إقبالُ عامٍ بشكر الخير مقبولُ
عيدُ الأمير بعيد البرِّ موصولُ
يوم العَرُوبة والنَّيروز قد جُمِعا
فاليومُ يومٌ له تاجٌ وإكليلُ
يومٌ من الجُمعة الغرّاء غُرَّتُه
وفيه من بهجة النيروز تحجيلُ
يومٌ تألَّف من عيدَينِ عيد تقىً
وعيد مُلكٍ فذا فضلٌ وتفضيلُ
فانعم بنيروزك الميمون طائره
وبالسعادة حبل الحظِّ مفتولُ
وعشتَ ما عشتَ فيما شئتَ من نعمٍ
فيها عليك لظلِّ العزِّ تظليلُ
فاليوم عظّمَهُ وبجَّلَهُ
فحظه منك تعظيم وتبجيل
يومٌ تُصاغ به التيجانُ من زَهَرٍ
لابن الملوكِ وللجيش الأكاليلُ
لقد تزيَّنت الدنيا بزخرفها
فالروض قد مُثِّلَت فيه التماثيلُ
فالغيم يبكي إذا ما الروض ضاحَكَهُ
وناظِرُ النبت بالأنداء مكحولُ
يومٌ له زَفَّت الدنيا عرائسَها
لهنَّ من سندسٍ خُضرٍ سرابيلُ
مُعَمَّمات بوَشيٍ من جواهرها
مرصَّعات وفي الترصيع تفصيلُ
هذا الربيع من الجنّات مُستَرَقٌّ
ففيه منهنَّ تَميِيلٌ وتمثيلُ
فالورد من وجنة المعشوق صبغتُه
والطِّيبُ من نكهة المعشوق معلولُ
وردُ الحبيب مصونٌ ليس يقطفه
إلا العيون وورد الروض مبذولُ
طيبوا فما طيب هذا اليوم مُدَّغَمٌ
يخفى ولا فضل هذا اليوم مجهولُ
أمّا النهار فلا حَرٌّ ولا خَصَرٌ
والليل لا قِصَرٌ فيه ولا طُولُ
فلا طلائع جيش القيظ طالعة
كذاك سابق جيش القرِّ مغلولُ
فيا لعيشٍ لفيض الروح رَعرَعَةٌ
وللنسيم مع الأشجار تطفيلُ
فلا البَنَانُ مع التجميش منقبِضٌ
ولا العناق لكُثر الحَرِّ مملولُ
طاب الهواءُ لتعديل النهارِ به
فللذاذات في الأرواح تعديلُ
فالنَّورُ يزهِر في خُضر الرياض كما
يُزهِرنَ في ظُلَم الليل القناديلُ
فشيِّعوا يومَكم واستقبلوا غدَه
فقسمة العيش تقديم وتأجيلُ
فما انتظاركمُ والعيشُ مقتبلٌ
والورد مبتسمٌ والروض معلولُ
لنا ربيعانِ من وقت ومن كرَمٍ
وسيدٌ ماجد الأخلاق بُهلول
هو الأمير ابن يزدادَ الذي سهلت
به الخطوبُ فللخيرات تسهيلُ
حُسناه راضت قلوبَ الناس كلِّهمُ
فودُّه في قلوب الناس مقبولُ
إحسانُه عَمَّ أهلَ الشرق كلَّهم
فرَبعُه أبداً بالشكر مأهولُ
إليه أقبلت الآمال أجمعُها
تصدى فما غيره في الناس مأمولُ
لو عُدَّ في الخَلق مَن يُغذى بنعمته
ما كان يُروِيهم جَيحَانُ والنِّيلُ
له دلائل إقبالٍ يوافقها
يمنٌ ورأي على التوفيق مدلولُ
والحاسب الشهم لا تجري أناملُه
بحَسب ما أنت مشكور ومسؤولُ
لم يبقَ طاغٍ وباغٍ لم يمسّهما
من بسط كفَّيك تكليلٌ وتنويلُ
فيا ابن يزدادَ مَن ولاك بانَ له
من بَدوِ أمرِك تكميلٌ وتكفيلُ
فالحمد لله لا حُسناك ضائعةٌ
كلا ولا عِقدُ شُكرِ اللَه محلولُ
فليس ما زاد فيه الشُّكر مُنتقَصاً
ولا لما أثبتَ الإحسانُ تحويلُ
من سُنَّة اللَه إمداد الشَّكور له
وما لسُنَّتِه في الخلق تبديلُ
إنّي أقول فإن أكثرتُ في مِدَحي
في جنب إحسانك التكثيرُ تقليلُ
يا غارساً شجر الإحسان كُلْ ثمراً
لكنَّه ثمر بالسمع مأكولُ
مدح يلذُّ من الأفواه مَرشفُه
كما يلذ من المعشوق تقبيلُ


Bylo by zajímavo prozkoumati,
jestli ten víšek, jenž větrem se klátí,
jestli ten Člověk tančící dle každé noty
kulturou roste co do hodnoty.


Rühmt Jehoven höchsterreget,
Ihr geschöpffe dises rundten Rund!
Rühmt Jehoven, gantz beweget,
Machet mit mir sein erbarmen Kund!
Rühm Jehoven, mein Erfreut Gemütte!
Sprich nun seine Wunder A.V.S.,
Wi di Lilirose raus,
Mächtig, prächtig, gelb und Kraus!
Singe von des grossen Gottes gütte!
Schalle, halle seine Sitte!
Jehovah thuts allein! Jehovah sei erhoben!
Jehovah, unser Gott, der nimmer auszuloben!


Když jiní zlatou vylámali rudu,
snad mnohé zrnko najdem, hvězdou malou
jež svítilo by v žití trud a nudu.


Jsi-li dítko, ježto nepronáší
jména otce leč jen v otčenáši,
domodlím se z duše vroucnosti:
zdrávas matko plná milosti!


Das waren Griechen!
Wir Deutschen siechen
Am Neid, am Neid!
Gehaßt wird neue Trefflichkeit!


Quando, contigo a sós, as mãos unidas,
Tu, pensativa e muda, e eu, namorado,
Às volúpias do amor a alma entregando,
Deixo correr as horas fugidias;
Ou quando às solidões de umbrosa selva
Comigo te arrebato; ou quando escuto
— Tão só eu, — teus terníssimos suspiros;
E de meus lábios solto
Eternas juras de constância eterna;
Ou quando, enfim, tua adorada fronte
Nos meus joelhos trêmulos descansa,
E eu suspendo meus olhos em teus olhos,
Como às folhas da rosa ávida abelha;
Ai, quanta vez então dentro em meu peito
Vago terror penetra, como um raio!
Empalideço, tremo;
E no seio da glória em que me exalto,
Lágrimas verto que a minha alma assombram!
Tu, carinhosa e trêmula,
Nos teus braços me cinges, — e assustada,
Interrogando em vão, comigo choras!
"Que dor secreta o coração te oprime?"
Dizes t "Vem, confia os teus pesare
"Fala! eu abrandarei as penas tuas!
"Fala! eu consolarei tua alma aflita!"
Vida do meu viver, não me interrogues!
Quando enlaçado nos teus níveos braços
A confissão de amor te ouço, e levanto
Lânguidos olhos para ver teu rosto,
Mais ditoso mortal o céu não cobre!
Se eu tremo, é porque nessas esquecidas
Afortunadas horas,
Não sei que voz do enleio me desperta,
E me persegue e lembra
Que a ventura coo tempo se esvaece,
E o nosso amor é facho que se extingue!
De um lance, espavorida,
Minha alma voa às sombras do futuro,
E eu penso então: "Ventura que se acaba
Um sonho vale apena"


Aber der Muttererd und dem Gott der Woge zu Ehren
Blühet die Stadt itzt auf, ein herrlich Gebild, dem Gestirn gleich
Sichergegründet, des Genius Werk, denn Fesseln der Liebe
Schafft er gerne sich so, so hält in großen Gestalten,
Die er selbst sich erbaut, der immerrege sich bleibend.
Sieh! und dem Schaffenden dienet der Wald, ihm reicht mit den andern
Bergen nahe zur Hand der Pentele Marmor und Erze,
Aber lebend, wie er, und froh und herrlich entquillt es
Seinen Händen, und leicht, wie der Sonne, gedeiht das Geschäft ihm.
Brunnen steigen empor und über die Hügel in reinen
Bahnen gelenkt, ereilt der Quell das glänzende Becken;
Und umher an ihnen erglänzt, gleich festlichen Helden
Am gemeinsamen Kelch, die Reihe der Wohnungen, hoch ragt
Der Prytanen Gemach, es stehn Gymnasien offen,
Göttertempel entstehn, ein heiligkühner Gedanke
Steigt, Unsterblichen nah, das Olympion auf in den Aether
Aus dem seligen Hain; noch manche der himmlischen Hallen!
Mutter Athene, dir auch, dir wuchs dein herrlicher Hügel
Stolzer aus der Trauer empor und blühte noch lange,
Gott der Wogen und dir, und deine Lieblinge sangen
Frohversammelt noch oft am Vorgebirge den Dank dir.


Ha ... wie strömt's da auf mich nieder,
Schwinden nicht die dunklen Bogen?
Jasminduft ... weiß blüht der Flieder,
Sommernacht umfängt mich wieder,
Silbern blitzt die feuchte Luft.


Sueño que el mar, el mar aquel, me encierray del sueño me salvan las campanasde Dios, que santifican las mañanasde estos íntimos campos de InglaterrCinco años padecí mirando eternascosas de soledad y de infinito,que ahora son esa historia que repito,ya como una obsesión, en las tabernaDios me ha devuelto al mundo de los hombres,a espejos, puertas, números y nombres,y ya no soy aquel que eternamentemiraba el mar y su profunda estepa¿y cómo haré para que ese otro sepaque estoy aquí, salvado, entre mi gente?"En El otro, el mismo"(1964)Jorge Luis Borges | "Poesia Completa", pá 205 | Debolsillo, 3 edição, 2016


Minden hiába!
mert az emlékek feltámadnak.


Fraülein voller Hurtigkeit,
Charithea unsrer Zeit,
Derer Tritte, Blick und Sachen
Alle Gratien belachen.


Vidi cangiare al sol l'aurata fronte
quando mia donna scoperse suo rai
fra rezzo, fiori e frondi in verdi mai,
stando a sedere a piè d'un vivo fonte,


Nun man mich grüne Reb' an disen Pfall will binden/
Wird bald das Römsche Feur das dorrend' Holtz anzündẽ.


Blaugelb ist unsre Farbe,
Und blau und das ist treu,
Und gelb das ist die Falschheit,
Wir denken nichts dabei;
Dragoner wenn die lieben
Das geht als wie der Wind,
Geht über Stock und Stengel,
Ade, mein allerliebstes Kind.


La cabeza de todo secretario
viene a ser un confuso laberinto,
y abogado que toma vino tinto,
vende luego su cliente a su contrario


Na cestě do Kanaán, v poušti Sinu
lid israelský roztáh' plátna stanů,
a vzdorný Sared used' v palmy stínu
a mračil se a reptal proti Pánu:


طابت صفاتك مصطفى فتهللت
بك مصر وازدانت بحزب حافل
أحيت مراشدك الشبيبة فارتقت
لمدارج الشرف الرفيع الطائل
قد قمت بالامر الخطير فأرعدوا
فزعا ونلت مذمة من جاهل
جهلوا المقاصد أو أتوا بتجاهل
فتقولوا وتأججوا بالباطل
دم رافعا ذاك اللواء مشيدا
صرح المعارف بالثبات الكامل
أنت المراقب لاقتحامك لجها
وبك افتخار المستنير الفاضل
ولتهن مدرسة الكمال بحزبها
ورئيسها الشهم الغيور الباسل
وليفتخر ذا العصر وليسعد فذا
عبد الحميد على الجواد الرافل
بالجد ساع حاميا بل جاذبا
روح العوالم بالدهاء الفاعل
فهو المجاهد لامراء وأمره
حتما يطاع برغم أنف المائل
وليبتهج بسمو عباس فقد
أرضى النفوس بذا الحنان الوابل
لاذت بطلعته الشبيبة فانثنت
للغرب ترمق كالخبير العاقل
يا نخبة العصر الجديد وحزبه
ورجاله وحماته في القابل
ما الغرب مثل الشرق في اقدامه
فيما مضى من فارس أو راجل
فالشرق أن رفض السبات تراكضت
فرسانه وأتت بفخر هائل
حان التيقظ والطبيعة ساعدت
والعود أحمد للنجاح العاجل
هذا هناء العيش هذا صفوه
هذا صراط الفوز هل من عامل
فالعلم نور والجهالة ظلمة
والجد حزم لا جمود الخامل
والبخل عار والسكينة ذلة
والاحتلال زعاق سم قاتل
من جد نال وللمغايم فرصة
والعمر يعبر كالزلال السائل
هذي نصائح مخلص مستبشر
برقي قطركم به من كامل


Vedd eszedben én nagy ínségemet,
És én nyavalyáimból szabadíts meg,
Mert nem felejtem el törvényedet,
Fogadd föl ügyemet, és védelmezz meg,
Megtekintvén szent ígéretedet,
Az halál ellen tartsd meg életemet.


Stařec hledí oknem v dálku, jak tmou vítr honí mraky.


浅水疏林漫搭庵
无奇可问但玄谈
逢君只恐春归去
带雨看花尽湿衫


Wieder ist es, ach! kein Ganzes,
Sträußlein nur statt eines Kranzes,
Ohne Rundung, Schluß und Naht,
Nur ein loses Aggregat,
Wie die gänzlichen Pedanten
Meinen Florentiner nannten.


Wolan! Es ist gethan! Aus Gott ist mein auszihn!
Sein Werk ist voller still!
Sovil als gräschen nun im grünem samte blühn:
So füll Uns gnadenfüll.
Jehovah segne Uns, das wir durchaus entglühn,
Gelassen seinem Will:
Ob er Uns widrig schein und gantz und gar verhüll.


Směšte píseň do šeptání
Listí obnoveného,
A slavíka štěbetání
Láskou popuzeného.


¡Oh las enjutas mejillas,
amarillas,
y los párpados de cera,
y la fina calavera
en la almohada del lecho!
¡Oh fin de una aristocracia!
La barba canosa y lacia
sobre el pecho;
metido en tosco sayal,
las yertas manos en cruz,
¡tan formal!
el caballero andaluz.


Sie beugt sich nieder tiefbeglückt,
und Regentropfen rinnen
wie Thränen in das Grab hinab ...
Da flattert der Vogel von hinnen.


Ihr, die ihr wagt, und stets geschäftig seid,
Durch Vortheil reich, durch Knechtschaft groß zu werden,
Begebt euch ja des Vorzugs voll Beschwerden,
Den Geist, Geschmack und Wissenschaft verleiht.
Erhebet euch! doch nie in Witz und Wissen:
Witz bringt Gefahr, und Zweifel geben Qual.
O kenntet ihr die Sorgfalt edler Wahl;
Was würd' euch nicht verächtlich werden müssen?


Mikor jó Budában hírt hallottak volna,
Hogy Szegedben ily nagy veszedelem volna,
Kiből az császárnak nagy sok kára volna,
Budai beglerbék jó Ali basa vala.


Letzte Hose, die mich schmückte,
Fahre wohl! dein Amt ist aus,
Ach auch dich, die mich entzückte,
Schleppt ein andrer nun nach Haus.


la enferma Guadiana, ni lo creo:
Sólo Guadalquivir tiene poder
de me sacar, e sólo aquel deseo


Ihr preist ja den Champagner,
Je flüchtiger er schäumet:
Was wollt ihr von der Liebe?


Zu solchen zählt, Heil Ihm! auch unser Scheele,
Der G'rade, Brave, Wackre, Würdige;
Der Mann von biedrem Sinn und lautrer Seele,
Der, wie er sprach, auch dacht' und handelte;
Er, der durch funfzig arbeitsvolle Jahre
Mit Kraft und Treue des Berufs gepflegt,
Dem trotz des Alters Frost, und trotz dem Reif der Haare,
Ein vaterländisch Herz im warmen Busen schlägt.


Já snil jsem o zapadlé chodbě s renaissanční mříží,
jež zavřena. A rezavý drát zvonce z šedé stěny
se protáhl a zohýbán
podává rukověť. Kdes v chodbě zvon tlí roztříštěný.


Einfältig wandeln ist verspottet aller Orts,
Wann wir blos sehn auf dich, einfältig Eins!
Dein Wort ist leerer schein, O wort Jehovens Worts!
Der Abelstamm ist heut der stamm des Kains.
Bei ider neuen zahl
Ist ein neu Grabesmahl!
Wir sind verstürtzt! bestürtzt wird unser ohr,
Weil es dich stets verlohr!
Ach, Engel, Ach, di ihr mit Uns stets wandelt!
Wi werdet ihr von Brüdern misgehandelt!


Én északi ember vagyok,
Aki útját zord gonddal rója,
Akinek pokol a beszéd,
Aki süket halált akar,
Nehéz nyelvü és rest a szóra.


