Há tanto tempo que o tenho
Que me pesa de o senti
Leva-o no som sem tamanho
Com que te ouço fugir!


Estas postreras lágrimas te ofrezco,
ídolo de metal, imagen dura,
por diezmo de mis penas y locura,
si recibirlas tu piedad merezco.


Maria ist auß allen
Das best Edelgestein:
Das Gold auß den Metallen/
Jst diese Jungfraw rein.


Auf Stirn' und Brust,
Das Kreuz sich prägt auf Stirn und Brust.


Ungesäumt erlösche mir
Meines Lebens Funke,
Giebt es einen bessern Ort
Als die Weinspelunke.


Tak si k němu brousit dej svůj um!
Mně se líbí jenom někteří,
kladiva tvrdá, co hned udeří,
silné duše, jež hned nevěří.


Te llaman la miseria y los pesares,
hambre que gime, cólera que estalla,
y en el fiero trajín de la batalla
tus hijos que se matan a millares


Bručí, bručí, – divný druh,
jako starý kamarád;
nahučí ti toho v sluch,
ale máš ho přece rád.


Chtěla bych být’ mostem přes bystřici kalnou,
mostem propadlým do tmy a v jekot vod,
a když v noci za Ní spěcháš v nivu dálnou,
náhle rozevříti svoji náruč žalnou:
ó, sem nevstupuj, jsem k smrti příkrý schod.


kıyıya vurup


Will ich von Glück, von Freude singen,
Von alten, wonnevollen Stunden?
Es ist nicht da und fern verschwunden,
Mein Geist von Entzücken festgebunden, –
Beengt, beschränkt die goldnen Schwingen.


Usnou lidé v komorách svých, ani hlásný neruší,
jsouce zvadlí po zevnějšku jako zvadlí na duši.


Athlante riparar non sa: ne puote
che non montino in sella i tre guerrieri
per correr dietro ale vermiglie gote
all auree chiome: & a belli occhi neri
de la donzella: ch in fuga percuote
la sua iumenta: perche volentieri
non vede li tre amanti in compagnia
che forse tolti un dopo laltro havria


Nemůžeš být stráží, buď aspoň svědkyní,
kdo na nás a kdy tak těžce se proviní,
mrakům, slunci, hvězdám, větru, blesku, hromu,
rci, jak cizí moře valí se nám domů.


Wa ik to Hus keem, weet'k ni mehr.
Mi dücht, wi sęgeln œwert Meer.
Ik stunn un harr ęr bi de Hand,
Do keemn wi in en herrli Land,
De See de leeg der spegelblank,
Dat Gras dat grön ann Strand hentlank,
De Böm de wussen himmelhoch,
Ok weern der Blœd un Blöm genog,
Dat weer so fremd un doch so blid,
As man wul op de Biller süht.


Svět nezná více kouzlo snů,
ni zbožnou předtuchu,
a romantika dávných dnů
teď plave na suchu.


Pohrobte jej v hor lahodném stínu,
s plavčíkem kde leží cizí kmet,
pod skráněmi maje vlasti hlínu,
na obraze dětí zvadlý ret;
kde tu jedličku, jež vyplavala
za ní z moře, panna vsadiť dala.


Néha gazdag bíbor kerevetjére dül,
Majd sebesen jár-kel és beszél egyedül;
Most leűl, majd feláll; nyughelyét nem leli;
Arcán indulatok változó jelei.


Indem ich dieses schöne Blau
Der Korn-Bluhm' im Getraide schau,
Das, wie der Himmel, wenn er schön
Und ausgeheitert, anzusehn;
So deucht mich, daß der Farben Zier
So Aug' als Geist gen Himmel führ'.
Vielleicht hat Gott dem Blühmchen hier,
In diesem holden Aeren-Meer,
Des Himmels Farbe wollen schencken,
Damit wir Menschen möchten dencken:
Vom Himmel kommt der Segen her.


- Voi dite, abate, che siete cugino,
se bene ho inteso tal ragionamento,
d'Orlando nostro, degno paladino;
però di questo mi fate contento:
donde disceso siete e in qual confino,
e che cagion vi condusse al convento? -
Disse l'abate: - Se saper t'è caro
quel che tu di', tu sarai tosto chiaro.


عباد الله جيناكم قصدنا طلبناكم
تعينونا تغيثونا
بهمتكم وجدواكم فأحبونا وأعطونا
عطاياكم هداياكم
فلا خيبتمو ظني فحاشاكم وحاشاكم
سعدنا إذ أتيناكم
وفزنا حين زرناكم فقوموا واشفعوا فينا
إلى الرحمن مولاكم
عسى نحظى عسى نعطي مزايا من مزاياكم
عسى نظره عسى رحمه
تغشانا وتغشاكم وسلم ما أتيناكم
على المختار شافعنا


Le ha preguntado el Papa
que qué edad tienen.
Ella dice que quince,
mamita,
y él diecisiete,
niña bonita,
y él diecisiete,
niña.
Le ha preguntado el Papa
de dónde eran.
Ella dice de Cabra,
mamita,
y él de Antequera,
niña bonita,
y él de Antequera,
niña.
Le ha preguntado el Papa
que si han pecado.
El le dice que un beso,
mamita,
que le había dado,
niña bonita,
que le había dado,
niña.
Y la peregrinita,
que es vergonzosa,
se le ha puesto la cara,
mamita,
como una rosa,
niña bonita,
como una rosa,
niña.
Y ha respondido el Papa
desde su cuarto:
¡Quién fuera pelegrino,
mamita,
para otro tanto,
niña bonita,
para otro tanto,
niña!
Las campanas de Roma
ya repicaron
porque los pelegrinos,
mamita,
ya se casaron,
niña bonita,
ya se casaron,
niña.


Tam vedli nyní reka Ctirada,
a Přemysl jej vítal srdečně.
Na zadumané tváři zakmit’ se
stín úsměvu, podával ruku mu
a kázal mu, by sedl na křeslo.


Du, dessen Reize diese Welt bedräuen,


No pudo dar el corazón piadoso
enjutos ojos, ni serena frente
al don funesto; mas gimió impaciente
de tal crueldad, y repitió lloroso:


Stupian mirando i prìncipi
E i figli de gli Achei
Poggiati a' colli madidi
De' corridori elei:
Cantava l'alta vergine
La sua patria, i suoi dèi, la libertà.


Mein sei der Augenblick, in dem ich falle,
ich will in meiner Nöte größter Not
und voller Hohn und bitterschwarzer Galle
eingehn in einen freiherrlichen Tod!


So flieget er hin eine Meil', und zwei,
Er hört in den Lüften der Schneegans Schrei;


Las länger nicht im Weinbergsgarten
Den Feigenbaum di Erd entarten:
(So sprach sein Herr) der sonder frucht
Nun bei drei Jahr von mir besucht.
Der Gärtner bat noch eins zudüngen,
Ob er dann früchte möchte bringen,
Und ob villeicht auf eins ersätzt,
So vil er vor di Erd verletzt.
Tragt, menschen, tragt nun endlich früchte:
Sonst ist eur zil bald zum Gerichte.


Для того, чтоб весну наготове встретить —
пусть будет починена соха и боронРабочий!
Новый открылся фронт:
скорей за сельскохозяйственный ремонт!


Und wollen kühn vor einer Welt bekennen,
Daß wandellos, schlüg' sie uns drum auch Wunden,
Wir Streiter uns fürs Ideale nennen


Groß ist des Weisen Mut; er machet sich allein
Dem Herrn der Herrlichkeit, so viel er kann, gemein.


Und hätt ich einen Schneider mit zweien Knechten,
Die mir schnitten die Kleider also gerechte,
Vier und zwanzig Kutten mußten sie tragen.


Z těch jsi jedním, kteří vlíti
musí všechno v hladké verše,
co jich nitro trpí, cítí,
co jim duší prochvěje.


Toho všímat nesmíme si,
leč svým spěti za cílem,
a děti žehnat budou nám
nad vykopaným dílem.


Daidalos hub sich auf wächsernem Fittich,
Ikaros weinete: Vater, dich bitt' ich,
Lehre mich fliegen! Doch Daidalos sprach:
Hättest du Flügel, so flögst du mir nach!


Du bist die Weisheit selbst, die ewiglich regieret,
Der tiefeste Verstand, der alles glücklich führet.
Und doch kommst du mich hinzuführn,
Daß auch ich soll mit dir regiern.


A já uvnitř zmoklý vínem
krčmářku si k ňadrům vinem;
její oči zrovna srší
a hubičky v tvář mi prší.


Meine Hilfe kommt allein
Von des Höchsten Händen her,
Der so künstlich, hübsch und fein
Himmel, Erde, Luft und Meer,
Und was in den allen ist,
Uns zum Besten ausgerüst't.


张仪寸舌犹问妻
子陵两足可加帝
终当披裘耕富春
何事读书学游说


Hecho pura memoria,
hecho aliento de pájaro,
he volado sobre los amaneceres espinosos,
sobre lo que no puede tocarse con las manos.
Un gris, un polvo gris parado impediría siempre el beso sobre la tierra,
sobre la única desnudez que yo amo,
y de mi tos caída como una pieza
no se esperaría un latido, sino un adiós yacente.
Lo yacente no sabe.
Se pueden tener brazos abandonados.
Se pueden tener unos oídos pálidos
que no se apliquen a la corteza ya muda.
Se puede aplicar la boca a lo irremediable.
Se puede sollozar sobre el mundo ignorante.
Como una nube silenciosa yo me elevaré de mí mismo.
Escúchame. Soy la avispa imprevista.
Soy esa elevación a lo alto
que como un ojo herido
se va a clavar en el azul indefenso.
Soy esa previsión triste de no ignorar todas las venas,
de saber cuándo, cuándo la sangre pasa por el corazón
y cuándo la sonrisa se entreabre estriada.
Todos los aires azules...
No.
Todos los aguijones dulces que salen de las manos,
todo ese afán de cerrar párpados, de echar oscuridad o sueño,
de soplar un olvido sobre las frentes cargadas,
de convertirlo todo en un lienzo sin sonido,
me transforma en la pura brisa de la hora,
en ese rostro azul que no piensa,
en la sonrisa de la piedra,
en el agua que junta los brazos mudamente.
En ese instante último en que todo lo uniforme pronuncia la palabra:
ACABA.


Du weißt nicht, was das kleine Wesen
So rauh und plötzlich angefaßt –
Doch ist's in seinem Blick zu lesen,
Wie es schon fühlt des Daseins Last.


Jöttél, s ím drága must edénye lelkem,
Szűzlány fehér lábával megtiport kád,
A púpos bánatok rikoltó torkát
Méz-íz csitítja: ó, tán most születtem!


On pak zpurně odpověděl jemu:
„Kdo ti kázal naším soudcem býť?
Chceš mi, jako muži Egyptskému,
také smrtnou ranou život vzíť?“


Encombré de trésors et d'agrès submergés,
Ce navire perdu, mais c'est la nef humaine,


Mir aber is mei Herz so voll,
I denk an dös, was oanmal war,
Und 's Lustigsei liegt hinter mir
Und alle Freud is nimmer wahr.


No es el amor quien muere
somos nosotros mismos.
Inocencia prístina
abolida en deseo
olvido de sí mismo en otro olvido
ramas entrelazadas
¿por qué vivir si desaparecéis un día?
Fantasmas de la pena
a lo lejos los otros
los que ese amor perdieron
recorriendo las tumbas
como un recuerdo en sueños
otro vacío estrechan.
Por allá van y gimen
muertos en pié vidas tras de la piedra
golpeando impotencia
arañando la sombra
con inútil ternura.
No no es el amor quien muere.


Auf dämmert der Tag, der Hahn kräht hell,
Blaß schimmert des Mondes Horn,
Und im Morgenrote der Tropfen Tau
Glitzert am Hagedorn.


O treuer Hüter,
Brunnen aller Güter,
Ach laß doch ferner über unser Leben
Bei Tag und Nacht dein Hut und Güte schweben.
Lobet den Herren!


إِذا لَم تُعِنّي في عُلاكَ المَدائِحُ
فَمَن أَينَ لي عُذرٌ عَنِ البُعدِ واصِحُ
وَكَيفَ اِعتِذاري بِالقَريضِ وَإِنَّما
عَهِدتُكَ تُغضي دائِماً وَتُسامِحُ
وَإِنّي عَلى بُعدِ الدِيارِ وَقُربِها
أُطارِحُ فيكُم فِكرَتي وَتُطارِحُ
وَأَنظِمُ أَبكارَ المَعاني وَعَونَها
فَإِن لَم أَسرِ سارَت إِلَيكَ المَدائِحُ
وَإِنّي لَأَهوى حاسِديكَ لِأَنَّها
تُفاتِحُني عَن ذِكرِكُم وَأُفاتِحُ
يَسُرّونِ بِالتِذكارِ مُغرىً بِذِكرِكُم
يُبالِغُ في أَوصافِكُم وَيُناصِحُ
إِذا سَأَلوا عَن سِرِّكُم فَهوَ كاتِمٌ
وَإِن سَأَلوا عَن فَضلِكُم فَهوَ بائِحُ
سَقى أَرضَكُم سارٍ مِنَ الوَبلِ سائِحٌ
وَباكَرَها غادٍ مِنَ المُزنِ رائِحُ
فَتِلكَ عَرينٌ لِلأُسودِ وَبَينَها
مَسالِكُ فيها لِلظِباءِ مَسارِحُ
ظِباءٌ سَوانِحٌ وَوُرقٌ صَوادِحٌ
وَقُضبٌ نَوافِحٌ وَغُدرٌ طَوافِحُ
وَبَينَ قِبابِ الحَيِّ سِربُ جآذِرٍ
مِنَ التُركِ في رَوضٍ مِنَ الأَمنِ سارِحُ
إِذا هِيَ هَزَّت لِلطِعانِ قُدودَها
فَلا أَعزَلٌ إِلّا اِنثَنى وَهوَ رامِحُ
وَهَيفاءُ لَو أَهدَت إِلى المَيِّتِ نَشرَها
لَأُنشِرَ مَن ضُمَّت عَلَيهِ الصَفائِحُ
وَلَو أَنَّها نادَت عِظامي أَجابَها
فَمي لا صَدىً مِن جانِبِ القَبرِ صائِحُ
لَئِن بَخِلَت إِنَّ الخَيالَ مُسامِحٌ
وَإِن غَضِبَت فَالطَيفُ مِنها مُصالِحُ
حَبيبٌ لِإِهداءِ التَحِيَّةِ مانِعٌ
وَطَيفٌ لِلَذّاتِ التَواصُلِ مانِحُ
وَبِكرِ فَلاةٍ لَم تَخَف وَطءَ طامِثٍ
وَلا اِفتَضَّها مِن قَبلِ مُهرِيَ ناكِحُ
كَشَفتُ خِمارَ الصَونِ عَن حُرِّ وَجهِها
ضُحىً وَلِثامُ الصُبحِ في الشَرقِ طائِحُ
وَأَنكَحتُها يَقظانَ مِن نَسلٍ لاحِقٍ
فَأَمسَت بِهِ مَع عُقمِها وَهيَ لا قِحُ
مِنَ الشُهبِ في إِدراكِهِ الشُهبَ طامِعٌ
فَناظِرُهُ نَحوَ الكَواكِبِ طامِحُ
أَخوضُ بِهِ بَحرَ الدُجى وَهوَ راكِدٌ
وَأَورِدُهُ حَوضَ الضُحى وَهوَ طافِحُ
وَقائِلَةٍ لا لي أَراهُ كَدَمعِهِ
يَظَلُّ وَيُمسي وَهوَ في الأَرضِ سائِحُ
أَطالِبُ مَغنىً قُلتُ كَلّا وَلا غِنىً
وَلَستُ عَلى كَسبِ اللِذاذِ أُكافِحُ
وَلَكِنَّ لي في كُلِّ يَومٍ إِلى العُلى
حَوائِجَ لَكِن دونَهُنَّ جَوائِحُ
فَقالَت أَلا إِنَّ المَعالي عَزيزَةٌ
فَكَيفَ وَقَد قَلَّت لَديكَ المَنائِحُ
فَهَل لَكَ وَفرٌ قُلتُ إي وَهوَ ناقِصٌ
فَقالَت وَقَدرٌ قُلتُ إي وَهوَ راجِحُ
فَقالَت وَجدٌّ قُلتُ إي وَهوَ أَعزَلٌ
فَقالَت وَضِدٌّ قُلتُ إي وَهوَ رامِحُ
فَقالَت وَمَجدٌ قُلتُ إي وَهوَ مُتعِبٌ
فَقالَت وَسَعدٌ قُلتُ إي وَهوَ ذابِحُ
فَقالَت وَمُلكٌ قُلتُ إي وَهوَ فاسِدٌ
فَقالَت وَمَلكٌ قُلتُ إي وَهوَ صالِحُ
مَليكٌ شَرى كَنزَ الثَناءِ بِمالِهِ
عَلى أَنَّهُ في صَفقَةِ المَجدِ رابِحُ
تَظُنُّ بِأَيديهِ الأَنامُ أَنامِلاً
وَهُنَّ لِأَرزاقِ العِبادِ مَفاتِحُ
جَوادٌ إِذا ما الجودُ غاضَت بِحارُهُ
حَليمٌ إِذا خَفَّ الحُلومُ الرَواجِحُ
إِذا خامَرَتهُ الراحُ أَبقَت رَوِيَّةً
مِنَ الرَأيِ لا تَخفى عَليها المَصالِحُ
يَعُمُّ الأَقاصي جودُهُ وَهوَ عابِسٌ
وَتَخشى الأَداني بِشرَهُ وَهوَ مازِحُ
كَما تَهَبُ الأَنواءُ وَهيَ عَوابِسٌ
وَتَضحَكُ في وَجهِهِ القَتيلِ الصَفائِحُ
مِنَ القَومِ إِن عُدَّ الفَخارُ فَإِنَّهُم
هُمُ الروحُ فَخراً وَالأَنامُ جَوارِحُ
أَكُفُّهُمُ لِلمَكرُماتِ مَفاتِحٌ
وَذِكرُهُمُ لِاِسمِ الكِرامِ فَواتِحُ
إِذا اِحتَجَبوا نَمَّت عَلَيهِم خِلالَهُم
كَذا المِسكُ يَخفى جُرمُه وَهوَ فائِحُ
أَيا مَلِكاً أَرضى المَعالي بِسَعيِهِ
وَراضَ جِيادَ المُلكِ وَهيَ جَوامِحُ
نَهَضتَ بِأَمرٍ يُعجِزُ الشُمَّ ثِقلُهُ
فَقُمتَ بِهِ جَزعاً وَرَأيُكَ قادِحُ
وَأَلَّفتَ شَملَ المُلكِ بَعدَ شَتاتِهِ
وَقَد صاحَ فيهِ بِالتَفَرُّقِ صائِحُ
مَدَدتَ إِلى العَلياءِ كَفَّكَ وَالعُلى
تَمُدُّ أَكُفّاً ما لَهُنَّ مَصافِحُ
فَجاءَتكَ طَوعاً في الزَمامِ وَلَم تَكُن
بِمُهجَتِها إِلّا عَليكَ تُكافِحُ
وَجَمرَةِ حَربٍ أَجَّجَ الشَوسُ وَقَدها
وَبيضُ الظُبى وَالعادِياتُ الضَوابِحُ
رِجالٌ جَحاجِحٌ وَجُردٌ سَوابِحٌ
وَسُمرٌ جَوارِحٌ وَبيضَ صَفائِحُ
وَقَفتَ لَها وَالمُرهَفاتُ ضَواحِكٌ
وُجوهُ الرَدى ما بَينَهُنَّ كَوالِحُ
وَوَجهُكَ واضِحٌ وَعَضبُكَ ناضِحٌ
وَزَندُكَ قادِحٌ وَعَزمُكَ فادِحُ
فَيا مَلِكاً يُثني عَلَيهِ فَمُ العُلى
وَتَنسِبُهُ يَومَ الهِياجِ الصَفائِحُ
لَئِن بَعُدَت مِنّا الجَوانِحُ عَنكُمُ
فَفي رَبعِكُم مِنّا القُلوبُ جَوانِحُ
وَلَكِن حالِيَ في التَباعُدِ بَيِّنٌ
لَدَيكَ وَعُذرِيَ في التَأَخُّرِ واضِحُ
سَأَختِمُ أَبكارَ المَدائِحِ بِاِسمِكُم
كَما بِاِسمِكُم قِدَماً لَها أَنا فاتِحُ


