Quivi parendo a lei d'esser sicura
E lontana a Rinaldo mille miglia:
Da la via stanca e da l'estiva arsura
Di riposare alquanto si consiglia,
Tra fiori smonta, e lascia alla pastura
Andare il palafren senza la briglia:
E quel va errando intorno alle chiare onde
Che di fresca herba havean piene le sponde


Laß der Erde ihre Söhne,
Deren Kraft im Sturme fleugt,
Daß ein freudiges Getöne
Schnell aus toten Wäldern steigt!
Lösche nicht den Geist des Weisen,
Dessen heil'gen Sonnenglanz,
Schön verwebt in sichrem Tanz,
Jugendliche Mond' umkreisen.


Partì quest’alma allhor per gir con ella,
sperando di dar fine a’ miei martiri;
poi tornò meco a far tristo soggiorno.


一卷疏芜一百篇
名成未敢暂忘筌
何如海日生残夜
一句能令万古传


Ó hudbo mocná, velká, nesmrtelná,
ty bez hranic a mezí krásy zdroji,
ó slavíku ty s orlím rozmachem,
duch v ráje letí na peruti tvojí.


Was auff diesem Becher stund/
War uns allen wohl vergunt/
Trinck mich aus und leg mich nieder/
Steh ich auff/ so füll mich wieder;
Dieses war eben am Becher geschrieben/
Daß uns zu trincken so wacker getrieben
Den edelen Wein:
Wie? ist er dann unten und oben voll Löcher?
Wie mag es doch seyn?
Mein Sinn- und wähnen wird zu nichte/
Ich weiß nicht/ was ich schließ' und richte/
Er muß ja löchricht seyn/
Wo bliebe sonst der Wein.


Oh, te gyöngy, te pávatoll!
S hát hová mégy, gyermekem?


Když mu v kalamáři inkoust vysychá,
vždy zas k němu trochu vody přimíchá:
jaký div to tedy,
když i do veršů mu vplyne naposledy?


Dvé vůdců temnotou a po úbočí
mne chránilo, když hrozil pád či zvrat.
S tím jedním jásám: Blažené vy oči!
S tím druhým šeptám si: Jen děkovat!
A třetí hlas – nechť hlučí svět a sočí –
mi probojovat pomoh klidný řád:
Být světle vhroužen v oko geniovo
a vědět: Na počátku bylo slovo.


Wie sie herschwebt an des Quells Fall! Mächtiges Getön,
Wie Rauschen im Beginne des Walds ist ihr Schwung!
Draussen um die Felsen braust der Sturm!
Gern höret der Wandrer das Rauschen in dem Wald!


Nékem is ily fene pápaszemet metszettek azonnal,
hogy nyomorúlt falujok rongyos kapujába beléptem.
S a mint visszavetém eszelős adományukat, ádáz
tajtékot túrván ajakikból, megfenyegettek:
hogy szememet, ha velök nem akarnék látni, kivájják.
Mit teheték egyebet? megaláztam kurta üdőre
orromat; és ha talán agyagot terjesztnek előmbe,
azzal mentegetem magamat, hogy pápaszemekkel
látni tanúlatlan lévén, a tárgyat eléggé
megkülönözni magam nem tudhatom; és ha dagályos
szószaporítás közt poraranynak lenni kiáltják,
meghajtom fejemet, s szépségét egyre csudálom.


Chuďátko tys hodna lítosti! Ach mého


Embryo poety tu přejde
či malíře či virtuosa
a lianovitými vlasy
měšťáky straší udivené,
vidiny svoje plaší, plaší...


A patak még idegesebben borzolódik és egyre dagad. A hegyek között esik már.
A fák komolyan összebólongnak a széltől és ütemesen potyog egy-két túlérett szilva.
Odafent kugliznak: mindig nagyobb robajjal döngenek végig a golyók az ég boltozatán és valami megnevezhetetlen, túlfeszített szag van a levegőben, mely izgat, fenyeget és tompán sajogtat fejünkbe.
Rohanni kell. Nagy cseppekben esni kezd.
Recsegve, bömbölve iszonyú villám suhint a levegőbe: valahol lecsapott...
– Mi Atyánk, ki vagy a mennyekben...


أكذا النفوس إذا عشقن الأنفسا
تعيي الأساة ضناً ويعييها الأسى
أم كنت من رزق الهوى وهوانه
وحدي ومن حرم المنى والمؤنسا
أواه كم من حرقة في مهجتي
لتشوقي المى المراشف ألعسا
حقف تفرع منه غصن مثمر
قمرا يقل من الذوائب حندسا
بأبي خيالا منه حيا مضجعي
غلساً ومن كتم الزيارة غلّسا
وألم بي إلمام من صحب السرى
مترقبا وسري الدجى متهجسا
وأراد أن يلقي عشاءً رحله
فكأنه انضي المطي معرّسا
في ليلة ظلماء غير زيها
حتى حسبناها نهاراً مشمسا
وتبلج الحسن البديع ضياؤه
يمحو دجنة كل ليل عسعسا
فارتد لا يثنى على آثاره
طرفاًولا تلوي امونا عرمسا
حذرا كمهديه يخاف رقيبه
خوف المحب عليه من ان يمسسا
ومن الوشاة قلائدا وغلائلا
لا تطمأن تضوعا وترجسا
فغدوت اندم من أبي غبشان اذ
عوضته واعتاض عني البسبسا
فإذا منعت من الهوي طيف الكرى
فمتى تنال به الظباء الكنسا
ولقد يئست من المنى ويحق المرائي
الزمان وأهله أن ييئسا
أمراء ختالون تبصر فذهم
في الاطلس الخزي ذئباً أطلسا
لا يرتجون سوي الأجل إلا رأس
العلى والعقلاء ترجو الأرأسا
والأكرم ابن الأكرمين أرومة
بسقت أفانينا وطابت مغرسا
من أسرة أسروا المحامد فاغتدت
وقفا عليهم في الزمان محبسا
وتدرعوا فقر الثناء مفاضة
موضونة وتمغفروها قونسا
فارتد نافذ كل سهم طائشا
عنهم وسهمهم اصاب وفرطسا
وتوارثوا العلياء ابناً عن اب
بر كأرث الخمس اصحاب الكسا
فعلت بهم في العالمين وكيف لا
يعلو على التقوى بناء أسسا
وهم هم من معشر سادوا بما
شادوا وبالتشييد تعلى المجلسا
أسدٌ احامس في الكريهة والتقى
والمجد يصطحب الأشد الأهمسا
تعساً لمن جاراهم في سؤدد
وهو الجدير بأن يضل ويتعسا
ومناقب الفضلاء ليس بمدرك
من حظها الأوفى الغبي الأبخسا
يابن الأولى لا عيب فيهم غير ان
يذروا الفصيح بنائليهم اخرسا
أهلا بمقدمك الذي اقدامه
تغدو الرؤس لهن خضع نكسا
وتود لو فرشت جفون عيوننا
ارضاً لهن ولو فرشنا السندسا
ولو اننا مرعي الربيع وخيله
ترعى به حواذننا والنرجسا
فلقد منحنا من لقاك مسرة
ملكت بها منا القلوب الأنفسا
وعزاز نالت عز حكمك ثانيا
فتبججت واذل عزلك كلسا
فكأنما اعنى ابن ارفع راسه
ارضا وطأت بها وقال الهرسا
فصعيدها الأكسير يغني طالباً
من ان يظل مصعداً ومدمسا
ولأنت من لوصافحت راحاته
اعوام يوسف لان منها ما فسا
ولأنت من نسخت أيادي فضله
بعض الحروف فلا لعل ولا عسا
ولأنت من ملأ الصدور محبة
عمن سواه فما يسعن توسوسا
فوقاك ربك حاسديك وان علا
مقدار ذاتك ان ينال ويلمسا
إن السماء على علو مكانها
لم تمتنع بالشهب من أن تحرسا
وكفاك شرة أم دفر إنها
لخبيثة قبحت وراقت ملبسا
نشتاقها حسناء وهي لناقد
مستخبر تبدو عجوزاً مومسا
كالأفعوان للامسى أعضائها
خشنت طبائعها ولأنت ملمسا
ستغول كلا من بنيها مثلما
غالت قديما في بنيه الأفطسا
وبقيت ما بقى الزمان فأنه
بوجود ذاتك محسن فيما اسا
فلقد لقيت به خطوباً جمة
لولاك لم اسطع بهن تنفسا
فكأن جودك منه شق صحيفتي
حتى خلصت وخلتني المتلمسا
وكأنما خادعت منه لصرتي
فيه ابا حش وكنت البيهسا
تتوقد الأحشاء منك ذكاؤه
ويسح كفك عارضا متبجسا
كالهندةاني الصقيل بمائه
نار الفرند جديرة ان تقبسا
أسمى خير الخلق لديك فأنها
كالفيلسوف تندسا وتنطسا
وكأنها في كل بيت شمته
منها تضم من القريض مهندسا
والشعر ما شاقتك منه حكمة
لا ما يشوقك الكثيب الأوعسا
فاسلم ودم لأجيد فيك مدائحا
لو رامها العبسي عجزاً عبسا
تستفرس العرب الكرام معانيا
وتميت فارس بالبيان تفرسا
وأنا بمدحك في حسودك طاعن
والليث من يمدحه ذم الهجرسا


Schön Gretchen trat herein zur Thür,
Treu Lieb', laß dein Leid uns ermessen!
Da brannten die Backen ihm und ihr.
Herzallerliebster, dich kann ich nimmer vergessen.


„Výměnkáři plesniví,
ať vás pán Bůh neživí!
Ležíte jen v komoře –
co se mladý naoře!
A nevěsta při práci
kolikkrát dlaň zkrvácí,
jak se pro vás trmácí!


Hořké slze z očí plynou;
Všecky radosti mne minou.
Když můj duch si rozjímá,
Že zde žádné radování:
Nenalézá setrvání,
Žalostnost mě pojímá;
Jako šípka, jako hlas
Letí, mine vrtký čas.


Wo sich diese Röhren enden,
Trifft man kleine Wärtzchen an,
Welche man in unsern Händen
Noch am meisten mercken kann.
Hiedruch scheinen wir zu spühren:
Wenn sie was, so hart, berühren;
Biegt sich jede zarte Spitz',
Und bewegt des Sinnes Sitz.


Dem für immerdar bei Dir zu wohnen
Nicht vergönnten seiner Brust Dämonen,


Die helle Mitternacht, da, als der Tag anbrach,
Macht alle Felder schwartz, so weit man konte sehen,
Der Hertzog wuste sich nicht aus der Schaar zu drehen,
Der Torsten Sohn gieng ihm auff heißem Fuße nach.


Però che dato fine alla gran festa,
il mio Zerbino in Scozia fe' ritorno.
Se sai che cosa è amor, ben sai che mesta
restai, di lui pensando notte e giorno;
et era certa che non men molesta
fiamma intorno il suo cor facea soggiorno.
Egli non fece al suo disio più schermi,
se non che cercò via di seco avermi.


A szellemóra ez. A néma csendben
a fátylas istennő körünkbe rebben.
Fehér köpenybe húros, hosszú lanttal
leszáll az éjbe lépegetve, halkkal,
és hangot üt a rezgő lelkeken -
Félig csak álom - félig sejtelem.


Der die Erde selbst ließ werden/
Der den Himmel ausgespannt/
Hat nichts Eignes auff der Erden/
Borgt ihm Josephs fremden Sand/
Wenn er aus der Grufft wird steigen
Ist der Himmel unser eigen.


梦回酒渴破漳柑
十月霜轻尚带酸
生受玉人绵样手
为郎频熨指尖寒


Di schnellste Flucht durch schneller Rudergang
Entris uns noch, wiwohl schon idem bang.
Mein grosser Fisch war mir geschwind entflogen:
Doch schauet Gott mich endlich angewogen.


Ahora estamos unidos
para siempre.
No importa que te hayas
marchado,
que la puerta
no se abra más
para esperar tus pasos,
ni importa que en las manos
que me encuentran
no me rocen las tuyas.
Andas conmigo,
vas, vienes a mi lado,
y miras con mis ojos
derramarse en el mar
el ocaso.
Oyes el viento en la noche
cuando pasa estremeciendo
las ventanas,
y me sigues constante
por la oscura comarca
del insomnio.
Revestida de ausencia
tu perdida presencia
me acompaña.


wie es alles trägt, auch dann, noch immer,
wenn es müde in dem kleinen Kleid
neben ihnen wie im Wartezimmer
sitzt und warten will auf seine Zeit.


Hogy hallgattok. A múltnak elköszönve
csak én zenélek itt, a mély közönybe,
fájó ideggel. Élő hegedű.


Zeigen also unsre Sinnen,
Die nach aller Augenschein
Unsers Witzes Lehrerinnen,
Des Verstandes Meister, seyn,
Daß wir nicht einmahl erlesen,
Auch des kleinsten Körnchens Wesen
Recht zu kennen, noch die Spur
Der drin wirckenden Natur.


Er soff bedeutend, war sehr dumm und roh,
Stand aber hoch in Amt und Ehren.
Kannst, Wand'rer, Du Dir's nicht erklären?
Sein Vetter war Geheimer Staats-Rock. O!


Tak děsná tragédie, jejíž první scena
osudným s okna vrhem započala,
a Bělohorským střetem v požár vzplála,
na Staroměstském rynku dokončena;
osoby hlavní padly mečem kata.
A českých mučenníků sprzněn krví
rok šestnáctistý a dvacátý prvý!


Jetzt nun soltt ich Seiten-Klangk
Vnd Gesang,
Wie ich pflege, lassen walten?
Soltte, der mir stets mit Raht,
Offt durch That
Beykam, so vergessen halten?


Kladivo vzhůru! Bij a buš,
na hřebík dopadej vesele,
aby se zařezal po hlavu
člověku v hlubiny setlelé –
bij a buš!


I vábím kapry švarnou hrou
a vyzývám je k skoku,
leč jenom huby otevrou
a čumí na mne z moku.


Der Pindus war erlöst. Drum saß das Jungfernchor
Und feyrete die Lust der angenehmen Stunde.
Calliope stand auf, versucht ihr Heldenrohr,
Sah Schweidniz abwärts ein und stieß aus vollem Munde:
Du mir geweihte Stadt, erhebe doch das Haupt
Aus der mit deiner Pracht bisher vermengten Asche;
Zeuch Feyerkleider an, zerbrich die Thränenflasche,
Der Himmel hat noch mehr, als dir sein Zorn geraubt.
Besinnstu dich denn nicht, daß Schutt und Kohlen düngen?
Die Stätte, wo du weinst, soll Seegensfrüchte bringen.


Dort empfähst du Trost für Thränen,
Grund für Firniß, Lust für Noth,
Gold für Staub, Genuß für Sehnen,
Ja, das Leben für den Tod,
Und für Kränze dieser Zeit
Kronen wahrer Ewigkeit.


Кто хочет сделаться глупцом,
Тому мы предлагаем:
Пускай пренебрежет трудом
И жить начнет лентяеХоть Геркулесом будь рожден
И умственным атлетом,
Всё ж будет слаб, как тряпка, он
И жалкий трус при этоНет в жизни праздника тому,
Кто не трудится в буденПока есть лишний мед в дому,
Терпим пчелами трутень;
Когда ж общественной нужды
Придет крутое время,
Лентяй, не годный никуды!
Ты всем двойное бремКогда придут зараза, мор,
Ты первый кайся богу,
Запрешь ворота на запор,
Но смерть найдет дорогу!Кому бросаются в глаза
В труде одни мозоли,
Тот глуп, не смыслит ни аза!
Страдает праздность болКогда придет упадок сил,
Хандра подступит злая —
Верь, ни единый пес не выл
Тоскливее лентяя!
Итак, о славе не мечтай
Не будь на деньги падок,
Трудись по силам и желай,
Чтоб труд был вечно сладоЧтоб испустить последний вздох
Не в праздности — в работе,
Как старый пес мой, что издох
Над гаршнепом в болоте!