J’ai dit ailleurs l’orgueil de la possession
Et le joyeux émoi d’occuper la Sion
Pas céleste, mais presque, à force d’être bonne
A garder après siège fait, de ta personne
Physique, et le butin inépuisable. Mais,
Tout en continuant de piller dru, je vais
Exalter maintenant ta gloire intérieure,
Tes vertus, en un mot, qui ne sont point un leurre
(Ni tes vices non plus) tes efforts surhumains,
Tes préjugés vaincus ? O que non pas !
Tes préjugés vaincus ? O que non pas ! Tes mains
Longues et blanches et négligeant d’être belles,
Leurs poignets s’accommoderaient bien de dentelles
Point trop fins qu’ils sont. (Mais les bras ! que modelés,
Que…) Pourtant, avouons, les doigts vont, fuselés,
Agiles, et non sans une grâce perverse
Serait trop dire, ils vont, les doigts, qu’un rythme berce,
Sur le mol clavier de mes contemplations,
Tant et si bien que je craindrais que nous fissions
Des bêtises, puisqu’on nomme ça des bêtises
En ce jourd’hui que je veux tout en teintes grises,
Bondé de convenance et sont de chasteté.
Or ces simples mains-là qui n’ont jamais ganté
Que fourrures l’hiver et que mitaines vagues
L’été, s’abstiennent de l’éclat bourgeois des bagues,
De même que ton cou dédaigne les colliers
Et que ton pied faisant fi des jolis souliers
Qu’une catin maigre use en courses libertines,
Brave, se cambre au cuir martial des bottines,
Et que le jersey pur et souple rampe au corps


Da es nicht anders möcht gesein,
Gab er zuletzt den Willen drein.


Sie kommt! sie kommt! ich sehe Ludoviken!
Sie wallt herauf im Thal
Auf unsers Nebelberges Rücken!
Sie kommt – ein Sonnenstrahl!


Whence rose yon fabric, that conspicuous lifts
Its sky-topt dome with more majestic pride?
'Twas Wolsey's glorious work: to Science rise
No towers more lov'd; for there the mitred sage,
In wisdom's lore deep skill'd, with kindest eye
Observes the budding Genius as it thrusts
Its youthful blossoms; or with conscious joy
There oft in recollection sweet beholds
Those, (whom his honest nurture erst inform'd
With all that's deem'd or excellent or fair)
O'er Britain's peaceful land their goodly beams
Dispense abroad: names, that to latest time
Shall shine distinguish'd in the rolls of Fame.


Als Grazie lehrst du mich zart empfinden,
Als Muse mich dem Erdenraum entschwinden,
Und nahst als Urbild mich dem höchsten Schönen.


Noch lange stand ich, blickte
Mit trunknen Augen hin,
Und immer mehr entzückte
Mich diese Zauberin.


Crescea di giorno in giorno più l'ardore
e come che speranza l'aiutasse
a sostener, pur gli era grave al core,
e deesi creder che assai il noiasse;
per che più volte del suo gran fervore
stimar si può che lettere dittasse.
Alle quai quando lieta e quando amara
risposta gli veniva, e spessa e rara.


¿En año quieres que plural cometa
Infausto corta a las coronas luto,
Los vestigios pisar del Griego astuto?
Por cuerdo te juzgaba, aunque poeta.
Salga a otro con lanza y con trompeta
Mosquito antonïano resoluto,
Y aun a pesar del tiempo más enjuto,
Amor con botas, Venus con bayeta;
Fresco verano, clavos y canela,
Nieve mal de una Estrella dispensada,
Aposento en las gavias el más bajo;
El primer día folïón y pela,
El segundo, en cualquier encrucijada,
Inundaciones del nocturno Tajo.


Bald, es kenne nur jeder den eigenen, gönne dem andern
Seinen Vorteil, so ist ewiger Friede gemacht.


„Fuj, příběh sprostý!“ –
Jen v počestnosti
nechte být hosty
své uši přímým veršům mým:
ty šedé myši
– pánbůh to slyší –
jdou ze svých skrýší
jen hladem hnány poctivým!


Chtě modlitbou se posilnit,
jsem slova její mátl si,
a žití mého génius
mi v útrob temnu zahřímal:


Kdyby zdráv byl, ujal by se díla,
nouze hned by zaplašena byla,
ale tak? „Ježíšku, dej mi rady,
žebrat neumím, tož umru hlady,“
zaštkal, až se lekl svého hlasu.


Durchs Lob des Schöpfers können wir
Die Seelen-Feinde überwinden.
Viel Trübsaal weicht von unsrer Thür,
Und darf sich nicht mit uns verbinden.
Ein jedes Lob und Ehren-Lied,
Bringt eine Wohlthat mit zurücke.
So hold ist der, der alles sieht!
So gnadenvoll sind seine Blicke!
Drum auf! und singet Gott zu Ehren!
So wird er unser Glück vermehren.


辕门遗爱满幽燕
不见胡尘十六年
谁把旌麾移岭表
黄童白叟哭天边


Aber – Miteinander lieben
Lohnt es keinen Leierklang?
Weil die Blüte Frucht getrieben,
Tönt vom Baum kein Vogelsang?
Anders mag das Lied erschallen,
Aber jubeln wird es doch.
Frühling würde nicht gefallen,
Folgte nicht ein Sommer noch.


Kde máš ten malovaný míč, v trávě se valící míč,
zelený míč,
kde máš tu velkou, bílou pannu
v růžových šatečkách, plačící hned,
když jsem tě v laškovném, čistém ránu
za ruku vodíval po trávném lánu?


غدا نرحل
غدا نرحل
غدا يا حبنا الأول
غدا نرتاد بحر الليل
والمحمل البوم فوق
غدا نرحل
نعيد حكاية البحار
يا أمي من الأول


Onde é que chove, que eu o ouço?
 Onde é que é triste, ó claro céu?
 Eu quero sorrir-te, e não posso,
 Ó céu azul, chamar-te me
E o escuro ruído da chuva
 É constante em meu pensament
 Meu ser é a invisível curva
 Traçada pelo som do vent
E eis que ante o sol e o azul do dia,
 Como se a hora me estorvasse,
 Eu sofr E a luz e a sua alegria
 Cai aos meus pés como um disfarc
Ah, na minha alma sempre chov
 Há sempre escuro dentro em mi
 Se escuto, alguém dentro em mim ouve
 A chuva, como a voz de um fim
Quando é que eu serei da tua cor,
 Do teu plácido e azul encanto,
 Ó claro dia exterior,
 Ó céu mais útil que o meu pranto?


A žasnul člověk též a palma svoje listy
jak ruce mateřské až k jeho kladla skráním,
bez vůně, průhledný vzduch vlahý byl a čistý
a kolem vlnil se jen tajným zachvíváním.


Tarrik.


Por eso aquel nombre en mis huecos
Devuelven los ecos
Con mágico son.


Fürwahr, ein friedlich Städtchen das schöne Saint Omar!
Hier junges Grün der Wiesen, dort Flüsse silberklar,
Ein Spiegelsee nicht ferne, und schwimmende Inseln drin,
Drauf schiffen läutende Heerden sanft mit den Fluthen hin.


— « Parfois un astre brille au fond d'une paupière ;
Et l'amour est vraiment le reflet de l'Éden !
A qui veut l'entrevoir, un ange crie : « Arrière ! »


S mit évek óta nyűtt, - a vén zsakettet,
gondozza, félti, bárha vedlett,
mint ősz anyó egy régi kertet.


Ach wie pfleg' ich mich zu freuen
über Gottes Wort!
herrlich pflegt mir zu verneuen
seine Treu mein Hort.
wann ich in der Schrifft will lesen /
pflegt mein Hoffnung zu genesen /
meint / sie sey im Port.


وَفِتيانِ صِدقٍ حِسانِ الوُجو
هِ لا يَجِدونَ لِشَيءٍ أَلَم
مِن آلِ المُغيرَةِ لا يَشهَدو
نَ عِندَ المَجازِرِ لَحمَ الوَضَم


»Tú, porque allá te criaste
En su palacio, y... ¡yo necio!»
Y ella prosiguió llorando:
«La tonta fui yo, mostrenco».
Iban en el matrimonio
A poner paz y concierto
Los padres, cuando, «Ya llegan»,
Gritó desde fuera el lego;
Y dejando a los esposos,
Que sin duda prosiguiendo
La disputa, la acabaron
A puñadas, según temo,
Fuéronse a la puerta al punto,
Sobre sus mulas subieron,
Y aquella venta dejaron
Hecha un abreviado infierno.


Sieh an, wie schmerzlich mir die Welt
Von wegen unsers Bundes fällt;
Was hat ein Frommer mehr auff Erden,
Als Wunden, Neid, Beschwer und Müh?
Nur, Jesu, dies erquickt mich hie,
Daß ich dein bin und dort soll werden,
Ich leide gern so kurtze Zeit,
Wird mir bey dir die Ewigkeit.


Als nechst Seelewig spatziret
In dem buntbekleidtem Feld,
Ward si hochbeschmertzt verspühret,
Seufftzen stig zur Sonnenwelt,
Weil ihr Jesus si verlassen,
Ja stat Libe wolte hassen.


Egli, mentre initrisce,
Par che dica anelando: “Io bramo il corso”,
Avido d'acquistar pugnando lode;
Baldanzoso gioisce,
Del tuo bel peso insuperbito il dorso;
E mentre il freno impaziente ei rode,
Desta lampi e faville, e lieto in guerra,
Ove batte col piè, trema la terra.


Así también, alma mía,
en una muerte profunda,
de mi pasión moribunda,
la yerta melancolía.
Te adoro en la sombría
nostalgia meditabunda
que en el recuerdo se inunda
de tu pasada alegría.
Se consume tu existencia
como el dolor de una esencia;
y en el litúrgico llanto,
como responso de muerte,
tan solo puedo quererte
con amor de camposanto.
Conservas, mustios despojos
de la pretérita gracia,
tus palideces de acacia
y el carmín de tus sonrojos.
Fui, al besar tus labios rojos,
claveles de aristocracia,
alumno de la desgracia
en la escuela de tus ojos.
En el dulce misticismo
de un simbólico bautismo
inundaron mi cabeza
tus manos espirituales
con los divinos raudales
de tu inefable tristeza.


羡君持节拜庭闱
未老双亲看彩衣
若过盖公烦问信
坐曹日念旧游稀


A podomek nejde jim do hrantu
nasypat tvrdého ovsa –
a žádný nejde zapřahat –
radš domů by jeli, hopsa!


Jedna chladí horké líce,
druhá líbá zřítelnice.


A jede dál, všem stromům mdle se kloně.
Vše zaniká. Jen cval je slyšet koně.


达磨将身带履归
殷勤分付钵和衣
更和衣钵将归去
免与中原讲是非


Itzt nennt er sich; sie zagt, sie bebet
Und stürzt auf seinen Schooß.
Entzückt umschlingt er sie und hebet
Sie kosend auf sein Roß.


De nuvens, fragor de ondas, atropelos
De vento E ela olhava a imensidade
Encharcadas as roupas e os cabelos,
Na praia, em pé, hirta na tempestad
E ainda hoje ela uiva as maldições e as pragas,
Louca, gênio, de um ódio ingênuo e mau,
No concerto dos ventos e das vaga
Misturam-se-lhe os lúgubres lamentos
Na noite negra, ao troar dos raios, ao
Quebrar das ondas, ao gemer dos ventos!


金银高挽髻边堆
称体蓝衫窄袖裁
非出城边吸江水
定从溪上浣纱回


东归行李一编书
谁料薰风驻鉴湖
夜月扁舟忆君处
藕塘红绿正相扶


Ta půda obory je krví svěcena,
a není ani třeba monumentu
těm synům Moravy, již klesli bez jména
tak slavně v bouři cizích regimentů.


Das dort auf deinem Spiegel stralt,
Schön wie die Venus einst
Als sie, aus weissem Schaum hervor,
Auf ihre Muschel stieg.


Because we are unable to conceive,
How unembody'd souls can act, and live,
The vulgar give them forms, and limbs, and faces,
And habitations in peculiar places;
Hence reasoners more refin'd, but not more wise,
Struck with the glare of such absurdities,
Their whole existence sabulous suspect,
And truth and falshood in a lump reject;
Too indolent to learn what may be known,
Or else too proud that ignorance to own.
For hard's the task the daubing to pervade
Folly and fraud on Truth's fair form have laid;
Yet let that task be ours; for great the prize;
Nor let us Truth's celestial charms despise,
Because that priests, or poets may disguise.


Jsi kořen léčivý, jenž rány hojí,
jsi zbrojnicí, v níž láska šípy chystá,
jsi stavem tkalcovským, kde duch tká přízi svoji,
a řekou znavených, kde proudí voda čistá.


Entre las 5 y las 7/cada día,
ves a un compañero caer/no pueden
cambiar lo que pasó/el compañero
cae y ni la mueca de dolor
se le puede apagar/ni el nombre o rostro
o sueños por los que
el compañero cortaba la tristeza
con su tijera de oro/se paraba,
a la orilla de un hombre o una mujer/
le juntaba todo el sufrimiento
para sentarlo en su corazón
debajito de un árbol/
el mundo llora pidiendo comida/
tanto dolor tiene en la boca/
es dolor que necesita porvenir/
el compañero cambiaba al mundo y le ponía pañales de horizonte/
ahora lo ves morir/cada día
pensás
que así vive/que anda
arrastrando un pedazo de cielo
con las sombras del alba/donde
entre las 5 y las 7/cada día/
vuelve a caer/
tapado de infinito


Als Dionysius mit tiranneie,
spricht Plutarchus, vergoß vil blutes rot,
Das iederman feint was der wütereie
und wünschten im teglich den gehen tot,
Bis an ein alts weib, bat für in all morgen
ganz offenbar vor dem altar,
das die götter versorgen
solten des küngs leben vor aller not.


利口如锥岂利身
名题越调耳常新
莫教轻与人将去
又遣金陵枉杀人


Eran mille fra tutti, e dopo loro
venìa una gente indomita e silvestra;
San Pellegrino, e giù fino a Pianoro
tutto il girar di quella parte alpestra
dove sparge il Dragone arena d'oro
a sinistra, e 'l Panaro ha il fonte a destra,
Redonelato e Pelago e la Pieve
e Sant'Andrea che padre è de la neve;


Wan schon Ichs schlag in Winde/
Gen Ost- vnd Norden brauß;
Doch ruh/ noch rast ich finde/
Last nie sich blasen auß.
O wee der qual/ vnd peine!
Wo soll mich wenden hin?
Den gantzen tag ich weine/
Weil stäts in schmertzen bin.


Und als ihm vom Auge die Kappe wich,
Der Falk, der dehnte sich mächtiglich.


ma per la vista che s'avvalorava
in me guardando, una sola parvenza,
mutandom'io, a me si travagliava.


Óh, tigris, hiéna-ember,
mikor érted meg te egyszer
a mi lajhár-bölcsességünk?


Solo y a paso lento y pensativo
Cruzando voy campiñas apartadas,
Y si de hombre presumo ver pisadas
Aléjome azorado y fugitivo.
Amo la soledad: en ella esquivo
Del indiscreto vulgo las miradas,
Que pudiera en mis ojos reflejadas
Las llamas ver en que abrasado vivo.
Confidentes serán de mis pesares
Agrio monte, honda selva, mustia playa,
Y no me turbará mortaltestigo.
Mas no hallo tan selváticos lugares
Ni senda tan oculta, que no vaya
Yo con Amor hablando y él conmigo.


Finis rei operae
Jó búvó hely a Csere
Jó boros pince Csere
Azért él úgy, mint here
Azért van sok korhele
Evő ivó embere,


Ach, Seelchen, armes Seelchen!
So lange meine gute Freundin,
So lange Leibes gute Wirthin,
Wohin wirst Du nun wandern?
Auf welcher dunklen Straße! –
Nackt und bleich und blaß und zitternd! –
Wirst nimmermehr nun, wie Du pflegtest,
So artig mit mir tändeln!


S věží vyzvánějí slavné „Ave“
– jakýs svatvečer!
jak se lomí do mne v usedavé,
ve vzpomínek šer.


Mais sous le grand manteau percé de mille trous,
Si vieux qu’il est pareil aux innombrables toiles
Que l’araignée a su tramer sous les étoiles,
S’ouvrent ses yeux divins, prophétiques et fous.


Die Ahnung lockte mich in ferne Räume,
Wann wo ein Laut des Lenzes angeschlagen;
Die Hoffnung wollte sich zum Lichte wagen
Wie aus den Knospen frisches Grün der Bäume.


Šel z továrny – ňák nebylo mu volno.
A přišel nenadále: zastih ženu
v horoucím laškování s oním Lojzou,
jenž tulákem je, šidí život, lidi,
čas krade bohu, okouní a slídí,
kde lapit sklenku kořalky či piva
a holku štípnout. Katil se jak zvíře
muž oklamaný – Lojza skočil oknem
a ten tam v prachu – na ženu se vrhl
a bil a mlátil. Stenala jen tiše
a nevykřikla. Padla potom k plotně,
jak mrtva padla. Jemu hlavou táhlo,
jak chodil za ní... jak se při muzikách
vždy k němu tiskla... a jak netýkavkou
bývala vždycky. Zlítostnil se trochu
a šel ji zdvihnout. Otevřela oči
a slzami se na něj podívala –
ten pohled projel, jak by řízl břitvou.


