Et Cassandre, et Marie
Qui, rêveuse, marie
La rose dans sa main


Myšlenka si našla mistry svoje,
skutek – junáckých pak učňů roje.
Sokol, kdysi mužný sen dvou hlav,
dnes – děj reků české Iliady;
kdysi hlouček – nesčetný dnes dav
vzrostlý v legie a v myriady!


Dem Riesensteinmeer zu. Doch westlich sahn
Wir an der langen Straße Baum an Baum,
Der blätterlosen Kronen Filigran.


千松凛凛清霜戟
万竹森森白玉殳
无数小儿相怪问
老夫搔首但邾娄


Jiní zpívali hned, jak přestali první:
Truchlete pro milé syny, ó pečlivé matky!
Rozplyňte v potoky slz, ó dívčice tklivé!
Pro své rozkoše kmen. Ach! nebude matka,
Nebude tisknouti k prsům zdárného syna,
Milenka věrná svou se těšiti láskou.
Krása a podpora vlasti co květiny sprahlé
Zklesaly v hrob, a s nimi y rozkoše všecky.
Potom co hrom hlas mladého ozval se lidu:
Odkud ten blesk? zvuk valný vítězujícých
Bratří dere se k nám? Kdo hrdiny z hrobů,
Z pustiny radosti křísý? Slunce co noc se
Tmí, a y veškeren kraj své sličnosti kalí.
V slávěli Spasytel náš sem vstupuje, vítěz?
Křesťane, utěcho má! ó koruno slávy!
V mocy se skvíš jak na nebi slunce, žes jak hrom
Rozdrcujícý v bojích nevěru zmařil.


Minerva sprach: ach nein,
abcontrafect allein,
welcher doch vor leibhaft
regieret hat mit kraft
das alt römische reich,
hanthabt es ordenleich
und machet es großmechtig,
hielt die burger eintrechtig,
das sie waren allsant
einer des andern hant,
semtlich biß auf das blut
hanthabten das gmein gut
treulich durch alle stent;
des war ir regiment
stanthaft, wie obgemelt,
ein herschung aller welt.
balt aber eigner nutz
des gwalts, prachts, er und gutz
bei in riß gwaltig ein,
ieder schaut auf das sein,
da wurdens in partei
gespalten mancherlei,
vil bürgerlicher krieg
wurden mit bluting sieg,
groß tyrannei geübt,
der gmein nutz wurt betrübt,
der gmein man aus verdrieß
in auch gar fallen ließ,
also wurt er austriben.
wo er seit her ist bliben,
das kan ich dir nit sagen.
seit her nach disen tagen
hat das reich abgenommen,
in solchen abfal kommen,
das im dreut die entpörung
sein entliche zerstörung,
wie es denn ietzunt get.
wenn man nun wider het
den alten gmeinen nutz,
der möcht schaffen vil gutz,
brecht wider in der zeit
stet frid und einigkeit
in dem römischen reich.
der rat gar löbeleich
gefiel den göttern allen,
allein tet widerkallen
Mars und auch Saturnus.


O ihr teuren Gespielen!
Überlaßt mir den stolzen Mann!
Er soll sehn, wie die Liebe
Ein feurig Schwert werden kann!


Alles drängt sich noch zusammen,
Herz an Herz und Baum an Baum,
All aus einer Erde stammen,
Flammend einer Liebe Traum:
Himmlisch Spiel, die frischen Kränze
Decken all mit gleichem Grün,
Jenen, daß er siegend glänze,
Diese, daß sie drunter blühn.


Jak v modlitbě chvím rtoma
a srdce letí jinam,
na svoje děti doma
se náhle rozpomínám.


In hohen Wogen schweift ein Kormoran
Mit grünen Fittichs dunkler Träumerei.
Darunter ziehn die Toten ihre Bahn.
Wie blasse Blumen treiben sie vorbei.


Und die Kinder kommen, die Kinder ziehen
Zur Schwelle den nächtlichen Gast;
Still grüßen die Alten, die Jungen umknien
Ihn scheu in geschäftiger Hast.


E come e' furon veduti costoro,
sùbito fu portata la novella
dentro al palazzo al gran re Caradoro.
Rinaldo intanto smontava di sella,
Ulivieri e Dodon non fe' dimoro.
Ognun dintorno di questo favella:
- Questo debbe esser - dicean - quel barone
ch'è appellato il guerrier del lione. -


la justicia y la paz, que tú has unido,
libran hoy el remedio de la ofensa
en el amor del príncipe ofendido.


哀歌抚剑匣
雄剑且莫鸣
风云倘不负
仗尔事横行


Soneto, en vuestras manos, flor abierta;
soneto que alegrase vuestro oído,
como nidal colgado en vuestra puerta;


Proč ritornell si hraje stále s kvítím?
Proč duše má si hraje s ritornelly,
když tvoji ruku na své ruce cítím?


Da steht der Irre, bleich und stumm, den Blick,
Das bittre Lächeln auf den Mond gerichtet;
Es prallt das Mondlicht scheu von ihm zurück,
Und scheu der Wind an ihm vorüberflüchtet.


Látja jól azt a kegyetlen,
Mint lankadok, epedek;
Tudja jól az érzéketlen,
Érte mennyit szenvedek;
De mind ezen nem könyörül,
És nem szán ő engemet!
Sőt talán még azon örül,
Hogy így dúlja éltemet.


E tu, sacro Elicona, ove s'infonde
quale spirto immortal vita disia,
ismarrita hai l'alta onorata via
e tue dolce acque disviate altronde.


Y pues del tiempo olvida los rigores,
presto verá, soberbia; y ambiciosa,
nacer las nieves, y morir las flores.


	Dispiacciono a qualch'un che non ci è avezzo,
come suol dispiacere il caviale,
che pare schifa cosa per un pezzo:


Mitma Stangel kummt a Mann,
Kunti! was der Kerl kann:
Das war a kurioses Wesen.
Den saans alli schuldi g'wesen,
A Zauberei am Stangel hing,
Das macht alleweil kling kling:
Wann ers am nur hin that recken
Mußt' er glei a Geld d'rein stecken:
Hab dem Vogel gar nit traut,
Weil er so verzwickt ausschaut,
Is enk schlau um d' Leut rumg'schlichen,
Aber, bin ihm glei ausg'wichen:


V plň krásy panna rozvita,
ta měla půl světa v moci,
jak ptáček za dne ukryta,
v noc byla královnou noci.
Tvář světlou měla z měsíce
a z jeho paprsků šaty,
z hvězd stužky v hlavě, jehlice,
a závoj z oblaků sňatý.


»Wo blieb er, daß er so plötzlich verschwand?
Wir müssen ihn suchen, den Höllenbrand;
Denn solch ein Hauptmann, beim Teufel, ist rar!«
So schallt's durch den Haufen von Mansfelds Schar
Im Dickicht der düsteren Tannen.
Der Hauptmann indes, von den Seinen verirrt,
Stürmt, wo das Gebirg sich am wildesten wirrt,
Nachdem er die Klöster in Brand gesteckt
Und den Boden mit Trümmern und Leichen bedeckt,
Auf brausendem Rosse von dannen.


V hluk zvonů, v trub a kotlů vír
i jezdců ryčný pych
žert drsných vojínů se dral
a kupných paní smích.


Da wird er still aufs junge Leben sehn
Und dieses ehrend ihm vorübergehn,
Bis, was einst grün war, endlich ganz zerstiebt
Und man den nackten Reif dem Feuer gibt.


Die Vöglein will auch laden dar,
Wan sie für uber springen;
Will ruffen; halt, halt, allegar,
Von Jesu nun solt singen.


Vater, hilf die Stunden mir gewinnen,
Bis der Urne letzte Tropfen rinnen;
Daß ich dann in meines Lebens Buche
Nicht vergebens meine Werke suche.


Dennoch schwurst du mir noch immer,
Vala! Treue auf das Schwert;
Mag der Stahl die Brust zerspalten,
Eh die Flamme soll erkalten,
Die allein mein Leben nährt.
Traue keinem falschen Schimmer,
Edler Freund! sonst wäre nimmer
Vala deiner Liebe werth.


Geist erhabner Prophezeiung,
Gottes Geist erleuchtet mich!
Lebensodem zur Erneuung
Weht gewiß auch über mich.


Die Männer, deren Geist durch eifriges Bemühn
Macht unsers Leipzigs Ruhm bey fernern Völkern blühn,
Die dich auch bis hieher gelehret und geführet,
Die geben dir den Lohn, der niemals Faule zieret.
Erfülle, was man jetzt voll Hoffnung noch begehrt:
Sey deines Vaterlands und deiner Väter werth.


Drum stieß ich Sie gemach zurükke/
indehm so boll in guter Stund'
Melampus/ unser Hirten-Hund:
und dieses war mein höchstes Glükke
sonst must' es werden offenbahr/
daß ich nicht ihr Chorambus war.


Wie holde Schwestern
Blühn die Rosen
Im tiefen Walde rot und weiß;
Da rauschte gestern
Heimlich Kosen
Von Mund zu Munde lind und leis;
Durchs grüne Laub die Sonne sah -
Klinge, mein Liedel!
Wohl mit, ich weiß, was da geschah!


Ein Bogen ist mein Leben/
Mein Thun der Pfeil/ die Sehne mein Entschluß/
Die Ehre soll das Ziel/ ich will den Schützen geben/
Nach bester Mögligkeit richt ich den Schuß/
Trifft er nicht nach Verlangen an/
So trösten mich Gewissen und Gedult/
Dem Glücke bleibt die Schuld:
Mein Absehn geht auffs rechte Ziel/
Der Bogen breche wenn er will/
Ich spann ihn/ weil ich Athem holen kan.


Chi generò, fra gli alti e bei desiri,
ond' avete, Alessandro, il cor sì pregno,
desio de' versi miei, ch'io stesso sdegno,
sì come quei, che nascon de martìri?


O meu projecto de morrer é o meu ofício
Esperar é um modo de chegares
Um modo de te amar dentro do tempo


Slyšeti hřmot chodbou, zařinčely dvéře
prudce otevřeny, zjevila se jimi
divá biskupova postať v pološeře
s vyděšenou tváří, šaty změtenými,
s holou hlavou; v ruce svítila mu dýka.
Zavříti chtěl rychle; než tu za ním prudce
vrazila již lepá postať bojovníka,
jenž ho stíhal s mečem napřaženým v ruce.
Muži tomu rouška železná líc kryla;
z ní jen spára úzká zraků blesky dštila.
Na kněžnu v tom žhoucí upjaly se hledy;
žár jich pohasnul; jen zřely neodvratně
na obličej krásný, liliově bledý.
Užil toho biskup; rozehnal se chvatně
dýkou; zarazil ji rázně ve hruď soku
po jilec až skvostný. Kněžna hrůzou vzkřikla,
s rukou vztaženou k nim spěla v rychlém skoku –
avšak podruhé již smrtná čepel vnikla
ve hruď raněnému, jemuž ve ston muky
„Dagmar“ ze rtů hleslo – meč mu klesl z ruky –
na prsa dlaň tiskl – potácel se chvíli –
a kles právě k nohám královny – lem bílý
roucha jejího se oděl do purpuru
krví ubožce, jenž kles’ ve věčnou chmuru.


Da war es, Erzeugter von Fingal!
Daß Sined in Mitte der Barden
Von ferne dein Antlitz entdeckte,
Dein Silbergelocke vom Monde bestralt.


Et tutti voi ch' Amor laudate in rima,
al buon testor degli amorosi detti
rendete honor, ch' era smarrito in prima:


Ouracorrentad
Entre seios femininos,
recrucificad
Espana a poeira
de luz das estrelas, ou
— no vento — é palmeira?


A když teta domluvou se vadí, – po chvíli
knoflíky, jak řadem jdou, jí řeže s mantilly.


„Uram, ha már igy van” megszólala végre,
„Hagyd ez ócska vasat felkötnöm helyére;
Már kopott: de van még belőle valami,
Hűségem irántad megbizonyítani.”


¡Jamás!


Ó učiteli, jak tvá duše plesá,
kdy „na tvém láně“ hojně požehnáno
a pod kosou klas těžký k zemi klesá!


秋色追随入慧光
肯携幽卉问行藏
深林未省炎凉态
来为闲人特地香


In diesen Zellen schlafen sie,
Die Mittelding' von Mensch und Tiere,
Behandelt wie das liebe Vieh,
Wie dies gestreckt auf alle Viere.
Wie dumpf, wie dunstig rings ums Haus
Und drin welch Toben, Stampfen, Schreien!
Hier Lieder voller frohem Graus,
Dort irrer Glieder Selbstkasteien!


往来欲休息
亦可乐自然
上观云飞鸟
下看鱼泳川


Po mrtvém pokoj zamčen byl,
v něm řadou dlouhých, dlouhých roků
se neozval šum lidských kroků,
klíč neskříp’, ticho nerozryl...


Der Sommermittag lastet auf den weißen
Terrassen und den schlanken Marmortreppen
die Gitter und die goldnen Kuppeln gleißen
leis knirscht der Kies. Vom müden Garten schleppen


Daß der Baum der freien Rede
Frucht im Nord und Süden bringt;
Rheingott nicht bedroht mit Fehde,
Was die Donaunymphe singt.


Ma che giovavan queste feste al pio
Troiol che 'l core ad esse non avea?
Egli era là dove spesso il disio
formato nel pensier suo nel traea,
e Criseida come suo Iddio
con gli occhi della mente ognor vedea,
or una cosa or altra immaginando
di lei, e spesso d'amor sospirando.


Das Geisterhaus, das aus Gerüchen aufgebaut,
Oft nah, daß ich neu wohne in längst Altem.


Harlzembusches, Bretones
Zorrillas


— « Ô reine, devant moi courbe ta tête altière,
Viens, j’ai trop attendu ; viens, c’est toi que je veux. »
Isoline se pâme à son tour ! Ses cheveux,
Comme une robe d’or, la couvrent tout entière.


Ha bűneim meg-megtipornak,
Ha vérem iszapjába esem,
Vajon nem az ős bosszú-bornak
Mámora gyilkol rejtelmesen,
Régi, nagy bűné és keservé?


A čím se ta ústa
naše rozhovoří,
z toho mladá vesna
zář a vůni stvoří.““


I was mov'd with compassion; and striking a light,
I open'd the door; when a boy stood in sight,
Who had wings on his shoulders: the rain from him dripp'd,
With a bow and with arrows too he was equipp'd.


Fejem, mint egy halott tagját fogom,
tapintom a szám, ajkam, homlokom,
s mint vészharang ver dobbanó szivem.


Or vedi inseme l' un et l' altro polo,
le stelle vaghe et lor vïaggio torto,
et vedi il veder nostro quanto è corto,
onde col tuo gioir tempro 'l mio duolo.


¿Y qué mucho que amor la muerte pida?
pues no era muerte, sino puente breve,
que me pasara a ti, mi eterna vida.


Gleich in dem früling seiner jugend
schlug er also die stolze feind,
daß die gedanken, seine tugend
zu fassen, vil zu nider seind:
und ist allein die tafel seiner thaten
ein wahrer text für fürsten und soldaten.


