Csöve nem volt a vadásznak,
Az oláhnak botja -
Sem pedig így megviselve
Bundám állapotja.
Zöld erdőben, zöld mezőben
Barangolva bátran,
Kiskirályi méltósággal
Tetszésemre jártam.


„Útas, köszönj rám egy pint bort:
Itt látsz nyúgodni egy jámbort,
Kedves élete-párjával,
Csikóbőrös kulaccsával!”


Harén de tu arenal. Por todas partes
de la sed se rehacen las murallas
que ocultan us anillos de serpiente,
a nivel de tus pulsos derribadas.
Harén de tu arenal. Perpetuamente,
tus siemprevivas de cilicio irradian
un oro transeúnte de leyendas,
que sonriendo lunas y azafatas
incuban un enjambre de gumías
al pie de la quimera de un alcázar.
Harén de tu arenal. Nadie se acerque
a pisar tu belleza derramada,
que de tu rostro de.pandero inmóvil
el simún vengativo se levanta.
Harén de tu arenal. Llueve topacios,
amarillos de andar de llama en llama,
anegando en almíbares flotantes
de tu estío la aleve catarata.
Harén de tu arenal. Todo está abierto;
pero la muerte ronda tan cercana
que las venas se duermen al arrullo
que brota del aliento de sus brasas.
Harén de tu arenal. Sobre dos tibias
sus llaves de marfil están cruzadas.


Zeit ist wie Ewigkeit und Ewigkeit wie Zeit,
So du nur selber nicht machst einen Unterscheid.


Wie die Rose pflegt zu stehn
In den hohen Saronswäldern,
Wie die Lilie auff zu gehn
In denselben grünen Feldern.
Wann die Sonne zeiget sich,
Also bin in gleichen ich.


Ihr Fürstenrät' und Hofmarschälle
Mit trübem Stern auf kalter Brust,
Die ihr vom Kampf um Leipzigs Wälle
Wohl gar bis heute nichts gewußt,
Vernehmt! an diesem heut'gen Tage
Hielt Gott der Herr ein groß Gericht.
– Ihr aber hört nicht, was ich sage,
Ihr glaubt an Geisterstimmen nicht.


水原将尽话西江
红叶归心日夜忙
犹爱越山看不饱
焉知孤棹尚他乡


Geheimster Gott! Was dreiundzwantzig Monden,
In denen du mit mir so wunderspilst!
Vom Bromlysch Boo mus schallen der Kühlpsalter,
Und meine Reis ins ferne Morgen gehn!
Das Bromlysch Boo verklährt di siben schalen,
Und brichet ab der Kühlschrifft erste früchte.


A vándor élet szélveszes útjain
Bátran s dicsőn tett többszöri léptedet
Imádja most is nemzetednek
Hálaadó szava s a keresztény


Indessen lebe wohl und fein!
Noch eins, es fällt mir jähling ein,
Ich soll dich schönstens grüssen.
Von Magdalis, den losen Dieb,
Sie hat dich sicher hertzlich lieb,
Und wünscht vor dich zu büssen.


Quel che fe' privi del vèl d'oro i Colchi,
ardì tentare il mar primo coi remi;
benché io di nova impresa tutto tremi,
pur convien che quest'onde ancora io solchi.


Entre as pessoas distintas
Há esta etiqueta prima
— Dar o tratamento nobre
Quase sempre um furo acima.


Er nahm sie bey ihrem rothen Rock,
Er schwang sie hinter sich auf sein Roß:
Juchhey u.s.w.


Nein, den Schöpfer will ich preisen,
Daß die Welt so voll von Toren,
Denn sonst ginge ja der Weisen
Klugheit unbemerkt verloren!


Da sinkt der Hammer zum letzten Schlag –
und sie steigen empor und grüßen den Tag.


Legelsőben Rézmán Frank Andrást lovárol
Csidával leveré, s kirántá torkábul;
Lelke kiment előbb ő meleg testébül,
Hogysem maga földre esett lágy nyergébül.


Das fleckige Rehlein hält ihr still,
Lässet sich streicheln mit Nicken;
Sie hat gezähmt den jungen Wolf
Mit ihren holdseligen Blicken.


Montre de l'enthousiasme,
Allume un brillant quinquet !
Notre art est dans le marasme,
Disait jadis Bilboquet ;


Tel esquisse, en mots d'une lieue,
Héros d'une histoire sans queue


Es will uns wie die Engel ziern
Und in sein Himmelreich einführn,
Daß wir mit ihm solln triumphiern
Und unaufhörlich jubiliern.
Tönt und klingt,
Jauchzt und singt,
Seid voll Freuden,
Denn es endt sich unser Leiden.


Co nám nejde pod vousy,
nadobro se obrousí.


Es un animal mamífero,
pero vuela, vuela, vuela,
tiene pechos,
duerme en los techos,
siempre duerme boca abajo
y la luz le pone malo.
Vive en árboles o en cuevas,
en castillos derruidos
o en casa viejas.
Es amigo de fantasmas
y de brujos y de dráculas.
Vuela, vuela, vuela,
no tiene plumas,
tiene pelo y alas,
y las cinco vocales
en su nombre y palabra:
Zascandilea de noche,
de día no se le ve.
¿Qué es?
El murciélago


»Geiht nicks œwer Rennlichkeet!
Dat is min Läben,
dat kriggt mit'n Titt een,
dat lett sick nich gäben;


ما فِي الزَّمانِ جَوادٌ
يُرْجَى لِدَفْعِ العَظائِمْ
وَلا لِنَيْلِ مُرادٍ
ولا لِبَذلِ المَكارِمْ
سِواكَ يا خَيرَ والٍ
يُدْعَى ويا خَيْرَ حاكِمْ
انْظرْ بِحَقِّكَ حالِي
فأنتَ بالحال عالمْ
إنْ العِمادَ أرانا
بأنَّه الْيَوْمَ صائِمْ
وَليسَ يَرْجُو ثَواباً
وَلا يَخافُ مآثِمْ
وليسَ يَخْفَى عليه
أنْ لا صِيامَ لظالِمْ
وصَوْمُنا في اتِّباعٍ
لهُ صِيامُ البَهائمْ
فَخُذْ لنا اليَوْمَ منهُ
غَداءَنا وهْوَ رَاغِمْ


Manchmal blieb mein Führer stehen,
Sich ein Bildnis anzusehen,
Kennerierte,
Rezensierte:
»Hm, nicht übel, hm, ganz nett.«


uscio d'avorio, ond'escono parole
piene d'alto conforto e di salute;
atti vaghi, non visti unqua fra noi,


Nebude víc trudů,
nebude víc daní,
budem žít jak v ráji
v samém radování.


Drieto a' Tedeschi i Bretoni van forte,
spronando i buon destrier giù per un monte,
giurando di dar loro mala sorte
e di metterli tutti a malvage onte,
forte gridando: — Alla morte! alla morte! —
Gli ebbono giunti al passare d'un ponte:
in su quel passo dove gli ebbon giunti,
più di trecento fur di morte punti.


¡Qué dulce es una cama regalada!
¡Qué necio, el que madruga con la aurora,
aunque las musas digan que enamora
oír cantar un ave la alborada!
¡Oh, qué lindo en poltrona dilatada
reposar una hora, y otra hora!
Comer, holgar..., ¡Qué vida encantadora,
sin ser de nadie y sin pensar en nada!
¡Salve, oh Pereza! En tu macizo templo
ya, tendido a la larga, me acomodo.
De tus graves alumnos el ejemplo
me arrastra bostezando; y, de tal modo
tu estúpida modorra a entrarme empieza,
que no acabo el soneto... de per...


Jako hřbitov dávné minulosti,
na němž pouze v noci duchové
střežíce svých těl setlelé kosti
stanou ještě v tiši hrobové,
tak mým zrakům v podvečerním přítmí
plný smutku kraj se jevil v hled,
až i jakés tajné bázně cit mi
ve prsou svou peruť zvolna zved.


Corbante aveva intanto così detto:
- Sia chi tu vuoi, o famoso guerriere,
basta sol che tu credi in Macometto.
Se tu credessi, gentil cavaliere,
uccider questa fera, io ti prometto
di darti mezzo il reame e l'avere;
e se tu il vuoi ancor tutto, i' son contento,
pur che mi tragga fuor d'esto tormento.


„Kolik minut opozděno,“
Rozezlí se Šongor naň,
„Tolik ran ti bude čteno,
Jak ti káži, tak se staň!“


A könnyek csak kopognak. És elborult a tó.
Jaj, honnan és ki küldte reánk e szomju lázat?
S ha elfogyott már minden rémült magyarázat,
fent és alant csupán a szépség található.


Co lodě druhé vzdechů doprovází,
co modliteb se vždycky nese plání –
tam na tu maják darmo světlo hází,
ta bloudí dál z počátku do skonání.


A ty vrby u potoka!
Žhoucí oči jejich kmen,
z každičkého toho oka
žhavých slz proud teče ven.


Proč bouře zlověstný bůh ten pronásleduje stále
ji, která miluje jas a pohodu a ticho,
kypící život všeho, jenž se v paprscích jejích
ke slávě země rodí, uzrává jejím dechem
a hyne ve své chvíli s polibkem jejím na rtech?


«¡Oh duras prendas, bien que dulces cuando
su acíbar escondía entre las flores
el duro hado! Ya de sus rigores
presto veréis la causa agonizando.


Ei, so gehe doch hinein,
Du verarmtes Schäfelein.
Laß die Welt und ihren Haufen
Immer in die Irre laufen.
Eile Christi Wunden zu
Und begib dich da zur Ruh.


荷老难擎露
水清偏见鱼
好磨青玉觜
一饱更何如


O schäw wie heiß das Fegfewr sey/
All Fewr der Welt ist nichts dabey:
Wer ander Fewr zum Fegfewr stelt/
Dem scheint gemahlt all Fewr der Welt.


Az ő első szerelmeknek
Fennen égő tüzében,
Épség, erő, ártatlanság
Mind a kettő testében,
Valóságok, egymás szoros
Tüzes ölelésében, -
Elolvadni látszik vala
A kény gyönyörűjében.


Oft nur den letzten Schuß im Laufe, –
Vom Sturm gepeitscht, vom Feind gehetzt, –
Ein adeliger Bettlerhaufe, –
Den Hut zerhaun, das Wams zerfetzt: – –


Drum forscht nicht länger und grübelt und klaubt,
Ihr dummen, gelehrten Wichte!
Was uns früher Allergnädigst erlaubt
Im Königsstaub der Geschichte.
Wir wollen die Gnaden auf Eselsfell nicht!
Wir sind auch den Todten nicht Knechte!
Wir wollen, was uns der Himmel zuspricht:
Unsere ewigen, göttlichen Rechte!


O, daß ein Zahn sich schwärzte.
Meineidige! daß nur
Ein Fingerchen dir schmerzte,
Das sich erhob zum Schwur!


Jdou k domovu... Zdaž ona mezi nimi?
Což Mirkovi se těsně srdce stáhlo,
což bloudilo mu oko po děvicích,
zda na jedné by přece spatřil tváři
těch citů sled, jichž hudba slova nemá,
a sladký stín té noci temnomodré,
jež blýskala jak damascénka bystrá...


Du fühltest wohl, des Himmels heimlich Walten
Enthüll' sich den Geschlagenen allein,
Und da leucht' erst der Wahrheit voller Schein,
Wo sich das Herz, der Wolke gleich, gespalten.


Erstaunt, so wenig Widerstand zu finden,
Und durch die Schmach beschämt, noch mehr erhitzet,
Beweg ich dich, mit würdigern Gedichten
Mich zu belehren.


其为人也孝
好乱未之闻
曾以是取怨
无人语盖勋


Was spielst du, holder Quell der Lieder,
So sehnsuchtsvoll in meiner Brust?
Nie spiegelt sich der Lenz der Lust
In deiner hellen Tiefe wieder!


叶堆荒径草盈阡
野寺钟声隔暮烟
林下老僧头似雪
焚香洗钵度年年


A až někdy se střechy
čáp nám spustí zraky,
bude dětská hlavička
věru stříbrem taky!


Aus erlogener Vernichtung
Steht die auferstandne hier:
Dichter, freu dich deiner Dichtung,
Diese Burg gehört ja dir!


Život teče branou Sefirotů!


	io posso ben i vostri onor mirare,
ma la più parte d'essi ascondo e celo,
perché la lingua a l'opra non è pare.


O frag' nicht, was
Mich mag verdüstern!
Den Lenz nur laß
Dich hold umflüstern!


A z dálky zavanul poprvé ostrý chlad,
a znova bouře zlé květ za květem mi rvaly –
a bylo k zoufání a byly mnohé žaly
i mnohé bolesti – a jiné přijdou snad.


»Er grubelt und kitzelt zuerst mit dem Finger.


Reiner weißer Schnee, o schneie,
Decke beide Gräber zu,
Daß die Seele uns gedeihe
Still und kühl in Wintersruh!
Bald kommt jene Frühlingswende,
Die allein die Liebe weckt,
Wo der Haß umsonst die Hände
Dräuend aus dem Grabe streckt.


Zahrad dvé. Ta prvá víří
zátopou poupat, motýlů roji;
pán tvorů lian pod závoji
družku si vede, kolem vše hýří.


Daß es blühn und duften wird so lange,
Als dein süßer Atem drüber weht,
Als noch Leben deiner Rosenwange,
Deiner Purpurlippe Glanz erhöht,


Ty do hanebných robských pout
lid ubohý chceš tvrdě vkout
a proto buším do tvých řad –
jsem demokrat.


Aus dem kleinsten der Weltenräume,
Niedriger Mensch, erhebst du dich
Zu dem Gedanken an Gott,
Du wagst es.
Weißt du, ahnst du auch
Nur den Begriff seiner Größe?
Groß ist Gott, gnädig ist nur er
Millionen Wesen, Millionen Seelen,
Die einst hier gelebt.


Buď slávy pomníkem Mu na vše věky
a skvostně přizdobím jej sloupem z Mekky,
jejž kalif Omar, blažen víry zdarem,
mi do livânu slíbil dáti darem.


古来经训拟菑畬
谁似昌黎训阿符
笑我林塘风月夜
西窗梦里听咿唔


Da blühten wir, der Pflanzenwelt Titanen;
Da hob sich mächtig bis zum Wolkenglanze
Der Pinie Schirm, der Aloe Blätterlanze;
Hoch über Berge flatterten Lianen.


Es hange eben nicht zusammen,
Nicht mit Wartburgs Bücherflammen,
Nicht mit Verruf [?] von Geor[gia?];
Das stehe alles nur einzeln da,
Und müsse jedermann sich schämen,
Die Sache gar für ernst zu nehmen.


Jüngst noch wagt' ich zu nah'n dem bezauberten Park. Doch es stiebte!
Und vor der Nase sofort schlug man die Pforte mir zu.


Ich habe nichts erdacht, nur manches ausgedeutet,
Gegraben keinen Schacht, nur manchen ausgebeutet.
Kann ich, wo ich gelernt, auch nicht den Lehrer nennen,
Ich lernte doch und muß als Schüler mich bekennen.
Und der es mich gelehrt, der wird gelernt es haben
Von seinem Lehrer, dem es andre Lehrer gaben.
Die Überlief'rung ist, wenn auch die Namen schwanden
Der Überliefernden, vom Anfang her vorhanden.
Wer sagt mir nun, woher der erste selbst es nahm,
Von dem aus Hand zu Hand zu mir herab es kam?
So kommt der durst'ge Geist auf Wegen der Erfahrung
Durch Überlief'rungswald zum Quell der Offenbarung.


Denn die Liebe nimmt nichts an,
Was du, Liebe, nicht getan.
Was durch deine Hand nicht gehet,
Wird zu Gott auch nicht erhöhet.


Und sie bittet wieder, wieder
Wagt er's, immer noch vergebens:
»Nein! man dringt durch jene Türe
Mit Gefahr nur seines Lebens.«


A co dávno mrtvo bylo,
křísí náhlý citů vír,
růže kvetou zas, jež zvadly,
a hvězdy, jež druhdy spadly
svítí v sladký duše mír.


 Und zum Andern ſitzt der Ritter
Seiner Herrin an der Seite;
Von der Schulter glänzt die Schärpe
Als ein freundlich Minnezeichen.


Že’s prý měla více hochů,
Než jsem počal chodit k vám –
Tak mi řkou; – leč bez vrtochů
Já ty řeči poslouchám.


Mas já faminto alcaide carrancudo
Grila no meio da voraz procela:
“Bota cordão, Manteiga, agarra tudo,
E sentido não saltem da janela.”
Forçoso quadrilheiro, alto e membrudo,
Aos desgraçados põe de sentinela;
Soam algemas, lançam-se cordões,
Cortam-se atrás os cozes dos calções;


Noth lehrt die Freund recht kennen/
Im Fewr Goldt scheinbar wird/
Freund soll man niemand nennen
Man hab ihn dann probirt/
O Trübsal Edle Probe/
Du zeigst mir meinen Freund/
Machst auch/ drumb ich dich lobe/
Mir offenbar den Feind.


Na kruchtě však posléz vše se těší,
bez cizinky mši že provedli;
tu zas příklad smutný máte, Češi,
vídeňáckým duchem posedlí,
že kdo na Vídeň svou naděj věší,
ještě vždycky zle se podvedli.
Bez vložky sic mše je od Beethovna,
však těm dole je to jedno zrovna.


To vše mi odňala Osudu zavilost.


So halt' ich es mit meiner Liebe:
Treu bin ich ohne Wank und Wandel.
Laß jeden höchsten Reiz der Erde
Vorüber zieh'n vor meinem Auge,
Nicht weckt er eine leise Regung;
Ich sehe dich, nur dich alleine,
Und jedes andre Bild verweht.