Gott, König, Mensch dem Tod geweiht!
Sie ringt mit dem verborgnen Sinne:
Ob sie dem Staunen Worte leiht? –
Die Fürsten werden es nicht inne,
Sie sind dem König zugewandt,
Sie ruhn in Andacht vor der Krippe,
Und drücken still die zarte Hand
Des Kindes an die heiße Lippe.


芦苇萧萧吹晚风
画船长在雨声中
浮生厌足江湖味
好在溪边旧钓筒


Denn Gnade gehet doch vor Recht,
Zorn muß der Liebe weichen,
Wenn wir erliegen, muß uns schlecht
Gott sein Erbarmen reichen;
Dies ist die Hand, die uns erhält,
Wo wir die lassen, bricht und fällt
All unser Tun in Haufen.


A ta postať živá, chmurná
kráčí tiše, beze hlasu
místem, kde těch mrtvol tolik
jako po žni zralých klasů.


天女染花情若狂
鲜妍直欲媚秋光
忍将陶径黄金色
也学秦宫朱脸妆


Když se pěkně pod jasanem skryla,
že ji nemoh’ trápit slunka pal,
libě o mateřském štěstí snila,
slastný blahocit ji prochvíval.


Da schrie ich auf und sah mich verwaist,
Da krähte der Hahn, und der Morgen graut'.
Mit den Toten hatt' ich zu Nacht gespeist –
Mein kleines Hündchen winselte laut.


Ich steh und gehe hi, Herr Jesus, durch dein wort,
Höchstmunter unter hauptgefahren,
Versichert durch dein Hauptbewahren,
Ob ich verrathen ward, nicht nur verkaufft dem Ort.
Ich steh und geh in dich gelassen;
Dein ist mein leben, mein erblassen.
Dein ist, nicht mein, das wunder, das geschwächt:
Dir ward, nicht mir, versagt gerechtes Recht.
Dein ist, nicht mein, auch mein Erlösen:
Du halfest mir vom Rath der Bösen.


Darumb Hertz mich ohne schew,
Daß ich deiner Inndenck sey!
Ich bitt' einmal noch jetzund:
Nymfe, gib mir selbst den Mund!


子胥死后巳无臣
中国由来渐属秦
天下固知多美妇
五湖元自有高人


Hle, zavátý kout parku, schýlený v něm starý kříž,
a nad ním šero večera a třpytná, hvězdná výš.


Она пришла с мороза,
Раскрасневшаяся,
Наполнила комнату
Ароматом воздуха и духов,
Звонким голосом
И совсем неуважительной к занятиям
БолтовнеОна немедленно уронила на пол
Толстый том художественного журнала,
И сейчас же стало казаться,
Что в моей большой комнате
Очень мало местВсё это было немножко досадно
И довольно нелепВпрочем, она захотела,
Чтобы я читал ей вслух «Макбета»Едва дойдя до пузырей земли,
О которых я не могу говорить без волнения,
Я заметил, что она тоже волнуется
И внимательно смотрит в окнОказалось, что большой пестрый кот
С трудом лепится по краю крыши,
Подстерегая целующихся голубеЯ рассердился больше всего на то,
Что целовались не мы, а голуби,
И что прошли времена Паоло и Франческ


Když byla pouť ve Santa Maria,
již della Piova lid vůkol zve
(neb kdysi hojný vyprosila déšť
na zprahlé nivy), velké neštěstí
se přihodilo, o němž dlouho zvěst
se udržela. Zástup zvědavých
vlez’, chtěje vidět slavné procesí,
na spuchřelou a starou zvonici;
a právě v chvíli, kdy don Miselli,
té chudé vísky farář stařičký,
pod baldachýnem s Nejsvětější kol
při bubnů a trub kráčel hlaholu,
tu povolilo shnilé trámoví
a děsný výkřik padl v intrády
a rázem po slavnosti bylo hned.
Pár vymknutých noh, žeber zlámaných
a modřin – to byl slávy výsledek.


Du bist's, dem Ruhm und Ehre gebühret;
Und Ruhm und Ehre bring ich dir.
Du, Herr, hast stets mein Schicksal regieret,
Und deine Hand war über mir.


Mir schwindelt! durch Jahrhunderte
Blick ich, durch trübe ferne Nebel
Hoch übern Horizont, ins Grab,
Auf unsrer Freundschaft Maal herab!
Lernts, Gotlands Söhne! Wenn der Stein
Der Hügel schweigt, wenn seine Runen
Verloschen sind, kein Trümmer mehr,
Kein Brand-Altar der Freundschaft zeugt: –
O! lernts durch ewigen Gesang,
Und flammet neuen Opferdank
Vom rauhen hüglichten Altar,
Der euren Vätern heilig war.


Mi az pajtás? üvöltenél?
A körmöd újra csupa vér.
Mit vájod...... a falat?
Te meghalsz, s a fal megmarad.


Amint mondom, volt sok sírás-rívás,
Hej hanem ugy csak korántse’ rítt más,
Egynek se’ volt oly nedves köténye,
Mint kelmednek, szegény Panna néne.


الخَتْمُ يَحفَظُ مَضْنونَ الكِتابِ بهِ
وهْوَ الدّليلُ علَى مَضمونِ عِزّتِهِ
قُفْلٌ منَ الشّمْعِ يَثْني العَيْنَ هَيبَتُهُ
فَضلاً عنِ اليَدِ أنْ تَدْنُو لحَوْزَتِهِ


Zwar es war sein Ungewinn,
Er bekriegt sie wider Recht,
Was hatten die von Nürnberg im Sinn,
Sie dachten es wird ihm schlecht,
Sechs hundert Gulden boten sie feil,
Wer ihnen den Schittensamen brächt,
Daß er ihnen würde zu Theil.


Bin ich denn todt, daß unbegrüßt die Horen
Im Tanz vor mir vorüber glühn?
Daß ohne Balsam mir die Blumen blühn,
Als wäre Flur und Lenz verloren?
Hat die Natur, die mich geboren,
Die unerschöpfliche Vergeuderinn,
Mir keine Freude zugeschworen?


Doch nein! – dort blickt – dort taucht es aus den Wellen!
Cäsapiana hebt die Stirne bleich,
Dort taucht der Glärnisch auf, – dort seh ich's schwellen –
Und Zack' an Zack' entragt der Flut zugleich.
O Säntis! wohl mit Recht trägst du die Krone,
Da sieben Fürsten stehn an deinem Throne
Und unermeßlich ist dein luftig Reich.


Vdejte, ach! provdejte
Mladičkou Hannu;
Kdož se vám ohlídne
Na starou pannu?
Bude-li Hanna
Odkvetlá panna,
Což bude od chasy
Nevšímaná.


Durch die Felder bin ich dich suchen gegangen,
Tropfen hingen an meinen Wangen,
auf den feuchten Wiesen der Nebel lag,
– es war am Allerseelentag.
Vor dem Stadttor am geweihten Ort
viel irre Lichtlein brannten dort
und nickten mir zu mit leisem Blinken
und war ein Huschen und Händewinken . . .


Wo nicht? so schlag ich Jesum vor/
Auff welchen sich der Neyd verschwor/
Vmb daß Ihn der gemeine Tand
Auß Wahn/ der Juden König nannt.


Mit den allzu sehr Suptilen
förchtet man sich fast zu spihlen;
doch dihß gläub ich fäst und steiff/
deine Oepffel sind lengst reiff.
Ein Griffgen/ das nichts räubt/
ist überall verläubt;
worhin man auch die Finger legt/
du bist rächt wohl verpflegt.
For so rohsige Pilaster/
weicht der zihrste Alabaster/
kaum Apell hat so gemahlt
waß wie Tulpen-Athlaß strahlt!


Již postanuli u zahradní zídky,
s níž střemcha kučery své vonné spouští,
a přes niž hledí růžolící dítky
jak tulipánky pod šeříku houští;
tam šplouchá voda v škebli staré kašny,
déšť slunných jisker zlatem od ní stříká;
teď žena tamburinu vzala z brašny,
a Rumun za provaz rve tanečníka...


Én fiaim, jertek,
Hallgassatok beszédemre,
Megtanítlak szent életre,
Hogy Istent féljétek.
Kicsoda az ember,
Ki hosszú életet kiván,
És minden ő dolgaiban
Jó állapatot kér?


Ily furiát archangyal megszabadita,
És Isten hatalmával neki igy szólla:
“Allecto, az Isten nékem parancsolja,
Hogy tégedet küldjelek Törökországban.


Aj, ku jabloni, viz, kterak kloní
jak k milé milý ve blahé chvíli
svůj jaro růžný ret:
A jak by chtěla být hezčí cela,
hned zapletla si v zelené vlasy
ta naše jabloň sněžný květ...
A nastal šepot plný kouzla
a rozvlnil se zlehýnka,
jak kdyby ruka branná dívce sklouzla
a sladká padla hubinka...
A list se chvěje a dech, jenž věje
z kalichů květů k výšinám,
ti tónem šumným v dálku pěje:
Sestřičko drahá, vrať se k nám!


Movi il piè susurrante,
Peregrin fuggitivo,
E nel corso tremante
Sei di posar nel proprio letto schivo,
E girevole e torto in vari modi
Col tuo lubrico dente i sassi rodi.


Doch den holden Spuk vertreibend,
Kommt am End' die Morgenröte –
Jene huschen scheu zurück
In die Wand, in die Tapete.


العين تُغْمِضُ، ثمَّ تنظُرُ، سائقُ السيارةِ الصفراءِ
مالَ بنا شَمالاً نائياً عن بابها والقدس صارت خلفنا
والعينُ تبصرُها بمرآةِ اليمينِ تَغَيَّرَتْ ألوانُها في الشمسِ، مِنْ قبلِ الغيابْ


Ich denke mir: Sie sterben nie –
Die außerhalb – die Raben –
Und sind wohl auch nur Krähen, die
Was gegen Zwickau haben.


Dann quillt von ihren Lippen leise
Ein Seufzer, ihre Thräne rinnt,
Der Jüngling sinkt ans Herz dem Greise,
Die Mutter hebt empor das Kind;


С полей несется голос стада,
В кустах малиновки звенят,
И с побелевших яблонь сада
Струится сладкий аромаЦветы глядят с тоской влюбленной,
Безгрешно чисты, как весна,
Роняя с пылью благовонной
Плодов румяных семенСестра цветов, подруга розы,
Очами в очи мне взгляни,
Навей живительные грезы
И в сердце песню зарон


But, Fancy, can thy mimic power
Again those happy moments bring?
Canst thou restore that golden hour,
When young Joy wav'd his laughing wing?
When first in Eden's rosy vale,
My full heart pour'd the lover's tale,
The vow sincere, devoid of guile!
While Delia in her panting breast,
With sighs, the tender thought supprest,
And look'd as angels smile.


Do peito das mais criadas
A saudade se não risca,
Desde as aias ralhadoras,
Té a ladina Francisca.


Geist schaut dort, im letzten Haus,
Aus dem Erkerstübchen,
Lachet die Spione aus
Und schabt ihnen Rübchen.


يا دينَ قَلبِكَ مِن با
رِقٍ يُنيرُ وَيَحبو
عَلى شَريقَيَّ نَجدٍ
مَرعىً لِعَينِكَ جَدبُ
كَما تُليحُ ذِراعٌ
فيها مِنَ النَضرِ قُلبُ
كَأَنَّهُ نارُ عَليا
ءَ لِلضُيوفِ تُشَبُّ
أَو ساطِعاتٌ أَراها
وَاللَيلُ داجٍ أَزَبُّ
مُراوِحٌ بِيَدَيهِ
عَلى الزَنادِ مُكِبُّ
أَو أُمُّ مَثوىً يَلَنجو
جُها عَلى النارِ رَطبُ
الغَورُ مِنهُ مَعانٌ
وَعاقِلٌ وَالهَضبُ
لَهُ حَفيفُ رُعادٍ
يُراعُ مِنهُ السِربُ
وَبارِقاتٌ كَما شَق
قَتِ العَجاجَ القُضبُ
أَما تَرى البَرقَ يَبدو
إِلّا لِعَينِكَ غَربُ
وَلِلزَفيرِ هَبابٌ
بَينَ الضُلوعِ وَهَبُّ
يُضيءُ بِالطَفِّ قَبراً
فيهِ الأَعَزُّ الأَحَبُّ
فيهِ مِنَ العَينِ ماءٌ
لا بَل مِنَ القَلبِ خِلبُ
ما كُنتُ أَحسَبُ يَوماً
وَالدَهرُ ضَربٌ وَضَربُ
أَنّي أَبيتُ وَبَيني
وَبَينَ لُقياكِ سَهبُ
وَأَن تُطارِدَ ما بَي
نَنا زَعازِعُ نُكبُ
بِحَيثُ يَرتَعُ أُدمٌ
مِنَ الجَوازي وَحُقبُ
وَكَيفَ يَكرَعُ مُستَو
رِدُ القَطا وَيَعُبُّ
يا دارَ قَومِيَ أَينَ ال
أولى بِرَبعِكَ لَبّوا
مَصاعِبٌ حَطَمَتهُم
أَيدي المَنونِ فَخَبّوا
يَسوقُهُم لِلمَقادي
رِ سائِقٌ مُتلَئِبُّ
مُقَحِّمٌ لِلجَراثيمِ إِن
وَنَوا أَو أَغَبّوا
كانوا السُيوفَ إِذا عا
يَنوا المُقاتِلَ هَبّوا
وَالزاغِبِيّاتِ إِن أُش
رِعوا عَنِ الدارِ ذَبّوا
مَنازِلٌ كانَ فيها
لِلقَومِ أَمنٌ وَرُعبُ
تُكَدُّ فيها الأَنا بي
بُ وَالرِباطُ القُبُّ
يَهمي السَنانُ وَيُستَض
مَرُ الجَوادُ الأَقَبُّ
رَأيٌ يَغُبُّ لِحَزمٍ
وَنائِلٌ لا يَغُبُّ
يَنقادُ في كُلِّ يَومٍ
مِنّا الأَبِيُّ الصَعبُ
يُجَذُّ أَصلُ وَريقِ ال
ذُرى وَيُدرَحُ عَقبُ
لا مُبغِضُ القَومِ يَبقى
وَلا المُجِلُّ المُحِبُّ
سَواءٌ المُلسُ في غا
رَةِ الرَدى وَالجُربُ
يَجري القَضاءُ وَيَمضي ال
طَبيبُ وَالمُستَطِبُّ
كَم ذا الأَمانُ وَلِلنا
ئِباتِ سَلبٌ وَجَذبُ
وَبِالزِيالِ لِغَربا
نِها شَحيجٌ وَنَعبُ
يَغُرُّ سِلمُ اللَيالي
وَالسَلمُ مِنهُنَّ حَربُ
لَنا مِنَ الدَهرِ رَبضُ
عَلى وَعيدٍ وَوَثبُ
يَوماً غُرورٌ وَيَوماً
عَدوٌ عَلَينا وَشَغبُ
يَنحو المَضيقَ وَقَد أَع
رَضَ الطَريقُ اللَحبُ
أَآخِرُ اللِعبِ جِدُّ
أَم آخِرُ الجِدِّ لِعبُ
شَقيقَتي إِنَّ خَطباً
عَدا عَلَيكِ لَخَطبُ
وَإِنَّ رُزأً رَماني
بِالبُعدِ عَنكِ لَصَعبُ
سَهمٌ أَصابَكِ مِنهُ
لِلقَدرِ فوقٌ وَغَربٌ
لا النَصلُ مِنهُ بِنابٍ
يَوماً وَلا الريشُ لَغبُ
يَبيتُ بَعدَكِ في مَض
جَعي الجَوى وَالكَربُ
كَما يَبيتُ رَميضٌ
بَعدَ السَنامِ الأَجَبُّ
أَنّى عَلى قَضَضِ الهَ
مَ يَطمَئِنُّ الجَنبُ
لَو رَدَّ عَنكِ المَنايا ال
عِجالَ طَعنٌ وَضَربُ
لَخاضَ فيها سِنانٌ
ماضٍ وَطَبَّقَ عَضبُ
وَقامَ دونَ الرَدى غُل
لَظُ السَواعِدِ غُلبُ
وَناقَلَت بِالعَوالي
ذُؤبانُ لَيلٍ تَخُبُّ
قَضَيتِ نَحباً قَضى بَع
دَهُ مِنَ المَجدِ نَحبُ
وَلَم يَكُن لَكِ إِلّا
مِنَ المَقاديرِ خَطبُ
وَدونَ كُلِّ حِجابٍ
مِنَ العَفافَةِ حُجبُ
وَقَبرُكِ الصَونُ مِن قَب
لِ أَن يَضُمَّكِ تُربُ
كَأَنَّني كُلُّ يَومٍ
قَلبي إِلَيكِ أَصَبُّ
وَكُلَّما اِندَمَلَ ال
قَرحُ عادَ قَلبي نَدبُ
يَكِلُّ واقِعُ طَرفي
عَمَّن سِواكَ وَيَنبو
أُجِلُّ قَبرَكِ عَن أَن
أَقولَ حَيّاهُ رَكبُ
أَو أَن أَقولَ سَقاهُ
صَوبُ الغَمامِ المُرِبُّ
إِلّا لِحاجَةِ نَفسٍ
تَهفو إِلَيكِ وَتَصبو
أَو أَن يُبَلَّ غَليلٌ
إِن بَلَّ قَبرَكِ شُربُ
وَكَيفَ يَظمَأُ قَبرٌ
فيهِ الزَلالُ العَذبُ
أَم كَيفَ تُظلِمُ أَرضٌ
أُجِنَّ فيها الشُهبُ
نُوّارُها المَجدُ لا حَن
وَةُ الرُبى وَالعِربُ
جاوَرتِ جاراً تَلَقّا
كِ مِنهُ بَرورٌ حُبُّ
شِعبٌ غَدا وَهوَ لِل
لَهِ وَالمَلائِكِ شِعبُ
يا نَومَةً ثُمَّ مِنها
إِلى الجِنانِ المَهَبُّ
إِن كانَ لِلشَخصِ بُعدٌ
فَلِلعَلائِقِ قُربُ
أَغُبُّهُ وَبِرُغمي
إِنَّ الزِيارَةَ غِبُّ
لَئِن خَلا مِنكِ طَرفٌ
لَقَد مُلي مِنكِ قَلبُ
وَإِن غَرَبتِ فَلِطّا
لِعاتِ شَرقٌ وَغَربُ
خَلاكِ ذَمٌّ وَذَمٌّ
لِلدَهرِ فيكِ وَقَصبُ
وَلَم يَزَل بَعدَ يَومي
مِنّي عَلى الدَهرِ عَتبُ
فَكَم أَبيتُ وَعِندي
لِذي المَقاديرِ ذَنبُ


Auf Zinnen möcht ich springen,
In alter Fürsten Schloß,
Möcht hohe Lieder singen,
Mich schwingen auf das Roß!


