A Manfredonio piacque il suo parlare
e sùbito mandorno imbasceria.
Erano ancor coloro a ragionare;
Caradoro a Rinaldo si volgìa
dicendo: - Pro' baron, che vuoi tu fare? -
Rinaldo sfavillava tuttavia:
pargli mill'anni d'esser con Orlando,
e disse: - Io sono in punto al tuo comando. -


Im, kincsed, gazdagságod,
Amellyel halmozál,
Fogadd, fogadd oh vissza,
Még érintetlen áll.


Hinab! – Schon wird der Abhang glatt;
auf einmal, wie von einem Kinderwagen,
springt mir ein Rad


Handabasa
Kinek nyavalyás az hasa,
Annak jó az Handabasa. (Pon. Thewrewk)


魂清萼绿华
望绝江南使
天寒倚竹时
风标略相似


Dohrála muzička
popěvky prosté,
nevěsta, ženich a družička
a všichni hosté
ruce upřené v boky
staví taneční kroky.


يا تارِكَ البَيتِ عَلى الضَيفِ
وَهارِباً مِنهُ مِنَ الخَوفِ
ضَيفُكَ قَد جاءَ بِزادٍ لَهُ
فَاِرجِع فَكُن ضَيفاً عَلى الضَيفِ
إِذا اِشتَهى الضَيفُ طَبيخَ الشِتا
أَتاهُ بِالشَهوَةِ في الصَيفِ
وَإِن دَنا المِسكينُ مِن بابِهِ
شَدَّ عَلى المِسكينِ بِالسَيفِ


So recht! fieng jeder an zu schreyn!
Trotzt alle – – Chloe trat herein.
Ich schwieg: mir bebten alle Glieder,
Und schamvoll beugten sich die Brüder.


Du thust, auch was du thust, die Schuld wird nicht vergeben,
Fängst du in Gott nicht an durch Buß ein neues Leben.


Venku zimní mlhy táhnou,
chvilkou slunce probleskne:
co se chvíš k té světla pruze? –
jako když se těžce, tuze
lidské duši zasteskne!


Und wenn, wie man im Edelstein erkannt,
Darin noch kleine, fremde Körper weilen,
So sind sie fest umgossen und gebannt.


So gieng sein stolzer Sohn mit prächtigem Gerüste,
Und glänzend, gleich dem Sonnenschein,
Ans freye Griechenland, hieß ungezählte Heere
Vor sich vorüber gehn, und gab dem wilden Meere
Bestrafung, wie ein ernster Mann
Dem wilden Knaben giebt, den er nicht zwingen kann;
Den Wellen warf er Fesseln an.
Die Fesseln aber, Freund, verschluckten erst das Eisen,
Und dann vier hundert Schiffe nach,
Um einig mit dem Sturm, vollmächtig zu beweisen,
Wem Xerxes trotzig wiedersprach.


Rajtad hó-, rózsa-, égszinek
Egymással harcra keltenek:
E harc között én meghalok,
Ha nem segélnek angyalok.


秋深木落草阑珊
遥望皖公独掩关
莫道高人能遁世
世间元亦有灊山


Král v tom vystupuje k sadu s smělým
Řičanem a Vratislavem vlídným;
Václav tuhne, duše s tělem celým
Vrytá v ženě klesá Čechem slídným.
Dítky lekají se krokem znělým.
Pomoc otče neviňátkům bídným!
Král je přívětivě pozdravuje,
Dítky těší, láskou zabavuje.


إذ لم يكن درهمي دِرْهميـ
ـن عندك لم يزكُ عند الغريبِ
فَزِدنيَ فوق الذي استحقـ
ـقُ ما تستحقُّ بحقِّ الأديبِـ
ـوحقِّ الأريب وحقِّ اللبيبـ
ـوحق الحسيب وحق النجيبِـ
ـوإلا فلا فرقَ فيما لديْـ
ـكَ بين البغِيض وبين الحبيبِ


«¡No me dejes!», yo le grito;
«¡No te vayas, dueño mío:
el espacio es infinito
y es muy negro y hace frío, mucho frío!»
Sin curarse de mi empeño,
Flor de Mayo se alejó,
y en la noche, como un sueño,
misteriosamente triste se perdió.
Las olas vienen, las olas van,
cantando vienen, ¡ay cómo irán!
Al amparo de mi huerto
una sola flor crecía:
Flor de Mayo, y se me ha muerto...
Yo la quise, ¡pero Dios no lo quería!


In dem Hauß, spricht man, stehts nicht wol
Vnd muß gewiß was böß gemanen,
Wann die Henn kräht vber den Hanen,
Da sie doch darfür gachssen soll,
Zu leuchtern jren Eyerstoll.
Also wie viel mehr muß es hön
In einem Regiment dann stehn,
Welchs grösser ist vnd sorgen voll:
Wann die Henn wil die Hanen führen,
Da muß sie die gewiß verführen,
Dann es ist wider die Natur,
Daß das schwächer das stärcker führt,
Das vnzierlichst das zierlichst ziert,
Welch vngleicheit dient zur auffrur.


Chi non resta contento o più desira,
quando Madonna con parole e sguardi
dolce favor cortesemente spira?


Weil man, zarte Galathea, einen alten Greiß dir gab,
Legte so man einen Todten in ein alabastern Grab.


Die edle Großpfersfelderinn
War hochgewünscht nach seinem Sinn
Und macht' ihn Vater solcher Erben
Durch die er ewig nicht sol sterben.


s věžemi jako prsty vztyčenými
k modrému nebi, s barevnými chrámy
s plochami střech, jež leží nakupeny
jak tříště rudých ledů, zvšední, mlčí,
zrak nerozžhne ti, duši nepovznese
jak jednou kdysi – krajina, jež vždycky


Der Weltraum fernt mich weit von dir,
So fernt mich nicht die Zeit.
Wer überlebt das siebzigste
Schon hat, ist nah bey dir.


Ty, anděli, jenž tam u lásky zřídel,
hvězd pršky rozhazuješ na blankytě,
co nám jich svit? Nás utaj v stín svých křídel,
ať můžem sníti dlouho, tiše, skrytě!


Než běda! Susanoo, nehorázné to mužství,
nic nepochopil z jejího spravedlivého hněvu
a zesinal divým vztekem a zuřivě rozlítil se:
Země se třásla v základech, moře vzdouvalo vlny,
jak láteřil, bouřil, hromoval bezuzdným svým basem;
zdálo se, hadi že syčí, meče sviští a luky,
když nakonec už jen sípal ze svého mračného trůnu;
a vše, co na zemi zaleklé vztyčovalo se k výši,
teď ohýbalo se, padalo, hroutilo, lámalo se,
ve víru octli se lidé, stromy, zvířata, trámce,
jak šíleně mával rukama a nohama tepal mraky.


Wie wider Lasten muthig die Palme strebt,
Und, mehr gedrücket, mehr sich entgegenwölbt, 2
Durch Ungemache selbst genähret
Steigt so die Zierde der Deutschen Herrscher


夜夜灯花巧胜裁
家书准拟傍秋开
雁来红叶都红了
目断西风雁不来


credendo allegerire, pur agreva.
Ma se servasse la coscenza sana,
lo sole lo farea fruttificare.


Es ist, als wenn die Quellen schwiegen,
Ihm dünkt, als dunkle Schatten stiegen,
Und löschten des Waldes grüne Flammen,
Es falten die Blumen den Putz zusammen.


Un obrero tiznado, una enfermiza
Mujer, de faz enjuta y dedos gruesos:
Otra que al dar al sol los entumidos
Miembros en el taller, como una egipcia
Voluptuosa y feliz, la saya burda
Con las manos recoge, y canta, y danza:
Un niño que sin miedo a la ventisca,
Como el soldado con el arma al hombro,
Va con sus libros a la escuela: el denso
Rebaño de hombres que en silencio triste
Sale a la aurora y con la noche vuelve,
Del pan del día en la difícil busca,—
Cual la luz a Memnón, mueven mi lira.
Los niños, versos vivos, los heroicos
Y pálidos ancianos, los oscuros
Hornos donde en bridón o tritón truecan
Los hombres victoriosos las montañas.
Astiánax son y Andrómaca mejores,
Mejores, sí, que las del viejo Homero.
Naturaleza, siempre viva: el mundo
De minotauro yendo a mariposa
Que de rondar el sol enferma y muere:
Dejad, por Dios, que la mujer cansada
De amar, con leches y menjurjes híbleos
Su piel rugosa y su beldad restaure
Repíntense las viejas: la doncella
Con rosas naturales se corone:—
La sed de luz, que como el mar salado
La de los labios con el agua amarga
De la vida se irrita: la columna
Compacta de asaltantes, que sin miedo,
Al Dios de ayer sobre los flacos hombros
La mano libre y desferrada ponen,—
Y los ligeros pies en el vacío,—
Poesía son, y estrofa alada, y grito
Que ni en tercetos ni en octava estrecha
Ni en remilgados serventesios caben:
Vaciad un monte, —en tajo de sol vivo
¡Tallad un plectro: o de la mar brillante
El seno rojo y nacarado, el molde
De la triunfante estrofa, nueva sea!
Como nobles de Nápoles, fantasmas
Sin carnes ya y sin sangre, que en polvosos
Palacios muertos con añejas chupas
De comido blasón, a paso sordo
Andan, y al mundo que camina enseñan
Como un grito sin voz la seca encía,
Así, sobre los árboles cansados,
Y los ciriales rotos, y los huecos
De oxidadas diademas, duendecillos
¡Con chupa vieja y metro viejo asoman!
No en tronco seco y muerto hacen sus nidos,
Alegres recaderos de mañana,
Las lindas aves cuerdas y gentiles:
Ramaje quieren suelto y denso, y tronco
Alto y robusto, en fibra rico y savia.
Mas con el sol se alza el deber: se pone
Mucho después que el sol: de la hornería
Y su batalla y su fragor cansada
La mente plena en el rendido cuerpo,
¡Atormentada duerme, —como el verso
Vivo en los aires, Por la lira rota
Sin dar sonidos desolados pasa!
Perdona, pues, oh estrofa nueva, el tosco
Alarde de mi amor. Cuando, oh Poesía,
Cuando en tu seno reposar me es dado.


Wohl mancher biß sich da die Lippe wund,
ersah er, wie voll heuchlerischer List
der Moloch Kirche noch die Toten frißt
in seinen gierigen, eifersüchtigen Schlund.


Da Pfaff hat wieda g'sagt:
»Ich will für Sie bezahl'n,
Weil Sie mei Spezi san;
Sie tean mir aa'r an G'fall'n.«
Huliö – hu – hohu – hohu – ho!


Non par: quantunque il fuoco ogni cosa arda:
che si grande odio anchor satiar si possa
dove saggrappi con le mani: guarda
si che ruini un tetto ad oni scossa
Signor havete a credere che bombarda
mai non vedeste a Padua cosi grossa
che tanto muro possa far cadere
quanto fa in una scossa il Re dAlgiere


Die Blumen werden welck, die Weide muß verderben.


Anca chì el n'è sblusciaa de on sett o vott,
vun per quella reson de la cagnetta,
on segond per reson de quij fagott,
e i olter cinqu o ses han faa spazzetta
per no infesciass coj penn, coj carimaa,
e ris'cià de sporcà i dit consacraa.


A prchla chvíle a Sindri své dílo z žáru vzal,
před Lokim, jenž tu zatím v svém pravém tvaru stál,
to ze zlata byl kanec, však při tom kanec živý.
„Zda viděls, Loki, někdy umění takého divy?“


Tu z nenadání o poledním čase
v průseku potkáš dítě zlatovlasé:
má dívčí hlásek, pomněnkový zrak,
a vzdušnou chůzi, zrovna jako pták!


Aber immer noch
Herrschen und walten
Wahn und Thorheit.
Immer noch
Erklärt ein neues Geschlecht
Den Irrthum der Vorgebor'nen,
Blind jedoch für den eigenen
Und taub für den Rufenden in der Wüste.


Vidíte, v askesi můj oltář tiše stlívá...
kdo ještě v requie ty svíce zapálí?
Jen kdosi v soucitu promluví slova tklivá
a jiní zaslzí, jakoby plakali...


Zapadlo slunce za kraje
a zrůměnilo nebe,
pomodli se, mé děvčátko,
za milého a sebe.


... Az őszi esték névtelen varázsa
csukott ajtómat zörgeti most,
ősvendégem az októberi szellő,
meglebbenti a tört papirost.


Ihr Mädgen von der Pleisse,
Die ihr mit höchstem Fleisse
Die Höflichkeit studiert,
Und aller Männer Hertzen
Durch euer süsses Schertzen
Als wie gefangen führt.


Nun aber sollen, ihr ewigen Götter!
All' diese Töne, wie die Blätter
Der hochbegeisterten Jungfrau, verwehn?
Nein! sammle deines Geistes Stärke,
Um über deiner Jugend Werke
Hellglänzend dieses zu erhöhn!


A byla. Což někdy ďáblu šprým sklap’?
Hvězdičky prokoukly z mraku stem oček,
hle, hradem harcuje stotisíc bab,
jim v patách stotisíc rezavých koček.
Pane Rucký sem, pane Kašpar tam,
horší jde zlo po zlu,
vy v těch babách a v těch kočkách
na ohnivém kozlu.


Missolunghi ist gefallen! schreit es aus in alle Welt,
Daß das Wehgeschrei erschalle von dem Bosporus zum Belt!
Missolunghi ist gefallen, in der tapfern Christen Blut
Löscht den Christenhaß der Türken, der Ägypter schnöde Brut!
Endlich siegt die Zahl; die Waffen taugen nicht mehr zum Gefecht,
Und der Helden kleines Häuflein hat's und Schmerz geschwächt!
Schmerz, daß Alles sie verlassen, daß kein Arm sich hülfreich hebt,
Daß selbst in den nächsten Brüdern nicht der alte Geist mehr lebt!
Missolunghi ist gefallen! herzzerreißend Donnerwort,
Töne laut durch alle Länder und durch alle Zeiten fort!
Ach, zweihundert Millionen Christen wohnen rings umher,
Ihre Heere, ihre Flotten herrschen über Land und Meer!
Und sie brennen, doch vergebens, ihren Brüdern beizustehn,
Weil die Herrscher im Zerstörer Scio's nur den – Herrscher sehn!
Es bedarf nur Eines Wortes und das Morden ist vorbei
Und ein edles, hartgedrücktes Christenvolk wird kettenfrei!
Ach, dies Eine Wort, – sie sprechen's nicht, und Stambul triumphirt
Und mit Christen heldenköpfen wird sein stolzes Schloß geziert!
In der alten Christen hauptstadt sitzt der fege Großsultan,
Grinsend sieht er diese Köpfe, die er fast noch fürchtet, an;
»Seht,« ruft er, »die Christen hunde fielen durch der Brüder Kunst,
Und der andern Christen Herrscher buhlen doch um meine Gunst!«
Missolunghi ist gefallen! o der schweren, blut'gen Schmach,
Die der Tag nur, der das Kreuz in Stambul auspflanzt, tilgen mag!
Tag der Rache, Tag der Ehre, Aller Christen Tag, brich an,
Daß des Greises müdes Auge sich in Frieden schließen kann!


Tief ist deine Macht begründet,
Einz'ges Band, das uns verbindet
Und so fest zusammenhält,
Daß von Deutschlands Ruhm und Leide
Jenseits der Atlantis Scheide
Deutsche Herzen noch geschwellt!


右军洗砚池
池水犹未黑
借问何以然
为有鱼吞墨


Soli sem, pak něco oleje,
Patoky a pintu kolomazu –


O wäre mir verlieh'n die Kraft und Wonne
Der Minne, so die alten Ritter zwang,
Daß ihnen unter Maienlust und Sonne
Nach Schwertes Klirren Saitenspiel erklang,
Und stets, von reiner Frauen Lob ein Bronne,
Ihr Mund sich aufthat! möcht' in meinem Sang
Heinrich von Veldeck, der von Eschilbachen,
Und Walter von der Vogelweid' erwachen!


So wündsch' ich mir zu guter letzt
Ein seligs Stündlein, wol zu sterben,
Das mich für alles Creutz ergetzt
Und krönet mich zum Himmels-Erben.
Komm, süsser Todt, uff zeige mir,
Wo doch mein Freund in Ruhe weidet,
Biß meine Seel' auch mit Begier
Zu jhm' aus dieser Welt abscheidet.


Zavolal své čtyři syny,
jednomu dal štít s vší zbraní,
také dýku svou a koně,
všem pak svoje požehnání.


