حلفت لها بالعادِيات دموعي
وبالمورِيات النار وهي ضلوعي
لئن كان من قد لامني غير مبصر
محاسنها إني لغيرُ سميع
محجّبةٌ تفترّ عن مبسمٍ كما
ينظّم في أزكى الأنام بديعي
فريد العلى والعلم والحلم والتّقى
فيا لفريدٍ حائزٍ لجميع
يضوع قريضي في الورى بامْتداحه
وما جوده لي في الورى بمضيع
أصوغ بسيطاً في الثناءِ وكاملاً
على وافرٍ من جوده وسريع
ولا عيب في إحسانه غير أنني
شرهت فما لي اليوم وصف قنوع
بشهر ربيعٍ قد أتيتُ مهنئاً
وكلّ زماني منه شهر ربيع
فلا زالَ من خدَّام مدحي لفضله
صوابي ونجحي مقبلاً وشفيعي


Dunque, se i primi inganni
M'abbandonaro inerme al tempo e al vero,
Musa, il divin tuo riso a me che vale?
Altri e fidenti vanni,
Altro e indomito al dubbio ingegno altero
Vorriasi a te seguir, bella immortale,
Quand'apri ardente l'ale
Vèr' l'infinito che ti splende in vista:
A me l'anima è trista;
Perdesi l'inno mio nel vuoto, quale
Per gli silenzi de la notte arcana
Canto di peregrin che s'allontana.


Komorní Hrádek v tvrdém spánku zimním
jak zámek zakletý je z pohádky.
A Tys tu se mnou, moje Bílá paní,
Ty přízraku, jen pro mě přesladký.


Když ve hrad pán se navrátil,
své ženy marně on hledá.
Kol vzduchem zní jen pláč a kvil:
„Slib zrušen – běda nám, běda!“
A nespatřil již nikdy víc
své mladé choti sladkou líc
pán hradu v stesku a v hoři.


لَقَد حَلَفتُ وَلَم أَحلِف عَلى الكَذِبِ
دَهري لَقَد حَلَفَ الواشي عَلى الكَذِبِ
لَم يَجرِ وَاللَهِ في سِرّي وَفي عَلَني
لا في رِضايَ وَلا وَاللَهِ في غَضَبي
إِنَّ الَّذي قالَ عَنّي لَم أَقُلهُ وَلا
شَغَلتُ قَطُّ بِهِ سِرّي وَلا طَلَبي
أَيَقتَضى عَدلُ مَولانا عَلى مَلَكٍ
يَرمي الشَياطينَ يُرمى مِنهُ بِالشُهُبِ


Žluva, hvozdu klenot ryzí,
jež se živým ohněm nítí
a v zelených vlasech břízy
jako zlatý topas svítí.
Vítej!


Je pâlis et tombe en langueur :
Deux beaux yeux m'ont blessé le cœur.


Es steht ein Stern verloren
Hoch über einem Haus;
Drin ist ein Kind geboren:
Ein Licht geht von ihm aus.


قد أنار العشق للعشاق منهاج الهدى
يا من أحاط علمك الأشياء كلها


Chceš výčitky jak žhavé uhly
mi sypati do starých muk?
Tvůj pohled tak mrazivý, stuhlý,
chceš ssáti mou krev, můj tuk,
chceš, upíre, ssáti můj tuk?


Das Licht ist durchgebrochen!
Es reisst vom feur mit sanfftmuttreicher kühl!
Di Süsse wird gerochen!
Nun hat verspilt das Sternenspil!
Sein Uhrwerk stekkt! Verrükkt ist Reich und Zil!


Müde bin ich, geh zur Ruh,
Schließe beide Aeuglein zu:
Vater, laß die Augen Dein
Ueber meinem Bette sein!


Exules fora de quella cittade,
là dove i cittadin, in quella sola,
amor se canta inseme e caritade,


So leicht gestraft, ging er mit großen Freuden wieder
In die Gesellschaft seiner Brüder.
In dieser aber kam er noch weit übler an:
Denn sein Vergehen war den Raben kund gethan.


O voraz
saboreio de cada milímetro
da tua epiderme cor de centeio
das costas aos seios da fronte aos poros
dispostos nas teias de veios azulados
que tateio com lábios sem peias
e leio com olhos que seguem amorosos
todo meneio ameno e ondular sereno do laceio
dos músculos e do recheio carnudo pleno que mordo com dentes afiados
de permeio aos suspiros dolentes na procura do odor perfumado
nas grutas dispersas que cheiro em todo teu corpo macio e cheio
desejado sofregamente na expressão máxima
do meu inexaurível amor ansei


إذا كان الولاء عليك يلوي
علائقه فأهون بالكلام
سلام رائح أبداً وغاد
عليك إذا ونت همم السلام


Páni v městě řekli, kůže
trochu tenká je v tvém nose,
utrhnout se snadno může...
proto líp nám v noční rose.


Là se groupait le cercle entier
Des causeurs dont chacun essaie
De copier l'esprit : Gautier,
Saint-Victor, Girardin, Houssaye ;


V krásném sadě na lavici
sedla Mňaucka, Čiča s Micí,
a jak páni přemoudří
tudy šli dva kocouři.


Vertraue! Zürne nicht mit mir!
Wie könnt' ich dich verraten!
Was deine Blicke baten,
Erfüll' ich dir.


مولاي يا مَن أمرُه مسموعُ
وقَدرُه بينَ الورَى مَرفوعُ
وَمَن لِشمسِ جاهِه سُطوعُ
ولِهلالِ سَعدهِ طلُوعُ
والمِسكُ عند ذكرِه يَضُوعُ
شاعرُكُم وعبدكم طَمُوعُ
في رُخصةٍ مِقدارُها أسبوعُ
تَابِعةٍ والراتِبُ المتبُوعُ


Ich saß allein, das Herz von Trauer schwer,
Indeß aus einem fernen Garten her
Brummbaß und Geige durch die Stille klang
Zu wildem Tanz und lustig tollem Sang.


Ist das der Lebendige, der die Welt
Mit all ihren Knödeln, Dampfnudeln und Würsten
Verschlingen wollte, und in den Hades
Verwies den Pückler-Muskau, den Fürsten?


Tak pošetilý synek není.
My, stojíme dnes povzneseni:
Fuj, haraburdí ztrouchnilé!
Jde nová vlna novým lidem,
my zašlé soudili jsme s klidem.
Sen jiný máme o síle.


As Meister Näw' nu ut de Kirch 'rutgeiht,
Kloppt Päpken up de Schuller hei un seggt:
»Na, Nahwer, heww ick nu nich recht?
Heww ick nich seggt, wenn Meier beden deiht,
Un wenn dat ok mit Emmern göt,
Uns' Herrgott mag nu willen oder nich, hei möt!«


1
Глаза разбегаются!
         С чего начать?
Во-первых, в
Мосполиграфе
             вся печатВо-вторых,
       чего ради
у нэпов покупать гроссбухи и тетради?
Всю писчебумажность, графленую и без граф,
продает
Мосполиграф
Чем искать граверов, мостовые пыля,
в
Мосполиграфе
заказывай печати и штемпелИ конечно,
    разумеется само собою,
в
Мосполиграфе
               покупай обоРазинь глаза и во все смотри,
запомни эти адреса тр2
Даешь карандаши,
которые хороши?
3
Каждый хозяйственник,
             умный который,
здесь покупает
            всё для контор4
Где взять
перо и тетрадь?
Помни, родитель, —
В
Мосполиграфе
         всё, что хотите!
5
У бумаги без печати никаких праПечати делает
Мосполигра6
Я первый по успехам
         и прилежностЯ здесь покупаю
         письменные принадлежност7
Вспомните —
у вас оборвались
         обои в комнатНечего
    стоять разинеНовые купите
         у нас в магазин8
Печать —
    наше оружиОружейный завод —
          Мосполигра9
Наше оружие —
         книга и газетЗдесь куют
    оружие эт10
Стой, не дыша!
В
Мосполиграфе
         всё —
             от гроссбуха до карандаш


Per lei l'arco e la lira Apollo frange,
certo mai non sentir sì altera cetra,
la cui dolcezza ogn'altra fama aretra
dal Pado a l'Istro, da l'Eurota al Gange.


High on her car, behold the grandam ride
Like old Sesostris with barbaric pride;
... a team of harnessed monarchs bend ...


地行臣耄矣
稽首告天公
藉草千场醉
留花十日红


Kolik jar v svém sladkém lesku
přijde ještě zas a znova,
prochví štěstím naše duše,
vzbudí v srdcích chvění nová,
jako dnes...?


夕日照何寺
夏雷喧此峰
惆怅昔人去
空馀山涧松


Du Theurer, dem ich dieses Lied gesendet,
Muß ich dich selbst schon suchen bei den Todten?
Zur Todtenfeier hab' ich dich entboten:
Nun werd' ein Todtenopfer dir gespendet.


My nevěříme sobě,
druha se bojí druh –
a radš se dáme zlobě
v otrocký svírat kruh.


Seid mir geſegnet, Thränen! Ihr floſſet mir!
Bald ſchlägt die Stunde! Ach dann entküſs' ich euch
Dem blauen Aug, der weiſſen Wange;
Trinke den Taumel der Erdenwonne!


Sempre mi par veder vostra figura,
S'io vo, s'io sto, mi sete ogni hor presente.
Miraculo è d'amor, non di natura:
Venite meco quando seti absente.
Talhor questo pensier tanto mi adura,
Che dove non pò el corpo, vien la mente;
Et vengovi a trovar, dove voi sete,
Et sto con voi et voi non me vedete.


Bey einem Loorbeer baum sah' ich die Tugend stehen,
Und beyd' oh n' anzusehn das Volck vorüber gehen;
Grün' edles Paar, sagt' ich, ob schon
Man keinen sieht dir Ehr' erzeigen!
Bist du nicht dein selbsteigner Lohn?
Krönst du dich nicht mit eignen Zweigen?


Ó ptej se opět, milená,
A přidej příjmí, jímž mne zovou
Tvá medná ústka znořená
Ve půvab září purpurovou.
Ó ptej se ještě! Kde jsi dlel,


Mein Zweites ist des Waldes Pracht,
Dort schmückt's der Eiche stolze Krone,
Wenn hold das Glück dem Sieger lacht,
Dann kränz' ich seine Stirn zum Lohne.


Aquella tarde, en tanto
que el rudo labrador y el fraile austero
platicaban, la tímida doncella,
a la puerta, gozaba del encanto
con que el rojizo resplandor postrero
hace caer estrella tras estrella
como gotas de llanto.
El indio, al par, se hundía en el alarde
penúltimo del Sol, que en su derroche
envolvía los restos de la tarde
en el crespón de la enlutada noche...
Y entonces fue la escena
de extraño simbolismo.
La tarde. El bosque de pavor se llena
y su boca de espanto abre el abismo...
—¿Ves?— dijo el indio; y señalando al frente,
quedó un instante, pensativo y mudo.
Sobre un picacho, imperativamente,
se erguía un buitre, en actitud de enojo,
como blasón de señorial escudo,
encendido de Sol, teñido en rojo.
—¿Ves?— repitiole el indio a la doncella,
fija del Sol en la postrera lumbre.
—¡Tú eres!— le dijo; y le enseñó una
estrella.
—¡Yo soy!— le dijo; y le mostró la cumbre.
Súbito, el cóndor vuela.
                     El indio alista
su arco, empuña una flecha y se prepara:
tiende hacia el cóndor, con segura vista,
la flecha sobre el arco; y la dispara.
Silba rauda la flecha.
                  El cóndor grita;
y, entre los nubarronnes sempiternos,
se desenvuelve la espiral descrita
por un alma que rueda en los infiernos...
Toca tierra por fin...
                  El abanico
de sus rendidas alas de combate,
sacude al pie del cazador; se abate;
tira atrás la cabeza; y abre el pico...
La aguda flecha que vibró en el arco
y que clavada está —firme y derecha—
parece un mástil sobre un roto barco;
y el cóndor revolcándose en un charco,
nudo de plumas que ensartó una flecha.


Womit ich Gott und Machttyrannen höhne,
Den Dolch! – Und Sklave, feiler Weichling, fröhne!
Mein Dolch, wie Catons, gräbt im Heldenherzen
Das Grab der Schmerzen


Dann laß uns beim ersten Kuß,
Aufgelöst in Lieb'sgenuß
In einander sinken,
Und mit trunknem Geist und Sinn
Aus dem Wollustbecher in
Langen Zügen trinken.


A z venku kdosi pozvolna se blížil,
k oknu, jež vedlo do noci, se sklonil,
tvář ke sklu přitiskl a zrak svůj skřížil
s mým pohledem, že zlomen zvonil
a slzy konejšivé ronil.


O wüchse mir inmitten aller Flucht
Und flatterndem verfrühtem Blütenregen
- Für mein Geschick ein noch verschlossner Segen –
In zarter Knospenhülle eine Frucht.


O neblahý ten, jenž se z mládí musí
odloučit od těch, které miloval,
jak dlouho, nežli přežije svůj žal,
než cizí svět a cizí srdce zkusí!
Můj bratr písně svoje zakopal
po místech, kde si se sestřičkou hrál,
pak v cizině si po nich zatoužil –
ach jaký div, že se mně usoužil!
On byl jak z klece uprchlé to ptáče,
jež truchlivě kdes po polích si skáče
a z hladu neznaného hlínu zobe,
jak by si zaklepalo na svém hrobě.
Už na podzim se zase ke mně vrátil –
chod nejistý a bledé vpadlé tváře,
zrak jak by nikdy nebyl poznal záře,
tak chřadnul, vadnul jako strůmek v sadě,
když větší stromy nechají jej v chladě –
a dobré bylo, bůh že život zkrátil.
Má radost mně tak náhle vybledla –
já jsem ji bratru v rubáš zapředla.
Vy víte, kde teď nebožátko leží,
vždyť vaše bába v každý den tam běží!


Des Todes Sichel schnitt die schönste Blume
Und reichte sie in Gottes Hand,
Er pflanzt sie in ein bessres Land,
Da blühet sie in ew'gem Ruhme.


„Všelijak jste to povídali,
měli jste svou hlavu, táto.
Děti vše lépe než vy znali.
Zlato je všechno, zlato!


Hay un resplandor cóncavo de helechos,
una resonancia de insectos,
una presencia cambiante del agua en los rincones pétreos.
Reconozco aquí mi edad hecha de sonidos silvestres,
de lumbre de orquídea,
de cálido espacio forestal,
donde el pájaro carpintero hace sonar el tiempo.
Aquí el atardecer inventa una roja pedrería,
una constelación de luciérnagas,
una caída de hojas lúcidas hacia los sentidos,
hacia el fondo del día,
donde se encantan mis huesos agrestes.


Ich will auch nicht mehr begehren,
Als mir zukommt und gebührt,
Wollst mich nur des Rechts gewähren,
Das ein Hund im Hause führt!
Deine Heilgen, die sich dir
Hier ergeben für und für,
Mögen oben an der Spitzen
Deiner Himmelstafel sitzen.


Dejad que el viento cumpla sus destinos:
moverse, trasladarse, abrir banderas;
agitar escorpiones, cabelleras,
rizar el agua, embellecer los pinos.
Abridle esos balcones ponentinos;
esas trojes y aljibes y vidrieras
sinfónicas de luz, y las soleras,
y que el viento deslúmbrese de vinos.
Dejad que cante y que al fluir se encrine;
que su garganta de cristal empine
y que cante en la altura y lo profundo.
Que dance con divino encantamiento.
Dejad que encumbre el cristalino viento
las materias inmóviles del Mundo.


Ó plavovlasá krásko má,
ty s blankytnýma zrakoma,
v nichž planou ohně síly,
jež šat máš spjatý u pasu
a střevíčky své z atlasu
a pleť jak mramor bílý,


Wer bist du, wunderbarer Greis? Es regt
Sich rastlos, wie das Laub, vom Wind bewegt,
Im Sturme des Gedankens deine Lippe!
Du scheinst kein Sterblicher von unsrer Art;
Vom Kinn zur Erde fließt dein weißer Bart,
So wie der Bergstrom von bemooster Klippe.


El sol pare la mañana,
me quema las entrañas
e ilumina mi dolor.
La primavera destila añoranzas secas,
incapaces de extinguir mi fuego.
Un pino solitario en la ladera,
nostalgia sentida de abrazos
que habitan el mañana.
La perrita se mea graciosa
y envío un beso frio, muy lejos;
termina por hacerme herbir.
Negro y blanco se funden
incubando un color nuevo
que nadie vio jamás.
Gris daltónico que brilla sin luz.
La blanca y fría luna
promete equilibrios inestables
de los que no se qué pensar.
Rabia y reproches injustos.
¿Mañana sonreirás?
Seguro destino el que dicto yo.