爱此长堤夹树行
北来乡土倍关情
青山白水浑相似
只欠提壶布谷声


Sei geduldig
Du bist schuldig
Unter Dornen mußt du liegen
Ach dir geht's noch viel zu gut,
Muß sich doch der Halm auch biegen,
Wo der kleine Vogel ruht,
Ach der liebe, liebe Fink,
Ist zu deinem Troste flink.


Ich weiß' nicht werd ich diesen Tag erleben,
Wo zu der Liebe kehrt sich jeder Sinn,
Wo sich ihr Reich alleinig wird erheben,
Doch fühl ich mich als dessen Bürgerin .
Dem Reich der Liebe will ich Bürger werben,
Als Priesterin ihm leben und ihm sterben!


Guten Abend Aennele,
Zu essen häben wir wenele,
Zu trinken häben wir unsern Bach,
Häben wir nit die beste Sach?


Szállj ki felhőden, s noha szózatod mint
Villogó szélvész dörög is körűlem,
S zöld borostyánod noha fürteid közt
Vérbe füredt is:


— Padre, trovai troppo crudel contesa
là dove esser credea voglie mortali,
e furo i miei pensier caduchi e frali
a una pudica (ahimè) tanta difesa.


Az istentelen sok kölcsent fölvészen,
De igazán soha meg nem fizet,
Az igaz örömest ád és jól tészen,
Annakokáért ez áldott nemzet
Örököse lészen az zsíros földnek,
De az hitetlenek mind elvesznek.


A kantor čte: „Bohové rozuměli,
proč velcí jsou a lidé jsou tak malí;“
pak: „Od propasti jenom krok nás dělí.“


Il Potta, ch'era un uom molto eloquente
e solito a salir spesso in ringhiera,
montato sopra un argine eminente
che divideva i campi e la riviera,
cinto di capitani e nobil gente,
co 'l capo disarmato e la montiera,
così parlava al popolo feroce
con magnanimi gesti e altera voce:


Nápěv to slavný slov, která pěla
Libuše, čtouc je z osudů desky;
s ním naše srdce slova ta hřměla:
„Neskoná drahý národ náš český!“


من لعين اروقة لا تنام
مل منها يا للرجال الظلام
حشوها الجمر لم تطب برقاد
ولحزن فدمعها سجام
وفؤاد مني جريح كواه البي
ن لهفاه والغريم الغرام
غاب عني من الاحبة قوم
لهم القلب يا هذيم مقام
اتمنى شهودهم حالة الن
وم ويوما قد تصدق الاحلام
كلما قلت آن ابان قربي
منهمو ابعدت بي الايام
دام لي قربهم زمانا ولكن
ما لشيءٍ من الفواني دوام
آه يا سعد هل تجود الليالي
ولهذا الشتات يلفى انتظام
وسروراً سأبذل الكل مني
يوم تدنو من الخيام الخيام
ليت شعري والحادثات ظلال
اين تلك الاعيان والاعلام
قد طوتها الايام من بعد نشر
نشره طاب من شذاه الانام
كل شيء سوى المهيمن فان
ولعمري بعد الوصال انصرام
منزل الغائبين حضرة قلبي
فعليهم من السلام السلام


Und tausendfüßig, schnaubend vor Wuth,
Das Ungethüm kam gekrochen;
Da hast Du heiligen Zorn's Deinen Speer
Tief in den Schlund ihm gestochen.
Und ob er mit scharfen Zähnen auch biß,
Schmerzbrüllend und wüthend zerrte und riß,
Deine Lanze ist nicht gebrochen!
Ihm aber, ihm stürzte rasselnd das Blut
Hervor aus dem furchtbaren Rachen:
Mein muthiger Ritter Sanct Georg
O tödte, o tödte den Drachen!


Da zechen an dem nächsten Tisch
Zwei wilde rohe Buben.
Heda, Herr Wirth! und gebt uns frisch:
Was kauzt ihr in den Stuben?
Diese Nacht so durchgeschwärmt,
Heute von Morgens früh gelärmt!
Wir wollen nicht nüchtern werden.


Tvou službu opustila, Afrodito luzná,
neb Eros lstně se zmocnil její duše
a vzbudiv žhavé touhy dosud spící
spřah k nohoum je, a nohy spěly v dálku.


Den Epheu kan man nicht aus seiner Mauer bringen/
Daß nicht in selbiger die tieffe Narbe bleibt:
Wie wolte Thränen-Blutt nicht aus dem Hertzen springen/
Von dem der Keil der Noth das Angewachßne treibt!


O male aventurato e stancho core,
O pensier dolci, pien de amara vita,
O caldi mei suspiri, unde nutrita
Sento mia voglia dal mortal dolore!


Wie stimmst du mich zur Andacht,
Der ich so arm an Frömmigkeit erscheine,
Und doch dem Herrn der Welten
Die heiße Thräne meines Dankes weine,
Daß in die Welt gesendet
Solch eine Schönheit wurde, wie die deine!


I´ son un de´ tuoi servi, al qual imposto
mi fu per te, com´a servo leale,
di compôr questa storia; e io, disposto
sempre a ubidirti, come quegli al quale
una donna m´ha dato e sottoposto,
col tuo aiuto ho il libro fatto tale,
chent´è suto possibile al mio ingegno,
il qual i´ ho acquistato nel tuo regno.


潇洒颂台赞礼郎
手持纨扇白于霜
只今写得筼筜竹
清昼无风也自凉


Sbito che 'l suo fin di fuor se intese,
suspiri, pianti, gridi a maraviglia
se udì nel dolce popul ferrarese.


Vlas dlouhý splývá jí až k ramínku
a lichotně se kolem tiskne,
jen chvilkou jako rosa v lupínku
sníh hrdla jeho stínem blýskne.


Con cui l' eterno giorno or ti diporti,
con Tullio, con Demostene, o Platone,
col Tosco, o 'l cieco, o 'l gran scrittor di Manto?


Otroci sem nesou kořist
vzatou v zemích přemožených,
vyslanectva stoupají sem
s dary králů poplatných.


Leise rinnen Stäubchen nieder,
Mauerstäubchen, Farbenstäubchen,
bleicher wird, doch niemand merkt es,
fahler wird der Leiber Pracht.


Trommeln und Trommeten schallen,
Rote Fahnen festlich wallen.
Sah der König vom Balkone;
In Lanzenspielen
Die Ritter alle fielen
Vor des Königs starkem Sohne.


Jetzo kam sie herauf, unter des Schattens Nacht
Kam die edle Gestalt, lebender, als der Hain!
Schöner, als die Gefilde!
Eine von den Unsterblichen!


Però forse costui, ch'oggi diserra
colpi morta', ne porterà ancor pen[a],
s'i' posso un pocho mai raccoglier lena
o se del primo strale Amor mi sfe[rra].


Zvony domova nechť slavně uvítají
ty, kdož vracejí se, odrazivše nápor.
Krásné tváře ať se usmívají
na ty, kteří k slávě nesli český prapor.


Der Mond schaut immer blasser
Aus dämmriger Wolkenhöh';
»Dein Auge wird trüber und nasser,
Du schöne Wasserfee!«


Sieben Tropfen aus sieben Wunden
Preßte sie dem armen Wurm;
Wo die rot hinabgeschwunden,
Hat sich die Flut emporgewunden,
Schreiend in Wut und Weh und Sturm!


才出并州第一程
凭高百井见孤城
潇潇风色今如此
却忆梅花雪里行


Ich hasse das süßliche Reimgebimmel,
Das ewige Flennen von Hölle und Himmel,
Von Herzen und Schmerzen,
Von Liebe und Triebe,
Von Sonne und Wonne,
Von Lust und Brust
Und von alledem,
Was allzu verbraucht und gemein ist,
Und weil es bequem,
Allen Toren angenehm,
Doch vernünftige Menschen zur Pein ist.


In Kraft und Schönheit will ich singen
mein freies Lied! um Wahrheit nicht
braucht zitternd meine Glut zu ringen:
ich selbst bin wahr! – Auf Sturmesschwingen
zur lichten Lohe will ich zwingen
die Flamme, die der Glut entbricht!


Ladem leží nezorané rolí,
Národ zaklený v hlubiny hrozné
Ryje zem a vzdychá k svému pánu.
Pán neslyší vzdechu z hloubi země.
Slyší nebe: zatvrzené nebe,
Jako srdce železné jich pána.


Nejlépe to má
od kovářů Vít,
bude s otcem hned
do železa bít.


Der Seraph eilt auf Windesflügeln
Des Lichtes Fülle zu entsiegeln,
Weit in die Schöpfung von dem Thron;
Im Feu'r der Liebe zu verschönen,
Naht er der Demut, sie zu krönen,
Und freut sich ob des Dulders Lohn.


李侯索我复斋诗
此理难明信者稀
要识圣贤端的意
须于动处见天机


Kytice prostých květů jen.
Pozdrav luk, lesů a polí.
Kostelní vížka, kříž na rozcestí.
Vesnička pod topoly.


In Fallen fang' ich Eulen ein,
Die trag' ich nach Athen hinein.


Es un pájaro mudo, pero hermoso: una alhaja
que ha salido volando de un arcón reluciente.
En el hueco de un tronco, fino estuche trabaja,
donde finge un penacho de monárquica frente.
Nunca en vil cautiverio sus prestigios rebaja;
y antes goza el orgullo de morir libremente:
si se quiebra las plumas, en su estuche se encaja
y principia a morirse de la pena que siente...
Tal orgullo es su orgullo que es un símbolo alado
por su gesto de raza, por su instinto de gloria:
él jamás vivió en rejas, ni jamás se ha manchado.
Con nobleza de artista y altivez de guerrero,
¡merecía la suerte de haber sido en la Historia
el penacho famoso de Francisco I!


一棚新架白云端
四达天风九夏寒
野性惯随樵牧侣
时时来此独危冠


Der wilde Vogel in Korassan,
Der seltsame Geselle,
Umschwebt im fernen Ispahan
Immer die gleiche Quelle.


Když žnec pot si utře, proudem jenž se leje. –
Ni té chvilky klidu Smrt nám nedopřeje!


»Hagyj engem a korány óráiban
Pihenni a jó földnek kebelén;
A déli napfény kedvesebb nekem,
Abban virúlok, nyílok, élek én!


Wie haben mich lieblich die Elfen umflattert!
Ein luftiges Völkchen! das plaudert und schnattert!
Ein bißchen stechend ist der Blick,
Verheißend ein süßes, doch tödliches Glück.


إِن شِئتَ أَن تَلثِمَ ثَغراً كَالدُرَرِ
أَطيَبَ مِن نَشرِ الرِياضِ في السَحَر
وَتَجتَلي غُرَّةَ وَجهٍ كَالقَمَر
لَو أَنصَفَ العاذِلُ فيهِ لَعَذَر
فَاِصبِر عَلى طولِ البُكاءِ وَالسَهَر
مِثلَ اِصطِباري وَاِحتِمالي لِلإِبَر
فَقَلَّ مَن يَظفَرُ إِلّا مَن صَبَر
أَما سَمِعتَ الصَبرُ عُقباهُ الظَفَر


Und der Sonne warme Strahlen
Spielten mir um meine Brust,
Sorgsam so wie Mutterarme
Hoben sie mich auf vom Dust.


A szegénytől gráciádat
Sok grádicsra emeled,
Tőle készűlt palotádat
Még magad is tiszteled.


mentre che priega per lei, «Crucifigge!»;
po' commesso a Giovanni il grande ofizio,
penso quanto dolor tuo cor trafigge.


عَفَت أَطلالُ مَيَّةَ بِالجَفيرِ
فَهُضبِ الوادِيَينِ فَبُرقِ إيرِ
تَلاعَبَتِ الرِياحُ الهوجُ مِنها
بِذي حُرُضٍ مَعالِمَ لِلبَصيرِ
وَجَرَّ الرامِساتُ بِها ذُيولاً
كَأَنَّ شَمالَها بَعدَ الدَبورِ
رَمادٌ بَينَ أَظآرٍ ثَلاثٍ
كَما وُشِمَ الرَواهِشُ بِالنُؤورِ
أَلا أَبلِغ بَني عُدَسِ بنِ زَيدٍ
بِما سَنّوا لِباقِيَةِ الخُتورِ
شَفى نَفسي وَأَبرَأَ كُلَّ سُقمٍ
بِقَتلى مِن ضَياطِرَةِ الجُعورِ
فَقَد تَرَكَ الأَسِنَّةُ كُلَّ وُدٍّ
سَحاباتٍ ذَهَبنَ مَعَ الدَبورِ
لِما قَطَّعنَ مِن قُربى قَريبٍ
وَما أَتلَفنَ مِن يَسَرٍ يَسورِ
أَبى لِاِبنِ المُضَلَّلِ غَيرَ فَخرٍ
بِأَصحابِ الشُعَيبَةِ يَومُ كيرِ
رَأَوهُ مِن بَني حَربٍ عَوانٍ
عَلى جَرداءَ سابِحَةٍ طَحورِ
إِذا نَفَدَتهُمُ كَرَّت عَلَيهِم
بِطَعنٍ مِثلِ أَفواهِ الخُبورِ
فَقَد نَقَضَ التِراتِ وَقَد شَفاها
وَخَلّانا لِتَشرابِ الخُمورِ


In der Bucht wiegt ein Kahn,
Ausgestreckt der Fischer drin,
Und die lange Wasserbahn
Schaut er träumend überhin.
Neben ihm die Zweige hängen,
Unter ihm die Wellchen drängen,
Plätschernd in der blauen Flut
Schaukelt seine heiße Hand:
»Wasser«, spricht er, »Welle gut,
Hauchst so kühlig an den Strand.
Du, der Erde köstlich Blut,
Meinem Blute nah verwandt,
Sendest deine blanken Wellen,
Die jetzt kosend um mich schwellen,
Durch der Mutter weites Reich,
Börnlein, Strom und glatter Teich,
Und an meiner Hütte gleich
Schlürf' ich dein geläutert Gut,
Und du wirst mein eignes Blut,
Liebe Welle! heil'ge Flut!« –
Leiser plätschernd schläft er ein,
Und das Meer wirft seinen Schein
Um Gebirg und Feld und Hain;
Und das Meer zieht seine Bahn
Um die Welt und um den Kahn.