万古汨罗深
骚人道不沈
明明唐日月
应见楚臣心


To bylo dávno už po Thermopylách,
po Marathonu, bitvě Salaminské,
po Platei a po polednách slavných velkého času.


Du lebst – doch ach! du lebst nur im Gesange,
Dort steht dein Bild, wie es dein Freund uns gab 1 ;
Doch du bist fern, du schlummerst ja schon lange,
Dich zog des eignen Liedes Ruf hinab;
Hinab? hinauf, wohin zum Leierklange
Du lenktest, rüst'ger Pilger, deinen Stab,
Dort längst erwacht, vom kurzen Weg nicht müde,
Stehst du und horchest unsrem frommen Liede.


E quantos vi?
Papéis futilgráficos
retidos ao lixo,
e meus nitratos
sedentos de informação


O Vaterland, das seine besten Söhne,
Ein rauher Fremdling, von sich stieß,
Wie oder sich im Schooß, sie sonder Hippokrene
Und Brod verschmachten ließ!


Tiszta szemmel nézek a jövőbe,
Jaj de mit lát, mit lát ott szemem?
Azt, hogy nincs már semmi szépet látnom...
Nincs barátság, nincs ott szerelem!


ولمّا رأيتُ النّاسَ سَنُّوا التَهانيَا
بعثتُ به منّي إليكَ القَوافيَا
إذا هُنِّيءَ الأَمْلاكُ بالعِيدِ لَم نَقُلْ
غَداً لك هذا الدهرُ بالسّعد هانيا
ولكن نهنِّي عِيدَنا بك والورى
كما بك هَنّانا النَّدَى والمعَاليا
فلو لم تكن في الأرض كانت بِلا سَناً
وأشبَهَتِ الأيّامُ فيها الّلياليا
إذا ما امرؤ سامَي بِجَدٍّ ووالدٍ
سَمَوْتَ بأخلاقٍ جَمَعْن المعَاليا
ولو لم تكن مِن معشرٍ فيهم الهُدَى
لكنتَ هُدىً للناس وحدَكَ باقيا
كأنّك ماءُ الغَيْثِ يستَنْبِت الرُّبَا
ويَكْسُو الثَّرَى حُسْنا ويُروْى الصَّوادِيا


صاغَ قَلبي لَكِ حُباً مِن ذَهَب
لَم أَشُب يا سِحرُ صِدقي بِالكَذِب
أُفِّ لِلدُنيا إِذا ما لَم يَكُن
صاحِبُ الدُنيا حَبيباً أَو مُحِبّ
حُبُّ سِحرٍ شاهِدي إِن شَهِدَت
وَإِذا ما هِيَ غابَت لَم يَغِب
إِن نَأَت عَنّي فَيا وَجدي بِها
وَإِذا ما قَرَّبَتني أَقتَرِب
وَإِذا لَم أَرَ سِحراً ساعَةً
عَبِثَ الشَوقُ بِدَمعي فَاِنسَكَب


Tanto m'ingombra Amor, tanto m'affanna
Sotto il gran peso dell'antica arsura,
Che, come Circe già con sua pastura,
Dell'intelletto il mio vedere appanna.


Agora,
agora que todos os contatos estão feitos,
com a coreografia do meu sangue coagulada,
o ritmo do meu tambor silencioso,
os fios do meu cabelo embranquecidos,
meu coito denunciado e o esperma esterilizado,
meus filhos de fome engravidados,
minha ânsia e meu querer amordaçados,
minhas estátuas de heróis dinamitadas,
meu grito de paz com chicotes abafado,
meus passos guiados como passos de besta,
e o raciocínio embotado e manietado,


Snad to tím, že léta, léta
díval jsem se oknem vezdy
v práci, ve snu, večer, ráno
tam k těm pláním kolem Hvězdy. –


Szikla rendít, nyíl az örvény,
Szállj fenékre csolnakom!
Fennzajong bús tenger árja,
Lenn ezüsthab hű lakom.
Majd a vándor vész között jár,
Kormányán kétségben űl,
Nem sejdítve, hogy hajója
Enyhe sír fölett röpűl.


Búra és örömre... különben a vénség
Búja s öröme közt nem nagy a különbség.
Megszokott már nála s otthonos a bánat,
Idegen és hideg az öröm, s csak fájhat.


A přece-li ochabne síla mých paží
a já budu padat,
s pláčem a zoufáním řítit se do hlubin,
Tvé zázračně bílé nohy
obejmu v křečích
a s mrtvolou bledou
a zkrvácenou
milence šíleného
Ty poletíš dále v prázdnotu kosmu...


A do duše mi padly ozvěnou
rhytmické starých věků chorovody,
slyšel jsem dvornou píseň vzdálenou.


窗间光影晚来新
半幅溪藤万里春
从此不贪江路好
剩拚心力唤真真


Vom Himmel kompt/ O Engel kompt/
Eia, Eia,
Susani, Susani, Su, su su,
Kompt singt vnn klingt/ kōpt pfeifft vnn trombt
Alleluia/ Alleluia.
Von Jesu singt vnd Maria.


Ein Nebelflor sein Aug' umhüllt,
Es schwinden Sinn ihm und Gedanke.
Und wieder seinen Becher füllt
Die Mutter ihm mit jenem Tranke.
Abwehrend weist er ihn zurück.
»Ich muß Euch den Bescheid versagen.«
»O trink' auf unser künft'ges Glück,
Auf Wiedersehn in bessern Tagen!«


Non morì quel meschin senza vendetta;
ch'a quel medesmo tempo che fu colto,
la spada, poco sua, menò di fretta;
et a Ruggier avria partito il volto,
se già Ruggier non gli avesse intercetta
prima la forza, e assai del vigor tolto:
di forza e di vigor troppo gli tolse
dianzi, che sotto il destro braccio il colse.


Mír budeš mít, až je mistr zlechtá!“
A pan kníže divoce se chechtá:
z chechtu výkřik po Praze zní všady, –
Lichtenštejn už koná z jeho rady.


Ve tvé duši, ve tvém srdci mladém
roste pro mne poklad za pokladem;
nač mám sluzi? nechci takých druhů,
sám ti budu za tisíce sluhů!


Kdy jsem mu na kůň dala meč,
jakou to ke mně choval řeč:
,Oj, sestro, do zahrady spěj
a kalinečku zalévej!


Poema integrante da série Recordaçõe
In: ROMERO, Sílvi Últimos harpejos: fragmentos poético Pelotas: Carlos Pinto, 1883


La, sol, fa, mi, re,


Он каждый день приходит к нам в тюрьму,
В тот час, когда, достигнув до зенита,
Ликует Солнце, предвкушая тьмВ его глазах вопросов столько слито,
Что, в них взглянув, невольно мы дрожим,
И помним то, что было позабытОн смотрит как печальный серафим,
Он говорит бескровными устами,
И мы как осужденные пред ниОн говорит: «Вы были в стройном храме,
Там сонмы ликов пели в светлой мгле,
И в окнах Солнце искрилось над вамВы были как в спокойном корабле,
Который тихо плыл к стране родимой,
Зачем же изменили вы земле?
Разрушив храм, в тоске неукротимой,
Меняя направленье корабля,
Вы плыли, плыли к точке еле зримой, —
Как буравом равнину вод сверля,
Но глубь, сверкнув, росла водоворотом,
И точка не вставала как землВсе к новым бедам, поискам, заботам
Она вела вас беглым огоньком,
И смерть была за каждым поворотоВаш ум жестоким был для вас врагом,
Он вас завлек в безмерные пустыни,
Где всюду только пропасти кругоВот почему вы прокляты отныне,
Среди высоких плотных этих стен,
С душою, полной мрака и гордынВека веков продлится этот плеПрипомните, как вы в тюрьму попали,
Искатели великих перемен»И мы, как раздробленные скрижали,
Свой смысл утратив, бледные, в пыли,
Пред ним скорбим, и нет конца печалОн снова речь ведет, — как бы вдали,
Хотя пред нами взор его блестящий,
В котором все созвездья свет зажглОн говорит: «Вы помните, все чаще
Вам скучно становилось между вод,
И смутно от дороги предстоящеНо раз попали вы в водоворот,
Вам нужно было все вперед стремиться,
И так свершать круги из года в гоО, мука в беспредельности кружиться,
Кончать, чтоб вновь к началу приходить,
Желать, и никогда не насытиться!
Все ж в самой жажде вам была хоть нить,
Был хоть намек на сладость обладанья,
Любовь была в желании любитНо в повтореньи гаснут все мечтанья,
И как ни жди, но, если тщетно ждешь,
Есть роковой предел для ожиданьИскать светил, и видеть только ложь,
Носить в душе роскошный мир созвучий,
И знать, что в яви к ним не подойдешУ вас в душе свинцом нависли тучи,
И стал ваш лозунг — Больше Никогда,
И даль закрылась пеною летучеКуда ни глянешь — зыбкая вода,
Куда ни ступишь — скрытое теченье,
Вот почему вы мертвы навсегда»И вспомнив наши прежние мученья,
Мы ждем, чтоб наш казнитель и судья
Дал внешнее для них обозначеньОн говорит: «В пустынях бытия
Вы были — ум до времени усталый,
Не до конца лукавая змеИ демоны вас бросили на скалы,
И ввергли вас в высокую тюрьму,
Где только кровь как мак блистает алый, —
А все другое слито в полутьму,
Где, скукою объяты равнодушной,
Вы молитесь убийству одномМолитесь же!» И наш палач воздушный,
Вдруг изменяя свой небесный вид,
Встает как Дьявол, бледный и бездушный, —
Того, другого между нас разит,
Лишь манием руки, лишь острым взглядом,
И алый мак цветет, горит, грозиИ мы, на миг живые — с трупом рядом,
Дрожим, сознав, что мы осуждены,
За то, что бросив Рай с безгрешным садом,
Змеиные не полюбили сн


A voi il timo e il croco
E la menta selvaggia
L'aere per ogni loco
De' varj atomi irraggia,
Che con soavi e cari
Sensi pungon le nari.


Deh, potess' io seguir leggiero e scarco
lei, che nel suo partir portò 'l mio core
seco nel Cielo, et ogni speme mia!


In deinem stillbescheid'nen Lauf,
Der mehr enthält, als weis't,
Da deck' er deine Tiefen auf,
Und rufe: – Deutscher Geist!


Svět, jak byl, vždy bude stejný,
život stejně beznadějný,
lze jen tíží kladiva
udeřiti do zdiva,
do starého zdiva.


Choral.


Die Buße führt dich nicht in eine Welt voll Leiden;
Gott kennt und liebt dein Glück; sie führt zu deinen Freuden;
Macht deine Seele rein, füllt dich mit Zuversicht,
Gibt Weisheit und Verstand, und Mut zu deiner Pflicht.


Es murmeln die Wogen ihr ew'ges Gemurmel,
Es wehet der Wind, es fliehen die Wolken,
Es blinken die Sterne, gleichgültig und kalt,
Und ein Narr wartet auf Antwort.


Že i v takém milieu
může vyrůst lilie,
toho doklad máme v synu
otce svého Antonínu.


Ugy véli, még mindig fülébe zúg
- Miként a méheraj, -
A haldoklók nyögésivel vegyült
Riasztó harci zaj.


Já dnes přišel jako včera
ochotně a poslušen,
stínů vlečka k zemi šerá
spadla, uškrtivši den.


Salut aux cœurs joyeux, ouverts et sans façon !
À vous gloire et bonheur, gens de cette maison !
Or, sans plus de détours, amis, où donc est-elle,
La perle du logis, la fleur qu'on dit si belle ?
Ce vase de parfums qu'on me cache avec soin,
Un jeune homme amoureux l'a respiré de loin :
Il soupire, il languit ; pour sécher tant de larmes
Je suis venu ; ma voix, hélas ! A peu de charmes ;
J'ignore les apprêts d'un langage doré,
Mais je suis jeune encore, un jour je m'instruirai.


tu, non sai che la povera
piccola casa accoglie
cader di nuove foglie,
fiorir di rose nuove


Nesměj se z rána blednoucím hvězdám,
pomiluj červánků jas!
Ze šeré noci jak bílý holub
má nezraněná naděje letí
s poselstvím v dál.


Kastélyába vitette föl atyja,
Ott letevék a hűs palotán;
Ki se terítteti, meg se mosatja:
Vérben, ahogy volt, nap nap után
Hever egyszerű ravatalán.


Daß dein schöner Mund doch nie erkalte,
Daß dein schönes Auge niemals weine,
Und mir Gott dein schönes Herz erhalte.


Odvece ta celá v pohnutí:
„Fauste, Fauste! vše vím, i tvé klesnutí!“
(Vyjevil jí všecko onen poustevník,
Podivného Mefisty zlý protivník.)
„Genius tvůj, jímž jsi nad jinými čněl,
Mne táh k tobě, osud tvůj se chvěl,
Provázela jsem tě s citem vážným,
Chtěla jsem být tobě duchem strážným.


Daß wir unsre Glieder regen,
Daß die Menschen Menschen seyn,
Stammet, wenn wirs recht erwegen,
Nur aus dem Gefühl allein.
Unsrer Eltern zarte Triebe
Kamen aus der Lust der Liebe,
Und der Liebe Schertz und Spiel
Ist ein kitzelndes Gefühl.


Du Gottgestirn, flammensausender Blick und Auge ungeheuer:
Du hältst, umwärmst und brennst mit deiner Güte Feuer:
Gewölk, Getier, Gezeiten, Menschheit aller Zonen,
Erdniedersingend, himmelüberschwingend in Aeonen,
Äquator, Pol – Europa und auch Asien?


Wer Amor ist? Er ist ein Kind, Belinde.
Doch unterwerfen diesem Kinde
Der König und der Sclave sich.
Ihm bauen Götter selbst Altäre,
An Reizen übertrift er dich,
Er denkt wie ich und fühlt wie ich,
Doch glaub' ich daß er kühner wäre.


Libre soy; mas dichoso cambiaría
esta mi libertad por tus cadenas
¡Oh, de tus manos dulces y morenas
la adorable y eterna tiranía!


Siento el dolor y la rabia,
me queman el odio y el miedo.
Pero ya no me dan fuerzas,
solo devoran mi cuerpo.
Dime dónde he llegado.
En la penumbra, encerrado
entre estos cuatro jinetes
que ansiosos exigen su pago
que no es otro que mi muerte.
Ahora sin luz por fin veo,
entre las cuatro sombras negras,
dónde se encuentran mis sueños,
dónde termina el camino.
He encontrado mi destino,
terminé mi primer vuelo.
Y aunque imposible anhelo,
haber disfrutado el camino.


Když celý život nad písní jsem ztrávil,
mně přítel řek’: „Nu dobře jsi se bavil,
ne bohatství, však tvou je přece sláva!“
Ó velká těcha! Díky, milý pane.
Tak raněnému též se v boji stane,
má slávu, co krev zvolna vykapává.


sem consolo, através dos desenganos,
dos reveses e obstáculos da vida,
das ventanias que se insurgem contra


Jak to dořek’, vstal,
klobouk s pérem vzal,
k dveřím tíh’,
stín se mih’,
světla jas
pouhas’.
Tma zas kolkolem.
Soused za stolem
v těžkou dlaň
tiskne skráň
v tváři bledý,
rozechvěný,
zas a znova
divná slova,
jež mu ďábel děl,
v mozku snuje,
opakuje,
splítá, rozplítá.
sní a přemítá,
až vzkřik’ naposledy:
„Zkusíme to tedy!“


Své vlastní srdce slyšel bít’ rythmickým rázem cepů
a myšlenkami smavými byl bohu podoben,
jenž pro tajemství dívčích těl, opojnost vinných sklepů
na zemi chudou sestoupil, jsa révou ozdoben.


John Gilpin drauf: »Was ich hier soll,
Das frage dieses Tier;
Wir ritten scharf, Perück' und Hut
Sind darum noch nicht hier.«


duran sin caducar, y confundiendo
con la ideal efigie de Julieta
su deleznable realidad, reviven


Fragt das Bild, im Wasser schwebend:
Anna, hab ich dich erreicht?
Fragt das Mädchen, freudig bebend:
Bin ich schöner noch vielleicht?


la página es tu voz
y la palabra el silencio sido.


Doch spotte du der Spöttereien Rotte!
Denn, hast du rechte Schätze zu verwalten,
Die fürchten keines Witzes Spukgestalten
Und liegen, wo nicht Rost sie frißt, noch Motte:


Z duše Ti vzpomínka zmizí,
jako dřív budu Ti cizí,
ba, musí se tak stát...
Ale já na to scestí,
kde mne dřív klamalo štěstí,
už neumím se dát.


