Ó vždy tak se dobře měj!
Každé dílo Tvé a přání
jako dosud provázej
zdar a boží požehnání.


A chi te segue un verde
prato che picciol rio
renda col torto piè fresco e gioioso,
selva che mai non perde
per freddo tempo e rio
honor di fronda, antro riposto, ombroso,
sono albergo, e riposo,
più che adagiato letto,
un tronco, un cespo, un sasso,
s’avien che rotto e lasso
rieda da’ campi, e un vil pomo negletto
sgombra la fame intensa;
e de la terra il sen gli è seggio e mensa.


Was ich nun hier erlebt, gehört, erblickt,
Ich hab's, so weit es mir im Kopf geblieben,
Zur Kurzweil und Belehrung aufgeschrieben
Und hoffentlich Euch unten zugeschickt.
Ich bring' das Manuscript, verpackt und eingenäht,
Und auch frankirt, zur Sternenschnuppen-Post,
Die jedes Mal bei glücklichem Nordost
Von hier direct nach Deutschland geht.
So wird's – falls auf der letzten Station,
Zwei Tausend Meilen von der Erden,
Wo alle Güter für jedwede Nation
Geordnet und hinabgeworfen werden,
Nicht ein Versehn geschieht – und falls mein schön Gedicht
Wie sein Poet, fest seine Richtung hält,
Und nicht in's Wasser und, durch Zufall, nicht
Herrn Hassenpflugen vor die Füße fällt –
Und falls im deutschen Land noch ein Verleger lebt,
Dem's prinzipiell nicht gänzlich widerstrebt,
Ein solches Opus ohne Honorar zu drucken
Und den Gewinn allein zu schlucken –
So wird es, nein! und falls die Muckerei,
Die manchen Orts ein wenig spionirt,
Dies Buch nicht etwa in der Druckerei
Verpönt und als gefährlich confiscirt,
Weil schon der Titel, den es bringt,
Zu Mißvergnügen höchst erregend klingt –
So wird es überall, auf Sopha's und auf Stühlen,
Am Thron, am Arbeitstisch und an den Herden,
In weichen Betten und auf harten Pfühlen,
Von adligen und bürgerlichen Wesen,
Von Dummen und von Klugen viel gelesen,
Und von den Klugen sehr gepriesen werden.


Deutsch bist du, doch kein Deutscher, Hinz!
Der Unterschied ist groß:
Deutsch sind nicht Deutschlands Männer bloß,
Auch Deutschlands Esel sinds.


Die Beiden ringen die Hände sich wund,
Doch jubelnd tönt des Dichters Mund;
Trägt Namen und Bild ja im Herzen sein,
Manch schönes Lied noch obendrein.


O Einsamkeit, in deinen Schatten fleußt
Der Weisen Labsal, o, wer stärket mich,
Dich zu ertragen! Nie genügte mir
Des Hörsaals hochgelahrter, leerer Tand,
Und nie der eitlen Schlüsse hoher Bau.
Mit Mitleid und Verwundrung sah ich oft
Pedanten auf erhabnen Stufen stehn,
Um welche sich der Schwarm der Jugend drängt
Mit offnem Munde der Aufmerksamkeit,
Den nackten Vögeln in dem Neste gleich,
Die, blind und piepend, mit gedehntem Hals,
Heißhungrig schnappen nach dem hohen Kiel,
Mit welchem sie der lose Bube nährt,
Der sie der Mutterpflege selbst entriß.
Ich hätte blind vielleicht wie sie geschnappt,
Wofern nicht Hellas mich auf mildem Schoß
Gewieget und gesäuget hätte, mir
Das Aug erhellt, und unter Bäume mich
Geführt, die immer Duft und Kühlung wehn,
An Blüten und an goldnen Früchten reich.
Nun sucht' ich auf der Logik Dornen nicht
Die Rosen, welche mir mein Plato gab,
Und hört', o Quelle, deinen Silberton;
Doch Schwäche hielt mich lang von dir zurück,
Und wie das Kind den irren Kräusel treibt,
So trieb die Thorheit lange mich umher,
Und wie das Kind dem bunten Drachen folgt,
Der an dem langen Faden in der Luft
Hoch schwebet und ein Spiel des Windes ist,
So riß auch bunter Wahn mich hin und her
Und itzt? – Der Schule Lehrern und dem Papst
Ward nur Unsterblichkeit – doch sehn' ich mich,
Dem mattgejagten Hirsche gleich nach dir,
O Quell! nach deinem Thal, o Einsamkeit!
In deine Schatten nahmst du Numa auf,
Den Edlen, welcher weinend dich verließ,
Und auf dem Throne, dem er Würde gab,
Sich sehnte nach den Hainen, wo vordem
Die Weisheit in Egerias Gestalt
Mit ihrem Nektar tränkte seinen Geist.
Im Sonnenglanz, o Weisheit, strahltest du
Dem Seher Gottes; nicht im lauten Sturm,
Nicht im Erdbeben und im Feuer nicht,
Nein, im Gesäusel walltest du ihm sanft
Vorüber, bei der stillen Felsenkluft,
Entfernt vom irrejagenden Geräusch.
Als Gottes Weisheit selbst auf Erden kam,
Da suchte sie die stillen Wüsten oft,
Und weihete zu Paradiesen sie.
Der Seele Leben atmeten in dir,
O Einsamkeit! des hohen Altertums
Gesunde Söhne, Weise wurden die
In deinen Schatten, jene Heilige!
Dein spottet der moderne Moralist,
Und bauet ein Gebäu von Pflicht und Recht,
Wo Schluß auf Schluß sich paßt, wie Stein auf Stein
Sehr fest vielleicht, wofern der lockre Grund
Nicht stürzte, wann der Leidenschaften Strom
Hochschwellend an den Sand des Ufers braust.


Tu hospodyňka ručkou pilnou, čilou
můž’ stvořit v domě ráj, kdy noc se šeří
a krbu domácího býti Vílou
tou dobrotivou, v kterou duch můj věří,
jíž každý muž vzdá obdiv povinný,
jemužto svátostí klid rodinný.


كم معركٍ فيهِ يغرق بالدم المعتام
بلحوم الأقران أقريت القنا المعتام
وتركت جرح التهادن فيهِ لا يلتام
وامطرت روض العوارض بالنجيع القان
وبهِ البروق العوارض والسحاب قتام


Dunque poich'altro che 'l mio fin non cura,
Poich'altro mai che 'l suo voler non volli,
Da voi fuggo la vita, infauste mura,
Tra voi seguo la morte, amati colli.
Sarà col sangue mio spenta l'arsura,
Voi sarete di sangue aspersi e molli;
E se colei non piagne al morir mio,
Darà l'aura sospiri, e pianto il rio.


Isten elménket bezárta a térbe.
Szegény elménk e térben rab maradt:
a kapzsi villámölyv, a gondolat,
gyémántkorlátját még csak el sem érte.


Jedweder Mund, der sich in schlechten Küssen
Versündigt hat,
Kann nur durch eine Flut von echten Küssen
Entsündigt werden!


泺水桥西一亩宫
小窗春度碧荷风
老夫野性无拘束
便欲移家向此中


Was nur reiche Geister ahnen
Glaubst du dein, du winzig Ding?
Deine Mittel sind gering
Fort Profaner zu Profanen!


Nuž za ním, za ním! Vše pro zákon boží!


Esték, amelyek megbolonditók,
Gyermekei egy titkos anya-Estnek,
Kit százezer holt esztendők után
Árvái még mindig balgán keresnek.
(Az estén, mikor Tisza Kálmán művét
Drót-hírekből biztosan veszni láttuk,
Azt mondottuk - hivők lévén az esték -:
Most már jön a szép, magyar függetlenség.)


Všichni do smíchu se dali,
za břicha se popadali.
„Pravda, pravda!“ křičeli,
„my ho také viděli!“
Také mistr Klubíčko
v řehot se dal hnedlíčko:
„Já řku, vzácný pane hosti,
takých Krakonošů víc:
chlubí se až do sytosti,
ale nedovedou nic!
Krakonoš je poběhlík,
jaké věšeť na hřebík,
tluče hubou, víc než umí,
praničemu nerozumí –
bídák, o jakém jen víte;
však ho možná uvidíte!“


hangi rüyaları örter bu yorgan


Fragt die Geschichte, sie lehrt: mit Angelo's jüngstem Gerichte
Rief die Posaune die Kunst selber zum jüngsten Gericht.


Vagy kétség, gyötrelem
Kisérnek síromig,
És semmi vágy után
Áldás nem érkezik?


Четырехместная коляска
(Полурыдван-полуковчег…)
Катилась по дороге тряско,
Везя пять взрослых человеДве очень молодые дамы
И двое дэнди были в неБыл пятым куче Этот самый
Стегал ленивых лошадеИюльский полдень был так душен,
Кружились злобно ввода,
Наряд прелестниц был воздушеСердца же — точно неводИх лица заливала краска, —
От страсти или от жары?…
— Вам не встречалась та коляска,
Скажите, будьте так добры?
Петрогра I


Napot a király hát tűz ki rohanásra,
S éjet hogy a földnyelv által legyen ásva,
Sikerűlt is: foly már a vize, mint tenger,
Alig ugrálhat ki előle az ember.
Folyam-oldalon most, hol tábora fekszik,
Mutatja Lajos, hogy ostromra törekszik,
Állít oda sok nagy várbakoló gépet;
S kő-dobni, nyilazni váltva özön népet.


A expressão, aborto abandonado
Em qualquer vão-de-escada da realidad
O que é a necessidade de escrever versos senão a vergonha de chorar?
O que é o desejo de fazer arte senão o adultismo p'ra brinquedos?
(Quando é que parte o último comboio, Walt,
Quando é que parte o último comboio?)


Zde z oka šlehl blesk, tam pousmál se ret –
a všichni vědí hned, zkad a kam vítr věje – v Indii –


Pero aunque toda herida
deja una cicatriz,
no importa la hoja seca de una rama florida,
si el dolor de esa hoja no llega a la raíz.
La vida, llama o nieve, 2
es un molino que
va moliendo en sus aspas el viento que lo mueve,
triturando el recuerdo de lo que ya se fue...
Ya lo mío fue mío,
y ahora voy al azar...
Si una rosa es más bella mojada de rocío, 3
el golpe de la lluvia la puede deshojar...
Tuve un amor cobarde.
Lo tuve y lo perdí...
Para tu amor temprano ya es demasiado tarde,
porque en mi alma anochece lo que amanece en ti.
El viento hincha la vela, pero la deshilacha,
y el agua de los ríos se hace amarga en el mar...
Qué lástima muchacha,
que no te pueda amar...


Ercole il grave peso non sostenne,
ch'al gran bisogno maggior forza attese;
ma a voi commiser l'onorate some.


So, Hafis, mag dein holder Sang,
Dein heiliges Exempel,
Uns führen, bei der Gläser Klang,
Zu unsres Schöpfers Tempel.


Chor.


v zemi, kde Gangu nádherný proud
bájnými háji se vije,
v pralesích zámořských, kde bez všech pout
volně vše kvete a žije,


Neu-gebornes
Und von Ewigkeit erkornes,
Auserwehltes Gnaden-Kind!
Höre, wie die Menschenkinder,
Die entblösten armen Sünder,
Ueber Dir erfreuet sind.


Reich mir noch eins den Mund zum Kusse her,
Schön-Ännchen, morgen küßt er andre Jungen;
Dann denk an mich, wenn nicht das weite Meer,
Das rächende, zur Heimkehr mich verschlungen!


Ale tam pod bouček
ta spanilá zora
na líčko dívčiny
zavítala s hora.


Des herz vnd händ vnschultig sein,
sich hält von losen Lehren rain
vnd nicht fälschlich aus mainaid schweret,
Dem wirt der Segen GOTS zu thail,
und grechtigkait von GOT, seim Hail,
der jn ewig bekrönt vnd Ehret.


Bludně myslils, dvojnásobně
že teď napneš mozek, sval,
by sis prací na novině
bílou skývu vyoral.


E perché brieve nel mio dir conchiuda,
io son severa a chi amar perdona
l'amante, di pietà spogliata e gnuda.


Mas, n’isso, do anfiteatro,
Uma donzela, a sorrir,
Descalça a mão e a luva
Deixa na arena cair.
Leviana, como muitas
D’essas cabeças gentis,
Olhando para seu noivo
Estas palavras lhe diz:
Disseste que morrerias
Por nosso amor... eis aqui
A ocasião de provar-m’o
Erguendo a luva d’ali.


Ach neklovej,
prosím tě, zapřísahám tě,
juž neklovej v mém mozku ztýraném,
bezcitný dravče s ostrým zobanem,
ohyzdný supe ze skal Bolesti!


Zas přešly roky. Nový Křtitel přišel
a k novým zobrazením nutil ruce.
Muž ještě v síle, vážný, mlčenlivý,
jenž kloní hlavu ne tak časů tíží
jak myšlenkami. Jistě byla mrtva
už matka jeho jako máti moje
a jistě také jeho povolání
mu těžké bylo, jak mně časem moje.
Neb když se slunce bylo překlonilo
polednem žití, člověk ptát se začne,
zda dílo jeho bude dílem dobrým:
vždyť stál a cestu ukazoval jiným
a prací tou byl zabrán, že své duše
nevzpomněl ani. Pochyby též přijdou
nad vlastní silou, nad schopnostmi prstů
a poslušností jejich, neboť často
stín toho nedovedou vyjádřiti,
co duše vidí. A ty chvíle nejsou
a nebyly mi útěchou a štěstím.
Já tenkrát z Říma přišel, kde jsem viděl
přemnohé věci, které vynutily
mi němý úžas. Nerouhám se nijak
a v pokoře jsem vděčen lásce boží,
že dovolila, bych ji oslavoval,
jak dovedly mé síly a mé ruce –
však nedal Bůh nám sebe a své svaté
tak oslaviti, jako přáno bylo
pohanským mužům modly svoje slavit.
Já dlouho prohlížel ty práce jejich
a – Bůh mi odpusť – očima se klaněl
těm bílým tělům, dokud svědomí hlas
mně, křesťanu, tak činit nezakázal.
A potom aspoň hlavice jsem kreslil
zvrácených sloupů, umné ornamenty,
jež v plochách bílých trosek ničí deště
a soudy časů. Kreslil jsem a začal
srovnávat práci svoji dosavadní,
své schopnosti a síly k pracím příštím
s výtvory oněch starodávných časů –
a tu se Řím stal očistcem mé duši
a já jsem trpěl jako nikdy v žití.
Já musil odejít co nejrychleji,
chtěl-li jsem vůbec ještě pracovati.
A dlouho potom z mramoru a bronzu
jsem reliefy tvořil, ne, bych dostih
těch vzorů římských, ale bych sám sobě
dokázal, že jich dostihnouti nelze
a ztlumil tesknou žízeň duše svojí.
Tak Bůh mě ráčil vrátit kruhu mému
a soudům našich dní a našich lidí.
Ti spokojeni s výtvory jsou mými,
však já vím, že vše mohlo býti jinak...


Um die Blumen auf den Auen
Laßt uns klagen,
Daß sie werden abgehauen,
Laßt uns klagen!


Der Weg, den das Rößlein
Hintanzet so hold,
Der Sand, den ich streute,
Er blinket wie Gold.


ولنا صديقٌ لا يطيبُ حديثُه
ويطيلُه وكأنّه يتطوّلُ
يأتي بقصّة يوسُفِ فإذا انتهى
في آخرٍ منها فذاكَ الأولُ


ma ora è rïavuta in un furore,
nel qual saria tutta ita a saccomanno,
sennonché 'l capitan ne diè terrore.


Bau Häuser auf, und brich dein Brot,
Das Volk der Armen zu verpflegen;
Entreiß die Witwen ihrer Not,
Und sei der Waisen Schutz und Segen!
Gib alle deine Habe hin!
Noch hast du nichts vor Gott gegeben.
Wenn Lieb und Pflicht dich nicht beleben:
So ist dir alles kein Gewinn.


a dítě že kdesi se narodilo a v chatrč něčí
svůj zaneslo zdravý křik, že tulák tam za přívozem
se objevil u stohů... Vrah to, či žebrák? Či na zvěř léčí?
Hle, slunce pak poslední paprsky prudce tříští o zem,


Die Jägrin sprach: »Herr Bräutigam,
Solch Wildprett ist mir gar zu zahm,
Es widersteht mir dies Geschlecht,
Ich bleib Mamsell und eß was recht.«


Proč ten, an pletou tito plesu věnec,
Svých ňáder ples též v jejich ples nemíchá?
Proč on jen, radosti co vyhozenec,
Pod ony vrby odstranil se z ticha?