Ozvěnou bouřnou ze Třísovské stráně
třeskutý hlahol polnic zaburácel
a v tábor chrabrých bojovníků páně
za heslem známým dávný ruch se vracel.
Obrovský chvost té bájné dračí stvůry,
jež hradbou vozů železnou se zvala,
hnul sebou rázem a již zdola, s hůry
hromovým hlasem kol se ozývala
táborských píšťal hudba zhlušující.
Posilci, zbytní ve divokém chvatu
řadili v šik se v krajních vozů krytu
a v předu střelci, honci, pavezníci
i s koněberců rozptýleným rojem
v řinkotu mečů, okovaných mlatů
deptali trávu sprahlém na pažitu.


Mi hiába várjam, ha nem jön helyembe,
Akivel én essem örök szerelembe?
Olyan igaz ember, minőre én vágyom,
Ha van is, nem sok van ezen a világon.”


Hadra ugyan nem nőtt a daliás honban:
„Vétek miatt - úgymond - kizüllöttem onnan
Mielőtt elmult a gyermeki esztendő:
Bűnöm csak olyan hát, mint az eredendő.”
Kérdi Lajos, mi az? - „Eljön az órája
Kérni a kegyelmet, ha lesz érdem rája,
Azt szerzeni jöttem, ha bevesz Felséged;
Különösen most egy fölfedezés végett.


Isabella, Stern der Liebe,
Sinke! – meinem Pfade muß
Leuchten nur des Zornes Fackel; –
Bring ihr meinen letzten Gruß!


Du nahmst dich meiner herzlich an,
Hast Großes heut an mir getan,
Mir mein Gebet gewähret;
Hast väterlich
Mein Haus und mich
Beschützet und genähret.


Was frommt's, daß auf geduldigem Papiere
Ihr für die Euren fügsam sie erkannt?
Es hat Natur dem Menschen wie dem Tiere
Den Stempel unauslöschlich aufgebrannt,
Behaltet Euer Teil, und sie das Ihre,
Nur sagt nicht, daß Ihr Zwei aus einem Land;
Viel fester stehn als auf gemalten Karten
Im Geist der Völker ihrer Grenze Warten.


Stürmt, reißt und rast ihr Unglückswinde,
Zeigt eure ganze Tiranney,
Zerbrecht, zerschlagt so Zweig als Rinde,
Und werft den Hofnungsbaum entzwey;
Dies Hagelwetter
Trift Stamm und Blätter,
Die Wurzel bleibt,
Bis Sturm und Regen
Ihr Wüthen legen,
Daß sie von neuem grünt und Aeste treibt.


Lidé mythus milující vidí též a cítí
v každém stromu zpodobněné těžké lidské žití


A zase čerpá sílu k žití,
pot setře, jenž mu kryje dlaň,
zas nová naděje mu svítí,
sny plní se zas prázdná skráň!
Dědictví Boha, svátku snivý,
jak mám tě rád,
že září velkou pádíš v nivy,
do chudých chat!


Solo y penoso en páramos desiertos
mis pasos doy, cuidosos y cansados,
y entrambos ojos traigo levantados
a ver, no vea alguien mis desconciertos.
Mis tormentos así vienen tan ciertos,
y van mis sentimientos tan cargados,
que aun los campos me suelen ser pesados
porque todos no están secos y muertos.
Si oigo balar acaso algún ganado,
y la voz del pastor da en mis oídos,
allí se me revuelve mi cuidado.
Y quedan espantados mis sentidos,
cómo ha sido no haber desesperado
después de tantos llantos doloridos.


Caminemos siempre juntos,
y que nunca nos venzan los fracasos.


Abys ušel pekla trýzni,
v hříchu nikde neuvízni.


Und weckt uns früh der Sonnenschein,
Dann schwingen wir's Gefieder,
Wir fliegen in die Welt hinein
Und singen unsre Lieder.


Opilose vuestra hermana
y diole el doctor su acero;
tráela de otero en otero
menos honesta y más sana;
diole por septiembre el mana,
y vino a purgar por mayo.
Allá darás, rayo,
en cas de Tamayo.


Nezkracován na svém právu
máchal obilí i trávu,
loupal v zimě keře,
měl, co dnes už dávno není,
ve svém nitru přesvědčení,
že je králem zvěře.


Wenn Thränen dann in schnellen Tropfen rollen,
Daß ich so tief gefallen bin;
So streck' ich nach dem Wundenvollen
Die starren Arme hin,


Des travaux journaliers voilà d'abord l'asile,
Où le feu du foyer s'allume, où Marthe file ;
Marthe, meuble vivant de la sainte maison,
Qui suivit dans le temps son vieux maître en prison,
Pauvre fille, à ces murs trente ans enracinée,
Partageant leur prospère ou triste destinée,
Me servant sans salaire et pour l'honneur de Dieu,
Surveillant à la fois la cure et le saint lieu,
Et qui, voyant de Dieu l'image dans son maître,
Croit s'approcher du ciel en vivant près du prêtre ;
Quelques vases de terre, ou de bois, ou d'étain,
Où de Marthe attentive on voit briller la main ;
Sur la table un pain noir sous une nappe blanche,
Dont chaque mendiant vient dîmer une tranche ;
Des grappes de raisin que Marthe fait sécher,
De leur pampre encor vert décorent le plancher ;
La sève en hiver même y jaunit leurs grains d'ambre.
De ce salon rustique on passe dans ma chambre ;
C'est celle dont le mur s'éclaire du couchant :
Tu sais que pour le soir j'eus toujours du penchant,
Que mon âme un peu triste a besoin de lumière,
Que le jour dans mon cœur entre par ma paupière,
Et que j'aimais tout jeune à boire avec les yeux
Ces dernières lueurs qui s'éteignent aux cieux.
La chaise où je m'assieds, la natte où je me couche,
La table où je t'écris, l'âtre où fume une souche,
Mon bréviaire vêtu de sa robe de peau,
Mes gros souliers ferrés, mon bâton, mon chapeau,
Mes livres pêle-mêle entassés sur leur planche,
Et les fleurs dont l'autel se pare le dimanche,
De cet espace étroit sont tout l'ameublement.


Erhabner Anblick, düster und ernst genug,
Daß aller Schauer einer versunknen Zeit,
Und welcher Zeit! uns anweht, jener
Eh'rnen Epoche der Welterobrung.


Levantóse Gerineldo,  que al rey dejara dormido,
fuese para la infanta  donde estaba en el castillo.
—Abráisme, dijo, señora,  abráisme, cuerpo garrido.
—¿Quién sois vos, el caballero,  que llamáis a mi postigo?
—Gerineldo soy, señora,  vuestro tan querido amigo.
Tomárala por la mano,  en un lecho la ha metido,
y besando y abrazando  Gerineldo se ha dormido.
Recordado había el rey  de un sueño despavorido;
tres veces lo había llamado,  ninguna le ha respondido.
—Gerineldo, Gerinaldo,  mi camarero pulido;
si me andas en traición,  trátasme como a enemigo.
O dormías con la infanta  o me has vendido el castillo.
Tomó la espada en la mano,  en gran saña va encendido,
fuérase para la cama  donde a Gerineldo vido.
El quisiéralo matar,  mas criole de chiquito.
Sacara luego la espada,  entrambos la ha metido,
porque desque recordase  viese cómo era sentido.
Recordado había la infanta  y la espada ha conocido.
—Recordados, Gerineldo,  que ya érades sentido,
que la espada de mi padre  yo me la he bien conocido.


„To ne zas. Prosím, ctihodná má leta.“


Za nebožko modlivá se,
věčny světlo svěť ji, Bože,
abe nehde v nočnim čase
nechodila strašet može.


O sel'ge Herrin! Stern aus Norden,
Der sich einst mild zu uns gewandt,
Du, die zum Liebesstern geworden
Dem hoffenden, dem armen Land.


Hast du hieher, mein Engel, dich erhoben,
Daß ich den Himmel schon auf Erden lerne,
Demütig lieb' und hoff' und dulde gerne,
Das heiße Herz sehnsüchtig stets nach oben?


Per te non fa che il prato ove nascesti
Tiranno solitario avvampi il sole,
Quando su' campi da la falce mesti
La polverosa estate a lui si duole,
E nel meriggio le campagne sole
Assorda la cicala,
E impreca al giorno, che affannoso cala,
Dal risécco pantan la rana ascosa.


Hledě v pouště do dálí
uvěřil jsem tuše,
že v těch borech skryta dlí
dávných lesů duše.


– Udite, udite, o voi che da le stelle
precipitàr giù i folgori tonanti:
sì voi che le tempeste e le procelle
movete, abitator de l'aria erranti,
come voi che a le inique anime felle
ministri sète de li eterni pianti;
cittadini d'Averno, or qui v'invoco,
e te, signor de' regni empi del foco.


Du sitzt auf einem Stein und schweigst und schaust ..


Vám píseň ničím jest? Ej, divy tvoří;
dnes vzlétne jiskra z básníkových úst,
a zítra plamenem už světy hoří!


Que' la trasse del cielo ove era pria
ed allogolla in terra fra i mortali
perché il vivere umano utile sia.


أَلَم تَتَنَقَّثها اِبنَ قَيسِ بنِ مالِكٍ
وَأَنتَ صَفِيُّ نَفسِهِ وَسَجيرُها


A občas hvězda zakolísá
a padá v hloubku zraněná –
to jenom milý Pán Bůh ví sám,
zda nebudu tou hvězdou já,


De allí cercado el ámbito del suelo
rompe y quebranta el hielo cristalino,
mostrando al hombre su poder divino
con la presteza de su hermoso vuelo


Ctnost – chudý cár, jenž nezastře vřed údů,
jest hůl, jež láme se pod jařmem trudů,
a štít, jenž rozpadá se ve dví hned;
jest símě padlé v pokrytectví půdu
a klam jest jeho kořen – jeho květ.


»Die Weiber sollten Abzug han,
Mit ihren besten Schätzen,
Was übrig bliebe, wollte man
Zerhauen und zerfetzen.«
Mit der Kapitulation
Schleicht die Gesandtschaft trüb' davon.


"Non ce pò' mo venire,
ché so' en tanta afrantura
ch'eo sto su nel morire,
sentoce la morte dura.
Sì facisti al partire,
rumpisti onne iontura;
recata ài tal fortura
c'onn'osso m'à' spezzato".


Der Mann in – –, welchen Gott
Nicht schuf zum Dichter und Kunstrichter,
Der, dümmer als ein Hottentott,
Sagt, er und S *** wären Dichter;
Der Philip Zesen unsrer Zeit;
Der Büttel der Sprachreinigkeit
In Ober- und in Niedersachsen,
Der alle Worte Lands verweist,
Die nicht auf deutschem Boden wachsen;
Der große Mann, der stark von Leib
Ein kleines artigs freundlichs Weib
Kalt, wie er denkt und schreibt, umarmt,
Das aber seiner sich erbarmt,
Und gleicher Meinung ist und bleibt,
Und wider ihn nicht denkt nicht schreibt,
Weil es den Zank der Ehe scheut,
Und lieber aus Gefälligkeit
Sich an des Manns Gedanken bindet;
Der Mann der unter uns
Viel große Geister findet,
Der ist der große Duns!


Der Bär wird sein des Galba strenger Wahn;
Die Katze wird ein Otho sein zu schauen;
Das Schwein Vitell wird rasend um sich hauen;
Der Egel ist der Geiz Vespasian;
Wenn Titus leckt und kost't, sieht doch ein Hund herfür;
Dem folgt Domitian, das grimmste Tigerthier.


beden arşının melekleri hizmet ederler sana


Zerbino di bellezza e di valore
sopra tutti i signori era eminente.
Mostrommi, e credo mi portasse amore,
e che di me non fosse meno ardente.
Non ci mancò chi del commune ardore
interprete fra noi fosse sovente,
poi che di vista ancor fummo disgiunti;
che gli animi restâr sempre congiunti.


郁郁葱葱瑞气浮
南阳兵起再兴刘
将军大敌非常勇
文叔平生本好柔


Destomi, poi vegendomi da cesso
cum l'infocata voglia e 'l disio vano,
dico fra me: chi gli è mo proximano?
Sia chi se voglia, fuss'io lui adesso,


Zwar, wie zornig Gott auch war,
doch bedacht' er die Gefahr;
unsre Not erhielte dieß,
daß er uns noch siegen ließ:


Es führte Lesbia in ihrer weissen hand
Ein wunderschönes tuch/ dem kreide nicht zu gleichen/
So nur alleine will dem schnee der hände weichen/
Weil dieser es beschützt vor ihrer augen brand.
Doch scheint es/ wie sich selbst das köstliche gewand
Bloß und alleine will von dieser sonne bleichen/
Und muß die nadel gleich durch seine faden streichen/
So wird es doch durch diß ie mehr und mehr bekandt.
O wunderschönes tuch! dir blühet das gelücke/
Ihr auge zieret dich/ mich tödten dessen blicke/
Dich macht es lieb und werth/ mir hat es haß gebracht/
Dein faden fühlt die stich/ ich fühle sie im hertzen/
Dir bringt er ehr und ruhm/ mir macht er noth und schmertzen/
Dich setzt er an den tag/ mich in die todes-nacht.


Della più casta e più leggiadra donna,
Che mai formasse di sua mano Amore,
Ch'or piange tristo i suoi turbati nidi.


بجفونها وبفرعها يا مغرم
وافى بنصرتها السواد الأعظم
حتَّى مَ تشكو كسرةً من جفنها
وإلى متى من فرعها تتظلم
وأجل المديح فذاك أفلح مجتلى
مدحٍ وإن شئت العلوم فأعلم
يا حاكم الحكّام عرسي أزمعت
في النصف أن تشكو وأن تتحكم
قالت أما في نصف شعبانٍ لنا
شيء يذاق على مذاقته الفم
فأجبتها روحي فلا نِصفٌ لكم
إن لم يداركنا ولا ليَ درهم


Wer geboren ist zum Stehlen,
Kann sich selbst einen Galgen wählen.
Aber der unberufene Mann
Muß den ersten besten hinan.


to není lípa, která dovoněla
a byla opuštěna včelami –
toť ořech, vůně celičkého těla,
zelená střecha, která zkošatěla
na dvorku, jata mezi stěnami.


In su un passo, dove avea passare,
eran quei Saracin tutti nascosti.
Come 'l viddono a lor aprossimare,
in sulla strada tutti si fur posti
gridando: — Traditor, non puoi campare,
che duramente prima non ti costi. —
Ghïon, vegendo 'l fatto così gire,
fece ragion di campare o morire.


Až kdy vyšly hvězdičky, nechal mužík přádla,
skoče ptal se Heličky: „Nu, tak neuhádla ?“


Sofres, sereno,
Sofres, saudoso,
Sofres, sábio e santo
Mas não por Ti,
Se sofres é por nós, sempre e hoje,
Nos no longo, interminável tempo,
Nós em guerras, em doenças, em horrores,
Nós, infiéis de geração em geração,
Nós perdidos,
Nós esquecidos,
Nós, livres, libertos, todavia,
Senhores da invocação, da decisão,
Senhores da graça luminosa
Ou do erro gasto e repetid
Sofres secreto
E o teu olhar de fogo ficará oculto
Até que à pureza humana o possas desvela
Este é o povo das grandes, longas quedas
E também das grandes, fundas intuições,
Este é o povo que em Cristo vê o Messias revelado
E também o Messias encoberto de porvir,
Este é o povo que ama o Deus menino
Porque até na maturidade do Cristo renascido
Descobre a virtualidade infinita, irrevelada,
O imenso Ser, para lá de toda a imagem,
O Espírito sem limites que a infância anuncia
E que jamais, num conceito, num olhar,
Jamais numa verdade humana se deté
Ó Cristo de olhar vendado,
Ó Cristo misterioso,
Abandonado
No Museu das Janelas Verdes,
Ó Cristo encoberto e final,
Vem,
Traz até nós o que ainda não somos,
Ensina-nos a sermos o para que nos criastes,
Em nome do nosso apelo,
Em nome do nosso sonho,
Em nome do nosso almejar-te e conceber-te
Tu e Outro,
Patente e todavia encoberto
Como no Ecce Homo das Janelas Verdes,
Em nome do desejo de total superação
Que subsiste no coração de todos os humanos,
De todos sem exceção,
Vem
E consagra a matéria deste mundo,
O que em nós pesa e obsta
A luz imensa do Teu Espírito,
Que todos pressentimos,
Todos sem exceção,
Ainda quando três vezes Te negamo
Ó Cristo próximo e distante,
Ó Cristo saudoso,
Misterioso,
Ve
Conhecemos a dor,
Tarda-nos o amor,
Vem conosco no termos merecido
O império de paz que no mundo cindido
Entre gente próxima edificamos,
Vem conosco no olharmos ao espelho dos teus olhos desvelado
A nossa clara imagem descoberta,
Vem conosco, Irmão,
Na alegria de cantar aos quatro ventos,
Nos cinco continentes, nas terras e nos céus,
Ecce Homo!  Enfim, enfim, o Homem!


