Взвизгнет, свистнет, прыснет, хряснет,
Хворостом шуршиСолнце меркнет, виснет, гаснет,
Пав в семью ракиИссыхают в зыбь лохмотьев
Сухо льющих нив
Меж соломы, меж хоботьев,
Меж зыбучих ив —
Иссыхают избы зноем,
Смотрят злым глазком
В незнакомое, в немое
Поле вечерком, —
В небо смотрят смутным смыслом,
Спины гневно гнут:
Да крестьянки с коромыслом
Вниз из изб идут;
Да у старого амбара
Старый дед сидиСтарый ветер нивой старой
Исстари летиТенью бархатной и черной
Размывает рожь,
Вытрясает треском зерна;
Шукнет — не поймешь:
Взвизгнет, свистнет, прыснет, хряснет,
Хворостом шуршиСолнце: — меркнет, виснет, гаснет,
Пав в семью ракиПротопорщился избенок
Кривобокий строй,
Будто серых старушонок
Полоумный роЕфремов


Jak vojska zdvihnou-li se pokušení,
Tys štít, jenž nepřátel meč láme v dví; –
však pro smrti mé hořké okamžení
Ty chováš nejsladší své tajemství!


De hoy más las crestas sienes de olorosa
verbena y mirto coronarte puedes,
juncoso Manzanares, pues excedes
del Tajo la corriente caudalosa.


Ich war noch so jung, und war doch schon arm,
Kein Geld hat ich gar nicht, daß Gott sich erbarm,
So nahm ich meinen Stab und meinen Bettelsack,
Und pfiff das Vaterunser den lieben langen Tag.


Cerca di qua, cerca là, né trova
cosa da farvi un minimo disegno:
sbadiglian tutti e fan crocette a prova,
e l'appetito lor cresce lo sdegno.
Fatta avean quivi una chiesetta nova
certi frati di quei dal piè di legno:
il Conte al guardian chiese rimedio
per liberarsi dal crudele assedio.


Nem vagy-é te ama bolygó,
Minden bolygók fejedelme,
Kinek útját szabja, méri
A tudákos emberelme?


Musám te! ki zokogással
Töltéd a természetet,
Töltsd most örömkiáltással
Napnyúgotot-keletet!
Patak! ittad siralmimat?
Most örömim könnyét idd! -
Zephyr! hordtad panaszimat?
Most örömöm hangját vidd! -
Amor látván hívségemet,
Üdvezíté szerelmemet:
Az égbe felemele,
Hol Psyche van ő vele.


زَمانَ الهَوى ما أَنتَ لي بِزَمانِ
وَلا لَكَ مِن قَلبي أَعَزُّ مَكانِ
أَبَعدَ القِبابِ اللاءِ زُلنَ عَنِ الحِمى
أُراعي الهَوى في أَربُعٍ وَمَغانِ
وَسَيري أَمامَ الحَيِّ وَاللَيلُ حابِسٌ
عَلى الظَعنِ مِن جُدلٍ لَنا وَمَثاني
وَمُلتَبِسٍ بِالرَكبِ بادَرتُ خَلفَهُ
أُلَوِّحُ بِالأَردانِ وَهُوَ يَراني
وَآخَرُ هَزَّتني إِلَيهِ اِرتِياحَةٌ
وَمِن دونِهِ ذو صَفصَفٍ وَرِعانِ
تَحَمَّلتُ سَهماً أَوَّلاً مِن فِراقِهِ
فَلَمّا رَآني لا أَخورُ رَماني
أَقولُ لَهُ وَالدَمعُ يَأخُذُ ناظِري
بِأَبيَضَ مِن ماءِ الشُؤونِ وَقاني
أَتَرضى عَنِ الدُنيا وَمَولاكَ ساخِطٌ
وَتَمضي طَليقاً وَاِبنُ عَمِّكَ عاني
وَفي ذَلِكَ الوادي الَّذي أَنبَتَ الهَوى
جَنابانِ مِن نُوّارِهِ أَرِجانِ
وَماءٌ تَشيهِ الريحُ كُلَّ عَشِيَّةٍ
كَما رَقَمَ البُردَ الصَبيغَ يَماني
مَرَرتُ بِغِزلانٍ عَلى جَنَباتِهِ
فَأَطلَقنَ دَمعي وَاِختَبَلنَ جَناني
وَعاجَلَني يَومُ الرَفيقَينِ في الهَوى
عَشِيَّةَ ما لي بِالفِراقِ يَدانِ
يَقولانِ أَحياناً بِقَلبِكَ نَشوَةٌ
وَما عَلِما أَنَّ الغَرامَ سَقاني
وَكَم غادَرَ البَينُ المُفَرِّقُ مِن فَتىً
يُمَسِّحُ قَلباً دائِمَ الخَفَقانِ
وَمُنتَزِعٍ مِن بَينِ جَنبَيهِ زَفرَةً
تُخَلّي دُموعَ العَينِ في الهَمَلانِ
وَما الحُبَّ إِلّا فُرقَةٌ بَعدَ أُلفَةٍ
وَإِلّا حِذارٌ بَعدَ طولِ أَمانِ
هُوَ الشُغُلُ اِستَولى عَلى كُلُّ مُهجَةٍ
وَأَلقى ذِراعَيهِ بِكُلِّ جَنانِ
سَلَوتُ الهَوى وَالشَوقُ إِلّا ذُؤابَةٌ
تُراجِعُ قَلبي مِن نَوىً وَتَداني
وَصِرتُ أَرى أَنَّ الشُجونَ عَلاقَةٌ
تَليقُ بِقَلبِ العاجِزِ المُتَواني
فَها أَنا ذا لا أُمتِعُ العَينَ بِالكَرى
وَتَأمُلُ قَودَ النَومِ بَعدَ حِرانِ
تَقَلَّصُ عَن مَسِّ النُعاسِ جُفونُها
كَما قُلِّصَت لِلبارِدِ الشَفَتانِ
تُجَمجِمُ لِلأَطماعِ في كُلِّ لَيلَةٍ
وَتُقلِعُ عَن قَلبي بِغَيرِ بَيانِ
غَرِضتُ مِنَ العَلياءِ وَهيَ تَطولُ بي
كَما غَرِضَ المَقصوصُ بِالطَيَرانِ
وَلَو شِئتُ جَلّى بي إِلى غايَةِ العُلى
جَوادي وَلَكِنّي أَرُدُّ عِناني
وَمَولىً دَعا غَيري إِلى ما يُريدُهُ
وَلَو أَنَّني مِمَّن يُجيبُ دَعاني
وَحاوَلَ أَمراً يَعصِبُ الريقُ دونَه
بِناجِدِ مَزؤودِ الفُؤادِ جَبانِ
يُناثِعُنِ الشَحناءَ أَنّى لَقيتُهُ
وَلَو أَنَّني يَوماً حَذِرتُ رَقاني
وَعَوراءَ لَم أُنصِت إِلَيها وَلَم أُرِد
جَواباً لَها وَالقَولُ لَيسَ بِوانِ
وَلَكِنَّني أَغضَيتُ عَنها كَأَنَّما
أَقولُ بِسَمعي أَو أَعي بِلِساني
أَرى السَرحَ أَولى بي مِنَ الكورِ في الوَغى
وَما ناقَتي إِلّا فِداءُ حِصاني
وَلَمّا تَعاطَينا النِزالَ اِنبَرى لَنا
مَلَبٌّ عَلى أَعوادِهِ بِلُبانِ
فَسَدَّدَ رُمحاً لَم يَكُن بِمُثَقَّفٍ
وَجَرَّدَ عَضباً لَم يَكُن بِيَماني
حَذارِ بَني العَنقاءِ مِن مُتَطاوِلٍ
إِلى الحَربِ لا يَخشى جِنايَةَ جانِ
وَداهِيَةٍ تُصمي القُلوبَ كَأَنَّما
تَمَطَّرُ عَن قَوسٍ مِنَ الشَرَيانِ
فَهَذا وَعيدٌ سَطوَتي مِن وَرائِهِ
وَعُنوانُ ناري أَن يَبينَ دُخاني
فَلا يَحسَبِ الأَعداءُ كَيدي غَنيمَةً
وَلا أَنَّني في الشَرِّ غَيرُ مُعانِ
فَإِنّي بِحَمدِ اللَهِ أَقوى عَلى الأَذى
وَأَنمى عَلى البَغضاءِ وَالشَنَآنِ
وَأَبيَضَ مِن عَليا مَعَدٍّ كَأَنَّما
تَلاقى عَلى عِرنينِهِ القَمَرانِ
إِذا رُمتُ طَعناً بِالقَريضِ حَمَيتُهُ
وَإِن رُمتُ طَعناً بِالرِماحِ حَماني
يَجودُ إِذا ضَنَّ الجَبانُ بِنَفسِهِ
وَيَمضي إِذا مازَلَّتِ القَدَمانِ
بَصيرٌ بِتَصريفِ الأَعِنَّةِ إِن سَرى
لِيَومِ نِزالٍ أَو لِبَومِ رِهانِ
تَرامى بِهِ الأَيّامُ وَهوَ مُصَمِّمٌ
كَما يَرتَمي بِالماتِحِ الرَجَوانِ
إِذا ما اِحتَبى يَومَ الخِصامِ كَأَنَّما
يُحَدِّثُنا عَن يَذبُلٍ وَأَبانِ
أَبا أَحمَدٍ أَنتَ الشُجاعُ وَإِنَّما
تَجُرُّ العَوالي عُرضَةً لِطِعانِ
وَلَمّا غَوى الغاوُونَ فيكَ وَفُرِّجَت
ضُلوعٌ عَلى الغِلِّ القَديمِ حَواني
نَجَوتَ عَنِ الغُمّاءِ وَهيَ قَريبَةٌ
نَجاءَ الثُرَيّا مِن يَدِ الدَبَرانِ
وَغَيرُكَ غَضَّ الذُلُّ مِن نَجَواتِهِ
وَطامَنَ لِلأَيّامِ شَخصَ مُهانِ
وَحالَ الأَذى بَينَ المُرادِ وَبَينَهُ
كَما حيلَ بَينَ العيرِ وَالنَزَوانِ
وَكانَ كَفَحلِ البَيتِ يَطمَحُ رَأسَه
فَأَلقى عَلى حُكمِ الرَدى بِجِرانِ
وَآخَرُ راخى مِن قُواكَ بِبِدعَةٍ
سَتَشرُدُ في الدُنيا بِغَيرِ عِنانِ
فَأَشهَدُ أَن ما عَرَّقَت فيهِ هاشِمٌ
وَلا عُلَّ يَوماً مِن لَبانِ حَصانِ
إِذا المَرءُ لَم يَحفَظ ذِماماً لِقَومِهِ
فَأَحجِ بِهِ أَن لا يَفي بِضَمانِ
وَنازَعَكَ العَلياءَ مِن آلِ غالِبٍ
شُعوبٌ وَمِن أَدٍّ وَمِن غَطَفانِ
فَوارِسُ يَلقَونَ الرَدى بِنُفوسِهِم
سِراعاً وَلا يَدعَونَ يالَ فُلانِ
وَلَو شِئتَ لَمّا طالَعَتكَ رِماحُهُم
وَأَطرافُها عوجٌ إِلَيكَ دَواني
هَرَقتَ دِماءً ما لَها الدَهرَ طالِبٌ
كَما هَرَقَت خَرقاءُ قَعبَ لِبانِ
وَحَيٍّ بَثَثتَ الخَيلَ بَينَ بُيوتِهِم
وَكانوا عَلى أَمنٍ مِنَ الحَدَثانِ
أَقَمتَهُمُ مِن رَوعَةٍ عَن شِوائِهِم
يَمُشّونَ بِالأَعرافِ كُلَّ بَنانِ
أَأُغضي عَلى ضَيمٍ وَعِزُّكَ ناصِري
وَباعي طَويلٌ مِن وَراءِ سِناني
إِذا فَعَداني الضَيفُ في كُلِّ لَيلَةٍ
وَكُبَّت بِأَعجازِ البُيوتِ جِفاني
وَما اِرتاعَ مَطلوبٌ يَكونُ وَراءَهُ
بِأَغلَبَ مِن آلِ النَبِيِّ هِجانِ
لَكَ الخَيرُ لا أَرضى بِغَيرِكَ حاكِماً
عَلَيَّ وَلا أُعطي القِيادَ زَماني
وَإِن أَطلُبِ الضَخمَ اللَغاديدِ غايَتي
فَرُبَّ جَمادٍ عُدَّ في الحَيَوانِ


V onom kraji, kde se květorouchá
Sála dolinami rozstřela,
Po nichž někdy silná kráčela
Pověstného noha Miliducha;


Als ich still und ruhig spann,
Ohne nur zu stocken,
Trat ein schöner junger Mann
Nahe mir zum Rocken.


Mit den großen Franken eins,
Machet neu den Bund des Rheins!
Durch den Handschlag wird er wachsen
Urverwandter Angelsachsen:
Alle seid ihr ja Germanen:


Souffle, bise ! tombe à flots, pluie !
Dans mon palais, tout noir de suie,
Je ris de la pluie et du vent ;
En attendant que l'hiver fuie
Je reste au coin du feu, rêvant.


Auf Nelkendüften kommt die Nacht gezogen,
o kämst auch Du so süß und so verstohlen!
so mondesweiß dich in die Sammetwogen,
den Purpurflaum der schwärzlichen Violen,


Уж сколько раз твердили миру,
Что лесть гнусна, вредна; но только всё не впрок,
И в сердце льстец всегда отыщет уголоВороне где-то бог послал кусочек сыру;
На ель Ворона взгромоздясь,
Позавтракать-было совсем уж собралась,
Да позадумалась, а сыр во рту держалНа ту беду Лиса близехонько бежала;
Вдруг сырный дух Лису остановил:
Лисица видит сыр, — Лисицу сыр плениПлутовка к дереву на цыпочках подходит;
Вертит хвостом, с Вороны глаз не сводит,
И говорит так сладко, чуть дыша:
«Голубушка, как хороша!
Ну что за шейка, что за глазки!
Рассказывать, так, право, сказки!
Какие перушки! какой носок!
И верно ангельский быть должен голосок!
Спой, светик, не стыдись! Что ежели, сестрица,
При красоте такой, и петь ты мастерица,
Ведь ты б у нас была царь-птица!»
Вещуньина с похвал вскружилась голова,
От радости в зобу дыханье сперло,—
И на приветливы Лисицыны слова
Ворона каркнула во все воронье горло:
Сыр выпал — с ним была плутовка таков


Durchsichtige Schwingen tragen ein Kind
wie ein Wölkchen herab durch die schweigende Luft.
Ein zartes Geschöpf, ein schwächlicher Leib
und schmerzensdunkle Augen.


Und wo hernach dein Geist in neue Flammen brennt,
So thu dir selbst so wohl und wehle meines gleichen,
Ich meine so ein Herz, das dein Verdienst erkennt,
Vor deßen Tugenden des Landes Töchter weichen,
Und glaube, daß sich auch, lebst du nur friedensvoll,
Die Asche meiner Gruft vor Freuden regen soll.


秋风台上起
霸气至今存
月色长空满
凄清引啸猿


Und ich ging durch Wies und Wald,
Lief ins Ungefähre;
Sah ein Schloß ich liegen bald
Hinter Mauernwehre.


Reh und Böckchen
Rennt den Lauf,
Stock und Stöckchen
Hält nicht auf.


Habt ihr allen Witz verlohren,
Daß ihr einen Schatz erkohren,
Der vor euch so reimet sich,
Als wie Mars und Friederich?


Lieblich hat die Zeit erfüllet,
Seiner Liebsten Prophezeiung,
Und des Mohrenkönigs Name
Ward verherrlicht und gefeiert.


Náš denní život okem duše vidí,
a vlídným hlasem mluví k srdcím lidí:


Wär' ich geboren, wär' ich erzogen auch
An deinem Lichtquell, könnt' ich die Reinheit doch,
Könnt' ich die Milde nicht, die Wärme
Dieser Natur in mein Lied einhauchen.


Nad hlavou hvězdy – ať se tmí ta změť,
kde lidské zloby tisíc hadů syčí,
rozviňte plachty, loď zas k předu leť,
kde zámek Štěstí cimbuří svá tyčí!


Allora s'accostò Dalfina a loro,
dicendo: «Che vedeste, che non pare
che 'n questa vita facciate dimoro?».


Bílý květ se houpá na hladině,
udiven se skláníš nad tou strží...
bílý, etherický v olšin stíně...
Ale, jaké kořeny jej drží!


西望多奇峰
北瞰独仙府
欲致武夷君
石坛罗桂醑


Od země k nebi větve, vzduch,
květy a květy, květy
a život hýřivých barev, duh
v růžové zlato vsetý.


