Polibení – rozjasnění
jako když noc černá v den se změní.


Nun thun sich sperweit auff die Goldgestirnten Bogen/
Das Flügelschnelle Heer kömt auß der Lufft geflogen/
Das gantze Leere thönt/ die Ordnung stehet still/
Vnd höret mutig an/ was Printz Michael 72 will.
Es grünet Roß und Mann von Lorbeern/ die besiegen/
Es schimmert Spieß und Schwert/ die Himmelsfahnẽ fliegẽ/
Fürst Gabriel 73 rükt fort/ und führt nach Engelpracht
Ein dreygeekt Panier von Silber außgemacht/
In welchem lacht und lebt der Morgenstern der Frauen/
Die Weib und Jungfrau ist und Göttlich anzuschauen/
Die drükket an den Mund und leget an die Brust
Der Menschen Liebes Heil/ der Engel süsse Lust/
Die Sternenschrifft/ so hier/ O Wunder! wird gelesen/
Heist so: Das Wort ward Fleisch/ das stets bey Gott gewesen.
Drauf führet Michael die Fahnen als ein Held/
In der ein weisses Lam in einem roten Feld/
Der schöne Bogen auch/ der gelblichrot gefärbet
Vnd uns den Frieden zeigt von Noa her geerbet.
Die dritte Fahne grünt/ die schwinget in die Lufft
Der Seraph/ 74 der zuvor von der verwahrten Grufft
Deß Grabes Stein geweltzt. Hier wird ein Löw gefunden
Mit dieser Vberschrifft: Nun/ nun hat überwunden
Der Löw von Juda Stamm. Der Cherub/ 75 der verwacht
Bißher das Paradieß/ hat heute auffgemacht.
In seiner Fahnen fleucht/ nach Hertzenslust zu schauen/
Der Adler/ der durchdringt die blaugestirnten Auen/
Mit dieser Vberschrifft: Es fährt der Adler auf/
Gott Lob/ es hat ein End Messias herber Lauf/
Man sihet in der Luft 76 die Feuerräder fahren/
Deß Himmels Reuterey/ die liechtbegläntzten Schaaren/
Sie singen überlaut/ daß alles walt und hallt/
Daß von dem Seitenspiel der Erdbau wiederschallt/
Sie gehen dreymal ein deß Spiegelfechtens Streiten/
Sieg/ Sieg/ Sieg ist das Wort auf allen beyden Seiten/
Sie ziehen wieder ab und rükken besser fort/
Sieg/ Sieg/ Sieg/ Sieg/ Sieg/ Sieg ist Losung/ Lied und Wort:


Tucc i fior che la mammina
dell'Amor la posta in sen
hin chì tucc in pampardina
come innanz a on ciel seren,


Un de i più cari amici, e de i maggiori,
ch'io possa avere, o che mai abbia avuto,
senza aver le traveggole o i bagliori,
l'altr'ier non fu da me riconosciuto.
Oh barbieri assassini e traditori!
Ma che dico io? il mal tutto è venuto
da' Fiorentin, cervelli vari e infermi,
che giran sempre e non istan mai fermi.


Piero e Giovanni miei, benché discreti
sian dal guardarsi da' vizî nefandi,
conforta a star d'ogni virtù repleti,


Álomban mindig egészen enyém vagy.
S hiszem fönn is néha, hogy megcsókoltalak.


Publicado no livro Cana caiana (1939)
In: FERREIRA, Ascens Poemas: Catimbó, Cana Caiana, Xenhenhé I por 20 artistas plásticos pernambucano Recife: Nordestal, 198


““Munkád oly bő kellemekben,
S gazdag a szép erkölcsben,
Mint a zordon tél füvekben,
S a száraz fa gyümölcsben.
Bája elűz mindeneket,
Könnyűsége húz, von, ránt,
Ha lelni is benn köveket,
Másoké a szép gyémánt.


Byla to skutečnost? Je mou
těch světel, barev nádhera?
Tak asi plála věků tmou
před zhaslým zrakem Homéra.


A – tomu říkají láska... Zvát k příchodu nový zas pupen...
Sonatu, která jim lkáti dá něžností za stříbra luny,
při níž se na srdci srdce rvaný jak zachvívá lupen,
ukončit bolestně prudkým prasknutím nejdražší struny...


Co však platno, časy běží –
Rychle minou dnové, roky,
K předu pílí vše ve světě,
K předu jdou i lidské kroky:
Než je známe, pryč jsou máje –
Pryč jsou s nimi naše ráje!


Doch als es nun tief um Mitternacht war,
Und still herab blinkte der Sternlein Schar;
Da sprang er vom Lager, ließ Schlummer und Traum,
Und eilt' in den Garten und suchte den Baum.


Wie ein Fruchtbaum herbstbereift
Grünt er auf des Lebens Gipfel,
Und der Ernten manche reift
Sonnig noch in seinem Wipfel. –


一炬曹瞒仅脱身
谢郎棋畔走苻秦
年年拈起防江字
地下诸贤会笑人


A ústa, stvořená tak k mluvení,
jak orla peruť k letu nad oblaky
a mocná stahovat i plašit mraky,
šíříti děs i tiché modlení! – –


Ach, möcht' es noch heut' geschehn!
Ach, wann werd' ich's endlich sehn,
Daß ich ganz befreit und reine
Dir nur lebe, dich nur meine!


أنخت مطايا الذل نحوك ملقيا
أكفّ الرجا بين الخيام أؤمّل
لعل لحاظا منك يطرق ساحتي
فأغدو ولي بين الليوث تذلل
أيا من غدا أملي عليه بلابلي
إليك طيور الوجد تعلو وتنزل
ترفق على رق تملكه الهوى
وليس له في غير مرماك منزل
فأنت لنا وصل وعيد وموسم
وروح وريحان وكأس مكلل
أيا من هو السبع المثاني ترفق بال
معاني غواني البان روضك مخضل
فليس ورا مرماي مرمى لذي هوى
وليس ورا مرماك مرمى ومنهل
فكم قد أتى صب لبابك فانجلت
دياجيه إن الأمر بعضه يذهل
وكم قد أتى من أذهل الدهر ضرّه
فصار معافى بالهاء مبلل
فكم قد أتى قطب لحيك يا منى
منائي ويا غيثي إذا اشتد مرحل
وكل يرى ما يعجز الفكر وصفه
وما ذاك إلا أن علياك مجمل
أيا كعبة القصاد دونك من غدت
جرائمه تبدي بأنه معضل
أيا شمس هذا الكون يا كعبة المنى
تدارك معنى بالبعاد مكبل
أيا كتاني يا ذروة المجد والعلا
ترفق على قلبي فإنه سائل
أيا صبح عصر الدهر يا منية المنى
فؤاد براه الدهر غيثك مسجل
أيا برزخ البحرين دونك مغرما
يريد مراما لا يفي به بلبل
وعار على من طوق الأمر كله
يرد ضعيفا سائلا جاء يسأل
أليس عجيبا أن رحمت متيما
وليس يرى في غير بابك يسأل
أليس عجيبا أن سيفك مصلت
وإني ضئيل من عدى أتحمل
أليس عجيبا أن جودك قد طغى
وأربى على كل تراه يسلسل
أبا ختم هذا الدهر يا نقطة غدا
سناها على كل الحروف مجلل
ترجى بمن قد صار رقا لرقكم
واسلم بذل النفس علك تقبل
على أنه لا يرتضي الذل في الهوى
ولكن مناكم دائما يتحمل
له همم أربت على الفلك تبتغي
مراتب فوق الفوق ليست تفاضل


Se tu m'occidi, è ben ragion che deggi
darmi de la vendetta anco conforto;
che voglion tutti gli ordini e le leggi,
che chi dà morte altrui debba esser morto.
Né par ch'anco il tuo danno il mio pareggi;
che tu mori a ragione, io moro a torto.
Farò morir chi brama, ohimè! ch'io muora;
ma tu, crudel, chi t'ama e chi t'adora.


MOÇA    Virtuosa está minha ama!
      Do triste dele hei#d
AMA:   E que falas tu lá só?
MOÇA:  Falo cá co'esta cam
AMA:   E essa cama, bem, que há?
     Mostra-m'essa roca cá:
     siquer fiarei um fi
     Leixou-me aquele fastio
     sem ceiti
MOÇA:  Ali eramá!
     Todas ficassem ass
     Leixou-lhe pera três anos
     trigo, azeite, mel e pano
AMA:    Mau pesar veja eu de ti!
     Tu cuidas que não t'entendo?
MOÇA:   Que entendeis? ando dizendo
     que quem assi fica sem nada,
     coma vós, que é obrigad
     Já me vós is entendend
AMA:    Ha ah ah ah ah ah!
     Est'era bem graciosa,
     quem se vê moça e fermosa
     esperar pola irá#m
     I se vai ele a pescar
     meia légua polo mar,
     isto bem o sabes tu,
     quanto mais a Calecu:
     quem há tanto d'esperar?


With her how I stray'd amid fountains and bow'rs,
Or loiter'd behind and collected the flow'rs!
Then breathless with ardor my fair-one pursu'd,
And to think with what kindness my garland she view'd!
But be still, my fond heart! this emotion give o'er;
Fain wouldst thou forget thou must love her no more.


高岩日照云常起
吹作兰花透纹绮
横为步障看未收
山雨一来风满耳


画舸寒江江上亭
行舟来去泛纵横
无端添起思乡意
一字天边归雁声


dogliomen' io, e se mia roca lira
tanto potesse, il mio dolore un giorno
e 'l tuo gran merto udria Britannia e Calpe.


Ihre Gottesfurcht voraus,
Dann auch ihrer Eltern Haus,
Ihres Vaters große Gaben,
Die allein die Vrsach sind,
Daß des Fürsten Gnaden-Wind
Ihn zu diesem Glück erhaben.


Er dachte: »Zwar sind ihrer viel,
Fast billig ist ihr Spott!
Allein, wär' ihrer noch so viel,
So schlag' ich sie mit Gott!«


Di Regni ei scarco, e d' alta fama onusto,
senza temer che sdegno alcun l' opprima
di sorte avversa, ove 'l ben far si stima
salito vive, e saggio e forte e giusto;


肩高项缩发崔嵬
攘臂群儒斗酒杯
听得歌声人尽笑
夜头旗帜晓头催


Nein, sprach sie, hoffe nichts von mir!
Das Unglück ist zwar klein zu nennen;
Allein die Schuld lag nicht an dir,
Du hast mir mehr nicht schaden können.


In freudigem Vertrauen
Kränzt sich, wer übrig blieb,
Und ich muß niederschauen,
Denn Einer sank, er war den Besten lieb.


Heilig ſey ſtets mir der Ort, wo dich zuerſt,
Freund, ich fand, heilig der Berg Janiculus,
Heilig das friedliche, ſchoͤne Kloſter,
Und der ſtets gruͤne Platz!


Herr, du mein Licht, mein Heil, mein Leben,
Du süßer Heiland Jesus Christ!
Hilf, Herr! Hilf! Laß mich nicht entschweben
Von dir, wo Seelenfreude ist,
Wo Einfalt ist, wo Frieden ist,
Bei dir, bei dir, Herr Jesus Christ!


Langsam ringt
Im dunkeln Schacht die Flut, bis hoffend sie
Hervorspringt und das heißersehnte Licht,
Den goldnen Tag mit klaren Augen grüßt;
Auch dann noch rinnt sie leiser durchs Gestein,
In steter Krümmung ihre Pfade suchend;
Doch gnädig schließet sich der Himmel auf
Und schickt den frischen Wolkensohn, den Regen,
Und sendet ihr die fröhlichen Geschwister,
Die felsgebornen, vom Gebirg' herab.
Da schwillt sie kühn empor, gekräftigt bricht sie
Durch Klippentrümmer sich die eigne Bahn,
Und endlich, siegreich durch die Täler wandelnd,
Tränkt sie die Flur, und spiegelt sie die Sonne,
Ein goldner Strom des Segens.


Hinschmachtend in der Wüste Sand
Gleichwie die Kinder Israel,
Schrei'n wir zu Gott um Labungen,
Und dieses ist ja wohl kein Fehl.


nos vemos... tan corto
¿y cuándo nos veremos?
¿en el almuerzo quizás?
esa cosa del amor me ha vencido, me temo
Las manos siguen frías de este frío
la mirada ha de descender de regreso
el traqueteo ha retomado su andar
tan solitario, tan doloroso, ahora tan vanal...


Senza mai riposarsi o pigliar fiato
dura fra quei duo re l'aspra battaglia,
tentando ora da questo, or da quel lato
aprir le piastre e penetrar la maglia.
Né perde l'un, né l'altro acquista il prato;
ma come intorno sian fosse o muraglia,
o troppo costi ogn'oncia di quel loco,
non si parton d'un cerchio angusto e poco.


Wort entzünden / Wort erhitzen /
sind des Zornes Zunderfleck:
Auf sie folgen Unglücks-Blitzen /
nehmen doch kein Trübsal wegk.
Weißheit-Stille /
bringt die Fülle
süsser Freud' / erwartt das Ziel /
da der Himmel helffen will.


Dann bög ich mich, ein sel'ger Zecher,
Wohl über Bord, von Kränzen schwer,
Und gösse langsam meinen Becher
Hinab in das verlaßne Meer.


وما كانَ ظني أنْ يكونَ الفتى كذا
ذكاءً ولكنْ مَنْ يودُّكَ مقبلُ
وما حدباتُ الأذكياءِ نقيصةٌ
عليهم ولكنْ تلكَ للعلمِ أحملُ
فدمْ في أمانِ اللهِ فضلُكَ وافرٌ
وعرضُكَ موفورٌ وذكرُكَ أوَّلُ


Sie wollten allzu hoch hinaus
Schon bei den Außenmauern,
Viel weiter hat es nicht gelangt,
Nun stehn wir da und trauern.


Málo komu z tance prospěch opravdový vzniká,
za to mnohý lehkovážný tance dlouho pyká.


白鸥日飞来
止我茄下食
不但无机心
回旋似相识


Gern hätte sie ihr Leben hingegeben
Für einen Tod, der nicht der Liebe droht.
Sie schien in eigner Todesnoth zu schweben,
Und lebte nur in fremder Todesnoth;
Denn einzig hält und labt sie noch das Streben
Zu sehn ihr liebstes Leben, eh es todt.
Hat ihr der Tod noch dieses gönnen müßen,
So mag er auch an ihr die Lust noch büßen.


O Herr! Du warst mit Ihr,
Der Bürgertugend Bild
Auf unserm Throne,


Že lid ten žije, zdá se přímo bájí,
že neurval ten ostrov příval cizí!
Dva bohatýři kmen ten podpírají,
plod jeho každý v sýpky Slávy sklízí
jich neúmorná snaha, kterou plají,
jich nadšení a lásky plápol ryzí;
dva bohatýři ducha jarou silou
kmen Srbů pěstí Slávy nad mohylou.


Hélas ! se rappelant ses douces aventures,
Regardant, sans entrer, par-dessus les clôtures,
Il erra tout le jour. Vers l'heure où la nuit tombe,
Il se sentit le cœur triste comme une tombe,


Die Kinder klagen ihn, ach Vater, unser Schutz!
Die Ehgenossin läßt die Tränen häufig fließen.
Was Kindeskinder sind, bedenken, was für Nutz
Sie hiebevor gehabt und nun nicht mehr genießen


Tu kázal Bůh a nížila se k zemi víc,
až na obzoru nevýslovná stála,
svým Božským ohněm mocně hárajíc,
jak u podnoží Boha kdysi plála...
ó stíny, kam jen skryly se a padly?
ó tmy, kam křídla svoje chmúrná kladly?
noc perutě?


Belisar, řekli, obhájil prý město.
Belisar, pravda, rek a velký člověk,
– však proto také poznal stálost přízně
císaře svého: o žebrácké holi
prý chodí kdesi po dalekých zemích –
však Belisar to nebyl. Jen ten kámen,
ten strašný kámen, jímž je opásána
hruď města toho, ten bil naše hlavy,
ten z našich těl si stvořil druhou hradbu
okolo sebe. Město nevyzpytné
v své lásce zahladilo národ gothský.
Totila, Teja, oba reci naši
už přišli jenom, aby ještě v slávě
dohaslo slunce naše při svém pádu.