طَما بَحرُ الهُمومِ بِهِ فَمادا
وَعَوَّضَهُ مِنَ الغمضِ السُهادا
وَأَنساهُ الصَبابَةَ رَيبُ دَهرٍ
يُجَرِّدُ مِن مَكائِدِهِ عِنادا
إِذا قُلت اِرعوى أَبدى غَراماً
وَأَربى في تَخايُلِهِ وَزادا
شَكَوتُ الجَورَ وَالعُدوانَ مِنهُ
فَقالَ شَكَوتَ عَدلاً وَاِقتِصادا
وَصَيَّرَني لِما أَلقاهُ أَرضى
مِن التَمرينِ أَسرَتنا وَسادا
أَلا خِلٌّ عَلى الأَيّامِ نَدبٌ
يُشاطِرُني الصَبابَةَ وَالسُهادا
أُعاهِدُهُ بِأَن لا خانَ عَهداً
وَلا جَعَلَ المحالَ لَهُ عَتادا
وَأَنّى لي بِذاكَ وَهَل كَحُرٍّ
أَخِي ثِقَةٍ إِذا ما الأَمرُ آدا
وَأُقسِمُ لَو طَمِعتُ بِهِ بِمصرٍ
لَجُبتُ لَهُ الغَوائِرَ وَالنِّجادا
قَقَد قَضَّيتُ عُمري في أُناسٍ
يَرَونَ الغَدرَ دِيناً وَاِعتِقادا
كَأَنّي بَينَهُم نِضوٌ يُعاني
وَقَد أَفضى بِجَرَّتِهِ اِزدِرادا
أَهيمُ وَلا أَريمُ حذارَ أَمرٍ
يهيجُ بِحامِلِ الدّاءِ الغِدادا
أُريهِم مَنطِقاً عَيّاً وَإِنّي
لَأُفحِمُ في بلاغَتِهِ زِيادا
وَأُغضي ناظِري حَتّى كَأَنّي
حَديثُ عَمىً يُحرِّجُ أَن يُقادا
وَنارُ الزَندِ تُدرِكُها لِحاظي
وَإِن لَم يُورِ قادِحُهُ الزِنادا
وَأُبدي فيهِمُ صَمَماً وَسَمعي
يُحِسُّ النَّملَ إِذ يُخفي السَوادا
سَأُرحِلُها مُجَلَّلَةً بِعَزمٍ
إِذا يُدعى هَلا وَهَبٍ تَمادى
وَأُقحِمُها المَهالِكَ لا أُبالي
أَغَيّاً كانَ ذَلِكَ أَم رَشادا
فَفي عُرضِ البَسيطَةِ لي مَجالٌ
إِذا مُتأَجِّمٌ أَلِفَ الوِسادا
فَإِن أُدرِك مُنايَ فَكَم هُمامٍ
أَفادَ المَجدَ أَن جابَ البِلادا
وَإِن أَهلَك فَقَد أَبلَيتُ عُذراً
أَقومُ بِهِ وَلَم آلُ اِجتِهادا
وَما طَلَبي سِوى لِقيانِ مَلكٍ
يَلوحُ ضِياءُ غُرَّتِهِ اِتِّقادا
لِأَقضِي بَعضَ واجِبِهِ وَأَحظى
بِلَفظٍ مِنهُ كَالدُرِّ اِنتِقادا
يُؤَيِّدُ خاطِري وَيُجيدُ فِكري
وَأَجعَلُهُ لِما أَبني عِمادا
وَمَن ينزِل بِشَمسِ الدينِ يَصحَب
عَلى العِلّاتِ بَسّاماً جَوادا
يُجالِسُ مِنهُ قَعقاعَ بنَ شَورٍ
وَكَعباً مُلبِسَ النَعما إِيادا
مَليكٌ إِن يَقُل يَفعَل وَإِن يَس
تَزِد مِن نَيلِهِ العافونَ زادا
يُشبِّهُ كَفَّهُ بِالغَيثِ قَومٌ
وَما من رامَ تَشبيهاً أَجادا
لَوَ اِنَّ الغَيثَ يُشبِهُ راحَتَيهِ
نَدىً لَم تَحمِلِ الإِبلُ المَزادا
فَأَبلِغ ساكِنَ الزَوراءِ عَنّي
رِسالَةَ مُخلِصٍ لَهُمُ الوِدادا
فَإِنّي لَم أَحُطَّ قُيودَ رَحلِي
بِإمَّعَةٍ يُذعلِبُ إِذ يُنادى
وَلَم أَنزِل بِزِعنِفَةٍ لَئيمٍ
يَصُرُّ لِوَفدِهِ النُكدَ الجِلادا
وَلَكنّي نَزَلتُ نُزولَ حُرٍّ
بِأَسراها وَأَوراها زِنادا
وَأبسطها يَداً وَأَمَدّ باعاً
إِلى العَليا وَأَطوَلِها نِجادا
وَأَسرَعِها إِلى الغاياتِ سَعياً
عَلى قَدَمٍ وَأَرساها عِمادا
وَأَكرَمِها إِذا ما العامُ أَبدى
لِأَكلِ المالِ أَنياباً حِدادا
وَأَبيَضُ كَالمُهنَّدِ أَيهَمِيٌّ
جَوادٌ ما بَدا إِلّا أَعادا
هُمامٌ سادَ قَبلَ تَمامِ عَشرٍ
وَمَن ذا قَبلَهُ لِلعَشرِ سادا
وَقَبلَ الإِحتِلامِ سَقى المَواضي
دَمَ الأَعداءِ ريّاً وَالصِعادا
وَيَومٌ تَشخَصُ الأَبصارُ فيهِ
وَيُشبِهُ فَحمُهُ اللَيلَ اِسوِدادا
تَخالُ بِهِ الأَسِنَّةَ لامِعاتٍ
نُجومَ القَذفِ تَطَّرِدُ اِطِّرادا
وَتَحكي الهُندُوانِيّاتِ فيهِ
شَقائِقُ تُمتَرى حَتّى تُصادا
وَفيهِ تُشبِهُ الراياتُ طَيراً
يُباري النَحلَ تَحسبُهُ جَرادا
تَلقّاهُ بِعَزمٍ لَو ثَبيرٌ
وَثَهلانٌ بِهِ رُديا لَمادا
وَعامٍ تُلحَدُ الأَحياءُ فيهِ
وَيُنسيها المَآثِرَ وَالمَعادا
يَظَلُّ بِهِ اللِوى يَنصاعُ حَتّى
كَأَنَّ بِهِ وَلَيسَ بِهِ عدادا
أَقامَ إِلى نَداهُ بِهِ سَبيلاً
يَرى لِلمُعتَفينَ بِهِ اِرتِيادا
وَعودٌ في البَلاغَةِ ذو فُنونٍ
يُريكَ بِذِهنِهِ إِرمَاً وَعادا
تَوَهَّمَهُ وَلَم يَلفِظ بِحَرفٍ
فَما أَبدى لَدَيهِ وَلا أَعادا
وَأَحمَقَ مارِقٍ ناوى عُلاهُ
لِيُدرِكَها فَعادَ وَما أَفادا
إِذا أَعداؤُهُ ذكرَتهُ باتَت
كَأَنَّ عَلى مَضاجِعِها القَتادا
تُقلِّبُ رَأيَها بَطناً وَظَهراً
فَلا خَطاً رَأَتهُ وَلا سَدادا
حذارَ مُعاوِدِ الهَيجا لَجوجٍ
يَعُدُّ لَجاجَةَ السَرَفِ اِقتِصادا
جَرِيءٌ لَم يَصُل إِلّا أَرَتهُ
أُسودَ الغابِ صَولَتُهُ نِقادا
بَنى بِالبَصرَةِ الفَيحاءِ سُوراً
يُضاهي السَدَّ سَبكاً وَاِنعِقادا
وَأَيَّدَهُ بِمِثلِ اللَهبِ تَأبى
عَلى الأَيّامِ صُفَّتُهُ اِنهِدادا
وَزَيَّنَها بِأَسواقٍ أَرانا
بِها كُلَّ البِلادِ لَها سَوادا
وَأَروى أَهلَها عَذباً فُراتاً
وَلَم يَنفَح لَها عَذبٌ فُؤادا
وَكَم مِن مَشهَدٍ وَرِباطِ عَدٍّ
وَمَدرَسَةٍ بَنى وَهُدىً أَفادا
وَجامِعُها المُعَظَّمُ إِذ تَداعى
وَقالَ القائِلونَ عَفا وَبادا
أَقامَ لَهُ إِلى الأَهوازِ عِيراً
صِلاداً تَحمِلُ الصُمَّ الصِلادا
وَلِلشِيزى إِلى شيرازَ نُجباً
كَمِثلِ الهُضبِ أَجساداً وَآدا
وَبَثَّ بِكُلِّ بَحرٍ مُنشآتٍ
تَفوتُ بِطَيِّها الجُردَ الجِيادا
فَحينَ بَكى المُزاود لَيسَ فيها
تَرى أَمتاً يَشينُ وَلا اِتِّئادا
وَما مِن جَوهَرٍ إِلّا وَأَجرى
بِهِ مِن صَفوِ جَوهَرِهِ مِدادا
فِعالُ مُجاهِدٍ في اللَهِ بَدلٍ
مِنَ الأَبدالِ قَولاً وَاِعتِقادا
فَها هُوَ لَو خَوارِزمٌ رَآهُ
لَأَصغَرَ قَصرَهُ اللَّذ كانَ شادا
فَتيهي أَيُّها الرَعناءُ عُجباً
بِهِ وَتَناوَلي السَبعَ الشِدادا
فَقَد صارَت شُهورُكِ مُذ تَوَلّى
رَبيعاً لا تُمرُّ بهِ جُمادى
فِدىً لَكَ باتَكينُ نُفوسُ قَومٍ
أَجابُوا اللُؤمَ طَوعاً وَاِنقِيادا
إِنِ اِستَمرَيتَ أَسمَحَهُم فَباباً
تُعَوَّرُ إِذ تَسُدّ بِهِ الوِدادا
وَإِن يَوماً دَعَوتَهُمُ لِحَربٍ
أَثَرتَ لِيَومِ عاصِفَةٍ رَمادا
فَدونَكَ عَذبَةَ الأَلفاظِ جاءَت
بِنورٍ ساطِعٍ يَغشى البِلادا
تُريكَ سُطورُها وَاللَيلُ داجٍ
فَريدَ الدُرِّ مَثنىً أَو فُرادى
لَوِ اِجتازَت بِسامِعَتَي جَريرٍ
لَقامَ لَها جَلالاً وَاِستَعادا
وَلَستُ بِحالِبٍ لِسِواكَ شِعراً
فَأَخشى مِن تَعَرُّضِهِ الكَسادا
أَبَت لِي ذاكَ آباءٌ كِرامٌ
إِذا وُلِدَ اِمرُؤٌ مِنهُم أَفادا
وَنَفسٌ لا تُريعُ لوِردِ سُوءٍ
تُعابُ بِهِ وَلَو ماتَت جَوادا
بَقيتَ بَقاءَ ذِكرِكَ في المَعالي
فَلَيسَ أَرى عَلَيهِ مُستَزادا
وَعاشَ عَدُوُّ مَجدِكَ لا يُنادي
عَلى طُولِ الحَياةِ وَلا يُنادى


Kolem mlha, kam jen obzor sáhne šírý...
hetman v zamyšlení kroutí šedé kníry.


Nun, treüer Gott, wir können nicht
Des Unrechts uns entfreien;
Wir kommen für dein Angesicht,
Um Trost dich anzuschreien.
Es dringet uns der grosse Schmertz,
Wir bringen ein zerschlagnes Hertz,
Das bittet üm verzeihen.


Как летней засухой сожженная земля
Тоскует и горит, и жаждою томится,
Как ждут ночной росы усталые поля, —
Мой дух к неведомой поэзии стремитсПлывет, колышется туманов белый свиток,
И чем-то мертвенным он застилает даль…
Головки васильков и бледных маргариток
Склонила до земли безмолвная печалПриди ко мне, о ночь, и мысли потуши!
Мне надо сумрака, мне надо тихой ласки:
Противен яркий свет очам больной души,
Люблю я темные, таинственные сказки…
Приди, приди, о ночь, и солнце потуши!


Ať Sever slovanský či Jih,
nás jedna láska s vámi pojí,
a jakýkoliv osud by vás stih’,
hned v hloubi cítíme: Jsme svoji!


Duermo bajo tu luz y me despierta
un eco de latidos que viene de muy lejos.
Dejo caer mis dedos
por el caudal crecido de tu inmóvil cabello
y acaricio tu rostro,
tus mejillas, tus labios,
con mis ojos cerrados,
en lo oscuro, despacio,
voy a tientas, recorro
la nieve antes no hollada de tu carne.
Quiero sellar las grietas
que el tiempo helado forma
y cerrarte los ojos sobre sueños
y tenerte por siempre en mi hermosa mentira.
Quiero habitar tus brazos
que sólo viste el aire
y entrar al cielo inmóvil de tu alma
y ver mi soledad reflejada en tu pecho.
Bajo mis manos eres
la luz del primer día.


Csak egy hiányzott,
A hit virága,
A sírontúli életnek hite,
S ez is kikelt már,
Ez is virít már,
És ezt szerelmed ülteté ide.


Chtí kol něho trny plané
proměniti v růží sad
a mé duši ulekané
na rty úsměv vylíbat!


Ma per troppo dolor l'uom non si accorge
Che il tempo fugge: et come il Sol dà volta
Ecco la notte cala e il giorno sorge.


棹歌一唱醒群迷
先有胸中九曲溪
仁智之真常莹彻
过门不入亦山栖


Sylvestres homines sacer interpresque Deorum
Caedibus & victu foedo deterruit Orpheus.


水上红霞抹白云
台旁春色映溪分
风光不遣人描画
描画何人得似君


jak netopýři vzpnou se v let
a otráví ti celý svět.


Ficam na própria terra... Entretanto, se um dia
Desejarem subir, das torturas do inferno
A eterna limpidez dos altos firmamentos,
Pela estrada do amor, nos arrependimentos,
Certamente encontrarão
A sagrada alegria
De um coração materno,
Diante do qual não há pecados sem perdão.


In das Chaos schauend
Steht am Fluß der Teufel,
Seinen Spitzbart krauend.


В тихий вечер, на распутьи двух дорог
Я колдунью молодую подстерёг,
И во имя всех проклятых вражьих сил
У колдуньи талисмана я просиПредо мной она стояла, чуть жива,
И шептала чародейные слова,
И искала талисмана в тихой мгле,
И нашла багряный камень на земле,
И сказала: «Этот камень ты возьмёшь,—
С ним не бойся, — не захочешь, не умрёшЭтот камень всё на шее ты носи,
И другого талисмана не просНе для счастья, иль удачи, иль венца, —
Только жить, всё жить ты будешь без концСтанет скучно, — ты верёвку оборвёшь,
Бросишь камень, станешь волен, и умрёшь»


Costei pur si delibra,
indomit' e selvaggia,
ch'i' arda, mora e caggia
a quel c'a peso non sie pure un'oncia;
e 'l sangue a libra a libra
mi svena, e sfibra e 'l corpo all'alma sconcia.
La si gode e racconcia
nel suo fidato specchio,
ove sé vede equale al paradiso;
po', volta a me, mi concia
sì, c'oltr'all'esser vecchio,
in quel col mie fo più bello il suo viso
ond'io vie più deriso
son d'esser brutto; e pur m'è gran ventura,
s'i' vinco, a farla bella, la natura.


Wie Alexanders Zeitgenossen
Nach Delphos giengen, und des Gottes Gegenwart,
Von heilgem Schauer übergossen,
Mit schneller wundersamer Art
Empfanden auf des Tempels Stufen;
So gieng der Schweizer, Zimmermann,
Jüngsthin nach Sanssouci, vom Könige berufen,
Und staunte da den Marmor an,
Und fühlete die Gegenwart der Musen
Die vor und um den König gehn.
Sein schwellend Herz erhub sich klopfend in dem Busen
Und blieb an seinem Munde stehn.
Itzt kam der König – itzt ergriff ihn Frost und Hitze,
Ihm war zu Muth' als käme, mit dem Blitze
In aufgehobner Hand, von des Olympus Spitze
Der Göttergott herab.
Jedoch, so bald der König mit dem Geiste
Leutselger Sanftmuth ihm zween holde Blicke gab;
Und einmal lächelte – da ward der Schweizer dreiste,
Und seine Rede floß den Honigworten nach,
Die Friedrich eine ganze Stunde
Hindurch aus vollem Herzen sprach.
Auf Cicerons und Cäsars Munde
Hat nie die Suada so geschwebt:
Nie sprach im edlen Markaurele
Mehr eine königliche Seele,
Die Göttern nachzuahmen strebt,
Mit einem Römer oder Griechen.
Nach dieser theuren Stunde pries
Der Schweizer Gott durch Thränen heiß und süß,
Daß nicht sein Geist von ihm gewichen,
Daß er ihn auf der Erde ließ,
Um diesen König anzuschauen.
Ihr Völker, die ihr euch bemüht,
Ihm Ehrensäulen aufzubauen;
Ihr Dichter, die ihr ihm ein Lied
Wollt singen, wie Virgil gesungen,
Seyd noch so stark von seinem Ruhm durchdrungen;
Wer nicht sein strahlend Auge sieht,
Wer nicht in ihm die Menschenliebe höret,
Mit aller ihrer Göttlichkeit;
Der weiß noch nicht genug, das er die Nachwelt lehret,
Was Friedrich war zu unsrer Zeit.