Již velkost chtít, je prvním krokem k slávě,
svět zvykl si dnes mělce, plaše žít;
dnes každý v mravenců si zvykl vřavě
již velkost chtít!


Er ſprach’s. Noch ſchwieg der Ritter kaum,
Da zürnet der König und ſchnaubt:
„Eh Sternenſchein auf die Erde fällt,
Fällt heut Charles Bawdin’s Haupt.


A dech se tajil v prsou divákům,
a dech se tajil v prsou autoru,
hořících zraků pln byl stále dům,
tep jeho krve šuměl v prostoru.


Mein Kamel kam nicht zu kurz dabei;
Ich ließ es trinken fast für Drei.
Dies war meine schönste Zecherei;
Ich fühlte mich so groß und frei.


Was stand ich nur und trat nicht ein?
Und brannte doch,
Und war mir doch, es müßte sein,
Daß ich noch einmal deine Stirne strich
Und zärtlich flüsterte: Wie lieb ich dich.


Blick um in meinem Lichtrevier!
Von allen Seligkeiten
Die reichste, höchste wähle dir, –
Ich will sie dir bereiten!«


pel parco ancor molti destri alepardi
che in pochi salti raggiungon le fere,
e tigri e cefi e bissonti gagliardi
e coccodrilli e giraffe e pantere;
màndati tanti stambecchini e dardi,
turcassi ed archi di mille maniere,
brenuzi e cinti e molti cordovani,
falcon, girfalchi e ghezzi e cani alani.


Selbst Apollos Wissenschafft
Wuste weder Kraut noch Krafft,
Amor hatte dessen Schmertzen,
Venus warff von ihr die Kertzen.
Ich gedachte: Wirst du nicht
Fähig seyn der Lieb und Pflicht
Heyrähtlich-verknüpffter Hertzen?


« Montez vers eux, parfums légers des chevelures,
Et vous, bruits doucereux des caresses, montez
Avec le clair éveil des rires chuchotés !
Enseignez-leur l’amour, seul reposoir propice
Où la fatigue d’être immortel s’assoupisse,
Et ce léthé, stagnant endormeur des desseins,
Qui gît dans l’intervalle adoré des beaux seins.
Langueurs lasses du lit, soupirs, caresses nues,
Doux néant, soyez-leur des ivresses connues,
Et qu’ils sachent, heureux de se désabuser,
Ce que l’Enfer a mis de ciel dans le Baiser ! »


	Questa è la pena mia:
ch'io veggio e sento, e non posso far io;
e non volete ch'i' rineghi Dio?


ومن دون ذاك قِسي المنو
ن لا الفوقُ نَبْلاً ولا النُّصَّلُ


És azt se mondjátok, hogy elég a könyv már,
hogy sok is az írás, s elborít e könyv-ár,
s alacsony lármával tellik ma a könyvtár,
ami volt szent kincsek csarnoka, és mentsvár!


Wenn eingesperrt ich amselgleich
Nur lauter schlagen soll
Von meines Königs Gnadenreich
Und seines Reiches Wohl,
Wie gut er ist und groß soll sein,
Und singe königlich –
Kein Sturmwind in den Wüstenein
Ist freier dann als ich!


قُلْتُ ثَقَّلْتُ إذْ أَتَيْتُ مراراً
قالَ ثَقَّلْتَ كاهِلِي بالأَيادِي
قلتُ طَوَّلْت قال لا بل تَطَوَّ
لت وأَبرمتُ قالَ حَبْلَ ودادِي


Mindent elmond, - mindent megértet
A boldogságról vélem, - véled!


Mit diesen Stricken wollten sie
Der Schweizer Hände binden früh,
Und eh' die Sonne sank ins Thal
Beschien sie noch der Stolzen Fall!


ثم استمر كوقف العاج منكفتاً
يرمي به الحدب اللماعة الحدبُ


Lid bez útisků kdy snuje si hrůzy ostrachy?
Kde vládce jest za otce milován, jak andělských perutí rozmachy
se národům jeví ramena, jež děti vinou v objetí,
však tvému jsou choti jich odměnou jen strachů tajená prokletí.


[Las enemigas haces
no sufren de tu nombre el apellido;
con sólo aquesto haces
que el Español oído
sea, y de un polo a otro tan temido.]
De tu virtud divina
la fama, que resuena en toda parte,
siquiera sea vecina,
siquiera más se aparte,
a la gente conduce a visitarte.
El áspero camino
vence con devoción, y al fin te adora
el Franco, el peregrino
que Libia descolora,
el que en Poniente, el que en Levante mora.


si desta ad or ad ora e si riscalda,
e gitta ad or ad or sangue ed umore;
sì che l'alma si vive anco in timore,
ch'esser devrebbe omai sicura e balda.


Mnich Simonetto neměl do sta roků
již daleko; jen s modlitbou a prácí
věk prožil. Pod obočím nasupeným
zrak klopil laskavý, jak hrubou kutnou
kryl srdce vlídné, hovorů ač tvrdých,
jak z balvanů by slovo skoupé lámal.
Jsou duše měkké pod maskou i tuhou
a stydí se, kdy vláční rty jim úsměv,
chví dojetím se hlas, neb jihnou oči.
Mnich Simonetto tří se bál prý vrahů,
jež krátí život: hněvu, mysli trudné
a soustrasti – to zbožná lest jen ovšem,
by otec opat nestavěl ho k fortně:
sic chudí potom roznesli by klášter,
že nezůstal by kámen na kameni,
kdy vrátným u nich byl by Simonetto;
než míti soustrast s kým, vše s chudým dělí
a soustrast mění na družnou s ním radost.
Co matku pochoval, bál pohledu se ženy,
neb anděl smrti chodí po jejich prý boku,
že na svět vešla smrt jen ženy vinou.
Již na něho však anděl smrti čekal.
Mnich večer v zahradě; den zlatě doplál,
zvon Ave duní do modravé noci,
a tichým mírem vlá jí oddech země.
Sám Simonetto hledí k večernici,
jež v parách obzoru se nítí mživě;
ni výzvy nedbá k modlitbě a dumá.
Dech hutní večera v tvar měkkých stínů,
sem krokem sune povolným se blíže,
a země v jaru nově přerytá čpí hroby.
Mnich šeptá: „Miserere mei Deus!“ –
smrt mizíc, hlavou vyčítavě kývá. –
Mnich jindy sprahlou Campagnou jde žízniv.
Ach, daleko má do věčného Říma,
jenž v tetelivých vlnách slunných žehů
se z dálek jeví oásou mu vzdušnou.
V bok skokem smrt. Tu mnich sám vyčítavě:
„Jak žíznivý jdeš vlk! Jsem ovce bludná,
a dravce neleká hůl pastýřova?“ –
Jde k oltáři. Den malováním oken
chrám šeří dosud mdlým jen svitem jitra,
až do prosvitných zažehá se barev.
Co obživuje pod nimi hrou slunce?
Páž vysunuje z oblaků se nebes
a třímá váhu nepodplatných soudů,
kde na mískách jí dvojích výš a dolů
i zločinných i dobrých skutků spory
se kolísají na odhady odměn.
Výr žlutých očí ohromných se vznáší
nad kostrou hubenou, jež pod ramenem
zde nese rakev spuchřelou a lehkou,
co pravá ruka kloubnatá a suchá
knot svíce shasíná. Jde, světu výsměch:
tou nohou deptá zeměkouli prachu
a onou mitru, berlu, korunu a žezlo,
zbroj, knihy, astrolabium a orloj
v kout odkopává k holých kupě hnátů – –
vně pruhu světla sestoupila k mnichu,
jenž po oltáře stupních kráčí k mřížce,
kde k přijímání klečí řada dětí.
Jak ony, jasně vzhlédnul Simonetto:
„Což nejsem silen od obětních darů,
jít ze života do života spásy?“
A dojat blaženě, ač dlaní chvějnou
v ret dětí klade sněžné chleby nebes.
Stín oblak okno ovanul – – Hle, druhé
jak měnou svitů hoří na výjevy:
kde pod palmami sedí Kristus bílý
a na hruď vine bílé tlumy dětí,
co lkající pnou po něm paže touhou
a oči planou nadzemským jim blahem.


Soll deiner Anschläg Bolz mit in die Scheiben gehn
des Glückes / muß dein Aug' auf Gottes Hülff absehn.


Fehér az arcuk, bánatos-bús,
Láng-leplük szinte vakít
S összeszedik csók-csatatérnek
Elhullott bajnokait.


Las mujeres
imbuidas de todo lo que existe
bueno o malo, no importa.
Grandes esponjas acomodaticias.
Ellas que son mi gran resentimiento,
mi secreción de rencorosas glándulas,
mi pan, mi soledad de cada día.


Smích, zpěv a radost! – Náhle v tvojí duši
stín velký vstává a jak jdeš, tak roste,
a radost z jara tobě rázem ruší,
vše je ti všední, obyčejné, prosté.


Dnes v jásot všech i svoji píseň mísím,
svou lyru, otče, k nohám skládám tvým,
jí žehnej, ať svou touhu uhasím,
neb na tvých rtech již dávno duší visím;
můj přijmi hold, můj verš i chudý rým,
neb tvůj jsem žák, tvůj erb mám na svém štítu,
tvůj vojín jsem a ve tvých cností třpytu
syn Benedikta o dnech lepších sním.


Und rasch an Priesters Seite dann
Hin kniet' er aufs Schafott,
Und betend still die Seele sein
Empfahl er seinem Gott.


Venga non che d'Amor, di Morte il dardo,
Sia pur tronca ogni speme a' miei desiri,
La pietà manchi e crescano i martiri,
Ch'ampia mercede a mille pene è un guardo.


O könig, dessen haupt den weltkreis zu regieren
und dessen faust die welt zu sigen, allein gut,
o herscher, dessen herz, herr, dessen großen mut
gotsfurcht, gerechtigkeit, stärk, maß und weisheit zieren.
O held, für dessen schwert die verfolger die wut,
ihr klagen, forcht, gefahr die verfolgte verlieren,
Mars, götlichen geschlechts, von der erretter blut,
wert über tyrannei und stolz zu triumfieren.
Des feinds zorn, hochmut, haß, durch macht, betrug, untreu
hat schier in dienstbarkeit, unrecht, abgötterei
des Teutschlands freiheit, recht und gottesdienst verkehret;
Als euer haupt, herz, hand ganz weis, gerecht, bewehret,
die feind bald ihren wohn und pracht in hohn und reu,
die freind ihr leid in freud zu verkehren, gelehret.


Non fia mai ch'io non ami e non adori
l'alta cagion de' miei dolci lamenti,
sprezzando l'ire e tuoi crudi furori:


فديتُكِ أقوالُ الوشاةِ كثيرةٌ
وهنَّ ظهورٌ مالهنَّ بُطونُ
فلا تقبلي ما قيلَ عني لديكمُ
فان تخاليطَ الوُشاةِ فُنونُ
وما كلُّ قولِ قيلَ عنِّيَ صادقٌ
ولا كلُّ ذي نُصْحٍ أتاكِ أمينُ
همُ أرجفوا بالوصلِ بيني وبينكمْ
وظُنَّ بنا فيما حكوهُ ظنونُ
فليتَ أراجيفَ الوُشاةِ حقيقةٌ
وليت ظنونَ الكاشحينَ يقين


Věrnost srdcí, moudré nápady
i s tou trochou parády,
věřím, dobrý znak.
Podívám se však,
milý druhu náš,
co tam všecko máš
za zády:
jaká jakost je tvé armády,
má-li čilá tykadla,
děla, tanky, letadla.
To přec, brachu, předpoklad je k míru,
to je předpoklad dnes k míru hlavní,
ne co řekli mudrcové slavní.
Jen se jich však drž a dobrou míru
přiber k dílu:
mravní sílu!


Was kriegt der, der die Gems erlegt?


江边园里擅幽居
清酒香茶夜不虚
定是不闻风雨发
半酣高咏漆园书


Takto křivda tká strast dvojnásobnou;
Jednu sebou, druhou že hruď strojí
K svobodě a pravdě nezpůsobnou.


Setzt ihn, die Lust der Sinnen,
Den zarten Jungfraunsohn,
Den Preis der Schäferinnen,
Auf einen Blumenthron.
Umgebt ihn mit Myrten,
Den König der Hirten,
Belegt ihn mit Palmen,
Verehrt ihn mit Psalmen
Und betet ihn demütig an.


Ma még szunnyad az erdő,
A lombhasadékon átdereng a hold,
a füvek szaga csendről énekel.
De virrasztanak a mindentudók.


Er selbst es vngelogen/
Vnd ers in warheit ist/
Wer dir den schatz entzogen/
Gen wen verwundet bist.
Nur schnell fall jhm zun füssen/
Halt an den thäter fest;
Leg jhn/ den raub zu büssen/
Mit armen in arrest.


Und steiler ward's und steiler,
Jetzt schloß der Forst sich auf,
Und stärker quoll vom Meiler
Der Brandgeruch herauf.


Produkce s koulemi. Směr jiný..
Jsou odraženy hlavní stíny.
Teď vítězství! – Zaplály kruhy
opsané třemi koulemi.
Bolesti umrou, oněmí.
Na nebi rýsují se duhy!


Ruhm zeugt Eifersucht, wie man spricht;
Und solltst du dich bezwingen können,
Dem Freunde deinen Ruhm zu gönnen,
Du gönnst ihm deine Liebe nicht.
Das soll am Wein belobet sein:
Er trinkt am besten sich zu zwein.


小阮琵琶信陆沉
江湖何处觅知音
步兵莫作穷途哭
归去山中啸竹林


Nun ist ihm die Welt entschwunden,
Ewig blickt das Auge süß,
Dessen Locken er empfunden,
Und sein Herz ist ihm gewiß.


Hm! hm! er hört und sieht mich nicht;
Jetzt greift er nach dem Hut.
O Wunder! ist nicht mein Gesicht
Schon wirklich lauter Glut?


Mezi požatými lány,
mezi vršitými snopy
přijmu rád tu prostou píseň
z rukou vážné Kaliopy.


A vezér pediglen ágy alól kivonva
Egy nagy papirosat, mint egy szóró-ponyva,
Leterítteté a sátor közepére
És lehasaltak mind, körül a szélére.


Sollt' hier ein Welt-Bezwinger sehen,
Die schönen Früchte seiner Ehr';
Ich gläub', er müst' einst in sich gehen,
Und wär' er wilder, als ein Bär.


In früher Morgenstunde
Web' ich mit stillem Sinn
Auf rosig zartem Grunde
Manch frisches Blättlein hin.


Odvece druh: „Vše má v světě meze,
Zajde, kdo dál přes ně leze;
Brzy doplujeme konec povětří,
Přírody stav nižádného nešetří;
Kdo se naproti ní staví, zhyne:
Dbej, ať záhuba tě tato mine.“
Odpoví Faust: „Vy jen znáte lidstvo šulit.
S výše spasné do záhuby skulit.


Nu, vida! Křtiny! Kdo se nadál? Věru! –


Fásult, kinek fáj az idő,
Mert számára nincsen vigasz,
Ki az élettől félsz, rémülsz:
Emlékezzél rá, hogy meghalsz.