Publicado no livro Mortalhas: os deuses em ceroulas (1924)
In: MENEZES, Emílio d Obra reunida: Poemas da Morte, Poesias, Últimas Rimas, Mortalhas, Esparsos e Inédito Or Cassiana Lacerda Caroll Rio de Janeiro:  Olympio; Curitiba: Secretaria da Cultura e do Esporte do Estado, 198


مَا كَانَ عَجَبًا أنْ تَخُوضَ بسيرَتِي


Cool as the eve, mild as the lucid spheres,
Fair CARMEL wanders 'mid the nightly dew;
But wondering stood, as through her well-tun'd ears
She listening soft harmonious numbers drew.


كم عاذلٍ يغري وواشٍ يتعب
ومراقب بل خائف يترَقب
في كلِّ معنىً من صدودك مهلكٌ
يحمى به من تبرِ خدِّك مطلب
أهواكَ مثلَ هوى ابن يعقوب الثنَا
فكأنَّ مرهب كلّ عدلٍ مرغب
يا قادماً والجود تلو ركابِه
والعدل يعشب ما يشاء ويعجب
يا من حمدت من الكتابة إنَّني
تملى مَعَاليها عليَّ وأكتب
لا زلْت ذا السِّرَّينِ في ألقابهِ
هذا عطا يخفى وهذا منصب


Non avea catenella, non corona,
non gonne contigiate, non cintura
che fosse a veder più che la persona.


Opadaly květy krásné,
po březích jež víla sela,
i ta věrná pomněnečka
modré oko pozastřela...


山亭缥缈五云连
瑞霭灵河最近天
当念江湖吏尘客
举头见日独凄然


Verschließt mir immerhin, ihr Obern,
Der Seligen Elysium;
Die Erde will ich mir erobern,
Der Völker Nacken tret ich krumm!
Ein Diadem soll mich umschlingen,
Von aller Meere Perlen voll!
Mein Ruf will so die Welt durchdringen,
Daß euer Himmel dröhnen soll!«


اللَهُ يَحكُمُ في المَدائِنِ وَالقُرى
يا ميتَ غَمرَ خُذي القَضاءَ كَما جَرى
ما جَلَّ خَطبٌ ثُمَّ قيسَ بِغَيرِهِ
إِلّا وَهَوَّنَهُ القِياسُ وَصَغَّرا
فَسَلي عَمورَةَ أَو سدونَ تَأَسِّياً
أَو مَرتَنيقَ غَداةَ وُورِيَتِ الثَرى
مُدنٌ لَقينَ مِنَ القَضاءِ وَنارِهِ
شَرَراً بِجَنبِ نَصيبِها مُستَصغَرا
هَذي طُلولُكِ أَنفُساً وَحِجارَةً
هَل كُنتِ رُكناً مِن جَهَنَّمَ مُسعَرا
قَد جِئتُ أَبكيها وَآخُذُ عِبرَةً
فَوَقَفتُ مُعتَبِراً بِها مُستَعبِرا
أَجِدُ الحَياةَ حَياةَ دَهرٍ ساعَةً
وَأَرى النَعيمَ نَعيمَ عُمرٍ مُقصِرا
وَأَعُدُّ مِن حَزمِ الأُمورِ وَعَزمِها
لِلنَفسِ أَن تَرضى وَأَلّا تَضجَرا
ما زِلتُ أَسمَعُ بِالشَقاءِ رِوايَةً
حَتّى رَأَيتُ بِكِ الشَقاءَ مُصَوَّرا
فَعَلَ الزَمانُ بِشَملِ أَهلِكِ فِعلَهُ
بِبَني أُمَيَّةَ أَو قَرابَةِ جَعفَرا
بِالأَمسِ قَد سَكَنوا الدِيارَ فَأَصبَحوا
لا يَنظُرونَ وَلا مَساكِنُهُم تُرى
فَإِذا لَقيتَ لَقيتَ حَيّاً بائِساً
وَإِذا رَأَيتَ رَأَيتَ مَيتاً مُنكَرا
وَالأُمَّهاتُ بِغَيرِ صَبرٍ هَذِهِ
تَبكي الصَغيرَ وَتِلكَ تَبكي الأَصغَرا
مِن كُلِّ مودِعَةِ الطُلولِ دُموعَها
مِن أَجلِ طِفلٍ في الطُلولِ اِستَأخَرا
كانَت تُؤَمِّلُ أَن تَطولَ حَياتُهُ
وَاليَومَ تَسأَلُ أَن يَعودَ فَيُقبَرا
طَلَعَت عَلَيكِ النارُ طَلعَةَ شُؤمِها
فَمَحَتكِ آساساً وَغَيَّرَتِ الذُرا
مَلَكَت جِهاتِكِ لَيلَةً وَنَهارَها
حَمراءَ يَبدو المَوتُ مِنها أَحمَرا
لا تَرهَبُ الطوفانَ في طُغيانِها
لَو قابَلَتهُ وَلا تَهابُ الأَبحُرا
لَو أَنَّ نيرونُ الجَمادَ فُؤادُهُ
يُدعى لِيَنظُرَها لَعافَ المَنظَرا
أَو أَنَّهُ اِبتُلِيَ الخَليلُ بِمِثلِها
أَستَغفِرُ الرَحمَنَ وَلّى مُدبِرا
أَو أَنَّ سَيلاً عاصِمٌ مِن شَرِّها
عَصَمَ الدِيارَ مِنَ المَدامِعِ ما جَرى
أَمسى بِها كُلُّ البُيوتِ مُبَوَّباً
وَمُطَنَّباً وَمُسَيَّجاً وَمُسَوَّرا
أَسَرَتهُمو وَتَمَلَّكَت طُرُقاتِهِم
مَن فَرَّ لَم يَجِدِ الطَريقَ مُيَسَّرا
خَفَّت عَلَيهِم يَومَ ذَلِكَ مَورِداً
وَأَضَلَّهُم قَدَرٌ فَضَّلوا المَصدَرا
حَيثُ اِلتَفَتَّ تَرى الطَريقَ كَأَنَّها
ساحاتُ حاتِمَ غِبَّ نيرانِ القِرى
وَتَرى الدَعائِمَ في السَوادِ كَهَيكَلٍ
خَمَدَت بِهِ نارُ المَجوسِ وَأَقفَرا
وَتَشَمُّ رائِحَةَ الرُفاتِ كَريهَةً
وَتَشَمُّ مِنها الثاكِلاتُ العَنبَرا
كَثُرَت عَلَيها الطَيرُ في حَوماتِها
يا طَيرُ كُلُّ الصَيدِ في جَوفِ الفَرا
هَل تَأمَنينَ طَوارِقَ الأَحداثِ أَن
تَغشى عَلَيكِ الوَكرَ في سِنَةِ الكَرى
وَالناسُ مِن داني القُرى وَبَعيدِها
تَأتي لِتَمشِيَ في الطُلولِ وَتَخبُرا
يَتَساءَلونَ عَنِ الحَريقِ وَهَولِهِ
وَأَرى الفَرائِسَ بِالتَساؤُلِ أَجدَرا
يا رَبِّ قَد خَمَدَت وَلَيسَ سِواكَ مَن
يُطفي القُلوبَ المُشعَلاتِ تَحَسُّرا
فَتَحوا اِكتِتاباً لِلإِعانَةِ فَاِكتَتِب
بِالصَبرِ فَهوَ بِمالِهِم لا يُشتَرى
إِن لَم تَكُن لِلبائِسينَ فَمَن لَهُم
أَو لَم تَكُن لِلّاجِئينَ فَمَن تَرى
فَتَوَلَّ جَمعاً في اليَبابِ مُشَتَّتاً
وَاِرحَم رَميماً في التُرابِ مُبَعثَرا
فَعَلَت بِمِصرَ النارُ ما لَم تَأتِهِ
آياتُكَ السَبعُ القَديمَةُ في الوَرى
أَوَ ما تَراها في البِلادِ كَقاهِرٍ
في كُلِّ ناحِيَةٍ يُسَيِّرُ عَسكَرا
فَاِدفَع قَضاءَكَ أَو فَصَيِّر نارَهُ
بَرداً وَخُذ بِاللُطفِ فيما قُدِّرا
مُدّوا الأَكُفَّ سَخِيَّةً وَاِستَغفِري
يا أُمَّةً قَد آنَ أَن تَستَغفِرا
أَولى بِعَطفِ الموسِرينَ وَبِرِّهِم
مَن كانَ مِثلَهُمو فَأَصبَحَ مُعسِرا
يا أَيُّها السُجَناءُ في أَموالِهِم
أَأَمِنتُمو الأَيّامَ أَن تَتَغَيَّرا
لا يَملكُ الإِنسانُ مِن أَحوالِهِ
ما تَملكُ الأَقدارُ مَهما قَدَّرا
لا يُبطِرَنَّكَ مِن حَريرٍ مَوطِئٌ
فَلَرُبَّ ماشٍ في الحَريرِ تَعَثَّرا
وَإِذا الزَمانُ تَنَكَّرَت أَحداثُهُ
لِأَخيكَ فَاِذكُرهُ عَسى أَن تُذكَرا


Hiermit ist mir nichts gedient/ ist das nicht ein emsig Spehen?
Wie verhält sich dann das Werk/ haben sie das Kind gesehen
Oder nicht? wer ist sein Vater? wer die Mutter? wer der Sohn?
Wer ist der/ der ihn verleitet/ mich zu stürtzen von dem Thron?
Mein Ambt ist/ Befehl ertheiln/ euer/ eifrig zu verrichten/
Nur gehorchen/ das ist schlecht/ treue Diener müssen tichten
Tag und Nacht auf Herrennutzen.


An deinen Ufern, wo am frohen Heerd
Des Winzers, wie in stolzen Marmorhallen,
Der Ueberfluß sein goldnes Füllhorn leert
So weit der Freiheit Jubelhymnen schallen;


Statné lípy věkovité
stinnou alej tvoří
a jak hnízdo poloskryté
zámek se v ni noří.
Nejstarší z lip zve mne k sobě:
K mým si nohám sedni;
vyprávět co budu tobě,
nejsou věci všední.
A již v minulosť se vrací,
paměti své snuje:
o tom, kolik generací
v zámku pamatuje;
ve vzpomínce vřele chválí
zlaté ony časy,
dokud ještě pudrovali
páni sobě vlasy;
vzpomíná si, jaký býval
čas to ještě hezký,
dokud v těchto místech zníval
jenom hlahol český;


Questa fu la cason che me dispiacque
venir ne i laci tui, perché il mio male
cognosco certo, ma fugir non vale
a chi soto del ciel per servir nacque.


Mi lent panasz, itt méla bongás,
A fájdalom, a kín zene,
A gyűlölet nem lát idáig,
Sem az irígység rőt szeme.


Čisťte flinty! bruste meče!
Koně osedlejte,
Živá duše neuteče,
Potokem krev jejich zteče,
Jenom pospíchejte.


A šel tlukot tento, šel on z vroucí lásky,
Nevšak z oné zemské, jižto stihnou vrásky.


I drank; I lik'd it not: 'twas Rage; 'twas Noise;
An airy Scene of transitory Joys.
In vain I trusted, that the flowing Bowl
Would banish Sorrow, and enlarge the Soul.
To the late Revel, and protracted Feast
Wild Dreams succeeded, and disorder'd Rest;
And as at Dawn of Morn fair Reason's Light
Broke thro' the Fumes and Phantoms of the Night;
What had been said, I ask'd my Soul, what done;
How flow'd our Mirth, and whence the Source begun?
Perhaps the Jest that charm'd the sprightly Croud,
And made the Jovial Table laugh so loud,
To some false Notion ow'd it's poor Pretence,
To an ambiguous Word's perverted Sense,
To a wild Sonnet, or a wanton Air,
Offence and Torture to the sober Ear.
Perhaps, alas! the pleasing Stream was brought
From this Man's Error, from another's Fault;
From Topics which Good-nature would forget,
And Prudence mention with the last Regret.


Aber das war es ja:
auch jetzt nicht!
und nie, niemals,
bis er das Eine gefunden,
das noch drin fehlte,
Ihm nur sichtbar,
das nur Er vermißte in seinen Bildern,
das letzte Rätsel ihres Gesichtes:
Das, warum er sie liebte.


Ím, hogy kedvedet tegyem,
Itt ölellek, édesem.


In einer Klosterbücherei,
Voll ausgestopft mit Kirchenvätern
Und sonstig heiligen Schweineledern,
Sankt Augustino grade nebenbei,
Fand ich, vor Schrecken fiel ich um,
Ganz kürzlich dies Opuskulum.
Es war auf Pergament gemalt,
Bunt golden fein verinitialt,
An Schnörkeln reich und Schilderein
Und lag in einem Eichenschrein;
Der war geschnitzt, ach, so süperbe!
Gott segne unser Kunstgewerbe.


Sogleich, mein theurer Oheim! Ha! Da ist er schon selbst.


Bil se v persy, kořil s opykanou
Vinou skutku svého bludného,
Žel mi bylo jeho tklivého
Losu, i jdu k němu na zeptanou:


Wie aber/ großes Hauß/ das Ehr und Tugend zieret/
Geht unsre Wohlfahrt denn bey deiner Klarheit ein?
Muß wenn Unsterblichkeit dich an die Sternen führet/
In deinen Landen hier das Glücke sterblich seyn?
Die Rücken bluten noch/ die Nordens-Last getragen/
Und neue folgen drauff; die Aertzte helffen nicht/
Und wollen Galtz dazu in offne Wunden schlagen.
Ach scheine wiederum du höchst gewünschtes Licht/
Daß unsre Herrschafft bald in unsern Gräntzen lache/
Und Freuden-Thal so neu an Huld und Freuden mache.


NOTA: Poema composto de 5 partes: I Disciplina; II Da roupa final; I Do hábito;  Sepultament


Wo dein Hauch mit leisem Fluge
Mich umsäuselt, und mein Geist
Sich bei jedem Odemzuge
In den deinigen ergeußt.


““Ő az! ő az! Húnyj el éltem!
A mit vágytam és reméltem,
E szűk hant már elnyelé;
Szórd villámid, rettentő ég!
Ordits szélvész, mit vehetsz még?
Létem a buéjjelé.


Káva, cukr, svíčky, syrop,
mýdlo, ocet, šafrán, česnek,
sádlo, máslo, škrob a soda,
borovička, čaj a punč.


Und gurrten sich im Mondschein zu,
Hier hatt' ich vor der Heimat Ruh'.


Vše oživne, co chladem stydlo;
svých záslon šeď
dá obloha si na bělidlo,
a já – já, hleď,
můj hýle, veselý a žvavý,
své kmenty, jež mám do výbavy,
a vstanu teď!“


Il y a là-bas la merveille
Au prix d'elle que valez-vous
Le sang jaillit de mes otelles
A mon aspect et je l'avoue
Le meurtre de mon double orgueil


Řád velkých nutností když uchvátil mé žití,
písnička tápajících nocí když se nese,
co dole tančí vše a hýří v bujném plese,
nad srdci prostými, ó nebešťané věční,
v mou tichou noc mne o tom nechte sníti:


Nun er backe/ nun er webe/
Schwaͤbſche Kuchen/ Schleſiſch Gut/
Daß die Welt ihm Zeugnuͤß gebe
Wie der Schwaben Edles Blut
Jn Nachkommen wachſ’/ und bluͤhe
Hurtig/ friſch/ und munter ſey/
Und der Ehſtand nach ſich ziehe
Nichts/ als einen Seegen-Maͤy.


U dvora bigotní se svobodáři vedou
boj tiše urputný. A Binet, komoří,
u krále pracuje pro příbuznou svou bledou.
Má těžkou volbu král. Však přece zahoří


Gott und Glücke heißt mich reisen,
dieses, was wir hier hör'n preisen,
selbst zu sehen anderweit.
Euch heißt Gott und Glücke freien,
die es lassen wol gedeien,
was ihr Zwei Eins worden seid.


Ich sah heut' früh im Brunnen tief
Zwei Liebende allein:
Die schöne Morgenröte schlief
Beim bleichen Mondenschein.
Sie küßten sich von Herzen
Mit lichtem Purpurmund,
Ein wellenheimlich Scherzen
War um die Morgenstund!


A že na ni zraky chrpy
Tmavé obrátiť se snaží,
Na vše matka zapomíná,
Sebe nezná, má jen syna,
Vroucí slzou blaha vlaží
Líce vrásek, k němu chýlí
Rety zvadlé k políbení,
Jež ne medem – srdcem cení
A ne žárem – láskou zdílí.
V jeho zraku pohled topí,
Jak by práhla v nitro vstoupiť,
Z něho žaly poodkoupiť
Ve hruď vlastní jejich kopí
Vpustiť. A kdy z jeho retu
Vzdech se k sluchu vymkl maně,
Bylo jí, jak kdyby v ráně
Staré kvasil do zánětu
Nový bol. „Mé dítě zlaté!“
Řekla ona a žal nedal
Mluviť dále, jen zrak hledal
V duši věkem pozaváté
Květy, jež by mohla svíti
Na věnec kol chmurných skrání
Vítka, jimi pustou pláni,
Ducha jeho oživiti
Novou setbou – a v tom skytla
Se jí myšlénka tak plodná:
Prošla ji až dolů do dna
A i na dně leskem kmitla,
Hvězdou plála, prolétla ji
Ducha křídlem až v tu hvězdnou
Výši a s ní v hloubi bezdnou
Zří, jak září a s tmou spájí
Zlatých paprsků své světlo.
Uznala ji vhodnou býti,
Důvěří v moc její, sytí
Vítězstvím, jež v ní by vzkvétlo
Nad porážkou chmurné zbroje,
Jež v šik stála pod řas stínem
V modru oka hrozíc klínem
Rozraziť ty světel voje.


Llave, por llave


Én pedig a szebb lelkekkel
Temelletted kikeltem,
És nagy nevednek ezekkel
Zőld borostyánt szenteltem:
Magam utánad azomba
A parnassusi templomba
Mentem nyomba.