Die kleine Müh, das kurze Streiten
Bringt unaussprechlich süsse Ruh,
Die tiefsten Gottes-Heimlichkeiten
Aus Zion fliessen denen zu,
Die aller Dinge sich enthalten,
Auch nicht das Kleinste rühren an:
Läßt man den Bräutigam nur walten,
So sieht man, was die Liebe kan.


Und sein Knapp', der Kostewein,
Setzt' ihm einen Leichenstein,
Ohne Wappen, Stern und Hut,
Mit der Inschrift kurz und gut:
Propter nimium Est Est
Dominus meus mortuus est.


Umírám v srdce svého zřícenině
a trhám na pouť květ ten jediný,
jenž mezi klečí vzrosť mi na ruině;


Niuna cosa a noi piace o diletta,
se non v'è quel che ne la fa piacere,
quel ch'ogni nostra gioia fa perfetta.


Come sfera maggiore in ciel s'aggira,
Che col suo cerchio i minor cerchi abbraccia,
E le rotanti sfere al corso tira,
Che del corso di lei seguon la traccia;
Così ruota maggior qui seco gira
Ruote minori, e col fuggir le caccia,
E, com'appunto i cieli, intorno ruota
Corso a corso contrario, e ruota a ruota.


Počaly ji obskakovat,
chtěly její děti chovat,
její šátek chtěly míti,
dávaly zaň kytku kvítí.


Ma come l'altre si fiaccaro e fero
salire i tronchi a salutar le stelle,
piegossi l'uno e l'altro cavaliero
e fur per traboccar giù de le selle;
perdé le staffe il romanesco altiero,
e vide l'armi sue gittar fiammelle,
ma rinfrancossi al suon ch'intorno udiva
del nome suo da l'una e l'altra riva.


Frisch auf, mein Geist! Frisch schleuder auf si zu!
Der stein zubricht des Babels stirne!
Schau, Babel fällt! Es ligt in Ohnmacht nu!
Wi klebt am stein nun sein Gehirne?
Der grosse Mann, der schrekklich schnaubt,
Wird seines hauptes nun beraubt:
Jehovah hat nun ihm durch mich vergolten:
Er schäumt in blutt, der Gottes Volk gescholten.


Der gutte Rath dem nie der Rath beliebet/
Krafft dessen man diß Frevelstück verübet/
Lässt Scham vnd Furcht/ vnd wil ohn ferner zagen
Den Anschlag wagen.


Pájaro soy doquiera peregrino,
que preso en tosca malla o red de seda,
a cantar y sufrir al mundo vino:


Ha, wo sind Mütter, wie die, die Joseph gebar,
Brüder, wie Joseph gebar,
Thätig, wie Männer, dein Stolz, o Frauengeschlecht!
Deiner, mein väterlich Land!


¡Oh amor, hacho en la fragua de Vulcano!
(no sé si digo bien), ¡oh amor gigante,
espuma de la mar, de un ignorante
promesa con palabra de gitano!


轮蹄交错未尝停
去若相追来若争
料得中心无别事
苟非干利即干名


Ich will mich schlafen legen,
Der Morgenwind schon zieht –
Ihr Trauerweiden am Kirchhof,
Summt mir das Schlummerlied!


Così quel disse, e poi seguì l'effetto,
quanto conforme al dir, tanto al pensiero
contrario: ché, percosso in mezzo 'l petto,
perdé la guerra al colpeggiar primiero.
Allor Rinaldo in sé raccolto e stretto
spinse contra degli altri il suo destriero,
e ne la torma si cacciò più folta,
l'aspro tronco fatal girando in volta.


Während ihr vergilbt Gesichtchen
Mit dem säuerlichen Lächeln
Der Zitrone gleichet, welche
Auf besagtem Teller ruht:


Kolébavko moře věčná,
nekonečná
ve vln vzlykotu a v úpění,
v šumění,
v nárazu,
v odrazu,
v té písni hymnické a monotonní,
v níž tlamy vichrů řvou i vánky zvoní,
jaký v tom smysl hluboký leží? –
Já básník, tulák, se ptám,
tak marně ptám...
V své duše vzlykotu a ve snění
přihlížím vln věčným hrám
tak sám, tak sám!


Vln ševel chystal na řece
únavě měkké podušky.
Po lesní cestě, pasece
poletovaly světlušky.


Ninguém experimentará jamais
esse afago onipresente,
contudo subtraído
ao contato, á doaçã
Talvez no estremecer
da pupila que alça vôo,
ela se dê – a deus , ao diabo
total, linda, inacessíve


Na bílé kabaňce
rudé klikyháky –
a nožka se vine
v krpce pod návlaky.


Abrem-se as cortinas, o show vai começar,
Não é só o dia que amanhece, com ele vem as marionetes incansáveis,
Controladas pela força básica da vida;


Warum von neuem folterst du mich jetzt
Wo ich die ganze Nacht durch mit dir rang?
Was hab ich dich denn gar zu sehr verletzt.
Ich will Erhörung, ich fleh nicht mehr lang!


Sieh nur nach dem Kruge,
Schöne Kellnerin,
Daß er nicht für deinen
Seinen stelle hin!


Quereis que uma Donzela, que creu em fé perjura,
Aflita, abandonada no horror da noite escura,
Gritando se resolva ao temerário efeito,
E que se lembre da arte quando trespassa o peito?


Nikomu mil od sta jiných bažen,
V chudobě, či kmentem lesknoucí,
K trůnu neb co otrok v jarmo tažen:


Einst auf der Wartburg Abends frisch,
Vor seinem braunen Eichentisch,
Dem theuren Erbstück von der Mutter
Saß bei der Arbeit Doktor Luther.
Am deutschen Bibelbuch, dem lieben,
Hatt' er ein gutes Theil geschrieben:
Er legte hin die Feder sein,
Er schaute nach dem Gitterlein,
An Berg und Thal, den Gotteswerken,
Sich Auge, Herz und Hand zu stärken.
Was trübt ihm seinen frommen Mut?
Was treibt ihm nach der Stirn das Blut?


Mostecké věže chmurné pod sklepení
zabočil průvod; na kolena klesli
rozvaté obce české příslušníci,
oddáni v milost boha neskonalou,
jež v týnec jich, jak v stáje chudou jesli
se tiše nesla, věštíc vykoupení
pod církve nové nerozbornou skalou.


Viens, et contre moi pressée,
Aux brutes fais-moi pareil
En écrasant ma pensée
Sous la grâce d'un orteil.


MALÝ Válek,
peciválek,
husího se
pírka zalek’.


Risco de morte
violenta,
árdua morte
de asfixia
veneno letal
fatal
quase que puro
suicídio
com uma
lenta
lenta
flo


Oh nyní za náměstím jdu, jako by v podvečerním šeru
a z bývalého dřevěného mostu zřím
vysokou budovu, i s vížkou, žluté školy,
vysoko čnící volně nad okolí,
nad sady kolem, nad řečištěm Labe širokým;
vnímám ten tok – tak temný, chladný, širý,
šumící tiše v dál kol stmělé plovárny,
až k železnému mostu, kde se obzor sklání;
cítím větru vání,
jež jako na svých křídlech nese moje sny,
tak neurčité, širé, bez mezí a míry.


E si toccava e guardavasi intorno,
e pur pareva conoscer se stesso.
E pur pensando a così fatto iscorno,
Ser Jacopo viene; e quando presso
e' fu al Grasso, ed e' come musorno
diceva: - Or vedrò io s'i' sarò desso.
E' m'ha veduto: i' 'l vo' lasciar venire;
e' mi doverrà pur qualcosa dire. -


Tudescos moscos de los sorbos finos,
caspa de las azumbres más famosas,
que porque el fuego tiene mariposas,
queréis que el mosto tenga marivinos;


In diesem Passe lagen wir gestreckt,
Der Staufe hat mich minniglich geneckt:
›Nicht blöde, Hans! Sprich! Was begehrst du gleich?
Ich geb es dir in meinem Königreich!‹


إذَا رَفَعَ المُوسَى المُذَكِّي ضَرُورَةً
أُبِيحَت لَديهم مُطلَقاً لاِضطِرَارِهِ
وَإِن يَكُ مُختَاراً وَطَالت فَمَيتَةٌ
لِتَقصِيرِهِ في رَفعِهِ وبِدَارِهِ
وإن رَدَّ عَن قُربٍ فَالأقَوالُ خَمسَةٌ
فَالأكلُ بِإطلاَقٍ لَهُ ولِجَارِهِ
سَوَاءً تَوَخَّى الرِّفعَ جَرّاً يَقَينِهِ
تَمَام ذَكَاةِ الذِّبحِ أو لاختِيَارِهِ
وذَا عَكسُهُ قَولٌ وَلَم أرَ قَائِلاً
بِتَضعِيفِهِ عَنهُ وَلاَ بِإشتِهَارِهِ
وَثَالِثُهَا التَّفصِيلُ والأَكلُ لَم يُقَل
إِذَا الرَّفعُ بِإختِيَارِهِ غَيرَ كَارِهِ
وإن يَكُ إتمَامُ الذَّكَاةِ يَقِينَهُ
لَدَى رَفعِهِ حلَّت لَهُ لاِغتِرَارِهِ
وَرَابِعُهَا عَكسُ الأخِيرِ وخَامِسٌ
تَبَيَّنَ مِنهُ الكُرهُ عِندَ اختِيَارِهِ
فَذَا لاَحِبُ الحَبرِ التَّنَائِي مُلتَقَى
شُوارِدِ عِلمِ الفِقهِ فُلكِ بِحَارِهِ
فَلا حِبُهُ يُهدِي الحَيَارَى مَنَارُهُ
وَكَم لاحِبٍ لاَ يُهتَدَى بِمَنَارِهِ


Žen stíny tiché, jež ho milovaly,
rty milenek, jež anektoval mlád,
tak jako kdysi pálily, tak pálí,
jak hořely, tak hoří posavad.


Voran denn, kühner Preußenaar,
Voran durch Schlacht und Grausen!
Wie Sturmwind schwellt dein Flügelpaar
Vom Himmel her ein Brausen,
Das ist des alten Blüchers Geist,
Der dir die rechte Straße weist.
Vorwärts!


石崇富贵篯铿寿
潘岳容仪子建才
但愿东风齐著力
一时吹入我门来


Er sitzt und starret vor sich hin
Und schüttelt das Haupt in irrem Sinn.
Die Nachtigall ruft: Zu spät! zu spät!
Der Wind die Stimme von dannen weht.


Eine Seele, die dich liebt,
Will sonst nichts als deinen Kuß,
Und drum bin ich so betrübt,
Daß ich den entbehren muß.
Ach, wie lange muß ich sein
Ein so armes Täubelein!


Doch der andre sah ihn finster an,
murmelnd nur: Was hat sie so verwandelt?
Doch da schrie der Engel: Zimmermann,
merkst du's noch nicht, daß der Herrgott handelt?


Es waren Hirten auf freier Wacht,
Die hatten den Stern gesehen,
Er leuchtete hell durch die ganze Nacht,
Die andern mußten vergehen.


O Wunder! Christus ist die Wahrheit und das Wort,
Licht, Leben, Speis und Trank, Pfad, Pilgram, Tür und Ort.


羡君走马踏千山
却笑吟诗不肯闲
写得清风入嘉句
尽携爽气出云间


da sì noiosa lontananza domo
già sarei morto, o più di quelli macro
che stan bramando in purgatorio il pomo.


Ce sont les Ægipans, les Nymphes, les Déesses,
Les Turcs, les Espagnols, les Poitevins dansants
Que le Songeur, suivi d'ombres enchanteresses,
Évoque aux pieds du roi Louis, ivre d'encens ;


Jak číše moje hoří! Plá to v ní nad granát!
Ó, dítě, s Vaší číší dnes srazil bych svou rád,
ať přes hranice věků a v celý vesmír hřmí:
na Vaši krásu tmavou, na naše přátelství!


Neb dělej, co chceš, výš a níž,
ty jím přec nikdy netočíš.


Con los deseos de Raquel servía
un nieto de Abrahán a un suegro airado,
llevando su esperanza y su ganado
de un año en otro, y de uno en otro día.


A Ester Singer


Ni vesnice, jen štít čistého domu
se kmitne místem houští starých stromů,
a zas jen louky, strouhy, skot a mlýny,
kraj stinný tak a spolu božsky líný.


Lebe Tenne wohl und Speicher,
Wo uns oft der Tanz geletzt:
Ach, an Körnern wirst du reicher,
Und an Segen ärmer jetzt.


Coro segundo: Este misterio no se le reveles
que donde hay fuerza piérdese el derecho
Condestable: ¡Ay, que me tiene un trueque tan mal hecho
amargo el corazón más que las hieles


On mrtvol cítě puch a trosek dýmy
pryč prchá, vzhůru, dále, výš se noří,
chce utonouti v aetherném tom moři
a zůstat lpěti na něm křídly svými.


Visel vala
Szép tarka szoknyát Támár,
Minőben csak
Fejdelmi származás jár;
S szép köntösét meghasogatván:
Fejére sírva hint hamut;
Lelkében fel van háborodva...
S Absólonhoz panaszra fut;
Ki hallja s szól hozzá ekképen:
- Ne bánkódjál! légy csendességben!


Bey Hofe gilt der junge Rath als wie ein junger Wein;
Wiewohl er Darmgicht gerne bringt, noch geht er lieblich ein.


Mimi Pinson porte une rose,
Une rose blanche au côté.
Cette fleur dans son cœur éclose,
Quand un bon souper la réveille,
Elle fait sortir la chanson
Parfois il penche sur l'oreille,
Le bonnet de Mimi Pinson.


旧业丛台废苑东
别来二十一春风
越梅半拆轻寒里
抛掷深山乱木中


Vnouče si tatík můj žádal
k radosti v starobě své –
za rok jsem v lokty mu vložil
ne jedno – hned ale dvé.


Perch'io t'abbia guardata di menzogna
a mio podere et honorata assai,
ingrata lingua, già però non m'ài
renduto honor, ma fatta ira et vergogna:


Es muß, wer Gottes Reich will sehen,
Dem Lamm durch 's Lammes Weg nachgehen;
Ausgang aus dir und aus der Zeit
Ist Eingang in die Ewigkeit.


0ft, wenn es still geworden im Haus
Und von Abend her die Lüfte wehn,
Dann frag' ich in den Wind hinaus:
Werd' ich ihn nimmer wiedersehn?
Ihn sehn, nur einmal herzen ihn,
Was gäb' ich alles nicht drum hin!
Ich gäb' unser Hafer- und Gerstenland
Für den kleinen Finger von seiner Hand.


In eyffer ohn verweilen
Sie ruffet jhm zur stundt;
Mit süßlich-herben pfeilen/
Laufft/ geht/ vnd steht verwundt.
Am grab sie drauß/ vnd drinnen/
Dort/ hie/ sucht dran/ vnd drumb;
Noch scheidet je von hinnen/
Lugt/ schawt nach jhm hinumb.


Prometheus auch hat er gehangen
An seinem blut'gen Kaukasus,
Weil er das Sehnen und Verlangen
Der bangen Seelen stillen muß;


Z ticha tvoji povstali synové,
Lvové zbraně se chopili, třeli
Zástupy strašných národů, a
Evropa v svobodě stála.


طَوَّلتَ يا دَولعي فَقَصِّر
وَأَنتَ في غَيرِ ذا مُقَصِّر
خَطابَةٌ كُلُّها خُطوبٌ
وَبَعضُها لِلوَرى مُنَفِّر
تَظَلُّ تَهدي وَلَستَ تَدري
كَأَنَّكَ المَغرِبِيّ المُفَسِّر


Chanson d'amour du Ménestrel.


Die alte Sage spricht es kaum
Noch halbvernehmlich nach,
Wie einst die Burg auf diesem Raum
Vor zorn'ger Fehde brach.


Nun höret zu, wie es ergieng,
Als sich der Schimpf mit Ernst anfieng,
Die Schanz ward hastlich übersehen.
Conradin hat gesiegt im Anfang,
Da über die Beut die Ordnung sank,
Da war der Schaden geschehen,
Sie waren übereilet schon
Von ihrem Gegentheile,
Deshalb empfingen bösen Lohn,
Ihre Haut war ihnen feile,
Der Vortheil übergeben ward,
Das Spiel, das war verloren schon,
Vermißt ward ihnen hier die Kron.