Genog, Swinęgel makt en Wett,
Wokeen de besten Schinken hett:
Dree mal de Wischen op un dal,
Bi 'n Pockenstohl dar weer dat Mal;
Un keem de Has' toeerst to Stell,
Trock he em föftein Nateln ut Fell,
De wull he an sin Leefste schicken,
Dar kunn se Slachtid Wuss mit pricken;
Den neegsten Sünndag wulln se renn', –
Un darmit harr de Strit en Enn'.
In Fręd un Eendrach, as dat hör,
Broch Matten Nawer bet na Dœr;
De lę sik as en Klun torech,
Un Matten hüpp op Töntjen weg.


За краткий миг существованья
Я сотни лет готов страдать,
И новых — новых пыток ждать
За эту сладость упованья,
Что в тусклой мгле небытия
Зажгутся быстрою слезою
Цветы, спаленные грозою,
И брызнет звонкий всплеск ручья,
И сон любви, как призрак, встанет,
И вновь и вновь меня обманет
Улыбкой бледного лица,
И крик души сквозь Вечность грянет
Восторгом жгучим без конца!


天开虚白寒
露滴空翠冷
谁持明月光
鉴此山河影


Ez is Váradon, no, az is mindegy,
Hímet
Jó Váradon ebből is varrjanak.
Szent salak
Volt az akkor (és talán ma is),
Hogy tétovázva útrakeltünk.
S beteltünk,
Mert igéretek valánk.


Ačkoliv se těšíš zvláštní spanilosti,
netěšíš se zvláštní družek laskavosti.
Proč? I to se velmi snadno vysvětluje:
velká krása malou nikdy nezvětšuje.


vun Meldörp un Bornhöved
un Hinrich vun Swerin
un vun de Grotmül blößt he,
de achter Flensborg schri'n;


Sem a tam i tráva sem zabloudila
štíhlá a tenká, tam šípkový trs,
a zde na tom rově tři chudobky.


War ein rotes Zimmer,
Drin sie mich empfing,
Gelber Kerzenschimmer
In dem Raume hing.
Und sie war wie immer
Leben und Esprit.
Nie vergeß ichs, nimmer:
Weinrot war das Zimmer,
Blütenweiß war sie.


Du wandelst still auf trauten Schattenwegen
Mit keines Schirms bedürft'gem Schritt, du Reine!
O führe mich Ermüdeten und Trägen!


Sík országúton vágtat a huszár,
Nap játszik messzecsengő fegyverén;
Oly szép, oly könnyü, mint a gyors madár,
S nincs semmi bánat, semmi bú szivén.
„Oly könnyüden, oh lovag, el ne rohanj,
Sík útközön űl
Szép lány egyedűl,
S tündöklik omolt haja, mint az arany.”


Consolate lei dunque ch' anchor bada,
et Roma che del suo sposo si lagna,
et per Iesú cingete omai la spada.


Mert ez a nyár,
Ah, direkt rettenetes ő,
Először is jött ővele
Egy kedves,
Nedves
Országos eső.
Negyven napig ömlött s csepergett,
És naponta
Pont a
Nyakunkba pergett,
Vígan a gerincünkbe kúszott,
Emlékül tett bele egy csúzot,
S torkunkhoz való viszonyának
Szintén következménye lett:
Mert torkunk, a bohó torok,
Egy gyíknak adott életet.


E come a quello onestamente intrati
ambo nui fummo, io vidi un giovenetto
in mezzo a tre, ciascun per sé ben degno;
e l'un, ch'avia di ferro i membri armati,
porse la spada a quel signor perfetto,
dicendo: prendi il don ch'io te disegno.
El qual pronto e benegno
mostrosse a ricever l'alta milizia,
debita alla sua man, secundo parme.
Né credo alcun vesta arme,
come costui con forza e con justizia.


دمعٌ على عرصاتِ الربيعِ مسكوبُ
ومغرمٌ قلبُه في الركبِ محجوبُ
ودَّعتُهُ عندَما بنتمْ فأضحكَني
مقالُه مَلَقاًذا البعدُ تعذيبُ
أحبابنا بنتمُ عنّي ورافقَكُمْ
قلبي فها هو في الأظعانِ مجنوبُ
تكادُ تَحرِقُنينيرانُ ذِكْرِكُمْ
وللحمامةِ في الأغصانِ تطريبُ
كأنَّ ذكَركُمُ وقفٌ عليَّ فلي
دمعٌ بأشطانِ هذا البينِ مجلوبُ
أمسيتُ أشعبَ في اِيثارِ وصلِكُمُ
وواعدُ الوصلِ منكمْ وهو عُرقُوبُ
يا ريمَ رامةَ بي شوقٌ يُهيِّجُهُ
ذِكرى قديمِكَ والاِحسانُ محسوبُِ
هل بعدَ بُعْدِكَ مِن شيءٍ أراعُ به
هذا وحبُّكَ قبلَ اليومِ محسوبُ
قد كنتُ أخشاه والأذهانُ صائبُها
يُريكَ بالوهمِ شيئاً وهو محجوبُ
أين الظباءُ التي قد كانَ شادِنُها
يروقُني منه اِحفاءُ وترحيبُ
بانوا وبانَ فلي مِن بعدِ بينهمُ
سِنٌّ يعيدُ بناني وهو مخضوبُ
شوقاً ولا يوسفٌ في كلِّ مرحلةٍ
كلاّ ولا كلُّ بيتٍ فيه يعقوبُ
أبكي فتوهُمني الآمالُ عن جَلَدي
صبراً وعهدي بصبري وهو مغلوبُ
خِداعُ ظنِّ ولولاهُ لما بلغتْ
منا العيونُ مُناها والحَواجيبُ
يا حارِ مالي وما للبرقِ يُقلِقُني
كأنَّه بلظى الهجرانِ مشبوبُ
وماءُ مزنتهِ لم يَهْمِ مُنبجِساً
إِلاّ انثنى بدموعي وهو مقطوبُ
للبرقِ فيها ابتسامٌ لا يُزايلُها
ولي عقيبَ النوى في الدارِ تقطيبُ
أرى الديارَِفتَصبيني وأُنِكرُها
حتى يُذَكِّرَني عِرفانَها الطيبُ
مرابعاً كنَّ أجساماً زمانَ بها
كنّا وأرواحُها البيضُ الرعابيبُ
واليومَ غيرَّها صرفُ الزمانِ وفي
تقلُّبِ الدهرِ للرائي أعاجيبُ
والوصلُ أن سمحَ الدهرُ الضنينُ به
فذاكَ مِن فلتاتِ الحظِّ موهوبُ
أبغي الوصالَ ومِن دوني ودونهمُ
بيدٌ تَكِلُّ بها البُزْلُ المصاعيبُ
في كلِّ يومٍ لنجبي وهي ساهِمَةٌ
الى الحبائبِ تشريقٌ وتغريبُ
تمحو منا سِمُها سطراً وتُثْبِتُه
نحوَ الدِّيارِ فممحوٌّ ومكتوبُ
سارتْ ولم تشكُ في الموماةِ من لَغَبٍ
أنَّى وقد قُرِعَتْ منها الظنابيبُ
تَفري جلابيبَ ليلٍ ليس تُنِكرَه
بنا وما فوقَها إلا الجلابيبُ
في مهمهٍ كغِرارِ السيفِ مُنصِلتِ
أجوبهُ بالمطايا وهو مرهوبُ
مِنَ الحُداةِ ومِن شِعرى لها ولنا
حدْوٌ يُعلِّلُها وَهْناً وتشبيبُ
سقى المنازلَ شؤبوبُ الغمامِ فِانْ
ضَنَّ الغمامُ فمِن دمعي شآبيبُ
يَهمي وأنشِدُ شِعراً رقَّ مِن وَلَهٍ
نسيبُه فهو في الأشعارِ منسوبُ
شعراً متى طلَّقَ الأشعارَ خاطِبُها
رأيتَهُ وهو دونَ الكلِّ مخطوبُ


V té jedné světnici,
kde přespávat by mohl
as pastýř kozích stád,
teď leží mrtvý člověk.
Svět jemu úzký byl,
teď leží spokojeně.


Gemeines Sprüchwort schäzt den Mann aus seinem Gange/
Den Groschen nach dem Klang/ und Vögel vom Gesange:
Der Frantzmann bricht die Red/ hält Sylb und Hertz zurücke/
Der Welsche fälscht das Wort/ steckt insgemein voll Tücke/
Ein stoltzer Spanier wird Pracht in Worten führen/
Der Britten Wanckelmutt läst ihre Zunge spüren:
Zum Zeichen/ daß man deutsch und unverändert bleibt/
So schreibt man/ wie man redt/ und redet wie man schreibt.


Rej vidím zlý a nečistý –
kol umělůstky, krotké plémě!
Chraň svoje karrieristy!
Jsou tebe hodní, rodná země!


暖日晴风晚蝶忙
平林先著夜来霜
寒花毕竟亡聊甚
野菜畦边惨淡黄


A je-li v tobě zla i dobra pramen,
proč proti nám vždy kletba tvoje hřímá?
či chceš snad vznítit ještě víc ten plamen,
jenž v prachu zašlé velikosti dřímá?...


Tak žitím jde jak ptáče siré.
A jen když přijde neděle,
do přírody si vyjde širé,
v slunečním jasu zardělé.
Tu volno jí v tom čistém vzduchu,
ve stínu stromů, ptactva ruchu,
a k večeru, než pod svůj krov
se vrátí, zajde na hřbitov.


叶是青霞剪作衣
花如静女不争时
岂应更浥蔷薇露
撩得窥园不下帷


Nuž, jásejme, že vrah náš zdolán kles’,
však vězme též, co práce na nás čeká!
Měj svoji mez i veliký náš ples,
vždyť cesta naše ještě předaleká!
Až dlouhou řadou let
náš neochabne vzlet,
až útok o naši se svornost zláme, –
pak „hossana!“ si právem zazpíváme.


Mas, Penalvas, dito, dito;
Defendo o meu sacrilégio;
Sois tudo; mas não sois noivos,
E é este o seu privilégio.


Da kann der Gärtner sich nicht halten,
Er stimmt in's fromme Lied mit ein,
Und muß die Hände betend falten:
So muß sich eine Kirche weihn!
Und er gelobt, an dieser Stelle,
Zum Angedenken dieser Gunst,
Will er erbauen die Kapelle
Mit hocherfahrner Bildner Kunst.


però che preso m'hai con sì dolce esca,
ch'uscì degli occhi tuoi tanto lucenti,
ch'è giusta cosa che di me t'incresca!


Es war der Liebe goldenes Reich
In alle Thäler gezogen,
Da machte die Schönheit die Menschen gleich,
Da ward keiner Treue gelogen,
Da war keine Sünde, da war keine Schuld,
Da schwelgete Alles in Liebeshuld
Was unter dem Himmelsbogen.


Для исполнения программы
Я заручусь согласьем сиА для меня, как модной дамы,
Всякий стих уж будет мил;
Так смотрите, не забудьте,
Напишите что-нибудь!
Оросив слезами грудь,
Музу петь свою принудьт


Hier muß das Grauen selbst der Seuche sich verlindern,
Seh ich, Natur, wie du hier schwelgst in deinen Kindern!


Tvůj hlas! Ó nech jej zníti dlouze, dlouze
mou duší mdlou a láskou k Tobě churavou,
ó zjev se vlídně její svaté touze,
s níž v snění k nohám kleká Tvým, a rukou svou
jak hříšnici ji z prachu zvedni pouze.


– Siehst du denn nicht, wie dieses holde Singen
Sich von dem Glanz der Lippen herbeweget,
Vom Mund der rothen Liebreiz in sich heget?
Den süssen Flammen muß sich Feu'r entschwingen. –


Já dřímám jen a nebudím se k žití
a dýchám opium, já mru co den.
Život pouhý sen!
A lidé kolem – dravci to jsou lití!


És ezt mind érette, és mind csak heában;
Heában fáradtam magas Parnassusban,
S ott érte fejemet ágoztam laurusban,
De szelet fogtam, pénzt gyüjtöttem álmomban.


Die verlebte Welt wird jünger
und streicht mit verliebtem Finger
ihre Runzeln von der Haut.
Seht, seht, wie sie aus den Feldern,
aus den Auen, aus den Wäldern
mit verbulten Augen schaut!


Ze spící skály a nad bílé sněhy pomněnkově kvete,
nahoře v lesích jej opatruji a vlastní mou krví je živ,
substance krve mé dává mu lesky, tvar jeho měkce hněte;
země a člověk krvesmilnili a zplodili modrý div.


Melinde/ Ach! du liebe Seele/
wie hefftig ich mich um dich queele/
so bringt es dir doch mehr Verdruß.
Ich weiß es daß viel tausend Stähnen/
viel tausend Seuffzer/ Leid und Trähnen
mein Scheiden dir erwekken muß.


Rozhoupal jsem svoje zvony – nevím, kde jsem sílu vzal.
Rozkřičel jsem svoji hudbou celou spoustu hluchých skal,
rozbublal jsem těžké temno, kterým každá propast zela,
že z těch hvozdů probuzených utíkala stáda celá.


És így történt, hogy hált az uccasarkon,
a kávéházban és hídak alatt.
Rendőrökkel is volt találkozása,
de ilyenkor ijedten elszaladt.
Oly élhetetlen volt, slemilek sarja;
miért nem állt meg, mondván: itt vagyok!
Kövezzetek meg s írjátok siromra:
Ruhája rongyos volt, hát megfagyott!
Vagy hadd vigyetek tömlöcbe, mert nincsen
hova nyugtatnom ifjú, bús fejem:
s míg gazdagok veszekszenek a kincsen,
addig falat kenyerem nincs nekem!...
És Pest szöges kereke őt kidobta,
a rostában a rossz szem fennakadt.
Beléfáradt a könnyekbe, kinokba
és a vidékre újra leszaladt.
Szegedre ment, hol a tanyák vidékén
még él a ménes és a bor magyar;
hol annyi ágy van, ahány fáradt ember,
és enni kap az, ki enni akar.


Szép virágszálocska
Mind terűlj alá!
Híves árnyékocska,
Szállj lebegve rá!


وَيَوْمٍ طَوَيْنا أَبْرَدَيْهِ بِرَوْضَةٍ
يُنَشِّرُ فيها الأَتْحَمِيُّ المُعَضَّدُ
وَنَحْنُ على أَطْرافِ نَهْرٍ تُظِلُّهُ
أَزاهيرُها وَالشَّمسُ فيها تَوَقَّدُ
وَتُظْهِرُهُ طَوْراً وطَوْراً تُجِنُّهُ
فَتَحْسِبُه سَيْفاً يُسَلُّ وَيُغْمدُ
وَتَبْسِمُ في رَأْدِ الضُّحى وَتَؤودُها
أَبابِيلُ مِنْ طَيْرٍ عَلَيْها تُغَرِّدُ
شَرْبِنا بِها ماءً تُغازِلُهُ الصَّبا
فَيَصْفُو وَيَقْتاتُ النَّسيمَ فَيَبْرُدُ
إِذا ما ذَكَرْنا طِيبَهُ بَعْدَ بُرْهَةٍ
مِنَ الدَّهْرِ عاوَدْناهُ وَالعَوْدُ أَحْمَدُ


Und zum Hofrath kam die Wundermähr;
Der fühlt ein menschliches Rühren
Und läßt sie auf's Zimmer citiren.
»Weil die Treue Dir so heilig war,
So erlaß ich Dir das Honorar
Und will noch zum Angedenken
Die Goldauflösung dir schenken.«


Quand' i' mi vidi in così alto grado,
Tutti i mie' benfattori ringraziai,
E più gli amo oggi ch'i' non feci mai,
Che molto si penâr di far mi' grado.


Z tmy schodů závratných když uvítal jsem světlo,
jen v růžích západu už v tiché dálce kvetlo,
a pohled ve město na věži uchystaný
už soumrakem se kryl, jenž šetřil pouze brány
a budov pyšnějších změť štítů v starém kroji,
se vkusem nových dob jež válčí v tuhém boji;
a všude s jiných stran, kde přetnut ulicemi
krov domů prejzový pod soumrak stoupal němý,
jak roztříštěných vln když řada bloudí v moři,
tu k nebi vzepnutá, tu v černý kout se boří,
tak zrakům jevil se a právě jak ty pěny
svůj mnohý výběžek měl nachem ověnčený.
Pod věží náměstí se táhne v čtverci širém,
tam vlna života se ještě vzpjala vírem,
než usne za krátko, tam lid se míhá drobný.
Leč z toho obrazu chrám gotický a zdobný
skryl celý pestrý kus v své zdivo s ozdob květem,
k mým očím obrácen své střechy ostrým hřbetem.
A k dáli za město když toužily mé oči,
hle, pláně viděl jsem, v nich silnice se točí,
ty jedny do dálky se v zlatých polích vlekou
svlaženy potokem, tam jasnotokou řekou,
ty druhé na lesy a na hory se vzpnuly,
k jichž ňadrům ohromným se útlé vísky tulí.
A na těch prostorech báň nebes podepřena
tak byla lahodna a krásna jako žena,
ve svatém mlčení a v blankytovém plášti,
jejž nízko pode mnou ve tiché třísnil zášti
dým z dílen za městem, kde dělník v tvrdé pěsti
má skutky titánů, však skoro nejmíň štěstí.