El conte d Arindelia è quel, cha messo
in mar quella barchetta, che s affonda
vedi il marchese di Barchlei, e apresso
di Marchia il conte, e il conte di Rithmonda
il primo porta in bianco un monte fesso
l altro la palma, il terzo un giunco in l onda
quel di Dorsetia e conte, e quel d Antona
che luno ha il carro, e l altro la corona


Gar nicht; es läßt es die Natur
Aus den verborgnen Adern blitzen,
Damit es nach entdeckter Spur,
Den Bürgern unsrer Welt soll nützen.
Der Thore heißt zwar Herr darvon;
Und doch wird ihm die Herrschaft mangeln,
So viel man auch von ferne schon
Ihn täglich sieht zusammen angeln.


V hruď královu slét' vděku blesk,
nach radosti vzplál v bledé tváři,
zrak dravčí rozkoší se lesk'
a čelo zalesklo se v záři:


zazvonila ob čas mořem trávy.
Blíže tůně jak tesány z žuly
stály, ani sebou nepohnuly
jako v zamyšlení pestré krávy.


夜永天寒不上潮
高楼风雪更萧萧
呼童晓起南窗望
压折林间辟火蕉


A jak to dořek’, tichý smích
zněl závistných těch vil a zlých...
A jak by v útočivém ryku
se na ni vrhly v okamžiku,
než dostih’ jí, než ruku vztáh’
po vlasů jejích kučerách...


Ó věřte, jste-li věřící,
náš národ činí divy.
Nás mučili jste staletí
a my jsme předce živi!
Jen maličko a uzříte
ty zdatné naše vlohy:
Až celý národ postaví
se na své vlastní nohy!


Vidas de otoño son, crepusculares,
con un sentido ambiguo e indeciso,
sin que se sepa qué es lo que Dios quiso
al crearlas decir. Con sus pesares
oscuros cruzan campos y lugares
marcando a vuelo roto sobre el piso
la vaga sombra. Su hálito sumiso
va al morir a las nieblas estelares.
Sale, perdido ya, negro murciélago
en estas noches tibias de setiembre
el cielo del otoño a disfrutar
y vuela acaso de la aceña al piélago,
sin que su triste sino se remembre,
su oscura vida errática a acabar.


La terre était immense, et la nue était morne ;
Et j'étais comme un mort en ma tombe enfermé,
Et j'entendais gémir dans l'espace sans borne
Ceux dont le cœur saigna pour avoir trop aimé :


Последние думы
О яркой земле
Витают, угрюмы,
В безжизненной мгле;
Зловещи и хмуры,
Скользят меж теней,
Слепые лемуры
Погибших страстей;
Шныряют как совы
В сиянии дня, —
Готовы, готовы
Вонзиться в меня!
Но мысль отгоняет
Невольный испуг:
Меня охраняет
Магический круг,
И, тайные знаки
Свершая жезлом,
Стою я во мраке
Бесстрастным волхво


Es rauschet der Hain, und sein Bach lispelt es auch
Mit empor, preisend, ein Feyrer, wie er! die Luft wehts
Zu dem Bogen mit auf! Hoch in der Wolke ward
Der Erhaltung und der Huld Bogen gesetzt.


Hiszen gyalázatunk, keservünk
Már ezer év óta rokon.
Mért nem találkozunk süvöltve
Az eszme-barrikádokon?


He groan'd assent — thro' all my frame
Did cold convulsions run —
"You see," I falter'd, "void of name,
" That miserable son —


Eram apenas palavras,
palavras a medo,
as grandes janela


You think no doubt he sits and muses
On future broken bones and bruises,
If he should chance to fall;
No not a single thought like that
Employs his philosophic pate,
Or troubles it at all.


Ladram uns cães à distância,
Cai uma tarde qualquer,
Do campo vem a fragrância
De campo, e eu deixo de ve
Um sonho meio sonhado,
Em que o campo transparece,
Está em mim, está a meu lado,
ora me lembra ou me esquec
E assim neste ócio profundo
Sem males vistos ou bens,
Sinto que todo este mundo
É um largo onde ladram cãe


Ah, jorobada, tía Chofi,
me gustaría que cantaras
o que contaras el cuento de tus enamorados.
Los campesinos que te enterraron sólo tenían
tragos y cigarros,
y yo no tengo más.
Ha de haberse hecho el cielo ahora con tu muerte,
y un Dios justo y benigno ha de haberte escogido.
Nunca ha sido tan real eso en lo que tu creíste.
Tan miserable fuiste que te pasaste dando tu vida
a todos. Pedías para dar, desvalida.
Y no tenías el gesto agrio de las solteronas
porque tu virginidad fue como una preñez de muchos hijos.
En el medio justo de dos o tres ideas que llenaron tu vida
te repetías incansablemente
y eras la misma cosa siempre.
Fácil, como las flores del campo
con que las vecinas regaron tu ataúd,
nunca has estado tan bien como en ese abandono de la muerte.
Sofía, virgen, antigua, consagrada,
debieron enterrarte de blanco
en tus nupcias definitivas.
Tú que no conociste caricia de hombre
y que desjaste que llegaran a tu rostro arrugas antes que besos,
tú, casta, limpia, sellada,
debiste llevar azahares tu último día.
Exijo que los ángeles te tomen
y te conduzcan a la morada de los limpios.
Sofía virgen, vaso transparente, cáliz,
que la muerte recoja tu cabeza blandamente
y que cierre tus ojos con cuidados de madre
mientras entona cantos interminables.
Vas a ser olvidada de todos
como los lirios del campo,
como las estrellas solitarias;
pero en las mañanas, en la respiración del buey,
en el temblor de las plantas,
en la mansedumbre de los arroyos,
en la nostalgia de las ciudades,
serás como la niebla intocable, hálito de Dios que despierta.
Sofía virgen, desposada en un cementerio de provincia,
con una cruz pequeña sobre tu tierra,
estás bien allí, bajo los pájaros del monte,
y bajo la yerba, que te hace una cortina para mirar al mundo.


Před lety jsi mne viděla,
jak děsně jsem ublednul,
mrtvou když její ručinku
jsem k ústům svým pozvednul.


كَذبَت مُناكُم صَرّحوا أَو جَمجِموا
الدين أَمتَنُ وَالسَجيَّةُ أَكرَمُ
خُنتُم وَرُمتُم أن أَخون وَرُبَّما
حاوَلتُمُ أَن يُستَخَفَّ يَلَملَمُ
وَأرَدتُمُ تَضييقَ صَدرٍ لَم يَضِق
وَالسُمرُ في ثُغَر النحورِ تُحَطَّمُ
وَزَحَفتُمُ بِمَحالِكُم لِمُجَرّبٍ
ما زالَ يَثبُتُ لِلمَحال فَيَهزِمُ
أَنّى رَجَوتم غَدرَ من جَرَّبتمُ
مِنهُ الوَفاءَ وَظُلمَ مَن لا يَظلِمُ
أَنا ذَلِكُم لا البَغيُ يُثمِرُ غَرسُهُ
عِندي وَلا مَبنى الصَنيعَة يُهدَمُ
كُفّو وَإِلّا فاِرقُبوا ليَ بَطشَةً
يُلقى السَفيهُ بِمِثلِها فَيُحلَّمُ


Nimm du fürlieb; was Liebe mußte dichten,
Dies Lied von deiner zücht'gen Kunst bewegt,
Sei schüchtern dir – die Liebe kann nicht richten,
Nur dulden, schonen, – an das Herz gelegt.


Nüsse sammeln, Nüsse schlagen
In den Wäldern, in den Hagen
Darf man, wo man will und mag,
Heute zum St. Markustag.
Auf die Nußjagd!


NOTRE-DAME de Santa Fé de Bogota
Qui vous apprêtez à faire le tour du monde,
Or, mon émotion serait par trop profonde
Dans le chagrin réel dont mon cœur éclata


Tvé pýchy Bar-Kochbo! – Nu, jen se směj,
já nedám svoje dítě zmrzačit!


Nicht weiß wie Milch und Blut, gepudert und frisiert,
Und mit dem reichsten Schmuck von Frankreich ausgeziert,
Nein, ruprigt, ledergelb und schmierig wie ein Schwein,
Soll die, die ich mir einst zur Gattin wähle, sein.


Fecunda pira de la estéril rama
ceñida polvo encierra y luces vierte
del que Apolo instruyó con feliz suerte,
cisne en su lira, y fénix en su llama


Őrizettel tartsd meg én szájam,
Azmelly gondot tartson arra,
Závort szerezz ajakimra,
Hogy tőlök ne legyen nyavalyám.


Und sahst du ihren König, jenen düstern
Vandalen Geiserich? Sein wilder Mut,
Nach unsern blühendsten Provinzen lüstern,
Ist eine Sorg' uns, welche nimmer ruht.
Hier nennt man seinen Namen nur mit Flüstern,
Doch sag, blieb auch in eurer Sonnenglut
Die Kriegslust seiner Scharen unermüdlich?
Ward noch ihr Herz nicht üppig, weich und südlich?«


Jak padly na tě všecky, všecky stíny
s kštic Krále podsvětí, všech žalů číš
jak vypila bys, vzala všecky viny
na bedra svá, tak cítíš v údech tíž.
Tvá odvaha, laň postřelená, couvá,
tvé vůle plachty pochyba zlá zdouvá,
i nemáš, nazpět jíti, síly již.


Que alude el memorial, y que adjuntadas


„Chudému dítku pannu dej,
upřímné, drahé dítě,“
zněl za Mařenkou vážný hlas,
„a nebe pochválí tě.


燕山落日晚凄凄
鸿雁初飞汉苑西
莫恋玉河芳草色
秋风昨夜到沙堤


Durch die Winde sind die Kräfte,
Die der Kreis der Luft begreifft,
Und die Lebens-Balsam-Säfte,
Wenn sie sich durch ihn gehäufft,
In die Cörper eingetrieben;
Welche sonst unfruchtbar blieben.
Keine reiche Erndt' entsteht,
Wenn die Winde nicht geweht.


رُبَّ مَن سألَني ليَعلم حالي
قلتُ بي علّةٌ من الإخبار
زمنِي راح عابساً قمطريراً
بجميع الأبرار لا الفُجَّار
حالُنا في ذِلّة وسكون
مثل وصف الإله للكفّار
يوم لا ينطِقون فيه ولا يؤ
ذَن في هُوْلِه لَهمْ باعتذار


Ve druhém císařství kdys všemohoucí rek
tak sepjal zbaběle své potřísněné ruce,
když zařval hrozný lev – to z nových myšlének
lev soudu, svědomí a velké revoluce.


Und nicht vergebens schreit es
Um Rache zum Himmel empor;
Du bist mir, Eguiapal,
Der Schuldige, siehe dich vor.


森罗只道是天文
幽意曾于奕旨分
老我静来寻谱帖
几行凌乱散鸦军


Mein Haus ist voller Gott,
In dem es voller Noth.
Ist Gott nun gern um mich,
Warum denn wolt auch ich
Mich von der Noth entziehn
Und Gottes beyseyn fliehn?


冠剑纷纭出石城
偏从佳客问分明
只应不避兰成妒
历历莺啼说太清


Habt acht! es geht der Bundschuh um!
Es schlug die adligen Schächer
Der Freiheit Evangelium,
Der Pechkranz flog auf die Dächer.


Wer mir Vollkommenheit, wie Gott hat, ab will sprechen,
Der müßte mich zuvor von seinem Weinstock brechen.


Sok szerencsét! - Ilma, tedd, hogy
Boldogságom ünnepén
Senki itt ne háborítson. El.


Kdož ví, kdo hnětl popelnici tuto
z mých praotců a co mu duší chvělo,
dnes proto na něj bylo vzpomenuto,
ač dávno rozpadlo se jeho tělo.


Un compagno ha Filen di bruno ammanto,
Emulator de' più canori augelli.
Che vinto è sol dal suo signor nel canto.


Čím v životě jsem vinen, hyna ve tmách?
Han doma syt, mra po cizině hladem!
I Angelo snad promine mi nyní.
Krás tvůrce poctivý jest za kacíře,
kdež podlá lakota smí krásu loupit
a kupnou modlu vidět v nebe zjevu,
co k němu duch se v tvůrčí chvíli modlí?
Tvar krásy dočasný své ruky zničiv,
však věřím v její podstatu vždy věčnou.
Jest podlý svět, kde já jsem pouze vinen.
Svět zjevenou-li krásu chápe nadšen
a její projev zničený zlem hájí,
proč tvůrce díla o své žebrá v studu?
Proč umělec svou vlastní ničí pýchu
a dílo života, by za ním plakal?
Jest slza, třeba nerosila zraků,
zdroj tajemný, jenž duše čistí v poklid.


Zum Neuenjahrs-Geschenk kriegt er die Himmels-Gaben.
(Ich werde ganz entzückt, wenn ich daran gedenk.)
Er wird zur Herrlichkeit auf einem Stuhl erhaben,
Bekommt den Gnaden-Lohn zum Neuenjahrs-Geschenk.


Si mientra el hombre al sol los ojos gira,
ciego del resplandor, busca un desvío,
¿cómo un flaco mirar ante el sol mío,
cuanto se ciega más, tanto más mira?


C'était l'été. Vers l'heure où la lune se lève,
Par un de ces beaux soirs qui ressemblent au jour
Avec moins de clarté, mais avec plus d'amour,
Dans son parc, où jouaient le rayon et la brise,
Elle errait, toujours triste et toujours indécise,
Questionnant tout bas l'eau, le ciel, la forêt,
Écoutant au hasard les voix qu'elle entendait.


Mein/ (ſprach ich) laß mich doch zufrieden/
die Urſach wird nicht einem ieden ſo auff die Naſe hingehenkt/ ſo duͤrff ichs auch nicht frey bekennen:
wer alles ſagt und wenig denkt/
der kan ſich deinen Freund nicht nennen.


Ir ietlichs meint, alleine
es trüg der liebe peine;
zuletzt giengs innen eine,
iedes öfnet sein herz.
Girlich sie alle beide
kerten ir lieb in freide,
gaben einander bscheide
oft zu der liebe scherz;
doch ist noch war, wie man oft spricht,
lieb sei leides anfang,
als wol erscheint in der geschicht.
ir lieb weret nit lang,
den ein bruder bedunken tet,
Laurenzo bulet Lisabet.
er schlich in ir kemnate,
schloff unter ihr betstate,
zu sehen ware tate,
doch vergaß er seins schwerts.


¡Sensemayá, se murió!


Ein Barde weissagt's. O Zukunftwisser!
Bach in dem Hain,
Dess übriger Stamm
Dem weihenden Hufe schüttet,


S'éloigne dans la nuit et dans la solitude.


Čtrnáct dní jsem ji ubíjel v sobě.
Čtrnáct dní ledaco přehlušil,
Patnáctý den se utrhly zvony –
vstala – já ničeho netušil.


笔下江山取意成
一峰未尽一峰生
凭谁试向行人问
水郭烟村第几程


窗前风送每幽兰
堂上孤吟竹色寒
却倩东方支麈柄
近迁司马作衙官


De bánat és méltó büntetés
Jár a galádságnak nyomán:
Bor s szenvedély vad mámora
Elpárologván szaporán,
Ami Amnon lelkében támad:
Gyötrő undor és önutálat.
S Támárt is jobban meggyülölte,
Mint kiváná annak előtte.
,Oh ne vess el, ha meggyaláztál!’
Mond búsan a letört virágszál;
S ő, ellökvén, »menj el« mondá neki,
S szolgáival az utra vetteti.


Aus göttlicher Quelle sind alle genommen,
Ist jegliches Wesen nicht Eines im Chore?
Nun sind ja geöffnet die himmlischen Tore,
Was soll denn das bange Verzagen noch frommen?
O wäret ihr schon zur Tiefe geklommen,
So sähet das Haupt ihr von Sternen umflogen
Und spielend ums Herz die kindlichen Wogen,
Zu denen die Stürme des Lebens nicht kommen.


A ptá se... Ty však zpívají:
„My radosti jsme oněch duchů,
jež v svět se jasně dívají,
věčnosti hudba zní nám v sluchu,
květ, červánky a hloubku tmy,
my ledovce milujem’, gesta,
a tančit chcem’ nad propastmi,
my jdem’, kde nerovná je cesta.
Nuž, chceš-li, můžeš s námi jít,
být šťastným s námi, volným být...


回廊九曲隐星坛
霞佩螭衣偃月冠
唱彻步虚词一阕
白云满地磬声寒


Zu wem du dich gesellst, des Wesen saufst du ein,
Bei Gotte wirst du Gott, beim Teufel Teufel sein.