Vamos llegando en medio de un poniente dorado;
el océano brilla como una intensa llama,
y poco a poco, lenta, la noche se derrama
en la paz infinita del puerto abandonado


Hle, vlna vlně šepce zvěst,
že řídkou nese tíž,
a stále bije loďku v bok
a žene k Rýnu blíž.


Však nyní pohání mne touha zpět
tam na hrob její znova pohledět.
V něm netkví pyšná deska mramoru,
však za to cypřiš chví se zádumčivá
a zelených jak tříseň praporů
jí břečtan s vršku skloněného splývá
a pod ní do kraje mé družky stín
tkaninou zdobnou bujných kapradin
dvou modrých květů kalichy se dívá.


О, Рахиль, твоя походка
Отдается в сердце четко…
Голос твой — как голубь кроткий,
Стан твой — тополь на горе,
И глаза твои — маслины,
Так глубоки, так невинны,
Как… (нажал на все пружины —
Нет сравненья в словаре!)
Но жених твой… Гром и пушка!
Ты и он — подумай, душка:
Одуванчик и лягушка,
Мотылек и вурдалаЭти жесты и улыбки,
Эти брючки, эти штрипки…
Весь до дна, как клейстер, липкий —
Мелкий маклер и пошляНо, дитя, всего смешнее,
Что в придачу к Гименею
Ты такому дуралею
Триста тысяч хочешь дать…
О, Рахиль, царица Вильны!
Мысль и логика бессильны,—
Этот дикий ребус стильный
И Спинозе не понят


V tom se panna chtěla
Doteknouti těla
Rozmilého mládence;
S užasnutím trhla sebou,
Vzdychla hořce: Půjdu s tebou,
Neubíhej milence!
Ach! kam letíš širé kraje
Milý duchu probíhaje?


Carlo, sentendo come il fatto era ito,
e che in Parigi era Rinaldo e 'l conte,
e come Astolfo è di sua man fuggito,
con ambo man si percosse la fronte:
esser gli parve a sì tristo partito
che si fuggì per non veder sue onte,
e la corona si trasse di testa
e 'ndosso si stracciò la real vesta.


Až potom snad, až růže uvadnou
a hebké asfodelly našich snů,
až potom snad, až stichnou žáry nám,
do náruče své mdlé Tě obemknu.


Ceux qui cherchent la paix du soir et des linceuls
Savent la volupté divine d’être seuls.


晓猿夜鹤寂无生
春至山禽百种鸣
步绕新泉聊洗耳
由来心与地俱清


Ben mille volte Amor tiranno et agro
promise pace a la mia cruda guerra,
nanzi ch'io fusse tanto messo in terra
e tanto dentro al fuoco, ond'io mi flagro.
Po' che fui transformato in Menelagro,
non gli calse el mio male,
anzi pensò e pensa arder mio legno;
cui pregando mai truovo mersede,
né so pensar chi mi nde può far degno,
se non colei la qual amo con fede,
Bianca, donna immortale,
sagia, legiadra, onesta, alma e severa,
che sola al mondo degnamente impera.


Ja ich will reisen fort,
Mein Weg ist weit.


Wende dich, du kleiner Stern,
Erde! wo ich lebe,
Daß mein Aug, der Sonne fern,
Sternenwärts sich hebe!


Господи, везде кручина!
Мир завален горем, бедами!
У меня убили сына
С твоего ли это ведома?
Был он как дитя беспечное,
Проще был других, добрее…
Боже, мог ли ты обречь его?
Крестик он носил на шеС детства ум его пленяло
Все, что нежно и таинственно,
Сказки я ему читалГосподи, он был единственный!
К матери твоей взываю,
Тихий лик ее дышит сладостьРуки, душу простираю,
Богородица, дева, радуйся!Знаю, скорбь ее безмерна,
Не прошу себе и малого,
Только знать бы, знать наверно,
Что ты сам себе избрал его!


Das Frommsein, was man oben schätzt,
Hat durch die Folgen uns verletzt.


Bitter ist der rausch der freude
Bitter der geschmack der lust.
Auf des schlosses hohen zinnen
Lag der prinz in tiefem sinnen ·


Nad snětí sněť se věží
ve třpytnou kupoli
a tisíc květů sněží
na cestu k údolí.


Sorte de retirante é assim: dias passados,
A maleita bateu impiedosa nos trê
Todos tremendo como varas verdes,
Assim ficamos quase um mê
E cadê água para as bocas ressequidas
Pela febre? E onde o alimento, a ajuda
De alguém para fechar ao menos nossos olhos
Pela última vez?


THEE, Queen of Shadows! — shall I still invoke,
Still love the scenes thy sportive pencil drew,
When on mine eyes the early radiance broke
Which shew'd the beauteous, rather than the true!
Alas! long since, those glowing tints are dead,
And now 'tis thine in darkest hues to dress
The spot where pale Experience hangs her head
O'er the sad grave of murder'd Happiness!
Thro' thy false medium then, no longer view'd,
May fancied pain and fancied pleasure fly,
And I, as from me all thy dreams depart
Be to my wayward destiny subdu'd;
Nor seek perfection with a poet's eye,
Nor suffer anguish with a poet's heart!


Now at the last gasp of love's latest breath
When, his pulse failing, Passion speechless lies,
When Faith is kneeling by his bed of death,
And Innocence is closing up his eyes,


Nun wieder Stille ... Es atmet die Nacht.
Wehe dem Armen, der einsam wacht!


„Proč?“ „No, sáhneš po něm, sáhneš,


Hrady pevné pobořilo
jedno jeho kynutí,
v rumech nové postavilo
oka jeho mžiknutí.


En la terraza del café,
el viejo lee su edad
escrita en las manos.
Las pecas, las venas, los canales,
los surcos rugosos, los huesos trapecio
y metacarpo, denuncian los años.
De la muñeca a las yemas de los dedos,
de la palma al dorso, se observan las marcas
del tiempo como anillos en troncos añosos.
Él se abisma en la parte central donde se borran
las líneas de la vida y surgen cinco dedos crispados,
el gordo, el índice, el cordial llamado grosero,
el anular y el meñique, los cuales, lúbricos,
ansían explorar el culo orondo de la Afrodita
viva que va por la calle como un sueño.
El tacto recuerda pasados contactos,
pues la piel tiene su memoria propia
como si el cuerpo mismo recordara.
Mas el deseo se desvanece cuando el viejo
descubre en las palmas y en los dorsos
su edad escrita en las manos.


A Gopa mlčela, neb věděla –


Wie könnt ihr Erz und armes Holz so plagen
Euch selber quälend? Daß kein Herz erglühet,
Im liebenden Gesang zum Himmel blühet,
Aus tiefen Nächten zu den heitern Tagen?


Ich kam in Jammer und in Not
Und sank fast gar zugrunde,
Und da ich sank, rief ich zu Gott
Mit Herzen und mit Munde:
O Herr, ich weiß, du wirst
Als des Lebens Fürst
Schon führen meine Sach!
Und wie ich bat und sprach,
So ists auch nun geschehen.


„A bratříky mám opustit
a odprosit ho? Ej,
mé matky jsi-li rodný brat,
radš zrak mi vypíchej!


لَعَمْرُك ما الدنيا بدارِ إقامةٍ
إذا زالَ عن عين البصير غطاؤها
وكيف بقاءُ الناس فيها وإنما
يُنالُ بأسباب الفناء بقاؤها


I jde úsměv z dítěte,
Jak když zoře zakvete,
A jak z jara jitro mladé
Na matku se nebe klade.


Ein fürchterlich Geheul durchtönt die Gasse.
Was schreit, worüber klagt des Volkes Masse?


Entre nuvens no infinito,
sofro a prisão mais prisã
Sinto-me pássaro aflito
na gaiola de um aviã
Não rias do que te digo
mas sempre na nossa alcova
eu quisera estar contigo
como escova sobre escov
()


¡¿Qué importa que haya cumplido
cincuenta y pico de años?!
¿En qué código de amores,
en qué partida de cargos,
hay leyes que determinen
la edad del enamorado?
En cariños no hay fronteras,
ni senderos, ni vallados,
que el cariño es como un monte
con un letrero en lo alto
que dice sólo: «Te quiero»
Y colorín colorado.


Gute Menschen, die sich innig lieben,
Und in brüderlicher Eintracht üben,
Senden dieses Angedenken dir 1
Rosen nähtest du für deine Brüder 2 ,
Rosen geben sie zum Dank dir wieder,
Ehre, Mädchen, diese Dankbegier!


Am Haselnußstrauche in gelbgrüner Flut
Gold stäubende Kätzchen hangen,
Dazwischen sind mit roter Glut
Blutsternchen aufgegangen.
Es übt auf bereiftem Giebel
Die Amsel ihren Sang,
Ob sie im neuen Frühling
Noch treffe den alten Klang;
Sie sucht, sie übt, sie stümpert,
Denkt wieder sich hinein –
Noch ist's die alte Weise nicht,
Doch wird's ihr Lied bald sein.


Berille, glaube keiner nicht,
Sie wollen dich nur hintergehen.
Ihr scheel und falsches Angesicht
Giebt dir es deutlich zu verstehen.
Man suchet dir durch Rank und List
Dies Leckerbißchen wegzufischen,
Und dich, so redlich er auch ist
Zu Zorn und Rachgier anzufrischen.


Mas ela avisa que pode
e precisa ser
de todos
de Príncipe e de Duquesa
de realeza e povão
[com rota sempre perfeita]


Kola drnčí, vůz se třese,
občas slyšíš táhlý hvizd –
kdosi přešel tvoji dráhu –
životem byl brach ten jist?


Dan dich lust nit des Rosses stercke
noch jmands junge bein voll marck,
Sonder die hoch achten dein wercke
vnd auff dein güte hoffen starck.


Alles so licht und so eigen.
Einsam entblättert das Schweigen.


Verschwende deine Güte nicht,
du süsse kleine Herrin,
verwöhne nicht mich Armen!
Ich muss ja doch hinaus von dir,
und wieder fasst mich dann
das kalte Leben draussen,
und um so härter nur
werd ich es fühlen,
je mehr du Gute
zuvor mir Liebe schenktest.


Zřím, že se v lidu podává
jen kámen místo chleba.
Není-li možná náprava,
k čemu mých očí třeba?


十家来负郭
四邑入提封
双水碧一色
群山青万重


Herr, salbe dieses Haus,
Und heil'ge seine Schwelle,
Geuß deinen Segen aus,
Du rechte Lebensquelle!


Eo non so come en vita me sostegno,
ché luntano da cosa che mi apagi
non sento deletto de l'humel sdegno,


Ich möcht' mir ziehen einen jungen Staar,
Bis daß er spräch' die Worte rein und klar,
Bis er sie spräch' mit meines Mundes Klang,
Mit meines Herzens vollem, heißem Drang;
Dann säng' er hell durch ihre Fensterscheiben:
Dein ist mein Herz, und soll es ewig bleiben.


para Marco Antônio de Ossain


Földtől eloldja az eget
a hajnal s tiszta, lágy szavára
a bogarak, a gyerekek
kipörögnek a napvilágra;
a levegőben semmi pára,
a csilló könnyűség lebeg!
Az éjjel rászálltak a fákra,
mint kis lepkék, a levelek.


Wenn aber nun vom Scheine
Das Herz sich abgekehrt
Und nur das Echte, Reine,
Das Menschliche begehrt
Und doch mit allem Streben
Kein Ziel erreichen kann:
Da muß man wohl vergeben
Die Trauer auch dem Mann.


Gleich wie zur frülingszeit (wenn Zephyrus erfrewet/
Was Aquilo betrübt/ wenn alles sich vernewet/
Was aus der erden sprosst) die lilg' in ihrem schein
Fast aller blumen schmuck/ wie schöne sie auch seyn/
Mit schönheit vbertrifft. Wenn sie mit ihrem kleide/
(Die edle garten-zier/ der bienen beste weide)
Vns menschen fast entmenscht vnd gegen sich entzündt
Durch jhre weiss' vnd ruch/ vnd denn ein rauher wind/
Aus mitternacht erregt/ kömmt vnversehns geprauset
Vom kuhlen Belt daher mit grossem sturm gesauset/
Der solche lilie/ die vormals hertz' vnd sinn
Erquickte mit geruch/ reisst in der blüthe hin.
Die blätter fallen ab/ vnd werden gantz verstrewet/
Verwüstet vnd verweht/ jhr stamm/ als abmeyet
Neigt sich zur erden hin/ die seine mutter war/
Verwelcket vnd verdorrt/ vnd stirbet gantz vnd gar.
Nicht anders geht es euch/ jhr blume vieler tugend/
In dem der grimme tod/ fast noch in ewrer jugend
Ihr rechte lilie/ wie denn ewr name heisst/
Euch von den ewrigen gantz vnverhoffet reisst.
Doch jhr seid nur aus noth vnd schmertzen weggerissen/
Vnd könnt der ewigkeit in frewden nu geniessen/
Wir sterben täglich noch/ vnd jhr sterbt nimmermehr/
Ihr seyd/ Gott lob/ an port/ wir schweben noch im meer'
Als meer-graß/ wir seind hew/ jhr eine lebens blume/
Wir sterben noch der sünd'/ jhr lebt zu Gottes ruhme/
Weil aber anders nicht/ als nur durch todes pein/
Als habt jhr lilgenbawm auch must versetzet seyn.


Mikor ezt elmondá, amit én leírtam,
Egymásra tekinte számos hallgatója;
Gyermek-ember lévén a nagyobb rész ottan,
Az öreg gazdához álmélkodva szóla:
„Nem hinné az ember, ha kelmedet látja
Hogy valaha lopott, édes Imre bátya!”


Arsi lunga stagion, piansi e cantai
De' miei tormenti e de l'altrui rigore;
Vissi penando in servitù d'Amore:
Alfin molto perdei, nulla acquistai.


Ruka, jež roh tento obklíčila
vlasti naší veškerými ději,
skvoucím pásmem historie její,
dobře na vrcholku vytýčila
nad korunou kříž ten bleskotavý –
dánské slávy zdroj a znak to pravý.


罗衣初试薄寒生
豆蔻花开感别情
零落铅华君不见
画楼春雨燕双鸣


Llore la fuente, pues gima la bomba
apócrifos del monte en llanto leve,
si aforisma Canción, o si rimbomba


Dime mamita linda,
¿por qué no me quieren?
¿Será porque soy feo,
o es porque me porto mal?
No llores mami linda.
Diosito si es bueno.
Mira, mira lo que tengo aquí,
ya casi se me olvidaba:
el sombrerito de yarey,
el sombrerito de papá.


Alpenblümlein rings im Moose,
Ei, was sagt denn ihr dazu?
Alpendirnlein, schön und lose,
Und was meinst denn du?


Du setzest auf seinen Nacken dich,
Seine blauen Augen, die sind für mich,
Eine goldene Locke aus seinem Haar
Soll wärmen das Nest uns nächstes Jahr.


Da l'altra libroe il forte re Gradasso
Contra di lui se mosse con gran fretta.
Alcun de' duo corsier non mostra lasso,
Anci sembravan folgore e saetta,
E se incontrarno insieme a tal fraccasso,
Che par che nello inferno il cel si metta
E la terra profondi e la marina:
Odita non fu mai tanta ruina.


但作寻常别
不作寻常语
夜深江月来
还疑未别汝


Sie brachen den Schlaf des Mächtigen auch
Am grauenden Morgen, und hießen ihn flieh'n. 5
Sie führten von ihm entwaffnet ein Heer
(Er konnt' es nicht retten) hinweg. 6


Die Seele ist so wie der Leib,
Von unserm Gott zur Arbeit ausersehen,
Sie hat auch ihren Zeitvertreib,
Sie würkt und schaft und darf nicht müßig gehen.
Und da sie ewig ist, so forderts ihre Pflicht,
Daß sie ihr ganzes Thun auch auf was hohes richt.
Drum muß dein Wort ihr Zeitvertreiben,
Ihr Werk und ihr Geschäfte bleiben.


Fearless our merchant now pursues his gain,
And roams securely o'er the boundless main.
Now o'er his head the polar bear he spies,
And freezing spangles of the Lapland skies;
Now swells his canvas to the sultry line,
With glitt'ring spoils where Indian grottoes shine;
Where fumes of incense glad the southern seas,
And wafted citron scents the balmy breeze.
Here nearer suns prepare the rip'ning gem,
To grace great  imperial diadem;
And here the ore, whose melted mass shall yield
On faithful coins each memorable field;
Which mix'd with medals of immortal Rome,
May clear disputes, and teach the time to come.