Avant d'avoir dompté l'héroïque pensée
Qui fait du vieux Titan un révolté divin ;
C'est elle qui te brave, et ta rage insensée
N'a cloué sur ces monts qu'un simulacre vain.
Tes coups n'auront porté que sur un peu d'argile ;
Libre dans les liens de cette chair fragile,
L'âme de Prométhée échappe à ta fureur.
Sous l'ongle du vautour qui sans fin me dévore,
Un invisible amour fait palpiter encore


Есть в мире лишние, добавочные,
Не вписанные в окоё(Нечислящимся в ваших справочниках,
Им свалочная яма — дом)Есть в мире полые, затолканные,
Немотствующие — навоз,
Гвоздь — вашему подолу шелковому!
Грязь брезгует из-под колес!
Есть в мире мнимые, невидимые:
(Знак: лепрозариумов крап!)
Есть в мире Иовы, что Иову
Завидовали бы — когда б:
Поэты мы — и в рифму с париями,
Но выступив из берегов,
Мы бога у богинь оспариваем
И девственницу у богов!
22 апреля


Mé srdce kámen v tůni omšelé...
Je krve v něm? – Já nevěřím to ani,
kdo láká k němu nebes anděle,
by zkrušili je pod mohutnou dlaní?


Mas pisando o patamar,
Dizia com convicção:
— “Vim pedir-lhe proteção...
E ele me deixa o lugar.”


No temas la esquivez de la Fortuna:
Si el caballero de la Blanca Luna
medir sus armas con las tuyas osa,


Pak dumám o něčem, co býti může,
co není však – a lekám se svých přání,
co vidím v dálce, nejsou-Ii jen růže,
jež hodí slunce, když se večer sklání.


A Artur de Oliveira


Ptáčci prozpěváčci, vesele se mějte,
ještě na cestu mi jednou zazpívejte!


Rossz cipőd nem ér egy füttyöt?
Burzsujszemmel kend a bütyköd.
Hát az ablak? Vedd a sorját,
gitteld be a burzsuj orrát,
ugy biz édes cimborám!


Hajts le füleidet az magas kék égből,
Halld könyörgésemet kegyelmességedből,
És ne csinálj törvént az én érdememből,
Hanem véghetetlen irgalmas szüvedből,


尽道丰年好
停餐意惘然
离离洛都黍
莽莽建州田


Taký kšaft – jakž nehnětl by syna?!
V hlavě ležela mu zdraženina.
Svolal tedy všechny advokáty,
aby vyložili vůli jeho táty.
Tito hned se v dišputaci dali,
hejno paragrafů citovali
podle nejlepšího vědomí.
Aby stichlo syna svědomí,
zváno bylo od chrámových věží
mnoho zbožných a důstojných kněží,
a z těch každý mínění to choval,
by syn piva nikdy nezdražoval.
V tom tu zvolá jeden advokát:
„Mám to, mám! Ach, to jsem tomu rád!
Nápad zdravější než země Švejcary:
Ať ho zdraží o dva krejcary.“


— Caro leitor complacente!
Nas noções que passo a dar-te
o meu estro se ressente
da falta de engenho e d’arte.


Ki haragosa volt a lengyel királynak,
De nem beszélhete eleget fiának.
Mert egy oly erős vágy támadott szivében,
Melynek vajmi nehéz állni ellenében.


Le braconnier ayant lu sur sa vieille ardoise
Que je lui demandais son histoire, sourit,
Et, dans son clair regard me dardant son esprit,
Ainsi parla, de voix bonhomique et narquoise :


Mittags begannen wir Jünglinge
Den feindseligen Zug,
Zogen die Nacht hindurch,
Wie schwebende Wolken ohne Ruh.


Ich hab' es gehört,
Mein Schöpfer begehrt
Nur Lieb' und Geduld
Für all seine Huld.
Nun soll mich nichts scheiden
Von Lieben, von Leiden,
O daß ich nur möcht'
Dich lieben so recht.
Recht!


Preussen könt' jetzt Dich behalten,
Dörffte tödtlich nicht erkalten,
Nun dein Sinn dahin gedenckt,
Wo-es-her Dich, sein Verlangen,
Kurtz vor diesem hat empfangen
Nur nicht auff den Todt gekränckt.


Du pflegest dich gantz laut/ ich heimlich zu beklagen/
Die Seufftzer sind gemein bey dir und mir/ mein Kind:
Ich weiß/ daß meine nur auff dich gerichtet sind/
Von deinen weiß ich nichts zu sagen.
Ein Ander mag uns Neyd um unsre Seufftzer tragen:
Ich weiß/ daß meine nur auff dich gerichtet sind.
Wohin die deinen gehn/ mein allerliebstes Kind/
Da weiß ich nichts/ und will nichts sagen.


 Non mi ricredo di merzé chiamare,
câ contare —audivi a molta gente
che lo leone este di tale usato
che quand'è airato —più fellona-mente,
per cosa c'omo face si ricrede
[i·]segno di merzede:
per merzé gira in pace.
Gentile ira mi piace,
ond'io per mercé faccio ogne mi' fatto,
ca per mercé s'apaga un gran misfatto.


Yo vi dos dolorosas espigas de cera
que enterraban un paisaje de volcanes
y vi dos niños locos que empujaban llorando las pupilas de un asesino.
Pero el dos no ha sido nunca un número
porque es una angustia y su sombra,
porque es la guitarra donde el amor se desespera,
porque es la demostración de otro infinito que no es suyo
y es las murallas del muerto
y el castigo de la nueva resurrección sin finales.
Los muertos odian el número dos,
pero el número dos adormece a las mujeres
y como la mujer teme la luz
la luz tiembla delante de los gallos
y los gallos sólo saben votar sobre la nieve
tendremos que pacer sin descanso las hierbas de los cementerios.


Hier liegen sie, die heiligen Gebeine
Des Menschenfreundes, der zum Schooße Gottes flog,
Komm, meine Tochter, komm und weine!
Hier gab der Mann, der dich erzog 1 ,
Das staubgewebte Kleid der Erde
Zurück, und wird nicht mehr gesehn;
Sein Flug ist ohne feurige Pferde,
Ist ohne flammenden Wagen geschehn,
Durch alle Sterne die über uns glimmen
Wie Funken, und doch Welten sind;
Ihm rufen tausend klagende Stimmen:
Mein Vater! – mein Vater! – denn Er hat manch verwaysetes Kind
Gespeißt, gekleidet, auf immer beglücket,
Viel matte dürftige Kranken erquicket,
Erwärmet, und wieder zum Leben erweckt;
Und seine sanfte wohlthätige Rechte
Vor seiner Linken verdeckt,
Damit es ihr unwissend bleiben möchte;
Sein Engel aber hat alles bemerkt,
Und in der letzten zielerstrebenden Stunde
Die müdegewordene Seele gestärkt,
Die sich vom freundlich geschlossenen Munde
Mit ihrem Begleiter gen Himmel erhob,
In welchem sein frommer Gedanke längst schwebte;
O Tochter, besinge du künftig sein Lob:
Wie beyspielleuchtend er lebte,
Wie unveränderlich gütig Er blieb!
Ich kann es nicht singen,
Mich hindern Thränen, Er war mir zu lieb.
Die Zeit kann Schätze wiederbringen,
Und jedem gewässerverheereten Thal
Noch schönere Blumen verleihen,
Nur mit dem redlichgepriesenen Stahl ,
Kann sie nicht mehr die Herzen erfreuen
Die seine Tugend gewann.
Ihn klagen Spalding, Sulzer und Leßer,
Und Sack und Hermann vereint;
Sie alle kannten Ihn länger und besser,
Den nimmer wankenden Freund,
Den immer heiteren Christen und Weisen,
Der alles vertragen konnte, nur nicht
Geschminkte Lügen, und heuchelndes Preisen
Ins Angesicht.
Sie alle giessen, statt Honig und Weines,
Aus trauriger Pflicht
Ihm Thränenopfer aufs Grab, und eines
Der größesten bringet der edele Mann,
Der ältesten klagenden Tochter, sie lehnet
Am Pfeiler des Grabes sich an,
Das Auge zur Erde geheftet, und sehnet
Sich nach dem Vater, und spricht:
»Komm jüngere Schwester, und mische die Zähren
Mit meinen; du sahest Ihn nicht
Noch einmal 2 ; und wirst es vergebens begehren,
Bis dermaleinst zum großen Gericht
Des Engels Posaune die Todten vereinet,
Und Er gleich einem der Engel erscheinet
Im seeligen Licht.«


Denn im Verstehn von Gottes Art
Sind wir und bleiben Kinder,
Er straft vor allem die Dummen hart,
Die Schlechten minder.


Pero el grande peligro en que me veo,
amando amada, sin tomar estado,
animado el temor, templa el cuidado,
y me parece que mi bien poseo.


Die hohen Kunden alter Zeit,
Die Tage, die uns jüngst erfreut,
Das schöne, freie Leben;
Auch manches Schloß und manche Stadt,
Die deutsche Kraft erbauet hat,
Wo Vätergeister schweben.


O cloche, qui jadis, comme une sainte mère,
Me rappelais la nuit pour dire ma prière ;
Quand la chaleur fuira de mes membres glacés,
Que ton accent plaintif m'arrive et me console ;
Au ciel avec tes sons que mon âme s'envole,


Almeno un di quei cerchi alti ed immensi
Fuss'io, vivo o dopo' l'ultimo volo,
Che ti portassi al cor per mille luci.


Nachdem wir also sind berückt,
Wie sonst ein Vogel sich verstrickt,
Gehn irr' in seinen Banden,
Erkennen vnser Elend nicht,
Sind frembde von des Glaubens Liecht,
So ist der Todt verhanden.


Přes strž horskou, půvab údolí
v dál upírá oko sokolí.


Der Commandant zu Groswardeyn,
Der hätt' ein einzig Töchterlein,
Theresia ihr Nahmen war,
Gott'sfürchtig, züchtig, keusch und klar.


Or bear me to yon antique wood,
Dim temple of sage Solitude!
But still in Fancy's mirror sees
Some more romantic scene would please,
There within a nook most dark,
Where none my musing mood may mark,
Let me, in many a whisper'd rite,
The Genius old of Greece invite,
With that fair wreath my brows to bind,
Which for his chosen imps he twin'd,
Well nurtur'd in Pierian lore,
On clear Ilissus' laureat shore —
Till high on waving nest reclin'd,
The raven wakes my tranced mind!


Ferne die Heimat! Ferne ja alles, was
Reiz noch dem Leben verlieh und das Dasein
Köstlich machte – und traurig
Sitzen wir, ach, wir großen, blonden
Teutonen nun unter den kleinen
Bräunlichen Belgiern!


»Du siehst die Zeit nach jenen Ufern fliegen,
Die blühende Natur
Bleibt hinter ihr – ein welker Leichnam – liegen.
Wenn Erd und Himmel trümmernd auseinanderfliegen,
Daran erkenne den erfüllten Schwur.«


de aquel que, de Estrimón en la espesura,
los suspendía cien mil veces. ¡Tanto
puede mi mal, y pudo su dulzura!


Slunce milá záře
opět zemi vroubí –
a to jasné nebe
se zemí se snoubí.


Nicht widersprechen und sich schmiegen,
Wann große Männer prächtig lügen,
Das will die Pflicht:
Doch glauben, was sie uns erzählen,
Doch glauben, wo Beweise fehlen,
Das will sie nicht.


(Von mir: Dezbr. 1861.)


Tam ta kaple osamělá
Z borovic se bíle míhá,
Jak když labuť pobožnosti
K nebi svoje křídla zdvihá.


Erwach' im morgenrothen Glanz,
Schon harret dein der Myrthenkranz,
Geliebter!
Der Frühling kündet gute Mähr
Und nun kein Ach, kein Weinen mehr,
Betrübter!


Defronte de umas janelas
a cavalo vai passar,
a fim de mostrar às belas
seu desplante cavalar.


I' piango, lassa, i miei perduti giorni
e le lagrime tante indarno spese
dietro a cosa mortal, che sì m'offese,
ond'ora avvien ch'io me n'afflighi e scorni.
Alto Dio, fa' ch'a Te devota i' torni
col lume tuo, né mi sian più contese
l'eterne strade che sì mal intese
l'anima cieca, e Teco al fin soggiorni.
Pentita son d'ogni mia breve gioia,
che penitenza e duol doppo le spalle
m'apporta sol de' miei passati tempi.
Or conosco il mio fallo e sì m'annoia,
ch'io piango e prego Te ch'in questa valle
i miei difetti di tua grazia adempi.


Wo Hügel sich so gerne
Und helle Wolken leise schwankend zeigen,
Wenn fern schon matte Sterne
Aus blauer Tiefe steigen,
Der Sonne trunkne Augen abwärts neigen.


Ein Wasser braußet unter mir,
Dein Bett ein böses Schifflein schier,
Will schlagen um,
Will jenen mich gesellen.


Sem se od severu šourá zdola
unavený poutník osamělý.
Nejde cestou, kudy lidé chodí,
bojí se jich, by ho neviděli,
neboť šat má ošumělý zpola,
patří s úzkostí, jak loket čouhá
z rukávu, že ostudu mu plodí.
Ukrývá se tedy v hustém lese,
v pravici hůl, v levé uzlík nese,
vzdychá, jak je cesta příkrá, dlouhá.
Jak by nebyla! Ty všechny stesky,
touhy, modlitby se vzhůru nosí,
těžší každá nežli kámen, větší,
kopec roste z nich v mrak podnebeský.
Že kam děcko lehko vyběhlo si,
tam ho k stáru lesní plži předčí.


Du snobisme actuel comme de l’autre
Et le voici pour l’autre et pour le nôtre
Le voici pour le nôtre, hélas ! surtout,


Was, sprach er, reden doch die Esel von Gelehrten?
Weg Stryx, weg Zoilus, weg Momus, ihr Verkehrten!
Amphion saget recht und Orpheus mehr als wahr!


¿Conocéis la leyenda que atribuye a Santa Ana
la invención del puchero?... ¿Y aquella otra, llena
de aroma y gracia, de una hierba que es buena,
en competencia con otra que es mejor, Ana?
Y en la ruda corteza de los augustos robles
viendo gotas de lluvia resbalar como llanto,
¿pensasteis en los rostros arrugados y nobles
de las abuelas, reinas-madres, que amaron tanto?...
Todo ello se evoca viendo a esta vieja santa,
a quien nimba una lumbre de hogar inextinguida,
bajo la gracia pura del sevillano cielo...
Y aun, con alegres cuentos, al nietecillo encanta;
y aun, heroica, conserva, al final de la vida,
la sonrisa en los labios y la rosa en el pelo.


Queste son quelle chiome, a cui son roco
gridar ch'allentin l'aspro mio martiro.
Questo è quel chiaro volto in cui respiro,
che del mio male e d'altro gli cal poco.


暑候平原侯
跳丸方小说
顷刻数千言
斜阳尚林樾


Un gentil silencio llena los lugares
cuando estar callada escoges,
y verte silenciosa entonces
es incansable momento
para ver nacer el universo.
Tu cabello nació entre los vientos
que alguna vez arrullaron la luna,
y yo, que acaso te veo
pasar como un cometa sigiloso
suspiro, con todo el alma:
así siempre te conozco.


Nach dem rothen Nadowessien
Laß mich mit dem Branntweinfäßchen,
Wo der Anstand aufrecht haucht;
Wo die Schenkel fliehn behender
Als der Hirsch, der Zwanzigender,
Und zum großen Geist man raucht -
Dahin, Alter, laß mich ziehn!


„Sietős az utam
Reggeli templomra;
Ha beteg vagy hát fekügy’ le
Bársony pamlagomra.” -


A Honza, český Honza
jen stále říkal: „Ne!“
A domů šel, – a zbude
tam do soudného dne.