山中桂香满
无复向来游
官事何时了
一年孤负秋


IF I forget thee, BL—K—S, or if I say
Ought hurtful, may I never see thee play.
Let critics, with a supercilious air,
Decry thy various merit, and declare,
Frenchman is still at top; — but scorn that rage
Which, in attacking thee, attacks the age.
French follies, universally embrac'd,
At once provoke our mirth, and form our taste.


Ich warf dem Mison vor, daß ihn so viele hassen.
Je nun! wen lieb' ich denn? sprach Mison ganz gelassen.


Embora — é meu destin  Em treva densa
Dentro do peito a existência finda
Pressinto a morte na fatal doença!


Ach spánek prchá z oka mého!
Toť strašná noc! – Byť ňadra má
okřála láskou mileného –
mě jíme tužba předce zlá.
Ha, co vidím! Dva biřici spěchají
z komnat, jež obývá kníže pán,
snad jim krutý rozkaz dán,
nímžto kohos nešťastného
zastihnouti pomstou chvátají.
Bohové! já tuším něco zlého.
Mou duši svírá úzkostlivý žal,
na těle chvěju se a tebe lekám se, můj stíne –
a zdá se, klenbou jakoby tu děsot vál.
Pro bůh! Co se to děje? – Tys to, drahý můj Milíne!?


Hab Erbarmen! hab Erbarmen,
Um mich selbst bin ich gebracht,
Wenn du winkest mit den Armen
Durch die Ferne, durch die Nacht.


A mezi balvany kol rozmetané,
kde pěnami se tříští moře plné sil,
hoch snědý zavedl dva koně vrané
a v příboj sněživý se na nich přebrodil.


Chvěju se, hrozím se, úpím a sténám,
světla se štítím, lidí, v temno ubíhám,
a tmy se bojím, bojím sebe sám,
a klesám v tlamu Furiím a Fenám.


أَجرَى الحَيَا ماءً
وأنبَتَ فيه لي آساً ووَردَا
مُتَحَرِّمٌ أبداً إذا
استعطفته بالعَتبِ صَدَّا
وأَرَى ضلالي في هواهُ
هُدًى وغَيِّي فيهِ رُشدَا
متباهِياً بالحُسن ما
أَنصفتُهُ إلاّ تَعَدَّا
لو كانَيُنصِفُ لم يكن
بغرائبِ الحُسنِ استَبَدَّا
أن يُوَحَّدَ أو يُوَدَّا


Thyrsis zehlt sich zu den Großen/
die fast an die Sterne stoßen/
weil sein schlipffrichtes Gedicht
krumm wie ein Oracul spricht.
Jeden Morgen schlükkt das Schwein
sihben Bisem-Kugeln ein –
dein Sing-Sang bleibt for mich/ Gevatter/
drümb doch blohß leeres Gantz-Geschnatter!


„Tvojím slovem, drahá, k rozhodnutí zraje,
co již dlouho vážil duch můj přemítaje.
Slavně skončena jest velkolepá stavba,
již můj otec začal: Zbujnosť Vendů klesla,
zničeny jich lodě, volna kupců plavba
a moc dánská k nebi obryní se vznesla.
V pochvu skryji meč. Květ míru pouvadlý
rozvine zas Dánskem tiché vnady svoje
a pluh, zbaven platů, jež naň boje kladly,
vyloudí z té půdy nové blaha zdroje. –
Avšak, choti sladká, divných žádáš darů:
jeden k ujce mého, druhý k orby zdaru;
a já štědrostí svou tebe, jenom tebe
rád bych zahrnul – nuž, pamatuj teď sebe!“


Wohl mir, mein müder Geist
Wird wieder Staub,
Wird, wie der Weltlauf kreist,
Wurzel und Laub;
Wird sich keimenden Daseins freuen,
Frühlingstriebe still erneuen,
Saftige Früchte zur Erde streuen;
Freilich, sein spreitendes Dach zu belauben,
Wird er andern die Säfte rauben,
Andern stehlen Leben und Lust:
Wohl mir, er frevelt unbewußt!


Heil mir! mein Herz glüht, feurig und ungestüm
Bebt mir die Freude durch mein Gebein dahin!
Heil mir! die ewig junge Seele
Fliesset von Göttergedanken über.


Virtud divina que mi pecho adora,
único bien del triste que en su anhelo,
paga el bien con las lágrimas que llora


DEr Menſch hat zuvor auß fuͤr andren Thieren allen/
Daß er kan ſagen her das/ was jhm eingefallen:
Fuͤr wahr wir brauchen jetzt rechtſchaffen dieſe Gabe
Daß vnſer gantzes Thun/ als Worte/ nichts nicht habe.


Heute hat vor fünf und sechszig Jahren
Dich, o Vater, einst das Licht gegrüsst;
Von Entzücken glänzet sie, die Thräne,
Die dem tiefgerührten Blick entfliesst;


Und ich stand vor dem Altar
Thränenden Auges!
Und doch fühlt ich wie sie, wie die hoffende Jugend,
Jugendkraft in den Adern
Freiheitsglut – Todesmut
Für die heilige Sache des Vaterlands! –
Aber ich stand und weinte.


Ale jako křemen pravý
mlčí zarputilec náš –
Hle, tu David běží plavý –
dost již slintal Goliáš.


Pryč všickni, pryč, už jděte s české půdy,
jen nemocným a chorým času buď,
by vyléčili prsa svá a údy,
než uzdraví se, – déle poněkud!“
Tu Koreff zaplakal a vzkřikl zase,
až císařovna strachem zachvěla se.


Zaplála líc v plamenu...
„Železného prstenu“
kdysi bratři svorně byli,
scházeli se, spolu pili,
o všem v světě hovořili:
O té bídě těžkých dnů,
o té lidstva příští zoře,
kterou chtěli vítati
v dlouhé, bědné lidstva hoře
mladistvou svou závratí.
O tom velkém probuzení
národů všech v jeden cíl,
v divých bojů burácení
člověkem by člověk byl,
o té snaze horečné,
o té touze sopečné,
na lidstva skráň, pot kde svítí,
aspoň jednou vykouzliti
příští jitro báječné!
O tom velkém blahu všech,
kteří přijdou k lásky stolu,
bratrství užiti spolu,
budiž Maďar, Němec, Čech!
Co dnes zbylo z tužeb těch!


Upravena byla země,
Vystoupivši z vodstva ven,
A na zářícím se trůně
Mistr seděl spokojen;
A přehlídnuv s vyšin hvězdných,
Co byl stvořil mocí svou,
Za dobré a dokonalé
Uznal dílo s oblibou.


Nenech ho dále trápit se
a o mír, štěstí plakat! –
Lej v jeho duši vonný dech,
jak tento voní akát!


Der Teufel hol das Menschengeschlecht!
Man möchte rasend werden!
Da nehm ich mir so eifrig vor:
Will niemand weiter sehen,
Will all das Volk Gott und sich selbst
Und dem Teufel überlassen!
Und kaum seh ich ein Menschengesicht,
So hab ich's wieder lieb.


O süsser Schmack, O Himmels brod!
Auß Liebe wünsch' Ich Mir den Tod:
Wer dich geschmekt, du heil der welt,
Der hat sich selbst schon hingestelt
Inß Himmelß zelt.


四松离立类岩幽
遮我聊为半日留
更恨月明清影夜
不能于此听飕飕


Úr Isten, áldj meg jóvoltodból,
És kegyessen fordulj hozzánk,
Ótalmazz meg minden gonosztól,
Szent színedet fordítsd reánk.
Hogy ez földen minden
Megesmerje szépen
Az te utadat,
És az pogány népek
Téged tiszteljenek,
Megtartójokat.


Megyünk, megyünk, távol-közel
Embertelen, nagy béke van,
A kislány megrezzenne, ha
Szívem dobbanna hangosan.


美人湘北岸
翠盖倚中洲
斜日雨初歇
断云横未收


Schon seh' ich Schmerz in deinen blanken Blicken,
Das geht vorbei: du mußt zurück dich neigen,
Gleich wird dein Blut dir jubeln wie die Geigen
Von Engeln, welche ihre Brünste schicken


But stop! no more — I see him come;
Kind Sir, remember me!
Oh, could I hide me under ground,
How thankful should I be!


V zdar všemu v radosti připil bych,
ve vichřici citů tak srázné!
Ví Bůh, já z jedné jen číše jsem pil,
kdož by mi bez taje vysvětlil,
že obě v tom stály tu prázdné?


Nun aber löscht des Trachtens böse Tücke
Nicht einen Zug des Reizes, der dich schmückt,
Indes, verschönt durch einen deiner Blicke,
Der Bosheit Stich, wie Unschuldshauch entzückt.


狸奴闲占熏笼卧
燕子横穿翠径飞
我亦人间好事者
凭阑小立试单衣


Und es klagen ihre Tränen:
»Weit der Himmel, tief die See,
Doch noch weiter geht mein Sehnen,
Und noch tiefer ist mein Weh.«


Mein höchster Adel ist, daß ich noch auf der Erden
Ein König, Kaiser, Gott, und was ich will, kann werden.


DU ewigs Liebes-Weſen du,
Sey ewiglich gepreiſt,
Daß du aus deiner tiefen Ruh
Uns Tag vor Tag erfreuſt.


Ik much slapen, as de Bom,
Sünner Weh un sünner Lust,
Doch dar treckt mi as in Drom
Still de Rok to Hus.


يَحِلُّ بِمَهرٍ رَحيقُ الرُضابِ
وَلَيسَ يَحِلُّ رَحيقُ العِنَب
يُعيدُ الفَتى كَالَّذي نابَهُ
جُنونٌ عَلى أَنَّهُ لَم يُنِب
وَما أَخَذَ العَقلَ مِن أَهلِهِ
وَإِن هُوَ غَرَّ اللَمى وَالشَنَب


Ó, řekla druhá: Polem v les –
(Leť, srdce mé, v dál, leť dál!)
já slyšela v dálce bubnů ples –
ó slast!


Slečna Mína to běduje
Plačíc pro milence svého,
Že se dlouho nevracuje
Zpátky z boje krvavého.


„Hrdino můj, orle sirý,
zřím tě ponejprve,
dopil’s kalich české víry,
kalich české krve;
viděl jsem tě zjevem vzdoru
s mečem v ruce státi,
chci od dneška po tvém vzoru
vlasti život dáti.


Nem messzi cirkasok, ugyan szomszéd népek
Mamelukoktul, rendelt seregben jünnek;
Ezek de lehetnek ötvenkétezerek,
Mert zincsiek, geták, barstok vannak vélek.


Da riefen sie zornig: »Verflucht und verdammt
Sei dieser Bureaukratismus!«
Und hingen sich auf vor dem Standesamt
An einem Türmechanismus.


Král posléz, zoufale se bráně,
– ó přenesmírné Čechům hoře! –
obklopen zevšad nepřáteli,
ku zemi klesá, stržen s oře.


A smutné blaho, stokrát oplakané,
a těžká slza, roní-li se v nic!
Ty horká slzo v oku rozplakaném,
proč pálíš tak, proč trápíš vetchou líc?


Yo era uno de esos que nunca iba a ninguna parte sin un termómetro, una bolsa de agua caliente, un paraguas y un paracaídas.
Si pudiera volver a vivir, comenzaría así hasta concluir el otoño, daría más vueltas en calesita, contemplaría más amaneceres y jugaría con más niños si tuviera otra vez la vida por delante...
Pero ya ven, tengo 85 años y sé que me estoy muriendo...


Viel/ die man groß vnd heilig schätzt;
Schätzt Gottes Außspruch vor verlohren!
Viel/ die man schmeht/ verspeyt/ verletzt:
Sind zu dem grossen Reich erkohren.
Starrt ob dem schönen Marmel nicht/
Stein Schmuck vnd Grabschrifft können trügen.
Die Leiche nur weiß nicht von Lügen:
Nichts von betrügen diß Gericht.


Als noch der Morgenstern
Am dunkeln Himmel stand,
Ein Diener nur von fern
Folgt' ihm ins fremde Land!


兔角峥嵘出象头
六街齐打凤皇毬
乌投黑沼云将合
鹭宿银河月正秋


S'una sola eccellenzia suol far chiaro
chi la possede, e voi n'avete mille,
gradito cavalier, quai voci o squille
potran mai gire a' vostri merti a paro?


Fragst du, warum ein Christ sei fromm, gerecht und frei?
So fragest du, warum ein Lamm kein Tiger sei.


...dulce lametón...
Quedo solo,
tocando mis labios,
soñando en tu beso.
Quedo solo,
tocando mis labios,
soñando en tu beso.


Ba i starci v nevinném tom plesku,
Nejsouce mdlí více na nohy,
Začnou někdy vážnou Polonesku.


E presso a i Paladini alcun perfetto
Quanto esser possa al mondo cavalliero,
Guidon selvaggio l'intrepido petto:
E i duo famosi figli d'Oliviero,
Io non voglio ridir ch'io l'ho gia detto
Di quel par di donzelle ardito e fiero,
Questi uccidean di genti saracine
Tanto che non v'e numero ne fine.


Und hier und dort ein Kreuz auf ödem Hügel;
Im roten Wald verliert sich eine Herde.
Die Wolke wandert übern Weiherspiegel;
Es ruht des Landmanns ruhige Geberde.
Sehr leise rührt des Abends blauer Flügel
Ein Dach von dürrem Stroh, die schwarze Erde.


Nám v jediný refrén roztála romance mládí. V šer dnů
pohledy naše se líbaly jak v jediném objetí zachvění dvojí.
S rozkoší dýchal jsem vůni tvé krve a v zahradách snů
jak milenku u pějících vod má duše hledala tvoji.


Er steht am Gestade der Poesie
Und schaut wie sie schäumt durch die Riffe,
Er schaut, bis ihm schwindelnd zu Kopfe steigt,
Sie stehe, er selbst aber schiffe.


Er ist der Gottheit Blum und Glanz,
Die ewiglichen blühet,
Der Spiegel, da der Vater ganz
Sich abgebildet siehet.
O große Freud und Fröhlichkeit
Ob Jesu großer Herrlichkeit.


Wir zweifelten – ja! Wir kosteten wohl
Des Zwiestreits bitterste Wunden!
Wir opferten wohl Idol um Idol –
Und hatten doch nimmer gefunden,
Was uns aus unserer Enge erlöst –
Aus der unzulänglichen Kleinheit,
Drin sich der Dinge Wesen entblößt
Zu grenzenloser Gemeinheit!


Ditmar spielte mit Minetten
Und sie war ihm zugewandt,
Als ob Beyde sich gekannt
Mondenlang schon hätten.
Auf sein Knie hub er das Kind,
Und wie nun die Kinder sind,
Rasch und leicht wie Mayenwind,
Flüchtig wie des Rehes
Jugendlicher Sprung ins Gras,
War Minettchen, und da saß
Eine Nadel bei dem Spas
In dem Schürzchen, und des Wehes
Von dem kleinen Nadelstich
Schämte Ditmars Finger sich,
Hing herunter und verheilte
Sich mit seinem eignen Blut;
Ein halb Viertelstündchen weilte
Dieses Schmerzes Wuth –
Aber wenn der Ditmat künftig
Mit erwachsnen Mienchens spielt,
Die schon groß sind, und vernünftig,
Wenn Er da Verwundung fühlt,
Von des schönsten Auges Blicken,
Von der Lippen Grazie;
O dann thuts im Herzen weh,
Und man muß sich flehend bücken,
Daß Gott Amors Bruder eilt,
Der die Wunde heilt.