Müde war ich geworden, nur immer Gemälde zu sehen,
Herrliche Schätze der Kunst, wie sie Venedig bewahrt.
Denn auch dieser Genuß verlangt Erholung und Muße;
Nach lebendigem Reiz suchte mein schmachtender Blick.
Gauklerin, da ersah ich in dir zu den Bübchen das Urbild,
Wie sie Johannes Bellin reizend mit Flügeln gemalt,
Wie sie Paul Veronese mit Bechern dem Bräutigam sendet,
Dessen Gäste, getäuscht, Wasser genießen für Wein.


满地菲菲绿涨春
多情长践落花茵
谢家风物依然在
不见临池染翰人


Grifon, che 'l vede in sella, e che non basta
sì fiero incontro perché a terra vada,
dice fra sé: - Quel che non poté l'asta,
in cinque colpi o 'n sei farà la spada. -
E su la tempia subito l'attasta
d'un dritto tal, che par che dal ciel cada;
e un altro gli accompagna e un altro appresso,
tanto che l'ha stordito e in terra messo.


Dois copos deixados
No vão da janela
Que filtram a luz
Azul do abandono
Um plano fechado
Do rosto e das mãos
E o movimento lento
E leve do sono


El crepúsculo es testigo
de tus desvelos de amante;
pídele que también cante
tu melodía de amor.
Pide a las olas altivas
que presten a tu camino
ese murmullo marino
que es susurro embriagador,
y ella volverá, no dudes,
al redil de tu cariño;
huyó porque Amor es niño
y no cesa de jugar;
pero pronto, arrepentida,
al rumor de tu tonada,
volverá a ti enamorada:
tú no dejes de cantar.


Děs hrůzy jevil se na každé líci,
strach městem chodil, rostl každou chvílí –
co mohli, zkazili a pobořili
a k horám prchli ještě před dennicí.


甲申乙酉是明朝
趣死骄氐气欲飘
一寸菰蒲长一丈
无人知是宋人苗


Nun brich, o Herz, der Ring ist hin!
Die Perlen sind geweint!
Statt Myrt' erwuchs dir Rosmarin!
Der Traum hat Tod gemeint.


Wo ist er, der uns Menschen wieder
Als Waldgeschlecht nur weiden heißt,
Ohn' einmal aufzuschaun, wer nieder
Vom schönen Baum die Eichel geußt?
Sein Herz erfreute nimmer
Der Blume Duft und Schimmer;
Sein Ohr, zu fühllos für Gesang,
Vernahm nur Golds- und Schellenklang!


Da deucht mir, in der tiefen Flur
rief mich mein Name, aus ersticktem Munde.
Ich horche; Nichts. Im Osten nur


Non dovevi assalir con sì fiere armi,
se bramavi veder farle difesa.
Non sai tu, contra l'oro, che né i marmi
né 'l durissimo acciar sta alla contesa?
Che più fallasti tu a tentarla parmi,
di lei che così tosto restò presa.
Se te altretanto avesse ella tentato,
non so se tu più saldo fossi stato. -


Mit Einzelliebe wer beginnet zu verschwenden
Den Schatz des Herzens, wird mit Eigenliebe enden.
Allliebe sei es, die zuerst das Herz erfüllt,
Aus deren Zauberduft sich Einzellieb' enthüllt.
Die Einzelliebe blüht und welkt, der Traum sinkt nieder,
Und wie am Anfang steht am End' Allliebe wieder:
Allliebe zur Natur, zu jeder Kreatur,
Zu Gott und in dir selbst zu jeder Gottesspur.


In erhabner Gestalt, doch daß die Majestät
Deines göttlichen Blicks milder durch Anmut sei,
Ungekünstelt, das Haar oder den Busen nur
Mit dem Schmuck der Natur bekränzt.


Desde ese muelle -anhelo de tres generaciones-
en otro tiempo vieron, sobre la azul llanura,
cruzar las blancas velas de las embarcaciones
como presagio humilde de la ciudad futura


Můj taťka jen se rozplýval,
když úžas viděl na retech – –
já skrčen seděl v ústraní
a v hrdle tajil horký dech –
Pak baron vzal ji za bradu –
můj taťka jen se ukláněl..
A potom, když už den se stměl,
sedával se mnou sám a sám..


An des geblümten Schleyers Wiesenteppich,
Allbuntbesternte, schön erkenn’ ich dich.
Und greift umher ein tausendarmger Eppich,
O! Allumklammernde, da kenn’ ich dich.


Mám novou služku. – Hezké děvčátko!
Hned na lukách když prvně pracovala,
já říkal jí, že její ručka malá
by těžkou prací zhrubla za krátko.
Však, přisámbůh! se nehodila ani
do řady druhých drsných dělníků,
jich žerty hrubé častokrát ji raní,
hned zašelestí vzdech jí na rtíku
a hezká tvář se studem barví temně. –
Nuž, z kalu toho jsem ji pozvedl.
Důvěru velkou neměla as ke mně –
a kdykoliv jsem na ni pohledl,
tu jako ptáče vždy se plaše chvěla
a kam má hledět, nikdy nevěděla.
Mně vyhnula se, kdekoliv jen mohla.
Však jednou jsem ji přepad samotnou,
ztrnule stála, sotva že se pohla.
Tvář bledne jí a ňadra výš se dmou
Já do ucha jí šeptám lichocení. –
Tu bledosť její v růměnec se mění
a z očí modrých velká slza kane,
ret šeptá temně: „Mýlíte se, pane!“ –
Jak pěkně hněv té holubičce sluší!
Je půvabnější, nežli sama tuší.


Du kamest wie ein starker Wind
Zu Christi heilgem Hofgesind
Und machst sie voller Wonne.
Du feurest ihre Zungen an,
Sie reden Sprachen, die man kann,
So weit auch geht die Sonne.
O süße Taube, heilger Geist,
Sei ewiglich von mir gepreist.


Hark! how the jolly huntsman's cries,
In concert with the op'ning hounds,
Rend the wide concave of the skies,
And tire dull Echo with their sounds:
Thou Phoebe, goddess of the chace, remove
The pangs attending on forsaken love.


أَعِندَ الحُرّ للأَيام ثارُ
يُطالِبهُ بِهِ الفلك المُدارُ
رُوَيداً يا زَمان أَرفق قَليلاً
أَما لِلسُكر صَحو أَو خِمار
أَما في ذلة الأَمجاد عَيب
عَلَيكَ وَلا بِهَون الحُرّ عار
يَعزُّ عَلَيَّ أَن يَكبو جَواد
لَدَيكَ وَلا يُقال لَهُ عثار
أَساءَت إِلى كَريم لا تُباري
بِزخرتها أَناملَهُ البِحار
أَقل هِباتِهِ في كُلِ أَرض
كِرام الخَيل أَثقَلُها النضار
فَتي يَهب الحَياة وَلا يُبالي
إِذا ما عَزَّ مال أَو عَقار
تَسيل هِباتُهُ مُتَتابِعات
وَيَتبَع رَفدُهُ مِنهُ اِعتِذار
وَيبسم وَالسَلاهب ساهِمات
عَبوس وَالكَماة لَها اَزورار
بِنَفسي مِن أَودَعَهُ وَصَبري
يُصاحِبهُ وَقَلبي مُستَطار
أَشيعهُ بِأَنفاس مِداد
تَرددهنَّ أَحشاءٌ حِرار
أَحَقاً أَنتَ يا مَولايَ غادٍ
وَبَعدَك لي سُكون أَو قَرار
مَقامي بَعد نَأيك بَل حَياتي
أَرى عاراً بِها وَالعار نار
وَلَكن لَيسَ لِلمَرء اِحتِيال
مَع القَدر المُناح وَلا اِختِيار
فسر في ذمة الرَحمَن وَأَبشر
بِعز بِعدَهُ نعم غزار
فَمثلك كُل ذي كَرَم وَمَجد
لَهُ خَل وَكُلُ الأَرض دار
فَلا نابتكَ نائِبة اللَيالي
فَإِنَّ بَقاكَ لِلدُنيا فَخار
وَدونكها فَواف رائِعات
بِدار عَلى الزَمان بِها عَقار
وَلَم أَمدَحكَ لاستجداءِ نَعمى
وَلا بِعُلاكَ لِلمَدح اِفتِقار
وَلَكن ذاكَ مِن قَلبٍ كَريم
لَهُ شَغف بِمثلِكَ وَاِفتِخار


König Hundingur
Erklärte den Göttern die Bieruhr,
Das setzte ab einen Suff, o!
Den größten Rausch hatte Uffo.


Okny do světnice už se dení;
není piva, k hraní peněz není.


Dolgozni? Csemetéim sorban álltak;
méhkasom zeng még; de a kertben immár
csak szolgát tűr, nem remetét, a gazda.
Jött, s fáim mellől ellökött a sáfár,
szája ítélt, míg szeme reszketett
lángom előtt.


Sie belecken nur die Schalen
Mit vergebner Angst und Müh,
Denn der Kern ist nicht vor sie,
Und wenn sie mit Liebsten praalen,
Ist der angemaste Glantz
Warlich weder halb noch gantz.


Aber ein leises Lächeln liegt,
Lockt, als träumte es Liebe, süß,
Schmachtend auf den wunderschönen Lippen.


Három bús párka áll az élet útján,
a nő, a kártya, a halál.
Ó fátylasarcú, rejtett, furcsa párka,
engem kötényed titka vár.
Nem kérdezem, tündér vagy-e, banya?
A szeretőm leszel száz éjszaka.
Az életem péntekjén fölkereslek,
hozzád őrjöngve fölfohászkodom,
és kérem az igét, a szót, a kulcsot,
lábadra ejtve ráncos homlokom.
Lassú nekem az élet - sokszorozd meg
és adj a láznál lázabb lázakat.
Oly titkos ez a kincsesláda, nyisd föl,
hulljon le róla a kemény lakat.
Pörögjenek most gyorsan minden orsók,
lássak ragyogva, mint még sohasem,
mutass nekem most bölcsőt és koporsót,
bűvös ujjakkal illesd meg a sorsot
és gombolyítsd le lassú életem.


Teď zbývá smích nám hrozný, neurvalý,
jen smát se, smát jen teskné ve chvíli,
ty mně, já tobě, že jsme přísahali,
ty mně, já tobě, že jsme věřili...


Man lagert sich am Schattenquelle,
Wo erst das muntre Reh geruht;
Aus hohler Hand trinkt sich der helle
Kühle Trank
wohl noch eins so gut,
Nun wandern wir usw.


Wenn böse Zungen stechen,
Mir Glimpf und Namen brechen.
So will ich zähmen mich;
Das Unrecht will ich dulden,
Dem Nächsten seine Schulden
Verzeihen gern und williglich.


Mensch, wilt du Innig seyn,
Must du Gott in dich schliessen,
Gott ist, das solt du wissen,
Gut, wahr, gerecht und rein.


Vonaglottunk bízón, nagyon,
Hűs estén és hideg hajnalon.
Pállott harctér szegény testünk
S jaj, örömre hiába lestünk.


Und seine Sorgfalt ist uns wie ein Alb,
und seine Stimme ist uns wie ein Stein, –
wir möchten seiner Rede hörig sein,
aber wir hören seine Worte halb.
Das große Drama zwischen ihm und uns
lärmt viel zu laut, einander zu verstehn,
wir sehen nur die Formen seines Munds,
aus denen Silben fallen, die vergehn.
So sind wir noch viel ferner ihm als fern,
wenn auch die Liebe uns noch weit verwebt,
erst wenn er sterben muß auf diesem Stern,
sehn wir, daß er auf diesem Stern gelebt.


Nun hat sich dieser böse Näscher,
Gardinenschleicher, Mädchenhäscher,
Der manchen Biedermann gequält,
Am Ende selber noch vermählt.


Come, Goddess, feast my longing sight,
Let me direct thy pleasing flight;
Whate'er voluptuous slaves could boast
On fair Phaeacia's sunny coast,
Whate'er the poet's fancy taught,
Or imag'd to his wanton thought:
For thee a happier fate remains;
You still shall view more blissful plains,
Where the soft guardian of thy charms
Expects thee to his longing arms:
He shall with fixt attention gaze,
Shall crown thee with immortal bays,
With lenient hand thy cares assuage,
Protect thee from Time's lawless rage,
The taunt of scorn, the dark revile,
The languid, faint-approving smile,
The noise of Mirth, the plaintive sigh,
And simpering Folly's heedless eye.


Král zde s výborníky stanoviště
K pohovení potřebnému měří,
Kde se třpytí květin semeniště,
Ptactvo s rojnou proskakuje zvěří,
Divočina, hloub a temeniště
Ku hlavě se ráje skalím peří,
Jakby zápolilo peklo s nebem,
Pláň tu hojní hrůzami a chlebem.


The  cries a punster who chanc'd to come by,
Must be a good  if it kept you so


“Jaj az ibrikeim!” - fölsikolt Aranka,
De ha úgy nem félne, biz inkább kacagna...
Noha majd meg inkább sajnálkozni látszott:
Soha, soha, ilyen fura csárdás táncot!


Já byl mořem a ty perlou,
v hlubinách jsi dřímala,
čarokrásným půvabem jsi
vonné dechy sypala.


Statečně s nimi dá se v boj,
a v prach je zdeptá všecky,
ty Saraceny-vrahy, oj,
pobije jako pecky!


Ich habe Lust zuscheiden,
Spricht Paulus, aus der Welt.
Daß nun den Tod zu leiden
So hertzlich Ihm gefält,
Das macht: Er ist gewesen
An einem Ohrt, da wir
In Ewigkeit genesen
Und jauchtzen für und für.


Das Gräslein ist ein Buch, suchst du es aufzuschliessen,
Du kanst die Schöpffung draus und alle Weisheit wissen.


Wer, was ihm nicht soll, kan meiden,
Kan auch, was nur kümmt, erleiden.


Por caminho aromal, enflorescido,
Alvo, sereno, límpido, direito,
Segues radiante, no esplendor perfeito,
No perfeito esplendor indefinido...


Sur l'âpre muraille,
Sur le burg lascif
Où le festin raille
Le tombeau pensif !


A když v živém letu
v oči se mi dívá,
pokaždé v mé duši
píseň se rodívá.


Jako v křišťálu zřel v jejím těle
nenarozeného Spasitele,
před nímž v duchu Eliášově
lid měl připravovat k obnově.


晦庵南北象山西
道学年来入品题
可惜六经真脉络
红泉三世两幽栖


يا صاحباً لي أن يغب فعهوده
لم تنسَ حيث تناست الغياب
أرسلت تمراً بل نوى فقبلته
بيدِ الودَادِ فما عليك عتاب
وإذا تباعدت الجسوم فودُّنا
باقٍ ونحن على النوى أحباب


Sie legten an ein mönchisch Gewand;
Als gen Whitehall sie schritten,
Des Volkes Menge begleitete sie
Mit Kniefall und frommen Bitten.


Halt aus mein Hertz, vnd sey bescheiden,
Schilt auff die Zucht des Herren nicht,
Der wahren Gottes Kinder Pflicht
Ist alle Straff in Demuth leiden,
Vnd wiss, daß Christus Schäfelein
Blohs durch das Creutz gezeichnet seyn!


Amiga,
lavei os pratos,
mas a mágoa
mastigou-me
o inteiro dia
— esse pedaço
de carne crua
com nervos difíceis
aos dentes,
que sou —
Se ao menos
eu pudesse banhar
meus pés
na bacia de ágata
do meu avô,
não perdoaria tanto
meus sentimentos
mesquinhos
e debruçaria-me
sobre o balcão
sem rir
e seria
mais triste e grave
e, claro, vestiria luto
por tudo
que foi morto
na minha e tua amizad
Mas, como vês,
Não sei da bacia branca
donde eu sairia
apaziguad


Die Mase weis es auch/ wie ungern ich gezogen
und mich entfernt von ihr/ vertraut des meeres wogen/
als welches rund üm mich die blauen wellen schlug/
und mich nach Frankreich zu (so ferne!) von Ihr trug.


青鸟衔书遍海涯
香风不返五云车
可怜夜夜瑶池月
空照蟠桃一树花


Na břehu jezerním, za půlnoční strání,
Jinoch toužně čeká vidinu svých přání;
Zpěněných po vlnách za mlhou pozírá,
Zhledy žádostivě do dálky upírá.
Mdlé jsou oči jeho co luniny zraky,
Čelo zasmušilé jako noční mraky;
V mladistvém však srdci oheň skrytý pálí,
Při té hvězdné záři i pod sluncem stálý.


Non fu sì bella la spartana Leda,
Europa, Io, Giuturna, Maia e quella
che più propinqu'a Apolo par che sieda,


Qu’on détache l’amarre et qu’on hisse les voiles
Dès que s’allumeront les premières étoiles !