إِذا مَسَّ خِرشاءَ الثُمالَةَ أَنفُهُ
ثَنى مِشفَريهِ لِلصَّريحِ فَأَقنَعا


No dia-a-dia do engenho,
toda a semana, durante,
cochichavam-me em segredo:
saiu um novo romanc
E da feira do domingo
me traziam conspirantes
para que os lesse e explicasse
um romance de barbant
Sentados na roda morta
de um carro de boi, sem jante,
ouviam o folheto guenzo ,
a seu leitor semelhante,
com as peripécias de espanto
preditas pelos feirante
Embora as coisas contadas
e todo o mirabolante,
em nada ou pouco variassem
nos crimes, no amor, nos lances,
e soassem como sabidas
de outros folhetos migrantes,
a tensão era tão densa,
subia tão alarmante,
que o leitor que lia aquilo
como puro alto-falante,
e, sem querer, imantara
todos ali, circunstantes,
receava que confundissem
o de perto com o distante,
o ali com o espaço mágico,
seu franzino com o gigante,
e que o acabassem tomando
pelo autor imaginante
ou tivesse que afrontar
as brabezas do brigant
(E acabaria, não fossem
contar tudo à Casa-grande:
na moita morta do engenho,
um filho-engenho, perante
cassacos do eito e de tudo,
se estava dando ao desplante
de ler letra analfabeta
de curumba, no caçanje
próprio dos cegos de feira,
muitas vezes meliante )


Stille in nächtigem Zimmer.
Silbern flackert der Leuchter
Vor dem singenden Odem
Des Einsamen;
Zaubrisches Rosengewölk.


Quase torrente que se encapela,
serpeia, aéreo mar, o tufão,
mais cheio de ondas do que a procela
que a pique os barcos põe, de roldão!


Palabras tenebrosas
en pérfidos cultismos,
ocultas intenciones,
profundos los abismos.
Oscuras inquietudes,
herméticas miradas,
misterios perfumados,
imágenes veladas.
Quimeras fantasmales,
madejas enredadas,
idiomas marginales,
palabras maquilladas.
En libros encerradas
con cueros sus cadenas,
ingrávidos los gritos,
ingrávidas las penas.
Prefiero las palabras
que viven en tu boca,
prefiero algun silencio
o alguna frase rota.
Cadencia silenciosa,
sincera melodía,
madeja deshilada,
sencilla la poesía.


A Přemysl jme tak se mluvit k sboru:
„Buď bohům za to díka děna,
že zažehnán duch rodinného sporu,
a hana kněžny odčiněna!


Dem Wandrer, dem verschwunden
So Sonn' als Mondenlicht,
Der singt ein Lied ins Dunkel
Und härmt sich länger nicht.
Er schreitet mutig weiter
Die menschenleere Bahn,
Viel lichte Sangesbilder,
Die ziehen ihm voran.


Du Erstlinger und End 1
– – O blanker Nächtewinker
Vnd heller Morgenstern/ Ich seh noch dein Geflinker/
Das heut den Morgen wieß/ den braunen Abend jetzt/
Du Bot der Nacht/ und wann die Sonn zu Wagen sitzt/
Du Erstlinger und End/
– – Es geht zu Ruh die Welt:
Bestirne/ wie du thust/ das dunkle Wolkenfeld/
Doch schaffe/ daß dein Liecht den Morgen morgen sende
Mit Freuden wieder her/ – –
Du Erstlinger und


Neb ve vsi bylo lehčeji...
Pán poznal, v lidskost věře znova,
že mnoho z dávných nadějí
je pravdou již, ne zvuk jen slova,
že soužený ten chudý lid
přec uhájil si svého práva,
že v humanity dveře bít
je lázeň obrodná a zdravá,
že z převratů zrozený klid
ku novým cílům zdvihne lid,
a ze zpuchřených trosek výš,
se zdvihne pýcha nových řádů,
jak Kristus chtěl mít svoji říš
vzájemné lásky ve souladu
a svatým svojím naukám blíž!


Questo sospir porta al mio cor novelle
della pietà, che fuor del bianco petto
lo manda messagger del vostro cuore.


Oh se pur d'una mai rigassi Amore,
dolci lagrime mie,
quel sempre acceso FIORE,
ch'in questa valle d'atre nebbie rie,
quasi un bel sol di state a mezzo 'l die,
agl'occhi miei si mostra:
e sì ne imperla e innostra, e face anch'elli,
al cielo alto levando ogni mattino
il bel capo d'or fino,
rider l'erbe e l'aurette e gl'arboscelli
coi bei nitidi lucidi ruscelli.


Von hohen Zungen,
Die tönten wie der Silberklang aus Schwänen,
Ist mir erklungen
Ein süßer Klang voll Lieben und voll Sehnen;
Der Knabe lauschte
Tief staunend, was von ferne,
Gleichwie ein Jubellied der Sterne,
Gewaltig rauschte.


玉函捧上五云堆
著意通幽此一回
三十年来增怅望
更无人上望仙台


Greif mich auch nicht zu heftig an,
Damit ich nicht vergehe!
Du weißt wohl, was ich tragen kann,
Wies um mein Leben stehe;
Ich bin ja weder Stahl noch Stein:
Wie balde geht ein Wind herein,
So fall ich hin und sterbe.


»Wir bringen gute Losung heim
Und als Parole 'nen neuen Reim,
Einen neuen preußischen Reim auf Ruhm .«


O Vatter, groß von Gnaden,
Ich bin mit Angst beladen,
Auf, auf, erbarm dich Mein!
Du hast Mir ja verheissen,
Aus Nöhten Mich zu reissen
Und stets Mein Gott zu sein.


Nimm an, Gott hätt es uns vergönnt,
Nach unsers Fleisches Willen,
Wenn Wollust, Neid und Zorn entbrennt,
Die Lüste frei zu stillen;
Nimm an, Gott ließ den Undank zu;
Den Frevel, dich zu kränken;
Den Menschenhaß: was würdest du
Von diesem Gotte denken?


眼明身健莫扶持
遽向华堂看彩衣
已共月明无认处
孝思休踊盖棺时


Wie kurtz dieß Leben wehren kan,
So ist es dennoch vmb vnd an
Nur Arbeit, Angst und Leiden:
Angst ist, was vns zur Welt gebiert,
Angst, was vns leitet, trägt vnd führt,
Angst, was vns heisset scheiden.


Úsměv plný taje, kouzla; něha v něm a krása.
Rci, zda láká svoji obět, či juž nad ní jásá?


Drum, die ihr aus dem höchsten Wesen,
Und aus dem Geist geboren seyd,
Die sich der Herr zur Braut erlesen,
Verbindet euch zu dieser Zeit;
Folgt nah und fern
Dem Jacobs-Stern;
Und wie euch Der berufen hat,
So wandelt, nicht nach euerm Rath.


Já roven synům světla, dědic jejich,
vstříc půjdu nebi, svaté odpuštění
jak hlasatel můj padne v duchů pění
a nepočetných světů po peřejích


Cuando como otra Eurídice, teñido
de sangre el blanco pie, mas no el deseo
de las injustas quejas de Aristeo,
pasado hubiera el agua del olvido:


屏风围坐鬓毵毵
绛蜡摇光照莫酣
京国多年情尽改
忽听春雨忆江南


Se estas coisas são mesmo coisas sérias,
Que se guarde, é melhor, certo decoro,
Que andarem juízes a fazer pilhérias
E a veranear em centros de namoro.


幽斋昨夜梦朝天
丹陛徐趋进讲编
何处钟声忽惊醒
错疑犹在御炉前


云烟七级赤旃檀
龙护金函佛骨寒
问讯道人春到否
瑞香花谢倚栏干


Denn ja! bei dir,
Da fühl' ich mich gut,
Da fühl' ich mich rein! ...


Sen k zemi splýval v hvězdných paprscích,
jen hrabě nespal v bouři pochyb zlých.


Recht ist hüben zwar wie drüben,
Aber darnach sollst du trachten,
Eigne Rechte mild zu üben,
Fremde Rechte streng zu achten.


Mexiko, die Inselstadt,
Liegt in einem großen See,
In der Mitte, flutumrauscht:
Eine stolze Wasserfestung,


魫鱼窗冷夜迢迢
海峤云飞月色遥
宫漏已沉参倒影
美人犹自学吹箫


e lo splendor e 'l foco
van così a poco a poco
rasserenando e ardendo ogni vicino,


Der Schiller und Goethe, der Lessing und Kant,
Das sind gewaltige Kerzen;
Sie sind noch nicht heruntergebrannt
Wie andere deutsche Herzen.


忆君乘月下金陵
何处吴山不夜登
一曲潇湘秋万里
至今疑在白云层


chi gli mordeva il braccio e chi le mani,
chi lo pelava, chi il petto gli straccia:
pareva una lepretta in mezzo a' cani,
come veggiam talvolta presa a caccia;
così mordean costui questi pagani:
chi lo calpesta e chi gli sputa in faccia,
dicendo: - Ora è venuta l'ora e 'l punto
che 'l tuo peccato t'ha, traditor, giunto.


В разлуке есть высокое значенье:
Как ни люби — хоть день один, хоть век…
Любовь есть сон, а сон — одно мгновенье,
И рано ль, поздно ль пробужденье —
А должен наконец проснуться человек…


A jak dítě poceluje,
Mlčky zmizí – mrtvou sluje.


Und ein neu Geschlecht von Zwergen
Schwindelnd um die Felsen klettern,
Frech, wenn's sonnig auf den Bergen,
Feige krümmend sich in Wettern,


Ballero! Ballero!
Hoho ho!
Hopp, wenn der Ball von dem Boden springt,
Hopp, wenn er wieder empor sich schwingt,
Dann spring' ich, dann spring' ich
Hinein in die Welt,
So oft er steigt, so oft er fällt:
Ballero! Ballero!
Hoho ho!


Hast mit halbem Scherz gefragt
Und mit halbem Stolz: Gebar
Ich dir nicht ein schönes Paar?
Niemals hab' ich Ja gesagt,
Dacht' ein Unglück könnt' es geben,
Denn nichts Schönes bleibt am Leben.
Nun hat's weiter nicht Gefahr,
Und ich will dir Antwort geben:
Ja fürwahr,
Du gebarst ein schönes Paar,
Das zu schön der Erde war.


Wer macht die Angst/ die mich betrübet?
E. die dich liebet.
Was kan doch lindern solch betrüben?
E. Treulich lieben.
Wie sol mich dann mein Schatz ümbfangen?
E. Mit den Wangen.


Zu der Küste zurück tapferer Angeln reißt
Dich das stäubende Rad: über ein kleines trau'rt
An der Warne dein Bester,
Und wohin ihn das Glück verweht!


Sie hofften, seufzten auch, wie wir,
Und legten sich danieder;
Wir hoffen, seufzen auch nach Dir,
Und Du erscheinst nicht wieder!


Glückseliger Verlust von schadenvollen Gütern!
Der Reichthum hat kein Gut, das eurer Armuth gleicht;
Die Eintracht wohnt bei euch in friedlichen Gemüthern,
Weil kein beglänzter Wahn euch Zweitrachtsäpfel reicht;
Die Freude wird hier nicht mit banger Furcht begleitet,
Weil man das Leben liebt und doch den Tod nicht hasst;
Hier herrschet die Vernunft, von der Natur geleitet,
Die, was ihr nöthig, sucht und mehrers hält für Last.
Was Epictet gethan und Seneca geschrieben,
Sieht man hier ungelehrt und ungezwungen üben.


Von Gold und Perlen dieſen Kranz,
Dem Ritter ſezt ſie auf zum Tanz,
Thaͤt auf das gelbe Haar ihm ſetzen,
Thaͤt freundlich ihm den Finger pfetzen,
Gab ihre Lieb ihm zu verſtehn,
Durch manchen Blick ſchoͤn anzuſehn.


Freylich kann der Waffen Blitz,
Schwerter, Lanzen und Geschütz,
Die erschrockne Welt betäuben:
Ganzen Völkern fällt der Muth,
Vor Bellonens Mord und Wuth,
Die der Erden Abscheu bleiben;
Außer, wenn ein wahrer Held
Staat und Gränzen sicher stellt.


Entre os incêndios, Marciais fracassos,
Os prantos feminis tristes se ouviam;
E cos filhinhos tímidas nos braços,
As mais adonde fossem não sabiam.
Com os curtos, mas apressados passos
Da infausta Cidade outras saíam,
Fugindo da violência do inimigo,
Buscando da intricada serra o abrigo.


Cupy, dupy, cvaky, cvoky,
na podlahu, na půdu:
„Jaktěživ jsem také skoky
neviděl a nebudu.
Holka lítá do stropu,
přes ni hoch zas v pochopu;
to se točí, to se bočí
v chvatu, víru, výhopu.


Dann sinkt von Dir ein jedes Leid
Und jeder Zweifel ist zerronnen,
Und ein Moment der Seligkeit
Hast Du hienieden schon gewonnen.


L'antiquo serpe aduggia tanto rio,
ci lusinga e adesca col suo amo,
sì come ai primi nel vetato ramo
perder facendo il ciel per van disio.


Kommt, setzt euch um den Barden her,
Ein jeder mit der tiefsten Schale;
Es gilt auf künft'ge Siegesmahle!
Kommt, setzt euch um mich her.


Ein Versprecher und kein Leister
Ist nunmehr der beste Meister.


Mir war von Freud und Stolz die Brust geschwellt,
Ich sah bereits im Geiste hoch vor mir
Gehäuft die Schätze der gesamten Welt.
Der Edelsteine Licht, der Perlen Zier,
Und der Gewänder Indiens reichste Pracht,
Die legt ich alle nur zu Füßen ihr.
Das Gold, den Mammon, diese Erdenmacht,
An welcher sich das Alter liebt zu sonnen,
Ich hatt's dem grauen Vater dargebracht.
Und selber hatt ich Ruhe mir gewonnen,
Gekühlt der tatendurst'gen Jugend Glut,
Und war geduldig worden und besonnen.
Sie schalt nicht fürder mein zu rasches Blut;
Ich wärmte mich an ihres Herzens Schlägen,
Von ihren weichen Armen sanft umruht.
Es sprach der Vater über uns den Segen,
Ich fand den Himmel in des Hauses Schranken,
Und fühlte keinen Wunsch sich fürder regen.
So wehten töricht vorwärts die Gedanken;
Ich aber lag auf dem Verdeck zu Nacht,
Und sah die Sterne durch das Tauwerk schwanken.
Ich ward vom Wind mit Kühlung angefacht,
Der so die Segel spannte, daß wir kaum
Den flücht'gen Weg je schnellern Laufs gemacht.
Da schreckte mich ein Stoß aus meinem Traum
Erdröhnend durch das schwache Bretterhaus;
Ein Wehruf hallte aus dem untern Raum.
Ein zweiter Stoß, ein dritter; krachend aus
Den Fugen riß das Plankenwerk, die Welle
Schlug schäumend ein und endete den Graus.
Verlorner Schwimmer in der Brandung Schwelle,
Noch rang ich jugendkräftig mit den Wogen,
Und sah noch über mir die Sternenhelle.
Da fühlt ich in den Abgrund mich gezogen,
Und wieder aufwärts fühlt ich mich gehoben,
Und schaute einmal noch des Himmels Bogen.
Dann brach die Kraft in der Gewässer Toben,
Ich übergab dem Tod mich in der Tiefe,
Und sagte Lebewohl dem Tag dort oben.
Da schien mir, daß in tiefem Schlaf ich schliefe,
Und sei mir aufzuwachen nicht verliehen,
Obgleich die Stimme mir's im Innern riefe.
Ich rang mich solchem Schlafe zu entziehen,
Und ich besann mich, schaut umher, und fand,
Es habe hier das Meer mich ausgespieen.
Und wie vom Todesschlaf ich auferstand,
Bemüht ich mich die Höhe zu ersteigen,
Um zu erkunden dies mein Rettungsland.
Da wollten Meer und Himmel nur sich zeigen,
Die diesen einsam nackten Stein umwanden,
Dem nackt und einsam selbst ich fiel zu eigen.
Wo dort mit voller Wut die Wellen branden,
Auf fernem Riffe war das Wrack zu sehen,
Wo selbst es lange Jahre noch gestanden.
Mir unerreichbar! – und des Windes Wehen,
Der Strom, entführen seewärts weiter fort
Des Schiffbruchs Trümmer, welcher dort geschehen.
Ich aber dachte: nicht an solchem Ort
Wirst lange die Gefährten du beneiden,
Die früher ihr Geschick ereilte dort.
Nicht also, – mich, es will nur mich vermeiden!
Der Vögel Eier reichen hin allein
Mein Leben zu verlängern und mein Leiden.
Selbander leb ich so mit meiner Pein,
Und kratze mit den scharfen Muschelscherben
Auf diesen mehr als ich geduld'gen Stein:
»Ich bin noch ohne Hoffnung bald zu sterben.«


Die Seel, die nichts als Gott gedenkt zu allen Stunden,
Die ist von seiner Lieb bestricket und gebunden.