Pinca darff gar nöthig Heller,
Wil verpfänden ihren Keller,
Den zu weisen endlich ein,
Dem sie möchte säumig seyn;
Wil dazu, Geld eh zu heben,
Auch den Apffelgarten geben.


Mit dir ſoll werden mein/
auch dieſer Buchenhaͤyn;
ſo kan ich Rinden ſchneiden:
darf keinen Schaͤfer neiden.
So ſprach der Hirt aldar.
Gott ſchick’s: Es wurde wahr.


– První noc chtěl jsem ho rozmetat.
Národních slz mně líto bylo
i zlata, jež by se vyhodilo
na nový, podobný, těžší snad.


Hófehér testük habosszirmú csókra
boldogan terül el a parti fűben:
Papírhajókat tesznek a habokra.


So, mit morgenroten Flügeln,
Riß es mich an deinen Mund,
Und die Nacht mit tausend Siegeln
Kräftigt sternenhell den Bund.
Beide sind wir auf der Erde
Musterhaft in Freud und Qual,
Und ein zweites Wort: Es werde!
Trennt uns nicht zum zweitenmal.


Najdete-li v létě
ji, pak po pramici
kolíbavé vezte
moji holubici
a před sluncem chraňte
větví bělost lící.


I svíne matka svíčičku
ve způsob srdička:
„Tu máš, – – ať srdce vyhojí
ti Boží Rodička!“


, the utmost of thy Judgment show,
Exceed even , and great ;
With all the liveliness of Thought express
The moving Features of  Face.
Thou canst not flatter, where such Beauty dwells;
Her Charms thy Colours, and thy Art excels.
Others, less Fair, may from thy Pencil have
Graces, which sparing Nature never gave:
But in  Aspect thou wilt see
Such as will pose thy famous Art, and Thee:
So great, so many in her Face unite,
So well proportion'd, and so wond'rous bright;
No human Skill can e'er express 'em all,
But must do wrong to th'fair Original.
An Angel's Hand alone the Pencil fits,
To mix the Colours, when an Angel sits.


Du zählst dich zur Literatur?
Gar viel, was für dich spricht:
Die Nacht gehört ja auch zum Tag,
Wenngleich zum Hellen nicht.


أعروس إكليلها يعلوها
ام هي الشمس والسنى يجلوها
أوتيت غير حسنها البالغ الغايات
نفسا فيا لغيد تستثنيها
ومن اللحن في أناملها آيات
سحر على النهى تجريها
وقف الشعر عند حد معانيها
وقد خيل أنه يطريها
غنيت عن حلى البديع القوافي
بحلاها وبعضها يغنيها
ما استعارات آاتب التي يثني
عليها خصالها تكفيها
إن أردت التشبيه دعها وشبه
رب حسن لا يقبل التشبيها
ذلك الحسن سال من منبع الحسن
نقيا منزها تنزيها
وقديما أبى الأصيل من الحسن
شريكا فناهز التأليها


i tuto časem odložil jsi masku
a v tête à tête byl’s jenom člověk ryzí,
jenž všady vzduch a světlo chtěl a lásku.


塞上烟尘一万重
霍家营阵自从容
健儿夜半偷胡马
留作秋来夺获功


Quizás te ve La alcoba está desierta
y el lecho tibio aún, mañana frío
y solo Acaban de sacarte muerta


Le couchant répandra la neige des opales,
Et l’air sera chargé d’odeurs orientales.


Él a magyar még, áll a hon, s hol egykor
Olyan halotti volt a hosszu csend,
Minő zajt üt most ott a harcoló kard!
Minden csengése egy világra cseng!
Oh népem, eddig önmagad se tudtad,
Hogy létezel, s most tudja a világ:
Utósó voltál, s íme a legelsők,
Most még ők is bámulva néznek rád.


En silencio, en horror, en urna breve
descansa Montalbán, vivo reposa
en patria más segura, y más dichosa,
la tierra sea a su memoria leve.


خَليلَيَّ لا وَاللَهِ ما مِن مُلِمَّةٍ
تَدومُ عَلى حَيٍّ وَإِن هِيَ جَلَّتِ
فَإِن نَزَلَت يَوماً فَلا تَخضَعَن لَها
وَلا تُكثِرِ الشَكوى إِذا النَعلُ زَلَّتِ
فَكَم مِن كَريمٍ يُبتَلى بِنَوائِبٍ
فَصابَرَها حَتّى مَضَت وَاِضمَحَلَّتِ
وَكانَت عَلى الأَيّامِ نَفسي عَزيزَةٌ
فَلما رَأَت صَبري عَلى الذُلِ ذَلَّتِ


Hier in der Einsamkeit
Der Klostermauern
Soll ich mein Leben
Oede vertrauern?
Göttlicher Friede,
Wohnest Du hier?


В ее будуаре так много нарциссов,
Китайских фонариков радуга светов
И ярких маркизов, и юных поэтов,
Сплетающих Ингрид гирлянды сонетов,
И аплодисментов, и пауз, и бисов!
И знойных мечтаний, и чувств упоенных,
Желаний фривольных, и фраз окрыленных —
В ее будуаре, в лученье нарциссов,
Так много, так много… И взглядов влюбленных
Весенних поэтов и пылких маркизоИ фрейлина царья, принцесса Эльисса,
Жене моей как-то в интимной беседе
Поведала нечто о знатной милэди
И пылко влюбленном в нее правоведе,
Не то… в будуаре, где много нарциссо


独倚桄榔树
闲挑荜拨根
谋生看拙否
送老此蛮村


V jasné, nezakryté záři západní tam kraje stojí,
Slavské luhy na východě pod mrakem se ve snách kojí,
Žádné blesky se neoctly zjasňujíce temný zrak,
Aniž hlaholy vojínů temný neprotrhly mrak.


siàn pien più oggi ch'ieri — insino agli occhi.
Non aspettar che scocchi


Obilí voní... Žita zrají
a pšenice již vymetaly...
Je sladko v pěšinek snít taji!
Klid srdce má, jež boly rvaly.


je tomu dávno; zestárnul jsem také,
prožil jsem, prosnil věci všelijaké,
jen věrnost lidu svému jsem si zachoval.
ty idylické maloměstské doby
rozvály vichry nadšení a zloby,
strašlivý vleklý zápas krví lomcoval.


潮州东门鳄徙溪
行路萧萧猿狖啼
可耐曩时勾漏令
云车更度郁林西


To mi po smrti as jedno bude platné,
ať co chtějí o mně v světě vyprávějí.
Ale umřít zdráv? jsa mladý? To je špatné.
Teď se samé nerozumy v světě dějí.
Zabít nechat se – a proč? že bydlo píchá?
Nemoudré to bylo od něho!“
A dál Lenin muž své myšlenky ponášel zticha.


Ma poi ch'irrevocabil siede il fato,
n', per quanto altri pianga o si lamente,
del futuro si cangia unqua niente,
non ch'indietro tornar possa il passato;


Nachdem sie mich wie ein Wild gehetzt,
Genarrt mich hüben und drüben,
Erklären sie meine Ford'rung jetzt,
Die Schurken! für übertrieben!
Zu deutsch besagt dieser Worte Sinn,
Ich habe den Kaiser betrogen,
Aus seinem und des Landes Ruin
Gewinn und Vorteil gezogen!


„Steh auf, ſteh auf, lieb Reitknecht mein,
„Sattle mir und dir zwey Pferd,


Я разрубил докучный узел, —
И оборвалась наша связЯ взмахом этим счастье сузил
И ураганом поднял грязНе измеряй мой шаг позорный
И не ищи любви звена!
Подъем души моей нагорной
Замедлит страшная вин


بَني حُمَيدٍ اللَهُ فَضَّلَكُم
أَبقى لَكُم أَصرَماً فَأَسعَدَكُم
أَبقى لَكُم والِداً يَبَرُّكُمُ
أَنجَدَكُم في الوَغى وَأَمجَدَكُم
فَاِتَّخِذوهُ لِذاكَ سَيِّدَكُم
فَعُرفُهُ في الأَنامِ سَوَّدَكُم
لَو كانَ في يَومِ بابَكٍ لَكُمُ
لَم تَفقِدوا في اللِقاءِ سَيِّدَكُم
اللَهُ أَعطاكُمُ بِرَأفَتِهِ
أَصرَمَ مَنّاً مِنهُ لِيَبلُوَكُم
أَلا اِشكُروا اللَهَ ذا الجَلالِ فَقَد
بِالصُنعِ في أَصرَمٍ تَغَمَّدَكُم
مازالَ في قَومِكُم لَكُم مَلِكٌ
يَرأَبُ زَلّاتِكُم وَيَكلَأُكُم


Hier flieht die Gottheit,
Die der Wahn ihm leiht,
Der eitle Schimmer verstiebet.
Und ihn, auf den die Völker sehen,
Den Siegespalmen nur umwehen,
Umkreist der Sorgen dunkle Nacht.


Als ich auf meiner Liebsten Mund
(ach sanfte Ruhstat!) brünstig lage
und meiner Schmerzen herbe Plage
ihr täht' auß ganzem Herzen kund/
wie ich so oft um ihrentwegen
Ruh- trost- und Sinnen-ohn gelegen.


Ich pfeife auf seine Taler,
Ich flöte auf seinen Stolz,
Ich küsse seine Dorette
Jedweden Abend im Holz.


Wilst du uns denn mehr bewirten,
die Musik ist unverwehrt.
Die ists, die den Himmel mehrt.
Sie macht Götter auch aus Hirten.
Kein Gelag kan treflich sein,
wo nicht Saiten sind und Wein.


„Hyeny byly, nejsou již,
hřbitovů brány dobře uzavřeny,
hyeny byly, nejsou již
a k hřbitovům se ubírají ženy.


« La honte irrite enfin le plus faible courage :
L’insensible Valois ressentit cet outrage ;
Il voulut, d’un sujet réprimant la fierté,
Essayer dans Paris sa faible autorité :
Il n’en était plus temps ; la tendresse et la crainte
Pour lui dans tous les cœurs était alors éteinte :
Son peuple audacieux, prompt à se mutiner,
Le prit pour un tyran dès qu’il voulut régner.
On s’assemble, on conspire, on répand des alarmes ;
Tout bourgeois est soldat, tout Paris est en armes ;
Mille remparts naissants, qu’un instant a formés,
Menacent de Valois les gardes enfermés.


Im Thal der Freude weiss ich ein stilles Haus.
Wie hiess das Lied? Ich sinne vergebens nur.
Fern im Gebirg, durch Felsenspalten
rieselt es heimlich – im Thal der Freude.


Frag nicht, warum du deinen Gott
Solst ohne Ziel und Mase loben?
Dir giebt der Herr Gott Zebaoth
Ja täglich neue Liebes-Proben.
Geh in dein Herz, durchsuche nur
Die kleinste Zeit von deinen Jahren,
So wirst du mehr als eine Spuhr
Von seiner Gnaden-Hand erfahren.
Leib, Leben, Seele und Gemüthe,
Erfüllet Gott mit seiner Güte.


Besprenge mein Gemüthe
Mit Isop deiner Güte,
So bin ich klar und rein;
Herr, wasche mich, zu werden
So weiß als je auff Erden
Ein neuer Schnee mag seyn.


Gedult die Zeit kan Rosen bringen/
Wo itzo annoch Dornen stehn.
Beständig seyn/ sein Glück erwarten/
Und zum Begiessen fleißig gehn/
Macht einen itzo wüsten Garten
Zuletzt von vielen Blumen schön.
Gedult die Zeit kan Rosen bringen/
Wo itzo annoch Dornen stehn.


Dvacet roků sličné Líny
povržlivě rty své krčí,
bílá ručka mrskne o stůl
lístkem plným švabachu.


A nebyla to slepá štěňata,
vy matky skuhravé,
to mladých dravců bylo pokolení.


Se segelden to hillige Land langst dat Klieff,
Dar Wiebe Peters opstahnde blief,
Dat dehde em doch ken baten,
Johann sin Broder was darby,
De moste dar sin Levend laten.


Jezero ni sebou nehnoucí,
Tiše přede mnou se rozprostírá –
Ó kochá se v tom obrazu míra
Bouřný duch můj, mžikem tichnoucí.


e 'l prezïoso messer santo Antonio
e 'l glorïoso Apostol de Galizia,
el qual più volte çà m'apparve in sonio,


„Nech, matičko, nech mne čekat,
Až tatíček bude klepat:
Klep - klep - klep - klep na vrátka;
Počkám já si na jablíčka,
Na ta pěkná, kulatičká,
Na slaďounká jablátka!“


Můj byt je tichý, velký, vzor je bytů,
ty budeš sám, byt uzavře se v ráz!
Je nepřístupný slunečnímu svitu
i zimě, která chová bouř a mráz!


O tiefe Meeresstille!
O grenzenloser Frieden!
Auf weiter Wasserheide
Wie einsam, abgeschieden!
Das Meer in seiner Stille
Ist zwiefach unermessen;
Hier haben uns die Winde
Verlassen und vergessen.


me casaría contigo.


Der abgerißne Ruf, womit Zugvögel schweben,
Ist Aufschrei wirren Traums von einem ewgen Leben.


Však pojednou jim klesá ruka čilá
a z hrudi bolestný se dere vzdech:
Co prospěje zdar všeho toho díla,
když nezazní hlas Boží v síňcích těch?
Kdo bude stádce vodit ku prameni,
když sluhů Slova, kazatelů není?


Podlost je nade vším vládce,
hniloba, puch a kal,
zmítá se bezhlavé stádce,
co vlk v něm neporval.


Caña
(febril le dije en mí mismo),
caña
temblando sobre el abismo,
¿quién te empujará?
¿Qué cortador con su mocha
te cortará?
¿Qué ingenio con su trapiche
te molerá?
El tiempo corrió después,
corrió el tiempo sin cesar,
yo para allá, para aquí,
yo para aquí, para allá,
para allá, para aquí,
para aquí, para allá...
Nada sé, nada se sabe,
ni nada sabré jamás,
nada han dicho los periódicos,
nada pude averiguar,
de aquella mulata de oro
que una vez miré al pasar,
moño de seda en la nuca,
bata de cristal,
niña de espalda reciente,
tacón de reciente andar.