إِنّي لَوَصّالٌ بِغَيرِ شَناءَةٍ
وَإِنّي لَباقي الحِقدِ مُستَحوِذٌ صُرمي
وَمُحتَمِلٌ ضِغناً عَلَيَّ وَلَم يَكُن
لِيَبلُغَ جَهلي إِن جَهِلتُ وَلا حِلمي
وَيَأبى غُواةُ الناسِ إِلّا تَوافُداً
عَلَيَّ وَيَأبى أَن يَرِقَّ لَهُم عَظمي
وَما زِلتَ يا خِنزيرَ تَغلِبَ جاحِراً
بِمَنزِلَةٍ يُحمى عَلَيكَ وَلا تَحمي
وَإِنَّكَ لَو تَرمي تَميماً لَفَلَّلَت
نِصالَ مَراميكَ الجِبالُ الَّتي تَرمي
وَإِنّي لَمُهدٍ لِلأُخَيطِلِ صَكَّةً
تَدُقُّ حِيالَ الناظِرينِ مِنَ الخَطمِ
كَذَبتَ لَقَد قُدنا الخَميسَ وَناقَلَت
بِنا الخَيلُ وَرداً في الخَميسِ وَفي الدَهمِ


Gritan los fantasmas
Agarrados del sombrero
            De las estrellas
Orina la luna de reojo
               Las calles
Donde habita lo póstumo
Y los domingos muerden el bolsillo
Como los ojos que cuelgan
       Del cielo
            Como relámpagos
Pasan las horas
Con su ataúd de humo
Y jaulas con las mandíbulas
       Tiesas de los cuerpos:
Ácidas pupilas
Mejillas ya sin gritos
Vértebras soportando las agujas
       De la patria
       De la historia
Siglo de noche con jinetes

Agrietados
Y armaduras que sangran
En cada galope
Donde el mal incuba

Y castra ilusiones
Bailan en la sangre los espíritus
Ahogan sus gestos
             En los ciervos
Los ríos chorrean pájaros muertos
Días sin orgullo
Donde el luto
Siembra cometa de cauces
Y las sombras resplandecen
Como un bosque azul
Los minutos entretanto
Cantan a capella
El do re mi
        Contra un follaje de moscas.


Perdió la nueva Musa su decoro,
tu armada vecindad dime que aguardas,
si viste profanar sus cuerdas de oro.


Sie schlief die Welt. Singender Gott, wie hast
du sie vollendet, daß sie nicht begehrte,
erst wach zu sein? Sieh, sie erstand und schlief.


Das Pfäfflein runzelte sich und sprach:
»Macht euch die Scham nicht rot?
Wir haben es alle drei gelobt,
Euch trenne nur der Tod!« –


Po bouři! Květ stromů dole je
po cestách snesen v koleje,
potrhán, porván, potřísněn –
smutný máj, smutný jara den!


Du wilt/ O Herr/ den Schnitt des scharffen Messers leyden:
Ach laß mich auch mein Hertz und eitle Lust beschneiden!


Megboszulva Csóri a bajnok elestét,
Felrugá s ott hagyta Diridongó testét:
Ellensége volt az Dundi asszony végett,
Mert féltette tőle a szép feleséget.


Fast hört' er den schon klagen:
»O arge, böse Zeit!
Die Tugend wird gesotten
In Kesseln, groß und weit!


Za hory však slunce nejjasnější
Zachodí, ach! zašel nejsylnější rek,
Mocnář Panonye nejslavnější,
Rychle uplynul mu krátký zemský věk,
Vlast svou vznesl skutky hrdinskými
K oblakům, a cti když požívati měl,
Ozdobený věncy bobkovými
Do olympských šťastných bytů zaletěl.


A první chlad ti celým tělem běží.
Jen sosny, ty jsou zelené a svěží
a víc než jindy právě v chvíli této.


Vzdor v duších a v jinošských srdcích
toužebnou života žízeň,
sny převratné, stesk, idyly, horské květy
na skalách osamělých,
na horách, které vyzývaly, plály
v červáncích jitřních opojným výhledem,
na horách, které vyzývaly
k svobodě!


At first, the clamour of the buzzing schools,
And classic Lily's salutary rules,
With terrors new his infant mind appall,
And present fears his pristine joys recall;
But when the dry grammarian's toils are o'er,
And Ovid opens all his tender store;
With kindred flame his ardent bosom glows,
His version pure the rising genius shews;
And the pleas'd master sees, with flatt'ring hope,
The early efforts of a future Pope.


– O cara – i' le dirò – di questo core,
ch'or teco è cener fatto e 'n pianti è sciolto,
unica fiamma e sempiterno ardore:


Весной в своих грядах так рылся Огородник,
Как будто бы хотел он вырыть клад:
Мужик ретивый был работник,
И дюж, и свеж на взгляд;
Под огурцы одни он взрыл с полсотни гряДвор обо двор с ним жил охотник
До огородов и садов,
Великий краснобай, названный друг природы,
Недоученный Философ,
Который лишь из книг болтал про огородОднако ж, за своим он вздумал сам ходить
И тоже огурцы садить;
А между тем смеялся так соседу:
«Сосед, как хочешь ты потей,
А я с работою моей
Далеко от тебя уеду,
И огород твой при моем
Казаться будет пустыреДа, правду говорить, я и тому дивился,
Что огородишко твой кое-как идеКак ты еще не разорился?
Ты, чай, ведь никаким наукам не учился?»
«И некогда», соседа был отве«Прилежность, навык, руки:
Вот все мои тут и науки;
Мне бог и с ними хлеб дает»—
«Невежа! восставать против наук ты смеешь?» —
«Нет, барин, не толкуй моих так криво слов:
Коль ты что путное затеешь,
Я перенять всегда готов»—
«А вот, увидишь ты, лишь лета б нам дождаться…» —
«Но, барин, не пора ль за дело приниматься?
Уж я кой-что посеял, посадил;
А ты и гряд еще не взрыл»—
«Да, я не взрыл, за недосугом:
Я всё читал
И вычитал,
Чем лучше: заступом их взрыть, сохой иль плугоНо время еще не уйдет»—
«Как вас, а нас оно не очень ждет»,
Последний отвечал, — и тут же с ним расстался,
Взяв заступ свой;
А Философ пошел домоЧитал, выписывал, справлялся,
И в книгах рылся и в грядах,
С утра до вечера в трудаЕдва с одной работой сладит,
Чуть на грядах лишь что взойдеВ журналах новость он найдет —
Всё перероет, пересадит
На новый лад и образеКакой же вылился конец?
У Огородника взошло всё и поспело:
Он с прибылью, и в шляпе дело;
А Философ —
Без огурцо


A náhle oba prou se, kdo má
dřív vejít, starý pán či host –
„Vašnosti, račte!“– „Já jsem doma
a vím, co káže zdvořilost!“


para encher os olhos de ternura


Ich frage dich:
Ist nicht das Alterthum ermatt, entkräft, verdrossen,
Und mit viel Ungemach umschlossen?
Die Ehrfurcht heist mich schweigen,
Ich will dir aber zeigen,
Daß Salomon, der allerklügste König,
Dem du und ich zu widerlegen viel zu wenig,
In seinem Buche spricht:
Die bösen Tage,
Die Noth und Plage,
Bricht mit dem Alter an:
Dann ists um unsre Frölichkeit gethan.
Man muß alsdann mit Seufzen sagen;
Ach! sie gefallen mir gar nicht.
Drum bleibts darbey;
Daß stets das Vorrecht meine sey.


Zween Helden, die der Douze-Strand
Von Jugend auf, in frühen Wechselchören,
Nach tapfern Flüchen singen hören,
Verließen, um die Zahl der Reisenden zu mehren,
Ihr liederreiches Vaterland.


Yo soy un amplio personaje:
albino lienzo de un paisaje
que el Todo unta en mi interior,
y cuya suavidad de raso,
chupa en la llaga del ocaso
el vino rancio del dolor.
Rabí Jeschona (mi maestro)
me dijo el santo Padre Nuestro,
pero también de él aprendí,
tocado de un amor profundo,
llorar a veces para el mundo
y reír siempre para mí.
Yo vivo una filosofía
toda contraste, anomalía,
pero que es muy original...
Yo fui beato mosaísta;
me consagré maniqueísta;
y caté el virus racional.
Bostezo frío escepticismo,
y tengo orgullo de mí mismo
porque me siento universal;
y encuentro que este vano orgullo,
empieza en chispa de cocuyo,
y acaba en lumbre de fanal.
Oculto cien remotas vidas
en mis cien lenguas, escondidas,
cual las de mítico dragón,
y cuando mueven su teclado,
yo permanezco ensimismado
sufriendo tanta confusión.
Entonces me imagino enorme...
Mas ¡ay! la falta de armonía
me empuja, unánime, a creer,
que es una enormidad deforme
la escandalosa algarabía
que canta dentro de mi ser.
Rijo la sonda de mi Ojo,
mezcla egoísmo, fiebre, antojo,
en mi honda personalidad,
y de mí mismo al extraerla,
sale borracha de una perla
de enbeodante claridad.
Perla divina, perla fina:
zarco suspiro de neblina,
lleno de Psiquis y ebria de
esencia vagamente antigua:
sándalo y ámbar... Gota ambigua
de caridad, ensueño y fe.
Entraño muchas cosas raras:
borrosamente, surgen caras
en mi simbólico Telar...
Dejo la magia de la Aguja,
y mi Ego, fosco, se arrebuja
en su vesania singular:
ora un entierro que negrea
por la calleja de una aldea,
bajo silencio de ataúd,
donde despliega la levita
una tiniebla de bendita
y filosófica actitud.
Ora un convento solitario,
dulce de miel de evangeliario
y tístico de soledad,
donde una pálida novicia,
suda el labio al caricia
de su ambagiosa enfermedad.
Un petimetre vulgarote...
ora un sublime don QUIJOTE,
niño en su estupidez pueril;
ora un don SANCHO, gordo y viejo,
en cuya panza arde el reflejo
de oro clásico y sutil.
Un sacerdote grave, austero;
que (ultra-humano pebetero)
gotea fragancias de perdón:
De los pecados yo te libro...
y entreabre, como un libro,
la inmensidad del corazón.
Un caballero muy galante,
dice bien y lleva un guante,
y luce flor en el ojal...
Tenorio audaz de mil amores,
que en la promesa de las flores
apaga el brillo del puñal.
Vergeles rubios y tranquilos,
enmelenados por los hilos
del jeroglífico estelar,
en donde cunde la apoteosis
láctea en insomnio y en coloris,
de anemia crónica y lunar.
Pasa el desfile de visiones,
ceremoniado de emociones
que erupta, opíparo, mi yo...
Se desconotorna la emotiva
virginidad de perspectiva...
y, el HOmbre en mí, resucitó...
Y otra vez hombre, rudo y feo
pira voraz en su deseo
de reventar contra el nivel
estoico y fijo de la vida...
La viad que es una bebida
de agua de azúcar y de hiel.
Yo anhelo el choque formidable
de lo invisible y lo palpable,
en el cannubio sepulcral:
quiero estrellar mi pobre nao,
y dinfundirme, como un vaho
dentro del Alma Universal.
Yo soy un amplio personaje:
albino lienzo de un paisaje
que el Todo unta en mi interior,
y cuya suavidad de raso,
chupa en la llaga del ocaso
el vino rancio del dolor.
Bostezo frío escepticismo,
y tengo orgullo de mí mismo
porque me siento universal;
y encuentro que este vano orgullo,
empieza en chispa de cocuyo,
y acaba en lumbre de fanal.


老去无心梦楚台
行云欲见仗谁媒
春风魏后尤骄蹇
只遣红巾稚女来


Aveami a tanta speme dato ardire
Il grazioso pegno che Amor diemmi
Allor che 'l mio pensier poggiava altiero.


Druhý dí: Mám auto, jmění,
společenské postavení –
všecko vaše. Toalety
koupíte si v Paříži! –


Всю меня — с зеленью —
Тех — дрём —
Тихо и медленно
Съел — доТу, что с созвездиями
Росла —
Просто заездили
Как ослТу, что дриадою
Лес — знаИюнь


Zda smrt až vpíše jemu
svou vrásku poslední –
zda zajásá mé srdce?
Zda se mi rozední?


Hie sitz' ich in der Finsterniß'
Und in dem tunckeln Todes-Schatten.
Zwar, meine Zeit ist ungewiß;
Doch weis ich, Gott, der wird erstatten
Mein Leid, das mich so sehr geplagt,
Seither ich auff die Welt geboren.
Ich weis, was mein Erlöser sagt:
Wer gläubig ist, wird nicht verlohren.


Alte Uhr! dein Zeiger geht
Wohl noch richtig seine Bahn,
Doch dein Schlagwerk stillesteht,
Schlägt nicht mehr die Stunden an.


Mise alatt, ha az Istent
Fellengezve dicsérte,
És szavait az orgona
Hangjaival kisérte, -
Ha zsoltáros gondolati
Az egekben járának,
Színe előtt a menny és föld
Mindenható urának:


Chce-li jinoch něžné lásky
Oučasten být ode mne,
Musejí mu plynout hlásky,
Jimiž srdce k srdci lne;
Tak řeč můž jen česká zníti,
Proto chci jen Čecha míti.


Dí, a s Orlem vážně odchází,
Dvořanů jej řada provází.
Za ním zavzní hlasy ze sněmu:
„Sláva králi moudrému!“


Y la sangre nos golpeaba las sienes,
y la vergüenza nos subía a las mejillas,
y la rabia a los puños,
pero todo era inútil.
Pero todo fue inútil, porque
debajo de la tumba que nadie sabe
hoy los huesos de muchos se juntan con los tuyos.
Parecía imposible, cosa de broma, pero ahí está
tu calavera que todavía se horroriza.
Ahí está tu podredumbre para testimoniarlo,
tu juventud tronchada preguntando razones,
tu vivo idioma permanente
pidiendo un puesto en las tribunas.
El agua rueda al mar, y los amigos
de la escuela te colocamos flores
sobre el jardín de nuestros juegos
que una mañana se bañó de pólvora.


— cresceu com fome


وداعا يا ديار العز حتى
أعود إليك في أهنا نهار
إذا ما نحو قطرك مد خط
حديدي إلى تلك القفار
ونور الكهرباء أتاك يسعى
وقيل الماء في البيداء جاري
وطهرت العيون وقام حزب
بمعدنك النفيس وبالاثار
وشيدت المدارس واستقامت
رجالك واكتست ثوب الفخار
وخاطب فيك بالتلفون خل
يريد البحث عن حال التجار
وحررت الجرائد واستعدت
مطابعها الى نشر القرار
ورقيت الصنائع واستفاقت
شبيبتك الحليفة للديار
وجاب الشهم منها الارض علما
وخاض بحزمه لج البحار
وجاري في السياسة من أوروبا
رجالا زاحموا قطب المدار
وأبدى الكد مخترعا مجداً
يجر النفع من تحت الستار
هناك تكون يا وطن المعالي
غزير العلم مجتمع النضار
يسود المرء فيك ينال عزا
يحوز الأمن يطمع بانتصار
رزقت بدولة تسعى دواما
لتهذيب الكبار مع الصغار
وما نجع الدواء وما استفاقوا
لحبهم الدمار على العمار
الا يا قوم قد نمتم طويلا
وهمتم بالجهالة في البراري
فهل من يقظة تشفي غليلا
وتمحو ما استوى من سحب عار
فهموا واصدقوا فالصدق فيكم
عريق واحفظوا حق الديار
وإلا فالوداع وكل قطر
به الإسلام يصلح للقرار


Tak tu lásku pochovali,
neřekli si ani slova,
však že už se nemilují,
to věděli dobře oba!


Den sedmý Ilja pouští jel a stepí. –


乐天诗句本嘲诙
那有人从碧海来
五百年间逢好事
披榛来访此崔嵬


Thu' recht und schreibe dir nicht als Verdienst es an,
Denn deine Schuldigkeit allein hast du gethan.
Thu's gern! Und wenn dir das nicht zum Verdienst gereicht,
Gereicht dir's doch zur Lust, daß dir die Pflicht ward leicht.


Hrej, cigáne, rychle, freško,
nohy touží v let,
ať má hlava, jež se kloní
vytýčí se hned,
ať mé srdce čardáš tančí,
ať nemusím snad
sklopit oči pod širákem
a snad zaplakat.