تَأَوَّبَني هَمٌّ مَعَ اللَيلِ مُنصِبُ
وَجاءَ مِنَ الأَخبارِ ما لا أُكَذِّبُ
تَظاهَرنَ حَتّى لَم تَكُن لِيَ ريبَةٌ
وَلَم يَكُ عَمّا أَخبَروا مُتَعَقِّبُ
وَكانَ هُرَيمٌ مِن سِنانٍ خَليفَةً
وَحِصنٍ وَمِن أَسماءَ لَمّا تَغَيَّبوا
وَمِن قَيسٍ الثاوي بِرَمّانَ بَيتُهُ
وَيَومَ حَقيلٍ فادَ آخَرُ مُعجِبُ
أَشَمُّ طَويلُ الساعِدَينِ كَأَنَّهُ
فَنيقُ هِجانٍ في يَدَيهِ مُرَكَّبُ
وَبِالسَهبِ مَيمونُ الخَليقَةِ قَولُهُ
لِمُلتَمِسِ المَعروفِ أَهلٌ وَمَرحَبُ
كَواكِبُ دَجنٍ كُلَّما غابَ كَوكَبٌ
بَدا وَاِنجَلَت عَنهُ الدُجُنَّةُ كَوكَبُ
لَعَمري لَقَد خَلّى اِبنُ خَيدَعَ ثَلمَةً
فَمِن أَينَ إِن لَم يَرأَبِ اللَهُ تُرأَبُ
وَبِالخَيرِ إِن كانَ اِبنُ خَيدَعَ قَد ثَوى
يُبَنّى عَلَيهِ بَيتُهُ وَيُحَجَّبُ
نَدامايَ أَضحَوا قَد تَخَلَّيتُ مِنهُمُ
فَكَيفَ أَلَذُّ الخَمرَ أَم كَيفَ أَشرَبُ
وَنِعمَ النَدامى هُم غَداةَ لَقيتُهُم
عَلى الدامِ تُجرى خَيلُهُم وَتُؤَدَّبُ
مَضَوا سَلَفاً قَصدَ السَبيلِ عَلَيهِمُ
وَصَرفُ المَنايا بِالرِجالِ تَقَلَّبُ
أَلا هَل أَتى أَهلَ الحِجازِ مُغارُنا
وَمِن دونِهِم أَهلُ الجِنابِ فَأَيهَبُ
شَآمِيَّةٌ إِنَّ الشَآمِيَّ دارُهُ
تَشُقُّ عَلى دارِ اليَماني وَتَشغَبُ
فَتَأتيهِمُ الأَنباءُ عَنّا وَحَملُها
خَفيفٌ مَعَ الرَكبِ المُخِفّينَ يَلحَبُ
وَفَرنا لِأَقوامٍ بَنيهِم وَمالَهُم
وَلَولا القِيادُ المُستَتِبُّ لَأَعزَبوا
بِحَيٍّ إِذا قيلَ اِركَبُوا لَم يَقُل لَهُم
عَواويرُ يَخشَونَ الرَدىَ أَينَ يُركَبُ
وَلَكِن يُجابُ المُستَغيثُ وَخَيلُهُم
عَلَيها حُماةٌ بِالمَنِيَّةِ تَضرِبُ
فَباتوا يَسُنّونَ الزِجاجَ كَأَنَّهُم
إِذا ما تَنادَوا خَشرَمٌ مُتَحَدِّبُ
وَخَيلٍ كَأَمثالِ السِراحِ مَصونَةٍ
ذَخائِرَ ما أَبقى الغُرابُ وَمُذهَبُ
طِوالُ الهَوادي وَالمُتونُ صَليبَةٌ
مَغاويرُ فيها لِلأَريبِ مُعَقَّبُ
تَأَوَّبنَ قَصراً مِن أَريكٍ وَوائِلٍ
وَماوانَ مِن كُلٍّ تَثوبُ وتَحلُبُ
وَمِن بَطنِ ذي عاجٍ رِعالٌ كَأَنَّها
جَرادٌ تُباري وِجهَةَ الريحِ مُطنِبُ
أَبُوهُنَّ مَكتومٌ وَأَعوَجُ تُفتَلى
وِراداً وَحُوّاً لَيسَ فيهِنَّ مُغرَبُ
إِذا خَرَجَت يَوماً أُعيدَت كَأَنَّها
عَواكِفُ طَيرٍ في السَماءِ تَقَلَّبُ
وَأَلقَت مِنَ الإِفزاعِ كُلَّ رِحالَةٍ
وَكُلَّ حِزامِ فَضلُهُ يَتَذَبذَبُ
إِذا اِستُعجِلَت بِالرَكضِ سَدَّ فُروجَها
غُبارٌ تَهاداهُ السَنابِكُ أَصهَبُ
فَرُحنا بِأَسراهُم مَعَ النَهبِ بَعدَما
صَبَحناهُمُ مَلمومَةً لا تُكَذِّبُ
أَبَنَّت فَما تَنفَكُّ حَولَ مُتالِعٍ
لَها مِثلُ آثارِ المُبَقِّرِ مَلعَبُ
وَراحِلَةٍ وَصَّيتُ عُضروطَ رَبِّها
بِها وَالَّذي تَحتي لِيَدفَعَ أَنكَبُ
لَهُ طَرَبٌ في إِثرِهِنَّ وَرَبُّهُ
إِلى ما يَرى مِن غارَةِ الخَيلِ أَطرَبُ
كَأَنَّ عَلى أَعرافِهِ وَلِجامِهِ
سَنا ضَرَمٍ مِن عَرفَجٍ يَتَلَهَّبُ
كَسيدِ الغَضا الغادي أَضَلَّ جِراءَهُ
عَلا شَرَفاً مُستَقبِلَ الريحِ يَلحَبُ
لَهُنَّ بِشُبّاكِ الحَديدِ تَقاذُفٌ
هُوِيَّ رَواحٍ بِالدُجُنَّةِ يُعجِبُ
فَلَم يَبقَ إِلّا كُلُّ جَرداءَ صِلدَمٍ
إِذا اِستُعجِلَت بَعدَ الكَلالِ تُقَرِّبُ
قَتَلنا بِقَتلانا مِنَ القَومِ مِثلَهُم
وَبِالموثَقِ المَكلوبِ مِنّا مُكَلَّبُ
وَبِالنَعَمِ المأَخوذِ مِثلُ زُهائِهِ
وَبِالسَبيِ سَبيٌ وَالمُحارِبِ مِحرَبُ
وَبِالمُردَفاتِ بَعدَ أَنعَمِ عيشَةٍ
عَلى عُدَواءَ وَالعُيونُ تَصَبَّبُ
عَذارِيَ يَسحَبنَ الذُيولَ كَأَنَّها
مَعَ القَومِ يَنصُفنَ العَضاريطَ رَبرَبُ
إِلى كُلِّ فَرعٍ مِن ذُؤابَةِ طَيّءٍ
إِذا نُسِبَت أَو قيلَ مَن يَتَنَسَّبُ
وَبِالبيَضَةِ المَوقوعِ وَسطَ عُقارِنا
نَهابٌ تَداعى وَسطَهُ الخَيلُ مُنهَبُ
وَحَيَّ أَبي بَكرٍ تَدارَكنَ بَعدَما
أَذاعَت بِسِربِ الحَيِّ عَنقاءُ مُغرِبُ
رَدَدنَ حُصَيناً مِن عَدِيٍّ وَرَهطِهِ
وَتَيمٍ تُلَبّي بِالعُروجِ وَتُحِلبُ
وَحَيّاً مِنَ الأَعيارِ لَو فَرَّطَتهُمُ
أَشَتّوا فَلَم يَجمَعهُمُ الدَهرَ مَشعَبُ
وَهُنَّ الأُلى أَدرَكنَ تَبلَ مُحَجَّرٍ
وَقَد جَعَلَت تِلكَ التَنابيلُ تَنسُبُ
وَقالَ أُناسٌ يَسمَعونَ كَلامَهُم
هُمُ الضامِنونَ ما تَخافونَ فَاِذهَبوا
فَما بَرِحوا حَتّى رَأَوها تَكُبُّهُم
تُصَعِّدُ فيهِم تارَةً وَتُصَوِّبُ
يَقولونَ لَمّا جَمَّعوا الغَدوَ شَملَهُم
لَكَ الأُمُّ مِنّا في المَواطِنِ وَالأَبُ
وَقَد مَنَّتِ الخَذواءُ مَنّاً عَلَيهِمُ
وَشَيطَانُ إِذ يَدعوهُمُ وَيُثَوِّبُ
جَعَلتَهُم كَنزَاً بِبَطنِ تَبالَةٍ
وَخَيَّبتَ مِن أَسراهُمُ مَن تُخَيِّبُ
فَمَن يَكُ يَشكو مِنهُمُ سوءَ طُعمَةٍ
فَإِنَّهُمُ أَكلٌ لِقَومِكَ مُخصِبُ
وَكُنّا إِذا ما اِغتَفَّتِ الخَيلُ غُفَّةً
تَجَرَّدَ طَلاّبُ التِراتِ مُطَلِّبُ
مِنَ القَومِ لَم تُقلِع بَراكاءُ نَجدَةٍ
مِنَ الناسِ إِلّا رُمحُهُ يَتَصَبَّبُ
وَأَصفَرَ مَشهومِ الفُؤادِ كَأَنَّهُ
غَداةَ النَدى بِالزَعفَرانِ مُطَيَّبُ
تَفَلتُ عَلَيهِ تَفلَةً وَمَسَحتُهُ
بِثَوبِيَ حَتّى جِلدُهُ مُتَقَوِّبُ
يُراقِبُ إيحاءَ الرَقيبِ كَأَنَّهُ
لِما وَتَروني آخِرَ اليَومِ مُغضَبُ
فَفازَ بِنَهبٍ فيهِ مِنهُم عَقيلَةٌ
لَها بَشَرٌ صَافٍ وَرَخصٌ مُخَضَّبُ
فَلا تَذهَبُ الأَحسابُ مِن عُقرِ دارِنا
وَلَكِنَّ أَشباحاً مِنَ المالِ تَذهَبُ


Éj vala, s szinte már egyre járt az óra,
Midőn, jövendőnket vevén gondolóra,
S mély magánosságom setét rejtekében
Bágyadva tünődvén szívem keservében,
Egyszerre hajlékom önként megrendülni
Érzem, és szokatlan új fénybe merülni, -
Melynek alig terjed első víg súgárja,
(Magától megnyílván az ajtómnak zárja),
Már a jó kenetek illatinak árja
Az egész levegőt hirtelen eljárja.


softly as in a morning sunrise.


Ihre nur geschminckte pracht/
Ihre nur entlehnte macht/
Ihre falsch-vermeinte gunst/
Ihre weißheit/ jhre kunst
Ist nur nebel/ wind vnd donst/
Ist vergebens vnd vmbsonst.
Denn sie muß mit jhren lüsten
Doch vergehen/ liebe Christen.


Daß nichts Ewigs hier zu hoffen/ lehret uns das schnelle Jahr/
Macht die rauberische Stunde/ die den Tag entführet/ wahr.
Linder Sudwind bricht den Frost/ Sommers Glutt vertreibt den Mäyen/
Weicht dem Herbst/ der Früchte streut/ und bald will es wieder schneyen.
Doch der Mond erholt sich wieder/ wenn er abgenommen hat;
Wir/ wenn wir einmahl erreichen unsrer Vätter Lagerstatt
Werden nach dem Leibe Staub/ sehen diese Welt nicht wieder.
Wer weiß ob uns morgen noch geht die göldne Sonne nieder!
Warum suchst du denn dein Geld so begierig auffzuheben?
Was des Erben Geitz entgeht/ bringt dir Danck bey deinem Leben.


Wenn du hereinkommst, wahre Sonne,
So steht der Garten voller Wonne.
Alle Blumen tun sich auf,
Wenn sie spüren deinen Lauf.


Zieht einen großen halben Mond
Um unsre Flucht herum;
Ruft laut: der Hunde nicht geschont!
Wie dumm war er, wie dumm!


Wirst auf Erden Nichts erwerben,
Als die Glut, d'rin du erstickst,
Wirst, ach wirst nicht einmal sterben,
Ehe du mein Grab erblickst!


يا خاطِراً يَخطُرُ في تيهِهِ
ذِكرُكَ مَوقوفٌ عَلى خاطِري
اِن لَم تَكُن آثَرَ من ناظِري
عِندي فَلا مُتِّعتُ بِالناظِرِ


Sám pánbůh ví, proč miluju
tak horoucně ty šedé skály,
že kdyby se mnou cítily,
jak plamenné by vzhůru stály.


S hová megy most?


Ihn lobet auch das Erz und Stahl,
Ihn Silber, Gold und Eisen;
Ihn alle Bergwerk' und Metall
Aus hohler Erde preisen.


Nun war's geschehn. Das war der Krieg.
Das erste Opfer lag im Schnee –
und über Kreuz und Krone stieg
die rote Fahne in die Höh'.
Ein Brausen klang wie Frühlingsflut,
ein Echo dröhnte dumpf und hohl . . .
Wie heißer Volkszorn wuchs die Glut
in Moskwa und Sewastopol.


أخالدُ أخطأت وجهَ الصواب
ولم تأت أَيْريَ من بابِهِ
خَرُقْتَ فجمَّشْتَهُ بالهجاء
وأُنْسِيتَ كثرةَ خطَّابِهِ
فلو كنتَ غازَلْتَهُ بالنَّسيـ
ـبِ أصْبحتَ أنجح طلابِهِ
كَبِنْتِكَ حين تَأتَّتْ له
فأضحتْ رئيسةَ أصحابِهِ
عدمْتُك شيخاً أخا حُنْكةٍ
يحاول أمراً فَيَعْيَا بِهِ
وتطلبهُ غادةٌ كاعبٌ
فَتُحكم من أمْر أسبابِهِ


Unmov'd may'st thou the final storm
Of jarring worlds survey,
That ushers in the glad serene
Of everlasting day.


乌宦名园古所闻
古人佳致属今人
一林风月年年在
吟弄依然只缙绅


Einst zog ich hinaus in die klingende Welt,
Da standen die Rosen in Blust.
Von der Nachtigall lernt' ich das Reisen,
Und ich habe die schmelzendsten Weisen
Und die feurigsten Lieder gewußt.


Três índias são, que do Pori robusto
Em resto escapam; todo o corpo adusto
Mostra que o Sol sobre a nudez queimara,
E que a ingênita cor de branca e clara
Tornou um pouco escura; a longa idade
A todas três enruga a mocidade;
Curvos os ombros, poucas cãs, os braços
Murchos e descarnados, mal os passos
Regem tremendo; breve arrimo fazem
De tintos paus, que apenas nas mãos trazem.


逸少池边鱼不惊
卢仝门外鹤长鸣
菊庄风景依稀似
何日重游叙旧盟


V dnech stáří – v rakvi – navracíš se domů,
mdlý poutník, pták, jenž přilét zpátky zmořen,
jak list, jenž svěží větrem urván stromu
a uschlý svát mu v kořen.


Neplač na té dráze
pro nás, dobrý synku,
nám je tady blaze
věčném na výminku.


蒲葵裁成扇
瘿木斲为樽
自是山林物
不入纨绮门


los mundos anchurosos recorría
aprisionando Reyes en Pavía
y sepultando imperios en Lepanto


Zticha hrne se to stádo věrné,
mezi bílými též sem tam ovce černé,
hrnou se jak vlnky, trávu škubají,
hrnou se jak vlnky, jako potají.
„Durlidáj!... Durlidáj!...“ to vřele zní a vrčí;
„Durlidáj!... Durlidáj!...“ stráň naslouchá a mlčí –
pasák dudáček jde zvolna s ovcemi,
dolů strání jde a s melodiemi.


أشكوك أم أشكو إليكَ فإنّه
لا يستطيع سواهُما قلبي
فمتى شكوتك لم أجد وزرا
وتحِلّ عن شكوي وعن عتبي


片帆穿乱石
利涉仗舟师
却恨滩流疾
奇峰过不知


Die ihr den Nervenfaden unsers Lebens
Durch weiche Finger sorgsam treibt,
Bis unterm Klang der Schere sich vergebens
Die zarte Spinnewebe sträubt.


宫阶白日杏花落
深院朱帘燕子飞
回首人间春又老
将军白马几时归


Grófék élik, mi érték,
Zsidó fölszedi bérét,
Barátságos a magyar világ.


»Es war für sie zu schwer die Prob',
Und sie sind dran verschieden;
Nun werden sie mich doch, Gottlob,
Nicht ärgern mehr hienieden.
Nehmt sie hier ab,
Schnell in ein Grab!
Ihr zwei Gesellen kraus und grob,
Ich wünsch' euch ewigen Frieden.«


Di madre bella, ma più bella figlia,
anzi d'ogn'altra assai più bella e vaga,
in cui del mondo tutto 'l bel s'appaga
e d'ogni grazia è grazia a meraviglia;


Hai, quanto quivi parevan dolenti
e spaventati, qualunque vi s'era,
con vili e poverissimi ornamenti!


No ya efímera rosa, que murmura
la breve edad al ramo que la cría,
en los cristales de tus manos fía
como en sagrado altar vivir segura.


To bylo jak déšť májový
na půdu deště lačnou;
teď sladké písně v duši mé
zas hojně rašit začnou.


Herr, such' auch Mich verlohrnes Schaff,
Das Ich der Welt verdienten Straff'
Und deinem Zorn entrinne;
Bekehre Mich,
Auff daß ich Dich
Von Hertzen lieb gewinne.


Egyetlenegy utcáját ismerem,
De ott, emlékszem, arany a homok,
S egy udvarát meg házát, istenem -
De kis szobái mind-mind templomok.


Jdem cestou tichou, opuštěnou,
kde nikdo nechodí, jen věčný smutek stínů.
Jdem sami, Tys již moji ženou,
jdem mimo všech, kde Tebou v přírody svět splynu.


Čeho drahému však mému lidu třeba,
co mi velí svatý národnosti vznět,
z vína srdce svého, z ducha svého chleba
s jistotou mu jasnou prahnu vzdáti hned!
Čeho národ žádá na mém díle chudém,
poctivě chci robit s rozkoší a trudem;
o své zjevné, prosté, české povinnosti
nemám, nebudu mít nikdy pochybnosti.


E in quanto magior pianto ardendo ho il core,
Tanto el pensier gentil più me innamora;
E quanto più mi piace, più me accora
Di mia vita dubioso in tanto errore;


Die prächtige Riesin, sie wendet sich um,
Raubgierig spähend und unheilsvoll,
Man sah, wie am Kopfe das Blut ihr schwoll,
Und windet sich um das Mädchen herum.
Die männliche Jungfrau, sie lächelt dabei,
Und die Menge lohnt ihr mit Bravogeschrei.


Me sostiene
este vivir en vilo
sin ninguna señal
ni mapa
ni promesa,
en una antesala donde todos trajinan
como empleados
para olvidar.


Et tous les passagers, l'un à l'autre inconnus,
Se regardent, disant : D'où sommes-nous venus ?
Ils ne répondent pas. Pourtant, sous leur paupière,
Tous portent le rayon de divine lumière ;
Et tous ces hauts pensers m'éblouissent… j'ai peur ;
Mais je me dis encor : Non, tout n'est pas malheur !


攲烟裛露暗香浓
曾记瑶台月下逢
万里春回人寂寞
玉颜知复为谁容


Seit daß der Witwen Orden
Mich unter sich gebracht,
Bin ich mir gantz entworden,
Mir wild und frembd gemacht,
Ich weine Tag und Nacht.


Teď jak cinkot zlatých číší,
v to jak ryky bujné chasy,
a zas nářek, jak by někdo
bil se v čelo, rval si vlasy.


Besser klinget Priams Jammer,
Daß sein Sohn im Kampf erlag,
Als wenn unsre zweite Kammer
Schreibet an den Bundestag.


A od této doby Mílek
Strašlivým se stal svou zbrojí;
Neb kdo raněn jeho šípem,
Neví, zdali zas se zhojí.