Jasné, veselé s hora na to se dívá i slunce,
svěží, slibný, čistý nás ovívá vzduch,
takový vlahý, tak milý!
Druh druhu zde tiskneme ruce, kdo známí,
a v neznámých proudy, všem vstříc
tak vesel plá zrak,
jak odlesk slunečných zraků tam v modru,
jež vše toto tkají. –


Hoch erglänzen tanzende Plejaden,
Trübe schimmern thauige Hyaden,
Glühend schwimmt Arkturus in dem Strom.
Banges Schweigen waltet durch die Räume;
Sieh'! da wecken ernst des Wallers Träume
Glockenschläge von dem fernen Dom!


云澹风微日未低
瘦藤扶到小桥西
林花过雨相争发
谷鸟无人自在啼


Was kümmert mich die ganze Welt,
Wenns liebe Gläslein winkt,
Und Traubensaft, der mir gefällt,
An meiner Lippe blinkt?
Dann trink ich, wie ein Götterkind,
Die volle Flasche leer,
Daß Glut mir durch die Adern rinnt,
Und tauml', und fodre mehr.


Když vlny s chvatem šíleným
do písku bily hučíce,
a s věncem řasy zeleným
drobounkých mušlí tisíce,
oděných v bělo milostně,
vrhaly k břehům zpěněným,
až stříbrem vše se zalesklo
na pláni širé, široké:
nikdy jsem plakat neslyšel
tak usedavě žalostně,
tím dojemněji pláč ten zněl,
že propasti se zastesklo,
tak nekonečné, hluboké!


Dem Wandersmann gehört die Welt
In allen ihren Weiten,
Weil er kann über Thal und Feld
So wohlgemut hinschreiten.
Die Felder sind wohl angebaut
Für andre und von andern;
Ihm aber, der sie sich beschaut,
Gehören sie jetzt beim Wandern.


Sláva! Sláva na vysosti
Tobě, Bože náš!
Ty i nás své slabé dítky
Ve své moci máš.


龟常曳尾岂非乐
鹤已铩翎徒自伤
造物今知不负汝
北窗夜雨默焚香


Ein Geschichtgen?


Questo ultimo parlar fu quella chiave
la qual con mille ingegni aperse il core
a Ganellon, tanto volse soave;
e sospiròe più volte il traditore
come chi cosa dir vuol dura e grave;
poi disse: - O savio, astuto tentatore
che mi costrigni a scoprir le mie colpe,
noi saren, veggo, in un sacco due volpe.


Ó, kterak by rád k ní spěchal!
Však ti dole? Vzdorná čela!
Kdyby chvíli jen je nechal,
zvrátili by celý svět.
Kdo mu poví dobrou radu? –
Nedaleko skála čněla. –
Vyvrátil ji ze základu
a na hrob ji položil.


Zieh’ ein, o Schmerz,
Und weihe dies Herz,
Das lange ſich deiner gewehrt hat!
Und in flammendem Groll
Gegen des Lebens Zoll,
Gegen deine Macht ſich empört hat!


Daß ich mit dem Morgen
Frey von allen Sorgen
Deine Treu erheb'.
Biß in deinem Frieden
Ich von hier geschieden/
Und dort ewig leb'.


Ó „Snaho“, Obrtele!
Velké jsou vaše činy!
Neumí každý vylít
Z KONVIČKY – PUTNU špíny!


A Nação, Globo e Reforma
com estampido de bomba
apresentam como norma
a versaria de arromba.


Jde vždycky se mnou do hloubky a výše...
Jde zasmušená, bledá, jde tak tiše!


Den henkert man, wie man nur kann,
Den jaget man durch Spieße,
Den speiet man mit Feuer an,
Verhauet dem die Füße.
Die tritt man in den höllschen Kot,
Die schläget man mit Keulen,
Die nagelt man zu Hohn und Spott
Auf Stangen wie die Eulen.


Před zámečkem, kam šlechtic vedl hosta,
kruh záhonů byl, plocha stromů prostá,
v níž uprostřed, kam jako ku ohnisku
těch záhonů všech sbíhaly se cípy
a stezky, plné žlutavého písku:
čněl mohutný trup věkovité lípy.
Jí rozdrtila hlavu rána hromu
a větve poslední jí dávno spadly,
v prach obrátil se vnitřek věkem schřadlý,
jen dutý peň zbyl velebného stromu
a stal se hříčkou malicherné doby:
Vrch uťatý mu střecha z kůry zdobí,
mech vecpán do skulin a dole z předu,
kde dříve štěrbina již zela šírá,
teď branka úhledná se otevírá;
i vnitřek nabyl příjemného vzhledu,
byv ohlazen a zkrášlen různou tretou,
i tapetou kol pokryt zlatokvětou,
též obrázků tam nalepeno dosti,
číš s květy kyne nad okrouhlým stolem,
i pro tři židle ještě místo kolem –
toť skrýše tichá, plná útulnosti.
Tak v altán změněn sadu za okrasu
ten šedý, ubohý vrak dávných časů.


Rég sir takarja immár férjével Ilonát,
Szép Ázsiának földe nem bántja hült porát;
A könyv az érczkapocscsal itthon maradt nekünk,
Illik: szent borzalommal benn széttekintenünk!...


Wie der Lerche laut Erheben
Sich verliert im blauen Dom.


Hoy... &iexcltodo cuán distinto! Paso a paso
y solo voy por la desierta vía.
—Nave sin rumbo entre revueltas olas—
pensando en las tristezas del ocaso,
y en las tristezas de las almas solas.


Klio ließ ein Kränzlein fallen
in des Hylas braunes Haar.
Sylvius, der rufte klar:
O du Seliger für Allen!
Und der Lämmer froher Hauf'
hüpfte dreimal frölich auf.


雨声入梦江湖阔
暝色分愁草树衰
君亦不来书不去
小楼闲过雁多时


Teď tam zvony slaví. A to není
pro lecjakou všední příčinu,
ke cti zítřejšího posvícení
kouř tam dýmá ze všech komínů.
Nad ten den tu slavnějšího není,
každému cos’ nese do klínu:
Hosty, hody, hudbu, rejdovačku
v hospodě a slavnou posléz pračku.


ma poi t'acconcia, per il ben che volle
a te, che tu volesti a lei, fratello
lavoratore, un letto molle molle...


	Però, amico, quel che a me non sia
grave e dannoso, penserò di porre,
sì che ciascun di noi contento stia.


Drey, und drey, und aber drey:
Strom zurück! Fels herbey!
Drey, und drey, und aber drey:
Mond herunter! Herauf die Todten!
Könntest du lösen die heiligen Knoten,
Wehe, wehe, wehe dir!
Würdest wandeln Mensch und Thier;
Mit dem Otterngezüchte scherzen,
Aber nicht wandeln Menschen-Herzen.
Herzen bewegt kein Zauberspruch;
Willst du das, so mache Versuch,
Daß dir günstig ein holderes Drey,
Günstig jede der Grazien sey!


来时荷盖翠相扶
不谓经年尚守株
纵使香风来不断
争如归去小西湖


Dises ward kaum ausgesaget,
Als ihn Libewig begrüsst:
Libewig, di ihm behaget,
Durch di alles Leid versüsst!
Er begunte strakks zubrennen,
Wi si bot di Lilgenhand:
Seelig fing er sich zunennen,
Weil er seinen Trost erkand.


Die große Glocke ist's im hohen Stuhle,
Die klingt ins tiefste Fundament herab,
Bahnt sich den Weg in diesem Leichenpfuhle
Und singt ihr Lied in mein verlaßnes Grab.


Kornblumen flecht' ich dir zum Kranz
Ins blonde Lockenhaar.
Wie leuchtet doch der blaue Glanz
Auf goldnem Grund so klar!


قل لحادي عشر البروج أبي العا
شر منها رب القران الثاني
يا ابن شكر أن ضلة لزمان
صرت فيه تدعي من الأعيان
ليس طبعي ذم الزمان ولكن
أنت أغريتني بذم الزمان


En el canto mismo
         y su palabra esquiva.


Ó Šumavo! ó úvaly! ó taje!
číš tvojich dum se v duši mojí pění,
tvým hlaholem v mém nitru vzrostly báje,
jak z dračích zubů obří pokolení.


Jaja, bracho, šedivíme,
čase běžijó tak zkrátka,
přešla teda take Tobě
mrcha mršská padesátka.


gül rengi şarap içilmez mi böyle günde


巉岩绕畛畦
小径通车马
即此是桃源
问津何为者


Sey mir gepriesen, Natur, mildherzige, freundliche Feie,
Die du dem Wandelnden gern Rasen und Blumen vergönnst!


Tam vysoko mi řekl okamžik,
jenž pohledět mi v hloubku žití dal,
paprslek lásky, jenž mi v srdce vnik,
měsíce srpek, jenž mi v oči plál,
vzpomínek milých celý družný let,
že milovat mám svět!


Tož opět frasí – mixtum compositum –
nad českou zemí zabouřil proud mělký.
A poslancové modlili se: Bože,
když úspěch nedáš, dej nám aspoň lelky!


Pan vrchní ze zámku,
kdo by to řek,
včera mně na tvář vtisk
též polibek,
nějaký za měsíc
dá mi jich ještě víc,
několik kop.


西亭无处认遗基
烟月空馀旧唱辞
欲问辞中端的意
渚花堤柳可能知


Sie träumt, und mit dem Rot der Scham
Schmückt ihr der Traum die Wangen,
Bis plötzlich, schneller als es kam,
Das Rot dahingegangen.
Sie zittert, windet sich und ringt,
Und aus der tiefsten Seele dringt
Es bang, wie Schrei des Todes.


Usnul dudák u cesty,
dudy na svém klíně,
ocitl se náhle kdes
u nebeské síně.


sanicole, zuccaie e ciampoline,
durelle e vendemmiali, el cui sapore
coll si gusta, e le rugine.


Du gibst mir Fülle, Glück, Genüge, Weihe;
Du breitetest ein Los vor mich, so klar,
Dass, sanft gefügt zu einer goldnen Reihe,
An mir vorübergleitet Jahr um Jahr.


Mnoho skořep v šírém moři,
mnohá z nich i v chorobě,
však jen jedna ze slz tvoří
perlu v skvoucí údobě.


Nepovíte-li, kde je váš pán,
Proseč vám sžehnem se čtyř stran,
zajde vám loupež, zajde už,
zkrotnete, lotři, s mužem muž!


سَلامٌ عَلَيكُنَّ الغَداةَ فَما لَنا
إِلَيكُنَّ إِلّا أَن تَشَأنَ سَبيلُ


Проходи стороной,
Тело вольное, рыбье!
Между мной и волной,
Между грудью и зыбью —
Третье, злостная грань
Дружбе гордой и голой:
Стопудовая дань
Пустяковине: полУзнаю тебя, клин,
Как тебя ни зови:
В море — ткань, в поле — тын,
Вечный третий в любви!
Мало — злобе людской
Права каменных камер?
Мало — деве морской
Моря трепетной ткани?
Океана-Отца
Неизбывных достатков —
Пены — чудо-чепца?
Вала — чудо-палатки?
Узнаю тебя, гад,
Как тебя ни зови:
В море — ткань, в горе — взгляд, —
Вечный третий в любви!
Как приму тебя, бой,
Мне даваемый глубью,
Раз меж мной — и волной,
Между грудью — и грудью…
— Нереида! — Волна!
Ничего нам не надо,
Что не я, не она,
Не волна, не наяда!
Узнаю тебя, гроб,
Как тебя ни зови:
В вере — храм, в храме — поп, —
Вечный третий в любви!
Хлебопек, кочегар, —
Брак без третьего между!
Прячут жир (горе бар!)
Чистым — нету одежды!
Черноморских чубов:
— Братцы, голые топай! —
Голым в хлябь и в любовь,
Как бойцы Перекопа —
В бой…
Матросских сосков
Ряб — «Товарищ, живи!»
…В пулю — шлем, в бурю — кров:
Вечный третий в любви!
Побережья бродяг,
Клятвы без аналоев!
Как вступлю в тебя, брак,
Раз меж мною — и мною ж —
Что? Да нос на тени,
Соглядатай извечный —
(Свой же) Всё, что бы ни —
Что? Да всё, если нечто!
Узнаю тебя, бic,
Как тебя ни зови:
Нынче — нос, завтра — мыс, —
Вечный третий в любви!
Горделивая мать
Над цветущим отростком,
Торопись умирать!
Завтра — третий вотрется!
Узнаю тебя, смерть,
Как тебя ни зови:
В сыне — рост, в сливе — червь:
Вечный третий в любвПонтайяк, 1 августа


Weißglühende Sonne und staubige Luft,
Kopfschmerzen und müde Glieder,
Verstaubt und grau sind Blumen und Blatt,
Verstummt sind Lachen und Lieder.


Aquí jaz o mui illustre
Senhor João Mozinho Souza
Carvalho Silva de Andrada...
Sobra nombre o falta losa.
Aquí jaz o mui illustre


Que no trio, vasto norte.
Cem Boerhaves eloquentes
Enchem de ouro o cofre forte,
Porque perdidos doentes
Arrancam das mãos da morte:


Et leur rumeur mugit de cris rauques mêlée,
Et les cerfs, bondissant aux lisières des bois,
Cherchent plus loin la paix que ces bruits ont troublée.


Und wenn an der Genesung Bronnen
– Im Saale tafeln Stern und Band –
Sich mittags kranke Bettler sonnen,
Begierig schlürfen überm Rand
Und emsig ihre Schalen schwenken,
Dann muß ich an dein Geben denken,
An deine warme, offne Hand.


Leč žhoucí jeho ironie
po blesku krásy tesknit bude,
jak člověk, který kal jen pije
a o nezemských luzích hude.


Y al brazo que ni al orbe es resistencia,
feroz rindiendo la rebelde vida,
muerte no pareció, sino obediencia


岭上生来月似磨
岩前断去云如削
遥闻褐吏叩高林
应是雷公催采药


وَطِئَت جِيادُ يَزيدَ كُلَّ مَدينَةٍ
بَينَ الرُدومِ وَبَينَ نَخلِ وَبارِ
شُعثاً مُسَوَّمَةً عَلى أَكتافِها
أُسدٌ هَواصِرُ لِلكُماةِ ضَوارِ
ما زالَ مُذ عَقَدَت يَداهُ إِزارَهُ
فَدَنا فَأَدرَكَ خَمسَةَ الأَشبارِ
يُدني خَوافِقَ مِن خَوافِقَ تَلتَقي
في كُلِّ مُعتَبَطِ الغُبارِ مُثارِ
وَلَقَد بَنى لَبَني المُهَلَّبِ بَيتَهُم
في المَجدِ أَطوَلُ أَذرُعٍ وَسَواري
بُنِيَت دَعائِمُهُ عَلى جَبَلٍ لَهُم
وَعَلَت فَوارِعُهُ عَلى الأَبصارِ
تَلقى فَوارِسَ لِلعَتيكِ كَأَنَّهُم
أُسدٌ قَطَعنَ سَوابِلَ السُفّارِ
ذَكَرَينِ مُرتَدِفَينِ كُلَّ تَقَلُّصٍ
ذَكَرٍ شَديدِ إِغارَةِ الإِمرارِ
حَمَلوا الظُباتِ عَلى الشُؤونِ وَأَقسَموا
لَيُقَنِّعَنَّ عِمامَةَ الجَبّارِ
صَرَعوهُ بَينَ دَكادِكٍ في مَزحَفٍ
لِلخَيلِ يُقحِمُهُنَّ كُلَّ خَبارِ
مُتَقَلِّدي قَلعِيَّةٍ وَصَوارِمٍ
هِندِيَّةٍ وَقَديمَةِ الآثارِ
وَعَواسِلٍ عَسَلَ الذِئابِ كَأَنَّها
أَشطانُ بائِنَةٍ مِنَ الآبارِ
يَقصِمنَ إِذ طَعَنوا بِها أَقرانَهُم
حَلَقَ الدُروعِ وَهُنَّ غَيرُ قِصارِ
تَلقى قَبائِلَ أُمِّ كُلَّ قَبيلَةٍ
أُمُّ العَتيكِ بِناتِقٍ مِذكارِ
وَلَدَت لِأَزهَرَ كُلَّ أَصيَدَ يَبتَني
بِالسَيفِ يَومَ تَعانُقٍ وَكِرارِ
يَحمي المَكارِمَ بِالسُيوفِ إِذا عَلا
صَوتُ الظُباتِ يُطِرنَ كُلَّ شَرارِ


Člověk se rodí, člověk umírá,
Dlouho-li ho život mateře zavírá!
Ty povahu zlostí na světě lituješ;
Proč tedy sobě v tom dolu libuješ?


Le mendiant, mais c’est mon frère !
Comment, mon frère ? Mais, c’est moi.
Je commence par me la faire,
La charité, la chose est claire.
Tu te la fais aussi, va, Toi.


Proto i kometa jiskrná
tak dlouze své tělo plouží,
že do světa zahnané atomy
po vlasti nazpět touží.


Volaste, alma inocente, alma querida,
Fuiste a ver otro sol de luz más pura;
Falsos bienes de vida que no dura
Truecas por bienes de la eterna vida;


Ich weihe mich dem großen Schauspiel gerne,
Und wenn ich mich am vollen Glanz erquicke,
Führt mich zum Himmel eine lichte Brücke,
Ich fühl' in mir den Schwung der hohen Sterne.


