Und dennoch haben wir durch dich
Die Laster überwunden,
Wir haben auf den Schlangenstich
Dein heilsams Öl gebunden.
Wir sind zum Leben durch den Tod
Gewaltsam eingedrungen
Und haben unser Herz zu Gott
Vom Bösen abgezwungen.


Vždyť mé duši prchlé davu
bylo u tvé hned jak doma,
složila jí tiše hlavu
bělostnýma pod křídloma.


Fremdling, es wohnet
Gunstbegier,
Trugsucht hier.


La millesima parte tu non sai
del mio amar, se pur punto ne credi;
s'a tutti i gravi mal sono i rimedi,
essemplo d'Antïòco piglierai.


戴胜争夸王母降
点梅还道寿阳来
明年人日人何处
人日欢娱只一回


tal, movido por vos de honesto celo,
se muestra ufano el mundo, deseoso
de veros ya llegar al glorioso
término (a) que llegó el único abuelo.


鲸波万里海南州
郭外新居事事幽
一味清泉堪瀹茗
千年蠹简可忘忧


Reflexão


Advierte que en ella puso
con sus pechos virginales
una ave su blanca leche
a cuya dulzura sabe.
Alma, sus labios divinos,
cuando vamos a rogarle,
¿cómo con vinagre y hiel
darán respuesta süave?
Llegad a la Virgen bella,
y decirle con el ángel:
«Ave, quitad su amargura,
pues que de gracia sois Ave».
Sepa al vientre el fruto santo,
y a la dulce palma el dátil;
si tiene el alma a la puerta
no tengan hiel los umbrales.
Y si dais leche a Bernardo,
porque de madre os alabe,
mejor Jesús la merece,
pues Madre de Dios os hace.
Dulcísimo Cristo mío,
aunque esos labios se bañen
en hiel de mis graves culpas,
Dios sois, como Dios habladme.
Habladme, dulce Jesús,
antes que la lengua os falte,
no os desciendan de la cruz
sin hablarme y perdonarme.


Die Welt, sie baut auf ein gar krankes Eis;
Wenn es die Sonne nun verzehret,
Wo bleibest Du, hast Du kein festes Land,
Das ewig währet?


Já musil sebrat sílu všecku,
v ráz zdeptat v srdci každý cit,
neb svému mládí, tomu děcku,
já nemohl to za zlé mít!


Na domovníky v noci zvonil,
do řeky házel lavičky,
z ulice do kaváren honil
bázlivé lehké dámičky.


À sombra excitante, serena, tranquila,
Das árvores altas do sul do Brasil,
Erguidos os braços, cerrada a pupila...
Formosa morena
Dormita serena,
Sorrindo, opiada n’um sonho gentil!


Tichý jsem co harfa bezestrunná
Zavěšená v kobce otců přešlých;
Tichý, v zásvitu jak světů vzešlých
Nade hroby noc jest stříbroluná.
Však co chová harfa v spustlém klínu?
Kdo mi tajné, její žaly poví?
Kdo vyřekne a kdo ustanoví,
Co noc tichá v bledém tají stínu?
Větřík vzdechne v harfy lůno duté,
A ta, ač již strůny žádné nemá
Zalká zvuky nezapomenuté. –
A noc tichá? – Zraky žalonosné –
Šírou zemi kryje slza němá!
Či ne slza? – snad jen kapky rosné? –


Na místě zmaru teď jde Eros po dědině:
je příliš otylý a s křídly bez peří,
má kocovinu zlou po těžkém včera víně,
jen nerad zaťuká tu a tam u dveří.


Und dieses martervolle Schwanken,
Dieß Fremdsein an jedwedem Ort,
Dieß Himmelstürmen der Gedanken,
Dieß Sehnen nach dem Grabesport,
Dieß Heimweh, das des Daseins Blüthe
In ihrem ersten Keime brach –
Im einst so freudigen Gemüthe
Riefst du es, Lied, allein nur wach!


营垒家家说望夫
将军志远在余吾
从来万甲千金费
曾有因粮事也无


Soll ich von deinem Tode singen?
O Mariane! welch ein Lied,
Wann Seufzer mit den Worten ringen
Und ein Begriff den andern flieht!
Die Lust, die ich an dir empfunden,
Vergrößert jetzund meine Noth;
Ich öffne meines Herzens Wunden
Und fühle nochmals deinen Tod.


Olvasnék eltünődve, mily titkos, furcsa műszer
A költők tolla, mely amíg betűket rajzol,
A néma vonalakból finom, tündéri jaj szól:
Szeizmográf, mely bús rengést szelíd cikkcakkba fűz fel...


Bacchus sprach's, und schwang sich leicht vom Wagen,
Gieng und stand nun, Ariadnen nah,
Wie ein milder Friedensherold da,
Hülfe, Schutz und Heil ihr anzutragen.
Staunend sah sie ihn; ihr scheuer Blick
Wich vor seinem Götterglanz zurück,
Und sie fiel mit sittsamen Geberden
Bebend vor ihm hin zur Erden.


Sám tu sedím za soumraku,
sám tu sedím, vzpomínám si
na doby, kdy v velkých kamnech
oheň hřál a jasně svítil.


Bois-moi, dit au soleil en ses palais charmants
Puisqu'elle a de plus clairs et plus purs diamants


Akárki adta, én a sós torok
vad szomjával köszönöm ezt a sorsot,
a csattogó, kegyetlen ostorok
kínját, a bort igérő csorba korsót,
melyből epét és ürmöt kóstolok,
a nagy intést, a félig kész koporsót,
a csipkebokrot, mely a közönyön
s romon virágzott. Százszor köszönöm.


Era pietoso Ettòr di sua natura;
per che, vedendo di costei il pianto,
ch'era più bella ch'altra creatura,
con pio parlar la confortò alquanto,
dicendo: — Lascia con la ria ventura
tuo padre andar che n'ha offeso tanto,
e tu sicura, lieta e sanza noia,
con noi, mentre t'aggrada, ti sta' 'n Troia.


Ich seh den alten Dom, der fast neun hundert Jahr,
Nach Gothenart, ein Wunderbau geheißen.
Die Zeit, so stark sie ist, konnt ihn nicht niederreißen;
Weil er zu fest gegründet war.
Wo bleiben noch der andern Klöster Tempel;
Und die gedritte Zahl, wo unsre Brüder flehn?
Die alle blühn; zum deutlichen Exempel,
Daß beyder Andacht kann bestehn;
Daß Christen beyder Art, beysammen friedlich blühen,
Wenn sie der Bürger Pflicht vollziehen.


Why then must Man obey the sad Decree,
Which subjects neither Sun, nor Wind, nor Sea?


Auß verguldeten Narzissen/
gantz auff Ueppigkeit beflissen/
kukk/ Mirtillchen und Mirtill!
Zwo bewegliche Korallen
üben sich auff ihm mit Knallen/
wie ein Lämmgen hält er still.


V ideální výšce, smutná, osamělá,
marně svítíš:
Myšlenka-Sen bytost Tvá je celá –
ty to cítíš...


Er fuhr mit dem Kopf in den Eimer hinein,
Und sah in den lachenden Lenzsonnenschein,
Und machte ein dummes Gesicht;
Denn rings um sein graues, griesgrämiges Schloß,
Da hielt des Herzogs buntscheckiger Troß,
Dreihundert, das langte noch nicht.


Der andre trieb im Schweiße seinen Pflug,
Hoch wie die Wolken sah das Glück er jagen,
Auf jeder Rennbahn blieb zurück sein Wagen,
Statt Weines fand er nur den Wasserkrug.


Stkvost kryli vzácný v města šumném reji
Dorus a Thea druhdy v Caesareji, –
svou Dorotheu, dívku mladých let.
Zjev její vábný podiv budil všady, –
jak duše ctnost, tak řídké těla vnady,
tvář spanilá, hled oka, něžný ret
a k sobě poutal všecky
ten úsměv na líci tak nevinný a dětský.


列宿回元朝北极
爽神晞露滴楼台
佳人卷箔临阶砌
笑指庭花昨夜开


Sen, marný jako ty, v dál’ mizí černavou,
a země pustá pod nohama k pláči srdce nutí.
A mraky soucitné, jež se mi šinou nad hlavou,
se rozplakaly se mnou v jednom vzpomenutí.


Und was ich endlich sagte –
Mir war nicht wohl dabei –
Ich sagte nichts, und fragte,
Ob heute Sonntag sei!


La panca vedrai dove un giorno
veniva coi piccoli intorno
tua mamma: venivi anche tu.


Dichoso zagalejo,
por aquel verde valle
bajaron tus amores,
bajaron a buscarte.
Cogiendo flores iba,
y con la voz süave
que envidian los jilgueros
no cesa de llamarte.
Pues corre, no la aflijas.
¡Ay!, corre, no te tardes.
¡Ay!, corre, que te espera
debajo de aquel sauce.


Und euch, Zuschauer, die ihr müde seid
Der traurigen und fürchterlichen Dinge,
Zeig ich zum Troste, wie man herbes Leid
Und finsteres Entsetzen bald bezwinge,
Wenn ich ein junges Weib in schwarzem Kleid,
Kamillen, Edmunds Witwe, vor euch bringe.
Die Schöne, deren Trauerzeit noch dauert,
Hat doch im Herzen mählich ausgetrauert.


Laßt satt mich schaun in diese Klarheit,
In diesen stillen, sel'gen Raum:
Denn bald könnt werden ja zur Wahrheit
Das Fliegen, der unsel'ge Traum.


Mladota co divoch zaběhl v lesy,
Hnal se k skalám, kvapil k líté vodě,
Maje skočit v řeku, slyší: „Kde jsy
Vyvolenče Boží?“ hlas; „ach po svobodě
Milých veta! Mřete vlasti plesy!
Sláva vaše hanebnosti plodě
Umírá!“ Tuť Mladota v les zhlíží,
Poustenník co Boží muž se blíží.


Di gran vantaggio fu 'l carro prestato.
Venusso ben matin v'è su salita,
E sì sacciate ch'ell' era guernita
E d'arco e di brandon ben impennato;


So geht es dir, so ging es jenen vieren!
Wie schön ihr dasteht in geschloßner Reihe,
Für ein Jahrhundert den Beweis zu führen,
Daß immer jung bleibt deutsche Sitt' und Treue: –
Derb schaut mich an dasselbe Volksgesichte
Aus deinen Blättern, wie aus Jungs Geschichte!


Amor – pois que é palavra essencial
comece esta canção e toda a envolv
Amor guie o meu verso, e enquanto o guia,
reúna alma e desejo, membro e vulv


Viel hab ich Schönes gesehn
Und gesungen Gottes Bild
Hab ich, das lebet unter
Den Menschen. Denn sehr, dem Raum gleich, ist
Das Himmlische reichlich in
Der Jugend zählbar, aber dennoch,
Ihr alten Götter und all
Ihr tapfern Söhne der Götter,
Noch einen such ich, den
Ich liebe unter euch,
Wo ihr den letzten eures Geschlechts,
Des Hauses Kleinod mir
Dem fremden Gaste bewahret.


索寞还寻静处行
物华如旧岁华更
绿槐苍桧曾相识
想见英雄讶瘦生


إن هرَب العبدُ ولا طالب
فسيدُ العبدِ هوَ الهارِب
أحسنْ بهِ من مثلٍ سائر
يرويه عن حالته السائب
أقسم ما أهرب إلاّ حياً
من سحب نعمى ذيلها ساحب
خفيفة عن عبدكم خدمة
فإنما تثقيله راتب
فحبكم فرضٌ على قلبه
وقلبهُ من خجلٍ واجب
قاضي قضاةِ الدّين لم يبق لي
من قربكم لي أمل خائب
يعظم من كان لكم شاعراً
فكيف وهوَ الشاعرُ الكاتب


Das gute Frauchen hat zu viel Thee geschluckt
Und leidet nun an Husten und Heiserkeit;
Ich aber frage, wann wird sie wieder
Saugrob wie Luther?


    Eu penso que talvez seja melhor
    Eu não pensar muito nisso
    Porque se não vou achar
    Que tudo tem seu feitiço


Ah, eljön, el, a szép idő!
Gyönyörje; üdve széditő,
Haragja fergeteg.
Berohanok a viadalba,
És diadalról diadalra
Ragad majd engemet.


Keserves lelkemet a te szent nevedért,
Mosd meg bűneimbül kiontott víredért,
Ne vess kárhozatra kínos halálodért,
Értem is megholtál, bűnös szolgálódért.


挂冠供白蜜
无药得黄金
至竟山中相
松风庭院深


Não queremos o sangue dos jovens
cobrindo o frio das Baionetas
— morto lume verde sobre a neve
Mas correndo a arder nas noites pretas
para que as manhãs cantem brev


重雾侵衣到晓寒
东山怅别路漫漫
醉君昨夜帘前月
借向长安马上看


A ta mladá v dvoře popelinka –
Mníte snad, že jako hrdé sestry
Hned si hoví, hned zas měkce spinká?
Hned zas tělo v šat si halí pestrý?
Na tu macochy ty cituprázné
Práce nakladou, až síla vázne.


Vieles hat sich umgestaltet,
Manches Neu' ist schon veraltet,
Zwietracht hat sich mehr zerspaltet,
Grausam hat die Zeit geschaltet,
Doch die Lieb' ist nicht erkaltet,
So die Schwingen erst entfaltet,
Als ich jene Lieder sang.


Er das Messer aus dem Gürtel
Ziehet und ganz stille sitzt,
Und der Mond aus seinem Viertel
Schauet, wie es herrlich blitzt.


فقد صرتُ عماً لها بالمشيـ
ـب زولاً لديها هو الأزولْ
كهُولة ما أوقد المحلفو
ن للحالفين وما هوَّلوا


Uton vagyok s nem vagy velem,
Jó angyalom, szép kedvesem,
De jól tudom, lépésimet
Hiven kiséri szellemed.
Csak azt tudhatnám, édesem,
Minő alakban jársz velem?
Tán e szellő vagy, mely illattal
Röpűl hozzám s játszik hajammal?
Az alkony pírja vagy talán
Amott az ég boltozatán?
Vagy tán az esti csillag, mely
Reám ezüst sugárt lövel?
Vagy a madárka vagy, ki ottan
Ugy megdalolgat a bokorban?
Vagy a kicsiny virág vagy itt,
Ki úgy veti rám szemeit,
Mikéntha mondaná: oh törj le,
És vígy magaddal, tégy szivedre!...
Mondd meg nekem, súgd meg nekem,
Melyik vagy, édes kedvesem?


Y no estremece un Niágara tu suelo
Al desplomar la inmensa catarata
En la que el Iris, el pintor del cielo,
Une a las franjas de luciente plata
Oro, y carmín, y púrpura, y topacio.
Mientras en los cristales se retrata
Fiero el cóndor, monarca del espacio.


شَهِدتُ بِأَنّي عَبدُ مَغناكُمُ الَّذي
عَلى بابِكُم أَرضى حِجابَكُمُ عَنّي
فَإِن شَنَّعَ الأَعداءُ عَنّي بِضِدِّهِ
فَلا تَشهَدوا إِلّا بِمَسموعِكُم مِنّي


Wannen werd' ich diese Pfade
Wieder klimmen, wo aus grünen
Schattigen Kastanienwäldern
Der Serrone stolz emporsteigt;
Wo auf altkyklopischer Mauer
Jetzt die Sau von Civitella
Grunzend ihre Eicheln frißt,
Und die Hüterin der Schweine,
Die blauäugige Salomea,
Fruchtlos den Bajokko bettelt?
Wannen werd' ich bei den alten
Eichen in der Serpentara
Wieder Mittagmahlzeit halten,
Wo gelockt vom Duft der Schüsseln
Züngelnd uns die Schlange naht?
Wannen endlich – denn dem Schönen
Eng verbunden ist das Gute –
Werd' ich wieder hier am Tische
Solche Makkaroni kosten?
Solche Hühner – solche Tauben?
Solche Fritti – solche Trauben?
Und dazu auf Diskretion das
Indiskrete Quantum tilgen
Dieses rot samnitischen Landweins?
Nimmer wahrlich soll verstummen
Der Gesang des Danks und Preises,
Und wenn der Serrone selber
Ganz mit Lorbeer wär' bewachsen:
Nicht genügt's, den Kranz zu flechten,
Der der Schöpferin des Guten,
Der der Schaffnerin der Küche,
Der der würdigen Regina
Um das Haupt zu winden wäre.
Wenn wir jetzt schon solches denken,
Wie wird erst zu Rom im Lepre
Und im schäbigen Fiano,
Wenn der magre Tag beginnet,
Die Erinn'rung sich vergrößern?
Unerreichbar, duftig, glanzreich,
Stillverklärt wie erste Liebe,
Fern wie alte Heldensage
Wird der Mythus von Reginas
Feiner Küche vor uns stehn:
Von den Fritti – von den Trauben –
Von den Hühnern – von den Tauben
Einstmals in Olevano.
O Regina, stolzes, dunkles
Kleinod der Sabinerberge,
Warum lebten wir nicht beide
In der Zeit des Frauenraubens
Unter König Romulus?