Die gute Amme spitzte gewaltig ihr Ohr,
Da verborgen sie diese Worte vernommen;
Stellte ich, sagte bey sich selbst sie, doch gleich mir es vor,
Daß Alles am Ende müsste dahin noch kommen.
Verliebt die kleine Hexe? ohne meinen Beystand, noch Rath;
Hätte wenigstens sie mich berichtet vor der That,
Zum Vortheil wäre jezt Manches schon gewendet,
Ihre bittern Leiden wohl alle bereits geendet.
Sachte schlich aus der Kammer sie sich weg, doch da kaum
Gebrochen der Tag an, kehret sie wieder zurück:
Wach' auf, Luitbertchen! erzähl' mir Deinen Traum.
Begegnet bist Du diese Nacht wohl gutem Glücke!
Dein himmlischer Bräutigam, ich weiß es, verweilte bey Dir,
Denk' nur, in der Frühe begegnete er mir;
Genau habe ich ihn darum angesehen;
Seine Gestalt will ich vollkommen beschreiben Dir,
Wenn Du die Wahrheit willst ein mir gestehen.
Er hat, merk' auf! ein sehr feines Wadenpaar,
Als wäre geschnitten es aus mit der Scheere;
Blaue Augen, lichtbraunes, geringeltes Haar. –
Das Bürschchen gefiel mir selbst, bey meiner Ehre! –
Er gleichet, ähnlicher könnt' ein Mahler ihn nicht
Mit dem Pinsel und Farben an die Wand hinstellen,
An Höhe und Wuchs und auch von Angesicht
Deines Vaters Waffenknecht, Rhin, dem tapfern Gesellen.
Nun willst Du, Scharlachgesichtchen, erstatten völlig Bericht,
Oder Dich weiter verstellen? – böses Mägdlein!
Vor Schaam schloß das Fräulein die Augen, auf die Hand
Der Amme legt jetzt schluchzend sie die nasse Wange,
Hilf Gott mir! bekannt ist laut jezt meine Schand',
Wie wird mir vor des Vaters Zorn, ach! so bange. –
Was Schande? ruft die Amme, die erste bist Du nicht,
Der so was begegnet; nach muß man freylich hier sinnen,
Damit wir der Sache fein hinter'm Licht,
Einen guten Ausgang gleich hurtig angewinnen.
Das Beste, meine ich, sey, Rhin werd' sogleich Dein Gemahl,
Bevor Du, in solcher bittern Angst und Herzensquaal,
Allen Muth lässest gänzlich dahin rinnen.
Wenn morgen Dein Herr Vater geritten in den Wald,
Mit seinen Schützen, zum Jagen und Hetzen,
Mag Rhin in Deinem Lustgärtlein Dich besuchen dann bald,
Da mögt Ihr in Freuden beysammen Euch letzen. –
O Mutter, rief aus hier die Zarte, ach nein!
Vor Schaam müsst' ich wahrlich ja vergehen,
Sollt' als eine Jungfrau hier ich die erste seyn,
Dem Jüngling so frey meine Flamme zu gestehen;
Und schlüg' er mir gar seine Neigung ab,
Vor Kummer müsst' ich gänzlich dann verzagen;
Odemlos sänke ich, glaube mir, dahin in das Grab.
Nein, gute Amme, nimmermehr vermag ich dieß zu wagen. –
Was träumst Du, Närrchen! fiel die Amme hier ein,
Der Jüngling seine Neigung Dir abschlagen?
Rhin ist kein so roher Bär, noch aus Kieselstein,
Ihn will ich vorher erst um Alles gehörig befragen.
Laß fahren doch alle eitle Zweifel dahin,
Die schönste Prinzessin, die je die Sonne beschien,
Soll bangen, daß ein Waffenknecht sie möge verschmähen! –
Und merkst Du, Schätzchen, nicht, wie Alles soll geschehen?
Getrauet wirst Du sogleich an des Geliebten Hand,
Vater Hubert soll knüpfen das heilige Eheband,
Nach seiner Felsenklaus will ich heute noch senden.
Hat der im Sacrament nur gesegnet euch ein,
Dann seyd ihr zusammen ein Fleisch und ein Bein,
Alle Furcht mag dann bey Dir auf immer sich enden.
Amen! sagte das Fräulein, der hochheiligen Jungfrau rein
Im Himmel, empfehl' ich uns, damit sie möge schenken
Ihren Beystand gnädigst,
Alles zu glücklichsten Ausgange für uns zu lenken.


Umarmet ihn und küßt ihn auf die Backe;
Bringt aber gleich nachher
Ihn in Prison, und haut ihm durch die Jacke,
Entbehrt des Passes er!
Entbehrt des Passes er!


—O primavera, vieni!— ridice il poeta al suo cuore
e guarda gli occhi, Lalage pura, tuoi.


Denn über seine Schultern hin
Schaut stets unsichtbar ihr Gesicht,
Mit wem der so Geliebte spricht,
Dem wird gar festlich auch zu Sinn.


Ché Morte orrenda col suo ferro indegno
s'occise quella, a te fece una piaga
di che molt'anni restaratti il segno.


The dawn of gratitude, and wonder join'd,
With varying thoughts distract his labouring breast;
And, anxious to relieve his dubious mind,
In faltering words he thus the fair address'd:


Dicen que Orfeo piedras, animales,
y aguas trajo con voces soberanas;
también, cantado tú, quitas mil canas,
y anoche en ti se vieron sus señales;


Es kam ein Fürst geritten, der erhob mit eigener Hand
Und sportelfrei den Helden in den deutschen Adelstand.
Das war zu viel – da starb er. Nun heißt es doch fortan:
Das Vaterland hat gerettet ein alter deutscher Edelmann.


Seděl jsem doma v požitcích večeře,
když někdo zaklepal na dvéře.
Hrdina stál tu, poněkud bledý,
zrovna jak zřel jsem ho naposledy.
Nemluví slova, zlý chlad má v líci,
podal mi mlčky pohlednici:
V košíčku zlatém pomněnky byly
a pod tím psáno: „Příteli milý,


Lelkeink pedig menjenek
Egyesűlt lehellettel,
Csókok közt emelkedjenek
A boldog egekbe fel.


Wohl dir, in unsrer Brüder Kreise!
Wohl uns! wir feiern diesen Tag!
Ihm folge, nach der Väter Weise,
Ein froh bekränzter Abend nach.


江南车盖走燕山
老子旁观袖手闲
见说新诗题甲子
桃源元只在人间


Und doch wird sie, so still sie ist,
Der Grausamkeit zur Beute;
Der Schwebefliegen Larve frißt
Sie auf bis auf die Häute.


De la terra e del cor gli infermi ventri
cura, ché puoi, quando una breve stilla
de la pietà che sanò il mondo, v'entri.


Ja, reichstu dem nach Wuntsch und Willen
Dies, was mein Vorschlag hier gemeint,
So will ich als ein Phoebusfreund
Dein Lob in schöne Fabeln hüllen.
Es liegt ein nett- und deutsches Kleid
Vor deine Blöße schon bereit.
Ich will der Blindheit Vorwurf wenden.
Sieht Amor nicht? Nein, Spötter wist,
Er hat die Augen in den Händen
Und greift, was Beuchelts würdig ist.


Itt a néma kínszenvedésnek
Makacs ajka minden beszántás,
Elhamvadt könny a szik-föld pora
S minden nyár-nap egy halott ének.


Und bleich, goldbleich?


Al gran germano andrai lume secondo,
Tu per virtute, egli per gloria ardente,
Tu miracol di Roma, egli del mondo.


let good Heav'n withhold, or grant Success,
Add to a Weight of Cares, or make it less;
By you protected, I no more repine:
How few can boast an Happiness like mine!
A Bliss so great can Wealth, or Pow'r, impart,
As one fix'd Friend, with such a Head, and Heart?


Maedgen, hat sie sich geschminckt,
Weil die Rosen-rothen Straalen
Den beliebten Schein bemahlen,
Der auß ihren Wangen blinckt?
Ist sie von Natur so schöne?
Nein, ach nein, wie mich bedünckt,
Dieses ist ihr bloß Gehöhne,
Mädgen, sie hat sich geschminckt.


天然金蕊冠群英
谁信鹅黄染得成
昨夜南枝报春信
摘来香露月中清


Wenn hundert Leute sich einig sind,
Dann fühlen sich die als Giganten
Und schwafeln vor einem vernünftigen Kind
Wie taube verwunschene Tanten.


S'acquisto c'è, tu 'l sai. Trentadui fummo
re tuoi vassalli a uscir teco del porto:
or, se di nuovo il conto ne rassummo,
c'è a pena il terzo, e tutto 'l resto è morto.
Che non ne cadan più, piaccia a Dio summo:
ma se tu vuoi seguir, temo di corto,
che non ne rimarrà quarto né quinto;
e 'l miser popul tuo fia tutto estinto.


Vanquish again; tho' She be gone,
Whose Garland crown'd the Victor's Hair:
And Reign; tho' She has left the Throne,
Who made Thy Glory worth Thy Care.


制锦堂前万事闲
掉头来入武夷山
当年种放如能学
白鹤青云也不难


SInce first you knew my am'rous smart,
Each day augments your proud disdain;
'Twas then enough to break my heart,
And now, thank heav'n! to break my chain.
Cease, thou scorner, cease to shun me!
Now let love and hatred cease!
Half that rigour had undone me,
All that rigour gives me peace.


نبهتني حمامة بسحير
عند تغريدها على الأغصان
هتفت بي وقد تحدر دمعي
فوق خدي أحمراً كالجمان
زدت هماً بنوحها فوق همي
واعتراني حزن على أحزاني
قلت ماذا التغريد قالت دهاني
في خليلي ريب من الحدثان
قلت إن كنت قد عدمت خليلاً
فأنا قد عدمت ظبية بان
دعجة المقلتين في وجنتيها
وردة من شقائق النعمان
كملت عفة وديناً وفخراً
وبهاء يزهى على كيوان
أصلها طيب وفرع زكي
مورق العود يانع الأغصان
وعدمت السلو واعتضت عنه
زفرات اللهيب والنيارن
إذ دهتني فيه خطوب الليالي
ورمتني عن قوسها المرنان
وخلت بعدها الديار فأضحت
موطناً للذئاب والغربان
بعد عهدي بها أنيسة رسم
فرمتها المنون بالشنآن
غدرتنا الأيام بعد اجتماع
بددت شملنا من الأوطان
فصغير باك بقلب قريح
وكبير ينوح بالأشجان
بعضنا قد قضى وبعض سيتلو
والمنايا تحثنا بسنان
ويح قلبي لما حدى حادي المو
ت وساروا بنعشها للمكان
أنزلوها في الترب رغماً برغمي
ثم صارت رهينة الأكفان
غيبوا شخصها فغاب صوابي
وبهائي ومهجتي وجناني
وتمنيت لو فديت ثراها
بسواد العيون من أجفاني
رحت عنها بخيبة وإياس
ولهيب يمض كالأفعوان
كان أنسي بها قديماً وقدماً
كنت أسطو به على الأزمان
تركتني فرداً أكابد شبلي
وأرد النواح بالألحان
وأقضي عمري بظن كذوب
وبقلبي ما لا يؤدي لساني
فسلام عليك ما غرد الطي
ر على أيكة من الأغصان
وحباك الإله منه نعيماً
دائماً ثابتاً مع الولدان
في خلود من الجنان مقيم
مع حريم النبي مع رضوان


Ihr wißt, daß keinen Richter
Er über sich erkennt,
Und nennt ihn einen Dichter,
Wie er sich selber nennt.


Rasch wollt' er sich erretten
Aus seiner Buße Nacht,
Nun seufzet er nach Ketten,
Die er so oft verlacht.
Wo sind der Heimath Sorgen?
Was kümmert ihn Turin?
Mit jedem neuen Morgen
Sieht man zum Schloß ihn ziehn.


Ob Weiber Menschen sind? Sie haben ja Vernunfft,
Sie lieben fort und fort; dann wilder Thiere Zunfft
Hegt nur zu mancher Zeit der süssen Liebe Brunfft.


لِأُختَينِ صَفراوَينِ أَصبَحتَ واطِئاً
وَفي جَمعِكَ الأُختَينِ إِثمُكَ وَالعارُ
مَتى تَنفَرِد إِحداهُما فَهيَ دَهرَها
مُقَصّرَةٌ عَمّا تُريدُ وَتَختارُ
كَسا شَعَرٌ وَجهَيهِما وَعَلَيهِما
فُروعٌ بَدَت يَسرَحن وَالخلقُ أَطوارُ


Virgen, del sol vestida,
de luces eternales coronada,
que huellas con divinos pies la Luna;
 envidia emponzoñada,
engaño agudo, lengua fementida,
odio crüel, poder sin ley ninguna,
 me hacen guerra a una;
pues, contra un tal ejército maldito,
¿cuál pobre y desarmado será parte,
 si tu nombre bendito,
María, no se muestra por mi parte?
 Virgen, por quien vencida
llora su perdición la sierpe fiera,
su daño eterno, su burlado intento;
 miran de la ribera
seguras muchas gentes mi caída,
el agua violenta, el flaco aliento:
 los unos con contento,
los otros con espanto; el más piadoso
con lástima la inútil voz fatiga;
 yo, puesto en ti el lloroso
rostro, cortando voy onda enemiga.
 Virgen, del Padre Esposa,
dulce Madre del Hijo, templo santo
del inmortal Amor, del hombre escudo:
 no veo sino espanto;
si miro la morada, es peligrosa;
si la salida, incierta; el favor mudo,
 el enemigo crudo,
desnuda, la verdad, muy proveída
de armas y valedores la mentira.
 La miserable vida,
sólo cuando me vuelvo a ti, respira.
 Virgen, que al alto ruego
no más humilde sí diste que honesto,
en quien los cielos contemplar desean;
 como terrero puesto—
los brazos presos, de los ojos ciego—
a cien flechas estoy que me rodean,
 que en herirme se emplean;
siento el dolor, mas no veo la mano;
ni me es dado el huir ni el escudarme.
 Quiera tu soberano
Hijo, Madre de amor, por ti librarme.
 Virgen, lucero amado,
en mar tempestuoso clara guía,
a cuvo santo rayo calla el viento;
 mil olas a porfía
hunden en el abismo un desarmado
leño de vela y remo, que sin tiento
 el húmedo elemento
corre; la noche carga, el aire truena;
ya por el cielo va, ya el suelo toca;
 gime la rota antena;
socorre, antes que emviste en dura roca.
 Virgen, no enficionada
de la común mancilla y mal primero,
que al humano linaje contamina;
 bien sabes que en ti espero
dende mi tierna edad; y, si malvada
fuerza que me venció ha hecho indina
 de tu guarda divina
mi vida pecadora, tu clemencia
tanto mostrará más su bien crecido,
 cuanto es más la dolencia,
y yo merezco menos ser valido.
 Virgen, el dolor fiero
añuda ya la lengua, y no consiente
que publique la voz cuanto desea;
 mas oye tú al doliente
ánimo, que contino a ti vocea.


Venga también a nos,


欲觅龙眠旧时事
相传此本世间无
黄金不买昭君本
只买严陵归钓图


Když abbè přišel, jako denně chodil,
a proti vám sed mlčky do křesla,
váš zrak jen stranou pohledem naň hodil
a hlava vaše níže poklesla.


An dem Bach steht ein Machangelbaum,
Oben schwarz und unten grau;
Da liegt die Otter und sammelt Gift,
Da fällt nicht Regen noch Tau.


Três vezes vi, Marília, de alva lua,
Cheio de luz o rosto prateado,
Sem que dourasse o campo matizado,
A linda aurora da presença tu
Então subindo à serra calva e nua,
De um íngreme rochedo pendurado,
Os olhos alongando pelo prado,
Chamava, mas em vão, a morte cru
Ali comigo vinham ter pastores,
Que meus suspiros férvidos ouviam,
Cortados do alarido dos clamore
Tanto que a causa do meu mal sabiam,
Julgando sem remédio minhas dores,
Por não poder-me consolar, fugia


A harmat onnan jő, - az illat
Oda száll anyja kelyhibűl,
S kit a lég finom árja ringat:
A víg madár ott zeng s repűl.


Párjának módos karja köztt
Krőzussal mérkezik,
‘s lankadván tiszta csókja köztt
mennyekkel kérkedik.


自恨寻芳到已迟
往年曾见未开时
如今风摆花狼籍
绿叶成阴子满枝


Und ihren Nachruhm, nach viel tauſend Jahren, 30Wird das Gedaͤchtniß immerdar bewahren,
Das Lobgeruͤchte fuͤhret ihn behende An der Welt Ende.


Die Feuer sind entglommen
Auf Bergen nah' und fern,
Ha, Windsbraut, sei willkommen,
Willkommen Sturm des Herrn.


暮天云尽远山空
夜夜西风入汉宫
铁笛一声千古恨
月明人在女墙中


胜日乘闲觉半仙
笑摩老眼向风烟
平章春事禽能语
媚妩韶光柳未眠


Se al partir del mio Sol quest'occhi e 'l core
Eran, quanto era il lor bisogno, accorti,
Leggean ne' raggi suoi turbati e smorti:
Or nasce il pianto, e la tua gioia more.


Nicht weil Du fern bist,
Weil ich Dich misse,
Bin ich so traurig;


A veces cruza mi pecho dormido
una alada magnolia gimiendo,
con su aroma lascivo, una campana
tocando a fuego, a besos,
una soga llanera
que enlaza una cintura
una roja invasión de hormigas blancas,
una venada oteando el paraíso
jadeante, alzado el cuello
hacia el éxtasis,
una falda de cámbulos
un barco que da tumbos
por ebrio mar de noche y de cabellos,
un suspiro, un pañuelo que delira
bordado con diez letras
y el laurel de la sangre,
un desbocado vendaval, un cielo
que ruge como un tigre,
el puñal de la estrella fugaz
que sólo dos desde un balcón han visto,
un sorbo delirante de vino besador
una piedra de otro planeta silbando
como la leña verde cuando arde,
un penetrante río que busca locamente
su desenlace o desembocadura
donde nada la Bella Nadadora,
un raudal de manzana y roja miel
el arañazo de la ortiga más dulce
la sombra azul que baila en el mar de Ceilán,
tejiendo su delirio,
un clarín victorioso levantado hacia el alba
la doble alondra del color del maíz
volando sobre un celeste infierno
y veo, dormido, un precipicio súbito
y volar o morir...
A veces cruza mi pecho dormido
una persona o viento,
un enjambre o relámpago,
un súbito galope:
es el amor que pasa en la grupa de un potro
y se hunde en el tiempo hacia el mar.


Ó hory nebeské, já sníval – dávno tomu –
o mocném stromu,


Por algún accidente no pensado
suele quebrarse un vaso cristalino;
trátase de soldar con barniz fino
y lógrase por fin verle pegado;


Pro báseň to velký cíl,
kéž byste se nemýlil!
Co jste vlastně vidět přišel?