One eve the kindling heavens resplendent shone,
While sinking Phoebus girds his crimson zone,
Whose glorious beams through tracts immense were shed,
And not one cloud o'er heaven's vast arch was spread:
Amongst the woods IANTHE stray'd afar,
Marking the lustre of the evening star;
On her fair face the setting sun-beams glow,
To Nature's God her songs enraptur'd flow:
As on she wander'd, fearless of alarms,
ARNO from far beheld her graceless charms:


Leč rozum mám, a více nežli rozum:
Tvou lásku, milovaná, která nedovolí,
bych záštím zahynul. A tak jen prudce toužím
Tvou měkkou ruku míti na srdci, jež bolí.


Ale mysl nechce vstáti z noci,
A zrak pořád vrací od světla
Pobádaná zlostných vášní bodci.


Dcero rajská, zdobo země!
Dejž, ať nádějí se kojím –
Parnasu českého témě
Že již bude sídlem tvojím!


Et poi che al tardo in mare il Sol si bagna
Tornami in sogno, et del mio gran martire
Tra sé ragiona, et del mio mal si lagna,


Denckt an diesen guten Winter,
Da euch der verfolgte Günther
Erstlich auf die Spur gelenckt,
Die mit edler Wollust tränckt;
Denckt an meine treue Lehren
Von Verstand und Wißenschaft,
Denckt auch nicht allein ans Hören,
Sondern bringt sie selbst zur Kraft.


Sie kannten nicht den Weg, den Gott
In seinen Werken geht;
Und daß nach Marter und nach Tod
Das Leben aufersteht,
Das Leben aufersteht.


Quanto Africo sentisse di piacere
dentro dal cor, udendosi a colei
lodar cotanto che già dispiacere
le fu vederlo, dir non vel potrei,
ma color sol lo posson ben sapere
c´hanno d´Amor sentiti i colpi rei;
e a chi non lo sapesse fo palese
che presso fu più volte non la prese.


Я научилась просто, мудро жить,
Смотреть на небо и молиться Богу,
И долго перед вечером бродить,
Чтоб утомить ненужную тревогКогда шуршат в овраге лопухи
И никнет гроздь рябины желто-красной,
Слагаю я веселые стихи
О жизни тленной, тленной и прекрасноЯ возвращаюс Лижет мне ладонь
Пушистый кот, мурлыкает умильней,
И яркий загорается огонь
На башенке озерной лесопильнЛишь изредка прорезывает тишь
Крик аиста, слетевшего на крышИ если в дверь мою ты постучишь,
Мне кажется, я даже не услыш


Und alle Herzen werden sagen:
Wohl uns, daß wir es wieder sind,
Das Volk aus jenen schönen Tagen!
Schild en Vrind!


O menos perfección o más blandura,
que a presumir de vos tanta dureza,
¿cómo os pudiera dar tanta hermosura?


Vnglükhafftes Vngelük/
Du hast uns mit Trug und Tük
Vber Achsel angelacht/
Sollen wir zun Füssen ligen
Denen/ die wir in den Kriegen
Vielmal in die Flucht gebracht.


So, daß von Beiden kein's verdiene höhern Preis:
Man weiß so viel man kann, man kann so viel man weiß.


Y allá va ...¡pobre niño que aún suspira
Como en los dulces tiempos de la infancia!
Mas dejadle seguir, y será el hombre
Que haga nacer la vida del osario.
El apóstol sin nombre,
Que Dios admire y que mortal asombre
Lo mismo en el Tabor que en el Calvario.
Dejadle caminar, dejad que siga
El vuelo de su genio por los mares,
Y mañana ese niño
Será el anciano pálido y fecundo,
Que, moderno criador, haga que brote
Del seno de las olas otro mundo.


Én bennem sem aludt hajnalodó korom
Rózsás szép tavaszán a meleg érzelem;
Ábránd képzeleteknek
Szárnyán én is emelkedém.


Mir ist solch ein Muth gekommen,
Seit ich, weil er zornig sprach
Vom Gericht und andern Dingen,
Meinen Vater niederstach.«


Na zvláčené pole zlaté zrní padá,
mozolná je zvolna k zemi vrhá dlaň,
jak by držet chtěla, čeho stále strádá,
a rozsévač prosí: „Bože, setbu chraň!
Kéž by vyklíčilo hojně z každé brázdy
štěstí rodné zemi navždy, navždy, navždy;
aby pyšnila se jako žena mladá,
k drahému když dítku zlatou chýlí skráň.


Безрадостна бывает грусть,
Как тополь, в синеву смотрящиО, да, я знаю наизусть
Ее туман непреходящи


Či netoužíš svých klenotnic
a jejich skvostů znát?
Tam dole spatříš v tepnách skal
zdroj stříbra vyvěrat.


98. ...mert ekkor velőtrázón és veszettül
Egy orditást hallottunk mind a ketten
Hogy majd fülem dobja repedt meg ettül.
99. A mélybe néztem s menten észrevettem
A lelket, mely most kínjában tekergő
Tagokkal kúszott, majd megállt meredten


Jen lidstva horoucnost, jež vzpíná se a touží
po činech konkrétních a po občanském blahu.
Leč věčna iluze a vše, co s ní se plouží
za tebou z minula, strašidla z lidských prahů,
toť hypochondrie. Co, soudruhu, s tím chceš?
Čím dnes být může nám hvězd pohádková lež?


Wer führt dahin uns arme Blöden?
E. wiltu reden?
Wohl! wenn uns dieses ist vergönnet?
E. Ja Ihr könnet.
Ey nun wohlan! So wil ich fragen:
E. und Ich sagen.


O spirto eletto all'opra meritoria,
che del ben far da' tra' mortali indizio,
levandoci da colpa e da suplizio,
seguendo e tuo precetti sana boria,


Ils avaient rencontré la fièvre et la soif rouge
Et le ciel qui s’abat et la terre qui bouge.


Ich sah ihn hoch im Sonnenschein
Auf einem Hügel sitzen:
Da spielt er die Geig und schluckt roten Wein,
Seine blauen Augen ihm blitzen.
Fiedel und die Flint,
Fiedel und die Flint!
Volker spielt auf.


Toldi György veresebb lőn a főzött ráknál,
Homályosan látott a szép napvilágnál,
A faragott képek táncoltak körűle,
Csak kicsibe mult el, hogy el nem szédűle;
Aztán egy hidegség végig futott rajta,
Fázott, mégis izzadt; elsápadt az arca,
Elsápadt, hogy annyi vér se maradt benne,
Mennyi egy szúnyognak egyszer elég lenne.


Kdo chce vejíti, nesmí se spoléhat
v tuto bránu. Nápis její
pochází nikoli z ruky mojí,
nýbrž od lidí, kterým touhy
vedly ruku vzpínající se.
Chtěli míti bránu Milosti,
vskutku však žádné není v světě:
všecko je trpce zaslouženo.


Auch des Edlen schlummernde Gebeine
Hüllt das Dunkel der Vergessenheit,
Moos bedeckt die Schrift am Leichensteine,
Und sein Name stirbt im Lauf der Zeit!


che n'han ridotti in piego — e in pellicino.
Ognun vuole il fiorino


There Allen's stately columns rise,
And glittering from the circling wood,
With constant beauty feed my eyes,
As he the poor with constant food.


Hör', Freund, wir wollen tauschen:
Ich geh' und räume dir
Für diesen kühlen Abend
Mein warmes Lager hier.


Herr Gott, wir dancken deiner güt,
verkünden deine wunder.
Wir dancken dir mit freyem gmüt,
in gmeyn vnd in besonder.
Dein raach ist nahe, dein gwaltig hand
wirt richter sein in allem land,
muß alls für dir erschrecken.


Vor dacht' ich/ was acht' ich die macht vnd die krafft
Der liebe/ da üben betrüben verschafft/
Vor dacht' ich/ verlacht mich/ verachtt mich Amor/
So lehrt mich/ so neert mich/ so ehrt mich davor.
Aller Musen schaar/
Den ich gantz vnd gar
Im leben gar eben ergeben/ fürwar.
Nu zwinget/ nu dringet/ nu bringet mich weh
Gantz völlig/ gutwillig vnd billich in d' eh.


湖中烟水平天远
波上佳人恨未休
收拾鸳鸯好归去
满船明月洞庭秋


suyun üstünde yüzmek suyun altında boğulmak


estaba, oh claro Sol invidïoso,
cuando tu luz, hiriéndome los ojos,
mató mi gloria, y acabó mi suerte.


Býval jsem též ministrantem,
zvoníval jsem velkým zvonem,
a vždy hruď se blahem chvěla,
že ten zvon tak krásným tónem
vyzváněl až nad hor čela,
že to srdce tlouklo zvučně,
s varhanami nerozlučně.


Csakhamar urakat öszvebékélteték,
Egy más akarattal ott ők eszt rendelék:
Négy úrnak mindenkor egyik ott benn laknék,
Királné asszonnak szolgálna, ott forgódnék.


لمن الديار يلحن في الصحصاح
لعبت بهن روامس الأرواح
عبثت بها أيدي البلى فتركنها
في العين أخفي من دريس نصاح
ولقد وقفت بها المطيّ مسائلا
شجرات واديها وهنّ ضواح
أقتاف آثاراً لهنّ دوارساً
كانت إليها غدوتي ورواحي
لما تبيّنت المعالم همّداً
هطلت مدامع طرفي السفاح
فسقاك مرتكز الغمائم صوبه
غدقاً بكلّ عشيّة وصباح
حيّ الديار وأن تحمّل أهلها
عنها وأمست موحشات بطاح
عهدي بها والعيش أخضر ناعم
والشمل تجمعه يد الأفراح
مغنىً أنيقاً للحسان وروضة
نبتت بكل عرارة وأقاح
كم قد لثمت بها المراشف آخذاً
بهضيم خصر جال تحت وشاح
ولكم لهَوت من الحسان بغادة
لمياء ترشفني شمول الراح
هل عائد زمن أتيتُ مع المها
ما شئت من لعب به ومزاح
قد بتّ فيه ضجيع كل غريرة
رَود الشباب من الخراد رداح
أيام تحضر بي بمضمار الصبا
فرس الشبيبة وهي ذات جماح
ركضوا بميدان التحاسد خيلهم
وسبَوا من الأعراض غير مباح
لبسوا النفاق لهم دروعاً وأغتدَوا
يتطاعنون من الخنى برماح
أضحَوا كماة وشاية وسعاية
ومن الضغائن هم شكاة سلاح
كالجاهليّة غير أنّ مغارهم
في نهب كلّ خطيئة وجناح
أصلاحهم أعيا العقول لأنهم خلقت
مفاسدهم لغير صلاح
من كل مرتكب الشنيع ولم يكد
يثنيه عنه إذا لحاه اللاحي
أهدى بطرق المخزيات من القطا
وأضلّ ممَن آمنوا بسجاح


Tebrisens Sonne sprach diess Wort mit klugem Sinn:


„„Ach táto, tatíčku, slyšíš-li nyní,
jaké mi král sliby tajně činí?““ –
„Spokoj se, mé dítě, a bázně nech;
suchéť to listí šumí po sadech.“


入山从此不须深
君子亭中人不寻
青竹短篱围昼静
梅花两树照春阴


Apró kezemben láthatatlan gyeplők,
miken távol csikók kedve forog.
Még teli fül és kristályos torok,
de bús szemek: ősidőktől vezeklők.


活世功多未易能
真心一点自堪凭
何须在处求仁术
圣训昭昭但有恒


Zas vidím horstva věnec modrosmavý,
jenž děcku již své krásy v obzor vil:
zde Milešovku, s nižších sester davy,
tam Košťál strmý, lysý Radobyl.


Vorüber ging es pfeilgeschwind
An Quellen und an Teichen:
Es ließ sich nicht das harte Herz
Des Teufels mehr erweichen.


Ihr Dichter! wie so träg und kalt,
Den Helden jetzt ein Lied zu singen?
Kan denn ihr Adel und Gewalt
Den Kiel zu keinen Reimen bringen?
Soll Trau-Ring, Wiege, Leichenstein
Nur bloß der Lieder würdig seyn?
Fürwahr des Grossen CARLS Hussaren,
Mit ihrer tapfern Tapferkeit,
Verstatten nicht bey dieser Zeit
Mein Dichten länger zu verspahren.


御气金门起郁蟠
至尊当殿候鸣銮
玉食直移九州养
龙楼长奉万年欢


Welcher Wind weht, daß mir Alles heute kommt so türkisch vor,
Daß nun als Moschee und Harem ragt Palast und Kirch' empor,
Daß gemeine Weiden, Pappeln, in Cipreß' und Palm' verhext,
Und zum Weichselrohrkolosse mein Cigarrenstümpfchen wächst?


Aber dem Ikaros braust es und pocht es
Tief in dem Herzen, und saust es und kocht es
Hoch in dem Köpfchen: Du bildetest dir
Flügel, so bilde doch Flügel auch mir!


Señor nunca me des lo que te pida.
Me encanta lo imprevisto, lo que baja
de tus rubias estrellas; que la vlda
me presente de golpe la baraja
contra que he de jugar. Quiero el asombro
de ir silencioso por mi calle oscura,
sentir que me golpean en el hombro,
volverme, y ver la faz de la aventura.
Quiero ignorar en dónde y de qué modo
encontraré la muerte. Sorprendida,
sepa el alma a la vuelta de un recodo,
que un paso atrás se le quedó la vida.


Byl Karel dojat v hloubi duše své,
neb věděl, kdo na Boží klečel Hod
vždy na té desce, viděl sestru svou
v té liljové, v té hvězdné čistotě,
jež odívala ji jak světic zář,
a křivda, kterou na ní spáchal kdys,
ho tížila a v duši pálila.
Na chvilku něm byl, pustil soka pak,
a uvažuje v mysli bedlivě,
co činit jest mu, takto promluvil:
„Vstaň, Bazine, a podej ruku mi!
Jak ty, já též jsem psancem, jako ty
na Karla naříkám, jak na tobě
tak na mně spáchal křivdu velikou.
Jsem loupežník jak ty, nuž sbratřme se
a spolu jednejme. Hle, na blízku
od toho místa rýnský hrabě má
hrad pyšný svůj. Tam právě chvátal jsem,
když jsi mě zdržel. Tajný znám tam vchod
v tu komnatu, kde poklad ohromný
ve kupách leží. Vstaň a se mnou pojď.“


函盖乾坤气量周
铜睛铁眼一齐取
几多利脑尖锋者
到此如何敢出头


Měj se dobře čistý, krásný květu!
Já jdu předkem, Míno, píti Lethu
Bych tam lépe porozuměl světu.


Sobre esa piedra bendita
que grande entre las primeras
es la página en que escrita
leerán tu gloria infinita
las edades venideras.


Die Neugier fragt vielleicht: was mag der Schrank bedecken?
Dem Weisen Unterricht, der Eitelkeit ein Schrecken.


Pero yo con el llanto de mi cara
haré crecer el Tajo de manera,
que sólo quede mi venganza clara.


Aonde levantado
Gigante, a quem tocara,
Por decreto fatal de Jove irado,
A parte extrema, e rara
Desta inculta região, vive Itamonte,
Parto da terra, transformado em monte;


玉皇殿上会群仙
绰约丰肌映雪妍
晏罢归寻蓬岛路
紫鸾飞入海云边


A tak skončil, milý Pane,
nešťastný můj mrtvý fagot,
lidumilný, velkodušný
dar to dobré princezny...


Und wie das Schneegebirg, erlöscht, verblichen,
Zum Himmel raget zwischen Tag und Nacht,
Der letzte Nachhall übers Tal gestrichen,
Dann tiefe Stille auf den Landen wacht:


představa má se podobá říčnímu toku.


Ey wie so weit/ vnd breites feldt/
Mit fewr/ vnd flamm besaamet!
Ey wie so groß/ vnd reiche zelt/
Die doch auß nichten kamet!
Ey wie so schöner fackel-pracht/
Wie schöne liecht/ vnd sternen/
Wan jhr euch zeiget in der nacht
Im besten schmück von fernen.


Z ryzího je zlata celá
ladná socha smavé Vesny,
jest to slunce, do přírody
kterým vniká život plesný.


Io non compresi allor quel ch'or comprendo:
che mai dolcezza sia cagion di pena.
E cominciai con più sospir dicendo:


Son queste grazie Sue, non nostre, ond'hanno
per regola e per guida quel di sopra
Spirto, che dove più Li piace spira;


Bezaubert lag, versteckt von dichten Bäumen,
Alpino da mit glüh'ndem Angesicht.
Wohl wähnt' er erst, aus seinen wachen Träumen
Entfalte sich dies liebliche Gedicht,
Denn oft schon sah sein Auge Blumen keimen,
Und Früchte glühn, und andre sahn sie nicht;
Doch fühlt' er bald, solch zartes, frisches Leben
Vermöge nie der schönste Traum zu geben.


„Pojď v luka vít věnce,
ať chvíli se pomilují,
než se mi tvé bílé ruce
upracují.“


Emeld föl vérző homlokod,
Ha nem lehet lerontanod,
Mely bosszuért kiált, a vádat!
Legyen az önvád emelőd,
Szentté a dac avassa őt,
Ha nincs bocsánat.


Es werden doch alle die mächtigen Segen,
Die sich den Deinigen zum Heil
Von Christo, dem Haupte, zun Gliedern bewegen,
Dem lieben Bruder auch zu Theil;
Er heisse mit Namen, und sey dann auch,
(Bey Jesu, dem Amen, ist Wahrheit Brauch,)
Ein Christ und ein Jünger des ewigen Gottes,
Dort theilhaft der Ehre, hier theilhaft des Spottes.


夜雨昏昏欲雪天
数家灯火北山前
乡心认作桑麻路
忽有湖船奏管弦


Go, Mighty Prince, let FRANCE be taught
How constant Minds by grief are try'd,
How great the Land, that wept and fought,
When WILLIAM led, and MARY dy'd.