Was sollen wir mit fremder Menschen
gleichgültiger Lust, gleichgültigem Leid?!
Du gib ihm Wort erst, Wert und Weihe
zu dem, dem du dich selbst geweiht!
Wir wollen dich, nicht ... uns, nicht andre!
wir wollen dich, was dich bewegt,
was dich ... auf freigekämpften Schwingen,
dem Staub entträgt,
dem Staub, dem Dunst, in dem wir ringen,
der Mühsal zwischen Heut und Morgen,
die uns mit ewigen Pfennig-Sorgen
um unser bestes Teil betrügt!


Clunca!


分付司花女
谁何六枳关
少年轻薄子
驱去勿教还


Шел я по улице, горем убитыЮность моя, как печальная ночь,
Бледным лучом упадала на плиты,
Гасла, плелась, и шарахалась прочГорькие думы — лохмотья печалей —
Нагло просили на чай, на ночлег,
И пропадали средь уличных далей,
За вереницей зловонных телеГосподи боже! Уж утро клубится,
Где, да и как этот день проживу?Узкие окн За ними — девицТонкие пальцы легли на канвЛоконы пали на нежные ткани —
Верно, работала ночь напролет…
Щеки бледны от бессонных мечтаний,
И замирающий голос поет:
«Что я сумела, когда полюбила?
Бросила мать и ушла от отца…
Вот я с тобою, мой милый, мой милый…
Перстень-Страданье нам свяжет сердцЧто я могу? Своей алой кровью
Нежность мою для тебя украшать…
Верностью женской, вечной любовью
Перстень-Страданье тебе сковать»


Rimasi afflitto nel martìre, quale
la perduta speranza spesso prome;
ma sciolto mi pensava esser sì come
uom che d'altrui né di se stesso cale.


Kiállott az Tisza
Mungóvári sáncra,
S reákacsingatott
Magyar Figyelősi
Hírös Herczeg Fráncra:


me sale de través un pensamiento,
¡ay Dios, qué gran error, qué cosa fea!,
y me hace creer que nos lo crea.
¡Ved cuál queda con esto el sentimiento!


圣朝臣庶洽垂裳
恸哭非时秖自伤
竟日天威无霁色
容城年少有封章


Personen:
Phoebus, Mercurius, Mars und die Klugheit.


Blick empor – die schwimmenden Planeten,
Laß dir, Laura, seine Welten reden!
Unter ihrem Zirkel flohn
Tausend bunte Lenze schon,
Türmten tausend Throne sich,
Heulten tausend Schlachten fürchterlich.
In den eisernen Fluren
Suche ihre Spuren.
Früher, später reif zum Grab,
Laufen, ach, die Räder ab
An Planetenuhren.


孤青湖外几时归
想极吟孤落月知
身似南飞乌与鹊
归来何处不相思


Che mi giova, signor, che fra la gente,
illustre, come dite, e chiara io sia,
se dentro l'alma mia gioia non sente?


Der Ehstand plagt mich offt,
Daß ich mich unverhofft
Ins Wesen nein verliebe,
Denn hab ich lange Zeit,
So denck ich allbereit,
Ach hätt ich eine Frau, die mir die Zeit vertriebe.


Ist man erst ein Ehemann,
Gibt mans Fischen und Jagen dran,
Läßts Vögleinstellen sein;
Junggesellen wollen wir sein.


Před sbor těchto hlav učených
předstoupil já čacký junák,
pod paždí jsem tisknul housle,
milované skřipky své.


kemah pazarında sıra sıra testiler


Vendica mal chi pur aroge al danno,
e peggio incetta chi vi si mantiene,
perché 'nsieme col mal cresce lo 'nganno.


Do chrámů ztmavělých křišťálem oken plál,
na stupně oltářů střel stříbroskvoucí tepich
a v lampách zlacených se rozstřikl a tkal
v prstenech míhavých paprsků žhavý přepych.


Die hinterlaßne Frau, die laß im Segen blühn,
Beliebe ihr nunmehr viel Weisheit zu ertheilen,
Des treflichen Graf Carls und Ysenburgs Bemühn,
Laß den verwäysten Staat an seinen Wunden heilen.


Die Römer wehrten sich mit angezognen Bogen/
es kamen Hauffenweis die Boltzen abgeflogen
auf unser Landesvolck. Rom ward der Teutschen Grab/
zu lauterm Vngelück die Sehnen sprungen ab/
da gab das Weibervolck (damit nur würd gefochten)
deß Haubtes Haar/ darauß man Sehnen hat geflochten/
geschossen/ bis sich letzt der freche Feind gepackt/
der abgezogen ist mit Beuten wolbesackt.


A k zoři hledím, zniká-li již ráno,
V noci-li naší rozbleskuje se;
Daleko dnové-li, kde bude přáno
Nebýti vyloučencem vlasti své,


Kdož by slovem dostihnouti
libodechů růže chtěl?
Zříš ji pouze výš se pnouti,
list se chvět a lesknout pel.


Ott tul a csönden száz ágyuk szögezve.
De még az évek elfedik azt,
az évek béllelt sáncai alján
iszonyu robbanások alszanak.


野航索兴短
画角催棹长
陂平风信软
不觉过沙洋


A to vše proto jen, že hloupost lidská
za černé nuly zvolila si bílé,
by konaly jí službu poslaneckou.


Auf goldenem Stuhl, im Reiche der Schatten,
Zur Seite des königlichen Gatten,
Sitzt Proserpine
Mit finstrer Miene.
Und im Herzen seufzet sie traurig:


Chvěl nepřítel se hrůzou, kde byl jaký,
leč na moři se horší věci dály,
a z vojsk i lodí zbyly mu jen vraky.


Ach což to bylo rozloučení žalné,
odešel otec do krajiny dálné.
„Tatíčku dobrý, proč jsi vyšel z domu,
macecha smýšlí na zlou na pohromu,
macecha krutá černou zrádu snuje,
což to tvé srdce pro mne zaběduje!“ –
Děvuška pláče, po tatíčku touží,
srdečko žalem bolně se jí ouží.
Zanechej, děvo, zanech toho lkání,
matčino s tebou bude požehnání!


Gemeinsame Hilf in gemeinsamer Not
Hat Reiche und Staaten gegründet,
Der Mensch ist ein einsamer nur im Tod,
Doch Leben und Streben verbündet.


Shattered the nape-nerve, the soul sought Avernu
But thou, O King, I bid remember me, unwept, unburied,


Ha szivébe kétségek szúrnak,
Zengedezzen hitet az Úrnak.


雁翅城边宝月升
星桥百道彩云凭
六榕古寺香烟起
女伴相携礼塔灯


Der schwelenden Wut und des heimlichen Leids,
Im Feuer der stolzen Empörung,
In blühender Rosen berückendem Reiz,
In seliger Sehnsucht Erhörung.
In lachender Laune weltheiterem Laut,
In Genien, der Urkraft ergeben,
Was da atmet und schwingt, was da leuchtet und taut:


„Nedívej se v jasno slunce,
popálí ti oči,
aneb tobě s jeho žáru
smutek v srdce skočí.“


A alma fica melhor no descampad
O pensamento indômito, arrojado


S ha én nem szólnék, kinyögné a szájam:
bár lennétek ily bűnösök mindnyájan,
hogy ne maradjak egész egyedül.


Andaba por el mundo, perseguida,
buscando en cada punto su fortuna
sin hallar regocijo en parte alguna,
sin conocer la causa de su huida.
Indagada la suerte, y confundida
creía no estar cerca de ninguna.
Hubo de indisponerse y ver como una,
su duda al meditar la causa habida
Retornando a su origen de obligado
de inmediato dudar ya no podía.
No dando otro motivo que el hallado
contentó descubriendo aquella vía
y aprovechó completamente el hado.
¡dichosa juventud! ¿quién te quería?
Capaces de volar a los confines
regresan como siempre a su morada
hasta las aves, de natural libres
cuanto más tú. ¡Ay! chiquilla sin alas.


Was fanden wir im Glanz der Himmelsenden?
Ein leeres Nichts. Nun schlappt uns das Gebein,
Wie einen Pfennig in den leeren Händen
Ein Bettler klappern läßt am Straßenrain.


Mein Weib kann dir nicht helfen,
Weil sie nicht Meister ist,
Laß nur die Lieb verwelken,
Wann abgereiset bist,
Geh, nimm dein Kleid an Leib,
Und laß das Lieben bleiben,
Bey deines Meisters Weib.


dico le chiome bionde, e 'l crespo laccio,
che sí soavemente lega et stringe
l' alma, che d' umiltate e non d' altr' armo.


Und dann war Friede.


Wir danken dir in diesen Stunden,
Daß dich dein Glaube nie verließ,
Daß du beim Volke Trost gefunden,
Als dich ein Jammerfürst verstieß.


Et les siècles par dix,
Et les peuples passés,
C’est un profond jadis,
Jadis jamais assez !


Virgilio, Oratio, Seneca et Eschino,
incliti viri, gloriosi et degni,
d'arte, de ingegno et de doctrina insegni
ch'ebber del bel parlar l'alto domino,


Od rána veselý vítr mračna kol sháněje líná
v okno mi vítězně vjel rozšuměv topolů řad,
ospalost prchnula jakby po doušku silného vína,
z duše dna zvířený prach v slunci zřím ve tříšti vlát!
Do světa zřel jsem zníceným okem silný a svůj,
do větru vpadl jásot můj: Duj si! Větře, ó duj!


Wenn Moeris ohne mein Verbrechen,
Mir einen falschen Gang vorhällt;
So pflegt sie so erhitzt, doch so verliebt zu sprechen,
Dass sie, indem sie mich erzürnet, mir gefällt.


Und wie die Sterne heller blinken
Beugt Schatten sich aufs Blumenfeld
Und auch des Kindes Augen sinken,
Der Traum sie in den Armen hält.
O Stern und Blume, Geist und Kleid,
Lieb, Leid, und Zeit und Ewigkeit.


Und der Chiertraube Trank
Schlürften wir im Laubgerank,
Ueberweht von Blüten,
Während bei der Leier Ton
Und Alcäus' Skolion
Unsre Küsse glühten.


O cajado, e a lisa vara
Com que sempre me regeste,
Ao voraz lobo que investe
Vigorosa fere, e mata:
E contra a coorte amara
Que me segue e me maltrata,
A meus olhos preparaste
Pingue mesa, e me esforçast


A zasmály se, jako duha
své barvy nad luh vhodily.
I vyšla bolest, vyšla druhá
a v lehkém tanci kroužily.


Duši mé se opět zjevil
Poeův Havran černý Havran
a má duše zahřímala:
Slovutnosti – Never more! –


لو كنتُ أعرفُ كَلَّ أسمائ *


As Lendas contam que
Do outro lado do Mar,
No Reino de Mar,
Há um vale onde são guardadas
Todas as coisas perdidas da Terr
Os sonhos perdidos,
As horas perdidas,
Os tesouros perdido
As pessoas - depois de muita busca -,
Vão até lá procurar
Atos e dias perdido
E ficam surpresas por encontrar
Um Amor perdid
Simplesmeste porque,
Apesar de sentirem falta dele,
O buscaram sempre em lugares errado


三湾亭子寄山坳
夹树人家似鸟巢
谩说故乡相见好
荔支先饷绿扶包


Tou drahou Caesarů a Tamerlanů
jsi, lidstvo, spělo k příšernému cíli,
v tvé krvi posud dědičností šílí
pud vraždy, lupu, choutky Čingis-chanů.


Wohin der Tod, der Ruhebringer,
Sich scheuen wird zu greifen,
Wenn endlich seine sanften Finger
Mein Welkes niederstreifen.


Wenn die Vöglein sich gepaart,
Dürfen sie gleich nisten,
Ohne Sorg', auf welche Art
Sie sich werden fristen.


And now Ye've gien auld Britain peace,
Her broken shins to plaister;
Your fair taxation does her fleece,
Till she has scarce a tester:
For me, thank God, my life's a lease,
Nae bargain wearing faster,
Or faith! I fear, that, wi' the geese,
I shortly boost to pasture
I' the craft some day.


Wir zieren, ich und du,
Den Himmel, den gestirnten,
Der Liebe wunderbar:
Du als der Mond, der volle,
Stolzfreudige der Anmuth,
Als thränende Plejaden
Mein feuchtes Augenpaar.


Ruhend an der Charis Busen,
Uebt sie ihres Geistes Kraft;


Česká naděj! Svýma ledovýma
rukama ji na oknech mráz kreslí;
slunce září chvilku, mhy se vznesly,
a již zase někde blízko hřímá.


Nem alszik a fáklya, csak lefordult,
Majd eljön még az én napom,
Kiömlik a szivem, vére csordul,
Hogy mi vagyok, megmutatom.


Es brach das Herz der edeln Dulderin!
Nicht sah Luise noch das Morgenrot,
Das flammend aufstieg dort in Preußens Ostmark.
Jedoch ihr Geist lebt in den Frauen fort
Des Hohenzollernhauses: Heil Augusta!
Sie mahnte laut: »Das Vaterland erwartet,
Daß alle Frau'n bereit sind, ihre Pflicht
Zu tun!« – Und wie ihr Wort, so war ihr Werk.


In: ROMERO, Sílvi Folclore brasileiro: cantos populares do Brasi Pre Luís da Câmara Cascud Belo Horizonte: Itatiaia; São Paulo: Edusp, 198 105-10 (Reconquista do Brasi Nova série, 86


Là, — produit qui n'est pas trop cher
Quand on connaît le prix des choses,
Les amantes ont une chair
Liliale, et des bouches roses.


Vala Ráskai Pétör, Terek Dömötör,
Istenmezei Sándor, Filöp Dömötör,
Tardi Pétör, Onori Gábor, Hős Pétör,
Kamorai Gábriel, Trincsöni Pétör.


Hie sol ein man betrachten,
wo er het etlich gottes gab,
das er kein tu verachten,
der gleich der seinen gab nicht hab,
es sei gwalt, reichtum oder kunst.
Villeicht hat er entpfangen
ein gab, die im bringt größer nutz,
ob er gleich nit tut prangen;
hat weder kunst, gewalts noch putz,
so hat er etlich gabe sunst;
Ob sie gleich nit so scheinlich sein,
sint sie noch edler, wan die dein.
ieder sich seiner gab gebrauch,
veracht kein andern auch.


Orlando disse in parlar saracino:
— Tirati indietro, duca borgognone,
cogli altri ti farò stare tapino.
Diman farò impiccare el re Carlone:
Cristianità arò a mie dimino:
fino a Roma andarà mio gonfalone
e nel vostro san Piero, in sull'altare,
ancor farò il mio destrier mangiare.—


Die Erde schimmert wie eine Braut
Im Schmuck der Blumen und Seen;
Hinter üppig grünenden Hainen
Marmorhäuser erstehen. –
Preis dir, verklärende Sonne!


Klid mrazivý a skepse čirá,
poznatky hořké dlouhých let,
v prach cesty zašlapaná víra
jak v sebe, tak i v život, svět –


Tu a tam se zachvěl,
zatřpytil se slastí,
když paprsek zlatý
slétl do propasti.


Die blumige Au'
Schmückt silberner Thau;
Balsamische Düfte
Durchwallen die Lüfte,
Es tanzen im Winde
Die Blüthen der Linde.