Že Kristův lid svých práv si žádá,
to Řím za vzpouru cejchoval;
toť pikhartství prý, vlastizráda,
že chcem, by Kristus kraloval!


Ó přírodo, na tvojí hrudi,
v tvých lesů hymně vítězné
duch lidský vždy se k práci vzbudí,
své bohy nalezne!


Da wimmelt es von Schlang und Fisch,
Sie sitzen am Korallentisch;
Her schießt der Leviathan risch:
»Was ist das für ein Flederwisch?«


龟头突兀未生苔
读罢新碑老眼开
前度刘郎吟未了
溪翁为作后身来


Což je smutno, těsno
V tom našem domečku,
Co vás do tmavého
Zavřeli hrobečku.


ÁDÁM szívből.
Úgy hát vezess, Lucifer, Debrecenből!


Ora el pesado cuerpo esté dormido,
ora el ánima atenta y desvelada,
siempre en el corazón tendré esculpido
tu hermosura y tu ser entretallada.


E così spesse volte altri si spoglia
di ciò che e' si crede rivestire,
e poi convien che sanza pro si doglia.


evlatları yetim, öksüz bırakmak


A oblaky se jiný honí
a síly marně utrácí,
ty, moudřejší než všichni oni,
jsi při díle a při práci!


Kein Glück! Ich ging durch Klamm und Klust
stieg gipfelauf in Mittagglast
und trank der Sonne rotes Blut
und mit mir trank der bleiche Gast.


Hegy, erdő nincs ameddig a nap
Kél és nyugodni mégyen át;
Az ember száz mérföldre nézhet,
Hanem azért semmit se lát,


Sprich, was reizender ist? Nach Süden die Fläche der Salzflut,
Wenn sie smaragdgrün liegt um zackige Klippen, und anwogt,
Oder der plätschernde Bach nach Norden im schattigen Mühltal?
Sei mir, werde gegrüßt dreimal mir, schönes Amalfi,
Dreimal werde gegrüßt! Die Natur lacht Segen, es wandeln
Liebliche Mädchen umher und gefällige Knabengestalten,
Wo du den Blick ruhn lässest in diesem Asyle der Anmut.
Ja, hier könnte die Tage des irdischen Seins ausleben,
Ruhig wie schwimmendes Silbergewölk durch Nächte des Vollmonds,
Irgend ein Herz, nach Stille begierig und süßer Beschränkung.


梅花结子已红青
归路犹愁一月程
忽听儿音乡语熟
不知方到海丰城


Ač na odiv ve vzácných květů spleti
jich ruka dívčí nevtká ve svůj vlas,
přec mluvou lidu, ústy malých dětí
vždy slouti budou jménem „sedmikrás“, –
tak ctnosti krása vždy nechť žije v skrytu,
jak skromně rostoucí ten kvítek na pažitu!


gönlüm bir güzelin sevdasındadıhareket


O Deutschland, deine Großen
Zu ehren stets bereit!
Ihm, den die Welt verstoßen,
Ein Denkmal weihst du heut!
Die Zeit ist Mälern günstig;
Wen ehrt nicht seines Orts
Ein Denkmal? Du entsinnst dich
Zur rechten Zeit des Worts:
» Jacta est alea ! Ich hab's gewagt!


Ba taky kterýs notábl
v domnění, že loví kavky,
dcerou mi do srdce zahrábl,
okatě naznačil – vdavky.


Jak rád teď s lesnatého vršku,
kde netkne se mne parno dení,
se dívám širým údolem,
kde požehnané dlouhé lány
svou zeleň v bledé žluto mění
a podle mezí lemovány
jsou chrpou nebo koukolem!


Nicht Küsse waren's, die wir heimlich tauschten,
Es war die Zeit des Blätterfalls,
Doch als am Kreuzweg die drei Linden rauschten,
Fielst Du mir weinend um den Hals!


Csalva, csalódva, csalván
Kopár, régi sikodnak
Valál emlékezője
S lovad rossz nyergelője.


Laß fahren, was du hast
Mit Liebe fest gefaßt,
Es hält auch dich gebunden!
Wer herzlich, frei und rein
Gott zugekehrt kann sein,
Hat bald den Schatz gefunden.


Durch kleine Fenster hoch im Dunkel oben
Verirrt sich gelb des Winterabends Schein.
Sein schmales Band, mit blassem Staub verwoben,
Ruht auf der Sarkophage grauem Stein.


Er ließ sich machen ein schwarzes Kleid,
Er trugs wegen seiner Traurigkeit,
Wohl sieben Jahr und noch viel mehr,
Sein Trauren das nahm kein Ende mehr.


Snížit platy vysokým a vyším?
– Ani nápad! Prosím, hlasem tiším.


Wir lagen, gleich den Blumenstengeln,
Wenn sie der Nordost niederbeugt;
Du hebst uns auf, und hörst dein Lob von allen Engeln,
Wenn unsre stumme Freude schweigt.


In sanftem Säuseln schwebte die Liebe, Wärm'
Und Leben athmend, unter der Schwebenden
Erwachtest du, Natur, und schloß sich
Auf dein gebärender Schooß, Allmutter!


مُتَمرض مَرض الزَمان لِأَجلِهِ
إِذ عَمهُ بِسَوابغ الإِحسان
وَإِذا شَكى أَلم السقام تَود لَو
وَضَعتُهُ عَين الغيد في الأَجفان


Jste mrtev... vy, jenž kouřil němě, hleděl.
Vím to... A rád bych jedno k tomu věděl:


Ch'i' lo contempsi dico che s'avedi,
però che l'utele tempo ò scorso.
Sopra de mi credo che sì excedi:
como tyro venenato m'à morso.


Jánosnak halálát Ferdinánd hogy hallá,
Kisfia annyával Budában benn volna,
Hagyá szép táborát, hogy hamar indulna,
Mind vízen és földen Buda alá szállana.


هوى الكوكبُ الدُرّيّ من أفُقِ المجدِ
فتبّاً لقلبٍ لا يذوبُ من الوجدِ
وتَعْساً لعَينٍ لا تَفيضُ دموعُها
فقد غاضَ بحرٌ من مُلوك بَني المَهدي
تداركَهُ كسْفُ الرّدى بعد تمِّه
فحالَ وحالَتْ دونَه ظُلمَةُ اللّحْدِ
مضى فالنُّهى من بعدِه واجِدُ الحَشا
وصدرُ العُلى من بعدِه فاقِدُ الخَلْدِ
برَتْهُ المَنايا وهْوَ عُضْوٌ من النّدى
فأصبحَ كفّ المَكرُماتِ بلا زَنْدِ
ألا فاِندُبوا يا وافِدونَ اِبنَ مُحسنٍ
فقد هُدّ رُكْنُ الجودِ من كعبةِ الوفدِ
وعزّوا بني السّاداتِ فيهِ فإنّما
بهِ رُفِعَتْ من ذِكرِهم سورةُ الحَمدِ
تَوارَى فأورى في القُلوبِ صَبابةً
فحيّاً ومَيْتاً لم يزَلْ واريَ الزَّنْدِ
هو اِبنُ رسولِ اللّهِ والجوهرُ الّذي
تكوّن من نورِ النّبوّةِ والرُّشْدِ
لقد وهَبَ الدّنيا لأكرَمِ والِدٍ
وآثرَ في طوبى القُدوم على الجَدِّ
تنازعُ فيه الحورُ حُبّاً وغيرةً
وتَغبِطُهُ الوُلدانُ في جنّةِ الخُلْدِ
لوَ اِنّ بناتِ النّعْشِ في سَمْكِ نعشِه
لَصارَتْ لبَدْر التّمِّ من أكرَمِ الوُلْدِ
فحقّاً لمَلْكِ الحوْزِ يَشكو فِراقَهُ
فعَنْ غابه قد غابَ خيرُ بني الأُسْدِ
وحقّاً لِعَيْنِ الحربِ تبكي له دَماً
فقد فقدَتْ في فَقْدِه سَيفَها الهِنْدي
وحقُّ العُلى أن تنبُشَ الأرضَ بعدَهُ
فقد ضيّعَتْ في التُّرْبِ واسطةَ العِقْدِ
سرى طيبُه في الأرض حتّى كأنّما
تبدّلَ منها الطيبُ بالعَنبَرِ الوَردي
فحسبُكِ يا أكفانَهُ فيهِ مَفْخَراً
فإنّكِ من نصلِ العُلا موضعُ الغِمدِ
ويا نَعشَهُ باللّهِ كيفَ حملْتَهُ
ويا لحدَهُ كيف اِنطوَيْتَ على أحْدِ
جَوادٌ على آثارِ آبائِه جرى
وأجدادِه الغُرِّ الغطارِفةِ اللُّدِّ
ولو لم تعُقْهُ الحادثاتُ عن المَدى
لأدركَ من غاياتِهم غايةَ القَصْدِ
ولو أنّ شقَّ الجيبِ قد ردّ فائِتاً
لقلّ وإنّي قد شقَقْتُ لهُم كِبْدي
ولو قبِلَ الموتُ الفِداءَ فديتُه
ولكنّهُ لن يُعطيَ الحُرَّ بالعَبْدِ
بَنو المجدِ لا أصمَتْكُمُ أسهُمُ الرّدى
ولا شلّتِ الأيامُ منكُم يَدَ الرِّفدِ
ولا اِمتحَنَتْ بالبَينِ يوماً عُيونكُم
ولا أحرقَتْ أحشاءَكُم لوعةُ البُعدِ
ولا برِحَتْ آراءُكم وأكفُّكُم
مصابيحُها تَهدي وراحاتُها تُجدي


雁浴鸥栖水影平
菰蒲菱芡透波生
冷风瑟瑟山前起
应有天仙下濯缨


Ich seh' ihn kaum aufmercksam in der Nähe;
So deucht mich, als ob ich in seiner Zier
Nichts Irdisches, nein, gar aus Edens Lust-Revier
Annoch ein Ueberbleibsel, sähe.


Při lehkých těchto slov žertovném zvuku
Gonzagy vázne krok, uklání ruku
a dýka pádem na podlaze zvoní.
A s dvorným Polák úsměvem se kloní
i rámě nabízí: Aj, krásná slečno,


Da sprach das Wasser: Bin ich so fein,
Man trägt mich in die Kirch hinein,
Braucht mich zur heiligen Taufen,
Darf mich ums Geld nicht kaufen.


vosotras, de la suerte
dispensadoras, luces tutelares
que dais la vida, que acercáis la muerte,
mudando de semblante, de lugares;
llamas, que habláis con doctos movimientos,
cuyos trémulos rayos son acentos;
vosotras, que, enojadas,
a la sed de los surcos y sembrados
la bebida negáis, o ya abrasadas
dais en ceniza el pasto a los ganados,
y si miráis benignas y clementes,
el cielo es labrador para las gentes;
vosotras, cuyas leyes
guarda observante el tiempo en toda parte,
amenazas de príncipes y reyes,
si os aborta Saturno, Jove o Marte;
ya fijas vais, o ya llevéis delante
por lúbricos caminos greña errante,
si amasteis en la vida
y ya en el firmamento estáis clavadas,
pues la pena de amor nunca se olvida,
y aun suspiráis en signos transformadas,
con Amarilis, ninfa la más bella,
estrellas, ordenad que tenga estrella.
Si entre vosotras una
miró sobre su parto y nacimiento
y della se encargó desde la cuna,
dispensando su acción, su movimiento,
pedidla, estrellas, a cualquier que sea,
que la incline siquiera a que me vea.
Yo, en tanto, desatado
en humo, rico aliento de Pancaya,
haré que, peregrino y abrasado,
en busca vuestra por los aires vaya;
recataré del sol la lira mía
y empezaré a cantar muriendo el día.
Las tenebrosas aves,
que el silencio embarazan con gemido,
volando torpes y cantando graves,
más agüeros que tonos al oído,
para adular mis ansias y mis penas,
ya mis musas serán, ya mis sirenas.


Chi non sa come a un punto alzi et abassi
Fortuna i tristi e miseri mortali,
Se in me si specchia e ne' mie longhi mali
Vedrà che matto è chi suo servo fassi.


殿上衮衣明日月
砚中旗影动龙蛇
纵横礼乐三千字
独对丹墀日未斜


Jeroglífico eterno del que Escribe,
es sabia Pluma, que los siglos hace,
si al Ocaso de vuelos Fénix nace,
como la tuya, que al morir revive


Spí ruce pod hlavou a v hlavě matný sen:
Živote – bože můj – buď věčně veleben!


A žid svoji ruku vztáh,
aby vykonal, co chtěl,
ale Tizonu, meč dobrý,
Cid po svoji ruce měl,
dřív než za vous zatahal jej,
na píď tasil jej – ne dél.


seguramente repercute en otros
enseña a otros
ayuda a que otros
rescaten su verdor
por eso
aunque las escrituras
no lo digan
todo verdor
             renacerá.


Ty jsy nám byl druhým otcem,
Stále věrným přítelem;
Ty jsy nám byl v našém dětství
Právě strážným anjelem:
Bděl jsy snážně nad námi
Ještě mdlými dítkami.


Siehst du den Leuen
Dort im Panier?
Hörst du es dräuen:
Bayern allhier!
Trutzig und bieder
Schreiten sie hin,
Eisern die Glieder,
Eisern der Sinn.


In: MACEDO, Joaquim Manuel d A nebulosa: poem Rio de Janeiro: Garnier,  134-135


Ich will des Teufels sein, ich weiß nicht, was ihr wollt.
Hülfe! zu Hülfe!


a poco a poco la vita gli toglie,
e quanto più tormenta più ne ride:
caduta vegg'eo lei in simil sorte.


Hlučný den tichounce zmřel,
Ach! a Ji jsem neuzřel,
Neuzřel a neuzřím; –
V hroběť spí – vždyť já to vím!


Dychtivě mé oko bádá směrem,
kam se nyní točí lodi přída,
a cos jako strmá pyramida
probírá se temněj’ mlhy šerem.


Zživnou; hory, řeky hučí –
Je to pění, znění, vání;
Aj, vždyť k velkým svátkům slavně
Z rána zvoní ku klekání!


vlastní tahy, tvář má zrytá
kynuly blíž sem
i zář, jež mi v očích kmitá
věčným plamenem.


Heilig ist die Sternenzeit,
Öffnet alle Grüfte!
Strahlende Unsterblichkeit
Wandelt durch die Lüfte.


Como ficar ali, nessa casa isolada,
Se a sua alma não era a mesma, iluminada
Como dantes, ao tempo em que, nesse lugar,


¡Oh monte levantado en la alma mía,
en la cumbre del cual agora siento,
con cuánto lamentar fui escarmiento,
para toda la gente que me vía!


Wir hüpfen, wie diese Funken,
Ueber der Erde Rund
Und leuchten vielleicht am hellsten
In dieser frohen Stund'.


Wo war ich doch, wer war ich doch? –
Gefühl voll Angst! ich lebe noch.
Ich dachte schon, ich läg in Ruh,
Und Freundeshand die deckte zu.


نَزَلَ المَشيبُ فَما لَهُ تَحويلُ
وَمَضى الشَبابُ فَما إِلَيهِ سَبيلُ
وَلَقَد أراني والشَبابُ يَقودُني
وَرِداؤُهُ حَسَنٌ عَليَّ جَميلُ
وَعَليَّ مِن وَرَقِ الشَبابِ وَظِلِّهِ
غُصنٌ تَفَرَّعَ في الغُصونِ ظَليلُ
بَشَرٌ يَكونُ مِنَ الحَريرِ وَلِمَّةٌ
مِثلُ الجَناحِ وَعارِضٌ مَصقولُ
فَاليومَ وَدَّعني الشَبابُ كَأَنَّني
سَيفٌ تَقادَمَ عَهدُهُ مَفلُولُ
تُرضيكَ هَيبَتُهُ إِذا استَقبَلتَهُ
وَتَقولُ حينَ تَراهُ فيهِ نُحُولُ


Häßliches freches Bunt an den Wänden,
Grausam thörichter Spott mit den Leiden
Eines gewaltigen, liebedurchloderten,
Göttlichen Menschen.
Kniende Weiber mit dumpfen, blöden,
Aengstlichen Zügen murmeln Gebete.
Klappernd gleitet durch die harten,
Gekrümmten Finger die abgegriffene
Perlenschnur des knöchernen Rosenkranzes.
Ein dickes Priestergesicht aus Speckstein
Neigt sich und nickt
Und wackelt und wendet sich
Vorn am Altare.


Nun wolan ich habs gesagt.


