanden sich im Wirthshaus, allerseits
etwas berauscht. – Nun war es nicht zu ändern,
sie mußten alle drei mit einem Bett sich gnügen,
denn eins war nur noch leer – man theilte sich darein –
das Mittel nahm der Schweizer ein,
und an den beiden Seiten liegen
die andern. In der Nacht stößt den Franzosen
der Schweizer fast zum Bett heraus. –
Nicht seine Schuld, denn er ward selbst gestoßen. –
So lieg' doch still, rief jener aus,
ich kann mich länger kaum erhalten. –
Sprecht nicht so laut, der Narr, mein Nachbar, hier,
mag wohl für seine Frau mich halten;
er hat im Traum jetzt seine Lust mit mir,
ich lass' ihn seine Possen machen,
er wird dadurch in seinem Wahn bestärkt; –
wie wollen wir am Morgen beide lachen,
wenn er dann seinen Irrthum merkt.


Alteradas, corriendo, se alejaron
con el alma exultante, conmovida,
a ver entre los vivos al Rabbí.


Der fromme Bischof von Aberdeen
Hat sich seufzend abgekehrt:
»Lord Athol, ich kann nicht löschen
Das Feuer, das dich verzehrt.


Ewig muß der sein gepriesen
und biß in das ferne Feld/
wo Diana Feuer hält/
zu den Engeln hingewiesen
der zu Trost dem treuen Lieben
erstlich auff Papier geschrieben.


— Come divenner pallide le rose
che a te 'l gran Nilo a mezzo inverno offerse,
quando de le natie più rugiadose
vide le rive tue d'intorno asperse,
così 'l mio giglio ogni vaghezza ascose,
poi che più vaghi i tuoi gigli scoperse;
ma se più adorni fiori in me non sono,
quanto ti posso dar, tutto ti dono. —


Ha ki király, Sorsának a királya,
Mit bánom én, hogy Goethe hogy csinálja,
Hogy tempóz Arany s Petőfi hogy istenül.


Das Seufzen Liebender haucht in Gezweigen
Und dort verwest die Mutter mit dem Kind.
Unwirklich scheinet der Lebendigen Reigen
Und wunderlich zerstreut im Abendwind.


Helos allí: junto a la mar bravía
cadáveres están, ¡ay!, los que fueron
honra del libre, y con su muerte dieron
almas al cielo, a España nombradía.
  Ansia de patria y libertad henchía
sus nobles pechos que jamás temieron,
y las costas de Málaga los vieron
cual sol de gloria en desdichado día.
  Españoles, llorad; mas vuestro llanto
lágrimas de dolor y sangre sean,
sangre que ahogue a siervos y opresores,
    Y los viles tiranos, con espanto,
siempre delante amenazando vean
alzarse sus espectros vengadores.


Oj lide, nevděkem tak bohatý,
k té bídné hroudě smysly připjatý,
již já se vzdávám tebe na věky.
Snad síla věčná, pane Darwine,
z mých trosek kurník časem vyvine –
ó rci, jak proces ten je daleký?


Wie Hörnerschall, wie schmetternde Fanfaren
Zum Reiterangriff ladender Trompeten
Ertönt der Ruf: »Freiwillige, hervor!«
Das Maß ist voll! Ein Gottesurteil hat,
Ein Eis- und Schneeordal, auf Rußlands Feldern
Gerichtet den Tyrannen: er erlag!
Es fällt die Zwingherrschaft, die Welt wird frei!
Voran, ihr Preußen: Euer ist der Vorstritt!