ŘETĚZY jsem řinčet slyšel,
dunět těžké okovy,
bylo, jako když se někdo
zpřelámat je hotoví,
slyšel jsem je dlouho zníti,
zněly jako na poplach,
zněly jako zvony steré,
zněly oněm na postrach,
kteří nechtěli jich slyšet
v důvěře ve sílu svou,
duněly a řinčely tak
dlouho světa dálavou.
Vzdechy, prokletí jsem slyšel,
těžká, mocná prokletí,
bylo, jak z úst tisícerých
kletba v dál když odletí
a to byly smutné vzdechy
těch, kdož stále strádali,
kletby oněch, kteří marně
o dnešku sen spřádali,
povzdechy a kletby všechny
vznášely se nad zemí,
blížilo se účtování
tiše, zvolna, se všemi.
Slyšel hymnické jsem zpěvy,
hymny velké, nadšené,
bylo, jako když se moře
velká vlna přižene,
slyšel myriád jsem jásot,
jásot z dálek, z neznáma,
budoucna v něm radost hýří,
o níž pěje píseň má.
Dozněly již vzdechy, kletby,
neřinčely řetězy,
zněly pouze zítřku hymny,
jásot zněl: Máj vítězí!


Ptáci hraví
hnízda staví
drobným dětem.
Listím, květem
vlídně je
stará hruše
zakreje.


Hrob temný zel, a když jsme složili
své břímě do hlíny, jež při kraji
se kupila a v bláto měnila,
kněz jal se říkat žalmy pohřební,
a hrobník odpovídal. Mlčel jsem
a slova pronésti jsem nemohl,
ač modlitba se na rty hrnula.
Hrob temný zel, a země voněla,
a vůně hlíny byla opojnou,
tak opojnou, že celý jsem se chvěl
a maní lopaty se zachytil.
A vůně hlíny děla: „Páchnu snem,
jenž ve všech mladých srdcích přebývá,
snem o síle a touze bujaré,
jež v nadšení se zvedá bojovném
a téměř nemůže se dočkati,
až přijde čas... Chce bít a zase bít,
by v niveč kleslo, co je zvetšelé
a co je staré – stavěti chce pak
svou stavbu vlastní hrdou, vznešenou,
jež věží má být pevných základů,
a věž má míti mocné cimbuří,
a z cimbuří má jasné světlo plát,
a světlo to má svítit po zemi,
má svítit široko a daleko,
má jasem vpadnout v palác velikých
i v chatrč chudiny, do srdcí všech
má vjít a má je všecka rozehřát.“


Virgilio no los tiene tan medidos,
las musas hacen con la envidia espantos;
que no hay picos de rosca en Todos Sa[n]tos
como tus dedos blancos y bruñidos.
Andar en puntos nunca lo recelas,
que no llegan a cuatro tus pies bellos,
ni por calzar penado te desvelas.
Que es tanta la belleza que hay en ellos,
que pueden ser zarcillos tus chinelas
con higas de cristal pe[n]dientes dellos.


Wie ergreift uns der Vogelschrei...
Irgend ein einmal erschaffenes Schreien.
Aber die Kinder schon, spielend im Freien,
schreien an wirklichen Schreien vorbei.


Willkommen hier, baukundige Wandergäste,
Septembersonne lacht auf euren Pfad
Und Land wie Leute grüßen auf das beste
Der Deutschen Technik Hort und Ehrenrat.
Nicht Hamburgs Alster zwar, noch Wiens Paläste,
Bescheiden ist, was man zu zeigen hat,
Doch sonder Bangnis rüstet sich zum Feste
Karl Wilhelms wohlgeplante Fächerstadt.


Sieh, was Kunst den Bräutgam ziert,
Was die Braut für Vnschuld führt,
Sey der Lohn so strenger Jugend,
Nichts ist aller Güter Fang,
Du erst bist der rechte Danck,
Aller Arbeit Kunst und Tugend.


Ó mocné ruce zářící, kam naši touhu vedete?
Do jakých zahrad procitlých, jež věky snily zakleté?
Do jakých tich, kde zaznívá v žal příliš velké nádhery
zpěv ptáků polárních nad melancholickými jezery?


Verhängt dein Fenster, dein Stübchen leer,
Und du in die Weite gezogen!
Was soll mir der Mai in den Gärten umher,
Und des Kornfelds Wallen und Wogen?


Bernardo, i' mi credevo esser già franco
da' lacci ch'Amor tende con su' arte,
gli occhi gravi volgendo in ogni parte,
sendo del giogo antico ancora stanco.


— Um alienado — apostrofa
Não matou nem mandou matar,
não foi fiel à sua classe
(burguesa)
nem participou de mitins
comitês,
sindicato
Não assinou listas de adesã
Não se solidarizou nem com a direita
nem com a esquerd
Não foi servil com os poderosos do di
Não pendurou retratos,
não hasteou bandeiras,
não recebeu comenda
Viveu fora do jogo,
sonhando uma Ideologia
que não se corrompesse com o atrito da Realidad


I přede mnou se klaní, přede mnou,
jež zasluhuje smrt a prokletí
za hanbu tu, být tvojí milenkou!


Doch einmal noch in deines flute
Mein ganzes Sein in heißem Kuß;
Schwer sei die schwindende Minute
Uns von der Liebe Vollgenuß!


So viel Vergnügen kann sein eignes Herz ihm geben!
Und welche neue Lust, nach feurigem Bestreben,
Beut ihm die Wahrheit an! Er macht an ihrer Hand,
Von reinem Licht bestrahlt, sich die Natur bekannt;
Durchforscht ihr weites Reich, wo jene Sonnen glänzen
Die uns die Nacht verräth, und findet keine Gränzen,
Und stets von Welt auf Welt geflügelt hingerückt,
Erblickt er immer Gott, bewundernd und entzückt.
Ermüdet senkt er sich, mit irrenden Cometen,
Nach unserm Aufenthalt, dem schattichten Planeten,
Entdeckt mit kühnem Blick des Donners furchtbarn Sitz
Im schweflichten Gewölk, und überrascht den Blitz.
Er freut sich überall, zur Schande stolzer Blinden,
Die Ordnung der Natur und Gott in ihr zu finden
Gott auf dem Ocean und im bestaubten Wurm,
Im sanftbewegten Gras und im erzürnten Sturm;
Gott auch an unserm Leib und im verborgnen Bande,
Das thierisches Gefühl mit englischem Verstande,
Mit einem Geist vereint, der äußre Dinge sieht,
Auch sich zu sehen wünscht, sich sucht und vor sich flieht. 3


كُن مَعَ الحَقِّ كَيفَ كانَ عِياناً
وَبِهِ عُذ مِن باطِلِ التَقليدِ
وَاِتَّبِع شاهِداً عَلَيكَ بِهِ جا
ءَ رَسولٌ بِفَضلِ الشَهيدِ
وَاِطَّرِح في الهُدى المَراءَ لِمَن ضَ
لَّ وَلا تَصحَبَنَّ غَيرَ الرَشيدِ


Když s citem plným z jara ven vycházím,
Prozu měst hlučných zanechav lhostejnou,
Krása přírodná duchu mému hlásá
Krásu nebeskou;


In einer Sommermondnacht Wundersüße,
in einer Nacht, da eine Nachtigall
tot niederstürzte vor der Göttin Füße,


luci che 'n fin dal cielo invidia 'l sole,
poggi celesti in bel marmoreo petto,
or fino, ebano raro, avorio schietto,
per cui l'alma si strugge e non si duole,


Ja, ich will Kugeln gießen aus den Lettern,
Hör' ich die Stunde der Erlösung schlagen,
Und du auch wirst in solchen großen Tagen
Die Welt nicht suchen mehr auf deinen Brettern.


Der klare Spiegel ward so jäh zerschlagen,
Nun hat die Welt uns weiter nichts zu sagen.


Non te admirar, che gonfi el mio adversario
Et che d'oro et di gemme el corpo vesta,
Ché in breve lo vedrai tutto el contrario
Per un soffiar di vento o di tempesta.
El muro anchor si pinge ornato e vario,
Ma tolto via el color, el saxo resta.
Così lui, che non ha di virtù scudo,
Manchata che è la robba, riman nudo.


2.
Hat Capernaum auch Leichen/
Wo du doch gewohnet haſt/
So kans jeden Ort erreichen/
Hirten-Huͤtte und Pallaſt/
Jſt des Todes Auffenthalt/
Er braucht uͤberall Gewalt/
Thuͤr und Thore ſtehn ihm offen/
Keine Freyſtadt iſt zu hoffen.


Schnauz- und Backenbärte sprießen
Eh vier Wochen kaum verfließen!
O wie groß ist Gottes Gnade!
Auf! wir wollen allenthalben
Uns am Leib und Herzen salben
Mit der deutschen Löwenpomade!


Mein Engel, das begreif ich leicht,
Bin auch 'nmal recht an dir erschrocken.


El caballero es joven, vestido va de luto.
El viento frío azota los chopos del camino.
Se ve pasar de polvo un blanco remolino.


كُنْ قَاطِعاً مَن قَطَعَ القِدَّه
وَسَلّ عَنهُ النَّفْسَ بِالوَحْدَه
لا تَمْخَضَنْ فِكْرَكَ في مَدْحهِ
فَذاكَ مَن لا عِنْدَهُ زُبْدَه


Denn er ist schon längst umfangen
Von dem Weibe, seiner Braut,
Und nun kommt er ihr vertraut
Freudenvoll hereingegangen,
Da er außer dem Gezelt
Sich wird zeigen aller Welt.


Der Bettelstab, des Schicksals Zorn,
Das waren seine einz'gen Lieben;
Wenn alles treulos ihn verließ,
Die beiden sind ihm treu geblieben!


Pověz mi to, rajské dítě!
Kde ty dary rozdávají?
Buduť já tam putovat;
Ty pak mne, až nazpět přijdu,
Budeš musit – milovat!


Donque chi 'l vede, in sé celar lo dia
e contastallo a chi 'l volesse dire,
per star cortese e fuggir villania.


Vše sténá, padá: smečka žen
i kozonohý král,
jen satan v koši rozkacen
jim s chechtem dudá dál.


Na stromy – dumají šumíce –
padá svit stříbrný měsíce,
zmodral svit měsíce –
noc je tak smutná a tichá, tak tichá...
vůni zem’ dýchá –
tak žádostivě dýchá a dýchá,
noc je tak smutná a tichá,
tak tichá!


In Cremona holt vom Bett
Er den Feind zur frühen Mett';
Marschall Villeroi
Stand im Schlafrock da,
Frierend auf des Lagers Wiese,
Eugens beste Morgenprise!


Lid náš v polí a podhájí
zpívá píseň líbeznou:
lahodami sluh ukájí
a dojemnou notou svou.


o meu tesouro és tu
eternamente tu
não há passos divergentes para quem se quer encontrar


龙蟠虎踞秣陵城
甬上苍官亦强名
独占高峰傲千古
夜深月照落潮声


E son color che donano l'ardire,
Donano il senno, e boni intendimenti
E 'n questo mondo fanno ogn'hom gioire.


Was geschiehet, es sei alles gelegen dir!
Sei zur Freude gereimt, oder was könnte denn
Dich beleidigen, Herz, was
Da begegnen, wohin du sollst?


Zerbrich, Herr, ihre Götter,
Zu denen si stat deiner flehn!
Baal sei auch ihr Erretter,
Nun Ost und Nord auf si anwehn!
So bald das Goldschwerd schneidet,
Mit blei und stahl umkleidet,
Das si von todten hülfe sehn.


A través del espacio y a millares
y millares de leguas de tu anhelo,
seguirás a los astros por el cielo
en sus revoluciones seculares;


Podlé přání!““ Ferdinando
K Zikmundovi. „„Mezi hosty,
Kteří, přišli do zdejšího
Města na podívanou,
Nachází se také měšťan
Pražský, zámožný to kupec,
Jmenem Krása. Ha, jak těžce
Zhřešil tento na veřejném
Místě, v hostinci, kde bydlí!
Mluvil nevážně o sboru
Kostnickém a svatosvaté
Církvi, i stál tvrdošijně
Na tom, že při přijímání
Nutně třeba kalicha.
Nechť se takto laje v Praze,
V té Sodomě a Gomorrze,
Zde ve Vratislavi nesmí
Takový se trpět pych,
Aby jed kacířství nemoh’
Nakazit i toto město.
Pročež žádám, císaři,
Ochrance jedině spasné
Víry, aby onen lotr
Bez průtahu vydán byl
Soudu duchovnímu.““ „Je-li


Поэту, как птице, Господь пропитанье дает:
Не сею, не жну — существую второй уже гоИ добрые люди за добрые песни-стихи
Прощают ошибки и, если найдутся, грехКому теперь нужно искусство? не знаю кому…
Но мне — оно воздух, и вот я пою потомА некто лучистый, — не русский, эстонец, чужой, —
Не ангел ли Божий? — следит неустанно за мноОн верит в искусство, и полон ко мне он любви:
«Поэт, будь собою: пой песни свои и живи!»
Как нищая птица, поэт подаянию рад…
Восторженной трелью я славлю тебя, светлый брат!


Und es lauschen still die jungen Dichter und die jungen Finken,
Kauernd in den dunklen Büschen sie die Melodien trinken.


探花蝴蝶舞三台
啄木掉头鸣讶鼓
处处相逢岑大虫
元来便是玄沙虎


Noche de pueblo tropical: las horas
lentas y graves. Viene la oración,
y después, cuando llegan las señoras,
la musical cerrada del portón...
Se oyen de pronto, cual un disparate
los chanclos de un gañán. Y en el sopor
de las cosas, ¡qué olor a chocolate
y queso, a pan de yuca y alfajor!
De lejos y a la sombra clandestina
de la rústica cuadra, un garañón,
le ofrece una retreta a una pollina,
tocando amablemente su acordeón...
Tan sólo el boticario, mi vecino,
vela impasible tras del mostrador,
para vender —con gesto sibilino—
dos centavos de aceite de castor...
Mientras la luna, desde el hondo arcano,
calca la iglesia. En el azul plafón,
la launa tumefacta es como un grano...
Y la iglesia un enorme biberón.


Vzhůru, sedláci,
Věrní Poláci,
Kosu zdvíhejte,
Kosou sekejte.
Zrno dozrává,
Žatba nastává.


a dlouhé zlaté vlasy rozčechrává,
že každá kadeř plnou září svítí,
krok nedočkavý, jenž chce výše jíti,
na příkrou cestu vzestupu se dává.


Je už pozdě, kol se stmívá...
Vše už nudí. Jde se spat.
Kol noc tmavá, pustá lehla,
v lidskou duši smutek pad’.


Vidí lidská srdce chvějná,
černé smutky, bolesti,
nad ně píseň čarodějná
srdcím velí rozkvésti.


Mnohem hůře tomu, komu těžké spaní
na znavená víčka zázrakem se sklání,
usne tu a zaspí třeba na sta roků.
Ój, což darmo želí pak svých bludných kroků!


So wie dort heimlich in der Bergeshöhle
Am Riesenfeld der Kämpfer David lag,
Daß er den Räubern seine Macht verhehle;
Wo der Gesalbte mit dem Gnadenöle
Geheimnisvoll das Wort der Sehnsucht sprach.


Er gibt dem Schwane Wort und Klang,
Er heißt die Nachtigall flöten,
Und prächtig weben in seinem Gesang
Sich Morgen- und Abendröten.


(Фантастическая, но возможная история)
Керзон разразился ультиматумоНе очень ярким,
       так…
                матовы«Чтоб в искренности СССР
            убедиться воочию,
возвратите тралер,
который скрали
*
,
и прочее, и прочее, и прочее…»
Чичерин ответил:
       «Что ж,
                     берите,
                    ежели вы
в просьбах своих
       так умеренны
                  и вежливы»
А Керзон
    взбесился что было си«Ну, — думает, —
          мало запросиУжотко
загну я им нотку!»
И снова пастью ощеренной
Керзон
    лезет на Чичерин«Каждому шпиону,
*
       который
            кого-нибудь
               когда-нибудь пре́дал,
уплатить по 30
       и по 100 тысяЗатем
         пересмотреть всех полпредоИ вообще…
       самим себя высечь»Пока
        официального ответа нет
*
Но я б
    Керзону
       дал совет:
— Больно мало просите что-тЯ б
       загнул
    такую нотОпуская
    излишние дипломатические длинноты,
вот
      текст
    этой ноты:
«Москва, Наркоминдел
*
,
            мистеру Чичерин Требую немедленной реорганизации в Наркоми́нТребую,
    чтоб это самое «Ино»
товарища Вайнштейна
*
изжарило в камине,
а в «Ино»
    назначило
             нашего Болдуина
*
 Мисс Гаррисон
*
                 до того преследованиями вызлена,
до того скомпрометирована
            в глазах высших сфер,
что требую
    предоставить
                    ей
            пожизненно
всю секретную переписку ССС Немедленно
             с мальчиком
            пришлите Баку,
чтоб завтра же
             утром
              было туА чтоб буржуа
             жирели, лежа на боку,
в сутки
    восстановить
             собственнический институ Требую,
    чтоб мне всё золото,
                  Уркварту — всё железо
*
,
а не то
    развею в пепел и дым»Словом,
    требуйте, сколько влезет, —
всё равно
    не дади


لماذا نصلي لرب الخليقه
ويقتل فينا الشقيق شقيقة
وهل يقبل الله منا صلاةً
إذا ما عصيناه كل دقيقة
نصادق طول الحياة الخطاي
فلا بارك الله تلك الصديقة
بألف قناع نغطي الوجوه
فخبرتنا في التخفي عريقة


Vnd doch waß hattest mir gethan/
O Gott so reich von güte!
Daß mich zur sünd hab führen lan?
Hab kräncket dein gemüte?
Wan rieffest mir/ lieff ich von dir;
Vom fleisch ward vberwunden;
Wan suchest mich/ hab flohen dich:
O wee der blinden stunden!