- Tener non posso ad uòn ch'al mondo sia
la vista nel passare;
a te ho dato il core e l'alma mia,
e sol te voglio amare;
ma per un' altra tu mi vuoi lasciare
e pigli questa volta,
che di' ch' i' mi son volta
ad altro amante ed ho lasciato te.


e col core e colla mente intenta
in tutto a te confesso il mio peccare,
che sanza freno cavalcar contenta,


Wie in der Kampfbahn der Auerochs
Erhuben wir unsere Hörner,
Entledigten uns des fränkischen Jochs
Und sangen die Lieder von Körner.


Come ceppo talhor che le medolle
rare & vuote habbia: & posto al fuoco sia
poi che per gran calor: quell aria molle
resta consunta: ch in mezo lempia
dentro risuona: & con strepito bolle
tanto ch e quel furor truovi la via
cosi mormora: & stride: & si coruccia
quel Mitro offeso: e al fine apre la buccia


Olvastam én e nyájas levelet,
A kezdő szó igy hangzott: édesem!
Olvasta más a nyájas levelet:
S a kezdő szócska hangzott rendesen.


Mensch, deine Seeligkeit die wil kein andre Müh;
Glaub es, daß Christus dich erlöst, so hast du sie.


Certo — se un dio ci dòmini —
n'avrebbe un po' dispetto;
gli uomini l'han detto:
ma “chi” sono gli uomini?


Stolz auf vier Beinen angebracht,
Verkörpert er die Mannespracht.


Ach daß nur alles weit/ vnd breit
Mit seinem lob erfüllet/
Voll krafft/ vnd macht/ vnd herrligkeit
Von schall/ vnd hall erbrüllet:
Ach preiset jhn mit höchstem schall/
Mit starck/ vnd starckem singen/
Ob schon die welt von hellem knall
Auch solt in stück zerspringen.
3.
Die Himmel vnd jhre Liechter, etc.
Ach lobet Gott jhr himmel klar/
Gewölbet von Crystallen:
Mit sambt den flüssen alle gar/
Welch vber euch noch wallen;
Dan jhr mit wasser wurd bedeckt/
Mit wällen hoch bezogen/
Als euch der Schöpffer außgereckt/
Vnd in die ründ gebogen.


Másoknak tudsz kedvezni,
Egy hajóban evezni.
Én szegény habozom,
Az parttul távozom,
Hogy sem ezt köll szenvednem,
Jobb inkább nem szeretnem.


Les jardins odorants balancent leurs panaches.
L'eau miroite au soleil, et le ciel est heureux.
Mon cœur,tu peux rentrer dans l'ombre où tu te caches ;
Ton impuissance insulte au monde vigoureux.


سَكِّن فُؤادكَ لا تَذهَب بِهِ الفِكَرُ
ماذا يُعيد عَلَيكَ البَثُّ وَالحذرُ
وَازجُر جفونك لا تَرضَ البُكاءَ لَها
وَاِصبر فَقَد كُنتَ الخطب تَصطَبِرُ
وَإِن يَكُن قَدرٌ قد عاق عَن وَطَرٍ
فَلا مَرَدّ لما يأتي بِهِ القدرُ
وَإِن تَكُن خيبَةٌ في الدَهرِ واحِدَةٌ
فَكَم غَدَوتَ وَمن أشياعك الظَفرُ
إِن كُنتَ في حيرَةٍ مِن جُرمِ مُجتَرِمٍ
فَإِنَّ عُذرك في ظَلمائِها قَمَرُ
كَم زَفرَةٍ مِن شِغافِ القَلبِ صاعِدَة
وعَبرة مِن شؤون العين تَنحَدِرُ
فَوِّض إِلى اللَه فيما أَنتَ خائِفُه
وَتِقْ بِمُعتَضِدٍ بِاللَهِ يَغتَفِرُ
وَلا تَرُعكَ خُطوبٌ إِن عَدا زَمَنٌ
فاللَه يَدفَع وَالمَنصور يَنتَصِرُ
وَاِصبر فَإِنَّكَ مِن قومٍ أَولي جلَدٍ
إِذا أَصابَتهم مَكروهَةٌ صَبَروا
مَن مِثل قَومك وَالمَلك الهُمام أَبو
عمرو أَبوك لَه مجدٌ وَمُفتَخَرُ
سَمَيدَعٌ يَهَب الآلافَ مُقتَدراً
وَيَستَقِلُّ عَطاياه وَيَحتَقِرُ
لَهُ يَدٌ كُلُّ جَبّارٍ يُقَبِّلها
لَولا نَداها لَقُلنا إِنَّها الحَجَرُ
يا ضَيغَماً يَقتُلُ الأَبطال مُفتَرِساً
لا توهنَنّي فَإِنّي الناب وَالظُفرُ
وَفارِساً تَحذَر الأقرانُ صَولَتَهُ
صُن عبدَك القِنّ فَهوَ الصارِم الذكرُ
هُوَ الَّذي لَم تَشِم يُمناك صَفحَتَهُ
إِلّا تَأتّى مُرادٌ وَاِنقَضى وَطَرُ
قَد أَخلَقتَني صُروف أَنتَ تعلمها
وَقالَ موردها ما لي بِها صدرُ
فالنَفسُ جازِعَةٌ وَالعَينُ دامِعَةٌ
وَالصَوتُ مُرتَفِعٌ وَالسِرُّ منتشِرُ
وَزادَ هَمّيَ ما بالجسم مِن سَقَمٍ
وشِبتُ رأسا وَلَم يبلُغني الكِبَرُ
وَذُبتُ إِلّا ذَماءً فيَّ يُمسكني
أَنّي عَهدتُكَ تَعفو حينَ تَقتَدِرُ
لَم يأت عبدُك دَنبا يَستَحِقُ به
عُتبى وَها هُوَ ناداكَ يَعتَذِرُ
ما الذَنبُ إِلّا عَلى قَومٍ ذَوي دَغلٍ
وَفى لَهُم عهدُك المعهود إِذ غدروا
قَومٌ نَصيحتُهُم غِشٌّ وصدقهمُ
مَينٌ وَنَفعهم إِن صُرّفوا ضَرَرُ
يُمَيَّزُ البُغض في الأَلفاظِ إِن نَطَقوا
وَيُعرَفُ الحِقدُ في الأَلحاظ إِن نَظَروا
إِن يَحرِقِ القَلب نَفثٌ مِن مَقالهمُ
فَإِنَّما ذاكَ مِن نارِ القِلى شَرَرُ
مَولاي دعوةَ مَملوكٍ بِهِ ظمأٌ
بَرح وَفي راحَتَيكَ السَلسَلُ الخضرُ
أَجِب نِداءَ أَخي قَلبٍ تملَّكَهُ
أَسى وَذي مُقلَة أودى بِها السَهَرُ
لَم أُوتَ مِن زَمَني شَيئا أُسِرُّ بِهِ
فلست أَعهَدُ ما كأس وَلا وترُ
وَلا تَمَلَّكَني دَلٌّ وَلا خَفَرٌ
وَلا سَبى خَلَدي غُنج وَلا حَوَرُ
رَضاكَ راحَةُ نَفسي لا فُجِعتُ بِهِ
فَهوَ العَتادُ الَّذي لِلدهر أَدّخِرُ
وَهوَ المُدامُ الَّتي أَسلو بِها فَإِذا
عَدَمتُها عَبَثَت في قَلبيَ الفِكَرُ
ما تركيَ الخَمرَ مِن زُهد وَلا وَرَعٍ
فَلَم يُفارِق لَعَمري سِنّيَ الصغَرُ
وَإِنَّما أَنا ساعٍ في رِضاك فَإِن
أَخفَقتُ فيه فَلا يُفسَح ليَ العُمُرُ
ما سَرّني وَأحاشي عَصر عَطفِكمُ
يَومَ أَخَلّ في القَنا وَالهامُ نَنتَثِرُ
أَجَل وَلي راحَةٌ أُخرى عَلِقتُ بِها
نَظم الكُلى في القَنا وَالهامُ تَنتَثِرُ
كَم وقعة لي في الأَعداء واضِحَة
تَفنى اللَيالي وَما يَفنى لَها الخبرُ
سارَت بِها العيسُ في الآفاقِ فاِنتَشَرَت
فَلَيسَ في كُلِّ حَيٍّ غَيرها سَمَرُ
لازلتَ ذا عِزّة قَعساء شامِخَة
لا يَبلُغ الوَهمُ أَدناها وَلا البَصَرُ
وَلا يَزالُ وَزَرٌ مِن حُسنِ رأيك لي
آوي إِلَيهِ فَنِعمَ الكَهفُ وَالوَزَرُ
إِلَيكَ رَوضَةُ فِكري جادَ مَنبتها
نَدى يَمينك لا طَلّ ولا مَطَرُ
جَعَلتُ ذكركَ في أَرجائِها شَجَراً
فَكُلُّ أَوقاتِها لِلمُجتَني ثَمَرُ


En medio de ellos venía,
Cabizbajo y abatido,
Caballero en una mula
Con jaeces harto ricos,
Un insigne personaje
De aspecto notable y digno,
De estatura no muy alta,
Pero gallarda y de brío.
Un sayo de paño verde
Con franjas de oro guarnido
Es su traje, y lleva al hombro,
Más blanco que los armiños,
Un gran manto, en cuyos pliegues
La cruz roja, distintivo
De Maestre de Santiago,
Luce en recamo prolijo;
Y una toca de velludo
Negro con bordados picos,
Mas sin airón ni garzota,
Es de su cabeza abrigo.
Era su mirar resuelto,
Bien que apagado y sombrío,
Y su aire tan de persona
De poder y de dominio,
Que por más que se notaba
Ser un preso, descubrirlo
Sin sentir, era imposible,
Cierto respeto sumiso.
Don Alvaro era de Luna,
Del rey Don Juan favorito,
Que a Castilla largos años
Rigió sin freno a su arbitrio.
    * * *
Cuando emparejó la tropa
Con los dos padres franciscos,
Paráronse éstos, y humildes
Saludo cortés y fino
Hicieron al Condestable
De quien eran muy amigos.
Don Alvaro contestóles
Tan galán como expresivo.
Ellos en la armada escolta
Se inhibieron de improviso,
Tomando del gran Maestre
A uno y otro lado sitio.
Largo rato caminaron
Todos en silencio hundidos;
Pero al cabo el padre Espina
Se resolvió, y así dijo:
«En verdad, señor, que valen
Poco del mundo mezquino
Las honras y los haberes
Para el varón de juicio.
»El hombre cristiano y cuerdo
Debe hacia, norte más fijo
Encaminar su esperanza,
Servir sólo a Dios benigno.
»Lo que nos da, lo mantiene,
Y al que busca en Él asilo,
Para siempre se lo acuerda
En eterno paraíso».
Con grande atención escucha
Tan saludables avisos
Don Alvaro, que engañado
Juzgó, al salir de Portillo,
Que iba a recobrar honores,
Favor, riqueza y dominio;
Y entreviendo en el instante
Su verdadero destino,
Se estremeció a pesar suyo,
Cubrióse de sudor frío,
Y, «¿Voy a morir acaso?»
Preguntó como indeciso.
Contestóle el religioso:
«Todos, mientras somos vivos,
Vamos a morir. El hombre
Que va preso... en más peligro...»
«Basta —exclamó el Condestable;
Y dando a su aspecto altivo
Gran dignidad y gran calma,
Y al semblante noble brillo—,
»Basta —siguió—; no es la muerte,
Cuando se sabe de fijo
Que llega, tan espantosa
Como el vulgo vil ha dicho.
»Venga, pues: si el Rey lo quiere,
Yo con gusto la recibo.
Padres, hasta el duro trance
No me dejéis, os suplico».
Oyendo tales razones
Lloró Estúñiga, escondido
En su celada, y lloraron
Hasta los armados mismos.
Ambos buenos religiosos
Cumplieron bien en su oficio,
Consolando al Condestable
Con discreción y con tino;
Y él, oyéndolos atento,
Siguió la marcha tranquilo,
Sin dar de dolor ni susto
En su noble rostro viso.


أَعزُّ الوَرَى من أفاد القُنوعا
ولو مات للضُّرِّ هَزْلا وجوعا
وما الذلُّ إلا ركوبُ الفتى
مطامعَ تَجْنِى عليه الخضوعا
على بابِ ذي حِجْبةٍ وَعْدُه
غرورٌ على كونه مستطيعا


Do seggt Kanngießer: Lieben Leut,
Mich schwant, es wär wohl Zeit für heut!


Daß ich irre, bleibt gewiß, alldieweil ein Mensch ich bin;
Der nun mehr ist als ein Mensch, mag mich durch die Hechel ziehn,
Sonst werd ich ihn von mir weg an sich selbsten weisen hin.


Grad' in diesen Tagen,
Da ich wollte klagen,
Daß du hingeschieden
Um die Zeit vorm Jahr,
Blickt dein Bild so klar,
So mit stillem Frieden
Auf mich wunderbar,
Daß ich statt Verzagen
Selig ein Behagen
Fühle, das fürwahr
Nicht ist von hienieden,
Sondern aus dem Frieden
Dorther, wo mein Paar
Nun auf immerdar
Wohnung aufgeschlagen,
Allem Weh geschieden,
Bei der sel'gen Schar.


Sind's wohl aus röm'scher Vorzeit Ueberreste,
Hat hier der Feind der Welt, die er beherrschte,
Tiberius erbauet eine Veste?


Ella non era il quarto giorno stata
dopo l'amara dipartenza, quando
cagione onesta a lei venir trovata
da Diomede fu, che sospirando
la trovò sola, e quasi trasformata
dal dì che prima con lei cavalcando
di Troia quivi menata l'avea;
il che gran maraviglia gli parea.


çok değil evi barkı terkedip sana uyduğum,


Ach! wie geht es immer zu?
Die verliebten Hertzen
Heissen nicht einander du,
Wann sie freundlich schertzen.
Alles heist nur Er und Sie,
Und wann sie sich ehren,
Kan ich kaum mit grosser Müh
Schatz und Liebgen hören.


Dido fue puta de audaz soldado
y Cleopatra a ser puta se condena
y el nombre de Lucrecia, que resuena,
no es tan honesto como se ha pensado;


Ach, ach, nun sind vertrocknet alle Quellen!
Wo soll mein Lämmchen seinen Durst denn stillen,
Wenn ihm am Gaum die heißen Gräser brennen?


Ilyen jobb szerencse édes reményére,
Igyekszünk mi nyelvünk felemelésére,
Hogy Phoebus, tekintvén dicső szépségére,
Nyájasb szemmel nézzen nagy Árpád népére.


Ein Kriegsmann setzt um schlechte Beut'
Offt selbst sein Leben an die Seit',
Und um den Schatz der Ewigkeiten,
Der Sternen Gold, das höchste Gut
Gehst du mit gantz erblödtem Muth
Mit deines Schöpffers Feinden streiten.


O wie vergänglich ist ein Laub,
Des Frühlings Kind, des Herbstes Raub!
Doch hat dies Laub, das niederbebt,
Mir so viel Liebes überlebt.


Královský to hvozdy buly dlouhý věky,
dědci hlídali v nich každou branku v zem,
káceli v nich drva lezdy na záseky,
humírali na nich chlapsky s čakanem.


Du zernichtst auf allen Seiten
Meiner Feinde Tätlichkeiten,
Haltest um und um mich Wacht.
Du verleihst dem Leib und Sinnen,
Daß sie ruhn und schlafen können,
Bist mein Licht auch in der Nacht.
Drum soll ich ja wohl gedenken,
Dich mit etwas zu beschenken.


Die Sonne steht am Himmel,
Sie sieht es und sie lacht:
Was geht da für ein Zwerglein
In einer Königstracht?


Proč jarem zdobíš se, ty divná paní,
proč rozkoší tvé žhavé oko plane,
proč mámivý tvůj šepot neustane,
proč ono sladkovonné oddýchání?


Všechen národ bedlivě se strojí,
každý o dnu třetím mluví jen;
touhy cit a bázně v nich se pojí,
až jim nastal stanovený den.


Und als ich in das Städtlein kam,
Er saß auf meiner Achsel zahm;


百里而遥一日过
匆匆为别饮无何
京华已愧严徐晚
城内从教卓郑多


Vorbei die Stille der Nacht!
Es erwachen
Die Lieder in jeder Brust,
So Natur zum Gesange gestimmt hat.
Ein Ruf jetzt – ein Schrei des Entzückens!
Und hell zu der Wälder Gerausch
Erschallt in melodischem Chor
Das Festlied aller Lebend'gen!


Das ist der alten Marmorbrunnen Raunen
das seltsam hinter dunklen Büschen webt.
Es rinnt ein Hauch von wilden grenzenlosen
Sehnsüchten durch den Einklang dieser Lieder
und ringsum strömt und glüht der weiße Flieder
und mischt betäubend sich dem Duft der Rosen.
Wenn weit die grauen Stämme dampfend gluten
wie rotgeschweißtes Erz scharlachumronnen
und alle Brunnen funkenübersponnen
in heißen Güssen schluchzend sich verbluten –
in schwülen Nächten wenn der Mond den feuchten
flaumweichen Leib schauernd im Wasser kühlt
und bunt vom Wellenflirren aufgespült
Millionen Tropfen perlenschillernd leuchten –
dann tönt so wund und weh ihr dunkles Rauschen
wie Regen der auf welke Blätter rinnt
wie eine Seele die im Finstern sinnt ...
dann könnt ich Stunden ihrem Singen lauschen.


Hlas věčný prostoru, hlas kosmu v živlů boji,
a zpěv ten slavně zní, a my jej hlaholíme,
a země poslouchá, mrak nad hlavou nám stojí,
a blesk se v dálce kmit’ a zhluboka to hříme.