Nevěrců není mezi nimi,
každá se zbožně dívá k nebi,
každá se modlí slovy svými
a knížek nemá zapotřebí.


Im reng a hab... felette enyhe szél,
Halljuk, susogló ajka mit regél...?!


Celý holý je ten ptáček,
O peříčku ani slech,
Žádný též nemá zobáček,
Kůži scvrklou, v záhybech.


E s'in altro potea gratificargli,
prontissimo offeriase alla sua voglia.
Rispose il cavallier, che ricordargli
sol vuol, che da Gabrina si discioglia
prima ch'ella abbia cosa a machinargli,
di ch'esso indarno poi si penta e doglia.
Gabrina tenne sempre gli occhi bassi,
perché non ben risposta al vero dassi.


Proč jen po ní srdce touží?
proč v tu její měkkou dlaň,
jež se v ruku krutou zvrátí,
vkládáš svoji? – Chraň se, chraň!


Dieses aber ausgesetzet,
Lasst uns etwas näher gehn,
Und, wie uns die Erd' ergetzet
Und erhält, mit Ernst besehn,
Ihre Wirckungen betrachten,
So auf Frucht als Nutzen achten,
Wie sie uns die Kost beschert,
Uns erfreut, erquickt und nährt.


لَقَد عَلمت يَقيناً بَعدَما رَحَلوا
إِن اللقاءَ حَياة وَالنَوى أَجلُ
أَقول لَما تَناجوا بِالنَوى سِحراً
وَعبرَتي كَالسَحاب الجون تَتهمل
اللمحب فُؤاد غَير ما حَرقت
نار الصُدود وَدينار البين تَشتَعل
وَهمت وَجداً أَمام الرَكب حينَ سَروا
وَالقَوم مِن شِدَة الاظلام قَد زَهَلوا
إِذا أَضاءَت لَهُم نار الضُلوع مشوا
وَإِن خبت بِدُموعي مرة نَزَلوا
يا شادِياً لي ما هاجَ حينَ حَدا
لِلعيس رَكباً وَرَكب الجَوّ يَرتَحِل
قَد زادَني الرَكب كرباً غنني رَملاً
عَسى يَغيبني عَما بِيَ الرَمل
وَرُوح القَلب فَهُوَ اليَومُ مُرتحل
بِشعر مِن بِجنايات الهَوى قَتَلوا
وَأَنشد لَعَلك أَن تُحيي بِهِ رَمَقي
أَنّا محيوك فَاسلم أَيُّها الطلل
لِلّهِ عَيش مَضى وَالوَصل مُتَصِلٌ
عَلى الكَثيب سَقاهُ العارض الهَطل
وَشادِنٌ عَن تَلافي فيهِ مُشتَغِلٌ
وَعَن حَياتي وَروحي لي بِهِ شُغل
الوَرد يَهفو إِلى تَقبيل وَجنَتَهِ
وَذاكَ شَيءٌ إِلَيهِ الوَرد لا يَصل
قَد مازج السحر في أَجفانِهِ كُحلٌ
وَقارن اللين في أَعطافِهِ مَيلٌ
ما أَنصَف الدَهر في تَفريقنا وَمَتى
سرَّ الزَمان بِشَيء لَيسَ يَنتَقل


وافيتَ منفرداً عن الأنظارِ
فملأت بشراً أعينَ النُظّارِ
وحدَوْتَ للإسكندريةِ عارضاً
أنشأتَه في مصرَ للأمصارِ
وتنقلتُ بكَ للمحامدِ همّةٌ
رأتِ التنقّلَ شيمةَ الأقمارِ
فكفيتَ يا عزَّ الكُفاةِ عوارضاً
حكمتْ بشيبِ عوارضٍ وعِذارِ
عبسَ الزمانُ ولو قصدتُك تائباً
قامتْ الى الأسفارِ بالأسفارِ
لكنني كالروضِ من عاداتِه
أنْ تنتحيهِ ركائبُ الأمطارِ
فأتيتُ نحوكَ للسؤالِ موفَّقاً
فظفِرْتُ في الأوطانِ بالأوطانِ
وإليكَ أشكو جارياً حاولته
فوجدتُه قد مرّ عني جاري
وابعثْ إليه خيولَ جاهِك علّها
تَثْنيه بالإطلاقِ بين أسارِ


Kdys vybíhal jsem vstříc jí zmámen,
jak její píseň z dálky zněla.
Má jarní setba vzešla celá
i tam, kde do ní padl kámen.


7.
Du ruffſt alle: Kommt zu mir
Die muͤhſelig und beladen.
Ach ſo komm ich hier zu dir.
Nihm mich aͤrmſten auff in Gnadẽ.
Und erqvicke meinen Geiſt/
Der dich ſeinen Troͤſter heiſt.


قل للزمان يصبّ من أحداثه
أو لا يصب فما بنا إشفاق
غمرت مصائبه فأُغرقنا بها
والغمر فيه تستوى الأعماق


No te detengas en pensar que vives,
oh Laura, que en tocarte y componerte
se entrará la vejez, sin que la llames.


Dança sobre a tua rua que dança
sobre esta casa que dança
se não se pode fazer mai
Dança sobre a desventura
à luz da lua
sobre o campo e o mar


os segredos e ouvidos que procuro
às cegas neste mar sempre obscuro
onde a voz desagua como um rio


Willst du, mein Sohn, frei bleiben, so lerne was Rechtes, und halte
Dich genügsam, und nie blicke nach oben hinauf!


Cueillir les œufs au poulailler,
Lire des stances et bâiller,


Árt a forró vérű ifju embereknek,
Olajat a tűzre mért is öntögetnek?
És ha kelleténél korábban megszokta,
Nem lesz orvossága az öreg napokra.


Por esto el mío, que su fe engrandece,
rabie Caribdis o amenace Cila,
al mar se arroja y al amor se ofrece.


制府鱼符缚锦帏
将军虎印卧征徽
隔山传箭催朝食
对面援兵怕解围


Die Mägde kamen, deckten schnell,
Ein Tischtuch macht das Zimmer hell.


Wie man vor dieser Zeit der Götter Dienst gepfleget/
auß Andacht sie gar sanfft in weiche Bett 59 geleget/
damit sie desto eh ein Schläflein überfiel/
so gieng es hier auch zu; Es machen einen Pfül
der Adler und der Löw: der Adler selbsten reisset
ihm seine Federn auß/ der Löw die Federn schleisset
von seinen Pfeilen ab; darauß wird aufgebaut
ein schönes Federbett; hier schläfft die Himmelbraut/
die Menscherfreuerin; der Liljen Ruch durchstreichet
das gantze Schlafgemach; Heim/ heim/ heim/ heim entweichet/
stört ja den Frieden nicht in seinem Ruhgezelt/
bis daß er selbst erwacht/ bis daß es ihm gefällt.


Es soll geschehn! du wirst es spüren:
Mercur soll mich nach Preußenland
In deiner Freundinn Zimmer führen:
So sprach die Heldinn, und verschwand.
Victoria! du wirst sie sehen,
Vielleicht ist solches schon geschehen,
Dein Freund hat sie dir zugeschickt.
Drum, hast du mir dein Herz gegeben:
So mach auch, auserwähltes Leben!
Daß solch ein kleiner Wunsch mir glückt!


Hullt az átok és szállt az illat,
Bukott Athén sok szép legénye
S a virágok büszkén kacagtak
Föl az égre.


Porzód felé
Porzód, bibéd felé
Porzód, bibéd, szárad felé
Porzód, bibéd, szárad, szirmod felé
Mi kapkod így, pitypang? - A szél!
A szél, a szél, a szemtelen bolond szél
Vígan visítva bosszúságodon.


...Desde tu corazón me dice adiós un niño.
Y yo le digo adiós.


Bleibt eingekehrt, da man's geneußt,
Und betet immerdar im Geist,
Daß man euch Zeit und Kraft nicht stehl';
Ach, sammelt Öl
Jetzt, jetzt, damit euch's dann nicht fehl'!


Dort, wo im dichten Schilfe ein sanfter Westwind kühlt,
Wo auf der Wasserfläche der Wälder Schatten spielt,
Hält, ohne seinen Blick vom Wasser abzuwenden,
Der Hirt den Angelstab erbebend in den Händen;
Hofft Beute an dem Angel, und siehet über ihn
Den Kork im Wasser tanzen, dann in die Tiefe ziehn.


Rivolve tuttavia tra se Rinaldo
chi sia l extrano cavallier sì forte
che non pur gli stá contra ardito et saldo
ma spesso il mena a risco de la morte
et già tanto travaglio, et tanto caldo
gli hà posto, che del fin dubita forte
et volentier, se con suo honor potesse,
vorria che quella pugna rimanesse


Matko, Panno přesvatá,
všemi ctnostmi bohatá;
pod ochranou svou nás měj,
u Boha se přimlouvej!


愁摧断柳柳还稀
泪洒残花花更飞
一寸未忘游子线
万年难觅老莱衣


Wo der Geldsack ist daheim, ist die Kunst verreiset;
Selten daß sich Wissenschafft, wo viel Reichthum, weiset;
Ob nun gleich ein goldnes Tuch kan den Esel decken,
Siht man ihn doch immer zu noch die Ohren recken.


So haben wir da gesungen
Und Arm in Arm geschlungen
Und Flügel in Flügelpaar
Uns über die Wiese geschwungen
Die ein Garten voll Segen war.


Da, siehe! wie ein Himmelschein
Fällt ihm ein Glanz entgegen,
Es schießt ein helles Kränzelein
Herab als Himmelssegen
Und fällt dem Kindlein in den Schoß,
Ihm wird das Herz in Freuden groß
Wohl ob dem lieben Kränzel.


أَبا دُلَفٍ لَم يَبقَ طالِبُ حاجَةٍ
مِنَ الناسِ غَيري وَالمَحَلُّ جَديبُ
يَسُرُّكَ أَنّي أُبتُ عَنكَ مُخَيَّباً
وَلَم يُرَ خَلقٌ مِن جَداكَ يَخيبُ
وَأَنِّيَ صَيَّرتُ الثَناءَ مَذَمَّةً
وَقامَ بِها في العالَمينَ خَطيبُ
فَكَيفَ وَأَنتَ الماجِدُ العَلَمُ الَّذي
لِكُلِّ أُناسٍ مِن نَداهُ نَصيبُ
أَقَمتُ شُهوراً في فَنائِكَ خَمسَةً
لَقىً حَيثُ لا تَهمي عَلَيَّ جَنوبُ
فَإِن نِلتُ ما أَمَّلتُ فيكَ فَإِنَّني
جَديرٌ وَإِلّا فَالرَحيلُ قَريبُ


Die Armut ist ein Schatz, dem keine Schätze gleichen.
Der ärmste Mensch im Geist hat mehr als alle Reichen.


Pak vstane, aby zapálil
svým bohům oběť denní,
ve vlastním „já“ mu plane cíl,
víc v světě pro něj není,
tím nechť se řídí všechen lid
a uzříte, jak blahobyt
se v celém světě změní.


Lev byl tímto žebrákem,
před ním se teď v záři luny
třpytil ohavný ten dukát,
peníz hříchem zbrocený.


Hubené dvě ruce bílé
chvějí se, tvář siná, bledá,
zkameněl v ní výraz touhy.
Mroucí oko vůkol hledá,
pohled ztrnulý a dlouhý
utkvěl kdesi v daleku.


Galletti arguti, gloria dell'aia
che da due mesi v'ospita e pasce,
ora la vostra vecchia massaia,
quando vi sente, pensa alle grasce:


O wie lieb' ich die Sachen,
Die mit mir spielen!
O wie bunt sind die Kinder,
Die mit mir fliegen!


Je, Essig was doch de Geschieht!
Je, Kuchen! seggt Herr Meier.
De Gäst, de drünken dennoch nich,
Vertehren nich en Dreier;
Un lang' hett dit ok gor nich durt,
Güng einer nah den annern furt.
»Gu'n Nacht ok, Madam Müllen!«


But when a wedding peal was rung,
With dark revengeful leer she smiled,
And, curses muttering on her tongue,
She loudly screamed, "Poor Kate is wild!"


Ich will fürwahr ins künfftig frömmer werden,
Ich will nicht mehr in Reden und Geberden,
Wann ihr es seht, ein solches Vnkraut seyn,
Mein Bart der setzt sich selbst zum Bürgen eyn.


Was steigt herab der Alpen Hang,
Im Waffenglanz, mit Harfenklang,
Das jugendschöne Haupt umrollt
Von sonnenheller Locken Gold?
Wer ist der Jüngling ohne Fehl?
Ist's Sankt Georg, ist's Gabriel?
Ist's hoch vom Gral Herr Lohengrin?
Wo sind die Schwäne, die ihn ziehn?
Nein, nein, das ist jung Konradin!
Italia, setz' den Brautkranz auf:
Dein Bräut'gam naht, der Hohenstauf'!
Kein Schloß so fest, kein Herz so kalt, –
Aufschließt sich's dieser Lichtgestalt!
Er braucht kein Schwert, er zieht durchs Land
Mit einer Rose in der Hand
Und alle jubeln, die ihn schau'n,
Die Männer und die schönen Frau'n:
»Bekränzt das Tor, bestreut den Pfad,
Der deutsche Sonnenjüngling naht!«


春江一曲绕孤村
鹤有双雏竹有孙
爱听沧浪临水坐
背人新月弄黄昏


Du bliebest mir treu am längsten,
Und hast dich für mich verwendet,
Und hast mir Trost gespendet,
In meinen Nöten und Ängsten.


Quante volte la Parca, empia e fatale,
Ne l'imagini tue drizzò le penne,
Scoccò l'acuto strale,
E ingannata divenne;
E d'insolito scorno il volto ingombra,
S'accorse poi d'aver ferito un'ombra.


Ide, que eu quero
Pintar-lhe os olhos
Que podem molhos
De setas da
Ah! té parece
Que já se movem,
Que deles chovem
Farpões ao ar!


Ist wohl bei des Blutes Wallen,
Denkt er, immer Liebe da?
Liebt sie mich denn wohl vor allen?
Oder hab ich ihr gefallen,
Weil sie mich am ersten sah?


Jubilejní obchod tedy
s průmyslem jsou krásný štít,
za nímž láska taví ledy
a zlepšuje apetit.
Proto křivý, jako rovný
zajdi s chutí do čajovny
dálný východ velebit.


Idt wert my bald nicht beter gahn.


Poznáš hory převysoké,
věci, které voní;
někdy jsou to však jen mrchy
zdechlých mul a koní.


Und stellt er ihnen sich, die nach ihm zielen,
Ergreift des Streites zorniges Gerät,
Der schwere Panzer drücket harte Schwielen,
Drob des Empfindens weicher Sinn entgeht.


Bei der Nacht ist meine Frau auch so schön,
Bei Tag mag ich nicht mit ihr gehn.
Bei der Nacht so schön!
Kanns gar nicht verstehn,
Mag halters nicht mit ihr gegehn.


أَتى المُختارَ تنزيلُ
بهِ قد جاء جبريلُ
مَفاعيلُن مفاعيلُ
فَإِهزاجٌ وترتيلُ


دع الغِنى لبنيهِ
إِنْ شئتَ أنْ لا تذلّا
كم ذا تعلّقُ ظِلّاً
مزايلاً مُضْمَحلّا
إنْ أنتَ أعرضتَ عنه
جثا إليك وحلّا
وإنْ رآك حريصاً
عليه يوماً تولّى
مَنْ فكّ رِبقةَ حِرْصٍ
فإنّما فكّ غُلّا
ومَنْ يجلّ صنيعاً
كان الأعزّ الأجلّا
مَن ملَّ حَمْلَ ثقيلٍ
من الرّجالِ أُمِلّا
ومن تكثّر يوماً
بالنّاسِ ذلَّ وقلّا
لا تطلبنَّ دواءً
للدّاءِ كان المُعِلّا
وَلا تبعْ بحرامٍ
من المعيشةِ حِلّا
للَّهِ نَدْبٌ جريءُ
رأى الغبينةَ ذُلّا
وعَدَّ ما في يديهِ
ثِقْلاً عليه وكَلّا
وَاِستلّ بين رجالٍ
من العَضِيهةِ سَلّا
ما العيشُ إلّا كبرقٍ
أو عارضٍ يتجلّى


Ó, duchu tajemný, jenž všechno vidíš,
i světů koloběh i deštné rosy třpyt,
vše znáš a pronikáš, svým kynem řídíš, –
zda také zříš můj porobený lid?


Al extender tus límpidos colores,
que el ruiseñor en su cantar pregona,
los campos te saludan con sus flores;


roztáhl ruce: Na kolena všichni!
Dál nevzbouzejte rouháním hněv boží!
Bůh soudit chtěl už – ale pláč váš slyše
nad zemí ještě smilovat se ráčil.
Nuž na kolena! Stal se velký zázrak,
jak pro Sodomu o něj marně prosil
Abraham kdysi! Na kolena, pravím!
Bůh slitoval se – chvalte jmeno Jeho!
Svět zachráněn je pro modlitby, lítost,
jež z města Konstantinova šly k nebi –
prozřete, slepci! Bijte čely o zem!


Závidím ti, jak jsi s málem spokojený.
Snad bych jinačí byl, nemít dětí, ženy,
ale když je vidím někdy hladověti,
tu proklínám život, Boha, ženu, děti,
celý svět bych rozbil od hoře a vzteku,
se světa chtěl utéct – ale neuteku,
s břemenem své bídy dál se plazím v prachu:
Život není krása, život trest je, brachu!