كسِيَتْ بدولَتِكَ اليالي نُورا
واهتَزَّتِ الدنيا إِلَيْكَ سُرُورا
وإِذا تأَمَّلْتَ المُنى أَلْفَيْتَها
قَدَراً لكُمْ ولَنَا بِكُمْ مَقْدُورا
وإِذا تفاخَرَتِ الملوكُ وُجِدْتُمُ
من كُلِّ ملكٍ أَوْجُهاً وصُدورا
وخلعتُمُ فِي العالَمينَ مساعِياً
حلَّيْنَهُنَّ مَفارِقاً ونحورا
وإِذا الدهورُ تساجَلَتْ أُلْفِيتُمُ
يَا آل تُبَّعَ للدُّهورِ دُهورا
من كل دهرٍ لا يزالُ كَأَنَّهُ
لَوْحٌ يلُوحُ بفخْرِكُمْ مَسْطُورا
يُتْلى فَتَنْشَقُهُ النفوسُ كأنما
بالمِسْكِ خَطَّ غُواتُهُ الكافورا
لكُمُ سماءُ الملكِ مَا زَالَتْ بكُمْ
تُزْهى فتشرِقُ أنجماً وبدورا
ولكم رياضُ الأَرضِ تَسْقُونَ الورى
نِعَماً فتنبِتُ حامِداً وشَكُورا
فتهنَّ يَا يَحْيى تُرَاثَ مآثِرٍ
أَحرزْتَ منها حظَّكَ الموفورا
من كل ذِي مُلْكٍ نَمَوْكَ فأَنْجَبُوا
بدراً لفخْرِهِمُ المنيرِ مُنِيرا
واستودَعُوكَ شمائِلاً ومحاسِناً
كَرُمَتْ فكنت بحفظِهِنَّ جديرا
فوصلْتَ مَا وصلُوا من النسبِ الَّذِي
بِذَرَاكَ عُوِّذَ أَن يُرى مهجورا
فَحَكَمْتَ فِي حَكَمٍ بشملٍ جامعٍ
نورَيْن زادَهُما التألُّفُ نورا
قَمَرَيْنِ لَمْ يعرِفْ لتِلْكَ نظيرَةً
هَذَا ولا هَذِي لذاكَ نَظيرا
فَلأَمْتَ شَعْبَهُمَا بسوقِ ولِيمَةٍ
راح الثَّرى بدمائِها مَمْطُورا
تحكي مَصارِعَ من عُدَاتِكَ لَمْ تَجِدْ
من حُكْمِ سيفِكَ فِي البلادِ مُجِيرا
فَجَزَرْتَ حَتَّى باتَ من عادَيْتَهُ
حَذِراً يراقِبُ أن يكونَ جَزُورا
ورفَعْتَ فِي ظُلَمِ الدياجِي عَنْهُما
شقراءَ باتَ لَهَا السِّماكُ سَمِيرا
ناراً تُمَثِّلُ تَحْتَ ظلِّ دُخانِها
كِسْفَ العَجاجِ وسيفَكَ المَشْهُورا
وتخالُها زُهْرُ الكواكِبِ تَحْتَها
قمراً تَغَشَّى دونَها ساهُورا
في مشهدٍ أَمسى نذيراً لِلْعِدى
وغَدَا لَنَا بالقربِ منكَ بشيرا
نُدْعى لَهُ الجَفَلى فحسبُكَ طاعَةً
مِمَّنْ يجيبُكَ مَغْنَماً ونفيرا
ولمن يرى خَفْضَ النعيمِ مُحَرَّماً
يوماً تُرِيهِ لواءَكَ المنشورا
فجَلَوْتَ من صَدَفِ المقاصِرِ دُرَّةً
حلَّيْتَ منها أَرْبُعاً وقُصُورا
بَكَرَ الربيعُ لَهَا بجودِكَ فاغْتَدَتْ
تُسْقَى بِهِ ماءَ الحياةِ نَمِيرا
فكسا المنازِلَ مَطْعَماً ومشارِباً
وكسا الأَسِرَّةَ نَضْرَةً وسرورا
كُلّاً كسوْتَ دَرَانِكاً ونمارِقاً
وزرابِياً وأرائِكاً وخُدُورا
وتتابَعَتْ منك الجنودُ كَأَنَّما
يَطَؤُونَ منها لُؤْلُؤاً منثورا
وتَلأْلأَتْ فِيهَا بُرُوقُ مَجامِرٍ
يكسُونَ أَصْبارَ المُسُوكِ صَبِيرا
هَطِلاً بماءِ الوَرْدِ سَحَّ كَأَنَّما
والى فَرَوَّضَ سُنْدُساً وحريرا
يومٌ لَكَ اكتُتِبَتْ شهادَاتُ النَّدى
بالمِسْكِ فِي صُحُفِ الوجوهِ سُطُورا
تبدُو فَنَقْرأُ فِي بيانِ خُطوطِها
جَدْوَى يَدَيْكَ وسعيَكَ المشكورا
للهِ أُمُّ مهيرَةٍ لم تعتَقِدْ
فِي مَهْرِها العِلْقِ الخطيرَ خَطيرا
زُفَّتْ إِلَى حَكَمٍ بِحُكْمِكَ فاغْتدى
مَلِكاً مليكاً عِنْدَها وأميرا
والسعْدُ قَدْ شمل السماءَ كواكِباً
واليُمْنُ قَدْ حَشَدَ الهواءَ طُيُورا
ولوِ ابْتَذَلْتَ بِهَا مَخَفَّةَ والِدٍ
لَمْ تُعْطِها إِلّا السيوفَ مُهُورا
ولَمَا جَزَرْتَ لَهَا وليمةَ مُعْرِسٍ
إِلّا الضَّراغِمَ عادِياً وهَصُورا
ولكانَ يومَ الزَّحْفِ مَوْقِدَ نارِها
حرباً تفور مَرَاجِلاً وقُدورا
ولما رفعت لَهَا دخاناً ساطِعاً
إِلّا عَجاجاً فِي السماءِ ومُورا
حَتَّى تؤوبَ وَقَدْ مَلأْتَ بلادَنا
نِعَمَ العِدى والناعماتِ الحُورا
فتملَّؤُوا يَا آلَ يحيى عُمْرَكُمْ
فِي مُلْكِ يحيى بالمنى معمورا
وسُقيتُمُ ورُعيتُمُ بحياتِهِ
ووُقيتُمُ من فَقْدِهِ المحذورا


Rajského ptáka na své římse mám,
by pěl mi písně, které utěšují,
vyřčeným slovům nový smysl dám
a naděj ve shledání hrobní thuji.


U malé kolébky Sudička stála,
na děcko spící se tichounce smála.


Vyšší hora, větší vyhlídka,
k: vystoupení mocná pobídka;
člověk moudrý stojí výše,
zdravější vzduch v sebe dýše;
jej zve vzhůru na Sion
Božích přikázání zvon;
s Petrovy též skály hlas
vítán jest mu v každý čas.


西子当年浣苎罗
山樊阿姊亦凌波
一丛挂向黄门壁
二美容颜若个过


Pour le présent, la scène est transportée à Leyde.
— Ce singe enjuponné, cette sorcière laide
À faire à Belzébuth tourner les deux talons ;
— Jeune et belle à présent, vivante poésie,
Trésor de grâces, fait sécher de jalousie
Sous leurs vertugadins chamarrés de galons,
Leurs bonnets à carcasse élevés de six toises,
Les beautés à la mode et les Vénus bourgeoises
De l'endroit ; — le salon de Dame Barbara
Von Altenhorff, — celui de la comtesse anglaise
Cécilia Wilmot est vide ; on est à l'aise


Ev'n  and  with their learned train
Of Arts and Muses, though from heav'n above
Descended, when their talents they prophane
To varnish folly, kindle wanton love,
And aid excentrick sceptic  to rove
Beyond  attractive sphere,
This  aye prove
To their fond votaries a curse severe,
And only make mankind more obstinately err.


За лесом лес и за горами горы,
За темными лилово-голубые,
И если долго к ним приникнут взоры,
За бледным рядом выступят другиЗдесь темный дуб и ясень изумрудный,
А там лазури тающая нежность…
Как будто из действительности чудной
Уносишься в волшебную безбрежностИ в дальний блеск душа лететь готова,
Не трепетом, а радостью объята,
Как будто это чувство ей не ново,
А сладостно уж грезилось когда-т


Der Leiden Ueberfülle
Versenk' in dieses Herz,
Und weih' der Abendstille
Nicht mehr den stummen Schmerz!


Německý smích ti plyne se rtů,
německým zvoní hrdlem tvým – –“
– I k německému jdi mi čertu
a zalkni se svým němectvím!


只今侍读周夫子
屡说君诗似杜诗
速把冠尘尽弹却
玉堂宵直伴王维


Merk auf die Stimme tief in dir;
Sie ist des Menschen Kleinod hier.


Oh Love, all-powerful o'er the Mind,
Art thou to rigid rules confin'd?
And must the Heart that owns thy Sway,
That Tyrant Customs Laws obey?


Bald bild' ich mir Verdienst und Frömmkeit ein
Und fordre Glück von deinen Händen
Als eine Schuld vor mein Unschuldig-seyn.
Wilst du nit stracks Erhörung senden,
So wird gar bald
Die Andacht kalt,
Ich denk von dir mich abzuwenden.


Wohin doch werden sie die Seele tragen?
An der Erhörung Paradiesesküste? –
In der Verstoßung trauervolle Wüste? –


晚渡邗沟惜别离
渐看烽火马行迟
千钧何处穿杨叶
二月长安折桂枝


Ich bin klein, du gleicherweis,
Ich bin hitzig, du bist heiß;
Ich bin schlimm, du bist nicht fromm,
Sei die Gleichheit denn – o komm! –
Bis zum schönsten Punkt getrieben,
Laß uns gleich einander lieben!


Und wenn ich Nachts am sterngestickten Himmel
Dem vollen Mond ins Antlitz seh',
Und ach! im stürmischen Gewimmel
Der Qualen fast vergeh';


Nur handbreit ist der Felsenpfad
Und senkrecht fällt der scharfe Grat
In sturzverheißende Felsenkluft,
Zu Füßen schlüpfrigloser Schnee,
Eiskalter Triebschnee in der Höh'
Und sturmdurchdonnerte Winterluft.


Neroní to nebe hvězdiček jak písku:
slovenská to máti pláče nad kolísku:
„Hajej, dítě, luli, až vyrosteš, synu,
pomstíš ubitého baťka na Turčínu!
Orel dá ti křídla, lev své mocné údy,
Tatra svoje žíly, Parom dech svůj rudý...“


Voda ťuká píseň stále vyšší,
jakby den jí přidal obtíží,
služka mladá nářek onen slyší,
s putnami se kašně přiblíží.


Erwache, Gott, in deinem grimm!
Verdrükke, di dein grosses Werk verdrükken!
Durchdonner si mit deiner stimm,
Di sich, nicht dich, nun suchen aufzuschmükken!
Vergilt den zugewandten hohn!
Gib ihnen längst verdinten lohn!
Si wollen stürtzen dich vom thron!


Kdys v Paříži jsem bloudil v ulic spleti,
jež chvěly se jen rachotem a třeskem...
Pak v divý kout jsem zapad; bledé děti
tam hrály míč... Klid vál tam ticha steskem
a řady lavic vytesaných v kamenu
se táhly půlkruhem jak šedé hroby,
bez diváků tak chmurně zřely v arenu,
jež z Lutecie zbyla v naše doby.


Ein Fräulein von zwölf Jahren, ein Kind und doch
Ein Frauchen: Allerliebst kokett bereits
Und doch unschuldig, Duft noch ganz und Tau
Des frischen Morgens. In den Händen hält
Das Kindchen einen Korb, bis obenan
Gefüllt mit Heidelbeeren. Und da seh ich nun,
Warum die Lippen ihm ein bißchen »schnuddlich« sind:
Gefärbt vom Blaurot unsrer Wäldlerin,
Der drallen Blauen, die sich den Armen schenkt.


Ja, stolz und freudig darf ich's euch gestehen,
Geweihte, die ihr fromm die Vorwelt ehrt,
Die Göttinnen auf Ennas Felsenhöhen,
Voll Huld sind sie zu mir zurückgekehrt.
Proserpinen, Dianen durft' ich sehen,
Athene hat mich weisen Rath gelehrt;
Der Seher, der der Erde sich entwunden,
Hat stets das Himmlische sich nah gefunden.


Fekszik holtak között, noha még eleven,
Vitéz Szlamenovics (mert lába térdében
Eltörött szegénnek); ő kiált az égben,
Káros puskát átkozza török kezében.


Amor, isla sin horas,
isla rodeada de tiempo,
                      claridad
sitiada de noche.
                Caer
es regresar,
            caer es subir.
Amar es tener ojos en las yemas,
palpar el nudo en que se anudan
quietud y movimiento.
                     El arte de amar
¿es arte de morir?
                 Amar
es morir y revivir y remorir:
es la vivacidad.
              Te quiero
porque yo soy mortal
y tú lo eres.
            El placer hiere,
la herida florece.
En el jardín de las caricias
corté la flor de sangre
para adornar tu pelo.
La flor se volvió palabra.
La palabra arde en mi memoria.
Amor:
       reconciliación con el Gran
todo
y con los otros,
               los diminutos todos
innumerables.
              Volver al día del comienzo.
Al día de hoy.
La tarde se ha ido a pique.
Lámparas y reflectores
perforan la noche.
                 Yo escribo:
hablo contigo:
              hablo conmigo.
Con palabras de agua, llama, aire y tierra
inventamos el jardín de las miradas.
Miranda y Fernand se miran,
interminablemente, en los ojos
—hasta petrificarse.
                   Una manera de morir
como las otras.
               En la altura
las constelaciones escriben siempre
la misma palabra;
                 nosotros,
aquí abajo, escribimos
nuestros nombres mortales.
                          La pareja
es pareja porque no tiene Edén.
Somos los expulsados del Jardín,
estamos condenados a inventarlo
y cultivar sus flores delirantes,
joyas vivas que cortamos
para adornar un cuello.
                      Estamos condenados
a dejar el Jardín:
                delante de nosotros
está el mundo.


Wir kämen auff den Krieg wol wieder was zu rechte,
Wann nur nicht Aug und Mund, Pracht, Schwälgerey uns schwächte.


Ach, ano, radost z žití!
Jak možno tu míti!
Co fantomů se snuje za námi!
Co strašidel se plouží mlhami!
Co fen tu slyšíš výti!


Ihr holder Reiz! der Tod nahm ihn zum Raube;
Der schöne Mund! nicht mehr für deinen Kuß!
Aus ihm entfloh ihr schöner Geist dem Staube,
Zu himmlischem Genuß!


Leszállott lováról, királylyányhoz lépe,
És beletekintett gyönyörű szemébe,
Melyet a királylyány épen most nyita ki,
Mialatt ily szókat mondának ajaki:


不百炼不劲
大任阿谁举
大道大如许
众生众如许


Gib, daß ich ja den Müssigang
Sampt aller Trägheit hasse,
Dagegen, Herr, mein lebenlang
Mein' Arbeit so verfasse,
Daß ich zur Noth
Mein täglich Brodt
Mit Ehren mög' erwerben
Vnd, wenn ich sol.
Fein sanfft und wol
In dir, Herr Jesu, sterben.


Geld/ wenn 's seine schlaven findet/
Nimmet hertz' vnd vestung' ein.
Wen recht starcke liebe bindet/
Wird befinden war zu seyn:
Wer sich lässt in liebe finden/
Den wird geld nicht überwinden.


Und thu' ich alle meine Pflicht,
Und bin ich brav, und gut,
So tret' ich jedem ins Gesicht,
Und schwinge meinen Hut!


A možnost cítíš, k rounu zlatému
vyplouti, víl a běsů všech se ptát,
těch černozemních, kouzlu klatému
jak obět k slavné smrti určená se vzdát.


Thal von Baden, zu gesunden
Kam ich hin, ein kranker Mann,
Und ich habe mehr gefunden
Als ich singen und sagen kann.


Schlaf ein, du weißt ja nicht, o Herz,
Warum du weinst;
Schlaf ein, ich will den wahren Schmerz
Dich lehren einst.


Ueber Wellen ruft dein Steg,
Durchs Gesträuche lockt der Weg,
Und der Berge graue Kette
Birget neue Wunderstätte.


Was hilft der äußerliche Schein?
Was ists doch, schön und lieblich sein?
Ein Weib, das Gott liebt, ehrt und scheut,
Das soll man loben weit und breit.


Me llamo pájaro Pablo,
ave de una sola pluma,
volador de sombra clara
y de claridad confusa,
las alas no se me ven,
los oídos me retumban
cuando paso entre los árboles
o debajo de las tumbas
cual un funesto paraguas
o como espada desnuda,
estirado como un arco
o redondo como una uva,
vuelo y vuelo sin saber,
herido en la noche oscura,
quiénes me van a esperar,
quiénes no quieren mi canto,
quiénes me quieren morir,
quiénes no saben que llego
y no vendrán a vencerme,
a sangrarme, a retorcerme
o a besar mi traje roto
por el silbido del viento.
Por eso vuelvo y me voy,
vuelo y no vuelo pero canto:
soy el pájaro furioso
de la tempestad tranquila.