Szász a bikára sujtá
A görbe sombotot,
Mely megcsördűlve szarván,
Lassan elballagott.
Szász fejcsóválva állt meg
Most a gödör felett,
S mi volt, mit oldalában
Egyszerre észrevett?
Széles, rozsdás vasabroncs. -
Szásznak se kelle több,
Nagy kése hasgatásán
Tágúla szét a gyöp.
És addig ásta, véste
A föld rögét, porát:
Abroncsos oldalával
Mignem kitünt - egy kád.
Abroncsa rozsdaett volt,
Dongája korhatag,
Behorpadt volna egy jó
Ökölcsapás alatt;
És amint bizgatá Szász,
- Remélve, nyugtalan -
Lábáról majd leverte
A ráomolt - arany;
Mely a kádból csak ugy dőlt-
Kinyomva oldalát,
Mig szeme-szája Szásznak,
Bámultában elállt.
Magához térve később
Ijedt örömibül,
Amint csak torka szolgált,
Kiáltozott körül:
Elő hé! merre vagytok!?
Jertek csak! mi dolog...!
S a számos pásztorember
Együtt álmélkodott.
De majd dologhoz láttak
Ugyancsak lelkesen,
Sütött bár a tüzes nap
Sugára mérgesen;
S a kád a föld öléből
Amint kivéteték:
Megtöltve színarannyal,
Hat volt körülte még!
A nagy kincsből, a helyre,
Melyen találtatott:
Rakának a folyónál
Elsőbb is templomot;
S kiirtatván tövestől
Körülte a berek:
Ott települtenek le
A pásztoremberek.


Hraběnka s tváří anděla
následkem tohoto slova
po ouška až se zarděla,
zbledla a rděla se znova.
Na Jíru pohlédla zpod víček,
zřela, že slušný to človíček,
statný jak nemnozí jiní,
a než nadál náš se rek,
mlaskl sytý polibek,
až se to rozlehlo síní. –


Jó vérem kellett,
Rossz vérem kellett,
De ha nőtt a bajom,
Ki volt bajom mellett?


Zwar der Tod, den Sieg erfocht' er,
Der die Tochter
Nahm, von Klagen ungerührt;
Doch hat mein ununterjochter
Muth die Tochter
Dem Entführer nun entführt.


Sie sehnte sich, nun bald allein zu sein –
Und blieb doch noch. Indes war über Moore
Jung Porphyro, gequält von Liebespein
Um Magdalen herbeigeeilt. Am Tore,
Im Pfeilerschatten harrt er und beschwört
Die Heiligen, sein Warten zu entgelten
Mit günstigem Augenblick, der ihm gehört:
Nur schaun, nur knien vor ihren seligen Welten!
Und sprechen – fühlen – küssen! – Tat man dies so selten?


شَكَوتُ إِلى رَفيقَيَّ الَّذي بي
فَجاءاني وَقَد جَمَعا دَواءَ
وَجاءا بِالطَبيبِ لِيَكوِياني
وَما أَبغي عَدَمتُهُما اِكتِواءَ
فَلَو ذَهَبا إِلى لَيلى فَشاءَت
لَأَهدَت لي مِنَ السَقمِ الشِفاءَ
تَقولُ نَعَم سَأَقضي ثُمَّ تَلوي
وَلا تَنوي وَإِن قَدِرَت قَضاءَ
أَصارِمَةٌ حِبالَ الوَصلِ لَيلى
لِأَخضَعَ يَدَّعي دوني وَلاءَ
وَمُؤثِرَةُ الرِجالِ عَليَّ لَيلى
وَلَم أوثِر عَلى لَيلى النِساءَ
وَلَو كانَت تَسوسُ البَحرَ لَيلى
صَدَرنا عَن شَرائِعِهِ ظَماءَ
فَمُرّا صاحِبَيَّ بِدارِ لَيلى
جُعِلتُ لَها وَإِن بَخُلَت فِداءَ
أَرَيتَكَ إِن مَنَعتَ كَلامَ لَيلى
أَتَمنَعَني عَلى لَيلى البُكاءَ


O Schwester fern im Sternenland!
Ich grüße dich mit heißem Weinen;
All meine Tiefen sind entbrannt,
Mich deinem Lichte fromm zu einen.


Wir armen Spittelleute,
Was haben wir zu thun!
Gottlob! bald endigt sich die Noth!
So denkt man wohl, o ja – mit Nichten!
Wir müssen nach dem Abendbrot
Erst unsre Andacht noch verrichten.


Hány szív harcola szent boltja homályiban,
Míg eltépte magát ösztöne láncain,
S lángérzése szelíd buslakodásra vált!
Hány szép hervada ott élete hajnalán,
Mint egy gyenge virág a havasok között,
Melly látatlan alak díszeivel kivész!


Quivi attendemo in fin che steso all ombra
d un bosco opaco il nasuto Orco dorma
chi lungo il mar, chi verso il monte sgombra
sol Norandin non vuol seguir nostra orma
l amor de la sua donna si l ingombra
che alla grotta tornar vuol fra la torma
ne partirsene mai sino alla morte
se non racquista la fedel consorte


Y adviertan nuestros frágiles engaños,
lo que enojan a Dios desobedientes,
pues lo estuvo de Adán cuatro mil años.


A než za sebou každý shladil sled
v rozlité víno, zapomněn a klet
psal její jméno naposled –
Lacrimae Christi.


Ott minden alszik... Szavak, szívek, csókok...
Hallod az álom mély lehelletét?...
Kőkriptában, hogy senki meg ne lássa,
tisztul az Arc száz hajszálnyi vonása,
hogy új életet intsen majd feléd...


Krásný letní den
prch nám jako sen,
s nocí, písní splývá,
kterou slavík zpívá,
již lká vlny sten.


„A namlouvat si černobrvé doňy.“
– Vy věru slabé stránky lidí znáte. –
„A sladký večer když se v moře skloní,
svou dulcineu zlíbat tisíckráte.“


Chci zastaviti se a za tebou se dívat,
jak po hranicí mezi nebem – zemí jdeš,
jak postava tvá v oblohu se bude vrývat
zákonem hvězd a sluncí, které sleduješ.


Ten hlas, nezvyklost pozdní hodiny
sen pouhý znamená.
By sál ti zjevil, oči, květiny,
sněhová ramena.


No puede haber amor que iguale al mío;
mi sentido excedió mi sentimiento;
cuanto sin vos es bien, cuanto es contento,
es para mi tormento y desvarío.


A hodiny šly tiše nad mou hlavou,
jak Hory v tanci s vykasaným šatem;
já nevěděl v svou ponořen pouť tmavou,
že z mraků blesklo letní slunce zlatem.


Non ardon tutte; e se ardessono ancora,
per exempio di lor non restarei,
ch'egli è felice un che a sua voglia mòra.


Od břehu Albionu
zní celé moře tonů,
zří Browning veliký
v svět mystiky.


Sklopilo slunko víčka svá
a zlatorudou září
se sbarvil blankyt modravý
jak studem dívka v tváři.


Wenn man dir dein Herzgefühl
Gibt zurück als leeren Schall;


Nun hab ich überwunden
Durch Christi theures Blutt/
Und in dem Himmel funden
Das allerhöchste Gutt.


Látjátok őt? A munka proletárját,
bíborpalástját hinti rá a nap.
S elindul ő a virágok mezőin,
hol vérpiros virágok alszanak.
S amerre lép, a sok virág kinyíl
s az évszázados rossz álomnak vége...
Evoé: Május, új feltámadás!
Piros sziveknek vágya, menedéke!


Va su l'ali d'onor spedito e lieve,
Trova in tosco parlar novelle forme,
Chi del cigno dirceo seguendo l'orme,
Da le greche fontane ambrosia beve.


Pour l'âme, alors, libre existence !…
Car, subtilisée à l'air pur,
Son enveloppe vers l'azur
Semble évaporer sa substance.


Da höhnte der Junker: »Vom heiligen Grab?
Vom heiligen Galgen wohl stiegt ihr herab!«


Allo schifo il portò: la notte intera
Contro l'onde lottò: vider le stelle,
Mentre partian, venir men la sua forza,
E videla cader l'alba, siccome
Cade la nebbia, e si discioglie al Sole. -
Del cacciator sulla romita felce
Quella notte io dormia: tacean le cose;
Quando co' grigi fluttuanti crini,
Morni in sogno m'apparse: a vacillante
Baston curvo s'appoggia; il venerando
Canuto aspetto di tristezza ombrato
Mostra i segni del pianto; e sulle gote
Grosse ancora di lacrime cadendo
Empiono i solchi che l'età v'impresse.
Tre volte al mar le rosseggianti luci
Volse, e tre sospirò "dorme a quest'ora
(Poi con voce gridò lungo-gemente)
Di Gaulo mio dorme l'amico?" il vento
Soffiò con buffo impetuoso incontro
Alle piante del bosco, e dall'oscura
Macchia il gallo destò: di sovra l'ale
Alzò la testa; lamentoso strido
Mise tremando, e s'acquattò di nuovo.
Quel grido mi destò: m'alzo, e mi sembra
Veder Morni fuggir, pari a una nube.
Seguo le tracce ch'ei segnò; deserta
Isola incontro; ed ondeggiante e vuoto
Miro lo schifo sul ceruleo flutto.
In riva al mar sovra uno scoglio appoggia
Gaulo la testa: dal braccio al ginocchio
Posa lo scudo, che dall'orlo estremo
Mostra col sangue la ferita. Accorro,
Tremando, e l'elmo del guerrier sollevo.
Scendean stillanti di sudor de' biondi
Suoi crin le ciocche, e ricuopriangli il volto.
Del mio dolor forse egli udì la voce;
E ver me come più potea rivolto,
I pesanti a fatica occhi solleva...
Ma vien la morte, e di caliginosa
Oscurità tutto il circonda... o Gaulo!
Più d'Oscar tuo, più non vedrai tu il padre.


Otec jeden kdesi měl tři syny
a měl rád je všechny rovnou láskou,
měl pak prsten, vzácný drahý prsten
s drahokamem, jakých málo v světě.
Prsten ten byl touhou všech tří synů,
každý chtěl jej míti, každý prosil,
aby jemu v dědictví byl vpočten.


O, liegt nur im Gebete,
Feig in den Staub gebückt,
Daß euch der Gott zertrete,
Der in den Blitzen zückt!
Die Glocke in dem Sturme,
Die zum Gebete ruft,
Lockt erst nach ihrem Turme
Die flammenschwang're Luft.


Rosarote Apfelblüh
Tanzt mit schneeig weißen
Kirschenblüten Ringelreih
Hell in Wirbelkreisen.


Was soll ich dir doch immermehr,
O Liebster, dafür geben,
Daß dein Herz sich so hoch und sehr
Bemüht hat um mein Leben?
Du rettest mich durch deinen Tod
Von mehr als eines Todes Not
Und machst mich sicher wohnen.
Laß Höll und Teufel böse sein,
Was schad'ts? sie müssen dennoch mein
Und meiner Seele schonen.


Néha egy-egy madár köszönt vidáman
s kis csőrével megüti ablakod.
Ilyenkor a magasság fénye lep meg
s a mélységekből száll ki alakod:


Oh, život, život! Dav se řítí slepě.
Zachránit sebe jediný je pud.
Tu ten, jenž chtěl se báti velkolepě,
bát nemoha se, stojí bled a krut.


That I am brought to know
The Danger I was in,
By Nature and by Practice too,
A wretched Slave to Sin.


Vivo mi sento al suspirar e al pianto,
sempre pensando al giorno extremo e a l'hora
che seco adduce mille acerbe morte,
perché dal dolce loco et placcide onde
dove madonna posa et volge gli occhi
sento privarmi et seco la mia vita.


Ich und mi liebe Friedli do,
mer möchte gern in Gnade stoh.


„Ba zapomíná mládež, – svět se mění.
Je čas, – vy dole, zanechejte spaní,
a pomozte nám – slavit posvícení!...“


Věčná ráno! – já, jsa krčmář chudý,
Kterak mohu nésti této škody?


Ty oči nejsou modré, hnědé,
ni zrzavé, ni šedivé,
ni kočičí, ni černé, šedé,
ni fádní ani ohnivé –
ni duha podobna jim není –:
to oko stále barvu mění
a nevíš, jak plá nejdříve.


Es wallten nun die Beiden die Straßen ein und aus,
Dort auf dem großen Marktplatz sahn sie ein stattlich Haus,
Da rief der Kunz: »Mein König, schließt eure Augen schnell!
Denn, traun, schon las manch einer sich blind an dieser Stell'.


Vždy v parku stejně hyne mlází
a bejlí bují o překot
a starý kaštan plody hází
na provalený z cihel plot.


Guiraut de Bornelh la lluvia
Te rascas el cuello distraídamente mientras contemplas
una tabla pintada con la Virgen y el Niño
Detrás hay árboles frondosos y más atrás aún
aparecen y desaparecen las colinas
a través de la cortina de lluvia
En un rincón de la ermita se queja un anciano
Es la hora de alejarse de estos campos
Te rascas el vientre Mentalmente
compones un alba


Weiter kannſt du's hier nicht bringen;
Andre Freiheit zu erringen,
Wird dir dort nur erſt gelingen.


Aber im inneren Leben
Fesselt der Meister das Sein;
Läßt sie dann ringen und streben;
Handelnd durcheilet die Reihn
Das Ganze im einzelnen Schein.


„Tím větší, pane, je to div,
že bujnou korunou je živ
a peven v listu hojné zdobě;
též dávná pověst o něm praví,
že našich dědů zbožné davy
zde scházely se v kruté době!


Der Blitze schleudert und Schicksalsrath vollbringt,
Trinakriens vierstädtiges Rom hat er's
Zermalmt und weggetilgt vom Boden,
Tempel zertrümmert und Burg und Mauer?


Schläfst du? Es ist schon Tag. – Ist's wirklich Tag?
Mich dünkt, die Nacht ist eben angebrochen.
Mein Ohr ist taub dem frühen Stundenschlag.
Es lauscht, wie es getan seit so viel Wochen,
Ob noch das Stimmchen uns nicht rufen will,
Das Fingerchen an unsre Türe pochen.
Rief es nicht da? Nein; alles totenstill,
Und nur der Gram, der über Nacht geruht,
Schreit plötzlich auf mit Stöhnen, bang und schrill.
Ist's möglich? Nie mehr wird es uns so gut,
Durch unsres Kindes Weckruf zu erwachen?
O wie das wehe, wie das wehe tut!
Nie mehr zu hören, wie mit leisem Lachen
Im Zwielicht etwas tappt an unser Bette
Bis uns gefällt, die Augen aufzumachen,
Und dann, nie rastend an derselben Stätte,
Sich in die Decke wickelt und versteckt,
Als ob die Schnecke nun ihr Häuschen hätte;
Bald neben uns sich wie zum Schlafen streckt,
Und wenn es eben mäuschenstille lag,
Mit neuer Schelmerei uns jauchzend neckt.
Das soll nie wiederkommen, und den Tag,
Den sonnenlosen, soll man überleben,
Wo man erwacht ist ohne Lerchenschlag?
Wohl! ins Notwend'ge gilt's sich zu ergeben;
Wir werden's, du und ich. Doch keine Hand
Wird je von unserm Tag den Schleier heben,
Bis aus des Lebens Grund emporgesandt
Ein neues Glück uns anlacht, als ein Bote
Der Hoffnung, die so frühe schon entschwand,
Ein kurzer Traum im Lebensmorgenrote.


A hle, ta divoká Bábi,
nosík svůj vyhrnut, v touze
černým svým zrakem tě vábí,
drobnou svou postavou v let,
dívá se koketně, dlouze,
nervosně chví se jí ret.


孤城独上思徘徊
何似人间苦弃材
寂寞湘南烟雨里
贾生还吊屈生来


Víc skvost mi ten, jenž z ňader se vám prýští,
než ozdobného peří zlata směs;
kdož pak teď ctí, co na hlavě se blyští?
co v hlavě, platí dnes!


Vřiskla basa na finále,
kmotr zvedna kmotru vzhůru
skončil v prostřed jizby stana
rejdováka slavnou turu.


Weh, weh, Egypter, weh! Sih, wi dein Reich versinkt,
Nun Gottesölbaum bäumt!
Weh, weh, Egypter, weh! Wer mit der huhre trinkt,
Wird mit ihr aufgeräumt!
Das seelge Jahr ist dar, davon Christina zeugte,
Als si dich, Yorker, beugte.
Ihr seelgers jahr wird folgen überschnell,
Wi eine well, nach einer well.
Weh, weh, Egypter, weh! verdupple Romeszigel!
Wohl, wohl, wohl Israel! wir haben wunderflügel.