Recht, Natione, recht, das ihr aus Babel geht,
Und Babel lasst von aussen und von inn!
Das ich eur Jesus werd als euer Christ erhöht!
Dis dinen bringt euch ewigen gewinn.
Recht, Juden, Recht! Ich bin eur Nazarener!
Ihr kommt aus Recht zuerst zum baum!
Ich kam aus euch, ich einger Weltversöhner,
Elendig, arm und als ein Schaum.
Ich komme nun als wahrer Weltmonarche:
Ich richte auf mit euch di Kühlungsarche.


»Kommt, Freund, ihr sollt bey mir nun leben!
Vergesset eure Noth:
Kommt, trinkt mit mir von Walters Reben
Und eßt von Walters Brod.«


S remek csipőd s meleg nyakad, az áldott,
mint örök hóval fedett halálosztó hegyek,
ugy csillannak majd elborult szemembe
s messziről intnek, hogy néma legyek...


يا عَذَارى الجمالِ والحُبِّ والأحلامِ
بَلْ يا بَهاءَ هذا الوجودِ
خُلِقَ البُلبلُ الجَميلُ ليشدو
وخُلِقْتُنَّ للغرامِ السَّعيدِ
والوُجودُ الرحيبُ كالقَبْرِ لولا
مَا تُجَلِّينَ من قُطوبِ الوُجودِ
والحياةُ التي تخرُّ لها الأحْلامُ
موتٌ مُثَقَّلٌ كالقُيودِ
والشَّبابُ الحبيبُ شيخوخةٌ تسعى
إلى الموتِ في طريق كَؤودِ
والرَّبيعُ الجميلُ في هاته الدُّنيا
خريفٌ يُذْوي رفيفَ الوُرودِ
والوُرودُ العِذابُ في ضفّة الجَدول
شَوْكٌ مُصَفَّحٌ بالحديدِ
والطُّيورُ التي تُغنِّي وتقضي
عيْشَها في ترنُّمٍ وغَريدِ
إنَّها في الوجودِ تشكو إلى الأيام
عِبءَ الحَياةِ بالتَّغريدِ
والأناشيدُ إنَّها شَهَقاتٌ
تَتَشَظّى من كُلّ قَلْبِ عَميدِ
صورَةٌ للوجودِ شوهاءُ لولا
شفقُ الحُسْنِ فوقَ تِلْكَ الخُدودِ
يا زهورَ الحياةِ للحبِّ أنتنَّ
ولكنَّهُ مخيفُ الورودِ
فَسَبيلُ الغرامِ جَمُّ المهاوي
وافرُ الهولِ مُسْتَرابُ الصَّعيدِ
رُغمَ مَا فيه من جمالٍ وفنٍّ
عبقريٍّ مَا إن لهُ من مَزيدِ
وأناشيدَ تُسْكِرُ الملأَ الأعلى
وتُشْجي جَوانحَ الجلمودِ
وأريجٍ يَكادُ يَذْهَبُ بالألبابِ
مَا بَيْنَ غامضٍ وشديدِ
وسَبيلُ الحياةِ رحْبٌ وأنتنّ
اللواتي تَفْرُشْنَهُ بالوُرودِ
أنْ أرَدتُنَّ أن يكون بهيجاً
رائعَ السِّحْر ذا جمالٍ فريدِ
أو بشوكٍ يُدمي الفَضيلةَ والحُبَّ
ويقضي على بهاءِ الوُجودِ
إن أردتُنَّ أنْ يكونَ شنيعاً
مُظْلِمَ الأُفْقِ ميِّتَ التَّغريدِ


Also hat dieses Lied ein End,
Das sey zu Ehren gesungen
Dem König in Schweden gar behend,
Der Tilly ist ihm entsprungen.


Weite Welt und breites Leben,
Langer Jahre redlich Streben,
Stets geforscht und stets gegründet,
Nie geschlossen, oft geründet,
Ältestes bewahrt mit Treue,
Freundlich aufgefaßtes Neue,
Heitern Sinn und reine Zwecke:
Nun! man kommt wohl eine Strecke.


Pár honů jen – a seskočit
bych moh’ – jít k hrobu blíž...
té mrtvé slovo povědít:
Rci, sestřičko, jak spíš?
To roky tři jsou již! –


Il re Agramante andò per porre accordo
di qua e di là più volte a questo e a quello,
e a questo e a quel più volte diè ricordo
da signor giusto e da fedel fratello:
e quando parimente trova sordo
l'un come l'altro, indomito e rubello
di volere esser quel che resti senza
la donna da cui vien lor differenza;


Pouští suchou – do širého kraje
radostně a spěšně dál se bral;
ve své hrudi velké snahy maje,
že by puknout mohla mu, se bál.


山中一草屋
常与云相亲
野水碧千顷
渔舟来问津


Aura, che per lo ciel co' miei sospiri
carca il grembo d'odor, ten voli in schiera,
e pura e molle e dolce e lusinghiera
di due labra odorate emula spiri,


1
— Иди к цветку Виктории Регине,
Иди в простор
И передай привет от герцогини
Дель-Аква-ТоНа том цветке созрело государство;
Найди шалэ;
У входа — страж, в руке у стража — астра,
Звезда во мглТогда скажи, застолбенея в дверцах:
«Несу простор!
Привет тебе, лилиесердный герцог
Дель-Аква-Тор!
Вставай на путь, по благости Богини
Тоску забудь…
Внемли послу грозовой герцогини —
Вставай на путь!
Довольно мук; ты долго пожил ало,
Твой бред кровав;
Она тебя увидеть пожелала,
К себе призваДовольно мук — их искупило время…
Твой взор смущен…
Коня, коня! огнистей ногу в стремя, —
Ведь ты прощен!»
2
Ушел посол к Виктории Регине,
Ушел в простор,
Чтоб передать привет от герцогини
Дель-Аква-ТоОн долго брел в обетах ложных далей
И — в щелях скал —
Испепелил подошвы у сандалий,
И все искаИскал страну и втайне думал: сгину, —
Не поверну…
Искал страну Викторию Регину,
Искал странЛишь для него пчела будила струны
Своих мандол;
Лишь для него ломалось о буруны
Весло гондол;
Лишь для него провеерила воздух
Слюда цикаИ шел гонец, и шел с гонцом сам Гроз-Дух
Все наугаОн не пришел к Виктории Регине,
Он не пришел;
Не передал прощенья Герцогини, —
Он не нашеОн не нашел такой страны цветковой
И — между скал —
Погиб посол, искать всегда готовый…
Да, он искал!
3
Прошли века, дымя свои седины,
Свой прах сложив,
В земле — рабы, и в склепах — паладины,
Но герцог — жиОн жив! Он жив! Он пьет очами сердца
Пустой простоИ мира нет, — но где-то бьется герцог
Дель-Аква-Тор…


Sie schied, von Noth entladen und beladen:
Ihr Herzensleid zurück bei'm Ritter bliebe,
Vertauschet mit der Minne Bund und Gnaden;
Doch unterm Herzen keimen neue Triebe
Des Lebens ihr, zu ihres Lebens Schaden.
Das wußt' sie nicht, sie wußte nur von Liebe:
Er war ganz ihr fortan, sie seine nur,
Und Riwalin war eins mit Blanscheflur.


O sol quando amanhece
lembra o dia quando esquece
a noite dentro do dia


A vůkol na hrobech zas v jara dnech
ať pestré, lehké květy v barvách planou! –
já rád mám, v klidu moudrém po letech,
jen cypřiš zadumanou...


Willst du in des Vaters Hütte dich erkühlen
Komm, es nimmt der Greis dich gerne auf.


A byť měl plány nejčistší,
milovat věčně nedoved’,
vždyť přišla neúprosná smrť
a lásky vroucí konec hned.


Benn egy házba Déván vajda szorula,
Nagy sebökben az várhoz felszalada,
Kit császárnak végre bémondott vala,
Kiért agaságra felvötte vala.


Ma credo essendo voi de simil tempre
Te duro e dura lei, la non ti offende,
Perché ad un simil piace l'altro sempre.


Így dorgálta Bencét; s így ez abban elmult; -
E kis tréfa után Toldi tovább indult,
De nem a királyhoz, Krakó városába:
Üres kézzel nem megy gondolá magába.
Hanem viszen neki, szép szavai mellett
Fényes ajándékot, fényes győzedelmet;
Alkalom volt erre: sok garázda litván
A lengyel hadakat mindennap szoritván.


Neb mi dejte sílu tura, oře,
Honit budu vraha, nebesa!
Z pečer v pouště, ze křů do lesa,
Jako bouře přes země a moře.


Buď všetečnost, buď nouze přivedla tě z dálí;
Proč ústa tvá jen vždycky vaši zemi chválí?
Tu nic ti nejde k chuti, jak tam za horami:
Jdi, zůstaň, kde se líbí, my zde dobře sami.


But whither thus precipitate her flight
Urges the general comforter? Behold
Where, stretch'd upon the bed of sore disease,
Worn out with pain, the sick man languid lies!
She comes, blest Hope! and lo! her kindly arm
Rears from the pillow his enfeebled head,
And lenient sooths his melancholy heart!
Now, pointing to fair Health, with roseate bloom,
Rekindling vigour in the mantling cheek:
Now, to the robe of white and crown of gold,
Reserv'd for Christ's true servants, in the realms
Of everlasting day! — Thrice faithful Hope,
Thou, like the heart, liv'st first, and diest last;
Nor, ev'n in death's extremest pangs, wilt leave
The fluttering soul — but, when earth's fears and joys
Sink into darkness all, thy beaming light
Unvelopes prospects new, and better far,
Prospects which make man, man: and cause the soul
In death to triumph, and defy the grave.


Suche deine guten Brüder
Nimm die Karten und ein Glas
Singe neue Possen-Lieder,
Seele, wie gefällt dir das?
Gelt es geht so lieblich ein,
Als wann wir beym Mädgen seyn?


Pěkné děvče, pojď, pojď, pojď!
Eh, nech práce, přádlem hoď!
Právě dnes svatého Tomy máme,
O, což pospolu si zahasáme!“


Krocan zlostně hudruje,
bludný člověk mudruje;
jaká mezi nimi shoda?
Z koho jde nám větší škoda?


一日日穷穷不醒
一年年老老如期
黄河却有逢清日
白发应无返黑时


Ma toglie lor la qualità, la forza
Amor, che tanto in me pianto ed ardore
quanto durezza e ghiaccio in voi rinforza.


Der böse Feind erkennt das best in allen Sachen,
Hart er die Lieb, ich weiß, Gott würd ihn seelig machen.


Le voilà, ce vengeur promis à ma détresse !
Ah ! quel souffle épuré d'amour et d'allégresse
En traversant le monde enivrera mon cœur
Le jour où, moins hardie encor que magnanime,
Au lieu de l'accuser, ton auguste victime


Di erste Prob entherbet,
Weil si dem ertz absterbet
Den groben aberaum:
Anfächtung schmeltzt von Christen
Hoffartigs eigenlüsten,
Den groben Lebensschaum,
Des Fleisches Sinnentraum.


大隐何曾弃簪组
醉乡有路入无何
百年快活自不彻
谁肯寻人到薜萝


»Oh Theodora, Hure, Kaiserin!« rief da mein Ratsherrnmund,
»Ich komme gleich!«


Ich habe dir in heißer Ernte Tagen
(Sahst du den Schweiß, der deinethalb mich näßte?)
Die Frucht geschüttelt deiner reichen Äste,
Doch keine Früchte hat es mir getragen.


Ty, bludná v žití svém, dnes u cizinců doma,
dřív zvědavá jak my, jež nyní mlčet smíš,
nám ve zmámený zrak, nám v srdce nevidomá
svou vlíbej záhadu – ty mrtvá, která víš – –


Ich konte nicht mein Hertz mein Liebgen sprechen,
Und muste mir den Kopf umsonst zerbrechen,
Doch deine Gunst versetzte mich zur Ruh,
Vnd führte mir die Schönheit selber zu.


Hoje está forte e contente,
a passear na avenida;
não lembra que esteve doente,
muito mal, quase morrendo,
e lhe dei jula de dendo,
para lhe salvar a vida,
pois nem doutor em Luanda,
nem quimbanda no muceque,
ninguém o curou, ninguém,
senão eu, pobre moleque!


Vinca armata Ragion l'inerme doglia,
che d'umor molle bagna viril pelo:
tempri fé vera il vano ardente zelo,
che 'l mondo a pianger l'alta donna invoglia.


A caso venne al bon Rinaldo detto
ch'a la ventura gia di quel destriero.
Uno di lor, che cavalier perfetto
tenuto ed appellato era Isoliero,
allor rispose con turbato aspetto:
— Deh! cangia omai, baron, cangia pensiero,
ché tal ventura solo a me conviensi,
e folle sei se di tentarla pensi.


Pln zvuků skřivánčích je vzduch –
jak rozkošné to ráno!
Vše jako zčarováno:
les, pole, řeka, luh;
jen píseň v mysli hnutí
jak motýl v kukle smutí;
zda křídla dá jí Bůh?


Der weise Socrates war scharff genug zu nennen/
Man sah ihn auf der Brust Aspasiens doch brennen.
Pythagor wandert auch/ ob seine Träume groß/
Mit seiner Seelen offt in der Theano Schooß.
Und Solon kan mit Lust so wohl auf schöne Frauen/
Als wie des Landes Heil auf die Gesetze bauen.


Ihr Reize nahet euch! Philind ist schon erwacht,
Ihr Liebesgötter schlüpft in ihre Morgentracht,
Naht euch ihr Jünglinge! doch nehmet euch in acht,
Daß euch der Gott der aus dem Busen lacht,
Wie mir nicht tiefe Wunden macht!


Im Herzen die letzte Freude tot,
von Abgrundtiefen der Weg umdroht,
kein Liebesband und kein Freundesblick –
und all mein Sehnen und all mein Glück
in Scherben, in Scherben!


Un Hus un Hoff is all recht got,
dat geiht so wit as't geiht –
doch sög noch keen an de Hungerpot,
de wat don kann un wat deit.
Min Hoor dat's gäl, un min Fust de's groff,
un ick heww, wat een hebben möt,
de flinkste Hand up'n ganzen Hoff
un'n still un tru Geblöt.


أزهرُ أفقٍ أمِ الأزهارُ والغُدُرُ
كتابكُمْ أمْ سرورُ النفسِ والوطرُ
قرأتُهُ فجرى في كلِّ جارحةٍ
كأنَّما أنا وَهْوَ الماءُ والشجرُ
للهِ ألفاظُهُ الغرُّ العِذابُ فقدْ
علَتْ على الدرِّ أينَ القدرُ والكبرُ
فمنْ يقلْ هي كالدرِّ الثمينِ فقلْ
أخطأتَ إنْ لم تقلْ عنها ولا صغرُ
مولايَ كلَّ لساني عن جوابكَ وال
مأمولُ تمهيدُ عذري حينَ أعتذرُ
وإنما أنا عبدٌ من عبيدِكَ مِنْ
دأبي ابتداءً دعاءٌ صدقُهُ خَبَرُ
لو حطَّ رحلي فوقَ النجمِ رافعُهُ
ألفيتُ ثمَّ خيالاً منك ينتظرُ
وسرعةُ القاصدِ الميمونِ طائرُهُ
هيَ اقتضتْ أنني في القولِ أختصرُ
كتبْتُها وَهْوَ مجتازٌ على سفرٍ
ما حالُ نظمٍ إذا ما أعجلَ السفرُ
لا زلتَ يجبرُ قلباً أنتَ ساكنُهُ
ولا تزالُ بكَ العلياءُ تفتخرُ


Kdy krev má žene v květ, jenž v taji pučí?
Když při polibku mře tvých očí žár,
leč žití zpěv ti v klenbě ňader zvučí.