Ten konec bude nekončící.
A yen i dolar neplatící.
A z bílých i žlutých bolševíci.
A slunce zrudne jak červonec.


Und sollt' ich auch gar mit den englischen Schaaren
Leibhaftig vor ihnen gen Himmel ausfahren,
So glaubten sie alle, sie alle daran nie,
Wenn ich wäre kein Lämmelbruder wie sie.


V zraku jas sokola,
po hranici
hlídka jde do kola
zpívající:
„Pro vlast a krále
na stráži stále
Domažlící“.


No des más cera al Sol, que es bobería,
Funeral avestruz, máquina alada,
Ni alimentes gacetas en Europa.
Aguarda a la ciudad, que a mediodía,
Si mase Duelo no en capirotada,
La servirá mase Bochorno en sopa.


Né la vostra ambizione a color nòce
che siena eversi a la legge di Cristo,
ma sol fidel cristian percote e coce.


Drum ehret dich ein edles Hertz/
Das der Begierden Macht nicht treibet.
Ein feiner Geist liebt deinen Schertz/
Wovon ein Dumm- und Wilder bleibet.
Ach stille still'/ ein solcher ist nicht wehrt/
Daß so ein Klang durch seine Sinnen fährt.


Leucht mir mit deinen Strahlen,
Leucht mir zum finstern Grab;
Ach, ob ich wohl der Qualen
Mögt' heute kommen ab?« –


Grandes, más que elefantes y que abadas,
títulos liberales como rocas,
gentiles hombres, sólo de sus bocas,
ilustre cavaglier, llaves doradas;


Sol ich mich noch länger mühen?
E. Laß verzihen:
Ach verzihen macht mir Leid/
E. Nein. Die Zeit.
Was kann lindern meine Schmertzen?
E. Jungfern schertzen.
Ist nun balde da die Zeit?
E. nicht mehr weit.


Jsem zvonem na korábě, který čeká,
až udeří jim slavně k vyplutí,
a pro ne, vím, proč duše má se leká
víc nežli smrti – zapomenutí.


Vor'm Spiegel steht sie, die schöne Maid,
Bei nächtlicher Zeit,
Und spricht in magdlichem Scherze,


Polibků Ti tolik
posýlají,
co tu drobní ptáci
písní znají.


Fa sugli arbori tutti e in ogni gabbia
e le bandiere stendere e i pennoni,
dare ai tamburi, e gonfiar guance e labbia
a trombe, a corni, a pifari, a bussoni:
come allegrezza et amicizia s'abbia
quivi a mostrar, fa tutti i segni buoni;
gittar fa in acqua i palischermi, e gente
a salutarlo manda umanamente.


Ich muß durch Gassen gehen,
Die euer Fuß nicht kennt,
Und Dinge muß ich sehen,
Die euer Mund nicht nennt.


V chrám nevkročí. Když služby boží jsou,
před dveřmi venku klečí chvílí tou
a v pláty z kovu bije hlavou svou.


Wo nur daß aug man wendet hin/
Mit lüsten wirds ergetzet;
Ergetzet wird fast jeder sinn/
Vnd alles wunder schetzet;
Ohn maß ist alle welt geschmückt/
Wer künstler möchts erdencken?
Wers recht bedenckt/ wird gar verzückt/
Das haupt thut nidersencken.
O Gott ich sing von hertzen mein/
Gelobet muß der Schöpffer sein.


Sedí pacholík v úvoze,
ve vlhkém hraje si písku,
budky klene si na noze,
staví si pískovou vísku.


Darmo nerozumu stvůry
Strachu jedovaté střely
Sypou z propasti y s hůry
Mor, by rozum čistý třely,
Lid se potvor leká,
Před stín hrůzou kleká,
Pravda třepí stíny,
Ač se podvod vzteká,
Třepícými klíny.


Gefüllt mit Zähnen ist zuletzt der Kuß. –
Komm du doch, Freund, verkürze mir die Zeit,
Mein fröhlich lärmender Revolverschuß.


Denn er war klug und furchte sehr
Der Hörner schwer Gewicht;
Denn schon seit vielen Jahren her
Traut man den Weibern nicht.


Dir aber donnern in die Seele Schlachten;
Zum Weinen ward dein Auge noch bewegt,
Wenn grosse Siege deinem Helden brachten
Den Lorbeer, den Er trägt.


Eine doch, im Antlitz fahl'ren Schimmer,
Hält sich abseits in des Hauses Flur;
Dünn ist ihres Haares braune Flechte,
Fältchen spielen schon um Aug' und Mund.


L'on est déjà plus haut que les toits de la ville,
Édifices sans nom, masse confuse et vile,
Et par les arceaux gris le ciel bleu se fait voir.


Mert e nagy világon mindennek van mása.
A bolygó csillagnak lehet holdja, társa;
Gondolatok közt van rokonság, tudom;
Társtalan, magában, egyes-egyetlenben
Csak két dolog van a szörnyű mindenségben:
Égben egy úr, földön az én bánatom!...


Zatím rodička tvá šedá
kdesi v dálné vesnici
v soužení a strastech sedá
na dubové lavici,
čítá s touhou, teskným chvěním
roků řad těch každým dnem,
kdy se vrátíš s postavením
a se zvučným titulem...


ještě chvilku k rozmyšlení,
ještě chvilku k promluvení,
k jedinkému políbení...“


Das wurmt ihm – Ha! ihr Schurken, wart'!
Und trugs in seinem Kopf.
Auswetzen, bei des Vaters Bart!
Auswetzen wollt er diese Schart
Mit manchem Städtlerschopf.


No. No tienen tamaño sus tobillos; no es su espuela
suavísima, que da en las dos mejillas.
Es la vida no más, de bata y yugo.
No. No tiene plural su carcajada,
ni por haber salido de un molusco perpetuo, aglutinante,
ni por haber entrado al mar descalza,
es la que piensa y marcha, es la finita.
Es la vida no más; sólo la vida.
Lo sé, lo intuyo cartesiano, autómata,
moribundo, cordial, en fin, espléndido.
Nada hay
sobre la ceja cruel del esqueleto;
nada, entre lo que dio y tomó con guante
la paloma, y con guante,
la eminente lombriz aristotélica;
nada delante ni detrás del yugo;
nada de mar en el océano
y nada
en el orgullo grave de la célula.
Sólo la vida; así: cosa bravísima.
Plenitud inextensa,
alcance abstracto, venturoso, de hecho,
glacial y arrebatado, de la llama;
freno del fondo, rabo de la forma.
Pero aquello
para lo cual nací ventilándome
y crecí con afecto y drama propios,
mi trabajo rehúsalo,
mi sensación y mi arma lo involucran.
Es la vida y no más, fundada, escénica.
Y por este rumbo,
su serie de órganos extingue mi alma
y por este indecible, endemoniado cielo,
mi maquinaria da silbidos técnicos,
paso la tarde en la mañana triste
y me esfuerzo, palpito, tengo frío.


O könnt ich hinter dir die Pforte schließen, – hören,
Wie deine Tritte sich in stiller Nacht verlören!


Lustán csámcsog jó-régi jászla mellett.
Öreg jámbor bolond, de jó tehén -
tavaly is, most is drága borjat ellett.


Vše pyšní se, tu květ, tu klas
aj, tuší, tuší, že je čas,
v němž květ ji bude věnčit zas
a zdobit bujnou hlavu.


»Er hat mir all' mein Glück geraubt,
Deine Hand, meines Lebens Licht«: –
Da flüsternd senket sie das Haupt:
»Doch meine Seele nicht!«


Sin que contraste la humildad profunda,
con que huyó de la gloria humana Diego,
hoy ve altar en su nombre, y arder fuego,
de donde grato olor a Dios redunda.


Kdo tu bídu pomíjí,
tvrdě s prahu honí ji,
Boha lásky, slitování
na kříž znova přibíjí.


Einst flieg' ich dir, du Treue,
Entgegen, wenn dein Geist,
Beströmt von Himmelsbläue
Und Mondglanz, Jesum preist.


Rinaldo a questo bosco se n'andava,
e molta gente drieto se gli avvia;
ma poi come Zaccheo s'innalberava
ognun, come al lion presso giugnìa.
Vede Rinaldo questa fiera brava:
vennegli addosso a fargli villania.
Rinaldo del caval giù presto smonta
e con la spada col lion s'affronta.


Dich lieb ich, Erde! trauerst du doch mit mir!
Und unsre Trauer wandelt, wie Kinderschmerz,
In Schlummer sich, und wie die Winde
Flattern und flüstern im Saitenspiele,


Freudenthränen weint der Jüngling,
Da der diese Wort' anhube.
O so kommt mit mir! mein Vater
Ist schon nahe seiner Grube.


But, oh! it was not words alone;
For bounteous deeds did prove,
A goodness to the world unknown
His manly breast did move.


Lasso, e chi fia che per l'ondoso regno
il navigio e la pesca aborra o schive,
s'ancor lassù (come si conta e scrive)
fatta la nave e 'l pesce è stella e segno?


Snad pomohou, by bloudící se našel,
by hřích či smutek chrabřeji se snášel.


La m' ha legato dandomi la fede;
similemente i' l' ho donata a lei;
ora mi lascia sanza aver merzede
de' mie' sospiri e de' lamenti miei.
Almanco la cagion saper vorrei.
Deh, giudicate voi quant'ella è 'ngrata.


vida sin
duelo,
eterno dis-
tanciar,
constante
eco,
tú,
que allí
te reconoces,
olvidas
sólo
el nombre de
tu ilusión.
Esa es tu vana hora.
Te habita
eel tieeemmmpoooooooooooooo...


cães ladram ao longe
galos abrem o berreiro
cigarras se despedem da vida
sapos coacham a verdade


Wie kleine Mädchen, die sehr blaß aussehn,
Mit großen Augen, und die immer frieren,
An einem Abend stumm vor sich hinsehn


haciendo de tus versos armonía,
en aplausos de Dios, a quien venera
tan numerosa Alada Monarquía


Aber mir – zerschlagen in meinen Brüsten
ist das Herz, die Zunge in meinem Munde
stockt – und lähmend rieselt ein eisig Feuer
unter der Haut hin.


Wie in dem Himmel Wolken fliegen,
So tat das Schloß voll Kissen liegen.


En la sala anatómica desierta,
Desnudo y casto, de belleza rara,
El cuerpo yace de la virgen muerta,
Como Venus tendida sobre el ara.
Lánguido apoya la gentil cabeza
Del duro mármol en la plancha lisa,
Entreabiertos los ojos con tristeza,
En los labios cuajada una sonrisa.
Y desprendida de la sien severa,
Del hombro haciendo torneado lecho,
Viene a cubrir la suelta cabellera
Las ya rígidas combas de su pecho.
Más que muerta, dormida me parece;
Pero hay en ella contracción de frío;
Es que al morir el cuerpo se estremece
Cuando siente el contacto del vacío.
Mas yo que he sido de la ciencia avaro,
Que busco siempre la verdad desnuda,
A estudiar aquel libro me preparo,
Interrogando a la materia muda.
Al cadáver me acerco: en la mejilla
Brilla y tiembla una lágrima luciente;
¡Un cadáver que llora!... mi cuchilla
No romperá su corazón doliente.
Del estudio me olvido, y me conmueve
Tanto esa gota silenciosa y yerta,
Que los raudales de mi llanto en breve
Se juntan con el llanto de la muerta.


O Kaisererbe, Geist voll Kraft und Milde,
Die Stunde schlug, der Welt an allen Enden
Zu künden, daß du seist kein Wahngebilde.


蔷薇露渍霓裳润
桂子风飘月殿香
犹是蛙鸣耸醉梦
欲教人说是归昌


Hloh kůrou svou mi kouzlí sladké báje,
když o poledni ve slunci se leskne,
jak hnědý vlas tvůj do zlata když hraje.


Da hatten Aller Augen zum Fenster sich gekehrt,
An einer Säule gebunden stand unten ein weißes Pferd.
»Ein herrlich Thier, beim Himmel! Ihr Herrn, aus wessen Stall?«
Da schüttelten die Köpfe und zuckten die Achseln All'.


Pedig való volt, szemmellátható,
Csak az öreg vak nem láthatta szemmel,
Hogy mit palástol gondosan Kató.
Szegény asszony! lefekütt jóhiszemmel,
Azon siralmas, de önmegadó,
Szivnyugtató keresztyén érzelemmel,
Hogy, istenfélőnek nevelve lyányát,
Eleget élt elnyerni koronáját.


Nevesely, truchlivy
jsou ty vodní kraje,
kde si v trávě pod leknínem
rybka s rybkou hraje.


病中犹未见梅花
何日尧夫驾小车
为觅小盆分少树
东风如到野人家


Co’s viděla mi na očích,
vše’s udělala pro mne, –
a odjakživa srdce mé
tak málo bylo skromné.


Néha kacagják, – több se kell:
hörög és bőg és fellövell.


Verschlossen bleibt sein strenger Mund;
Doch wer ihn bringt zum Sprechen,
Der hört aus tiefstem Felsengrund
Die dunkle Quelle brechen;


anunciar o fi


Höre die Fischlein plätschern,
Murmeln die Winde im Wald,
Hellklagende Vogelstimme
Am Hügel wiederhallt.


Però sia la tua speme di diamante
che non deggia in gran tempo venir meno,
giovan di gloria pieno,
del cui amare i' son legata e presa;


Dan wan ihn schon die feind verwunden
und nemen ihm das leben hin,
ist ruhm und ehr doch sein gewin
und er ist gar nicht überwunden:
ein solcher tod ist ihm nicht schwer,
weil sein gewissen ihn versüßet,
und er erwirbet lob und ehr,
indem er sein blut so vergießet.


Brandimarte ch Orlando amava a pare
di se medesmo: non fece soggiorno
o che sperassi farlo tornare
o sdegno havesse udirne biasmo et scono
et volse apena tanto dimorare
ch uscissi fuor nel oscurar del giorno
a Fiordeligi sua nulla ne disse
perche el disegno suo non gli impedisse


Libro de amor le hice
que no se quiso levantar del suelo,
que los hijos bendice
y encuentra su modelo
más en lo que volé que en lo que vuelo.
Mitad a contrapelo,
mitad al buenamor de la corriente,
molino donde muelo
grano viejo y reciente,
y agua y mujer que se miró en la fuente.
Libro en que está presente
la casa; el hijo y el dolor ajeno.
Libro, para el doliente,
de vino y agua lleno;
lo que el maestro Antonio llamó bueno.
Libro de bien, terreno
como un hombre de bien, de firma honrada
de platicar sereno,
pero bien tremolada
la fe en el sueño en la bandera izada.
Libro de amor: posada
para todo lo hambriento y sitibundo
y un letrero a la entrada
le dice al vagabundo:
—Aquí se fía en la bondad del mundo.


Антанта признавала Юденича,
Антанта признавала Деникина,
Антанта признавала ВрангелТеперь ничего не осталось, знать,
кроме как дурой себя признат


Während sie den Holzstoß zünden,
Ruft ein weißer Priesterchor,
Cäsars Ankunft zu verkünden,
Zu den Sternen dies empor:
Nehmt ihn auf in eure Mitte,
Diesen Siegesgott der Welt,
Der sie einst im Segensschritte
Einer Sonne gleich erhellt!


Sie, deren Ring den Raub des Erdballs faßte,
Sie, die Europens Königinn sich pries;
Die in der Völker Blut und Thränen prass'te,
Und jede Mahnung höhnend von sich wies;
Die aus der Hütte längst und dem Pallaste
Den Glauben sammt der Liebe von sich stieß;
Sie hat des herben Kelchs nun auch getrunken,
Ihr prangend Haupt ist in den Staub gesunken.


Oh, van nekünk, van elég bánatunk,
Ösmérjük a titkon ölő sohajt;
Egyik bajból még fel se lábadunk,
Már a másik szorongat és fogyajt!
Örömeink is olyan árosak...
Erősségünk is üt rajtunk sebet;
Im, - orcáink a könytől sárosak:
Koronája fejünknek elesett!


oknem na noc otevřeným
poslouchám to poselství.
jaká rozkoš tyto hlasy,
v nichž se čistý život chví.


ما قُلتَ أَنتَ وَلا سَمِعتُ أَنا
هَذا حَديثٌ لا يَليقُ بِنا
إِنَّ الكِرامَ إِذا صَحِبتُهُمُ
سَتَروا القَبيحَ وَأَظهَروا الحَسَنا


Ez pedig módosan futtatván lábait,
csípőire tűzi negédes karjait,
vagy Mátyásnak hallván tenyér-csapásait,
helyben megújjíttya sebes forgásait.