胸中不平气
忽然凌太虚
无人哭一声
半夜思唐衢


A on zved’ se, hrdý Satan,
veliký a chladně krásný,
rozpjal křídla, plášť svůj řasný,
vzletěl, jako mračno letěl,
jako mračno chmurných světel,
hraje všemi barvami.
Vzletěl, letěl do modrava,
do hvězdna a do dumava
a pak níže, níž a níže,
k drobné Zemi blíž a blíže.
Zaleskl se ještě šíře,
ještě ostřej ve všemmíře
ledovec ten nestárnoucí.
Jeho štít jak křišťál skvoucí
zaleskl se hrdě svým
leskem chladným, neplodným.


Dias fechados, como a chaves de aço
Fechados são cofres de um judeu
Cujo egoísmo mata-o de cansaço,


Istenem, csak egyszer lennék
Csókos, ifjú, boldog másik,
Ott, a híres Meszes alján
Az utolsó áldomásig,
Olyan boldog, mint a másik.


„Ale jistě, že kacířům
Průvod jenom pokličkou,
Pod kterou se lestně kryje
Odbojnický úmysl.
Neboť jest Vám povědomo,
Že zde na radnici máme
Vězně z jejich strany. Tyto
Vysvobodit, v průvodu se
Vrhnout na radnici, o to
Prokletým běží kacířům,
Věřte! o nic jiného.
Ale já jsem v moudrostí své
Postaral se o potřebné.
Dal jsem vrata zatarasit,
Že i v spolku s Luciperem
Nelze bude způrcům vniknout.
I jsou v skrytě položeni
Jezdci podkomorního,
By je na znamení dané
Rozdupali, rozsekali.
Vás však dal jsem všechny svolat,
Bychom na svém místě byli
Hrdinští co města zprávci;
Vždyť při takém opatření
Škodu vzíti nemůžeme.
Doufám, vzácní kollegové!
Že mou činnost schválíte.“


Ahi Deo, non so ch'e' faccia ni 'n qual guisa,
ché ciascun giorno canto a l'avenente,
e 'ntenderme non pare:
ché 'n lei non trovo alcuna bona entisa
und'ardisc'a mandare umilemente
a lei merzé chiamare;
e saccio ch'ogni saggio e' porto fino
d'Amor che m'ha 'n dimino,
ch'ogni parola che a ciò fòri porto
pare uno corpo morto
feruto a la sconfitta del meo core,
che fugge la battaglia u' vince Amore.


Pavlina byla samý cit,
jak ta se mohla zatvrdit?


Den vollen Arm, den weißen Arm
Um des Tieres Nacken sie schlug;
Es rann von der Wange die Träne warm
Auf des Renners glänzenden Bug:


né son minori i tuoi che siano i mei;
ma essendo noi de par sì discontenti,
el non ha forza Amor tenerci absenti
che tu sii qui et io dove tu sei,


Jsi nezkrotný, jsi rozkypělý –
nu ovšem, svět ti patří celý,
jak mladé slunce hrdě pláš,
vše objímáš, vším pohrdáš.


Lid!... Božstvo veliké, nad všecko světější –
oh, jak to slovo zní velebně po národě!


Vereinte Wölkchen mahlten
Den Himmel; sie umstrahlten
Im Abendglanze sich,
Der nie so schön gewesen;
Am Himmel war zu lesen:
Ich liebe dich!


Et l'han condotto a spese del commune,
Et se non sete presto ad aiutarlo
Havrà, senza alcun dubbio, de la fune.


Jak s vděčností denně přijímám,
co odpíráš i dáváš?
Jak pouze v Tobě cíl svůj mám,
jak mou být neustáváš?


Hle, jak se chvěje
tvá duše hrůzou beznaděje –
jsi ztracen! – Kol se točí
hle tisíc očí
a každé jeden plamen –
a holá větev ostrá
jak dávno mrtvých kostra,
sto, tisíc ramen
hle příšerných se k tobě zvedá
a tebe v náruč chvátí,
ó běda,
co jednou v náruč chvátí,
to víc se nenavrátí,
vše do tmy, v propasť mizí
a sám jsi sobě cizí,
ó jak jsi malý, malý!


Cuno pirscht auf Nietzsches Fährte:
Unterwertung aller Werte.
Cuno sagt aus Karten wahr.
Was er nicht zahlt, zahlt er bar.


Astolfo, poi che la vittoria intese
ch Orlando havea de li nemici havuta
connoscendo hoggimai che da l offese
d Aphrica Francia esser potrebbe tuta
pensò di rimandar in suo paese
la negra gente dietro a lui venuta
per la strada medesima che tenne
quando contra Biserta se ne venne


„Ano, pane,
tuším asi jak.
Srdce dívky zaprodané
zabolelo taky tak. –“


What mighty task will daring love refuse,
The object of its fond pursuits to gain?
Who in delusion's flattering mirror views
And grasps at shadows it can ne'er obtain.


山盘江上虬龙活
殿倚云中洞府深
钦想真风杳何在
偃松乔柏共萧森


Плыву рекой, играющей и быстрой,
В таких крутых лесистых берегах,
Плыву один, и вспыхнувшею искрой
Блестит любовь минутная в мечтаЯ поражен и слов не нахожу я
Изобразить мой ужас, мой восторг,
Что страсть во мне проснулась и, бушуя,
С рассудком вновь вступает в знойный торг!О неужель былые увлеченья
И их финал — мучительный кошмар —
Не загасили веру в наслажденье
И страсть мою — как буря, как пожар!
Но все равно: он выше размышленья,
В душе моей сверкнувший светлый луч!
Его ловлю и, если вновь паденье,
Пускай паду, достигнув новых кру


«Mi dús, mi boldog vagy, vitéz!
Még lábod is gyürűzve!
Kár, kár bizony, hogy mátka kéz
Nincsen közé befűzve.»


Anyám, ki már a messzi végtelen vagy
S nem gyötrődöl, hogy nincs kenyér megint,
Nem sáppadsz el, ha szűkös este int,
Hogy kis rikkancs fiad vérébe jajgat.


Nechť vábný den mi zasvitne,
Svod dar na dar mi naskytne,
Obstojím ve všech nesnázích,
Neb Boha chovám v prsou svých!


O canto, pois, que a minha voz derrama,
Porque ao menos o entoa um peregrino,
Se faz digno entre vós também de fam


má duše odhalena vyjde ven
a vypuzena hnitím z tváři siné,
pak na tvém květu bílém odpočine.


Wie gut ist's, sich und Kreatur
Verlieren und vergessen nur
Und was sonst könnte stören!
Wie gut ist's, außer Ort und Zeit
In stiller, süßer Ewigkeit
In 'n Grund des Herzens kehren!


Rozžehni svícen sedmiramenný,
má duše, svátek jest, jej slavme spolu!
U resignace sedněme si stolu,
ať Valburginých nocí ozvěny


Sní v úmlku teskném tvůj prázdný hrad
jak hnízdo hluché,
když uletli pěvci z podzimních lad
a větrů chlad
mu do nitra sype jen lupení suché.


Ó, Bože!
Celý můj život je veliký výkřik k Tobě!
...A pláč! A vzlykání! – Všechno jen k tobě!


Und mich zerschnitt
Der eiskalte Anhauch,
Der aus den Poren
Deines Leibes emporquoll,
Sich um mich gürtete
Mit Klammern der Angst ...


In diesem Namen nur will ich die Kniee beugen,
Durch sein Verdienst und Blut will ich vor Gott bestehn;
Kann ich mich wesentlich in diesem Namen neigen,
So muß mir Gottes Herz und Himmel offen stehn.


Ich bitte dich, mein Schaz, um unsrer Küße willen,
Um alles, was du liebst und was dir Ruh gebiehrt,
Las ja kein fremdes Herz die schöne Brust erfüllen,
Die schon in dir mein Bild und meine Neigung führt.


Auf morgenroter Au
War Vaters Haus gelegen;
Wie war der Himmel blau!
Die Flur wie reich an Segen!


Wie ſelig muß nicht oft die tiefſte Trauer ſeyn!
Es gehe nur das Hertz recht in den Zweck hinein;
Sonſt muß ein leichter Menſch uns mit dem Wandel ſagen:
Warum der groſſe GOtt ſo tief, ſo wund geſchlagen?


暮雨寒溪急
秋烟远岫微
扁舟冲浪去
何日顺潮归


前年蹑𪨗念归与
今日乘轩类使乎
千里班春忧寄重
自惭翻属个非夫


樽前花下长相见
明日忽为千里人
君过午桥回首望
洛城犹自有残春


A ti boží ptáci, jako v udivení
ustávali rázem ve svém šveholení,


Nemusíš mi o své lásce,
o vzpomínkách povídati,
jenom promluv – jedno slovo,
štěstí mé se samo vrátí.


Wol dir, o Seel! itzt bist du quit und frey,
Weil du erkennst, was Gottes Willen sey:
Weil du ihm folgst, ihm trauest deine Sachen,
So zwingst du ihn, daß er es gut muß machen.


O welch ein Leib! mit was für starken Gliedern
Versah sie ihn! So stand in Priams Stadt
Einst Hector unter allen seinen Brüdern,
Von Kampfe nicht matt.


Quand, pâle comme un déterré,
Je marche dans la solitude,
Ma vieille canne au bout ferré,
Tu supportes ma lassitude.


A mezi všemi láskami, jež země znala,
obnovou žárů původních, všech srdcí spjetím
jest láska naše, neb svou sílu vzala
z nápoje, který vytlačen byl před staletím.


Starr standen sie all vor dem Donnergekrach;
Da trat aus den Reihen hervor der Kadett
Und klomm nach oben; die andern ihm nach,
Gefällt das Bajonett;
Rings pfiffen die Kugeln; doch allen vorauf
Bahn brach sich der Jüngling im Sturmeslauf.


若木枝头露未乾
五云喷水浴鸦翰
须臾转过金鳌背
九点齐州镜里看


A zas přec jasně zřím kraj známý,
tu zamlženou dolinu,
v ní řeku, domy, věže, chrámy
od Žižkova až k Petřínu –


Non fu tanto il valor, c'hebbe ne l'armi,
Non ne la toga, e nel negotio il senno,
Ch'à lui drizzare i sacri, e ricchi marmi
Con si grande artificio in Roma fenno;
Non fer tanto cantargli i santi carmi
Mille, che gli alti Dei gratie à lui denno;
Non tanto essere stato humano, e giusto,
Quanto, ch'esser dovea padre d'Augusto.


qui me firmai, né mi sapea partire,
trovando del tardar mio scuse molte:
ma a chi ad altrui si dà forza è obedire.


男儿寸寸是刚肠
要把尘腔百虑忘
聊下墙头一樽酒
不妨独酌对羲皇


Šelestí větérci,
po křoví skáčí,
přilítla zpomínka –
a mně je k pláči.


Caparty a kusy se špinami,
Darmovisy, prýmy upstřené,
Byli ze všech krajin vlepené
S velkými té paní poškvernami:


Già la foce del Tebro era non lunge,
quando si risvegliò Libecchio altiero
che 'n Libia regna, e dove al lido giunge,
travalca sopra il mar superbo e fiero:
vede l'argentea vela, e come il punge
un temerario suo vano pensiero,
vola a saper che porti il vago legno,
e intende ch'è la dea del terzo regno.


千夫合作一贤人
合数贤人是圣神
莫道眼前无孔子
一身散作万千身


Ale pták je nepokojný,
pořád zobcem cosi hledá,
hlavu tiskne hochu k prsům,
kolem srdce zobcem škrábe,
škrábe víc, až prýští krev.


Rossz szememről egy nagy könyvben
Míg megkérdem a tudást:
Jó tanácsot nem lelek, de
Kapok új szemgyulladást.


Co dělá příroda jen s těmi žáry,
jenž stromy živí, z nichž plod nelze trhat,
zda v jiné zas je spotřebuje tvary?


土衣圆绿孕
屐齿孔方留
莫扫钱留地
应嫌薏苡秋


Ma scenda Amor de le celesti sfere,
Quel che l'eterne menti a Dio congiunge,
A le cui gioie sempiterne e vere
Intelletto non poggia, occhio non giunge;
Quel che ravviva un cor più che nol fere,
E sana con lo stral più che non punge,
Dal cui pudico ardor traggon le genti,
Viè più che fiamme al cor, lume a le menti.


Pročež rozvaž, než se budeš
Vázat, a buď opatrná!“


O, drängen meine Thränen
Hinab, hinab zu ihr
Und weht' aus ihrem Munde
Ein Hauch herauf zu mir! –


Kann uns doch kein Tod nicht töten,
Sondern reißt
Unsern Geist
Aus viel tausend Nöten;
Schleußt das Tor des bittern Leiden
Und macht Bahn,
Da man kann
Gehn zur Himmelsfreuden.


Der Schmetterling blickt um sich her,
Es wogt um ihn ein goldnes Meer
Von Farben und von Düften;
Er regt entzückt die Flügelein:
Muß bei euch sein,
Ihr Blumen auf den Triften,
Muß ewig bei euch sein!


Qual donna attende a glorïosa fama
di senno, di valor, di cortesia,
miri fiso nelli occhi a quella mia
nemica, che mia donna il mondo chiama.


ki kívülről éli életét, annak ma jaj, ha jó
mert pénz, szerelem, szerencse, az élet maga is - a külső élet - azé, kinek ökle és marka jó:
de pénz, - kastélyok, parkok, nők, szép testek ünnepe, pompa és hatalom itala - mind
méreg lesz annak, ki a Jóság könnyeiből egy csöppet belehint.


Wie wird es doch nur weiter gehn?
Doch dieses mag bey Seite stehn,
Ich wüntsch es warlich nicht zu wißen;
Ist Gott mein Gott und ich sein Knecht,
So kan ich zum Voraus mit Recht
Ein immer heilsam Glücke schließen.


Als einmahl Marcus schlummernd saas,
Und in dem Buch der Weissheit lahs
Den Spruch: Wer einen Freund findt, findet einen Schatz.
So rieff er: Diesen edlen Satz
Den wehl' ich mir zum Leichen-Spruch,
Und schrieb ihn in sein Taffel-Buch:
Doch ich, indem er schrieb, verspürt'
Dass er, durch Geitz und Schlaff verführt,
Als dienten diese Wort' in seinen Krahm gemeint;
Er schrieb: Wer einen Schatz findt, findet einen Freund.


Samoty nedotknuté, záhadné, vás tají
opona těžká, bezpečná z lilií rudých,
královský baldachýn bílených stropů chudých.
Jste nepřístupné, žárlivé a divně krásné,
ó kalich rudých vín, krvavé slunce hasne!


Legottan eltére az Kazul basa,
Az császár hadában Ibráin basa,
Nagy felszóval eszt kiáltja basa:
Ne félnének, mert megjött Ibráin basa.


O město, město, historii máš,
ale nemáš, nemáš tradice!


Wer von Ehr und Geldes wegen Gott und Glauben übergeben,
Glaubet schwerlich was von Gotte, glaubet schwerlich jenes Leben.


Még ez a nyár az én nyaram.
Az én szálló szép madaram -
talán utolsó jóbarátom...


Mandelblüth' das Veilchen grüßt:
Ach, gar lange Zeit es ist,
Daß sie sich nicht sahen!
Mit den Grüßen, mit dem Duft,
Flattert Zephyr durch die Luft,
Froh der süßen Beute.


Mit Magd und Weib nicht Mutwill treib,
Die dich gebar auch beides war.


Trübe Stadt, mürrische Schaar
Schwärzlicher Dächer in Dunst gehüllt,
Steinerne Nester brütender Uebel,
Feuchte Kerkermauern,
Bange Krankenkammern
Meiner bleichen Geschwister! ...