Esta tarde llegó, así como si tal cosa,
Pero no se detuvo largo rato, la muy
maleducada, se fue sin darme dos besos,
maldita felicidad. Cuando ya se iba
en su tren, el desconcierto, se acercó
a despedirla con su pañuelo gris,
y con él, el qué será.
A modo de festín os relato mi funesta noche.
Debido a la mala taberna, mala digestión
se auguraba y como quien mal come,
con mala prisa pedí mis platos.
Mi primero fueron saludos y alegrías
con un toque de azafrán, fue lo mejor
de la noche, la gente platicaba agolpada
sobre aquel mercado arábigo, por desgracia,
solo me limite a reír un rato.
El segundo, ya en Gran Vía Parque, cargado
de pasión melancólica, fue cocinado
y por ello protesté, lo maltrajo, un tarado
de no se cual veinticuatro horas,
por más que me empeñé,
aquello fue el comienzo del fin,
y aquel plato no encontró
lavavajillas que le limpiase.
El postre, fue obra de algún...
a parte, mengüe fue y ni entero lo comí,
fue ahí, justo cuando lo dejé,
justo cuando la tristeza se postreó a mi corazón,
y no dejó sitio ni al Sr. Serrano,
cuando perdido ya del todo me vi,
quedaban algunos que se empeñaban
en no dejarme ir, gracias Rafalín.
Los demás anduvieron
desaparecidos por Ciudad Jardín.
Ni Nacho apareció, ni yo mi sitio encontré
y con un final más bien tristón,
retiro y pasión a fuego fatuo cocinados
se vieron, gracias maestro Gómez,
que con tu ayuda he asimilado mejor esta indigestión.


紫云仙洞记曾来
看竹寻幽首重回
笑问老僧禅定处
临风吾忆郁孤台


In Ihrem Barte hängen Reste
Von Linsen und von Sauerkohl!
Ich danke Ihnen auf das beste,
In mir – da täuschen Sie sich wohl?«


— Dido, chi giace entro quest'urna? — Un'urna. —
Dissi chi sta sotto quel sasso. — Un sasso.—
Io chieggio quel che in sé tien l'urna. — L'urna. —
Questo no; ma che chiuda il sasso. — Il sasso.
Dunque dentro e di fuor è sasso ed urna? —
Sasso ed urna è di fuor, dentro urna e sasso:
sappi che 'l fiero Enea serra quest'urna,
ch'uomo non fu, ma per me sasso ed urna.


Es ist voller Kunst und Schmuck,
Daß es Sinn und Herz verzücket,
Ist der Gottheit Meisterstuck,
Drein sie sich selbst abgedrücket.
Willst du sehn, wie Gott gestalt,
Schau Jesum, so siehst dus bald.


Quando a alta onda de poesia
veio do arcano profundo,
no pobre e efêmero mundo
o eterno pôs-se a pulsa
Vidas se transfiguraram,
permutaram-se destino
O azul se fez mais etéreo,
estradas mais se alongaram,
silêncio cantou na aldeia
sino ficou a escutar,
moeu trigo a lua cheia,
lampião de rua deu luar,
a água mansa da lagoa
ergueu-se em repuxo límpido
e se esqueceu de tombar,
alvas estrelas em bando
desceram lentas pousando
sobre a terra e sobre o ma


Erquicke mein Gebein,
Geuß Trost und Labsal ein
Und sprich mir freundlich zu,
Daß meine Seele ruh
Im Schoß deiner Liebe.


Bin ich dir als eine Braut
Durch den Ring schon angetraut,
Warum läßt du meine Seele
In des Leibes Trauerhöhle?


člověk k ženě něco dál
a na kraj vody motýlové –


Hromovou ranou tu přilétla zvěst,
že průlom odbila vaše pěst,
že světlá Paříž v nebezpečí
vám za výpomoc vděčí,
že labuť mořskou Calais
jste zaštítili proti zlobě neurvalé,
že tisíce dali jste těl,
by příklad váš na věky světu se skvěl,
a tisíce bílých duší
že táhlo k mračné tůni,
kde černoboh trůní,
a s trůnu srazilo ho, jak se sluší.


Prská, fouká v zem,
kletbu mísí všem,
prašivky jdou z klína země,
jedovaté, zhoubné plémě
s dračím výtrusem.


Deh serbi, s'è di me pietate alcuna
che qui son chiuso e dal mondo disciolto,
le lacrime a bagnarsi il petto e 'l volto
per chi resta suggetto alla fortuna.


Jí v bolesti a žalu
ubíhá za dnem den,
podivný každé noci
ji divný trápí sen.


e benché l'esca della antica spene
non sia nel cor, v'è quella che promette
lo sguardo, le parole e 'l dolce riso.


Pak zdá se sen té duši hladovící,
že všechny její touhy splněny tu:
je rozšafníkem... ctí jej domovníci...
a holedbá se v slušném blahobytu...


Škoda těch Vašich retů je,
nikomu nedaly štěstí;
mohlo v nich celé království
v zářivém blahu zkvésti.
Uvadnou květy ohnivé,
odkvete, co kvetlo kdysi...
Duší mi táhne zas a zas:
– Škoda, mé dítě, škoda Vás... –


سلب الشباب رداءه
عني وأَتبعه إزاره
وَلَقَد يحل عليَّ حلته
فيعجبني فخاره
ولقد لبست جديده
حينا فلا يبعد مزاره
فانظر إِلى شعري
تبين كيف قد فعلت دياره
بيض كلون القطن لا
يخفىعلى احمد خماره
وأسأل شبابي هَل اهن
ت مساكه او ذل جاره
أَم هَل وقفت بموقف
او مشهد يخزيه عاره
أَم هَل كسبت المال
الا عادَ لي وله خياره
اعطيته درعي وبيضتها
وَمَصقولا شفاره
والقينة الحسناء مثل
الريم من ذهب سواره
وحملته يوم اللقاء
على جواد ما يعاره
وَلَقَد رأَيت الشرّ بين
الحيّ يبدأه صغاره
فَلو أَنَّهم يأسونه
لتنهنهت عنهم كباره


És aki gonosz, balra térend.
és jobbra áll az, aki jó,
és kürttel harsan az itélet,
a nagy Annunciáció.


Und vom finstern Erdenstaube
Schwingt der Glaube
Rettend deine Seele auf,
Erde sinkt und Erdgewimmel,
Und der Himmel
Tut sich der erlösten auf.


В огне и холоде тревог —
Так жизнь пройде Запомним оба,
Что встретиться судил нам бог
В час искупительный — у гробЯ верю: новый век взойдет
Средь всех несчастных поколениНедаром славит каждый род
Смертельно оскорбленный гениИ все, как он, оскорблены
В своих сердцах, в своих певучиИ всем — священный меч войны
Сверкает в неизбежных тучаПусть день далек — у нас всё те ж
Заветы юношам и девам:
Презренье созревает гневом,
А зрелость гнева — есть мятеРазыгрывайте жизнь, как фанСердца поэтов чутко внемлют,
В их беспокойстве — воли дремлют;
Так точно — черный бриллиант
Спит сном неведомым и странным,
В очарованьи бездыханном,
Среди глубоких недр, — пока
В горах не запоет кирк


Pak povztýčil se v ložci svém a řekl:
„Ty o tom víš, co učinil mi Joáb.
Vražd dopustil se, zmazal krví zrádně
rytířský pás svůj, jejž na bedrách nosil,
a obuv svou. A protož zachováš se


Chudobno, leč všecko milo kol:
krov má jiřičky už, květy stvol,
na věži čáp pilně hnízdo splítá;
při návrší snoubícím se s luhem,
rolník půdu kypří otců pluhem:
otka v slunci blýská se, plaz kmitá.


Trink des Stromes der Freude! sieh! noch fluthet
Seiner schäumenden Wogen ganze Fülle
Durch die rosenbekränzten Thale deiner
Blühenden Jugend!


Mild wie Hirten, stark wie Felsen,
Stieg er von den Alpen nieder,
Gab dem Reich den Kaiser wieder,
Rudolph, deines Hauses Hort.


Stendo le interti man, sopr'acqua volo
l'irato Po, come tranquilla fossa.
Chi vita ha mai, che per tal morte cresca?


توسّد بمهد الأمن قد مرّت النوى
وزال لغوبُ السير من مشهد الثوى
وعرّ جياداً حاد بالنفس كرّها
وقد أشرفت ممّا عراها على التوى
ألا كم جرت طلقا بنا تحت غيهبٍ
وخاضت بحار الآلِ من شدّة الجوى
وكم من مفازاتٍ يضلُّ بها القطا
قطعت بها والذئب من هولها عوى
وقد أصبحت مثل القسيّ ضوامراً
وتلك سهام للعدى وقعُها شوى
إلى أن بدت نيران أعلامنا لها
وفي ضوء نيران الكرام لها صوى
ولا سيما أهل السيادة مثلنا
بنو الشرف المحض المصون عن الهوى
فقالت أيا ابن الراشدي لك الهنا
كفى فاترك التسيار وأحمد وجى النوى
ألا يابن خلّادٍ تطاولتَ للعلى
وبايَنت مأواك الكريمَ وما حوى
فمن أجل ذل قد شدّ في ربعنا لها
عقالٌ ونادينا لك العزّ قد ثوى
وحلّ بكهفٍ لا يرام جنابه
فمن حلّ فيه مثل من حل في طوى
فإنّا أكاليل الهداية والعلى
ومن نشر علياها ذوي المجد قد طوى
فنحن لنا دين ودنيا تجمّعا
ولا فخر إلا ما لنا يرفع اللوا
مناقب مختاريّة قادريّة
تسامت وعباسيّة مجدها احتوى
فإن شئت علماً تلقني خير عالمٍ
وفي الروع أخباري غدت توهن القوى
لنا سفنٌ بحر الحديث بها جرى
وخاضت فطاب الورد ممن بها ارتوى
وإن رمت فقه الأصبحيّ فعج على
مجالسنا تشهد لواء العنا دوا
وإن شئت نحواً فانحنا تلق ما له
غدا يذعن البصريّ زهداً روى
ونحن سقينا البيضَ في كل معركٍ
دماء العدا والسمر أسعرت الجوى
ألم ترَ في خنق النطاح نطاحنا
غداة التقينا كم شجاعٍ لهم لوى
وكم هامةٍ ذاك النهار قددتها
بحدّ حسامي والقنا طعنه شوى
وأشقر تحتي كلمته رماحهم
ثمان ولم يشك الجوى بل وما التوى
بيوم قضى نحبا أخي فارتقى إلى
جنان له فيها نبيّ الرضا أوى
فما ارتد من وقع السهام عنانه
إلى أن أتاه الفوز راغم من غوى
ومن بينهم حمّلته حين قد قضى
وكم رميةٍ كالنجم من أفقه هوى
ويوم قضى تحتي جوادٌ برميةٍ
وبي أحدقوا لولا أولو البأس والقوى
وأسيافنا قد جرّدت من جفونها
وردت إليها بعد ورد وقد روى
ولما بدا قرني بيمناه حربة
وكفّي بها نارٌ بها الكبش قد شوى
فأيقن أني قابض الروح فانكفا
بولي فوافاه حسامي مذ هوى
شددتُ عليه شدّةً هاشمية
وقد وردوا ورد المنايا على الغوى
نزلت ببرج العين نزلة ضيغم
فزادوا بها حزناً وعمّهم الجوى
وما زلت أرميهم بكل مهنّد
وكلّ جوادٍ همّه الكرّ لا الشوى
وذا دأبنا فيه حياة لديننا
وروح جهادٍ بعد ما غصنه فوى
جزى اللَه عنا كلّ شهمٍ غدت به
غريس لها فضلٌ أتانا وما انزوى
فكم أضرموا نار الوغى بالظبا معي
وصالوا وجالوا والقلوب لها اشتوا
وإنّا بنو الحرب العوان لنا بها
سرورٌ إذا قامت وشانئنا عوى
لذاك عروس الملك كانت خطيبتي
كفجأة موسى بالنبوّة في طوى
وقد علمتني خيرَ كف لوصلها
وكم رُدَّ عنها خاطبٌ بالهوى هوى
فواصلتها بكراً لديّ تبرّجت
ولي أذعنت والمعتدي بالنوى ثوى
وقد سرت فيهم سيرة عمريّة
وأسقيت ظاميها الهداية فارتوى
وإني لأرجو أن أكون أنا الذي
ينير الدياجي بالسنا بعد ما لوى
بجاهِ ختامٍ المرسلين محمّدٍ
أجلّ نبيّ كلّ مكرمةٍ حوى
عليه صلاة اللَه ثم سلامه
وآلٍ وصحبٍ ما سرى الركب للّوى
وما قال بعد السير والجدّ منشدٌ
توسّد بمهد الأمن قد مرّت النوى


Půlnoc byla, když mi polem
měsíc zářil v cestu zpátky
a já v zimní krásu kolem
hleděl jako do pohádky.
Sníh se přestal sypat s hůry
hvězdným hemžením se skvělo
nebe modré beze chmury
a zem dole jedno bělo:
zaváty jsou k nepoznání
všechny meze, dráhy, stezky,
nerušenou bílou plání
démantové hrajou lesky,
i led řeky pode strání
postlán liliemi sněhu,
jenom onde podél břehu
průsekem se voda šeří.
Jako sněžné víly bajky
řada vrb; na každém keři
svítí úbělové krajky.
Sítí křišťálů se zdají
větve hruší bezlisté,
kvítím z perel plápolají
snítky jejich stříbřisté –
vše se jiskří, září, plane,
všude třpyt a bleskot samý,
slavný mír nad krajem vane,
sníh jen chrupá pod nohami.


O du in die Hermeline gehüllt,
Und du mit dem Silberreif in dem fliegenden Haar,
Wir tanzen ihn auch den Bardenliedertanz!
Und feyren euer Fest mit euch!


Quando 'l valor e la prodezza vostra
meco, Signor, i' penso, dico allora:
– questi è sì forte ed animoso ancora,
che di par con Alcide in campo giostra –.


Le Belzébuth dandy fit un signe, et la troupe,
Pour ouïr le concert se réunit en groupe.
— Ni Ludwig Beethoven, ni Glück, ni Meyerbeer,
Ni Théodore Hoffmann, Hoffmann le fantastique !
Ni le gros Rossini, ce roi de la musique,
Ni le chevalier Karl Maria de Weber,
À coup sûr n'auraient pu, malgré tout leur génie,
Inventer et noter la grande symphonie
Que jouèrent d'abord les noirs dilettanti ;
— Boucher et Bériot, Paganini lui-même,
N'eussent pas su broder un plus étrange thème


Sedí před bílým hradem Sigyn,
před hradem, krytým zlatými štíty,
obrací zraky k oblakům ploucím,
dívá se v krajinu dumavým okem,
vylévá v dující větry svůj žal:


Abu-Taleb, der Oberpriester der Kaabe, wünscht vorgelassen zu werden.


Nespí moje milá
celou noc, celou noc:
vezměte mne, lidé,
na pomoc, na pomoc!


A Makár vzkřikl: „Hle, co vypadlo
jí s ňader teď!“ A císaři dal list,
jejž napsati přemluvil Martela.


Земной, желанный сердцу рай
К тоскующим приник равнинаВ моей земле не умирай,
Земной, желанный сердцу рай!
Весь мир зажгу огнем единым,
И запылает мглистый краЗемной, желанный сердцу рай
К тоскующим приник равнина


Du kanst vortreflich schön die Feder führen;
Allein du wilst dich selbst nicht so regieren.
So bist du wie ein blinder Mann,
Der eine helle Fackel trägt,
Wodurch er andern leicht; doch selbst nicht sehen kan.


Son crâne est comme un roc couvert d'herbe marine ;
Une sueur écume à ses cheveux pendants,
Et le poil se hérisse autour de sa narine.


Schavv den menschen / der auß nichten
Erd/ vnd himmel schaffen thät:
Wunder thaten vnd geschichten/
Kamen her von seiner redt.
Nur mit einem wort alleine
Schuff er alle wunder groß/
Thier/ vnd menschen ich vermeine/
Sampt geschöpffen lebenloß.


Az eget is a tájon
vászonfény lepi el.
Csillog, mert üvegtálon
ül, a földieper.


Jetzt, wann die Opfer fallen, ihr Freunde! jetzt!
Schon tritt hinzu der festliche Zug, schon blinkt
Der Stahl, die Wolke dampft, sie fallen, und es
Hallt in der Luft, und die Erde rühmt es! «


Vánku celováním probudil se den,
jemná píseň ptačí zněla z křovin vršků,
jak by mladý motýl, letší z kukle ven,
tknul se bílým křídlem zlatých slunce pršků.


Sur le théâtre, Melpomène,
Pour l'univers et la cité,
Émeut de la souffrance humaine
Cet Eschyle ressuscité,


Drein möcht' ich verweben, verzweigen,
Den ganzen tönenden Drang,
Verstummen darauf und schweigen
All, all mein Leben lang.


Ani slunéčko to, co se skvěje
Jdoucí od nás rychle v nížiny,
Aniž ono do těch krajů spěje,
Kde jsou věčnokvěté lučiny;
Dále ještě jsou ty rájské stany,
Kamo Bohem byl můj přítel zvaný.


esquecido


Ó hrajte! Večer je smutný,
svítilny zmateně hoří,
sníh pokradmu do ulic padá
a popel v duši mou.