袅袅依危石
亭亭照暮山
羡他甘谷水
千载驻红颜


Vážně a pokorně s ní pohovořím –
kéž podaří se těžký trochu čin!
Nuž, zví, že se vším lidem jí se kořím,
leč český žid že prost je podlých vin;
že její za milost vše vykoná se,
co bude říši ke štěstí a spáse.“


Ich trete nun auf Asien erstarrt!
Hat solcher schmertz auf mich bisher geharrt?
Wivil, wivil ist mir, mein Gott, begegnet!
Doch trau ich dir, weil du mich selbst gesegnet.


Und hier und da ein Liebeswort
So abseits von den Wegen.
Die Ähren wogten leise fort,
Der Sommer brachte Segen.


Du folgtest ja vor dem in Krieges Ungemach
Und schnellen Sieges-Lauff stets dem Achilles nach.


Tenendo mente lei, sommo disire
d'entrar mi venne dentro allo splendore
che delli suoi belli occhi vedea uscire;


Lieblich war die Maiennacht,
Silberwölklein flogen,
Ob der holden Frühlingspracht
Freudig hingezogen.


Z nás každý sokolem byl dřív,
než hlavu jsi nám srub’,
teď královským se orlem stal
a čeká na tvůj trup.


Noch sind voll grünem Laube die Platanen.
Die Reben hängen an den Stöcken schwer.
Die Menschen frieren in den Eisenbahnen
Voll Ahnung frühen Winters allzusehr.


Ich bin getrost, er wird auch nicht
Zur letzten Zeit mich lassen,
Er wird sein lieblichs Angesicht
Mir zeigen, mich umfassen.
Ich bin getrost und fahre fort
Mit Jesu in den Port.


Terra da liberdade!
Pátria de heróis e berço de guerreiros,
Tu és o louro mais brilhante e puro,
O mais belo florão dos Brasileiros!


Ach Schweidniz, ach du Bild von Salems Thoren,
Du Lustplaz meiner jungen Zeit,
Die sich den Musen ganz geweiht,
Was hab ich nicht mit dir vor Fried und Heil verloren!
Ich seh durch Thrän und Angst, und sieh, du bist nicht da,
Des Tages tausendmahl mit größrer Angst zurücke
Als jen gefangnes Volck, das mit betrübtem Blicke
Die Gegend Canaans aus Babels Fenstern sah.


نحن دجاج القيصر
نأكل قمح الخوف ،
ونشرب من أمطار الملح
كل نهارٍ
يأتينا البوليس قبيل صلاة الصبح
يستجوبنا
ويهددنا
ويعلقنا
بين السيف  وبين الرمح
*
نحن دجاج القيصر
يعلفنا في فصل الصيف ،
ويذبحنا في عيد الفصح


Ya es el añil zafiro entre diamantes,
ya lazo para atar cartas de amores,
ya vestido de tul que entre fulgores
giran en una danza de bacantes


A potom jsem se v bohosloví
bil o lásku a o Boha,
a, knězi, za Boha jít v boje
mi Petrem dána úloha.


Zmizelo jedno po druhém,
jak vypíchal by oči,
a prázdným jenom vikýřem
se mrazný vítr točí.


Parécense los celos al infierno
en que castigan con eternos daños
al mismo que es su rey y su gobierno.


Bin, Mutter, ich Dein Sohn?


Milé větry na horách
Schlaďte ve svých oborách
Veškeru tu oznobu,
Jenž mou trápí útrobu.


»Thor, was närrst du deine Seele
Mit dem nächtlich eitlen Trug?
Tag ist's; gehe hin und schaffe,
Denn zu schaffen giebt's genug!«


Daß keine Tichter singen/
daß keine Lieder klingen/
die schlechtlich sind geacht:
daß kein Vers will gelingen
weil alle Säiten springen/
das hast du Krieg gemacht.
Daß feine Tichter singen
daß reine Lieder klingen/
die treflich hoch geacht:
daß alle Vers gelingen/
daß keine Säiten springen/
das hab ich Fried gemacht.


Řádně bratří hrejme,
Nikdy nezoufejme!


Potz Hegel und Schlegel!
Was gibts in Berlin?
Man sieht ja die Gäste,
Wie Spielleut zum Feste,
Dort haufenweis ziehn.


No kedves
Kis madárkám, csillapodjál.


„Es lebt ein Gott, der Schöpfer des Weltenrunds,“
So ſagen ſie. Doch, geben ſie Kunde auch,
Ob von dem Funkeln, das den einen
Tropfen im Meere des Alls umleuchtet,


Lilla! kellemességednek
És mosolygó szépségednek
Ínt-ébresztő balzsama
Érzésimet megszédíté,
Megbájolá, részegíté,
S perre indította ma.


Das vor in Krieges-Blut durchaus verglimmte Crossen/
Wird/ nun der neue Fried uns höchst-erfreulich grüßt/
Auch mitten in der Kält/ durch Amors süsse List/
Mit unversehnem Feur umringet und beschlossen.
Mit Fried- und Freuden-Feur/ das was uns vor verdrossen
Verzehrt und gantz verbrennt: das nicht die Häuser frist/
Das Haus und Städte baut/ komm der du frostig bist
Und schau wie Kält und Krieg und Trauren wird beschlossen.
Ihr werthen Bürger folgt/ eur Vater geht voran;
Wünscht nicht alleine Glück/ versucht was er gethan.
Der Bürgermeister kan alleine nicht bestellen
Das schwere Regiment/ den angestifften Bau/
Den Richterstuhl/ den Rath/ Land/ Weinberg/ Feld und Au/
Drum gibt die Richterin ihm einen Hülff-Gesellen.


捲还一幅玉壶秋
无实之名我所忧
不似蒙庄解齐物
以吾为马以为牛


Pták zpíval, chvěl se sladký plod,
květ vábil plající.
A světel smích a hymnus vod
v zapomenutí chorovod
zval srdce štkající.


Amigos, quantos tiveres,
Um por um te deixarão,
Quando já não dispuseres
De dinheiro ou posiçã
Se alguém se julga perfeito,
A razão disso adivinho:
Em si não busca o defeito
Que descobre no vizinh
Do bem por ti desejado
Não corras muito na pista:
Na vida, o mais apressado
Nem sempre é o que mais conquista


闻道田家日夜愁
黄云白雪不全收
稻畦插遍青如染
满望今年倍有秋


power of song! that canst impart
To lowland swain or mountaineer
A gladness thrilling through the heart,
A joy so tender and so dear!


Tanto santo, mirabile e divino
è questo ministerio e sacramento,
ch'a dirlo, serìa poco el mio latino.


Itt azután kérdést János teve sorra;
Feleltek a rezgő szavu vének arra,
De megerősíté hangját, kiki mostan,
Hogy az igazsághoz méltóbb legyen a hang.
- „Tudja-e a tanu?” Nem tudja! nem, egy se,
Hogy a magyar lett vón’ bárki hűbéresse;
- „Tudja-e a tanú?” Mind tudja bizonnyal,
Hogy semmi köze nincs a birodalommal.


A rostla, v chůzi jako tanec páry,
a přece juž se luzné těla tvary
jí sladkou vlnou klenuly a chvěly,
a byla, jako květ když kalich celý
juž otevře a nebes azur loká.
Král na ni zřel a posvátná Ved sloka
mu přišla v mysl: ,Padniž v pohrdání
ten otec, který dceru vdavků straní,
buď kletý muž, jenž neblíží se k choti,
buď kletý syn, jenž, když smrt otce zhrotí,
ve stáří v oddech důvěrný a sladký
se zdráhá býti ochráncem své matky.‘
I usmál se a pravil k dceři svojí:
‚Jak hvězdy nebem, dcero má, se rojí,
tak vděky tvoje září, čas je tady,
by nesly plody též tvé všecky vnady,
bys nebyla jak studně v dálné poušti,
kam léto prach a jeseň smetí spouští;
vem vozy mé, jdi hledat muže sobě.‘


Nevěřil jsi pánům těm,
ani papeži, ni králi,
lid jen měl jsi v srdci svém,
a my k tobě vroucně stáli!


Ihr zuckt die Achseln, weicht mir aus,
drückt euch in meines Nachbarn Haus?


Er hatte große Lust zur Beute;
Nur daß er jeden Gegner scheute,
Der stärker war, als Lamm und Schaf.
Drum sollt' es ihm durch List gelingen,
Den jungen Streiter zu bezwingen,
Der an Gewalt ihn übertraf.


Již v něm jen ten božský plamen hoří,
Jímž se dějem člověky,
Ach, i ten již ukrutná smrt moří,
Ten i zhasnul na věky.


Sagt! was füllet das Zimmer mit Wohlgerüchen? Reseda,
Farblos, ohne Gestalt, stilles, bescheidenes Kraut.


Azért volt oly különös,
Minden fénynél édesebb,
És én ezt csak most tudom,
Amikor már este lett,


O lebend Libesflamme,
Di liblichst trifft den tiffsten Seelengrund!
Nun bäumstdu sanfft im stamme!
Ei liber, mach das ende kund!
Reiss das geweb im Süssen anlauffsrund!


Und Gott (es war im Spätherbst zweiundsechzig)
Trat an sein Himmelsfenster, sah hernieder
Und sah auf Deutschland , das ihm Sorge machte
Seit dem Bronzell-Tag und dem Tag von Olmütz.


Immer dran, wer Lust zu freyen! Juno hat gleich auffgedeckt
Das so weisse Braut-Gebette, daß sich, wer nur wil, drein streckt.
Zwar niemanden wil ich globen, daß er werde schlafen wol,
Doch dem Bräutigam wils gebühren, daß er wacker wachen soll.


In dunkler kalter Zeit,
Als uns des Feuers Gabe
Die Götter noch bargen mit Neid,
Wie Ueberreiche ihr Habe;


Wie eine trübe Quelle
Durch Klippenmoos und bang
Zum schwarzen Tale flüchtet
Im schwermutsvollen Drang;


«Nem, barátom, ezt nem engedem neked meg,
- Szólott a király - pénz nem való gyermeknek.


Wie eng der Kuß getrennte Lippen bindet,
Daß Brust und Brust von einem Hauch sich heben,
Und jeder Blick sich tief am hellen Leben
Des nahen Blicks, der an ihm hängt, entzündet:
So muß auch das, was Beyder Herz empfindet,
Im süßen Kuß in Eins zusammenschweben,
Bis Jeder sich, den er dahingegeben,
Verschönert noch im Andern wiederfindet.
So gieb mir denn des Herzens sel'ge Stille,
Den klaren Sinn, des Lebens heitre Strahlen,
Und nimm von mir das ewig rege Feuer;
Aus Licht und Gluth nur keimt des Herzens Fülle;
Und mußt du auch mit Schmerz das Glück bezahlen,
Selbst für den Tod ist Liebe nicht zu theuer.


Végre látod, az egészből
Hogy mi lóg ki: a „fizess!”
Fanyalogva mondod: „Itt van,
- Nem telik sok - pár tizes.”
Te örűlsz, hogy így kiszurtad
(Ami nem volt) a szemét:
Ő örűl, hogy a népkonyhán
Meglesz mára az ebéd.


Opodál k stolu
zasedli Němci
s paními dvěma
v hedbáví černém,
spanilé obě:
jedna jak poupě
rozvité právě,
druhá jak plná
stolistá růže –
obě však trochu
affektované
v držení těla. –
Vtipkovat slyším
žíznivé pány
o pivě cosi,
jež před ně staví
s úklonou číšník.
Odvracím hlavu,
naslouchám hlasům,
jež kolem proudí,
v touze zvuk najít
rodného slova,
však lovím uchem
cizí jen zvuky –
zrak darmo klouže
po cizích tvářích:
známého nikde.
V tom slyším odtud,
Němci kde sedí,
hlasnější hovor,
trochu jak hádku;
panička mladá
v hedbáví černém
dělajíc smírce
spíná své ručky,
lilie bílé,
žadoníc česky:
„Mužíčku, ustaň,
strýček má pravdu.“
Div nevyskočím,
překvapen mile
čarovným zvukem
českého slova
krajanku vítat.
Domnělí Němci
jak by se lekli
českého slova
(znělo tak krásně
z růžových ústek
v tom cizím světě,
jak skanuly by
z poupěte perly)
v nemilé hádce
utichli rázem –
po česku potom
mluvili sice
(hned postřehl jsem
valašský přízvuk
jak od Vsetína)
však přitlumeně,
jak by se báli
zjevit svůj původ,
pak hlasitě zas
jen po německu
jak Berliňáci.
Hned chuť mi zašla
přistoupit blíže,
rodáky poznat,
vítat se s nimi,
i myslil jsem si:
Hle, zakuklenci,
v cizině chodí
s německou maskou,
ukrývajíce
nevinné Češství
jak hnusnou hlízu.
Zbabělé duše! –
Doma (dost možná)
vlastenčí všickni,
v cizině ale
neškodí zahrát
na Němce trochu. –
Nuž, hrejme Němce,
byť tupý nosík
z daleka hlásal
český náš původ,
byť klopýtli jsme
při každém rčení:
Němci jsme, Němci!
Je jiný národ
na širém světě,
jenž by tak jednal,
styděl se za svůj
mateřský jazyk? –
Již nedivím se,
ciziny v očích
potulný cikán
s Čechem že jedno.
Ó nízká, kletá,
otrocká mysli,
zasloužíš věru,
zvedne-li na tě
pěstě a kyje
Mommsenů cháska! –


Fabla de amor quien su rigor non sabe,
y con el sabio el ignorante arguye;
mas guarde el corazón que non le trabe.


Den i noc a rok i léta
zřícenina ptá se:
„Co to věčnost?“ – Mlčí skála,
tiše rozpadá se.


Mne v kraje také ducha samolety
kdys bezesných a dlouhých nesly nocí
na rudé trosky české ondy moci,
v ta smutná místa, vyzáblá kde zášť
a poběsilá msta si tiskly dlaně,
a daly vlasti v posměch robství plášť
a trní na ubledlé žalem skráně.


Kein Stundenschlag ertönt, kein Tropfen Zeit entfluthet,
Wo nicht ein edles Herz um edle Herzen blutet,
Kein Abendstern erscheint, kein Morgenroth beginnt,
Wo nicht der Wehmuth Schmerz auf frühe Gräber rinnt:
Wo diese Gottheit wohnt, hebt über Grab und Zeit
Und Trennung das Gefühl der Unvergänglichkeit
Des Dulders Geist empor!


Dieses Wunder muß vor allen
Wohl erwegt seyn und bedacht.
Aller Stimmen Saiten Schallen,
Aller Töne süsse Macht
Werden in der Luft erzeuget,
Wenn sie sich in Circkeln beuget,
Und wie sich ein Wasser rührt,
So den Klang zum Ohre führt.


道院中间沐发容
施来元自赞皇公
君能百拜香烟下
不怕丹琼路不通


Die Stimm ist groß, der Mann ist klein;
Was nahe nichts, hat ferne Schein.


Chtě jim utect, Ottem nazvaný tu
Tento stosáhový Korydon,
Svrávoral se příčkem do Kocytu;


So verwelken
Denn die Nelken
Noch in ihrer Knospe?
Blumen, die wie Sterne stehen,
Müssen, wann die Winde wehen,
Halb emporgeblüht vergehen.


Ne – teď obraz hnul se zas!
Polehounku otvírá se
jako brána z jiných světů
a z té brány, rovna květu,
kyne ruka – pravá, levá,
šumí bílý hedváb šatu,
až tu z rámce celá děva
vyskočila v letném chvatu
sametovým střevíčkem
na dlážděnou cely zem.


De áspera corteza se cubrían
los tiernos miembros, que aún bullendo estaban:
los blancos pies en tierra se hincaban,
y en torcidas raíces se volvían.
Aquel que fue la causa de tal daño,
a fuerza de llorar, crecer hacía
este árbol que con lágrimas regaba.
¡Oh miserable estado! ¡oh mal tamaño!
¡Que con llorarla crezca cada día
la causa y la razón porque lloraba!


Wie es die Besten selbst so schwer verstehen,
Daß man nur schöpfen dürfe aus dem Reinen,
Und wie es giebt von Tausenden kaum Einen,
Der sich den eig'nen Vortheil läßt entgehen.


Se credi a que' soavi
Atti cortesi onde adescar ti vedi,
Se a quegli sguardi credi
Che languidi e furtivi
Fissa ne' tuoi, se a quel parlar ti fidi
Che sì poco promette
E fa tanto sperar, pietosa, amante
Già tua la crederai.
Ah pur io l'ho creduto, e m'ingannai.
È lusinga, è follia: Nice non ama
Che de' begli occhi sui
Il trionfo in altrui: Nice non gode
Che al vedersi ogni dì crescer d'intorno
De' miseri la schiera: i nuovi alletta,
Gli antichi insulta; e pur non v'è chi possa
Uscir di servitù. Non so qual sia
L'incognita magia, l'arte che impiega:
So che sprezza e innamora, offende e lega.


„Nedobře lidem bez zpěvu“ –
tak bůh v svých soudech mluvil –
a stvořil lidem básníka
a to mu věno uvil:


Houve um momento entre nós
Em que a gente não falo
Juntos, estávamos só
Que bom é assim estar só!