تحية مغرم للقاك مضنا
وأشواق تجل عن القياس
وبث محامد وشفا ثناء
يضوع على التنائي والتناسي
وعهد مثمر لجا وداد
رطيب الفرع من طيب الغراس
وحب كالحواس الخمس مني
وليس المرء إلا بالحواس
وصدق الحب يرزقه أناس
بلا طلب ويصرف عن أناس


Však to byl konec již. Po kteréms čase
hodný muž našel se, – vysoký úředník,
vážný a rozumný. Otci se líbil.
O lásce nemluvil, – bohudík!
Štěstí a bohatství, všechno jí slíbil. –
Poslechla tedy a šla s ním k oltáři,
spanilá, mladá. Šla s klidem na tváři
a v srdci ticho už. – Oči jen zvedla,
z chrámu když vedli ji. A po mě zpět
zrakem se zlekaným poohlédla.
Povzdechem tichým se zachvěl jí ret:
„Živote! Živote! kde že je všecko,
co jsi mi sliboval? Kde že je květ
mladého srdce? snů blažený svět?“
Ne! já nic neslíbil! Bláhové děcko,
to sobě sama tak slibovala,
sama si o štěstí pohádku lhala,
vlastním se klamala v životě snem!
Ne! já ne! já nikdy neslibuji,
naději nedávám a neberu ji.
Co chcete ode mne? jsem jaký jsem!“


أترى زمانُكِ بالحمى سيعادُ
أم طولُ دهرٍ كما نوى وبعادُ
سارتْ فما لبثَ الفؤادُ كأنما
بينَ الفؤادِ وبينها ميعادُ
ودَرَتْ عيوني بعدها كيفَ البكا
ودرى بعيني بعدها التسهادُ
وحسدتُ واشيها إذا استمعتْ لهُ
فعرفتُ كيفَ توجعَ الحسادُ
للهِ أيُّ مدامعٍ من بعدها
تجري وأيُّ لوعةٍ تنقادُ
كدنا نُجَنُّ وقد تأهبَ أهلُها
وجننتُ لما ودَّعوا أو كادوا
لو أنهم زموا النياقَ لسلمتْ
عينٌ وودَّعَ جانبيهِ فؤادُ
لكن جرى بالبينِ فيما بيننا
برقٌ لهُ في مرِّهِ إرعادُ
يتخطفُ الأرواحَ والأجسادَ أنْ
عرضتْ لهُ الأرواحُ والأجسادُ
ويفرقُ الشمل الجميع فإن دها
لم يمهلِ الأحبابَ أن يتنادوا
متضرمُ الأحشاءِ لا من لوعةٍ
لكنما استعرتْ بهِ الأكبادُ
كالقصرِ فيهِ لكلِّ خودٍ حجرةٌ
ولكلِّ صبٍّ مضجعٌ ووسادُ
وانهُ إذ أشرقتْ منه المهى
فلكٌ تحففَ حولهُ الأرصادُ
وكأنهُ أبراجَ السما حجراتُها
في كلِّ برجٍ كوكبٌ وقادُ
لو لم يكن للبينِ فيهِ علامةٌ
ماكانَ فيهِ من الغرابِ سوادُ
يا سعدُ هذا عصرُنا فدعِ النيا
قَ يشفها الإتهامُ والإنجادُ
واهجرْ حديثَ الرقمتبنِ وأهلهُ
بادتْ ليالي الرقمتينِ وبادوا
واذكر أحبتنا الذينَ ترحلوا
ولو أنهم رحموا القلوبَ لعادوا
أني أراهمْ كلما طلعتْ ذُكا
أو مالَ غصنُ البانةِ الميادُ
أو لاحَ لي قمرُ السما أو أثلعتْ
بينَ الرياضِ من الظِّبا الأجيادُ
ولقد رأيتُ لحاظهم مسلولةً
يومَ انتضتْ أسيافَها الأجيادُ
تلكَ السيوفُ وما سواءٌ في الهوى
ما تحملُ الظبياتُ والآسادُ
أتراهمْ ذكروا هوايَ وقد جفا
ذاتَ الجناحِ على الغصونِ رقادُ
فبكتء على شجنٍ ورجَّعتِ البكا
وتمايلتْ جزعاً لها الأعوادُ
أم يذكرونَ هوايَ إن قيلَ انقضى
أجلُ المريضِ وخفتِ العوادُ
بخلوا وجدتُ كأنما خُلقَ الهوى
وعليهِ من ظلمِ الفراقِ حدادُ
واسألهُ هلْ لهمْ إليهِ مرجعٌ
ولذلكَ الزمنِ القديمِ معادُ
فعسى يجيبكَ أني أرعى لهُ
عهدَ الودادِ وللقصورِ ودادُ
ولعلهُ يحكي تنهدَها فقدْ
يحكي الجمادُ الصوتَ وهو جمادُ


Moře nese nevídanou
krásu ve svém chlubném lůně,
kde ji vítá s neslýchanou
slávou pochlebenství vůně.
Krása kouzlíc květy
síly, spíná světy,
vichrům zdutým káže;
moudrost krotí lety,
smělost řádem váže.


Bald gewölbet, bald gebogen,
Runtzlich, spitzig, kraus und glatt,
Bald mit manchem Strich durchzogen,
Der so manche Farbe hat,
Bald gewölcket, bald gekörnet,
Bald gewunden, bald gehörnet,
Bald gekerbt, bald lang, bald rund,
Bald gedreht, gescheckt und bunt.


Und hier dein Bild. Gezeichnet von der Sonne,
Sieht es verblaßt, verschwommen, wie im Traum;
Was ich betrachtet einst mit Leid und Wonne –
Jetzt durch die Lupe unterscheid' ich's kaum.


Ach Gott, wem soll ich trauen?
Will Sie mich nicht verstehn,
Tun all so fremde schauen,
Und alles muß vergehn.


Helena nominata era colei
per cui lo padiglion a Proteo diede
che poi successe in man de Ptolomei
tanto che Cleopatra ne fu herede
da le genti d Agrippa tolto a lei
nel mar Leucadio fu con altre prede
in man d Augusto e di Tyberio venne
e n Roma sin a Constantin si tenne


Nyárünnep élete, - fénylő, meleg, zajos, -
A lég, melyet beszí, kábító, illatos;
Szivéhez, büszke bár, a hizelgés elér,
S ez álnok tűkörből zsarnok lesz és ledér.


Stranou chýže vážně, zmlkle
v sněžné zdobě stojí lesy; –
dětská mysl na jich větve
tisíc vánočních snů věsí.


V otevřené kapličce se zvoní,
Lučbář náš se zabral do ní,
Koná se tam právě obět vyšší,
S nábožnou on myslí všecko slyší,
Oddal se tam rozjímání,
Jakých by měl použiti pravidel,
Aby ušel v zkouškách osidel;
Zhlíží, že jest těžké každé potýkání.


Myslím, že duši v duši a ret skloněn k retu
jste příklad vzali sobě z lučních květů,
jenž v jitra svitu drahokamy vzplály.
Co poledne jim žhavý paprslek?
Ten aťsi potom pálí!
Teď kolem ples a máje vděk!


Ists möglich/ wie man sagt/ daß die gehäufften Schmertzen/
In die ich mich vertiefft/ noch iemand gehn zu Hertzen/
Ists möglich/ daß man noch mit dem Mitleiden trägt/
Auf den der harte Blitz mit lichtem Feuer schlägt/
Den zwar die grause Noth/ die Kirch und Haus verzehret/
Und Städte weggesengt/ und Länder umgekehret/
Doch mehr das tolle Glück mit aller Donner Macht/
Und grimmer Winde Sturm und trüber Wetter Nacht/
Schier ieden Tag zusetzt. Was kan wol einer nennen
Aus aller Jammer Heer/ daß ich nicht werde kennen/
Das mich nicht hat verletzt. Als noch die liebe Schoß
Der Mutter mich ihr Pfand und letzte Lust beschloß/
Hat stracks/ ich weiß nicht was/ auf was noch nicht gebohren/
O unerhörter Grimm! O Laster! sich verschworen/
Und als ich kaum den Tag diß süsse Licht erblickt/
Durch unerkannte List und fremde Stück entrückt.
O hätt ich doch die Welt/ als sie mich erst gegrüsset/
Eh ich sie noch erkennt/ auffs letzt alsbald geküsset/
So schlieff ich sonder Pein! eh mich das vierdte Jahr
Der vierdte Winter fand/ lag dieser auf der Bahr
Den ich mich schuldig bin/ und diß mein müdes Leben;
Er fiel durch Gifft/ das ihm ein falscher Freund gegeben/
Der offt vor seinem Muth und hohen Geist erblast.
Mir leyder viel zu früh. Eh ich die rauhe Last
Und den Verlust empfand/ hat die so schwache Glieder
Des Febers Hitz entsteckt/ die Kranckheit warff mich nieder/
Der Todt schwärmt über mir; Doch weil ich ihn begehrt
Hat mir der Menschen Feind den Rücken zugekehrt/
Und nahm die Seele weg im Mittel ihrer Tage
Ja Frühling ihrer Zeit/ um die ich kläglich zage.
Wiewohl sie/ weil sich noch in mir ein' Ader regt
Und weil der warme Geist in beyden Brüste schlägt
Mir wird im Hertzen stehn. Die die mich hat gebohren/
Die lieber ihren Leib/ als mich ihr Kind verlohren.
Was hat mich/ da sie weg/ was hat mich nicht verletzt/
Welch Schmertzen/ welche Qual hat mir nicht zugesetzt?
Wer hat der Güter Rest nicht diebisch mir entzogen/
Und meinen Geist gekränckt/ und mich mit List betrogen?
Wen hab ich nicht/ der ie mein Elend recht beschaut
Mit höchstem Seelen Weh der schwartzen Grufft vertraut?
Ich hab Asterien die Augen zugedrücket
Und deine keusche Leich Hippolite beschicket/
Hippolite vorhin mein Trost nun meine Pein/
Die ehmals mich ergötzt um die ich ietzund wein.
Dicæus den bey uns das gantze Land gehöret
Und den das gantze Land ans Fürsten Statt geehret/
Dicæus bot mir selbst als er die Welt verließ
Und in der Armen Band den werthen Geist ausbließ
Zum letzten seine Faust/ ich fiel in tausend Schmertzen
Mit seinem Athem hin; Der Sinn/ die Krafft des Hertzen
Die Seele selbst verschwand. Das kalte Blut bestund
Als ihn der Tod umfieng. Wie grimmig diese Wund/
Doch kan ich sie noch nicht mit dieser Angst vergleichen/
Die ietzt mich überfällt. Ach hätt ich deine Leichen/
Mein Bruder hätt ich doch die Leiche noch geküst/
Wenn ja der Parcen -Schluß nun eine kurtze Frist/
Ein Wort/ ein kurtz Ade mir nicht vergönnt zu hören;
Ach muß mich dieser Blitz der scharffe Pfeil versehren!
Weil ich so fern von dir ein unbekandtes Land
Und weites Volck beschau. Ach zeuchst du deine Hand
So plötzlich von mir ab! nun ieder mich verlassen
Und nichts als Ach und Angst und Schmertz und Weh umfassen
Und solche Noth die auch ein fremdes Hertz durchbricht/
Wenn man ein wenig nur von meinem Elend spricht
Das hier kaum iemand weiß. Was kan ich mehr begehren
Als daß mein Nahm und Land und Stand und heisse Zähren
Bleib allen unbekandt. Weil/ wenn ich diß betracht/
Mein Nahm und Land und Stand nur viel betrübte macht.
Fragt Livia fragt nicht warum ich euch beklaget/
Fragt nicht mehr wer ich sey/ wo richtig–- was ihr saget
Und euch der rauhe Sturm der mich noch ietzt anweht/
So tieff zu Hertzen geht/ so wünsch ich Schönste seht
Euch in so hoher Ruh als grimmig meine Wunden/
Und findet so viel Freud und angenehme Stunden
Und unverfälschte Lust als Jammer in der Welt
Und Weh und Pein und Angst mich täglich überfält.


però non hanno vedere interciso
da novo obietto, e però non bisogna
rememorar per concetto diviso;


Einen guten Jahrgang muß
Diese Traubenlese bringen,
Und den Wein, wie mich dein Kuß,
Wird des Feuers Kraft durchdringen!


Du, Godschalk, bist ein Stachel,
Der, meine Brust durchborend,
Mir bis ins Leben reißt!
Ich sollte dich haßen, Verräther:
Aber – du bist gefallen! –
Und meine Thräne fleußt.
Unbändig wie des Meeres Wogen,
Betrüglich wie der Waßersand,
Treuloser, hast du mich betrogen,
Denn du betrogst dein Vaterland.
Gelockt durch Römerschmeicheleyen
Verließest du es in der Noth.
Hast du nun nicht den Tod verdienet? –
Wohlan – ach! du bist todt!


Mas digo-te que:
- por sua estrada
já passaram muitos homens,
com os seus sonhos,
deixando poeira
sobre as folhas e sobre as flore
Aconteceu porém a muitos,
despreparados  para essa viagem
que a fome, a sede e a desesperança,
aguardavam por eles no percurs
E sabe-se que,
entre os poucos que ali chegaram,
alguns, despojados dos sonhos e mudados,
esqueceram-se da linguagem que falava
E será, talvez, por isso,
que gritam, urram e soltam bomba
O poder é al Não é tão distante !


Heut solche Wolken im Gesicht?
Heut einsam? Heut betrübt?


Désarmer ? Oui, ce bruit-là court,
Je sais qu'on a conté ce conte.
Églé, qui doit l'arrêter court ?
Vous, dont il faut bien tenir compte.


移家杨柳湾
小筑田家坞
一宵春雨晴
满地菜花吐


Ich bin frey von Amors Ketten
Und verlache dessen Pfeil:
Solt ich Freyheit und mein Leben
Hertz, Vernunfft, Geist, Seel, und Sinn,
Dem Tyrannen übergeben?
Dem ich so gehäßig bin;
Nein, er hat an mir kein Theil.


Vede un villan che con un gran bastone
intorno alcuni sterpi s'affatica.
Quivi Adonio si ferma, e la cagione
di tanto travagliar vuol che gli dica.
Disse il villan, che dentro a quel macchione
veduto avea una serpe molto antica,
di che più lunga e grossa a' giorni suoi
non vide, né credea mai veder poi;


Posasi in esso, come fera in lustra,
tosto che giunto l'ha; e giugner puollo:
se non, ciascun disio sarebbe frustra.


Der Aar, der sich schwingt zur Sonne, hält hier die erste Rast,
Des Fittigs Kraft ist gebrochen und Schwindel hat ihn erfaßt.
Wollt' einer von hier zum Thale hinab ein Stieglein baun,
Müßt', traun, ganz Tyrol und Steyer die Steine dazu behaun.


Augen, Augen groß und schwarz lieb' ich gar zu sehr,
Schwimmen sie in weißer Milch, wie auf tiefem Meer.


vOù le tourbillon éphémère


Die nicht? Genau das Mass nicht gedacht; und der Umriss
Ründet sich nicht mit der Biegung, der es glücket.
Ohne Messung gelang selbst Venus
Gürtel den Grazien nicht.


Je comprends tout ce qu'elles disent,
Car le poëte est un oiseau ;
Mais, captif, ses élans se brisent
Contre un invisible réseau !


Valamely’k csillag súgára
Ráfesti szemed héjjára
Hív emlékezésemet.


Was will ich mehr von güldner Freyheit sprechen?
Dich lieben ist mehr güldner/ als das Gold.
Den Vorsatz kan dein schöner Anblick brechen/
Durch dich bin ich dem Himmel selber hold.
Der Himmel läst in dir die Schätze sehen/
Die anzuflehen
Deiner Schönheit Sold.
Was will ich mehr von güldner Freyheit sprechen/
Dich lieben ist mehr güldner als das Gold.


Deines testaments Erfüller


»Wirst mich in einem Atemzug
Um Haus und Hof noch bitten;
Du hast das Roß, das ist genug,
Hier, Punktum! abgeschnitten.
Was zauderst du? so schier dich fort,
Du kriegst es nicht, nein! auf mein Wort,
Ich leihe dir kein Kummet.«


Als dies die Mutter ahnte
Und ihr das Schlimmste schwante,
Sprach sie nicht einen Ton.
Sie schloß in ihrer Kammer
Sich ein, mit ihrem Jammer
Und einem Bariton.


Jak smaragd v perel dřímající lůně
snils v oceanu tichém, ostrove,
pln snivé dumy, paprsků a vůně
a bájných květů barvy nachové.


Man such ihm Ehr und Gutt mit Blutte zu erwerben/
Wir können doch nicht mehr denn eines Todes sterben.


¿Qué mucho, si del mármol desatado
Deidad no ingrata la esperanza ha sido
En templo que de velas hoy vestido
Se venera, de mástiles besado?
Los dos lucientes ya del cisne pollos,
De Leda hijos, adoptó: mi entena
Lo testifique dellos ilustrada.
¿Qué fuera del cuitado, que entre escollos,
Que entre montes, que cela el mar, de arena,
Derrotado seis lustros ha que nada?


Katův meč nad šíjí když se třpytí
a tyran funí,
je dobře aspoň špalkem býti.


بي مُبغِضٌ لي عَلى مَحَبَّتِهِ
يُنكِرُني دائِماً وَأَعرِفُه
قاسٍ لِشَكوايَ لا يَلينُ وَلا
يَثنيهِ عَن جَورِهِ مُعَنِّفُه
وَعيدُهُ بِالوَفاءِ يُنجِزُهُ
وَوَعدُهُ بِاللِقاءِ يُخلِفُه
فِرعَونُ مَن ظَلَمَهُ اِستَعارَ وَبِالحُس
نِ لَهُ قَد أَقَرَّ يوسُفُه