十二循环换律筒
芳葩长是笑春风
山家不识尧蓂荚
日历聊凭月月红


Fast hoch wil heut gepriesen sein
Ein tracht von gelben ähren/
Ein kern/ vnd marck von weitzen rein/
Ja wils noch bas erklären:
Ein brodt/ nit brodt/ gantz leben-reich/
Da drinn ward lebend gessen/
Der vngleich bey den zwölffen gleich/
Zum abendmahl gesessen.


O hätt' ich gewußt, wie bald der Wind
Die Blüth' entblättern sollte!
Thun hätt' ich sollen meinem Kind,
Was alles sein Herzchen wollte.


Když lichá se moudrost směje
Přepiatému šílení,
Že zde v marném kvílení
Nad domnělou vinou vzeje:
Mě nezvrátí slova mylná,
Jinák psáno v srdci mém;
Neb v něm víra žive silná,
Že jiná jest ještě zem.


Buď chválen, veleben! Jak jinak vtělí
v řeč lidskou duše přemocný ten cit,
jímž proniká ji obzor jitrem skvělý
a jasný vzduch, jenž vůní lučin syt,
květ blatouchu, jenž zlatem vody pásá,
zpěv skřivana, jenž ranní pozdrav jásá
vstříc slunci, tečkou mize pod blankyt!


Разверзлось утреннее око,
Сиянье льется без концМой дух летит туда, к Востоку,
Навстречу помыслам творцКогда я день молитвой встречу
На светлой утренней черте, —
Новорожденному навстречу
Пойду в духовной чистотИ после странствия земного
В лучах вечернего огня
Душе легко вернуться снова
К молитве завтрашнего дн14 марта 1900


Die Flamme hier, die wilde, zu verhehlen,
Die Schmerzen alle, welche mich zerquälen,
Vermag ich es, da alle Winde ringsum
Die Gründe meiner Traurigkeit erzählen?


Nimmer treibt am Rad den Faden
Frommer Magd die Geisterhand,
Nimmer hilft sie Garben laden,
Wann dem Knecht die Stärke schwand.


一度东风一度归
朱门多在昔人非
旧巢零落春泥湿
衔傍绿杨低处飞


Un wenn he buten haken deit
un ick kam nah de Rägel ran,
denn seggt he: prr! De Haken steiht,
hei dreigt sick üm un glupt mi an;
un hal ick's Abens Spol un Flaß
un schuw min Spinnrad ranner ick,
denn schult he nah mi hen fördwas –
dat is un blifft een narrsches Stück!


Moře, velké moře,
Studně v světa dvoře,
Kdož se ve svém díle
Rovná tvojí síle?


Ein Vogel hat gesungen,
Er sang in Eis und Schnee,
Das Herz ist mir zersprungen
Vor lauter Liebesweh.


几回竹素园中醉
那复题诗共绕阑
花落碧梧金井冷
去年风雨别尤难


ocurre el fuego, en él me abraso y muero,
desvaneciendo en llama con más gloria
justo aunque grave bien al dolor mío.


Рыдай, буревая стихия,
В столбах громового огня!
Россия, Россия, Россия, —
Безумствуй, сжигая меня!
В твои роковые разрухи,
В глухие твои глубины, —
Струят крылорукие духи
Свои светозарные снНе плачьте, склоните колени
Туда — в ураганы огней,
В грома серафических пении,
В потоки космических дней!
Сухие пустыни позора,
Моря неизливные слез —
Лучом безглагольного взора
Согреет сошедший Христос
Пусть в небе — и кольца Сатурна,
И млечных путей серебро,
Кипи фосфорически бурно,
Земли огневое ядро!
И ты, огневая стихия,
Безумствуй, сжигая меня
Россия, Россия, Россия —
Мессия грядущего дня!


يا آخذاً مني بأذيالي
في بكري أيضاً وآصالي
مشطاً لي عن مسارعتي
إلى حبيب حبه مالي
قد مازج الدم ودادي له
وغاص في بحري وأوصالي
وصار أقصى ما أؤمله
وصاله يا سعد آمالي
أنزلتها باب الكريم ولم
أخش انقطاعاً بعد إنزالي
إليك عني أيها القالي
أنت الذي ما زلت في بالي
مبغضاً أهوى فراقك في
كل حل لي وترحالي
أكره عذالي وأنت لهم
رأس فيا ويل لعذالي
نار الأسى من نحت أضلعهم
تصلى بها الأجواف في الحال
وفي الجزا نار الجحيم لهم
ومن يتب منهم له مالي
يا عاذلي دع عنك زخرفة
أتعبت فيها بالك البالي
هل أنت مني حين أكرمني
ربي قريب أيها الخالي
وهل رأت عيناك سراً به
قد خصني من بين أشكالي
أو ما رأت عيناك من عينه
من غيبه في المنظر العالي
مت إن شئت غيظاً فليس إلى
قطعي سبيل قد تجلى لي
وقد حمى أطراف مملكتي
بالقهر جل القاهر الوالي
لي منه عين منك تحفظني
بالغيب نعم الحافظ الكالي
لا آمن المكر ولكنني
أريد أن أخزيك يا غالي
والرفق أولى لو رجوتك يا
معاندي يوماً لإقبالي
أخشى إلهي وأومله
وحسن ظني فيه أولى لي
وحسبي اللَه تعالى علا
عن قول ذي إفك وإضلال
لا يشبه العالم في ذاته
كذاك في وصف وأفعال
كان ولا خلق فأوجدهم
وعمهم منه بأفضال
وسوف يفنيهم ويحشرهم
بعد ويجزيهم بأعمال
فيسكن الطاغين دار البلا
النار في خزي وإنكال
والمتقين جنة ولهم
فيها نعيم ليس بالبالي
يرونه فيها بأعنيهم
يا لك منفوز وإقباله
يا رب فادخلنا بفضلك في
ما ترتضي والسحب والآل
وصل يا رب على أحمد
نبيك الهادي بإجلال


Jak jezero, jež jarní větřík hladí,
skvělo se v rodné vísce moje mládí!
Ta víska v sadě skryta ve květnatém,
jak kamínek se v kroužku tají zlatém,
mně v duši tane z dětenské mé doby
jak křížek spadlý mými nade hroby.
Kolem ní háje, sady, role, luhy
kvetoucí svoje rozstíraly duhy,
z nichž ptactva zpěvy, vonný zádech květů
na větrném ku vísce spěly letu,
a dále stráně, pahrbky a hory
jak bdělých strážců ostražité sbory,
se mocným kruhem nad dědinou spjaly
a zlatým věncem na skráních vždy vzplály,
když slunce k uvítání, k rozloučení
se v červánkovém vzňalo ve plameni.


Fosztja az ősz a fákat, hüvösödik már,
be kell gyújtani.
Lecipeled a kályhát, egyedül hozod,
mint a hajdani


箫鼓分明搅夜阑
山翁和月倚栏干
儿童争噪梅花烛
不解将花仔细看


لِشهرزادَ قِصّةٌ
تبدأُ في الخِتامْ
في اللّيلةِ الأولى صَحَتْ
وشهْريارُ نامْ ظلّتْ طِوالَ ليلِها
تَكْذِبُ بانتِظامْ
كانَ الكلامُ ساحِراً أرّقهُ الكلامْ
حاولَ ردَّ نومِهِ
لم يستَطِعْ  فقامْ
وصاحَ : يا غُلامْ
خُذْها لبيتِ أْهلِها
لا نفعَ لي بِمثْلِها
تكْذِبُ ِكذباً صادِقاً
يُبقي الخيالَ مُطْلَقاً
ويحبِسُ المَنامْ
قَلِقْتُ مِنْ قِلْقا لِها
أُريدُ أنْ أَنامْ
خُذْها، وَضَعْ مكانَها وِزارةَ الإعْلامْ


Da steht der Narr, und knastert ihr
Sechshundert tausend Eitelkeiten,
Die weder gicks noch gacks bedeuten,
Auß seiner lahme Zunge für,
Da fippert er und radebrecht
Die Reden als ein Schinder-Knecht.


Die nicht zusammen passen,
Soll man gewähren lassen,
Sonst geht es uns wie Fritzchen
Mit seinem Bock und Spitzchen.


Ist deine Frau schon tod/ sie starb gewißlich schnell?
Man schund und gerbte ja ihr gestern schon das Fell.


Schlaf, bis der Morgenröthe Flügel
Der Welt die Farben wieder bringt!
Die Eintracht mein- und deiner Flammen
Stimmt mit dem Glücke so zusammen,
Als jezt mein Abendopfer klingt.
Da Capo.


„K činům,“ zvolal, „mdláli žena v těsnu
Vybujněla k hrdinství, a slovem
Nádherníky roznítila ve snu
Rozkošného života, že vojny lovem
Zmužili se; jáli kníže klesnu
V hanbi touň, a choulostivec krovem
Malatnosti skryji živobytí,
Vojnyli se vzteká hromobití?“


Es hat Jesus bei dem Feste
Hier ein Gleichnis auch erzählt
Zum Gehöre mancher Gäste,
Die den obern Platz erwählt.


Ach, melde doch ein Wort! Hier bin ich! Wo bist du?
St! nein. Ich höre Nichts. Wie geht es hier denn zu?
Sie stunde ja vor mir, ich bin ja nicht verrücket!


Que lá o primeiro Afonso, lá o segundo,
E o grande Sancho luz eterna deram,
E os claros descendentes, que no mundo
Em virtude, e valor resplandeceram:
Mas deixando passado, inda o profundo
Oriental mar, que vossas naus romperam,
Este que agora abrimos, verão glórias
Dos Portugueses, que honraram histórias.


Ott lebeg előtte, vízben, égen, napban,
Bár mi tárgyra néz is: Toldi képe abban;
Még szemét behunyva is foly az igézet,
Mint ha ki valamit erősen megnézett.
Oh, sziv édes álma, ha nem álom volnál!
Perc, rövid muló perc, soha el nem múlnál!
Rózsa mindig nyilnál, el sem is virulnál!
Szerelem, szerelem, jaj, be áldott volnál!


Diese würd'gen, tugendfesten
Widersacher sollen erben
All mein Siechtum und Verderben,
Meine sämtlichen Gebresten.


Ruce sepiaté na klíně
sedí panna bledá,
a po nočním baldachíně
hvězdičku svou hledá.


an dem sie sich früher erkannte.
Jetzt fragte sie lange nicht, wer
sie sei (: eine ferne Verwandte),
und geht in Gedanken umher


Až poslednímu západu v tvář tváří
se zahledím, i pak jen monotonně
se vnořím do mlhy svým marným žitím.


– Panenko! – Na břehu stojí tam nahá.
Chvilku jen dívá se, chvilku jen váhá –
pak světlý zázrak do vody vkročí.
Oh – zlatá záře nebeských očí!
Po větru vlásky vesele vlají:
Panenko, proč jsme se neznali v máji?


Slunéčko nevyšlo,
dokončeno všecko,
v Jičíně pan hejtman Taxis
chví se jako děcko.
Sta šle poslů k Praze,
za kurýrem kurýr letí,
přišlo mu to draze!


Wohl klagt das Herz bekümmert
Um diese schöne Welt,
Die rettungslos zertrümmert
Gemach in Staub zerfällt;


Dnes sotva lesu mluva stačí:
za posly všecko vypraví,
svých větrů šum i píseň ptačí,
ty stráň mu pěkně pozdraví.


莫为盘飧烹不鸣
借公松石听溪声
貂蝉只是麒麟楦
寄语诸公卿自卿


Den Herren nahm es Wunder sehr,
Man fragt, wo sie gewesen wär,
Ihr's Vaters Nahm, Stamm und Geschlecht,
Das mußte sie erklären recht.


Ich wil den HERREN loben,
Sein Lob sol immerdar
Noch ferner stehn erhoben
Alß bei der Sterne Schaar:
Eß sol mein Hertz und Mund
Sich Gottes Güht erfreüen,
Ja weit und breit außschreien
Desselben Gnadenbund.


Mit euch wohl wagt ein Kind zu sprechen,
Ihr kennet mich und bin ich stumm,
Weil mir das kranke Herz will brechen,
Bringt ihr mich nicht mit Fragen um.
O Stern und Blume, Geist und Kleid,
Lieb, Leid, und Zeit und Ewigkeit.


Sobre mi brazo izquierdo una polvareda, hormigas. La luz
ciega la hendidura del sol y el sombrero. Un racimo se acoda en una
baraja. Caen del vino tatuajes en franjas. Sobre el edredón,
nada.

2
 Los ladridos me sobresaltan, no sé si el agua ha
engullido los cuerpos o si se llama a los perros al festín de
los lamentos. Descubro entre árboles el miedo y me yergo en la
tarde de la luz que engaña.

3
 Una gota se desliza sin alcanzar las letras. Me detengo a
mirar los árboles de esta calina pavorosa. Vidrios, sobre el ras
del suelo. Ella, en los reflejos.
Los ladridos me sobresaltan, no sé si el agua ha
engullido los cuerpos o si se llama a los perros al festín de
los lamentos. Descubro entre árboles el miedo y me yergo en la
tarde de la luz que engaña.

3
 Una gota se desliza sin alcanzar las letras. Me detengo a
mirar los árboles de esta calina pavorosa. Vidrios, sobre el ras
del suelo. Ella, en los reflejos.
Una gota se desliza sin alcanzar las letras. Me detengo a
mirar los árboles de esta calina pavorosa. Vidrios, sobre el ras
del suelo. Ella, en los reflejos.


So macht euch auf, wohlan, auf alten Gleisen
Der Poesie, der flücht'gen, nachzujagen,
Und knebelt mit Gebiß und Strang und Eisen
Das Roß, das edle freie, vor den Wagen!


Die Fiedel und der Brummelbaß
Die hör' ich voller Freude,
Zum Tanze will ich morgen gehn
In meinem weißen Kleide;
Piedewiedewittwittwitt,
Meinen Schatz den bin ich quitt,
Nun muß ich gehn und wandern,
Mir suchen einen andern.


Přejtež tedy, přejtež, prosým,
Zpěvcy starému,
Až ku prahu hrobovému
Vám vždy věrnému;
A – když do něho mne dávno
Hrobník zakopal,
Rcete: „Buď mu země lehká;
On nás miloval!“


Fanatisch betete man wild,
Als ob der Teufel Messe hielt,


L' aura celeste che 'n quel verde lauro
spira, ov' Amor ferí nel fianco Apollo,
et a me pose un dolce giogo al collo,
tal che mia libertà tardi restauro,


Constantin und Carl die Grossen
Haben auch durch dieses Mal
Ihre höchst-Gewalt umbschlossen,
Sich gemässigt überall,
Darumb ihre Macht auch trat
Weit, weit über den Euphrat.


Bez útěchy stáli všichni.


Laß' dich mit keinem ein
Mit in die Wett zu spielen/
Wilst du kein Unglück fühlen/
Und ohne Kummer seyn:
Gedenck' an Marsyas,
Was er durch solche That
Für Ungunst/ Spott und Haß
Haut-loß erlitten hat.


Kdyby přišel, brada bílá,
chudý jako ocounek,
sama bych jej oholila,
byl by jako melounek.


Sie wissen, was sie wissen:
Manch Ding lebt noch im Tod,
Ists Herz grau und zerschlissen,
Macht's keine Rede rot.


Ach hie ist nicht zu sagen
Was da sich zugetragen/
Mit jhm die Schar vnd Rott/
Trieb allen Schimpff vnd Spott/
Die Eysen hand vnd Backenstreich/
Sein Haupt vnd Antlitz schlugen weich/
Gelb/ Grün/ vnd Schwartz/ Braun/ Blaw vnd Bleich.


Dies ist des Abgrunds Eigenschaft,
Dies ist des Teufels Friede.
Mit solcher Liebe sind behaft
Die ewgen Höllenriede.
Weh euch, die ihr Krieg, Zank und Streit,
Haß, Hader, Zwietracht liebet,
Ihr müsset darauf in Ewigkeit
Mit Zwietracht sein betrübet.


»Mir ist ein Rival aufgewacht!«
Sprach ich und sah ins Abendrot,
Bis es erlosch und bis die Nacht
Die kalte Hand mir bot!


Alla città che molte miglia gira
da molte parti si può dar battaglia
ma sol da un canto il Re Agramante mira
chel campo suo mal volentier sbarraglia
tutto di la dal fiume lo ritira
verso Ponente, e vuol che quindi assaglia
perhò che ne cittade ne campagna
ha dietro (se non sua) fin alla Spagna


Ale zpovídá se srdcem
s pozakrytou v zemi tváří
svatému ve hrobě Savě,
v krásné lavře Vilindáři:


v žurnálech nikdo neujistí
už nadšeným nás výkřikem,
že řeč, již možno dneska čísti,
je v dějích českých mezníkem;


青云素志几层磨
白发乌纱可奈何
回首家林问城市
就中真乐许谁多


Ó setrvej, má zmužilosť!
Ó setrvej až do skonání!
Však poslední to bude sen,
k němuž se těžká hlava sklání!
Má zmužilosť, jen setrvání!
Vždyť vzejde nový, jasný den,
jímž srdce slabé pookřívá!
Již vítěz duch se k výši nese,
a moje lampa dohořívá! –


MANHOOD, of form erect, who would not bow
Tho' Worlds should crack around him; on his brow
WISDOM serene, to Passion giving law,
Bespeaking Love, and yet commanding Awe;
DIGNITY into Grace by Mildness wrought;
COURAGE attemper'd and refin'd by Thought;
VIRTUE supreme enthron'd; within his breast
The Image of his Maker deep impress'd;
Lord of this Earth, which trembles at his Nod,
With Reason bless'd, and only less than God;
MANHOOD, tho' weeping Beauty kneels for aid,
Tho' Honour calls in Danger's form array'd,
Tho', cloath'd with sackcloth, Justice in the gates,
By wicked Elders chain'd, Redemption waits,
MANHOOD shall steal an hour, a little hour,
(Is't not a little One?) to hail my pow'r.