صاحِ قد وافى الصفا يروي الظما
بشرابٍ كوثري العسِ
وأفاض الشهد في روض الحمى
لجلا الغمّ وبرءِ الأنفس
حبَّذا الفوّار منه حين راق
فارانا ماؤُهُ ذوب اللُجين
نزّه القلب عن الهمّ وراق
بسنى صافي صفاهُ كلّ عين
نثر الدرّ بفيض واندفاق
وسقى الوارد اهنى الأطيبين
قد جرى عذباً فاغنى الندما
بزلالٍ عن رحيق الأَكؤُسِ
وعلى الأغصان القى النعما
فزهت مثل ندامى العُرُس
نشرت بالقاعِ أعلام الزهور
حينما القاع جرى نعم الغدير
من رآه في سواقيه يدور
ظنَّ ساقٍ في جواريه يُدير
فاشرب اللذات من كاس السرور
وانطرب سمعاً بانغام الغدير
ان ثغر الزهر منه بسما
وانجلى قدّ الغصون الميس
وكسا الأرض طرازاً قد حمى
وجنة الورد بعين النرجس
يا له نهراً روياً واردا
في قناةٍ أصبحت سلك العجب
منهلاً يعطيك كاساً بارداً
بالصفا يمزج فوّار الطرب
يا هنا من كان منه واردا
أمنت أحشاؤهُ حرّ اللهب
نادت القيعان لما قدُما
مرحباً في ذا الحبيب المونس
وعلى الكثبان لما سلّما
نعمت في حللٍ من سندس
جَدولٌ أهدى لنا ماءَ الحيوة
من ميازيب الشفا يشفي الجوى
أخبرت عن جنة منه المياه
وروى عن كوثرٍ لما روى
من يَقُل أن الصفا مثل الفراه
قيل لا أخطأتَ في ذكر السوى
قد صفا ماءً واضحى مغنما
لا تقسه بالسوى لا تقس
وجرى بين الروابي منعما
فزها كل هشيمٍ بيس
فاملَ لي يا صاح منه القدحا
واسقنيهِ فالصفا من ذا الصفا
إن صوت الماءِ صبحاً
فرِدوهُ بهناءٍ وشفا
كل من وافاه نال الفرحا
وسقا التسنيم لما رشفا
فابتدر سلساله واغتنما
مورداً يحيي فواد المحتسي
فترى ما كان قفراً معدما
بربيع الخير اضحى مكتسي
جاء بسم اللَه مجراه إلى
بيت دين المجدِ منقاداً مطيع
كانفجارِ الصبح يبدو من عُلى
ذلك السفح إلى الروض البديع
وتباهى جارياً يعلو على
كل طودٍ شامخ الأنف منيع
ملئت منه السواقي فطما
دافعاً كالعارض المنجس
فغدا بالخصب يزهو منعماً
كل ربعٍ مقفرٍ مندرسِ
دار في دار السنى مثل العريس
يتهادى في رداءٍ جوهري
حوله السرو كعشاقٍ تميس
في رداءٍ من حريرٍ اخضر
تبتغي لثم محياه النفيس
والحيا يمنعها بالنظر
خلتهنَّ قايماتٍ خدما
حولهُ منعطفات الأرؤُس
وعليه ساهراتٍ هيّما
التوي أعناقها بالنّعسِ
أطلع الزنبق يسقي الياسمين
من ندا أقداحه صرف العقار
فاعتلى المضعف بالحسن المبين
وانثنى البان عليه ثم غار
وشذا النسرين بالعطر الثمين
فتدانى نحوه أنف البهار
نقل النمام أن العنما
عانق النوفر جنح الغلس
والأقاحي قد أعار الخزما
خفية تاج الشقيق الأطلس
غرّد الميزاب كالصب الولوع
وتصابى حين صب الدررا
رقصت تلك السواقي والربوع
وتغنت جارياتٍ سحرا
لاعب الطالع من تلك النبوع
نوفراتٍ مسفراتٍ غررا
وسبيل الصفو منه قسما
موكب الحزن بأفراح القسي
طفح الأنبوب شوقاً عندما
شاهد البدر لديهِ يحتسي
قد بدا من بركة فوّارها
أخذ الجوهر تاجاً ساطعا
وانثنى إذ ضمهُ دوّارها
يتسامى في سعودٍ طالعا
شاهدت لما أتت زوَّارها
عمد البلور منها لامعا
تحسبنه أهيفاً محتشما
قائماً في وسطها بالحرسِ
ضمن الفضة والدرّ فما
خشية من خلسة المختلسِ
وانجلى في بركةٍ تحكي العروس
والأنابيب لديها كالجوار
أشرقت من صدرها تلك الكؤوس
كنجومٍ أشرقت تحت الخمار
حسنها الزاهي يقدّى بالنفوس
وانجلت في قاعةٍ من خير دار
ظهرت صدراً عليه رسما
بلالٍ وعقيقٍ أنفَسِ
وعلى جبتهتها قد رقما
أيها الظامي هناءً فاحتسِ
نجحت أمالنا فيه وزاد
كل ماءٍ في الربى من فيضهِ
كيف لا يصبو إليه ذو الرشاد
والأماني تنجلي في روضهِ
دفق الخير بصحرا كل واد
إذ رواها جرعةً من بعضهِ
جاءنا في جدولٍ قد أفحما
صنعه كل حكيمٍ هندسي
وبدا أبهى عجابٍ محكماً
فائق الوزن غريب المقيسِ
خلته كالعقد في جيد الهضاب
ورشاحاً جاء من خصر الربى
فيه لا في عقد ربات الخضاب
نجتلي النشأة ثم الطربا
فهو كالحرز على تلك الشعاب
يمنع الجدب ويشفي اللغبا
سلسل الأمواه تدعو المغرما
برخيم الصوتِ قم وأتنس
وشذا الورق على غصنٍ نما
بشروا الدوح بحسن المغرس
وسقاة الراح هبوا للسرى
وارشفوا راح الهنا من مائهِ
واملأوا الأقداح منه جوهرا
فالصفا الوافي من أسمائهِ
ودعوا الخمر الرحيق الأصفرا
فخمول العقل من أغوائه
ما تروه الأنس فيه رنما
إن ذا شفاء الأخرس
وعلى عقد التهاني زمزما
بجواري الماء لا بالكنّس
جاء للأمر مطيعاً مقترن
بمفيض السعد والخير علا
لم يذقه خائفٌ إلا أمن
وغدا أعجوبة بين الملا
ساد بالمولى الذي أجراه من
مربعٍ يعجز عنه ذو العلا
وحكى فياضه جوداً هما
من يدي مولاه بدر المجلس
هو ذو المجد أمير العظما
دام محفوظاً بروح القدسِ
كوكب العدل البشير المرتضى
والهمام الأروعيّ الأوحد
جاء بالنصر بشيراً فأضا
بشهاب السعد منه فرقد
وشح الأيام أثواب الرضى
فغدت ذات ابتسام يحمد
جاء في كفي نوالٍ منهما
أصبح الطائي نسياً منتسي
يغتني من من يديه لثما
راحةً هي راحةٌ للبئس
سيدٌ أهدى المعالي سوددا
وحباها كل عزٍّ شامل
خرق الصخر وأجرى مورداً
فاض من نهر الصفا بالنائل
نشدت من كفه سحب الندا
لا يضيع اللَه أجر العامل
فباعيان ثناه قد سما
غزلي لا بالعيون النعسِ
وبمياس قناه نظما
عقد مدحي لا بقدٍّ أميسِ
نعم شهم ضاء في أوج السعود
من سناه قمر العز ولاح
سيد السادات بل عين الوجود
مورد الآمال من غيث النجاح
وهب العلياء من حلم وجود
إذ علاها خير عقدٍ ووشاح
وعلى تخت العلا إذ حكما
جلبب الفضل بأبهى ملبسِ
وبهذا العصر لما نجما
فاخرت بالشهب شهب الأطلسِ
ذو يمين قذفت بحر النوال
وبها اعتز اليماني والأسل
سلب العقل بلطفٍ وكمال
وإذا صال بحربٍ لا تسل
منعم قد جاء يعطي بالشمال
فوق ما جادت به يمنى الأول
وغدت راحته مذ فطما
منحة الآمال للملتمسِ
وبشيراً قد أضاءَ الهمما
بشهاب السعد للمقتبسِ
ظفرت همته فيما يشا
حين سلّ الحزمَ من غمدا الصواب
قد نشا المجد به لما انتشى
في معاليه مطاعاً ومهاب
نسل الأرواح من بين الحشى
سيفه يغمز من جفن القراب
جهبذٌ من فتكهِ قد علما
خيله صيد العداة الخنس
وعلى الفرسان لما هجما
اسكن الفارس بطن الفرس
قد سما في نسبٍ باهٍ صحيح
مشرقٍ من آل مخزوم الكرام
جدُّهُ الحارث ذو الفضل الرجيح
والصحابيّ الجليل بن هشام
حاز بالأصل وبالفعل المديح
حين وافى نعم جوّاداً همام
أصبح الدهر بهِ مبتسما
وانجلى وجه الزمان المعبس
وبماضي خير عدلٍ حسما
هامة الظلم وجيد الدنس
أشبهت آثاره زهر النجوم
وعلى أعلامه تثني الأمم
جاء من نهر الصفا الماءُ يعوم
في قناةٍ عندما أبدى الهمم
شكر اللَه وبالشكر تدوم
نعم اللَه على أهل النعم
ظفرت كفاه بالأجر لما
شيدته من ربوعٍ دُرُس
وجزي أعظم أجرٍ مثلما
أورد الماءَ الغزير اللعسِ
هلّ في غرةِ شعبان الصفا
وبمسرى خمس ساعات يسير
بعد حفرٍ في ترابٍ وصفا
عاش من أجرته كل فقير
وأتى في عام خيرٍ وصفا
هو في تاريخه جود غزير
كلف العمال عاماً تمما
ثم عاماً خالياً من سدسِ
زاد أن أجراه مولى الكرما
البشير الغيثُ ليث الوطسِ
أيها الشهم الذي أفنى العدى
وعلى الطف خلق قد ملك
ما رأينا قط قبلاً أسداً
فاتكاً مثلك في أنس ملك
اسبغ اللَه عليك المددا
ثم أسمى في نجاح عملك
زد هناءً بالصفا واحتكما
في سرور بالثناءِ الأقدسِ
خلد اللَه عليك العزّ ما
طلع البدر بداجي الحندسِ
خذ عقود المدح بالنظم السليم
لا بخمرٍ أو حبيبٍ ذي جمال
من عبيدٍ يرتجي العفو الكريم
مثلما قلدته درّ النوال
غاص في بحر معانيك العميم
فأتى بالدر في سلك المقال
وشح المدح نظاماً ختما
بدعاءٍ فاخرٍ أندلسي
تحسد الأقمار منه الكلما
وأعار الصبح نور القبسِ


Wer auf dem Rover oder Hochrad
Oder auf behäbigem Dreirad nur
Die Welt durchfährt, muß dafür blechen
Ein Goldstück für Luxus und Überkultur.


»Gutes Mädchen, gutes Mädchen,
Laß mich brechen von den Trauben!
Prangen sollte wohl der Weinberg,
Wenn du mir ihn anvertrautest.
Fleißig bin ich, auch erfahren,
Viele Stäbe sollst du schauen,
Grade Stäbe, stark und niedlich;
So gewinnt die Rebe Raum,
Daß sie üppig wachsend blühe,
Stolz sich hebt von niederm Kraute,
Bis der Früchte Last sie beuget.
Weh mir, wenn die Fremde rauben!
Sorgsam will ich Senker pflanzen,
Tief den schönen Boden bauen.« –
Gütig sprach das edle Mädchen:
»Solchen Worten muß man glauben.
Hügel, Täler, Büsche, Wiesen
Geb' ich gleich und sah dich kaum.
Komm herein zur dunklen Laube
Glänzend winkt die volle Traube.« –
Sittsam drauf der holde Knabe:
»Ist es Wahrheit oder Traum nur?
Kirschen, Äpfel, auch Melonen
Find' ich hier auf grüner Auen,
Gib mir Kirschen, rote Kirschen!
Ach, wie durstet mir der Gaumen.«
»Stille Knabe, nimm und iß sie,
Magst sie selber zählen traun!
Äpfel kann ich zwei nur geben,
Aber glatt, du magst es glauben.«
Prüfend drauf der holde Knabe:
»Wunder, Wunder, welche Trauben!«
Kleine Erdbeern, süß Gewürze,
Und der Pfirsche zarten Pflaum,
Auch die schwellende Melone,
Alles wußf der Knab' zu brauchen,
Bleibt mit ihr in dunkler Laube,
Wo ihm glänzt die volle Traube.
Prangen mußte wohl der Weinberg,
Da sie den ihm anvertraute;
Fleißig war er und erfahren,
Schönen Boden treu zu bauen;
Hügel, Täler, Büsche, Wiesen
Blüten lachend seinem Auge;
Fester schlangen sich die Reben,
Stäbe hingen voll von Trauben.
War er müde von der Arbeit,
Labt' ihn der Melone Hauchen;
Volle Blumen, zarte Früchte
Gab das Mädchen ihm und Trauben.
Kommt herein zur dunklen Laube,
Glänzend winkt die volle Traube.


Tma noci opět roztáhla své sítě
nad spící Evropou,
ten k světlu smělý let byl sražen hbitě
reakce potopou.


Nepřestala na té vině!
Marnivosti králevnině
Ještě jedna obět klesla!
Britanskem se pověst nesla,
Slavný Essex, lesk své doby,
Na se že uvalil zloby
Královské své příznivkyně.
Více prý než přítelkyně
Byla mu. On rytíř skvělý,
Tělem vábný, duchem smělý,
Jí jen život svůj věnoval,
Jí své snahy obětoval,
Aby Britansko prospělo,
Aby skvěle po Evropě
Zářilo královny čelo!
Ale ač byl Alcíd silou,
Štěstím ač dostih’ Hephaesta,
Přece růži převyvilou,
Jížto z Vesny vedla cesta
K Listopadu, považovat,
Za poupě a za spanilou
Dívku onu vyhlašovat,
Jejíž, byť i skutky slavní,
Přec už dnové byli dávní
Neuměl, ba marnost zbudil
V královně a žehravost,
I sbořil se pod ním most.
Jeden okamžik vypudil
Všecka milostná zpomnění,
On pak, z nejmocnějších jeden,
Na popraviště byl veden
Ku života ukončení!


De los dos soles que el pincel más raro
Dio de su luminoso firmamento
A vuestro seno ilustre (atrevimiento
Que aun en cenizas no saliera caro);
¿Qué águila, señor, dichosamente
La región penetró de su hermosura
Por copiaros los rayos de su frente?
Cebado vos los ojos de pintura,
En noche camináis, noche luciente,
Que mal será con dos soles obscura.


Come allor che di verno orrido vento
L'onde del lago della rupe afferra
Tenacemente in tempestosa notte,
E le inceppa di ghiaccio, al guardo incerto
Del mattutino cacciator da lungi
I biancheggianti cavalloni ondosi
Sembrano ancora diguazzarsi; ei tende
L'orecchio al suon dei disuguali solchi;
Ciascuno è cheto, luccicante, e sparso
Di rami e sterpi e di cespugli e d'erbe,
Squassanti il capo, e zufolanti al vento
Su i lor grigi di brina aspri sedili;
Così mute al mattin splendean le file
Delle morvenie squadre. Ogni guerriero
Fuor dell'elmetto traguardava al colle,
Ove Fingallo fra la nebbia avvolto
Si mostra e cela. Ad or ad or l'eroe
Scorgesi in maestosa oscuritade
D'arme sonando passeggiar; battaglia
Di pensier in pensier fosca si volve
Lungo la poderosa anima audace.


If such the operations of his power,
Which at all seasons and in every place
(Rul'd by establish'd laws and current nature)
Arrest th' attention; Who! O Who shall tell
His acts miraculous? when his own decrees
Repeals he, or suspends, when by the hand
Of Moses or of Joshua, or the mouths
Of his prophetic seers, such deeds he wrought,
Before th' astonish'd Sun's all-seeing eye,
That Faith was scarce a virtue. Need I sing
The fate of Pharaoh and his numerous band
Lost in the reflux of the watry walls,
That melted to their fluid state again?
Need I recount how Sampson's warlike arm
With more than mortal nerves was strung t' o'erthrow
Idolatrous Philistia? shall I tell
How David triumph'd, and what Job sustain'd?
— But, O supreme, unutterable mercy!
O love unequall'd, mystery immense,
Which angels long t' unfold! 'tis man's redemption
That crowns thy glory, and thy power confirms,
Confirms the great, th' uncontroverted claim.
When from the Virgin's unpolluted womb
Shone forth the Sun of Righteousness reveal'd,
And on benighted reason pour'd the day;
Let there be peace (he said) and all was calm
Amongst the warring world — calm as the sea,
When O be still, ye boisterous Winds, he cried,
And not a breath was blown, nor murmur heard.
His was a life of miracles and might,
And charity and love, e'er yet he taste
The bitter draught of death, e'er yet he rise
Victorious o'er the universal foe,
And Death and Sin and Hell in triumph lead.
His by the right of conquest is mankind,
And in sweet servitude and golden bonds
Were ty'd to him for ever. — O how easy
Is his ungalling yoke, and all his burdens
'Tis ecstacy to bear! Him, blessed Shepherd,
His flocks shall follow thro' the maze of life
And shades that tend to Day-spring from on high;
And as the radiant roses after fading
In fuller foliage and more fragrant breath
Revive in smiling spring, so shall it fare
With those that love him — for sweet is their favour,
And all eternity shall be their spring.
Then shall the gates and everlasting doors,
At which the KING OF GLORY enters in,
Be to the Saints unbarr'd: and there, where pleasure
Boasts an undying bloom, where dubious hope
Is certainty, and grief-attended love
Is freed from passion — there we'll celebrate,
With worthier numbers, Him, who is, and was,
And in immortal prowess King of Kings,
Shall be the Monarch of all worlds for ever.


يَومٌ خَلعتُ به عِذاري
فعَرِيتُ من حُلَلِ الوَقارِ
وَصَبَوْتُ فيه إلى الصَّبا
والشَّيبُ يَضحكُ في عِذاري
مُتَلَوِّنٌ يُبْدي لنا
طُرَفاً بأطرافِ النَّهارِ
فَهواؤُه سَكْبُ الرِّدا
ءِ وغيمُه صافي الإزارِ
وسماؤُه تحبُو الرُّبى
بشبيهِ مكنونِ البِحارِ
تَبكي فيجمُدُ ماؤُها
والبرقُ يَكحَلُها بنارِ


O Maienlust, o Freiheitsbaum,
So jugendlich und grün!
Wie wirst du, alter Menschentraum,
Dann ewig, ewig blühn!


Da ist die Rede nicht vom Rechte,
Das wär' auch nur ein toller Wahn:
Ihr seid die Herrn, sie sind die Knechte,
Und was ihr thut ist wohlgethan.


Рудо-желтый и багряный,
Под моим окошком клен
Знойным летом утомлеРудо-желтый и багряный,
Он ликует, солнцем пьяный,
Буйным вихрем охмелеРудо-желтый и багряный,
Осень празднует мой кле


König der Tage, du herrliches Licht!
Drinnen man jauchzet, sich muntert und spricht:
Briegische Cedern verneuen das steigen,
Steigen gen Himmel mit jüngeren Zweigen.
Es wachse die Pflantze, das fürstliche Blut;
Sie ziere mit Glantze den fürstlichen Hut!
Stütze deß Hauses, Piastisches Kind,
Deme gewierig und pflichtbar wir sind,
Bessert von neuem die schutzbaren Zinnen,
Drunter wir Segen und Ruhe gewinnen.
Es stehe die Mauer, drauff vieles sich stützt,
Das länger so tauer, was vielen so nützt!
Zucker der Zeiten, die liebliche Frucht,
Die wir mit sehnen und seuffzen gesucht,
Süsset die Galle der Schäden und Plagen,
Die wir auß Frevel deß Krieges ertragen.
Es bleibe die Freude, die alles erfrischt,
Die mancherley Leide, die Threnen abwischt!
Segen deß Himmels, das frömste Geschlecht,
Dem es an Güte nie mangelt und Recht,
Günnet uns, ferner so heilsame Gaben,
Hülffe, Schutz, Ehre, Vergnügen zu haben.
Es gründe sich feste für Tücken und Neid
Die Hoffnung, das beste der künfftigen Zeit!
Gib wachsen, gib bleiben, gib stehen, gib Grund,
Herr, wie wir es wüntschen von Hertzen in Mund!
Mehr Zweige, mehr Stützen, mehr Zucker, mehr Segen,
Dran Alten und Jungen ein grosses gelegen!
Es lebe der Erbe, den Gott uns geschenckt!
Der Böse, der sterbe, der böses gedenckt!


Era ´n quel tempo la falsa credenza
degl´iddii rei, bugiardi e viziosi;
e sì cresciuta la mala semenza
era, ch´ognun credea che graziosi
fosson in ciel come nell´apparenza;
e lor sacrificavan con pomposi
onori e feste, e sopra tutti Giove
glorificavan qui sì come altrove.


Im Anfang war die Erde leer,
Am Ende sind's die Köpfe mehr.


Látlak én még s látni foglak,
És szünetlen gondolok rád,
El nem válok soha tőled;
Mégis, mégis... isten hozzád!


Bouře se po vlasti nese,
Válka celým světem třese,
Bratrstvo a rovnost! zařvou divé pluky;
Ha to nejsou lásky ale pomsty zvuky.