一身远客逐戎旌
落日萧条望古城
渐近碛西无水草
北风沙起橐驼惊


Aus meinen Augen ist geflossen
Ein Thränenschauer
Wohl über dich.


Diß muß der Heilge Geist verrichten,
Der spricht mir Trost und Freude ein,
Daß ich dir Christe bey muß pflichten,
Und halten was du bist, für mein.


日出扶桑万顷明
碧天无雾晓云晴
波涵光影终朝漾
好景谁云不可情


La Soledad, atroz pelotillera,
te invita a trabajar
—mientras te mata—
y te invita a llorar
—mientras te seca—.
La Soledad nos limpia, sí, nos limpia,
—hasta dejarnos mondos y lirondos—;
nos acompaña, sí, nos acompaña,
pero se cobra bien la compañía—.
La Soledad es ese mal criado
que está solo esperando el testamento,
atisbando,
poniéndose nerviosa si mejoras,
si por fin llega carta o llega cita...
¡Qué asco de soledad!


Itt egy sötét nagy kastély
Taszít magátul el,
Ott egy fejér kis kunyhó
Barátként üdvezel.


Die französische Freiheitsmütze
Ward zur Kaiserkrone gar –
O wie groß, wie wunderbar!


Sitzt man mit geschloßnen Augen
Einsam in dem dunklen Zimmer,
Blitzt oft durch die zarten Lider
Plötzlich roter Kerzenschimmer;
Weiß ich doch, daß Sonnenstrahlen
Durch die Augendeckel dringen
Und in flimmernden Gebilden
Sich um unsre Seele schlingen.


Seit du von mir gefahren,
Singt stets die Nachtigall,
Ich denk' bei ihrem Schall,
Wie wir zusammen waren.


Za skutky v říši zlověstné
snad mám ti požehnat?
Vždyť nejsi katolický král,
spíš králův lítý kat.


Was sich liebt, das zankt sich auch.
Louis Napoleon kennt den Brauch.
Seine Freundschaft für die Salamini
Datiert von dem Attentat des Orsini.


¿qué dirán?


LET observation with extensive view,
Survey mankind, from China to Peru;
Remark each anxious toil, each eager strife,
And watch the busy scenes of crowded life;
Then say how hope and fear, desire and hate,
O'erspread with snares the clouded maze of fate,
Where wav'ring man, betray'd by vent'rous pride,
To tread the dreary paths without a guide;
As treach'rous phantoms in the mist delude,
Shuns fancied ills, or chases airy good.
How rarely reason guides the stubborn choice,
Rules the bold hand, or prompts the suppliant voice,
How nations sink, by darling schemes oppress'd,
When vengeance listens to the fool's request.
Fate wings with ev'ry wish th' afflictive dart,
Each gift of nature, and each grace of art,
With fatal heat impetuous courage glows,
With fatal sweetness elocution flows,
Impeachment stops the speaker's pow'rful breath,
And restless fire precipitates on death.


Protož ku předu spěchejme,
K osvícené, volné říši,
A k stálému putování
Vespolek si zazpívejme!


Wohlan!
Wir sehen heut zu unsrer Lust,
Mit muntrer Brust
Den Gott geweyhten Tempel an.


Schwebt doch vor schon mein Gemüte
Außer mir und dieser Hütte.
Bin ich doch schon mehr bei dir
Als in meinem Leibe hier.
Denn die Seele, die dich liebet,
Ist nicht, wo sie Leben gibet.


indicios pueden dar si son, señora,
prueba del gran dolor que me atormenta,
¿para qué me tratáis de esta manera?


Dice que fue su esclava esta Doncella,
y miente, pues sé yo, que cuanto él dice,
ella gentil deshizo su cabeza


Und weiter ruft der Trompetenruf,
Er wischt an die Mähne sein nasses Schwert,
Und weiter springt sein lustiges Pferd
Mit rotem Huf.


أَلَم تَرَ أَنَّ طَلحَةَ في قُرَيشٍ
يُعَدُّ مِنَ القَماقِمَةِ الكِرامِ
وَكانَ أَبوهُ بِالبَلقاءِ دَهراً
يَسوقُ الشَولَ في جِنحِ الظَلامِ
هُوَ الرَجُلُ الَّذي جَلَبَ اِبنُ سَعدٍ
وَعُثمانٌ مِنَ البَلَدِ الشَآمِ
هُوَ الرَجُلُ الَّذي حُدِّثتَ عَنهُ
غَريبٌ بَينَ زَمزَمَ وَالمَقامِ


门外青溪溪外山
逐云飞去逐云还
打鱼烟艇休撑去
留载山僧一段闲


Bis jenes Blatt der Schande,
Das feig ihr unterschriebt,
Verzehrt vom Riesenbrande
In alle Winde stiebt.


Ama el jazmín la juguetona brisa;
el ave al viento que orgullosa hiende;
la fiera con el monte simpatiza:
ama el sol el azul en que resplende;
el río al mar buscando se desliza:
lodo se ama, se aduna, se comprende;
sólo a mi corazón, injusto el cielo,
al ostracismo condenó y al duelo.


Nosily je za půl roku,
každý zdiven byl,
že těm dětem zrovna v skoku
přibývalo sil;
divili se; zázrak nový
tvořil každý kus,
a vnuk nesl dědečkovi:
„Nevěříš? no, zkus!“


Wenn aber einer spornte sich selbst,
Und traurig redend, unterweges, da ich wehrlos wäre,
Mich überfiele, daß ich staunt und von dem Gotte
Das Bild nachahmen möcht ein Knecht –
Im Zorne sichtbar sah ich einmal
Des Himmels Herrn, nicht, daß ich sein sollt etwas, sondern
Zu lernen. Gütig sind sie, ihr Verhaßtestes aber ist,
Solange sie herrschen, das Falsche, und es gilt
Dann Menschliches unter Menschen nicht mehr.
Denn sie nicht walten, es waltet aber
Unsterblicher Schicksal und es wandelt ihr Werk
Von selbst, und eilend geht es zu Ende.
Wenn nämlich höher gehet himmlischer
Triumphgang, wird genennet, der Sonne gleich,
Von Starken der frohlockende Sohn des Höchsten,


Jako v závod prolétaly luk a polí lány,
vracely se pelem zlatým na div osypány.


وناضر الخد في ألحاظه حور
تكاد تجرحه الألحاظ بالنظر
كأن خيلانه في حسن صفحته
كواكب كسفت في دارة القمر


Sieh bei raschgeschwungnem Tacte
Wie vom Wahnsinn hingerissen
Bunte Maskenpaare hüpfen!
Das ist erst der Schritt der Freude,
Hier und dort, und auf und nieder,
Wie vom lauten Sturm getrieben,
Der im Zauberhause braust
Unter der Trompete Schmettern.


Doch die sacramentlichkeiten gehen viele tausend weiten über allen text der lieder.


Brachu, měl bys líp se chovat,
jsi už dosti stár!
Nač má člověk kritisovat
takhle boží dar?


antes hera um pedaço de sombra num traço de sol
que se movia nas estepes silhueta de tal curupira
que o tempo esqueceu
escutava cantigas solenes poemas do céu
um golpe de risalegria tem pena de mi
que tudo era um retrato de sombras não ousei dizer
que o meu amor era maior do que deus não ousei dize
e o vento bate bátega calçada
lá fora ainda haja passarada saiba canta
erantes o mormaço do que eu via um fragmento dar
uma flor menor do que a flor da flor no pomar
curupiraraponga risonho cão
coisas que o tempo ignorou e o esquecimento esqueceu
lição da morte que morreu imprevisto histórias de mefisto
em versiprosa
pausa
pousa num galho
retalho darvoredo devastado
resta esta réstia e a dor


Holdseelig Kind, du meine werthe Freude,
Anmuthig, wie der West,
Rein, wie ein Lamm, das auf der Frühlingsweide
Am Bach sich säugen läst.


poemas que tu escribías
todos llenos de razón
poemas que te calaban
muy dentro del corazón
morir para ti fue orgullo
pese a tu poca edad
no quisiste arrepentirte
de escribir tanta verdad
tu quisiste la igualdad
luchaste contra el hambre
y las distinciones sociales
entre rejas fue tu muerte
peor que los animales
no viste crecer a tu hijo
no envejeciste con tu esposa
si para unos fuiste vergüenza
de ti ella estuvo orgullosa.


Il mio disire ognor sì si rinnova
con dolce fiamme, per che poggio o selva
ombra non mi può dare alla sua vista
onde mi piace e vo' seguir tal vita
per ciascun calle, ch'essa non è fera:
il ciel la fé, or la governa il sole.


Iris und Tulpen säumen das Garten-Feld;
Überall Sterne und Glocken im Gras,
Seltsame, feurige: namenlos
Nordischer Zunge.


Csüggedni szoktam magam is,
De csüggedésem megutálom:
Nem álom
Az Élet, de csuda-fejtés,
Emlékezés és nem felejtés
És sohase csüggeteg
A Tavaszban
Nem lehet más,
Csak az Élet ellenmondása:
A beteg.


كنتَ في مصرَ قوةً ذات بالٍ
فتصدت لها صروفُ الليالي
واستبدّت بنزعها من يديها
والليالي إذا عدَت لا تبالي
قوة ما بدت على الطرس إلا
رفعتْ خاملاً وأزرت بعال
إن سقَيتَ الأقلام منها قليلاً
جاوزت في المضاء حدّ النصالِ
فهي عند اللجاج ملحٌ أجاج
وهي أحلى عند الرضا من زلال
وهي يوم السلام مجّة نحلٍ
وهو يوم الصيال مجُّ صِلال
صاغها ربُّها لتكوين رأي
من جميع القرى وتكوين مال
وسل الأحمرين منيةَ غمر
إذ تلظت ووفدَ قاني الهلال
سحرُ هاروت إن تقِسْه عليها
فهي أبقى على عقول الرجال
عُطلّت فجأة وزالت كأن لم
تكُ بالأمسِ في ثباتِ الجبال
كيف خانتك يا عليَّ المنايا
واستطالت إليك أيدي الزوال
أين ما يذكرونه من حذار
ودهاء وقدرة واحتيال
بنت عنا وقد تركت فراغاً
هو حتى يشاء ربك خالِ
فلمن تترك الصحافة فينا
وعلى من يكون فصلُ المقال
من يهز النفوس مثلك شرقاً
وجنوباً لمغرب وشمالِ
يا صديق الصبا وحافظَ عهدي
في مثاني تلك السنين الخوالي
هل نقضت العهد القديم وإلا
فلماذا سبقْتني بارتحالِ
دارُ شرٍ شددتَ رحلك منها
ليت شعري متى أشدّ رحالي
فحياتي من بعد فقدْ لِداتي
كمُقامِ الغريبِ في غير آلِ
صدق الله ربنا كل شيءٍ
هالكٌ غير وجهه ذي الجلالِ


Varii gli effetti son, ma la pazzia
è tutt'una però, che li fa uscire.
Gli è come una gran selva, ove la via
conviene a forza, a chi vi va, fallire:
chi su, chi giù, chi qua, chi là travia.
Per concludere in somma, io vi vo' dire:
a chi in amor s'invecchia, oltr'ogni pena,
si convengono i ceppi e la catena.


Dann steht er auf und reißt sich los,
Langt nach des Vaters Händen,
Warf einen Ring ihm in den Schoos,
Und thät sich schweigend wenden.


O cuco-pequenoVisitou pr’ouvir-lhe o cantoMas é do saborDe brotos de samambaiaQue ela se lembra saudosa! (em pareceria com Anikobu, de 95) Na neve que caiQue com flores se confundeNo gélido céuDe leve faz-se sentirPresença da primavera (em parceria com o Conselheiro Consultor Kintô, de 102)  /// Sei Shônagon, tra de Geny Wakisaka, Junko Ota, Lica Hashimoto, Luiza Nana Yoshida e Madalena Hashimoto Cordar ///


أدام اللهُ أيَّام الخَلِيفَه
وأبَّدَ دولَةَ الفضلِ المُنِيفه
وأبقَى عزَّهُ وأدامَ مِنهُ
مَحاسِنَ في شمَائِلِه الشَّرِيفَه
أتَانِي مِن لَدُنكَ مُطَاعُ حُكمٍ
وحُكمُك سيّدي لن أَستَنِيفَه
ولكن سَيِّدي أدرَى بِحَالي
خُصوصا مِثل لَيلَتِىَ الظَّرِيفَه
حسان كالنجوم تدور حولي
بألحاظ قويات ضعيفه
وكأسٍ لا أُطيقُ لهَا اصطِبَارا
مِن السَّاقِي وإن دَارت خَفِيفَه


„Pro Bůh živý! co to bude?
Zda předc kbelík tíže zbude?“


Ott taníts: nyúgodt megelégedéssel
A dicső virtus menedéköléből
A vad orkánok s habok üldözését
Nézni mosolygva.


Da stolpert ich hin auf dornigten Trümmern
Und drang durchs Schlehengebüsch in den alternden Turm
Und lehnte mich hin an die schwärzliche Wände
Und sprach mit schwärmendem Auge an ihm hinauf:


Allá por el Maldonado,Que hoy corre escondido y ciego,Allá por el barrio grisQue cantó el pobre Carriego,Tras una puerta entornadaQue da al patio de la parra,Donde las noches oyeronEl amor de la guitarra,Habrá un cajón y al fondoDormirá con duro brillo,Entre esas cosas que el tiempoSabe olvidar, un cuchillFue de aquel Saverio Suárez,Por más mentas el Chileno,Que en garitos y eleccionesProbó siempre que era buenLos chicos, que son el diablo,Lo buscarán con sigiloY probarán en la yemaSi no se ha mellado el filCuántas veces hará entradoEn la carne de un cristianoY ahora está arrumbado y solo,A la espera de una mano,Que es polv Tras el cristalQue dora un sol amarillo,A través de años y casas,Yo te estoy viendo, cuchillJorge Luis Borges | "Poesia Completa", pág 277 e 278 | Debolsillo, 3 edição, 2016


Labt sich die liebe Sonne nicht,
Der Mond sich nicht im Meer?
Kehrt wellenatmend ihr Gesicht
Nicht doppelt schöner her?
Lockt dich der tiefe Himmel nicht,
Das feuchtverklärte Blau?
Lockt dich dein eigen Angesicht
Nicht her in ew'gen Tau?«


I almost as a sister lov'd thee,
And thought that nothing could have mov'd thee!
But, like the dewdrops on a spray
That shrinks before the morning ray, —
Like the frail sunshine on the stream,
Thy friendship faded as a dream.


Gleich schwarzen Schwänen zieht im Strom der Schiffe dunkle Kette,
Wie sträubendes Gefieder starrt der Bord voll Bajonette,
Der Chor der Schlacht schwebt auf der Fluth in vollem Stimmenklange;
Die Schwäne singen! Manches Ohr lauscht eignem Grabgesange.


Ach! Ihn hat Gott uns weggenommen!
Auch Schmidlin folgt des Todes Ruf!
Weynt ihn, den Redlichen und Frommen,
Der tausend Freuden uns erschuff!
Ach! Wie sein Leben schnell verblühte!
Sein Aug voll Heiterkeit und Güte,
Wie schnell es jedem Aug sich schloß,
Das reine Thränen ihm vergoß!


Kdož pevně věří nezkaleným citem,
Věčný že duch jest, ač tělo rozplyne,
Nedá se ustrašiť záhubnou
Rozhněvaneho tyranna hrozbou.


Ich trink, und oft betrink ich mich,
Mein Mädchen, auf dein Wohlergehen!
Da solltest du den Vater Bacchus sehen:
Er denkt, und brüstet sich,
Es sey blos ihm zum Trost geschehen.


Když nyní knězi za výkrop dal plat,
sousedům dík, a první, poslední
na čerstvém rovu slzu vyplakal,
– dřív hleděl na vše s okem vypráhlým
a rukou pevnou rakev spouštěl sám,
a teprve, když všichni odešli,
a on se vrátil, v krutý vypuk’ pláč, –
Jan Lamač sám se vracel k domovu.


V jedné straně Prahy drobný déšť se lije,
v druhé straně Prahy duha vodu pije.


Die Sonne steiget auf/ das Hertze der Planeten.


Tak všecek um i sluch co nejvíc napínala
a jako včela z vonných květů pel
řeč mocně jímavou z úst Páně v pamět brala,
až božský učitel se odmlčel.