不干荣禄息危机
茅屋三间老布衣
多少长安骑马客
故乡深院锁重扉


缇室葭灰飞候管
彤闱天路起和风
六宫永被河洲化
穆穆芳猷佐圣功


Ich schwöre bei den Flitz' und Pfeilen,
darmit der kleine Gott uns zwingt,
daß ich mich lassen übereilen
diß, was mir nun den Tod fast bringt.
O du, verletzte Charitinne,
bist noch auf deinem harten Sinne.


في توابيتِ أحبَّائي أُغنّي
لأراجيحِ أحبَّائي الصغارْ
دَمُ جَدِّي عائدٌ لي , فانتظرني
آخِرُ الليلِ نهارْ !
شهوةُ السكِّينِ لن يفهمَها عطُر الزنابقْ
وحبيبي لا ينامْسأغني , وليكنْ منبرُ أشعاري مشانقْ
وعلى الناس سلامْ
أجملُ الأشعارِ ما يحفظُهُ عن ظهر قلبْ
كلُّ قارئْفإذا لم يشرَبِ الناسُ أناشيدَكَ شُربْ
قلْ , أنا وحديّ خاطئْ
ربما أذكر فرساناً , وليلى بَدَوِيَّهْ
ورعاةً يحلِبون النّوقَ في مغربِ شمسِ
يا بلادي , ماتمنيتُ العصورَ الجاهليَّهْ
فغَدِي, أفضلُ من يومي وأمسي !!


Klosterfrau im Schneckenhäußle,
Sie meint, sie sey verborgen?
Kommt der Pater Guardian,
Wünscht ihr guten Morgen!


Ihr heisser Brand will See und Flutten haben/
Wenn andre kan ein Bächlein Necktar laben.
Welch Brunnquell kan so unergründlich seyn/
Der nicht von Sonn' und Dürre trocknet ein?


翻然思何苦
昨夜秋风高
良友念将别
幅巾邀此遨


Sollte dich der Tod ihm rauben,
O so kannst du sicher glauben:
Orpheus und Euridice
Fühlten kaum ein herber Weh!
Gieng nun der mit schnellen Schritten
Seufzend nach der Unterwelt,
Das, was ihm der Tod gefällt,
Durch die Laute zu erbitten:
Ey so würden = = Seyten
Dich gewiß zur Gruft begleiten.


So glänzt die Zier der jungen Flore,
Die Rose, die sich erst entschließt,
Wenn sie die lächelnde Aurore,
Begleitet von dem Zephyr küßt:
Wie du, wenn du voll Reitz und Leben
Gegrüßt von Lerchen früh erwachst,
Und mir, von Grazien umgeben,
Mit sanftem Aug entgegen lachst.


Dříve nebo spíš’,
to jest jedno již;
příštím jarem nové listí
žene šíř a výš’.


Umřel jsem! – ó nediviž se žádný;
Vímť, co žít jest a co umříti!
Komu duši odňal osud zrádný –
Tomu-li žít víc než nežíti?
Srdce mého duši nejmilejší,
Duše mojí srdce nejdražší –
Obé vzal mi v době nejmocnější,
V nížto zmařil sny mé nejblažší!


Напрасно видишь тут ошибку:
Рука искусства навела
На мрамор этих уст улыбку,
А гнев на хладный лоск челНедаром лик сей двуязычеТаков и был сей властелин:
К противочувствиям привычен,
В лице и в жизни арлеки


Jdou léta jako stíny podle stěny,
ve vzduchu Twardowski tkví bez proměny,
je vyschlé tělo, ale duše živá
se plna touhy v prázdný prostor dívá
a neustále svoji hymnu zpívá,
lká, prosí.
V tom cosi
ve známém ruchu
sedá mu k uchu.
Pavouček šedý
s nitkou se blíží,
k němu se níží.
„Ó pane můj, pane bledý,
nyní zajásej,
mdlobu svou střásej,
lidstvo juž vstává!
Vichřice dravá
letí to světem
divokým letem.
Juž je tu vesna!
Vše vstalo ze sna!
Drtí se okovy,
žalář se boří
a člověk poznovy
ve světla zoři
rodí se, tvoří!
Myšlénka vévodí
nad duchů světem,
něhou svou lahodí,
silou svou přesvědčí,
spasí svým květem!
Ty se ptáš po meči?
Není ho víc,
a člověk polobůh,
povznáší, jasný duch,
k světlu svou líc!“


«Tántalo


e dei lavoratori alle capanne,
prima ch'altrove, il giovene fermosse;
e cominciò a sonar certe sue canne,
al cui suono danzando il can rizzosse.
La voce e 'l grido alla padrona vanne,
e fece sì, che per veder si mosse.
Fece il romeo chiamar ne la sua corte,
sì come del dottor traea la sorte.


Por frecuentar los templos ella empieza
fijando su atención sólo en un punto;
para encontrar un marital conjunto
de día y noche a Santa Rita reza


hikâyesi sadece kendine ait olanın hikâyesi değ


Do prsou různé vložil jim hlasy:
Šveholy vánků, rachoty bouře,
dunění moří, labutí stony,
blažených jasot, trápených nářek,
šeptání panny, rouhání obra,
všecko to v jeden ohromný, silný
splývalo hlahol, triumf a zpěv!


Indi va mansueto alla donzella
con humile sembiante e gesto humano
come intorno al patrone il can saltella
che sia dui giorni o tre stato lontano
Baiardo anchora havea memoria d ella
che n Albracca il servia già di sua mano
nel tempo che da lei tanto era amato
Rinaldo alhor crudele alhora ingrato


V lidstva dějích slyším epos hřmíti,
dramatem pak celé je mi žití.


Lá donde voluntário se desterra
O dia, e ocupa a noite eterno assento,
Jaz nas entranhas côncavas da terra
O tesouro da pena, e do tormento:
De fora o prazer abre a porta, e a cerra
Por dentro a contumácia a chaves cento,
Onde a milhões contino os mortais descem,
E as esperanças de tornar perecem.


Soleil, moi, vieux lion blanchi sous le harnois,
De te voir envoyer du monde à Cressonnois ?


Kdož ale, rek jsa, co z lepšího světa záblesk,
Všech spolu těchto dobyl sobě věnců: –
– Zastav, harfo, slabé hlasy tvé! Kdo dosáhne do výše
Věčnými opěvané? Tobě mírnější kyne předmět.
Viz reka důstojného! Ve tváři mu dobrota svítí,
A vznešené čelo kryje pokoj; jeho duch jako slunce
Vzcházýcý; jeho mysl co blesk, tmy pronikajícý.
Aj! již do pole vlasti svatého se béře, a sýmě
Vezma zlaté, vznešenější rozsevač, hojně posývá
Z lůna dobroty své zemi prahnoucý, a opatřiv
Sýji mladou, otec ušlechtilý, již slavně se náší
Tam, kdež nezčíslí světové pode trůnem Božstva
Ve své slávě radostně hrají, kde Ctnosti nevadlé
Palmy vějí, kde Boží rozkoš jej v lůno pojímá.
Jenž věčné již u Tvorcova trůnu radosti požíváš,
Dobrotivý kdys mládeži otče! rač od své výše
Na spanilou shlednout svou sýji. Milostně se vznáší
Vzhůru, a hojnější sliby vzácné Vlasti podává.
Sláva Ti, Dobrotivý! Y letí syce pryč, jako šipka
V věčnou hloub časové; a národy veškery vůkol
Svého do víru berou ku tiché nepamátce potomkům:
Než, dokavadž Uměnám vlastín bude obětovávat
A přešlý zpomínati věk, v jeho vděčném srdcy
Vždy Jesenák, blaženosti naší původ, bude kvésti.


Was hat des Menschen Witz erdacht,
Durch Kunst und Ehrgeiz ausgeführet,
So stark erbaut, so schön gezieret,
Dem nicht die Zeit den Garaus macht?
Auch Babels Mauren sind schon Staub;
Aegyptens eingestürzte Seulen
Sind die Behausung wilder Eulen;
Rom selber ward der Barbarn Raub.
Sein Rest ist kaum in hohlen Gründen,
Mit Schutt und Graus verscharrt zu finden.


摇曳风头欲振枯
柳梢垂发不胜梳
从来轻薄才先发
谁记秋霜坠叶初


Wo seid ihr hingegangen,
Meine frommen, unschuldigen Kinderaugen?


Nun sei treu von uns umschlossen,
Deutsche Eidgenossenschaft,
Auch in uns sind Eidgenossen
Sieg und Eifer, Mut und Kraft.


So schweigt der Jüngling lang,
Dem wenige Lenze verwelkten,
Und der dem silberhaarigen thatenumgebenen Greise,
Wie sehr er ihn liebe! das Flammenwort hinströmen will.


„Požívejte, čeho poskytuje
Láska chudá pánu s upřímností.
Ovšem panstvo v slávě rozvinuje
Lahůdky a krmy světa všeho
K poctě hodovníka šlechetného;
Však se s hostem nechuť zasazuje.
Neb jen, jako mluví Staročeší,
Hlad a vlídnost jídla oslazuje.
Milostivý pane! toť mne těší,
Že se sláva k červu ponižuje,
S pánem uhlíř hovořiti může;
Aby s chrpou spojila se růže,
Trpkou náhodou se přivozuje.
Syce oslavency hrdě
Na nás korábníky hledí,
S námi s opovržením a tvrdě
Nakládají; neboť vědí,
Že jim nemůžeme dáti
Ani stříbra ani zlata,
Ani s nimi hráti Na knížata.
Mocná potřeba jen hrdost drtí,
Zastiňuje blesk a nechuť smrtí.
Odpusťte mi, milostivý pane!
Já rád žvatlám kudrlinky,
Arcy sprosté; někdy předc se stane,
Včelička že na bylinky
Dosti špatné ráda sedá,
V bodlačině medu hledá.


Johannes an dem ersten sein,
an dem vierten kapitel,
spricht: »ir lieben, got hat allein
geliebet uns on mittel,
das er sein sun uns hat gesant
zu versünung, einen heilant,
weil wir in sünden hart verwunt
als seine feinde lagen;
So sollen wir uns alle hie
lieben unter einander.
got hat niemants gesehen nie,
so wir uns allesander
freuntlich lieben nach seim gebot,
so bleibet in uns allen got
und sein lieb hat in uns ein grunt,
dran erkenn wir und sagen:
Das wir in im bleiben mit ger
und in uns er,
weil uns auch der
gabe von seinem geiste her,
das wir haben gsehen und
zeigen auch in den tagen,


Si llegare a tu Templo el dueño hermoso,
que despreciando los aplausos míos,
adora otros ingratos pensamientos.


Was Gott mir gibt und nimm und tut,
Das heiß' ich immer alles gut,
Ich lass' mich ihm. Herr, nur dein Wille!
Drin bleib' ich eingekehrt und stille.


Býka opatřila rohy,
Ptence peruťmi, a muži
Snaživého dala ducha,
K němuž srdnatost se druží.


Cuando en esta suspensión
los dos se encuentran mirando
a un tiempo bajan los ojos
como que envidian de falso.
Habló Filis y tuvieron
alma de coral sus labios,
que ver humilde al rendido
hace piadoso al vengado.
A Fabio culpa le pone
que es error hacer, amando,
con la lengua valentías,
si el alma no tiene manos.
Él responde y se disculpa,
que viendo cerca los brazos,
pide perdón ofendido
quien ama desengañado.


Jene Zeit wird nicht mehr kommen;
Himmelsquellen sind versiegt,
Und die Sehnsucht ist verglommen,
Und mein Glück im Grabe liegt.


Die Furcht des Marters-Pein; der angedrohte Todt
Bewegten mich darzu, daß ich mit gutem Willen
Solch Zeug bejahete, und spräch: Man kans erfüllen;
Doch aber der Verstand besorgt sich keiner Noth,
Er glaubt das alles nicht. Drum ist gar leicht zu schliessen,
Daß der Verstand nur siegt; Der Wille liegt zu Füssen.


Sonst hat er mich immer um Kranke gebracht,
Nun hab' ich ihn einmal zu Schanden gemacht:
Weg hatt' ich den Kranken, noch eh' er gekommen,
Sonst hätt' er mir freylich auch diesen genommen.


Ty poslouchal jsi čistým hájem břízek
bystřiny jarní kypět bouřící,
však světu ještě vzdálen byls, ač všemu blízek.
Kdyby tvé srdce láskou zkvetlo hořící!


Und sprach zum Vater der Menschen:
Herr über Leben und Glück!
Gieb diese niedrig gebohrne
In meinen leitenden Schutz;


L'ardent soleil séchait les larmes de ses yeux.


Unser liebes Fränzel
Will werden ein Musikant,
Da fehlen ihm die Noten
Und sonst noch allerhand.
Die Mutter giebt ihm Zuckerkörnchen:
Da hast du Noten für dein Hörnchen!
Spiel', Fränzel, spiel'!
Spiel', Fränzel, spiel'!


quando, con incredibile costanza
e somma pudicizia e contenenza,
sé vittor vinse d'ogn'altrui possanza:


Und an der raschen Isar Hängen
Der Bildkunst schuf und den Gesängen
Haus Wittelsbach ein prachtvoll Heim:
In Alpenerde ließ es senken
Hellenenkunst und deutsches Denken
Und – München sproßte aus dem Keim.


هُو يَومٌ وما أُبرِّئ نفسِي
كَم أدِيبٍ قد لاذَ فيه بِنَاد
هُوَ يومٌ تَصافَح الشعبُ فيه
بقلوبٍ تَحِنُّ قبل الأيَادي
هوَ يومٌ لمَهرجَانِه أَه
دَت بَنيها حواضِرٌ وبَوَادي
هو يومٌ به السُّرورُ تَجلَّى
هاتِ كأس السُور إنَّا صَوَادِ
هذه آيةُ الولاء تَعَالَى
صَوتُها في الإنشاءِ والإنشادِ
فُوفودٌ قد أقبلَت بقلُوب
فهىَ قبلَ الأجسَام ذاتُ احتشَادِ
مُلِئَت غِبطةً ونشرا فجَاءت
عَبقاتٍ مثلَ الزُهُور النَّوادِي
والبلادُ ازدهت ومادت تُحَاكِي
لِعُروشٍ في خََطوِها المُتَهَادِي
وقُدُودُ الأعلاَمِ تَختالُ في أي
دِي سَرَاةٍ على مُتونٍ جِيَاد
رَفرفَت فوقَهنَّ راياتُ عِزٍّ
رائحاتٌ من النَّسيمِ غَوَاد
مَلِكٌ بالتُقَى تزوَّد مُذ شَب
ب وتَقوَى الإلهِ أعظمُ زادِ
ذو أيَادٍ أعظِم بها من أيَادٍ
ومَبَادٍ أكرِم بها مِن مَبَادي
وبهِ ازدانَ عرشُ ملكٍ ويزدَا
نُ نفيسُ العقودِ بالأجيَادِ


Leucht her/ zur linck- vnd rechten/
Spreit vberal mit fug
Die gülden haar/ vnd flechten/
Daß ich mein liebsten such.
Leucht her mit striem/ vnd stralen/
Leucht her zum holen grab;
Wer weiß/ ob ich der qualen
Möcht heut noch kommen ab.


Der Herr vom Steine zog mutig blank,
Und rasselnd sprang,
So Dieser, wie Jener, vom Pferde.
Wie Wetter erhebt sich der grimmigste Kampf.
Das Stampfen der Kämpfer zermalmet zu Dampf
Den Sand und die Schollen der Erde.


»Und wähnt Ihr denn, daß sie mich hier
Nicht baldigst suchten, baldigst fänden?«
»O freilich wohl! Doch wollen wir
Dem Dorf alsbald den Rücken wenden.
Wir wollen flieh'n zur Waldesschlucht,
Nach unserer Berge steilsten Höhen,
Von Aar und Möwe nur besucht, –
Dort wird kein Häscher dich erspähen.


Des Abends, wenn ich nun schlafen da geh,
So find ich mein Bettlein ja leer;
Da greif ich bald hin, da greif ich bald her,
Ach wenn ich bei meinem Herzliebsten doch wär!
Ach Himmel, was hab ich gethan?
Die Liebe ist schuldig daran.


Es glühte in der Ferne
Das Heer der goldnen Sterne,
Wie froher Hoffnungs – Schein;
Sie schuf uns süsse Träume,
Und lichtete die Räume
In diesem Feenhain.


Gar freudig klettert er hinunter,
Sie zeigt ihm ihrer Adern Gold,
In Flammen spielt Kristall da munter,
Der Knabe spielt in Minnesold.
Er ist so gar ein wackrer Hauer,
Mit wilder Kühnheit angethan,
Hat um sein Leben keine Trauer,
Macht in den Tiefen neue Bahn,
Und bringet dann die goldnen Stufen
Von seiner Kön'gin Kammerthür,
Als ihn die Ältern lange rufen
Zu seinen Ältern kühn herfür.


Die Nachtigall im nahen Bauer schweigt,
Sie flötete der schönsten aller Stunden;
Des Morgens Schauer kühl der Nacht entsteigt,
Das Fenster klirrt – die Holde ist entschwunden.