静处岁时晏
荒斋人迹稀
独有云园月
夜夜伴清辉


Groß' Wunder huschen
Durch Dickicht hin,
Quelladern springen
Im tiefsten Sinn,


Ists dies, du süßer Gott? Ists dies, mein Pelikan?
So fülle doch mein Herz und Seel damit ganz an
Und wandle mich in dich.


Alma, al pensier rimbomba
il sonoro martel co' duri colpi,
onde te stessa e il tuo peccato incolpi;
odi com'è trafitto
quel che fu come agnel puro e colomba;
tu, cagion di sua Croce e di sua tomba,
odil gemendo omai languido, afflitto,
e sanguigno e spirante;
odi pie voci e sante:
odile, e di lor serba al cor lo scritto,
ch'a morir seco induce
languido lume e lagrimosa luce.


Da wohl kein Menschenkind die Lunge
Zu seiner Nebenchristen Ruhm
Je überhitzt, so springt man drum
Mit Engeln selbst nicht besser um,
Und spricht: es geh' von Satans Zunge
Kein wahres Wort, doch ich will zu der Wahrheit Ruhm
Durch folgende Geschichte zeigen,
Sie sey auch selbst den Teufeln eigen.


夫子人间第一流
清言暂隔已离愁
今朝偶负寻春约
诗思勾牵未肯休


Ticho, jas. A přece v dálce
temno, zloba, shon,
bachratý tam, oddán válce,
funí babylón;
všecko ničí, všecko maří,
zhnusí noc i den:
nad ním jen mi lunou září
něha pobledlých tvých tváří,
útěcha má, sen.


Da ich Gott und Dich kan geigen,
Und von fern sehn auffwarts steigen
Meines armen Daches Rauch,
Wenn der Abend kömpt gegangen.
Sollt' ich aber nichts empfangen,
Wol, Herr, dieses gnügt mir auch.


Ja Chloris in dem Stück hat aus der Art geschlagen:


Mech důvěrně se k stěnám tulí v chladu,
chvoj temných borovic je halí v stíny,
a praporečkem svěží bříza bílá
tam vlaje na cimbuří starých hradů.


Gretchen! Sie lächelt still im Traume. Gretchen!
Sie fährt empor. Der Friede ist gewichen,
und Schreck und Scham malt sich auf ihren Wangen.
Mein liebes Kind, wie kommst du denn hierher?
Hast du im Zimmer dich geirrt? – Sie hält verwirrt
ihr Kleid zusammen, senkt das Köpfchen. Nein,
sagt sie, die Mutter schickte mich hierher.
Ich sollte Sie erwarten .. Ihnen danken ..
Sie hättens so gewünscht –


Má milá – to je dívčice,
jak rejsovaná kraslice,
již v horoucí své lásce
dala jest o pomlásce
milenci nebi země – –
Ach kněžice,
skloň se s trůnu ke mně – ke mně!


Quatre femmes sont là, quatre épouses de chefs ;
La Franke Gudruna, l'inconsolable veuve,
Et la reine des Huns, errant loin de son fleuve,
Et celle des Norrains, hardis monteurs de nefs.


Jedem Besitzer das Seine, und jedem Regierer den Rechtsinn!
Das ist zu wünschen; doch ihr, beides verschafft ihr uns nicht.


A u Vašich jsem sedl nohou,
pak trochu blíž – tak trochu jen –
když na chvilku, a ne tak mnohou,
matinka Vaše vyšla ven.
To byl jak blesk – ret na rtu chvící!
a když jsem měl pak něco říci,
já, bledý hoch, měl ruměn v líci
a mluvil, myslím, pomaten...


Colui che stava in poppa per nocchiero,
Mi disse: "Fratacchione, al tuo dispetto
libroito è già di Francia il bon Rugiero,
Qual serìa stato un cristian perfetto.
Tolto lo abbiamo dal dritto sentiero,
Ché vòlto avria le spalle a Macometto;
Ma di sua legge ormai non credo che esca,
Ed hollo detto acciò che ti rincresca."


Nebo tak v saloně o všedním blbství
v slaďoučkých slovech hovořit!
A že jíš cizí chléb, že dýcháš cizí vzduch,
to stále v paměti mít,
vědět, že k smíchu jsi všem,
ubohým vetřelcem!


döner


Šla a šla... Teď s náhlým klidem
dívala se sama na se:
– Hle, toť život... Tak to skončí,
říkala si... Zvolna snuly
v zad se telegrafní tyče,
mladé stromky, jež své stíny
šikmo házely v tu cestu,
kupky štěrku, jež tu byly
narovnány jako rovy,
obdélníky polí – celý
obzor zvolna v zad se točil.


Lieblich hat die Zeit erfüllet,
Seiner Liebsten Prophezeiung,
Und des Mohrenkönigs Name
Ward verherrlicht und gefeiert.


E così cominciò la dura sorte,
tra quelle che piu grate eran di faccia
ch a Proteo, ciascun giorno una si porte
fin che trovino donna, che gli piaccia
la prima, e tutte laltre, hebbono morte
che tutte giu pel ventre, se le caccia
una Orca, che restò presso alla foce
poi chel resto partì del gregge atroce


Als Vionetus dies erhört,
Bekümmert er sich hart,
Sein Reich wollt halten unzerstört
Von Heiden böser Art,
Darzu sein Tochter fromm und schön,
Wollt er dem Mann nicht zugestehn,
Jedoch des Fürsten Drohwort groß,
Dem Herzen sein gab harten Stoß.


Herr Schmied, Herr Schmied, beschlagt mir mein Rößlein,
Und habt ihr's beschlagen, so macht mir ein Schlößlein,
Ein Schlößlein so fest und ein Schlößlein so fein,
Und muß bei dem Schlößlein ein Schlüssel auch sein.


La bella Aurora nel mio orizonte,
Che intorno a sé beati fa coloro
Ch'ella rimira, ed ogni cosa d'oro
Par che divenga al suo uscir del monte,
Pur stamattina co' le luci pronte
Nel suo bel viso di color d'avoro,
Vidi sì fatta, ch'ogni altro lavoro
De la natura o d'arte non fûr conte.
Ond'io gridai ad Amore in quella ora:
– Per Dio, che l'occhio di colui si sdorma,
Che il sol levando seco si conforma. –
Non so se il grido giunse a vostra norma;
Ma se veniste senza far dimora,
Qui pure è giorno e non s'annotta ancora.
Non sogliono esser piè mai tanto presti,
Quanto quei di color da Amor richiesti.
Piacciavi farme di quel monte dono
Ch'io v'ho furato in quel ch'io vi ragiono.


con guirnaldas de cuarzo iridiscente
vengo a verte esta vez clara fontana
para hundirme en tu seno dulcemente


Die Göttlich Lieb gezielet
Auff jhn hat manchen pfeil;
Mit dem er vvidrumb spielet
Den Seelen nur zum heil.
Er vieler hertz gerühret,
Der vvelt hat zogen ab;
Biss jhn der Todt entführet,
Vnd endtlich legt ins grab.


Ed oh se un tenue spirto l'argiva
Camena infondami! se a me ne' lieti
Fantasmi lucidi de' suoi poeti
Grecia riviva!


¿Qué es la vida?
Es como un viaje en tren.
Acaba de llegar,
Acaba de nacer,
Todo es alegría y placer,
El temor a lo desconocido
Quizás amargo, quizás hiel,
Pero ganas de comenzar
El viaje a pie.
Algazara, murmullos,
Conversación entre desconocidos,
El aprendizaje en el camino,
Todos siguen su viaje
Pero cada uno tiene su destino.
Pasa el tiempo,
La noche llega traidora,
A veces la vida es negra,
Unos bajan,
Otros mueren,
Pero el tren, sigue,
Inexorablemente,
Su camino.
La vida sigue.
El murmullo del principio
Sólo es interrumpido
Por el sollozo de un niño.
Otro nacimiento.
El camino sigue.
Miro los rostros
De mis compañeros de viaje,
Todos desconocidos,
Pero todos amigos.
Un poco dormitar,
—A veces la vida es sueño,
Un poco comer,
Un poco charlar,
Pero el tren sigue,
Inexorablemente,
Su camino.
La vida sigue.
Ahora que estoy cerca
De mi destino,
Ahora que las canas
Adornan mi una vez
Montaña dorada,
Miro a mi alrededor,
Apenas nadie
Sigue en el camino.

—¡Cuántos se han ido!
El paisaje es otoñal,
Casi llega el invierno,
La vida sigue,
El sollozo de un niño,
El tren sigue
Su camino.
Nosotros también nos iremos,
Bajaremos —descansaremos al llegar
a nuestro destino—,
Jesús pronto vendrá
Y este caminar
Se continuará
En la eternidad,
Sin bajadas, sin destinos,
Sin canas blancas,
Sólo flores inmarcesibles
A lo largo del eterno camino.


Die vier und zwanzig alte, seyn


Gott ist ein Ewigs, liblich Guht,
Gott ist gantz vollenkommen,
Der uns in Seine Gnadenhuht
Hat väterlich genommen.
Doch wird Er nicht nur so genant:
So wil Er werden auch erkant,
Versteh': in wahren Glauben,
Den uns kein Feind kan rauben.


In angstvollen Nächten,
Frierend und schaudernd,
In Tagen, kalt und trostlos,
Ist sie mir kund geworden,
Die schreckliche Wahrheit;
Hab' ich es kennen,
Doch leider zu fassen nicht
Gelernt,
Das unerbittliche
Gesetz; ohn' Erbarmen
Ward er mir verkündet
Mit ehernen Zungen,
Unter Sturm und Klage,
Der eisige Spruch der Parze:
Du mußt, o Mensch!
Begraben dein Liebstes,
Oder du mußt,
Du banger Geselle,
Von deinem Liebsten
Begraben dich lassen! –
Von beiden welches
Dünkt dir das Härt're? –
Sinne und grüble
In Tagen und Nächten
Der Frage nach,
Und schaudre und lerne
Fassen und tragen
Die schreckliche Wahrheit!


Schmiedet, schmiedet sie ein,
Die wenigen Verzagten, die wir fingen!
Schleppt sie tiefer in Hain,
Den Elfen das Opfer zu bringen!
Oder löst Veledas Pfand:
Die weise Jungfrau war des Sieges Bürge.
Gebt sie, gebt sie ihrer Hand,
Daß sie sie würge;
Dann in diesen Strömen Bluts
Nach der Zukunft spähe,
Und im Opfer uns den Sieg,
Rom den Untergang ersehe:
Indeß mein Geist durch euern Jubel beginnt,
Gleich Opferflammen durch den Wind,
Sich höher, noch höher
Und höher zu schwingen;
Indeß die volle Harfe tönt!
Denn Herz und Mund soll ihn besingen,
Den Sieg, der, Herman dich, mit rothen Blumen krönt.


Jenž jste za dnů svých se skvěli,
Z nichž strach národové měli,
Třesouce se tam y zde;
Jichž se jako bouřky báli,
Ana láme lesy, skály,
Slyšíc: Žižka s Čechy jde?


 »Consuélate, que algún día,
y no distante quizás,
el imperio de las almas
a la tuya volverá;
 »y ha de verse, ante los ojos
más obcecados, brillar
con nueva luz, de tu frente
la nativa majestad;
 »como joyel, a que el polvo
deslustró la tersa faz,
nuevamente acicalado
para fiesta nupcïal.
 »En vano tus enemigos,
de la sátira mordaz
contra tu pecho inocente
aguzaron el puñal;
 »y divulgaron secretos
fiados a la amistad,
como quien derrama el agua
sobre el camino real.
 »En vano, en vano su furia
humillada lanzarán
contra tu nombre, a manera
de enhambrecido chacal,
 »que, para saciar la rabia
de su apetito voraz,
desgarra la última carne
del hueso roído ya.
 »Esos hombres que te ponen
piedras en que tropezar,
y de asechanzas te cercan,
no, no prevalecerán.
 »Pasarán, como vislumbres
entre espeso matorral,
que a merced del viento corren,
y no dejan huella atrás.
 »Te detestarán, sin duda,
con el rencor infernal
que alimenta contra el cielo
el pecho de Satanás;
 »pero las voces de muerte,
que como ardiente raudal
salen de su boca impía,
leve soplo extinguirá.
 »Mira entre tanto con ojos
de generosa piedad
a los que de un bajo instinto
arrastra el poder fatal;
 »a los que, en densa ignorancia
sumidos, no ven rayar
celeste albor, que ilumine
su mísera ceguedad;
 »que llaman luz a la sombra,
y bonanza al huracán,
y andan a tientas, sin rumbo,
sin ley, sin fe, sin altar;
 »al soberbio que levanta
contra el débil el procaz
estrépito del torrente,
demolido el valladar;
 »a la mujer seductora,
desamorada beldad,
a quien la sonrisa, estudio,
a quien es arte el mirar,
 »y en cuyo ropaje, suelto
a los vientos, redes hay,
redes, que prenden las almas
en dura cautividad;
 »al ambicioso que trepa
sobre el ambicioso, a par
de la hiedra, que a sí misma
entretejiéndose va;
 »a la turba lisonjera
que rinde a cada deidad
efímera el torpe incienso
de su adoración venal;
 »y a declamadores vanos,
que hacen rüido y no más;
oráculos que atestiguan
la insensatez general.
 »¿Qué son contigo esos hombres
de un día, enjambre fugaz
de insectos que vio la aurora,
y la tarde no verá?
 »Ellos son viles, tú grande,
es el interés su imán,
la gloria el tuyo: la guerra
apetecen, tú la paz.
 »Nada hay común a la suya,
y a tu carrera inmortal;
ni se puede su alegría
a tu dolor igualar;
 »que es sublime y grandioso
espectáculo el que da
la mano dispensadora
que reparte el bien y el mal,
 »y alejando al genio el cebo
de lo vano y lo falaz,
lo labra con el arado
que se llama adversidad».


Durch deinen Glanz wird überall
Erleucht des ganzen Himmels Saal.
Du bist die Sonne, deren Schein
Macht alls, was drinn ist, freudig sein.


Eles sentaram-me à mesa do medo
no banco mesmo a seu lado
sentia-lhe o corpo hirto
e gelado de tão perto


Weidet/ meine Schäfflein/ weidet/
Daphnis voller ängsten ligt:
Ruch/ noch farben vnderscheidet/
Achtet keiner blümlein nicht.
O was marter dir begegnet?
Hör zu schwitzen einmahl auff:
Gnug es einmahl hat geregnet/
Nit in rothem bad ersauff.


吴牛行欲老
汉马焉得肥
筋力不可恃
游子当念归


Der dlufft mit wolcken decket,
den Regen draus erwecket
der vns hie kommt zu nutz,
Laßt wachsen auff mit freuden
das gras auff berg vnd weiden,
welchs man zu nutz abstutz.


Das Pharao wählt einer der Poeten,
Die Zeit gedankenlos zu tödten;
Der andre, der auf Vortheil sinnt,
Wählt L'hombre, wo sein Witz gewinnt.
Wenn sie es noch wie der, den sie verachten,
Der unerschöpfte Reimreich machten;
Der Mann versteht doch wirklich mehr,
Denn vortheilhaft für sich, und doch gedankenleer
Die lange Zeit sich zu vertreiben:
Was thut er wohl? Für zwanzig Pressen schreiben.


逐客休嗟行路难
归鸿心在杳冥间
初惊草尾千重浪
险渡湖头十八滩


بِدايَةُ وَجدي في هَواكُم نِهايَةٌ
لِأَهلِ الوَفا وَالصِدقِ في حُبِّكُم بَعدي
وَباطِنُ ما عِندَ المُحِبّينَ فيكُمُ
مِنَ الحُسنِ وَالإِحسانِ ظاهِرُ ما عِندي
وَأَغلى مَقالٍ قالَهُ الناسُ فيكُمُ
وَأَخفوهُ خَوفَ الناسِ أَرخَصُ ما أُبدي


Noch stehn die Fechter alle stumm,
Tritt keiner aus den Reihn,
Der blinde König kehrt sich um:
»Bin ich denn ganz allein?«
Da faßt des Vaters Rechte
Sein junger Sohn so warm:
»Vergönn mir's, daß ich fechte!
Wohl fühl ich Kraft im Arm.«


Du kehrst zum Gatten nun zurück,
Zum eignen Hauseshalt,
Da findest du genügend Glück,
Vergißt wohl meiner bald:


Sein Gemütt Davidisirte:
Was er sagte, ward ein Reim.
Jesus war, der ihn regirte:
Gottes Lob ward Honigseim.
Wo das Gotteslob erklinget,
Lebet alles Gott verzükkt:
Wann di Verskunst Gott besinget,
Wird si göttlich angeblikkt.


Se voi vedeste presso la sua vista,
farebbevi nel cor tutte plorare,
tant'è in lui visibil la pietate.


寂寞花神立浅苔
残妆垂泪湿红腮
湘江正恨流春去
水鹳何须唤雨来


Celar se pote ogne occulto pensiero
che van secreti da la mente al core,
l'ambitiosa voglia de lo honore
celar se pote et quella de l'impero,


Hab ich gleich fünff Kinder springen,
Dennoch soll es Lust vnd Muht
Meinem Liebsten Hertzen bringen,
Diesem Kännchen nur zu gut,
Solte sie seyn wie vorhin
Noch einmahl Sechswöcherin.