Grad über sah man wohnen
Der Griechen rohen Stamm,
Der Priamus zum Hohne
Auf Schiffen ihn beschwamm.


春衫曾著泪痕斑
才到年时怕倚栏
何处飞来双燕子
傍人还欲诉春寒


Přiviň milenko se k muži
Šlechetnému, a rcy: „Y já
Tebe miluji, a s tebou
V rozkoš, s tebou v ouzkost půjdu.“


Da droben auf jener Tannen,
Eilf Jungfrauen sah ich hangen.«
»Ach Aennchen, liebes Aennchen mein,
Wie bald sollst du die zwölfte seyn.«


« Voyez, il ne s'en émeut guère,
Le bourgeois lâche et jouisseur ;
Car il a très peur de la guerre
Et croit être libre penseur.


Našli jsme stezku si květnatým krajem.
V tišině vábné
kroků zvuk slábne,
v modrojas nebe svou duší se ssajem’,
písně k nám letí
s oblak i snětí,
podél nás bystřiny kříšťalný proud –:
Jak bys mě mohla jen neobejmout?


Kam zrak se otočil, tam květy všady
se zhlížející zřídel ve křišťále,
sta svitů hrajících v nich okázale
na hrdlech doupnáků skrz jilmů řady.


Jedenkaždý čas měl vlastní roucha kroje,
Jinakší, než nyní v starém věku stroje
Byli. Staří Ržecy jináč chodívali,
Nežli nyní živi. Oni nosývali
Dlouhé pláště, tito tělo odívají
Kabátem. Y Uhří nové roucho mají,
Mentýk jejích dlouhý po ledví se skrátil,
Ač y proto ještě svět se nepřevrátil.
Hromovým sy Slovák přikrýval ctnou hlavu
Kloboukem, jenž nyní v rozumnějším stavu,
Před slunečním horkem širákem svých chrání
Očí, déšti, sněhu na tvář pršet brání,
Předc y v starém věku Mnohý pyšný býval,
Nezdařilé dítky v každý čas Bůh míval.
Mnohý Ržek s svým pláštěm, s kloboukem svým Slovák,
Uher s mentýkem svým sloul již pyšný novák.
Předvěky se lidé koží odívali,
Jako Kamčadáli, s holou chodívali
Hlavou, bosou nohou, pozdějc krpce, boty
Nosyli, a předce z vysoka své noty
Začínal sy sedlák, pyšně v krpcých kráčel,
Ač se v šarlatový oděv neobláčel.
Kde tu byla pýcha? v krpcých aneb botách?
Frašky! v mysli jenom jedovatých zlotách.
V hedbaví, ni kmentě nehledejme pýchy;
Ale v srdcy zlostném, tam byt mají hříchy.
Otrhaný kabát pyšné srdce kryje
Přečasto, y v ňadrách Šklubanových bije.
Pohleď na Cygána, jak sy pyšně vede,
Ač y v samých strapích na devličce* jede,
O sobě víc smýšlet, nežli na nás sluší,
Mudrcem chtít býti s velmi hloupou duší,
Co ti dobré Nebe dává připsat sobě,
Před jiným se chvastat chlubně v každé době,
Na starých sy předcých zakládati mnoho,
Titulův kdož nemá, zlostně tupit toho,
Na lidi jen s boku hledět okem křivým,
Rovné aneb nižší jazykem vždy lživým
Ranit, to jest, věř mi, nešlechetná pýchá,
Která na zemi již horkým peklem dýchá.


Ta říza liší podstatně
se od všech, jež jdou po šatně,
že hořekovat nechce.
Eh, Lukrecie zkušená,
je hrdlička i hyéna,
jež usmrcuje lehce.


بانَ الشَبابُ وَأَفنى ضِعفَهُ العُمُرُ
لِلَهِ دَرُكَ أَيَّ العَيشِ تَنتَظِرُ
هَل أَنتَ طالِبُ وِترٍ لَستَ مُدرِكَهُ
أَم هَل لِقَلبِكَ عَن أُلّافِهِ وَطَرُ
أَم كُنتَ تَعرِفُ آياتِ فَقَد جَعَلَت
أَطلالُ إِلفِكَ بِالوَدكاءِ تَعتَذِرُ
أَم لا تَزالُ تُرَجّي عيشَةً أُنُفاً
لَم تُرجَ قَبلُ وَلَم يُكتَب بِها زُبُرُ
يَلحى عَلى ذاكَ أَصحابي فَقُلتُ لَهُم
ذاكُم زَمانٌ وَهَذا بَعدَهُ عُصُرُ
مَن لِنواعِجِ تَنزو في أَزِمَّتِها
أَم لِتَنائي حُمولُ الحَيِّ قَد بَكَروا
كَأَنَّها بِنَقا العَزّافِ طاوِيَةٌ
لَمّا اِنطَوى بَطنُها وَاِخرَوَّطَ السَفَرُ
مارِيَّةٌ لُؤلُؤانُ اللَونِ أَوَّدَها
طَلٌّ وَبَنَّسَ عَنها فَرقَدٌ خَصِرُ
ظَلَّت تُماحِلُ عَنهُ عَسعَساً لِحَماً
يَغشى الضَرّاءَ خَفِيّاً دونَهُ النَظَرُ
تُربي لَهُ وَهوَ مَسرورٌ بِغَفلَتِها
طَوراً وَطَوراً تَسَنّاهُ فَتَعتَكِرُ
في يَومِ طَلٍّ وَأَشباهٍ وَضافِيَةٍ
شَهبا وَثَلجٍ وَقَطرٍ وَقعُهث دِرَرُ
حَتّى تَناهى بِهِ غَيثٌ وَلَجَّ بِها
بَهوٌ تَلاقَت بِهِ الآرامُ وَالبَقَرُ
طافَت وَسافَت قَليلاً حَولَ مَرتَعِهِ
حَتّى اِنقَضى مِن تَوالي إِلفِها الوَطَرُ
فَلَم تَجِد في سَوادِ اللَيلِ رائِحَةً
إِلّا سَماحيقَ مِمّا أَحرَزَ العَفَرُ
ثُمَّ اِرعَوَت في سَوادِ اللَيلِ وَاِدَّكَرَت
وَقَد تَمَزَّعَ صادٍ لَحمُهُ دَفِرُ
ثُمَّ اِستَمَرَّت كَضَوءِ البَرقِ وَاِنفَرَجَت
عَنها الشَقائِقُ مِن بَهنانَ وَالضَفِرُ
تَطايَحَ الطَلُّ عَن أَردافِها صُعُدا
كَما تَطايَحَ عَن ماموسَةَ الشَرَرُ
كَأَنَّما تِلكَ لَمّا أَن دَنَت أُصُلاً
مِن رَحرَحانَ وَفي أَعطافِها زَوَرُ
حَتّى إِذا كَرَبَت وَاللَيلُ يَطلُبُها
أَيدي الرِكابِ مِنَ اللَغباءِ تَنحَدِرُ
حَطَّت وَلَو عَلِمَت عِلمي لَما عَزَفَت
حَتّى تَلَينَ واهٍ كَرُّها بَسَرُ
شَيخٌ شَموسٌ إِذا ما عَزَّ صاحِبُه
شَهمٌ وَاِسمَرُ مَحبوكٌ لَهُ عُذُرُ
كَأَنَّ وَقعَتَهُ لَو ذانَ مِرفَقِها
صَلقُ الصَفا بِأَديمِ وَقعُهُ تِيَرُ
حَنَّت قَلوصي إِلى بابوسِها جَزعاً
فَما حَنينُكَ أَم ما أَنتَ وَالذِكَرُ
إِخالُها سَمِعَت عَزفاً فَتَحسَبُهُ
إِهابَةَ القَسرِ لَيلاً حينَ تَنتَشِرُ
خُبّي فَلَيسَ إِلى عُثمانَ مُرتَجَعٌ
إِلّا العَداءُ وَإِلّا مَكنَحٌ ضَرَرُ
وَاِنجي فَإِنّي إِخالُ الناسَ في نَكَصٍ
وَأَنَّ يَحيى غِياثُ الناسِ وَالعُصُرُ
يا يَحيى يا اِبنَ إِمامِ الناسِ أَهلَكَنا
ضَربُ الجُلودِ وَعُسرُ المالِ وَالحَسَرُ
إِن تَنبُ يا اِبنَ أَبي العاصي بِحاجَتِنا
فَما لِحاجَتِنا وِردٌ وَلا صَدَرُ
ما تَرضَ نَرضَ وَإِن كَلَّفتَنا شَطَطاً
وَما كَرِهتَ فَكُرهٌ عِندَنا قَذَرُ
نَحنُ الَّذينَ إِذا ما شِئتَ أَسمَعَنا
داعٍ فَجِئنا لِأَيِّ الأمرِ نَأتَمِرُ
إِنّي أَعوذُ بِما عاذَ النَبِيُّ بِهِ
وَبِالخَليفَةِ أَن لا تُبَلُ العُذُرُ
مِن مُترَفيكُم وَأَصحابٍ لَنا مَعَهُم
لا يَعدِلونَ وَلا نَأبى فَنَنتَصِرُ
فَإِن تُقِرَّ عَلَينا جَورَ مَظلِمَةٍ
لَم تَبنِ بَيتاً عَلى أَمثالِها مُضَرُ
لا تَنسِ يَومَ أَبي الدَرداءِ مَشهَدَنا
وَقَبلَ ذَلِكَ أَيّامٌ لَنا أُخَرُ
مَن يُمسِ مِن آلِ يَحيى مُغتَبِطاً
في عِصمَةِ الأَمرِ ما لَم يَغلِبِ القَدَرُ
وَرّادَةٌ يَومَ نَعبِ المَوتِ رايَتُهُم
حَتّى يَفيءَ إِلَيها النَصرُ وَالظَفَرُ
مِن أَهلِ بَيتٍ هُمُ لِلَهِ خالِصَةٌ
قَد صَعَدوا بِزِمامِ الأَمرِ وَاِنحَدَروا
كَأَنَّهُ صُبحَ يَسري القَومُ لَيلَهُمُ
ماضٍ مِنَ الهِندُوانِيّاتِ مُنسَدِرُ
يَعلو مَعَدّاً وَيُستَسقى الغَمامُ بِهِ
بَدَّرٌ تَضاءَلَ فيهِ الشَمسُ وَالقَمَرُ
هَل في الثَماني مِنَ التِسعينَ مَظلمَةٌ
وَرَبُّها لِكِتابِ اللَهِ مُستَطِرُ
يَكسونَهُم أَصبَحِيّاتٍ مُحَدرَجَةً
إِنَّ الشُيوخَ إِذا ما أوجِعوا ضَجِروا
حَتّى يَطيبوا لَهُم نَفساً عَلانِيَّةً
عَنِ القِلاصِ الَّتي مِن دونِها مَكَروا
لَسنا بِأَجسادِ عادٍ في طَبائِعِنا
لا نَألَمُ الشَرَّ حَتّى يَألَمَ الحَجَرُ
وَلا نَصارى عَلَينا جِزيَةٌ نُسُكٌ
وَلا يَهودُ طَغاماً دينُهُم هَدَرُ
إِن نَحنُ إِلّا أُناسٌ أَهلُ سائِمَةٍ
ما إِن لَنا دونَها حَرثٌ وَلا غُرَرُ
مَلّوا البِلادَ وَمَلَّتهُم وَأَحرَقَهُم
ظُلمُ السَعادَةِ وَبادَ الماءُ وَالشَجَرُ
إِن لا تُدارِكهُمُ تُصبِح مَنازِلُهُم
قَفراً تَبيضُ عَلى أَرجائِها الحُمرُ
أَدرِك نِساءً وَشيباً لا قَرارَ لَهُم
إِن لَم يَكُن لَكَ فيما قَد لَقَوا غِيَرُ
إِنَّ العِيابَ الَّتي يُخفونَ مَشرَجَةٌ
فيها البَيانُ وَيُلوى دونَكَ الخَبَرُ
فَاِبعَث إِلَيهِم فَحاسِبهُم مَحاسَبَةً
لا تَخَف عَينق عَلى عَينٍ وَلا أَثَرُ
وَلا تَقولَنَّ زَهواً ما تُخَيِّرُني
لَم يَترُكِ الشَيبُ لي زَهواً وَلا العَوَرُ
سائِلهُمُ حَيثُ يُبدي اللَهُ عَورَتَهُم
هَل في صُدورِهِم مِن ظُلمِنا وَحَرُ


Hněvkovský se za Ypsilon bije,
prapor vojů Jotových zved’ Chmela,
Ziegler v řady Jotistů zmar sije –
stále větší šarvátka a mela!


Il popolo era orrore e maraviglia
veggendo quel c'han fatto i paladini.
Era venuta, per veder, la figlia
del re Corbante con que' saracini,
che 'l sol, quando è più lucente, simiglia,
e tutti gli atti suoi paion divini;
ed Ulivier questa donzella guarda,
che non s'accorge ancor che 'l suo cor arda.


Ach, smutku mhou ta dědina
Mé oči stále zakrývá;
Kde má se svítí Maryna,
Tam srdce mé se zabývá.


好是新安与武林
扶晨心似仲昭心
平生知己虽无数
二子聪明最赏音


I


U hradu vzteklosti hrom, až hory se třásly,
Do lidu hřměl; neb outokem hrdina Český
Do hradu proudil, a zástupy v hlubinu srážel.
Hrůza se sypala s hor, křik z doliny bouře
K nebi se pnul, a y skalnaté ohromil muže.
Pro milé zlato a sličnosti vykvetajícý
Bojoval vrah, mdlých ujav se nevinností
Zápolil Křesťan. Nedbaje života svého
Házý v rozbroje vír se s hlukotem Izuf,
Můrán střílí v drtivé nebezpečenství,
Byťby y krev měl za pannu zcediti všecku.
Ladislav svých záhubu v outoku spatřiv
Ohnul se v zad, a y zmatek y ouzkosti rozliv
Do Saracénů štěstí ukoval k bratřím.
Již se y vítězství blesk na křižovníky
Usmívaje, a hrůzami zděšuje Turky
Hrdiny blažiti měl, když z polohu zrada
Hrnula pluky, a zkalila mužnosti slávu.
Praporec Krystův, královu důvěru zradiv
Emanuel co satan Křesťany tiskna
Nebezpečenství syl, by koruny hrdin
Života zbaviv svatyni na věky zrušil,
Vyzvav v ouklady pluk, jak hromovy střely
V outoku nejprudším hnal na křižovníky,
Ztrojiv vzteklosti moc hluk skalami šířil,
Příval se proudoval v zad, lil v hrdiny zmatek,
Zvrátil y řád, y mužnosti udusyl plamen.
Z předu y ze zadu meč jak po nebi bleskot
Křížil se oslepujícý; plukové vítězujícých
Třepili lid jak hromové s plamenem rázným
Vrchole hor, neb věže a stoleté kmeny.
Křesťané mocní zradou hynuli mrzkou.
Darmo se obrové v tísních zpírali zkáze,
Darmo y čtveřili moc své klesavé sýly,
Výšili moudrosti hlas, jak ovoce zralé
Padali v touň s hlav drsnaté skály,
Skládali zbraň, a se házeli v řeku, by nectné
Poroby ušli. Jen hrdina Ladislav, a
Kmetové tratíc sýly a mužnosti jiskru
Mdlobou bez sebe padli, a v porobu shrkli.


Der Goldstrom fließt in Wogen.
Durch seine flimmernde Fläche ist
eine blutige Spur gezogen.


Když patřil jsem v ten kraj, mne nehovorný muž,
jenž zájem cizince v mých očích déle už
byl tiše sledoval, děl, míře prstem tam,
kde tulila se víska k skalním hlubinám:
„Nad tamtu vesnici se skála překlání;
už mnoho zasutých je domů pod strání,
vždy s táním na jaře se řítí hory díl,
až zajde víska, tak i člověk, jenž tu žil.“


Labe, z našich řek největší,
splavné jest a rybnaté;
Vltava se chlubíc ječí,
že má perly bohaté,


Miért ölel ez az üresség
hidegen és hurkot-vetőn?
Miért ez a nagy őszi csend?
Miért e bús hely: temetőm?


Ten stojí dosavad a druhý povalen,
a jiný za ním již se kácí z řady ven –
pár drobných kamínků naň dala čísi ruka –
ten zvětral, onen, žár jak praží na něj, puká.


Sliboval jsem tobě mnichem být,
Chtě co Abelard vždy v lásce žít,
V tužbě, v vzdychání, a v truchlení,
Na tvou sličnost maje myšlení.


سَقى الإِلَهُ سُرَّ مَن رَأى القَطرا
وَالكَرخَ وَالخُمسَ القُرى وَالجَسرا
قَد عَجَموا عودي وَكُنتُ مُرّا
حُرّاً إِذا لَم يَكُ حُرٌّ حُرّا
لا تَأمَنوا مِن بَعدِ حِلمٍ شَرّا
كَم غُصُنٍ أَخضَرَ صارَ جَمرا


Když já v hrmavicy trnu s celým domem,
Ty se potýkáš s bleskem, také hromem,
Sýla tvá tobě, ač tě oheň raní,
Padnouti brání.


Teď vrací se k nám – snad se ukázat,
snad odpočinout doma na chvíli,
než k dalším triumfům se rozjede.


Já zved’ jsem se, vstal,
chvíli jsem poslouchal,
ten zvuk mne k sobě lákal;
k lesnímu vešel jsem za krátko,
malé tam zpívalo děvčátko,
něžný tvor,
má krajanka z moravských hor,
přibránkem být se mi zdálo.


九重城阙壮端门
霁色荣光瑞景分
一望葱葱佳气里
楼台常恐碍行云


Ich liebe sie mit Allgewalt,
Nichts kann die Liebe hemmen!
Das ist wie ein wilder Wasserfall,
Du kannst seine Fluten nicht dämmen!