O varal está postomas totem nenhum diferencia a tribo Niedeckerdas outras; a cada sete dias vão às águas:veneram o sol; temem a chuva e, dos vizinhos, os olhos;erguem aos céus as mãos desde o soloe penduram ou despencam pela brancura de seu tod(tradução de Ricardo Domeneck)///Poem Lorine NiedeckerThe clothesline post is setyet no totem-carvings distinguish the Niedecker tribefrom the rest; every seventh day they wash:worship sun; fear rain, their neighbors' eyes;raise their hands from ground to sky,and hang or fall by the whiteness of their al


„By člověk v Římě uživil se,
co činit, prosím, řekni přec!“
– Jen náhodou, věř, milý Sexte,
tam uživí se – poctivec!


suon de la prima italica vittoria
che mi percosse il cuor fanciullo! Ond'io
vate d'Italia a la stagion più bella,
in grige chiome


Tedd, hogy igazán örülhessek,
Magamtól megmenekülhessek.


عوجوا فَحَيّوا أَيُّها السَفرُ
أَم كَيفَ يَنطِقُ مَنزِلٌ قَفرُ
خَلَدَ الجُبَيبُ وَبادَ حاضِرُهُ
إِلّا مَنازِلَ كُلُّها قَفرُ
لَعِبَت بِها هوجٌ يَمانِيَةٌ
فَتَرى مَعارِفَها وَله تَدري
وَلَهِت عَلَيها كُلُّ مُعصِفَةٍ
هَوجاءُ لَيسَ لِلُبِّها زَبرُ
عَشواءُ رَعبَلَةُ الرَواحِ خَجَو
جاةُ الغُدُوِّ رَواحُها شَهرُ
خَرقاءُ تَلتَهِمُ الجِبالَ وَأَج
وازَ الفَلاةِ وَبَطنُها صِفرُ
وَالقوفُ تَنسُجُهُ الدَبورُ وَأَت
لالٌ مُلَمَّعَةُ القَرا شَقرُ
وَتَقنَّعَ الحِرباءُ أَرنَتَهُ
مُتَشاوِساً لِوَريدِهِ نَقرُ
وَعَرَفتُ مِن شُرُفاتِ مَسجِدِها
حَجَرَينِ طالَ عَلَيهِما الدَهرُ
بَكَيا الخَلاءَ فَقُلتُ إِذ بَكَيا
ما بَعدَ مِثلِ بُكاكُما صَبرُ
إِن تَغدُ مِن عَدَنٍ فَأَبينَةٍ
فَمَقيلُها الحُوّارُ وَالبِشرُ
تَضَعُ الحَديثَ عَلى مَواضِعِهِ
وَكَلامُها مِن بَعدِهِ نَزرُ
عوجي اِبنَةَ البَلَسِ الظَنونِ فَقَد
يَربو الصَغيرُ وَيُجبَرُ الكَسرُ
بانَ الشَبابُ وَأَخلَفَ العَمرُ
وَتَغَيَّرَ الإِخوانُ وَالدَهرُ
وَلَقَد غَدَوتُ وَما يُفَزِّعُني
خَوفٌ أُحاذِرُهُ وَلا ذُعرُ
رُؤدُ الشَبابِ كَأَنَّني غُصنٌ
بِحَرامِ مَكَةَ ناعِمٌ نَضرُ
كَشَرابِ قيلٍ عَن مَطِيَّتِهِ
وَلِكُلِّ اَمرٍ واقِعٍ قَدرُ
مُذِ النَهارُ لَهُ وَطالَ عَلَيهِ ال
لَيلُ وَاِستَنعَت بِهِ الخَمرُ
وَمُسِفَّةٌ دَهماءُ داجِنَةٌ
رَكَدَت وَأُسبِلَ دونَها السَترُ
مِن دونِهِم غِن جِئتَهُم سَمَراً
عَزفُ القِيانِ وَمَجلِسُ غَمرُ
وَجَرادَتانِ تُغَنِّيانِهِم
وَعَليهِما الياقوتُ وَالشَذرُ
وَمُجَلجَلٌ دانٍ زَبَرجَدُهُ
حَدِبٌ كَما يَتَحَدَّبُ الدُبرُ
وَنّانِ حَنّانانِ بَينَهُما
وَتَرٌ أَجَشُّ غِناؤُهُ زَمرُ
وَبَعيرُهُم ساجٍ بِجَرَّتِهِ
لَم يُؤذِهِ غَرثٌ وَلا نَفرُ
فَإِذا تَجَرَّرَ شَقَّ بازِلَهُ
وَإِذا أَصاخَ فَإِنَّهُ بِكرُ
خَلّوا طَريقَ الديدَبونِ فَقَد
وَلّى الصِبا وَتَفاوَتَ النَجرُ
وَاِسلَم بِراووقٍ حُبيتَ بِهِ
وَاِنعِم صَباحاً أَيُّها الجَبرُ
لا تَقتَفي بِهِمُ الشَمالُ إِذا
هَبَّت وَلا آفاقُها الغُبرُ
هُضُمٌ إِذا حُبَّ القُتارُ وَهُم
نُصُرُّ إِذا ما اِستُبطِئَ النَصرُ
ما كُنتُ مِن قَومي بِدالِهَةٍ
لَو أَنَّ مَعصِيّاً لَهُ أَمرُ
كَلَّفتَني مُخَّ البَعوضِ فَقَد
أَقصَرتُ لا نُجحٌ وَلا عُذرُ


Jak žehnám nebi, že jsem živ!
pod rukou denně sterý div
mi klíčí jako v pralese,
kam přes noc poupat nanese
máj, sladký země vládce.
Co ty jsi? – Pila! Co ty? – Rýč!
a ty? – Já řetěz! – Ty? – Já klíč!
ó věčná radost práce!


O zlých věcech zdaleka se
novin nedovídá.
Pes, druh věrný, domu, stáda
bezpečně mu hlídá.


Lorsque chacun se divertit
Et festoya dans l'herbe verte,
Moi, qui l'avais vu si petit,
Je fus tout chagrin de sa perte.


Tys vrátil jemu jas, by zaplál v síle
přes smutné vývrati,
přes hroby dnů mých zašlých zasmušilé;
však nedal’s zoufati,
jak Otec vlídně nad synem se chýle.


Wo ich jetzt bin, den Platz nimm ein,
So leb' ich frei und froh!
Du mußt mein All's in allem sein,
Mein ewigs A und O.


Csak vissza, vissza! dél szigetje vár;
Te boldogabb vagy, mint mi, jó madár.
Neked két hazát adott végzeted,
Nekünk csak egy - volt! az is elveszett!


Mög' ums Haupt ihm eines hellen,
Ew'gen Lenzes Krone glimmen,
Und zu Füßen ihm die Quellen
Tausend Silberharfen stimmen!


To se jim hore líbilo,
chtěli ho odměniti,
a od polovic měsíce
stoličným musel býti.


Die Gottheit vberzuckert ist/
Est puer natus hodie,
Der Zucker du O Menschheit bist/
Pro reorum crimine,
Hodie, hodie,
Natus est rex gloriæ.


A člověk přece, přece, přece váhá,
přec jakás hrůza duši zachvátí,
v ten neznámý kraj v bázni krok se zdráhá, –
zde všecko znáš, leč kam jde tato dráha,
z níž víc se žádný, žádný nevrátí?


Lastima, pois, minhas rugas,
Que até me causam o mal
De faltar ao teu preceito,
E a louvar um homem tal;


قَلبي وَطَرفي وَسَمعي في هَواكُم وَقَع
كَيفَ العَمَل سادَتي ضاقَت عَلَيَّ البُقَع
جودوا عَليا وَداووا ناظِري الشَقع
وَما عَلَيكُم وَلو عادوا الأَعادي فَقع


Gynander, deine Treu ist weiblichen Geschlechtes;
Bringt lauter Mißgeburt, gibt nimmer nie was rechtes.


Palác můj jasný, průhledný
Na křišťalových sloupech ční,
V něm lahoda i pohova,
Jak jen pomyslíš, hotova.


„Co máte proti tomu? myslím, dost
že najdete tam ještě zdravých klad
a vhodných trámů“ – „Pane markýzi,“


Trato de amá-lo, e trato de compreendê-lo,
Porque o seu coração almas redime,
Afugentando o frio pesadelo,
E as rajadas tristíssimas do crime.


Ta honosná je a ta zradí,
ta cizokrajná, z podzemí,
ta s vrcholu hor kyne mi.


Pak přijmi ten prostičký dárek k svátku,
a pomni, jej laskavě oceníc,
až dojdeme let a dojdeme statků,
že dáme cos lepšího a dáme i víc.


Tristo è colui che ne le man l'incappa,
Ch'ogn'hom di loro a rodere la franca,
O gente in cui virtude e pietà manca,
Apostati d'aratro, d'arti e zappa.


Ahora tengo sed y mi amante es el agua.
Vengo de lo lejano, de unos ojos oscuros.
Ahora soy del hondo reino de los dormidos;
allí me reconozco, me encuentro con mi alma.
La noche a picotazos roe mi corazón,
y me bebe la sangre el sol de los dormidos;
ando muerto de sed y toco una campana
para llamar el agua delgada que me ama.
Yo soy el olvidado. Quiero un ramo de agua;
quiero una fresca orilla de arena enternecida,
y esperar una flor, de nombre margarita,
para callar con ella apoyada en el pecho.
Nadie podrá quitarme un beso, una mirada.
Ni aún la muerte podrá borrar este perfume.
Voy cubierto de sueños, y esta fosforescencia
que veis es el recuerdo del mar de los dormidos.


Tausend Blumen um mich her,
Wie sie lachend stehn!
Adam hat nicht lachender
Sie am Phrat gesehn.
Hier, die schöne grüne Flur,
Hier, der Wald, und der Waldgesang!
O Natur, Natur,
Habe Dank!


A když ta chvilka odcházela v dál,
mně začlo náhle divně teskno být,
já slyšel zas, jak vítr venku vál,
a viděl zas, jak sníh mi v okno vlít.


Lauter Lichtes-Kinder bringet Delila;
Immer war am Tage, der sie liebte, da.


Oh, kde ty písně vášnivé, jež zmíraly v noc kdysi!
Můj Bože, je mi líto tak těch tónů doznělých! –
Nad vysílenou krajinou mrak olověný visí
a zvolna, zvolna do zahrad se snáší vlhký sníh..


Шел наймит в степи широкой,
Видит чудо: Стая змей
Собралась, свилась, как лента, как дракон зеленоокий,
В круг сложилась океанский переливчатых огней,
В средоточьи, на свирели, колдовал им чародеИ наймит, поверя чуду, что свершалося воочью,
Подошел к свирели звонкой, к змеевому средоточью,
К чаровавшему, в безбрежном, степь и воздух, колдунЗмеи искрились, свивались,
Звуки флейты раздавались,
Цепи дня позабывались,
Сон слагался, утончая длинно-светлую струнИ наймит, хотя был темным,
И несведущим в вещах,
Увидал себя в огромном
Море, Море всеедином, слившем день и ночь в волнаИ наймиту чудно стало,
Умножались чудесСтепь сияньем изумрудным говорила, гул рождала,
И от травки к каждой травке возникали голосИ одна из трав шептала, как быть вольным от болести,
И другая говорила, как всегда быть молодым,
Как любить и быть любимым, как избегнуть лютой мести,
И еще, еще, и много, возникали тайновести,
И всходил как будто к Небу изумрудно-светлый дыВ скудном сердце у наймита
Было радостно-легкОкеанское раздолье было счастием повито,
И певучий звук свирели разносился далекТак бы вечно продолжалось, счастье видится воочью
Подходящим в звуках песни к змеевому средоточью,
Да на грех наймит склонился, вырвал стебель чернобыль,
Приложил к губам тот стебель — и внезапно все сокрылось,
И наймит лишь степь увидел — лишь в степи пред ним крутилась,
И, кружася, уносилась та же, та же, та же пыл


Vizekkel telitöltött, felpuffadt hasu tömlő:
ember, csak ennyi vagy te selyem s daróc alatt!
Az életed: egy vízcsepp - vizekben tovaömlő,
mely tengerekbe hömpölyg, s nem lel sehol falat...


Que cidade é esta
que nos cerca de luzes
mas apaga o feltro
de nossa infância
a febre de nossa voz
e deixa-nos ancorados
às esquinas
fotografia de fumaça e neblina


In kühlen Fluthen, da blüht sein Reich,
An Fried' und Segen ist keines ihm gleich:
Und daß er auch segn' und beglücke die Welt,
Erscheint mit dem Lenz alljährlich der Held.


Thecla auch stand träumend, gedenkend des edeln Amalrich,
Welcher zu kommen verzog, und des theuersten Wunsches Vereitlung.
»Setzen wir uns, mich schwindelt!« begann wehmüthig Jucunde.
Und es setzen die Mägdlein sich auf der Zinne des Burgwalls
Schweigend, die Augen gewandt auf die sanftbesonnten Gefilde.
Abermal begann schwermüthigen Tones Jucunde:


Also wenn nach später Zeit
Du die Sterne wilt vermehren,
Sehnst Dich nach der Ewigkeit
Satt der Welt, satt aller Ehren,
Wird des Lebens Strom in Dich
Sich vermängen ewiglich.


Ma superato e vinto
D'ardimento e d'ingegno
D'un ligustico eroe sarà costui.
Questi da gloria spinto,
Tant'oltre stenderà gli abeti sui,
Ch'oltra l'erculeo segno
Scorgerà, troverà di tutti ei prima
Novo mar, novo mondo, e novo clima.


Wein, wenn ich dich jetzo trinke,
Wenn ich dich als Jüngling trinke,
Sollst du mich in allen Sachen
Dreist und klug, beherzt und weise,
Mir zum Nutz, und dir zum Preise,
Kurz, zu einem Alten machen.


遂初赋就笔馀铓
赠我蒙探古锦囊
耐久固殊流俗败
含情浑似故人长


De ese caucho al curvo pie,
Como en fresco canapé
Donde tu espalda se apoye,
Pues tienes oídos, oye,
Y pues tienes ojos, ve.
A tu izquierda se hunde el sol
Allá en el fondo del valle,
Y su radiado arrebol
Baña en vivo tornasol
De lomas la verde calle.
Último rayo tardío,
Como escapado a un desvío
Del astro desfalleciente,
Zigzag dorado esplendente
Juega en las aguas del río.
A tu diestra el horizonte
Un monte tras otro monte
Cerrando entre sombras van,
Hasta que otra vez galán
Por allí el sol se remonte;
Y salvando ambos costados
Del torrente bramador,
Tus ojos ven reposados
Campanario blanqueador,
Patriarca de los poblados.
Alza en torno el feligrés
Los techos de los hogares,
Que con lujo montañés
Resplandecen al través
De naranjos y palmares.
A tanta distancia al vellos
Rumor de felicidad,
Parece escucharse en ellos,
Y cantos de ángeles bellos,
De amor y hospitalidad.
Siguiendo aquel camellón
De mirto y jazmín silvestre,
Distínguese en un rincón
La puerta sin inscripción
Del cementerio campestre;
Su vista el alma serena
De los hijos del dolor:
Allí la muerte es apena
El sueño del labrador
Que ha rendido su faena.
Ni el estilo ni el cincel
Su fosa humilde decoran;
Pero en vez de luto infiel
Hay labios que oran por él,
Corazones que lo lloran.
Mira el cielo ecuatorial,
Magnífico, esplendoroso,
Manto de pompa oriental
Que cobija por igual
Al pobre y al poderoso.
Bajo ese cielo jamás
El ateísmo ha existido;
Aquí el mismo Satanás
Bendeciría quizás
A Dios que lo ha maldecido.
En este edén no vedado
Siempre es Adán el amado,
Siempre es Eva la mujer;
Aquí su trono han sentado
La plenitud y el placer.
¡Mira esa vegetación
Siempre nueva, exuberante,
Donde aspira el corazón
El soplo vivificante
Que animó la creación!
Viértela el sol cada día
Sus rayos generadores,
Y ella en retorno le envía
Ofrenda constante y pía
De perfumes y de flores.
¡Cuánto diera el gran señor
Del más pomposo castillo
Por un árbol, el peor,
De esos que tumba un pastor
Para probar su cuchillo!
Y al hacer su parque un rey
Qué diera por una calle
De esas de mayo y copei
Por donde baja la grey
Al verde fondo del valle.
El plátano y el anón
Brindan aquí al peregrino
Sombra para su camino,
Pan para su inanición,
Para su sed fresco vino.
¡Zona de Dios bendecida!
Por sí sola en ti la vida
Es un deleite sin fin;
Naturaleza, un festín
Al que todo nos convida.
Aquí el hielo, el gran tirano,
No hace más que abrillantar
El horizonte lejano,
Y desde esa cumbre enviar
Fresco raudal, limpio y sano,
Poeta, inunda tu seno,
Impregna todo tu ser
De este aire leve y sereno
Que vaga empapado, lleno,
De olor a vida y placer.
Vilandas y venturosas
Aroma en su aliento exhalan,
Y allá en selvas misteriosas,
Harem de silvestres rosas,
Lo besan y lo regalan.
Oye el zumbido del río,
Del valle eterno cantor;
Ya no lo turba el chirrío
Que hace, cimbrando el bujío,
El trapiche volteador.
Mas desde el caracolí
El rojo tiliribí
Le une su amante trinado,
Y su grito el aydemí
Siempre triste y desolado.
Y en cuanto se oye y se siente
Y el ojo en torno espacía,
Hay una voz reverente
De un espíritu viviente
De universal armonía.
Como que todo nos llama
Diciéndonos no se qué,
Y así cual nosotros ama,
Y suspira, y ríe, y clama,
Y goza, y bendice, y cree.
Que al fin, hombre, y ave, y flor,
Todo cuanto el mundo encierra,
Ha costado igual labor:
Obras del mismo escultor,
Frutos de la misma tierra.
Y a Dios rinde como sabe
Cada cual su adoración:
La flor con su olor suave,
Con su dulce canto el ave,
El hombre con su oración...