Kein strenger Richter, kein scharfer Denker,
Kein Weiser ist der gute Gesell;
Doch ist er ein Cicerone der Schöpfung,
Ein wortgewandter mit warmem Herzen.
Er führt uns an die Werke des Meisters,
Und weiß er nicht viel vom tiefen Geheimnis,
Vom Sinn und Geiste des ewigen Meisters,
So weiß er von den herrlichen Bildern
Doch süß zu schwatzen, mit funkelndem Auge,
Daß friedlich und wohl uns wird im Herzen.


Es starrt ihr Haar, sie schäumt, sie raast, sie heult,
Ihr grasser Thon schallt durch der Erden Klüfte,
Sie sieht vor sich den bangen Grund zertheilt;
Und Samuel steigt durch die schwartzen Grüfte.
Sie reist ihn dir aus deiner Macht, o Tod,
Seht, er erscheint, als wenn er Unglück droht.


Schrad gegn de Schol wahn de Discher; de Warkstęd gung na de Strat rut.
Seten wi dar denn in Schummern, so keken wi rœwer dœrt Finster;
Denn seet se iwrig un les' un de Psepter lę ęr de Schrift ut,
Wis' mitte Finger int Bok un gruwel un teken Figuren,
Fech mit de Arms, stunn op un tippel ęr nös oppe Backen.
Keek se denn op na de Ol, so weer se doch jüst as en Engel,
Un de Persepter so blid, as harr he en Narrn in ęr fręten.


Drum sey getrost!
Dein Glaube hat die Hülffe nun gewonnen/
Und die Gerechtigkeit
Der unerschaffnen Sonnen/
Hat dich von aller Noth befreyt.


بخديه حياتي وآس عذاره
وبات يعاطيني كؤوس عذاره
هلال جلا شمسا اشعة صبحها
تحل عرى جيب الدجا عن نهاره
وفي كعبة اللذات طاف بكأسه
فلبّاه قلبي بعد رمي جماره
من الغيد الا ان اسد عرينها
تخاف وتخشى في الهوى من نفاره
بسمر القنا والبيض اضحى محجبا
ارى الموت والاهوال دون مزاره
تعلمت نظم الدر من نظم ثغره
والفت شعري من بديع ابتكاره
ويعجبني من شعره مستطيله
ومن خصره في الحسن معنى اختصاره
تماثل جسمي في السقام وخصره
وشاكل قلبي جفنه بانكساره
يمينا به لا ملت عنه لسلوة
ولا في الغرام اخترت غير اختياره


y en altas y arriscadas ocasiones,
a vista ya de quien lo abrasa o hiela...


Kdyby snad byl svržen do propasti,
Onby se zas v brzku celý zmoh’,
Stavěl se zas jinde jako Noh;
Jaké pro něj zakusil jsem strasti!
Pomohla mu často hbitá lest,
Často prchnutí a často pěst.


Aber das habt ihr ja alles bequemer und besser zu Hause,
Warum entfliehet ihr euch, wenn ihr euch selber nur sucht?


أَبَيتَ اللَعنَ وَالراعي مَتى ما
يَضَع تَكُنِ الرَعِيَّةُ لِلذِئابِ
فَيُصبِح مالُهُ فَرسَي وَيُفرَش
إِلى ما كانَ مِن ظُفرٍ وَنابِ
عَذَرنا أَن تُعاقِبَنا بِذَنبٍ
فَما بالُ اِبنِ عائِذٍ المُصابِ
أَأَجرَمَ أَم جَنى أَم لَم تَخُطّوا
لَهُ أَمناً فَيوجَدَ في الكِتابِ
فَلَو كُنّا نَخافُكَ لَم تَنَلها
بِذي بَقَرٍ فَرَوضاتِ الرُبابِ
أَكُنّا بِاليَمامَةِ أَو لَكُنّا
مِنَ المُتَحَدِّرينَ عَلى جَنابِ
أَغَرنا إِذ أَغارَ المَلكُ فينا
مَنالاً وَالقِبابُ مَعَ القِبابِ
عِقاباً بِاِبنِ عائِذٍ اِبنِ عَبدٍ
وَكُنّا في العَدوِّ ذَوي عِقابِ
تَواعَدنا أُضاخَهُمُ وَنَقراً
وَمَنعِجَهُم بِأَحياءٍ غِضابِ
بِمَجرٍ تَهِلكُ البَلقاءُ فيهِ
فَلا تَبقى وَنودي بِالرِكابِ
فَظَلَّت تَقتَري مَرخاً طِوالاً
إِلى الأَبياتِ تُلوي بِالنِهابِ
أَخَذنا بِالمُخَطَّمِ مَن عَلِمتُم
مِنَ الدُهمِ المُزَنَّمَةِ الرِعابِ


O ch'amor sia, o sia lucida stella,
Te nel mio meditar forma sovente
Leggiadra, vaga, splendida e piacente,
Qual viva esser solevi e così bella.
Quivi con teco l'anima favella,
Ode e risponde e tanta gioia sente
Che la gloria del ciel crede nïente,
Quantunque grande, per rispetto a quella.
Ma com' la viva imagine si fugge
O rompesi il pensier che la tenea
E che 'n terra sei cener, mi ricorda,
Torna il dolor che mi consuma e strugge,
E prego te, che la morte mi dea
Di te seguir. Deh non esser più sorda!


Du wirst das schwache Rohr des Glaubens nicht zu brechen/
Und mich: mein Herr/ mein Gott/ mit Thoma lehrensprechen.


Trubka břeští, kola hrčí,
jedem k Jihlavi;
vzadu, abysme nic neztratili,
klušou žandarmi.


Jsem Váš a Vámi zajat zcela,
tak z celé duše Vás mám rád...
A za to, že má duše směla
i v štěstí věřit jedenkrát –


Nadie rebaje a lágrima o reproche
esta declaración de la maestría
de Dios, que con magnífica ironía
me dio a la vez los libros y la noche.


Des Wertes Wage schwankt nicht mehr,
schon neigt sich tief die goldene Schale –
des neuen Glaubens Märtyrer
empfingen ihre Wundenmale.


Einst noch, ja auf Erden hier,
Wird ein Ruhehafen Dir,
Wie Gase in der Wüste,
Leuchtet Dir die schöne Küste!


V národě zas vzrůstá jílku setba,
pěstuje ji temné říše voj;
nepřítel mu skýtá běsnou zbroj,
zbroj ta blaha, spásy lidu nedbá.
Mládeži se dává lživá četba,
v rodinách se množí nepokoj,
v národě se strojí planý boj,
na vlasti lpí nesvornosti kletba.
Zvítězit-li má ta hnusná šalba
a ta bludná dějin našich malba?
Krásnou vlast má zhubit pekla žár?
Kdo že záhubný ten plamen shasí?
Co náš národ rozeštvaný spasí?
Jenom svatá víra, Kristův dar!


A VISSZHANG Zalatna!


Až umru, bratří milení
hrob sami vykopejte;
bych lidem přece blíže byl –
jen v mělký hrob mne dejte.


Wir sind ja beide dick voll Sorgen,
Ich reise noch an diesem Morgen.


Tož cítím k svému neblahu.
Tvá outlá duše příliš měkká
Se rozloučení na vždy leká.


天寒鱼眼红
跃出蛟人宫
明珠三万斛
泣赠主人翁


Orumění ret Tvůj zbledlý,
přizdobí Ti skráni,
přilepí tři žehnající
prsty zase k dlani;
nasype Ti vůkol zrní
z pšenice zas nové,
aby mohli z něho zobat
mladí skřivánkové.


Die Gestalten meiner Freunde gingen,
Traurig, Geistern gleich, an mir dahin.
Da kam Colla mit gesenktem Schwerdte
Seinen Blick geheftet an die Erde,
Brennend glühte noch die Schlacht darin.


Hinaus in's Dunkel jener Eichen!
Dort findet ſich der alte Lauf;
Dort ſtoͤren wir die Liederleichen
Aus ihren ſtillen Graͤbern auf!


THANKS, CLOE, thy coquetting art
At length hath heal'd my love-sick heart,
At length thy slave is free;
I feel no tyrant's proud controul,
I feel no inmate in my soul,
But peace and liberty.


Ambrosia, Frucht der Unsterblichkeit,
Ihr amaranthnen Lauben, ewig blühend
Der Freundschaft und dem daurenden Verdienst,
Euch fand ein unbezwingliches Gemüth,
Das nicht zum Moder sprach: »Du bist mein Vater!«
Zu Würmern, zur Verwesung nicht: »Ihr seid
Mir Brüder, Schwestern, Mutter!« Ruhig sah's
Den Abgrund vor, den Himmel über sich
Und sprach: »Was an mir stirbt, bin ich nicht selbst!
Was in mir lebet, mein Lebendigstes,
Mein Ew'ges, kennet keinen Untergang.«


Přitemnělým lesem rychle kráčím,
šeř jde se mnou, již jí sotva stačím,
s korun stromů vysokých se níží,
ze všech keřů při cestě se plíží.


no por estar seguro y a solaz,
mas por servir a Dios tan por entero
que reciba su alma en santa paz.


As wenn dat Brot nich satt du kregst,
so pewrig büst un küm;
as wenn nich drög un natt du kregst
un wußt noch ganz ut'n Lim.


Nedomluvil ještě, k zemi
Nakula když padl, dusil
marně pláč svůj. Ležel nyní
bled a mrtev. Bhima zvolal:
„Dokonalý mezi všemi,
ejhle, on též zemřít musil!
Krásný byl jak někdo z bohů,
jako květ on neměl viny!“
Indhyštýra bol svůj zdolal,
zastavuje na mžik nohu


春半花才发
多应不奈寒
北人初未识
浑作杏花看


梅花如雪满春山
元夕都来一日间
天以客寻诗句好
香随人与酒杯悭


Šlapalo mě zdola
děvčátko ze vsi,
šlapal mě shora
myslivec mladý –
uprostřed háje
stanuli v štěstí,
nad hlavou ptáci
zpívali hlučně,
aby jich polibky
nebylo slyšet.


Irei à pátria das fadas
E dos silfos errabundos,
Irei aos antros profundos
Das montanhas encantadas;


Je noc – ze mraků hvězdička
tu tam se jasně prosypává,
a v ňadrech teskná vzpomínka
jak dávný mrtvý z hrobu vstává.


Es schneit und eist den ganzen Tag,
Der Frost erklirret scharf und blank,
Und wie ich mich gebärden mag –
Es liegt ein Mägdlein ernstlich krank.


Přec se Otec z léta, z jara
o každé to kvítko stará.


Tiše, jako luna po blankytě,
nechť drahý Vám život plyne v světě;
jako z rána na východě záře,
nechť rumění zdraví Vaše tváře;
radost ať Vám život každé doby,
kmotřínku můj přelaskavý, zdobí!
Dobrý Bůh uděl Vám té milosti,
byste tento svátek ve blahosti
ještě hodně často mohl slavit,
v kruhu rodinném jej mile trávit.


Und wäre sie voll Runzeln/
von schwarz-begeelter Haut
beliebt/ als Schweine schmunzeln
und wäre dir getraut;
so wäre sie zur Frauen
dir dennoch viel zu schön.
Dem Teufel möcht' auch grauen/
Holz/ mit dir umzugehn.


Ihr habt geſchwelgt in Sünden,
In Sünden ſonder Zahl!
Da kam die Stunde, die euch riß
Vom Antlitz, todesfahl,
Die Masken — und wir ſahen euch
In eurer Schande nackt und bleich,
Ausſätz’gen Galgenſchächern gleich,
Bei eurem Judasmahl!


Ce ne sont pas non plus les villes écroulées,
Les ossements humains noircissant les vallées,
La Grèce incendiée, en proie aux fils d'Omar,
L'orphelin, ni la veuve, et ses plaintes amères,
Ni l'enfance égorgée aux yeux des pauvres mères,
Ni la virginité marchandée au bazar ;


Jezt schick ich ihn dem Vaterlande
Mit Ehr und Seegen wieder zu
Und wüntsche, daß er jedem Stande
Ein löbliches Genügen thu.
Ich wüntsch und hof es, weil die Jugend
An ihm des Alters Früchte sieht
Und der Besiz der wahren Tugend
Dem rechten Lobe nie entflieht.


Ta píseň mi letěla hlavou,
s ní bláhových pohádek řad,
a na jednu milenku plavou
jsem vzpomínal bolestí jat.


byl v celém paláci a zvonů zvuk
zval celé město na mši, celý dvůr,
svým hlasem hlubokým a slavnostním. –
Byl kostel jeden plamen, jedna zář,
třpyt zlata blesky sílal odevšad
a barvy soch a maleb na oknech
dým tlumil kadidla, jenž v oblacích
se modrých nesl vonně kostelem
a v oblacích těch průvod zjevil se
teď dvořanstva a nádherný byl tak,
že zdálo se, že valil pestrý proud
se purpuru a drahých kamenů
mhou zapálených vůní arabských,
a cinkot zbrojí zlatých, stříbrných
se rozlehal a budil ozvěnu
pod klenbami a sloupy z mramoru,
jichž celý les do výše nesmírné
se pyšně pnul, se hlukem pružně chvěl
a hlaholem všech zvonů obrovských,
jež nad kostelem hřměly souladně
a na tři míle rozvlnily vzduch,
až v lesů hloub a v propasti až hor.
A v pravo, v levo od oltáře teď
se rozhrnuly z nachu záclony
a s levé strany, v rouších vlekoucích
se dlouze po dlaždicích z porfyru,
při zvucích harf a fléten lahodně
se spojujících v žalm posvátný,
sbor biskupů a arcibiskupů
bral pomalu se... Mitry ze zlata
a plné blesků perel, smaragdů
na hlavách jejich plály nádherně
a zlaté jejich berly pastýřské
se v dýmu mihaly a paprsků
slap celý zdál se padat z rubínů
a karbunkulů žhoucích, zdobících
těch berel konce, krásně zahnuté.
A jako bílý měsíc v slávě své,
v své tiché, snivé, svatě velebné,
za nimi kráčel stařec oděný
v háv sněhový, to římský apoštol
byl, papež sám; tiara na hlavě
ze zlata bledého mu zářila
a jeho plášť jak jíním třpytil se
hvězd jasných stříbrem, vtkaných do hávu.
A ruka jeho, jako ze sloni,
kříž žehnající s klidnou velebou
ve vzduchu naznačila... Celý chrám
se zatřás’ hromem až do základů,
neb na kolena celé rytířstvo
tam shromážděné, celý padal dvůr
ve zbroji ze zlata neb ze stříbra,
a zbraně padající na dlažbu
před spásy naší drahým znamením,
bouř způsobily, dlouho dunící
pod klenbami, a druhá nyní bouř
se třásla vzduchem, hřměla kostelem:
třesk zlatých polnic okny otřásal
a s pravé strany v plášti blankytném,
jenž pod zlatými slunci ztrácel se,
tak jejich lesk ho celý pokrýval,
teď Karel Velký, císař, zjevil se,
sám jako slunce v sklonku na večer.
A před ním Ernalt z Orleanu šel,
meč nesa obnažený, pláště lem
však čtyři nesli mocní králové,
již na hlavách svých měli koruny.
Sám Karel ale bez koruny byl
a bílé jeho vlasy bohaté
na čele jeho, duchem prodchnutém,
mu jedině tvořily diadém.
A berla jeho, o niž podpíral
se lehce jen, byl Lovis, jeho syn,
jenž po boku mu kráčel v pokoře
a zrak svůj k zemi klopil v skromnosti.


LA CHERCHEUSE


Ach, daß der goldne Glanz zugegen bliebe!
Die Nacht steigt auf mit Wolkenangesichtern,
Das Dunkel faßt ihn und er spricht süß leidend:


Dir, die so zärtlich meine Seele liebet,
Dir, ach zürne nicht! schwieg ich seit dem bangen
Abschiedskuße! Sage mir, bestes Mädchen,
Sage, wie konnt' ich?


Vrhnul růži v rakev, a pak zklesl
– tiskna k ústům jednu kadeř černou –
na mohylu vlhkou Slávy drahé. –
Hloub než matku jí v svém srdci nesl:
chotí byla mu, a sestrou věrnou,
v snách pak již ji zval své dítě drahé!


Encontrei-a de laço azul nas tranças de ouro,
E uma rosa vermelha à boca e outra no seio.
E era, à luz cristalina, a sua trança um louro.
Sazonado trigal, para o meu devaneio.