لقد جاء شيطان من الجن داعيا
الى جنة فيها عذارى وغلمان
فقلت له اغرب انت لست بخادعي
فاني شيطان كما انت شيطان


V roh zadul stříbrný. Viz! v kole šírém
kraj rozvlnil se davů mračných vírem,
bouř postav hrdinských se valí blíže
a nad ten příboj bohatýrstva šerý
pnou korouhví se půlměsíce, kříže,
v něm kmitají se meče, přilby s péry
a brnění – Toť chaos různé zbroje,
směs plemen různotvárná, různohlasá,
jak by sem spěly všechny reků voje,
jež hřměly zpěvem Ariosta, Tassa,
i Karel báje se svým chrabrým lidem
i dav, jenž cválal za mohutným Cidem.
A kovem blýskají ty spousty temné,
tak jakby do ztrhaných mraků burných
svit luny sypal svoje lesky jemné
a stříbřil cípy, třásně mlžin chmurných.


Da reckt sich der Held und es flattert das Fell,
Und in eherner Faust schier blitzet
Die Keule: sie saust auf das feindliche Haupt:
Und das Hirn an den Bäumen verspritzet ...


So ward der Henker ein Edelmann
Und Ahnherr der Schelme von Bergen.
Ein stolzes Geschlecht! es blühte am Rhein.
Jetzt schläft es in steinernen Särgen.


Du wandelst jetzt wohl still und mild
Durch Feld und liebes Tal.
Und ach, mein schnell verrauschend Bild,
Stellt sich dir's nicht einmal?


Der Sprosser Largo tönt in Wechselchören,
Von Busch zu Busch; sie horcht und hemmt den Lauf,
Dringt dann ins Dunkel grünverwachs'ner Föhren
Und blickt tiefatmend auf.


Wo nur den Blick man wendet hin
Wird er mit Lust ergötzet;
Ergötzet wird fast jeder Sinn
Und alles Wunder schätzet.


Il servo impugno havea un augel griphagno
che volar con piacer facea ogni giorno
hora a campagna, hora a un vicino stagno,
dove era sempre da far preda intorno
havea da lato il can fido compagno
cavalcava un roncin, non troppo adorno
ben pensò che Ruggier devea fuggire,
quando lo vide in tal fretta venire


Come viver potrò da te lontano,
gentil mio viso umano
che solo eri cagion de la mia vita?
Or sbigotita a te se aresta in mano:
teco rimansi e l'alma, che n'è gita,
il cor dolente invita
a starsi teco, onde io son fatto insano,
cercando invano e non trovando aita.
Ma se non è partita
pietà da te più come esser si soglia,
ancor gran zoglia al mio ritorno attendo.


So wollen wir mit Freuden nun beginnen
Den ersten Tag der Wochen und besinnen,
Daß GOTT der HERR, der Vater alles Liechts,
Die Welt und uns gemacht aus eitlen nichts.


Herr ! glaube nicht daß ich der Letzte wäre,
Der vor dein Heil sich opfern ließ.
Ich schwere dir bey deiner Macht und Ehre,
Daß ich die Treu zuerst bewieß
Bin ich dir nicht zu diesem Dienst verpflichtet?
Herr ! nennt man mich nicht deinen Knecht?
Du hast mein Herz durch Wohlthun aufgerichtet,
Du schützest mich bey meinem Recht.
Ich war verwäyst, und kaum zu dir gekommen,
So hast du Herr! mich gnädig aufgenommen.


Heil Danzig, er bewahret
Den jungfräulichen Kranz
In deinen goldnen Haaren,
Und Ehre kommt zum Glanz.


虏退边方得暂宁
枣儿红近莫休兵
汉家错信和亲议
不见胡雏与父争


Wenn diese Stirne trüb der Gram umdüstert,
Und unter Thränen nur die Stimme flüstert,
Wer fragt darnach?
Wer fragt darnach, warum dem bleichen Munde
Kein Lächeln mehr entlockt die frohe Stunde,
Nur Seufzer schwach?


Der Elefant von hinten
Weiß auch das Loch zu finden,
Der Kater braucht kein Licht;
Der Bär bohrt seine Frau
Mit Lust wohl in den Rauh,
Warum denn Menschen nicht?


Ich stand als Kaisers Ehrenhold
Voreinst in Friedrich Rothbarts Sold
Und schaute noch die Herrlichkeit
Der goldnen Hohenstaufenzeit.
Herr Du mein Gott! das war ein Leben,
Wenn hoch ihr Schlachtpanier gerauscht
Und wir den kargen Kranz der Reben
Um einen Lorbeer eingetauscht!
Da schien die ganze, weite Welt
Nur aufs Germanenthum gestellt,
Und deutsche That und deutsches Wort
Gebot im Süd und galt im Nord;
Gesühnt war Tribur und Kanossa,
Denn unser Held hiess Barbarossa!
O, wie doch dieses Namens Hauch
Noch immer mir das Herz erfreut,
Als ob ein blühender Rosenstrauch
Mir alle seine Düfte streut!
Wir dienten ihm im Heeresbann
So an die hunderttausend Mann,
Doch hätte Jeder wohl sein Leben
Mit Freuden für ihn hingegeben!
Ich bin so manches liebe Mal
Ins Welschland vor ihm hergeritten,
Wenn über uns ins Alpenthal
Vom Felsgrat die Lawinen glitten.
Der Pfad war eng, von rechts und links
Umzischten uns die welschen Speere,
Doch mitten durch die Feinde gings
Zu seiner und zu unsrer Ehre.
Dann sprengte er wohl siegbewusst
Dicht neben mir auf seinem Rappen,
Ich aber jauchzte auf vor Lust
Und hoch hielt ich das Kaiserwappen.
So kämpften wir uns wacker durch
Und stürmten manche Felsenburg,
Bis endlich wir in welschen Landen
Die köstlichste Belohnung fanden.


Ó noci, paní snů, jež zapomnění sluješ,
mne voď, ať nezbloudím, jda tvými cestami,
a z lemů stínů tvých, kdy slunci ustupuješ,
zas vyjdu v nový den, sám sobě neznámý...


Quivi il buon Guelfo, che 'l novel pensiero
infuso avea ne l'inspirata mente,
incominciando a ragionar primiero
disse a Goffredo: – O principe clemente,
perdono a chieder ne vegn'io, ch'in vero
è perdon di peccato anco recente,
onde potrà parer per aventura
frettolosa dimanda ed immatura;


In der Jugend zum erlusten, in dem Alter zum erlaben
Sind die Weiber; wollen lieber dort als da zu schaffen haben.


مَن كانَ يُشرِكُ في عُلاكَ فَإِنَّني
وَجَّهتُ وَجهي نَحوَهنَّ حَنيفا


Getretner Quark
Wird breit, nicht stark.


Magníficas, las piernas perezosas
invitan al amor violento y plácido,
a quemarse en el fuego dulce y ácido
en que se justifican tantas cosas.
El cabello, negrísimo, dejado
a su albedrío, acaricia las lomas
de los hombros de línea delicada.
Pero no te esclavizan a su lado
sus muslos, su cabello o sus palomas,
sino la languidez de su mirada.


Zerfallen am Gewände
Ist längst der Stiege Rund,
Kaum liegt noch vom Gelände
Ein morsches Brett am Grund,
Und wenn die Balken knarren,
Im Sturm die Fahne kreist,
Dann gleitet an den Sparren
Nicht mehr des Ahnen Geist;


A teprve, když slunce v západ kleslo,
a úmrak vrhal na vše černý stín,
pak Lubor bral se ve svůj skromný domov,
ne aby ve sny kles’, leč dál by bděl,
by ony dojmy, které prach skyt’ denní,
v posvátné písně zaměnilo noční snění...


 Ma se s'accomoda
fra noi la lite,
che possa metterti
fra le partite,


To znělo, jak bouř vítězná když letí:
Jsme, žijem, budem žíti dál a dál,
nechť zhouby jsme a vteřiny jen děti,
nám posud v srdcích oheň nedoplál,
ten oheň Dobra, Krásy, Velikosti,
ten oheň Pravdy, Mojžíšův jenž keř,
ten oheň Lásky, již zem, nebe hostí,
jenž stále volá: Bojuj, chtěj a věř!
Jen těmi silné lidské pokolení
Nic odvěké na starou báji změní,
neb Velkost kde a Dobro, Krása svítí
a s Láskou Pravda, tam jest věčné žití!


Azon pénteken csak negyedmagával
Ő bészalada nagy szerencsájával,
Az hősek lőnek oly nagy vigaságval,
Losonczi bisztat mindent bátorságval.


Nicht Zinn und Kupfer, nach gemeiner Weise,
Nein, Wortgepräng' und Reim, mühsam in eins verschmelzt,
Bis sich die zähe Mass' in Strophen weiter wälzt:
Das ist im Glockenlied die edle Glockenspeise.


Szeretője-e vajon a testnek a lélek?
S mint szeretőkhöz illik, együtt enyésznek?
Vagy a lélek a testnek csak barátja?
S ugy tesz, mint rendesen a barát:
Elhordja magát,
Midőn amazt pusztulni látja?


巫山枕障画高丘
白帝城边树色秋
朝云夜入无行处
巴水横天更不流


Vous aviez un noir mantelet,
Une pèlerine, il me semble,
Vous étiez belle, et… s’il vous plaît,
Comment nous trouvions-nous ensemble ?


¡Oh, qué montón de cosas le diría,
cuáles y cuántas, sin temer castigo
de fortuna, de amor, de tiempo y muerte!


Partod füzéről a zengő madár,
Mely a szabad légben dalolva jár:


Wer fühlt sich Blume,
Wer fühlt sich Fackel,
Duftet und glüht
In Garten und Welt?
O meine unverwelkte Seele,
Wes ist die Kraft,
Die dich hebt und hält?


Febre, hemoptise, dispnéia e suores noturno
A vida inteira que podia ter sido e que não fo
Tosse, tosse, toss


Hoc lumen coeli patuit, sunt omnia nutu
Huius facta dei, qui fera regna quatit.


La caña descansó el temor al día
en que tu lanza aseguró campañas
que ardor disimulado prometía;


Como robusto roble centenario
que al rayo y a la ráfaga se enfrenta,
te yergues en el hórrido escenario
donde crepita la mundial tormenta.
Yo tu pujanza olímpica celebro;
para alabarte anulo la distancia:
traigo toda la Francia a mi cerebro
y en él te alojo a ti... ¡que eres la Francia!
Ella que hoy en tu espíritu respira
y en el ramal de tus arterias late
como en las cuerdas de animada lira,
de tu tesón espera su rescate.
¡Quien admira la Francia a ti te admira
porque toda la Francia en ti combate!


Lieblich diese Sonne lacht,
Und der Tag wird heiter!
Doch wer nächtlich einsam wacht,
Kennt noch etwas weiter!


深红浅紫碎罗装
竹树阴中独自芳
已伴白莲羞远供
款陪黄菊荐陶觞


Sie packten flugs mit wildem Schnauben
Und scharfem Zahn –
Die Ratzen? – Nein, des Junkers Tauben
Und Schinken an.


Čechové naříkají, že hyne mateřský jazyk.
Marný to křik! – Vždyť slavní a velicí Čechové žijí.
Který by slavný pán směl říci: že neumí česky?
Vždyť by se český mu chleb i v žaludku zprotivil zrádně.


So when fierce Rains wash down the lessen'd Hills,
And redden'd Floods increase the swelling Rills;
The swift united Streams haste to the Plain,
And swampy Meads the gathering Waters drain:
Each neighb'ring Hill, and ev'ry rising Mound
Barrens itself t'enrich the lower Ground.
No Moisture can suffice th'insatiate Weeds,
Cresses, and filmy Rush, and flaggy Reeds.
Sunk in their Slime the marshy Vales below
Scorn those, to whom their Herbs such Rankness owe;
Their subject State they confident deny,
And lowest Fens will call themselves the High;
Cease, ye unthinking Hills, and strive no more
To swell th'ungrateful Bogs with a too lavish Store.


Ty jsi vteřina, která toužíš
nalézti v sobě duši staletou.
Pupava však je jméno tvoje,
proto mnohé dokonáš z toho,
jiní co dovedou načíti pouze.


一坞白云茅数间
归与钓水采于山
寄声灵彻休相笑
未必僧闲似我闲


أَسامِرِيُّ ضُحكَةَ كُلِّ راءِ
فَطِنتَ وَأَنتَ أَغبى الأَغبِياءِ
صَغُرتَ عَنِ المَديحِ فَقُلتَ أُهجى
كَأَنَّكَ ماصَغُرتَ عَنِ الهِجاءِ
وَما فَكَّرتُ قَبلَكَ في مُحالٍ
وَلا جَرَّبتُ سَيفي في هَباءِ


أغْضَبْتَني وغصبْتَ ديواني الذي
أنفقْتُ فيه شبيبتي وزماني
لو كنتَ يوماً بالمودَّةِ عاملاً
ما كنتَ تُغْضِبُ صاحبَ الديوانِ


Winde hauchen hier so leise,
Rätselstimmen tiefer Trauer;
Hier und dort die Blumenwaise
Zittert still im Abendschauer.


By what immediate Cause They are inclin'd,
In many Acts, 'tis hard, I own, to find.
I see in others, or I think I see,
That strict their Principles, and our's agree.
Evil like Us they shun, and covet Good;
Abhor the Poison, and receive the Food.
Like Us they love or hate: like Us they know,
To joy the Friend, or grapple with the Foe.
With seeming Thought their Action they intend,
And use the Means proportion'd to the End.
Then vainly the Philosopher avers,
That Reason guides our Deed, and Instinct their's.
How can We justly diff'rent Causes frame,
When the Effects entirely are the same?
Instinct and Reason how can we divide?
'Tis the Fool's Ign'rance, and the Pedant's Pride.


La prima que canta y el bordón que llora...
Y el tiempo callado se va hora tras hora.
Cantares...
Son dejos fatales de la raza mora.
No importa la vida, que ya está perdida.
Y, después de todo, ¿qué es eso, la vida?...
Cantares...
Cantando la pena, la pena se olvida.
Madre, pena, suerte; pena, madre, muerte;
ojos negros, negros, y negra la suerte.
Cantares...
En ellos, el alma del alma se vierte.
Cantares. Cantares de la patria mía...
Cantares son sólo los de Andalucía.
Cantares...
No tiene más notas la guitarra mía.


„Nechte si to svoje nebe,
raděj v peklo, nežli s ním
tam se setkat, se zlosynem
nevěrným a prokletým!“


NECHME jiné žít,
my musíme jít:
jedni musí spáti,
druzí dál se bít.


Mým jezdcům oře opatruj
a podstýlej a ciď
a bystřinou je napájej
a různou neřest kliď!


So stark, so frei, so tüchtig,
So kindlich, freudig, fromm,
So mutig und so züchtig,
Mein Stolberg war im Himmel recht willkomm.


Und es nimmt der Greis das Wort:
»Wer zu klagen hat, der klage!
Wem der Herr ein Leid gethan,
Wen ein Vogt gekränkt, er sage!
Was wir schuldig sind zu leisten,
Geben wir dem Abte gern,
Unrecht mögen wir nicht dulden,
Nicht vom Diener, noch vom Herrn!«


Fern, wie das Meer ein Hirt in Ennas Thal,
Hört' ich die Flut der Zeitgeschichte tosen;
Nur edler Freiheitshelden Rasenmal
Krönt' ich mit Eichenlaub und Silberrosen:


层岩重倚尚斜阳
山下风烟一漫苍
恨煞爱山王老子
不来同宿赞公房


Myslil jsem, že ukáže mi
v světle roje bílých můr,
ale můry nepřilétly,
netopýrů pln byl dvůr.


So steh' und wachse denn/ du grosser Danckelmann!
Der himmel öffne dir die schaalen seiner güte/
Und trenne/ wie der blitz/ was dein gesetzt gemüthe/
So/ wie der erden dunst die lufft/ benebeln kan.
Er lasse dieses haus dem myrrhen-baume gleichen/
Dem wunde/ schnitt und sturm bloß neuen safft erweckt;
Und wo der ahnen ziel/ gleich wie in königreichen/
Auff sieben hundert jahr nur seinen lauff erstreckt;
So wünsch ich dennoch/ daß nach sieben hundert jahren
Erst möge frische krafft in deinen stamm-baum fahren.


Schon frühe mußte sie den Gatten
In seiner Väter Gruft bestatten;
Die Kunde ward ihr dann gebracht,
Daß er, den sie geliebt vor allen,
Ihr Sohn, ihr Lentulus, gefallen
In Cannäs mörderischer Schlacht.


Da standen wir auf den Hügeln, und
Romantisch ward mir zumute –
Politische Freunde müssen dies
Gefälligst mir halten zugute.


Weint, ihr seine HirtenKnaben,
Er hat euch, ihr ihn geliebt.
Euer Trost ligt dort begraben.
Freylich, ihr seyd schon betrübt.
Labet doch der Mutter Hertze,
Das zerbrechen wil vor Schmertze.
Ach, ach, aller Hirten Zier,
Jesus, ist nun nicht mehr hier.


Ba hůř ještě, chtí nás Boha zbaviť;
Ďábli věří a se v hrůze třesou,
Ti však k peklu nevěru nám nesou.


Zda doletět lze lidstvu štěstí zřídla?
Vždy záhad věčitých mu brání mrak
a skály předsudků mu tíží křídla.


Hloub v oko tvé... Ó jeho na výsluní
mé srdce bují novou, vzácnou vůní,
jak poupě z jara trhá vazby těsné,
by rozkvětlo, než v náruč tobě klesne!


Ich grüße dich, du Land der eisgen Steppen,
Mit deinen Völkern rauh und starr und roh,
Wo sie die Unschuld zum Polarkreis schleppen,
Wo noch Gewalt des Übermaßes froh.