Penelope nell'aspettare Ulisse
fé e disfé tante volte il lavoro
che gli apparve nel sol più d'uno eclisse;


Gott/ wie theur ist deine Gütte/
Daß der Menschen schwache Schaar/
Als in einer sichern Hütte/
Frey von Plagen und Gefahr/
Von betrübter Angst verschont
Unter deinen Flügeln wohnt.


I kráčelo to jaro po snech jejich,
po veršů jejich stopách luzně hravých,
za flétny zvuků rytmem tance k nám;
jak víla po kvítí – šlo po nadějích,
po vlnách citů vznešených a pravých,
až vyloudilo záblesk chmurným tmám.


üç gün dua ettim küfrettim


Ist demnach der Kreis der Lüfte
Aller ird'schen Säfte Schatz,
Und der allgemeinen Düfte
Ungemessner Sammel-Platz.
Süsse, scharf- und bittre Säfte,
Saur' und saltzig-fette Kräfte
Stecken in den dünnen Höhn,
Die zwar groß, doch nicht zu sehn.


e a terra fria afagada contra o peito


Und sie entflohn der Erde mit schweigender Trauer, und wandten
Ernster ihr Auge weg von den Landen und Meeren, wo bald nun
Werde der Kriegesdonner Verkündiger seyn des schönen,
Heiligen, nicht gehaltnen Worts.


In der Madonna seelenvollen Zügen,
Im zarten Bild der jüngsten Huldgöttin,
In jedem Reiz, dem sich die Herzen schmiegen,
Erblick' ich dich und sinke vor dir hin.


Chtěl bych být stárnoucím chasníkem, ze dřeva krásné věci
drobné jenž krouží a barvami pestrými je zdobí,
vůně dřev různých stromů a keřů je cítit v mé kleci,
jejich vlákna a kůry jsou lesklých broučků hroby
a jak hobluji, pentle jak tropické rostou trávy.


U hrobu Petra vnořeného v stíny,
pod mramorovým balvanem
jsem stanul, jak syn bájné Ukrajiny,
před svatým stepi kurhanem.


Why wilt thou, torturing reflection, mad
Each fond idea of the blessings past;
Blessings which only to the anguish add;
O, did their pleasing efficacy last!


Мужик не позабудет,
Как кушал толокно,
И посажен хоть будет
За красное сукн


In seiner guten, heil'gen Stadt Köln
Wird Kobes residieren –
Und hören die Kölner die frohe Mär,
Sie werden illuminieren.


桃蹊李径有尘埃
初放青莎秀满阶
想见芊绵古城角
有人嗟我未归来


melekler dahi yükselirken emin ol inerler san


وغزالين دنا وَصْلُهُما
بعد ما كانَ قصيَّاً غيرَ دانِ
وَصَلا حَبْلَ ودادي فهما
عنْ يميني وشمالي ختلان


Doch er beruhigte mich
Mit sanftem Kuß zuletzt,
Indes ein Träumen mich
Zum Kirchhof trug und ich
D'Elormie, dem Toten, mich
Vermählte innerlich.
»O ich bin glücklich jetzt!«


Takť člověk ve svém blouznění:
i přírodu klad’ mezi klaté,
a není v světě bláznovství,
pro něž by nenašel si svaté.


– „Přeješ si to z mých úst slyšet,
dím ti pravdy neskrývajíc,
mužem, rekem není Hilboj,
bázlivý jest směšný zajíc.


Tuto píseň zpívali ti
u rakve.
Ubohé srdce tvé
už bolest nepocítí.


Der über seine glieder floß:
Wie frölich war sein sinn,
Als dieses öl den leib durchgoß
Und zog zum Vater hin?


Io vi dicea ch'alquanto pensar volle,
prima ch'ai labri il vaso s'appressasse.
Pensò, e poi disse: - Ben sarebbe folle
chi quel che non vorria trovar, cercasse.
Mia donna è donna, et ogni donna è molle:
lasciàn star mia credenza come stasse.
Sin qui m'ha il creder mio giovato, e giova:
che poss'io megliorar per farne prova?


Du hast in langer Zeit kein Sinngedicht gemacht?
»Ich habe nicht an dich gedacht!«


Ta noční dál tak chmurná, zamlžená,
hvězd oko zlaté v mračném závoji,
z nějž chvílemi jen paprsk luny skane
a v doubravě se věsí na chvojí.


A já hořel v mysteriu nevyslovené melodie toužící něhy
v záři slnící,
akkordy rudými sálal v dálku tušení na neznámé břehy
v illusi snící.


Nun blüht das Korn, nun blüht der Wein,
All um ein lieblich Düften,
Man atmet lauter Segen ein
In linden Abendlüften.


Mit mondjak én?! - Oh e dolognak
A vége még botrány leszen...
A lábaim már úgy inognak...
Atlas se bírja el szivem!


Nun die Musik in der Lufft
schläfft in holer Bäume Klufft /
ruht und kommet mir nit für
in der Gott-Erhebungs Gier.


Havea piacevol viso, habito honesto
un humil volger d occhi, un andar grave
un parlar si benigno e si modesto
che parea Gabriel che dicesse ave
era brutta e deforme in tutto il resto
ma nascondea queste fattezze prave
con lungo habito, e largo, e sotto quello
attosicato havea sempre il coltello


Gesänge hör ich schallen,
Durchs Grün geschmückte Gäst
Wallfahrten nach den Hallen –
Wem gilt das frohe Fest?


Por mérito, me cumple ir a la cola;
pero por amistad (si no hay cohecho)
¿quién puede principiar con más derecho
el álbum de Enriqueta Figuerola?


El filósofo heleno, que rodeado
de sus fieles discípulos, moría,
no es más grande que yo: yo también muero
con las pimpleas musas a mi lado,
que enlazan, al mirarme en agonía,
sus rosas de oro a mi laurel de acero.
Mis lumínicas sienes, que guirnalda
de dáfnico laurel lucen no en vano,
se orlan así con las purpúreas rosas
que me traen las musas en su falda,
y que entretejen con la docta mano
con que hieren sus liras armoniosas.
Agonizo de amor. Ya veis que muero,
ya veis que presto moriré: no importa
Minutos antes de lanzarme altivo
a la callada tumba, cantar quiero
el propio mal que mi existencia corta.
Si cantando viví, cantando muero.
Por fuerza he de morir, ya que por fuerza
viví también. La desbocada turba,
que luego ha de llegar, querrá en su ira
estrangularme: ¡que su rumbo tuerza;
aquí viene demás! Su voz conturba
las suaves notas de mi dulce lira.
Antes que profanado mi arte sea
por la turba mendaz, que ayer mi gloria
y hoy a los vientos mi baldón vocea;
antes que uno de mis versos de oro
mezcle su brillo a la menguada escoria
de fementida turba sin decoro;
antes que rompa con infando grito
la música tranquila de mis versos,
que reflejan la paz de lo infinito
en el cristal de sus .acordes tersos;
antes que intente sonreír impía
del misterioso encanto de mis notas,
han de saltar bajo la mano mía,
que el timón tuerce a los seguros puertos,
las siete cuerdas de mi lira rotas,
los treinta abriles de mi vida muertos.
Soy a la vez que emperador romano,
artista y soñador. La turba infame,
que es vil lebrel para lamer la mano,
es a veces también como el oceano
que ruge fiero y las orillas llame.
Sé que viene hacia mí, como la ola:
arena soy; estallará en espuma;
me arrastrará tal vez; y cuando en vano
sueñe entregarse a los placeres sola,
sentirá el yugo que otra vez la abruma,
¡y estará sin artista y con tirano!
Poeta antes que César, mi corona
es de eterno laurel: soy el ungido
que de los dioses el elogio entona,
y recibe de mano de los dioses
única lira.
          ¡Apolo: yo te pido
que me dejes cantar, mientras reposes!...
La voz de Apolo apenas si podría
igualar de mi voz la euritmia grave,
y el justo son, y el ágil maestría:
temo así que la turba espante el eco
de mi voz blanda, como el trueno al ave.
Llena es su voz y mi cantar es hueco:
mi cantar es la forma esbelta y pura,
que de rítmicas pompas se rodea,
y que no precia ser en su estructura
mágico estuche de inmortal idea.
¿Idea para qué? La forma es todo.
Tengo en el mármol mi inviolable norma:
requiere ideas el humano lodo;
pero al mármol le basta con la forma.
La forma es todo: la beldad en ella
está, al contacto de la idea, extraña.
El ferrado titán de la montaña
supo esconder la celestial centella
en el hueco también de frágil caña.
¡Venus no es sabia, pero siempre es bella!
Fue la belleza mi ideal. Collares
de perlas, que ensartaba hilo sonoro,
parecían los férvidos cantares
que desataba, entre mis copas de oro
de la inútil belleza en los altares.
Belleza fue lo que buscó mi anhelo
en el capricho de las iras locas:
sembrar rosas de sangre por el suelo,
ver el espanto en las abiertas bocas,
oír el grito de la carne herida,
sentir el choque de la lucha fuerte,
distraer el cansancio de la vida
con novedades trágicas de muerte,
depurar el placer de todo hastío
en inédito amor nunca explorado,
desviar las aguas del eterno río
y buscar nuevos cauces al pecado;
ese el afán poético, ese el mío,
cuidando siempre de estampar el sello
de originalidad al desvarío.
¡Loado sea el mal, si el mal es bellol
Ya no recuerda la rebelde turba,
que hoy desata las nubes de su ira,
cómo ayer me juzgó su dueño amado.
Hoy con su insulto la mansión conturba
donde ayer a los sones de mi lira,
danzaba alegremente y sin cuidado.
¿Cuál será la verdad, cuál la mentira:
el odio nuevo o el amor pasado?
¿Quién me enseñó a matar? Con mano pura,
jamás acostumbrada a los castigos,
tírmé de muerte la primer sentencia;
el vértigo de sangre y de locura
vino después. Los fieros enemigos
acusaron de blanda a mi conciencia.
¿Y quién responde, quién, de que al empuje
del negro vendaval la torre erguida,
que por el peso de sí misma cruje,
en vano luche, y ruede hecha pedazos
para siempre jamás? ¡Así mi vida!
La sangre pide sangre: entre sus brazos
me arrulló el pueblo sanguinario; y ciego,
ciego, ciego de amor, rompí los lazos
y fui a quemar mis alas en su fuego.
Recuerdo aún el crimen, que es el toque
de más alto carmín en mi delirio:
¡Agripina!
          Su nombre es como el choque
de un arma en el combate: es un meteoro,
que ensangrienta la noche del martirio.
Era mi madre. ¿Y la maté?... Lo ignoro.
¿Es culpable el puñal que abre la herida,
o lo es la mano que lo oprime y blande?
Esos que huyeron ya, los mis amigos,
pusieron una valla con su vida
a mi grandeza... ¡y decidí ser grande!
Luego... quise mirarla, sin testigos,
muerta ya, maldiciendo en mi conciencia
que obstáculo y baldón se hubiera hecho
de mi existencia quien me dio existencia:
pude darle mi amor, no mi derecho.
¿Para qué verla así? Para que a solas
el propio mar, que arrebató la arena
en la épica furia de sus olas,
la llorara con lágrimas de pena.
El velo levanté: la vi dormida.
¡Oh blanca desnudez! En su hermosura
ostentábase pálida y sin vida,
como una praxitélica escultura:
y rígido quedé, tal como un muerto,
gozando, en actitud sobrecogida,
de sus líricas formas el concierto.
¿Qué tiempo quedé así? Fue como un siglo.
Enarcadas mis alas de poeta,
Escondidas mis garras de vestiglo,
volando me lancé: la lira de oro,
en el lejo palacio, ansiaba inquieta
romper quizás en cántico sonoro.
¡Y cantar quise! La belleza pura
de esa yerta mujer nubló mi vista.
¡Si yo hubiera sabido su hermosura,
la hubiera respetado como artista!
Hui lejos, hui, tal como fuga
tímida estrella cuando Phebo nace:
saltó en mi frente la primera arruga,
verde cana brotó en mi cabellera:
y Iloré cual la nieve se deshace
en torrentes que inundan la pradera.
Tal llorara la muerte de una diosa:
¡y es que mi ánima estaba arrepentida
de haber robado el soplo de la vida
a esa mujer como ninguna hermosa!
Hui, lejos, hui...
              Cuando mi duelo
calmose al fin y regresé a mis lares,
saludáronme, en fiestas de consuelo,
las frentes abatidas hasta el suelo,
las lenguas desatadas en cantares.
Como hoja seca en alas de la brisa,
arrastrose a mis pies la turba loca.
¡Y entonces, —era justo—, una sonrisa
de supremo desdén jugó en mi boca!
Oigo el tumulto ya: piafan caballos.
Oigo ya el trote de los rudos callos.
¡Oh dicha, si en mis cánticos triunfales
se ajustara al acento de mi lira,
el ritmo de los cascos musicales!
Ya se acerca la turba que delira.
Oigo el tumulto ya... Si he visto a Roma
al gorgóneo fulgor de un gran incendio,
hallarla supe semejanza acaso
con la homérica Ilión que se desploma,
entre el irrespetuoso vilipendio
de una ancha nube sobre un sol de ocaso.
Hoy la escucho tronar, tal como el ciego
Melesígenes canta en su poema
a los ruidosos carros, que entre el fuego
de Ilión rodaban, cual tonantes olas,
que prorrumpen en gritos de anatema
al reventar sobre las playas solas.
Tiempo es ya de morir, ¡Démonos prisa!
Lanza, lanza, por fin, tu último acento,
lira polifonética, que al viento
ora das un lamento, ora una risa,
ora das una risa, ora un lamento.
Ya que el esclavo resistió cobarde
a matarme, yo quiero con mi mano
hacer de gloria el postrimer alarde,
hundiéndome el puñal en la garganta,
¡nudo de vida que en el cuerpo humano
tiene mi preferencia... porque canta!
¡Cómo atruena el tumulto! ¡El puña! venga!
El puñal... ¡Bien! Ya estoy... Ya estoy herido.
Que mientras una musa me sostenga,
las otras canten... ¡A cantar! Lo pido...
Mientras el coro de las musas cante,
a un solo golpe desplomarme quiero,
sin que un gesto contraiga mi semblante,
ni entre mis labios se retuerza un grito:
¡Presto, musas, llegad! Porque me muero...
me muero... No me muero: ¡resucito!


云生山气佳
云卷山色静
隐几亦何心
此意相与永


A když se rozneslo pak naším městem,
že Orcagna byl pozván Florencií,
by na zdech Santa Croce vyhotovil
ty fresky na vlas, jak má hřbitov Pisy,
a Orcagna to nabídnutí přijal –
tu utrpení messer Lucy došlo
půlnoci svojí. Nešel vůbec z domu
a v den, kdy Orcagna se vrátil z Pisy,
náš messer vydech utrápenou duši.
Smrt byla mu jen cestou z utrpení.


	La prima cosa in capo arete i palchi,
non fabricati già da legnaiuoli,
ma più presto da sarti o marescalchi;


Indes, man muß es mal goutieren,
Und wenn es noch so häßlich röch'!
Und muß die Sache korrigieren.
Vielleicht durch eine Hochzeit? Nöch?


How strict on Sundays gay LAETITIA'S face!
How curl'd her hair, how clean her Brussels lace!
She lifts her eyes, her sparkling eyes to heav'n,
Most nun-like mourns, and hopes to be forgiv'n.
Think not she prays, or is grown penitent —
She went to church — because the parish went.


Son cason del foco in cui sempre ardo,
Che in questa sola donna insieme accolte,
Mi fanno in più dolcezza il cor più amaro.


أَيا ذا الفَخرِ وَمَلكَ العَصرِ
وَسامي القَدرِ عَلى النِسرَينِ
وَرَبَّ الفَضلِ وَجَمَّ البَذلِ
وَمَن بِالعَدلِ حَكى العُمَرَينِ
أَرى الأَنوارَ مِن النُوّارِ
شَبيهَ النارِ بَدَت لِلعَينِ
فَقُم مِن بَعدِ نُهوضِ السَعدِ
فَإِنَّ الوَعدَ شَبيهُ الدَينِ
خُذِ اللَذّاتِ مِنَ الأَوقاتِ
وَدَع ما فاتَ قُبَيلَ البَينِ
وَقُم نَرتاحُ لِشُربِ الراحِ
فَلِلأَقداحِ سَناها زَينِ
مِنَ الإِثنَينِ إِلى الإِثنَينِ
إِلى الإِثنَينِ إِلى الإِثنَينِ


Avar stirbt, und vermacht dem Hospital das Seine,
Damit sein Erbe nicht verstellte Tränen weine.