بِحَقِّكُم في مهجَتِي رَاقِبوا الرَّبَّا
ولاَ تُوجِعُونِي بالمَلامِ وبالعُتبَى
فما سَاكناتُ الدَّوحِ يُشجِى نَحِيبُها
وتأبَى مآقِيها تُسَاعِدُها سَكبَا
ولا ذِكرَياتُ الصَّبِّ يلتَاعُ قلبُه
فَتعدِمُه بُعدا وتُوجِدُهُ قُربا
ولا ثَاكِلٌ مَفجُوعةٌ بوحيدها
تقَرَّحَ منهَا الجفنُ من بعده نَحبا
ولا أمَّةٌ مسلُوبة مِن حُقُوقها
تُنَاشِد مَن عَنها يَذِبُّ وما ذَبَّا
بأتعَبَ مني باطِنا متألِّما
وأوجَعَ مني بين من ذُكِروا قَلبا
فإنَّ ضَميري ليسَ يَبرَحُ شَاهِرا
لِحَربٍ إذا ما شِبتُ من هَولها شَبَّا
وسَلَّطتُ من جيشِ المدامةِ جحفلاً
عَليه وفيه راحٌ ينهبني نَهبا
يُبَكِّتُنِي مالي هجَمتُ على أخ
ولم ذاتُ صدرِي إذ غزتنِي الطِّلاَ تُسبَى
أغيَّرتُ من رُوحٍ يُفاوِحُ لطفُها
أريجَ نسيمِ اليَاسمِين إذا هَبَّا
وبُحتُ بِسِرٍّ طالما قد كَتمتُهُ
ولكنَّ قلبي الآن فاض به حُبا
فأعرَبتُ عنه تحت تأثيرِ قوَّةٍ
أبت بعدَ ملكِ النُّطقِ أن تتركَ القلبَا
فقلتُ لَهُ مهلاً ضَمِيري فإنَّ لي
مِنَ العُذرِ ما إن تدرِه تَترُكِ العُتبَى
نعَم إنني أذنبتُ ذَنبا كمَا تَرى
وما الذَّنبُ ذنبِي إنما الذَّنبُ للصَّهبَا
فقالَ مُجِيبا قد ضَللتَ عن الهُدَى
هلِ المرءُ إلا فعلُه أيها الأغبَى
إذا كان رَشفُ الكأسِ يُفضِي لسَقطةٍ
فتبًّا لرَشفِ الكاس تبَّا لهُ تبا
فقلتُ له إنِّي سأذهبُ طالِبا
لِعفوِه عنِّي ما تقولُ إذا لَبَّى
فقالَ إذا ما جئتَهُ متذَلِّلاً
وأولاكَ عفوا إننِي أغفِرُ الذَّنبا
أمولاي رِفقا بي وأنقِذ حُشَاشَتِي
فإنَّ ضَميري لا أطِيقُ له حَربا
جَنت نَزواتُ النفسِ نحوَك سيِّي
فَعن نَزواتِ النَّفس لا تَلُمِ الصَّبَّا
فما أعظَمَ البُشرَى إذا ما رحِمتَنِي
وإن أنتَ لم ترحَم فما أسوَأَ العُبَى


El anciano don Juan, allí no lejos
En un ancho sillón medio escondido,
De amortiguada luz a los reflejos,
En amena lectura distraido,
Pensando en lo infinito, en lo impalpable,
Olvidado tal vez de su existencia,
Se transfunde su ser en lo inefable.
En el éxtasis santo de la ciencia;
Brilla en sus ojos el fulgor celeste
Del alma que ante Dios se transparenta,
y en la dulce sonrisa de los labios
Se revela un pasado sín afrenta.
Una niña en que el ángel se adivina
Y el ala tras del hombro se trasluce.
Con los ojos de noche compactada
En que el fulgor de la mañana luce.
La boca sonriente, el cuello erguido
Sobre el seno de gazas y de encaje,
Donde nunca la vista se ha atrevido,
Y a donde nunca llegará el ultraje.
Así Beatriz sobre el bordado inclina
El palpitable busto cincelado,
Y soñando en quimeras que imagina.
Más de una vez se olvida del bordado.
El anciano y la niña, casto grupo
Que desprende apacible la armonía.
Sublime conjunción de dos reflejos.
El del nacer y el del morir del día.
Es la flor que al abrirse se desmaya
Sobre la fuente que cuajó la nieve.
Es una mariposa que entre ruinas
Sus alas de oro juguetona mueve.
Y los une el amor como un arco-iris
Que entre las brumas hasta el cielo sube,
E ilumina las canas y los rizos
Como el sol los escombros y la nube.


万窍号地籁
冲风散天池
喧豗瞬息间
还挂斗与箕


Encore une torture, encore un battement.
Puis, rien. La terre s'ouvre, un peu de chair y tombe ;
Et l'herbe de l'oubli, cachant bientôt la tombe,
Sur tant de vanité croît éternellement.


Múzsa! megszűnt a diéta:
Szűnni kell már néked is.
Tán ha a magyar poéta
Nyér jutalmat, - nyersz te is.


Un vaste étonnement surgit ainsi de tout
Quand Brahma se fut tu dans l'espace suprême :
Le géant affamé, le destructeur lui-même,
Interrompit son œuvre et se dressa debout.


Be szép: pálmák napja holnap
S e vén legenda megderül:
Tán kerül
Ezután is szamaras ember
Másokért küzdő szerelemmel.
Hiszen úgy kell, kell a szamárság.


V poskoku tam kvapném, viz, laškuje šum vodopádu:
takto kypí jarotou v síle mladosti jinoch.
Zdeť volným proudem se plouží v údolu veltok:
v něm poznej vážnou rozvahu statna muže.


Non me ne avidi alora se non quando
Fu la doglia e il furor de me libroito;
Ora in gran dono e grazia te adimando
Che questo assalto sia per me finito. -
Mentre che così stava ragionando,
E Rodamonte si fo risentito,
Qual, veggendosi gionto a cotale atto,
Quasi per gran dolor divenne matto.


„Minul-li ti v rodině den sladký,
tvrdý šerha byl ti právě vhod
s poselstvím, jak řvaly naše matky,
když jim z luna brán byl mladý plod.“


Kdo to jest a kdo to může
Dělat fialky a růže?
Bůh to jest, to vedlé moci Své
Stvořil rozmilé to kvítí vše.


بعثَ الرئيسُ لرزقه البابا
خابت ورمتُ الرَّازقَ الوهَّابا
فأتى إليَّ الرزقُ يسعى منشداً
كسّ أختِ رزقٍ لا يدقُّ البابا


سيلعب طفل بطائرة من ورق
بألوانها الأربعة
أحمر، أسود، أبيض، أخضر
ثم يدخل في نجمة شاردة
جلسنا بعيدين عن / مصائرنا كطيور
تؤثث أعشاشها في ثقوب التماثيل ،
أو في المداخن،
أو في الخيام التي نُصبت
في طريق الأمير إلى رحلة الصيد إلى حارس: سأعلمك الانتظار
على باب موتي المؤجل
تمهل، تمهل
لعلك تسأم مني
وترفع ظلك عني
وتدخل ليلك حرّاً
بلا شبحي!
إلى حارس آخر: سأعلمك الانتظار
على باب مقهى
فتسمع دقات قلبك أبطأ، أسرع
قد تعرف القشعريرة مثلي
تمهل،
لعلك مثلي تُصفّر لحناً يهاجر
أندلسي الأسى، فارسي المدار
فيوجعك الياسمين، وترحل


Ma con le punte agute in sé battenti
videro a loro un istrice vicino,
che ruppe loro i lor ragionamenti;


Tak velké pravdy jsou, že hromem zdrtí
všech úmluv desky
a v lásku lidí sjedou ranou smrti
jak boží blesky.


O tausend Herzen werden glühn,
Für Dich Gelübde thun, sich über Dich ergötzen;
Und tief in ertzne Tafeln ätzen
Wird ihre Pflicht mit Künstler Hand:
»Der Feldherr Friederichs, der grosse Ferdinand
Ließ diesen Altar baun, und diese Pfeiler setzen.«


三十年前晚翠诗
京华无限故园思
而今瞻翠开新册
多病何能续旧词


Setzt ferner einen Narrn zu dem, der Böses liebt,
Er wird gewiß sein Thun mit allen seinen Werken,
Auf die genauste Art erlauschen und bemerken:
Dann glaube, daß er dir vollkommne Nachricht giebt.
So trift das Sprichwort ein: Die Kinder und die Narren
Sehn bloß der Wahrheit nach, und hätten sie zwölf Sparren.


Et, sur la grève solitaire,
Le rêveur attardé que la nuit a surpris,
Sous la houle au mouvant mystère
Voit dans l'ombre flotter vaguement vos débris.


Articuladas lágrimas desata
desterrado pastor de su cabaña,
y del líquido fuego en que se baña
forme el cielo dos márgenes de plata.


Ihr letzter Kuß auf meiner Lippe flammt,
Der Seelenzünder,
Ich eile fort, zu neuer Glut verdammt,
Ein freudger Sünder.


A punta
de verso,
me abrí un caminito
por el bosque espeso.
A punta
de verso,
me hice una corona
de besos.
A punta
de verso,
heriré al olvido
en mitad del pecho,
grabaré mi nombre
en mármol eterno:
Fernández
Moreno.
A punta
de verso.


I přišel čas, že jednoho
Smrt odvedla si bezcitná –
tu odřízli kus lavičky
a sedávali nyní dva.


Ché tutto ciò che brama el me coraggio
donatemi, con sì gioioso segno,
che temo di morir sol d'allegraggio.


O Mort, de forfaits coutumière !
Charmant de sa jeunesse en fleur,
Il se jouait dans la lumière,
Créant la vie et la couleur.


Was aber hat, mein Kind,
Mein Leben, so geschwind
Dich in den Sarg geleget?
Wem schreib ich doch die Pein
Des Todes zu? ist dein
Nicht wol gepfleget?


Und als es galt zu sterben,
Er saß am öden Meer,
Es schlichen herbei seine Erben,
Der Wolf, die Eule, der Bär.


Ha erre intenél, szelíd virág,
S hervadna, nem te, aki bűnbe vág,
Akkor volnál valódi nefelejts,
Most vagy, hogy gyarló lelkeket megejts.


An die Schleusen gelehnt, schau ich den Weidengrund,
Frisch von perlendem Tau, und wie des duftenden
Reps gelbblühende Felder
Noch ein rötender Nachschein färbt.


Vzdorovaltě Mongolskému vzteku
Ruský národ téměř tři sta roků,
Jako hráze rvaná bez přestání
Vlnou rozbouřenou mořských toků.


Meu Deus, eu quero a mulher que passa!
Eu quero-a agora, sem mais demora
A minha amada mulher que passa!


Ciaramella sta sicura
che Gli piaci, Ciaramella!”
Ella sogna... Crede quella
la sua gran capellatura.


Ade/ du Gifft der Zeit/ du eitle Liebes-lust/
die mier (ach blinde Welt!) vor diesem war bewust/
Die mein Gemüth und Sinnen
Bezaubert allbereit/
nur Thorheit zu beginnen:
Ade! du Gifft der Zeit.


– Et quod natura remittit,
Invida iura negant. –


DEEM not, ye plaintive crew, that suffer wrong,
Ne thou, O man! who deal'st the tort, misween
The equal gods, who heaven's sky-mansions throng,
(Though viewless to the eyne they distant sheen)
Spectators reckless of our actions been.
Turning the volumes of grave sages old,
Where auncient saws in fable may be seen,
This truth I fond in paynim tale enroll'd;
Which for ensample drad my muse shall here unfold.


Treu umschlungen, frei gerungen,
Blut sei Wein und Wein sei Blut,
Nur den Thyrsus kühn geschwungen,
Ha, schon teilet sich die Flut!


Der uns erschaffen hat, erhält, und sterben heist,
Kan uns aus gleicher Macht erstatten unsern Geist.


porque es pura y es blanca y es graciosa y es leve
como un rayo de luna que se cuaja en la nieve
o como una paloma que se queda dormida


Es zuckt die Lippe, es zuckt das Aug,
Auf dürre Wangen quillt
Die unbemeisterte Träne hin,
Vom Sonnenbrand gestillt.
Sie schaun ein reizend Spiegelbild
Vom kühlen Heimatstrand:
Das grüne Kleefeld, rot beblümt,
Den Vater, der einst den Sohn gerühmt,
Verlorenes Jugendland!


Ha! der Wonne! ferne nur zu stehen,
Lauschend ihres Liedes Flammenguß,
Ihres Geistes Schöpfungen zu sehen,
Wahrlich! es ist Himmelsvorgenuß.


Como una eterna nube que en mi jardín
mantiene todas mis azucenas en primavera
porque es un sentimiento que no tiene fin
y que sacia por completo mi vida entera;
Por ello te amo, quiero, adoro y admiro,
porque perteneces a una eflúvica perfección
tan, pero tan amplia como el aire que respiro
y tan quimérica como una envejecida ilusión.


壮岁几成山水癖
年来袖手不能豪
忽传灯底诗篇好
但想云间屐齿高


من فوق صادين عينيك الدعج نونان
وبصحف خديك نسخة حكمة اليونان
يا للعجب نارها تضرم بكل جنان
ولحاظك الحور تسكنها وهنّ جنان


Kruh ohromný hor velikých
se topil do slunečna,
ametyst, opál svítil z nich
jak velká lampa věčná.


Io vengo: a tergo mi lasciai la grama
Che il mondo dice poesia, lasciai
I deliri a cui par che dietro agogni


Znal ontě dobu plnou muk,
kde v zoufalství hnal srdce tluk, –
kde jenom jedno srdce měl
a v okovech mu písně pěl.“ –


Grandi eran l'ale e di color diverso,
e vi sedea nel mezzo un cavalliero,
di ferro armato luminoso e terso;
e vêr ponente avea dritto il sentiero.
Calossi, e fu tra le montagne immerso:
e, come dicea l'oste (e dicea il vero),
quel era un negromante, e facea spesso
quel varco, or più da lungi, or più da presso.


Bez klasů nač moře brázdit holé?
lépe orat otecké jest pole,
na moři bouř divě loďkou kývá,
na poli pluh hvízdá si a zpívá;
v moři rostou vln šedivé vlasy,
v brázdách polí bují plné klasy,
a z těch klasů zlato v kapsy padá –
dbej oteckých polí, chaso mladá.


Hier könnt ihr Novellen
Nach Ellen bestellen,
Der Stuhl feiert nie.
Ein Dichter in Prosa,
Beredt wie ein Posa,
Statt Glut Ironie.


Il cielo in freddo fulgore adamàntino brilla;
e l'aer come velo d'argento giace


Freund, wenn ich selber mir absterbe hier und nu,
Dann eign' ich mir den Tod des Herren erst recht zu.


Není snad tolik zpěváků
v zeleném lesním háji,
co slaďounkých těch polibků
mé bledé rety znají!


Denn seyd ihr gar so schlimm und grob,
Mich ohne Noth zu stören,
So sollt auch ihr dies schöne Lob
Von eurem Wandel hören;
Denn dieser geht so rein und nett
Als kaum ein Lumpenquodlibet.


Noch leuchten ihre Purpurgluthen
Um jene Höhen, kahl und fern;
Doch in des Aethers klaren Fluthen
Erzittert schon ein blasser Stern.


In te son belle donne, alte ed oneste,
e fanciullette candide e lattate
da conservarle a' tempi per le feste.


Jammer, du rührst mich nicht mehr! Denn daß es dem feurigen Proteus
In des Odysseus Arm, der ihn nicht einmal befragt,
Der ihn nur stumm erdrückt und an der Verwandlung verhindert,
Daß es ihm übel behagt, dieses versteht sich von selbst.
Aber, wenn er sich lös't und sich die göttliche Freiheit
Wieder erobert, und wär's auch nur für Einen Moment:
Ja, da rührt er mich tief, da fühl' ich mich doppelt und dreifach
Selber gebunden, da wird eilig das Auge mir feucht.
Zeigt mir ein Bettler die Wunden, so reich' ich ihm freilich den Pfenning,
Doch ich wusch sie noch nie mild mit der Thräne ihm aus,
Aber ich weine dem Lear, und auch nicht, weil es dem König
Mißlich ergeht in dem Stück, nein, weil ein Mensch es gemacht.
Ja, ich will es bekennen, daß selbst die Reiter-Gesellschaft
Mir heut' Abend den Thau süßer Bewundrung entlockt.
Ist es dem Vogel nicht nah', dies zierliche Mädchen? Der Jüngling,
Beugt er dem dumpfen Gesetz irdischer Schwere sich noch?
Und auf den Schultern des Bruders, das Knäbchen, die Stellungen wechselnd,
Scheint's nicht lebendiger Thon, welcher nach Laune sich formt?
Gaukeln nicht Alle vorüber, wie glänzende Schatten, und zeigen,
Daß der Leib, wie der Geist, frei ist, sobald er nur will?
Ja, und würde auch Jedes ein Opfer des kühnsten Versuches,
Den die Begeisterung wagt: stürzt denn nicht Psyche noch schön,
Wenn sie's im Taumel vergißt, daß sie den trüg'rischen Fittig
Wieder zerschüttelt zu Sand, den sie zu muthig bewegt?


Šenk život, ať mi dobra přál či zla,
měřil, že věru nemusil se stydět.
A přece na rtu chuť mi zbyla mdlá:
já nedoved jsem nenávidět.


My vypracujem’ zákonníky nové!