六年风雨夜
一寸别离心
日莫步芳草
相思尘满琴


Přivíráš oči... Krvavou zde chůzí
šla Historie... Poděšená zem
zde mlčí dosud v dojmu rudé hrůzy,
jak zřela by se v roce šestnáctém:


مَرحَباً بِالمَوتِ وَالعَيشُ دُجىً
وَحِمامُ المَرءِ كَالفَجرِ سَطَع
أَمَلٌ أُحصِدَ لا تُرسِلُهُ
كَفُّ حَيٍّ فَإِذا ماتَ اِنقَطَع
أَمَرَ الحازِمُ نَفساً بِالتُقى
ذاكَ أَمرٌ مِن لَبيبٍ لَم يُطَع
كَم أَرادَ الخُلدَ قَومٌ فَرَأوا
مَسلَكاً إِن يُلتَمَس لا يُستَطَع
لَستُ أَدري أَلِقَسمِ المالِ أَم
لِإِقتِضابِ الرَأسِ يُدعى بِالنَطَع
طَلَبَ المُشتارُ أَرياً فَإِذا
جُثَّةُ البائِسِ في الأَرضِ قِطَع


Úgy no!


Journale, fürchtet Merkeln!
Merklich zeigt er verkleinernde Natur;
Schon ward Merkur durch ihn zum Merkelnur.


Still zu deinem Buche greifst du,
Zum Pokale greift Hafis;
Zur Vollendungskrone reifst du,
Zum Verderben reift Hafis.


„Já nemyslím na velké, ni na malé svěží,
ni na to nejmenší, jež v kolébce leží.“


Hej keserves, láncos, lobogós!
Tud-e imádkozni a csikós?...
Uram Isten! lásd meg dolgomat:
Most lopom az utolsó lovat.


Quel menuisier ! ça tient du songe !
Il doit sûrement celui-ci
Avoir le regard qui grossit,
Et dans sa main le mètre allonge ! »


Ihr Wiesen/ Thäler/ Büsch' und Felder/
Die Ihr der Liebligkeiten voll/
Sagt mir/ Ihr Schatten-reichsten Wälder/
Was meiner Schönsten fehlen soll?
Mein' allerschönste Halb-Göttin
Ist meine Lust/ mein ander Sinn.


Desdichados de aquellos que la vida maldijo,
que no soñaron nunca ni supieron amar...
Hay que sembrar un árbol, una ansia, un sueño, un hijo.
Porque la vida es eso: ¡Sembrar, sembrar, sembrar!


Je vzduch pln otravy, hnis kane všude z ran,
vzdech tajných bolestí se nese vánku vlnou.
Jed víří v hlubinách! Plá jarním květem lán,
však kořen květů všech už jedem užírán –
ten pronik’ tajně zem, zem prostitutek plnou!


Za vaší vlajkou, ideály,
pro zář volnosti v lidstva porobu
náš život je boj a pochod stálý
od kolébky až do hrobu!


Weg mit jenem Oſter-Lamme;
Denn dein Lam̃ am Creutzes-ſtamme
Wird mir ſelbſt zur Koſt gegeben:
Und das Blutt der edlen Reben/
Welches ſeine Wunden ſchwitzen/
Soll mir in den Becher ſpritzen.


江南墨竹近来荒
剩有人传夏太常
图印秪今犹旧姓
风流知是少年狂


الخَلقُ مِن أَربَعٍ مُجَمَّعَةٍ
نارٍ وَماءٍ وَتُربَةٍ وَهَوا
إِنَّ السُهى وَالسِماكَ ما غَفَلا
عَن ذِكرِ مَولاهُما وَلا سَهَوا
وَالنيرانِ المُواصِلانِ سَناً
إِن نَلهُ في أَرضِنا فَما لَهَوا
وَالشَمسُ وَالغَيثُ طاهِيانِ لَهُ
يُطعِمُ أَهلَ البِلادِ ما طَهَوا


E corse Orlando sùbito abbracciare.
Orlando gran carezze gli facea,
e disse: - Alla badia ti vo' menare.
Morgante: - Andianvi presto: - rispondea
- Co' monaci la pace si vuol fare. -
Della qual cosa Orlando in sé godea,
dicendo: - Fratel mio divoto e buono,
io vo' che chiegga all'abate perdono.


Mužná v tvářích mladost ať mu hoří,
Černých vlasů proudy ať se vinou,
Důlek v plný bradě smích ať boří,
Vtipná slova z úst ať lehce plynou,
Vážná v činech ať se jeví čilost,
V zření milost;
Ten ti ruku plnou děvče! volně nes
Darem dnes.


Kérded: az ész mi lehet? nézzed munkáit: öröklők.


Wollt ihr mit den kalten Lippen,
Die kein Jüngling warm geküßt,
Aus den Blütenkelchen trinken,
Die der Schmetterling vergißt?


»Ich bins!«
Jawohl, du bists, mein Ich;
Gestatte mir, dich zu erkennen!
Du rühmst und lobst und brüstest dich,
Stets fertig, dich mein Ich zu nennen.
Doch, seh ich dich mir in dem Licht
Der Wirklichkeit genauer an,
So bist du es und doch auch nicht.
Du weißt, was ich nicht sagen kann!


A v očích tvých ten dáreček
i s dárcem jeho mizí,
že jsme se příliš poznali –
snad proto jsme si cizí.


Ó prchni, můžeš-li, a krásný sen si odnes,
neb mýlí se, kdo věří, krev že chci.
A vetchý stařec nade hrobem rci:
Na noc tu jednu vzpomínám si podnes.


Mivel úgyis sokat utánad irkáltak,
Goromba igékkel hivattak s firkáltak,
Sokféle kémek is nem egyszer czirkáltak,
Mint jól letett rosszat büdösen piszkáltak.


سنصير شعباً حين تحمي شرطةُ الآداب غانيةً وزانيةً من الضرب المبرِّح في الشوارعْ !


Steht nicht der Greuel der Verwüstung da
An heil'ger Stätte?
Was träumen wir von Dingen, die uns nah,
Als schliefen sie wie Feuerstoff im Bette
Des Kohlenschachts? Blickt auf und schaut umher,
O, die Verödung, wie sie dumpf und schwer
Traf Herz an Herz wie mit galvan'scher Kette!


Versprechen sie mir das, Mamachen!
Seyn sie so gut,
Dann weiß ich ja, das mein Papachen,
Es auch gleich thut!
Leander – – Ach, sie wollen schelten,
Ich seh es schon!
Leander? Kind? – – – o Nein! Herr Velten
Sey Schwieger-Sohn!


Winter ist hin, der Pilgrim zieht ins Feld,
Im Frühling er sich umschaut in der Welt,
Wo er hinkommt, find er kein bleibend Städt,
Fühlet ers jezt, was ihn da führen wohl thät,
Im Sinn ihm liegen nur heilige Oerter,
Wohin er auch zieht, dahin nur begehrt er,
Von seinem Vorhaben zurücke nicht weichet,
Bis er das Vaterland endlich erreichet.
Geistlicher Pilgrim, halt dich nicht auf,
Laß dich nicht hindern, weit ist dein Lauf,
Hie in kein Ding verliebe dich sehr,
Sonst machen sie dir die Reise nur schwer,
All falschen Betrug im Gesang der Sirenen,
Liebkosen der Welt du weißt zu verhöhnen,
Ach bist du ermüdet, wie rauh sind die Wege,
Wie wird es so dunkel, wie schmal sind die Stege.


V oddanosti vroucí uchystávej muži
po trampotách vlády krbu tiché vnady,
však i na trůně buď důstojnou mu druží,
břímě koruny s ním sdílej, skytej rady,
účastí svou vřelou vzpružuj každou snahu
na oslavu říše, k poddaného blahu.


不对容山月
于今几度圆
蓟门当此夕
孤赏有谁怜


حيّ هل يا أخا مصر
ندّكر خير مدّكر
ندّكر شاعر البشر
خير من قال وافتكر
حيّ هل أيها الملا
نحي ذكرى أبي العلا
شاعر شعره اجتلى
صوراً كلها غرر
شاعر يملأ الفضا
نفسه صعبة الرضى
دونه كلّ من مضى
دونه كل من غبر
هو بالفكر مذ سما
كان من نوره العمى
شاعر الأرض والسما
شارف الشمس والقمر
حلّ في ذروة الأدب
آتياً منه بالعجب
لا تقل شاعر العرب
أنه شاعر البشر
جعل الصدق ديدنا
تاركاً هذه الدنى
أن تناءى أو ادّنى
فهو للحق ينتصر
عبقريّ بشعره
عالميّ بفكره
يعربيّ بنجره
تشرف العرب أن ذكر
جعل الشعر وحيه
موقظاً فيه وعيه
ما ورى فيه وريه
قبله كلّ من شعر
خطّ سفراً به ابتغى
غنية الروح بالرغى
جامعاً أفصح اللغى
حاوياً أكبر العبر
حكّم العقل واجتهد
وتعالى عن الفند
هو في القول ما اعتمد
غير ما ذاق واختبر
شعره شفّ عن دها
ما له فيه منتهى
بنظام هو النهى
وحروف هي الدرر
شعره شعر متقن
فيه شك لموقن
فيه كفر لمؤمن
فيه إيمان من كفر
نفسه وهي ثائره
تركت غير خاسره
كل دنياً وآخره
ونفت كل ما استقر
جعل الحق ذوقه
باذلاً فيه طوقه
شاعر ليس فوقه
شاعر من بني البشر
شاعر الأرض والسما
هو بالفكر مذ سما
أبصر الحق بالعمى
لم يضره عمى البصر
هو بالشعر أن شدا
يتجلّى لك الهدى
مدركاً أبعد المدى
بالمعاني التي ابتكر
جانب الناس واعتزل
قائلاً أنهم همل
شرّهم غير محتمل
خيرهم غير منتظر
دينهم من ريائهم
وهو في أغبيائهم
ليس في أذكيائهم
غير من مان أو مكر
ما بهم غير حاسد
دائب في المكايد
مبتغى كل واحد
منهم الجور أن قدر
كوكب قد توقّدا
في سماء من الهدى
عند ما غمّه الردى
أظلم الجوّ واعتكر
ليس للموت عنده
من تقاريع بعده
أن عرا الحيّ ردّه
فاقد الحسّ كالحجر
فيه يأمن الفتى
كل ما راع أو عتا
لا مصيف ولا شتا
لا نعيم ولا سقر
تجن أسرى ذواتنا
خشية من مماتنا
كم وكم في حساتنا
مبتدأ ماله خبر


秋深凉气满楼台
落叶萧萧拥玉阶
清晓九门金锁掣
监宫先报进鹰来


Ó Palaméde, buďte mužem přec!
Kde, slabá dívka, sílu bráti mám,
když vy klesáte? Srdce puká mi –
Můj bože, co to mluvím, nešťastná!


Knarrt die Tür und durch halben Spalt
Schiebt sich die zierlichste Gestalt,
Trägt eine Tulpe in der Hand:
Sieh mal, Papa, was Ursel fand.


A ta zpráva, která jako orel
bleskem vzlétla ve každičkou vísku,
dostala se ku nám do vesnice.
Na sta hrdel pozavýsklo sobě,
na sta očí zaplakalo sobě:
zajásali muži – kozákové,
zaplakaly – černobrvé děvy.


A když poslední se chystá dolů,
„Ještě čas tu není!“ bolně zvolá,
„ještě nejsou mysli v jedno slity,
posud příkry jsou, jak Tater štíty,
ach, snad zejtra!“ – A hlaď zase hola. –


Te add vitéz kezébe
A lengő lobogót,
Saját gyengéd kezeddel
Varrván belé a szót,
Mely hősi tettre gyújtsa
Mindenkor a csatán;
Kárpáttól Ádriáig
Veszély van a hazán!


La muerte es una madre nuestra antigua,
nuestra primera madre, que nos quiere
a través de las otras, siglo a siglo,
y nunca, nunca nos olvida;
madre que va, inmortal, atesorando
—para cada uno de nosotros sólo—
el corazón de cada madre muerta;
que esta más cerca de nosotros,
cuantas más madres nuestras mueren;
para quien cada madre sólo es
un arca de cariño que robar
—para cada uno de nosotros sólo—;
madre que nos espera,
como madre final, con un abrazo inmensamente abierto,
que ha de cerrarse, un día, breve y duro,
en nuestra espalda, para siempre.


Die Gesundheit, die in Purpurfluthen
Schäumend sich durch deine Adern geußt!
Ach, dein Herz, so voll Gefühl des Guten,
Und den hohen gottgeschaffnen Geist;


Něco se černá mezi bílými –
však mi se rozednívá již:
jsou to družičky, a mezi nimi –
pro boha! rakev – černý kříž!“


Wie ich so dachte, hört ich ein Läuten,
Oder vielmehr ein Glöckeln: gingging.
Es war die gelbe Lilie, das komische Ding,
Das auf seine Weise zu reden anfing:


Das Weib mit ihren kleinen Knaben
Beym Abschiedskuß, und jedes Pfand
Der Liebe, und der Freundschaft haben
Sich uns vertraut. Das Vaterland,
Die Freyheit ruft; wir sind der Freyheit Erben!
Brauchts mehr zum Siegen oder Sterben!


Könnten Engel Sterbliche beneiden,
O! sie neideten ihm seine Freuden!
O! sie tränken aus der Liebe Meer
Ruh' und Seligkeit, wie er!


Vietnã, teu nome
jazerá escrito a ferro e pétala
Nós venceremos, Vietn
Congo, não foi em vão
o grito de Patric
Nós venceremos, Cong
San Domingos Havana Bogotá
Buenos Aires Brasília:
nós venceremos!


See the slow reptile grov'ling o'er the green,
That trails thro' slimy paths its cumbrous load,
Start in new beauty from the lowly scene,
And wing with flutt'ring pride th' aetherial road;
Burst their shell-prisons, see the feather'd kind,
Where in dark durance pent awhile they lie,
Dispread their painted plumage to the wind,
Brush the brisk air, swift shooting thro' the sky,
Hail with their choral hymns the new-born day,
Distend their joy-swoln breasts, and carol the sweet lay.


Qué bien sé yo la fuente que mana y corre


Nuž vlasti drahá, slavná Slávo!
už zvesel srdce, zjasni zraky:
syn miluje Tě, hájí právo,
a svět je musí uznat taky.
Hle! anděl Páně proudy lásky
do veškerenstva srdcí leje:
sbratřence víží rodné pásky,
a cizinec cizinci přeje.
Veliké Slávstvo dojde svého práva,
a slavně oslaví se slavná Sláva!


少年毬马逐秋风
笛起连营响裂空
今夕梦回村墅冷
一枝孤奏月明中


Vbi sunt gaudia?
Nirgendt mehr denn da:
Da die Engel singen
Noua cantica,
Da die Schellen klingen
Super æthera.
Eia weren wir da/
Eia weren wir da.


Seid willkommen, edle Gäste,
Jedem echten deutschen Sinn;
Denn das Herrlichste, das Beste
Bringt allein dem Geist Gewinn.


Zwölfuhr-Schuß.
Dem Aug' blitzt Mittag schon, indes das Ohr
sich noch im Vormittag gedulden muß.


„Nový život – a pak tělo,
Jež jsem v tůni pochoval.“


撑持门户怜今日
此道谁当逊昔贤
冉冉流光吾已老
归山迟尔再三年


Pohasly krásné sliby.
A nic již nevykvětlo.
Kdys děsily mládí chyby.
Teď střízlivé, korrektní světlo...


Sobre mi corazón vertió amorosa
mi mágica ilusión luz y alegría
y de esa luz el resplandor veía
resbalar mi existencia venturosa


重入修门鬓已华
君恩犹未许还家
木鱼声动催行李
蜡炬向人空自花


يا سَقى اللَّه لَيلتي لَيلة السّبْ
تِ زُلالاً لا بل سقاها شرابا
لَيلةٌ قرّبت بعيداً وأعطتْ
مُتَمَنّىً وأقدمتْ غُيّابا
وَاِرتَجَعنا زَمانَنا وكأنّا
بَعد شَيبٍ منّا اِرتَجَعنا الشّبابا


Mnohý doma svár mít nechce,
dal se ženou nutit,
ale nelze lid tak lehce
věčně balamutit.


Когда лежит луна ломтем чарджуйской дыни
На краешке окна, и духота кругом,
Когда закрыта дверь, и заколдован дом
Воздушной веткой голубых глициний,
И в чашке глиняной холодная вода,
И полотенца снег, и свечка восковая
Горит, как в детстве, мотыльков сзывая,
Грохочет тишина, моих не слыша слов, —
Тогда из черноты рембрандтовских углов
Склубится что-то вдруг и спрячется туда же,
Но я не встрепенусь, не испугаюсь даже…
Здесь одиночество меня поймало в сетХозяйкин черный кот глядит, как глаз столетий,
И в зеркале двойник не хочет мне помочЯ буду сладко спат Спокойной ночи, ночТашкент


Ti, oh szelídebb égiek! akiket
Keszthely béavatott szent palotáiba,
Ti, éltető Ceres s dicsőebb
Lelket adó Helicon leányi!