Já estão em mim exaustas,
Deixando-me transido de horror,
Todas as formas de pensar ()
O enigma do univers Já cheguei
A conceber como requinte extremo
Da exausta inteligência que esse Deus,
Que ensinam as igrejas com aqueles
Seus atributos
                — existir realmente
Realmente existir e que houvesse
Mas fosse sonho, e não sonho noss
Sim cheguei a aceitar como verdade
O que nos dão por ela, e a admitir
Uma realidade não real
Mas sim sonhada como esse Deus cristã
Mas isto, cuja ideia formidável
Cheia de horríveis possibilidades
Negra e profunda me  ()
A mente, abandonei, não sem tremer,
No caos do meu ser, onde jazem
Juntamente com ela espectros negros
De soluções passageiras, apavoradoras,
Momentâneas, momentâneos
Sistemas horrorosos, pavorosos,
Repletos de infinit Formidáveis
Não só por isto mas também por serem
Falhados pensamentos e sistemas
Que por falharem só mais negro fazem
O poder horroroso que os transcende
A todos, infinitamente a todo
Oh horror! Oh mistério! Oh existência!
Para que lado não me virarei
Onde abrirei os olhos — olhos d'alma —
Que o mistério não me atormente, e eu
Não avance tremendo para ele?
 Para que falar? O que dizer?
Tudo é horror e o horror é tudo!


晓日登临感晋臣
古碑零落岘山春
松间残露频频滴
酷似当时堕泪人


Blíže k sobě, blíže k sobě,
stále blíž, co nejúžeji!“
Přivru ve snách oči obě,
plameny se v krbu chvějí...


can I say? What Arguments can prove
My Truth? What Colors can describe my Love?
If it's Excess and Fury be not known,
In what Thy  has already done.


e se ti piace quando la mattina
odi la boce del lavoratore
e 'l tramazzare della sua famiglia.


 Why should I weep thus, since there is no gain
 To me, to men from sighings and from fears?
 Since from afar at me the future sneers,
 The while the past with me cannot remai
 High Heaven, that errs not and that wills not wrong
 To each on earth doth give a work to do,
 A distant recompense and rest remote;


A druhý bratr řek’: „Nu, krásná matka to,
na výlet odjede si domů od dítěte,
to nechť si hlídá Bůh, když v nebe nevzato –
nu ovšem, po lesích to také samo kvete!“


En Lima... En Lima está lloviendo
el agua sucia de un dolor
qué mortífero! Está lloviendo
de la gotera de tu amor.
No te hagas la que está durmiendo,
recuerda de tu trovador;
que yo ya comprendo.. . comprendo
la humana ecuación de tu amor.
Truena en la mística dulzaina
la gema tempestuosa y zaina,
la brujería de tu "sí".
Mas, cae, cae el aguacero
al ataúd, de mi sendero,
donde me ahueso para ti...


	Qualunque dal mio petto esce sospiro,
ch'escono ad or ad or ardenti e spessi
dal dì che per mio sole gli occhi elessi.
ch'a prima vista a morte mi ferîro,


Dediqué mi libro
a una niña de un año,
y le gustó tanto,
que se lo comió.


Viens : nous écouterons, dans un silence amer,
Parmi les chuchotis du vêpre à l’aile brune,
Le rire de la Lune éprise de la Mer,
Le sanglot de la Mer éprise de la Lune.


così, madonna, il fiero aspro martire,
in cui vostra beltà mi tiene involto,
vi segnasse talor di pietà il volto,
o riposo impetrasse al mio languire,


Que beber abençoado!
Mas foi a sede tão rija,
Que o Marreco foi pegado
Com a boca na botija.


Però tu generoso, invitto spirto,
se, come mostri, cerchi fama in terra,
non far che forte rea di te trionfi,


Steel me to Shame, Reproach, Disgrace,
Arm me with all thy Armour now,
Set like a Flint my steady Face,
Harden to Adamant my Brow.


إِنّي وَضَعتُ الحُبَ مَوضِعَهُ
وَاِحتَلتُ حيلَةَ صاحِبِ الدُنيا
وَإِذا سُئِلتُ عَنِ الَّتي شَغَفَت
قَلبي وَكَلتُهُمُ إِلى أُخرى
ما زِلتُ أُكذِبُهُم وَأَكتُمُهُم
حَتّى شُهِرتُ بِغَيرِ مَن أَهوى


Ein Bieder-Weib im Angesicht, ein Schandsack in der Haut
Ist manche; geiles liegt bedeckt und fromes wird geschaut.


剑古螭头脱
年深玉匣藏
不因君拂拭
何得露光芒


Es braust ein Ruf wie Donnerhall,
Daß ich so traurig bin.
Und Friede, Friede überall,
Das kommt mir nicht aus dem Sinn.


Der hochgelehrte Fleischerhund
Sciopius biß alles wund,
Was er nur wahrgenommen,
Und weil er die Jesuiten biß,
So ist das Gift auch unter dieß
Electum Vas gekommen,


溪山一路送还迎
管领溪山有此亭
我为举杯相劳勉
他年端不负山灵


De la gloria a tus pitones,
bajé, gorrión de oro,
a jugar contigo al toro,
no a pedirte explicaciones.
¡A ver si te las compones
y vuelves vivo al chiquero!
¡Qué salero!
¡Cógeme, torillo fiero!
Alas en las zapatillas,
céfiros en las hombreras,
canario de las barreras,
vuelas con las banderillas.
Campanillas
te nacen en las chorreras.
¡Qué salero!
¡Cógeme, torillo fiero!
Te digo y te lo repito,
para no comprometerte,
que tenga cuernos la muerte
a mí se me importa un pito.
Da, toro torillo, un grito
y ¡a la gloria en angarillas!
¡Qué salero!
¡Que te arrastran las mulillas!
¡Cógeme, torillo fiero!


A zkvete! Čím víc hloží
a šaleb závějí,
tím víc v nás víry Boží
a svatých nadějí.
Ba, nechať časem všudy
jen noc a ssutiny,
tím blíž nám svítí v trudy
zář věčné otčiny.


Nicht doch! Sie steht in ihrer stillen schönen
Gleichgült'gen Unbefangenheit noch immer!
O lern' von ihr, nimm ohne Klaggewimmer
Den Abschied, geh' und nimm ihn ohne Höhnen.


	ha tolto loro il senno e la costanza
e le città, ch'ognun rubava attento:
e or per gli alti mar, comessi al vento,
errando vanno pieni d'ignoranza.


a loukou cesta kamsi dolů vede,
zkad ulétat zřím vlaku mráčky šedé.


Edelleute, die noch neu, pflegen gerne reich zu seyn;
Kurtz zuvor trug Wort und Schrifft, Rath und That noch Thaler ein.


Tvá matka ustaralá čte v tají Heyduka,
čte všecko o své dceři, div srdce nepuká...
a letní podvečery stín na město když kladou,
jde na hřbitov... Tvé družky ji zdraví promenadou...


Wenn durch das Volk die grimme Seuche wütet,
Soll man vorsichtig die Gesellschaft lassen.
Auch hab ich oft mit Zaudern und Verpassen
Vor manchen Influenzen mich gehütet.


Vígan jöttek a vendégek
Csöngtek a telt poharak,
S szíves honi dalok közé
Durrogtak a mozsarak.


Nad černou tůní vrby rostou,
kořeny drží její hráz.
Nad tůní vrby svou krásou prostou
v předjarní čas
dávají kočičky namísto palem
na pochod v nebeský Jerusalem.


Wie bitter ist es nicht, die Welt
Und ihre Herrlichkeit zu meiden,
Und von der Ehre, Gut und Geld,
Macht, Ansehn, Glück und Pracht zu scheiden!
Wie schmerzhaft ist es, wenn ein Mann,
Der sich der Tugend rühmen kan,
So früh und zeitig soll erblassen!
O! ein durchdringend herber Schmerz,
Die Eltern und sein halbes Herz,
Die liebsten Freunde zu verlassen!


وحبيبٍ عن وصف شوقي إليه اجلُّه
دلَّ طرفي على المدامع والسُّهدِ دلُّه
ففدى عزَّ مقلتيه فؤادي وذلُّه
وسقى ورد خدّه وبلُ دمعي وطلُّه
نام عن ليل ساهرٍ من له إذ يملّه
واجدٌ ضاع قلبه من عليه يدلُّه
قمرٌ ليتني هصرتُ قضيباً يقلّه
ما تجلّى ملاحةً فاهتدى من يضلّه
حرّم الوصل والصدودَ لحيني يحلّه
وفؤادي أباحه وهو بيتٌ يحلُّه
عجبٌ ليس ينقضي حكمهُ فيَّ كلّه


Volkes Wille, Gottes Wille,
Wort, das ewig wahr geboren,
Wer dich hört in Herzensfülle,
Ist zu frommer That erkoren.


Dieweil nun itzt das kleinste Kind
Die sauer süssen Sachen
Fein zeitlich lieb gewinnt,
So will ich mich an keine machen,
Damit werd ich allein
Kein unglückseelger Schreiber seyn.


Als ob ein Toter im Grabe müd und wund
nach Leben riefe,
sucht mein Lied sich zu dir mit klagendem Mund
aus dunkler Tiefe.


Vyspěte se na červeno,
mladý muži, mladá ženo,
nevěsto a ženichu,
na bělostném loži
jak v růžovém kalichu.
Ona na prsa ti složí
zlatou hlavu potichu –
a ty ret k ní budeš kloniť
a polibky budou zvoniť
jak v růžovém kalichu,
když v něm zlatá muška mušce,
ptáče svojí šeptá družce
slova lásky potichu.


Vem comigo cismar risonho e grav
A poesia — é uma luz  e a alma — uma av
Querem — trevas e a
A andorinha, que é a alma — pede o campo,


Einst als die Wuth am höchsten war,
Zerriß er seine Kette gar,
Und lief nach neuer Beute:
Die Böhmen und die Deutschen sah'n
Ihn laufen, aber jedermann
Ging hübsch ihm auf die Seite.


老枳垂藤昼常黑
雏鹰声作婴儿啼
伐薪归来遇急雨
石路下山如踏梯


Nad Moravou střemcha bílá
vonné kvítí rozestýlá,
jak je dobře v trávě!
V hlavách kvítí, v nohách kvítí,
z dola vlny v slunku svítí,
s hora ptáče šveholí ti:
Tu je sladko spáť a sníti
jak na Boží slávě!


el resplandor de los dientes que acecha
Dientes y puños de todos los lado
Más que las manos, los montes se estrecha
Turbia es la lucha sin sed de mañan
¡Qué lejanía de opacos latidos!


Ten bambus malbou nádhernou se skví,
ve vzácném stylu květiny a ptáci
se snoubí na něm na podkladě zlatém
nadevše sladce. A hned každý ví,
že tenhle malý zázrak zlatavý
Korina staví nad boháče všechny,
jichž Kyoto nemálo jistě hostí.


满面南风指四明
山长水曲不胜情
自言此去云林下
惟讲华严报太平


Děl první přítel v tajném strachu:
„Ach, nemožno, – ač mám tě rád!
Bych dokázal to, milý brachu,
já na cestu svůj dám ti šat!“


»Nicht läßt der Gott von seinem heil'gen Raub,
Doch will er nicht den Tod, er will die Kraft;
Nicht will er einen Frühling welk und taub,
Nein, einen Frühling, welcher treibt im Saft.


Bis ihm wird die frohe Brust
Ganz genesen wallen,
Und das reife Lied mit Lust
Von der Lippe fallen.


Sie nahm sich Atelier und Zimmer
Im vierten Stock mit eigner Tür,
Da gibt Gelegenheit sich immer
Zu der und jener Ungebühr.


Indulj,
ingujj!


Graulockig ein Mann und ein blöndlicher Fant,
Die gehen spazieren am sonnigen Strand,
Der Ältere spricht zu dem jüngeren Wicht:
»Was schneidest du für ein betrübtes Gesicht?«


Der stärckste balsam ist/ der von sich selber wächst;
Die besten priester sind/ die von sich selber steigen:
Sein eyfer fing sich schon in wiegen an zu zeigen/
Und hat nach himmels-thau wie muscheln bald gelechst.
Die lehr-begierde wuchs mit den erlangten jahren/
Der klugheit blüte nahm mit allen stunden zu:
Je schärffer aber offt die müden glieder waren/
Je seltner ließ sein geist papier und büchern ruh:
So gar muß beyderseits gelehrten und den bienen/
Auch müh und arbeit offt nur zur ergetzung dienen.


Die Lieb' hat dir's zu Weg' gebracht;
Medeens Brust mußt' erst mein Pfeil zertrennen.
Geht, prüft, ihr Kinder, meine Macht,
Versucht, ob nicht der Dreizacksstab kann brennen!
Kommt nun, Höll', Himmel, Erde, Meer,
Kommt, streut mir opfernd Weihrauch her!


Vždy výskal jsem, když kvetla jsi mi v klíně,
teď v síti snů můj zvolna hyne duch,
jak sivá muška v šedé pavučině.


»Grüß euch Gott, ihr schönen Mädchen,
Laßt mich weilen vor der Fahrt,
Will euch näh'n mit festem Drähtchen
Die Pantoffeln weich und zart.«


Oui, nous dresserons ta statue,
Auguste et de splendeur vêtue,


je tento Lamfort podprefektem v Arcis.


智学文交与命穷
瘴江风雨值衰翁
昌黎送别劳三揖
何似檀栾一笑中


Car toi qui, fou d'extase,
Mènes par les grands cieux
Le cheval aux beaux yeux ;


Begehre nicht die Herrlichkeit zumal!
Bitt' um ein Wort nur aus dem lieben Munde,
Ein halbes Lächeln, einen Sonnenstrahl!


Na práh mojí osamělé chaty
položil jsem proutek s břízy sťatý,
by mi řekl, koho ještě k žití
měl bych k sobě do světničky vzíti.


Singt mir nicht das Lied von Andern!
Andre sind für mich nicht da:
Sollt' ich auch, gleich Alexandern,
Durch die Welt erobernd wandern.
West- und osthin, fern und nah.
Andre füllen Andrer Herzen;
Andre reizen Andrer Sinn.
Wann ich erst ein Andrer bin,
Dann sind Andrer Lust und Schmerzen
Mir Verlust auch und Gewinn.


呼尊小酌罢
坐爱松风吹
忽尔农歌发
欣然与点时


Komm, falle mit geschwinder Busse,
Wofern du noch zu retten bist,
Dem dreymal grossen Gott zu Fusse,
Und bitt' umb eine kurtze Frist.
Komm, zeig' ihm seines Sohnes Wunden,
Durch die er sich mit dir verbunden,
Wo Jesus dich nicht schützen kan,
So ist es bald mit dir gethan.


Doch klagte nicht mein blöder Mund
Ihr meine Liebespein.
Ich that ihr nicht die Sehnsucht kund,
Und trug sie ganz allein.
Bis mich das wilde Kriegsgeschrei
Rief auf der Ehre Bahn,
Da warf ich mich vor ihr auf's Knie
Und sah zu ihr hinan.


Ramenečka jejich
v loktí zaklesnuta,
srdelénka jejich
zlatým poutem skuta.