Alsdann funckelt, lodert, blitzet,
Schnaubt und braust sie mit Gewalt,
Wodurch sie weit stärcker hitzet,
Wann die Welt erstarrt und kalt.
Draus man Gottes Allmacht lernet,
Da, wann sich die Sonn' entfernet,
Und der Frost die Welt verheert,
Sich des Feures Kraft vermehrt.


Tak zadumčívě hledím kolem,
kdy měsíc červen, měsíc krás
rozechvěl každým vetchým stvolem
a probudil jej v žití zas.


Welchen Leser ich wünsche? Den unbefangensten, der mich,
Sich und die Welt vergißt und in dem Buche nur lebt.


تركت التغزُّل من أول
وصيرته بعد مدح مرادِي
وقالت ليَ العين ذاك الطعام
ما كان أبهجه في سوادي
أيامن أياديهِ مشهورةٌ
لدى كلّ وادٍ وفي كلِّ ناد
وما سرق القول فيه الثنا
فحاشاه من قطع تلكَ الأيادِي
أذكِّر مولايَ ما قلتُ في
مقاطيع شعرٍ تجوب البوادِي
عهدت فؤادِي ملآن من
شجونٍ ولا موضعٌ لازْدِياد
إلى أن تعشّقت حلو الكنافا
ت للحلو زاويةً في فؤادِي


»Gott sprach: Lasset uns Menschen erschaffen, ein Bild, das uns gleich sey!
Nahm den Kloß des Feldes, befeuchtet' und knetet und formt' ihn,
Blies ihn an, und der Mensch ward eine lebendige Seele« –
»Wunderbarlich, o Herr, hast du den Menschen erschaffen,
Hast ihn wie Milch gemolken, wie Rahm ihn lassen gerinnen,
Hast ihn zusammengefügt aus Gebein und Adern, mit Haut ihn
Ueberzogen und Fleisch, ihm Leben gegeben und Odem.«
Wunderbarlich, o Herr, erschufst und erschaffst du den Menschen.
Unter dem Herzen der Mutter erregst du das schlafende Pünktchen,
Welches sich dehnt und streckt, rastlos, und wann es gezeitigt,
Schön gebildet sich drängt an das Licht zur beschiedenen Stunde.
Du Herr lässest den Stern des Aug's abspiegeln den Weltbau,
Leitest die Welle des Schalls in des Ohrs kunstreiches Gekämmer.
Schnellst die Kugeln des Bluts durch der Adern fernste Verzweigung
Mittelst des schlagenden Herzens umher; verschränkest der Nerven
Unausforschlich Gespinnst. »Ich danke dir, Vater, daß du mich
Wunderbarlich gemacht und wunderbarlich erhalten.
Wunderbar, ich weiß es, ist deiner Werke Geringstes!«


Hin war der Sturz; ein Zauberfeld
Mit aller Erde Glück
Lag um sie; Herrlichkeit und Pracht
Ging, wie im Augenblick,


Kdo věřil, rychle bibli otevíral
neb svojich dědů starou postillu,
zpěv z ulic zněl sem a nad stolem zmíral:
Svět starý juž se mění v mohylu!


Eu vi Narcina um dia, que folgava
Na fresca borda de uma fonte clara:
Os peitos, em que Amor brinca e se ampara,
Com aljofradas gotas borrifav
O colo de alabastro nu mostrava
A meu desejo ardente a incauta avar
Com ponteagudas setas, que ela ervara,
Bando de Cupidinhos revoav
Parte da linda coxa regaçado
O cândido vestido descobria;
Mas o templo de amor ficou cerrado:


Staatlich vor dem Volke,
Schwarzen Haares, langen Kleides,
Auf den Feind rennend
Ein magrer Wolf.


حَيَيتُما من دمنتي طَلينِ
عطلين موحشتين مقفرتينِ
عفّى عراصهما عَلى طول البلى
نوء الرَشا وَبَوارح الفرعَينِ
وَمَحاهما مِن آلِ محوة وَالصَبا
أَذيال غاديتين رائِحتينِ
وَكأَنَّما أَبقين من رسميهما
طِرسَين مِن أَثوابِ ذي القرنَينِ
يا مَن رأى ظعن الخَليط كَأَنَّها
نَخل الرُبا أَو دوم ذي الحَدَقَينِ
يقطنَ بِالأَحداجِ بطن مقضب
قَلَتِ الرُبا وَمَشارِق الجَبَلَينِ
مِن كُلِّ أَلباب الرِجالِ كَأَنَّما
صِفر الحَشا سَحّارَة العَينَينِ
تَصطادُ أَلباب الرِجالِ كَأَنَّما
تَرمي بِبَعض عَزائِمِ المَلَكَينِ
وَكأَنَّ مبسمها وَلؤلؤ عقدها
دُرَّين مؤتَلِفَين مُنتَظِمَينِ
وَإِذا مَشَت قطف الخُطى فَكَأَنَّها
ملكُ الخَورَنَقِ ماسَ في بُردَينِ
تَزهو عَلى القَمَرِ المُنير بِوَجهِها
وَتَتيهُ من حُسنِ عَلى الثقلينِ
فَبِنَرجَسِ العَينَينِ سِحر إِن رَنَت
أَو أَسفَرَت فَشَقائق الخَدَّيَنِ
وَلَها سِلاحٌ لا يَضُرُّ دُنوّه
وَالبُعدُ منه جالِبٌ لِلحَينِ
لَحَظاتٌ طرفٍ كالسُيوفِ جُفونُها
أَجفانُها وَفَصيلتا نَهدَينِ
وَلَها قوام ما رأَيت مِثاله
تَهتَزُّ فيهِ كاِهتِزار رُدَيني
رَيّانَة الخِلخالِ ظامئة الحَشا
هُركولة خُرعوبة الساقَينِ
رَيّا العِظام نَديَّة أَعطافها
رَخصُ البَنانِ دَقيقة الخَصرَينِ
قَد كانَ لي عَيش بِهِنَّ فَخانَهُ
صرف النَوى وَتَقَلُّبِ العَصَرَيِ
أَيام لَم يَرُعِ المُحِّبينَ النَوى
عَنّا وَلضم يَنعق غراب البَينِ
قالَت بُريهَة إِذ شجتها رِحلَتي
وَرَنَت بِناظرتين باكِيَتَين
فَكأَنَّ أَدمُعَها وَلَفظ عِتابِها
دَرَّين مفترقين مُنتَثِرَينِ
أَنّى تُريدُ تَرَحُّلاً عَن أَرضِنا
نَفديك بالأَبَوَينِ وَالأَخَوَينِ
فَأَجبتها صَبراً فَإِنّي ناهِض
عَنكِ الغُداةَ صَبيحَةِ الإِثنَينِ
وَلأقتُلَنَّ العُدمَ قتلةَ ثائِرٍ
بِالجودِ من نَفحاتِ كَفِّ حُسَينِ
الماجِدِ ابنِ أَبي هِشام ذي النَدى
مَحض الفَخارِ مُهَذَّبِ الجَدَّينِ
وَرِث المَعالي عَن أَبيهِ وَجَدِّهِ
فَنَشا بِمَجدٍ معلم الطَرفَينِ
بَيت السَماحِ جَماهِريٌّ مجده
تَعلو بِهِ يَمَنٌ عَلى النَجمَينِ
يُغضي لَهيبته الزَمان إِذا اِنتَضى
عَضَبُ المَنابِرِ باتِر الحَدَّينِ
مُتَقَلدٌ من رأيِهِ وَحُسامِهِ
سيفين قَد نيطا إِلى كَتِفَينِ
نِعَمٌ تُباحُ لِراغِبٍ أَو راهِبٍ
جَمُّ المَواهِبِ باسِطِ الكَفَّينِ
حازَ الفخار بِجِدِّهِ وَبِجَدِّهِ
فَهوَ المفضَّلُ كامِل الشَرفَينِ
يا أَيُّها المولى الأَجَلُّ ومن لَهُ
هِمَمٌ تَجاوَزَ مطلع القَمَرَينِ
ما أَنتَ فاعِلٌ الغُداةَ بِشاعِرٍ
رَثِّ الثِيابِ مشعَّثِ القَدَمَينِ
قَد طافَ في طَلَبِ العُلى وادي القُرى
وَالعز من عَدَنٍ إِلى السِرينِ
وَإِلى عُمانَ وَفارِس ثُمَّ اِنتَحى
بِالرَيّش نَحوَ جَزيرَة البَحرَينِ
وَأَقامَ في شيرازَ سَبعَةَ أَشهُرِ
وَأَناب مِن كُلِّ بِخُفِّ حُنَينِ
وَأَنا عَلى الأَيّامِ أَعتَبُ عاتِبٍ
وَبذاك يَقضي بينهنَّ وَبَيني
لا زلت في رُتَبِ المَعالي ساحِباً
ذَيلَ المَكارِمِ مُسبَل الكُمَّينِ
ما نَوَّر الأَصباحَ جِلبابَ الدُجى
وَتَجاوبا طيران في غُصنَينِ


Tanči!
Dej vyrůst nad koberců barvami zašlými
bílému zázraku těla
jak bizarní květině s tvary vzácnými,
jež stále je nová a skvělá
s tisícem vděků, s tisícem tvarů,
s tisícem milostných vášnivých darů
vždy jiná.


雪消寿自延
善积庆由天
试看浮世上
谁得似渠贤


Však tu jiný průvod spěchá po bojišti:
dáma – matka mladá ulicí tam kráčí
k ustrašeným prsoum tisknouc malé děcko –
tak že průvodkyně obě sotva stačí.


Wohl grüßten freie Männer sich als Brüder ,
Nur Bürger gab es, nicht mehr Herr und Knecht;
Wohl sangen sie der Liebe Bundeslieder
Und fühlten sich als ein erneut' Geschlecht.
Doch auf die Schwestern blickten stolz sie nieder,
Der Menschheit Hälfte blieb noch ohne Recht,
Blieb von dem Ruf: »für alle!« ausgenommen –
Ihr muß erst noch der Tag des Rechtes kommen.


a Signor m'appresento, a cui non celo
la stanca e debil forza e 'l grave pondo,
onde caggio sovente e quasi affondo,
e parte avvampo di più giusto zelo.


The gates fly ope! Elysium stands confest,
And bursts upon us in a blaze of charms;
E'en such a transport throbs in Damon's breast,
When yielding Chloe melts into his arms.


Und heller glänzet im Vorüberschweben
Der Thurm von Dorf und Stadt,
Die Firnen glühn, die niedern Hügel beben
Umwallt von Blüt' und Blatt.


Aun asaltan tenaces la memoria
los sueños de la edad adolescente;
aun parecen que agitan a la mente
los ecos seductores de la gloria


Als ein altes Tau durch derbe,
Doch verständniswarme Hände glitt,
Sagte eine Stimme: »Bob, ich sterbe,
Ehe Land in Sicht. Und du stirbst mit.«


Ach! ich selbst kann's nicht vollbringen,
Und ich muß doch zu Dir hin;
Du, mein Gott, Du selbst mußt zwingen
Den verkehrten, eiteln Sinn,
Bis ich Dir geheiligt bin.
Amen, Amen,
In Jesu Namen!


Wahr ist es, auf meinem Boden
Wuchs des Unkrauts viel, zerstörend
Traf ihn Sonnenbrand und Stürme;
Zwar die vollsten Rosenkränze,
Doch der Dornen allzuviele
Drückte mir auf's Haupt der Amor,
Dem ich in Genuß und Lust
Als ein irrend Weltkind glühte.


poi se piglia sì la mente
che no la larga suspirare.


Lang schon hätt' es sich gehöret,
Und wahrhaftig nicht erst jetzt,
Daß, was Jeder heiß entbehret,
Daß ein Denkmal ward gesetzt,
Länger durfte man nicht schweigen,
Und so kam man alsgemach,
Wie das Bildniß kann bezeugen,
Dem Bedürfniß wirklich nach:


أَما تَرى الصُبحَ قد لاحَت بشائرُهُ
وَصبَّحتكَ من الساقي أَشائرُهُ
وَاللَيلُ قد جنحت لِلغَربِ أَنجمُهُ
كَما تَساقطَ من رَوضٍ أَزاهِرُهُ
وَالطيرُ قام خَطيباً في حدائِقه
فَهَزَّ عِطفيه واِهتزَّت منابرُهُ
وَالوردُ عطَّر أَذيالَ الصبا سَحَراً
لَمّا تأَرَّج في الأَكمام عاطِرهُ
فاِنهَض إلى شَمسِ راحٍ من يَدي قَمرٍ
يُديرها وَهو ساجي الطَرف ساحرهُ
تُغنيك عن فَلَقِ الإِصباح غُرَّتُه
وَعن دُجى اللَيلة الليلا غدائِرُهُ
كأَنَّه حين يَثني غصنَ قامَتِه
شُدَّت على نَقوى رَملٍ مآزِرُهُ
لَو باهَت الشَمسُ منه الوَجهَ لاِنبهرَت
مِن نوره وهو باهي الحُسنِ باهرُهُ
يَجلو الكؤوسَ فَلا يُدرى أَخمرتُهُ
تَسبي عقولَ النَدامى أَم محاجرهُ
من كأسِه وَثَناياه لنا حَبَبٌ
تَطفو على رائقي خمرٍ جواهرُهُ
لا تنظرَن لجنونِ العاشقينَ به
واِنظر لما قد جَنت فيهم نواظرهُ
ما هَمَّ عاشِقَه عذرٌ وَلا عَذَلٌ
سيّان عاذلهُ فيه وَعاذرُهُ
ما سحرُ هاروت إلّا فِعلُ ناظره
وَلا سيوفُ الرَدى إلّا بواتِرُهُ
كَم شَنَّ مِن فتنٍ للصبِّ فاتنةٍ
وَشبَّ حرَّ جوىً في القلب فاترهُ
وَكَم حلا مَورِدٌ منه لعاشقِه
لكنَّه ربَّما سُقَّت مَرائرُهُ
سَل مُقلَتي إِن تَسل عن ليل طُرَّته
فَلَيسَ يجهلُ طيبَ اللَيل سامرُهُ
مهفهفٌ ما ثَنى عِطفاً على كَفَلٍ
إِلّا ثَنى السوءَ عَن عِطفيه ناظرُهُ
من زارَه في ظلام اللَيلِ مُستَتِراً
ما شَكَّ في أَنَّ بدرَ التمِّ زائرُهُ
لا تأمننَّ اِنكساراً من لَواحظِه
فَكَم قَتيلٍ لها ما ثارَ ثائرُهُ
وإِن أَراكَ اِعتدالاً رمحُ قامتِه
فَطالَما جار في العُشّاق جائرهُ
كَم مُغرمٍ منه قد أَضحى على خطرٍ
لَمّا ترنَّح يَحكي الغصنَ خاطرُهُ
لَم أَنسَ لَيلةَ أنسٍ بتُّ مغتبقاً
من ثغره صِرفَ راحٍ جلَّ عاصرُهُ
وَرحتُ مُصطَبحاً أخرى مشَعشَعةً
لو ذاقها الدهرُ ما دارَت دوائرُهُ
يُديرها ببنانٍ كادَ مِعصمُها
يَسيلُ من تَرفٍ لَولا أساورُهُ
باكرتُها لهنيِّ العيش مُبتَكِراً
وَفقاً لما قيل أَهنى العيش باكرُهُ


Krev neproudí. To živá není líc.
Hřích ztrnul v škleb; a v masku mučednic.


Pouty zlými, jimiž byla spiata,
V srdci chorém znedužela morem,
Proto zuří proti sestrám vzdorem.


Ein Blümlein, wenn's die Sonne spüret,
Sich öffnet stille, sanft und froh;
Wann Gottes Gnade dich berühret,
Laß auch dein Herz bewirken so!


La République, ils la voulaient terrible et belle,
Rouge et non tricolore, et devenaient très froids
Quant à la liberté constitutionnelle…


S nimi drobné stařeny
zachumlány pod pleny
polehounku našlapují,
ale bystře pozorují.


Disse Rinaldo a lui: - Se 'l destrier morto,
e non altro ci de' porre a battaglia,
un de' miei ti darò, piglia conforto,
che men del tuo non crederò che vaglia. -
Colui soggiunse: - Tu sei malaccorto,
se creder vuoi che d'un destrier mi caglia.
Ma poi che non comprendi ciò ch'io voglio,
ti spiegherò più chiaramente il foglio.


Priapo, non bisogna riplicarti
s'i' son sorella di Pietro Aretino,
che non è foglia in questo tuo giardino,
che l'esser mio non possa palesarti.


Così costei mio cor combatte e strugge
e ancide e aviva e vuol da me diviso,
né il sana mai, se a morte pria nol fiede.