水部池台倚暮霞
回廊灯影也堪夸
游人不爱萧疏景
只说城南太宰家


Mein Jesus halt des Geistes Himmelfahrt!
Sein Pfingsten komm auf seine zwölfgeschlecht!
Das Kühlreich geh in höchsten wundern fort,
Das alle Welt di erndt des Christusreichs!


Qui con sì dolce guardo e sì sereno,
A me si volse, ch'io non credo omai
Certo dover morir, né sentir guai.


Hier liegt der Müller Jackson!
Er lebte vom Winde mit lieben Weib und Knaben;
Es leben auch sonst noch viele davon,
Die keine Mühle haben.


Beze šňůr, bez všeho tkaní
košile se přimkla k tělu,
nebo škrobem živily se
tenkrát jenom děti malé.


Als ich aus dem Fenster schaute
Nach dem wintergrauen Himmel,
Wo ein einz'ger Streifen Lichtes
Mir die Bahnen schien zu zeichnen,
Die mein Engel angeflogen;
Fielen meine Thränentropfen,
Und ich merkte, daß sie fielen,
Nur weil sie auf Gläser klangen,
Die da vor dem Fenster standen.
Soviel Arzeneiengläser,
Mit den myst'schen Signaturen,
Zugezählt nach Stund' und Tropfen,
Konnten nicht ein Leben fristen.
Soviel erdentstieg'ne Geister,
Von der Kunst gebannt in Flaschen,
Konnten nicht den Tod bekämpfen.
Soviel unterird'sche Mächte,
Fremd dämonische Gewalten,
Ueber den Beschwörer herrschend,
Mußten aufgerufen werden,
Eingefangen, um von Banden
Einen Engel frei zu machen.


Si ya la vista, de llorar cansada,
de cosa puede prometer certeza,
bellísima es aquella fortaleza
y generosamente edificada:


Non trovo più di legni alcuna pista,
non più pedota alcun trovo in camino,
né più spero in le ciner del Baptista;


mirar le membra, a cui non può uguagliarse
altro candor, e giudicar mirando
che le grazie del Ciel non vi fur scarse,


  Петровой
Суздаль да Москва не для тебя ли
По уделам землю собирали
Да тугую золотом суму?
В рундуках приданое копили
И тебя невестою растили
В расписном да тесном терему?
Не тебе ли на речных истоках
Плотник-Царь построил дом широко —
Окнами на пять земных морей?
Из невест красой да силой бранной
Не была ль ты самою желанной
Для заморских княжих сыновей?
Но тебе сыздетства были любы —
По лесам глубоких скитов срубы,
По степям кочевья без дорог,
Вольные раздолья да вериги,
Самозванцы, воры да расстриги,
Соловьиный посвист да остроБыть царевой ты не захотела —
Уж такое подвернулось дело:
Враг шептал: развей да расточи,
Ты отдай казну свою богатым,
Власть — холопам, силу — супостатам,
Смердам — честь, изменникам — ключПоддалась лихому подговору,
Отдалась разбойнику и вору,
Подожгла посады и хлеба,
Разорила древнее жилище
И пошла поруганной и нищей
И рабой последнего рабЯ ль в тебя посмею бросить камень?
Осужу ль страстной и буйный пламень?
В грязь лицом тебе ль не поклонюсь,
След босой ноги благословляя, —
Ты — бездомная, гулящая, хмельная,
Во Христе юродивая Русь!
19 ноября 1917
Коктебель


Zev s Junonou se octli náhle v sporu,
kdo, zdali bozi nebo lidé, větší?
Jak zvykem, zlobnou utkali se řečí,
až každý v svém víc zatvrdil se vzdoru.


画楼烟暖杏花晴
罗绮春娇按玉笙
水调未成翻越调
枉劳书信问莺莺


إذا المرء لم يقنع بعيش فإنّه
وإن كان ذا مال من الفقر موقر
فإن يك فضل الناس يغنيك بينهم
فأنت بفضل الله أغنى وأيسر


Ainsi les Achéens aux flottantes crinières
Ayant des monstres d'or sur leurs larges écus,
Exhalaient sans merci les injures dernières,
Et, d'avance, insultaient aux larmes des vaincus.


Ve tvé výše dálné
až tam nade hvězdy –
písně věkochvalné
pěl bych Pánu vezdy!


O der hoch erfrewten Zeit!
Der uns so fern wil ergetzen
Woll' auch, was Euch beyderseit
Noch gebricht, gewünscht ersetzen,
Wie Ihr mich in Rhue gestelt,
Wunsch des Höchsten, Trost der Welt.


Ich sprach zu meinem Mädchen:
Nun fährt, schlaf ein, schlaf ein!
Im Wagen mit goldnen Rädchen
Am Himmel das Christkindlein


Za mlýnem tam stromy. Lomenice
bílá mezi nimi prokmitá,
světlo září listím ze světnice,
staroušek kde asi přemítá.


Ninon heisst sie. Ihre Mutter
Handelt nachts mit Apfelsinen
An der Weidendammer Brücke.
Doch sie selbst ist Kammerkätzchen.


Ten kantor, jak by četl v slabikáři,
vše vysvětluje moudře docela
a za ním na ty krásy, co zrak daří,
s tajemnou úctou zří druž nesmělá.


Mert váltig hiába áltattok, beszéltek:
Kivánatos a kéj, s kedves ez az élet.
Szép a virág, szép a napsugár, a pajzán,
És még a halál is szép az ifju arcán.


Slzy, jež v šíleném bolu
lásky a zoufalství spolu


A noite já nos espreita
e permaneço esquecida
à beira do meu destin
És tardo porque ignoras
que vivo do que adivinh
Repele a palavra esquiva
não te cubras de distância,
estende um lenço, um soluço,
troca teus olhos de ausente
por dois claros de esperanç
E vem, que te aguardo ainda
nesses linhos de aconchego,
em braços de puro embalo,
em plumagens de mornura,
em claras nuvens de espum
Enquanto não me descobres
me perco em falas menores,
me reparto sem vontade,
tropeço pedras amargas,
naufrago secretos mare


亲舆昔侍角方总
使节今持鬓未苍
竹马儿童半相识
分明遗爱在甘棠


Dulcísima prisión, prisión suave,
en donde, no sujeto a la impostura,
sino esclavo al amor y a la ternura
mi enemiga gentil guardarme sabe


Küldd elénk, te koronás haramja,
Légiónként bérszolgáidat,
Hogy számodra innen a pokolba
Holttestökbül építsünk hidat.


Man trinkt sein Bier. Die heil'che Flamme glüht,
Sie greift um sich in rasender Verbreitung,
Denn jeglicher Gedanke, der hier sprüht,
Ist ein Extrakt aus abonnierter Zeitung.


So hört, Frau Martha; seid eben gefaßt –
Nicht wahr, Herr Vetter? – auf einen Gast;
Ihr habt zwei Hühner; das zweite Huhn
Steckt erst an den Spieß, wenn ich's heiße tun.


Alter Sänger zarter Minne!
Weibes Schöne, Güt' und Zucht,
Aller Wonne Blüth' und Frucht,
Spähtest du mit Meistersinne.
Deines Spruches ward ich inne
Tief in meines Herzens Grund:
»Weinende Augen haben süßen Mund.«


Es werden dort dein' Augen,
Die zuverletzen taugen
Hie manches liebes Kind,
Viel Thränen zwahr vergiessen,
Doch wird es Sie verdriessen,
Daß sie nicht sind gewesen blind.


« Ma ela perché dura sta fatica
di fartime contra mia voia avere? »
« Ch'ela non sente e chiude 'l vedere:
fa come sòle, et è cosa antica ».


V rudém svitu plápolavé dračky,
kterou hustě obletuje sníh,
třpytí se kol jesličky a hračky
a chvoj zlatá stromků vánočních.


„Ó, na tu lítost mám já stejná práva!“
A upřela naň jedovaté oči.
On opřen o krb knír si zvolna točí
a ona hlavu do dlaní si dává.


So den stillen Tod zu sehen
In den lichten, himmelblauen
Augen eines kranken Liebchens:
Wahrlich, 's ist ein seltsam Schauen,
Wenn die weißen Todesrosen
Gar so stolz und sieghaft prangen
Auf der Liebsten ausgeglühten,
Bleichen, bleichen Marmorwangen!


Still let thy Wisdom be my Guide,
Nor take thy Light from me away:
Still with me let thy Grace abide,
That I from Thee may never stray.
Let thy Word richly in me dwell;
Thy Peace and Love my Portion be,
My Joy t' endure, and do thy Will,
Till perfect I am found in Thee l


Že vyslechnete? – Jaká ochota!
Jste ještě mlád, jak svědčí hlasu zvuk
a štědré ruky měkká hladina;
srdéčkem, prázdným ještě běd a muk,
zaznívá píseň štěstí jediná.
Budoucnosť jaká! Plna krásy, čar,
víc báji podobna jsouc nežli žití,
kde jaká práce, výsledek a zdar,
nad každou snahou dobrá hvězda svítí.
Než já? – Však co vám do žebrácké holi,
co do neštěstí mého, do slepoty,
co do mých mozolův a do mé psoty,
co do mé samoty – tať mne jen bolí!
Že také vás? – Ó pane, vzácný věru;
kde ruka vaše, ať ji přitisknu
k ubohým ňadrům, zoufalstvím jež deru,
ať zříť vás nemoha, si aspoň zavýsknu,
že ještě na bludné té zemské pouti
lze také lidská srdce naleznouti! –
Dík, sterý dík! – Nuž tedy, chcete-li


黄河南渡陟平冈
迤逦坡陀接北邙
一望荒丘秋草里
谁知庶姓与君王


„Ó řekla, řekla, babičko!“
ozvou se jemné ohlásky,
„my zticha budem, uvidíš,
jen ukazuj nám obrázky!


Dante Alighier, Cecco, tu' serv'e amico,
si raccomand'a te com'a segnore;
e sì ti prego per lo dio d'Amore,
il qual è stat'un tu' signor antico,


A její svit pod řeky hladinou,
jak zlata žhavého by na dno vlil,
se v jasný plamen vzňal a roznítil.
Dvě hvězdy náhle do tmy noci vrou!


Noc usmívala se jak úběl dívčích těl,
jež chladna jsou, než prudce rozbouří se krev.
A poutník stárnoucí si teskně k sobě děl:
je možno zbytek života dát jeden za úsměv.


Jetzo bin ich wohl vergnügt,
Weil mein Wunsch hat obgesiegt,
Und die Hand die mir gefällt,
Meinen Sinn zufrieden stellt.


Blíž a blíž ten mocný okamžik,
jehož očistou vše zlo se zvrátí
v krásnějšího žití nový vznik!
Mrzký svět nechť kol jen morem dýchá,
v zmaru skleslý, v hříchu tonoucí,
jedna čistá z toho temna zář
plane smírná, spásně horoucí:
rekovná to drahá, lepá tvář...
Z provinilých prsou hlubiny
v slzu splývá naděj, sladká pýcha,
nedočkava slastné hodiny;
Hasan přísahá, smýt svého žití
kalnou půli krví v boji svatém,
v boji bratří, jimž byl dosud katem,
v jarém, hřmícím vzpoury vlnobití,
s duchem duch zas v jeden zápal slit,
pod korouhví červánkovým zlatem
otci k nohám sklesnou za svůj lid.


هُوَ الطِرفُ لَم تُحشَش مَطِيٌّ بِمِثلِهِ
وَلا أَنَسٌ مُستَوبِدُ الدارِ خائِفُ


Kýž tvůj, lípo! stín okusý,
Nebo dubu svatého!
Jistě zví, že být nemusý
Smyslu z cyzyn vzatého.
Neb mu Cžeská přirozenost
Dá pocytnout svou vznešenost
V spanilosti domácý. –
Tu mít máme zpěvácý!


Cangia in alghe di Lete a gli occhi nostri
quanto sudan gl'ingegni in aureo rivo.
E soffrono i Giason' danno più schivo,
se i Codici e le Stampe han tinta d'Ostri.


O lidstvu snad slyšeli jste cosi,
o bližním, jímž každý člověk jest;
ó jak blahá Kristova ta věst!
Vy však o ní soudíte jak „bosí“.


Par les âpres sentiers qui tournent dans le val,
Laissant à chaque pas trébucher son cheval,
Hemrick, le veuf, encor ferme et haut sur la selle,
Pâle, et les yeux là-bas fixés sur l'occident,
Regagne sans valet sa demeure ; et pendant
Que tout près d'éclater l'orage s'amoncelle
Sur sa tête, il écoute en lui, profondément,
Retentir les échos d'un vaste ébranlement.


Der leib, weil er hie hat sein mütlin,
war er d'selē herberghüttlin,
Die Got ein zeitlang drein losiret,
bis er sie wider daraus füret,


ذَكَرتَ لي يا سَيِّدي تَوبَةً
قَدَّمتها وَالتائِبُ المُفلِحُ
وَأَنتَ فيما قُلتَهُ صادِقٌ
إِن لَم يَكُن أَفسَدَكَ المُصلِحُ


In langen Tropfen rinnt es um mich nieder,
sie schlagen prasselnd durch die schlaffen Blätter,
die Vögel sträuben triefend das Gefieder:
es stimmt zu mir! es ist ein artig Wetter!


No sé si soy así ni si me llamo
así como me llaman diariamente;
sé que de amor me lleno dulcemente
y en voz a borbotones me derramo.
Lluvia sin ocasión, huerto sin amo
donde el fruto se cae sobradamente
y donde miel y tierra, juntamente,
suben a mi garganta, tramo a tramo.
Suben y ya no sé donde coincide
mi angustia con mi júbilo, ordenando
esta razón sonora y sucesiva.
Y estoy condecorado, aunque lo olvide,
por un antiguo nombre en que cantando
voy a mi soledad definitiva.


Zwei heiterernste Schulbankkameraden,
Die meinem Herzen auch sonst näher standen,
Und ich – wir drei: wir kriegten plötzlich Sehnsucht,
Unbänd'ge, heiße, namenlose Sehnsucht,
Nach jenen Höckern, welche da und dort
Das alte Mütterchen, die Erde, trägt:


Pak přišel doktor – trochu rozpačitý.
Za ruku vzal ji, dlouho rozmlouvali,
na přešlé doby spolu vzpomínali.
V líc vanul mu dech její sladkovonný,
když zašeptala: „Z vaší paměti
snad vymizely na vždy chvíle ony,
kdy poprvé mně, zpola dítěti,
jste vypravoval o zoufalém boji,
jejž vede lid náš. V divý zápas ten
jste nesl nadšen, touhou roznícen
své mladé srdce, celou duši svoji!“
V tom doktor pravil uzarděný studem
„Ó, mládí, mládí! letí za přeludem,
jen ve snu žije, věří bludičkám!“
Markétka bledla: „Vím, že mnohým trudem
nevlídný osud trpčil život vám,
že mnohou jizvu vyryl v pyšné čelo,
však ve hruď vaši nepronikl jed
a srdce mladé, které ohněm vřelo,
dech skutečnosti zmrazit nedoved'.
Hle, vaše listy jako poklad skrývám,
to velké srdce vaše září z nich!“
A doktor dí: „Vám nijak nezazlívám,
že tropíte si ze mne krutě smích.