عَنْ نُورِ هَدْيِكَ ثَغْرُ الدَّهْرِ مُبْتَسِمُ
يَا وَاحِداُ وَرَدَتْ مِنْ بَحْرِهِ أُمَمُ
هَشَّتْ لِلُقْيَاكَ فَاسٌ إِذْ حَلَلْتَ بِهَا
وَفَاسُ لَوْلاَ سَنَا وُجُودِكُمْ عَدَمُ
فَزَهْوُهَا بِكَ يَا مَوْلاَيَ مُنْتَظِمٌ
وَأُنْسُهَا بِكَ يَا مَوْلاَيَ مُلْتَئِمُ
أَبْهَجْتَ عَبْدَكَ إِذْ وَافَاكَ مُكْتَئِباً
إِنَّ الْجَوَى بِدُنُوٍّ مِنْكَ يَنْحَسِمُ
وَافَاكَ يَطْلُبُ نَهْجَ النَّاصِرِيَّةِ إِذْ
فِي النَّاصِرِيَّةِ نَصْرٌ لَيْسَ يَنْصَرِمُ
وَاهًا لَهَا رَغْبَةً مَا كَانَ أَنْفَسَهَا
لِمِثْلِهَا تَسْتَعِدُّ الأَيْنُقُ الرُّسُمُ
أَمْهَلْتَهُ لِغَدٍ فَبَاتَ فِي سَهَرٍ
يُنْجِدُهُ الْوَجْدُ إِذْ أَعْوَزَهُ الْحُلُمُ
يُخَاطِبُ اللَّيْلَ كَيْ تَفْتَرُّ دُهْمَتُهُ
عَنْ ثَغْرِ صُبْحٍ فَيَبْدُو لِلْمُنَى عَلَمُ
يَا عَنْبَرَ اللَّيْلِ كَافُورَ الصَّبَاحِ أَعِدْ
قَدْ كَادَ يَلْحَقُنِي مِنْ طُولِكَ الْهَرَمُ
إِنْ لَمْ تَجُدْ لِي بِصُبْحٍ صِحْتُ مِنْ أَسَفٍ
وَا حَرَّ قَلْباهُ مِمَّنْ قَلْبُهُ شَبِمُ
لاَزِلْتَ مِقْبَاسَ عِلْمٍ يُسْتَضَاءُ بِهِ
إِذَا بَدَتْ ظُلُمَاتُ الْجَهْلِ تَزْدَحِمُ


Auf den Rasen, die verwildern,
Sucht mein Auge thränenschwer
Nach der Götter Marmorbildern,
Welche einst, olympisch-hehr,
Von den Piedestalen schauten;
Nun von Nesseln überdeckt
Liegen sie und wilden Rauten,
Auf den Boden hingestreckt.


„Ze všech mi nejde strach,
Hodlám jim podlé noty
Zazpívat mnohých psoty;
Bude, jakoby prach
Jim sypal; bude tiše,
Jak když se ortel píše.“


Vím, duše má svítící touhou též poletí prostorem jednou, jak on,
kéž srdce Tvé naposled sžehne pak, opojí, jak věčně znějící tón.


Betten wir ihn in die Kryptkapell'n,
In Roskilde, Leire, Ringstede?
Sage, Herrin, wohin wir ihn stell'n,
Eine Ruhestätt' für ihn hat jede.


Však pozdě večer kdes u zadních vrátek
náš cicisbeo čeká neprodleně
jak přítel domácí, jenž chodí k ženě,
se tiše vloudí, by neztropil zmatek.


Und bis ihr mir die Kehlen
Könnt pfänden aus dem Hals,
Werd' ich noch manchen quälen,
Der Wein schenkt in Kurpfalz!«


Pych slávy kozácké, ryk v bojů shonu,
věk velký Polsky, naše skepse líná
vrou v číši této, k níž se lačně vzpíná
– ó sladké vědomí! – dlaň milionů.


Nach solchen Eingangsworten floß
Die Rede von des Alten Munde.
Wir lagen schweigend in der Runde,
Und wenn uns mancher Wink verdroß,
Wir mußten dies und jenes hören,
Es wagte keiner ihn zu stören.
Ein Fazendeiro 1 war's, ergraut
In harter Arbeit, heißem Schaffen,
Der seine blankgeputzten Waffen
Zuweilen grimmig angeschaut,
Ein halber Gaucho, rauh und zähe. – –
Wir ruhten aus am Lagerfeuer;
Die Pferde grasten in der Nähe,
Und daß Garcias Abenteuer
Uns, deren Herzen nicht gestählt,
Den Schlaf verscheuchten, glaube jeder,
Der lesen mag, was meine Feder
Mit leichten Strichen nacherzählt.
Denn ich bekenne meine Schwäche,
Die Scene schildern kann ich nicht.


„Svatý Jene z Nepomuku,
drž nad námi Čechy ruku,
by nám Bůh dal, co dal Tobě,
náš by jazyk neshnil v hrobě!“


Vom Himmel kommt die Lebenskunde,
Vom ew'gen Lichte fließt das Licht.


Quisiera entrar en mí, vivir conmigo,
poder hacer la cruz sobre mi frente,
y sin saber de amigo ni enemigo,
apartado, vivir devotamente.
¿Dónde la verde quiebra de la altura
con rebaños y músicos pastores?
¿Dónde gozar de la visión tan pura
que hace hermanas las almas y las flores?
¿Dónde cavar en paz la sepultura
y hacer místico pan con mis dolores?


O thörichts Volk, vernim,
Was sagt des Herren Stimm':
Itz ist das Stündlein kommen,
Da du wirst angenommen;
Itz must du schmertzlich bühssen,
Viel Thränen auch vergiessen.


新塔荒山生野烟
飘然只履向何天
禅家自是无生灭
尘世空馀有泪悬


Mein Vetter ist ein kluger Wicht,
Er ist der Köchin hold.
Den Braten dreht er für und für
Um süßen Minnesold.


一丈莲茎二丈花
枝枝高过钓鱼槎
莲花二丈穿莲叶
莲叶虽长不及花


Da i boschi, o delia vergine,
Cedi per oggi: noi
Invia la diva placide
Nunzie de' voler suoi:
Non macchi, ahimè!, ferina
Strage la selva il dì ch'ella è reina.
Essa a le ninfe il mìrteo
Bosco d'entrare impone:
Amore a quelle aggiugnesi,
Ma l'armi pria depone.
Francate, o ninfe, il core:
Posto ha giù l'armi, è feriato Amore.


Il paladin, che già più volte avea
di tal ventura l'alta fama udito,
disse a l'Ispan, che nulla ne sapea
e stava tutto stupido e smarito,
che 'l gran mago Merlin, che sol potea
tai cose far, coloro avea scolpito,
e fatte ancor le strane lancie, e poi
datele in dono a' due famosi eroi;


枝枝交影锁长门
嫩色曾沾雨露恩
凤辇不来春欲尽
空留莺语到黄昏


Darum erjagt er auf der Flucht
Den Führer in der Oede.
Steh! schreit er, und der Hiebe Wucht
Begleiten seine Rede;
Da hieß es ehrlich: nimm und gieb!
Nach manchem Wechselstoß und Hieb
Zu Boden fielen Beide;


Berlu měla, tou se opírala
o hvězdy a černých mraků nával,
pomalu se kachní chůzí brala –
jak pan biskup zde už chodívával.


Тирсис под сенью ив
Мечтает о Нанетте,
И, голову склонив,
Выводит на мюзетте:
Любовью я, — тра, та, там, та, — томлюсь,
К могиле я, — тра, та, там, та, — клонюсИ эхо меж кустов,
Внимая воплям горя,
Не изменяет слов,
Напевам томным вторя:
Любовью я, — тра, та, там, та, — томлюсь,
К могиле я, — тра, та, там, та, — клонюсИ верный пёс у ног
Чувствителен к напасти,
И вторит, сколько мог
Усвоить грубой пасти:
Любовью я, — тра, та, там, та, — томлюсь,
К могиле я, — тра, та, там, та, — клонюсОвечки собрались, —
Ах, нежные сердечки! —
И вторить принялись,
Как могут петь овечки:
Любовью я, — тра, та, там, та, — томлюсь,
К могиле я, — тра, та, там, та, — клонюсЕдва он грусти жив
Тирси Где ты, Нанетта?
Внимание, кущи ив!
Играй, взывай, мюзетта:
Любовью я, — тра, та, там, та, — томлюсь,
К могиле я, — тра, та, там, та, — клонюс10 июня 1921


忆昔同行宿此村
重来堪叹止吾存
芙蓉雁荡重经眼
旧事无人与共论


l' anime più gentili e più leggiadre,
con palme d' oro in man, cantando usciro
festose ad incontrarl' e farle onore:


Ihm singt und klingt die ganze Welt,
Ihn loben gar schöne
Mit süßem Getöne
Die Vöglein auf dem grünen Feld.
Alle schwirren,
Schrein und girren,
Alle preisen
Gott, das Wort, mit ihren Weisen.


لا تَطلُبِ الغَرضَ البَعيدَ وَتَسهَرِ
ما يُقضَ يَأتِ وَطالِبٌ لَم يُبهَرِ
جيلٌ فَجيلٌ يَذهَبونَ وَيَنطَوي
خَبَرٌ وَيُصبِحُ خامِلٌ كَمُشَهَّرِ
وَالمَرءُ يغشاهُ الأَذى مِن حَيثُ لا
يَخشاهُ فَاِعجَب مِن صُروفِ الأَدهُرِ
ومُحَمَّدٌ وَهُوَ المُنَبَّأُ يَشتَكي
لِمَكانِ أَكلَتِهِ اِنقِطاعَ الأَبهُرِ
لا تَغبِطَنَّ عَلى الهِباتِ فَإِنَّها
زَهرٌ يَزولُ مَعَ الزَمانِ الأَزهَرِ
وَالنَبتُ يَظهَرُ لِعُيونِ وَإِن مَضَت
سَنَةٌ لَهُ فَكَأَنَّهُ لَم يَظهَرِ
في كُلِّ عامٍ تَستَهِلُّ غَمائِمٌ
بِشَقائِقِ النُعمانِ أَو بِالعَبهَرِ
وَمِنَ الرَزيَّةِ عاهِرٌ مُتَوَهَّمٌ
في الناسِكينَ وَناسِكٌ في العُهَرِ
وَمَحاسِنُ الدُنِّيا الأَنيسُ وَإِنَّما
أَشباحُ سادَتِهِم أَهِلَّةُ أَشهُرِ
وَإِذا أَرَدتُم لِلبَنينَ كَرامَةً
فَالحَزمُ أَجمَعُ تَركُهُم في الأَظهُرِ
وَالرَأيُ أَن تَدَعوا الصَوارِمَ كُلَّها
بِقُرى المَشارِفِ وَالرِماحَ بِسَمهَرِ


Viď, půjdeme do ulic spících,
kde ticho koberce klade
pod naše kroky. Nuž, pojďme!
Noc zimní, sklenutá k výším,
dá nový akcent nám v duše,
chladný a silný.


Dos dudas en que escoger
Tengo, y no se a cual prefiera,
Pues vos sentís que no quiera
Y yo sintiera querer.
Con que si a cualquiera lado
Quiero inclinarme, es forzoso
Quedando el uno gustoso
Que otro quede disgustado.
Si daros gusto me ordena
La obligación, es injusto
Que por daros a vos gusto
Haya yo de tener pena.
Y no juzgo que habrá quien
Apruebe sentencia tal,
Como que me trate mal
Por trataros a vos bien.
Mas por otra parte siento
Que es también mucho rigor
Que lo que os debo en amor
Pague en aborrecimiento.
Y aun irracional parece
Este rigor, pues se infiere,
Si aborrezco a quien me quiere
¿qué haré con quien aborrezco?
No se como despacharos,
Pues hallo al determinarme
Que amaros es disgustarme
Y no amaros disgustaros;
Pero dar un medio justo
En estas dudas pretendo,
Pues no queriendo, os ofendo,
Y queriéndoos me disgusto.
Y sea esta la sentencia,
Porque no os podáis quejar,
Que entre aborrecer y amar
Se parta la diferencia,
De modo que entre el rigor
Y el llegar a querer bien,
Ni vos encontréis desdén
Ni yo pueda encontrar amor.
Esto el discurso aconseja,
Pues con esta conveniencia
Ni yo quedo con violencia
Ni vos os partís con queja.
Y que estaremos infiero
Gustosos con lo que ofrezco;
Vos de ver que no aborrezco,
Yo de saber que no quiero.
Sólo este medio es bastante
A ajustarnos, si os contenta,
Que vos me logréis atenta
Sin que yo pase a lo amante,
Y así quedo en mi entender
Esta vez bien con los dos;
Con agradecer, con vos;
Conmigo, con no querer.
Que aunque a nadie llega a darse
En este gusto cumplido,
Ver que es igual el partido
Servirá de resignarse.


Wie in der Mitternacht ein Katzenschrei.
Um meinen Scheitel schlang sich Rosenbinde –
Der Königsknabe freite um die Fei.


Questo grieve dolor del cor tuo lieva,
né prendi tanto danno a tua salute,
qual, se non ora, ad altra età giugneva.


Wie glänzt mir jede Stadt so hell,
Wo mir kein Haus gebauet,
Wo ich als wandernder Gesell,
Mich lustig umgeschauet;
Wenn in der leichten Abendtracht,
Die Mädchen in den Thüren,
Weil sie vom hellen Mond bewacht,
So manchen Muthwill spüren.


I škube koni; neustává spěch,
jak nesli by se dračích na křídlech.


Ich fühlte seine böse Lust,
Und Eifersucht stach meine Brust.


El animal dominio, la posesión total.
Escrito desde siempre, angelical criatura,
casi diosa, aunque encerrada, oculta,
inspiradora de pasión flamígera,
mas, siendo tan sublime, frígida como un hielo,
que no arderá jamás , aunque ella inflame
la palpitante carne que la anhela.
Femenina sección, y vengan golpes
para que nunca olvide que es un ángel,
que no ha de hablar y, si mira, ha de hacerlo
tras enlazados dedos, igual que celosía
que no permita ver donde ha puesto sus ojos.
Cuando se rompe el velo y surge el rostro
de aquella que ocultó lo que ella era
al que la amó y la quiso cuando callada estuvo,
estállale la imagen, se aborrasca,
y no sabe qué hacer, ni cómo hacerlo
y entonces se subleva ante el prodigio,
y, ebrio de confusión, refugiase en las sombras
y da muerte al amor, y se hace todo oscuro.
Para que la ignominia no derrote al amor
no sirven las palabras, solo la sangre puede,
en la igualdad, amar y ser amada.
   LEMA : ESPERANZA


Was für Gedanken, was für Empfindungen,
Dem Mund unnennbar, redst du, o Auge, mir?
Himmlisches Aug, was vor Entzückung
Weinst du, mit Blicken der holden Liebe


荒服未尝沾政化
岛衣今始识衣冠
船来争市龙鱼鲊
客至先需荔子盘


Всю зиму нормандская баба,
Недвижнее краба,
В корсете — кирасой
Сидела за кассоИ вот сегодня очнуласОправила бюст, улыбнулась,
Сквозь очки
Вонзила свои водяные зрачки
В кипящую солнцем панель,
Отпустила мне фунт монпасье,
И, словно свирель,
Прошептала: «Месье…
Какая сегодня погода!»
И рядом сапожник,—
Качая свой жесткий треножник
И сунув в ботинок колодку,—
Веселым аллегро в подметку
Стал гвозди вбиватЯнтарный огонь,— благодать!—
На лысине вдруг заплясал…
Витрина — искристый опал…
В вышине
Канарейка в окне,
Как влюбленная дура, трещала прилежнМои каблуки
Осмотрел он с улыбкою нежной
И сказал, оскалив клыки:
«Какая сегодня погода!»
______
В витрине аптеки графин
Пылал, как солнце в июлНад прилавком сухой господин
Протянул мне пилюлСолидно взглянул на часы,
Завил сосиски-усы,
Посмотрел за порог,
Где огромный, взволнованный дог
Тянулся в солнечном блеске
К застенчивой таксе,
И изрек раздельно и веско
(Взяв за пилюли по таксе):
«Какая сегодня погода!»
И даже хромой гробовщик,
Красноглазый старик,
Отставив игриво бедро,
Стоял у входа в бюро
И кричал, вертя подагрическим пальцем,
Подбежавшей с развальцем
Газетчице, хлипкой старушке,
С вороньим гнездом на макушке:
«Какая сегодня погода!»
Лишь вы, мой сосед,
Двадцатипятилетний поэт,
На солнце изволите дутьсИль мир — разбитое блюдце?
Весною лирическим мылом
Веревку намыливать глупо…
Рагу из собачьего трупа,
Ей-Богу, всем опостыло!
Пойдемте-ка к Сене…
Волна полощет ступени,—
Очнитесь, мой друг,
Смахните платочком презренье с лица:
Бок грязной купальни — прекрасней дворца,
Даль — светлый спасательный круг…
Какая сегодня погода!


«A hol jártál, hallottad-e
Nevét, hírét - Kupornak?
(Kérd a leány). Jó vitéznek
Tartánk őt itt s bátornak.»
«Hallám bizony (ez a válasz)
A harczban fogolylyá lőn;
S a kereszttagadó pogány
Már hat feleséget vőn.»


Nun aber bin ich matt,
Und möcht' an deinem Saum
Vergleiten, wie ein Blatt
Geweht vom nächsten Baum;
Du lockst mich wie ein Hafen,
Wo alle Stürme stumm,
O, schlafen möcht' ich, schlafen,
Bis meine Zeit herum!