Zde stojí vždy a mlčí
ve slunci, v záři hvězd
žhnou zraky jejich vlčí,
u stop těch tajných cest;
víc mysl, než ví, hádá;
slyš! vzdech a křik a váda,
teď temně cosi padá,
a opět – ticho jest!


wild ertränkt,
Dich in den Abgrund, Dich in Feuergluthen –


Pět století již uplynulo od doby,
kdy země česká klesla v jařmo poroby;


Mistr zatím ruce mnul,
že tak pána natáhnul,
smáli se i z chasy bodré,
že jim zbude z látky modré...


Anfechtung ist entwichen!
Verfolgung selbst erblichen!
Kreutz fand am Kreutz sein zil!
Das Leiden mus nun stärken!
Di Angst bringt freudig werken!
Willkommen, Noth! Komm, Kühl!
Gefahr, An, An! Komm, Spil!


Člověku zem nestačila
v jeho zápol, ples i hoře,
živly musil osedlati,
a tak osedlal si moře.


Immer dünckt mich, der nichts hat, der mag glauben, was er wil;
Denn um Seligkeit müht sich keiner leichtlich viel.


„Zajisté,“ Pavel dí. „Tak prosím nahoru!
Tam, pane, schází pár,“ – dí pán ten s krásnou stuhou.
„Jste zadán přec?“ „Ó, ano, na čtverylku druhou.“


Syrnaté plameny pustina šlehá,
Peklo se zježilo, po nebi běhá
Přísného soudce co bleskové hlas,
Srdce schne, živne cyt, vzhůru jde vlas.


V ty doby roste větší, tvůrčí hlad,
kdy proklínáme cestu vyšlapanou.
My ze semknutých lidských temných řad
když zemřelo co velké, vyjdem stranou.
Nemožno s vlky výti. Na štěstí.
Nemožno modlitby se modlit všední
tisícihlavé lidské bolesti,
již různě pochopili mocní, bědní.


Tőn sok harcolást az begler népével,
Mind harmadnapig ő jó vitézivel,
De nem járhata ott sok nyereségvel,
Onnat eltére Fellakra népével.


去年重失洪崖约
今日又寒徐稚盟
胜日幽期无恶客
寻僧银色界中行


Se viereesta noite seremosum canto gregorianoo azul mediterrâneoum esforçosobre-humanouma estradae seu atalhouma valsae seu compassouma dançana esperançade que a noitecheire a vinhoe tenha gostoe que o encontroseja um pactoe tenha essênciSe quisereesta noite teremosnossa pelededilhando suoresnossas mãosvisitando os caloresnossas bocascheirando saboresnossa urgênciaimplorando favoresnossa camahospedando os clamoresnossos aisdeclamando os ardoresnosso amordesenhando os louvoreSe deixareesta noite veremosos silêncios cantandosem palavrasos poemas tremendode alegriaas estrelas gemendosem vergonhaa emoção delirandodocementea canção galopandosem arreiosa ternura gerandogestos quenteseloquentesdementesfrementesurgenteSe pedireesta noiteserá entãoum planetasem fronteirasa perguntae a respostaum delíriosem limitesdois amantese seus jogoso desejorealizadoum encontrode mutantessem idadeprocurandosem receioprometendosem descansoconjugandogrito e ecoolho e brilhodia e luauma ruae sua esquinauma noiteensolaradao desertoe seus camelosvela e ventocruz e espadEsta noiteentãse vierese quiserese deixarese pedire


Tam právě rabbi pevně vykládá:
„Kdo v této síni sestupoval kdys
před otci vašimi k pravd zdrojům hlubokým
a zlato vážil z Písma živých vod,
byl moudrý muž; však tuto klopýtal,
jak ten, kdo nesa na rameni čbán,
mní, že ho tíží celá cisterna.
„Lid Sijjonu kdy z hanby vyhnanství
Pán povolá, jak snící budeme.“
Ta léta běd a hanby v okovech
se zdála jemu těžkým, trapným snem;
kdy zasvitnul pak den jim svobody,
jak snícího prý budí k životu.
Však jeho nad výklad já stavím svůj!
Ne těžký život bolesti a běd
– kdo pozná žal, mně teskně dosvědčí –:
ples náhlý života jest krátkým snem.
– On v život plný běd se vehloubal,
až radost mimo zor si nechal jít,
a zasnil život. Zmizel jako v snách – –
Dí pověst: V zemi Hethitů jest město Lus,
kde nikdo neumírá, byť i stár.
Když dnové jeho naplněni jsou,
a stáří neplodné všem na obtíž,
jej vedou před bránu, kde čeká smrt.
Snad rabbi druhdy uchýlil se tam
(že málo byl mu přirozený věk),
sní trudně nad života bědou, sobě snem,
až jednou vyvedou jej před bránu – –“


A tak pevně přirostla mi k srdci, Pavla zlatá,
že i ve snu duše moje k ní jen chce a chvátá.


E gioielli e sete fine
(ora già non son più quella)
e la chioma ricciutella
fino a mezza crinoline;


Laß, Liebster, die Lampe noch stehen
und rücke mit mir zum Kamin,
und laß in die Flammen uns sehen
und lauschen dem Zauber darin!


Dreißig Jahr im hohlen Gramm
Saß der alte Einsiedler,
Bis die reine Andachtsflamm'
Durch und durch gedrungen wär;
Und nun fühlt er sich so rein,
Keine Luft mehr athmen konnt,
Er vergeht in heil'gem Schein,
Und kein Mensch sich drinnen sonnt,
Und vor dieser Heiligkeit
Kriegte er nun eine Scheu,
Meinte sich von Demuth weit
Und begann sein Werk auf's neu.
Sonntags ging er in die Stadt,
In der Kirch' zur Kanzel klomm,
Dort mit faulen Äpfeln hat
Er beworfen, die nicht fromm.
Welch ein Lärmen, mancher Schlag,
Doch das trug der Einsiedler,
Andre Thorheit er vermag,
Um zu büßen hart und schwer.
Bei dem Juden sich verdingt,
Der am Markte Fleisch verkauft,
Ihm dann alles Fleisch verschlingt,
Daß der Jud sein Haar ausrauft,
Wird dann stumm und bleibet stumm
Bis er sich erst taufen läßt,
So geht er mit Juden um,
Um zu sorgen für ihr Best. –
Sieben Räuber, die er fand,
Speist er köstlich auf der Haid,
Daß sie Christum zugewandt
Alle ziehn in Einsamkeit. –
Einen Teufel trieb er aus,
Der ein Weib besessen hielt,
Als er einsmals kam in's Haus,
Und mit ihren Kohlen spielt,
Und die Finger nicht verbrannt,
Und das Kleid auch nicht versengt,
Alles hat sie ihm bekannt,
Buße hat er ihr verhängt. –
Hofnarr wurd' er alsobald
Und bekehrt den Komödiant,
Denn er zeigt in der Gestalt,
Daß er mehr im Spaß verstand;
Seinen Fürsten er blamirt,
Wenn der will recht vornehm thun,
Bis er recht mit Fleiß regiert,
Läßt er ihn auch gar nicht ruhn;
Alles das ganz heimlich hielt,
Bis er endlich heimlich starb,
Jeder bei dem Narren fühlt,
Daß er höh're Gnad' erwarb,
Als so manche ernste Seel',
Die mit Anstand und Moral
Nie verschuldet einen Fehl,
Auch nichts Gutes that zumal,
Und da ging es zum Bericht,
Jeder rühmt sich einer Gnad',
Schlug er einem in's Gesicht,
War es immer Gottes Rath,
Wer ihn sonst belächelt hat,
Ihn mit Kerzen nun verehrt,
Doch ein Windzug kommen that,
Löschet aus, die ihm nichts werth.


A gyűlöletnek óceánja
Csap olykor át a szívemen;
A viharoknak orgonája
Játszik most benne rémesen.


Da des Triumphs Heerschaar stets weiter hinauf zu des Himmels
Strahlenkreise stieg, begannen Chöre der Seher
Und Erzengel, zu singen dem Auferwecker und Richter.
Also sangen sie gegen einander. Die Harfen der Seher
Tönten feirlichen Ernst und flossen von großen Gedanken
Feuriger über. Itzt strömte der Psalm in der Saite Begeistrung:


A řeka měla potměšilý lesk,
jak jezero, jež viděl jsi jen z dáli,
zve stále blíže, budí větší stesk.
– Na můry mysli, jež se v světle spálí.
A řeka měla potměšilý lesk – – –


脱却朝衣换布衣
始知今是昨来非
绿阴庭户无人到
惟有一双新燕飞


però ch'Amor, la Magestà serena,
e gli angeli creare e l'uom dispose
e a far Maria poi di grazia piena


Ein Mädchenleib, geschändet und gemordet,
liegt nackt am Boden, neben dem Gerippe.
Unsicher nur beleuchtet ihn der Schein
der Grubenlampe, aber deutlich zittert
des alten Crucifixes schräger Schatten
auf ihren Brüsten. –
Eine dicke Kröte
klimmt aus dem Abgrund auf und kriecht gemach
nach vorn. Jetzt schlüpft sie auf die Mädchenleiche,
das Bein hinauf mit schleimig rother Spur.
Sie setzt auf ihrer Hüfte sich zurecht
und glotzt mit ihren grossen, runden Augen
in deine Augen her ...
Da peitscht der Sturm
glühend vorbei. Nur eine Fackel noch,
leuchtet und raucht die Stadt von der Ebne her.
Vorwärts wüthet der Sturm, und die dorrenden Gräser
flackern in seinem Hauche. Vorwärts, vorwärts,
auf dich wälzt sich allmächtig die Fluth – vor den Augen
loht es und sprüht es – ein Meer.


ما أجملك أيها الذئب
جائع
وتتعفّف عن الجثث *


A žití krb jak zvolna dohořívá,
a rozhlížím se v stínech prázdnou síní,
jak viděl bych tu kmotra zas, mi bývá.
Však není to víc on; – to Život sedí
tu u krbu a do oharků hledí. –
A náhle beze slova pozvedá se
a ptám se: „Kmotře, přijdete-li zase,
dnes, zítra, někdy? – a jak zde se stmívá,
snad někde ráno, smutném po večeru?“–


Beutst du dem Geiste seine Nahrung,
So laß nicht darben dein Gemüt,
Des Lebens höchste Offenbarung
Doch immer aus dem Herzen blüht.


Daß in deinem Gotte drei,
Drei Personen sind enthalten,
Ist bescheiden noch, sechstausend
Götter gab es bei den Alten.


城郭经寒近佛生
偶来高顶作山行
竹房冷落无僧在
独倚阑干听晚莺


自揽山茅搆此台
一尊今始对君开
昭然白鹿当年论
尚有馀风动草莱


رَسُوليَ شَيْطانٌ خَبِيرٌ مُجَرَّبٌ
وَلَمْ يَنْخَدِعْ مُذْ كُنتُ يَوماً ولا كانا
ولكنَّهُ الشَّيْطانُ ذَلَّ وَلَمْ يَحِرْ
لَدَيكَ جَواباً إذْ رآكا سُلَيمانا


¡Oh el sotto voce balbuciente, oscuro,
de la primer lujuria!... ¡Oh la delicia
del beso adolescente, casi puro!...
¡Oh el no saber de la primer caricia!...
¡Despertares de amor entre cantares
y humedad de jardín, llanto sin pena,
divina enfermedad que el alma llena,
primera mancha de los azahares!...
Ángel, niño, mujer... Los sensuales
ojos adormilados y anegados
en inauditas savias incipientes...
¡Y los rostros de almendra, virginales,
como flores al sol, aurirrosados,
en los campos de mayo sonrientes!...


莫言淹宅栈
也会蹋麒麟
逐电疑无影
如龙自有神


Je jarní den, je měsíc máj,
je svátek Země, světlý čas:


أيَا مُطرِياً في مَدحِهِ الشيخَ أحمدَا
ألِمَّتَ فقد جَاوزَت في الكذِبِ المَدَى
أتَمدَحُ بِالعلمِ إمرءاً غَيرَ عَالمٍ
وتَحسِبُ مِن أهلِ الهُدَى جَاهلَ الهُدَى
وتَزعُمُ أنَّ اللهَ يَاخُذُ جاهِلاً
وَلِيّاً فَيُبقِى دِينَهُ هَمَلاً سُدَى
فإِن قُلتَ قَد شاهدتُ فِيه كرامةً
وألفَيتُه بينَ العَشِيرِ مُسَوَّدَا
يَغذِّيهِ مَن وَالاَهُ منهم بِنَفسِه
ويُعطُونَهُ الأمَ الحِسَانض والأعبُدَا
ويأخذ من أموالهم أخذَ مالِكٍ
ويَففونُه إن راحَ يَوماً أو اغتَدَى
فإن قُلتَ قَد شاهدتُ فِيه كرامةً
وألفَيتُه بينَ العَشِيرِ مُسَوَّدَا
يُغَدِّيهِ مَن وَالاَهُ منهم بِنَفسِه
ويُعطُونَه الأمَ الحِسَانَ والأَعبُدَا
ويأخذُ من أموالهم أخذَ مالِكٍ
ويَقفَونُه إِن رَاحَ يَوماً أو اغتَدَى
أَقُل لَكَ سِحرٌ ما بذلك كِلهِ
فَزنهُ بِميزَانِ الشريعة إن بَدَا
وإن جئتَه سَائِلهُ عَن فَرضِ عَينِه
وإِنَّكَ لَو ساءَلتَهُ لَتَبَلَّدَا
وَسائِلهُ عَمَّا فَات مِن صَلَوَاتِهِ
وهوَّ صَحِيحٌ دونَ عُذرٍ تَعُمَّدَا
يُجِبكَ جَواباً فيه أعظمُ رِدَّةٍ
بجهل وليس الجهلُ يُشفي مِنَ الصّدَى
أعِد نَظَراً يَا عَبدَقَيسٍ لَعَلَّمَا
أضاءت لَكَ النَّارُ الحِمَارَ المُقَيَّدَا


Padám a hynu,
směšňouce drobná,
kapinka rosná –
ale silná jak Smrť,
jak Věčnost neúprosná


Vőn hát a gyermek Katalin nevet.
Erzsébet asszony távozék nyugottan,
Egy-két gyüszűnyi... mit, mit nem? - bevett
S hazafelé botorkázék legottan;
Mit bánja ő, ha fű-fa ránevet!
Papucsa elmaradt hite-hagyottan,
De, többi részben, Erzsók néni már
Ott megy, hol az út X betűt csinál.


Opra feci io che si volesse porre
ne le tue mani o d’Alessandro, il cui
ingegno da la chierca non aborre;


Jiné ctím, svou mluvu však mám rád,
Jiným chci i jejich mluvy přát;
Jenom žádám, dokud budu žít,
By mi přáno česky hovořit.


Co již vydala jsi
Květů, země hojná?
Co jich ještě vydáš,
Země plodná, kojná?
Květů všech již svadlých,
Všech budoucně nových
Hora tknula by se
Výšin oblakových.


Studia in te et medita et rivolta
el tempo curso de la vita rea,
pria che la voglia del pentir sia tolta.


So stand er kreisend, sich die Henne kirrend,
und bannte sie zu feierlicher Schau;
starr federte das goldne Grün und Blau
des steilen Schweifes, vor Erregung klirrend.


Jen slaboch volně šíji kloní
pod nohu; jež ho k zemi tlačí;
muž, síly vědom, máchne po ní,
než k zašlápnutí čas jí stačí.
Svobodný pouta zdrtit hledá,
otročit hrdost jemu nedá.
Což v nás krev čacká nepohne se?
Svobodu chtějme! Nedejme se!


Ám, ha Oresztesz jő, vagy fia (ki végre
Augusztulusz néven űlt császári székre):
Csak vállhegyről nézi a puha rómait,
Fogadja is, nem is, köszönő szavait.


náměstím celým jako kruhy vod,
když rozvíří je kámen vhozený.
A v čele sochaře a malíře
šel zástup ulicemi, stále rost
jak roste během jarní bystřina
a hlučel, vyrážeje touhu svou
a hrozby, kletby. – Ano, nahou! Nahou! –


Auf, Brüder, lösen wir den Spund,
Und machen frei den Wein!
Sein freier Geist weih' unsern Mund
Zu freien Liedern ein!


Esta inmortalidad venció el amago;
del riesgo, en nuestro amor, (Reina Divina)
siendo Atlante Español de tu belleza


仙子何年化鹤群
至今名姓只空闻
我来欲访前朝事
怅望九仙惟白云


Von links und rechts sie traben heran mit Hurra jetzt,
Und vorn der breite Graben: – kein Roß darüber setzt.


Ihr Freunde lachet nicht, fürwahr,
Mein Irrtum war verzeihlich,
Umrungen von der Teufeln Schar
Erschien er ganz abscheulich.
Auch war er überdies bewehrt,
Wie ich gesagt, mit einem Schwert,
Da muß man sich wohl scheuen!


¿Qué ley, pues, mover pudo al mal jurista
a que, siendo monarcas los dos ojos,
los llamase vizcondes de la vista?


Celé nebe – plachta šedá,
země jeden kalný bod,
v spoustě mračen oko hledá
darmo jeden jasný bod.