No, no aparta a dos almas amadoras
Adverso caso ni cruel porfía;
Nunca mengua el Amor ni se desvía,
Y es uno y sin mudanza a todas horas.
Es fanal que borrascas bramadoras
Con inmóviles rayos desafía;
Estrella fija que los barcos guía;
Mides su altura, mas su esencia ignoras.
Amor no sigue la fugaz corriente
De la edad, que deshace los colores
De los floridos labios y mejillas.
Eres eterno. Amor: si esto desmiente
Mi vida, no he sentido tus ardores,
Ni supe comprender tus maravillas.


邺城东北望陵台
珠翠繁华去不回
无复新妆艳红粉
空馀故垄满青苔


Jaj, hol az arcom?
Jaj, hol a múltam?
Jaj, hol az ágyam?
Jaj, hol a sírom?


Dio vuelta hiriendo y matando
a los que a pie que encontrara,
el circo desocupando,
y emplazándose, se para,
con la vista amenazando.


Grand'era già la colonna del Vaio,
Sacchetti, Giuochi, Fifanti e Barucci
e Galli e quei ch'arrossan per lo staio.


O ihr Jungfraun im Land,
Von dem Berg und über See:
Überlaßt mir den Schönsten,
Sonst tut ihr mir weh!


Azóta több tavasz virága
Virúlt a völgyben s hervadott,
De hosszu ősz a szív világa,
Felhők takarják a napot;
S ha olykor az est csillagában
Fölreszket az emlékezet,
Csak azt jelenti, hogy már éj van
A félig meghalt föld felett.


Poco han di fede in noi le cose rade,
perché in forma suave un cor feroce,
in abito gentil l'animo atroce
son disusata e nova qualitade.


Weisch, wo der Weg zuem Mehlfaß isch,
zum volle Faß? Im Morgerot
mit Pflueg und Charst dur's Weizefeld,
bis Stern und Stern am Himmel stoht.
Me hackt, so lang der Tag eim hilft,
me luegt nit um, und blibt nit stoh;
druf goht der Weg dur's Schüretenn
de Chuchi zu, do hemmer's jo!
Weisch, wo der Weg zum Gulden isch?
Er goht de rote Chrützere no,
und wer nit uffe Chrützer luegt,
der wird zum Gulde schwerli cho.
Wo isch der Weg zur Sunntigfreud?
Gang ohni Gfohr im Werchtig no
dur d'Werkstatt und dur 's Ackerfeld!
Der Sunntig wird scho selber cho.
Am Samstig isch er nümme wit.
Was deckt er echt im Chörbli zu?
Denkwol e Pfündli Fleisch ins Gmües,
's cha si, ne Schöpli Wi derzu.
Weisch, wo der Weg in d'Armet goht?
Lueg numme, wo Tafere sin?
Gang nit verbei, 's isch gute Wi,
's sin nagelneui Charte dinn!
Im letzte Wirtshus hangt e Sack,
und wenn de furt gohsch, henk en a!
»Du alte Lump, wie stoht der nit
der Bettelsack so zierlig a!«
Es isch e hölze Gschirli drinn,
gib Achtig druf, verlier mer's nit,
und wenn de zume Wasser chunnsch
und trinke magsch, se schöpf dermit!
Wo isch der Weg zu Fried und Ehr,
der Weg zum guten Alter echt?
Grad fürsi goht's in Mäßigkeit
mit stillem Sinn in Pflicht und Recht.
Und wenn de amme Chrützweg stohsch,
und nümme weisch, wo 's ane goht,
halt still, und frog di Gwisse z'erst,
's cha Dütsch, gottlob, und folg sim Rot.
Wo mag der Weg zum Chilchhof si?
Was frogsch no lang? Gang, wo de witt!
Zum stille Grab im chüele Grund
führt jede Weg, und 's fehlt si nit.
Doch wandle du in Gottisfurcht!
I rot der, was i rote cha.
Sel Plätzli het e gheimi Tür,
und 's sin no Sachen ehne dra.


Po dalekém putování
beze všeho jídla, pití,
po rozlíčném namítání
příhod, po peprném bití
z lesa vycházeli,
když tmy provázely
k spaní slunce jasné,
hvězdy vysázely
plésy, že den hasne.


Tu jednoho dne na poli širém
pán s černým, nakrouceným knírem,
hrdého vzhledu, na koni
plnokrevném je dohoní.
Zastavil oře a pyšně a úsečně,
když promluvil k nim, zněl jeho hlas:
„Který pak menší lotr je z vás?“
„Menší jsme oba,“ řekli společně.
Pán obnovil svoje dotazy:
„Kdo ví z vás, jak s koněm se zachází?“
Děl jeden z hochů: „Libo-li pánu,
čtyři jsem roky byl u hulánů.


E tal suo zelo sparse,
Che grande a i grandi, al cittadino pari,
Uom comune ai volgari,
Rettor, giudice, padre, a tutti apparse;
Destando in tutti, estreme
Cose, amicizia e riverenza insieme.


Die Insurgenten wurden verjagt,
Und proklamiert ward eilig das Standrecht;
Das ist wahrhaftig noch schlimmer als
Das alte preußische Landrecht.


K všemu kol a nejmíň k sobě,
svojim fantomům
v tvář jsem zřel, jak mrtvý v hrobě
hledí v tvář svým snům.


别语离离风作恶
羁情滚滚江何尽
石头路滑好一驱
入境迟公提正令


Sychravo, vlhko. Kam se zrak dívá,
ospalé, pusté lesy zřím...
Kdosi jde cestou. Však zas už splývá
postava jeho v mlhy dým.


Ma l' uno e l' altra al fine in ciel risorge,
fatta secura da contraria possa.
L' uno e l' altra s' eterna, e s' altri scorge
o se cerca qua giù ruine ed ossa,
erra co 'l volgo errante e non s' accorge
che torna l' alma al cielo ond' ella è mossa;
e ch' ivi splende ancor perpetua norma
di città non caduta e vera forma.


Ó Julie má! Tak jsem naposled
stál nad tebou, ty dítě májové,
ty krásné dítě prvních jarních snů,
ty nejkrásnější, svatá písni má,
ó Julie má, tak jsem naposled
tvou ruku tisk’, jak spjata na ňadrech
ten bílý křížek z kosti třímala
s posledním květem vaší zahrady...
Ó Julie má, tak jsem naposled
políbil v pláči bílou tvoji skráň –
a tak jsi šla s tím trpkým úsměvem,
jejž dosud vídám v pustých nocích svých,
když zdává se mi, měkká dívčí dlaň
tak horoucně že tiskne ruku mou...
a potom v ráz ta ruka zastudí
a já tvůj slyším výkřik poslední
a ztrhaný a blouznivý tvůj zrak
tak bolestně se na mne upírá
a slyším jako těžký oddech tvůj
a pustý pláč a tichou modlitbu
a hluboký a táhlý lesů šum
a vzdálené to mlýna klepání...


自爱衡门著皂冠
谈玄风落镜湖干
清斋对客无长物
插遍梧桐与合欢


Wie man oft ein leises Jammern
Grad um Mitternacht gehört
Oben in den Bodenkammern,
Scheint mir höchst bemerkenswert.


Ich bitt' euch, lieber alter Held,
Des bösen Beispiels wegen,
Stellt ein das Spiel um hohes Geld.«
Da sprach der alte Degen:


Sál tančícími přeplněn –
vždyť hudba zve do skoku!
Však za záclonu ukryla
se Laura s slzou v oku.


Er trägt in seiner Brust die Welt,
Die Keiner noch geschaut,
Der als ein niedrer Erdenheld
Der Erdengröße vertraut.


The vital air, and liberty, and light
Had all been thine; and love, and rapt'rous song,
And sweet parental joys, in rapid flight,
Had led the circle of thy life along.


Phöbus kürzt nun ab die Tage,
doch darmit nicht unsre Plage,
die rings um uns schläget ein.
Nun der Sommer ist entwichen,
kömt der faule Herbst geschlichen,
sagt, es werde Winter sein.


A jednou zase do lesa jsem zašel
a vidím: v prorvě oheň, nad ním kotlík
a člověka, jenž palašem v něm míchá –
já dýchat nikdy nebál se jak tehdy
a nikdy tak se netřás rozčilením
a nelezl tak opatrnou chůzí,
jak v této chvíli. Vskočil jsem mu na šíj
a mrsk jím stranou, uchopil jsem kotlík
a běžel, až mi došel dech a síly –
pak lup jsem prohled: brambory, ó bože,
snad deset, dvanáct! Vařeny už skorem.
Šest jsem jich snědl, ostatní dal v torbu
a vrátil jsem se. V noci probouzel jsem
se blažeností nad majetkem vzácným
a jezdě stuhlým prstem po tornistře
já čítal je a laskavě je hladil.
Mráz svištěl v noci této – když jsme vstali
– ach kolik zůstalo jich zase ležet
na kámen skřehlých! – vyňal jsem svůj poklad
tak opatrně jak bych krad jej komu
a kousnu – zemák oblázkem je tvrdým,
mě zub to stálo! Plakal jsem jak dítě
a klel jak pohan. – Tížily mou torbu,
já vyházel je. – – Bože, jak jsme řídli!


A myslil si: „Tam loupež páchat smím,
neb poklady ty dal jsem hraběti
a snadno mohu je zas vrátit mu,
též uvidím, zda Bazin nedychtí
po krvi šťastnějšího soupeře.“


Vielleicht, daß sich die Wade streckt,
Wenn sie Notwendigkeit entdeckt.


ayakta duran kadınlar olur ya


Und schrie, noch immer hör die Stimme ich mit Beben:
Hüt' dich, so milde komm ich einmal nur im Leben.


»Schlüpf schnell in deine goldnen Schuh',
O rosenfingrig Kind!
Des Himmels Tore gehen zu,
Geh heim, geh heim geschwind!«
Voll Angst blickt in die Höhe
Das holde Morgenrot;
Da sieht es oben, wehe!
Den bleichen Liebling tot!


Niemands-Freund die ſchwartze Nacht
Iſt voll Schrecken und Verdacht.


Třpyt astrální a luny klam,
jež mrtva je, ač trůní tmám
a mořím této země,
pít mythus dějů, kvas a šum,
jak vynáší se k nebesům
a hřímá z hlubin země.


en tus hojas, mi bien, irá encubierto;
porque si llegan a su dulce boca,
dulces serán las lágrimas que lloro.


panik içindeyken herkes


Non è senno sprezzar quel che ognun prezza:
come, del vostro ingegno il lume è casso?
schernite sola voi quella bellezza
che può Vener dal ciel tirare al basso?
Voi spregiate una fede, una fermezza
ch'avria forza a piegar un cor di sasso.
Ahi! non più, no, ch'ognun vi mostra a dito,
ché mai fu al mondo il maggior torto udito.


Wann die Gräser sprossen wollen,
Weht daher ein lauer Wind,
Und das Eis zerspringt in Schollen,
Und der weiche Schnee zerrinnt.


Puch, požařiště temnou vsí se vleče
nad kostry topolů, s nichž visí mrtvoly,
a potok otrávený bez šumotu teče
žab zdechlých pln a bahna do polí.


Die Dichter werden Sänger wohl genannt,
Und ich will streng nicht ob den Worten richten,
Doch wer die Seele deines Lieds empfand,
Der fühlt wohl: singen sei auch dichten.


Um von Ihr das Herz nur zu entwöhnen,
Der es sich zu stetem Grame weiht,
Forschet durch die ganze Wirklichkeit,
Ach umsonst! mein Sinn nach allem Schönen.


V kraj mlýnce lid zas jiný přišel z dáli,
vzal les i lán, a včas, když sněhy tály,
nad činy lotrů po vůkolí žasli,
a ustrnutím chvěli se a třásli.


Nun war er hinüber der Wagen nach Norden;
Doch irrte von Berge zu Berge
Der langsam sterbende Nachhall von seinem Gerolle.
Da schwang sich mein freierer Blick zum Himmel.
Der farbige Bogen (die Brücke der Götter,
Als Odin 1 noch herrschte, noch Asgard 2 stand,
Und jetzo der Schatten, Allvater!
Von deinen besänftigten Augenbraunen)
Der wölbte sich hell in Osten empor.
Wie klares Gestein, so glänzte zur Luft
Der Segen der Wolken auf Laub und Gras.
Da tauchten die Vögel, da tauchten die Heerden
Den munteren Fuß in's erfrischende Naß,
Und neues Gefühl des Lebens erhub
Das zagende Menschengeschlecht.


E se a voler quel che ti dice el core
Ti par venire con vergognosa faccia,
Questo te scusi, et scacci ogni timore,
Ché un cor gentil de amor presto se allaccia.
Fortuna voluntier presta favore
Agli animosi, e' timidi discaccia.
Però da te confòrtati a l'impresa,
Ché fructo non fe' mai cosa suspesa.


Deggià, madamm Bibin, che la gh'ha el rantegh
de mettes anca lee a spuvà redond,
e la dezid de Classich, de Romantegh
come se se trattass de vej, de blond;
che l'abbia flemma de sentimm anch mì
che a sto proposit gh'hoo quajcoss de dì.


بِساطٌ يَمْلأُ الأَبْصارَ نُوراً
وَيَهْدِي لِلْقُلُوبِ بِهِ سُروُرا
وَيَشْرَحُ حِينَ يُبْسَطُ كُلَّ صَدْرٍ
وَخَيْرُ البُسْطِ ما يُرْضِي الصُّدُورا


Nač hlavu klonit v stálém srdce trudu,
dnem nocí želet ztraceného štěstí?
Co odkvetlo, zda znovu bude kvésti,
když símě nevložilo v živnou půdu?


O dann werf ich Jubellieder
In's Lobpreisen der Natur,
Echo spricht die Töne wieder,
Alles preißt den Ew'gen nur.


Stringe Fusberta, poi che l'hasta e rotta
E tocca Serpentin quel da la Stella,
Fatate l'arme havea, ma quella botta
Pur tramortito il manda fuor di sella:
E cosi al Duca de la gente Scotta
Fa piazza intorno spatiosa e bella,
Si che senza contesa un destrier puote
Salir di quei che vanno a selle vote.


تِلكَ عِرسِي تَلُومُني في التَصابي
مَلَّ سَمعي وَما تَمَلُّ عِتابي
أَهجَرَت في المَلامِ تَزعمُ أَنّي
لاحَ شَيبي وَقَد تَوَلّى شَبابي
أَن رَأَت رَوعَةً مِنَ الشَيبِ صارَت
في قذالي مُبِينَةً كِالشِهابِ
تَحتَ لَيلٍ بِكَفٍّ قابِسِ نارٍ
إِعتَشاها بِعارِضٍ مِن سَحابِ
قُلتُ مَهلاً فَقَد عَلِمتِ إِبائِي
مِنكِ هَذا وَقَد عَلِمت جَوابي
لَيسَ ناهِيَّ عَن طِلابِ الغَواني
وَخطُ شَيبٍ بَدا وَدِرسُ خِضابِ
وَرُكُوبٌ إِذا الجَبانُ تَطَوّى
فَرَقاً عِندَ عِرسِهِ في الثِيابِ
أَحمِلُ السَيفَ فَوقَ أَقرَح وَردٍ
ذي حُجُولٍ كَأَنَّهُ سِيدُ غابِ
أَجشَمُ الهَولَ في الكَعابِ وَقِدماً
جَشِمَ الهَولَ ذُو الهَوى في الكَعابِ
أَيُّها القَصرُ ذُو الأَواسِيِّ وَالبُس
تانِ بَينَ القُصُورِ فَوقَ الظِرابِ
خَصَّكَ اللَهُ بِالعِمارَةِ مِنهُ
وَوَقاكَ المَليكُ وَشكَ الخَرابِ
إِنَّني وَالمُجَمِّرِينَ بِجَمعٍ
وَالمُنيخِينَ خَلفَهُم بِالحِصابِ
لَم أَحُل عَنكَ ما حَيِيتُ بِوُدّي
أَبَداً أَو يَحُولَ لَونُ الغُرابِ
دَونَها الحارِسُ الشَفِيقُ عَلَيها
قَد تَولّى مَفاتِحَ الأَبوابِ
بِمُنيفٍ كَأَنَّهُ رُكنُ طَودٍ
ذي أَواسٍ مُطَمَّرِ المِحرابِ
وَتَرَقَّيتُ بِالحِبالِ إِلَيها
بَعدَ هَدءٍ وَغَفلَةِ البَوّابِ
فَجَزَتني بِما عَمِلتُ ثَواباً
حَسَناً كُنتُ أَهلَ ذاكَ الثَوابِ
إِعتِناقاً عَلى مَخافَةِ عَينٍ
قَد رُمِقنا بِها وَقَومٍ غِضابِ