Was Du willst, das sollst Du haben,
Gieb mir nur Dein Händelein. –
Fahrt nur hin, ihr andern Knaben!
Ich kann eu'r Gespiel nicht sein. –


Нет, молодость, ты мне была верна,
Ты не лгала, притворствуя, не льстила,
Ты тайной ночью в склеп меня водила
И ставила у темного окнНас возносила грузная волна,
Качались мы у темного провала,
И я молчал, а ты была бледна,
Ты на полу простертая стоналМой ранний страх вздымался у окна,
Грозил всю жизнь безумием измерить…
Я видел лица, слышал имена —
И убегал, не смея знать и верит19 июня 1907 Лидино


Du, vor dem die keusche Knospe sich erröthend neigt,


Aber wage du das einmal,
wage du einmal ein Wort,
das nicht überall entschuldigt,
hab dich du einmal so wichtig,
hab dich du einmal mit ihrem
feierlichen Selbstbewußtsein ...


Drei Jahre lang floss mein Blutes Born,
Drei Jahre lang schwoll meiner Seele Zorn –


كلّ هذا الظلامِ الذي يسبق الموت
هذا السديمِ الذي يفضح الخلق
نهران
من أين جئتهما
يسألان انتظارات روحي
نهران خطان للنهاية والبدء
من أين من أين غيمٌ وغيبوبةٌ
كلما تاهَ بي هودجٌ،
تيقنتُ أني إلى الله


Um die schimmernden Altäre
Mit dem Eichenkranz
Tanzen wir zu deiner Ehre
Frei den Lanzentanz.


Bald bin ich befreit,
O goldene Zeit!
Dann schlaf' und träum' ich ohne Sorgen,
Wenn dumpf bei Nacht die Eule schreit,
Im duftenden Schoos der Primel verborgen.
Ich flieg' in die Runde,
Und necke die Rosen
Und stehle mit Kosen
Zu jeglicher Stunde
Balsamische Küsse dem purpurnen Munde.
Mit Bienenschwärmen durchzieh' ich die Au'
Und trinke von Blumen den Morgenthau.
Wenn die fröhlichen Lieder
Der Lerche verstummen, der Sommer entflieht,
Die wandernde Schwalbe den Himmel durchzieht;
Dann häng' ich mich still an der Schwalbe Gefieder,
Und fliege vor Regen und Ungemach
Dem warmen, lieblichen Sommer nach.
Im Sonnenschein,
Im blühenden Hayn,
Wird bald meine glückliche Heimath seyn!
Ich springe
Von Baum zu Baum, und singe
Im Wettgesange durch Busch und Thal
Mit der holden Sängerin Nachtigall,
Mit der Nachtigall!
O goldne Zeit,
Bald bin ich befreit!


Sonst nämlich folgt ich Kräutern des Walds und lauscht
Ein weiches Wild am Hügel; und nie umsonst.
Nie täuschten, auch nicht einmal deine
Vögel; denn allzubereit fast kamst du,


Und wenn dir die Mutter zu singen
Und Harfe zu spielen gebot,
So scheutest du dich vor den Leuten
Und klagtest mir heimlich die Not.


Kdo polévku bramborovou
celý život jak pes chlemtal,
na Věčnosti bude papat
polívčičku z oháňky.


E o verso despe-se às escâncaras
mesmo existindo sentimentos amordaçados
e caem pétalas das orquídeas vespertinas
enquanto em silêncio fecham pálpebras
no útero da manhã que ainda dorm


I vyšla báseň. Týden nemluvilo
se o jiném. A smíchu z toho bylo
a abbé bránil se tak po den celý
jak člověk, na nějž vysypou se včely. –
Na dvacet tisíc té své obrany
tisk markyz – v týdnu byly prodány.


Music klingt lieblich in der Stille.
Hier herrschet ein gestillter Wille/
Die Ruhe stellt sich häufüg ein.
Der Himmel muß mit Klarheit prangen/
So wird der Thon viel reiner seyn.
Die trüben Wolcken sind vergangen
Von Grillen/ Unmuth und Verlangen.
Das Wetter ist in mir recht aufgeklährt.
So wird dem edelsten Gemüth/
In dem Zufriedenheit als eine Tugend blüht/
Durch die Music ein schönes Bild gewährt.


Chutě udeř na ně, chutě beze strachu,
věz, že tobě velí Pancéř ze Žampachu,
pán a rytíř statný v pokoji i v sváře,
který zlatý řetěz dostal od císaře.


Němý, jejž chorého rámě mé bratrsky přečasto zvedá,
dnes used u mého prahu si a oči mé zoufale hledá.
Klidu se umělé hradby pod ranami úzkosti boří,
když ubohý ruce mé chytá a marně cos říc’ mi se moří.


Er fragt nicht viel, wie ihn die Menge richte,
Der eignen Ehr nur in der Brust vereidet;
Denn wo begeistert er die Blicke weidet,
Grüßt ihn der Weltkreis mit verwandtem Lichte.


Trage auf Adlers Flügeln mich gewaltig zu den Sternen hinauf,
Auseinander wehen die Wolken, golden thut der Himmel sich auf.


¡Voto va Poncio! ¡El último terceto!
Hasta ahora ¡vive Dios! no me hice cargo
de que es mayor la historia que el soneto


Temos, todos que vivemos,
Uma vida que é vivida
E outra vida que é pensada,
E a única vida que temos
É essa que é dividida
Entre a verdadeira e a errad


Wer bringt zur Krankenkammer
Den Saus und Braus?
Wie seltsam nimmt beim Jammer
Die Lust sich aus!


Gekommen ist der gepriesene Tag,
Nun dürfen wir gar nicht knacken,
Wir geben ein riesiges Festgelag
Unsern lieben Herren Kosaken.


孩提自幼良知发
此日心蒙尚未开
既壮蒙开趋物欲
良心反丧亦哀哉


Figlia di Giove, e quale il cor t'invade
furia novella? E qual sì grande affetto
dall'olimpo ti spinge? a portar forse
della pugna agli Achei la dubbia palma,
poiché niuna ti tocca il cor pietade
dello strazio de' Teucri? Or su, m'ascolta,
e fia lo meglio. Si sospenda in questo
giorno la zuffa, e alla novella aurora
si ripigli e s'incalzi infin che Troia
cada: da che la sua caduta a voi
possenti Dive il cor cotanto invoglia.


Divné věci zjevují se zraku,
Když se v nerozhodlaném soumraku
Neurčitý míhá v lese tvar.
Čilé ucho uráží rozzvuky,
Piskot, skřipot, hvizdy, kotlů tluky,
Než se uchystá soudobný zdar.
Valným klokotem se v srdci vaří
Mladych citův plyn, a z hříchu škvaří
Duch si jádro své, kýž ne na zmar!


La tarde de domingo es quieta en la ciudad evacuada. A la orilla de las carreteras la gente planta su diversión afanosamente. Hasta este «contacto con la naturaleza» se toma con trabajo, y los carros se amontonan promiscuamente, lo mismo que las gentes que se quedaron en los cines, en los toros y en otros espectáculos. Nadie busca, en verdad, la soledad, y nadie sabría qué hacer con ella. «Es bueno tomar el aire limpio de tales horas»: este espíritu gregario sólo da recetas para vivir.
Igual que la borrachera de los sábados, las visitas a las casas de amor y hasta las maneras del coito, se estereotipan. La vida moderna es la vida del horario y de la mediocridad ordenada. Dios baja a la tierra los domingos por la mañana a las horas de misa.
Pero esta tarde es quieta y libre. El inmenso cielo gris, inmóvil, iluminado, se extiende sobre las casas de los hombres. Y uno sabe, recónditamente, que es perdonado.


Neděsil se. Výčitek svědomí neznal. Nebál se viny.
Hřešil lehce, neděsily ho hříchů stíny.
Zpíval si: Kdo chce žít, klíčů k nebi ni k peklu nechce.


quando al funebre e memorabil giorno
el Duca absente, in via mettendo penne,
a la mesta cità fece ritorno,


Tvůj velký pátek v smutku stálém nebe
si nenajde, ranami všemi Krista
dnes jako za rok týž hledí stín Smrti.


„Nový život naší vlasti
Rozkvétati počíná,
Pravovražná libovolnosť,
Vláda křivdy shasíná;
Úctou všem dobrého práva
Vzkvétá vlasti skvělá sláva.


V dnešní noci
kouzla, čáry
hodí se můj
cimbál starý,
dlouho ležel
v koutě kdesi,
ať zas dneska
zavýskne si.
Tvořte kolo,
tvořte páry,
zvučí, cinká
cimbál starý.


Jen v pokoře své skloní hlavu
a čekají, jak nebe uzná,
žít pro Boha a jeho slávu,
či zemřít, když je bouře hrůzná.


تناسبت فيهن تعشقته
ثلاثة تعجب كلّ البشر
من مقلة سهمٌ ومن حاجب
قوس ومن نغمة صوت وطر


Otro cante a Cortés, que por España
levanta las banderas sobre el polo,
que cuando nace el sol de sombras baña.


Tentano altro camin, poi ch'io li esclusi
da quel che per la bocca, da chi viene
dal petto, par che per più trito s'usi.


e ch'un'altra amicizia è che diletta
la vita dell'amico, e qual si volta
el disiderio, tal la fa imperfetta.


sahi, kalınca bir şeyler giyinmeliyim ben


Es stehn drei Birken auf der Heide,
Valleri und vallera,
An denen hab ich meine Freude,
Juppheidi heida;
Die Lerche sang, die Sonne schien,
Da schliefen wir bei Mutter Grün.


Mama, daß Sie mich liebreich hüten,
Das kann ich Ihnen nicht verbieten;
Und, ist gleich die Gefahr noch weit,
Dank' ich doch Ihrer Zärtlichkeit.
Doch nehm' ich mich nicht selbst in Acht,
So werd' ich nur umsonst bewacht.


Hans,
Der Gürtler,
Mein Gespiele,
Wir Mädchen sind so streng,
Wenn wir umgangen werden
Von sehnend verehrender Scheu,
Betrachtend und treu
Und prüfen und prüfen.
Und wir warten kühl und kalt,
Als würden wir niemals welk und alt
Und warten, ob nicht einer kommt uns verführen.
Dann jubelt die Selige mit Zinken und Pauken
Und wirft sich stürmisch vergehend
An seine schwüle satanische Brust.


Deutsche : Scheinwort hat nichts Treues!
Seid getreu dem Echten drum!
Ewig altes, ewig neues,
Wahres Evangelium.


Ва Тебе, поэт,
     тебе, певун,
какое дело
     тебе
       до ГПУ?!
Железу —
     незачем
        комплименты лестныТебя
  нельзя
     ни славить
         и ни выместПростыми словами
           говорю —
            о железной
необходимостКрепче держись-ка!
Не съесть
     врагСолдаты
    Дзержинского
Союз
     берегуВраги вокруг республики рыскаюНе к месту слабость
        и разнеженность весенняБудут
  битвы
     громше,
        чем крымское
землетрясениЕсть твердолобые
вокруг
   и внутри —
зорче
   и в оба,
чекист,
   смотри!
Мы стоим
     с врагом
           о скулу скула́,
и смерть стоит,
       ожидает жатвГПУ —
   это нашей диктатуры кулак
сжатыХрани пути и речки,
кровь
     и кров,
бери врага,
     секретчики
*
,
и крой,
   КРО!


Mein Freund du, gebrochenes Auge nun,
Gebrochener Blick wie der des erschossenen Hasen
Oder verächtlichen, kalten Verräters –
Zwölf Jahre gemeinsam sprang uns der Zeitwind entgegen,
Schweigsam teilten wir Bücher und Brot,
Teilten im Schulhaus die Bänke,
Des Lebenshindranges rauschende Not,
Einigen Sinnes Erkennung und Lehre,
Freund, dein Auge ist tot.


Hoje somos mais vivos do que nunc
Mentira, estarmos só
Nada, que eu sinta, passa realement
É tudo ilusão de ter passad


sein schwarzer Helmbusch nickte,
ER aber sprach:
»Sei weise, Sohn – dein Gram ist
deine Schmach!«


Et nous y germerons, n’en doutez pas, mes frères,
Comme en ce sable, au bord des flots prompts à s’enfler,
Croîtra, parmi les flux et les reflux contraires,


Venid flores al tiempo acostumbrado,
para mí no se vuelva primavera
el otoño sin flor, marchito, helado.


Bent holt királylány fekszik. Arca: bájos,
halk emlék, régi, sápadt, méla vád...
Bomló szívének illata halálos.


y con las nubes el Poniente fragua
otro cielo rosado y verde oscuro
en los espejos húmedos del agua


Wer giebt mir Kunde von der Zeit, der langen,
Die schon auf Erden war?
Wer nennt mir eine, die nicht schon vergangen,
Und wär' es Platos Riesenjahr?


Und nun waltete heilig die Nacht auf Hügeln und Thalen,
Lau und frisch und strömend von Düften. Es glimmte das Spätroth
Durch das flitternde Laub, und färbte die Wangen des Mägdleins.
Staunend empor sah Cidli zum sternebesäeten Himmel.
Andere Stern' erschienen der Wundernden; andre, als jene,
Die ihr der Vater gezeigt, wenn gegenüber den Fenstern
Sirius flammten und Rigel, und Betegeuze, die Schöne;
Andere, schönere, funkelnd're Stern' erschienen der Kleinen.
Emsig schaute sie auf. Und sieh! am Saume des Osten
Glomm ein weißlicher Schimmer empor. Der silberne Schimmer
Lichtete sich mit jeglichem Nu. Und siehe, mit einmal
Quoll ein leuchtender Ball herauf aus den grollenden Fluten,
Weithin glänzte die Flut; es glänzten die Häupter der Berge.
Ziliens hehres Aug' erglänzt' in Thränen der Rührung.
Zärtlicher schmiegte sich Zidli an sie; und »Zilia,« sprach sie:
»Welch ein Mond ist dieß! Viel schöner wahrlich ist dieser,
Als der blasse, der manche Nacht mit fließendem Silber
Unsre Wände daheim besprengt' und mein schwellendes Lager.
Lieb war jener und gut; doch größer ist dieser und schöner.«


Des kranken Dichters schäumend Blut zu stillen.


Svol, abych k hladovým na chudou sedl mez,
sám hladov truchlil, že s nich nelze sníti žal.
Svol, abych na vrchu o krásné vyhlídce, chud, k nohám šťastných sed’
a za jejich se štěstí kál.
Svol, abych nepřátele svoje miloval.


Ich segele kühn durch den tobenden See,
Durchfahre die bäumende Flut
Mit bloßen Armen und wehendem Haar
Und lebensverachtendem Mut;
Wohl springen die Wellen am Bord in die Höh',
Bespritzen mir Backen und Füße,
Doch ich achte es nicht
Und ich rede mir ein,
Es sei'n nur der Seejungfern Grüße.


Oder
Sau, schaug di on!
Verfertigt im hintern Stübel beim Trakteur S*.


Wann in die Einigkeit die Seele sich verschlossen,
Sieht sie den Quell, draus Gott mit allem ist entsprossen.


巽权默运甄陶外
德泽遐宣指顾中
号令一新民气乐
正如解愠得薰风


Auf Einmal aber – leise, heiser, bang
ein Angstgeflüster durch die Stille klang:
»Sie log uns! wir verschmachten! weh, sie log!«
Und, wie die Windsbraut durch den Forst, so flog
es durch die Scharen, laut und lauter schwellend:
»Sie log, log, log uns« – toll und toller gellend,
wutschreiend, hohneswild, – und Flüche schallten,
und Fäuste langten drohend nach den Falten
des prunkenden Kleides und – – ein Schreck! ein Graun!
die tobenden Reihen starrten wie erdrückt:
ein Bild des Stolzes hatte sie berückt, –
da stand's, ein Bild der Ohnmacht anzuschaun!
Ein Schauer zuckte durch den Riesenleib,
es war als schrumpfte Zoll um Zoll das Weib,
matt knickte nieder Haupt und Arm,
die blanke Frucht fiel prasselnd in den Schwarm,
zu Moderqualm zerstob sie im Gedränge,
zu Flitterspreu der Schale Goldgepränge.


V ryk vítězný zní vůkol vzdech a ston,
leč hlasů bolestných kdo dbal by na bojišti?
Vpřed kyrysníkům velí Torstenson, –
nad těly raněných již palaše se blyští.


Sie sollen aufspielen zum Hochzeitfest –
Schon kommen die buntbeflügelten Gäst',


Pevný chceš mít základ stavby,
v zárodku zášť zlomit bohů?
Hleď jim něco obětovat,
v nový dům než vložíš nohu.


Gott preis/ Gott lob/ Gott dank! Der Adam nahm neu Even!
E.uropens K.aiserthum ist auch Christins E.K.
Das A. und E schalt itz mit Adam/ Even/
Zur underbringungs Freud/ nach tausend Leid/ dreieinig!
Der sibtzig Völker fas entreift mit unserm Trauungsreif/
Den wahre Kühlmanns-lib der Kühlmännin heut schenkte!
Wir treten neu ins Schif zur wahren Stampolds Reise.


El morir di costui mi pesa e dòle;
pur tanto l'onor mio mi ponge e preme,
ch'io temo ancor del caso far parole.