Dům šedý, pustý jako hrob,
a na něm starý panský znak,
v něm okna věčně zastřena
jak oslepený starce zrak.


Schon weit ist er; doch über Korn und Klee
Tönt weich und sanft, wie all der blaue Himmel,
Sein einfach Lied nun aus dem Feld herüber;
Der Kinderpuls, ein Lufthauch und die Ferne,
Sie schaffen eine rührend zarte Weise,
Die, fast verwehend jetzt, dann leise schwillt.
Und weil die Mutter hier noch steht und horcht
Und denkt: nun hat er wohl den Forst betreten,
Vernimmt der Vater drüben schon die Töne
Und kennt sein Vögelchen an dem Gesang.
Er lauscht erfreut – auf einmal bricht es ab,
Und stumm bleibt ewig dieser Kindermund!
Kein Knäblein kommt zum Vater, keines kehrt
Zur Mutter abends mit dem Müden wieder.


Adiro a uma nova terra adiro a um novo corpo
As palavras identificam-se com o asfalto negro
o tropel das nuvens
a espessura azul das árvores acesas pelos faróis
o rumor verde
As palavras saem de um ferida exangue
de teclas de metal fresco
de caminhos e sombras
da vertigem de ser só um deserto
de armas de gume branco
Há palavras carregadas de noite e de ombros surdos
e há palavras como giestas vivas
Matrizes primordiais matéria habitada
forma indizível num rectângulo de argila
quem alimenta este silêncio senão o gosto de
colocar pedra sobre pedra até á oblíqua exactidão?
As palavras vêm de lugares fragmentários
de uma disseminação de iniciais
de magmas respirados
de odor de gérmen de olhos
As palavras podem formar uma escrita nativa
de corpos claros
Que são as palavras?Imprecisas armas
em praias concêntricas
torres de sílex e de cal
aves insólitas
As palavras são travessias brancas faces
giratórias
elas permitem a ascensão das formas
elevam-se estrato após estrato
ou voam em diagonal
até à cúpula diáfana
As palavras são por vezes um clarão no dia calcinado
Que enfrentam as palavras?O espelho
da noite a sua impossível
elipse
Saem da noite despedaçadas feridas
e são signos do acaso pedras de sol e sal
a da sua língua nascem estrelas trituradas


Umřel den... a já živ hledím
Jindřichovo ve město:
Žehnám ti, ač slzy cedím,
budoucích dnů nevěsto!


藕花居外柳垂丝
水浅舟胶未进时
望断南屏山下路
竹房僧老坐吟诗


Die Herde floh
Und dürstend das Roß vom blutigen Strom.
Kein Sohn des Waldes nahte sich ihm;
Nur der Rabe trank und der Adler und der Wolf!


Woher, Du Himmelsstürmer, der den Zeiten
Verwüstung drohet? Wo dann ruhn
Die ew'gen Säulen, die Dich stützen? Hobest,
Erhobst Du Dich nicht selbst


胡床兀兀坐忘情
似向曹溪见老能
若处樵歌好消息
妙高峰上许人登


Ist ein Bettler mancher gleich,
Dennoch macht ihn Hoffnung reich.


Ich dürst' und schrei, ich kann nicht mehr,
Mein mattes Herz verlangt so sehr;
Wann wird's geschehn, daß ich dich find'?
Denk, Jesu, an mich armes Kind!


Dv falscher böser Mensch/ auß dessen krummen Rachen
Die schwartzen Schlangẽ sehn/ in dessen schlimmen Mund
Das natterzischen pfeifft/ Du mehr alß tober Hund/
Du gantz verschalckter Fuchs/ du Hauß der grimmen Drachen.
Wil Dir deñ nicht einmahl der Leib vor Gifft zukrachen?
Es ist ja nichts an dir/ (Ich reds mit guttem Grund!)
Von deinem Lästerkopff/ biß auff die Zeh gesund/
Du bist so Teuffel schwartz/ alß du dich weiß kanst machen.
Ein jeder Wort auß dir schmertzt als ein schneidig Schwert/
Du leichter Ehrendieb/ bist Rad vnd Fewres werth/
Ja so Gerechtigkeit hier auff dem Erdkreiß wohnet;
So wird es deiner Zung so vbel noch ergehn/
Daß jeder der dich siht/ mit zittern sol gestehn/
Daß der sonst sanffte Gott dir schrecklich abgelohnet.


Niña, no esperes que te expriman ellas
dulce cordial que alivie tu amargura,
cuando un raudal de angélica ternura
orla de perlas tus pestañas bellas


Wirf die Thore auf, Jahrhundert,
Komm herab, begrüßt, bewundert,
Sonnenleuchtend, Morgenklar,
Keine Krone trägst du golden,
Doch ein Kranz von duftigholden
Frühlingsrosen schmükt dein Haar.


Nehány napig sokat sír, rejtve, titkon,
Megbánja, hogy miért is jött ide;
Mily boldog és nyugodt volt élte otthon,
Mily csendes a ház s kertjök mily üde.
De bezzeg nénje ezt nem nézi nyugton,
Ily mélabúra nem jut itt idő;
Sürög, forog, ront-bont, őt is szorítja,
S pörölni is szépecskén megtanítja.


Zapomínavé vy děti,
svědomí se poptejte:
chováteli ve paměti,
co svým matkám dlužny jste?!


“Tölgyfákból nőtt erdők setét rejtekében
Tévelyegve járkált ki-ki vad bőrében.
A férfi fejszéjét vetette vállára,
Élte párja pedig kisdedjét karjára;
S ugy csüggött a gyermek annya emlőjéről,
Mint a majomkölykek annyoknak mellyéről.
Ha pedig a napnak elalutt világja,
Aki hol tévelygett, ott volt nyoszolyája.
Amelly fa árnyékot terjesztett fektekbe,
Ugyan az eledelt hullatott keblekbe;
És ha helyet láttak rothadt oldalában,
Ágyot is zöld ágból raktak adujában.”-


Und weg denn, Zweifel! weg, o Schmerz!
Ihr findet keine Statt;
Ich glaub' es fest, ich hab' ihr Herz,
Weil sie das meine hat.


Divoce kluk náš burácí,
trhliny na stropě rostou,
šlapeme řády domácí
po ránu idyllou prostou...


To byl bych řekl – teď však přešla léta,
a často spražen ve životě sám,
co ještě v duši mojí zrá a vzkvétá,
juž v srdci na dně žárliv ukrývám.


Welle, rollst du herauf den Schein,
Des Mondes rund freundlich Angesicht?
Er merkt's und freudig bewegt sich der Hain,
Streckt die Zweig' entgegen dem Zauberlicht.


Avails it aught that Nature's liberal hand
With every blessing grateful man can know
Cloaths the rich bosom of yon smiling land,
The mountain's sloping side, or pendant brow,


Te llamé. Me llamaste.
Brotamos como ríos.
Entre nuestros dos cuerpos,
¡qué inolvidable abismo!


„Vše pusto tady!“ stařík truchle řekl,
„vznešená vrchnosť špatně vzpomíná“
(při slově „vrchnosť“ čepičku svou smekl)
„a ze zámku již pouhá ruina.
A já sám vetchý v zámku opuštěném!“
Zakýval hlavou se hlubokým stenem
a k nebi zvedl pohled plný bolu.
„My rozpadnem se jednou ve prach spolu!“


三载相从乐有馀
也知志业在诗书
柳亭蘸甲分携后
更有何人得似渠


Wann Tau am Grase noch blitzet,
Treib' ich, weil Hurtig bellt,
Vom Halmenhute beschützet,
Des Vaters Herd' ins Feld.
Die Schäfchen blöken und grasen,
Wo Klee und Quendel blüht:
Ich strick' auf schattigem Rasen,
Und sing' ein Schäferlied.


Když tebe zřím, jsem smuten zas,
jak tehda, kdy jsem v hrozný čas
zřel drahým mrtvým do hrobu.
Máš drahých stínů podobu.


A dále se popásaly,
na hrdle jim zvonky hrály.


Against the Deity 'tis hard to strive.
He that resists the Power of ,
Resists the Pow'r of Heav'n: for Pow'r from Heav'n
Derives; and Monarchs rule by Gods appointed.


O was soll ein schwaches Kind!
Höll' und Himmel stehen offen;
Daß das Lamm dem Wolf entrinnt,
Hat es mich wohl angetroffen.
O was soll ein schwaches Kind!
Wer dies einmal je empfunden,
Ist den Kindern durch das Jesukind verbunden!


偶然一饭进王孙
荅赠千金未足论
何事怨家还报德
淮阴年少亦推恩


Кто принял в грудь свою язвительные стрелы
Неблагодарности, измены, клеветы,
Но не утратил сам врожденной чистоты
И образы богов сквозь пламя вынес целы;
Кто терновым путем идя в труде, как пчелы,
Сбирает воск и мед, где встретятся цветы,-
Тому лишь шаг — и он достигнул высоты,
Где добродетели положены пределКак лебедь восстает белее из воды,
Как чище золото выходит из горнила,
Так честная душа из опыта беды:
Гоненьем и борьбой в ней только крепнет сила,
Чем гуще мрак кругом, тем ярче блеск звезды,
И чем прискорбней жизнь, тем радостней могил


To výskot byl a zpívání,
když začli všichni skřivani
a David s nimi jásal!
On tolik krásných písní znal,
můj Bože, co jich naskládal,
když otci stáda pásal!


高馆疏帘晚乍开
读书声里故人来
山中本自无尘土
催得家童埽绿苔


Что не жгучая крапивушка
В огороде жжется, колется —
Изожгла мне сердце бедное
Свекровь-матушка попрекам«Как у сына-то у нашего
Есть с одеждою два короба,
А тебя-то взяли беднуВзяли бедную, что голую»Что ни шаг — руганье, выговор;
Что ни шаг — попреки бедностью;
Точно силой навязалась я
На их шею, горемычнаОт житья такого горького
Поневоле очи всплачутся,
Потемнеет лицо белое,
Точно ноченька осенняИ стоишь, молчишь, ни слова ты, —
Только сердце надрывается,
Только горе закипит в груди
И слезами оно скажетс


Wir sind zwei Rosen,
darüber der Sturm fuhr
und sie abriß.


Amo só na mão com teu corpo não
tua voz ouço não te vejo e alcanço
estou louco não contigo sou santo


O que esperas ainda, alma sofrida?
Por que te apraz da vida a escuridão,
Se pra alcançar mais lúcida mansão,
Uma asa tens às costas estendida?


El dolor escoge sus ciudades,
el asedio aplaca sus heridas,
el amor persigue sus batallas.
En el feudo de tus manos,
—crisol de cenizas y llantos—,
perdura el olvido y sus cautelas,
languidecen augurios delicados.
Dilapido ausencias, transijo con la nada.
Pájaros lentos ofrecen su cuidado.
Dreno los aljibes oscuros de la sed,
la oblicua noche del regreso,
las imposturas del tiempo,
la quemazón de los retratos.
Te miraré otra vez, en otra noche
de desamparado rasgo.
Se columpia sin prisa la ternura,
me pruebo otra tristeza con la distancia de un presagio.


El amor está habituado a la esperanza de nuestros deseos.
El viento requiere de la calma, así como de nuestro incierto encuentro.
Nunca te hablé, de otra forma, ahora me sería más fácil.
Las venas no están quietas con el aire fresco de la noche.
La rabia de la sangre ahora nota el gusto del vino
y se sienta e intenta reír pero se imagina sola y llora...


Blick' in die strengen Felsenangesichter,
Sie sprechen dir dein Urtheil unerweicht!
Lies es im grünen Blatt, das dir dein Richter,
Der Waldbaum, wie mit leisem Zittern reicht!


青山频过不知名
但忆乡关此地迎
昨夜归魂先识路
秋风吹向绿榕城


Vece žena ustrašená:
„Snělo mi se dřímajecí,
Za mořem že děva žije,
Dcera zbožna bohatýra,
Jížto ústa vinou tajnou
Při oběti oněměla.
Duše moje bohorodá
Přeráda by vyskoumala,
Který bůh ten trest sesílá
A jak zkrotit jeho hněv.“


Mas, quien a ser llegó tan venturoso
que mereció tu amor no fuera justo
que tanto bien gozase sin disgusto,
ni sin tanta pensión fuese dichoso


去年花满帝城新
今日天涯忆故人
莫怪尊前易惆怅
东风别是一年春


Mein Denken all in Liebe ist ertrunken,
Und überall seh' ich den Mächt'gen stehen,
Und überall hör' ich ihn mich verschmähen;
Bin stets in tiefen bangen Schmerz versunken.
Von dem Glücke
Ihn zu hören,
Seine Blicke
Aufzufangen,
Blicket nie ein Strahl zurücke.


Csak lobogj, én lelkem, mélységbe világíts,
De csalóka fényben fürödni ne áhíts,
Vesd meg csillogásit!


Und wiederum die alte Leier?
Poeten, stimmt ein Neues an!
Es ist ja doch das beste Feuer
Im Minnesingen schon verthan.


Falsch, lieblos ist die Welt; doch welches Herz vom Glauben
Der Liebe lebt, läßt ihn sich von der Welt nicht rauben.
Das Gute, was du an Unwürdigen gethan,
Sei nur getrost! Gott schreibt auch das für gut dir an.


Pojď, svatý večere, a obejmi mne rychle,
přitiskni k zeleni těch zchladlých polštářů,
je naše údolí zas opojné a ztichlé,
neb rázem uprchl dav tučných kramářů.


Bin ich mehr als Anacreon,
Als Stesichor, und Simonides,
Als Antimachus, und Bion,
Als Philet, oder Bacchylides?


De viaje, cuántas veces de un tren en la fatiga,
Sin que oigamos al lado ninguna voz amiga,
O cuando despertamos al alba, de repente
Un remoto recuerdo destella en nuestra mente,
—Recuerdo que dormía desde tiempo lejano;—
Y cerramos los ojos, con la frente en la mano,
Y del pasado entonces, al dulce sortilegio, Pensamos:
«Fue en un baile, y en años de colegio»;
Después, versos o cartas; y después la partida...
¡Y nunca, desde entonces, la vimos en la vida!
O en un tren de provincia: primero, indiferente
Nos respondía, y luego, jovial y sonriente;
Y al separarnos, mientras el tren se iba alejando,
Recordábamos que ella nos preguntó: «¿Hasta cuándo?»
Y no volvimos nunca...
Quizá fue junto a un río
Cuando en campestre jira,
y en tarde azul de estío
Nos dijo: «¡Siempre... siempre!» Fue un despertar de gloria...
Mas sólo su sonrisa nos queda en la memoria.


que se lanza a la nub Tan erguida


i̇nci sedef zindanlarda yoğruluparan pulun y


Ó miláček ten, pro nějž v libém snění
ti žádná naděje dost krásnou není,
tvou něhou v červáncích dne svého chovám,
kdys muře proklán, souzen, obětován!


Aniž více vyzvědati mílo,
Kde se chová slavných k vidění
Phidiasů, Raphaelů dílo;


Tua mão se perde na transparência
dessa diáfana blusinh
Atravessa timidamente os limites
que os botõezinhos entreabertos deixam ver
e que o teu desej adivinha


V kráse panstva nádherného
Jak Bůh Sultán lidem jede,
Na levicy starce mdlého,
Na pravicy dceru vede,
Která v nevinnosti svaté
Mužům hlavy mate.


Nicht Stände gibt es und Kasten
Im Reiche der Poesie,
Das Mannigfache im Schönen,
Es bildet die Harmonie.


O desencontro das tardes, uma febrede profecia, a sede de sal dos lábiossequiosos, a ferida tranquila de um espinhode rosa, o amor que acontece, as águas da noitequando os rios se calam, o olhar vigilantede uma lua sem céÀs vezes, ouvia-te no corredorsem fim, como se os passos da sombrapudessem ecoar na minha cabeça; eabria-te a porta, para que uma ausênciabranca entrasse no quarto em que teesperava, para um sempre que nunca foE sentavas-te na cadeira do fundo,atrás de mim, pedindo-me que te olhasseno espelho obscuro da memóri Masnão me voltei, para não ver o lugar vazioque deixaste na casa solitária do inverno,sob o véu nupcial que as aranhas teceraNuno Júdice | "A pura inscrição do amor", pá 115 | Publicações Dom Quixote, 1 ediçã Ja 2018


O Psyche, sieh von Fels und Oed' einmal
Gen Himmel! Wie er weit
Und blau und schön sich wölbt und ohne Maaß und Zahl
Umher die Strahlen Gottes streut
Und alle Welt umfaßt und weit und breit
Hier eine Hütte, dort ein kleines Thal
Zu Elyseer Freuden weiht
Und läßt den Felsen stehn!


Cróton selvagem, tinhorão lascivo,
Planta mortal, carnívora, sangrenta,
Da tua carne báquica rebenta
A vermelha explosão de um sangue vivo.