Se più soave suon, più illustre plettro,
Stil più superbo, e più lodato ingegno
Chiede l'alta beltà ch'in questi boschi
E nel bel viso la mia Ninfa mostra,
Non sdegnate, benigni almi pastori,
D'ascoltar le mie mal composte note,
E gli amorosi (benché rozzi) accenti,
A l'alto mio desir, a la mia voglia
Et alla sua beltà non ben conformi,
Ch'oggi udirete chi per queste rive
Mi faccia gire impallidito errando
Senza aver cura del già caro armento.
Quando lieto per me girava il cielo
Negli anni ch'eran l'età mia de l'oro,
Allor che con voi lieto in questi monti
Pasceva il ricco gregge di mio padre,
Ch'era copioso sì di latte e lane,
Che 'l ricco Admeto n'invidiava, e Batto,
Col vecchio padre mio a' sacri altari
Giva per onorar Silvano e Pale
E gli altri Dei selvaggi a cui porgeva
I sacri incensi, il sacro sangue e 'l latte,
Quando al suon dolce de l'altrui sampogne
Lieto cantava quel ch'in lauri e 'n faggi
De' lor tranquilli amor lasciaro scritto
Quei che noi sciocchi lagrimiam per morti:
Amor de' miei sereni e chiari giorni
Forse invidioso amaramente volse
Mia pace in guerra, e libertate in forza;
Perché nel più solenne sacrificio
Nuova bellezza e nuova Ninfa apparse
In bianca gonna, e con le chiome al vento
Qual cacciatrice apparecchiata al corso;
E di mille altre che vedute inanti
Avevan gli occhi miei sol ella piacque:
Onde subita face il petto accese,
E non usato laccio il cor m'avinse,
Tal che forza mi fu, lasciati gli altri,
L'orme sacre seguir dell'alme piante.
Né sapendo snodar la lingua ancora
In amorose voci, al pianto apriva
Tacendo gli occhi, et a' sospiri il petto.
Poi quando il tempo e l'amoroso incarco
Mi diè conoscimento, anzi me 'l tolse,
Et al giovenil piè veloce il passo,
Come il desire e la mia voglia ardente
Ne scorgeva il camin, là dove Amore
Mi mostrava il sentier, dove io sperava
E cieco, e morto, la mia vita e 'l lume
Trovar, senza temer di venti o piogge
Ch'apportar suole il variar del tempo,
Moveva ratto inamorato il piede,
Cercando pur co' rozzi accenti miei
Intenerir, legar, far caldo alquanto
Il duro, sciolto, et aggiacciato core.
Ma qual nodosa quercia e d'anni carca
Al leve sospirar di picciol vento,
Tal al mio dir la trovai sempre dura:
O quante volte per camino stanca
Seder la vidi in su l'amate rive
Del suo dolce Arno, ove sovente viene,
E contar lieta quel che scritto aveva
L'innamorata man di noi pastori
Nel piè de' sempre verdi amati allori;
E se stessa chiamar crudele e bella,
Bella e crudel chiamar credendo altrui.
O quante volte le chiare onde d'Arno
Vidi fermarsi a rimirar il viso,
E per far nota poi tanta bellezza
Al gran Tirren, di meraviglia piene
Moversi preste, e raddoppiare il corso.
Taccia oggi pur quella famosa canna
Ch'Amarilli sonar facea le selve,
Ché via più bella questa a noi si mostra
Che Filli a Melibeo, che Dafni a Febo.
Perché non nacque a' tempi nostri Omero,
Perché non venne a l'età nostra quello
Ch'in su le rive de l'amata Sorga
Con degna cetra diede nome a Laura?
Che di men gloria quegli antichi eroi
Sariano, e 'l bel pastor duce del giorno
Avrebbe in pace il desiato alloro.
Ma se nel secol nostro or non son questi,
E mostrar ne volse or bellezza tale
Non so se pio o dispietato cielo,
Deh perché non sono io al dire uguale
Al buon Luigi, al mio gran Varchi, a quello
Altiero Bembo, per cui torna al mondo
L'aurea antica e bella età d'Orfeo,
Per cui rimbomban con sì dolce suono
D'Adria le rive, e le toscane valli,
Ch'a la sampogna lor Menalca e Mopso,
Titiro invidia degnamente e Pane?
Che la mia Ninfa, ch'or veloce fugge
Il rozzo dir de' miei mal colti versi,
Forse udirebbe ancor pietosa il suono
De la mia cetra, che lei chiama e cole.
Quindi nasce, o pastor, che sì pensoso,
De' miei pensieri, e di mia doglia armato,
Nella più fosca e tenebrosa notte,
E quando splende la pietosa luna,
Lasso men vo per questi boschi, e 'l giorno,
Quando più cuoce l'infiammato Cancro,
O 'l feroce Leon, d'abete o faggio
Posar non brami affaticato a l'ombra.
Quindi nasce, o pastor, ch'el mio bel stile
Cangiar convienmi in più dogliose note,
E colmar de' miei pianti e fonti e poggi,
Et in più dure tempre ognor racconti
Alla mia gregge al suo pastor simile
Come più bella e più crudel giamai
Donna non vide ch'abitasse i boschi
Il Sol, Diana, e chi de' boschi ha cura.
Deh quante volte i bei ginepri e lauri
Di me pietosi alla mia Ninfa han conte
Scritte ne' tronchi lor mie morti acerbe;
E l'altrui pecorelle intente e meste
Fisse fermar ne' dolenti occhi miei
Le luci lor d'ogni pietà dipinte,
Dove si legge apertamente il core.
Dunque, lieti pastor, se 'l ciel cortese
Torca dal gregge le contrarie stelle,
E renda Amor alle vostre alme note
L'amate Ninfe più benigne e pie,
S'unqua vedrete dove lieto bagna
Il bel Mugnon con le dolci acque e chiare
Al monte fesolan l'antico piede
La bella Ninfa mia sedersi a l'ombra,
O 'l bel viso specchiar nelle chiare onde,
Pregatela (ch'i dolci preghi vostri
Han forza intenerir gli scogli e sassi)
Che non sdegni d'amar chi per lei more;
E per queste beate amene piagge,
Per questi vaghi aventurosi colli,
Suonin Fioretta le sampogne vostre.


اعمل بجدّ وجَلَد
فإنّ من جَدّ وجد
وحمّر الروح وبَيّض
بالتصاعيد الجسد
وحكم التزويج فال
خلط هو الأمر الأشد
واسبك بلين النار فال
خلط إذا ذاب همد
وكلما حللته
من جسد فقد عقد
وإن جهلت الوزن فاع
دنه ففي العجن الرشد
وكن خبيراً بالأدا
ة والسداد والمدد
وحجر الصنعة فاع
رفه فقد نلت الأمد
فقد كشفنا لك ما
لم يبده قطّ أحد


By hořem všecka neznyla,
máť Krista Pána přemilá
k ní přivila se v pospěchu
a hlásala jí potěchu:


»Meinst du es redlich mit solchem Schmerz? –
Geh! Heuchlerisch ist dein Bemühn.«
Der Schauspieler gewinnt das Herz,
Aber er gibt nicht seines hin.


Voilà que son haleine
N'embaum'plus la verveine !
Drôle de phénomène…
Hein, à l'année prochaine ?


Čas od času zjev její trochu záře
přinesl v nudu šedé kanceláře,
a na schodišti vlídný pozdrav její
pln úsměvů byl, které duši hřejí.
Někdy se zastavil s ní na slovíčko
don Juan, tázal se jí po zdraví
a s rozkoší zřel v čerstvé její líčko,
však brzy nevinné té zábavy
rozšířil okruh působnosti úzký
smluvením šťastným první tajné schůzky.


Diß alles überwog der kern der süssen frucht/
Die er biß in den tod vor keinem angebunden/
Und mancher offtermahls noch eh' er sie gesucht/
Wie eicheln ohngefehr in wäldern hat gefunden.
Der fromme Scipio hat alle fast beschenckt/
Agesilaus nichts als schuldner hinterlassen;
Er suchte iederman mit liebe zu umfassen/
Und hat mit Phocion den gringsten nicht gekränckt/
Wohl aber vielen so/ wie eichen-bäume bienen/
Zu ihrem auffenthalt und schutze müssen dienen.


Estas hojas que ofreces al desvelo
estudioso, en florida Primavera,
de hermosas plumas son pompa ligera,
con qué dilatará tu fama el vuelo


Auf durch die Hallen reißt ein Stoß
Die Riegelpforten wie zersplitternd,
Und krampfhaft zuckt der Erde Schoß,
Den weiten Felsenbau durchschütternd.
Er schaudert auf, er atmet schwer
Und sieht an Wänden rings umher
Und Kronenleuchtern wol zusammen
Dreihundert Kerzen sich entflammen.


Avšak jednou z večera,
za šera,
šel jsem ku své dívence,
milence.
Potichu jsem v šeru do zahrádky vstoupil,
jiný však mi zatím její srdce loupil.
Tiskl ji a líbal líce,
hleděl v očka, hladil její vlásky,
povídali věcí na tisíce,
opojeni vábným štěstím lásky.
Odešel jsem, v srdci maje žal,
jiný že mi srdce její vzal.


وَكَيفَ يُرَجّى وَصلُ لَيلى وَقَد جَرى
بِجَدِّ القُوى وَالوَصلِ أَعسَرُ حاسِرُ
صَديعُ العَصا صَعبُ المَرامِ إِذا اِنتَحى
لِوَصلِ اِمرِئٍ جَذَّت عَلَيهِ الأَواصِرُ


Es wil den Menschen nicht gar wol
bey dieser Trübsal werden/
ob deme was noch folgen sol
zur letzten Zeit auf Erden/
die Sonne schwärtzet ihre Bahn/
der Mond legt Trauerkleider an/
die Sternen sich durchkräncken/
das Meer läufft nicht den alten Lauff/
es schäumt es bäumt sich Himmelauff/
und will die Weld erträncken.


Kdo podleh, sotva byl člověk:
měl tisíc ďáblů v těle!“
Tak dlouho trvá ten pokřik,
až padlého nepřítele


,
не эти понимают революции годовщину


Morgenjubel ist verklungen,
Wetter hielt sich leidlich gut,
Und die Alten nebst den Jungen
Schlendern heimwärts wohlgemut.
Sieh, da tröpfelt's auf die Nase –
Spute sich, wer laufen mag!
Und dem kurzen Morgenspaße
Folgt ein langer Regentag.


Pardon drum, Majestät! Ich halte
Fest an dem Neuen Testament.
Gott schaut in jede Herzensfalte,
Ich will nicht, daß er falsch mich nennt.
So wahr am Rohr nicht Riß noch Spalte,
Kann Christ sein, wer – Pardon nicht kennt?«


Precor integra
Cum mente nec turpem senectam
Degere nec cithara carentem.


Zlatého slunka svobody svit
v každé se tepně cítíme chvít,
a když se chmouří
na jarní bouři,
jak šiky borů hrom slyšíme znít.


Du wollest ja die Sünde,
Welch' Ich annoch empfinde,
Aus Meinem Fleische treiben
Und kräfftig in Mir bleiben.


»Vier der Scudi, Gräfin Lotte, das ist stark! Ich bin kein Filz,
Doch für zween der Scudi speis' ich drüben in dem ›Goldnen Pilz‹
(Solche geistvoll-nationale Namen führen hies'gen Orts
Die Hotels!) ich sollte meinen, so vorzüglich wie bei Lords.«


Já jsem vlast tvá, já jsem matka,
v slávě, v slastech, v strasti velká,
já jsem uštvaná vlast česká,
velká, velká trpitelka.


Klam trval však jen krátký okamžik,
muž mladý prsty vodou svěcenou
si ovlažil a vznesl ruku pak
té naproti, jež na něj hleděla
tak plná obdivu, tak vznícena –
a prsty její když se dotknuly
teď jeho prstů, aby přijaly
té vody svěcené, tak dvorně jí
a v pokornosti podané, tu hned
si byla Pia klamu vědoma
a viděla, že stínu podoby
zde nebylo se svatým Ansanem,
to nadšení jen jeho zraků měl,
ten sladký půvab vesny života.
A záře blouznivých těch zraků teď
jak úsvit v nitro její vnikala,
a srdce její, spící dosavad
snem hlubokým, se v spánku pohnulo,
a touha neznámá jí, podivná,
z dna duše na rty vábila jí vzdech,
vzdech dlouhý, tichý, klid však rušící,
a Pia víčka očí sklopila
tak bílá jak dva lístky z lilie
a jak ty řasy jejich slonily
svou temnou nocí snivý jejich zrak,
tak sladký zmatek jakýs, plný však
též tesknoty, mhou duši kalil jí
a nevěděla, co se děje s ní –
že láska celé její bytosti
se zmocňovala cudné, panenské,
to Pia netušila... Poklekla
a spjala ruce. Žádná modlitba
však nepřišla jí v paměť... Pozvednout
pak zraku k světci obávala se,
cos šeptalo jí, že by její hled
ne na světce, však muže toho pad’,
jejž neviděla juž, však tušila
na blízku kdes v těch stínech hlubokých,
již katedrálu měnily už v sluj.
Strach jakýs měla, chůvu chopila
za ruku třesouc se šeptala:
„Juž domů pojď...“ a vyšla z kostela
a jako ve snách městem kráčela
ni jednou zraku nepozvedajíc.
Však chůva dobře juna viděla,
jak z povzdálí jim šerem sledoval,
až v pošmurný teď viděl vcházet je
a majestátní Tolomeů dům. –
Noc celou po té Pia nespala
a bledá ležela na loži svém
jak z mramoru a stejně nehybná
a její rty si stále šeptaly:
„Co, bože můj! ach, se mnou děje se?
Proč je mi smutno tak? Jsem nevděčna!
Vždyť závidění hodný jest můj los.
Proč stále slzy v oči tlačí se?“


Na světě víc nevystojí
jako kdo se ženy bojí
a má ženu zlou!
Já své ženy nebojím se,
za almaru přikrčím se,
tam si vedu svou!


Mentre che 'l mio desir con gli occhi appago,
E la candida man miro, e le schiette
Dita, e 'l sottil refe, e 'l forbit'ago,
E 'l vario e bel trapunto che madonna
L'altra notte scolpia 'n candida tela;
E d'un freddo timor tutto ripieno,
Così furtivamente,
Per gli occhi il core, e 'l cor guida la mente
Alla contemplazion del più bel seno,
De la più bianca gola, ch'unque a gli occhi
Si presentasse de la antiqua gente;
Io vidi (vidil'io, o pur mi parse
Vederlo? o non lo vidi? il vidi pure),
Vidi nel bianco petto
Muoversi non so che: io lo so pure;
Anzi nol so: così non lo sapessi!
Anzi il sapessi, anzi pur lo toccassi
Con queste rozze mani!
Io vidi, e vidil con mio gran diletto,
Muover due fresche e candide mammelle,
Anzi duo dolci colli
Di viva neve, anzi due vaghe stelle,
Anzi duo raggi d'un più chiaro sole.
E chi le mie parole
Non crede, spii da la Notte, ch'allora,
Volse fuggire, e risvegliar l'Aurora.
Da la lucerna il senta,
Che restò quasi spenta,
Mentre madonna, per più chiara farla
Con l'ago la pungea con ch'ella cuce.
Che se non avenia,
Che con la man la pose a caso sopra
Al petto la bell'opra,
Ond'ella venne per questo a scoprire
Le candide mammelle;
La notte si fuggiva,
E 'l bel giorno appariva.
Porta madonna adunque
Nel bel sen, tra le candide mammelle,
La neve, il giorno, il sol, la luce e 'l fuoco,
E le più chiare stelle;
Le quai là come quelle
Che d'alto scorgon ciò ch'è qui fra noi,
Hanno avuto a dir poi
Che la Beltà nel ciel non l'ha sì belle.


„Ó pros, ach pros a dojdeš odpuštění,“
mnich odpověděl, – „zpovídej své viny
a jmenem Boha dám ti rozhřešení.


الحروب تُعَلِّمنا أَن نذوق الهواء وأَن نمدح الماء
كَمْ ليلةً سوف نفرح بالحُمُّص الصلْب والكستنا في جيوب معاطفنا ؟
أَمْ سننسى مهارتنا في امتصاص الرذاذ ؟
ونسأَل : هَلْ كان في وُسْع مَنْ مات أَلاَّ يموت ليبدأ سيرتَهُ من هنا ؟
رُبَّما نستطيع مديح النبيذ ونرفعُ


Potom stihat mladé ptáčky,
Zas se hráti na běhačky,
Přeskakovat šibénky,
Zatím péct sy topénky.