A chi creder degg'io
se vani sono i detti
e 'l vento se ne porta le parole?
Non a le voci sole,
che scompagnate sian da veri effetti,
Amor, crederò mai;
ma tanto or temo, quanto già sperai.
Amor, se vuoi ch'io creda,
convien che 'l core altrui ne' fatti veda.


Das Wesen ist ein Zaum, der hält die Geister an,
Daß keiner nicht, als bloß zurücke wircken kan.


Une aube se levait. Pleins de souffles étranges
Les chênes remuaient des branches prophétiques,
Et les grands lys élus versaient leurs blancs cantiques
Aux lacs sanctifiés visités par les Anges.


Warum verlies mich nicht dein Herze,
An das ich doch so spät gedacht?
Ich brauchte stets dein Wort zum Scherze,
Das jezt den Glauben kräftig macht;
Sein Geist bewegt die harten Sinnen
Und macht, daß Herz und Auge rinnen.
O Herr, das ist ein Gnadenquell,
Denn dadurch weis ich vor die Sünden
Ein Bad der Reinigung zu finden,
Und auf dergleichen Guß wird Glück und Himmel hell.


In die kühle Felsengrotte
Tritt der junge Jäger ein.
Heiß ist's draußen, um zu schlummern,
Legt er still sich auf's Gestein.


Zdvihni čelo, pohleď ven:
pestrý květ a motýli,
čarokrásný jarní den,
růže juž se rozvily.


Oeffnet Euch, Ihr ew'gen Pforten!
Denn es zeucht heran
Blutgefärbt der edle Sieger,
Der sein Volk gewann!


Know, then, fair Cowley's Muse will paint a wight,
Who thinks that Learning's always in the right.
But, sure, of tonish life he little knows
Who worships scholars, and who laughs at beaux!
Which of the bucks that shine in Pleasure's round
Was e'er a scholar or a critic found?
By Fashion's rule the sweets of life they cull,
"Gay by constraint, and elegantly dull. "
They ne'er o'er Homer's thund'ring verses pore;
And Tully's self they deem an arrant bore.
When such the charming youths our isle can boast,
What chance has Learning with a reigning toast?
For both our sakes, ye Fair, I hope our Bard
Has on the softer sex been somewhat hard:
For, if the picture she presents be just,
Then — books farewell! — consign'd to mould'ring dust;
For, who the toils of Learning will pursue,
If unprotected and ungrac'd by you?


绿树秋风起夕凉
离筵歌舞断人肠
欲知别后相思切
明月关山满路霜


— Senhores, vou lhes contar
Uma conversa ligeira
Que tive, faz muito tempo,
Num dia de quarta-feira
Do mês de outubro de um ano,
Do qual não me lembro a data,
Na mais agreste caatinga,
Depois da zona da Mat
Havia fome na terra
E o povo se retirava
Levando os últimos bichos
Que a seca aos poucos matav
Para esquecer essas coisas
Fui palestrar com Quintão,
Um cego que tinha fama
De sábio, em todo Sertã
— "Já desde que tempo é tempo
E o mundo é mundo, que eu ouço
Muitas histórias contadas
Por retirantes, seu moç
Histórias que falam sempre
Das secas com seus rigores,
Dos homens virando lendas
Na boca dos cantadore
Histórias que a gente encontra
Escritas, de outra maneira,
Em verso e não mais em prosa,
Nesses folhetos de feir
Histórias que são as mesmas
Que a gente sabe de cor,
Mas finge que nunca sabe
Para escutá-las melho
— Dessas estórias, lhe digo,
Me causa admiração
A vida do Padre Cícero
E a lenda de Lampião
Que tinha o corpo fechado
E um olho cego que via,
Por isso fechava o outro
Para fazer pontari
Pois que bastava somente
Para enxergar o perfil
Da tropa que o perseguia,
O olho do seu fuzi
E que bastava o soldado
Sentir seu faro real,
Para vestir-se de terra
Após vestir seu punha
— Não sei se é lenda ou verdade,
Seu moço, falo por mim,
A lenda sempre começa
Quando uma história tem fi
Pois se a história nos conta
Que Virgulino nasceu,
A lenda logo acrescenta
Que Lampião não morre
Além da história e da lenda
Existe o sonho do povo,
Que entre o que houve e não houve
Inventa tudo de nov
Por isso a lenda é mais certa
Do que o sonho e a história,
Pois Lampião anda vivo
Dentro de cada memóri
()


Vom Gesange lust'ger Finken
Durch das Fenster aufgeweckt
Lasse ich den Schleier sinken,
Der mir meine Seele deckt.


Товарищи, идите на зов профнедели!
Производство организуйте не на словах,
а на делТогда рабочие Европы последуют нашему примеру,
на годы приблизив к нам счастливой мировой Коммуны эр


A od té doby, tak dávné, všichni, kdož milují slunce,
milují zpěv a tanec, zrcadlo v rukou ženy,
zelenou ratolest, sakaki, a porozhalené roucho.


I shlédl Pán na bídu Srbského lidu a mstitele vzbudil.
Nevinný vraždil snad nevinné. Snad vinné. Snad podlé.
Rozsuď ty, Bože!


Tam bloudí vraků charý trup?
– Hlaď klidná s nebem na zásnub.


Sobald die Nacht mit dunklem Flügelpaar
Die Erd' umfängt, daß jeder Strahl verblaßt:
In Luft und Meer, im Wald von Ast zu Ast
Und unterm Dach wird still, was rege war.


Wo nur Freude war zuvor,
Locktest Thränen du hervor.
Gieb mir, o du süßer Blick,
Meine Freuden mir zurück!


Verdreust es dich vielleicht, daß unsers Pindus Spizen
Das Ansehn kluger Welt durch frische Cedern stüzen
Und daß ihr junges Volck der Alten Thorheit schwächt?
Wie, oder hat dich gar der Stagirit gedungen,
Der, weil die Warheit hier sein Grillennest verdrungen,
Sich etwan jezt durch dich an ihren Kindern rächt?


A záludná lávka úzká
se třese v lesku vod.
Má ruka pevná a mužská
tvůj čeká na průvod.


合江雨暗裂珠旗
鼙鼓冬冬怒促围
不是帝羓车上去
元戎那得衮衣归


Ein Hexchen ist's, die just
Vom Blocksberg heimgefahren,
Beschneit die volle Brust
Und Blüten in den Haaren.


إذا مَرِض الحب عالجته
بالرياضة والسخرية
وبفصل المغني عن  الأغنية


O tu ch'ascolti nel piatoso sono,
nelle dolente rime el mio gran pianto,
pietà de me te prenda, ché, s'io sono
vivo, del viver non me ne do vanto,
et so' già gionto al passo del perdono,
dove se debba voler morir sancto;
et io voglio morir per questo amore,
come a lei piace, o giusto o peccatore.


Auch der kömt/ der siht schmauchen 17
Des toden MeeresLeim/
Da fort für fort muß rauchen
Der gifftgemengte Schleim/
Der Saat und Ernden sterbet/
Den Traubenherbst verderbet/
Der Schwefelflammen Stadt/
Die Sodom aufgefressen/
Da sich das Weib vergessen 18
Vnd ümgesehen hat.


Mein ganzes Zimmer riecht nach Wald,
Das machen die kienenen Tische,
Glaub mir, ich muß genesen bald
In dieser Harzesfrische.


Hajdalačky jako dračky
už tu jsou,
v peci tmu, nic v hrnci mají,
ale to nic podávají
s muzikou, no s muzikou.


أبا الحسين الزمان ذو دولٍ
أسبابها عند علة العللِ
والعيش كالصاب في مرارته
طوراً وطوراً أحلى من العسلِ
ودار هذي الحياة مذ بنيت
لم تخل من ساكن ومنتقلِ
والناس في طيبهم ونتنهم
ضدان مثل التفاح والبصل
وهم مليحٌ وأخر وحشٌ
ما بين رامشةٍ إلى جعل
فوجه هذا للسيف وحشته
ووجه ذاك المليح للقبل
وليس هذا وقت الخطاب على
جرايةٍ تقتضي ولا عمل
الوقت وقت الأركال تعملها
ما بين ثاني الثقيل والرمل
وقحبةٍ تبلع القضيب ولا
تعجبها غيره من الحمل
فابعث بقصيةٍ تحدثنا
عن حرب صفين أو عن الجمل
غزيرة الورد إن بي ظمأ
لا يرتوي من صبابة الوشل
ولا تجادل أخاك معتذراً
فلست ممن يقول بالجدل


Lehiggadt szívem még csak rajtatok csüng
Az ifjuság bizalmával, hevével.
Nyugodtam nézem, mint őszül hajam,
Csak a ti vénülésteket ne lássam,
Ti hirdessétek ifjuságomat!
S ha majd az unokák kezükbe vesznek:
Lássák, hogy nem hazudtam soha érzést;
Őszinte voltam teljes életemben,
S a hány dalom volt: mindet általéltem.


I vejde. – Nade knihou student sedí
a dívka neví, co mu říci,
jak přijme ji, jen dobří bozi vědí,
jak proud je mládí jásající.


Was du dankst der milden Göttergunst,
Drückt dein Haupt zu Boden nieder;
Was du dankst der eignen Müh' und Kunst,
Hebt es zu den Göttern wieder.


Que adianta, gostaria de saber, mudar de casa,deixar para trás uma cave mais negraque a minha fama – e já é dizer muito –,por cortinas brancase arranjar criada,renunciar à vida de boémio,se vens tu depois, calaceiro,embaraçoso hóspede, pateta vestido com meus fatos,zangão de colmeia, inútil, néscio,com tuas mãos lavadas,sujar-me a casa e comer no meu prato?Acompanham-te os balcões dos baresderradeiros da noite, os chulos, as floristas,as ruas mortas da alvoradae os ascensores de luz amarelentaquando, bêbado, chegase páras a olhar no espelhoa cara destruída,com olhos ainda violentosque não queres fecha E se te increpo,ris-te, recordas-me o passadoe dizes que envelheçPoderia lembrar-te que já não tens graçQue teu estilo casual, teu desenfadochegam a ser truculentosquando se tem mais de trinta anos,e o teu encantadorsorriso de jovem sonolento– certo de agradar – é um resto pungente,um propósito patéticEnquanto me fitas com teus olhosde verdadeiro órfão, e chorase me prometes que não o fazes maiSe não fosses tão puta!E se eu não soubesse, há algum tempo,que és forte quando sou débile que és débil quando me enfureçDe teus regressos guardo uma impressão confusade pânico, pena e descontentamento,e o desesperoe a impaciência e o ressentimentode voltar a sofrer, outra vez mais,a humilhação imperdoávelda excessiva intimidadCom muito custo, levar-te-ei pra cama,como quem vai ao infernopara dormir contigMorrendo a cada passo de impotência,tropeçando nos móveis,às cegas, atravessamos o andartorpemente abraçados, vacilandode álcool e soluços reprimidoOh ignóbil servidão de amar seres humanos,e a mais ignóbilque é amar-se a si próprio!(de Poemas Póstumos)


Ale nechce ani Zubatá,
nedbá příliš o mé milování,
Na kůži zmok’ včera pantáta,
nepřevlék’ se. Nezakašle ani.


Wohnt' ich doch, von diesem Erdgewimmel
Schont entfernt, in eurem Freudenhimmel,
Theure Seelen! Kniet' ich, kniet' ich schon
An des Gottversöhners Thron!


Non fia che attenda già ch'altri lo annunci
Gradito ognor benchè improvviso il dolce
Mastro che il tuo bel piè come a lui piace
Guida e corregge. Egli all'entrar s'arresti
Ritto sul limitare, indi elevando
Ambe le spalle qual testudo il collo
Contragga alquanto, e ad un medesmo tempo
Il mento inchini, e con l'estrema falda
Del piumato cappello il labbro tocchi.
E non men di costui facile al letto
Del mio signor t'innoltra o tu che addestri
A modular con la flessibil voce
Soavi canti; e tu che insegni altrui
Come vibrar con maestrevol arco
Sul cavo legno armoniose fila.
Nè la squisita a terminar corona
Che segga intorno a te manchi o signore
Il precettor del tenero idioma
Che da la Senna de le Grazie madre
Pur ora a sparger di celeste ambrosia
Venne all'Italia nauseata i labbri.
All'apparir di lui l'Itale voci
Tronche cedano il campo al lor tiranno:
E a la nova inefabil melodia
De' sovrumani accenti odio ti nasca
Più grande in sen contro a le bocche impure
Ch'osan macchiarse ancor di quel sermone
Onde in Valchiusa fu lodata e pianta
Già la bella Francese; e i culti campi
All'orecchio de i re cantati furo
Lungo il fonte gentil da le bell'acque.


Olyan egyformán reám döbbennének
a sürgönydróton ülő verebek,
meg a Hargita havas csúcsai,
meg a sóvárgott lányok, emberek...
(Szép lesz. Sohse lesz. Ámen. Mehetek.)


Hättet ihr geschauet ihn,
Ei, wie würdet ihr ihn loben,
Denn er lag schon auf den Knie'n,
Jetzt erst hat er sich erhoben.
Ja, vor Gott hat er gekniet,
Doch vor euch denkt er zu stehen,
Ob er schon zurück sich zieht,
Klug verborgen auf den Höhen.


Ludas Matyit, a friss, vidám fiút,
Fogadd szívedre, nyájas olvasó,
Az út, amelyen jár, egyenes út,
S a szava nyílt, nem álnok sugdosó;
Jókedvét, mint derüs, arany vetést
Hinti a szivekbe, hogy majd e tiszta
Humort, e harsány, zengő nevetést
Szívetek százszorozva verje vissza!


Hle, tabulky se u vrat stkvějí,
z nichž hovoří těch lesů pán:
že přístup je co nejpřísněji
a pod pokutou zakázán...


Sonder vmm deiner warheit willen
vnd deiner grossen grechtigkeit
Wölst mir dein angsicht nit verhüllen,
weil dein gnad wärt in Ewigkeit.


Svědomí na léta
metlu mně však splétá...


Zu Trier von Sankt Mattheis
Heißt's: Mattheis bricht das Eis,
Und findet Mattheis keins,
So macht uns Mattheis eins.
Dies Jahr macht er es nicht,
Wenn er nur fein drauf sieht
Daß es zu früh nicht bricht,
Ich trau' nicht mehr dem Fried';
Mir ist's, als hört' ich schon,
Sind's gleich noch vierzehn Tag',
Die Mattheisprozession
Voll Jammer und voll Klag'.« –


So ſage ich denn gute Nacht
Der Welt und ihren falſchen Freuden/
Womit ſie will die Sinnen weiden/
Daſſelbe wird von mir verlacht.
Mein Ohr iſt taub die Lieder anzuhoͤren/
Damit ſie denckt mein Hertze zu bethoͤren.


Das arm', verwirrte Christentum
Dient Gott und weiß selbst nicht warum
Als nur zum eignen Nutze;
Zwar sucht's, doch find't's den Heiland nicht,
Weil's ihn nur sucht, daß im Gericht
Er sei sein Schirm und Schutze.
Doch kam Das Lamm,
Sündenschaden Aufzuladen
Und im Wesen
Durch Verleugnung zu genesen.


قد زادني أدبٌ يمشي على قدمٍ
صحيحة ما بها عيب ولا حنفُ
لن يقطع العمر سير في البلاد عسى
يلقاه فيه الغنى يوما أو التلفُ
إذا استراب بأمر جدّ مرتحلاً
عنها ففي غيرها منها له خلف
أشكوا إلى الله أني كالأسير إذا
رأيت منطلقا يعتادني الأسفُ
وقد دفعت إلى دهر أكافحهُ
أسقامهُ وتنال الحظوة الجيف
حظّي به معشر خسّت نفوسهمُ
مثل البهائم حرّ فيهم حرفُ
يمشي بهم عنقا طورا وهملجة
حتّى إذا سمتهُ بي مشية يقف
إلا عيالا أباد الله شأفتهم
ما منهم أحد للماء يغترف
يستهتفوني إلى إحراز قوتهم
ولست ممن لضعف الرجل يحترف
يكلفوني سؤال الناس نائلهم
كرها ويمنعني من ذلك الأنف
يستنهضوني إلى ما ليس يعجبُني
إن الذي بيننا جدا لمختلف


回头似得再来身
生死迷关自转轮
未免钟情惟一事
停眸犹嘱看儿频


抱枕无言语
空房独悄然
谁知尽日卧
非病亦非眠


قالت وقد كشف الودا
ع قناع حزنٍ قد علن
وأذل بالجزع الفرا
ق قوي عزاءٍ ممتهن
يا من مُحنت بفقده
حوشيتُ فيك من المحن
خلفتني والحزن بع
دك يا قريني في قرن
فإذا صبرت ضرورةً
صبر الوقيذ على الوسن
فترى يطيق الصبر عن
ك أو السلو أبو الحسن
طفلٌ نشا وفؤاده
بك الوقيذ على الوسن
كالفرخ يضعف قلبه
عن أن يودع بالحزن
فأجبتها وهي التي اس
تولت علي بلا ثمن
طلبُ المعاش مفرقٌ
بين الأحبة والوطن
يا رب فازدد سالماً
سكناً يحن إلى سكن


Kosí louku šohaj mladý,
kosí s dvěma kamarády.