¡Dichoso yo que, en playas extranjeras,
siendo alimento a pena tan esquiva,
halle muerta piadosa, que derriba
tanto vano edificio de quimeras!


Sokat szólhatok az meglött dolgokról,
Régieknek az ő krónikájokról,
Ó törvénben nagy Isten haragjáról,
Mast én szóllok Judit asszon dolgáról.


Ruf nur, Kuckuck, dort im Walde!
Siehst so bald mich nun nicht mehr,
Denn in Puder und Manschetten
Schreit ich ehrenfest einher.


饥民日嗷嗷
汹汹溃堤水
痛决未可知
无易此一蚁


Nur jener Alte blieb am Baume stehn
Und blickte lächelnd hinterher dem Volke,
Von dem bald nichts als eine dicke Wolke
Von aufgetriebenem Staube war zu sehn.


Největší zvon tu duní a zní:
Sověty – sbratření! Sověty – sbratření!


وغريرة في المكتبَهْ
بجماِلها متنقِّبَهْ
أبصرتُها عند الصباحِ ال
غضِّ تشبه كوكْبَهْ
جلستْ لتقرأ أو لتك
تبَ ما المعلمُ رتَّبَه
فدنوْتُ أُسْترِقُ الخطى
حتَّى جلستُ بمقرُبَه
وحبستُ حتى لا أُرى
أنفاسيَ المتلهّبه
ونهيتُ قلبي عن خفو
قٍ فاضحٍ فتجنَّبه
راقبتُها فشهدتُ أن
نَ الله أْجزَلَ في الهبةَ
حملَ الثَّرى منها على
نورِ اليدْين وَقَلَّبَه
وسقاه في الفردوس مخ
تومَ الرحيق وركَّبَه
فإذا بها مَلَكٌ تنز
زَلَ للقلوبِ المتعَبَه
يا ليتَ حظَّ كتابها
لضلوعيَ المتعذِّبَه
حَضَنَتْهُ تقرأُ ما حوى
وحَنَتْ عليه وما انتبه
فإذا انتهى وجه ونا
لَ ذكاؤها ما استوعبَه
سَمحَتْ لأنْمُلِها الجمي
لِ بِريقِها كْي تَقلِبه
وسمعتُ وهْيَ تُغمغمُ ال
كلماتِ نَجْوى مُطربَه
ورأيتُ في الفمِ بدَعةً
خلاَّبةً مستعذبه
إحدى الثنايا النِّيرا
تِ بَدَتْ وليس لها شَبه
مثلومةً من طرفِها
لا تَحسَبنْها مَثلَبَه
هيَ لو علمتَ من المحا
سنِ عند أرفع مرتبه
هي مصدّرُ السِّيناتِ تُك
سِبُها صدىً ما أعذبه
وأمَا وقَلبٍ قد رأتْ
في السَّاجدين تَقَلُّبَهْ
صَلَّى لجبَّارِ الجمالِ
ولا يزالُ مُعذِّبَه
خَفقانُه متواصلٌ
والليلُ ينشرُ غيهبه
متعذِّبٌ بنهارِهِ
حتى يزورَ المكتبهْ
أما وعينِكِ والقُوى الس
سِحريَّةِ المتحجبِّهْ
ما رُمْتُ أكثر من حدي
ثٍ طيبُ ثغركِ طَيبَّه
وأرومُ سِنَّكِ ضاحكاً
حتَّى يلوحَ وأرْقُبَه


e a boca
tem o ar
de uma bicicleta junto
a uma macieira


Bald endet sich mein Pilgerweg;
Mein mattes Herze, werd' nicht träg,
Laß dich dein's Freundes treuen Händen!
Durchseufzt ist schon so manches Jahr,
Manch saurer Tritt, Druck und Gefahr;
Gott half, Gott hilft, Gott wird's vollenden.
Ich glaub', lieb', hoff', bis mir's geschicht;
Dort find' ich's gar, das fehlet nicht.


Amor m'ha posto como al giogo el bue,
como al sol brina, e son qual uom ch'è privo
di sentimento, e s'el sia morto o vivo
de iudicar ne sta spesso intra due.


„A co medikové,“ stařec vece,
za nimi Vy nezůstaňte přece!
Paprsky už máte Röntgenovy;
Vy svou vědou dokážete více,
nebudou již stárnout lidem líce,
v museích jen budou staré rovy!“


E prega voi che dal leggiadro petto
col mio saldo parlar lontano e muto
gli diate segno d'un cortese affetto.


Feierlich geht da der Zug,
Wohlfeil sind des Volkes Feste,
Müßigsein des Rathes Beste,
Milde scheinen thut genug.


- Eu vi a terra limpa no teu rosto,
Só no teu rosto e nunca em mais nenhum


Tak i s námi bude, sestry, rybky milé.
Tříditi nás bude jedné hrozné chvíle
na pobřeží věčna velký Rybář, Pán;
Ten, jenž o vodách i o vás mluvil mnoho,
večeři svou slavit spěchá v dům jen toho,
očistné jenž vody právě nese džbán.


Tags vor der Schlacht gerät ein junger Held
In allerlei bedenkliche Bewegung;
Nimmt dies und das in ernste Überlegung
Und bringt heraus: Dein bißchen Löhnungsgeld
Und Lumpenruhm, mein guter König,
Reizt wahrlich unsereinen wenig,
Daß er dafür im Mordgemetzel fällt! –
Als er kaum fertig ist mit Grübeln,
Läuft er zum Chef: »Sie werdens nicht verübeln,
Daß ich, zu meinem bittersten Verdruß,
Gerade jetzt um Urlaub bitten muß.
Denn ach! mein Vater liegt an Todesenden nieder,
So schreibt man mir; ich seh' ihn sonst nicht wieder;
Und ihn verlangt nach mir und meinem letzten Gruß;
O gönnen Sie mir seinen Abschiedskuß!« –


Si comiese algún huevo en nido, o cena,
casi dentro en la boca diga pío:
con mil pulgas combata en desafío
y arrástreme un lebrel por la melena.


V té chvíli nepokojů, neúspěchů,
kdy vlastní dílo jest nám ku posměchu,
husitská písni stará, budiž s námi!


Com três palavras granito
Componho o teu poema


Ach Gott das thut die Ketzerey/
Dauon die Lehr geboren/
Daß nichts/ nur Glaub vonnöthen sey/
Wer glaub sey außerkoren:
Werck hin/ Werck her; Werck auff/ Werck ab/
Wer nur den blossen Glauben hab/
Der könn nicht sein verloren.


Es kan, wer Wasser trinckt, kein gut Getichte schreiben;
Wer Wein trinckt, kriegt die Gicht und muß erschrecklich schreyen;
Es sey nun, wie ihm wil; eh mag das tichten bleiben,
Eh daß ich soll so tieff in Gichten hin gedeyen.


سَمَاحاً سَمَاحَةً سُمُوحاً سُمَوحةً
وَسمحاً سَمَاحاً ذِى مَصَادِرُ مِن سَمح


Dvih i klad, minulost s budoucností...
A přítomnost – toť sen. O čem sní poutník asi?
Má baret na hlavě a kordík po boku...
A sní o říši krásy.


Gano e i compagni, che per l'aria tratti
da terra si vedean tanto lontani,
com'assassini istranamente attratti
nel lungo ceppo per piedi e per mani,
tremando di paura, e stupefatti
di maraviglia de' lor casi strani,
volavan per Levante in sì gran fretta
che non gli avrebbe giunti una saetta.


A hurra! honba klopoce
A zmizne v lesině.
O jak se troudí hluboce,
O jak je dívčině!
A zeman jitra se bál,
Však lid jeho přál.


Nad kostelem velké zvony do vůkolí zvoní,
lid se sbíhá, v prsa bije, zázraku se kloní:
jak to dětská duše snila,
vůle boží vyplnila.


Amistad... amistad... ¡frasismo vano!
el hombre, por esencia comerciante,
cuando puede comprar es un gigante,
cuando quieie vender es vil gusano.
Ya que hay en la amistad Mercurio y Jano,
me vuelvo como todos, traficante,
me pongo al mostrador con buen talante,
y doy la mano al que me da la mano.
Al que no deja, mi prudencia evita;
al que no quita, mi candor corteja;
y en mi libro de caja queda escrita
esta útil, excelente moraleja:
siempre algo deja lo que nada quita,
siempre algo quita lo que nada deja.


On kolotavě zíral
Jsa jakýms bludem zmámen,
A místo kvítek sbíral
Jen buřeň, pádel, kámen.


e quei c'han detto che son le ricotte,
e' non v'è dubbio che pigliâro errore
e che parlâr come persone ghiotte.


Di persona era tanto ben formata,
Quanto me finger san pittori industri,
Con bionda chioma lunga: & annodata,
Oro non e che piu risplenda,e lustri:
Spargeasi per la guancia delicata
Misto color di rose, e di ligustri,
Di terso avorio era la fronte lieta,
Che lo spatio finia con giusta meta.


Poente no meu jardi O olhar profundo
Alongo sobre as árvores vazias,
Essas em cujo espírito infecundo
Soluçam silenciosas agonia
Assim estéreis, mansas e sombrias,
Sugerem à emoção em que as circundo
Todas as dolorosas utopias
De todos os filósofos do mund
Sugere Seus destinos são vizinhos:
Ambas, não dando frutos, abrem ninhos
Ao viandante exânime que as olh
Ninhos, onde vencida de fadiga,
A alma ingênua dos pássaros se abriga
E a tristeza dos homens se recolh


Utkajíť se vojska – Obé strojí
K hrůznému se, krvavému boji:
Aj tu na běloni svém
Vyjede kněz Václav z vojska středu.
Kyne klidno tam i sem,
Vážně stane, jako vůdce, v předu;
Mečem kyne knězi kouřímskému,
Sám by boj podstoupil proti němu.


Torpe el sentido y el cabello cano
no te acobarden, ni en sepulcro frío
contemples con doliente desvarío
de rápido descenso el fin cercano


Und der Himmel lacht mir wieder,
Und die Sonne scheinet hell,
Und es tauchen auf die Lieder
Wie ein unversiegter Quell.


Tu Brandan mnil, že zemře blaženstvím.


Kaiser, Königinn zu sehn,
Etwas zu erlernen,
Von Bescheidenheit,
Von der Höflichkeit,
Wie auch von Manier!


Hnáno, bito s dorážením, –
pevné hradby, – dobrý meč, –
až Mikuláš otevřením
brány Karlu schystal leč.


Já studánku čistou zakalil,
jejího ze dna
bahno jsem duší svou pil.


老见千花眼便昏
忆梅长为赋招魂
只今身住西湖上
不羡淮南岭上村


Eja! mámli dívčici,
v čele mušky živnou,
cigán musí cymbál hráť,
jak mu ruce kyvnou.


Jetzt kommt die fünfte Leiche
An Krücken zu auf mich.
Ich kenne sie, rief: ›Weiche!
Die Erde decke dich!


Expósitos al mundo, en que perdidos,
tan rotos anduvisteis y trocados,
que sólo donde fuisteis engendrados
fuéranse por la sangre conocidos.


KOŠILÁČEK umouněný,
nemytý a nemodlený.


Arà, occhi, mai fine il vostro pianto?
Ristagnerà di lacrime mai il fiume?
Non so, ma, per quanto ora il cor presume,
temo di no; vòlto ha Fortuna ammanto.


Věc bohužel však není jednoduchá,
jak laik by moh mysliti.
V nejbližší chvíli hrdinové ducha
na ulici se vyřítí.


Átomos son al sol cuantas beldades
con presunción de vida siendo flores,
siendo caducos todos sus primores
respiran anhelando eternidades.


Wohl hört und fühlt ihr noch auf Schritt und Tritt
Den harten Ruf, des Lohntags rauhen Stoß,
Der gierig euch die freien Stunden stiehlt
Und eifersüchtig seine Herrschaft hütet –
Doch mählich weicht der Geizhals schon zurück
Und muß, freiwillig kaum, nur machtgedrängt,
Der tiefern Sehnsucht Frist und Spielraum geben.


Ein Geistes- und ein Leibeskind
Seh'n wir zugleich von Frau Dorinden –
Ein schönes Pärchen, meiner Treu!
Empfangen hat sie dies in Sünden,
Und jenes – gar in Raserei.


In seiner lezten Stunde
War ich ihm nah,
Als ich in seiner Wunde,
Den Tod schon sah.
Freund, sprach er, meine Schöne
Find ich einst dort!
Und, sterbend war Ismene!
Sein leztes Wort.


Quantunque debil freno a mezzo il corso
animoso destrier spesso raccolga,
raro è però che di ragione il morso
libidinosa furia a dietro volga,
quando il piacere ha in pronto; a guisa d'orso
che dal mel non sì tosto si distolga,
poi che gli n'è venuto odore al naso,
o qualche stilla ne gustò sul vaso.


清香满座瓜分玉
明月澄空酒漾金
不是夜凉难就醉
一帘秋色竹森森


Himmlischer Stern, Du führst aus fernem Lande die Weisen
Zu der Krippe des Sohns, der wie ein Himmlischer schläft;
Und da knieen sie schon, sie bringen Myrrhen und Weihrauch
Und ihr köstliches Gold Deinem Gesegneten dar.
Aber dort klagt Rahel untröstbar: ihre Geliebten
Sind nicht mehr, sie entreißt ihr der würgende Tod.
Ach, der Menschenschicksale auf unsrer rollenden Erde!
Selbst der glücklichste Stern bringet hier Freude, dort Weh.


Der Tanz, der ist zerstoben,
Die Musik ist verhallt,
Nun kreisen Sterne droben,
Zum Reigen singt der Wald.


Řeč dá němým ratolestem stromu,
Skalin svazky tuhé rozloučí,
Tigry krotí její náručí,
Smíchy k pláči a pláč vede k Momu:


Es schien itzt die Natur der Bäume grünen Kräntzen,
Damit sie noch viel schöner gläntzen,
Und unser Aug' ergetzen möchten,
Viel bunte Bluhmen einzuflechten.
Auf vielen Blättern prangt' ein Grün mit gelb gemengt!
Viel' andre waren gelb mit grün und roth besprengt;
Verschied'ne Bäume stunden gantz
Im gelben theils, und theils im rothen Glantz:
Von denen wiederum verschied'ne durch den Schatten,
Verschied'ne durch das Licht, vertiefet und erhöht,
In bunter Harmonie ein herrlichs Ansehn hatten.
Ein jeder Baum schien lauter Diamanten
Auf jedem Blatt' hervor zu bringen,
Und regte sich die Luft; so schien es, daß Brilljanten
Voll Schimmer, Gluht und Glantz an allen Blättern hingen,
Indem ihr gelb und roth, wodurch der Herbst sie schmückte,
Sich in die glatten Tropfen drückte,
Die denn, da sie den bunten Eindruck fühlten,
Noch desto lieblicher und schöner spielten.
Die gantze Landschaft schien, durch diesen bunten Schein,
Wodurch der Sonnen Licht, als allgemein,
Sich noch vermehrete, noch heller strahlte;
Nichts irdisches, was himmlisches zu seyn.


Mas el tiempo destruye la alta idea
de su amor propio y de su vano intento;
que no puede expresar humano acento
cuanto la mente indómita desea


tus manos
saben evadir la rutina
cuando las pienso
se humedece mi memoria
e impaciente las aguardo


Ten, sotva prst květu broskve se dotýká,
modrý sám do modra vesele uniká.


Und Sie, die schon im Lenze
Der goldnen Kinderzeit
Sich bis zur dunkeln Grenze
Des Lebens mir geweiht,
Zum Kampf in Silbertönen
Des Nachruhms mich beseelt,
Und früh mein Herz dem Schönen
Und Göttlichen vermählt!


Unt hegyek, kik maradtok
S elémkacagó völgyek.
Jaj, jaj, jaj,
Nincs akiktől búcsúzzak
S akiket üdvözöljek.


Dein Name wird hier munter angeschrien,
Dein Herze wird zu uns hinab gerükt,
Dein Geist wird gegen unsern Geist verzükt,
Die Liebe läßt sich gerne niederziehen,
Man ist es so an ihrer Art gewohnt,
Seitdem sie mitten unter uns gethront.


Na bludiček těch ukázal já svod,
to býlí ocel potíral mé kosy.
Já poznal jsem ten šarlatánů rod.
Fantasmagorie, horšího snad cosi.


„Vážím si tě, moudrosti co božky;
Cosi vábného mne k tobě táhne;
Moudrostí neb předčíš nad panošky
Jiné. Jestli srdce sňátku nedosahne:
Zajdu želem. Blaho dlí v tvém obejmutí,
K celování tebe tvůj mne pohled nutí.
Našla jsem též v jeho mluvě zalíbení,
Vězela jsem také v opojení.“


»Wenn mi morgen dat Weder so paßlich bedünkt,
will ick ledden de Ossen tau Stadt;
Sei sünd grot und sünd stark, denn ick heww sei fiw Johr
up de Weid und in Fauder all hatt.
Doch ick krigs' nich verhandelt, ji sält dat man seihn«,
seggt de Bur, »gewt blot man mal acht!
Denn meindag' nich is't kamen, as ick mi't heww drömt,
un meindag' nich, as ick mi't heww dacht.«


in den eingeneigten Schreiber sagen;
denn er hatte im entlegnen Saale
selber nächtelang und viele Male
das noch ungewohnte Tier getragen,


Snad srdce snů těch oželí,
a snad Vám odpustí –
Ptejte se srdce, může-li...
Ten květ se hořce mstí!