O! wie da, im seligsten Getümmel
Niegefühlter Freuden, Erd' und Himmel
Mir Beglüktem rings umher vergieng!
Sanfte Glut durch meine Adern glühte,
Aus dem hocherfreuten Auge sprühte,
Wenn es schmachtend an dem ihren hieng!


Тот, владыка написанных слов,
Тот, царящий над мудростью книг!
Научи меня тайне письмен,
Подскажи мне слова мудрецоЧеловек! умом не гордись,
Не мечтай: будешь славен в векаНад водой промелькнул крокодил,
И нырнул в глубину навсегдНил священный быстро течеЖизнь человека протекает быстреТы пред братом хвалился: я мудр!
Рука Смерти равняет всеТот, хранитель священных книг,
Тот, блюститель священных ключей!
Скажи: это написал Аменампат
Двадцать шестого Паини в третий год Мерер


Ahi di somma beltà parto non degno,
Che mostri entro al suo pelago produce,
E la Venere sua madre è di sdegno.


Tu z nenadání vyskytl se muž,
dle kroje, mluvy šlechtic polský byl,
a pravil Olgerdovi: „Pane můj,
ó, snažně prosím vás, mne vyslyšte!
Jsem na cestách, a pilný jest mi spěch,
však nehoda mne velká zastihla.
Můj kůň mi pad’ a nohu zlámal si,
a nikde není blízko zvířete,
jímž klisnu svou bych mohl nahradit,
kůň váš jest dobrý, prodejte mi jej.
Jsem bohatým, a stkvěle zaplatím
vám vaši ochotu.“ Tak děl ten muž,
a Olgerd uvnitř plakal lítostí,
že rozloučit se s věrným koněm má,
a bylo mu, jak páchati by měl
tu nejčernější zrádu jidášskou.
Přec kývl hlavou, odvrátil svou tvář
a ruku nastavil, a cizinec
mu měšec podal těžký, koně vzal
a zmizel s ním... A Olgerd pravil si:
„Teď důstojně svou matku pochovám.“


Und was sind denn diese Zeichen?
Deine Reden sind mir dunkel.
Wie soll ich in Nacht sie treffen?
Wo im Walde soll ich suchen? –


Romance fue el cantado, y que no pudo
Dejarle de entender, si el muy discreto
No era sordo, o el músico era mudo.
Y de que le entendió yo os lo prometo,
Pues envió a decir con don Bermudo:
«Que vuelvan a cantar aquel soneto».


Così de le vittorie le qual, poi
ch'un gran numero d'anni sarà corso,
daranno a Carlo i capitani suoi,
facea col duca Andronica discorso:
e la compagna intanto ai venti eoi
viene allentando e raccogliendo il morso;
e fa ch'or questo or quel propizio l'esce;
e come vuol li minuisce e cresce.


I letíme též po slovanském luhu.
Tam vidím porobu a rozbroj kletý,
jak záštím plá druh krevný proti druhu
a navěsiv si plané cizí trety
na bratry v pohrdání směšném shlédá,
jak světu na posměch a Slávě v muku
syn její na syna zbraň mrzkou zvedá,
jež chytrý škůdce všech jim tiskne v ruku,
by sami za něho – – Zrak halím, ďase!
Tím divadlem ať oko tvé se pase!


Tornato è Apollo al preceptor de Achille,
che visto ha quattro volte poi ch'io piango:
la nuda terra si fa tutta fango
e Borea la cità scorre e le ville,


翩翩十绝幡
飘飘九疑仙
洞口薜萝长
来降是何年


A nebulosidade ameaçadora
Tolda o éter, mancha a gleba, agride os rios
E urde amplas teias de carvões sombrios
No ar que alacre e radiante, há instante, for
A água transubstancia-s A onda estoura
Na negridão do oceano e entre os navios
Troa bárbara zoada de ais bravios,
Extraordinariamente atordoador
À custódia do anímico registro
A planetária escuridão se anex
Somente, iguais a espiões que acordam cedo,


茅斋新卜小山东
野竹盘根旧有丛
柔绿近抽三两个
便能摇影向春风


Je scéna exotickou epopeje
kdys tak či stafage z diváka má v tíseň toury
být, profannost věřící zkazce v plán?
Ó, svaté transakce! Ó, touhy k dobru reje!


Ez követ császár táborába juta,
Követségét az basáknak nem mondá.
Császár hallá, őtet hozzá hívatá,
Az császárnak az követ fejét hajtá.


Podzimek studený v přírodě
zdálí zlé přináší pověsti;
mlhy se kutálí po vodě,
hovoří, hovoří o štěstí.
V žaláři nejsem – to nikoli –
leckdy však dráždí mne jakýsi hlad,
poťouchle dráždí jen, nebolí,
smích duše zachytí v čas jeho vpád.


Sprach/ Lecker/ bistu toll von Sinnen?
Wiltu noch Schalckheit hier beginnen?
Damit trat Er Ihm auff das Bein/
Cupido muste diß verschmertzen/
Wie wohl ihm solcher Schimpff im Hertzen
Ein heimlich Kreutze mochte seyn.
Er rechte Koridons Gewalt
und nam im Augenblick alsbald
An sich der Delien Gestalt.


瘦藤倚孤榻
苍藓尚斑斑
梦中扶杖去
犹自绕千山


Und eh Mars im Kriegerschwarme
Sich zur Ebne niederläßt,
Schließet er in seine Arme
Dich, wie die Geliebte, fest,
Fühlet nun an Göttermarke
Sich gedoppelt einen Gott,
Und es brüllt der Himmlisch-Arge
Todeslust und Siegerspott.


Sie legen aus ihren Händen
Des Feuers erneuende Kraft,
Sich unter die Thronen zu Bränden
Befreiend die Flamme da schafft.


Althea, der küngine,
das glück frölich erschine;
het zwen sün, Toxeum und Plexippum,
ganz künikleich und adelicher sine;
die erzog sie hoflicher art
zu allem ritterspil.
Nach dem sie schwanger ware,
den dritten sun gebare,
den nanten sie mit nam Meleagrum.
erfreut wart Oneus der künig klare,
der künklich hof vol freuden wart
in aller kurzweil vil;
Althea höret bei dem hert
im kamin auf dem sal
ratschlagen die drei göttin wert,
welche haben die wal,
wie lang ein mensch hie leb auf ert;
die sprachen all zumal:
»wan der brant im kamin verbrint,
wirt im augenblick hie
sterben das neugeboren kint.«
darnach verschwunden sie.


Armam a vossa justiça
Os réus na prosperidade.
Mas carregados de ferros
Fazem-vos os réus piedade.


Jót haladt eközben a nagy ég vándora,
Fellengő ösvénye lejtővé hajola,
S mintha nyugtanyáján kedvesi volnának,
Mind jobban sietett fogytán a pályának.


Hajh, igen, emlékszem: mindig az a fűző,
Omló, habos szoknya, vérünket fölűző,
Parfümös kis nadrág, finom batiszt-játék,
De mindig az a cél, mindig az a szándék.


„Věděl Strange, že jsem já ti sponu dala?“


Ach warum mustest du erzürnter Liebe trauen?
Du hättest auf den Grund des Hertzens sollen schauen.
Offt hegt ein rasend Hertz die gröste Zärtlichkeit/
Strafft Lügen einen Mund/ der nichts als Morden dräut.
Und wenn ich es gewollt/ hast du es müssen wagen/
Und mirs noch hundertmahl nicht erstlich müssen sagen?
Du soltest vor dem Streich mich noch zu Rathe ziehn/
Und da du es gethan/ so soltest du mich fliehn.


Und von dem Tage
Fliehet der Schimmer,
Und von den Nächten
Fliehet der Schlaf:
Denn von dem Schlage
Hebet sich nimmer,
Wen es mit Blitzen
Schrecklicher traf.


Ó rci, kam jdeme? Z hlubin nekonečna,
kde zanikají prostory a časy,
v mou duši vniká melodie věčna,
v mou duši zvoní tajuplné hlasy.


Quiénes se amaron como nosotros? Busquemos
las antiguas cenizas del corazón quemado
y allí que caigan uno por uno nuestros besos
hasta que resucite la flor deshabitada.
Amemos el amor que consumió su fruto
y descendió a la tierra con rostro y poderío:
tú y yo somos la luz que continúa,
su inquebrantable espiga delicada.
Al amor sepultado por tanto tiempo frío,
por nieve y primavera, por olvido y otoño,
acerquemos la luz de una nueva manzana,
de la frescura abierta por una nueva herida,
como el amor antiguo que camina en silencio
por una eternidad de bocas enterradas.


Eben hat der Graf des Trostes
Mildberedtes Wort geendet
Und des Prinzen düstre Seele
Froher Hoffnung zugewendet.


Ob gleich Saltz die erste Stelle
In der Erden Cörper hat,
Und was feucht ist oder helle
Nach ihm in geringerm Grad;
Sencket dennoch Feur und Wasser,
Da das heisser, dieses nasser,
So wie sie vermischet seyn,
Ihr den reinsten Saamen ein.


Tovább bolyongott fázva, némán,
Nem ejtett ajka egy panaszt,
De bánat ült a sápadt arcon,
Ki látta meg? Ki látta azt!
Egy szép leány volt. Olyan lágyan,
Epedve kérdé bánatát...
Egy fénysugár tört át az éjen:
Van még a földön jó barát?!


Lege du die Hand, die liebe, kleine,
Heute noch geduldig in die meine,
Glorreich Kind, denn morgen bist du frei!
Morgen ruft das Schicksal mich von hinnen.
Thöricht war auch diesmal mein Beginnen;
Aber Frühling war es draußen, drinnen,
Und mein Herz erlag der Zauberei.


Spi, moje dítě,
spi blaze ještě,
než údy sevrou
železné kleště!
Kéž dřív v tvém nitru
by se hněv vznítil,
jenž by tvým druhům
z otroctví svítil!


O Torheit zu beweinen,
Daß, blinden Wahns, will meinen
Der Mensch, er sei nun frei;
Und doch in tiefem Herzen
Die rettungslosen Schmerzen,
Der schöne Bund entzwei.
Es riß des Lebens Band,
Daß alles los nun schwebet,
Im Sturme zagt und bebet,
Findt keiner Hoffnung Land.


 Allegranza lo vedere
mi donava proximano,
lo contrario deggio avere
ch'eo ne son fatto lontano.
S'eo veggendo avea allegranza,
or no la veggio ò pesanza
mi distringe e tene mano.


Je to zas ta stará píseň...?
Ne, ta je zas celá nová,
nové tóny – motiv starý –
sladčí však je vždycky znova.


Tělo v prachu, – a kde duch? –
to už zase řiď jen Bůh.


„Ehle, dráče!“ Vodník praví –
„neslouží ti jaksi zdraví!


Âme enfantine et douce, elle agonise, hélas !
Mais Persée aux beaux yeux, le meurtrier d'Atlas,
Vient et fend l'air, monté sur le divin Pégase.


Läugnen willſt du Zaubertränke,
Lachſt mir höhniſch in die Zähne,
Wenn Iſoldens ich gedenke,
Wenn Gudrunens ich erwähne?


Za krásných dnů mé mladosti
jsem čet tvou píseň unylou –
a jako krásná pohádka
jde znova, znova duší mou.


半亩塘边路几乂
尽堪傍柳更随花
行行咫尺春常在
不用前川趋物华


hoje em mim, é apenas lembrança de poesia,
sol e cresciment  Contudo
nela ainda precisamos crer, Joaquina,
como a morada da paz, da nostalgia
e da conformação, além do que


A son arbre attaché, quelle fut sa pensée
Quand il se ressouvint de sa vigueur passée,
Dont les premiers essais étonnaient l’univers ?…
Et toi, que pensas-tu, quand battu par l’orage,
Tu te vis, de si loin, jeté sur le rivage,
Comme un débris vomi par l’écume des mers ?


بَدَا وَجْهُهُ مِنْ فَوْقِ أَسْمَر قَدِّهِ
وَقَدْ لاحَ مِنْ ليْلِ الذَّوائِبِ في جُنْحِ
فَقُلْتُ عَجيبٌ كَيْفَ لَمْ يَذْهَب الدُّجَى
وَقَدْ طَلَعَتْ شَمْسُ النَّهارِ على رُمْحِ


S vámi nepůjdu;
Máti mi řekla:
Neplač dítě, –
Víc neporoučela.“


Přání moje jediné jest,
aby všechny muzikanty
v naší milé České zemi
uspokojil opus můj!


A jmění? Na rukou zbudou
tvrdé mozoly.
A srdce vzpomínkou v dětství
často zabolí....


Vagy vidd el őt, kegyetlen hatalom,
Vidd el, ha róla így határozál...
Egy tőr megnyitja szívem ajtaját,
S lelkem utánaszáll.


Ni v tiši, ani v hlučném světa žití
nezkvete pravá štěstí ratolesť!
Jen se srdcem kdy srdce stejně cítí,
jen v lásce blaho, pravé štěstí jest!“...


„A nyní ohněm, jenž plá v tobě živý,
jímž často škodils, zapal sama sebe.
Já mohl bych o blesky prosit nebe,
však lépe jest, když vlastním ohněm shoříš
a schránu zla zlem vlastním sám když sboříš!“


Ich geh täglich meine mühsamen Schritte,
Doch – zu wirbelndem Fluge
Im Zeit-Zuge
Reißt mich des Weltrades Kraftmitte
Vorwärts!


تُعَيِّرُني فَتاةُ الحَيِّ أَنّي
حَظيتُ مِنَ المُروءَةِ وَالفَتاءِ
وَأَنّي لا أَميلُ إِلى جَوادٍ
يُعَبِّدُ حُرَّ وَجهي لِلعَطاءِ
لَعَمرُكَ ما لِغَدرِكَ فِيَّ ذَنبٌ
وَلَيسَ الذَنبُ إِلّا مِن وَفائي
وَما جودُ الزَفيرِ عَلَيكَ جوداً
وَلَكِن ذاكَ مِن لُؤمِ العَزاءِ
مُعاداةُ الرِجالِ عَلى اللَيالي
أُطيقُ وَلا مُداراةُ النِساءِ


Egy eskü kell, egy néma fogadás:
„Szeretni e mindent adó hazát!”
Mért hát szemedben büszke tagadás?
Mért áruló a hang, mit ajkad ád?


Chci odpočíti; „svatý žár“
zas šlehá v dřeň mých noh,
nuž, spěšte lůžko upravit,
bych klidně spáti moh’!“


Co za rozkoš zpěvec cítí,
Tu když v něm se božnost chytí!
Aj jak srdce zajme slovo,
Co na rozkaz genia hotovo; –
Vězte na tuto mou píseň,
Uleví se vaše tíseň,
Vlastislava však ku kytce přivoníc,
Nebude ležeti ve mdlobách víc.“
V tom podá svou kytku ovoněnou,
Z naháčů a česnekových květů,
Psí fialkou promotanou; –
Též chtěl dále švitořiti, –
Aj tu vyšla rýmů zásoba. –
Však juž ucho rozbolené
Nad cinkáním umotupým
Rozdýmalo Svojanovo srdce,
Rozvařivši klokotem se srdce,
Překypělo v bujných prsách,
Překypěvši hněv zbudilo,
A ve hněvu prudkočinném
Takto zhruba Svojan počal,
Jenž byl ženich Vlastislavy:
Ha to ten lík požádaný
Pro nevěsty mrákotu! –
Na to zahnal pryč pleskálka,
Zástup, věda proč, se chechtal.
Víc nežádal pomoci umělé,
Však povolal mládež jarou,
A upřímným, vroucím dobrocitem
Takto promluvil hlasitě:
Aj mládenci bohabojní!
Omdlévá vám Vlastislava,
Ach umírá lásce vaší –
Ha zabraňte duši krásné
Výlet z těla ze slíčného. –
Tu mládenci bohabojní
Po bratrsku spojili se
A spojení s pobožností
Blížili se k Vlastislavě;
Každý přitisk’ mdlou milenku
Ku vřelému srdci slovanskému,
Spolčeným pak křikli hlasem:
Hurrah! zbuď se Vlastislavo,
Vstaň oslado života drsného! – –
Ha procitla Vlastislava,
Svojanova nevěsta, –
Z očí jí prosvitla záře,
Níž umlknul nedopýrův
Sikot i krkavců krákot.


Abu-Taleb.


Es un amor la liberta
Libértame o me muer


Zerschellt ist der Mühle zerbrechlicher Bau,
Und Wogen von Sand bedecken die Au.
Hilf, Himmel, erbarme dich unser!


Die Scherben sammelst du mit Groll
Und kittest, was noch dauern soll,
Und hältst, was täglich du benützt,
Als leeres Schaustück nun beschützt.


Will's Gott in seiner Gnade geben,
Daß sie dir nochmals schlagen mag,
So trittst du in ein neues Leben
An deinem ersten Himmelstag.
Nur lausche, lausche stets der Kunde,
Die dir sein Engel abwärts trägt;
Versäume nicht die Gottesstunde,
Wenn wieder an dein Herz sie schlägt!


Legottan az kilenc zászló alja,
Eloszlatik az kilenc karokban,
Azaz lesznek nagy szép állapatban,
Mennyországnak ékes lakásában.


Und mag ich zunftlos euch erscheinen,
Die ihr zum Musenreigen schwebt,
Und in den hehren, ewigreinen,
Den wunderbaren Rythmen lebt -
Schlingt eure seelenvollen Tänze,
Noch ragt in's Blaue der Parnaß,
Wer da berufen ist, kredenze
Die Schale mit kastal'schem Naß!