Akkorra már nem értem,
mire valók ezek;
a rím, a hírnek álma,
mely eltűn, messze szállva,
s majd értök könnyezek...
Őértök könnyezek!


Ernst will ein Dichter seyn,
Ich stimme willig ein;


Stromy se do nebe tyčí
u řeky posavad jen,
po kůtka ve vodě stojí vrby,
všecky však plny jsou kočiček,
až se pod nimi hrbí;
ale slunce je líbá a hřeje,
bělásci letí k nim v tlumu
a ve vrbách pták si pěje.
Větve jsou plny radostného šumu!


Salony bohů pozvolna se prázdní,
co nevidět se slunko rozlije.
Už jenom časem básník buržoasní
naladí struny k chvále Marie.


Wie kann die Blume solchen Zauber hegen?
So rief ich aus, wie sich mein Herz besann.
Mag sie die Brust so kräftiglich erregen
Daß ich die Welt und mich vergessen kann?
Es klopft das Herz mit neugewalt'gen Schlägen,
Der Geist dringt zum Unendlichen hinan,
Wohl mir, mein Freund, daß ich mit dir genieße,
Mit dir zugleich das schönste Glück begrüße!


y radiante mi duda desvanece:
que también tras la culpa, que te afrenta,
erigiste el perdón, que te engrandece


仰攀日月风云近
俯瞰冈峦培𪣻低
绝顶光芒长不断
人言太白此中栖


La lunga vita e la sua larga vena
d'ingegno pose in accordar le parti
che 'l furor litterato a guerra mena;


Bis daß im ganzen Vaterlande
Der Freiheit Christbaum leuchtend glüht –
Solch Wunder kommt gewiß zu Stande
Wenn alles Volk darum sich müht .


Chůzi jako panna,
jako ocel páž,
klobouk večer, zrána
vždycky na kuráž.


A dál se vlečeš drahou stejnou
neslyše chřestu vlastních pout...
Jen někdy pravdu beznadějnou
zdá se, že musíš vykřiknout...


Csak egyet tudnék elfogni már
boldogabb lennék, mint a király:
kalitba zárnám a kicsikét,
hallgatni örökre énekét.


A casa que eu conheço
chove por dentro


山盘霜韭夜中尊
细雨清灯竹下门
不是少陵才独健
暮云春树更谁论


操笔文章学古风
平生羞与腐儒同
相如虽有凌云赋
不及东方射守宫


C'est mon trésor unique, amassé page à page.
À le laisser au fond d'une mer sans rivage
Disparaître avec moi je n'ai pu consentir.
En dépit du courant qui l'emporte ou l'entrave,
Qu'il se soutienne donc et surnage en épave


百尺层台近潞河
琅琊二美数经过
华阳座上谈天客
强半追随入大罗


A luz de esprança bruxuleia a custo
Tremo de susto,
De morrer tão s


لكَ القَلم الأَعلَى الّذي إن سلَلْتَهُ
تخافُ سيوف الهندِ سطوة باسِهِ
يُجلَّك أنْ يمشي لديكَ برجلِهِ
ولكنَّه يمشي عَلى أمِّ رأسِهِ


Wir haben uns nichts geschworen,
Kein Blutbund ging vorauf,
Wir sind zu eins geboren,
Ein Quell, zwei Ströme, ein Lauf.
O Bruder, was auch das Leben
Für uns ernstwebend schafft:
Eins, eins sei unser Streben,
Doch zwiefach unsre Kraft.


Lösche alle deine Tag' und Nächte aus!
Räume alle fremden Bilder fort aus deinem Haus!
Laß Regendunkel über deine Schollen niedergehn!
Lausche: dein Blut will klingend in dir auferstehn! –
Fühlst du:
schon schwemmt die starke Flut dich neu und rein,
Schon bist du selig in dir selbst allein
Und wie mit Auferstehungslicht umhangen –
Hörst du: schon ist die Erde um dich leer und weit
Und deine Seele atemlose Trunkenheit,
Die Morgenstimme deines Gottes zu umfangen.


湿雨丝丝薄暮天
倦来深对落花眠
分明梦觉闻鹦鹉
莫是即来未敢前


Tu zmizí přízrak s rajským úsměvem,
a ticho kolem, v svitu měsíce
jen hrobky bělí se, a širý kraj
jak ve snu dýše klidně. Klidněj’ však
jest v hrudi Petru. K městu vrací se
a před úsvitem jest zas v žaláři,
a ráno při zoři jej vyvedou,
a s mučedníků hvězdnou korunou
jej zástup vítá duší zvolených.


Červené vajíčko
schovávané,
a na něm srdíčko
malované,
však on ho ledakdo
nedostane,
tralala, nedostane!


Puisqu'il faut songer au trépas
Quand on a fini sa ballade,
Docteur, ne me guérissez pas :
Depuis trente ans, je suis malade !


Wer nichts thut, der hat viel gethan,
Daß er die Zeit so schlecht legt an.


Poi che voi et io piú volte abbiam provato
come 'l nostro sperar torna fallace,
dietro a quel sommo ben che mai non spiace
levate il core a piú felice stato.


Wenn er im Schoß des Friedens ruht,
Mit Lorbeern – vollem Haupt,
Nicht müßig, täglich Wunder thut,
Und keine Wunder glaubt.


Come per dritta linea l'occhio al sole
non può soffrir l'intrinseca sua spera,
e riman vinto assai da quel che sòle;
così l'ingegno mio, da quel ch'egli era,
rimaso è vinto dalla santa luce
che, come il sole, ogni altro corpo impera.
Franca Colonna, or poi che tu se' duce
di comandarmi, e io voglio ubbidire;
ma degna Musa fia che mi conduce!
Per lei ardisco, e poi per te servire,
parlar del sacro fiorentin poeta
che nostra lingua ha fatta in ciel salire.
Qual divina influenza il bel pianeta
Mercurio giunse a Virgo in ascendente,
e Venùs vide grazïosa e leta?
Furon le ninfe allor tutte presente,
e vide Apollo il suo ricco Parnaso,
Damnès più che giamai bella e fervente.
Vide Minerva il benedetto vaso
pien di rugiada parturire un fiore,
che 'n grembo a Bëatrice è poi rimaso.
Felice ventre in cui tutto il valore
dell'idïoma nostro in fra' latini
acquistò gloria, e tu porti l'onore!
O lume d'eloquenza in fra' divini
poeti, che per fama ha venerato
la patria sua e tutti i suoi vicini!
Ben ti puoi millantar, popolo ingrato,
del ben che 'n vita tu non conoscesti,
e anco il cener suo ha' disprezzato!
Non fûr gli antichi tuoi tanto molesti
che discacciasse le virtù l'invidia,
sol per ben far, come che tu facesti.
O maladetta fame, o trista insidia
degli stati caduchi, anzi veneno
che v'ha cecati nella sua perfidia!
Brevi e leggieri assai più che baleno,
divisi con affanni e con paure,
dunde veniamo a poco a poco meno.
Non bastan pur le tombe o sepulture
a l'osse isvelte dalle crude morti,
ché ne son pieni i poggi e le pianure!
Rapine, incendii, uccisïoni e torti,
puttaneggiar le vergini e gli altari:
o iustizia di Dio, come 'l comporti?
Questi boccon desiderosi e cari
acerbaràn la strozza ancora a' figli,
e forse a' nostri dì parranno amari.
Trovossi Dante fra cotali artigli,
che per seguir gli stati e 'l ben civile
corse in essilio e a maggior perigli.
Tutto fu lume al suo spirto gentile,
che, sviluppato di sì van disio,
tolse dappoi così leggiadro stile;
e posti gli error publici in oblio,
dopo gli studii italici, a Parici
volse abbracciar filosofia e Dio.
Non molto stette poi riveder quici
la Scala, i Malespini e 'l Casentino,
che fûr di lui veder troppo felici.
Da poco poi rivolse il suo camino
al buon Guido Novel, quel da Polente,
sì gentil sangue fatto oggi Caino.
Costui fu studïoso e fu scïente,
col senno, con la spada, e liberale,
e sempre accolse ogni uom probo e valente.
La festa, l'accoglienza, quanto e quale
fusse l'onor ch'a lui si convenia,
Ravenna, tu sai ben, che dir non cale.
Qui cominciò di legger Dante in pria
retorica vulgare, e molti aperti
fece di sua poetica ermonia.
E se tu ben, lettor, cerchi e avverti,
le rime non fûr mai prima di lui
se non d'amore, e d'uomini inesperti.
Così il vulgar nobilitò costui
come il latin Vergilio e 'l greco Omero,
e onorò più il suo che 'l suo altrui.
Dunde, per essaltare il magistero,
con tanta alta materia dir vulgare
volse, e per esser solo in suo mestero.
Or taccia ben chi mai volse parlare
di tutto il viver nostro e del costume:
lingua mortal giamai non ebbe pare.
L'acque e le frondi del peneido fiume
bagnâro e cinser l'onorate tempie
ch'a molti han fatto glorïoso lume.
Nel cui principio pöetando adempie
le pene a' peccator quanto s'aspetta,
come le colpe fûr più e meno empie.
Nuovi tormenti, orribile vendetta,
mostra per raffrenare i molti vizî
dove la gente vede tanto infetta.
Perché da' nostri superiori inizî
nasciamo atti a ragione e libertate,
iustizia ordisce a' rei degni supplizî.
Inferno pone all'anime dannate
che fûro essecutor di passïoni
e del celeste dono al tutto ingrate.
Nel secondo entra in nuove regïoni:
verso un prato di giunchi, una montagna
murata in mezzo, e sagliesi a scaglioni.
Ed è in quello emisper tant'alta e magna
che tocca il colmo suo l'etere puro,
dove gran gente con disio si lagna.
Qui punisce il poeta infino al muro
color che furon negligenti in vita:
però son più di lungi al ciel futuro.
Da indi in su, come che fu contrita,
così di grado in grado ivi si purga,
infin che giunge all'ultima salita.
Qui moralmente vuol che ciascun urga
gli appetiti mondani in quanto pote,
e che per contrizione a Dio resurga.
Nel terzo scande all'amorose note,
di cielo in ciel, perfino a' santi cori,
là dove truova l'anime devote.
Beatus vir, che Dio temi e adori,
beati quorum tecta sunt peccata,
beati immaculati e puri cori!
O donna fecondissima e beata,
beati gli occhi e benedetta l'ora
che t'ha in sì degno ostel fama acquistata!
Non così caldamente or s'innamora,
che l'uom s'ingegni alle virtù per forma
che la sua donna in terra e 'n ciel s'onora.
Dietro l'amante alla santissima orma
di Bëatrice segue il suo poema,
dove c'insegna la beata norma.
Come il maestro, poi c'ha dato 'l tema
al fantolin, che inanzi a lui attento,
non sapendol comporre, il mira e trema,
molte fïate, d'una volta in cento,
gli mostra il nome e 'l verbo e 'l participio,
tanto che del latino il fa contento;
e come a Roma tremefatta Scipio
soccorse e con parole e con effetto,
che fu di Libia allor grato principio:
così nel nostro debile intelletto
a parte a parte mostra e ci soccorre
e poi ci acquista un regno altro, perfetto.
Per questa terza via si saglie e corre
al sommo ben felice e a quel fine
che né resia né morte il può disporre.
Lì non si tien le rètine o le crine
della rota del mondo, e non si punge
la man per côr la rosa in fra le spine.
O felice colui che si compunge
ad ora e col ben far sempre s'adopra,
e non aspetta infin che 'l prete l'unge!
Qui mostra degno premio a ciascun'opra,
qui finisce il Comedo, e qui t'accenna:
or cerca ingegno altrui che te lo scopra!
Poco poi scrisse la famosa penna,
finito il Libro suo, ché Bëatrice
l'anima chielse e l'ossa ebbe Ravenna.
O vita sua perpetüa e felice,
vaso d'elezïone, essemplo nostro,
che, così morto, vivo ancor si dice!
Non fûro i panni suoi purpura d'ostro,
non fûro i cibi delle varie prede,
ma fu scïenza, il calamo e l'inchiostro.
Nacque vacante la romana sede,
corrente il tempo a' prosperi annüali,
che M due CC LX et V procede.
Cinquanzei soli stette in fra' mortali
e fece altre opre grazïose e belle:
poi verso il ciel fuggendo aperse l'ali,
con Bëatrice ad abitar le stelle.


A uma freira que se fazia sangrar para lenitivo das comichões que sofria nos antípodas da boca


Jako rosa vlahá na dno prsou skane,
jako oddech smírný v moře rozpoutané.


O jakýs ty burda,
lepší doma urda,
než se zlatou září
burčák při žaláři!


Vy děti lásky, chudé písně moje,
zdaž za otce se svého nestydíte,
že odmrštěny – sotva narozeny –
se za žebrotou k cizím odklidíte?


Responda, pues, mi voz a beldad tanta;
mas no responderá, aunque Apolo quiera,
que la beldad es vuestra, la voz mía.


昭陵脱手已非真
石本流传喜似人
澹墨似肥浓似瘦
骊黄不见见精神


Was uns gefällt und scheinet fein,
Muß erst mit Müh erworben sein.


Komm, o heilger Geist, o komm,
Wirf deins Lichtes Strahln herum
In meins finstern Herzens Schrein.
Komm, der Armen Aufenthalt,
Komm, du reicher Geber, bald,
Komm, o lieber Glanz, herein.
Komm, o heilger Geist, o komm.


Ach ko i und heile meine Wunden!
Brich ein/ was zwischen mir und Gott.
Du hast ja durch den heilgen Todt
Mit mir auf ewig dich verbunden.
Wie könt ich denn verlassen stehn!
Wie könt ich Trostloß von dir gehn!
Nein! nein! mit dir wil ich obsiegen/
Laßt Fluch und Sünde mich bekriegen!


Der die Freundschafft auff kan heben,
Hat sie nie recht angegeben.
Der ward falsch ein Freund genennt,
Der sich von dem Freunde trennt.


أَيا ماجِداً لَم يَرُم شامِخا
مِنَ المَجدِ فاحتَلَّ غَيرَ القُنَنْ
سَألتُكَ صَفراء ِبكراً فَجُدْ
عَليَّ بِها شافِعا لِلمَنَنْ
تَرُدّ السِنان إِذا أَمَّها
شَبا حَدِّهِ عَن قَويم السَنَنْ
وَإِن كُنتَ مِن معشرٍ في الوَغى
أَقاموا القُلوبَ مَقامَ الجُنَنْ


Und ruft's, darauf rennt die Eine gleich,
Ein Tritt auf den Hintern, in Staube,
Und weitweg flieget die Haube;
Drauf packt er die andere wiederum
Und kehrt sie im Straßenkothe um;
Die Dritt' bei so wüthigen Streichen –
Sucht schimpflich ihr Heil im Entweichen.


Lob sei Dir, das Du gelitten
Zwischen Mördern Spott und Hohn,
Da Du doch von Ahrt und Sitten
Bist gantz rein, O Gottes Sohn;
Dieses macht Mich Ewig frei
Von der Höllen Schlaverei,
Läst Mich auch nach diesem Leben
Stets in Ehr und Würden schweben.


Wie aber ist dir nun zu Muth,
Nachdem du alles vberwunden?
Du hast der Frewden wahres Gut
Durch einen schönen Wechsel funden:
Wer hie mit Thränen Samen strewt
Dem wird dort frölich abgemeyt.


曾乘碧海驭风舟
几挹苍崖喷雪流
想得更当和鼎重
也应须记赏心幽


A ze zklamání, z ran
a z těžkých výčitek
že rost‘, tvůj vezme džbán
a rozdělí se o zbytek
čistého doušku, z radostného pramene jenž tek'.


Pod křídlem ústavu sic unikli už zmaru,
leč jak tak smutní jsou v tom jarním slunce žáru
a plaší, zamlklí, v to líce jejich bledé
ni slunce růže jim nadechnout nedovede!


Sie griff fest zu und schaffte stramm
Wie ehrbar-ernste Leute,
Daß nie sie Unverdientes nahm
Erfreut das Weib noch heute.


Spirti benigni, adonque in voi perdono
Ritruovi il suon di mia cetra amorosa,
In cui risuona di mia Donna il nome.


Per li occhi passa come fa lo trono,
che fer' per la finestra de la torre
e ciò che dentro trova spezza e fende:


أَراني غَريباً في دِمَشقَ وَأَهلُها
بَصيرونَ بي لَكِن عَمّوا عَن مَحاسِني
فَيا ضَيعَتي فيهِم وَفَضلِيَ ظاهِرٌ
كَأَنّي لَدَيهِم مُصحَفٌ عِندَ باطِني


ché s'al buon tempo ancider non mi volse,
non mi lascierà forse in questo stato
per téma che non torni il viver lieto.