Es wehet kühl und leise
Die Luft durch dunkle Auen,
Und nur der Himmel lächelt
Aus tausend hellen Augen.
Es regt nur Eine Seele
Sich in der Meere Brausen,
Und in den leisen Worten,
Die durch die Blätter rauschen.
So tönt in Welle Welle,
Wo Geister heimlich trauren;
So folgen Worte Worten,
Wo Geister Leben hauchen.
Durch alle Töne tönet
Im bunten Erdentraume
Ein leiser Ton gezogen,
Für den, der heimlich lauschet.


Und selbst den Leuten du bon ton
Ist dieses Büchlein lustig erschienen:
Es ist kein Globe de compression,
Sind lauter Flatterminen.


her eyleminde sıfat tavrında


Obětoval bohům denně,
kdy již nikdo nevěřil,
v času rychloleté změně
úpadek jich neměřil.


Dál jsem k umoření bídy
Vodku pit viděl,
Hospodský víc spíše křídy
Nežli učitel.


Plus tard, soit que le sort l'épargne ou le désigne,
On le verra, bon vieux, barbe blanche, œil terni,
S'éteindre doucement, comme un jour qui finit,


霁景朝来更好看
河山千里思漫漫
茅檐日色犹堪曝
应是边关地更寒


Schwarzblau der Alpen, und der kahlen Flur,
Die Südsturm drohn. Mit Wolken tief verhangen
Ist grau das Feld. Ein ungeheures Bangen
Beengt den Tag. Den Atem der Natur


燕姬白马青丝缰
短衣窄袖银𩍐光
御沟饮马不回首
贪看柳花飞过墙


Und sinnend siehts, närrischer Traum,
Es schon vorweg im Himmelsraum;
Gar lieblich gehts mit seinem Kranz
Und überstrahlt der Engel Glanz.
Im Schürzlein hat es, weiße Pracht,
Ein Häuflein Rosen mitgebracht.


Vyšel v kraj se opíraje
o sekery topor silný,
kterou včera hřímal v balvan,
jenž mu bránil přístup k sluji;
vyšel, aby v temném hvozdě
skácel strom, jenž potřebného
poskytnul by jemu dříví
na zřízení domácnosti. –


"If aught that's impious I have ask'd,
" Not to my errours be it join'd:
"Pardon the wanderings of my heart;
" And the frail weakness of my Mind.


Beim wogenden Gespräche, beim häuslich trauten Mahl,
Beim Becher edlen Weines, dem flüss'gen Sonnenstrahl,
Erblüht dem fremden Bettler die Rede wunderbar,
Ein Gläub'ger und ein Denker, wie nie noch einer war.


وفتيانٍ مصاليتٍ كرامِ
مُدَرَّبةٍ على خَوْضِ الظلامِ
وقد خفقَ النعاسُ بهمْ فمالوا
به مَيْلَ النزيفِ من المُدام
وكلّ نجيبةٍ هوجاءَ تهفو
سوابقُها بإرخاء الزمام
سريتُ بهم وللظلماءِ سَجْفٌ
يمزِّقُهُ ببارقةٍ حسامي
أجرُّ ذوابلي من أرضِ نجدٍ
خلالَ مَجَرِّ أذيال الغمام
على ميثاءَ رفَّ بها الخزامى
وأضحى الزهرُ مفضوضَ الختام
تلفُّ غصونها ريحٌ بليلٌ
فيعتنقُ الأراك مع البشام


– Myslím, že to porada je. Všechno jásot nyní tlumí. –
Pozor dávej! K vůdci asi jdou si nyní pro rozumy.
– Je to vskutku zvláštní, pane: když nám všechny lodi vzali,
proč pak domů nejdou, domů? Co je u nás ještě pálí? –
Neznáš srdce vítězova? Když se vínem rozdovádí,
neustane, dokud všechno do kořene nevyhladí!


So lange liebe nur der liebe stehet bei/
weis liebe selbsten nicht/ was recht die liebe sei:
wan aber liebe sich von lieb' entfernt und trennet/
dann weis erst liebe recht/ was liebe ward genennet.


Not a leaf has leave to stir;
Nature's lull'd, serene and still;
Quiet e'en the shepherd's cur,
Sleeping on the heath-clad hill.


Wenn dir gleich mangelt Trost und Licht,
So mangelt dir drum Gott noch nicht;
Sei still in dir und halt dein Nichts
Anstatt des Trostes und des Lichts!
Seel', glaub es, wer recht gar nichts hat,
Hat Gott und alles in der Tat!


»Wie bin ich so reich, wie war ich so arm!
Nun wieg ich der Sprößlinge zwei im Arm,
Nun grünt mein Stamm in Üppigkeit,
Nun soll er mir ragen in Herrlichkeit!«


Der goldnen Schlangen Tochter Semele! Die Götter,
Sie prunken vom Olymp den Tag,
Neunmal umleuchtet Zeus in einem Donnerwetter
Den Erdball, der in trunknem Schlummer lag.


Da Nummosus sterben solte, lieff er auff den Ober-Söller;
Da Bibosus sterben solte, lieff er nunter in den Keller;
Doch den schwartzen Knochen-Mann hilt nicht auff noch hoch, noch tieff,
Daß er beyden nicht hinnach, diß er sie erhaschte, lieff.


derecikviran köprüsünde paldır küldür adamlar


Né sí pietose et sí dolci parole
s' udiron mai, né lagrime sí belle
di sí belli occhi uscir mai vide 'l sole.


Indeß die Kritik auf der Welt
Ihr Amt bald gratis, bald um's Geld
So ziemlich leidlich führte,
Geschahe in der Himmelsburg
Ein Unglück, das sie durch und durch
Mit Giftschaum inprägnirte.


□□□□□□□
帘前二圣拥千官
唯有扫门霜鬓客
却随社燕入长安


Du, tod, bist, zweifels ohn, ohn augen und verstand,
weil den verzagten du, dich fliehend, nicht nachlaufest,
weil du die dapfersten am ersten hinweg raufest,
darunder dieser held, des teutschen reichs wohlstand;
dan hätt ihn dein gesicht und witz nur können sehen,
so hättest, sparend ihn, du müssen selbs gestehen,
daß mehr volkreich dein reich durch sein, dan deine hand.


Der Freude Götterchen, die sie gedrängt umschließen,
Belauscht ich jüngst an diesem Ort.
Von ihr allein, hieß es, gilt jenes alte Wort:
Sie sehen oder sie vermissen!


Ja, diese nicht allein erfahren dieses Glück,
Ich selbst, Geehrtes Haupt! o denke nur zurück!
Kan davon Zeuge sein. Wie hat nicht deine Güte,
Und Tugend meine Brust, mein Auge und Gemüthe,
Mit vieler Gunst erfreut! Ich habe sonder Scherz,
Und ohne Schmeicheley an dir ein Vater-Herz,
Beliebter Mann! gesehn. Ich denke an die Stunden,
Da ich so manches Glück durch deine Huld gefunden.
Drum jauchz ich, wenn mein Geist an deinen Namen denkt;
Auch jetzund, da der Herr dir ein Vergnügen schenkt,
Und dich dein Namens-Fest mit Freuden heist begehen,
So kan ich höchst erfreut vor deinen Augen stehen.


Odnáší ho do severu, odnáší ho do východu,
k šumavským ho nese hvozdům, českému ho nese rodu.


Má smutné myšlenky – větvoví lysé,
když větřík podzimní zavane v sad.
Nemůže, nemůže dorozuměti se
s tím, koho na světě nejvíc má rád.


Ging ein Herz durchs Hirn Güte suchen,
Fand sie nicht, doch hörte da durchs Ohr
Zwei Matrosen landbegeistert fluchen,
Und das kam ihm so recht rührend vor.


Psaní domů píše,
smáčí slzami,
– Pánbůh odpustí mi,
jenž je nad námi.


"I saw Despair o'ercast his manly brow,
" While silent Grief sat rankling at his breast;
"I saw his head with Disappointment bow,
" Till an untimely death restor'd his rest.


Wirf Rosenblätter in die Fluth:
Sie ist so spiegelglatt.
Ich fische sie mit meinem Hut
Und küsse jedes Blatt.


Video santos fuggir questo tondo
del mondo infetto per ogni boscata,
urbes [et] vicos e ogni brigata,
per tenere da' sensi il cor rimondo.


Was zweifeln wir? Der innre Sinn,
Der, ohne Täuschung, kleine Bienen
Belehrt, um eine Königinn
Den Schwarm versammelt, ihr zu dienen;
Der, wenn das Heer von Störchen reist,
Ihm fern ein beßres Land verheißt;
Derselbe zeugt in uns vom Unsichtbaren,
Von dem, was künftig ist, vom Bleibenden und Wahren.


Er steigt hinab in den schwarzen Schacht,
Taucht in des Ozeans Wellen
Und sucht der roten Rubinen Pracht
Und bricht die Perlen, die hellen.


yalnızca sen olan ben,


Ha is engem felültettél,
Irányomban meghült lettél,
Alighanem, drága lélek,
Most is szeretlek én tényleg.


Wer täglich in dem Weine schwimt,
Schwimt, biß er endlich Schieffbruch nimt.


Más triste no puede haber un vuelo.
La madre recorriendo con la vista
el cuerpo sin vida de su pequeño
—"pequeño" a pesar de su edad y tamaño—
por consecuencia del aterrizaje.
(Es tan triste, que el vuelo acechante,
nauseabundo y perverso de las aves
de carroña, a su lado, son sólo
una mofa columbina.)
Despega de un cañón
y, sin curvaturas ni decisiones
se dirige, sulfúrico, a su fin,
—¿se concibe que haya uno?—
penetrando en un cráneo equivocado.


Und wie die Sonne steigt; die Strahlen dringen
Durch der zersprengten Wetter dunkle Nacht,
So ging ihr Aug, an dem noch Tropfen hingen,
Hellglänzend auf in sonnengleicher Pracht;
Ein leises Ach aus ihrem süßen Munde,
Sah, wie nach Mitgefühl, sie in die Runde.


A nejšíř jako královny svůj šum
vy, lípy naše, nechte s vůní váti
dál do čarovné sloky básníkům,
ať mysle opojuje, srdce chvátí.
A nejvýš nad ostatní vztyčené
vy srdéček svých vlajkám dejte vláti!
Ó, lípy, kypte,
své květy na hlavy nám sypte
i o hrdosti sny své vznešené.


Дщерь хладна льда! Богиня разрушенья,
Тебя, россиян мать, на лире воспою,
Зима! к тебе летит мое воображенье
Желаю изразить волшебну красотКогда, последуя холодному Борею,
Опустошаешь ты зеленые луга,
Ложатся на весь мир, десницею твоею
Повсюду сеются пушистые снегДотронешься к водам — и воды каменеют
И быстрый ручеек, окован, не журчит;
Дотронешься к лесам — и дерева пустеют,
Но з’ефир между них, но бурный ветр свистиНе любишь песен ты, не знаешь хоровода,
Унылый соловей вдали отсель поеВ унынии, цепях печалится природа,
И солнце красное тебя страшится гретНе любишь ты народ, с которым обитаешь,
Лиешь в него любовь и грудь его крепишь,
Блюдешь как нежный чад, от бури укрываешь
И храбрость на боях в душе его живишНедавно с запада, как тучи громоносны,
Стремилися враги россиян поразить,
Шагнули в их предел — гремят перуны грозны,
И зарево Москвы багровое гориВоззрела мрачно ты — метели зашумели
И бури на врагов коварных понеслисСтупила на луга — и мразы полетели,
И, как от ветра прах, враги от нас взвилисО, муза, возвести хотя на слабой лире
Ее все прелести, которы видим мы,
Когда, одеянна во ледяной порфире,
Вселенную тягчит алмазными цепьмЕще лиется дождь, и листья пожелтелы
С дерев развесистых шумя на стол летят,
Стоят в безмолвии дождем омыты селы,
И в роще хоры птиц, в гнезд’ах сидя, молчаВдруг снежны облака над полем понесутся,
И снег луга и лес звездч’атый обелит,
И мразы мудрые от дремоты проснутся,
И ратовать Борей на землю полетиВсе будто оживет, и вранов стая с криком
Чернеющим крылом покроет небеса,
И с воем серый волк, со взором мрачным, диком,
Помчится по холмам с добычею в лес


Když se naň květ pousmával,
dítě se veselilo,
a když je květ pouspával,
k srdci jej přitulilo.


Sieh unsers ganzen Lebens Lauf:
Ist auch ein Tag von Jugend auf,
Der nicht sein eigne Qual und Plag
Auf seinem Rücken mit sich trag?
Ist nicht die Freude, die uns stillt,
Auch selbst mit Jammer überfüllt?


Dein Tempel, die Natur, ist deiner Herrlichkeit
Und deiner Güte voll! des Frühlings Blumenkleid,
Des Sommers Aehrenmeer, des Herbstes Traubenhügel,
Des Winters Silberhöh'n sind deiner Allmacht Spiegel!


Mein Gott, wer ist wohl, der dich kennt,
Weiß einer, was er sagt, wenn er dich nennt,
O selig's Gottheitswesen du?
Ja, wahrlich, ewig's Leben
Kann dein' Erkenntnis uns von nun an geben,
Auch Friede, Freude, Lust und Ruh.


Unkenn'd of her, he raught th' embroider'd bank;
And through the tangled flourets west aside
To where a rosiere by the river dank,
Luxuriant grew in all its blowing pride,
Not far from Psyche; arm'd with scaly hide
He clamb the thorns, which no impression make;
His glitt'ring length, with all its folds untied,
Plays floating ore the bush: then silence brake,
And thus the , astonish'd at his speech, bespake.


Immer wird zur Schablone
Ihnen die Fürstengunst,
Immer in alter Frohne
Regt sich die freie Kunst.


Nagy bűnök alkonyán jelensz meg
habtestü, szűzi, gyenge gyermek,
s te szent, te bűntelen, te boldog,
szivembe felrázod a poklot.


Schwaches Kind/ doch starker Held/
Schlangen-Tretter/ Höllen-Zwinger/
Der des Starcken Macht gefällt/
Gifft des Todes/ Friedenbringer/
Du bists/ wo man Stärcke find/
Wenn der Menschen Krafft zerrint.
O starkes Kind.


Höret nimmer auf zu rauchen,
Stieret auf das Herz des Weibs
Mit dem linken seiner Augen,
Schauerlichen Zeitvertreibs;
Mit dem rechten schielt erbittert
Er auf Josef, der da zittert.


A skrovná četa drobných popěvkův,
jež sivé hlavě v dumání se vrací,
toť zabloudilé vzkazy lepších dnův,
jen bouří zanesení tažní ptáci!


Ey! wärstu auß der Erden
in Indien erbaut/
wo alle Weiber werden
ganz nakkend angeschaut:
wolltstu dich dar auch schämen/
und einen schlechten Griff vor übel nehmen.


جاءَ هلال العام عام الهنا
مبشِّراً إذ قدم الصاحب
فقلتُ إذ شبهته حاجباً
في حالتيهِ هكذا الواجب
وزيرنا الأول لكنَّه
جاءَ وفي خدمتِه حاجب


Kaum hatt' er sich nach Sparta hinbegeben,
So red'te dort ihn Menelaus an:
Willkommen, Prinz! versucht von unsern Reben!
Herrscht väterlich und trinkt als ein Tyrann!


蒌蒿登盘朝饭美
河鲀入市晚羹香
应无白傅思春草
却有东坡赋海棠


Sentir es poco, porque la extrañeza
imposibles despeños apetece;
morir es algo, porque no merece
quien no sabe morir de su firmeza


Smutný jest osud
studánky vyschlé,
tak jako pěvce,
když vyschl pramen
popěvů čerstvých
v života vedru!


Serafové s rajskou písní
u nohou se jeho tísní.


„Výmluvnosti zlatá bráno,
král ti roupy vyžene.“


Laß die Sonne scheinen
Heiß in dich herein,
Stürme dich durchfahren
Und den Wetterschein!


— Ils ont leur grâce, vas ! et, de plus, fais-leur rendre
Le sanglier qu'ils ont tué dans ma forêt.


Esto amor solicita con su vuelo,
que en tanto mar será un arpón luciente,
de la cerda inmortal mortal anzuelo.