Felejtkezz el te is, hát ez eggy vétkemről!
Ez a hirtelenség és féltés gyümőlcse!


Bald wird, wo der Coloß nach seinen Flotten schaute
Die Er, wie eine Welt der Schöpfer, werden sah,
Europens Retter ziehn, bald steht ihr Argonaute
Auf viel Jahrhunderte zum Schutz der Handlung da.


活琉璃涨金明色
闹绮罗成上苑围
须信皇州春自满
莫愁青帝等闲归


O Flämmlein süß ohn' Maßen,
Auch bitter ohne Ziel;
Um dich muß ich verlassen
All' andre Freud' und Spiel.
Du zündest mein Gemüte,
Bringst mir groß Herzenleid,
Du kühlest dann mit Güte,
Bringst mir des Herzens Freud'.


Doch um das Gift, das ihm fortan
In Strömen aus dem Munde rann,
Durch Deutschland zu verbreiten,
So ließ er für den Giftschaum all'
Sich einen eigenen Kanal
Von Löschpapier bereiten.


Hallgassátok csak, furcsa, furcsa per:
Szőcs Ádám Webb, a Szőcs Jenő fia
Otthon egy megcímzett csomagra lel.
„Aranka ucca”. Ucca! így, két c-vel!
Ádám szemében lobban a harag,
Rázza fejét bozontos üstökével:
Ki merte írni, hogy merte két c-vel?!
Anyja a boltost menteni próbálja,
Magyarázza az új helyesírást,
Hivatkozik az Akadémiára,
(S magában büszkén mosolyog talán... )
De Ádám toporzékolva kiáltja:
„Úgy írom, ahogy az öregapám!”
Meggyőzni nem lehet. Makacs kuruc,
Kérlelhetetlen logikával kérdi:
„Akkor az utat is úgy írjam: uc?”


小舟乱如叶
沉雅深渊中
衔鱼自飞起
不敢惊蛟龙


Man wird keinen Maulwurf spüren
dessen Schantzen Wiesen frist/
Weitzen der geschöbert ist
wird kein Hamster nicht berühren/
kein Brand/ keine blüten sterbt
Meelthau keine Saat verderbt.


EACH saucy cit, who strolls from town,
With scorn surveys my gothic cell,
Or wond'ring asks, what sordid clown
In this drear solitude can dwell.


Auch Ruhm iſt gar ein ſcharfer Köder,
Ich habe manchen Tag verſchwitzt,
Verſchnitzelt hab' ich manche Feder,
Und bin doch ſchmählich abgeblitzt;
Und nur als ich, entmuthigt ganz,
Gedanken flattern ließ wie Flocken,
Da plötzlich fiel auf meine Locken
Ein junger friſcher Lorbeerkranz.


Jsme-li veseli a zdrávi,
Ty se s námi veselíš;
a když z nás kdo ochuraví,
ve dne, v noci při něm dlíš.


Da rauschet mir gewaltig
Josephs Namen entgegen;
Es rufen dort oben die Felsen,
Dort unten die Fichten rufen
Joseph's Namen zurück.
Und hier sind Nachtigallen;
Hier scherzt das kühle Lüftchen
Um junge Wiesenblumen;
Weidende Rehe hüpfen
Fröhlich am Bach.


But since in vain I search around —
Since Health is nowhere to be found,
To Cheerfulness I bend the knee,
The Goddess next of kin to thee!
And she, so soft, thy form shall wear,
Hang round my bed, and o'er my chair,
That Sickness shall let minutes pass,
Nor see one sand forsake the glass.
Though ever fainting as she moves,
And drooping e'en in fragrant groves;
Whose lifeless frame no art can cheer,
Nor all the changes of the year;
Nor song, nor pipe, can bid her raise
One cheering thought of better days; —
Nor all the flow'rets Nature spreads
On her green lap in leafy beds,
Can o'er her cheek prolong the smile,
Though balmy zephyrs play the while,
Till touch'd by thee, thou goddess dear!
Who'st dried this eye of many a tear.
And oft, when sickness by my side
Has every other joy denied,
With Hope or Fancy in thy train
Thou sooth'd, or seem'd to soothe my pain,
And banish'd every thought of sorrow
By gaily pointing to to-morrow.
Fancy would weave a wreath of flowers,
And dress the nimble-footed hours,
That henceforth ever more should go
"Upon the light fantastic toe;"
Not heavily, as beating time
To every plaintive note of mine;
For Hope, with smiles that might deceive
A heart less willing to believe,
Would wave her hand, and pointing, say,
Health keeps for thee yon coming day.


Hrom zaduněl... To pěvec mluví. Dav je němý.


Er hungert, heult herum,
Das Tal ist tot und eng,
Das Echo taub und stumm,
Die Bergwand steil und streng.
Der Winter ist so kalt,
So stark das Moseleis,
Wie keiner, noch so alt,
Sich zu erinnern weiß.
»Ach Gott im Himmelreich,
Halt uns in Deiner Hut,
Wird schnell das Wetter weich,
Geht's heuer uns nicht gut.


Es war nicht mehr Licht durch buntes Abendglas,
Nicht mehr Fackelwogen hinter Spielpapier:
Plammenschirme vom Himmel bogen um unseren Kopf.
Die Luft schmolz im langen Lichtwind übers Feld,
Drunten lag der harte Sand rötlich wie getretener Mob.
Wir heulten ins Grüne übers Tempelhofer Feld.
Vor schwarzen Fensterschwärmen der schweißigen Hinterhauswände
Stießen wir unsere Flugdrachen hoch in die Windfarben und sogen den Glanz.
Berlin, Ihr dachtet an Geld.
O Kleinstädte der Welt, über Euch tropften die Farben alle Abend, ehe Silber und Blau kam.
Kamerad, Ihr Jungenhaar zackte schwarze drohende Felsen über den gepfeilten Brauen.
Sie haßten den blassen Schimmel der schlaffen Hausdächer.
Wir kannten uns nicht.


Most már az ő emberei,
Látom, engem okolnak;
Azért a nemzet képei
Árúlással vádolnak:
Hát amit e mély tó csinál,
Annak már egy hazafinál
Kell-é okát keresni?


玉树相辉照画屏
朱陈遗事最堪凭
含啼却笑文君拙
不遣相如聘茂陵


Útěchu, otroku titanský,
v úlevu supících plecí,
útěchu hořkou zpívám ti v kleci:
Ať je svět židovský, křesťanský, pohanský,
stejný bys musil los vléci,
stejně bys musil šlapati obilí,
tvé síly by se přec chytráci zmocnili
(Dalila jiná dnes obry spíná) –
v titanské síly své rozmachu
byl bys přec ubohým točičem mlýna
s černými dymníky, se stroji – tyrany,
před jejichž hukotem chvěl bys se ztýraný,
ani bys nepoznal opojné rozkoše Dalily,
slzy by z očí tvých slepých se perlily,
síly by vyssály ty stroje strašlivé –
jen oči osleplé, tragické, neživé
po žití vášnivém blahu by šílily...


Anoto en esta Declaración
mis bienes más preciados:
Un libro circular, una bicicleta sin frenos,
una escotilla, un pedazo de papel, una ilustración
no terminada, cigarros húmedos, árboles varios,
decenas de líquenes, ropa usada, muebles perdidos,
cosas que no recuerdo, películas mudas,
colores, llantos, risas, santos en figuritas,
lluvia, fotografías, momentos, etc.
El haber realizado un aterrizaje de emergencia
me pone en desventaja frente a todas las cosas
que impuse.
Quise encontrarme con mi padre
y este detuvo su sombra en una estación.
Sus piernas enrarecidas dejaron de caminar,
su boca dejó de moler,
su angosta espalda dejó de sostenerlo.
Por eso,
vacíenme, despídanse pronto.
Nada de discursos o de semejantes neutrales.
No flores,
no paraguas ni canciones.
Tal vez una simple oración de un santo modesto.
Declaro algunas cosas que hice:
Conocí a Venus, fabriqué cosas inusuales,
maté en sueños, vi ángeles, compré libros
de
aritmética que odio, subí a mi verdad,
inventé una mentira, callé para siempre.
Con fecha de hoy firmo esta Acta
en nombre de mi delicada razón.
Me declaro feo, usado, tieso, odioso,
impío, mojado.
Quiero ser tú,
no quiero ser yo.


未惬篱东染御黄
天香特地剪蜂房
应怜雪里昭君怨
洗尽铅华试佛妆


Depois encerrem-me onde queira
Meu coração verdadeiro continuará velando
Pano brasonado a esfinges,
No alto do mastro das visões
Aos quatro ventos do Mistéri
O Norte — o que todos querem
O Sul — o que todos desejam
O Este — de onde tudo vem
O Oeste — aonde tudo finda
— Os quatro ventos do místico ar da civilização
— Os quatro modos de não ter razão, e de entender o mundo


Ty’s dítě. Ty jsi květ. A já jdu krajem pustým
a v sněhu zapadlým. Mé stopy vichr zavál
a příští zavane. Tvou čistou duši v ráz
by jíní pokrylo a spálil by ji mráz.


Truchlozpěv chci zalkat tomu svému jaru,
všecken jeho bujný puk že přišel k zmaru,
tak jsem zmrhala je v zahálčivém snění –
a věčně mi není, není k nahradění.
Přec nenesu sama těžkou toho vinu,
duše moje práhla, zahořela k činu –
vztáhla své jsem rámě – aj, tu osud v zlosti
zmatenou mne opřed’ sítí nemožnosti
a posměch si trpký z mé učině bídy –
podal nástroj mi – nádobu Danaidy.
Zřím kol sebe; pustou černošatá leží
stepí noc – tam zřícenin se hory věží;
tam idolův kleslých chrámy ztroskotané,
v jichžto rumech hnízdí ještěři s upíry;
tam nadějí zbledlých trosky rozmetané
pouště vichr bouřný v točivé vzdme víry.
Tam horoucí tužby v vydoutnalém žáru,
z nichž chvílemi jiskra v slabém vzlétne kmitu –
zápalných oltářů nejsvětšího citu
ohně polokleslé – oběti to zmaru.
Zalkala bych; hlasu ret můj zprahlý němá,
k nebi zrak jen letí jak výčitka němá,
k nebi zrak můj letí rozohněný, žhavý,
ve hvězd tam se hrouží plápol třepotavý,
snad by vyčet’, co as ještě útrap chová
ta osudu kniha věčná, věčně nová.
Zavíří to v srdci jako meče steré,
z něj krvavých slzí proud se mocně dere,
bouřně tak se hrne v bezemezném toku,
až divoce žhavý v mém vyšlehne oku;
a ta, liknavým co třpytem v výši vzlétla,
utonula v slzách, ta nebeská světla,
utonula světla, temno duši jímá –
temno – temno – jak kdy duše – rozum – dřímá. –
Naposledy vzšlehne jak blesk nebes bání –
– leč – ustaň již – ustaň – v ran svých rozrývání! –


أمّا الهُدَى فاستقامَ من أوَدِهْ
ومدَّ أطنابَهُ على عَمَدِهْ
وانتعشَ الدينُ بعدَ عَثْرتهِ
واتّصلتْ كفُّهُ على عَضدِهْ
وزُلزِلَ الكفرُ من قَواعدهِ
وجُبَّ رأسُ النِّفاقِ من كَتَدِهْ
بفتحِ قَرْمونةَ التي سَبَقتْ
ما عدَّ كفُّ الخلافِ من عددِهْ
بيُمْن أسنَى أُميَّةٍ حَسَباً
وخيرِهم رافداً لمُرتفدِهْ
إمامُ عدلٍ على رعيَّتهِ
أشفقُ من والدٍ على ولدِهْ
أحيا لنا العدلَ بعدَ مِيتَتِهِ
وردَّ روحَ الحياةِ في جسدِهْ
في كلِّ يومٍ يزيدُ مكرُمةً
ويَقصرُ الوصفُ على مدَى أمدِهْ
فأمسُهُ دونَ يومهِ كرَماً
ويومُه في السَّماحِ دونَ غدِهْ
للَّهِ عبدُ الرَّحمنِ من مَلكٍ
لابسِ ثوبِ السَّماحِ مُعتقدِهْ


Mlčí – slzí v chladném stínu;
Cit horoucí prsa ouží,
Srdce přežádoucně touží,
A on k sobě volá Mínu,
Nový lásky tvoře ráj;
I tam, kde se jasní háj,
Děvče outlé, srnkočilé
Blíž do vonných stínů běží, –
Krok a skok – o šťastné chvíle! –
V náručí milenci leží.


وَإِذا نَظَرتَ رَأَيتَ فَوقَكَ دارِماً
في الجَوِّ حَيثُ تَقَطَّعُ الأَبصارُ
إِنّي لَيَعطِفُ لِلَّئيمِ إِذا رَجا
مِنّي الرَواحَ مُجَرَّبٌ كَرّارُ
إِنّي لَأَشتِمَكُم وَما في قَومِكُم
حَسَبٌ يُعادِلُنا وَلا أَخطارُ
هَل يَعدِلَنَّ بِقاصِعائِكَ مَعشَرٌ
لَهُمُ السَماءُ عَلَيكَ وَالأَنهارُ
وَالأَكرَمونَ إِذا يُعَدُّ قَديمُهُم
وَالأَكثَرونَ إِذا يُعَدُّ كِثارُ
وَلَهُم عَلَيكَ إِذا القُرومُ تَخاطَرَت
خَمطُ الفُحولَةِ مُصعَبٌ خَطّارُ
وَلَهُم عَلَيكَ إِذا الفُحولُ تَدافَعَت
لِجَجٌ يَضُمُّكَ مَوجُهُنَّ غِمارُ
قَومٌ يُرَدُّ بِهِم إِذا ما اِستَلأَموا
غَضَبُ المُلوكِ وَتُمنَعُ الأَدبارُ
مَنَعَ النِساءَ لِآلِ ضَبَّةَ وَقعَةٌ
وَلِآلِ سَعدٍ وَقعَةٌ مِبكارُ
فَاِسأَل غَداةَ جَدودَ أَيُّ فَوارِسٍ
مَنَعوا النِساءَ لِعوذِهِنَّ جُؤارُ
وَالخَيلُ عابِسَةٌ عَلى أَكتافِها
دُفَعٌ تَبُلُّ صُدورَها وَغُبارُ
إِنّا وَأُمِّكَ ما تَظَلُّ جِيادُنا
إِلّا شَوازِبَ لاحَهُنَّ غِوارُ
قُبّاً بِنا وَبِهِنَّ يُدفَعُ وَالقَنا
وَغمُ العَدُوِّ وَتُنقَضُ الأَوتارُ
كَم كانَ مِن مَلِكٍ وَطِئنَ وَسوقَةٍ
أَطلَقنَهُ وَبِساعِدَيهِ إِسارُ
كانَ الفِداءُ لَهُ صُدورَ رِماحِنا
وَالخَيلَ إِذ رَهَجَ الغُبارُ مُثارُ
وَلَئِن سَأَلتَ لَتُنبَأَنَّ بِأَنَّنا
نَسمو بِأَكرَمِ ما تَعُدُّ نِزارُ


In festlichem Schmuck schwebt, und trägt Halm' in der Hand,
Und des Weins Laub die geflügelte Jungfrau! Licht stürzt
Aus der Urn' er dahin! Aber Orion schaut
Auf den Gürtel, nach der Urn schauet er nicht!


Das Kind erwacht, und fraget mich mit Bangen,
Ob andern wohl ein solcher Traum gelinge,
Ob ich's allein mit Zauberei umfangen,


Hor che vi giova, cari pensier mei,
Stanchar il cor, che giorno e nocte vergo,
Morte chiamando sì ch'io mi dispergo
Di quel bramoso, oymè! che men vorei.


Tüzes szerelme a’ lánykának,
friss rósaszíne orczájának
fellobbanthattya véremet;
de olly asszonynak szívessége,
kit megfurcsított érettsége,
bájollya meg csak szívemet.


Je pense aux vieux rochers que j'ai vus en Bretagne,
Où la houle s'engouffre et tourne, jour et nuit,
Du même tournoîment que toujours accompagne


Viel müssen wir noch dulden
Nach Gottes weisem Rath:
Blutroth sind unsre Schulden,
Schwer unsre Missethat.


I na polích, od vzchodu dne,
zřít šátky, šíje skloněné.


Wird unser Pöbel, groß und klein,
Noch immerfort in Haufen
Mit gleicher Lust zum Rabenstein,
Und in die Hetze laufen?


When on my restless couch I lie
And count the throbbing of my breath,
I see the joy of earth and sky
Yet hate it all; why should not I
So keep my coward mind from death?