Oh, jistě mnoho že, oh, mnoho tělem žili,
že Duch můj trpí tak svým tělem zatížen!


Der sich der Redligkeit hat Lebenslang beflissen/
Der dises Land erhilt durch Wissen und Gewissen/
Eilt als hier alles Fill zu Gott sich zu erheben
Du/ denck an seinen Todt/ und folge seinem Leben.


Was soll ich nun vor solchen Feinden machen,
Wann Gott nicht ist mein Felß vnd Zuversicht?
Ist er mit mir, so will ich aller lachen,
Weil seine Handt leicht jhre Macht zerbricht,
Je mehr sie sich viel wesens vnterwinden,
Je mehr ist Er mein Hoffnung vnd mein Liecht.


Ich hab mein Lebtag nicht ein solches Bild gesehen/
ach jammervolles Bild! kranck/ elend/ matt und blaß/
seht/ welch ein Mensch ist das! wie muß jhm seyn geschehen/
naß/ matt/ kranck/ sterbekranck/ vom Blute pfützenaß.


I mnila Asra onou pouští brát se nesmírnou,
tak nepoznána, sama, opuštěna,
za společnici majíc pouze
tu nejbědnějších ze všech společnic,
jež nazývá se hlad a žízeň,
až vysílena k smrti klesla – mřela...
Vichr se zdvih’ a – přes ni mračna písku spěla...


Doch erst zu früh und dann zu spät gewarnt,
Fühlt er den Flug gehemmt, fühlt sich umgarnt;
Das Wiedersehn ist froh, das Scheiden schwer,
Das Wieder-Wiedersehn beglückt noch mehr,
Und Jahre sind im Augenblick ersetzt;
Doch tückisch harrt das Lebewohl zuletzt.


Vollkommen lieb' ich nicht die Menschen, streng und heilig;
Sie wären unbequem und wären auch langweilig.
Einseitig lieb' ich sie, natürlich und beschränkt,
Nicht übertrieben, krank, gebrechlich und verrenkt.
So lieb' ich sie, sich dar mir stellend in der Welt,
Und also fordr' ich sie vom Dichter dargestellt.
Wenn anders sie mir zeigt die Welt, muß ich's in Ruh'
Ertragen, aber wenn das Buch, so mach' ich's zu.


Zrak můj snes’ se po něm lačně,
vy jste k tomu zřela mračně.
Potom knoflík, bdělou stráž,
dopnul hbitý prstík váš!


Wolan deshalb, ihr wahre Teutschen,
mit teutscher faust, mit teutschem mut,
dämpfet nu der tyrannen wut,
zerbrechet ihr joch, band und beutschen:
unüberwindlich rühmet sie
ihr titul, torheit und stolzieren;
aber ihr heer mit schlechter müh
mag, überwindlich, bald verlieren.


وزيرَ الشآم فدتك النفوس
فلست عن الفضلِ بالمعرض
أتيتك في وقت غيظٍ فما
خرجت عن المكرم الرّيض
ومن كانَ في غيظهِ محسناً
فكيفَ يكون إذا ما رضي


誓酒应须立志坚
波流逐逐岂其然
一时感慨无难事
老叔今逾四十年


Till then, to Sorrow born I sigh,
And gasp, and languish after Home;
Upward I send my streaming Eye,
Expecting till the Bridegroom come:
Come quickly, Lord! Thy own receive,
Now let me see thy Face, and live.


Herr Wilhelm steckte sein Banner aufs blutige Feld,
Inmitten der Toten spannt' er sein Gezelt,
Da saß er am Mahle, den goldnen Pokal in der Hand,
Auf dem Haupte die Königskrone von Engelland.


z něho má slast a šťastných vteřin cval,
z něho můj smutek a dlouhý, dlouhý žal.


Wenn eng angeschmiegt
Du neben mir schreitest,
Und ich deines hastigen Atems
Lebenshauch spüre,
Und deiner Augen zartes Goldbraun
Verheißungsvoll mir entgegenblitzt,
Und ich mich verloren
Und nur dich – nur dich fühle:
Dann ist's mir, als risse,
Als klaffte auseinander
Jäh und blendend
Der Vorhang,
Der mir verschleiert des Lebens Tiefen
Immer noch bis heute
Und des Lebens Wert
Und sein wahres Wesen. –


Gelehnet kummerschwach an des Kronmarschalls Speer,
Steht seufzend Geltar da; ein tiefes Schmerzen-Meer
Durchwoget seine Brust, allmählig steigt sein Zagen,
Kaum noch vermag die Zung' die Worte vorzutragen:
»Gebeuts das Schicksal selbst? Soll ich nicht grausam seyn?
Des Schwures schweres Gewicht, soll ich zurück es nehmen?
Todt ist er ja. – Soll ich mein Herz bezähmen?
Das Drachenhaupt – es grinst, es ruft wild schüttelnd: Nein!
O wehe, weh! wer lindert des Herzens schärfre Pein?
Wohin soll ich mich retten auf morscher Lebensbrücke?
Dahin ist sie, und Er – Mein Licht in Finsterniß verwandelt –
O thörigt, grausam hab' ich an mir selbst gehandelt.«


¡Mas, ay, del triste quien la fiebre abrasa
y en tierra extraña suspirando siente
que muere el alma en eternal desmayo!


Šedivý mrazík padl z rána již, –
přichází zima zase o krok blíž! –
Ach, zima, zima! Zas má uchystáno
pohádek tisíc šedá stařenka, –
dovednou rukou bude každé ráno
čarovné květy kreslit v okenka,
z křišťálu skvosty věšet na okapy,
po sněžných polích rolničkami zvonit,
na ledě s větrem o závod se honit – –
Ach, kvapí zima, blíž a blíže kvapí,
sněhové vločky do vlasů mi hází,
šedivý mrazík na srdce mi pad’. –
Po zimě možná jaro přijde snad,
květ pohubený mrazným dechem zkázy
pokvete opět. – Sladká naděje! –
Však jistě přijdou sněhy, závěje,
třeskutě mrazy, mlhy, plískanice,
dny kratičké a dlouhé večery. – –


Geerntet, was einst mit Muth gesät,
Der Arbeit lohnende Früchte –
Empfindung rein! doch, o so spät,
Und nur, damit sie flüchte.
Ach Alles vergeht!
Was aber besteht?
Allzeit?
Der alte Schmerz, das ewge Leid.


Im Schatten einer alten Eiche
Saß Daphne, da die Sonne wich:
Als in dem einsamen Gesträuche
Myrtill sich ihr zur Seite schlich.


Öffnet die Seele dem Lichte der Freude,
Horcht! ihr ertönet des Hänflings Gesang.
Atmet! sie duftet im Rosengestäude,
Fühlet! sie säuselt am Bächlein entlang.
Kostet! sie glüht uns im Safte der Traube,
Würzet die Früchte beim ländlichen Mahl.
Schauet! sie grünet in Kräutern und Laube,
Malt uns die Aussicht ins blumichte Thal.


Trhla srdcem děsně
bolest... Zvěděl spáč,
veta že po vesně
žití, propuk’ v pláč.


Herr Doktor-nak hí minden úrfit,
szabólegényt s pénzes csacsit.


Su bravo alcaide Aliatar,
de la hermosa Zaida amante,
las ordena celebrar,
por si la puede ablandar
el corazón de diamante.


Questo resta su'l mar tanto possente
E da la negra bocca in modo eshala
Et e con lui si il rapido torrente
Del agitato mar ch'in fretta cala
Che porta il legno piu velocemente
Che pelegrin Falcon mai facesse ala,
Con timor del nocchier, ch'al fin del mondo
Non lo trasporti, o rompa, o cacci al fondo.


Zu Gott wie hohen Jubel empor!
Die Welt wird Chor, die Welt wird Chor!


Eya lasset vns spatziren/
JESV viel geliebter mein/
Weil die gärten sich nun zieren/
Weil die Blümlein offen seyn/
Weil die grüne wiesen lachen/
Weil die pflantzen voller zweig/
Weil die vögel nester machen/
Kinderbettlein zart vnd weich.


A smál se, pil a třískal korbelem.


رمى بنا الثغر كما ترمى الثغر
قاهرة المعز وهي المستقر
لما جفت أوطاننا سرنا وهل
يجري علينا وطن بلا وطر
نزور من عبد الرحيم طلعة
مشرقة كل نواحيها غرر
وإنما زرنا مقر عزه
فغاب إذ غاب جميع من حضر
إن أظلمت أيامنا بفقده
ففي الدجى يعرف مقدار القمر
تحالف الناس على جفائنا
حتى جفا برد النسيم في السحر
كأننا لما عدمنا قربه
قوس غدت عاطلة من الوتر
لما علمنا أنه مسافر
أحمده الله عواقب السفر
عذنا إلى الرحمن أن يمده
الرحمن بالفتح المبين والظفر
يا حبذا يوم نرى جبينه
وتشتفي منه العيون بالنظر
ويلثم الأفواه من يمينه
يداً أياديها وسيلة المطر
هناك أعذار النوى مقبولة
فكل ذنب للفراق مغتفر


九霄心在劳相问
四十年间岂足惊
风动自然云出岫
高僧不用笑浮生


Wie treflich wird der Freiheit Schatz
Nach diser Knechtschaft prangen!
Drum trag' Ich auch nach disem Platz'
Ein sehnliches Verlangen.
Ach wer Ich nur
Des Lebens Uhr'
Einst völlig durch gegangen!


A nespletla se... Na vlas dvanácte.
A zas se za ní dvířka zavřela.
A děti vstaly. Řekla Jiřina:
– No, zaplať pánbů, že to dovedla. –
A Sylva prohlásila radostně:
– To nejtěžší má pro dnes za sebou! –


Denk' an den Ruhm, den du nunmehr
Bei großen Leuten hast erworben;
Seit daß du liebst, ist schier die Ehr'
In ihrer ersten Blüt' erstorben.


Das Glücke muß vorwahr mich als sein Schooskind lieben
Und das Verhängnüß mich zu quälen müde seyn,
Weil du, getreues Kind, mir nach so mancher Pein
Dein unverfälschtes Herz zum Eigenthum verschrieben.


Sei ruhig, gutes Kind!
Denn unermeßlich ist des Himmels Huld,
Und gestern wurde mir
Ein Engel zugesandt mit dem Bericht:


ألا يا أحسنَ الثَقَلَيْنِ عَبْلاً
أنيلي اليومَ مَن يهواك نيلا
يميل إليك من كَلَفٍ ولكنْ
إِلى مَن لا يميل إليه ميلا
فإنْ لم يأتِهِ منكمْ رسولٌ
نهاراً فاِجعلوه إليه ليلا
وقد قَطَر الجفاءُ فأوْسَعوه
فَسالَ عليَّ بعد القَطْر سيلا
ولو كنتُ الممكَّنَ من مُرادي
جررتُ على الطريق إِليك ذيلا
فإنْ لم آتكمْ في ظهر طِرْفٍ
رَكبتُ أخامصي نُجُباً وخيلا


»Ei, ei, du spöttischer Vogel, sieh dich nur weislich vor,
Daß dir aus deinem Bündel ein Beil nicht springt empor!«
So rief nun Max, sein Auge zuckt wie ein Wetterschlag;
Hohn schlägt viel tiefre Wunden, als es ein Schwert vermag.


Byla u slyšení; – v síni hradu
místo knížete však černou řadu
kněží zřela kol a v jejich středu
kněžnu v křesle, ženu plachých hledů.
Kynula jí: „nepřítomen kníže,
já však s otců tuto svolením
co tvá žádost, co tě smutkem víže,
vyslechnouti, děvo, nelením.“
Mluvila, však slov těch žhavé šípy
na leb tvrdý, srdcí do skály
marně bijíce co zlobné vtipy
nazpět létly, líc jí bodaly.


O poeta quer escrever sobre um pássaro:e o pássaro foge-lhe do versO poeta quer escrever sobre a maçã:e a maçã cai-lhe do ramo onde a pousoO poeta quer escrever sobre uma flor:e a flor murcha no jarro da estrofEntão, o poeta faz uma gaiola de palavraspara o pássaro não fugiEntão, o poeta chama pela serpentepara que ela convença Eva a morder a maçEntão, o poeta põe água na estrofepara que a flor não murchMas um pássaro não cantaquando o fecham na gaiolA serpente não sai da terraporque Eva tem medo de serpenteE a água que devia manter viva a florescorre por entre os versoE quando o poeta pousou a caneta,o pássaro começou a voar,Eva correu por entre as macieirase todas as flores nasceram da terrO poeta voltou a pegar na caneta,escreveu o que tinha visto,e o poema ficou feitNuno Júdice | "A Matéria do Poema" | Publicações Dom Quixote, 2008


»Die falsche Welt, sie soll mich nicht bethören
Wenn sie, von Hohn und Hassesgifte trunken,
In meiner Brust des Glaubens heil'gen Funken
Und deinen Altar will in mir zerstören.


Muerto, sí, me verán, mas no distinto;
dará a su muerte ser quien fue, no siendo,
si al fin mi ser no ser entonces era.


    Entre um talher
    E um pano de louça,
    Surrada da vida,
    Mas já és moç
    Quem não sente e vê
    Não sente, não v
    Não olha com a mente
    Não crê
    E a mente mente
    Tudo que sente
    Sobre voc
    Sa beleza esculpida
    É poeira na mente
    Da estúpida mente
    Dos que não a podem ve
    Ver em seus olhos
    Um pôr-do-sol de esperança
    Uma mulher que dança
    Que ama, que cant
    Uma mulher que faz
    De um simples homem,
    Audaz,
    Esperto e capa
    Mulher que traz,
    Ao seu homem
    A pa
    Mulher que sente
    E que faz um homem
    Content
    Mulher, acorde!
    Ainda não sabe que é
    O que faz de um homem
    O que
    Por isto, é
    Mulhe
    27/01/01


Tak často snil jsem, sen svůj vtkával do rýmů...
Z dum těch mne básník krajan vzbouzel k posledu,
v říš prósy ved’ řka: „Pojďme nyní k obědu,
znám restaurant za frank a dvacet centimů!“


Okamžení vládne,
Ono pudí k činu,
Rázem proměňuje
Slábce na hrdinu;
Nevinnost na vinu
Mění okamžení –
Sprostiti pak viny
Ve stavu věk není.


Nachdem die alle sind fürbei,
So komm'n die Edelknaben
In der gemeldten Liverei,
Die sie vom Herren haben.
Ein jeder trägt ein Körbelein
Von himmlischem Gemächte,
Aus welchem sie den Weg bestreun
Gleich einer Blumenflechte.


Quand, des trous a ses mains, des trous à ses pieds froids,
La France, peuple-Christ, pendait les bras en croix


Teď vlk zavyl – hrůza letí stepí.


Či mám je zbožně vložit v knihu,
by kdos je našel po letech?
A k sobě dím, zlou v duši tíhu:
Jen klidně zde je státi nech!


Jako když všecko závory se zbaví,
zradí se všecky temné podkopy,
jako když nohsled valem rozestaví
kolem mne svoje zmlklé pochopy.


» Amphion « Der Inhalt seiner Gesänge waren Gesetze.


Ó duchu lidský, jemuž pravdy záře
se v slunci Kristu dávno zaskvěla,
jak ty bys neznal toho hosta tváře,
jak ty bys neznal toho anděla?
Vždyť jej chceš zřít i na smrtelném loži,
vždyť on – – toť milosrdná láska Boží!


Che Orlando non ci sia ne aiuta: che ove
sian pochi: forse alcun non ci saria
ma per questo il periglio non rimuove
se ben prolunga nostra sorte ria
ecci Rinaldo che per molte pruove
mostra che non minor dOrlando sia
il suo lignaggio: & tutti i paladini
timore eterno a nostri saracini:


Tal era ei bravo insurgente
Que, por sus brillantes méritos,
Figuró luego en la Patria
Como Jefe del Gobierno;
Dejándonos por memoria,
Y por glorioso recuerdo
La victoria de Tampico
Conquistada en dos sangrientos
Combates, que aniquilaron
Al invasor extranjero.


Leč nejhloub zněl z pod kladiva ti kov,
když ohlas minula jím začal hřmít;
to dunělo jak rány mečů v štít,
to rachot vozů vzduchem otřás’ znov’.


«Ah uram! én (nyögé az agg)
Kötényben nem birom már
Magzatidat tovább vinni;
Jőjön ide a sáfár;
S jőjön vele kebles nője;
Ezek itt hadd szopjanak;
Aztán szedve targonczába,
Jobb anyát hadd váltsanak.»


Ich baute eine Mauer
Aus Gold und Edelstein,
Draus wohnet Nacht und Schauer
Drin lichter Gnadenschein.


Zord egy kerekerdő!
Csupa sár és felleg!
Kivirul még? Mindegy!
Így szeress, ha kellek.
Ordas bánatommal,
Dércsípte kedvemmel,
Nagy hallgatásokkal,
Őszi szerelemmel!


Die Böhmen hatten mich zu ihrem Haubt erfraget/
Bekrönet meinen Hut: Der Raht vermisst die That/
Nun daß der Krebesgang ihn so geäffet hat.
Das Glükk hat mir die Kron/ der Krieg den Sieg versaget?


Erwekkt vom Schalle dieser Worte
Kommt sie zu sich.
Freund, spricht sie, flieh von diesem Orte,
Freund, meide mich!
Ein andrer, saget die Getreue,
Hat meine Hand!
Entferne dich, denn meine Treue
Hält ihm Bestand.


E, quasi in alto pelago sommerso
d'oblivione, a la sua Anassilla
non ha degnato mai scriver un verso.


绝域移根上苑栽
又分红绿向岩隈
累累子已枝间满
灼灼花犹叶底开


Par un matin d'hiver aux âpretés sereines,
L'enfant dans la carriole est monté tout pensif.
Le voiturier a bu du gin ; il prend les rênes,
Et la blanche jument renâcle dans l'air vif.


Et si son nom vient sur ma bouche
Au jour éclatant du réveil,
Lorsque enfin notre honneur farouche
Prend sa revanche au grand soleil,


Götter, wie soll ich euch danken! Ihr habt mir alles gegeben,
Was der Mensch sich erfleht; nur in der Regel fast nichts.


Ta naše máti měla úsměv v očích
tak dojemný, tak plný resignace
jak svit, jenž tlumen thuje zelení
po náhrobním se kmitá kameni
a pod nímž klam i bolesť tlí už sladce.


In des Kornfelds kahl Gebreite
tiefe Furchen reißt der Pflug.
Weißer Nebel hüllt die Weite,
hüllt den Wald in Schleiertuch.


Wie Dunkelheit sanft war dein Nahen,
Wenn du die Lippen entblößt.
Wenn wir uns fragend ansahen,
Hast du die Sehnsucht erlöst.


应接山光到夕阳
候禽聒聒送春忙
年华鼎鼎催人老
将见青青梅子黄


Charles Dix ! — Oh ! le Dieu qui retire et qui donne
Forgea pour cette tête une lourde couronne !
L'empire était penchant et les temps étaient durs.
Une ombre quand il vint couvrait encor nos murs,
L'ombre de l'empereur, figure colossale.
Peuple, armée, et la France, et l'Europe vassale,
Par cette vaste main depuis quinze ans pétris,
Demandaient un grand règne, et, pour remplir Paris
Ainsi qu'après César Auguste remplit Rome,
Après Napoléon il fallait plus qu'un homme.
Charles ne fut qu'un homme. À ce faîte il eut peur.
Le gouffre attire. Pris d'un vertige trompeur,
Dans l'abîme, fermant les yeux à la lumière,
Il se précipita la tête la première.
Silence à son tombeau ! car tout vient de finir.
À peine il aura teint d'un vague souvenir
Le peuple à l'eau pareil, qui passe, clair ou sombre,
Près de tout sans en prendre autre chose que l'ombre !


Ó domovino má, mně toho štěstí
přej v lásce své, bych aspoň hluchým klasem
tvé nebyl úrody, až, sežat časem,
v klín předrahý bych v umírání kles’ ti!


Altes, wieder grün und kraus,
Webte frische Ranken,
Junges in die Welt hinaus
Schneller als Gedanken.


Ergel, wenn Du wirklich auf Dein
Neues Evangelium« schwörst,
»Nun dann brocke Deine Verse
Nicht in seine Prosasuppe.


Ich steh noch nicht auf fürwahr,
Ich laß dich fürwahr nicht herein,
Ich kenne dich ja an der Sprache,
Daß du es mein Schätzchen nicht seyst.


أَلا بِأَبي مَن قَد بَرى الجِسمَ حُبُّهُ
وَمِن هُوَ مَوموقٌ إِلَيَّ حَبيبُ
وَمَن هُوَ لا يَزدادُ إِلّا تَشَوُّقاً
وَلَيسَ يَرى إِلّا عَلَيهِ رَقيبُ
وَإِنّي وَإِن أَحمَوا عَلَيَّ كَلامَها
وَحالَت أَعادٍ دونَها وَحُروبُ
لَمُثنٍ عَلى لَيلى ثَناءً بَريدُهُ
قَوافٍ بِأَفواهِ الرِجالِ تَطيبُ
أَلَيلى اِحذَري نَقضَ القِوى لا يَزَل
عَلى النَأيِ وَالهِجرانِ مِنكِ نَصيبُ
وَكوني عَلى الواشينَ لَدّاءَ شَغبَةً
كَما أَنا لِلواشي أَلَدُّ شَغوبُ
فَإِن خِفتِ أَلّا تَحكُمي مِرَّةَ الهَوى
فَرُدّي فُؤادي وَالمَزارُ قَريبُ
بِنَفسي وَأَهلي مَن إِذا عَرَضوا لَهُ
بِبَعضِ الأَذى لَم يَدرِ كَيفَ يُجيبُ
وَلَم يَعتَذِر عُذرَ البَريءِ وَلَم يَزَل
بِهِ رَعدَةٌ حَتّى يُقالَ مُريبُ


De a falak visszhangozhatnák,
Szél elvihetné sohajom -
S ha tán nem volna szégyen a könny,
Szégyen, gyalázat a bajom.


Odvanuly sny mé zlaté,
s nimi žert a smích,
v mrazu, v zimě zmizely mně
v modrých nebesích.


Doch muß ich stets mich wenden
Zu deiner Gegend hin,
Und immer Grüße senden
Voll treuem Liebessinn.


Ich sah im Traume eine Abendröte,
Die war wie wellendes, dampfendes Blut,
Tief dunkel.
Faul, breit, quoll sie molkig,
Schwappend am leeren Horizonte lang gedehnt.


Tam budeš viset ve kostnici času
jak suché zrno na růženci mnicha!
Ó kterak teprv teď tvou cítím krásu!
Jak cítím život, kterým prs tvůj dýchá!


V nový život posvětí
bouře tvé to dítě lesů,
když ti padne v objetí
v divém plesu.


»Sieh hin, mein Fürst, und wähle! Vernichtung und Schöpferkraft,
Das Grab, so wie das Leben, trägt solch ein goldner Schaft;
Mit diesem bewegt der Weise den ganzen Erdenwall,
Mit jenem schlagen Thoren ihr Volk als Federball.


Da aber regt sich's leise,
Gemach der Bann zerrinnt,
Und leuchtend drängt sich Bild an Bild,
Und lockt und webt und spinnt
Und fesselt mich mit Zauberkraft,
Und längstverkohlte Leidenschaft
Zieht mich in ihre Kreise –
Da regt sich's leise, leise,
Gemach der Bann zerrinnt.


月色天心定
波光鼎足分
一湖如白昼
谁信是黄昏


Denn er weiß vom Menschenthume,
Daß wir ja nur eitel Staub,
Daß wir blühen wie die Blume,
Die gar bald des Windes Raub.


Zischend brennt sich ein das Eisen,
Schreiend fährt er aus dem Schlafe,
Und erblickt den grimmen Greisen
Mit dem Werkzeug seiner Strafe. –
»Zeuch von hinnen! dein Erwachen
Möge den noch glaubend machen,
Der Vergeltung nicht geglaubt;
Gott ist mächtig in dem Schwachen«:
Spricht's und wiegt sein graues Haupt.


Die Zeit des Morgenweines kehrte wieder;
O singe, Nachtigall, ihm Lob und Preis,
Und stimme in der Sohre süsse Lieder,
In seiner trunk'nen Gäste frohem Kreis!
Der Antheil hat an dem geweihten Orden,
Den wecke unverweilt mit sanftem Schlag;
Doch Jenen, dem die Weihe nicht geworden,
Den lasse schlafen bis zum jüngsten Tag.
Sag' ihm ein Wörtchen nur, er wird's verstehen,
Und es sich hängen an des Herzens Ohr;
Die Ketzerei legt dann – bald wirst du's sehen –
Ihm hundert helle Glaubensperlen vor.
Der König winket einem Liebesblitze,
Und plötzlich fährt er in des Himmels Hain;
Das Feuer steigt bis zu des Mondes Sitze,
Und krachend stürzen seine Säulen ein.
Wen seines Schöpfers wundervolle Gnade
Zum hehren Ruhm der Heiligkeit erkohr,
Bedarf der Mühe nicht auf seinem Pfade,
Und sprengt im Nu des Kerkers festes Thor.
Vor seines Blickes gnadenreicher Spende
Wird jede That zu einem gold'nen Schatz;
Es treibt der Schlägel, ohne Schlag der Hände,
Den Spielball weit von seinem Tummelplatz.
Stets bringt Tebrisens helle Wahrheitssonne
Des Frommen Herz, wie eine Perle klar,
Beseligt von der allerreinsten Wonne,
Dem Throne ihres mächt'gen Sultans dar.


A rybníka po hladině plouží se, hle, mlha šedá,
jak když zástup bílých duchů ztracené ty hvězdy hledá.


Chceš-li, já ti odpřisáhnu,
že dnes – jaká výhoda! –
paty přes práh nevytáhnu.
Hle, mně kyne nové mládí:
tu jsou moji kamarádi
a můj dům je hospoda.


Na jeho hrudi co tak odpočíval
ten nebes květ pln kouzla, vláhy, vděku,
noc z hlubin vstávala, pták v myrtách zpíval
a hvězdy v mléčnou roztáhly se řeku,
jak svět by chtěly zasypat, jenž stmíval
se jako sen a mizel ve daleku,
a jakby leknín velký povstal z vody,
vzplál měsíc v svět pln lahody a shody


Ein Lehrer, der den Kern der Weisheit in sich hat,
Ist aber nicht geschickt dieselbe vorzutragen;
Kan denn der Schüler wohl von Nutz und Wachsthum sagen?
Wie kan ein Advocat, der bald von Reden matt,
Und arm an Worten wird, den Gegner widerlegen,
Und seines Richters Sinn zum guten Schluß bewegen?


Avvolta in serto, oh, foss'io stata ombrella
A la tua fronte! su la chioma nera
Come esultato avrei, dolce sorella,
Io verde e altera!


桥外行人听暮钟
寺前杨柳落秋风
白公堤上黄花酒
片片青旗山影中


L’automne et le soleil couchant ! Je suis heureux !
L’incendie au zénith ! La mort dans la nature !


Daß Deutschland deutsche Kinder zeugt? Sie haben so nur mehr Beschwerden;
Sie mussen, solln sie gelten was, Frantzosen dennoch alle werden.


Opět jsem na chvilku za nima lítal
za zlatýma s mou panenkou v dál,
kde hvězdy svítily, kde nás měsíc vítal.


¡Jardín, jardín! ¿Qué tienes?
¡Tu soledad es tanta,
que no deja poesía a tu tristeza!
¡Llegando a ti, se muere la mirada!
Cementerio sin tumbas...
Ni una voz, ni recuerdos, ni esperanza.
¡Jardín sin jardinero!
¡Viejo jardín,
            viejo jardín sin alma!


久欲归耕竟未归
又吟苕霅劝农诗
流钱腐粟惭无术
稼穑艰难或稍知


Zatím Šlika před radnicí
kat s nevěstou smrtí už pojí.
A za nedlouho – úsměv v líci –
i Budovec u špalku stojí.
A hladě si šedivou bradu svou dí:
„Mé šediny, jaké jste došly to cti!
Den slávy svitá!“


Però, signor, scanza de dirmi no
Che lieto viverò dicendo sì,
Che 'l ciel col sì ognor placar si può.


Hier ist mehr als Trajan. Von Hermen rings umgeben,
Wie Ingiald zaubrisch einst durch Runen Völker lenkt',
Sehn wir auch sie Gesetz den wildsten Schwärmen geben
Die, so beschützt, aus Dank sich selber eingeschränkt.


Yo las codicio, y veo el arco armado,
¿mas que dicha mayor, si yo quedara,
flechas de amor, a vuestro palo atado?


عَطاؤُكَ زَينٌ لاِمرِئٍ إِن حَبَوتَهُ
بِبَذلٍ وَما كُلُ العَطاءِ يُزينُ
وَلَيسَ بِشينٍ لاِمرِئٍ بَذَلَ وَجهَهُ
اِليكَ كَما بَعضُ السُؤالِ يَشينِ


S'e' esco per lo gusto, onne sapor te clama:
'Amor, devino Amore, Amor pieno de brama,
Amor priso m'ai all'ama per voler en me rennare'.


Mně každičký znám domek ve městě,
mně znám i každý jeho obyvatel,
a kolik lidí potkám na cestě,
hle, tolik známých to a dobrých přátel.


Zu heilig sind sie für das Lied,
Und mächtge Redner doch vor allen,
Sie nennen dir was nimmer schied,
Was nie und nimmer kann zerfallen;
O, wenn dich Zweifel drückt herab,
Und möchtest atmen Ätherluft,
Und möchtest schauen Seraphsflügel,
Dann tritt an deines Vaters Grab!
Dann tritt an deines Bruders Gruft!
Dann tritt an deines Kindes Hügel!


南幸三吴北幸幽
乾坤开辟两神州
文儒自守高皇训
武将谁分圣主忧


Tlačí přílba Jiříkovo čelo,
dávno zlatou korunu mít chtělo,
lepšímť je – to poznal správce čacký –
pražský hrad než zámek poděbradský!“


لا ذقتَ حرَّ صَبَابتي
وكُفيتَ ما أَلْقَى بها
فالنَّارُ من أَسْمَائِها
والموتُ مِنْ أَلْقَابها


Ohne Wünsche nach Lohn; aber auch unbelohnt!
Sprich nur wider dich selbst edel, und ungerecht!
Dennoch beuget, o Gleim, dir
Ihren stolzeren Nacken nicht


Ein ernstes Wort will ich dir noch enthüllen;
Du schließ' es treu in deinen Busen ein:
Kein Schicksal giebt's, es giebt nur Muth und Willen;
Sey stark durch dich, so ist die Palme dein.
Es giebt ein Maaß, das soll der Mensch erfüllen
Und groß durch Kraft, durch Hemmung größer seyn.
Es giebt ein Recht, das gilt in jedem Kreise.
Es herrscht ein Gott, der ist allein der Weise.


Si alguna vez sufres —y lo harás—
por alguien que te amó y que te abandona,
no le guardes rencor ni le perdones:
deforma su memoria el rencoroso
y en amor el perdón es sólo una palabra
que no se aviene nunca a un sentimiento.
Soporta tu dolor en soledad,
porque el merecimiento aun de la adversidad mayor
está justificado si fuiste
desleal a tu conciencia, no apostando
sólo por el amor que te entregaba
su esplendor inocente, sus intocados mundos.
Así que cuando sufras —y lo harás—
por alguien que te amó, procura siempre
acusarte a ti mismo de su olvido
porque fuiste cobarde o quizá fuiste ingrato.
Y aprende que la vida tiene un precio
que no puedes pagar continuamente.
Y aprende dignidad en tu derrota,
agradeciendo a quien te quiso
el regalo fugaz de su hermosura.


By očí Tvých tu pohled vlídný,
tu úsměv nebo nadšení
nám upravoval život klidný
a podněcoval k činění.


Klap, klap!
Jsou strouhy perel žlab,
a v slunci svítí stříbrem řeka,
ve mlýně, v rákosí kde vtéká,
kdos čeká
let náš, jež neocháb.


Seit ich sie verloren hab,
Schafft ich auch das Weinen ab;
Fast vor Weh das Herz mir bricht,
Aber weinen kann ich nicht.


O cultura felice, e ben spese ore,
o sacro inchiostro, o aventurosa penna,
come il poteste voi sospinger tanto?


Fáradt fejem fehér párnámra hajtom,
dalt hallok a mély csendességen át,
s míg véres ködbe meghal künn az alkony,
kinyílanak a sápadt nympheák.


Ich kam aus den Wolken geschoßen,
Entriß ihn den blöden Genoßen;
Ich trug in den Klauen behende
Zum Olymp Ganymeden empor.


Falaram-me os homens em humanidade,
Mas eu nunca vi homens nem vi humanidad
Vi vários homens assombrosamente diferentes entre s
Cada um separado do outro por um espaço sem homen


A všichni sní. A čekají. A chtějí.
Vše v krisi je a přerodu.
Prudčeji bijí dnes a bouřlivěji
jedinců srdce, národů.


Jsi hrava jak ranní větérek,
a šumna jak voda živá,
a sladka jak ptáček zpěváček,
jenž do srdcí zlato zpívá.


Ne sebe jen, i bratry v srdci noste!


Was sol ich denn viel quählen
Mein Hertz mit Furcht und Streit?
Dir darff ichs nur befehlen,
Dein Hülff' ist stets bereit.
Du bist mein Liecht, mein Leben:
Für wem solt' ich denn beben?
Du bist mein Heil und Krafft,
So mir Errettung schafft.


Pues claramente da a entender la herida
que quien como animal tuvo la muerte,
murió en el traje que vistió la vida.


每到清明便黯然
介山风雨政堪怜
人情信宿矜相报
莫问相从十九年


满篱秋色过重阳
曾上幽亭看晚香
不用诗人更题品
玉堂学士有文章


لا اعتراض لدينا، في هذه الكوميديا الدامية،
سوى على اعتقادهم، الذي يضاهي اليقين،
بحتمية إعجابنا بهذا العر


Tenía Pablo en un rincón
de su corral un granado
que era de aquel vecindado
envidia y admiración;
Pero tan pegado estaba
a la tapia que ceñía
el corral, que la vestía
con su verde y la entoldaba.
Y andando el tiempo llegó
a abrazarla, de tal modo
que con su ramaje todo,
al patio vecino dio.
Pablo al ver que ya sus brazos
hacia otro lado tendía,
por el mismo tronco un día
la cortó en dos hachazos.
—¡Hombre por qué le has cortado!
Exclamó un amigo, ¿di?
¿Qué mal te causaba allí
el tronco de ese granado?—
Un muchacho muy ladino
respondió, —no le estorbaba,
lo ha cortado porque daba
sus granadas al vecino.


Dann umarme Dich die reinste Freude
In der Morgenröthe lichtem Kleide;
Mit der Tugend schwesterlich verwandt,
Wallt mit ihr sie immer Hand in Hand.


Dort lösche deinen brennenden Durst,
Dort aus dem Vollen dich letze!
Der Pöbel erzeugt das Schöne nicht,
Noch gibt er dem Schönen Gesetze.


El viento campesino
juega al trigo en los cabellos.
La sonrisa presume otra sonrisa.
La mirada hacia algo, pero lejos.
Las manos, duermen libros en el pecho.
La esquina se detiene en una ochava.
La soledad recorta la figura
en los muros oscuros, fríos, rectos.


Nezoufej si, milý druhu,
dám ti kousek moudré rady:
Hleď si prostých dítek luhů,
nemáš-li kam do zahrady.


Které srdce k tobě nezaplálo,
To jest churavo a koravo,
Přechudo to jest a klamavo,
V němž skal jiní posud neroztálo.


Na věži zvon již v poplachu,
dunění temné se blíží,
a sekáč v žitě sehnutý
žehná se velkými kříži.


Wolan, so bauet einen tempel
für den, der aller fürsten ruhm,
der den soldaten ein exempel,
der tugenden gleichlose blum,
und singet stets: O prinz, durch deine thaten
bist du der ruhm der fürsten und soldaten.


O! wenns einst da ist,
Das große selige Jenseits,
Wo die Krone dem leidenden Pilger,
Die Palme dem Sieger blinkt,
Dann, Freundin – lohnet auch Freundschaft –
Auch Freundschaft – der Ewige.


Dem Kurfürst Ruprecht ward der Ruhm,
In rauher Zeit der Waffen
Hier ein geweihtes Heiligtum
Des Studiums zu schaffen.
Und treulich half ein frommer Mann
Das Bildungswerk vollbringen,
Den er sich in Paris gewann:
Marsilius ab Inghen.


Que importa, ó torre, que dos céus beninos
Chegue o dia a partirmos destinado,
Se um milhão de cabeças tem quebrado
O ingrato som de teus teimosos sinos?


Pourtant, j'aime la vie
Douce du pot-au-feu.
J'étais déjà ravie
De la tâter un peu :
J'avais mon anti-type,
Mais ce gueux, sans principe,
Souffre fort d'une… grippe.
— Il m'en a fait l'aveu,


Tisící devíti sté sedmnácté jaro.


Impetuoso, o teu corpo é como um rio
onde o meu se perd
Se escuto, só oiço o teu rumo
De mim, nem o sinal mais brev
Imagem dos gestos que tracei,
irrompe puro e complet
Por isso, rio foi o nome que lhe de
E nele o céu fica mais pert


Hier sind wir! So hat uns das Schicksal werden lassen,
Ist was an unsrer Kunst und auch an uns zu hassen,
Belehrt uns, stehet uns mit Raht und Vorteil bey!
Und glaubt daß unser Herz nicht eigensinnig sey!
Daß es auch die Vernunft zu euern Ruhm soll führen!
Ihr sollt im Unterricht, kein Wort umsonst verlieren!
Ihr Väter schützt uns auch und nehmt euch unser an!
Hab ich gleich für die Kunst noch nicht genug gethan,
So hab ich doch zu erst die rauhe Bahn betretten,
Die voller Unflat war, und manchen Feind gebeten,
Daß er die Feindschaft ließ; damit der Kunst ihr Licht
Nicht mehr verdunkelt bleibt, nur das verwerfet nicht!
Hat gleich kein großer Geist das Werk vom Staub erhoben,
Ist doch ein guter Trieb an jederman zu loben.
Wer nach mir kommt mag sehn wie leicht die Stuffen sind,
Die man im Rückweg erst in ihrer Größe find.


Doch mag sie immer gackern
Und noch so ängstlich schrei'n,
Die Enten laufen alle
Ins Wasser keck hinein.


Des Heeres Murren muß des Königs Ohr erreichen,
Unkluge That beginnt, wer anderer Sinn nicht prüft.


Hier hast Du unser beyder Hand,
Die Du zusammen schlugst,
Als Du an unserm Ehestand
Ein Wohlgefallen trugst.


«Ki vagy? (kiált bosszús Ráthold)
Ki mer vonni kérdésre
Engem, szabad nemest s apát? -
S mi gondod e kötésre?»
A hős itt a sisakrostélyt
Tüzesen felcsattantja,
S eddig rejtett nevét s titkát
Most büszkén kipattantja.


This temporary transport soon expir'd,
My drooping heart confess'd a dreadful void:
E'er since, alas! abandon'd, uninspir'd,
I tread this dome to misery allied.


Degna cagion lasciò di grave duolo
Boscàn per tutto, ov' il suo nome s'ode;
ma in voi più, se ben tromba che vi lode
non mancherà dal freddo al caldo polo.


A juž tančí sousedskou i skočnou,
hned jak hudebníci hráti počnou,
kdož by dbal, že v divoké jich hony
dvanáct odtloukají s věže zvony.


Csak légy türelmes. Maradj, míg lehet,
Váró révem, virágos menedékem.
Most álarc van rajtam, zord és hideg,
De letépem,


Sie hielt mich fest an ihren gelben Haaren
ein ganzes schmachvoll süßes Sklavenjahr,
bis sie des schönen Spielzeugs müde war
und schnöd mich hieß zum alten Eisen fahren.


Era la noche, en vez del manto obscuro
tejido en sombras y en horrores tinto,
crepúsculos mintiendo al aire puro,
de un albor ni confuso ni distinto.
Turbada así de tésalo conjuro,
su esplendor corvo la deidad de Cinto
a densa nube fía, que dispensa
luz como nube y rayos como densa.


بالأجرع من جهات ذاك الوادي
برق قد دك لمعُه أطوادي
والنسمة حين أقبلت تسعدني
يا نفحة من أحب طاب النادي


Du bist der Mündige, der Meister,
und keiner hat dich lernen sehn;
ein Unbekannter, Hergereister,
von dem bald flüsternder, bald dreister
die Reden und Gerüchte gehn.


Halavány hold bús világa!
Te légy kínom bizonysága;
Te sok álmatlan éjjelem
Együtt virrasztottad velem.


Wenn alle Klagen einst in diesen Erdengründen,
Was jede heimlich meint, einander sich verstünden:


蓑笠篙工伛偻身
舣舟和雨泊江滨
掩篷高卧听鸣玉
清杀芦花里底人


Prsten padnuv smutně pozazvonil
a nůž k řezu prvnímu se sklonil...


外湖歌折柳
里湖歌采莲
闻声不相及
意绪风中传


Nad dílem svým a nad malými časy
stál s tvrdou pěstí jako pyšný vladař,
směr kroků dějiných a sudby států
se zdály poslouchati vůle jeho –


Gift muß ich haben!
Hier schleicht es herum,
Tut wonniglich graben
Und bringt mich noch um!


De még egyszer hadd nézzek halott,
Szomjas vággyal
Ellebegő, drága, friss testetek
Után és sírva,
Kis kisasszonykák, utánatok


Wunderschöne viele Frauen
Haben mir den Kopf verrückt,
Haben, reizend anzuschauen,
Meine Phantasie entzückt.
Süße schlanke selige Gestalten
Haben mit den lieblichsten Gewalten
Mich in Zauberbanden festgehalten.


Irma qu'on voit partout, au Bois, au bal, aux Courses,
Dans son coupé, les pieds sur des fourrures d'ourses,
A tout coup réussit dans l'échange inégal
Du sourire ingénu contre le madrigal.
Naïve, glorieuse, ironique, frivole,
Son éventail est un papillon qui s'envole ;
Son chapeau merveilleux comme une aube apparaît.
Pour elle c'est un fait constant qu'il ne serait
Pas digne d'inspirer nos meilleurs vers, ni sage
De n'être pas splendide à chaque vernissage.
Elle y brille, et l'on n'a pas vu de lampas tels
A l'exposition flambante des pastels.
Son caprice au ragoût des premières s'obstine,
Fleur de l'Académie et de la guillotine,
Puisque monsieur Deibler et l'excellent Pingard
Déplaceraient pour elle un député du Gard.
Irma, la charmeresse indolente, la sphinge
Qui croque la noisette avec son petit singe
Et qui, le matin, fête en son vague salon
Un prince chevelu comme un jeune Absalon,
Ce soir, dépenaillée, amusante et farouche,
Sans façon laisse errer des gueules sur sa bouche,
Et dans le monde ayant raflé quelques valeurs,
S'esclaffe au cabaret, soûle, avec des voleurs.


竹箭黄芽欲老时
杏梁日煖燕初归
他林未耸千竿翠
此地先抽一握肥


Gumiguta, karmín, šmolka
a všech barev tonina,
taliánská snědá holka,
to je celá marina.


Konečně je všeho boje na časy;
potom teprv, v lip těch stínu
na čerstvou až kleknou hlínu,
ať dí: „Mrtva jsi.“


寒梅应不是甘棠
我辈为诗岂面墙
便对雪霜矜节操
未妨云雨下巫阳


Szóba elegyedtek pedig egyről-másról,
A jó szüretről, a gazdag aratásról;
És Péter sohajtott, pipáját kiverve:
‘Csak nem jó idő jár a szegény emberre!’


Doch Todt/ du süsser Todt/ du uns hast so das Leben/
Das rechte HimmelBrot/ den GötterTranck gegeben.
O Todt/ O süsser Todt! Durch den der Himmel ist
Geöffnet angelweit: Olympus ist gerüst
Die Frommen auffzuziehn/ da sie mit Frewd und Wonne
Ersehn den SeelenArtzt/ die rechte LiebesSonne.
Hör auff Melpomene/ hör auff zu trawren hier/
Entdecke Titan auch der Wangen rothe Zier.


Er traͤgt die Schmach/ du prangſt in Cronen/
Er ſchlingt Verachtungs-Speichel ein/
Daß Ruhm und Ehren umb dich wohnen
Wird Knecht/ auf daß du frey kanſt ſeyn
Er neigt das Haupt/ das du erhoͤhet
Als Fuͤrſtin gehſt ins Himmel-Schloß.
Unſeelig wer itzt nicht verſtehet/
Wie ſeine Liebe wunder-groß!


Die blumige Au'
Schmückt silberner Thau;
Balsamische Düfte
Durchwallen die Lüfte,
Es tanzen im Winde
Die Blüthen der Linde.


Die Welt ist garstig alt; drum trägt sie schöne Muster;
Damit sie scheine schön, muß flicken Schneider, Schuster.


Což není, Bože, dosti slov,
což není tolik zvuků,
bych děl ti, milá, v horoucím
co chovám srdce tluku?


Einer solchen Hertzens-Buß
Ich die Sünd verzeihen muß/
Kan diß dann
Nicht verrichten jedermann?
Diß ist ein' so ringe Sach/
Daß kein Krancker ihr zu schwach/
Was für Peyn
Kan doch wohl Gott lieben seyn?
Oder ist das Sünde-fliehen
Karren-ziehen?
Sünde seyn ein schwäres Joch/ 21
Welches abzuscheuhen hoch.


Ten kout je zapadlý a pustá mrtvých čtvrť,
však divem přírody v něm život vře, ne smrť,
hle, žena usedla si na trávník tu svěží,
ne oněch mrtvých klid, sen svého děcka střeží.


Was soll der Becher,
Ihr tobenden Zecher,
Was soll die funkelnde Flasche
In eurer Hand?
Es trauert in Sack und Asche
Das Vaterland.


Ostré nůžky máme,
copy ustříháme,
a šosaté zpátečníky
pod cihličku dáme.


مـا أصدق السيف! إن لم ينضه الكذب
وأكـذب السيف إن لم يصدق الغضب
بـيض الـصفائح أهـدى حين تحملها
أيـد إذا غـلبت يـعلو بـها الـغلب
وأقـبح الـنص نصر الأقوياء بلا
فه سوى فهم كم باعو وكم كسبوا
أدهـى مـن الـجهل علم يطمئن إلى
أنـصاف ناس طغوا بالعلم واغتصبوا
قـالوا: هـم الـبشر الأرقى وما أكلوا
شـيئاً كـما أكلوا الإنسان أو شربوا
مـاذا جـر يـا أبا تمام تسألني؟
عفواً سأرو ولا تسأ وما السبب
يـدمي الـسؤال حـياءً حـين نـسأله
كـيف احتفت بالعدى (حيفا) أو النقب
مـن ذا يـلبي؟ أمـا إصـرار معتصم؟
كلا وأخزى من (الأفشين) مـا صلبوا
الـيوم عـادت عـلوج (الروم( فاتحة
ومـوطنُ الـعَرَبِ الـمسلوب والسلب
مـاذا فـعلنا؟ غـضبنا كـالرجال ولم
نـصدُ وقـد صدق التنجيم والكتب
فـأطفأت شـهب (الـميراج) أنـجمنا
وشـمسن وتـحدى نـارها الحطب
وقـاتـلت دونـنا الأبـواق صـامدة
أمـا الـرجال فـماتو ثَمّ أو هربوا
حـكامنا إن تـصدوا لـلحمى اقتحموا
وإن تـصدى لـه الـمستعمر انسحبوا
هـم يـفرشون لـجيش الغزو أعينهم
ويـدعـون وثـوبـاً قـبل أن يـثبوا
الـحاكمون و»واشـنطن« حـكومتهم
والـلامعو ومـا شـعّوا ولا غربوا
الـقـاتلون نـبوغ الـشعب تـرضيةً
لـلـمعتدين ومــا أجـدتهم الـقُرَب
لـهم شموخ (المثنى) ظـاهراً ولهم
هـوىً إلـى »بـابك الخرمي« ينتسب
مـاذا تـرى يـا (أبا تمام) هل كذبت
أحـسابنا؟ أو تـناسى عـرقه الذهب؟
عـروبة الـيوم أخـرى لا يـنم على
وجـودها اسـم ولا لـوولا لـقب
تـسـعون ألـفاً (لـعمورية( اتـقدوا
ولـلـمنجم قـالـوا: إنـنـا الـشهب
قـبل: انتظار قطاف الكرم ما انتظروا
نـضج الـعناقيد لـكن قـبلها التهبوا
والـيوم تـسعون مـليوناً ومـا بلغوا
نـضجاً وقـد عصر الزيتون والعنب
تـنسى الـرؤوس العوالي نار نخوتها
إذا امـتـطاها إلـى أسـياده الـذئب
حـبيب وافـيت من صنعاء يحملني
نـسر وخـلف ضلوعي يلهث العرب
مـاذا أحـدث عـن صـنعاء يا أبتي؟
مـليحة عـاشقاها: الـسل والـجرب
مـاتت بصندوق »وضـاح«بلا ثمن
ولـم يمت في حشاها العشق والطرب
كـانت تـراقب صبح البعث فانبعثت
فـي الـحلم ثـم ارتمت تغفو وترتقب
لـكنها رغـم بـخل الغيث ما برحت
حبلى وفي بطنها (قحطان) أو(كرب)
وفـي أسـى مـقلتيها يـغتلي (يمن
ثـان كـحلم الـصب ينأى ويقترب
»حـبيب« تسأل عن حالي وكيف أنا؟
شـبابة فـي شـفاه الـريح تـنتحب
كـانت بـلادك (رحلاً)، ظهر ناجية
أمـا بـلادي فـلا ظـهر ولا غـبب
أرعـيت كـل جـديب لـحم راحـلة
كـانت رعـته ومـاء الروض ينسكب
ورحـت مـن سـفر مضن إلى سفر
أضـنى لأن طـريق الـراحة التعب
لـكن أنـا راحـل فـي غـير ما سفر
رحلي دم وطريقي الجمر والحطب
إذا امـتـطيت ركـاباً لـلنوى فـأنا
فـي داخـل أمتطي ناري واغترب
قـبري ومـأساة مـيلادي عـلى كتفي
وحـولي الـعدم الـمنفوخ والـصخب
»حـبيب« هـذا صـداك اليوم أنشده
لـكن لـماذا تـرى وجـهي وتكتئب؟
مـاذا؟ أتعجب من شيبي على صغري؟
إنـي ولـدت عجوزاً كيف تعتجب؟
والـيوم أذوي وطـيش الـفن يعزفني
والأربـعـون عـلى خـدّي تـلتهب
كـذا إذا ابـيض إيـناع الـحياة على
وجـه الأديـب أضـاء الفكر والأدب
وأنـت مـن شبت قبل الأربعين على
نـار (الـحماسة) تـجلوها وتـنتخب
وتـجتدي كـل لـص مـترف هـبة
وأنـت تـعطيه شـعراً فـوق ما يهب
شـرّقت غـرّبت من (والٍ) إلى ملك
يـحثك الـفق أو يـقتادك الـطلب
طوفت حتى وصلت (الموصل( انطفأت
فـيك الأمـاني ولـم يـشبع لها أرب
لـكـن مـوت الـمجيد الـفذ يـبدأه
ولادة مـن صـباها تـرضع الـحقب
»حـبيب« مـازال فـي عينيك أسئلة
تـبد وتـنسى حـكاياها فـتنتقب
ومـاتـزال بـحـلقي ألـف مـبكيةٍ
مـن رهبة البوح تستحيي وتضطرب
يـكـفيك أن عـدانـا أهـدروا دمـنا
ونـحن مـن دمـنا نـحسو ونـحتلب
سـحائب الـغزو تـشوينا وتـحجبنا
يـوماً سـتحبل مـن إرعادنا السحب؟
ألا تـرى يـا »أبـا تـمام« بـارقنا
(إن الـسماء تـرجى حـين تحتجب)


La materia del canto
nos lo ha ofrecido el pueblo
con su voz. Devolvamos
las palabras reunidas
a su auténtico dueño.


Šťastně k božímu jsem došel hrobu,
šťastně nazpět v klášter ten se vrátil,
ale věřím, ne útrapy cesty,
ne mé modlitby a vzdechy, slze
smyly hřích můj, ale noc ta děsná
v oné sluji, ta mně byla jícnem.
smrti, kterým prošla moje duše.


Dieser streckt nach einer Krone
Seine Hand verwegen aus;
Doch ihn stoßt der Tod mit Hohne
In sein enges, kühles Haus.


Spendido braccio al bello offitio ellecto,
che scì talvolta dolcimente et leve,
quando madonna stasse in pensier greve,
a la sua guancia tu sei sponda et lecto;


吉贝衣单木屐轻
晚凉门外蹋新晴
相逢故旧无多语
解说边垆骨董羹


Wir werden nimmer heilig ganz durch Wirksamsein alleine,
Bemühe dich durch dies und das, dein Herz wird doch nicht reine;
Der Boden ist ganz angebrannt, das Böse sitzt im Grund,
Du mußt, du mußt ins Feu'r hinein, sonst wird dir's nimmer kund!
Du kannst von deiner Eigenheit nicht gründlich reine werden,
Wo du im Kreuz des Herren Grimm nicht fühlest hier auf Erden;
Herr, du willst gern mich reinigen, mein Herz auch gerne will,
Gib Gnade denn, daß ich dir kann im Leiden halten still!


Nejen onna růžokvětná líčka,
Rtové k políbení spiknutí,
l vaz pyšný, hardlo labutí,
Šťastná zlatých vlásků po něm hřička;


Ó, vlny! vzduchu! slaná páro v něm!
ó, větry, posli dálek mlhavých!
jak připínáte duším perutě.
Jak stáří by, všem těžké břemeno,
se s beder zmdlených sneslo zázrakem,
všem takto poskočilo srdce v hrudi,
a sotva zmizel očím z dohledu
břeh Ithaky, si padli v náručí
a objali se hlasně, bratrsky!
Vše prchly starosti, zrak zjasněný
po vlnách těkal, ptácích, oblacích,
kvil větrů bdělé ucho chytalo,
co s výše síla s mládí radostí
jim v ňader otevřené kalichy,
jak vzácná mana tiše stékaly...
Tak ujížděli v dálku neznámou.
Tak pozdravili břehy Hispanie,
Maroko s jedné strany kývalo
a s druhé Sardů křidobílý břeh.
Pak začlo moře úžiti se v ráz,
na pravo Sevilla a Ceuta v levo,
pak již jim kynula strž závratná,
na jejímž konci vztyčil Herakles
dva sloupy, výstražné své znamení,
za nimi moře slaným pláštěm svým
část země druhou vodstvem přikrývá,
svou k levé straně řídili vždy loď,
až oči zhlédly poprv hvězdný dav
druhého pólu. Kolem vodní poušť
a ticho smrti. Pětkrát zhasnul den
a pětkrát vzplál ve matném sousvětlí,
když hora z vln se začla zvedati
před nimi strmá, srázná, vysoká,
jež hrotem v oblacích se ztrácela.
I zajásali... V tom se vichr zved’,
jejž bouř si osedlala na dně vod,
se vyvalivší hrozná, strašlivá;
ta třikráte seskočivši na přídu,
v svůj vír loď chytla spárem železným,
jí zatočila jako pápěrkou,
zpět zadní částí lodě mrštila,
příď hroužíc v bezdno... a již nad všemi
se nedohledné moře – zavřelo.


八阵图开在浅沙
将军闲卧兴无涯
知从枥下思千里
故向林中布五花


Dans l'herbe au moindre bruit soigneux de me cacher,
Et les pieds nus, de peur qu'on m'entendît marcher,
Suivant dans ses contours le ravin qui serpente,
De ces monts, pas à pas, j'ai descendu la pente
Jusqu'au bord d'une gorge où j'entendais parfois
Mugir les bœufs du pâtre et chanter une voix ;
Là, tapi sous la feuille, et dérobé derrière
Les troncs des châtaigniers qui bordent la clairière,
Sans être découvert, pouvant tout entrevoir,
J'ai vu ce que mon cœur aimait à concevoir,
Une scène de paix, d'amour et d'innocence,
Que l'on rêve la nuit, et qu'éveillé l'on pense ;
Image innée ! hélas ! d'un temps qui nous a fui,
Que comme un souvenir tout homme porte en lui !


Wir müssen vor zwei Stunden niedergehn,
Doch dürfen erst nach einer Stunde landen.
Acht Säcke Ballast sind vorhanden,
Meßapparate, hundert Meter Tau.
Die beiden Sachverständigen zeigen,
Erklären alles mir genau.


水边林外野人家
橘柚秋红照晚霞
何日寄来三百颗
先春报汝玉川茶


Még egyszer te nekünk nem kellesz, nagy nevü író,
Nem vagy az isteneké, nem vagy az embereké;
Embereké nem, mert nincs honnod semmi hazában:
Isteneké nem, mert két szivü, két hitü vagy.


Co jest peklo? Místo jestiť smutné,
Opuštěné od Boha jest dálí,
V němžto Bohu obětovať chvály
Vzpírají se v pýše nemohutné.


اِعمل بدُنياك واِحذر مِن عَواقبها
فَلَست تَأَمنُ يَوماً مِن نَوائبها
وَعاشر الناس وَاِنظُر مِن عَجائبها
ما الناس إِلّا مَع الدُنيا وَصاحبها
فَكُلَّما انقلَبَت يَوماً بِهِ اِنقَلَبوا
خِداعُهم عِند أَرباب العُقول ثَبت
وَكُلُّ نَفس سَتُجزى بِالَّذي اِكتَسَبت
فَاِعجَب لِأَسواءِ أَخلاق لهم نسِيت
يعظِّمون أَخا الدُنيا فَإِن وَثَبت
يَوماً عَلَيهِ بِما لا يَشتَهي وَثَبوا


Venid a mis voces, doncellas hermosas
Que holláis la ribera del Dauro y Geníl:
Venid coronadas de sándalo y rosas,
Más puras , más frescas que el aura de abril.
Flotando en la espalda los negros cabellos.
Los ojosde fuego, los labios de miel,
La túnica suelta, desnudos los cuellos,
Cantando de amores seguidme al vergel.
Amor resonaron las grutas del río;
Amor en las selvas cantó el ruiseñor;
Amor las montañas, el bosque sombrío,
La tierra, los cielos repiten amor.
Y allá en el Alcázar, orgullo del moro,
Que ya de tres siglos la mano arruinó,
Rodando en los muros de mármoles y oro,
Un sordo murmullo de amor resonó...
¿Qué se hizo su gloria, su pompa, su encanto,
Los triunfos y empresas de tanto galán?
¿Las cañas y fiestas, la música y canto,
Jardines y baños y fuentes dó están?
El jaspe ya cubren abrojos y espinas;
Do rosas crecieron , la zarza se ve;
A llanto provocan las miseras ruinas;
Los rotos escombros detienen el pie...
¡Ay! Ninfas del Dauro, venid a mis voces,
Mirad cuál fenecen la gloria y beldad:
Y en tanto que vuelan las horas veloces,
De amor las dulzuras, la dicha gozad!


Srdce vzhárá v hříšných vášní peci,
Zle se souží, v marných citech plouží,
A ta mysl – v bludech divných krouží,
A znáť pravdu brání všechny věci.


Este senhor Salazar
É feito de sal e aza
Se um dia chove,
A água dissolve
O sal,
E sob o céu
Fica só azar, é natura
Oh, c'os diabos!
Parece que já chove


أَلستَ تَصيرُ إِذا ما نُسِب
تَ بينَ المُغارَةِ والأَحمقِ
فكم قَطَّ سيفيَ من قَونَسٍ
غَداةَ التقينا ومن مَفرِقِ


Na lavici derviš sedne,
Druzí každý na svou židli,
Kády pak se vážně zvedne,
Myje ruce si a mydlí:
Ač prý jest s ním spřízněn Ali,
Nenapadne mu ni z dáli,
Jak se někdy soudcům stává,
Ve při té tak smutně značné
Uchýlit se ode práva.
Ať se začne.


كلَّ يومَ رتبوا أربعةً
لك فازددت علينا صعصعَهْ
فلوِ استفتيتُ في سيِّدنا
قلتُ يستأهلُ قطعُ الأربعَهْ


Jest ještě jistě čas,
nu vždyť je ještě kdy!


Ihon, vitéz barátim! mostan meghalok,
Néktek jó szerencsét Istentül kivánok,
Egekben értetek jó Istent imádok,
Vitézek, legyetek most Isten hozzátok!”


Der Adam ward zum fall bewogen,
Als eigenwitz sein will gesogen!
Der ungehorsam kam daraus,
Und stis ihn (ach!) von Eden aus.


Kam padá zeď, tam bedra svoje nahne,
a drží krov žilnatou rukou nahou,
po níž se stigma Kristových ran táhne,


Noch schlinget dich die süße Ruh
In ihren Arm. Vergnügt,
Mein kleines Püppchen, schlummerst du,
Wenn dich die Amme wiegt.


Dort lobt ein Jacob seinen Gott,
Und Israel singt Freuden-Lieder.
Auch Mirjam gieng Gott Zebaoth
Zu Ehren jauchzend hin und wieder.
Ein David nahm sein Harfen-Spiel
Und sunge seinem Gott zu Ehren.
Mein Herz, erwege doch, wie viel
Er Freuden-Psalmen liesse hören.
Hat Judith nicht mit froher Zungen,
Des Schöpfers Gütigkeit besungen.


Jezt neigt sich allmählich von eisigem Plan
An steiler Granitwand hinunter die Bahn.
Wie dräun, halb dunstig umflossen,
Die Felsenkolossen!


Diversa a tus exequias pompa espero,
siendo por el dosel, que hoy no merece,
la noche, que las tierras oscurece,
fúnebre luto de tu fin postrero..


Šťasten, komu zahoří Tvé rety!
A bude-li to pěvec posvěcený,
svět bude zase anděla mít z ženy...


Pues el Cielo a su honor le constituye,
por la breve fragancia de su vida,
eternos esplendores en su Muerte


Rogaré por mis almas a Dios. Ruega.
¿Que perderán por mi oración? Sus penas.
¿Veranse llenas de descanso? Llenas.
Gran favor de mi Dios. Nada te niega.


Ovšem, ovšem, moudrý člověk
nebude mu ve zlé míti,
že je mistr opatrný,
že má jazyk na uzdě.


Doch als nun morgens um Busch und Gestein
Verhuschet das Dämmergemunkel,
Da werden dem Kinde die Äugelein klein;
Sie tanzte zu lange bei Mondenschein,
Nun schläft sie bei Sonnengefunkel.


Uma palidez de alma limita o númer Círculoem formação - e do centro se desprende ile-gível lu Com as mãos rasgo o limite, tambémeu entro na oca circunferência onde a liradoente tocou o ocasO silêncio substitui a exuberante vegetaçãodas voze Amortalha o horizote um crepúsculode riso Entre sombras, vagueia ainda o corpoopaco do mudo mensageiro, cujo regresso saudeida submarina folhageNa lenta enumeração os meus olhos se fixaDo acaso a distante música os atinge; rodamsuspensos da cavidade do rost Um jorrobranco irrompe o som,e da ferida aberta os lábios omitem o versNuno Júdice | "A partilha dos mitos", pá 20 | Na regra do jogo, 1982


Let Him unite His Subjects Hearts,
Planting Societies for peaceful Arts;
Some that in Nature shall true Knowledge found,
And by Experiment make Precept sound;
Some that to Morals shall recal the Age,
And purge from vitious Dross the sinking Stage;
Some that with Care true Eloquence shall teach,
And to just Idioms fix our doubtful Speech:
That from our Writers distant Realms may know,
The Thanks We to our Monarch owe;
And Schools profess our Tongue through ev'ry Land,
That has invok'd His Aid, or blest His Hand.


بطل الأبطال من أرض الهرم
لبس الغار وجلّى وغنم
كيف تذرون عليه دمعكم
وهو وضاح المحيا يبتسم
كيف يبكي منكم الباكي على
عَلَم لف شهيداً في عَلَم
يا شباب النيل فتيان الحمى
وحماة الدار أشبال الأجم
زعموكم أمة هازلة
كذب الزاعم فيما قد زعم
تتحداهم على طول المدى
ثورة نكراء شبت تلتهم
ومقال الدهر عنا في غد
وحديث المجد عن عبد الحكم
كم أغر في بواكير الصبا
ناضر يسحب أذيال النعم
طبعه الجود فلما هتفت
مصر تدعوه تناهى في الكرم
قدم الروح إليها ومشى
ثابت الخطوة جبار القدم
كلفته اليقظة الكبرى بها
همة ترعى وعيناً لم تنم
جشمته خطة دامية
وعرة المسلك حفت بالألم
يجد الموت بها لذته
ويرى العار إذا المرء سلم
يا لهذي الجنة الفيحاء كم
فتحت قبراً لباغٍ قد ظلم
يصبح الصبح على هذي الربى
فإذا الورد ضحوك في الأكم
فإذا أمسى المساء انقلبت
فوهة شعواء ترمي بالحمم
لست تدري إذ تراها ظمئت
فروى الأحرار واديها بدم
ذاك لون الورد أم لون الردى ال
جاثم أو لون الحميم المضطرم
يا شباب النيل فتيان الحمى
وحماة الدار أشبال الأجم
حطموا القيد الذي حطمكم
واجعلوا أمتكم فوق الأمم
وإذا استشهد منكم بطل
جاده الغيث وحيته الديم
ولقد أدى لمصر دينه
ذلك الفادي ووفى بالقسم


S tőnek úgy, a mint Kapolcs elrendelé;
Mint a zápor húll arany mindenfelé;
Tarsolyokból és tüszőkből hulla szét,
(Könnyen szórták, mert rablák, nem szerezék!)


Všecku štíhlost dívčích boků,
všecku plnost ňader též
ve číšníka mého oku
a víc v číši nalezneš!


Lehre mich, O Heyl der Armen,
Jesu, deiner Streiche Werth,
Was dadurch für ein Erbarmen
Und für Trost mir wiederfährt;
Daß dein Blut, so von dir fleußt,
Ein bewehrter Balsam heißt,
Der die alte Sünden-Beulen
Kan mit einem Tropffen heilen.


Žebráčku boží, vzduch tu pln je tebe!
Zde zrodil se’s, tu rost, tu trpěl, kázal
lidem i ptákům, otevřené nebe
tu vídal’s v slávě, k chudobě se vázal.


So oft vergaß ich dein,
Denn andre Länder bringen andre Freuden,
Doch immer bliebst du in der Ferne mein.


a pění se a bouří, shodiv jezdce,
jenž zprávu nes, však donést neuspěl
a jen se tiskne k hrobu svého desce,
než němotou se zalkne lidských těl.


云台观者候昏明
奎壁躔中失二星
上界真人重离别
阴风一夜搅青冥


Áldott, kedves mégis az alkalom vétke,
Mikor legelőször kényszeritett térdre
Asszony-ember előtt kicsi, kölyök-korban
És áldott a vigasz, mit leltem a borban.


Così durando il festeggiar tra loro,
Bona libroe di notte era passata,
E stando incerco come a consistoro,
Venne di dame una nova brigata:
Chi ha frutti, chi confetti e coppe d'oro,
E ciascuna fu presto ingenocchiata,
E la dama cortese e il cavalliero
Se renfrescarno senza altro pensiero.


Hingeschleppt vor seinen Richter
Wird der Vatermörder nun,
Und die größten Kirchenlichter
Disputiren dran herum.
Ja, er wird es büßen müssen
– Freue dich, o frommer Christ –
So ein Mensch, dem sein Gewissen
Ganz abhanden kommen ist!


Arteria principal en los anales
de la ciudad arcaica y futurista,
con todos esos bienes y esos males
que nos legó la hispánica conquista.
Desde los cuatro puntos cardinales
llegan, y allí se cruzan, el turista,
la toga, el balandrán, Pedro Urdimales,
Venus, Baco, el hampón, el agiotista...
Todo un vivo montón de carne y hueso,
que circula febril, entre camiones
y mil autos!... ¡Producto más que loco
del divino progreso, ese progreso
que le trajo a los indios cimarrones,
con la espada y la cruz, el gonococo!...


Er hat noch niemals was versehn
In seinem Regiment,
Nein, was er tut und läßt geschehn,
Das nimmt ein gutes End.


Odiosa caverna
Que los hombres malos
Inventaron para aprisionarte,
Pero tu alma,
A través de la oscuridad sin vela,
A través de las enanas rejas,
Vuela siempre al encuentro de Dios.
Oh, Dios mío, angustia,
Angustia sintió el Salvador,
Cuando la hora de su muerte llegó,
Pero pensó en ti, cristiano fiel,
Y en tu muerte y en tu amor,
Y sonrió en medio del dolor.
Piedra fría,
Viento helado,
Caverna oscura,
Pasillo angosto,
Una tras otra caverna
León rugiente,
Suelo ardiente,
Oh, cristiano fiel,
Aquí descansa bajo mis pies
Tu polvo angustiado,
Pero al fondo contemplo la salida,
Unas escaleras hacia la vida,
Hacia el sol, hacia la luz,
Hacia Jesús,
Donde jamás la angustia
Llenará tu alma,
Sino la paz y la compañía
De los otros cristianos
Que, como tú,
Fueron fieles hasta la muerte
Aguardando la esperanza bienaventurada
De vivir por siempre,
Libre de angustias
En el cielo con Jesús.
Animo, compañeros,
Nos veremos pronto,
Lucharemos aquí
Para vivir eternamente allí.


Ist mancher nicht in seinem Sinne
So ein perfecter Courtisan,


Gode 'l Tesino con la sua sorella;
vedrassi l'ALBA 'n abito gentile
e deporranno i cor tutti i tormenti.


Býť mocným vládcem v nitru skal,
v podzemí klenotnici:
tajemný závoj bych tu stkal,
jenž poklady by ukrýval
před rukou pustošící.


Manch Sprüchlein hat er neu geprägt,
Das abgegriffen am Wege lag,
Nun, da es seinen Stempel trägt,
Im Kurs bleibt bis zum Jüngsten Tag.


Drauf, Titus, drauf, der du vom Morgen eilst!
Jerusalem reitzt erst nun deinen zorn!
Ich sehe dich, wi du ergrimmet pfeilst,
Und gantz zubrichst des virdten Thires horn!
Drauf, fälle Babels Götzentempel
Noch zehnfach über all Exempel!
Verbrenne Klöster und Palläst,
Und was an ihren Städten fest!
Zerbrich mit ernst di hochgetürnten Mauren!
Bring, bring dem Gog unendlichsttraurigst trauren!


Tam aristarchů obec ku poradě
se vážně sešla, satyři to v říze
hlubokých mudrců. Jak divně, cize
k jich břichu a k jich oholené bradě
tvůj vítězný let silfy v souzvuk hraje!
Ty v očích edenu máš celé ráje,
co fauni hýří ve tvé božské vnadě.


تَناسَيتَ وَعدي وَأَهمَلتَهُ
وَغَرَّكَ في ذاكَ مِنّي السُكوتُ
إِلى أَن عَلاهُ غُبارُ المَطالِ
وَخَيَّمَ مِن فَوقِهِ العَنكَبوتُ
فَناسَيتُ نَفسي وَعَلَّلتُها
بِأَن سَوفَ أَذكُرُه إِذ حَييتُ
فَلَمّا تَجاوَزَ حَدَّ المَطالِ
نَسيتُ بِأَنّي لَهُ قَد نَسيتُ


Wann der Artzt läst seinen Krancken trincken, essen, was er wil,
Scheint es, daß der Artzt vermeine, Krancker habe nun sein Ziel.


رُبُعُ العُمْرِ بالصِّبا قَدْ تَقَضَّى
وَيَلِيهِ رُبْعق بِرَبْعِ العُلُومِ
وَأَرَى الثَّالِثَ الْمُطِلَّ عَلَيْنا
رُبُعٌ فِيهِ نَيْلُ كُلِّ مَرُومِ
ويَلِيه رُبْعُ التَّأَلُّهِ والأَحْ
والِ والاِنْكِشافِ للْمَكْتُومِ


开人宴坐时
大千入毫发
两山不受招
胡为在吾闼


وُدِّي لَكُمْ سَادتي بِالبُعْدِ ما نَقَصَا
وَالقَلْبُ في حُبِّكُمْ بالحَبِّ قَد قُنِصَا
غَاليْتُ فِيكُمْ وعَاصَيتُ العَذُولَ وَقَدْ
أَطَعْتُمْ وَاشِياً قَدْرِي بِهِ رَخُصا
مَتى أَرى النَّصْرَ مِنْكُمْ مُقْبِلاً وأَرَى
شَيْطَانَ ضِدِّي على أَعقابِهِ نَكَصَا


Ein jubelndes Entzücken
Mich immer mehr erfüllt:
Was Glück ist – was Beglücken
Das wird mir jetzt enthüllt.


吴楚千峰树杪开
台空曾见凤飞来
三山秀色还今古
六代繁华几劫灰


Ó přijď, ó slyš, ó stůj a viz!
Jen skloň se, jen se usměj tak,
co na krovkách má třpytu hmyz,
co pýří vzletne do oblak,
co ptáče chytne ve zobák!
Pak, Parko, jak chceš, nit mi pleť! –
Vše naopak,
dřív lehké, jak je těžké teď!


Ihr, die gern seht was sonderlichs,
Nun secht mir hie was wunderlichs,
Hie sitzt ein Esel vnd will richtn
Inn jhm gar vnbekandten Gschichtn,
(Wie heut noch manche Esel pflegn,
So vrtheiln, was sie nicht vermögn).
Dasselbig hat sich zugetragn
Auff weiß, wie ich euch nun will sagn:
Ein zanck erhub sich auff ein mal
Zwischen Guckgauch vnd Nachtigal,
Wer das best gsang führt vnter jhnen,
Weil mit einander sie beginnen
Zugleich im Aprill jhr Gesang
Vnd treibens übern May nicht lang.
Der Guckgauch ward gar vnverschampt
Vnd trotzt die Vögel Allesampt.
Damit nun solch spänige sach
Vnter Vögeln kein Auffruhr mach,
Wardt gschlossen, den streit abzustelln,
Daß man ein Richter solt erwehln,
Aber doch auß den Vögeln keinen,
Weil sie hierinn Partheysch scheinen,
Sondern ein auß Vierfüssing Thiern,
Der recht sprech, wem preiß solt gebürn.
Nun trat her auß dem Wald vngfähr
Ein Esel grobitetisch schwer,
Fein fuß für fuß vnd gar bedachtsam,
Daß er kein Fuß verrenckt, gmachsam.
All Vögel sahen jhn drumb an:
»Secht, was Schultheiß trit hie auff dban,
Es jst fürwar ein Erbarer Esel,
Der seß gar fein im Richter Sessel,
Dieweil er hat lang Ohren auch,
Die wol verhören vnsern Gauch.«
Sie schickten ein Gesandten hin,
Den Retscher, der solt bitten jhn,
Das sich sein Orithet bemühe,
Zu vrtheilen disen streit Alhie.
Als der Esel die werbung hört,
Der sachen er sich nicht lang wehrt,
Dann er sich hett albreit beredet,
Das man die gschicksten nur erbetet,
So man doch witz bey eim sucht gwönlich,
Weil er eim witzigen sicht ähnlich,
Darumb den Spruch man billich soll,
Wer weiß, obs war ist, wissen wol,
Obs Nemblich war ist, oder Narr ist,
Weil dunckel machet, daß nichts klar ist.


Én Istenem, életemet
Engedd úgy intézhessem,
Hogy ha veszek feleséget,
Szoros ráncba szedhessem;
Inkább még most a nyakamat
Törd ki, mintsem a hátamat
Súrolja az ő nyerge.


Náhle krok zastaven
travou je hebkou,
u cesty mrtvý hoch
s rozbitou lebkou.


Ve dnů svých knihu obraz ten jsem kladl,
a ostrý jeho trn mi posud neuvadl
a ještě dnes mi mysl rozruší...
Ó, tehda klesl jsem až bolu pod únavou,
ó, tehda vírem mou to hřmělo hlavou
a zoufalství mi znělo ve duši.
I ztratit měl jsem zářnou svoji hvězdu,
neb strojila se s mužem ku odjezdu. –


Tam jdem-li někdy sborem k předu,
jdem vždycky z vůle svobodné,
ten vede dnes, já zítra vedu,
jak znalost cesty rozhodne.
O potlesk nervou se tam, ceny,
o vavřín, blátem zneuctěný,


S csendes meleg tüzénél
Mely űl, a kis család,
A házi boldogságnak
Énekli hymnusát.


Doktor Faust
(wendet sich um.)


Will ihn wecken, höret Schritte,
Ruft mit Angst: es ist zu spät!
Macht des Kreuzes schirmend Zeichen
Ueber ihn, wie im Gebet.


Fierce in the Battle make it Known,
Where Death with all her Darts is seen,
That she could strike Thy Heart with None,
But that with which she struck the QUEEN.


Die Zeiten sind als wie ein Rad; sie reissen mit sich um,
Wer sich an sie henckt, machen ihn verdreht, verkehrt, krum, thum.


A szerencse megalázza,
Véletlenűl legyalázza;
Kiveti öléből,
Kiveti kedvéből.


quell'aver fuoco al culo, è una baia
ardersi vivo; ma che più dir voglio,
se ci sono i martiri a centinaia?


„Což dělat! Děti jsou přec děti – zřídka vděčny.“


Klagen will ich. Du gönnst es mir endlich,
Milder gewordenes Herzeleid!
Klagen will ich. Du hörest mich, Winterhain!
Denn bist du nicht selber ein Kläger?
Ein Kläger deines abgefall'nen Laubes
Ein Kläger deiner ausgestorb'nen Schatten!
Zwar dein Klagen stillt der Lenz,
Bringt dir Laub und Schatten wieder;
Aber soll dem Barden
Seine Freude wieder werden,
Die der Tod ihm vom Herzen riß?


源有桃花涧有蒲
翛然一望恍蓬壶
忘机亭上群鸥集
堪作人间水墨图


Wir werden uns, ich weiß es, wiederseh'n –
Ob mancher Lenz erblüht noch und verblüht;
Wir werden plötzlich vor einander steh'n,
Ob wir, uns nicht zu finden, auch bemüht.


Ihr Thränen fliesset sehr,
Recht also, vnd noch mehr,
Ich muß mein Kind beweinen,
Höhnt jemand meine Qual
Denselben gleich' ich Staal'
Vnd harten Steinen.


Буржуа с румяной харей,
Прочь с дороги, уходи!
Я — свободный пролетарий
С сердцем пламенным в грудЯ терпел нужду и голод,
А тебе был всюду ход,
Но теперь твой гнет расколот,
Мой черед идти впереТы себя не беспокоил
Ни заботой, ни трудом,
Но подумай, кто построил
Для тебя просторный дом!
Из кого ты жилы тянешь?
Что несешь на биржу, а?
Так со мною ли ты станешь
Спорить, жирный буржуа?
Свет от нас давно ты застишь, —
Буде Шкуру береги!
Отворяй нам двери настежь,
И беги себе, бегЗапирует на просторе
Раззолоченных палат,
Позабыл былое горе,
Вольный пролетариа


Nic jsi o tom nesvěřila!““
Pohrožuje tetka Evě.


Vean los escarabajos.
El de la India,
vientre de terracota y alas de fieltro azul.
Los Gemelos, de cobre y gutapercha.
El Imperial de Holanda
originario de Sumatra (cobre solo).
El de lava volcánica
hallado en una tumba de pórfido.
El de oro
(donación especial de Edgar Poe)
se nos murió.


Bájos tündérhölgy állt a szigeten,
S édes mosolygással intett felé;
Felrezzent... s kinyitotta szemeit,
És a látványt ébren is úgy lelé.


Chi vedrà più virtù nel mondo rare
in un cor generoso, onesto e schivo,
ove ogni nostra gloria al mondo appare?


Erhebe du nebst mir im höhern Thon
O Poesie! die Namen dieser Helden;
Allein sie stürmt auf ihren Sayten schon,
Indem ich will die grossen Thaten melden,
Und ruft mir zu: vertraue deinen Kahn
Und Segel nicht dem stürmschen Ocean.


Сладко мечтается мне,
Слабо мерцает лампада,
Тени скользят по стенТихо мечтается мне
Тайная сердцу усладРядом со мной ты опять, —
Я ль не отдамся отраде?
Сладко с тобой мне мечтать,
Сердце трепещет, — опять
Радость в потупленном взгляд


Des Sehers Traum
Durchflieget den Raum
Und all' die künftigen Zeiten,
Bald kostet er, in trunknem Wahne,
Die Seligkeit gelung'ner Plane,
Dann sieht er seinen Untergang,


¿Qué hierba le ha embrujado? ¿Qué luna, que sonido,
ha roto de sus pasos el ritmo de guerrero
con que ahuecaba el surco cabe el arado uncido?


Solch Labsal fange/
Betrübte Seele/
Wenn dir gedrange/
Aus dieser Höle.


山月春台含树影
浮光斜映翠微中
逢僧未罄明心话
几点钟声出梵宫


Quien a tu nombre, siempre glorioso,
de mancha original sombras le miente,
niega la luz al resplandor del día.


Tief, o tief bin ich gesunken,
Der ich, wähnend hoch zu stehn,
Durft', aus Dünkels-Bechern trunken,
Stolz hinab auf Beßre sehn!
Guter Hirte, komm' erbarme
Mein Dich, zeuch mich aus dem Schlamm,
Daß an Deiner Brust erwarme
Wieder Dein verirrtes Lamm!


He aquí manifestada mi potencia.
Única imagen mía que perdura,
en esta voz de Espíritu y ternura,
intacta en su divina transparencia.
Palabra de alegría y de clemencia.
Instrumento del cántico y dulzura
del corazón, que fluye en su amargura,
cada vez más sin nombre y sin presencia.
Está cerca mi tránsito. Ha venido
la última angustia a coronar mi olvido.
Mas esta voz, que es vida, se levante
hasta la luz de gloria que evidencio.
La soledad la llene de silencio,
y el corazón recóndito la cante.


Tvé jméno jsem vzkřikl, když sen obrazy těžkými v duši mi leh’,
jak teskná legenda chrámových oken v uhaslých modliteb dýmy.
Výkřik můj zachvěl se z podsvětí duše, kde otců mých vlní se dech,
a světla tisíce neznámých oltářů proletla soumraky mými.


Et l'on brûlerait à ses pieds
Les parfums des riches trépieds
Qui fument aux sérails d'Asie ;


- Mit szólnék jegyző ur: alássan köszönöm.
S tarsolyában pénzt kutat:
Mi vón a törvény ára?
- Elébb is megtehették vón az urak.


Aveva fissaa in ment el mè Lanzett,
per no parì nè on pigher nè on gabiott,
de respond ai sonett cont on sonett
e de saldatt el cunt tutt in d'on bott.


Géza mávl rukou: „Lyrika!
vlastenectví! fráze veliká!
Jak oblázek bludný omílaný
prudkým proudem z té či oné strany,
já se koulel světem sem i tam,
nadarmo se břehů zachytám.
Neznám kraje, kde prý byl jsem zrozen,
pravě jako kámen ve proud hozen
nevrátil jsem se tam nikdy zpět,
po proudu jsem plynul v širý svět,
světem rozházel jsem mládí květ.
Vlast? co mně jest? Věru, pravdu mají,
kdož dí, vlast že v srdci jen se tají,
pravdu baron Hiřš má, rozmilý,
jeho vlast že v kapse, tvrdí-li!“


Né ti scusar ch'a tant'ardor concetto
ti manchi ugual, ch'a quel che tocchi segno
d'i nostri tempi stile ancor non sale.


阙里当年语从心
至今踪迹尚难寻
况君直至无心处
肯向人前话浅深


Und es blies mich an, und jäh
Brach durch meines Trübsinns Kruste
Solch' Gefühl von Wonn' und Weh,
Daß ich lautauf weinen mußte.


Ma, quanto a me, e' no·me ne calea,
Ché troppo più piacea loro quel torno,
Ch'i' era allora di sì grande attorno
Che tutto quanto il mondo mi' parea.


Veo la sombra en la sustancia roja del crepúsculo.
Cierro los ojos y
arden los límites.


红芳梦里谢春归
白发天涯仍醉去
瞢腾几日未开帘
莓苔绿遍闲吟处


يا دارة الانس التي قد زفها
نصر السعود بكل حسن باهي
تروي المحاسن عن سناء مآثر
ذات الجمال بكل مغنى زاهي
فيحاء ذات مطالع تسمو على
زهر النجوم بحلية الأشباه
لمياء ذات مشارق بسمت لنا
ثغرا حلا متدفق الامواه
تاريخها سعد تسامى بانيا
دار الهنا تزهي بنصر الله


Svou touhu spjal jsem bolestně s tvou touhou
jak ruku s rukou k modlitbě,
svůj sen a stesk s tvou kalvárií dlouhou,
a v chudobě
do dálky zíraje vadnu.


Das Kind sprach: »Keines ist zu sehen,
Doch ist in meinem Vaterland
Ein schöner Garten darin stehen,
Der süßen Blumen allerhand.


Las palabras son las huellas
Que deja el tiempo.
Enterré las manos en la Tierra
Vieja y seca,
Como los árboles entierran sus raíces,
Y sentí el peso de la materia
Y el tiempo,
Que son el mismo peso.
Los días se pegan a mi vida
Como mi piel,
Como el aire al viento,
Y las palabras a mi pensamiento.


che per figliuoli aver vol pigliar moglie,
e per uscir di doglie
entra in pena eternale e crudel foco.
Lo sfortunato convien che se spoglie
d'onor, de libertà, e per astante
arà sempre davante
la morte, sì che in pace starà poco;
in chiamando merzé diverrà fioco,
né mai porrà sì far ch'ella si mova
a confortarlo d'un piccol sospiro.
Contenta serà ben del suo martiro,
volendo che di sé facci ogni prova
e, perché più gli giova
el mutar spesse volte novo isposo
che star con lui in riposo,
il farà far per forza cieco e muto:
meglio serìa non fusse mai veduto.


Bathyll, ein kleiner Schäfer,
Fieng einen Mayenkäfer,
Band ihn an eine Schnur
Und schrie: flieg auf, mein Thierchen,
Du hast ein langes Schnürchen
An deinem Fuß, versuch es nur.


街头谜语苦人思
箫鼓当前总不知
定要中时方罢手
重轻灯信听灯师


Da stürmen All' in Hast aufs Deck hinan,
Das Aug' will früher landen als der Kahn,
Es forscht und frägt den fernen, blauen Strand:
Was bringst du mir, du meiner Sehnsucht Land?


Schwester, blick zum Himmelskinde,
Zum Erlöser aller Sünde,
Ach schau wohl, in seinen Blicken
Paradiesisches Entzücken.


可山无日不吟诗
我欲论诗未有期
几次孤山明月下
手挼梅蕊立多时


Einsamer Pluto trage ich im Blute
Proserpina, nackend, mit blonden Haaren.
Unauslöschbar. Ich will mich mit ihr paaren,
Die ich in allem hellen Weib vermute.


O des Wahns von allzu kurzer Frist!
Denn es zeigt sich, wenn Betrachtung weilet,
Daß das Bild leibhaftig – Molly ist.


A jen slzy dál se lejí
s víček rudých, kam jen spějí?


Patero ran, svaté souhvězdí,
hoří na božském tom těle;
jako jitřenkou jsou, jež se rdí,
jíž se rozední zem cele.


Darmo! – Prchá. Vychýlit dlužno ke dnu
číši Zhrdy s pelyňkem Odříkání.
Vše tu klame, přísahy, sliby, touhy...
zhltí vše Doba.


Habt Ihr nicht noch diese Stunde
Seinen Bruder freigesprochen,
Soll an Euch und Eurem Lande
Blutig sein die Schmach gerochen!


Me duelen las alas, rendidas del vuelo,
el pecho me duele; arriba está el cielo
      y abajo está el mar.
No veo ya el buque ¿por qué de él saliera
creyendo a la isla de paz duradera
      poder arribar?
El cielo callado no ofrece ni rama
que pueda tenerme y fiero el mar brama;
      ¿por qué te dejé?
Ni en aire ni en agua posible es posarme;
las alas me duelen; el mar va a tragarme
      ¡y muero de sed!
Las alas me duelen, la sed me enardece;
ya casi no veo; la Esfinge me ofrece
      sus aguas sin fin.
Y el canto de cuna, me canta la tumba
y espera cantando que pronto sucumba;
      tragarme ella en sí.
Volando, volando, no encuentro un islote,
ni un tronco perdido; y el viento es mi azote;
      no puedo posar.
Las olas traidoras, sus crestas me brindan
que fingen peñascos, que tal vez me rindan,
      me logren tragar.
Son olas traidoras, del cielo las crestas,
pedrisco tan sólo soportan a cuestas,
      en su cerrazón.
Nos mienten sus flancos; les falta sustento;
en ellos no puedo, posada un momento,
      cobrar corazón.
Aire sólo arriba, sólo agua debajo,
yo sólo mis alas, ¡qué recio trabajo
      éste de volar!
¿Por qué, oh dulce buque, dejé tu cubierta,
volando a la patria, que encuentra desierta,
      de la inmensidad?
Mi buque velero, soñé en tus cordajes
del bosque nativo los dulces follajes,
      el nido de amor.
Tus velas me dieron su sombra y su abrigo,
dejé tu cubierta, ¡qué duro castigo
      me aguarda. Señor!
Me duelen las alas, ¡ay! me duele el pecho,
y terribles ganas —abajo está el lecho—
      siento de dormir;
de dormir el sueño de que no se vuelve;
mi encrespada cama ¡cómo se revuelve!
      ¿qué será de mí?
Ahora, mar encima, cielo abajo veo
todo ha dado vuelta, menos mi deseo,
      ¡fuerza me es volar!
Sobre mí el océano siento se embravece,
a mis pies el cielo tiéndese y me ofrece
      su seno de paz.
Sobre mi cabeza ruedan ya las olas,
ved que ye me muero, que me muero a solas,
      ¡sin consolación!
¡Oh, qué hermoso cielo veo en el abismo!
¿si será aquel cielo? ¿si será éste el mismo?
      ¿si será ilusión?
Va el cielo a tragarme; ¿es que subo o caigo?
¿es que me desprendo, o es que prendo arraigo?
      ¿es esto morir?
¿Dónde está el abajo? ¿Dónde
está el arriba?
¿es que estoy ya muerta? ¿es que estoy aún viva?
      ¿es esto vivir?
¡Oh, ya no me duelen, ved, sobre ellas floto,
la cabeza hundida, y en el pecho roto
      me entra entero el mar!
Voy en él durmiendo, voy en él soñando,
voy en él en sueños volando, volando,
      sin jamás parar.


Es ist niemand im Haus. Herbst in Zimmern;
Mondeshelle Sonate
Und das Erwachen am Saum des dämmernden Walds.


Reich die Schale mir selbst, daß ich des rettenden
Heilgen Giftes genug, daß ich des Lethetranks
Mit dir trinke, daß alles,
Haß und Liebe, vergessen sei!


Wer in das Bild vergangner Zeiten
Wie tief in einen Abgrund sieht,
In welchen ihn von allen Seiten
Ein süßes Weh hinunter zieht; –


‘Honnan, honnan, fáradt öreg?
Vállad nehéz ásót emel;
Mely fényes lőn a munka közt
De törve csorba élivel.’


Hätten sie das beyzeit gethan,
Man hätt sie allesamt leben gelahn,
Jezt wollt man sie nicht ehren;
Da nun die Welschen sehen das,
Begannen sie sich zu wehren.


Cité j'ai ri de tes palais tels que des truffes
Blanches au sol fouillé de clairières bleues
Or mes désirs s'en vont tous à la queue leu leu
Ma migraine pieuse a coiffé sa cucuphe


Ya, Neira, despedí a la golondrina
que en el techo campestre haciendo el nido
mansa inocente mi compaña ha sido
en la estación risueña que termina;
la grulla en cambio ya vino dañina
el fruto a destrozar recién nacido
que en este yermo a fuerza de sudores
lograron cultivar los labradores.
El pato en enturbiar las claras fuentes
de este valle purísimo obcecado
revuelve con el fondo encenagado
los graciosos espejos trasparentes;
¡lástima que desdeñe las corrientes
de un brillo tan hermoso y azulado,
donde lucir pudiera entre la espuma,
por hundir en el fango el alba pluma!
¿Quién nos diera encontrar siempre a la bella
que en nuestros techos amorosa anida
y en su cantar sencillo entretenida
nos divierte feliz de sol a estrella?
¿Quién nos diera encontrarla siempre a ella
que a nadie ofende, cuya dulce vida
consagrada a los suyos, sobre el heno,
ni daña al labrador ni anda entre cieno?
¿Hay en mi tierra hermosos olivares
formados como tropas, en hileras?
Pues a dañar su flor a sus praderas
vienen bandos de grullas a millares.
¿Hay arroyos que van entre juncares
retratando el verdor de estas laderas?
Pues acuden los patos a bandadas,
«¿Aves estas no son civilizadas?»
¿Qué más da que en mi lira sean cantados
hombres o grullas si en diversos nombres
disfrazadas las grullas van de hombres
y los hombres de grullas disfrazados?
¿Por qué han de ser los patos desdeñados
si los hombres tal vez con sus renombres
viviendo en bacanales, como en cieno,
no fueron ni más puros ni más buenos?
¿Qué más da pues que yo cante los hechos
con mi endeble laúd, mi voz de niña
de las aves que pueblan la campiña
y las aves que habitan bajo techos?
Con iguales instintos y derechos
todas viven del daño y la rapiña;
soldados-grullas talan los sembrados
y las ciudades ¡ay! grullas-soldados.
Galanes patos de la fuente empañan
el manantial que beben los pastores,
patos galanes, patos impostores
en las virtudes la calumnia ensañan;
hombres-patos, en fin, sus alas bañan
en fétidos pantanos corruptos;
patos-hombres sepultan en orgías
su bella juventud, sus bellos días.
¿Por qué al mísero pato guerra tanta,
por qué a la infeliz grulla tanta guerra,
si hay seres más indignos en la tierra
y el hombre docto los celebra y canta?
Cada piedra, cada ave, cada planta,
una vida, una historia, un mundo encierra
y muchos en el mundo, bien lo sabes,
valen menos que piedras, plantas, aves.
Pues no siempre he de hallar por mi camino
golondrinas, que pocas han quedado,
mejor canto a las grullas, que al malvado.
A los patos mejor que al libertino:
esos nombres de Atila, Jerjes, Nino
siempre al numen benigno han espantado
y siempre aborrecí como a enemigos
los Paris, los Nerones, los Rodrigos.
Una grulla el gran Jerjes vale en suma,
pero el rico Nerón no vale un pato
que fuera a dar el pájaro barato
aun dando por Nerón no más la pluma:
¿pues por qué si la historia nos abruma
con uno y otro nombre tan ingrato
no ha de cantar, sin que te cause risa,
a la grulla y al pato la poetisa?
Lo mismo da las aves que los hombres
lo mismo el campo da que las ciudades,
pues componen entrambas vecindades,
los mismos seres con distintos nombres;
grullas hay en el mundo con nombres,
patos bajo soberbias potestades,
y en ciudades lo mismo que entre encinas
sobre grullas y patos golondrinas.


Smutno je. Dešť padá tiše.
Člověk pohlednice píše.
Zde ta pro Vás. V žití toku
nevím o Vás řadu roků.
Mladost naše... leta dávná!
Nevím, adresa-li správná,
pranic o Vás vůbec nevím.
Prošla jste svým zjevem děvím
pamětí mou – pranic více.
Proto tahle pohlednice.


A Vlasta stojí tiše u okna
a zírá ven na lesy snějící,
nad nimiž luna pluje bělostná,
na stříbrolesklou, šumnou Vltavu,
na celý dřímající bílý kraj,
a obrací pak bledou, krásnou tvář
pomalu k Libuši, a chvějícím
se hlasem počne takto mluviti:


Einsam wehen hier die Linden
Dieser Stadt um stille Dächer –
Ach, wie einen leeren Becher
Muß ich die verlaßne finden,
Einen Becher, dessen Schein
Wird geflohn von jedem Munde
Und auf dessen dunklem Grunde
Ich der letzte Tropfen Wein!


Commove ad ogni passo un mondo intero
d'intorno a sé l'uom cieco, e a sé par solo:
così l'aere invisibile leggiero
sostien la penna al volo;


Quello angelico aspecto di mia donna
facea ristar a vag[h]eg[g]iarla il sole,
tanto gli piacque di vederla in vita:
però cercò d'averla seco il cielo.
Ebbela el ciel, ma non patì che Morte
di tal tesoro mai privasse il mondo.


Ach, ein Engel warst du da!
Wie du auf den Boden immer
Blicktest, und die blonden Locken
Um den hellen Nacken fielen.


Junto al rojizo orín de una armadura,
hay un viejo retablo, donde inquieta
brilla la luz del marco en la moldura


Összenéz a bölcs biróság.
A mit ez mond, nem bohóság.
A ki nincs elfogva, véli,
Nem lehet azt elitélni.
Elcsipni a gazt előbb kell;
Csak azután köthető fel.


i pramen tisy po maďarech zděný,
cos pro pohlednici a ilusi –
kdo kuráž má však, chodec neznavený,
hlubina láká, pojďme, soudruzi.


Babky se smály,
a nahrabaly
kopku výš;
muž kolem slídí,
cíp šatu vidí,
radostně volá: „Mám tě již!“
Rozbourá kopku,
vytáhne robku.


¿qué dura fuerza y grande movimiento
os deshizo y mostró el cubierto daño?
¿Por qué no me consuela el desengaño
ya que me ofende ver mi perdimiento?


Dort mitten in dem Acker,
Da liegt ein Diamant,
Den, neidisch wohl dem Erben,
Ein Mann verscharrt beim Sterben.
Ich eil ihn zu erwerben! –
Wer hätte das gemeint?
Es ist ein alter Scherben,
Den eben die Sonne bescheint.


S apa, fiú, - hogy vége az ebédnek, -
Szép csendesen borozgatván, beszélget;
A többiek kimennek a szőlőbe,
Úgy örűl a gyermek-sereg előre!


Con vittoria trionfando
d'allegrezza andiàn cantando.


酒伴诗僧日见嫌
高歌剧饮坐柽阴
留连莫怪杯中尽
剩有床头旧赐金


Da tritt er stolz auf des Rosses Leib,
Des blutigen Helmes bar,
Da schüttelt er wild in des Löwen Zorn
Sein rollendes Löwenhaar.


Břeh říčky, luh, v němž plno máku roste,
pár stromů v květu, chrámek ve údolí,
ty motivy tak rád tvůj štětec volí,
jak jednoduché všecko to a prosté!


乾坤了尽了何如
怪伟公然一大书
明日肯君参欲破
老拳搥碎此楼居


Occhi, io sospiro come vuole Amore
e voi avete per mio mal diletto;
sempre ardo, né giammai giugne allo effetto
qual più disia lo inveterato ardore.


يا مشتغلاً بكامل الإيمانِ
تسبيحك لم يخرج عن الإمكانِ
فاعبده به فقد رضي منك بذا
العارف قال قبلنا سبحاني


Za hodinu jedna z řeholnic
uvedla jej do hovorny, v níž
oko jeho nevidělo nic
nežli velký mezi okny kříž,
několik pak židlí kolem stolu.
Chvíli byl tam sám, pak dveřmi tiše
vklouzla jeho Maruška a spolu
sestry dvě, z nichž jedna abatyše.
Ó, že neposlechl hlasu jen
radícího, by se vrátil domů!
Mohl aspoň zůstat ušetřen
scény, při níž srdce pukalo mu!
Jeho dcerka, jeho Maruška,
která jemu celým byla světem,
u jejíhož probděl u lůžka
mnohou noc a rozechvělým retem
šeptal modlitbu, když jenom málo
zlověstným jí ohněm čílko vzplálo,
Maruška, jíž ústka švitořivá
líbával, jak probudil se den, –
před jeho teď políbením skrývá
v náruči se chladných cizích žen!
A když na domluvný jejich hlas
rty se dotkla jeho ruky, hned
pečlivě si utřela je zas,
jak by smrtící z ní dýchal jed.
Křemen chvíli stál jak zkamenělý,
nepromluvil, vzdech se vydral pouze
ze rtů, jež se zimničně mu chvěly,
v nezkrotné teď náruč rozpial touze –
a když jeho před objetím zase
za jeptišky dcerka ukryla se,
vyřítil se ze dveří a dál
prchal chodbou, ze vrat na ulici,
pot se hnal mu po zardělém líci,
v šíleném pak běhu neustal,
až teď v širém ocitnul se poli.