Noble tierra de Cides y Guzmanes,
valerosa nación que el mundo admira,
la gloria que en tus lares se respira
es el premio que colma tus afanes


تشكو الكنيسةُ فَقْدَ خُورِيْهَا الذي
أمسَى ينوحُ عليهِ صدرُ الهيكلِ
مِن بيتِ رزقِ اللهِ في البرِّ اقتَدَى
بسَمِيِّهِ الخِضْرِ الشَّهيدِ الأفضلِ
أرضَى بسيرتهِ الإلهَ فنالَ ما
يرضاهُ في دارِ النَّعيمِ الأجملِ
وهُنالِكَ التأريخُ جاءَ مُنادياً
حُزتَ الرِّضَى يا كاهِنَ اللهِ العَلِي


Azonban a jó öreg pap nem enged,
Mondván: vigye iskolába kegyelmed!
Hadd tanuljon, s kincset szerez magának,
Melynek lopó, s a rozsda is nem árthat.


وَلا تَهَيَّبُني المَوماةُ أَركَبُها
إِذا تَجاوَبَتِ الأَصداءُ بِالسَحَرِ


eh Hanibàl, quando a l' imperio afflitto
vide farsi Fortuna sí molesta,
rise fra gente lagrimosa et mesta
per isfogare il suo acerbo despitto.


O Nebe! bleskem osvětiž mne moudrosti,
To jestli ne –, dej s dětinsku žit lehkostí,
Vrať chlapcy dómy z karet, vrať mi čas,
V němž hříchu neznám byl mi hlas,
Ten čas, když lehký duch mne všudy zprovázel,
Když, kčemukoli chtěl, mne Nedbal navázel,
Těch hodin let, když léto celé mi
Tak přeběhlo, jak voda po zemi;
Když maje málo, na tom dosti sem měl,
Když cele toho, co sem měl, sem užil,
Když básnířství sám od sebe sem věděl,
Když cýtění mi teklo z srdce do žil,
Ty zlaté o mém štěstí sny,
Ta o hodnosti myšlení,
Y slzy mé, y upění,
O vrať mi chlapce šťastné dny!


Nem történt esetek, de nem agy-költötte mesék is,
a’ miket írandok. Mélly álom volt vala rajtam,
a’ mikor e’ jelenést láttam; ‘s mivel éjjeli látás
nappali kép nélkűl soha nem támadhat eszünkben,
álom igazságnak tán leg-jobb volna nevezni.


Der Schittensamen hätt einen Knecht,
Dem thats der Gulden Noth,
Er diente seinem Herrn nit recht,
Er gab ihn in den Tod,
Davon ward ihm sein Sekel schwer,
Sein Herz war aller Untreu voll,
Und aller Frommheit leer.


Gar lieblich tut's bestrahlen
Die Sonn' mit sanfter Glut,
Wann sie zu oftermalen
Sich drein erspiegeln tut.


Du, schlag dir deine Brust, daß du bekämpft
In falscher Scham die unerhörte Glut.
Aufs Lager fließt das Licht gedämpft.
Mir rast nach dir und hämmert dumpf mein Blut.


Zweimal färbt sich das Haar; zuerst aus dem Blonden ins Braune,
Bis das Braune sodann silbergediegen sich zeigt.
Halb errate das Rätsel! so ist die andere Hälfte
Völlig dir zu Gebot, daß du die erste bezwingst.


A slunce čaruplnou mocí,
kde jeho svit se zamihne,
z každého vejce v svaté noci
se zlaté ptáče vylíhne,
a když se k bědné zemi řítí
hlad, bída, války vlnobití,
smrt, jež se nikdy nenasytí,
když morným křídlem zašustí:
tu vstane kmet a úsměv hraje
mu kolem tahů kouzlem máje
a z hnízda v světa šíré kraje
své zlaté ptáky rozpustí.


Spadne-li, tak spadne,
zamaže si střevíc,
budou pro něj plakat
od eráru nejvíc.


وَلي خِدَمٌ سَطَّرْتُها قَبَل هذهِ
وَلَمْ يَأْتِ عَنها بالجَوابِ مُشَرِّفُ
فَكُنْ ذاكِرِي بالغَيْبِ فيمن ذَكرتَهُ
فَلي عِندَكَ العين الذي ليس تَطرِفُ


Igazán ítéli az Isten
Az ártatlan embert ügyében,
De keményen fenyegeti,
Kinek hamisságát érti.
Hogyha pedig ő meg nem térend,
Sok bűninek véget nem vetend,
Előkészéti fegyverit,
Idegbe veti nyilait.


郡楼高望见江头
油壁行春事已休
落尽棠梨寒食雨
只应啼鸟不知愁


Ez özvegy Judit szent életű vala,
Oly igen szép és ű nagy gazdag vala,
Senki űróla gonoszt nem szól vala,
Az nagy Istent oly igen féli vala.


Diana komm! Dein Bruder scheidet
Von unsrer Flur,
Und in verschwiegne Dämmrung kleidet
Sich die Natur.


Una sonrisa en el rostro te quiero dar cada que me leas, un abrazo solo
para ti, mis manos recorriéndote toditita completa, mis
labios lentos y amorosos sobre los tuyos, quiero que me sientas tan
dentro de ti como tú lo estas en mí; te huelo, te siento,
vibro por ti, te recuerdo a cada instante y así te espero con un
beso en los labios y un te amo en el corazón.


Mir strahlte einst ein Mädchenauge,
Vor dem der hellste Stern erblich,
Und als ich diesem Strahl vertraute,
Da fand ich nur betrogen mich!


Schifer werden auf der See
Von den Stürmen umgetrieben,
Bis die Zeit ihr langes Weh
Durch den Nordstern aufgerieben;
Dies, was uns bestürmen will,
Ist ein Leiden ohne Ziel.


Die Hölle ist: Mit Schurken Umgang pflegen.


Po něm Valkoun, „„„nemůž žádná
Řeč být!“““ „„„O poddání,““ volá


To nebyl on,
pan Michl Mohn,
co vyťal mi facku přes líce.
To byla jen jeho pravice.


el abasto es un exilio de la suerte apostando a que te mueras
un atravesamiento de gangrenas militantes anestesiando el dolor
un no se qué de almanaques como tetas nos abandona en este paraíso defectuoso de buenos aires
nos escrupula la sonrisa
nos asila es este baldío donde sólo podemos amanecer como turistas
nos putea esta existencia hambrienta de suicidios
es que somos la cabeza de legañosos robespieres
la pituitaria estragada de luca el sombrero hipocondríaco de gardel
y tal vez
por un ratito
el portafolios del cacho costantini cantando cuatro frescas con sus versitos
somos
la barbarie acumulada en lenguas de lamer insectos a la mesa
somos tristes por argentinos y fastidiosos por porteños
nos amputamos y nos putamos
estamos hasta el cuello de caños oficiales estallando por los barrios
no somos modernos
somos conservadores de treinta mil historias
conservadores del riesgo de amanecer vomitando lagartijas en las gorras policiales
conservadores de esta hipertensión ideológica que nos vuela la tapa de los sesos
eso somos
una manada sedienta de beberse la sangre derramada
unos descoyuntados esqueletos que no los va a enterrar ni dios padre
somos
comechingones de la calle corrientes
insomnes chiriguanos de la paternal
wichis del asfalto
ranqueles de san juan y boedo
bravos pampas del riachuelo
eso somos
un acertijo de sillas ruidando el poema de los carajos intelectuales
una conjetura de mujeres copulando como ventanas abiertas sobre las calles del puerto
la definitiva indecencia de pactar la noche con un balazo en la boca chorreando animalitos del alma en vez de sangre
una débil baba que aprovecha la última vuelta de mate para ensoparte las encías
eso somos
sí señor
concienzudamente lascivos a la hora de amar
inaproximables
amarcianados a fuerza de historia patria
enquilombados como amor de telenovelas
llenos de banderas atadas al cuello
de símbolos crucificados por todo el mundo
eso somos
¿cómo decirlo?
los aparecidos
los que quedamos como sombra adheridos a las paredes
a los ladrillos
a la inocencia de los trenes
a tanto muerto
amilagrando la ausencia de todos ellos


Na mezi vonné
co se tam nítí
mateří doušky,
drobného kvítí!


Uram, hajlékodat
Szeretem házadat,
Holott lakol dicsőségvel.
Szent helyedet kedvellöm,
És azt följebb böcsüllöm
Minden ez világi kincsnél.


Den po dni snuje šerou svoji přízi,
v ní pravdy málo, mnoho komedie,
co srdce zvonu – času, všemu bije.
Jak obrazy snů, co ti drahé, mizí!


前岁公图归洛中
待君同赏状元红
人间万事难如意
须把兴亡付坏空


Este plañir de dolorido amante
no es porque marchas siempre hacia adelante,
es porque nunca miras hacia atrás.


Tegnap már mintha írni kezdenék,
Egészen a tollrágásig menék,
De, varjú tépje meg a rossz lovát,
Hiába biztatám, hogy: co tovább!


What means yon peasant's daily toil,
From choaking weeds to rid the soil?
Why wake you to the morning's care?
Why with new arts correct the year?
Why glows the peach with crimson hue?
And why the plum's inviting blue?
Were they to feast his taste design'd,
That vermine of voracious kind?
Crush then the slow, the pilfring race,
So purge thy garden from disgrace.


Mein Morgen ist vorbey, der Frühling meiner Tage,
Wie ich den hingebracht, das weiß ich selber nicht;
Mein Mittag ist dahin, der ohngefehr die Wage
Des kurtzen Lebens hielt. Herr, geh nicht ins Gericht:


Jsem tvorem ubohým, jejž osud stvořil
jen náhodou pro hříčku svou,
jíž luzné ideály a vše zbořil,
tu bytostí ženou nazval ubohou.


مَرْأىً من الملأ العليِّ ومظهرُ
أين البيانُ لِمثلهِ والمِنْبَرُ
جبريلُ يهتف والنبيُّ كعهدِه
بين الصُّفوفِ يرى الوجوهَ وينظرُ
والسّبعةُ الفقهاءُ في ترتيلهم
للذِّكرِ والملأُ الأماثلُ حُضّرُ
غُضّوا النّواظرَ خاشعين أوِ انْظُروا
هذا عليٌّ في الندِيِّ وجعفرُ
اللهُ أنزلَهُ كِتاباً قيّماً
يَصِفُ الحياةَ لِكُلِّ من يتدّبرُ
هُوَ نُورُه وسَبيلُه ما مِثلُه
نُورٌ يُرامُ ولا سَبيلٌ يُؤثَرُ
من ضَلَّ فيه فمالَهُ من عاذرٍ
والمرءُ يَخبِطُ في الظّلامِ فَيُعْذَرُ
دينٌ يَفيِضُ هُدىً ودُنيا طَلْقةٌ
مِثلُ الرّبيعِ النّضرِ أو هي أنضرُ
دُنيا القياصرِ أَو هِيَ الدُنيا التي
زَحفَتْ طلائِعُها فأدبر قيصرُ
ما خَطْبُنَا بين الشّعوبِ أما كفى
أنّا نُعابُ بديننا ونُعيَّرُ
سَادُوا بِباطِلِهمْ ودَاسُوا حقَّنا
ولَنَحْنُ أخْلَقُ أن نَسُودَ وأجْدَرُ
يا قومنا هل تَعْرِفُون كِتابكم
أم ليس فيكم مُؤمِنٌ يتذكَّرُ
عُذْراً فقد عَظُمَ البلاءُ فهاجني
حتّى لأَحْسَبُ مُهجَتِي تتفجَّرُ
وكأنّ في كَبِدِي وبين جَوانِحي
ناراً مُؤجَّجَةً تجيشُ وتَهْدِرُ
إن تَجْهَلُوُه فإنّه السِّر الذي
يُحيي النُّفوسَ إذا تَموتُ وتقْبَرُ
وهو الحِمى المأمولُ يَعْصِمُنا إذا
جَرَتِ الأُمور بما نَخافُ ونَحْذَرُ
ماذا نخافُ وَكُلُّ حَرْفٍ مَعقِلٌ
وَلِمَنْ ندينُ وكلُّ سطرٍ عسكرُ
هو قُوَّةُ الإسلامِ ما من قوّةٍ
تُرْمَى بها إلا تُرَدُّ وتُقْهَرُ
إنّا لننصرُ ربَّنا ونُعِزُّه
ولَنَحنُ أَوْلَى من يُعِزُّ ويَنْصُرُ
كَذَبَ الألُىَ ظَنُّوا الظُّنونَ بِقَوْمِنا
هل يُبصِرُ الأَعْمَى ويَعْمَى المُبصِرُ
زَعَمُوا الحَضَارةَ لم تَقُمْ إلا على
أَيمْانهم والحقُّ ضاحٍ مُسْفِرُ
أمِنَ الحضارةِ هَذِهِ الفِتَنُ التي
باتت لها الدُّنيا تَضِجُّ وتَجْأرُ
نَشِطوا فتلك مَمالكٌ يُرْمَى بها
بين العواصفِ أو شعوبٌ تُنْحَرُ
يَرْمُون باسْمِ الحقِّ وهو خَصيمُهم
فيما يُراقُ من الدّماءِ ويُهْدَرُ
هل قام لِلعُمْرانِ رُكنٌ لم يَقُمْ
منهم إليهِ مُخَرِّبٌ وَمُدَمِّرُ
ذَبَحُوا السَّلامَ فَمِنْ دِماءِ ذَبِيحهِم
في كلِّ أرضٍ لُجّةٌ تتسعَّرُ
الحربُ سُوقٌ والنُّفوسُ تجارةٌ
بِئْسَ التِجارُ همو وبئسَ المتجرُ
طَغَتِ النُّفوسُ فظالمٌ لا يرعوِي
عن ظُلمهِ ومُشاغِبٌ لا يُقْصِرُ
كُنّا الغُزاةَ الفاتحينَ فلم يَكُنْ
منّا امرؤٌ عاتٍ ولا مُتَجَبِّرُ
إنّا لَيمنعُنا الكتابُ المُنْتَقَى
ويَردُّنا الدّينُ الأَبَرُّ الأَطْهَرُ
يا مُنْصِفِي القرآنَ من أعدائهِ
أَنتُمْ لِقَوْمِكُمُ العَتادُ الأكبرُ
هذا سَبيلُ المُؤمنينَ لكم بهِ
أجرُ المُجاهدِ والمجاهِدُ يُؤْجَرُ
أَنُريدُ رحمةَ رَبِّنا وكِتَابُهُ
يُجْفَى على مَرِّ الزَّمانِ ويُهْجَرُ
أنتم فريقُ اللهِ ليس كَصُنعِكُمْ
صُنعٌ وأنتم حِزبُهُ المُتَخَيَّرُ
الذِّكرُ محفوظٌ بصالحِ سَعْيِكُمْ
باقٍ على الدُّنيا يُذاعُ ويُنْشَرُ
يَزَعُ النُّفوسَ عن الهَوَى ويَرُدُّها
عما يَعيبُ من الأُمورِ ويُنْكرُ
ويُقيمُ لِلأخلاقِ من آياتِه
صَرْحاً تُراعُ له الصُّروحُ وَتُذْعَرُ
يُعطي المَقَاوِمَ والمَواقِفَ حقَّها
فَمُبَشِّرٌ آناً وآناً مُنْذِرُ
اللهُ أَكْرَمَكُم به وأَحَبَّكم
والله يُكرِمُ من يُحبُّ ويَشْكُرُ


Y sin embargo...
¿Qué mística influencia
vierte en nuestros dolores un bálsamo radiante?
¿Quién prende a nuestros hombros
manto real de púrpuras gloriosas,
y quién a nuestras llagas
viene y las unge y las convierte en rosas?
Tú, que sobre las hierbas reposabas
de cara al cielo, dices de repente:
—«La estrella de la tarde está encendida».
Ávidos buscan su fulgor mis ojos
a través de la bruma, y ascendemos
por el hilo de luz...
Un grillo canta
en los repuestos musgos del cercado,
y un incendio de estrellas se levanta
en tu pecho, tranquilo ante la tarde,
y en mi pecho en la tarde sosegado...


Ach ruce námezdní vy zahradníci
na ladech rarachových pozemků
co mi to spící chcete asi říci
skrz onu licoměrnou kropenku?


Bald muß er staunend merken,
Wie ewig fest wir auf uns selbst begründet.
Es strebt in sichern Werken
Sein ganzes Tun, verbündet,
Vom Grunde nie zu wanken,
Er baut wie Felsen den Bau der Gedanken.


O du mein Stern, o weiße Blume du,
Mein Himmel, ach, ich sehne mich nach Ruh –
»Geliebter, siehst du nicht den ros'gen Schein?« ...
Mein Muth zerbricht, weh' mir, flieg du allein!