Der Du noch in der letzten Nacht,
Eh Dich der Feind gefaßt,
Den Deinen von der Liebe Macht
So schön gepredigt hast:


Hogyha kihez jutalom jár, úgy annál örömestebb,
Nagy bátorsággal mindég folytatja az útját.
Gloria kit ha vezet, nagy örömmel sijjet utána,
A Pindust járó múzsákkal énekel, aki
Gáncsot lába alá nem hányhat semmi teremtés,
Tiszteli a virtust, egyedűl csak arra igyekszik.


Chi le viscere intorno gli destinse,
e con sì sviscerata affezzione
di tenero fervor calde l'avinse?


Én itt vagyok, mélyen, százezer ölre
mázsás vizek feküsznek mellemen,
én itt heverek, én meg vagyok ölve,
és figyelek álmatlan, éberen.
És tépem a vizet, álomtalan ágyam,
kicsi a tenger s tengernyi a vágyam.
Tengernyi vágyam, csak kicsi a tenger,
és nézem a bárkát, amely megindul,
és fényes árnya egész szívemig nyúl,
és hallgatom a mély homályon át
piros torkotok mézes kacaját
hinárok közt, mocsárba feketén.
És bámulok föl üres halszemekkel
az éj, az éj hináros fenekén.


Magam felejtve könyvet betűzök,
mert ilyenkor fáj legjobban az élet:
torkomat néma sírás fojtogatja
és nyomott lelkem messze-messze téved:
Micsoda köd!
Micsoda köd!


Des Schlags gewärtig, der den Erdenplunder
In Lüfte sprenge, winseln sie nach Rettern,
Nachstammelnd des Vorbeters heil'gen Blättern;
Er ist ihr Paraklet, ihr Hort, ihr Wunder!


Se ninfa o dea fu questa
non so, ma fuor del cielo
non nascon sì belle opre:
succinta, scalza, in bianca, sottil vesta,
tal che scolpiasi quasi qual per velo
qual parte donna sotto el vestir copre.
Pulito dardo in la sua destra, e sopre
l'omer l'avea appoggiato;
e in aria al vento i capei d'or volanti
le si vedea e, con altier sembianti
volta ver me, mirommi in atto acervo,
tal che temei che 'n cervo,
quale Ateon, m'avesse trasformato,
sempre poi stato — in sì fatto tremore,
chiamando: «Ohimè, mercé, soccorri, Amore!»


So vom Augenblick – geschlagen,
Kniet ich Armer vor ihr hin,
Hatt kein Herz nun, ihr zu sagen,
Daß ich ihr Entherzter bin.


Eiligst ließ hierauf von meiner Gräfin
Ich mich putzen und zurecht mich stutzen,
Und von Allem g'nau mich unterrichten,
Was die strenge Etikette fordert
Hier im Reiche der Verkehrten Welt.


Ebri Epuloni, o voi, che in laute cene
fate brillar voluttuoso il Verno
ne' dì canicolari entro le vene:


Tak byla jako sedmikrása,
jak ve úkrytu vzkvetlá fiala;
to její oko všechnu bolest hlásá,
jež srdce její dojala.
A zdálo se, jak kdyby toto dítě vnadné,
ta postava tak spanilá
matičku objat ve náručí chladné
andělu smrti bránila.


Estou morto, deitado de ladMorte, Vida, Medo, Esperança:já não estou para aí viradOnde vos guardarei agora, lembranças?Talvez também eu seja uma lembrança dianteda lembrança de uma casa também morta,e talvez ela me abra finalmente a portae as escadas brilhem e o corredor cantDos meus olhos vê-se um jardimardendo em rosas espetado(os teus olhos ardiam assim em mim:como um palácio iluminado),um jardim lento (tem muito tempo)onde eu outra vez entrSe me voltasse para trás o que veria?Ainda os teus olhos, ainda a alegria?Agora que partiste para sempresegurando-me inutilmente a cabeçatalvez tudo te pareçaexcessivamente evidentee excessivamente irrisório:a morte, a vida, os dias sem lugar,a louça do almoço por lavar,as meias a escorrer no lavatóriMas não nos julgues com severidade,estava a fazer-se tardee já ninguém vinha, o melhorera irmo-nos deitaAgora, se o telefone tocar,diz que não esto(Sem ironia, o meu coração teme a ironiaquase tanto quanto a perfeição;e sem melancolia:estávamos a precisar de solidão,de silêncio, de geometria,e as nossas lágrimas de uma grande razão)Agora que não estou(nem tu sabes quanto)tudo o que passousou eu regressandOs meus passos, nãoos ouves nas escadas,subindo as escadascomo os de um ladrão?Manuel António Pina | "Todas as palavras" | Poesia reunida | E Assírio & Alvim, 2012


     Cabelo rapado
     blusa de branco
     dinheiro no bolso
     calção e bon


Esta é uma noite pra comemorar
Qualquer coisa que ainda podemos salvar do tempo
Um lugar pra nós onde demorar
Quando nada faz sentido
E se fica mais perdido
E se anseia pelo abraço de um amigo


هَبَّ نَسيمٌ بِالطَلِّ مَبلولُ
مِنهُ نِظامُ الرِياضِ مَحلولُ
مَرَّ بِرَيحانِها تَنَفُّسُهُ
بَينَ البَساتينِ وَهوَ مَطلولُ
يَنتَشِرُ التِبرُ وَاللُجَينُ مَعاً
بِمرِّهِ وَالياقوتُ وَاللولو
وَالدَّوحُ فيهِ الغُصونُ مائِلَةٌ
فَكُلُّهُ فاعِلٌ وَمَفعولُ
وَالنَرجِسُ الغَضُّ طَرفُهُ غَنِجٌ
بِصُفرَةِ الزَّعفَرانِ مَكحولُ
وَقَد تَبَدّى شَخصُ البَنَفسَجِ في
بُردٍ يَمانٍ وَالبُردُ مَعسولُ
وَفي أَكُفِّ المَنثورِ مُنتَظِماً
مِن كُلِّ لَونٍ يَروقُ مَعمولُ
وَالطَيرُ فَوقَ الغُصونِ صادِحَةً
كَأَنَّها نِسمَةٌ مَثاكيلُ
وَالنَبتُ مِنهُ عَلى الثَّرى نُشِرَت
مِن كُلِّ زَهرٍ زاهٍ مَناديلُ
وَالصُّبحُ رومِيُّهُ أَغارَ عَلى
زِنجِيِّ لَيلٍ وَالسَّيفُ مَسلولُ
عَلى ظُبى السَّيفِ حُمرَةٌ شَهِدَت
يا صاحِ أَنَّ الزِنجِيَّ مَقتولُ
أَدرَكَهُ وَهوَ راكِبٌ سَحَراً
طِرفاً لَهُ غُرَّةٌ وَتَحجيلُ
فَمَكَّنَ السَيفَ مِن مَفارِقِهِ
فَهوَ قَتيلٌ لَم يُبكَ مَطلولُ
فَهاتِ كَأسَ المُدامِ مُترَعَةً
كَأَنَّها في الظَلامِ قِنديلُ
حَبابُها لِلهُمومِ إِن طَرَقَت
من عَبَّ فيها طَيرٌ أَبابيلُ
رامِيَةً في هامِ الهُمومِ سُطاً
حِجارَةً أَصلُهُنَّ سِجّيلُ
فَهُنَّ صَرعى مِنَ المُدامِ وَقَد
شُبِّهنَ بِالعَصفِ وَهوَ مَأكولُ
راحٌ تَوَلّى السُرورُ شارِبَها
فَاِنصَرَفَ الهَمُّ وَهوَ مَعزولُ


Nach kurzer Zeit bin ich abgezehrt
Zur gewohnten Kost zurückgekehrt.


Y ese artista era yo, misterioso y gimiente,
que mezclaba mi alma al chorro de la fuente.


—Puerquito, no llores,
si tú eres de sueño,
si tú eres de rosas,
eres de cristal.
!Que hermoso milagro
hace mi cantar!
El puerquito alegre
se ha puesto a jugar
en la triste esquina
del sucio corral:
hoza asombradito
estrellas de agua
sobre el lodazal.
!Sobre su lomito
parece que nacen,
parece que brillan
alas de cristal!
!Que hermoso milagro
en el lodazal!...


Wie auch Du wohl. Und ich seh und höre
mich als Geist in brütenden Nebeln schwimmen
und dein ruhlos Herz beschwören,
prüfend, mit gedämpfter Stimme,


So frag' um ihren Quell den Schenken am Kjĕwsēr.


一饱无馀事
平生万卷书
短檠头雪白
端为惜居诸


石磴连云暮霭霏
翠微深杳玉泉飞
溪回寂静尘踪少
惟许山人共采薇


Non però pur che per men pena a vinghio,
qual rüinando omai, se può, s'attacca
questo mio senso lacrimoso e vibro.


»Heil dir, jung Harald! Dir ist gewährt,
Und das Herrlichste soll dir werden!
Ein erprobtes Schwert in treuer Hand, –
Nach dem Höchsten ein ahnendes Sehnen, –
Ein Geist, zu Adlerfluge gespannt,
Und im Auge kindliche Tränen: – –
Du sollst gewinnen des Weibes Kuß
Und des Ruhmes Harfenschallen
Und des gleißenden Goldes Überfluß
Und mich, jung Harald, vor allen.
Ich, Odhin von Asgardh, küsse dich jetzt,
Zum Wunschsohn dich mir zu küren,
Und nach tausend Siegen sollen zuletzt
Die Walküren zu mir dich führen! – –«


Fejed támasztod fáradt, gyönge kézzel –
Szobádban ülsz és az ablakon kinézel:


Zur Liebe will ich dich bekehren,
O Maienzeit, o Süßigkeit,
Du kannst und kannst es mir nicht wehren,
O Maienzeit, o Bitterkeit;
Ich weiß das edle Kräutlein blühn,
Habmichlieb, das Kräutlein grün,
Kräutlein grün, Blümlein rot
Hilft bei Liebesnot.


Was half den Saul, das ihn Gott krönt,
Als er den Ruf von Gott vergessen?
Kein David hat di Sünd beschönt,
Kein Petrus, als er sich vermessen.
Ob Jonas trug di Christfigur:
Doch fällte ihn, wi uns, Natur.
Kein Heilger ward so hoch gestellet,
Das sich nicht Sünd ihm zugesellet.
Drum Jesu Christ! Sei stets mit mir zur hutt!
Ni sicher sein, als nur in dir, ist gutt.


Ein Schicksal hat mich fortgetrieben,
Ich ging, ich weinte bitterlich,
Verlernen sollt ich dich zu lieben,
Und ach! vergessen sollt ich dich.


Der edle Hirsch er hilft mir nicht,
Sein Horn ist mir zu hoch gericht,
Er möchte mich erstechen.


las piedras trasladaron su dureza
en el pecho del hombre y de él tomaron
la razón del dolor con que se abrieron.


Hodinu už trvala ta bitva,
kozáků vždy méně jest a méně.


»Armes Kind, wie glüht von der Sonne Brand das Gesicht dir,
Und von des Gehns Erhitzung. So komm denn, Trauteste. Wehrt doch
Hie im offenen Hof kein Dach der Sonne noch Schatten.
Laß in den Garten uns gehn, in der Lauben grünende Kühlung.«


No quiero aquí traer a la memoria
proezas de ningún varón pasado
pues todo puede ser muy escusado
con vos cuya virtud es tan notoria.


Car toutes sont venues m'avouer leurs péchés
Et Seigneur je suis saint par le vœu des amantes
Zélotide et Lorie Louise et Diamante
Ont dit Tu peux savoir ô toi l'effarouché


滑石桥寒玉万寻
到君游日正春深
诗人今拥油幢坐
曾听孤猿月下吟


şarkılar yarıda kaldbütün bahçeler kilitli


Und er fährt gen Jütland. Auf Schloß Aarhuus
Harrt er auf Huldigung und Gruß,
Auf Gruß des Adels. Der hält sich zurück;
Einer nur sprengt über die Brück':
»Um Gott, König Waldemar, auf und flieh,
In hellen Haufen kommen sie,
Sie zürnen dir schwer, weil du zubestimmst
Dem Bauer all das, was dem Adel du nimmst,
Sehstedt führt sie; von Viborg her
Kommen dreihundert oder mehr.
In den Sattel, König, und flieh und jag'
Hin über die Heide.« ... »Atterdag.«


Tropfen des Geistes
Gießet hinein,
Leben dem Leben
Gibt er allein.


Oder meinen sie dich,
Erdensöhnchen,
Das wie der Gießbach
Stürmet und stürzet und brauset durch's Leben?


Sufre tu planta un cuello que no ha sido
tantas veces, ¡oh fiero!, sujetado,
que merezca desprecio, desechado
ya por común, por vil, ya por fingido.


nin punto fuelgo nin soy en reposo,
mas vivo alegre con quien me destruye;
siento que muero y no soy quejoso


Más me inspira tu voz, que en estos valles,
Montes un día y rústicos apriscos,
Los parques, los jardines y obeliscos,
Que guardan ninfas de marmóreos talles.
No me dará placer, mientras tú calles,
Que el raudal brote en espumantes discos;
Pues hace hermosos la amistad los riscos,
Y es en la soledad triste Versalles.
Si con mi voz el ruiseñor modula,
No entiende tonos la nadante carpa,
Y en vano el canto en derredor circula.
Pronto, cual nave que del puerto zarpa,
Vuela al Borbón-Edén, y entonces Tula
Un himno entonará pulsando el arpa.


Vrcholky stromů bujně zašuměly,
a v dálku jejich táhlé dechy zněly,
a slavík zaklokotal píseň kdesi
a rozezvučel blízké kolem lesy.
Hle křoví, zbuzené z lehkého snění,
si šepce zpěv o sladkém probuzení,
a pobděv na nebi si měsíc bledý,
tam jde si pospat za ten mráček šedý.
Však v srdci jejím oddechnutí žádné;
ten stálý žal v něm stále jenom mládne,
a nemá klidu, nemá srdce stání,
jak vítr, jenž sám před sebou uhání.
Ty bledé rty, že jednou byly růže,
kdo z jejich úvadků to poznat může?
Ty bledé líce, že též jednou květly,
kdo nám z té svadlosti to povysvětlí?
Uvadlé listí, jež se sem tam klátí –
odkud, že vůni dýchalo, lze znáti?
Ba smutno, soudit, že co mrtvo, žilo,
že bezduché, kdy žilo, okouzlilo.
V klín ruce sklesly – skleslo hlavy týmě –
ba, mysl těžká – těžké pout je břímě.


Bändigest mit Einem Blicke
Ganz mein stolzes Jünglings-Herz,
Lenkst gebietend mein Geschicke,
Meine Wonna, meinen Schmerz – –


Né credo che tu creda che, raccolto,
come fa l'ape, di tutti il fioretto,
sed io non son dall'ignoranza involto,
istando alla ragion sempre suggetto,
derogar possa, o che mai ne sie tolto
quel vero conio, che di sopra è detto,
di quella immensa carità sincera,
che 'l seggio tien dell'amicizia vera.


Dálného’s-li synem jihu,
proč mně nejevíš se tak,
nesejmeš s mých ňader tíhu,
v hruď proč nevnikne tvůj zrak?


O má zlatá! O můj zlatý!
Zas tě vidím, zas tě mám!
Vyslyšel nás Otec svatý;
Rychle, rychle pojďme k nám.


Silné závory, zřím, prolomils' zotaviv síly,
mastí netřeba víc pro tvé zkypěné žíly;
meče žádáš-li, vezmi
ten, jejž záhyby roucha mi skryly.


ch'i' dico ch'ell'è spina sanza rosa;
ch'om ch'ella punge dir può lealmente
che la mie costion non si è dubbiosa.


So dachte der Genius, der die Menschheit führt,
Als er die Stirne Gutenbergs berührt.


粉翅萦花几度忙
惜花长是为春光
争如个个蜂须上
到处分甘作乳房


Lasset uns schlingen
Dem Frühling Blümelein zum Kranz!
Lasset uns springen,
Heißa, zum Tanz!
Blumenpracht, Laubesduft, reges Gewimmel,
Sang und Klang, Sonnenschein, heiterer Himmel!


Víš, Parena, jež pouze tančí nahá,
proč sluje zářící? – Déšť jisker srší
jí z bílých ňader, a kam oko sahá,
jí z roztažených rukou růže prší.


la tierra, a su elección, como en
tributo
       dulce y sabroso fruto,
música el viento susurrante y vago;
su luz fecunda el sol esplendoroso,
       la noche su reposo
y limpio espejo el cristalino lago.


Europa, dieser alte Fetzen,
Mein Weib, dacht' ich, kann ihn ersetzen.


All my heart weeps for
Is a cottage left
By some one before
Time into space crept,
A small cottage left
Near a silent shor
There the constant waves
Murmur like vain res
There the soft raves
Like a soul possessed
Of rest that not save
There the shore‑winds breathe
Possibilities
Of less cares than wreathe
Round our lives their cries
From up and beneat
Where that cottage is
Rests with wishing i
Is therewhere is bliss?
No, nor does bliss fit
Into that strange plac
Why desire it then?
Ah, it's different
From the homes of me
There perhaps are blent
Dreams and what we ke
There at least alone,
Alone by the sea,
We shall cease to moa
To moan need not be
Where we are alon
These are word Let sleep
Close our eyes to find
That small cottage, deep
In Farnes We are blind
And life is to wee


小江波接大江波
江上潮声入梦多
赋得新诗来慰我
溪人争道濯缨歌


Osvěžen se zvedl z trávy vonné,
v jasném vzduchu rozptýlil se žal,
tesknoty své půl zde zanechal.
Lehkým krokem navracel se domů.
Po rozkošném sladkém objetí
najednou se mocně zastesklo mu,
cítil srdce bít, krev kypěti.
Ó, byl rád, že zanes v ticho polí,
myšlenky své všechny, které bolí,
jak když z mlhy vyjde, unik jim!
Chtěl být zase jednou zcela svým,
zapomenout na vše, v žárné touze,
stisknout bílé boky, líbat dlouze,
k smrti spít se blahem opojným. –
Zrychlil kroky, chvilky líto mu je.