Mein Heimat ist dort droben,
Da aller Engel Schar
Den großen Herrscher loben,
Der alles ganz und gar
In seinen Händen träget
Und für und für erhält,
Auch alles hebt und leget,
Nach dems ihm wohl gefällt.


Auf Berges Ferne ballt sich auf
Ein Alpenheer, beeist zuhauf,
Und oben drüber flüchtig schweifen
Gefiedert weiße, luftige Streifen;
Doch unten senkt sich grau und grauer
Aus Wolkenschicht ein Regenschauer.


Wenn, vom Verhängnis losgerissen,
Der Hoffnung letzte Trümmer stürzt,
Sollt ihr den Kelch zu kosten wissen,
Der jedes Erdenweh verkürzt.
Das Recht, verbannt, verschmäht, erwürget,
Erlegen im gerechten Streit,
Fleht um Vergeltung und verbürget
Den Geistern die Unsterblichkeit!


جلوسنا ما بين أيديكم
منصب إعزازٍ وإمكان
والعزل في العام له روعة
فكيف في اليوم وفي الثاني


Diß ſind irꝛdiſche Gedancken/
Die auff keinen Grund gebaut/
Hoffnung/ ſo gar leicht kan wancken
Die man offt verlaſſen ſchaut.
Aber wenn ſie auß ber Wiegen
GOtt in ſeine Armen nimmt/
Welch ein ſeeliges Vergnuͤgen
Jſt den Eltern da beſtimmt!


Ist es dan der götter will,
jemehr mir zu widerstreben:
reiß aus mein herz, ich halt still,
reiß aus, bleib ohn lieb, ohn leben!


sebeplerde ayeti ile


Und könnt ihr ja das Schöne nicht ertragen,
So führt den Krieg mit offner Kraft und Tat!
Sonst ward der Schwärmer doch ans Kreuz geschlagen,
Jetzt mordet ihn der sanfte kluge Rat;
Wie manchen habt ihr herrlich zubereitet
Fürs Reich der Not! wie oft auf euern Sand
Den hoffnungsfrohen Steuermann verleitet
Auf kühner Fahrt ins warme Morgenland!


Traure nicht um den gebeugten
Vater, dem vor morgen graut;
denn die Trübsal ist die Braut
aller nicht vom Geist Gezeugten.
Jonathan, du sahst ihn sitzen,
den Berater deiner Reife,
nackt und schamlos, und das steife
Haupt umstarrt von Lanzenspitzen.


Vy jste jednou stály
V tétéž zemi slavské,
V zemi slavské, v říši
Velikomoravské.


Došla šťastně; dobří lidé
plný klín jí toho snesli –
o jak domů cestou nazpět
vesele ji nohy nesly!


Der Morgen naht in tiefer Stille,
Sie schläft erschöpft im weichen Flaum,
Noch drang nicht durch die Ladenrille
Das Frührot in den heiligen Raum.
Die Ampel gießt in Dämmermilde
Ein Zartlicht ihr um Brust und Arm,
Und auf das himmlische Gebilde
Sah lächelnd ich und liebewarm.


A drzý smích se hlučně ozval lesem,
zatím co Eva naslouchala s děsem,
jak hovořil hlas druhý, jenž jí nebyl znám:
„To víte, kolego? Toť přece psal jsem vám,
jak od Opery první tanečnice
z hraběte ssaje retem pijavice,
a hrabě Karel miluje ji jako dítě
a sleduje jak otrok nožek její stopy –
nu ovšem, pokud v dluzích sám se neutopí!
Ó, svůdna je ve vlašské krásy rozkvětu!
já nedávno jí viděl v novém baletu,
v němž tanec závitkový v světel odlesku
tak božsky tančila, že bouře potlesku
ji vítala na sceně otevřené,
kam pršely jen květy drahocenné.
Dlel hrabě Karel v loži, zsinalý,
jsa žárliv na applausu přívaly,
jež hnaly se jak bouře vášně hřmící
k té ženě krásné, tělem vítězící. –
My víme však, jak končívá to drama:
Ta lidská Venuše, ta božská žena,
jej vyssaje a potom unavena,
po změně toužíc, odletí mu sama
v jiného muže náruč dávno rozpjatou...
A hraběti los smutný bude odplatou,
až zví, že obdařen byl směšnou úlohou:
že ve frašce hrál s citem roli ubohou:
kdes v hotelu si hlavu šílenou
prožene kulí dobře mířenou.
A svůdná kráska? – Bude dále plnit dům,
smrť hraběte si přičte ke svým triumfům!“


Wem haben wir im Tragischen zu weichen?
Wo sind, die unter all den fremden Gästen
An unsre Kleist, Grillparzer, Hebbel reichen?


Gedacht' ich dein, erglänzte
Der Fluten düstres Blau,
Und Blumengrün umkränzte
Der Klippen ödes Grau;
In jeder Woge malte
Sich deine Lichtgestalt;
Dein süsser Name stralte
Vom Sternenchor umwallt.


Bald streifen sie nun mit dem Flügelschlag
Des Mittelmeers blauende Wellen
Und schwingen sich auf mit dem leuchtenden Tag
In die Aetherhöhen, die hellen;
Du aber, Verwaiste, in einsamem Weh
Sinkst sterbend dahin auf die Felder voll Schnee!


Vnser zeit ist Sibenzig Jar,
wanns hoch komt sind es Achzig gar,
Vnd wans köstlich ist gwesen hie,
so ists arbeit, sorg, angst vnd muh.


Ed io, cui il contentarli e negar grava,
gli meno in cima de' più alti colli,
e mostro lor, benché lontan, quel loco.


حاشا لنارِ هواكَ أَنْ تُطْفا
ولِسِرِّ وَجْدِي فيكَ أَنْ يَخْفَى
غادَرْتَ إِلْفَكَ بالضَّنى أَلِفاً
فَرْداً وكُنْتَ لأُنْسِهِ إِلْفا
حرفا وصالٍ فُصِّلا بِنَوىً
كَانَا بخَطِّ يدِ الهوى حَرْفا
فَغَدَوْتَ فِي طوعِ الوُشاةِ بنا
صِنْفاً سوايَ وكنتَ لي نِصْفا
ورأَيْتُ صَبْرِي كَيْفَ يَغْدِرُ بِي
وَوَجَدْتُ منكَ مدامِعِي أَوْفى
أَلِذَوْبِ مَا فِي فِيكَ من بَرَدٍ
أَحْرَمْتَني من ريقِكَ الرَّشْفا
وَلِعَطْفِ صُدْغَيْكَ اللذَيْنِ بِهَا
أَعْدَمْتَنِي من نَيْلِكَ العَطْفَا
وبما كَسَتْكَ الشمسُ جَلْوَتَها
قَصَّرْتُ عنكَ الوَهْمَ والطَّرْفا
وأَرى ابْنَ يَحْيى فَوْقَ منزِلِها
قَدْراً وفوقَ ضيائِها ضِعفا
والأَرْضُ من ذِكْراهُ قَدْ مُلِئَتْ
عَرْفاً ومن إِفضالِهِ عُرْفا
ومعالِمُ الإِسلامَ مَا بَرِحَتْ
تَلْقى بزَحْفِ جُنودِهِ زَحْفَا


Ach geht doch oft, ihr Schönen,
An hellen Frülingstagen,
Ins Feld und ins Gebüsche!
Welch irdisches Vergnügen
Wird euren Geist ermuntern!
Welch Labsal, welche Wonne,
Wird euer Herz erfrischen!
Wie Brokks, auf seinen Fluren,
Den Reitz der Freude spüret,
So werdet ihr ihn spüren.
Ihr werdet Blumen sehen,
Und sie mit Seide stikken,
Wenn ihr zurükke kehret,
So, wie sie Brokkes malet,
Wenn er zurükke kehret.
Ihr werdet, voll Vergnügen,
Den Spieltisch wieder suchen,
Wenn ihr zurükke kehret.
Ihr werdet Männer reitzen,
Ihr werdet Freunde lokken,
Euch in den Busch zu führen.
Ihr werdet Caffe trinken,
Und noch die Lust empfinden,
Die ihr im Busch empfunden;
Ihr werdet treuen Schwestern,
Ihr werdet Dienerinnen
Viel Schönes von den Auen,
Und von den Wäldern sagen;
Ihr sollt mit Lust erzählen,
Was euer Blikk gesehen.
Erwählt mich nur zum Führer
Und seht, was ich einst sahe,
Am schönsten Frülingstage!
Ein heller Regenbogen,
Stand um den halben Himmel,
In treuflend schwarzen Wolken.
Er stand, mit tausend Farben,
Der Sonne gegenüber.
Die Sonne, frei von Wolken,
Umgab, mit goldnen Strahlen,
Den halben blauen Abgrund.
Es glänzt um tausend Blumen,
Ein silberweisser Schimmer;
Es hiengen, um die Rosen,
Die hellsten Wassertropfen,
Wie, um den Hals der Braunen,
Die hellsten Perlen hangen.
Ein schlauer starker Zefir
Bewegte, wo er schwärmte,
Die Gipfel hoher Tannen
Die Wies und Thal umgrenzten,
Und wenn er sie bewegte,
So sah man, auf den Gipfeln,
Wie Licht und Schatten wechselt.
Am niedrigen Gesträuche
Bewegte sich der Schatten,
Wenn die geschlanken Zweige,
Durch Zefirs Hauch belebet,
Sanft an einander schlugen.
Hierdurch entstand, im Busche,
Das lieblichste Geräusche,
Zu welchem sich das Murmeln
Der kleinen nahen Bäche,
Und tausend helle Kehlen
Der kleinen Vögel mischten.
Es lokkten Nachtigallen,
Es sangen Staar und Amseln
Es schlugen Wachtelhäne.
Indem ich ihre Lieder
Mit stillem Lobe hörte:
Sprang, aus dem dikken Busche,
Ein stolzer Hirsch ins Wasser;
Und plötzlich blieb er stehen,
Und schien sich zu besinnen,
Und langsam ging er weiter,
Und, mitten auf der Wiese,
Besah er sich im Wasser.
Er wies, mit steifem Kopfe,
Sein prächtiges Geweihe.
Als sich der Corsen König,
In seiner Krone zeigte,
Ließ er nicht halb so prächtig.
Er putzte mit der Zunge
An Beinen ohne Waden,
Und stand auf dreien Beinen,
Gleich als sich seinen Augen
Die schönste Hirschkuh zeigte.
Schnell trat er auf vier Beine,
Und ging im hohen Grase,
Stolz, wie ein Fürst der Thiere,
Gerade nach der Schönen.
Sie sahe den Geliebten,
Sie ging ihm selbst entgegen.


– v kožichu každý dobře pozavinut –
svět by chtěl převzít na několik minut
a všecko na něm zřídit, spořádat
a pak jej pánubohu zpátky dát:
Má každý jistý strategický plán,
jenž kdyby tak a tak byl vykonán,
dojista pokořil by nepřítele
a zdlouhavý ten zápas skončil skvěle,
jímž na pevnině tak i na moři
svět evropejský spolu hovoří.


Juž se mořské nitro mocně zdouvá,
v před se koráb kloní, na zad couvá,
u stožáru rackové se chvějí,
ale křídly ani nezavějí;
vesmír připraven je k živlů vzpouře –
teskno, strašno zlekanému ptáku!
Tuče vyrůstají z mlžných mraků,
černá mračna ze strojného kouře...
Bude bouře!


Отделкой золотой блистает мой кинжал;
Клинок надежный, без порока;
Булат его хранит таинственный закал –
Наследье бранного востокНаезднику в горах служил он много лет,
Не зная платы за услугу;
Не по одной груди провел он страшный след
И не одну прорвал кольчугЗабавы он делил послушнее раба,
Звенел в ответ речам обидныВ те дни была б ему богатая резьба
Нарядом чуждым и постыдныОн взят за Тереком отважным казаком
На хладном трупе господина,
И долго он лежал заброшенный потом
В походной лавке армянинТеперь родных ножон, избитых на войне,
Лишен героя спутник бедный;
Игрушкой золотой он блещет на стене –
Увы, бесславный и безвредный!
Никто привычною, заботливой рукой
Его не чистит, не ласкает,
И надписи его, молясь перед зарей,
Никто с усердьем не читает…
* * *
В наш век изнеженный не так ли ты, поэт,
Свое утратил назначенье,
На злато променяв ту власть, которой свет
Внимал в немом благоговенье?
Бывало, мерный звук твоих могучих слов
Воспламенял бойца для битвы;
Он нужен был толпе, как чаша для пиров,
Как фимиам в часы молитвТвой стих, как божий дух, носился над толпой;
И, отзыв мыслей благородных,
Звучал, как колокол на башне вечевой,
Во дни торжеств и бед народныНо скучен нам простой и гордый твой язык, –
Нас тешат блестки и обманы;
Как ветхая краса, наш ветхий мир привык
Морщины прятать под румяны…
Проснешься ль ты опять, осмеянный пророк?
Иль никогда на голос мщенья
Из золотых ножон не вырвешь свой клинок,
Покрытый ржавчиной презренья?


问奇十载系相思
白露怀人又此时
陶令有情君有笔
共分秋色在东篱


Kam letíš? ptá se větru skála.
– Chyť náhodu, by k slovu stála. –


两边红绿路深深
叠怪堆奇出翠岑
莫道非真窥得破
能侵天巧似无心


Antes que me adorne a fronte
Barrete felpudo e denso,
E ao sol no alpendre do Monte,
Esfregando o crespo lenço.
Casos do meu tempo conte:


Töt in dir all eitele Verlangen
Und was sonsten dich noch hält gefangen.
Halt dein Herz und deine Kräft und Sinnen
Ledig und mit wahrer Andacht innen.


Die Schifflein ruhn, und schimmernd ausgebreitet
Erfreut das Auge der Gewebe Schwall;
Der Hammer schweigt, doch mit dem Lichte streitet
In tausend Formen das Metall.
Aus tausend Stoffen hat Gestalt gewonnen,
Was Not und Lust der Welt ersonnen;
Mit heil'gem Ernst, mit heiterm Tand
Umdrängt uns das Gebild der Hand.
Es will sich zeigen Wehr und Lehre
Und er, der mit der Scholle ringt,
Der Mann im Kampf um Brot und Ehre
Des Feldes Frucht zum Feste bringt.


Que dans ce crépuscule où s’enlise l’effroi
Quelqu’une vienne enfin pour me sauver… À moi !…


Von den Fürsten hast du dich mißhandeln lassen,
Von den Königen hast du dich verachten lassen,
Und die falschen Propheten
Haben nun die geschwollene Phrase über dich geworfen,
Um deinen Aufschrei zu ersticken.


Lágrimas de soldados han deshecho
en mí las resistencias de diamante;
yo cierro al que el ocaso y el levante
a su victoria dio círculo estrecho.


Mais tandis qu’étalant leur parure étrangère,
Ces hôtes différents semblent briguer mon choix,
Mon odorat charmé m’appelle sous ces toits
Où, de même exilés et ravis à leur terre,
D’étrangers végétaux habitent sous le verre.
Entourez d’un air doux ces frêles nourrissons.
Mais vainqueur des climats, respectez les saisons ;
Ne forcez point d’éclore, au sein de la froidure,
Des biens qu’à d’autres temps destinait la nature.
Laissez aux lieux flétris par des hivers constants
Ces fruits d’un faux été, ces fleurs d’un faux printemps ;
Et lorsque le soleil va mûrir vos richesses,
Sans forcer ses présents, attendez ses largesses.


Schaut sein Antlitz voller Wunden,
Voller Beulen, voller Schrunden!
Schauet, wie die Locken hangen
Ohne Zierat, ohne Prangen,
Mit Kot vermenget und mit Blut!


A vleče se krok za krokem až k hrobu.
Formální slova odříkává kněz.
Vrah mrtvý vrahem nebyl dlouhou dobu.
Tím naučil se v životě prý kdes.


Era pujante o chefe dos Timbiras,
Sem conto seus guerreiros, três as tabas,
Opimas, — uma e uma derramadas
Em giro, como dança dos guerreiros.
Quem não folgara de as achar nas matas!
Três flores em três hastes diferentes
Num mesmo tronco, — três irmãs formosas
Por um laço de amor ali prendidas
No ermo; mas vivendo aventuradas?
Deu-lhes assento o herói entre dois montes,
Em chã copada de frondosos bosques.
Ali o cajazeiro as perfumava,,
O cajueiro, na estação das flores,
De vivo sangue marchetava as folhas?
As mangas, curvas à feição de um arco,
Beijavam-lhes o teto; a sapucaia
Lambia a terra, — em graciosos laços
Doces maracujás de espessas ramas
Sorriam-se pendentes; o pau-d’arco
Fabricava um dossel de cróceas flores,
E as parasitas de matiz brilhante
A úsnea das palmeiras estrelavam!