A föld kereksége megrendül e szóra,
S látja, hogy érkezik a régen várt óra.
A letapodtatott emberi nemzetnek
Csontjaiból épült trónusok reszketnek.
Rémülve szemlélik közelgető sorsok
A vérre sovárgó koronás gyilkosok;
Ők! kiknek még imént százezrek halála
Csak egy intésekben, egy szavokban álla;
S kiknek több nagy város tüzes leomlása
Oly vala, mint annyi hangyaboly romlása!


Nero hebt den Daumen
Und entläßt den Tiger.
Beifall brüllts Gebäude
Meinem flotten Sieger.


O sorvete e a rosa


Tira a este brinco o véu,
Útil fim verás mil vezes;
Dali sai o chichisbéu;
Dali se levam as rezes
Aos altares de Himeneu:


Du zames viech, du scheues wild,
was lufft vnn Erden hie erfült,
Ir Vögel so am höchstē fleücht,
jr würm so am vndersten kreicht,


金鸡高奋九霄翰
飞落人间岱顶山
五色岚光何处著
淡烟疏雨卷帘看


Amor, que en las costumbres se transforma
por ellos viene a ser naturaleza
que, como cuerpo, al alma se conforma.


Mechanicky připojí se
Lucy k průvodu a hledí
jenom v jedno místo. Kde se
za rakví hned v černém šátku
třese nakloněná hlava.


Nichts nicht (sprach sie) mich betrübet/
daß ich nicht zu Hause bin.
Meine Mutter/ die mich liebet/
kränket sich in ihrem Sinn/
wenn allein ich ohn begleiten
geh bey späten Zeiten.


A tak i vy bděte, sami sebe střežte –
I co víte, dobře veždy vězte,
Smrť že jako zloděj otvírá si dvéře,
A člověku život na zemi té béře.


Wollen mit Seufzern nichts verderben,
Helden sollen berauscht nur sterben.«


白首重来祇厚颜
有怀端欲向谁传
语言相对都无味
色在蜚鸿落照边


Und fragt ihr mich: Wie magst du nur,
Derweil uns Not und Stürme dräuen,
Lustwandeln auf der Lenzesflur
Und dich an Sang und Blumen freuen?


Das Lob, das Gott dem Herrn ein Ungerechter gibt,
Wird weniger von ihm als Hundsgebell geliebt.


In China lag beym Sternenlichte
Ein Jüngling – Dank sey der Geschichte
Für seinen Namen – Holien
Lag müd auf seiner Binsenmatte
Und sah vom Räuber ungesehn,
Der sein Gemach erstiegen hatte,
Wie hurtig er, was ihm gefiel,
In seinen weiten Schnapsack steckte.
Er regt sich nicht auf seinem Pfühl
Und blinzt die Augen zu. Nun streckte
Der Gaudieb die versuchte Hand
Nach einem Topf von Siegelerde,
Der leer in einem Winkel stand.
Laß, rief mit flehender Geberde
Itzt Holien, laß, armer Mann,
Mir diesen Topf, damit ich morgen
Für meine Mutter kochen kann.
Der Räuber bebt: Schlaf ohne Sorgen;
Solch einen Sohn bestehl ich nicht,
Lallt er, legt all die Beute nieder
Und wischt sich Thränen vom Gesicht.
Seit diesem Tag stahl er nicht wieder.


»Hebe dein Haupt! Sieh, da ist Golgatha!«


Však teď, kdy po létech
se doteklo mne stáří,
a časné zimy dech
mi z hlavy stříbrem září;
kdy nepřeju si nic,
než v žití trochu klidu –
teď po mém druhu víc
ni slechu, ani vidu...


山雨忽开霁
溪流绕茆屋
时有濯缨人
云端看飞瀑


Gebadet und getrunken und geregnet,
Gott mache so viel Wasser mir gesegnet.


Hieraus dienet wohl zu mercken,
Daß des Höchsten Wunder-Hand,
Wie in allen Seinen Wercken
Unergründlichen Verstand,
Auch in dieser Ründe, zeiget.
Was vollkommen rund gebeuget,
Ist, nach Ordnung der Natur,
Die vollkommenste Figur.


O tempo não pára!
A saudade é que faz as coisas pararem no temp
-----------------------------------------


¡Amasa emoción, precipita
asombros y consignas;
tiembla rocío, poliniza,
desangra poema
¡asesino de letras académicas!!
¡Las mutila, corrompe, revitaliza!
Gesticula ademán soliloquista
entre urgido peatones
ensableados de risa:
—«¡Loco Poeta!
¡Embarazo de sueños!
¡Revelación, lumbre, camino
y sandalia de profeta!»—


Hle, od půlnoci na západ
duch temný peruť vztáh’,
leč od východu v jasný jih
ten bílý křídly sáh’.


vímť jen, že jsem osiřelé robě,
zrozené, vyrostlé v bolesti,
příteli, já pláču zde – pro obě!“


Es waren da der Engel viel/
Vnd alle frölich sungen.
Mit Music vnd mit Seytenspiel/
All durcheinander klungen.


Álmomban csónakon futottam
És kihajoltam
Tizenhat éves voltam
És csónakom fehér vízen szaladt
láttam egy várost a víz alatt.
És láttam erdőt a levegőben
És láttam kísértetet lepedőben.
S távol a kék és tiszta eget
És csillagokat és fellegeket.


Mein Fürst! ich danke dir in Unterthänigkeit
Vor deine Gnad und Huld, wormit du jederzeit
Die Arbeit meiner Hand so gnädigst angesehen.
Fahr fort Durchlauchtigster! dem Neid zu widerstehen!


Az őszre tél és újra nyár –
ha fűtjük is, hideg a szobánk.
Plátót és Kantot betéve tudjuk,
odvasakat ásítunk.


Zčeřený luny kotouč v řece houpe se
jak s bledým usmíváním šťastný utopenec.
Sní v dřímajících domcích děti o lese.
A zvolna vrchů spících kučeravý věnec
za mnou se svírá.


„Už budím ho, otče drahý,
však není to nikdo z nich – –
ach, teď teprv sebou pohnul
a těžká víčka svá zdvih’.


Und wohl, wohl ist's gelungen
Dem Eisen und dem Fuß,
Daß unter ihm bezwungen
Manch Welscher bluten muß;
Auf Andalusiens Feldern,
Da trat er rote Spur,
Aus der Pyrene Wäldern
Bedräut er Welschlands Flur.


Nesniloby se ti věru jistě,
Co už za lidé své čistili
Hříchy proti Slávě v tomto místě.


Od známých milých tváří
jdu, poutník, nevím kam,
tak mnozí šli mi dříve,
jdu jako oni sám.


Vždy k předu jdi a nikdy zpět,
sic budeš zas hynouti.
Ty na svých bedrech neseš svět –
a chceš-li, v rum se shroutí.


bir kadehim, kırılsam ne kalır benden, hio ya


见说如何与若何
恰如风向树头过
若论父子分明处
自古绵州所出多


Auf des Erzgebirges Kamme
Stand der Berge freier Sohn,
Hohen Geistes Feuerflamme
Schien aus seinem Aug' zu lohn,
Unter goldnen Lockenhaaren
Glänzt auf hoher Stirn geschrieben:
In dem Dienst des Ewigwahren
Bin ich fest und treu geblieben.


دُمْتَ يا مَرْكِزَ المكارِمِ والْفَخْ
رِ مُقِيماً عَلَى ذُرَى كِيوانِ
وإذا ما عَلَوْتَ يا بنَ عَلِيٍّ
فَبِحَقٍّ تَعْلو بِلاَ بُهتانِ


Magyar dalt, lelkesítőt,
Melynél a szív dobog,
Tán halva is megértem,
S keblem hevűlni fog.


Těch nálad příšerných mě osten divě bodá,
nerv můj tak rozchvěný se trhá přepjetím
a v duši zdrcené červ neúmorný hlodá –
jdu bez úkoje dál za kletým Tajemstvím.


In dich hab' ich mein Ziel gericht,
Mein einig All, meins Lebens Liecht;
Nun hat deß Glückes Neid
Von deiner Seiten mich gerissen,
Drumb wüntsch' ich dieser Zeit
Nicht mehr deß Lebens zu geniessen,
Vom Todte nur werd' ich bekommen
Die Freyheit, so du mir genommen.


Ich schiff ohn Zagen auf dem Meer
In allem Ungewitter.
Fliegt gleich mein Schifflein hin und her
Vom Nordwind, dem Zerrütter,
Fahr ich doch fort und seh ihn an,
Den Leitstern, was ich kann.


K modlitbě chtěl sepjat dlaně,
chtěl se vzchopit odhodlaně,
ale maně
prstem stisknul kohoutek,
temná rána chrámem zněla...
Osiřelá
v ní se duše, motýl, schvěla
v říši míru nazpátek.


I přišel chuďas na imâmův hrob,
nic neměl již, než na sobě co nosil;
bylť věřitelů hříčkou, bídák, rob,
a na kolena pad’ a lkal a prosil:


نَصَبتِ لَنا دونَ التَفَكُّرِ يا دُنيا
أَمانِيَّ يَفنى العُمرُ مِن قَبلِ أَن تَفنى
مَتى تَنقَضي حاجاتُ مَن لَيسَ واصِلاً
إِلى حاجَةٍ حَتّى تَكونَ لَهُ أُخرى
لِكُلِّ امرِئٍ فيما قَضى اللَهُ خُطَّةٌ
مِنَ الأَمرِ فيها يَستَوي العَبدُ وَالمَولى
وَإِنَّ امرَأً يَسعى لِغَيرِ نِهايَةٍ
لَمُنغَمِسٌ في لُجَّةِ الفاقَةِ الكُبرى


Dort soll ich's wiederfinden
Vor Gottes Angesicht,
Und sel'ge Kränze winden
Mit ihm im ew'gen Licht.


‘Éhnye! éhnye! s fejét csóválta a jegyző,
Pedig milyen szép volt a három darab kő!
Már hiába! mert a Gyapáros kebele
Drága jáspis-kővel van telisded tele.


Einst hat sie frech und unbedacht
Den Schatz, der ihr gefällt,
Sich für die Zeit um Mitternacht
Zum Kirchhof hinbestellt.


Já dobrou Jetty znal. U cizí rodiny
v předměstské ulici bydlila neustále,
k svým pracím budíc se tak jako hodiny
a přesně chodíc spat, rty chladem zamodralé.
A ruce ustydlé za nocí zimavých
své vychovatelství, dějiny memorujíc
a frázi za frází na paměť svoji snujíc,
vzpomínkou usnula, dech slyšíc družek svých.
U vdovy byly tu tři družky ze školy,
jež přísna, hubena, je nespustila s očí;
v neděli vedla je procházkou do polí,
za město přes luka a sady kde se točí,
krok každý střežila a ostře pátrajíc,
co za den stalo se, buď ve škole neb doma,
vždy všechněm stížnostem a pomluvám šla vstříc,
že Jetty bázlivá, nepohnouc ani rtoma,
již horší známky své a skvrnky na živůtku
jak smrti bála se a neštěstí a smutku.
Však dívčí pokojík byl útulný, tak malý!
Tu kopce za Prahou vyhlídkou v mlze spaly
a dole ulice se svrchu točila,
šum vozů supivý, brzd zatažených splýval
tu ve křik uhlířů a v dětských hlasů příval
a hádku kramářů, jichž tlupa rozbila
své stánky v neděli a kolotočů řadu,
i boudy s nápisem „Museum“; vzdálený
se štěkot ozýval a ze zvěřince hlasy,
tu blízkých na stavbách duněly trámy v pádu,
a z koksu zápach vál tu jak prach spálený.
Vždy večer po škole, kdy sešeřil se den
(zvlášť v zimních večerech), v svém koutku u piana
si Jetty skromničký svůj upřádala sen,
tak tichý, malebný, družkami nevšímána.
Ty všecky na „bábu“ si hrály v alkovně,
jich smíchem klenutí že vždycky otřáslo se,
že vdova ve předsíň vbíhala varovně
s brýlemi černými na orličím svém nose.
Tu Jetty skrčena v koutku za etagerem
do prázdna hledící, tím zkolébána šerem
o jednom snívala: Ó, za tři roky snad
se vyplní jí sen! Ó, jak to krásné bude,
až přijde profesor a řekne: Jak jsem rád
měl Jetty! Výborně! a jeho líce rudé
plát budou blaženě z šedivých kotletů!
Výborně! řekne pak a vysvědčení v ruce
jí bude vynášet v řečnickém rozletu,
že ona zapláče tak hlasitě a prudce,
tak šťastna, blažena. Ó, než ten přijde den!
Po hlučném „Te deum“ jak výskne si, můj Bože,
jak bude chlubit se s tou koketností žen,
jak bez vší starosti si poprv lehne v lože
a plný činnosti uběhne lehce den!
Neb kandidátkou již, tou poníženou kdys,
jak dříve bývala, přestane rázem býti;
po otci zdědila ten samotářský rys,
chce jenom škole své a drobným dětem žíti,
neb otec říkával: Drahoušku, Jetty, slyš!
Ty holka, jen se uč! Až zemřeme, co bude?
Je jmění na mále, však ty to dobře víš, –
jen kdo se naučí, ten udrží se všude;
co myslíš, prosím tě? princ nebude tě chtít,
děvečko, jen se uč, pokud to může být!


Es wird sich weisen.
Mir liebt eine hübsch, eine zart, ein junge,


Augusztus. Alkonyat. Körül
Ájultan piheg a világ.
A hegyekről most omlanak
A nyári illatlavinák.


Ich glaub' es kann mein Leiden hier auf Erden
In deinen Augen mir verdienstlich seyn;
Allein ich weiß, der Kinder Leiden werden
Nie eines guten Vaters Herz erfreu'n.


Und so oft Alfons vorüber
Schritt den grünen Gitterläden,
War es Morgens, war es Abends, –
Eine Blume glitt herab.


هذا الغميمُ فنادِ في صحرائهِ
وقفِ الرِكابَ هنيئةً بفنائهِ


Lontan starome dal tuo sacro aspetto,
né più de ritornar curarò mai,
per non te disturbare alcun diletto.


Mein Phoebus zürnt mit mir, daß ich aus seinem Orden
Ein Überläufer bin;
Sein Geist verläst den kalten Sinn,
Der troz der Poesie zu einem Mahler worden.
Steht mir Apollo nicht mehr bey,
So mag die Warheit ihn vertreten,
Und diese macht, weil ich den Beystand ausgebeten,
Statt meiner hier dein Conterfey.


Ach, moře... já je slýchal duněti
kdys v mládí v slokách Childe-Harolda,
já znal i jeho milé šplýchání
z houpavých Heineových obrazů,
i bylo mi tak čímsi známým už,
že v kůlně básnických mých metafor
dní všedních stávalo se nástrojem,
ba, když jsem psal ty strofy hořejší,
já mínil, že jsem čest mu prokázal,
je nazvav láskou, touhou, druhem svým...


Jeli s ním – ač, co se děje,
přetěžko všem bylo chápat,
jeli, hřměli černou nocí
v rudý, krví žhoucí západ.


C
Den Cognac trinkt man gerne vieux, Den Caro beißen viele Flöh'.


Quero dormi ancora


De megszólalt mostan a gyülés Nesztora,
Fogatlan inyével az öreg Kusztora:
„Nem úgy, urak, nem úgy! itt egyik fél sem ok:
Csupáncsak, egyedül, maga ez a dolog.


Was hat doch mancher mehr als armer Leute Schweiß?
Was ißt und trinket er? worin besteht sein Preis
Als im geraubten Gut und armer Leute Tränen,
Die wie ein dürres Land sich nach Erquickung sehnen?


Troiolo il detto molto bene intese
di Pandaro, e rispose: — Io son contento,
ma s'elle fosser mille volte accese
le fiamme mie, e maggio il mio tormento
che el non è, alla donna cortese,
per soddisfarmi, un picciol gravamento
io non farei, prima vorrei morire;
però da lei il vo' prima sentire. —


Stünd im All der Schöpfung ich alleine,
Seelen träumt' ich in die Felsensteine
Und umarmend küßt' ich sie –
Meine Klagen stöhnt' ich in die Lüfte,
Freute mich, antworteten die Klüfte,
Tor genug! der süßen Sympathie.


Und ausser mir empfind ich Doris Liebe,
Die ihren Arm um meinen Nacken schlinget,
Mich küssend faßt, in erster Unschuld lachet,
Wie die heitre Luft.