Nur etwas wünsch' ich mir dabei,
Verweil' ich länger auf der Erde:
Daß auch mein Alter noch ein Stand der Ehre sei
Und mir zu keinem Vorwurf werde.
Alsdann vermindre mir kein Kummer, kein Geschäfte,
Und keiner Krankheit Gift die mindern Seelenkräfte,
Und, wie der Dichter Kunst mir immer wohlgefiel,
So sei der Saiten Scherz auch meines Alters Spiel.


Deine Lippen sind verblichen
Und dein Geist von dir gewichen,
Alle Kräfte sind verzehrt.
Alle Rosen deiner Wangen
Sind verwelket und vergangen,
Alle Schönheit ist verheert.


Ce Georges-là sera certainement pleuré
Dans le monde viveur par plus d'un et plus d'une.


Ondy se stěny šavličku
Svrhlo temné tušení:
Tu se tedy na koníčku
Vyplnilo znamení!


Básník sestiny jest hudec, který v souzvuk
ladí zlatý cymbal plný drahokamů,
rythmu zvonky zkouší v neúnavné dlani
a z nich láká hudbu, duší snivé světlo;
v pramínků šest splítá šumnou zvuku vlnu
a ji třepí v samé zpívající duhy.


落日四山绕
空亭面面开
白云如有待
山人殊未来


Schleus zu di thür der dreien Secten Fröschen!
Si haben satt sich falsch berogst!
Di recht und linke Säul erlange deine Krafft!
Di Römsche Mittel-saul stürtz Jehu ab durchs Fenster.
Freuden und Wonne besonne di Länder.


Wer war's, der dich, Hellene,
Zur Menschlichkeit so hoch
Vom Wildling auferzog?
Des Mäoniden Töne!
Wer schuf dich, Römer, fein?
Wer weckte Wälsch' und Franken
Und Angeln zu Gedanken?
Des Liedes Mus' allein!


Das tiefste Vollempfinden
Der Schönheit wird geweckt,
Wenn sie, urplötzlich nahend,
Uns fast das Herz erschreckt.


Zarostlá a žilovitá,
zmozolená, prací zrytá...


Geduld ist Fleisch und Blute
Ein herbes, bittres Kraut;
Wenn unsers Kreuzes Rute
Uns nur ein wenig draut,
Erschrickt der zarte Sinn.
Im Glück ist er verwegen,
Kommt aber Sturm und Regen,
Fällt Herz und Mut dahin.


Lobt Gott ihr Himmel schön polirt/
gewölbt/ gestirnet/ verglasirt;
Lobt ihn in eurem blauen Thron/
mit Himmel hohem Jubel-Ton/
Alleluja.


Co se omšeného blíže hradu
V běloskvoucí míhá podobě?
Blesky objevují toho vnadu –
V truchléť anjela to ozdobě!
Což to mluví pohled, k nebi píle,
A čímž dmou ňádra sněhobílé?


A tak jsem tedy šel,
v svém srdci citů svár,
jen přes mříž hodil jsem
na hřbitov květů pár.


Jetzt nur sind, wie Seide,
Deine Händchen weich;
Aber bald sind beide
Deinem Handschuh gleich.


És noszogat, gyere már, nosza már,
Így kell, meg így, bontani szárnyat.
Gyere már, nosza már, várnak.


In laughter light, or jocund lay,
That voice was heard, whose sound,
Stern, loud and deep in battle-fray,
Did foe-men fierce astound;


's geht alles, alles unter,
Wir aber in die Höh!


Abandonando riquezas,
Honores, nombre y familia,
Y dejándose allí el alma
En el pecho de Jacinta.
Jacinta, encanto y adorno
De toda la Andalucía;
Y por sus luengas pestañas,
Por su apacible sonrisa,
Por los graciosos hoyuelos
Que avaloran sus mejillas,
Por su cuerpo primoroso
Y por sus formas divinas,
Por su gracia y su talento
Y su modestia expresiva,
El hechizo de los hombres,
De las mujeres la envidia.
Diez y seis años contaba
Cuando Vargas ¡alta dicha!
Logró conmover su pecho
Y agitar su alma sencilla;
Al par que el amable joven
Ardió en la pasión más viva,
Al mirar a una doncella
Tan inocente y tan linda.
En sus puros corazones
Creció desde la hora misma,
Y el trato y correspondencia
Acrecentó en pocos días,
Un primer amor de aquellos
Que las estrella combinan,
Amor que de dos personas
El destino fija.
En los lazos de himeneo
A unirse dichosos iban,
Con el aplauso felice
De sus contentas familias,
Cuando se alzó tronadora
La borrasca embravecida,
Que ¡infelices! confundiólos
Del infortunio en la sima.
    * * *
Seis años ¡oh cuan eternos!
Vargas por tierras distintas
Huyó infelice, luchando
Del Destino con las iras,
Sin encontrar de consuelo
Ni de esperanza mezquina,
Un solo sueño de noche,
Un solo rayo de día.
Las extranjeras beldades
Estatuas le parecían;
Las ciudades opulentas
Que el orbe orgulloso admira.
Desiertos ¡Ay! pero puede
Feliz llamarse en sus cuitas,
Venturoso en su destierro,
Fortunado en sus desdichas.
Creció el amor con la ausencia
En el pecho de Jacinta,
Que la distancia y el tiempo
Al que es verdadero afirman.
De cuando en cuando se cruzan
Papeles que lo acreditan,
Cartas trazadas con llanto,
Cartas con el alma escritas.


Tyrannin! die du jung und alt
Mit unumschränkter Macht regierest!
Dich mit der weiblichen Gestalt
Der meisten Mode-Laster zierest,
Und bald des Stolzes, bald der List,
Auch oft der Einfalt Zuflucht bist,
Verleumdung! deren Mund die Wahrheit selbst betäubet,
Der Mund, den Zucht und Unschuld scheut;
Dir sei zum ersten Mal ein Blatt von mir geweiht,
Das jetzt ein Meisterstück, das du vollführt, beschreibet!


Nur wenig Englisch weiß ich zwar,
Und Shakspeare ist mir gar nicht klar:
Doch hilft der treue Eschenburg
Wohl bei dem Macbeth mir hindurch.
Ohn' alles Griechisch hab' ich ja
Verdeutscht die Iphigenia;
Lateinisch wußt' ich auch nicht viel,
Und zwängt' in Stanzen den Virgil.


Svadlé, zdrané, strhané
dešťů, vichrů nenávistí,
vybledlé a zdeptané
mezi opadalé listí;


Íly mannával nem kínálja
Gazdag lakosit Panchaia
Vagy más déli tartomány.
Ennél édesebb itala
Bármely királynak sem vala
Óh, mennyei adomány!


Kdo by řek’, co větší mocí v srdce bije všechněch tvorů,
zdali to, že poslední už listí padá v temném boru,
či že neznámá zní krajem hromná píseň mužných sborů?


Wie sollt ich heiter bleiben,
Entfernt von Tag und Licht?
Nun aber will ich schreiben,
Und trinken mag ich nicht.


Tropften sie doch schneller,
käme doch wieder ein Tier.
Irgendwo war es heller –.
Aber was wissen wir.


Járhat a szád, egyedül csavarogsz majd éhen az uccán!


»Hast im sumer gsungen und gsprungen«,
sprach die ameis, »so sing im winter auch;
die speis hab ich getragen ein
für mich, das ist mein brauch.«
Bei der ameis verstet ein jungen
man, arbeitsam, emsig mit hohem fleiß,
der sein narung zusamen helt
und spart zimlicher weis,
Auf das, wan in das alter nun begreife,
das in sein har felt der kalt winterreife
und im sein kraft entichleife
und im get an seinem gewinnet ab,
das er an vor erspartem gut
ein winterzerung hab.


Ach, laß mich dich zu allen Stunden
Vor meines Geistes Augen sehn,
Und flüchte mich in deine Wunden,
Wenn dieses Lebens Stürme wehn.


Золотые стихи:

 «Письмо к женщине»

 «Черный человек»

Спектакль «Хулига Исповедь»

«Я усталым таким еще не был…»

Песня «Вижу сон…»

«Заметался пожар голубой»

«Мы теперь уходим понемногу»

«Шаганэ ты моя, Шаганэ!»

«Кто я, что я?»


Již hoří západ, červánků včely
do hvozdů padly, v stín jež se tměly,
a každý lístek šíp zlatý.
Nad řekou mhy jdou do dálky šeré –
mé s nimi plují vzpomínky steré!
Ó! pod nebem i pod krovem chaty
proč minulost zas křídlem svým pere
v sen můj, tak sladký a svatý?


Zda zbraň odloží z matné ruky
a sedne klidný k poháru
a v šalmají a houslí zvuky
zda zvedne jej všem ku zdaru?


Nací en el siglo de la defunción de la rosa
cuando el motor ya había ahuyentado a los ángeles
Quito veía andar la última diligencia
y a su paso corrían en buen orden los árboles,
las cercas y las casas de las nuevas parroquias,
en el umbral del campo
donde las lentas vacas rumiaban el silencio
y el viento espoleaba sus ligeros caballos.
Mi madre, revestida de poniente,
guardó su juventud en una honda guitarra
y sólo algunas tardes la mostraba a sus hijos
envuelta entre la música, la luz y las palabras.
Yo amaba la hidrografía de la lluvia,
las amarillas pulgas del manzano
y los sapos que hacían sonar dos o tres veces
su gordo cascabel de palo.
Sin cesar maniobraba la gran vela del aire.
Era la cordillera un literal del cielo.
La tempestad venía, y al batir del tambor
cargaban sus mojados regimientos;
mas, luego el sol con sus patrullas de oro
restauraba la paz agraria y transparente.
Yo veía a los hombres abrazar la cebada,
sumergirse en el cielo unos jinetes
y bajar a la costa olorosa de mangos
los vagones cargados de mugidores bueyes.
El valle estaba allá con sus haciendas
donde prendía el alba su reguero de gallos,
y al oeste la tierra donde ondeaba la caña
de azúcar su pacífico banderín, y el cacao
guardaba en un estuche su fortuna secreta,
y ceñían, la piña su coraza de olor,
la banana desnuda su túnica de seda.
Todo ha pasado ya, en sucesivo oleaje,
como las vanas cifras de la espuma.
Los años van sin prisa enredando sus líquenes
y el recuerdo es apenas un nenúfar
que asoma entre dos aguas
su rostro de ahogado.
La guitarra es tan sólo ataúd de canciones
y se lamenta herido en la cabeza el gallo.
Han emigrado todos los ángeles terrestres,
hasta el ángel moreno del cacao.


越山诗社未曾榛
野老萧萧扫翳云
嬴得春来风景好
满林花鸟候词人


Был некий человек не от больших ремесел,
Варил он мыло, был ежеминутно весел,
Был весел без бесед,
А у него богач посадский был сосеПосадский торгу служит
И непрестанно тужит,
Имеет новый он на всякий день удар:
Иль с рук нейдет товар,
Иль он медлеет,
Или во кладовых он тлеет, —
Посадский день и ночь болеет
И всяку о себе минуту сожалееК соседу он принес на именины дар
И дал ему пятьсот рублей посадский златоВо состоянии Ремесленник богатом
Уж песен не поет, да золото хранит,
И золото одно в ушах его звенит,
Не спит, как спал он прежде,
Ко пропитанию нимало быв в надеждИ может ли быть сон,
Когда о золоте едином мыслит он?
Одно его оно лишь только утешает
И есть и пить ему мешает,
И песни петСей жизни мыловар не может уж терпеть,
И как ему житье то стало неприятно,
К посадскому отнес он золото обратн


No me juzguéis porque mi cuerpo duro
de intensas cicatrices limpio se halla.
Yo soy el que está muerto en la batalla.
El trucidado contra el torpe muro.
Perdí las manos y vivir procuro
sin pies y caminar por donde estalla
diariamente el dolor del que se calla
para sobrevivir solo y oscuro.
Yo soy el jardinero ametrallado.
El pobre jornalero que resiste
siempre a su yugo mineral atado.
No me juzgues por mí, tú que me oíste
cantar sobre el azul acantilado.
Soy aquél hombre comunal y triste.


Parmi le clair-obscur transparent et profond
S'agitent effarés des hommes et des femmes
À pas furtifs, ainsi que les hyènes font.


Ich bete nachts oft: Sei der Stumme,
der wachsend in Gebärden bleibt
und den der Geist im Traume treibt,
daß er des Schweigens schwere Summe
in Stirnen und Gebirge schreibt.


轻轻漠漠又斜斜
去作青萍漾水涯
院落晚春闲意绪
合分一半与梨花


Již dávno tomu, co jsem k šeru z rána
kol Vašich oken chodil nesměle
pro pohled jen, když byla zotvírána,
na kadeř černou, ručku z úběle.


Lautlos durchs Geröll am Abhang
Klettern kurzbevlieste Schafe;
Unterm wilden Lorbeerbaume
Liegt der Hirtenbub' im Schlafe;


Ó jaké to sladké uvidění!
Jak tu srdce naše plesají,
A se ve shledání kochají!
Radujeme se až k rozednění.


Dem armen Menschen unter dir
Ist andres Los beschieden!
Trug er die Frucht, muß er von hier,
Und nimmer treibt er Blüten.


Nun schleicht, bei wintertrübem Sinn,
Mein Leben langsamtraurig hin,
Ich irr' in düstrer Mitternacht,
Von keinem Sternlein angelacht.


»Lang Nahwern eens dat Lechel hen,
wat to üns' Bier he seggt –
un ob sin Ollsch sonn Drinken ok
as üns' to brugen döggt.«


Sie kam mir für, wie eine Königinn,
Mit Purpur angethan;
Die gelbe Saat schien eine göld'ne Krone;
Der schöne Busch glich einem hohen Throne,
Der Dornen Heer geharnischten Trabanten,
Der Tropfen Ründ' und Glantz geschliffnen Diamanten.
Die nimmer stille Schaar der Bienen,
So öfters murmelnd zu ihr kam,
Und, mit geschwindem Flug, bald wieder Abschied nahm,
Schien, ihrer Majestät zu dienen,
Und gleichsam ihr Verlangen zu erfragen,
Um ihren gnädigen Geheiß,
Mit fröhlichem Gesums' und unverdrossnem Fleiß,
Den lieblich riechenden Vasallen vorzutragen.


Ehmahls solts gestorben seyn,
Und dasselbige zur Strafe,
Für die Schafe,
Die sich von der Lebens-Bahn
Abgethan;
Doch die unverdiente Tödtung
(Wir bekennens mit Erröthung)
Ward dem Hirten angethan.


L’onde entraîne, parmi les feuilles en détresse,
Nos rêves sans audace et nos pâles soupirs…
Oublions le déclin de l’heure, ô ma Maîtresse,
Et rallumons en nous les fervents souvenirs.


溪槎泛泛月中眠
横占波间一半天
何许少年三五辈
夜深邻舫叫摊钱


za zvuku trub a za plesání lidu,
že celé město hlučelo tím hlasně,
král Šalamoun se vrátil, aby dosed
na stolec otce svého; když tak slib svůj


Der König hört's; der rüttelnde Sturm
Entriß ihn finsterem Traume:
Er sah einen nagenden Totenwurm
An einem blühenden Baume –
Er denkt des Traumes und steigt zu Schiff,
Ihn kümmert nicht Woge, ihn kümmert nicht Riff,
Er hört nur: »Rette, rette!«


In schwerer Dumpfheit tief versunken
Lag um mich her die leere Nacht:
Da grüßte mich ein goldner Funken, –
Ha! rief ich thöricht wonnetrunken,
Dort flammt mir Phöbus Götterpracht!


Tal fra le tazze e i coronati vini
Onde all'ospite suo fe' lieta pompa
La punica regina, i canti alzava
Jopa crinito; e la regina in tanto
Dal bel volto straniero iva beendo
L'oblivion del misero Sichèo:
E tale, allor che l'orba Itaca in vano
Chiedea a Nettun la prole di Laerte,
Femio s'udìa co' versi e con la cetra
La facil mensa rallegrar de' proci,
Cui dell'errante Ulisse i pingui agnelli
E i petrosi licori e la consorte
Convitavano in folla. Amici or china
Giovin Signore al mio cantar gli orecchi,
Or che tra nuove Elise e nuovi proci
E tra fedeli ancor Penelopèe
Ti guidano a la mensa i versi miei.


Full as welcome, and as lovely,
To the fair Camilla's sight,
Did appear her valiant lover,
Through the solemn gloom of night.


Er log, er mordete, er stahl,
Er hauste wie ein Kannibal;
Sobald das Heidenthum begann,
Fand man auch sein Vergnügen dran.


Schau hin, mein gantz entzucktes Hertz,
Dort in des Himmels Höhen!
Schau die, so gleich der SonnenKertz
Mit Gold begläntzet stehen.
Ihr Kleid ist hell und Silberweiß,
Sie geben GOTT Lob, Ehr und Preiß
Und tragen mit erfreuter Hand
Der Sieger Pfand,
Die Palmenzweig' im Himmelsland.


	E stato sono in loco tra dragoni;
e qual non m'ha ubidito, in fuoco cotti
ho lor curate con ventri e rognoni.


Invide Parche, sí repente il fuso
troncaste, ch' attorcea soave et chiaro
stame al mio laccio, et quello aurato et raro
strale, onde morte piacque oltra nostro uso!