خَلَعتَ عَنِ الروحِ ثَوبَ المَدَر
فَخَفَّ العَذابُ وَطابَ السَفَر
وَأَقبَلتَ فَالقَمَرُ المُستَهامُ
أَخوكَ يُناجيكَ خَلفَ الشَجَر
وَهذي بِلادُكَ مَهدُ الزَمانِ
يَهُزُّ بِها الشَوقُ حَتّى الحَجَر
وَهذا النَسيمُ كَما كانَ أَمسِ
وَهذي الجِبالُ وَهذا الحَوَر
وَهذي الكُهوفُ بِصُلبِ الصُخورِ
جَلالُ القُرونِ عَلَيها اِنتَشَر
وَهذي عَذاراكَ يا اِبنَ الرَبيعِ
تُناديكَ مِن شَرَفاتِ القَمَر
وَصِنّينُ ما زالَ جارَ السَماءِ
وَما زالَتِ الهَضَباتُ الأُخَر
وَإِن تَكُ تُبصِرُ في سَفحِها
سَواعِدَ دَقَّت وَخُلقاً ضَمَر
فَروحُ بِلادِكَ لَمّا يَزَل
وَإِن راغَ مِنهُ صِباغُ الطُرَر
تَبَدَّلَ مِنهُ الإِطارَ الهَزيلُ
وَهَل يَتَبَدَّلُ إِلّا الخَبَر
حَكيمَ الزَمانِ وَقيثارَهُ
وَمَهدَ الهَوى وَالحَنانِ الأَبَر
هُنا الحورُ فَاِرقُد قَريراً فَما
أَحَبَّ وَأَقدَسَ هذا المَقَر
هُنا الأَنبِياءُ الأُلى قَبَّلوكَ
فَنَبَّأتَ بِالأَدَبِ المُبتَكَر
هُنا طَهُرَ الشِعرُ في شَفَتَيكَ
بِنارِ الأُلوهَةِ يا اِبنَ البَشَر
سَمِعتُ عَروسَكَ مُنذُ لَيالٍ
تُنَبّىءُ بِالحَدَثِ المُنتَظَر
وَفي يَدِها خَشَباتُ رَبابٍ
تَشَظّى عَلَيهِ الأَسى فَاِنكَسَر
وَأَبصَرتُ وَجهَكَ هذا الصَباحَ
يَطفو عَلَيهِ صَباحٌ أَغَرّ
فَيَغمُرُهُ بِبَخورِ الحَنانِ
وَيَسمَحُهُ بِزُيوتِ الكِبَر
وَيَعقُدُ في شَفَراتِ جُفونِكَ
ذَرّاتِ نورٍ كَرُؤيا ظَهَر
كَأَنَّ عَرائِسَكَ الخالِداتِ
وَقَد كُسِيَت مِن رُؤاكَ الحِبَر
أَتَتكَ تُوَدِّعُ هذا الجَمالَ
فَذابَت عَلى وَجهِكَ المُحتَضَر
عَروسُكَ عَذراءُ مِن عَبقَرٍ
أَتَتكَ مُصَبَّغَةً بِالخَفَر
تُذيبُ عَلَيكَ رُؤى الأَنبِياءِ
مُعَرَّفَةً بِرُموزِ السُوَر
مِنَ السِحرِ في مُقلَتَيها رَشاشٌ
وَلِلحُبِّ في شَفَتَيها ثَمَر
فَدَغدَعتَها في خُدورِ الرَبيعِ
وَعانَقتَها في خُدودِ الزَهَر
غَزَلتَ لَها حُوَّةً في الجُفونِ
تُخَدِّرُها عِفَّةٌ في النَظَر
وَغَمَّستَ ريشَةَ وَحيِكَ في
شَفَتَيها وَلَوَّنتَ تِلكَ الصُوَر
مَشاهِدُ أَدمَيتَ قلبَكَ فيها
وَما زِلت تُدميهِ حَتّى اِنفَجَر
تَبارَكَ قَلبٌ تُفيضُ رُسومُكَ
مِنهُ عَلى كُلِ لَوحٍ أَثَر
وَجِئتَ الوَرى بِأَناشيدِ حُبٍّ
نَقِيٍّ كَوَجهِكَ أَو كَالسَحَر
أَناشيدَ ما صَعِدَت قَبلَ عَهدِكَ
مِن حَلقِ إِنسٍ وَلا مِن وَتَر
أَناشيدَ كانَت عَلى شَفَتَيكَ
رِضاعَ الهَوى مُنذُ كانَ الصِغَر
حَلَمتَ بِأَنغامِها في الصِبى
وَعَلَّمتَ أَوضاعَها في الكِبَر


Höre mein Dorindgen, höre
Wie der stumme Redner schreyt,
Und ertheile mir die Ehre
Deiner Vnvergessenheit,
Du verstehst es wohl, mein Liecht,
Denn ein jedes Blätgen spricht,
Vergiß mein nicht.


Bey Bildern nieder knien, das gelte, wo es gilt,
So gilt es da und dort doch für ein Frauen-Bild.


Wer diesen Heiligen nun benützt,
Daß er besonders ihn beschützt,
Der läßt um sich die Welt sich drehen,
Weil alle nach dem Heiligen sehen,
Der als ein magisch Transparent
Vor seinem Schutzbefohlnen brennt.
Vom Hausknecht an bis zu den Spitzen
Fängt's an vor Hochachtung zu spritzen,
Man glotzt geblendet auf das Licht
Und sieht den – Talg vor Nimbus nicht.


Ich aber weine scharf bey seiner Sterbens-Noth,
Siehst du mirs denn nicht an? die Augen werden roth;
Die Wangen aber blaß: Der Mund kan auch vor Klagen,
Und Jammer fast kein Wort nach seinen Willen sagen.
Hochwerthe Freundin Braut! Du läßt es doch geschehn,
Daß ich im Trauer-Kleid mit darf zu Grabe gehn?
Ich werde nach Gebrauch in Boy und Flor erscheinen,
Und meiner Augenpaar wird tausend Thränen weinen.
Dein Kranz, der liebe Kranz, dein schönster Schmuck verdient,
Daß durch ein Leichgepräng sein Angedenken grünt.
Ich werde mich bemühn, das Todten-Lied zu singen,
So bald man selbigen wird zu dem Grabe bringen.
Es wird mir dieß doch nicht von Deinem Schatz verneint.
Wer meine Freundin liebt , der ist ja auch mein Freund,
Drum wird er mir den Dienst zu thun doch nicht vermehren
Ich lausche nur, ich will euch aber nicht verstöhren
In dem Gespräch, das ihr von diesem Kranze führt,
Und wie Dir sein Verlust dein Herze wenig rührt.
Mich dünkt, Du hast dich gar nach dem Verlust gesehnet,
Dein angenehmer Dieb hat dich bereits verwehnet,
Da Er Dir den Begriff vom Lieben beygebracht,
Und Dir durch manchen Kuß den Appetit gemacht,
Das kräftge Mannes-Fleisch nachdrücklicher zu kosten?
Ja, dieserhalben muß dein Kranz nunmehr verrosten.


Tak si mysl tvoje lichotí,
An ti lůza slávu rachotí,
A zvuk mocně k prázným hlavám šumí.


Tretet her, ihr Gottes-lieben,
Die ihr auch, wie ich, aus holtz
Durch die liebe seyd getrieben:
Werdt am creutz in liebe stoltz!
Denn es ist kein schlechtes gut,
Lieben das, was wehe thut.


Kvapně na útěk se daly,
ale přece s sebou vzaly
pro potřeby, pro příhody:
kartáč, mýdlo, džbánek vody.
Babizna když vrátila se,
hnedle zase
na cestu se dala,
za dětmi se hnala,
letěla, jak vítr letí,
brzy byla blízko dětí.
Ubožákům úzko bylo! –
Děvče kartáč odhodilo.
Hned les hustý povstal z něho;
k promýtění jeho
třeba času mnoho,
ale baba dovedla i toho,
napínala všechny síly,
aby jen jich dohonila,
letěla, jak vítr letí,
brzo byla v patách dětí.


Променявши на стремя —
Поминайте коня ворона!
Невозвратна как время,
Но возвратна как вы, времена
Года, с первым из встречных
Предающая дело родни,
Равнодушна как вечность,
Но пристрастна как первые дни
Весен… собственным пеньем
Опьяняясь как ночь — соловьем,
Невозвратна как племя
Вымирающее (о нем
Гейне пел, — брак мой тайный:
Слаще гостя и ближе, чем брат…)
Невозвратна как Рейна
Сновиденный убиственный клаЧиста-злата — нержавый,
Чиста-серебра — Вагнер? — нырни!
Невозвратна как слава
Наша русская…
19 февраля


Myslím spíše, jestli jíst jim nedá;
s prázdnou útrobou se dobře hledá.


Der Berg Vesuv auch, wenn ihn des Feuers Strom,
Dem Weine gleich, der über den Becher schwillt,
Bis an den Kranz füllt, strudelt schäumend
Herrliche Gluth in die schöne Nacht aus.


الروض باكرها الغمام وهزها
روح النسيم فغنت الأطيار
وتعانقت أغصانها وتبسمت
منها الزهور وفاحت الأنوار
وبدا للألحان الحمام ترنم
باسم الجليل المجتبي المختار
والي الولاية حافظ باشا الذي
من حسن سيرته المجالس حاروا
بالحق والعدل المنير علاله
صيت له فوق السماك منار
فالحلم فيه سجية مشهورة
ولذا بدا من عفوه الاكثار
خدمته أيام السعادة والرضا
فاموره وفق القضا تختار
ما هم بأمر قط الا ناله
ما للصعوبة في مناه مدار
فيمينه من كفها نبع الهنا
وشماله للمجرمين قرار
ذو فكرة وقادة وفراسة
وجسارة منه الليوث تواروا
يبدي بثاقب فكره ما لم يكن
في طوق انس لم يشنه عواز
ضبط الامور وصان سبل نجاحها
في طوعه كل العباد تجاروا
فازت طرابلس به وتزينت
وتباشرت بقدومه الاسوار
بسط الهنا والأمن في أرجائها
فغدت تشد لقطرها الاوقار
نادى منادي العز في اكنافها
فتهللت لندائه الاقطار
ولذا الورى من كل أقليم انو
فكأن مكة بالحجيج تزار
وكأن مغناطيس أفئدة الورى
قطب بمركزها اليه يشار
يا من أردت سلامة ونزاهة
ورياضة تزهو بها الانظار
فاقبل على الزهر طرابلساً وعش
في ظل والٍ نعم ذاك الجار
واشرب هنيئا وساترح فيها ودع
مصراً وقل ما الهند ما البلغار


学者欲学易
当观羑里时
如何是敬字
恐惧畏忧危


Und es hebt sich zu der Spieluhr
Leisem Gang die Schlange weiß,
Die aus Königsgräbern auffuhr
In dem blitzgebahnten Gleis.


Tam zas jiný provádí své šašky,
Na stolci též, chválí moc své flašky,
Jaký mok v ní jeví oučinek,
Že jest vymačkaný z tisíc bylinek,
Že mu Hygeeja to vše vnukla –
Láhev zbouřila se a pak pukla,
On se dolů třepetal,
Že v tom vězí rarach, vztekle lál.


Der Nil erschrickt, Damascus brennt,
Es raucht auf Ascalons Gebürgen,
Und durch den ganzen Orient
Herrscht Unruh, Hunger, Pest und Würgen.
Der Jordan steht wie Mauren da,
Als käm ein andrer Josua.
Er kommt auch, doch aus deutschem Saamen.
Wie heist er? Ja, die Schickung winckt
Und raubt mir, weil der Vorhang sinckt,
Stand, Vorwiz, Schauplaz, Held und Nahmen.


A sotva chápals, když jsi z nosítek svých
vystrčil hlavu chtěje ptát se něco – –
proč v seschlou kůži krku meč ti zajel – –
vždyť zbavil jsi přec obec Catiliny...


Gib uns, die wir dir sind treu
Und auf dich vertrauen frei,
Deiner sieben Gnaden Flut.
Gib der Tugend schönsten Lohn,
Gib des selgen Ausgangs Kron,
Ewge Freud und ewges Gut.
Komm, o heilger Geist, o komm.


Mely egy kéjparadicsomot igért
Rózsás jövendő boldog karjain;
Kegyetlenűl mind elragadtad ezt,
Csak romja áll még: a keserv, a kín!


en el alma avivaron
la sed de lo infinito,
el ansia de esa vida de la muerte
para la que un instante son los siglos...
           *
Cansado del combate
en que luchando vivo,
alguna vez me acuerdo con envidia
de aquel rincón oscuro y escondido.
De aquella muda y pálida
mujer me acuerdo y digo:
—¡Oh, qué amor tan callado, el de la muerte!
¡Qué sueño el del sepulcro, tan tranquilo!


Wozu mir diese Bilder des Entsetzens?


Na strážích opuštěných,
kde stáli v žáru paren,
na skalách rozjízvených,
v pevnůstkách u pracháren –


Aber ich will dringen zu dir,
Ueber die Welten hinaus,
Und an den morgigen Thoren,
Wo der Leib zerfällt
In mürben Staub,
Soll meine Seele umfluthet
Von strahlenden Aetherfeuern
Mit dir ringen, Hüft' an Hüfte,
Aug' in Auge gluthend,
Nicht lassen von dir,
Bis du mich gesegnet!


E servaralle fin che vegga fatto
De la mirabil'acqua esperientia:
E sforzerasse intanto a non fare atto
A non far segno alcun di violentia,
Ma pensa poi di non tenere il patto:
Perche non ha timor ne riverentia
Di Dio, o di santi, e nel mancar di fede
Tutta a lui la bugiarda Africa cede.


Wilde Lust, die lockend blickt
Und den Geist zur Erde drückt;
Christen, die berauscht und blind
Ihre eigne Henker sind;


Egyűve folyt a hős vér s együtt ivák meg ők,
Nagy, szent kötést e naptól egymásnak esküvők.
Az eskü törvénynyé lőn; a törvény pontja öt:
«Még él csak Álmos vére úr a nemzet fölött.»


Nevrátí se – bohdá! – Koniášů časy!
Svobody ti zlaté svitla doba nová,
kdy se volně noří duše písmákova
ve tvé věčné krásy.


O Senhor, que é vosso filho,
Que seja sempre connosco,
Assim como é convosco
Eternamente o seu brilh
Bendita sois vós, Maria,
Entre as mulheres da terra;
E vossa alma só encerra
Doce imagem de alegria!


Mutter, war's dein sel'ger Geist,
Der es sah mit Leide,
Daß dein Kind so glückverwaist
Sich vom Leben scheide?


É uma brisa leve
Que o ar um momento teve
E que passa sem ter
Quase por tudo se
Quem amo não exist
Vivo indeciso e trist
Quem quis ser já me esquece
Quem sou não me conhec
E em meio disto o aroma
Que a brisa traz me assoma
Um momento à consciência
Como uma confidênci


Durch die getrieben hast du mich
Mit Leib und Seele Väterlich
Auch diese Nacht behütet,
Die bösen Zufäll abgekehrt
Und aller Höllen Sturm gewehrt,
Wie grausam er gewütet.


Von seiner Phyllis ferne sein,
Ihr dennoch heiße Seufzer weihn,
Und diese Seufzer nicht bereun:
Das war die Lust des Schäferlebens.
Das Seufzen ist uns unbewußt.
Man seufzet, aber nur vor Lust,
An einer nahen Phyllis Brust,
Und seufzet da nicht leicht vergebens.


Donc, toi que je compare
Au Héraut, qui répare
Le beau renom des vers


Mit diesen Stricken wollten sie
Der Schweizer Hände binden früh,
Und eh' die Sonne sank ins Thal
Beschien sie noch der Stolzen Fall!


»Wie doch, betriegerischer Wicht,
Verträgst du dich mit allen?«
Ich leugne die Talente nicht,
Wenn sie mir auch mißfallen.


To děvče, Bůh ví jak to všechno bralo;
nám každému se, že nás má rádo, zdálo,
a ona jenom smála se, tak smála!


Ein Mensch bist du gebohren:
Wie kan denn sein verlohren
An Mir dein theüres Bluht,
Dem gahr nichts zu vergleichen?
Ach laß doch nimmer weichen
Von Mir diß höchste Guht!


Von Menschen kaufte Menschen der Mensch, und ward
Ein Teufel! – Wer vermag den getrübten Blick
Zu heften auf des armen Mohren
Elend und Schmach und gezückte Geißel?


Gran cose & molte in brevi detti accolgo
di questa donna: & piu drieto ne lasso
che in quelli di cio ch io mi levai dal volgo
mi fe chiare Merlin dal cavo sasso
& se in questo gran mar la vela sciolgo
di lunga Tiphy in navigar trappasso
conchiudo in somma: ch ella havra per dono
del cielo: & sua virtu: cio ch e di buono


Die gestürzten Engel
schweben um den Berg.
Mit weißen, bleiernen Riesenfittichen
schleicht ihr Flug aus den Talen,
daß er die Höhen der Erde auch
todeskältend überfinstere,
daß im Schweigen der Nacht
endlich das Leben sterbe.


Sie hat mit mir im Mondenschein
Ein Stündchen sich geschaukelt,
Da hob sich Lärm und wildes Schrein
Da kam es heran gegaukelt.
Treulieb, Treulieb ist verloren!


Sie staunt, die Rosen ihrer Wangen
Entflammen zu Karmin.
Er küßt sie, reicht ihr seine Spangen
Vom Helm. Sie will entfliehn.


يا أوّلاً في كل عدٍّ
وجماعةً في شخصِ فردِ
ومُجلّياً كل الخطو
بِ بكوكَبَيْ جِدٍّ وجَدِّ
ومرفّعي من كلّ غَو
رٍ كنتُ أسكنُه ونجْدِ
ومقابِلي من فكره
وقريضِه بلظًى وندِّ
أنا لا أمُتُّ إليك في ال
إحسانِ لي إلا بودّي
فأفِضْ عليّ رداءَ عف
وِكَ في الذي أخفي وأُبدي
وانظُرْ إليّ بعين مو
لًى صافحٍ عن ذنبِ عَبْدِ
واقبَلْ شفيعَ مودّةٍ
لم يقلِهِ أحدٌ برَدِّ
وأعِدْ عليّ بشاشةً
كانت على الأربابِ بَعْدي
فلقد ظمِئْتُ وفي انبسا
طِك بالطّلاقةِ عذْبُ وِرْدِ
إن لم تكُنْ جمّاً لديْ
كَ مياهُها فاسمَحْ بثَمْدِ
واسلَمْ لحالَيْ سطوةٍ
وسماحةٍ تُردي وتُجْدي


Mach den Bedrückern die Bedrückten,
Mach all' an Recht und Freiheit gleich!
Gieb den Bedrängten und Gebückten
Hienieden schon dein Himmelreich!


Ich hab' erst spät mich emanzipiert
Und von mir selbst Besitz genommen.
Nur wer die Pietät verliert,
Kann zu sich selber kommen.