Můj duch zas tone v blaha moři,
vzdech srdcem táhne hluboce,
a zvony znějí, světla hoří –
Ó vánoce! ó vánoce!


Die Lehrer geben in die Fern
Ein himmlisches Geglänze,
Auf ihrn Talarn stehn so viel Stern
Als an der Feste Grenze.
Sie sind in Goldstück eingekleidt
Und haben goldne Kronen,
Die Liebe hat sie zubereit,
Sie pflegt mit Gold zu lohnen,


Osé dar vida al nuevo vuelo
del que cayendo al piélago dio fama,
Príncipe excelso, viendo que me llama
el honor de volar por vuestro cielo


L’Église française — et les autres,
Mais, aussi, que tels bons apôtres,
Bonne èR èF, fussent de la fête.


Jak bílí ptáci na římsách
se starých domů kolébají,
kdy luny světlá růže v tmách
jak ženy bílý prs se tají.


Siete pur voi quell'unica
Luce de' giorni miei?
Gli affetti ch'io perdei
Nella novella età?
Se al ciel, s'ai verdi margini,
Ovunque il guardo mira,
Tutto un dolor mi spira,
Tutto un piacer mi dà.


Mám Ti to sladké tajemství
jak slavík vyklokotat v doubí –
či mám to v slzách vyplakat,
co zmítá srdce mého hloubí?


En torno de una mesa de cantina,
una noche de invierno,
regocijadamente departían
seis alegres bohemios.


Hão de passar por ti ouvidos moucos;
E não os poderás chamar de loucos,
Pois os teus, quando sobre a terra andavam,


Lidu proud se pod kupoli tlačí
a proud jiný k východu se dere,
na sta očí blýská, čel se mračí,
k jilcům sklánějí se dlaně steré;
tu a tam se žehná třesavý
zástup žen a děvic vyplašených
a jich tlumem Otců postrašených
míhají se černé postavy.


翛然一钵一军持
坐到忘言了不疑
却笑惠休缘底事
逢人教拟碧云诗


إنْ أَكُ براً فأنا فاجرٌ
بجرِّيَ الشوكَ إلى الوردِ
آخُذُ مِمَّنْ ليسَ لي عنده
أعطي لمنْ ليسَ لهُ عندي


Všecko, co přijde, jest bolesť jen s nenávistí,
všecko, co bude, jest hřích, který zoufalosť hostí.
Studený sníh leží na shnilých vrstvách listí,
budoucna smutného mrazný to příval, jenž leží
na hořkém prachu mé přítomnosti.


Noch warst du klein und ungereift,
Schon warst du mir so theuer.
Es wölbte sich der Busen dir,
Da flammte welch ein Feuer!
Ein Anderer entraffte dich,
Die Königin der Bräute;
Ihn hat Charontas hingerafft,
Nun bist du meine Beute.


Im Durchschnitt starben täglich zwei,
Doch heute starben sieben,
Vier Männer, drei Frauen – Ich hab den Verlust
Sogleich in die Kladde geschrieben.


Ihr Bänk' und Tische, nehmt's nicht krumm!
Ein Lied gar bald entflieht.
Als ihr noch grünbelaubet wart,
Da sangen Vöglein mancher Art
Euch auch gar manches Lied.


Ještě noc svým černým křídlem
Všecko přikrývá,
Co jen žije, ve snů lůně
Ještě spočívá:
Myslivcy jen žhavá chtivost
Odehání sen,
Mocně mu do ucha šepce:
„Vstávej, bude den!“


A za nedlouho lid si povídal,
že onen cizinec byl andělem,
že k Olgerdovi přišel zkoušet jej,
jak velká jeho láska k matce jest,
a teď že za odměnu vrátil mu
to věrné zvíře, a že přijde den,
kde větší ještě rytíř odměny
se dočká přičiněním zvířete.


Malá jen chvilka! –
růžová tílka,
budete chlad,
sladké ty oči
ve sloup se stočí
v zlý smrti zvrat;
pomsty své žízeň
zkojím a v trýzeň
vašich se matek všech já budu smát!


Wir sind doch Brüder sozusagen,
Und haben es vereint geschlagen,
Das hehre Anno siebenzich
In Treue fest auf Hieb und Stich!«


Grande fu d'ogni parte tal romore,
onde ne nacque el guelfo e 'l ghibellino,
d'Italia bella perpetuo dolore.


بَعضُ الرِجالِ كَقَبرِ المَيِتِ تَمنَحُهُ
أَعَزَّ شَيءٍ وَلا يُعطيكَ تَعويضا
وَالسَمحُ في العُدمِ مِثلُ الصَخرِ في دَيمٍ
يَخضَرُّ شَيئاً وَلا يَسطيعُ تَرويضا
قَوَّض خِياماً عَلى الدُنِّيا فَإِنَّ بِها
خَلائِقاً أَوجَبَت لِلحُرِّ تَقويضا
وَخُذ لِنَفسِكَ مِن عُمرٍ تُضَيِّعُهُ
جُزءاً وَلا تُرسِلَنَّ الأَمرَ تَفويضا
خَصَّتكَ نَخلَةُ أَرضٍ أَطعَمَتكَ جِنىً
فَاِجعَلَ لَها دونَ نَخلِ القَومِ تَحويضا


Il est bizarre, assurément,
Que Minturnes soit justement
Là tombèrent deux demi-dieux,
Tout barbouillés, l'un de vin vieux,


Kiszöktem. Ám űzött a herceg,
Veríték verte testemet,
A parkban mély árnyak hevertek
S ruhám pihés köd este meg.
A hallgatag tónál utólért,
S szivemben a vadul futó vért
Megállította hűs keze.
Riadtan néztem a tavon szét,
Hogy ring száz furcsa gnómhajóként
Távol lámpák fehér tüze.


انْبعِثْ في الأرضِ يا وَحْيَ السَّماءْ
واسْرِ يا نُورَ الهُدَى مِلءَ الفَضاءْ
انْبَعِثْ كالرُّوحِ يا رُوحَ الرَّجاءْ
وامْلأ الأكوانَ مِثلَ الكهرباءْ
أنتَ مَعْنَى الخَلْقِ أو سِرُّ البَقاءْ
يا حياةً ليسَ عنها مِن مَحيدِ
للبرايا من شقِيٍّ وَسَعَيدِ
امْلأَي الدُّنيا وَزِيدي ثُمَّ زِيدي
لا تَخَافي أَنْ تَزُوليِ أو تَبِيدي
أنتِ أُمُّ الدّهرِ أو أُخْتُ القضاءْ
أَوَّلٌ لَيْسَ لَهُ مِن آخِرِ
يَرْمُقُ الدُّنيا بِعَيْنَيْ ساخِرِ
يَترامَى في عُبابٍ زاخِرِ
من جَلالٍ عبقريٍّ فاخِرِ
شامِخَ العِرْنينِ عالي الكِبرياءْ
يا جلالَ الخلدِ في العزّ المُقيمْ
أيّ مُلكٍ مِثْلُ ذا المُلْكِ العظيمْ
يتجلىَّ في سَلامٍ وَنَعيمْ
مِن عطاءِ اللهِ ذي الفضل العميمْ
وهو مَوْلَى كُلِّ فَضْلٍ وعَطَاْءْ
أَنْزَلَ القُرآنَ نُوراً وهُدَى
في بيانٍ بالِغٍ أقْصَى المَدى
يَتَوالىَ الصَّوتُ منه والصَّدَى
إنّ هذا الكونَ لم يُخلَقْ سُدَى
فاسْتَفِيقي يا ظُنونَ الجُهَلاءْ
اسْتَفِيقي إنّه صُبحُ اليَقينْ
جاءَ طلقَ الوجهِ وضّاحَ الجبينْ
يتحدَّى الناسَ بالحقِّ المُبينْ
ويَسوسُ الأمرَ من دُنيا ودينْ
في نظامٍ من سَلامٍ وإخاءْ
يطفِئُ الشَّرِّ بأنفاسِ الجُنَاةْ
تَنْضَوِي فيها جناياتُ الحياةْ
فَإذا القومُ رُفاتٌ في رُفاتْ
وإذا ما قدّموا مِن سَيِئاتْ
طارَ في آثارهم مِثلُ الهَباءْ
يا طبيبَ الدّاءِ يُودِي بالطّبيبْ
ما لِقومِي مِنْكَ في شكٍّ مُريبْ
غاب لُبُّ الأمرِ عن عِلمِ اللّبيبْ
يا عجيباً دُونَهُ كلُّ عجيبْ
أين من سِرِّكَ سِرُّ الكِيميَاءْ
صانِعٌ يُحسِنُ إنشاءَ النُّفوسْ
فَهْيَ في إشراقِها مِثلُ الشُّموسْ
وحكيمٌ تَنْحَني شُمُّ الرُّؤوسْ
تَتلَقَّى من عِظاتٍ وَدُروسْ
ما وَعَى للمؤمنين الحُكماءْ
وَكَّلَ اللهُ به مِن أَهْلِهِ
مَعْشراً ضَمُّوا القُوَى في ظِلِّهِ
وبَنُوا بُنيانَهمْ مِن أجلِهِ
فجَزاهم ربُّهم من فضلهِ
صَالِحَ الأجرِ ومَوفورَ الجزاءْ
عَلِّمُوهُ الناسَ إذ مالَ الهَوَى
بِزَمانٍ صَدَّ عنه فَغَوى
لو جَرَى الأمرُ عليهِ ما الْتَوَى
هَلْ لأهلِ الأرضِ من هادٍ سِوَى
ما وَعَى الذّكرُ من الآي الوِضاءْ
يا رِجَالَ اللهِ زِيدُوا اللَه نَصْرا
واعْصْفُوا بالدِّهرِ إيماناً وصَبْرا
لا تَلِينُوا إنّها الأحداثُ تَتْرَى
والجهادُ الحقُّ بالأبطالِ أَحْرَى
يا رجالَ اللِه سِيروا باللِّواءْ
أَنتمُ القُوَّادُ خُوضُوا بالجنودْ
لُجَجَ الهيجاءِ من حُمْرٍ وسُودْ
نَزِّهُوا الإسلامَ عن دعوى الجُمودْ
أَفَيُدْعَى جامداً رُوحُ الوُجودْ
هكذا تَعْمَى قُلوبُ الأغبياءْ
الكِفاحُ اشتدَّ والبأسُ احْتَدَمْ
ربَّنا انْصُرْ قومَنا في المُزْدَحَمْ
واجْعَلِ الإسلامَ مرفوعَ العَلَمْ
ربَّنا لا تُخْزِنا بين الأُمَمْ
إنّه المجدُ وإرثُ الأنبياءْ
كنْ لنا فالأمرُ أمرُ القادرِ
ما لِشَعْبٍ عاجزٍ من ناصِرِ
لا تَدَعْنَا مَغْنمَاً لِلظّافرِ
واسْتَجبْها دعوةً من شاعِرِ
يبتغِي وَجْهَكَ بين الشُّعراءْ
يُرسِلُ الشّعرَ شُعاعاً سَارِيا
ودماً في كلِّ عِرْقٍ جاريا
يرتوِي منه نقيّاً صافياً
ربِّ فاجْعَلْني إماماً هاديا
واهْدنِي في المؤمنينَ الأصفياءْ


Hir pflegt Anmut, dort nur Leiden,
Hir Ergetzung, dort nur Pein,
Hir bestehen, dort das scheiden
Sonder einen Schlus zu sein.
Seelig, welche können wohnen,
Wo di Jesusländer thronen.


»Agave!« ruft's, und der bacchische Schwarm
Zerstiebt und der Vater ergreift sie am Arm.
»Weg, trunken Gesind!
Erwach und erröte, verlorenes Kind!


La planeta mi pare oscurata
de lo chiar sole, che riluce a pena;
similemente nel cielo è cangiata,
turbata l'aere, che stava serena.


常恐东南驿骑疏
每逢人至问扬都
深知白虏心轻汉
终倚黄旗运在吴


Jaká to rozkoš a jaký to ples!
Řeka i luhy, vše živo je dnes,
je hebounká tráva a hebounký mech
a hebké jsou nožičky naše;
hochu, chceš tančit, tož koníka nech,
pospíchej, čas běží plaše.


Vergangen ist nun manch ein Jahr,
Daß ich hier jung und fröhlich war;
Da schritt ich oft des Wegs daher,
Nun kenn' ich kaum die Straße mehr.


Krví šuměl místo vody
polekaný říčky proud;
děsné slavil cizák hody,
vlčí kvas zde měl a soud.


Růže a lilie na hrobě květou,
Zborové andělští věnce jim pletou,
Růže se v lesku míle usmívá,
Slzou ji radostnou lilje zalývá.
Ticho po vůkolí – ticho i v háji,
Duchům lze tiše plesati v ráji.
Milenec s milenkou pod zemí dřímá –
Duše nad hvězdami duši objímá;
Tamo se raduje – tady co lkalo,
Leskne se pravdou tam – tady co lhalo,
Pravda jen tam se skví – nikdy tam klam,
Tam se ve víře – v lásce duch zhlíží,
Bohu se v ctnostech duše jen blíží –
Skvoucí je Věčnosti od věků chrám!
Tamo – ach! tamo se otvíra brána,
Kdy? Komu? víš, bude blaženost přána?!


Lepší-li jest, co se pálí, vaří,
nežli voda, jíž nás Pán Bůh daří?


折送南园栗玉花
并移香本到寒家
何时持上玉宸殿
乞与宫梅定等差


桄榔叶垂翠羽鲜
木绵花暖紫霞翻
疾雷急雨忽开霁
淡白云拂浓清山


Ó moře, jak tě miluji, ó moře,
veliký praobraze nekonečnosti,
symbole věčnosti
v svém harmonickém zmítání a tichu!
Já žila v oblasti tvých záhad ve pokoře
a v zapomenutí všech světských smutků, hříchů,
já žila v okruhu tvém čarovném –
ubohé lidské srdce na tvých vlnách hořící,
a ty přede mnou obrovitým, nesplněným snem
jsi vítězilo, moře, do apotheosy náladu svou měnící.


Weine du nicht, o die ich innig liebe,
Dass ein trauriger Tag von dir mich scheidet!
Wenn nun wieder Hesperus dir dort lächelt,
Komm', ich Glücklicher, wieder!


Con dinero no se puede ser todo,
por ejemplo: no se puede ser pobre.


Déšť světla krvavý ze slunce ohněm prýštil,
šer věčný prostoru pil jeho nektar lačen;
do modří brunátných se na východě tříštil
a v žhavých úlomech plál štěrbinami mračen.


Dým kadidla, jež klamným bohům plálo,
ves triumf lži, ves tajný její smích,
i láska k bědným, kletým, jíž tak málo,
cti klatba, posvěcený hřích –


Doch ach! in wenigen Sekunden
Ist diese Dämmerung aus meiner Seele schwunden,
Und öd' und schwarz,
Wie Gräber, stand vor mir der stumme große Schmerz,
Und Eine lange Mitternacht
Hab' ich um dich verwälzt, verseufzet und verwacht.


Ferner hat man zu erwegen,
Wie die Lüfte, durch den Wind,
Solch ein unschätzbarer Seegen
Kräutern, Thier- und Menschen sind.
Durch die Winde werden droben
Alle Wolcken fortgeschoben,
Wodurch in der gantzen Welt
Allenthalben Regen fällt.


A host hledí, oka neodvrátí,
jak tam ve slunečním jasu jdou
pochmurný kmet s dcerkou rozmilou.
Bílé šatečky jen viděl vláti.
Náhle ohlédla se Blaženka.
Rychleji, než letí myšlenka,
pohledy jich setkaly se maně.
Baron smekl a mlčky se klaně
lehounko se usmál. Zarděná
sotva hlavou kývla a pak letem
k otci přiskočila, splašena,
V ruměnci svém věru byla květem.
„Proč pak jsi se náhle zachvěla?“
otec otázal se. Hledě na ni
černé vlasy hladil drsnou dlaní.
Neohled se zpátky. – Mlčela.


BRÍZIDA   Hou barqueiros da má-hora,
    que é da prancha, que eis me vou?
    E já há muito que aqui estou,
    e pareço mal cá de for
DIABO    Ora entrai, minha senhora,
    e sereis bem recebida;
    se vivestes santa vida,
    vós o sentirês agor
tanto que Brízida Vaz se embarcou, veo um Judeu, com um bode às costas; e, chegando ao batel#dos#danados, diz:


A že již tak se zapomněli,
že za klec dali poušť a stráně
a za kus masa zdomácněli...
Eh, dobře, věru dobře na ně!


Ku svému chlapec pánu
vznes’ hluboký zrak snivý,
hromem co bušil v bránu
juž legionář divý.


Ein armer magrer Wolf, der wenig Lämmer stahl,
Begegnete, bergab, in einem engen Thal,
Einst eines reichen Mannes Hund,
Mit Namen Sigismund.
Ei! denkt der Wolf, wär' ich entkräftet nicht;
An diesem Herrn wollt' ich mich rächen
Für manchen bösen Biß. O du! du Bösewicht!
Er denkt's! er wagt's nicht auszusprechen.


ve zurnanın ucunda yepyeni bir çingene


辛卯科名海内传
谈经不到伏生年
明珠径寸谁收得
流落天南海水边


Come l'uso che mai gli amici sazia,
serva giocundità perfetta e intera
e virtù, degnità, con buona audazia.


Ogni virtù che sia, chi non l'aiuta,
quantunque grande, a le volte si perde,
e un bel principio spesso al fin si muta: