De visitar lo mio cor ne ringraccia
cha tiò siti dengnato, e me condonno
sempre servir a voi, qui vostro sonno.


Aunque es tan soberana y sin medida
la gloria que a Vicente Dios ha dado
otra gloria en el mundo le ha dejado,
para que el mártir viva en nuestra vida


Stiller wird's in der Seele;
Ein ruhig heitrer See,
Dehnt sie sich weit;
Schwänen gleich
Ziehen Erinnerungen
Über den friedlichen Spiegel hin.


قُل للّذي راحَ بِعزٍّ وَاِغتَدى
يسحبُ منه مِطْرَفاً مورّدا
صنيعَ مَنْ يطمعُ أنْ يُخلَّدا
جمعتَ ما لا بدّ أنْ يُبدّدا
إنْ لم يزُلْ في يومِهِ زال غدا
يا جامعاً لغيره مُحتشِدا
نَضَدتَ مالاً هل نَضَدتَ أمَدا
سيّانِ مَنْ سار يجرّ العَدَدا
ومن يَظِلّ واحداً مُنفردا
كلاهما مفارقٌ ما وَجدا
وَصائِرٌ ما يَقتَنيهِ قِددا
وإنْ أتاه حَتفُه لا يُفتَدى
هيهاتَ ما أغفلنا عن الهُدى
وأوضحَ الحقَّ لنا لو قُصدا
كم نركبُ الوَعْرَ ونفرِي الجدَدَا
ونأخذُ الغيَّ ونُلْقِي الرَّشَدا
وَكَم يَرى الراؤُون فينا الأَوَدا
قد آن في زهيدنا أنْ نزهدا
وبعد جورٍ قد مضى أنْ نقصِدا
وأنْ نُرى عن الدّنايا حُيَّدا
صَبراً عن الوِرْدِ وإنْ طال الصّدى
إنْ فاتنِي العِدُّ أبيتُ الثَّمَدَا
ولستُ أرضى بالهِجانِ النَّقَدا
أما ترى زمانَنا ما أنكدا
كأنّنا إذا سألناه الجِدا
نُرْحِلُ منه بازلاً مُقيّدا
أو نجتلِي الشّمسَ بعينَيْ أرْمَدا
أو نمترِي النّارَ بزندٍ أصلَدا
وصاحبٍ أيقظنِي ورَقَدا
ورام أنْ يصلحنِي فأفسدا
يحسُدنِي ولا أرى أن أُحسدا
بات يُلاحينِي على بذلِ النّدا
فقلتُ لمّا لامنِي وفنّدا
مصوِّباً وتارةً مُصعّدا
أليس عدلاً بالغنى أنْ أُحَمدا
بِتْنا بذاتِ العَلَمين سُهَّدا
نرقُبُ في ليلٍ طويلٍ أسودا
كأنّما ذرَّ علينا الإِثْمِدا
أو كان بالطّولِ لِزاماً سَرْمدا
فجراً كمصقولِ الغِرارِ جُرِّدا
كأنّما الأُفقُ به إذا بدا
حالَ لُجيناً لونُهُ وعَسجدا
وإنّما ننشد أوْتارَ العِدى
بكلِّ عُريانِ العِذارِ أَمْرَدا
ذِي هِمّةٍ لم تَرمِ إلّا صُعُدا
إِذا اِحتذى بالحمدِ يوماً وَاِرتَدى
وَمَدَّ بِالبيضِ أوِ السُّمرِ يدا
لَم يَدنُ من حَيزومِهِ خوفُ الرّدى
أَسؤدداً ولا أرومُ سؤدُدا
وما قضيتُ في الأعادِي موعِدا
ولَم أرِمْ طولَ الحياةِ البلَدا
مُجتمعاً أَحسَبُ هِمّاً صَرِدا
مُزَمَّلاً بكلِّ وتْرٍ مُكْمَدا
موطِّئاً للمُثقِلاتِ الكَتَدا
مَنْ شاء أنْ يعدُوَ في ما لِي عدا
نَهْضاً فقد أَمكن ألّا تقعُدا
وَاِستلَّ للفرصةِ نَصْلاً مُغمَدا
ورِدْ حياضَ العزِّ فيمن وردا
فَمن بغى المجدَ بجِدٍّ أُيِّدا


Freunde hast du so viele, wie Tage im Jahre, doch leider
Schließt der Plural hier meistens den Singular aus.


Bis ihn schließlich ein gewisses
Schicksal in ein Irrenhaus berief,
Ob Erregung öffentlichen Ärgernisses.
Bis er Knöpfe schluckte und entschlief.


Zástupy před vojskem stanuly.
Havíři rozpjali bluzy:
„Sem palte a dobře zaměřte –
z vašich flint nemáme hrůzy.


Em salva de esmeralda posta a neve,
escuma em verde mar, cristal vistoso,
um copo de diamante precioso,
bandeira que tremola ao vento leve;


E pontok mint központ körül
Sok játszi test jegőcösül.


V nápoji nechť perlu drahou
Kleopatra rozpustila,
Dražší perly usta moje
Z očí tvých, kochanko! pila.


Víš, jak se mi naše láska,
naše divná láska býti zdála,
pokud v našich srdcí středu
jako růže zasazená stála?
Jako noc, v níž časem zableskne se,
orel jak, jenž v křídle ránu nese,
velebné jak moře, které bouři skrývá,
jako proud, jenž tajně kyprou zem podrývá,
a já cítě bolest, jež mne v náruč pojmout chtěla,
mužně jsem se vyrval, nechť i duše má se chvěla.


Trille! Trille! blind und dumm,
Taub und dumm,
Trillt den saubern Kerl herum!


浦口灯明灭
帆前山远近
唯闻欸乃声
去觅秦时隐


»So gibt es,« rief sie, »schlimmeres als Qual?
So kannte ich des Schicksals Fluch noch nicht,
Da ich gemeint, nur dieses sei die Wahl:
Glück – oder Tod, wem es an Glück gebricht;
Doch hier ist Schuld – des Bruders blutiger Stahl!
O Dank, Geliebter! Dank für den Bericht!
Ja, morgen grüßt dich meiner Liebe Kuß,
Und wenn ich dich im Himmel suchen muß!«


An Dichterruhm war Oesterreich
Bisher, fürwahr! nicht allzureich,
Bei allen andern Glorien.
Nun haben sie doch in der That
Viel vaterländisch Surrogat,
Statt Mokha Eicheln und Cichorien.


Isformata e quasi mort'era salute,
errore e vizio contra essa pugnando,
quando tu con magna onni vertute
levasti, forte e pro, lor contastando.
Lingue parlanti inique hai fatte mute,
e mute parlatrici e a bon trattando.
Ciech'era 'l mondo: tu failo visare,
lebroso: hailo mondato,
morto: l'hai suscitato,
sceso a inferno: failo a ciel montare.


Mahomed.


Di queste pene è mia propia la prima,
arder dí et notte: et quanto è 'l dolce male
né 'n penser cape, nonché 'n versi o 'n rima;


بَشِمَ القوم بالطعام وجعنا
وعرينا واستمتعوا بالبُرودِ
وجهلنا وعلّموا أن يرَونا
في حماهم جحافِلاً من عبيد
وطنى مصر كيف أحيا عليها
أنا فلاحُها حياة الطريد
وبنو الطين يحلمون مع اللي
لِ بنجو أُنثى ورَنَّةِ عود
همُّهم في الحياة أن يقتلوا الشع
بَ ويلقوا آمالَه في اللحود
نحن نشقى ليسعدوا وَيحَ شعبٍ
خبّلته الوعودُ إثر الوعود
عالمٌ تفزَعُ العدالة منه
ووجودٌ سئمت فيه وجودي
ليس في الأرض سيدٌ ومسود
فدعونا من سيدٍ ومسود
والحياةالحاية للأمة الحرّ
ةِ فوق الأغلالِ والتقييد
ذاك دينُ الأحرارِ في كلّ جيل
وهو دينُ الآباءِ بعد الجدودِ


Pokud se v mládí touláš bezstarostně,
Myšlének vážností nedojat,
A za kvítím těkáš a za motýly,
Neznamenáš mne, nelze mi tě mámit.


Hört, was dort jener Richter sagt:
Ich muß die Witwe hören,
Dieweil sie mich so treibt und plagt.
Sollt denn sich Gott nicht kehren
Zu seiner Schar,
Die hier und dar
Bei Nacht und Tage schreien?
Ich sag und halt:
Er wird sie bald
Aus aller Angst befreien.


Schleppt Foliantenbürde,
Putzt Fensterglas und Tisch;
Fürwahr mit vieler Würde
Führt er den Flederwisch.
Am Paradiesesbaum
Die Blätter zart aus Knochen,
Eins hat er schon zerbrochen,
Jedoch man sieht es kaum.


A ten každý vína hrozen, lákavý a usměvavý,
jako když ti v záři slunce sálající vlídně praví:
Všecku radosť přešlých věků, ztraceného dávno žití
sladké kouzlo, žár a rozkoš můžeš z mojí krve píti!


perch'io per me, Michiel, cosa non aggio
d'esser cantata da le vostre note,
che tempo e morte tosto non la sgombre.


Byť tomu, sám kdo kráčí tmou,
jen na cestu se kmitla,
byť jako rosná krůpěje,
jen v řasách se mu chytla.


benigni tutti quanti e sanza vizi,
lepri, conigli, cervi e cavriuoli,
che di piacer mi davon molti indizi.


驻旌元帅遗风在
击缶高人逸兴酣
水转巴文清溜急
山连蒙岫翠光涵


quero esconder o sol no solo frio
na hora de dormir dentro da terra
joguem sobre meu corpo pingos do rio
enterrem meu coração no pé da serra


Wo du hingehst, da folget dir
Der Jungfraun Chor und zwingt mit Lust
Dein Lob aus ihrer keuschen Brust
In süßem Tönen für und für.


Es mag uns ein Prophetengeist,
So klug und weis er immer heist,
Auf Erden wenig Guts versprechen,
Wir wollen durch Vernunft und Fleiß
Die Schlüße böser Schickung brechen;
Ich troze drauf, weil Gott den frommen Vorsaz weis.


فهدآً فهدآً
كنا نظنَّ أن الوحش
هو الحيوان فحسب


O tomto když slyšel biskup,
to jej velmi zamrzelo,
„K čemu říkati mu rytíř?
Rybář jeho jméno znělo!“


Ich habe liebe Verwandte
Die trugen im Herzen das Leid,
Allein wie dürfte verkümmern
Ein Leben so vielen geweiht?
Die haben sich eben bezwungen,
Für andere Pflichten geschont,
Doch schweben meine Züge
Zuweilen noch über den Mond.


客到淮乡话楚乡
长将天末指襄阳
如今漂泊君休问
又过襄阳十舍彊


Nahe warst du mir so,
Daß deinen Atem ich fühlte,
Und ich sah dir ins Aug,
Und ich weinte vor Glück.


Jak Adam rájem potom oba chodí.
A viděl Bůh: vše prosto úhony!
Za knihou kniha nádherně se rodí,
a za knihou se rodí poklony.
Velikost roste, genij stále roste,
a neroste-li, vzdme se uměle.
– „Vy genij.“ – „Čníte, drahý, nad vše sprosté!“
Tak vesele, tak vesele
se chválí vždy dva přátelé.


E os franzinos campeões das líricas cruzadas,
Pedindo a D. João a lança dos Tenórios,
Desfraldam os pendões à frente das sacadas...
Ó doces Napoleões! ó meus gentis Osórios!...


不烦风浪便回舟
兴尽真成王子猷
若遇鸱夷应大笑
笑君难作五湖游


Čert to zaslech, dobře zapsal,
hned se vydal na cestu,
natřásal se jako ženich,
když jde pro svou nevěstu.


Und wie mein Ohr dem Worte lauscht,
Kehrt auch die alte Kraft mir wieder!
Durch meinen Busen strömt und rauscht
Geheimnißvoll der Strom der Lieder.
Das Walten fühl' ich deiner Hand,
Den Trieb mich deinem Glanz zu einen!
Wie Märtyrer im Flammenbrand
Bekenn' ich froh mich zu den Deinen!


一声孤角起边头
月照关山万里愁
何事并州今夜客
听来翻忆故园愁


Não há nos meneios graça,
não nos falam com doçura;
seu comprimento não passa
de beijoca ou de mesura.


Hnije tady demokrat,
škoda je ho nastokrát!
Ze všeho ctil nejvíce
svého lidu – tisíce.


Tu co kněz ku Boží řeční chvále
a vše slzíc v mrtvém tichu dlí,
vzúpí kdosi v lidu nenadále
hlasem teskným blíže zábradlí.


Fern am Ellernholze
Grast in Ruh' der stolze
Kronhirsch längs dem Weidendamm;
Ueberhüllt von Laube
Girrt die Ringeltaube
Im Gerank am Eichenstamm.


Lascia la dama, marchese Ulivieri:
non fu di vagheggiar nostra intenzione,
ma di trovare il signor del quartieri. -
E 'l simigliante diceva Dodone:
- Tanto si cerchi per tutti i sentieri
che noi troviamo il figliuol di Millone. -
Ulivier consentia contra sua voglia,
ché lasciar Forisena avea gran doglia.


Seh' ich recht? Da naht ein Diener! Armes Herz, verzweifle nicht!
Selbst im Jenseits ist dem Deutschen Ruhe und Geduld ja Pflicht!
Ja, es ist ein Diener! Aber ... mit Servietten! Und ... o Spott!
Kein College folgt ihm! Keiner! Das ist Alles! Großer Gott!


Než ještě Tetka ruce pozvedla,
jež proti němu prosíc spínala,
les zahřměl náhle krokem krušivým,
a z křoví jako bleskonosná bouř
se divý kanec valil zuřivý.
Hřbet jeho štětinami ježil se,
kly blýskaly se pěnou krvavou,
dým valil se mu z nozder oblakem,
a z očí sršel oheň plamenem...
Mih’ kolem Tetky se jak vidina,
na Zeleného vrh’ se Vítěze,
a nastal boj, až země duněla.


„Umřel,“ ptám se ještě dál,
„král váš nebo generál?“
Dí: „Človíčku, někdo větší!“
Umlk’ jsem, s úctou povzdálečí
za průvodem jsem se bral.


Chi vòl meco piangendo esser felice
e goder tra le pene e tra gli affanni,
venga a veder questa che 'l ciel mill'anni
ascosa tenne, e sol mostrarsi or lice,


Gott hört die Brut verlaßner Waldesnester,
Er hört nach Brod auch deine Kinder schreyn;
Er haucht in deine königliche Schwester,
In sein Berlin, den Geist des Mitleids ein.


Ihr edles Gesicht umringeln wild
Die blühend schwarzen Locken;
Schaun dich die großen Augen an,
Wird dir der Atem stocken.


No es para ti que, al fin, estas líneas escribo
en la página azul de este cielo nostálgico
como el viejo lamento del viento en el postigo
del día más floral entre los días idos.
Una palabra vuelve, pero no es tu palabra,
aunque fuera tu aliento que repite mi nombre,
sino mi boca húmeda de tus besos perdidos,
sino tus labios vivos en los míos, furtivos.
Y vuelve, cada siempre, entre el follaje alterno
de días y de noches, de soles y sombrías
estrellas repetidas, vuelve como el celaje
y su bandada quieta, veloz y sin fatiga.
No es para ti este canto que fulge de tus lágrimas,
no para ti este verso de melodías oscuras,
sino que entre mis manos tu temblor aún persiste
y en él, el fuego eterno de nuestras horas mudas.


Und sie wollten mir nach ihrer
Mode keine Ruhe gönnen,
Gleich wie Boten und Hausierer
Sollt ich hin und wieder rennen.


临水皤然两鬓丝
山烟凝翠入鹑衣
横吹铁笛且归去
懒把渔竿立藓矶


Hallelujah! Hallelujah!
Wir wandern nach Amerika.
Was nehmen wir mit ins neue Vaterland?
Wohl allerlei, wohl allerhand:
Corporal- und andre schöne Stöcke,
Hunderttausend Schock Bedientenröcke,
Nationalcocarden, bunte Kappen,
Zehnmalhunderttausend Knöpfe mit Wappen –
Weil es in der neuen Welt
Sonst dem Deutschen nicht gefällt.


Die Backen ihm zucken, hart er spricht:
»Drum bettle nicht! drum quäl' mich nicht!
ich hab's den Genossen geschworen!
Der Wahlruf muß heut noch hinüber ins Dorf,
sonst mach' ich den Sieg uns verloren!« –


TUS MANOS COMO SUR,
y sobre el campo seco,
la jícara del agua nueva.
Por febrero,
la tierra prometida
del no volverás, el cuello frágil
del corazón
que se vuelve novio
y talismán de la palabra.
Ser tu héroe
que busca toda la lluvia
del universo.
Tanto buscarte
y no verte en cada gota.


祀夏功何薄
尊周义不成
凄凉庾信赋
千载共伤情


Viénele a un mono la chusca idea
De ornar con flores a una marrana,
Y ella al mirarse ya tan galana,
Envanecida se contonea.
Y a cuantos mira grúñeles: ¡ea!
¡paso a la venus! ¡todos atrás!
¡ah! dijo el zorro: siempre eres fea;
pero adornada: ¡mil veces más!


O Musa des Gesanges,
Bemächtige Dich mein,
Du Gegenstand des Dranges,
Du süße Schmerzenspein,
Komm', sitze zu mir nieder
Und mache mit mir Lieder!


笔端人物更江山
外弟周郎两不难
可把吴松半江水
博他头上进贤冠


Když kolíbá les se jak na vlnách
a k zemi až shýbá své témě,
a blesky se třískají o čela skal,
až třese se kolkolem země.


Fortgespült ist nun der Garten
Und die Blumen all' verschwunden,
Und die Gegend, wo sie standen,
Hab ich nimmermehr gefunden.


积雨孤村水满堤
杏花零乱落春泥
草堂近在桥东路
只借丹丘处士栖


mas por ese inconviniente
determino de dejarte,
que eres pródigo de lengua
y amargan tus liviandades;
habrá menester ponerte
la que quisiere llevarte
un alcázar en los pechos
y en los labios un alcaide.
Mucho pueden con las damas
los galanes de tus partes,
porque los quieren briosos,
que hiendan y que desgarren;
mas con esto, Zaide amigo,
si algún banquete les hacen
del plato de sus favores
quieren que coman y callen.
Costoso me fue el que heciste;
que dichoso fueras, Zaide,
si conservarme supieras
como supiste obligarme.
Mas no bien saliste apenas
de los jardines de Atarfe,
cuando heciste de la mía
y de tu desdicha alarde.
A un morillo mal nacido
he sabido que enseñaste
la trenza de mis cabellos
que te puse en el turbante.
No quiero que me la vuelvas,
ni que tampoco la guardes,
mas quiero que entiendas, moro,
que en mi desgracia la traes.
También me certificaron
cómo le desafiaste
por las verdades que dijo,
que nunca fueran verdades.
De mala gana me río;
¡qué donoso disparate!
no guardaste tu secreto
¿y quieres que otro lo guarde?
No puedo admitir disculpa,
otra vez torno [a] avisarte
que ésta será la postrera
que te hable y que me hables—».
Dijo la discreta Zaida
al gallardo Abencerraje,
y al despedirse replica
«Quien tal hace, que tal pague».


L'alpestri selve di candide spoglie
Vedo spogliarsi, e li tepidi fonti
Rinfrescar le sue rive, e colli e monti,
Broli e giardini rivestir di foglie.
E gli augelletti seguitar lor voglie
D'amorosi desir che gli hanno ponti,
Donne et amanti ad amarsi fa pronti
Questa dolce stagion che tutto accoglie.
Campagne e piagge e selvatiche strade
Veggio coperte di fioretti e d'erba,
I quai per me si coglion volte rade,
Tant'è la vita mia dura et acerba,
La qual ad or ad or rilieva e cade,
Come al ciel piace, che così la serba.


Wo wil hin Nürenberg dein Ruhm und so viel Ehre?
Es gehet überweit der weltbekante Preiß/
Den dir mit Vberfluß bringt deiner Kinder Fleiß
Durch Tugend/ Witz und Kunst/ im Werk und in der Lehre.
Vnd diß ist nicht genug; wie manche fremde Hand
Bewürdigt dich vielmehr als selbst ihr Vaterland/
Das fast vergessen bleibt/ in dem du wirst erhoben?
Was hat vom Kaiser selbst der erste Römsche Schwan/
Aus Teutschland dir gekrönt/ an deiner Stadt gethan/
Wann er die güldne Zeit gewendet auf dein Loben.
Jetzt/ daß ich andrer schweig/ in unsrer Muttersprach/
Herr Klai diesen folgt mit klugen Schrifften nach/
Thut viel/ was nie gethan. Er ehret durch sein Singen
Nicht sonder deinen Ruhm/ die Ehre des/ den du
Mit reinen Kräfften ehrst! So lauffen auf dich zu
Der Teutschen Mittelpunct/ die Teutschen Ehre bringen.
Wol euch/ Herr Klai/ denn/ daß euch gehöret hat
Aus dieser Neronsburg euch unsre Vaterstadt.
Seht/ wie sie sich erhebt und schauet/ was ihr treibet/
Aus halber Aschen an! drüm nemt hinfort in Acht
In Nürnberg Meissen auch und ziehet in Bedacht/
Daß jenes Amme zwar/ diß dannoch Mutter bleibet/
Ich will/ so viel ich kan/ mit euch auch stimmen ein
Vnd wann ich sonst nichts mag/ doch euer Echo seyn.


صَديقٌ لَنا ليسَ في قَولهِ
وفي فِعلِهِ إنْ تأمَّلْتَ أَلْتُ
يقولُ لغِلمانِهِ أبشِروا
لأنِّي إذا رُمْتُ أمراً عدلْتُ
فلا تحسبوني ظَلوماً فإنِّي
أشارِطُكم إنْ فَعلْتُ انفعلْتُ


O wie freu'n wir uns,
Wenn ein Frühlingstag
Endlich heiter lacht
Ueber Feld und Hag!


Minha sede, tal um vampiro, não se extingue
Minha dor ao sol, meus pesadelo
Meu coração negro, o vazio pungent
Apenas a fome me norteia
E eis que tua sombra me acalenta
Teu corpo sujo me nutre e me castiga
Bebo teus horrores, sou devorado
Não encontro um porqu
Os espelhos dos teus olhos
A miríade das ofensas
Minha fome não que ser contemplad
Aos olhos do flamejante Hades
todos os famintos são iguais


Dunque, Rinaldo, t'è di mente uscita
chi te sempre ritien fisso nel core?
Dunque hai d'altra beltà l'alma invaghita,
e sprezzi il primo via più degno amore?
Deh! torna, torna a me, dolce mia vita,
ch'io tua mercé languisco a tutte l'ore.
Queste lacrime, oimè! questi sospiri,
segno ti sian degli aspri miei martiri.


اليومَ قد جاوزْتُ مِن
سبعين عاماً في العَددْ
والمرْءُ مهمَا جاوز
السنَّ الكثيرَ فقدْ فَقدْ
لا تَعْجَبَا مِن عادَةِ
الدنيا إذا طال الأمَدْ
هُنِّيتُما بالعيد لا
زالَتْ عوائِدُه تَرِدْ
لابدَّ لي من زَوْرةٍ
يُطْفا بها جمرُ الكَمدْ
وعلى الشيوخ سَلامُنا
يَغْشاهُمُ طولَ الأبَدْ
ثم الصلاة على النبيّ
الأرْيَحيّ المُعتمَدْ


满身云影湿津津
何用能空冀北群
踣铁犹矜千里足
连钱时动五花文


Hoří a mlčí v nehybnosti své.
Je Slunce matným okem, v šíji Merkur,
křídly Mars a Venus, na obvodu hrudi
mdlý Jupiter a v nohou skvoucí Saturn,
Uran, Neptun. Ale v srdci
dvojhvězda kolébavá Země-Luna.


Apoštoly dvakrát ryby kousek malý
přesvědčil, že Kristus u nich z mrtvých vstalý.


ed io pur mo' son gionto a picol fiume
che rotto ha il varco e il mio passar ingombra,
acciò che lunga indugia me consume.


Non son al sommo anchor giunte le rime:
in me il conosco; et proval ben chiunque
è 'nfin a qui, che d' amor parli o scriva.


Již s Bohem tedy, bratře humoristo,
na poslední tu z Prahy zlaté pouť!
Dejž Bůh ti brzy ráje dostihnout,
kdež mezi svými ctné Ty najdeš místo.
Tě Rubeš, Tyl a jiní uvítají,
již’s kolikráte v žití oslavil;
oč nás jsi tu svou smrtí připravil,
za to Ti zlatou korunu tam dají!


O wäre doch die Zeit schon da,
Die noch so ferne scheint,
Da am Altar ein freudig Ja
Auf ewig uns vereint!
Dann wär' ich Tag und Nacht bei dir,
Dann raubte nur der Tod dich mir!


For you, Sir,


Denn welches wilden Menschen Hertz
Ist so aus hartem Stahl und Ertz,
Der, wann er an die Glut gedencket,
Die ewig brennt, den Sinn nicht lencket?


Dabei wölstu vns, Herre Gott,
in einfalt reyn behüten
Vor dieser verfürischen Rott,
für jrer list vnd wüten:
Dann wo der Gotloß hauff regiert,
da wirt dein volck genarrt, verfürt
in ein Abgöttisch wesen.


翠翘云髻有风仪
坐弄瑶琴日影移
性格聪明谁第一
辨弦应似蔡文姬


Kdes, duše, chodila, žes celá zprůhledněla?
Jaký to strašný žal tvé zraky prohloubil?
Slyš, moře burácí, a poušť se táhle stměla,
a rudou zlozáří děs slunce ovroubil.


Muertos se vivifican, pues adquieren,
mirar muriendo sobre el Sol fijadas,
Lope su Lira, y Montalbán su Pluma


Quem me viu Sabra
conhece o amontoado das minhas
fugas
e a profundidade da angústia
revelada na aspereza dos meus
cactos
mas sabia quanto eu era terna
e doce


U kněžny se o práci
hlásil Honza náš:
– Panošem tě udělám,
pěkné líce máš! –


Gleich wie die lieb Waldvögelein,
Mit ihren Stimmen groß und klein
Früh morgens lieblich singen,
Sobald anbricht die Morgenröth,
Wenns purpurfarb am Himmel steht,
In Berg und Thal sie klingen.


Znamenali, že jsou děvy ve okolku.
Scházel se rek s druhy svého spolku;
Dí mu jeden: „Marně po choti se pídíš,
Studnu jistě pouhou sítí cídíš.
Za čarodějnice držím zrádné dívky,
Jejich vůdkyně nás stále mámí kouzly;
Drželi jsme se již skoro u podšívky,
Předc nám z rukou do lazů zas sklouzly.“


Seele, du Kristall!
Gottheit, Lichtesschein!
Du strömst überall
In die Seele ein,


Aus den Sternen herab, ringsum von Seraphim
Und von Klarheit umstrahlt, ehrfurchtvoll sinken sehn,
Wie du mit segnendem Lächeln
Mir zu deiner Umarmung winkst.


Die vöglein schön erklingen/
Die Sonn sich strälet auff/
Die kühle brünlein springen/
Die bächlein seind im lauff.
Die blümlein zart erspriessen/
Zur Erden kriechens auß/
Laub/ graß/ herfür auch schiessen/
Die pfläntzlein werden krauß.


Joyas prendas y calor
Compró el ingenuo cariño
De mi pueblo cimarrón,
Que nunca vio su destino.
Mas, no culpo a Colón,
Pero sí a los citadinos
Que salieron de peón
Y cumplieron con su sino.
Ay! Taino cimarrón
Si yo te lo hubiera dicho
La opresión del Español
Mató tu fiero destino.


Sřadí všude za šikem se šik,
aby vzdal Ti zasloužený dík.
Odplata Ti věčná bude dána
z milostivých rukou Soudce Pána.


„Zde pan Jiří Plachý! – A zde neteř milá,
jež mne před dny dvěma z Hané navštívila,
jí jen platí, pane, vaše díky dnešní,
které rnně jste vzdával za dar krásných třesní;
přivezlať je z domu; v pobídnutí moje
nesla vám je včera sama do pokoje,
co jste kolébal se v lehkých vlnkách spaní!“
představujíc neteř vlídně děla paní.


Erde, jugendlich schön lächeltest, Erde, du!
Sei auch stolz, denn auf dir weilte das Auge der
Liebe segnend, und schöner
Ward die Schöne der Lächelnden.


Das tarefas fatigantes da errância,
Procuro novas capelas tão em voga,
A santa prostituição de Dona Olga,
Consolai


»Zu Grendelfield am Bardenstein,
Just in des Waldes Mitte,
Da wohnet Edith Schwanenhals
In einer dürft'gen Hütte.


Mi bánt úrnőm?


Da la lor meta han lode
Figlio gli affetti umani.
Tu per la Grecia prode
Insanguina le mani:
Qua volgi qua l'ardire
De le magnanim'ire.


Nuages, firmaments, pléiades protectrices,
Écumes, durs granits, sables craints des sondeurs,
Nous vous le confions ; et soyez ses nourrices,


Dein Name klingt so süß und weich,
Ist ganz und gar Dir selber gleich,
Du blasse, zarte Lilie.
Ich will ihn nicht entweihen,
Nicht an die andern reihen
Aus alter, trüber Zeit,


Virág, maradj az ágon,
Megvárom a gyümölcsöd
Nem rugdalok markodba
Végzet, lazítsd a görcsöd.


Sie rissen entzwei den Fahnensaum,
Zu stillen das Blut dem Degen;
Auf den Sterbenden vom Lindenbaum
Fiel reicher Blütenregen.


Ich möcht' an den Mast meine Schürze binden,
Ich möchte sie geben den Wogen und Winden:
Und säh' er sie wehen von fern in der Luft,
Er würd' es wohl ahnen, wohin sie ihn ruft.


Daß unsre Sinnen
Wir noch brauchen können
Und Händ und Füße, Zung und Lippen regen,
Das haben wir zu danken seinem Segen.
Lobet den Herren!


袅袅龙涎百和芳
须臾轻蔼遍兰堂
捧炉仙子云鬟湿
不学公超妖幻方


Welch ein launisch-wildes Wetter!
Aber, sieh! es warf dazwischen
Gottes Auge, unsre Sonne,
Einen wonnig milden Blick und –
Und aus einer rothen Wolke
Hagelte es rasselnd, prasselnd:
Große, süße Zuckererbsen!


Má báseň měla by znít tempem kvapíku,
při němž jsi náhle tak se zjevil ve manéži
a v sedlo ozdobné jsi skočil vraníku.
A vždycky zápalem plál obličej tvůj svěží
a tmavým okem svým, z nějž sálal hrdý žár,
jsi přelét diváky – kůň v trysku kolem běží
a na tvé umění tu čeká lidí pár.


Ihr ungenanten und unbekanten Wunden,


Se l'onesto gradirmi in ira è volto,
farò qual fido cane al suo signore,
che, benché sia da' suoi legami fuore,
pur siegue l'orme sue, vago e disciolto.


Bez koně, bez dívky, která se usmívá,
bez číše čím by jen Maďar byl, čím?
Ale jen především Svoboda naše buď zářivá!


Er sprach's und nimmt das Schwert verletzlich,
Das noch vom Blut des Unholds raucht,
Durchbohrt die treue Brust, und plötzlich
Ist seine Seele schon verhaucht.


Vois-là donc, comme d'ailleurs, et loyalement,
Les passants, les mots, les choses, les firmaments.


Ich, sprach er, bin der volle Sack.
Ihr Ähren seid nur dünnes Pack.
Ich bin's, der euch auf dieser Welt
In Einigkeit zusammenhält.
Ich bin's, der hoch vonnöten ist,
Daß euch das Federvieh nicht frißt;
Ich, dessen hohe Fassungskraft
Euch schließlich in die Mühle schafft.
Verneigt euch tief, denn ich bin Der!
Was wäret ihr, wenn ich nicht wär?
Sanft rauschen die Ähren:


Vln hravý odlesk ve vrb stínu,
když slunce svítí na hladinu.


Man rudert so am hellen Tag,
Bis man am Abend nicht mehr mag.


Es hat Natur mich also lieben lehren:
Dem Schönen werd' ich immer angehören
Und nimmer weich ich von der Schönheit Bahn.


Conhece o Turco fero o varão forte;
Todos por ele deixa, e só deseja
Nele vingar do grande Ariavo a morte,
E suberbo o chamou assi à peleja:
Já me não poderá tirar a sorte
Que o mundo a minhas mãos morrer te veja:
Espera, ou foge; que, de qualquer arte,
De mim não poderás hoje escapar-te.


Ну, поскрипи, сверчок! Ну, спой, дружок запечный!
Дружок сердечный, спой! Послушаю тебя —
И, может быть, с улыбкою беспечной
Припомню все: и то, как жил любя,
И то, как жил потом, счастливые волненья
В душе измученной похоронив навек, —
А там, глядишь, усну под это пеньНу, поскрипи! Сверчок да человек —
Друзья заветные: у печки, где потепле,
Живем себе, живем, скрипим себе, скрипим,
И стынет сердце (уголь в сизом пепле),
И все былое — призрак, отзвук, дым!
Для жизни медленной, безропотной, запечной
Судьба заботливо соединила наТак пой, скрипи, шурши, дружок сердечный,
Пока огонь последний не погас!


Ouvi os sábios todos discutir,
Podia a todos refutar a ri
Mas preferi, bebendo na ampla sombra,
Indefinidamente só ouvi
Manda quem manda porque manda, nem
Importa que mal mande ou mande be
Todos são grandes quando a hora é su
Por baixo cada um é o mesmo algué
Não invejo a pompa, e ao poder,
Visto que pode, sem razão nem se
Obedece, que a vida dura pouco
Nem há por isso muito que sofre


Světem vítězy leť z rozkoše neviny
Tiché, zcezuje krev, slavené hrdiny,
Bůjné národy zmařiv
Božství ozdob se zářemi!


De, mint szűz, új földre
messze kertből jött kertész,
a veszélyes sürűbe
szemed kandi gőggel néz.


Und die Affenstirne in Falten geschoben,
Und zitternd die geballte Rechte gehoben:
»Verfluchte Gewalt, du sollst mich nicht zwingen!«


A když já si žínku líbám
je to naše věc,
dětí mám co makoviček,
domov jako klec.


Indúlása előtt ez okon mindennap
Foly vala nagy vígság; de utolsó e nap; -
Követekkel vígad, s felváltva határoz:
Eszébe’ se fordul, hogy küldje Budához.


琅蔬琼屑奉斋场
薜席时飘鹊炷香
永昼不闻宾榻语
并储真气助龟肠


Manchen Tag hab' ich geweinet/
wenn ihr nicht mein Leiden gieng zu Herzen/
wenn ihr Sinn so war versteinet/
daß sie nicht gedacht' an meine Schmerzen:
Nu ist es verkehret. Sie spricht:
sie liebe mich einig/ sonst keinen mehr nicht.


Wer viel geliebet hat/ dem wird auch viel vergeben/
Denn liebe decket auch der sünden menge zu:
Sie füllet das gesetz' vnd gibt dem hertzen ruh:
Lieb' ist des weinstocks saft/ an welchem wir als reben
Voll süsser fruchtbarkeit durch vesten glauben kleben
Vnd bleiben ewiglich/ an dem wir hangen nu:
Welch' vngewitter ist wol das vns schaden thu?
Gott wartet vnser selbst/ vnd gibt vns saft zu leben.
O liebe/ höchstes gut/ du bist das süsse band/
Das vns mit Gott verbindt: du bist des geistes pfand/
Ja selber Gott vnd geist: durch dich kan man erkennen
Wer Christi jünger ist: die ware brüderschafft
Des nähsten ligt an dir: durch dein' vnnd glaubens kraft/
Lässt sich der liebe Gott einn lieben vater nennen!


Doch kann er streichen nach Belieben,
Und wenn's der liebe Gott geschrieben.


Dal jsem do pití se
a propil jsem štěstí,
starou zakopal jsem
a okradl děti.


自知无物染尘埃
说甚娘生眼未开
听汝噇空噇弗了
先须还我饭钱来


Più e più volte percuote e martella;
ma poi che vide che poco valeva,
e' s'appiccava a una campanella
e con gran forza la porta scoteva.
Ma i sassi gl'intronavan le cervella
che in sul cappel di sopra gli pioveva,
e sente or questo or quell'altro percuotere:
allor più forte cominciava a scuotere.


A v divé honbě smetl,
co našel u svých cest,
a dále, dál s ním letl
ten divoký oř s hvězd.


Já v edenu, Ty v ráji’s
se cítila, mně šeptla sladce:
„Můj Juane!“ a já: „Má Thais!“


Dort pfleget Sie der Wehmuth Lust,
Und rufet Franzens himmlisch Bild,
Und Ihres Bundes goldne Zeit
Vor Ihren Geist zurück.


舟中一碧鸡
寒多不肯啼
偏使发缆时
云中月向西


Či je to mír, jímž blažen i kdo chud,
či vroucí obejmutí milých rukou,
či dítka úsměv s písní zlatozvukou?
Co štěstí jest?... V zpěv měnit žití blud!-


Der deutsche Helikon hatt' einen schwarzen Flor
um sich gezogen her, die trübe Hippokrene
floß durch den jungen Moß ein seufzendes Getöne.
Melpomene, die bließ in ihr betrübtes Rohr,


Je tak vetchá, je tak chará,
plna lat a záplat všade,
a přec myslí, chudák stará,
že je posud děvče mladé.


Já vós vistes, que aos ecos magoados
Do trácio Orfeu parava o mesmo vento;
Da lira de Anfião ao doce acento
Se viram os rochedos abalado
Bem sei, que de outros gênios o Destino,
Para cingir de Apolo a verde rama,
Lhes influiu na lira estro divino;


Vítězství to nechci, jenžby padlo
s nebe dolů na zem bez potu;
volím chudou směs a mrákotu,
aby svět byl, nic kde před tím vládlo.


Ach Herr, du bist und bleibst auch wohl
Getreu in deinem Sinne,
Darum, wann ich ja kämpfen soll,
So gib, daß ich gewinne.
Leg auf die Last,
Die du mir hast
Beschlossen aufzulegen,
Leg auf, doch daß
Auch nicht das Maß
Sei über mein Vermögen!


Ni slza nekaň za tebou, žár ochladiti trestů!
Klam ruce spínej z plamenů, kam's volil bludnou cestu!


Bůh svatý sám prý tomu chce,
by postižen byl klatbou ten,
jenž by se bludně osmělil
o sluzích Páně špetnout jen.


as ondas beijam
os lábios da praia -
bocas do mar


Igen kezde Kazul népe hullani,
Taraszk, puska miatt oly igen veszni,
Mert nem tudnak vala puskátúl félni,
Ők soha nem tuttak puskából lőnni.


NOW yellow autumn's leafy ruins lie
In faded splendor, on deserted plains,
Far from the madding crowd, alone I fly,
To wake in solitude the mystic strains.
On themes of high import I dare to sing,
While Fate impels my hand to strike the trembling string.


Tan alto es el favor y el bien que siento
en verme cual estoy tan bien perdido,
que nadie sufrió pena tan contento
de cuantos por amor han padecido;
y de tener ocioso el pensamiento
el tiempo que lo estuvo estoy corrido,
porque debiera estar, señora mía,
en vos sola ocupado noche y día.
En vos debiera siempre de ocuparse,
como en más digna y excelente parte,
do vemos cuanto puede desearse
y cuanto bien el cielo acá reparte;
y vemos obra que, para formarse,
convino por razón que fuese el arte
igual al pensamiento, y la natura
al mundo lo mostró en vuestra figura.
Temor tengo, señora, de alabaros,
y nace del que tengo de ofenderos,
mas el que, viéndoos, no sabía estimaros
tampoco mereció ni supo veros;
y al entendido bastará miraros
para poder en parte conoceros,
en parte de aquel todo que nos muestra
el ser la hermosura gracia vuestra.
Tampoco en estos versos escribiros
pensé, ni presumí lo que padezco,
porque aun lo menos no sabría deciros
y sé que me diréis que lo encarezco;
mas de mi voluntad para serviros,
si es poco lo que muestro y lo que ofrezco,
tomad lo que en el alma está más cierto
y para vos es claro y descubierto.
Y claro está también, si considero
vuestro valor y partes de una en una,
hallar que, si por vos mil veces muero,
no puedo merecer merced ninguna;
pero por no esperar, como no espero,
bien por mano de Amor ni de Fortuna,
escojo antes por vos desconfianza
que por otra que vos cierta esperanza.
Y no podrá el vivir desconfiado,
ni el tiempo, de quereros apartarme,
ni de seguir intento tan honrado
bastará la aspereza a desviarme.
El mal que ha de venir casi es pasado,
pues tan apercibido ha de hallarme,
y en tal firmeza esperará mi suerte
al tiempo, a la ventura o a la muerte.


Por do sería juicio temeroso
constando clara la experiencia y vista
mudar ni las palabras ni el sujeto


Ta forme fuit, ta démarche est fluide,
Et tes cheveux sont de légers réseaux ;
Ta voix ruisselle ainsi qu’un flot perfide ;
Tes souples bras sont pareils aux roseaux,


Békét, békét a világnak,
De ne zsarnokkénytől,
Békét csupán a szabadság
Fölszentelt kezéből.


In Politicks, I hear, You're stanch,
Directly bent against the ;
Deny to have your free-born Toe
Dragoon'd into a Wooden Shoe:
Are in no Plots; but fairly drive at
The Publick Welfare in your Private:
And will, for  Glory, try
Turks, Jews, and Jesuits to defy,
And keep your Places 'till You die.


O Begeistrung! Sie erhebt sich! Feurigeres Blicks
Ergiesset sich ihr Auge, die Seel' in der Glut!
Ströme! denn du schonest dess umsonst,
Der, leer des Gefühls, den Gedanken nicht erreicht!


七月垂缨出建章
蓟门秋草怨胡霜
相思化作长堤柳
一夕春风遍洛阳


Tandis que dans les cieux le couchant s'allumait,
Emporta le baron Haussmann sur le sommet


An ihrem Blicke nur zu hangen
Verlang ich, weiter nichts,
Und von dem Reichthum ihres Lichts
Ein Fünkchen in mein Herz zu fangen.


Da hat's gelispelt: » Hoffe! Wahrlich, beide
Augen, du könntest sie am Born der Weisheit
Mimern verpfänden, vollen Trunk der Seele
Schlürftest du doch nicht.


Bis hinab ins Gefängniß; selbst dem Thier
Entstürzt schnell der Säugling. Nur in Ramses
Erschallt Preis und des Weinens sanfter Dank!
Ihr hattet, blutvolle Hütten, geschützt!«


Ten vánoční můj stromeček
v mé mysli bude malý sic,
však na něm drobných zpomínek
a mladých tužeb na tisíc.


لعَمرُكَ ما أدري وإِن كنتُ دارِيا
شُعيثُ بن سَهمٍ أم شُعَيثُ بن مِنقرِ


Que l'Asie, opulente et superbe naguère
Et dont chaque palais recélait un trésor,
Soit un désert funeste, où vos coursiers de guerre,
Paîtront parmi les champs avec des harnois d'or !


يا مهْمِلَ العيش إنّ الدهر ذو نُوَبٍ
حكمُ الحوادث صعبٌ غيرُ مُنْجَذِب
كم من مؤخِّرِ أمر حين يُمْكنه
إلى غدٍ وغَدٌ في قبضة الغَيَب
ومُبْتَدٍ لبناء وهو هادمُه
ومُدَّعٍ لصواب وهو لم يُصِب
فاستَنْهِض العيشَ بالصهباء مُعْمَلَةً
وافْرِ الهمومَ بسيف اللَّهو واللَّعبِ
وانظر إلى الكأس في كفّ المُدِير لها
كفضّة حَملتْ ذَوْباً من الذّهب


Ne, nepustím víc žádný okamžik,
jest něco v každém, zač třeba vzdát dík.


Ich zage vor der Türe,
Ob ich dich bei ihr find',
Zum Schoß der Mutter führe,
O Jesu, selbst dein Kind.


Nad pahorkem v sadě temném
v středu bílých oveček
odpočívá v snění jemném
mladý pastýř Janeček.


وَكَم وَزَعنا مِن خَميسٍ جَحفَلِ
وَكَم حَبَونا مِن رَئيسٍ مِسحَلِ


O, wie wir das Sein so gerne,
Wie so freudig von uns streiften,
Auf der Flucht nach schön'rem Sterne
Einzuholen die Gereiften!


A s vrcholku teď krokem poplašeni
havrani s krákotem se vznesli četou –
tak v nitru, jež se hrouží v zapomnění
vzpomínky živé vstanou s hudbou kletou.


宴罢瑶池阿母家
嫩琼飞上紫云车
玉簪堕地无人拾
化作东南第一花


Schlaf, mein Püppchen, sanft und süß,
Weil die Engel wachen;
Morgen wirst du dann gewiß
Frisch und froh erwachen.


Wo ich finde eine Quelle
Helle in dem grünen Haus,
Mit dem Schnabel erst die Welle
Trüb ich, eh ich trink daraus.


Mensch, liebst du Gott, den Herrn, und suchest Lohn dabei,
So schmeckest du noch nicht, was Lieb und lieben sei.


Betrübte Mutter! weine nicht!
Wir wollen unserm Gott vertrauen,
Der uns so vieles Heyl verspricht;
Wir werden seine Hülfe schauen.
Je mehr uns die Gefahr bedroht;
Je mehr und grösser unsre Noth,
Je näher ist der Schutz von oben.
Wer weis, was Gott in seinem Rath
Noch über uns beschlossen hat?
Mich dünkt; der Wind hört auf zu toben.


闻君何事病相宜
长日高眠与咏诗
因昨归山眠未足
到来官舍起常迟


Doch mit dem Abend naht das Scheiden,
Man schiebt es auf, doch kömmt's heran,
Die Kinder wollen's gar nicht leiden.
Am Fenster steht der Edelmann
Und spinnt noch lange, lange aus
Vielfarb'ger Bilder bunt Gezwirne;
Dann fährt er über seine Stirne,
Und atmet auf und ist zu Haus.


La pauvre enfant, de fête en fête promenée,
De ce bouquet charmant arrangeait les couleurs ;
Mais qu'elle a passé vite, hélas ! l'infortunée !
Ainsi qu'Ophélia par le fleuve entraînée,


Balas de papel escritas
sacan médicos a luz,
que son balas de arcabuz
para vidas infinitas;
plumas doctas y eruditas
gasten, que de mí sabrán
que es mi aforismo el refrán:
vivir bien, beber mejor.
Buena orina y buen color,
y tres higas al doctor.


Mně muška vlítla v ústa, vyplvnout
kam mohu ji? Zde všude zlato jen,
kov ušlechtilý, nikde nevidím
nic podlého než tvář té nevěstky.


Das Weltradsausen singt,
Der unaufhörlich große Ton bezwingt
Mich in den Rasekreis:
Das ist mein Schicksalsbeschluß,
Das ist alles, was ich weiß:
Daß ich mitsausen,
Daß ich mitbrausen
Muß!


Všechno kněžstvo kolena svá shýbá
u vlídného ARCIPASTÝŘE,
posvěcenou ruku vřele líbá
za slib, s NÍM že stojí u víře.
Velebný a dojemný ten zjev
končí slavný Bohu chvalozpěv.


«¡Allá!» se dijo, y extendiendo al aire
Las gigantescas plumas,
Con la mirada fija en los fulgores
Que a través de las brumas
Conducen en su vuelo a los condores,
Subió asentando la atrevida garra
Sobre la cumbre inmensa,
Donde el mundo genésico concluye
Y se levanta el mundo del que piensa;
Sobre la blanca cima de esa roca
Cuyas piedras de mármol y granito
Se alzan, entre lo azul de lo infinito,
De pedestal sublime al que las toca;
Allí donde se encienden los tabores
Con su grandiosa y santa refulgencia
Al resonar del cántico que entona
Con un grito de alarma la conciencia.


však nelze jim nic k vůli učinit,
zde pevné rozkazy jsou císaře,
krok stranou každý, naše záhuba.
A – kdo v jich čele? Starý Akiba.


Já viste às vezes, quando o sol de maio
Inunda o vale, o matagal e a veiga?
Murmura a relva: "Que suave raio!"
Responde o ramo: "Como a luz é meiga!"


„Od kolébky svého mládí
mám teď dát se v širý svět!
Od těch, již mne měli rádi,
kde mně byli kamarádi
každý list i každý květ!“ –


رجعت إلى مغناكَ والحمد والدعا
يبثَّان لفظاً في المنازل لا يحصى
وفي المسجدِ الأقصى وفي الربع إذ دنا
فقد شهد الأدنى بذلك والأقصى


yürük adam


Und wenn das blonde Seidenhaar,
Und wenn die Kugelwaden,
Wenn lüstern Mund und Augenpaar
Zum Lustgenusse laden,


人言是金屋
我见即柴门
但认安身处
区区何足论


Dort klang es lieb und lieber
Und wogt' es hin und her;
Wir aber schwammen vorüber,
Trostlos auf weitem Meer.


Nocemi prodírám se k vítěznému ránu
a růže v zahradě, jež večer rozkvetly,
jen proto utrhnu, bych zastřel mnohou ránu.
Den ztrativ na vždycky, přec bez únavy vstanu
a kráčím cestami, z nichž hvězdy odlétly.


Por qué duele tanto
El trinar de los pájaros
A las puertas de la primavera
Cuando no te veo a mi lado
Por qué no encuentro consuelo
Más que en una palabra amable
Que salida de tus manos
Mi retina invada
¿Por qué me vuelvo cobarde
Cuando tu sonríes?
¿por qué todo es irrisorio
si de tus labios no emerge?
Siempre espero tu sonrisa
Mimosa y juguetona
Que haga brotar en mi alma
Risa contagiosa
Deseo abordar el tesoro de tus labios
Juntos en esa mueca tuya
Que siempre me vuelve loco
Que siempre derrite mi corazón
Como enciende fuegos de pasión
Ocultos y calmados durante años
Que se dejan mover por tu silbido
Que se dejan calmar por tu mirada
Opalos de luna más que pupilas
Que vierten la nieve de las montañas
Sobre mi amargo pasado
Creando destellos que descubren el camino
El camino de tu corazón
De tu cuerpo y de tu fulgor
Estrella eterna de oriente
Que irradia luz jamás vista
Que atrae y ciega mi mente
Mientras espero sentado
Con paciencia marcial
La hora de decirte estas palabras al oído
Durante un amanecer primaveral
Me consumo por tu latir
Que deseo junto al mío
Me desvivo por esas lagrimas
Que brotaran de nuestros amores
Me hallo esclavo,
con cadenas en las manos
Hasta que vengas y me liberes
de esta cárcel tormentosa
para poder decirte al oído
lo mucho que te espero


Že malý jsem, mne nerozpáčí,
bych Vám přál dobro všeliké;
mé malé srdce dosti stačí
k pojetí lásky veliké.


Und wenn in die große Flamme fließt
Der Strom von unsern Tränen,
Und wenn dich mein Arm gewaltig umschließt –
Sterb ich vor Liebessehnen!


A hle, tu divokou směsicí
jsem viděl drát se dívčici.


ou dos teus ombros os meus:
flancos
na luz de maio


Nadarmo jsme vzešly, zemi odrůstaly! –“
Letěl přes ně vítr, slyšel jejich žaly.


Hier öffne sich die Heimat dem Verbannten,
Hier endige des Dulders Dornenbahn.
Ein Götterkind, das sie mir Wahrheit nannten,
Die meisten flohen, wenige nur kannten,
Hielt meines Lebens raschen Zügel an.


Será que en mí la vida se deshuesa como un sapo
como un sapo pero no salta
se arrastra
aúlla como un quiltro desgarrado
mientras la muerte le lame las axilas
y las ánimas rasuran el umbral del miedo
La muerte me persigue con su carretilla al hombro
se desviste lentamente para que yo la vea
y me saluda de vez en cuando
dando gritos de vieja ardiente
La muerte tiene cuerda para rato
y yo que conozco sus trucos
yo que conozco su voz
yo que le sé hasta el ladrido
yo que me parezco a ella
como un mellizo fiel y resignado
yo soy la muerte también
y desde ahora soy eterno


Questa nïente ha suo, nïente acquista
se non comun; questa, per aver tutto,
se stessa presta alle sue cose mista;


Schwer ist es diesen Bogen zu spannen.
O es ahndet dich auch, dass es ihr nicht gelingt, und sie tönen,
Wie die Stimme der Schwalbe, die Senne nicht hört.


Pelyhek, pelyhek, fehér könnyek!
Ölelői asszonyölnek,
csak reám ne szálljatok!
Álljatok meg! Álljatok!


Kurtzer Sinn/ und lang Gewand
Ist den Frauen wohl bekant.


Sie warf in seine Arme sich;
Doch wer sie bleich zum Sterben.
Er sprach: »So ist die Stunde da,
Daß beide wir verderben.«


Und du, o Stadt der hochgewölbten Dome,
Milchstraßengleich mit deinem Häuserstrome
Auf deinen Erdenhimmel hingestreckt,
Fanal der Gläubigen, des Wissens Leuchte,
Die hellen Strahls zuerst das Dunkel scheuchte,
Das lang und tief die Welt bedeckt:


I


El viajero.


Er machte da sich immer
Um mich etwas zu thun,
Und ließ mich Arme nimmer,
Wenn ich allein war, ruh'n.


Curva-te, ó pátria! sobre o chão do Pampa,
Recolhe os ossos dos titães soldados,
E então de sabres e canhões e balas,
Lanças partidas, pavilhões rasgados,
Levanta o alto pedestal da estátua,
Que irá nas brumas se perder do espaço...
E assim aos astros erguerás seu crânio
E ao mundo inteiro estenderás seu braço.


نَثَرَت فَريدَ مَدامِعٍ لَم يُنظَمِ
وَالدَمعُ يَحمِلُ بَعضَ ثِقلَ المُغرَمِ
وَصَلَت دُموعاً بِالنَجيعِ فَخَدُّها
في مِثلِ حاشِيَةِ الرِداءِ المُعلَمِ
وَلِهَت فَأَظلَمَ كُلُّ شَيءٍ دونَها
وَأَنارَ مِنها كُلُّ شَيءٍ مُظلِمِ
وَكَأَنَّ عَبرَتَها عَشِيَّةَ وَدَّعَت
مُهراقَةٌ مِن ماءِ وَجهي أَو دَمي
ضَعُفَت جَوارِحُ مَن أَذاقَتهُ النَوى
طَعمَ الفِراقِ فَذَمَّ طَعمَ العَلقَمِ
هِيَ ميتَةٌ إِلّا سَلامَةَ أَهلِها
مِن خَلَّتَينِ مِنَ الثَرى وَالماتَمِ
إِن شِئتَ أَن يَسوَدَّ ظَنُّكَ كُلُّهُ
فَأَجِلهُ في هَذا السَوادِ الأَعظَمِ
لَيسَ الصَديقُ بِمَن يُعيرُكَ ظاهِراً
مُتَبَسِّماً عَن باطِنٍ مُتَجَهِّمِ
فَليُبلِغِ الفِتيانُ عَنّي مالِكاً
أَنّي مَتى يَتَثَلَّموا أَتَهَدَّمِ
وَلتَعلَمِ الأَيّامُ أَنّي فُتُّها
بِأَبي الحُسَينِ مُحَمَّدِ بنِ الهَيثَمِ
بِأَغَرَّ لَيسَ بِتَوأَمٍ وَيَمينُهُ
تَغدو وَتَطرُقُ بِالنَوالِ التَوأَمِ
قَد قُلتُ لِلمُغتَرِّ مِنهُ بِصَفحِهِ
وَأَخو الكَرى لَو لَم يَنَم لَم يَحلَمِ
لا يُلحِمَنَّكَهُ تَحَلُّمُهُ فَقَد
يودي بِكَ الوادي وَلَيسَ بِمُفعَمِ
حَدَتِ الوُفودُ إِلى الجَزيرَةِ عيسَها
مِن مُنجِدٍ بِمَحَلِّهِ أَو مُتهِمِ
فَكَأَنَّما لَولا المَناسِكُ أُشرِكَت
ساحاتُها أَو أوثِرَت بِالمَوسِمِ
وَكَأَنَّهُ مِن مَدحِهِم في رَوضَةٍ
وَكَأَنَّهُم مِن سَيبِهِ في مَقسَمِ
كَلِفٌ بِرَبِّ المَجدِ يَزعُمُ أَنَّهُ
لَم يُبتَدَأ عُرفٌ إِذا لَم يُتمَمِ
نَظَمَت لَهُ خَرَزَ المَديحِ مَكارِمٌ
يَنفُثنَ في عُقَدِ اللِسانِ المُفحَمِ
في قُلِّهِ كُثرُ السِماكِ وَإِن غَدا
هَطِلاً وَعَفوُ يَديهِ جُهدُ المِرزَمِ
خَدَمَ العُلى فَخَدَمنَهُ وَهيَ الَّتي
لا تَخدُمُ الأَقوامَ ما لَم تُخدَمِ
وَإِذا اِنتَمى في قُلَّةٍ مِن سُؤدَدٍ
قالَت لَهُ الأُخرى بَلَغتَ تَقَدَّمِ
ما ضَرَّ أَروَعَ يَرتَقي في هِمَّةٍ
عَلياءَ أَلّا يَرتَقي في سُلَّمِ
يَأبى لِعِرضِكَ أَن يُغادَرَ عُرضَةً
ما حَولَهُ مِن مالِكِ المُستَلحَمِ
إِنَّ التِلادَ عَلى نَفاسَةِ قَدرِهِ
لا يُرغِمُ الأَزَماتِ ما لَم يُرغَمِ
لا يُستَطالُ عَلى الخُطوبِ وَلا تُرى
أُكرومَةٌ نِصفاً إِذا لَم يُظلَمِ
وَصَنيعَةٍ لَكَ ثَيِّبٍ أَهدَيتَها
وَهيَ الكَعابُ لِعائِذٍ بِكَ مُصرِمِ
حَلَّت مَحَلَّ البِكرِ مِن مُعطىً وَقَد
زُفَّت مِنَ المُعطي زِفافَ الأَيِّمِ
لِيَزُدكَ وَجداً بِالسَماحَةِ ما تَرى
مِن كيمِياءِ المَجدِ تَغنَ وَتَغنَمِ
إِنَّ الثَناءَ يَسيرُ عَرضاً في الوَرى
وَمَحَلُّهُ في الطولِ فَوقَ الأَنجُمِ
وَإِذا المَواهِبُ أَظلَمَت أَلبَستَها
بِشراً كَبارِقَةِ الحُسامِ المِخذَمِ
أَعطَيتَ ما لَم تُعطِهِ وَلَوِ اِنقَضى
حُسنُ اللِقاءِ حَرَمتَ ما لَم تَحرُمِ
لَقُدِدتَ مِن شِيَمٍ كَأَنَّ سُيورَها
يُقدَدنَ مِن شِيَمِ السَحابِ المُرزِمِ
لَو قُلتُ حُصِّلَ بَعضُها أَو كُلُّها
في حاتِمٍ لَدُعيتُ دافِعَ مَغرَمِ
شُهِرَت فَما تَنفَكُّ توقِعُ بِاِسمِها
مِن قَبلِ مَعناها بِعُدمِ المُعدِمِ
إِنَّ القَصائِدَ يَمَّمَتكَ شَوارِداً
فَتَحَرَّمَت بِنَداكَ قَبلَ تَحَرُّمي
ما عَرَّسَت حَتّى أَتاكَ بِفارِسٍ
رَيعانُها وَالغَزوُ قَبلَ المَغنَمِ
فَجَعَلتُ قَيِّمَها الضَميرَ وَمُكِّنَت
مِنهُ فَصارَت قَيِّماً لِلقَيِّمِ
خُذها فَمازالَت عَلى اِستِقلالِها
مَشغولَةً بِمُثَقِّفٍ وَمُقَوِّمِ
تَذَرُ الفَتِيَّ مِنَ الرَجاءِ وَراءَها
وَتَرودُ في كَنَفِ الرَجاءِ القَشعَمِ
زَهراءَ أَحلى في الفُؤادِ مِنَ المُنى
وَأَلَذَّ مِن ريقِ الأَحِبَّةِ في الفَمِ


Indessen steht vor Amor man (dem Zweiten),
als allbekanntem »Raub«, bewundernd da ...
Man glaubt, er stamme aus Canovas Zeiten ...


冰霜枯冻度穷冬
昨夜阳和始用工
多少柳条知此意
一时开眼望东风


Da rief eine Stimm’ ſo helle,
Und ihm ward mit einem Mal,
Als ſängen die Vögel am Quelle,
Als glänzten die Blumen im Thal.


Nach der Stille Ohn' Gewühle
Hat mein Heiland selbst getracht't
Und im Hause Und nicht drauße
Dreißig Jahre zugebracht,
Da er fleißig, Ja, das weiß ich,
Hat vor seinem Gott gewacht.


Ach ich glaube –
Zwar der Herbst kam,
Und die Schwestern
Auf den Fluren
Welkten lang schon –
Weiter blühst du
Mir im Herzen,
Weiße Rose.


Cuando a mis ojos tristes la alegre mariposa,
como una flor errante discurre en el vergel,
¿por qué se me figura que es tu alma caprichosa
que flota en la mañana y va de rosa en rosa
bebiendo hasta saciarse rocío, esencia y miel?
Cuando la tarde cae, cendal de color lila,
y Véspero aparece en el etéreo tul,
¿por qué pienso en el nácar que irradia tu pupila
y que es como una perla preciosa que cintila,
expuesta en un destello sobre una concha azul?
Cuando la noche llega y en sus tinieblas lloro,
llamando a mí una dicha que para siempre huyó,
¿por qué miro en la sombra, blanca ilusión que adoro,
tu cabecita alada, tu cabecita de oro,
como uno de esos ángeles que Rafael soñó?
Cuando entre la penumbra de las acacias veo
cómo los fuegos fatuos saltan aquí y allí,
¿por qué, presa insensata de mi tenaz deseo,
los sigo ansiosamente de tumba en tumba y creo
que son tus pies de sílfide que danzan ante mí?
Si la pasión que abrigo, doliente y sin consuelo,
no ha de salvar la sima que media entre los dos,
¿por qué a ti se dirige mi inextinguible anhelo
como la aguja al norte, como la llama al cielo,
como la espira de humo del incensario a Dios?


Земле раскрылись неслучайно
Многообразные цветы, —
В них дышит творческая тайна,
Цветут в них Божии мечтЧто было прежде силой косной,
Что жило тускло и темно,
Теперь омыто влагой росной,
Сияньем дня озарено, —
И в каждом цвете, обаяньем
Невинных запахов дыша,
Уже трепещет расцветаньем
Новорождённая душ


obraz se objeví, pln krásy, nadlidský,
jakoby uchopován vášní cyklonem.
K mé otázce se směje cynicky.
Kam mne vedeš? Dí suše: K Heleně!


ho öküz koca öküz ebedâ öküz


غازَلتُهُ مِن حَبيبٍ وَجهُهُ فَلَقُ
فَما عَدا أَن بَدا في خَدِّهِ شَفَقُ
وَاِرتَجَّ يَعثُرُ في أَذيالِ خَجلَتِهِ
غُصنٌ بِعَطفَيهِ مِن إِستَبرَقٍ وَرَقُ
تَخالُ خيلانَهُ في نورِ صَفحَتِهِ
كَواكِباً في شُعاعِ الشَمسِ تَحتَرِقُ
عَجِبتُ وَاعَينُ ماءٌ وَالحَشا لَهَبٌ
كَيفَ اِلتَقَت بِهِما في جَنَّةٍ طُرُقُ


Tak dí. A Linder hned se pohnul z místa,
vytisknout rychle velevzácné zprávy;
v „Neue Press’“ se halí bytnost jeho čistá,
jen tak se ona lidským smyslům staví.
si tiše nezištná ta duše praví.
Potocki stane s vyjevenou tváří,
nevěda, čte-li v „Presse“ nebo v snáři:


钓台还是先生物
洛汭今非汉帝家
过客不知兴废事
又驰车马入京华


Was denn? Was wars? Was ist verschwunden?
Ein Meisterstück? Nie mehr gefunden?
Wars wirklich so ein kostbar Ding?
Ein Bild? Ein Lied? Ein Kleid? Ein Ring?
Ach, liebes, gutes Papchen, sprich!


Pensive I range these ever-verdant groves,
And sigh responsive to the murmuring stream;
While woodland warblers chant their happy loves,
Dear Liberty is wretched Myra's theme.


So daß dort Stoß und Gegenstoß
Sich immer gleich entfalten,
Hier oft die Wirkung riesengroß
Im kleinen Anlaß enthalten.


Pàrti che 'l tempo sia conforme a questo?
Pàrti che 'l tempo sia da innamorarsi?
Pàrti che 'l tempo sia qui lungo o presto?
Pàrti che 'l tempo sia dover più starsi?
Pàrti che 'l tempo sia tranquillo o infesto?
Pàrti che 'l tempo sia da motteggiarsi?
Pàrti che 'l tempo sia da dama o lancia?
Pàrti che 'l tempo sia d'andarne in Francia?


Ja ja, der Trauben Gott allein
Will ich die besten Stunden weihn:
Ich fühlte gnug der Liebe Plagen,
Kommt Brüder, helft mir sie verjagen.


Mé tělo slabé, duchotvorné tělo,
mé tělo bezbranné, bolestí tělo;


Gott ach Gott, wo soll ich fliehen,
Sehe schon den Vogel ziehen.«


Georgia, die auch Gesang und Reigen
Erhabner Geisteskünste führt,
Tritt heut vor deinen Thron, ihr Haupt vor dir zu neigen,
Dem Anbetung gebührt.


Jehova Jesus Jah! Mein Majestätis kleiden,
Nach deinem eignem mund, geht allen Kaisern vor!
Selbst Salomon gibt Schwerd und Zepter
Schon zur figur, bis Christus selbst es reicht.
Der Erdkreis wird zu meiner gräntz gestellet:
Sein inneres zu meinem freudenspil.
Di Menschen sind in ihrem Witz verstürtzt!
Vor solcher pracht und macht auf Erd,
Di sich so mannigfalt an mir gefigurirt!
Nun hat den zirkel si der Kühlung überschritten.


Mein Leser, glaube nicht, daß mein Erzählen
Zu weit sey ausgedehnt. Es ist wahrhaftig wahr.
Und bin ich nicht geschickt,
Daß es, durch meinen Kiel, hoch, prächtig, ähnlich, klar
Und schön genug wird ausgedrückt.
Doch hab' ich auch den Frost so gar ausnehmend schön,
Nur bloß ein eintzigs mahl, gesehn.
Jedoch muß ich dabey gestehn:
Daß alle Schönheit doch ein Etwas, welches wild,
Und rauh, und fürchterlich, zugleich uns zeigte.
Denn da ein ieder Baum sich gantz herabwärts beugte,
War Weg und Steg versperrt. Hierüber fiel mir ein:
Wie muß doch dem zu muthe seyn,
Der ietzt durch Wälder reisen muß?
Ich stellte mir
Davon viel gräßliches und sehr gefährliches für.
Doch hast du bald darauf, gelehrter Clodius,
Den eben, üben mein Verhoffen,
Dieß Ungemach betroffen,
Es mir weit schrecklicher, als ich mir, vorgestellt.


Ed io privo di te, mia dolce essenza,
piangessi, ombra, me stesso in dubbia via,
in duro exilio ed in lontan paese.


„Kicsoda áll ellent Karadó fiának?
Kicsoda sereget vezető karjának?
Feje előbb esik lábaihoz annak,
Mint égből mennykövek földre hullanának.”


A když jsem se nazpět vrátil,
mnoho slavných korporací
s družičkami v bílých šatech
s hudbou slavně šlo mi vstříc.


Ne lo settimo fui tirato
d'uno ramo desprezzato.


Múlnak az évek, és ha fölötte
Összeomolva már a föld:
És a mező s bérc röpke patakja
Énekeire új dalt költ:


En vano alivio con llorar pretendo,
si vuelve al pecho, por su mal, volando,
lo que de él sale, por su bien, corriendo.


سهلت حزونة وجده وغرامه
من بعد شرة شوقه وعرامه
صب تحامته الصبابة بعدما
ملكت يد الأشواق فضل زمامه
وإذا انطوى برد الشباب عن الفتى
لم ترع غانية عهود ذمامه
خلق من الأيام أن أخا الصبا
من عمره في يقظة كمنامه
والدهر لا يسقيك حلو رضاعه
إلا ويعقبه بمر فطامه
فإذا دجا الليل البهيم ولم تجد
لك ملجأ من ظلمه وظلامه
فتلق بادرة الزمان ببدره
واصرف هموم صروفه بهمامه
بمؤيد تسري الجيوش وراءه
ويسير جيش الرعب من قدامه
والنصر يلمع من ظبى أسيافه
والفتح يعلم من ذرى أعلامه
ملك ترى الأملاك تسجد خيفة
منه وترغم عند لثم رغامه
ذلت لعز متوج من يعرب
تتصاغر العظماء من إعظامه
يجري القضاء بمقتضى إيثاره
في نقضه طوراً وفي إبرامه
يفتر يغر الدست حين يحله
عن أبلج طلق الندى بسامه
هو عمدة الملك العقيم وذخره ال
باقي وجامع شمله ونظامه
وكأن در التاج حول جبينه
زهر تحف البدر عنه تمامه
وحسامه الماضي وهضبة عزه
العليا وذروة مجده وسنامه
وإذا طرا خطب فليس معول
إلا على تشميره وقيامه
ملك سمت غسان بالشرفين من
أجداده قدماً ومن أعمامه
حازت به قصب الرهان وأحرزت
حظ المعلى من قداح سهامه
أضحت صحائف كتبه كصفاحه
فتكاً وغرب لسانه كحسامه
كتب تراع بها الكتائب كلما
صدرت إلى الإقليم عن أقلامه
ومهابة أغناه شائع ذكرها
وكفاه يوم الروع جر لهامه
ومواقف وقف الحمام مخبراً
عن كره فيها وعن إقدامه
يلقى المدرع في الكريهة حاسراً
متلثماً بالنقع فوق لثامه
وكتائب التأييد محدقة به
أنى أتى من خلفه وأمامه
كم للمظفر من مقام أبيض
يجلو صباح النصر ليل قتامه
ومنافق شمخ النفاق بأنفه
وسرت رقى الشيطان في أوهامه
رامت عزائمه العلى واعتاقه
عزم المظفر عن بلوغ مرامه
ليث حبيك السابري عرينه
ومثقفات السمر من آجامه
قسم الندى والبأس قسمة عادل
لم يرض حكم الجور في أحكامه
فيصول في العزمات حد حسامه
ويصوب في الزمات وبل غمامه
والحرب يشقى أسدها بطعانه
والسلم ينعم وفدها بطعامه
تردى الجياد القب حول قبابه
وتخيم الآمال عند خيامه
حرم أقام الجود أركان الندى
ما بين ركنيه وبين مقامه
يرعى سوام الظن نبت جميمه
الأمرى ويكرع من نمير جمامه
لا ذنب عندي للزمان وقد غدا
بدر بن رزيك كريم كرامه
لمت الزمان فلم تزل أقدامه
حتى غفرت به ذنوب لئامه
أنكرت معنى البخل منذ عرفته
وعرفت معنى الجود من إنعامه
أملت قاصية الغنى فبلغتها
وخدمت حين غدوت من خدامه
وتيقنت نوب الليالي أنني
لا أتقي الأيام في أيامه
وأنالني الشرف الرفيع وجاوز ال
أمل الذي حاولت من إكرامه
أغنى ابتداء نداء عن قولي له
ما أحوج البادي إلى إتمامه
وسقى غليل الحظ بعد أوامه
وشفى عليل المدح بعد سقامه
وحللت منه بذروة العز الذي
يعلو الحلول به علي مقامه
فرأيت رب الملك حين رأيته
وسمعت ما يملي شريف كلامه
يا فارس الإسلام دعوة خادم
أعدمته الموجود من إعدامه
هنيت من رجب قدوم سعادة
قدمت بأجر صيامه وقيامه
شهر أطعت الله في حراماته
ورعيت حق حلاله وحرامه
لازلت في المولى العماد مبلغاً
ما ترجيه ممتعاً بدوامه
تستقبل العمر السعيد مجدداً
بالسعد ما أبليت من أعوامه


Der Henker hole die Journale,
Sie sind das Brandmal unsrer neuen Welt,
Der ekle Abhub von dem Wissenmahle,
Der, für die Viehmast, in die Zuber fällt.


Thee Venice keeps, thee Genoa now regains;
And next the throne thy seat the Swede maintains;
How few in safety thus with kings can vie!
If not supreme, how dangerous to be high!
O! still preside where'er the law's thy friend,
And keep thy station, and thy rights defend:
But take no factious League's reproachful name,
Still prone to change, and zealous still to blame,
Cloud not the sunshine of a conquering race,
Whom wisdom governs, and whom manners grace;
Fond of their sovereign, of subjection vain,
They wish no favours at thy hands to gain,
Nor need such vassals at their lord repine,
Whose easy sway they fondly take for thine.


Ba věru, v prostřed díla smrť pidimuže zastala;
on pracoval svůj celý věk, pak nemohl již dál.
Ty olověný muži, tu nad tebou jsem zplakala,
i bylo mi, jak osud tvůj by u mne v jizbě stál...


Es un lamento.
Es un grito sin lágrimas.
Desde adentro,
Desde el fondo de todo lo inevitable.
Desde el sollozo en espiral de espadas.
Desde la rama trágica
de un silencio perfecto.
Desde el azul caído
en los pies de la noche.
Desde la tempestad de
un sueño solitario.
Desde ti
y desde mí
grita un lamento
sin lágrimas
diciendo:
¡Adiós!


Wann die Lerchen wieder schwirren,
Trittst du draußen vor das Haus,
Doch er mag nicht mit dir irren,
Zog weit in das Land hinaus;
Die Gedanken sich verwirren,
Wie du siehst den Morgen rot –
Wann die Lerchen wieder schwirren,
Armes Kind, ach wärst du tot!


湛然坐到廓然时
不着纤毫看一丝
谁今未识虚明体
更拜延平一问之


Já vidím tolik hvězd se lesknout,
však clonou ducha nelze k nim;
mně zbývá jen si pozastesknout,
že za živa již prachnivím.


Ja, zu kühn ist's, dich zu lieben,
Deinesgleichen bringt ein Mädchen
Mit dem ersten Kuß sein Alles,
Seel und Leib zum ew'gen Opfer,
Ihr vermögt nicht treu zu bleiben,
Aber unsre Kraft ist Liebe,
Und die Treu ist unser Ruhm.


Seule, je sais donner des nuits sans lendemains.


U jezera jinoch bloudí,
Hory, doliny probíhá;
V ruce harfu, v srdci bolest,
Žel se krajinou rozlíhá!


菰米飘香白小肥
汀鸿沙鹭狎晴晖
太湖天接吴松阔
莫近能言鸭畔飞


Tho' few the pastures he possest,
Tho' scanty was his store,
Tho' wealth ne'er swell'd his hoarded chest,
EDWIN could boast of more!


Welch wesentliches Bildnis?
Erscheinstdu so, Geheimste Krafftfigur?
Wi richtigst, was doch wildnis?
O Was vor zahl? Ach welche spur?
Du bists, nicht Ich! Dein ist Natur und Cur!


E quel velario azzurro tutto a strisce
si chiama “cielo”? E “monti” questo brullo?
Oggi il mio cuore è quello di un fanciullo,
se pur la tempia già s'impoverisce.


Ich hab sie gesehn
Beim letzten Tanz
So wunderschön
Im grünen Kranz.
Man sagte frei und laut,
Sie sei eine glückliche Braut.


Lež! Nevěř! Proroci jsou prázdní, hluší!
Směšní! Slámu na žerď věší,
cepem bázliví točí, a ty’s, v nějž buší!


 Raparigas do Bungo e da Samba,
 do Cruzeiro e da Sé, do Balão,
 na Paris, Polo Norte ou Mutamba,
 são a nossa maior tentaçã
 Nesta terra onde eu nasci
 eu quero casar
 e ter o meu lar
 e rir e chorar
 só por t
 Pelos bailes selectos da Alta,
 nos batuques tão ricos de côr,
 é Luanda que dança e que salta,
 numa festa de vida e amo
 Bungo, Samba e Sambizanga
 ou Portas do Mar
 - Tudo isto é Luanda,
 cidade e quitanda
 ao lua
 Tão velhinha e tão bela e fagueira,
 debruçada nas ondas do mar,
 É Luanda sagaz, feiticeir
 Quem cá chega, cá quer ficar!


Vágy még hevít, kedv még emel,
Oh, még sok dalt nem zengtem el.
S eszméimet
Mind a hideg,
Sötét koporsó nyelje el?


O noble y valerosa Infantería
en que los triunfos todos de este suelo
se incluyen levantando hasta el cielo
de España la corona y Monarquía.


Ba myslím, místo českých hodinářů
na Staroměstské radnici
že pracují jen státníci:
pět starých koleček a jedno nové –
a to se potom „novou správou“ zove.


So verschlingen in Gedanken
Sich zwei Stämme wundertreu,
Andre dran sich mutig ranken
Kron an Krone immer neu.


Furchtbar drohende Gestalten,
Die in feuchter Tiefe walten,
Winden schreckend sich heran.
Und der Tod, mit bangem Schauer
Steht, so dünkt ihm, auf der Lauer,
Will ihm hundertfältig nahn.


Honneur à toi ! — Quand la Mode ignorante
Jette les fleurs au hasard et sans choix,
J’ai vu qu’au moins sa couronne flottante
Au vrai talent peut tomber une fois.


Was mein Vater wild gesündigt,
Hat ihm nachgethan das Land.
Neuer Greuel ist verkündigt;
Drum ersticke du den Brand!


Der Jüngling wars, der jetzo
Der fremde Herzog berennt,
Der Herzog hoch zu Pferde,
Er wirft den Jüngling zur Erde
– Der springet auf behend.
Da greifen sie zu den Schwerten,
Da splittert des Jünglings Stahl
An bessern Stahles Härten,
Da rollt sein Helm zu Thal.


Morgen kommt mit lichtem Gruße
Und Natur beginnt ein Fest,
Mancher noch mit heißem Kusse
An das Herz was Liebes preßt.


مهيجة ذات وجد
سطا عليها الغزال
من رمش عينيه فيها
بكل جزء نبال
ما للغزال كهذا ال
غزال خد وخال
ولا جبين منير
عليه يزهو الهلال
ولا مهفهف خصر
كالغصن فيه اعتدال
ولا ملألأُ جيد
له الصباح مثال
ولا كلام كشعري
في الحب سحر حلال
يا مكثرا بالتجني
اطغاك هذا الجمال
للحسن يا ريم يوما
بالرغم عنك زوال
تظن انك كسرى
اسرى لديك الرجال
او تحت خمصيك تطوى
حين تميس الجبال
عذبت مضناك طيشا
يكفيك هذا الدلال
دع عنك جورك وارحم
فللزمان انفتال
فرب يوم تراه
يخشن هذا الصقال
وكم يعود فقيراً
من راح يطغيه مال
يعلو الجمال ويغلو
ان زينته الخصال
فأرفق الحسن رفقا
هذا الوجود ظلال


Donnez, riches ! L'aumône est sœur de la prière.
Hélas ! quand un vieillard, sur votre seuil de pierre,
Tout roidi par l'hiver, en vain tombe à genoux ;
Quand les petits enfants, les mains de froid rougies,
Ramassent sous vos pieds les miettes des orgies,
La face du Seigneur se détourne de vous.


前堂画烛残凝泪
半夜清香旧惹衾
烟锁竹枝寒宿鸟
水沉天色霁横参


Ich fühl, mein Leben liegt
in deinen Händen ...
wirst du zu Freude mir,
zu Qual es wenden?!


Custozza, Magenta a Solferino!
Čech, Polák, Horvat, Slovinec a Rumun,
v kabátcích bílých, vojáčkové prostí,
tam bojovali za císaře pána
a prospěch přejasného rodu jeho.
Nástroje slepé... děti, jejichž domov
v jhu nevolnickém po svobodě vzdychal,
na cizí rozkaz, v službě cizích zájmů
šli škrtit svobodu a volnost jiných.
A žluté kosti jejich mrví do dnes
ty vinice na bocích slunných chlumů
a v bílých ossariích poskytují
turistům pohled hodný pozornosti...


Jak po rose vždy touží květ,
jak po zeleni jara vznět,
jak skřivan s písní do nebes,
tak vezdy: včera, zítra, dnes –
já k Tobě!


Traurt, Hanoniten, traurt, di ihr Gesandten schimpfft!
Erschrekklichst ist, wi David es sucht heim.
Di Gottsgesandten sind nun häuffigst verunglimmt,
Jerusalem, durch falscher träume seim:
Verhöhnt, verspeit, vernarrt,
Getödtet, schmachverscharrt.
Gott ärgert A.L.L.S., weil er sein wort verzeucht,
Das keiner doch erreicht.
Dis ärgernis ist zu dem gipffel kommen:
Den Heiligsten bleibt Jesus unvernommen.


Remegnek a gyenge levelek,
mint siralomházban a fejek.
Az egész táj szép siralomház.
Isten veled, kicsi nyári ház!


A přec ta potřeba, ta touha roste ve mně,
čím v srdce mé víc utrpení lehá,
čím víc se kolem mne jen chlad a výsměch šíří.


In ihm ist alles groß und echt,
von gut und böse unentweiht:
Schönheit ist Kraft ihm, Kraft ihm Recht,
sein Pulsschlag ist die Ewigkeit.
Wen dieser Mutter Hände leiten
vom Heut ins Ewige hinein,
der lernt den Schritt des Siegers schreiten,
und Mensch sein heißt ihm König sein!


Aus Tugend/ gleich Felſen/ entſpriſt
 Was ruͤhmlich und tauerhafft iſt.


瑶池桃实熟三千
西母青鸾五色鲜
知是调羹真相国
伴来梅鼎送凌烟


Sieh da, du sandtest mir deine Gedichte,
Ich las sie alle mit ernstem Gesichte,
Eins nach dem andern; ganz brav und nett.
Doch nun mach' du mir die Arbeit wett,
Und gehe mit mir zu Skat und Bier.


Смотри приветно и легко
В глаза суровые разврата:
В них — бесконечно далеко —
Горит душа и ждет возврата
В жилище прежних благ и бед,
В миры молитвенных созвучий,
Где всем таинственный ответ
Дает Безвестный и Могучий,
Кому покорны мы, жрецы,
И те, кто проще, суеверней:
Те — бедняки — из наших терний
Себе плетущие венц16 декабря 1901


I v snách jej vídám, mezi modlitbami
ten jeho milý, zpěvný slyším hlas,
a svědomí mi nedí: „Zhřešila’s!“
ni víra má: „To ďábel tě jen mámí!“


Allein Jehova ist mein Schutz!
Er bitet stets den grossen trutz
Durch allerschwächste Mittel!
Er nidrigt erst, was er hochbraucht,
Erhöht, was einst, wi dampf verraucht,
Sein ist der hoheitstittel.


Dovolím si, ctěné dámy,
pohovořit chvílku s vámi.
I k těm pánům, kterým zde
o kritiku jenom jde,
promluvit chci slovo krátké
na důkaz, jak bývá vrátké,
a jak u mne v ceně padlo
mnohé česko pořekadlo.
Čech, ten mívá u příkladu
faleš za velikou vadu,
proto říká ve svém zvyku:
„Co na srdci, to na jazyku.“
Já co Čech se jevě světu,
povždy ctil jsem tuto větu,
a tak vůči národu
pravdě jsem jen průchodu
zjednati se vynasnažil.
Za to důvěry jsem zažil
v úzkém ba i širším kruhu,
u přátel i jiných druhů.
Protož kdo mne jednou znal,
slovům mým hned víry dal.
Zajisté by na mou věru
každý jiný za důvěru
takovouto mnoho dal;
mně však nesla jenom žal,
a já pro ni zažil v skutku
mrzutostí jen a smutku.
Musím tady ku své škodě
přiznati se ku nehodě.
Když chci totiž ostrou řečí
slovům svým dát důraz větší,
tuť pak – ovšem maličko –
přeskočí mně kolečko,
a, jak již tu smůlu mám,
já si za- za- zakoktám.


¿Sólo en mí torcerá de su costumbre?
O no pudiendo agora defenderme,
¿podré cuando de mí triunfe el tirano?


On byl Jason, Orpheusa jméno
Mně dal, Arkonskou pak stanici,
Jako rouno, za cíl položeno;


V noc lesů širých, mrak nad nimi šedý,
dnes ohněm zaplál klášter na Sázavě;
jak olbřím bájný, jemuž slepé hledy
zas divem mocným hvězdou, růží zkvětly,
v tmě okny svítil rudé ve záplavě,
že s věží, bání černé, dlouhé stíny,
jak zástup šelem před strážnými světly,
v houšť prchaly a lesů do hlubiny.


Come simele en simel se notrica,
cusì vertù da vitio sta contrara;
strignesi 'l büe per le corne et ara,
e l'omo cum parole ch'altri dica;


Dívky tři teskní tu, nad plátnem bílým
ubledlé, klopí svůj zrak,
do klína založí ruce,
v prázdno se zahledí pak.


„Jenom žádného nováčka!
vždyť jest starších dosti,
dobře renomírovaných,
zvláště v praktickosti.


Sie trugen ihn fort an den alten Ort,
Die Nacht war still und bang;
Es fiel der Tau, der Nebel zog
Das Heidemoor entlang.


¡Qué maravilla que buscase a un hombre
el sabio entre aquel número perdido,
que imitaba las fieras las costumbres;


Mescete, o amici, il vino. Il vin fremente
Scuota da i molli nervi ogni torpor,
Purghi le nubi de l'afflitta mente,
Affoghi il tedio accidioso in cor.


Und von den Schreien, die gen Himmel branden,
Fühl ich erbeben dieses Berges Mark,
Was Menschen jemals Menschliches empfanden,
Rührt an der Erde Festen riesenstark.
Ich fühle, wie ein Herz aus allen Landen
Zusammenpocht hier in Prometheus Park;
Ich fühle sich der Seelen Seele spannen
Im Kerne des Granits – den Fluch zu bannen:


Thou smiling see'st great  Worth confest,
The Ray distinguishing the Patriot's Breast:
Born to protect and love, to help and please;
Sov'reign of Wit, and Ornament of Peace.
O! long as Breath informs this fleeting Frame,
Ne'er let me pass in Silence  Name;
Ne'er cease to mention the continu'd Debt,
Which the great Patron only would forget,
And Duty, long as Life, must study to acquit.


»Ja, dort mir Weib und Esse zischt!«
Sagt ich, von Rudolfs Wort erfrischt.
Er lacht' und rief: »So schau mal nach,
Ob sich mein Gaul den Huf zerstach!«
Und wie ich nun den Huf will heben,
War ausgeblasen auch mein Leben,
Es sandte flieh'nd ein Paar Böhmaken
Zween lange Pfeil' mir durch den Nacken.
Doch wo hast du das End erstritten?


西亭不觉又春风
弱柳微波四面中
更欲烦君亭下看
海棠枝上浅深红


vám, mrtvý lenine, jenž slovo učinil jste tělem
a říši člověka tu zahájil,
vám, živý staline, jenž roztříštil jste čelem
vše to, čím včerejšek vám do budovy bil,
vám, avantgardo dělníků a vzpůrců,
kteří jste činy zdvihli k vítězství,
vám, generace hrdinů a tvůrců,
jimž socialismus už na čele se stkví,
a tobě, lide dělný, jenž jsi chápal
a nepřemožitelná jsi už zeď,
kdyby snad žoldák žraloků se sápal
špinavou tlapou na tvou mladou pleť,


Er spricht gerührt: »O fühltet Ihr,
Herr Abt, was ich empfinde!
Es blickt das Wasser auf zu mir,
Wie Mutter nach dem Kinde!
Denn wißt, bei jenes Hornes 1 Riff
Geboren ward ich einst im Schiff.


Regt sich Pallas nicht in Ihr,
Wenn Ihr großer Geist Sich stärket,
Und mit lechzender Begier
Kluger Schriften Vorzug merket?
Ihr entscheidendes Empfinden
Prüft der Bücher wahren Werth;
Weis das Innre zu ergründen,
Das sich Kennern nur erklärt.
Ja Sie weis bey Nebendingen
In der Menschen Herz zu dringen.


Rózsás reményim mámorában
- Mit most irigylek - akkor szántam!
És szivemet hő napnak hittem,
Amely körül jár, forog minden,


文江江上龙华老
一住平坡少出城
又是经年不相见
蒲庵新刻几篇成


Luna Llena... Luna... Lunita
Lunita que me juraste un amor eterno.
Porque me cambias tu agua bendita
por mala lluvia que cae del infierno.
Luna Llena... Luna... Lunita
hoy también rompo mi juramento,
con honda pena... pena... penita
para salvar mi corazón de tu tormento.


Zván otcem zázraků je Leitha Sád
a ještě po smrti tou mocí vládne,
ač v kubbě spí; vždyť pomáhá vždy rád,
kdo s prosby modlitbou mu na hrob padne.


Durch den Himmel geht die Sonne,
Rufet, eh' ins Meer sie taucht:
Leuchten wollt' ich dir zur Wonne;
Wie hast du mein Licht gebraucht?


O dia deu em chuvos
A manhã, contudo, estava bastante azu
O dia deu em chuvos
Desde manhã eu estava um pouco trist
Antecipação? Tristeza? Coisa nenhuma?
Não sei: já ao acordar estava trist
O dia deu em chuvos
Bem sei: a penumbra da chuva é elegant
Bem sei: o sol oprime, por ser tão ordinário, um elegant
Bem sei: ser susceptível às mudanças de luz não é elegant
Mas quem disse ao sol ou aos outros que eu quero ser elegante?
Dêem-me o céu azul e o sol visíve
Névoa, chuvas, escuros – isso tenho eu em mi
Hoje quero só sosseg
Até amaria o lar, desde que o não tivess
Chego a ter sono de vontade de ter sosseg
Não exageremos!
Tenho efectivamente sono, sem explicaçã
O dia deu em chuvos
Carinhos? Afectos? São memória
É preciso ser-se criança para os te
Minha madrugada perdida, meu céu azul verdadeiro!
O dia deu em chuvos
Boca bonita da filha do caseiro,
Polpa de fruta de um coração por come
Quando foi isso? não se
No azul da manh
O dia deu em chuvos


Dám rozvést se, mám-li být živa.
A věna svého se zbytkem
(co neprobil, co ještě zbývá)
a s obrazy a nábytkem
já půjdu do své milé Vídně,
žít budu zálibám svým klidně:
mít menší dům tam pronajatý,
mít v zimě svoje večery,
zvát komponisty, literaty
a jít do dvorní opery.“


Das innere Ziel nur laß dir's nicht verbiegen,
und laß es dir nicht in die Seele kommen
und dich nicht müde machen ...
müde ... in der Tiefe,
da, wo die Quellen des Lebens liegen!


Ick heeße Ede Petermann!
In Rixdorf kennt mir jedermann
In Kulickes Destille.
Hier rees ick man inkognito,
Als Meyer, Lehmann oder so,
Denn Namens jibt et ville.


U hospody v cizím kraji
Rusovlasý poutník sedí,
Dvě mu slzy v oku hrají,
An do dálky s touhou hledí;
Co as v oku znamená
Onna perla zrozená?


Und schlecht ans bischofs hofe kam:
vil gotlos wesens er vernam,
die pfaffen hetten kellerin,
die gottesforcht war kleine;
Er funt wucher und simonei,
vil abgöttischer gleissnerei;
es ging dem teufel nach seim sin,
doch verdroß in alleine:
Eins teils fragten nach gottes wort,
das mocht er leiden nichte
und suchet im ein ander ort,
kam an das statgerichte;
da fund er arglist und meineid,
betrug und lug an unterscheid;
doch waren etlich frum und grecht,
hielten der warheit pflichte.


de hombres que sueñan y se yerguen


Aus eines Bischofs Schatz verlor sich ein Smaragd,
In dem ein helles Grün mit reinen Farben spielte,
Den, wegen strahlenreicher Pracht,
Ein jeder, der ihn sah, für unvergleichlich hielte.


Imagen que de la oscuridad te acercas,


Hle! statný tu jelen parohy zdvihá –
zda z lovu snad vytrhnem duchy?
tam červená liška mlázím se míhá,
a zajíc tu napíná sluchy –
cos v houštině švihlo jak z luku šíp;
zda dostihl lišky? ba ještě líp,
v sněť červené sosny ji proměnil k tomu,
a lovce i zvěře jsou pahýly stromů.


Als mein Aar im Belvedere
Speise nahm aus Eugens Hand,
Ragte, wie bewußt der Ehre,
Sonnenwärts sein Haupt gewandt;
Schatten warf sein Fittig mächtig,
Wie ein Königsbaldachin,
Und das Auge flammenprächtig
Glomm, ein rollender Rubin.


Mein Jesus ist mein Ehre,
Mein Glanz und schönes Licht,
Wenn der nicht in mir wäre,
So dürft und könnt ich nicht
Vor Gottes Augen stehen
Und vor dem Sternensitz,
Ich müßte stracks vergehen
Wie Wachs in Feuers Hitz.


Quando há música, parece
Que dormes, e assim te calas,
Mas se a música falece
Acordo, e não me fala


Kompt her von allen Enden,
Kompt her in schneller Eyl'
Und jauchtzet Gott mit Händen,
Frolocket unserm Heyl.
Ermuntert euch, jhr Frommen,
Vor sein Gesicht zu kommen.
Sein ist und bleibet das,
Was trocken heist und naß.


O hrozno! bylo v noci, všechno spalo,
obrovský požár do daleka svítil,
a zvonek úpěl, krov se rázem řítil
a trámoví se žhavé rozpadalo.


Doch kehrt ihr beide
Im letzten Strahl
Der Sonne wieder
Zurück ins Tal,
Schaut mir so freudig
Ins Angesicht:
Da weiß ich's plötzlich –
Doch sag ich's nicht.


Zwei Augen wie Kohlen so glühend und groß
Durch's Zimmer, das dunkele, irren;
Man hört nur ein seltsam eintönig Geräusch,
Ein Schnurren und Rollen und Schwirren.


Di siben tausend sind noch unter den Baaliten,
Di ohne Baal, ob si dem Baal in arm.
Gott weist di seinigen selbst unter Jesuiten:
Di sind ein greul, di weder kalt noch warm.
Ein Heuchler ist verflucht;
Wird tausendfach versucht;
Versucht, imehr er sucht mit gutten sich zumengen;
Wird immer mehr sich sengen.
Di volle lampe fakkelstrahlt,
Imehr si schwartzes schwartz ummahlt.


Sen podzimní sní mladý les,
v něm šedá vlákna se množí,
jen dál skrz šedou jejich směs;
komu Bůh písně do ňader vloží,
ten loutny už neodloží!


Ei Zeit, was bist du matt und schaal,
Und trüb' und kalt, und bleich und fahl,
Und wohl vielleicht noch ärger!
Dein Geist, wenn's doch ein Geist soll sein,
Frißt sauer uns durch Mark und Bein,
Wie schlechter Grüneberger!


In seiner Hand sah ich den Ebenstab
Mit leisem Strich des Bettes Lage messen,
– So weit das Haupt – so weit der Fuß – hinab!
Verschüttet und vergessen!


Doch, wann man schon an seinen Wangen
Den Bart mit tausend Stacheln fühlt,
Und hat es noch nicht angefangen,
So hat man mehr als halb verspielt,
Und will man mehr auff Kurtzweil harren,
So wird man mehrentheils zum Narren.


ألا طرَدَ الكَرى عنَّي حبيباً
خَباهُ الدَّهرُ لي فيما خبا لي
ظننْتُ الدَّهرَ يُنسيني هَواهُ
فما أزدادُ إلاّ في خَبالي


Toč se mé vřeteno snů! Zpívej svou stříbrnou hudbu
víl, elfů tajemnou píseň! Duchová, útlá má niti
básníka bílými prsty z kužele zlatá se viň,
na světle měsíce, lampy, snů, dálek kouzelném světle,
mystická zvonící příze modravým světlem se sviť!


Kit szorongatsz most? Ha szülsz, a fiadnak
öröme az lesz, hogy körbe forog,
te meg rápislogsz, míg körülhasalnak
telibendőjü aligátorok.


Ach, zvláštní to muž! Mnohým příslovím byl,
jak málo mu nebe zde přálo;
tak věrně, tak krušně tu lopotil
a přece znal blaha tak málo!
Než, ať ho kdo litoval, ať se kdo smál,
vždy úsměvný klid jemu ve tváři hrál;
vždyť měl při tom veliké bohatství přec:
Byl poctivec.


S föltárta rajtunk mind az izzó szennyet,
Mit eltitkoltunk önmagunk előtt,
Sebünket, mely oly rég idűlve gennyedt,
S a balgán bűnre tékozolt erőt.
Kimondta, hogy ma minden eszmény porban
S bár az igazság fejét törje be,
Ő volt az eggyik legromlottabb korban
Az emberiség lelkismérete.


So stürze, Moloch der Vernichtung,
In meine Brust und morde sie,
Die stolze Flamme meiner Dichtung,
Die Leuchte meiner Poesie!


Či nocí zaskočená bludná harfenice
jež uprosila stráž a spala na zámku
ráno však raníčko musí zas na silnice
do bláta úštěpků a k hrubým pasákům


A mi señor
Néstor Ponce de León:
Viene a decirme Capriles
Que alguien dijo en Broadway
Que en mi discurso exclamé:
«¡Los anexionistas viles!»
¡Bien, y con mucha razón
Me mandó usted el recado
De tenerme preparado
El espinudo bastón!
Miente como un zascandil
El que diga que me oyó,
Por no pensar como yo
Llamar a un cubano «vil».
Viles se puede llamar
A los que a lucir el sol
Del Diez, con el español
Fueron, temblando, a formar.
Los que al hombro los fusiles,
Negra el alma y blanco el traje,
Ayudaron al ultraje
De su patria—ésos son viles.
Vil viene bien, y no menos,
Al que por la paga vil,
Mata el ánimo viril
Entre los cubanos buenos.
Pero al que duda—¡yo no!
¡Yo no dudo!—que su tierra
Puede después de la guerra
Vivir con paz y con pro;
Al que comparte la fe—
La fe que yo no comparto—
En el cariño del parto,
Que pudo ser y no fue;
Al que piensa—¡yo no pienso
Así!—que, en tanto desdén,
Es dable un inmenso bien
Sin un sacrificio inmenso;
Al que, por odio a la guerra,
Prefiera—¡yo no prefiero!—
El comerciante extranjero
A la virtud de su tierra;
Ése, ¡quién sabe si arguya
En vano! ¡si en la mar fia!
Pero si su tierra es mía,
También es mi tierra suya.
Y puede, de igual derecho,
En brazos de otro soñarla,
Como sueño en conquistarla
Mano a mano y pecho a pecho.
¡Qué dijera yo de aquel
De opinión diversa, si
Me llamara vil a mí
Por no opinar como él!
Quiero a Cuba amante y una;
quiero juntar y vencer
¿Y empiezo por ofender
Al que ha nacido en mi cuna?
No hiero al mismo español,
de quien la sangre heredé.
¿Y fratricida, heriré
A mi hermano en pena y sol?
A mis hermanos en pena
No los he de llamar viles,
Los viles son los reptiles
Que viven de fama ajena.
Todo esto es muy simple, todo
Es que nos daban por muertos
El Diez, y al vernos despiertos
Cierran el paso con lodo.
¡Pero quisiera ver yo
Frente a frente al zascandil
Que dice que llamo vil
A mi hermano y que me oyó!
Donde no nos puedan ver
Diré a mi hermano sincero:
«¡Quieres en lecho extranjero
A ti patria, a tu mujer?»
Pero enfrente del tirano
Y del extranjero enfrente.
Al que lo injurie: «¡Detente!»
Le he de gritar: «¡Es mi hermano!»
En la patria de mi amor
Quisiera yo ver nacer
El pueblo que puede ser,
Sin odios y sin color.
Quisiera, en el juego franco
Del pensamiento sin tasa,
Ver fabricando la casa
Rico y pobre, negro y blanco.
Y cuando todas las manos
Son pocas para el afán,
¡Oh patria, las usarán
En herirse los hermanos!
Algo en el alma decide,
En su cólera indignada,
Que es más vil que el que degrada
A un pueblo, el que lo divide.
¿Quién, con injurias, convence?
¿Quién, con epítetos, labra?
Vence el amor. La palabra
Sólo cuando justa, vence.
Si es uno el honor, los modos
Varios se habrán de juntar:
¡Con todos se ha de fundar,
Para el bienestar de todos!


De még sem volt oly gyors, mint az sebes dárda,
Mert páncérát oldalán mind megszaggatá.
Török páncérábul dárdát kiszakasztá,
S magáét Vidra készületlenül hajtá.


A király madara s liliomi mellett
A vezéri zászlót lengeti a szellet:
Dűlt paizs a címer két fejér galanddal,
E fölött koronás, szárnyas ezüst angyal.
Hédervári Kont az, - Miklós főpohárnok,
Kit Lajos vezérűl ada e dandárnak;
S hogy az indulásra nem hiányzott semmi:
Lejöve a király, tőlük búcsut venni.


Weil süßes Vergessen allein aufwägt den unendlichen Schmerz,
Schlürft, Freunde, das goldene Naß, hier wo sich ein Zaubergefild
Breitet um uns und um Bajäs
Rückstrahlende, wonnige Bucht!


Na báních vesnických kostelů
za černých bezhlasých nocí
vlají bílé prapory vášnivé modlitby:
Mír!


a ježto ideál, který jsme nechápali,
dnes tone již,
mřít nikdo velký přespříliš, ni vítěziti
sláb přespříliš.


questi seguir, quei debbino schifare,
come e 'n che parte, e chi corra e chi stia,
altri debb'ire innanzi, altri sconciare,


Je reicher ihr den schnellen Blick vergnüget,
Je höhre, schönre Ordnungen der Geist
In einem Zauberbund durchflieget,
In einem schwelgenden Genuß umkreist;
Je weiter sich Gedanken und Gefühle
Dem üppigeren Harmonienspiele,
Dem reichern Strom der Schönheit aufgetan –
Je schönre Glieder aus dem Weltenplan,
Die jetzt verstümmelt seine Schöpfung schänden,
Sieht er die hohen Formen dann vollenden,
Je schönre Rätsel treten aus der Nacht,
Je reicher wird die Welt, die er umschließet,
Je breiter strömt das Meer, mit dem er fließet,
Je schwächer wird des Schicksals blinde Macht,
Je höher streben seine Triebe,
Je kleiner wird er selbst, je größer seine Liebe.


Wenn die Ankerstricke brechen,
Denen du zu sehr vertraust,
Oft dein Glück so sicher schaust,
Zornig nun die Wogen sprechen, –
O so laß das Schiff den Wogen,
Mast und Segel untergehn,
Laß die Winde zornig wehn,
Bleibe dir nur selbst gewogen,
Von den Tönen fortgezogen,
Wirst du schön're Lande sehn:
Sprache hat dich nur betrogen,
Der Gedanke dich belogen,
Bleibe hier am Ufer stehn. –


Splendor d'alto lignaggio e gran tesori
Il cielo in Voi ben degnamente aduna:
Ma non miro que' beni o quegli onori
Cui diede il nascimento o la fortuna.


Načež jemu vojevoda Rado:
„Nic se neboj, Boškovići Petře!
Pojď jen! Tělem ručím ti i vírou,
za mák že ti neublíží paša!
Omerovu brůnku, nevěříš-li
Turkům, aby zatím co my budem
u pašy, ti nezabavili snad,
před Spužem nech, ke stromu tam uvaž;
pušky ale dvě a břitkou šavli,
ty vem s sebou, na počesť je nosíš!
Bude-li pak nejhůř, – koně mého,
bratře Petře, znáš, a teprv poznáš!“


Der Wolcken meistens halbe Kreise,
Die allzumahl ihr gläntzend Prangen,
Nachdem sie hoch und dick, auf gantz verschied'ne Weise,
Vom Licht, das an sie strahlt, empfangen,
Zertheilen sich bald hie, bald dort,
Wodurch wir Brüche, Tiefen, Höhen
Und Oeffnungen an manchem Ort,
Mit Lust und mit Verwund'rung, sehen.


To prosby vykřičník,
vášnivý, vroucí,
poslední ještě vzlyk
tak srdce rvoucí.


O meines Vaterlandes gute Erde,
Wie kriech ich gern in deinen warmen Schoß!
Mir ahnet schon, wie süß ich ruhen werde
In dir, von allem Druck und Irrsal los!
Wie will ich meine müden Beine strecken,
Wegwerfend meiner Armut dürren Stab!
Wie selig mich von West nach Osten recken
Und unverwüstlich ruhn in meinem Grab!


Gewaltig kämpft und drängt das Würdige, das Große,
Zum Leben sich herauf. Ein Hauch entküßt dem Schoße
Der Dunkelheit die Blum', er küßt den Halm hervor;
Nur eine laue Nacht, und Haine blühn und Fluren.
Aus grauser Tiefe tritt das Hohe kühn hervor;
Aus harter Hülle kämpft die Tugend sich hervor;
Der Schmerz ist die Geburt der höheren Naturen.


Doch auch der unsern Viele sind gefallen,
Hingeraffet von der Feinde Schwerdt;
Laßt für die Toden Klaggesang erschallen,
Denn ihre Thaten sind des Nachruhms werth.


ciascuno a prova il suo valor dimostri:
più che non puote di Natura l'arte,
potran le vostre penne e i sacri inchiostri.


Leč my? Ach, Bože, kde je ráj těch roků?
Jí lásky květ se tajil ve hluboku,
já ve své duši cítil nové žití.


»Weibchen, schick dich hin, und schick dich her,
Du sollst mit mir in grünen Wald gehn,
Zu deines Bruders Freunde.«


Z nich jeden velký, lidí všech učitel,
na jehož retech divem se potkaly
z niv na Hymettu sladké včely
s proroka řeřavým uhlem kázně,


旗穿晓日云霞杂
山倚秋空剑戟明
敢请相公平贼后
暂携诸吏上峥嵘


Und herrlich ists, aus heiligem Schlafe dann
Erstehen und, aus Waldes Kühle
Erwachend, abends nun
Dem milderen Licht entgegenzugehn,
Wenn, der die Berge gebaut
Und den Pfad der Ströme gezeichnet,
Nachdem er lächelnd auch
Der Menschen geschäftiges Leben,
Das othemarme, wie Segel
Mit seinen Lüften gelenkt hat,
Auch ruht und zu der Schülerin jetzt,
Der Bildner, Gutes mehr
Denn Böses findend,
Zur heutigen Erde der Tag sich neiget. –


Drum reicht den Kranz, die Königin zu krönen,
Nicht mir; denn eh' ich sie gefunden hätte,
Wär' er gewiß verwelkt in meinen Händen!


Wohl ruht darin geborgen manch' liebes, theures Bild,


Půl devátá... A zvoník k věži kráčí –
a brzo zvon se vážný rozhlaholí...
A zanedlouho zblízka, ze vůkolí
vše davem pestrým v kostelík se stáčí...


Dobře tobě – Dívko milá!
Žes se ctnosti oddala –
Tať jen krása! – Blaze tobě,
Žes to záhy poznala.
Všecko zhyne –: jenom ctnost
Květouc trvá na věčnost.


Doch bringt der Schmerz mein Nantchen hin zu dir,
So laß den Zweig hernieder,
Reich' ihr die Flöte hin, und spielet sie
Der Liebe, Klagelieder,
So rausche nicht in ihre Melodie.


Mért üdvözíthetnél te mást,
Akárkit, csak nem engemet?!
Keresem a vigasztalást,
S ha meglelem, kétségbe ejt.


Und immer, immer noch klang’s mir im Ohr,
Wenn ſchon der Morgen durch das Fenſter blickte,
Und mir ums Auge hing ein Thränenflor,
Wenn ich dann ſtumm mein Tagewerk beſchickte.
Was half mir nun mein „Stückchen Philoſoph?“
In Trümmer fiel, was ich ſo luftig baute!
Doch that’s das Haus nicht, nicht der düſtre Hof,
Nein, nur die abgebrochnen Kindeslaute.


Casi nunca la mar en esta costa
tiene llano el sonido.
Por mucho que la trates en familia
siempre hay en su lenguaje
expresiones que te hacen
levantar la cabeza.
Tú la sientes bullir, te estás oyendo
en sus espejo de voces,
la escuchas trabajar tus rebeldías,
labrar por las rompientes
los arenales de tus inquietudes.
Lejos, en ella, mar adentro,
no habla:
su soledad está entera.
Sólo cuando una isla
pone un pico de pájaro en las aguas
rompe a cantar
y rebasa el pudor de su silencio.
Y así el isleño todavía entiende
el rumor de la mar que le rodea
como la intimidad donde descansa
el camino de la última alegría.


Die an Völkern du rächst, Königen rächst,
Priestern, die Menschheit, wie war's, Geschichte, voll
Von Gemählden, die der Gute,
Bleich, vor Entsetzen erblickt.


Als Witz zu Würden half, die Weisheit der Poeten
Ein Recht an Gunst und Glück besaß,
Und mancher König ohn' Erröthen
Gedichte schrieb, und Dichter las,
Ward zu des Hofes Ehrenstufen
Philippides vom Lysimach berufen.


Hast du einmal das Rechte getan
Und sieht ein Feind nur Scheeles daran,
So wird er gelegentlich, spät oder früh,
Dasselbe tun, er weiß nicht wie.


Den Verlust empfinden Alle, die er vatergleich gepflegt,
Sein Begängniß feiern Alle, die er liebereich gehegt:
Aus den Fenstern fliegt die Taube zu dem stillen Kirchhof hin,
Und zurück dann bringt zur Leiche sie ein Zweiglein Rosmarin.


Zu der spinn sprach der zipperlein:
»so wil ich in die stat hinein
in dises reichen burgers haus,
von dem du bist gezogen aus,
der mich zu im lockt aller weis
mit starkem trank und guter speis,
Darmit er sich fült teglich vol,
mit müßiggen ist im auch wol,
mit schlafen, baden und seim weib;
er ist leisbachen an dem leib;
ich weiß, wan ich anrüre in,
so schickt er nach eim doctor hin;
Mich auf ein seiden polster legt,
mit tüchern weiß er mich zudeckt
frißt gute bißlein iemer zu.
schau, bei im bleib ich wol in ru.«
aus der fabel zwei ding man lert:
reichtum den zipperlein ernert;
die armut in alzeit austreibt,
das er die leng nit bei mir bleibt.


Als sie gekommen wiederum zu Sinnen,
Lenkt sie ihr Trachten darauf allewege,
Wie sie den Wunsch mag insgeheim gewinnen.
Auf eine Meisterin, in deren Pflege
Und treuer Hut von Kindheit ihr Beginnen
Gewesen, ward ihr erstes Hoffen rege:
Die rief sie zu sich, wo sie zwei nur waren,
Und unterwand sich, ihr's zu offenbaren.


Es stehen vor dem Hebekran
Ein kleines Kind, ein Hund, ein Mann.
Die Eisenkette rollt und rinnt,
Es staunen Mann und Hund und Kind.
Da saust sie nieder auf den Grund,
Zerschmettert Mann und Kind und Hund.
Gemäßigt naht die Polizei,
Ein Chemiker ist auch dabei,
Bis er den Totbestand befund:
Ein kleines Kind, ein Mann, ein Hund.


Tak v duchu k sobě nadšeně jsem pravil
i k boji hotov pro věc posvátnou –
a jestli jsem se podnes neproslavil,
to dozajista není vinou mou! –
Však možná, že jsem všemu nerozuměl. –
Když hudba hrála a ples kolem šuměl,
zvonily sklenky, lačné duši vhod,
kdy bezstarostnosť vládla všude svatá,
a bylo plno pentliček a zlata
a tančilo se jako o závod:
já pravil žertem: „Aj, to mumraj skvělý!“ –
„Pracujem pro vlasť!“ vážně druzí děli. –
A pak se stalo někdy jindy zas,
že přiletěl k nám z dálky prosby hlas, –
hynoucí bratři o pomoc nás prosí,
jak lístek schnoucí o krůpějku rosy.
A vyznávají zřejmě s resignací,
že vysílení úmornou jsou prací
a blíže hrobu, než kdo ví a tuší. –
Ó, kterak pálil v srdci mém a v duši
ten trpký povzdech bratří nešťastných!
I pravím: „Nuže, nyní čas je k práci
a škoda chvilky, jež se marně ztrácí!“ – –
Však druzí křičí – samý žert a smích: –
„Nu, proč tak vážně? Jen se neunavit!
Dost času máme! Teď se chceme bavit!“ –
Na líci mnohých zřel jsem hněvu stín
a zaslechl jsem: „Jakýž podivín!“ –


Die Finsterniß schwebt hie und dort,
Die Welt ist ein gantz blinder Ort
Ohn Gottes Gnadenwonne:
Sie bildet uns den falschen Wahn,
Der nicht erleuchtet werden kan
Als durch deß Glaubens Sonne,
Die schafft
Viel Krafft
Und uns übet,
Bringt und giebet
Durch viel Schmertzen
Gottes Geist in unsre Hertzen.


Qual, se talhor del gran Nettuno avene
che ne vada per l’ampio ondoso regno,
corrente a tutte vele, ardito legno
che picciol pesce poi tarda e ritene,


Gegengunst erhöhet Gunst,
Liebe nähret Gegenliebe,
Und entflammt zu Feuersbrunst,
Was ein Aschenfünkchen bliebe.


Hast meine warmen Küsse
Als einen Talisman,
So daß Revolverschüsse
Und Dolch nichts schaden kann.«


قيلَ ما بالُنا نَتِيهُ سُرُورا
وتَرانا مِثلَ الغُصُونِ نَمِيسُ
كَنشَاوىَ مِن فرطِ سُكرٍ تَهَأدَوا
حينَ مالَت بجَمعِهِم خَندَرِيسُ
قلتُ هَذا لعَمرِي مِنَّا قَليلٌ
كيفَ والطَّيّبُ المِريني عَرِيسُ


Kytičko ubohá, líto mi vskutku,
že jsem tě utrhnul, zmařil tvé dny,
uvadneš záhy, pohřbeny v smutku
budou tvé mladé, chudičké sny.


This is our plan, our growing minds to rear;
Your kind applause will bid us persevere.


Das gibt mir manches zu denken,
So dacht ich auch schon daran,
Ihr ein Paar Hosen zu schenken
Aus duftigstem Tarlatan.


Ach, prokleté to srdce naše měkké,
tak hořce známé z doby dávnověké!
Šel Slovák do boje tak pro nic za nic,
jen aby usmál se naň císař panic.


Mir träumte wieder der alte Traum:
Es war eine Nacht im Maie,
Wir saßen unter dem Lindenbaum,
Und schwuren uns ewige Treue,


There Paradise-regain'd,
Unknowing Care or Want;
Shall, like our Earth, be proud
Of Thee it's Habitant.


Der Willen muß kein Willen seyn,
Die Lieb ist sonst nicht Lieb allein.


Der Erste ein wackerer Goldschmied war,
Der trug ein Ringlein aus Liebchens Haar,
Das hatt' er gefaßt in Gold und Stein
Und ihren Namen gegraben darein.


O meine Thränen, keiner schätzet euch,
Ihr seyd den Himmelsgaben darin gleich;
An allem bin ich arm, in euch so reich.


In gleicher Schönheit flammten durch die Zeiten
Des Raumes Wunder; nur zu höherm Flug
Mocht seines Geistes ries'ge Schwingen breiten
Der Mensch, der alle Kraft im Busen trug,
Der, ob er knechtisch sich im Staube wühlte
Und zitternd sich vor Thron und Altarwand –
Doch wieder keck mit seinen Göttern spielte
Und freier nur und herrlicher erstand!


El mundo se movió; movido está y fluyendo.
El hombre apareció. Su rostro envejeció. Su sombra, siendo.
Pero la voz sonó, Clamó, o se sepultó.
Vivió. Murió.


Sotva krásná záře hory pozlativši
Nejkrašší den světu slavně ohlásyla,
Velebná když Juno a) z sna se probudivši,
Božským oděvem se míle ozdobila;
Z bytu nebeského vynesši ven nohu,
Královna všech krajin, velikých též Bohů
K převysoké Etně prudce zaletěla,
Důležitého cos’ pořídit tam měla.
Tu syn její milý, kunštýř znamenitý
Vulkán, kulhavý syc, umělec však hbitý,
Pověstnou má vyhni, mistrná dělá díla,
Božského v nich vtipu zjevuje se sýla.
Přišedši tam našla ve výborné dílně
Syna kujícýho střely Otcy pilně.
Bohové ti buďte na pomocy synu!
Ržekla; on se sděsyl, mněv, že pro příčinu
Hněvu Peronova Olymp opustila:
Nebo duše jeho mnoho podstoupila
Strachu včera, když mu těžce vyhrožoval,
Když sy množství šípů dělat rozkazoval.


Hallt inn, Vernunfft, mit allem deinem stoltz!
Was meinstdu vil zuwissen?
Du bist dem zorn ein überdürres holtz,
Und wirst mit aschen büssen.
Wir wigen mehr dann tausendfach,
Und hastu nur von uns vil Ach!
Es ist was mehr im Gotteswunder reisen,
Als du kanst ewigst weisen.


Jak ztrnul vetchý opat
a dlouhém po mlčení
jak pravil: „Milý synu,
věř, jiné pravdy není,


Vím já, kterak pomohu si –
nastrojím to ze chytra –
pomodlím se k pánu bohu,
abych narost’ do zítra.


– »Wenn der Nordwind kommt aus kaltem Pol,
Ihn treibt's nach Südens Luft,
Da dringt sein scharfer Atem wohl
In manche Hünengruft.


Eu te daria frescas flores de laranjeira
para uma grinalda na carapinha desfrisad
Eu te daria um colar de missangas coloridas
para uma cruz de outra carne a fogo marcada
sobre o seio esquerdo ao rasgar da virgindad
Eu te daria um trevo de quatro folhas verdes
para que te nascesse o primeiro filho varã
Eu te daria se não fosses a noiva de todos
fazendo bandeira com uma capulana garrida
às nove da noite naquela rua de areia
suburban Uma rosa encarnada se desfolha
na fonte do teu corpo em cada lua nova como
se fosses a virgem noiva a quem eu daria
flores de laranjeira, um colar e um trevo
que te darei talvez para usares quando não
puderes ser noiva de todos fazendo bandeira
às nove horas da noite naquela rua de arei


»Ich weinte ja nicht um meine Qual,
Und nicht um den Abschied vom Thränenthal.


Idéias descalças
desfiando saias
longas como valsas
pelas praias


ni intentes vuelo que es tan excesivo,
que no podrá tu amor vencer, ni el mundo,
la esquivez natural de mi belleza


En pensar que me quieres, Clori, he dado,
por lo mismo que yo no te quisiera;
porque sólo quien no me conociera,
me pudiera a mí, Clori, haber amado.
En tu no conocerme, desdichado
por sólo esta carencia de antes fuera;
mas como yo saberlo no pudiera,
tuviera menos mal en lo ignorado.
Me conoces, o no me has conocido:
si me conoces, suplirás mis males.
Si aquello, negaráste a lo entendido;
si aquesto, quedaremos desiguales.
Pues ¿cómo me aseguras lo querido,
mi Clori, en dos de Amor carencias tales?


E era quase manhã E era quase amanhã


Auf dem Dawala-lackhieri
War ich auch schon schneeblind schieri,
Wo die Pore röthlich rinnt;
Wo der Mensch gen Himmel zipfelt,
Wo der Unsinn grausam gipfelt,
Und das Bohnenlied beginnt –
Dahin komm' ich schließlich hin!


道人扫洒一间房
纸帐梅花滋味长
清晓起来无个事
炉香端简面虚皇


Bunt saß der Tod in hundert Buden,
Die lebhaft zum Einkauf einluden,


Los bajíos del mar prueba sin sondas
amor y ausencia pone en dos balanzas
y fía de un traidor castillo y rondas


Én nem éreztem mást, mint arcomon
Leheletkönnyű kellemetlenséget,
A mikrokozmosz
Talán egy naprendszerrel lett szegényebb.


Wie war der Himmel düstern!
Aus Wolken hört' ich flüstern:
»Laßt doch die Kindlein los!
Ihr wohl schwimmt in der Trübe,
Die aber nimmt die Liebe,
Dies Eiland dort in Schoß.«


Nádhera všecka vévodského dvoru
dnes jako slunce vzplála na obzoru:
Alfonso druhý, vládce nad Ferrarou
s dvořany slavnost okázalou slaví.
Jeť vzácné kníže; nejen silou jarou
svým žezlem vládne, on i svatou září,
umění láskou krb své duše živí
a básníkům jak ptencům hnízda staví
při dvoře svém a přízně květem daří.
A v snaze té přes mořské, dálné nivy
jak nebe azurové třídou mléčnou
zří Helladu plát krásou, mladou, věčnou,
velduchů zářných slavnou trojici,
z níž jednoho dnes, Euripida, světí.


Breves encontros
Contatos Leves
Não chegaram
com
ter
tua presenç
Mas é certeza solar
Que contém os fragmentos
por entre as horas e as horas
— Espaço aberto no tempo
Que tu existes aqui
Do teu múltiplo olha
E o mais
é
sentimento
Que esboça
Retrato
impresso
No a


Medo que ninguem
Leia esse poema
Nem um fidebeque
O ego a chorar
E uma cascata
De medo, descendo
Na serra de medo
Que fica acolá


Salgo; e non salgo, no, per discendere,
per udir crosci di mani, simili
a ghiaia che frangano,
io, io, che sentii la valanga;


Ah! minha Dinamene! Assim deixaste
Quem não deixara nunca de querer-te!
Ah! Ninfa minha, já não posso ver-te,
Tão asinha esta vida desprezaste!


Unsterblicher Name,
Ein öder Schall.
Wenn du moderst im Hügel
Armer Leib,
Was soll dir der Ruhm,
Was soll dir der öde Nachhall?
Du kannst dich nicht freuen,
Nicht laben am Nachhall,
Er ist dir ein Nichts,
Ein Nichts dem Nichts.


S akkor előttem
Áll a nagy Titok,
Amelynek soha
Nyomára jönni
Nem birok:


Yet soon the years in rapid flight
Shall wake thy heart to new delight;
Soon shall exulting youth draw near,
With charms so fresh, and hopes so dear;
And lovely as the bloom of May
Shall seem each New-Year's Day.


Čas míjí. S plešatým poctivcem odešla kolombínka.
Něco se hnusí ti, něco snad zabolí tě.
I černoch povstal. Urovnal koketní květinu v dírce.
Ach, good night, mister John! Veliké hnědé dítě!


E' pareva ogni cosa vetro o ghiaccio
dove e' giugnevan quelle sconce botte.
E scrive alcun di questo ribaldaccio
ch'egli arrostì de' moricin la notte,
che gl'infilzava in quel suo bastonaccio,
poi gli mangiò come porchette cotte;
ma perché il caso non mi pare onesto,
credo che Carlo non sapessi questo.


Jüngling, laß dich nicht gelüsten
Nach des Paradieses Äpfeln;
Von den straffsten Mädchenbrüsten
Wird dir nichts als Kummer tröpfeln.


两人携手五羊城
浙水东西是弟兄
但使有诗仍有酒
不妨长听鹧鸪声


Chléb náš vezdejší dnes, vždy nám dej!
To prosba, každý již pláče;
otčenáš celý v tom, ó vyslyš jej!
vždyť zrnko si najde i ptáče;
my však v životu
ráno robotu
máme a z večera – karabáče.


De cambraia o lençol, o travesseiro


أجتلى نور وجهه فأذب
وأرى الغير طرفةً فأتوبُ
قال قومٌ في رؤية الغير ذنبٌ
قلت لا والإخلاص فيها ذنوب
لك قلبي يا يوسف الحسن خفا
قٌ ترفَّق فإنني يعقوب
ذاب كلي وبيَّض الحزن عين
ي وإني للوعتي مغلوب
مزَّق الثوب قبل أن جاء حظي
وبعكس للحِّ حيناً وثوبُ
جذبتني الأشواقُ للحنِّ والأ
نِ اصطلاماً وذو الهوى مجذوب
ردَّني منك باللقاء بصيراً
واحيي موتي يا أيها المحبوب
أنا ويلاه قد تحمَّل قلبي
فيك ما لا تقوى عليه القلوب
أنا في حبك الخطير غريبٌ
وغريبٌ من طوري الأسلوب
كم بدا من صميم آيات سرى
في ولوعي عليك أمرٌ عجيبُ
فانجلت نكتةٌ ولاح طرازٌ
وبكى ساكتٌ وصاح خطيب
وتدلى دانٍ وشبَّ بعيدٌ
وتغنى طيرٌ وهزَّ قضيبُ
لم أغيبك طرفة العين عني
ولقد يفقد الحبيب الحبيب
في فوآدي كتبت بالوجد سطراً
فهو سطرٌ مقدَّرٌ مكتوب
هاتِ مزِّق هذا الحجاب فالاوا
شٍ ولا سيئَ الظنون رقيبُ
قد تحجَّبت عن عبيدك غوثا
هُ فقد محَّ صبره المحبوبُ
غاب عن كونه عسى من شراعِ ال
لطف معنى به تمنُّ الغيوبُ


Leč dnes,
jak tu tak stojíme
s kladivem odboje v jedné ruce
a ve druhé se zednickou lžící,
mezi mračnou stěnou, z které nám svítí Tvé jméno,
a hliněnou modlou, kterou denně podkopáváme,
celou svou bytostí oslavujíce Tvé patero let,
dnes na zcela malou chvíli
doma jsme nechali vše, co by nám překáželo,
nenávist, hněvy, zaťaté pěstě a skřípající zuby,
a jen svou Lásku posíláme k Tobě,
aby Ti gratulovala po proletářsku,
děvčátko malé v červené karkulce
s kytičkou rudých růží:
Zdravstvuj!


Když slunce svítilo, tu rozlétla se z kořen
půl okna, ve kterém jsem zhledl obličej,
byl bledý, vyzáblý a dlouhou bídou zmořen;
to jistě hudec byl, jenž hrát měl obyčej.


E i boschi verdi, e le argentine linfe
Ridenti in lago o trepide tra i fior,
E il tuo marmoreo popolo di ninfe,
Ed i palagi sfolgoranti d'òr,


Ach, někdo přec. Já myslím naň
a je mi, jak bych stát
ho viděl tam, kde zvedá dlaň
ten mladý, posavád...


波上荻花非雪花
风吹撩乱满袈裟
如今岁晏无芳草
独对离樽作物华


Ick mücht, de Holtwohr kem un säd:
»Na, kumm man her un sök,
wenn morrn den Block se sag', söß Bräd –
dat is all, wat di nödig ded –,
oll Mann, di ut diß Eek!«


da vila rica de ouro preto o ouro
do preito o ouro do pilar o ouro
do pórtico o ouro do púlpito o ouro
do paramento o ouro do pálio o ouro


أرى الشعر أحياناً بجيش بخاطري
ويبذل ما قد عزّ لي من مصونه
ويسكن أحياناً فاشجى وإنما
تحرّك شجوي ناشيٌ من سكونه
وقد أتوخّى الهزل منه مجارياً
لدهر أراه مُوغلاً في مجونه
ولكنّ نفسي وهي نفس حزينة
تميل إلى المشجي لها من حزينه
وقد علم الراوون شعري بأنهم
إذا أنشدوه أطربوا بلحونه
وإِنّي إذا استنبطته من قريحتي
شفيت صدى الراوي ببرد معينه
وإني على علم طويت سهوله
ولم أتحيّر خابطاً حزونه
وإني لمحّاص له بسليقة
أبت غثّه واستوثقت من سمينه
وهل يخطر الشعر الركيك بخاطري
إذا كان في طوعي اختشاب متينه
ألا لا اهتدت للشعر يوماً هواجسي
إذا هي لم تنزع إلى مسبيه
ولا غصت في بحر القريض مخاطراً
إذا لم أفز من درّه بثمينه
على أن لي طبعاً لبيقاً بوشيه
نزوعاً إلى أبكاره دون عونه
إذا انتظمت أبياته في قصائدي
ترى كل بيت ممسكاً بقرينه
وما كن دوح الشعر يوماً لتجتنى
بغير اليد الطولى ثمار غصونه
ولم يستقد إِلاّ لذي المعيّة
يكون كرأي العين رجم ظنونه
وإنّيَ قد مارسته بفطانة
يلوح سناها غرّةً في جبينه
لعمري أن الشعر صمصام حكمة
وأن النهي معدودة من قيونه
إذا جنّني ليل الشكوك سللته
عليه ففّراه بفجر يقينه
وما الشعر إلا مؤنسي عند وحشتي
ومسلي فؤادي عند وري شجونه
تقوم مقام الدمع لي نفثائه
إذا الدهر أبكاني بريب منونه
وأجعله للكون مرآة عبرةٍ
فيظهر لي فيها خيال شؤونه
فأبصر أسرار الزمان التي انطوت
بما دار في الأحقاب من منجنونه
وللشعر عين لو نظرت بنورها
إلى الغيب لاستشفيت ما في بطونه
وأذن لو اسصغيتها نحو كاتم
سمعت بها منه حديث قرونه
وليل إلى شعراه أرسلت فكرتي
رسولاً بشعري حاملاً لرقينه
سل الليل عنَي سره وسماكه
ونجم سهاه والجديّ خدينه
فكم بتّ في نهرة المجرّة في الدجى
من الشعر اجري منشآت سفينه
هو الشعر لا أعتاض عنه بغيره
ولا عن قوافيه ولا عن فنونه
ولو سلبتنيه الحوادث في الدنى
لما عشت أو مارمت عيشاًبدونه
إذا كان من معنى الشعور اشتقاقه
فما بعده للمرء غير جنونه


Thust wunder/ wunder zwingen
Den athem hundertfalt/
Kein vöglein ist im singen/
So dir die farben halt.
Wan man dich mercket kommen/
Offt zum gemeinen hauff/
Fast alle gleich erstummen/
Die zünglein zäumens auff.


فَيا رَبِّ إِنَّ البَينَ أَنحَت صُروفُهُ
عَلَيَّ وَما لي مِن مُعينٍ فَكُن مَعي
عَلى قُربِ عُذّالي وَبُعدِ أَحِبَّتي
وَأَمواهِ أَجفاني وَنيرانِ أَضلُعي


Mathematische Figuren,
Wahre sympathetische Curen,
Logarithmen, Rechenknechte,
Ueber Infanterie-Gefechte,
Anatomische Tabellen,
Die entdeckten Oderquellen,
Pater Cochems Fegefeuer,
Nützlichkeit der Hundesteuer.
O du himmlischer Vater, erbarme dich der Autoren
Vor den Rötheln, Stiften und Federn der Censoren,
Daß nicht unsre große Müh' und Arbeit gehe verloren!
Kyrie eleison!


Frau Venus und ihr Völkchen
Läßt fünf gerade sein.
Von Unmut nicht ein Wölkchen
Hüllt ihre Stirnen ein.


Ell'era fredda e sanza sentimento
alcun, per quel che Troiol conoscesse,
e questo gli parea vero argomento
che ella i giorni suoi finiti avesse;
per che, dopo lunghissimo lamento,
prima che ad altro atto procedesse,
l'asciugò 'l viso e 'l corpo suo compose,
come si soglion far le morte cose.


Jsi ctěna jako bohyně!
– a – pověz, kdo tě ctí?!!
Ti, z nichž naděláš obryně
a obry – – pouze ti!


Wer schleußt nu nicht auß diesen allen/
Chorambus sey das erste mahl
nicht kommen in Florinden Stall/
und was für Heu alldar gefallen.
Wer klug ist/ kan es leicht verstehn/
was offt Florinden sey geschehn.


Ó pojď! Proč smutný je Tvůj hled?
– Ty tóny lhou...
A ruce Tvé jsou jako led
a oči žhnou...
Oh, jenom blíž – Ty netušíš –
a zítra bude pozdě již...
Můj Bože, dneska naposled!


麦穗经场谷尚青
县官严令督秋徵
嗔他问著西成事
斜倚锄耰并不应


وأَسْعَفَني دَهْرِي بِكُلِّ مَطالِبي
وصَيَّرَني في النَّاس حَيْثُ أريدُ
وإنّ امْرَءاً نالَ الْمُنَى غَيْرَ ذَائِقٍ
لِمُرِّ هُوانٍ دُونَها لَسَعِيدُ


Irrt eine seel an Gott vom Mutterleib schon an?
Ging auch ihr leben hin nach blindem Vihestrib?
Mit ihrem blindem Volk voll blind gesätz, geschwätz?
Unwissend vom Geschöpff, vom Schöpffer überall!
In ihrer Väter fluch zu dem Gestirn verdammt?
Si scheidet blind; blind ist ihr thun:
Verflucht zu einer art, in was vor element.
Si wartet blind, wallt blind in diser weis.
Merkt, Menschen, das was mehr Gott sei beleidigen,
Als euer Babel lallt in seinem fabelglauben.


Věčnost mu i motanice
divné v hlavě vřelé snová,
s povzdychnutím na štvanice
zpomínaje v hoři plová.
Kam se děly chrámy,
honosnosti krámy,
trůny samovlády?
Ach! čert, Pán Bůh s námi!
peklo zkroužil z vády.


Kdo vtírají se v přízeň slabých žen
a v přízeň chabých velmožů a králů,
by bohatli a pány byli jen,
a pyšnili se v zlatém pluviálu!


Es war Herr Burkhart Münch bekannt
Als tapfrer Kriegsmann in dem Land,
Mit dem Delphin aus Frankereich
Er kam mit starker Macht zugleich.


Und sieh! Die Wiesen schimmern
Von duftig zartem Grün;
Als gelb und weiße Pünktchen
Felder und Bäume blühn.


Wenn ewger Frühling dort geboren,
Und hier des Winters ewges Reich,
Und die erkoren, die verloren
Sich scheiden für die Ewigkeit.


Můj Edvarde6 milý! dvakrát mně milý druhu byvší!
Hlasně volám za tebou do hrobu tvého bytu!
Slyš hoře mé a přijmi tu mou věst, již ti posílám
Od poříčí kalné Wysłoky, stíne dobrý!
Jsa blízek mohyly tvé, již Czerwona chová Ruś,
Kraj, jenž vlasť mi novou, tobě dal odpočinek! –