Coger el camino más largo es signo de depresión, porque significa que tu tiempo no vale nada


'Tis to thy sov'reign Grace I owe
That I was born on British Ground;
Where Streams of heav'nly Mercy flow,
And Words of sweet Salvation sound.


– Dvacet zlaťáků. –
– A desíti vražd? –
– Dvě stě zlatých. –
– Mnoho peněz, mnichu.
Mnoho peněz. A máš rukojemství? –


Welche Cupid' hat vngewarnter sachen/
Kraft ewrer tugend/ ewrer red' vnd lachen/
Ewrem geliebten tückisch dörfen machen/
Ohne verbunden.


Své ruce zdvihám a své ruce spínám
a nevidím a neslyším,
jen hlavu zvedám výš a výše stoupám
a nevím o sobě a o proměně vím.


Rauschet, rauschet,
Ihr Mühlensteine! –
Es schien mir, ich mahle
So ganz alleine;
Es schien mir, ich wäre
So ganz in Ruh';
Ich mahlt' und sang mir
Ein Lied dazu.


lívanečky mít chce třetí,
nákyp z ořechů, –
člověk nezná pro ty děti
ani oddechu.


„Sestru Johannu v Benátkách já znal,
jsa zpovědník jejího kláštera.
Jí s duše Bůh i stopu hříchů sňal,
jestliže hřích k ní vůbec přistoupil!
Hled její světlý plašil ještěra,
jejž pokušením zovem, vykoupil
hvězdným svým paprskem přemnohou duši.
V ní Kristův duch kvet’ růží mystickou!
To snem nebylo mým; otcové, sluší,
bych řekl vám tu pravdu velikou:
z ní světlo ono boží svítilo,
jež jako slunce ozářit má svět
by zaplašilo smrt, by vylilo
své teplo na nás, kteří v bezdnu běd
toneme sobeckosti... Vše co snil
jsem v Normandii kdys, co šumem moře
mi v duši vnikalo, a co jsem mnil,
že vítr šepce skvetlým jabloním,
co v hvězdách na nebi, co v ranní zoře
jsem chvějným hádal srdcem, tušením
co dlouho bylo, zjistilo se mi
tam v Benátkách u sestry Johanny.
Domněnku odmítám, že slovy těmi
bych říci chtěl, že z úst já oné panny
své pravdy čerpal. Božská její ctnost,
vznešená pokora a láska k tvorům,
to byla celá její výmluvnost,
to hvězdnost dodávalo jejím zorům.
Svět o ní nevěděl, Bůh aureolu
však linul na skloněnou její hlavu.
Když jednou klečela u sester davu,
by tělo Páně přijímala z ruky
mé nehodné, tu náhle s klenby dolů
proud světla na ni pršel, sladké zvuky
zavířily jak vlny kolem ní,
koruna z paprsků nad její skrání
se vznášela, a závoj řeholní
plál duhově, jak rosa kmital ranní,
a bílý z lilií dóm se nad ní sklenul,
v něm zářila ta tichá holubice,
tak svatoslavně jako večernice –
jí hostii podat já tu opomenul...


Und komm' ich aus der Schul' heraus,
Noch eh' ich tret' hinein ins Haus,
Fürwahr, das ist doch wunderbar!
So hüpft entgegen mir mein Staar,
Und ruft dann immerfort mir zu:
Sei fleißig, fleißig, du du du!


يا ليلة عانقنِي بدرُها
فامتزجت نَفْسانِ في نَفْسِ
كأنما عانقتُ شمس الضحى
أو قمراً في صورة الإِنس


Rom kohlt London an mit lunden:
Doch mein Kühlband wird empfunden,
Dadurch ewig Rom verschwunden.


Stracks ruhn auf einem Karren
Der Hirsch und auch der Mann!
Zum Not- und Schwarzwildscharren
Fortgeht es durch den Tann!
Fortgeht's in einer Hetze –
Der Förster pfeift und lacht!
Warum nicht? – Die Gesetze
Vollstreckt er nur der Jagd!


S ím, a főldmivelő keszthelyi Indigesz
Húgával jön az én Kalliopém kegyes
Dísze s gyámola; szívén
Hogy csillognak az érdemek!


Jamais rien qui ressemble à quelque ancienne honte
N'osera sur ton mur où le flot des ans monte
Tu pourras, dans ces champs où vous resterez seules,
Contempler fièrement les deux tours tes aïeules,


苏仙诗里见飞桥
欲看虹霓踏玉腰
我到山中虹始见
杨辉有月印青霄


大雅久荒芜
伊谁事编刬
承家有正传
光辉生蠹简


يا واحِدَ الدّهْرِ في عِلْمٍ وفي عمَلِ
وعُمْدَةَ المُلْكِ في وِرْدٍ وفي صَدَرِ
يا صاحِبَ القَلَمِ الأعْلى الذي نسخَتْ
يَراعُهُ الصُّفْرُ حُكْمَ الصّارِمِ الذّكَرِ
ما مِثْلُ قوْلي لكَ انْظُرْ كِسْوَةً حسُنَتْ
أو مثْلُ قولي لكَ اذْكُرْ راويَ السِّيَرِ
وما اسْمُ شيءٍ إذا صحّفْتَ ثانيَهُ
فاذْكُرْ بهِ رجُلاً قد طالَ في ضجَرِ
يأتي مع النّجْمِ في تعْديلِ جدْوَلِهِ
حِيناً وإنْ كانَ معْدوداً منَ الشّجَرِ
لازالَتِ العيسُ ترْوي كلَّ شارِدَةٍ
عنْ مُنْتداكَ بمِلْءِ السّمْعِ والبصَرِ
فكلّما رُدِّدَتْ عُلْياكَ قيلَ لها
باللّهِ قلْ وأعِدْ يا طيِّبَ الخبَرِ


崇冈回首路萦盘
夕照明边小凭栏
船合浅沙催客上
玻璃影里见长安


ما يُنبت الحُسن أَو ما تَجلب السُفن
بِالشام يُوجد وَالإِفضال وَالفطن
عَلى المَسَرات قَد شَيدَت مَرابعها
فَلَيسَ يَسلُك فيها الهَم وَالحُزن
لَم تَلقَ غَير كَبير في مَهابَتِهِ
أَو بَدر داجية يَمشي بِهِ غُصن
فَإِن نَظَرت فَما تَعنو العُيون لَهُ
وَإِن سَمعت فَما تُصغي لَهُ الأذن


Dvacet let už chodili tak spolu
po půl noci ze šantánu,
kávu pila ona, on sklenku alkoholu.


Ó unalom, ó életem unalma,
rángasd tovább elcsüggedt vonatom,
rángasd, ringasd ez ájult délutánon,
nem kérdezem, hogy hova utazom.
Kopogj, vasút. A végzetem dalát verd,
hogy mindegy nékem, völgyek és hegyek,
és minden mindegy a vágy utasának,
és mindegy már, akárhová megyek.
A föld emészti délutáni álmát.
Alföldi táj, vulkáni szörnyü róna,
olvadt aranyba fürdő búzatenger,
neuraszténiám bús ringatója,
vad dajka, ki megvertél, hogyha sírtam,
és mostohám, hisztérikus cseléd,
ma is hazudsz még színnel és virággal,
hogy szép az élet, istenem, de szép.
Még mindig lepke száll át a mocsáron,
még mindig álom leng itt, lassu álom,
a virágok mezei kékbe járnak,
mint az alföldi kislányok vasárnap,
és ezrivel virágzik a pipacs,
szelíd füvek között véres apacs.
Azt mondod, Alföld, hogy szüret az élet,
és lázad bennem lázadást kavar,
lázadni küldesz most, hogy verekedjem
világ csárdájában, részeg magyar,
hogy vérrel és pipacs-piros haraggal
kacagva nyúljak a napér,
mert szép az élet, a harag, a vadság
és szép a fény, és szép és szép a vér.
Azt gondolom mégis: mi lenne, hogyha
a folyosóra mennék csöndesen,
s én, bús fiad, sötét revolveremmel
átlőném fiatal fejem?


肠断春风为玉箫
越山无路水迢迢
床帷半故帘旌断
一点山莹照寂寥


Mahomed.


¡Oh cuánto tarda lo que se desea!
Llegue; que no es pequeña la ventaja
Del comer tarde al acostarse ayuno.


— Que não tenhas vaidade e não sejas faceir
Parece-me que a ti um tal conselho é inútil,
pois tua alma sadia, abençoada e dúctil,
é uma flor que nasceu dentro de uma caveir


Ein Heer geübter Mörder, Spießer, Würger,
Hältst du dir für und für,
Je mürber die nun beitzen deine Bürger,
Je besser schmeckt es dir.


Jde parkem Malmaisonským, kde v písek do pěšin
platany staré sypou svůj protrhaný stín,
krok jeho je dnes volný – dnes prvně po letech
se může takto loudat, už nijak není spěch.


És kérdőleg tekint a feleségére...
De nagy a fiúnak a megütközése:
Hisz a képe szeplős, a haja meg veres...
- Hja Pali, ugy jár az, aki vagyont keres!


Buď vítán, šerý skalný velikáne,
jenž stavíš vlny v bouřném záchvatu!
myšlénky své co příboj rozpoutané
jdu zkojit ve tvou vážnou samotu.


Da lauschen alle Herzen,
Und alles ist erfreut,
Doch keiner fühlt die Schmerzen,
Im Lied das tiefe Leid.


Tak mizím za práh, kde žití
mne počne vězniti znovu,
ty stěny v sebe se řítí,
já ležím pojednou v rovu.


Du lächelst siegreich, läßt mich also leiden. – –
Ich werde reich und gut. Du wirst senil.
Ich frech. – Und wir versöhnen uns und meiden
Und plagen uns im wechselschroffen Spiel.


Que no vivo sin duda es infalible
pues siendo mi seguro movimiento
vivir para sentir, si ya no siento,
no puede haber en mi parte sensible.


Und wie von einem Geisterblitz erhellt,
Sah ich ein reich Gedränge, eine Welt.
Kristallklar lag der Menschen Sein vor mir,
Ich sah das Zauberreich, des Pforte fällt
Vor der verfluchten Formel hier,
Des Reichtums grenzlos, üppig Jagdrevier.


I mine den druhý i den vterý,
zkázu u voj Morana aj dýše,
žalostivo vzeúpí les šerý,
prchnou ptenci k horám odletíše.


Já dřív dnes od práce jsem vyšel ven.
Takový krásný, podzimní byl den,
takový slunečný a plný něhy
a plný vlídnosti, jež duši jímá.
Na Krkonoše padly první sněhy,
tam zapadla už zima.
Jdu alejí, kol v podzimní té kráse
široko vůkol v dálku rozvírá se
můj rodný kraj... S ním já jsem celý srost’,
své dětství prožil jsem tu, věk svůj mladý –
na vše to zašlé, zašlé v minulost
mně každá stezka připomíná tady.
Sychrovský zámek i ta panská pole,
ty Trosky v dálce, zasněžené hory,
stráň Ještěda, ty vísky pod ním dole,
ty procházky, ta cesta do obory,
ten každý strom, z dob dětství mile známý,
vše ke mně mluví, všechno vzpomíná mi
na vše, co bylo, bylo i co není
i co být mohlo... Hledím v zamyšlení
v ta dlouhá pole, stráně, háje, svahy –
takové ticho kol, v něm celý tone
v červánků záři kraj můj rodný, drahý.
...Já nevím, nač jsem myslil v chvíli oné,
kam touhy mé i myšlénky mé spěly,
já jenom vím, v to ticho neobsáhlé,
jež v dálku zatopilo obzor celý,
tón dissonance že se ozval náhle,
jenž vzbudil mne a dosud v nitru zní mi.
Německý správčí v polích k píli větší
tam klením pobízel a cizí řečí
a slovy hněvivými
lid zaleklý a chudý. Český lid.
...A ticho bylo zas v tom kraji celém.
Já šel jsem domů se schýleným čelem.
Kol v přírodě i v lidech mrtvý klid.


Mais quel soupir émeut le feuillage prochain ?
Serait-ce quelque vierge égarée et peureuse,
Ou le faune moqueur, ou le jeune sylvain,


Zengj, zengj a bölcsesség szelíd érdeméről
Zengj a főbb dicsőség igaz ösvényéről,
A béke s szabadság arany idejéről,
S e két legnagyobb kincs bátor védelméről!


O seyd gegrüst, ihr Bangionen,
Der Friede kehre mit mir ein,
Der Friede müsse bey euch wohnen,
Und fest an euch gefesselt seyn.
Und du, o Thurn, dort in der Mitte!
Wie ist mir? ach! mein Hertze bebt – – –
Ist, oder ist dies nicht die Hütte,
In welcher meine Mutter lebt?


Пусть я покину этот град…
Тоска невольная сжимает
Мне сердц Я б остаться раЧто будет там, душа не знает…
Там — новый натиск бурь и бед,
Моя тоска — тому залогоВ глубокой мгле грядущих лет
Каким предамся я дорогам?
Здесь — в свете дня, во тьме ночной
Душа боролась, погибала,
Опять воспрянув, свой покой
Вернуть не в силах, упадала
В тревоги жизни городской
И, дна достигнув, поднимала
Свой нежный цвет над черной мглой —
Так — без конца, так — без начала…
Или бушующая кровь
Рождала новую любовь?
Иль в муке и тревоге тайной
И в сочетаньях строгих числ
Таился тот — необычайный,
Тот радостный, великий смысл?
Да, да! Моей исконной мукой
Клянусь, пожар иной любви
Горел, горит в моей крови!
Моя тоска — тому порукой!
16 мая 1900


Schönste / nimst du den nicht an /
Der sich itzt vor deinem throne
Leget als dein unterthan?
Giebst du dich ihm nicht zu lohne?
Nein! ach nein! du bist zu schöne /
Lisimene!


A veslo napřažené
jak velká páka jest,
jež k zemi zamlžené
se sklání odkud s hvězd.


Hallgasd meg népem,
És közlöm tevéled
Erős kötésem,
Halld meg, Izráel,
Azmit szám beszél,
És azt jól megértsed:


Und als es ging zum Tanze,
Da kam sie eben mir recht,
Sie grüßte mich freundlich und fragte –
Und fragte mich gar nach dem Knecht.


Setzt ihr sie fest und nicht zu fest,
Setzt ihr sie nach euren Maasen;
Und wenn es einmal zum Scheiden kommt,
Daß ihr sie könnt ablassen.


Andre blähn gleich Kardinälen
Sich im flachen Scharlachhut,
Ach, und vollends nicht zu zählen
Ist die schwarzgefleckte Brut.


A kdy již zábav ryčných do syta,
divadla jiná dvořan poskytá.


握空拳建东皋寺
一饭饱多云水僧
身死百年曾未减
数珠牙齿放光明


يَخفِـقُ " الرقّاصُ " صُبحـاً وَمسـاءْ
ويَظـنُّ البُسَطـاءْ
أَنّـهُ يَرقصُ !
لا يا هـؤلاءْ
هـوَ مشنوقٌ
ولا يـدري بما يفعلُهُ فيهِ الهـواءْ !


Hogy ha te vitéz vagy, azt izené néked,
Jer ki az mezőre, ottan van te helyed,
Demirhám kezét is ottan megesméred,
Ő halálos bajra ottan jün ellened.


粤王遗陇名犹在
古木疏疏半已枯
每到月明霜满地
直教啼杀树头乌


Lengua del aire fue mi verdor mudo,
siempre del aire fui apacible enredo,
y hoy por él de mi pompa me desnudo


Ach, tetky naše! Máme zahradu
(„park“ ony dí, prý v Evropě tak zvykem),
tam všecko je v tak pěkném souladu
a pěstěno je přísným zahradníkem.


Však neví už, kde to bylo,...
zda před léty otec v trpkých
to kreslil epištolách?
Či v životě minulém kdysi
žil takový nehybný život
v bezvětří zapadlých krajů,
za neproniklými lesy,
za horami neprostupnými?
To všecko mu bylo tak známým,
tak příslovečným, jak tisíc
měst jiných, jež viděl dřímat
ve středu své ubohé vlasti...


A dnes právě k radostnému svátku
Zvony ze všech věží slavně znějí;
K stříbrnému drahých srdcí sňatku,
Z dalekých sem krajin hosté spějí.
Sama Vídeň, ježto prvé zřela
Královského Panstva snoubení,
V tvoje hradby, šťastná Praho vjela,
S tvým by sloučila své modlení.


Jen klidný být a všechno v hlavě míti,
co anděl včera na úhorech sil!
Když v duši touha plamenem ti chytí,
dbej, touhou větší bys ji uhasil.
Tvůj život roste, o čem’s včera snil,
se s tebou v noci k spánku ukládá,
by zítra hlas tě šťastný probudil –
však měsíc denně jinak zapadá.


Sei dumm!
Dies wünsch' ich dir zum neuen Jahr!
Warum?
Weil Dummheit in dem alten Jahr
So manches Schöpsen Glück gebar.
Darum
Sei dumm!


Sonne/ kan ich diß erlangen/
Ach! so eyle nicht so sehr
nach dem blauen Westen-Meer/
Daß ich desto mehr ümbfangen
Meine Liebste kann und mag;
Ach! verlängre diesen Tag!