مَن لَم يُؤدِّبهُ تأديبُ الكتابِ فَمَا
لَهُ بغيرِ ذُبابِ السيفِ تأديبُ
إنّ الخلافةَ لا تشكو بمعضلةٍ
والحافظُ اللَهُ والمنصورُ يعقوبُ
مشمِّر البُرد للحرب الزبونِ وقد
ضفت عليه من التقوى جلابيبُ
فالبيضُ منهنَّ مسلولٌ ومدخرُ
والخيلُ منهنَّ مركوبٌ ومجنوبُ
وليس يظفرُ بالغايات طالبُها
إلا إذا قُرِعَت فيها الطنابيبُ
للحرب جلُّ مساعيه وما تَرَكَت
منه الحروبُ تهادَتهُ المحاريبُ
إن كانَ عَربَدَ في الأعداءِ صارمُهُ
فإنَّهُ لرحيقِ الهامِ شِرِّيبُ
قد حَصحَصَ الحقُّ إنَّ النصرَ يَتبَعُهُ
فكان من أنفُسِ الكُفَّارِ تَكذيبُ
لَقَد عَدَتهُم عَنِ التَوفيقِ شقوتهم
إن الشقي على التوفيق مغلوبُ
ما غر قفصَةَ إلا أنها اجترمت
فلم يكن عندَ أهلِ الحُلمِ تَثريبُ
ما بالها زار أمر اللَه حوزتها
فلم يكن عندها أهل وترحيبُ
توهمت أن أهل البغي تمنعُها
وقلما حَمَتِ الشهدَ اليعاسيبُ
تلك البغي التي خانت فحاق بها
وبالزناة بها رجمٌ وتعذيبُ
قد فضَّ شملُهُم عنها وقد نعبت
فيها من الحين غربانٌ غرابيبُ
أبى يردُّ سليماً ما يباشرُهُ
وفيه للنفسِ ترغيبٌ وترهيبٌ
هذي أعاديه قد صارت مُقَسَّمَةً
على البلايا فمقتولٌ ومَسلوبُ
ترمي المجانيقُ بالأحجار فضلة من
رمتهمُ منهم الجردُ السراحيب
من كلِّ ملمومةٍ صَمَّاءَ حائمةٍ
على النفوس فتصعيدُ وتصويبُ
يقول مبصِرُها في الجوِّ صاعدةً
هذا بلاءٌ على الكُفَّارِ مَضبوبُ
تَمَهَّدَ الأَمرُ في أكنافِ دولتِهِ
حتّى تآلف فيها السَّخلُ والذيبُ


Sic měšec zlata tiskne jeho pěsť,
však divný mu to přece patron jest.


Costa Rica


„Však k pochodu příteli nastal čas,
Postav se předvoji našemu v čelo,
Za hodinu ať slyším bubnu hlas,
Kaž, by se k pochodu vše rychle mělo,
Před nepřítelem uzříme se zas,
Přeji si tebe míti po boku!“
„Až k smrti bratře!“ Jan doložil tiše,
Na stole Žižkova tam stála číše
Plněna mnohdy v šumném potoku,


O du lieber, linder Sommerabend,
Bist so süss wie zarte Frauenhuld,
Wenn dein tiefgeheimer Zauber labend
Mich in wunderholde Träume lullt.
Bin ich singend über Land gezogen
Wohl den ganzen Tag im Sonnenschein
Und nun schreit ich durch den Thoresbogen
In die altersgraue Stadt hinein.


Vnd du, Tod, must sammt allen Teufflen
an deiner todten macht verzweifflen,
Weil jr vns ruen lasen müsen,
ewig mit Got der freud zugnisen.


新秋病骨顿成衰
不度溪桥半月来
无事闭门非左计
饶渠屐齿上青苔


Envolez-vous, pages tout éblouies!


Die wir, wie Krystallne Hügel,
Mit vergnüg'ten Augen sehn
Auf der Fluth sonst glattem Spiegel
Sich im Augenblick erhöhn,
Und, voll Luft, als wenn sie leben,
Sich bewegen, drehen, schweben,
Bald zerplatzen, bald entstehn,
Bald erscheinen, bald vergehn.


Jenom bolesť přišla. Úpěnlivé lkaní
zaslechla včas ještě ze sousedství paní.


Decía: ¡un hijo!, como el árbol conmovido
de primavera alarga sus yemas hacia el cielo.
¡Un hijo con los ojos de Cristo engrandecidos,
la frente de estupor y los labios de anhelo!
Sus brazos en guirnalda a mi cuello trenzados;
el río de mi vida bajando a él, fecundo,
y mis entrañas como perfume derramado
ungiendo con su marcha las colinas del mundo.
Al cruzar una madre grávida, la miramos
con los labios convulsos y los ojos de ruego,
cuando en las multitudes con nuestro amor pasamos.
¡Y un niño de ojos dulces nos dejó como ciegos!
En las noches, insomne de dicha y de visiones,
la lujuria de fuego no descendió a mi lecho.
Para el que nacería vestido de canciones
yo extendía mi brazo, yo ahuecaba mi pecho...
El sol no parecíame, para bañarlo, intenso;
mirándome, yo odiaba, por toscas, mis rodillas;
mi corazón, confuso, temblaba al don inmenso;
¡y un llanto de humildad regaba mis mejillas!
Y no temí a la muerte, disgregadora impura;
los ojos de él libraron los tuyos de la nada,
y a la mañana espléndida o a la luz insegura
yo hubiera caminado bajo de esa mirada...
        II
Ahora tengo treinta años, y mis sienes jaspea
la ceniza precoz de la muerte. En mis días,
como la lluvia eterna de los polos, gotea
la amargura con lágrimas lentas, salobre y fría.
Mientras arde la llama del pino, sosegada,
mirando a mis entrañas pienso qué hubiera sido
un hijo mío, infante con mi boca cansada,
mi amargo corazón y mi voz de vencido.
Y con tu corazón, el fruto de veneno,
y tus labios que hubieran otra vez renegado.
Cuarenta lunas él no durmiera en mi seno,
que sólo por ser tuyo me hubiese abandonado.
Y en qué huertas en flor, junto a qué aguas corrientes
lavara, en primavera, su sangre de mi pena,
si fui triste en las landas y en las tierras clementes,
y en toda tarde mística hablaría en sus venas.
Y el horror de que un día, con la boca quemante
de rencor, me dijera lo que dije a mi padre:
«¿Por qué ha sido fecunda tu carne sollozante
y se henchieron de néctar los pechos de mi madre?»
Siento el amargo goce de que duermas abajo
en tu lecho de tierra, y un hijo no meciera
mi mano, por dormir yo también sin trabajos
y sin remordimientos, bajo una zarza fiera.
Porque yo no cerrara los párpados, y loca
escuchase a través de la muerte, y me hincara,
deshechas las rodillas, retorcida la boca,
si lo viera pasar con mi fiebre en su cara.
Y la tregua de Dios a mí no descendiera:
en la carne inocente me hirieran los malvados,
y por la eternidad mis venas exprimieran
sobre mis hijos de ojos y de frente extasiados.
¡Bendito pecho mío en que a mis gentes hundo
y bendito mi vientre en que mi raza muere!
¡La cara de mi madre ya no irá por el mundo
ni su voz sobre el viento, trocada en miserere!
La selva hecha cenizas retoñará cien veces
y caerá cien veces, bajo el hacha, madura.
Caeré para no alzarme en el mes de las mieses;
conmigo entran los míos a la noche que dura.
Y como si pagara la deuda de una raza,
taladran los dolores mi pecho cual colmena.
Vivo una vida entera en cada hora que pasa;
como el río hacia el mar, van amargas mis venas.
Mis pobres muertos miran el sol y los ponientes
con un ansia tremenda, porque ya en mí se ciegan.
Se me cansan los labios de las preces fervientes
que antes que yo enmudezca por mi canción entregan.
No sembré por mi troje, no enseñé para hacerme
un brazo con amor para la hora postrera,
cuando mi cuello roto no pueda sostenerme
y mi mano tantee la sábana ligera.
Apacenté los hijos ajenos, colmé el troje
con los trigos divinos, y sólo a Ti espero,
¡Padre nuestro que estás en los cielos!, recoge
mi cabeza mendiga, si en esta noche muero.


Es traff' ein schönes Kind einst ihre Freundin an.
Es ist ein Wunderwerck, wenn man euch sehen kan,
Sprach jenes; diese sagt': Und ich, mein Fräulein, merck'
Anitzt, dass wer euch sieht, der sieht ein Wunderwerck.


Most Akvila várnak kapitánya, Lalli,
Látva, mi had készül seregét felfalni,
Fehér lobogóját kitüzé a bástyán,
Lajos hűségére maga átbocsátván.
De közelget Károly, az olasz Durazzó,
Ki Lajost felhívta (mint odafenn van szó)
Hogy Johanna s férje Lajos ellen jönne,
Endre halálának boszúlója lenne.


Kilóméterekkel vagyunk magunk előtt és meglóbáljuk elvesztett lelkeinket melyekben vágyaink virrasztanak
Eltáncolt öregek felülnek még az ágyon
Titokban fejet is függesztenek hajuk alá, hogy megtévesszék a mitsemsejtő gondolatokat
Pedig hiába minden szakértelem mikor hajnali levegő siklik szivünkön át
Kedvesünk ő, akinek meg kell köszönni párunk libegő mosolygását
És mégis körülményes becsukott kézzel járni a szemünkben
A világ is több sokkal, ha kinyujtózunk, nagy hegyekre mászunk
És mélyen hullámaink alatt kábelek szállnak melyek tengerbe vetik elkorcsult fiaikat


Mas da ingrata natureza
Desiguais as obras são;
Que importa dar-te bons olhos
Se te deu mau coração?


nella qual sia la mia confessione;
e siegli accetta ancor la penitenza,
ch'attendo far con molta divozione.


Básníci četní proměnili lýry
na jazz-band. Právem. Byl to přepych čirý.
Teď možno tolerovat šprýmy tyto,
když nerýpají a nic nestojí to.


Breno non più, non Atila più o Goti
fian gli esterminator d'un tanto culto,
ma i lor concivi e i lor compatrioti;


Now rumbling coaches furious drive along,
Full of the majesty of city dames,
Whose jewels sparkling in the gaudy throng,
Raise strange emotions and invidious flames.


Fern von deinem frühen Grabe
Wein' ich tausend Thränen dir!
Vater! unsre beste Gabe,
Thränen gab der Himmel mir!
Schwester, weinest du? Vergieße
Sie auf deines Vaters Grab,
Diese Thränen! ach, es fließe
Eine mit für mich herab! –


Dies Gespenst ist fürchterlich!
Mitternachts erhebt es sich
Aus des Herrn Baronen Gruft.
Dann, wenn's einen Bauern sieht,
Stürzt es auf ihn aus der Luft,
Hängt sich an sein Herz und zieht
Alles Blut aus solchem schier.
Dies Gespenst heißt man »Vampir« .
Ob das der Baron einst war,
Will und kann ich glauben nicht,
Das wär' gar zu arg fürwahr!
Fragt man, leis der Bauer spricht:
»'s war des Herrn Baron sein alter
Gülteintreiber und Verwalter.«


Tan sólo cinco panes, tenemos, y dos peces
—exclaman los discípulos mientras Jesús observa—,
son cinco mil las gentes, hasta más que otras veces.
—No importa, que se sienten allí, sobre la hierba;


De krœkeln sick tosamen,
wen bäter vun se kann,
un wenn to Enn se kamen,
denn fang se wedder an.


A dor é inevitável
Você não me deseja?
Então se dobre a meus caprichos
Ou não terá nada, nada
Que venha de mim


Wie kömmst du zu der Hahnreymütze?
Sprach Junker Hanns, dieß ist zu früh!
»Mein, kennen sie die goldne Spitze,
Sprach Lukas, nicht? sie kennen sie?
Es gab mir sie die gnädge Frau,
Sie ist nicht so, wie sie, genau.«


acute;rmate, omo, ché sse passa l'ora,
che tu pòzze campar de questa morte;
cà nulla ne fo ancora cusì dura,
né altra ne sirà ià mai sì forte.
Li santi n'àber multo gran pagura
de venire a prendere queste scorte;
ad esserne scecur' stolto me pare!


Da mensa ciaschedun si può levare,
e con amor per Dio in caritate
delle vivande a' poveri donare.


Primus vocat Bajuvaros,
Venatores teli gnaros,
Pulcher rex et juvenis:
Memor foederis recentis
Et honoris priscae gentis
Et Germani sanguinis.


Барабаны, не бейте слишком громко, —
Громки будут отважные делО них отдалённые вспомнят потомки
В те дни, когда жизнь засияет, светлВспомнят угрозы нового Атиллы
И дикую злобу прусских юнкеров,
Вспомнят, как Россия дружно отразила
Движущийся лес стальных штыкоВспомнят, как после славной победы
Нация стала союзом племён
И бодро позабыла минувшие беды,
Как приснившийся ночью тяжёлый со


A nepovolme! – Uměním a vědou
a prací rukou i výzpyty ducha
ať mozek vzkypí, lávou krev nám vzplane!


UN jour que la nature avait fait de bons rêves,
Elle vit s’éveiller Raymond de la Tailhède
Aux bords où, pour charmer l’ennui des heures brèves,
Le joyeux troubadour procède de l’aède.


Еще бог древний жив,
Который над звездами
Господствует мирами
И внемлет наш призыв,
Пославши ль нам покой
Любовно ли смирив
Отеческой рукоЕще бог древний жив!
Еще бог древний жив!
Прочь трепет малодушный:
Вперед, ему послушный,
Идите, — он не лжиИ пусть борьбы путем
Ведет к нему порыв, —
В борьбе мы не падем:
Еще бог древний жив!
Еще бог древний жив!
Жить будет бесконечно
И будет столь же вечно
В дарах своих правдив,
Послав ли радость нам,
Десницею ль смириДоверьте к небесам,
Зане бог древний жив!


Zamkli už dvéře: v stínu rév
aj, okénko mi kývá:
do kořán okno, oknem zpěv
tak sladce pozaznívá.


Harmadnap a legkisebbik
Dolgoztatta szomjan-éhen,
Pirkadattól késő estig
Szántóföldön, mezőn, réten
S mikor enni került sorra
Ő is csak ezt hajtogatta:


Ich stand, der Abendsonne mich zu freuen,
Und übersah die weite Lombardei.
»Woher,« sprach ich, »o Geist, dies Mißgedeihen
Schuldloser Wünsche? sprich, woher es sei?«
»Die alte Schuld unwahrer Buhlereien!«
So sprach der Geist und rauschte sanft vorbei.
»Statt jetzt dies Land in Friede zu genießen,
Kommst Du hieher, für alte Schuld zu büßen.


¡Qué ardor hierve en mis venas!
¡Qué embriaguez! ¡Qué delicia!
¡Y en qué fragante aroma
se inunda el alma mía!
Éste es de Amor un templo:
doquier torno la vista
mil gratas muestras hallo
del numen que lo habita.
Aquí el luciente espejo
y el tocador, do unidas
con el placer las Gracias
se esmeran en servirla,
y do esmaltada de oro
la porcelana rica
del lujo preparados
perfumes mil le brinda,
coronando su adorno
dos fieles tortolitas,
que entreabiertos los picos
se besan y acarician.
Allí plumas y flores,
el prendido y la cinta
que del cabello y frente
vistosa en torno gira,
y el velo que los rayos
con que sus ojos brillan,
doblándoles la gracia,
emboza y debilita.
Del cuello allí las perlas,
y allá el corsé se mira
y en él de su albo seno
la huella peregrina.
¡Besadla, amantes labios...!
¡besadla...! Mas tendida
la gasa que lo cubre
mis ojos allí fija.
¡Oh, gasa...! ¡qué de veces...!
El piano...Ven, querida,
ven, llega, corre, vuela,
y mi impaciencia alivia.
¡Oh! ¡cuánto en la tardanza
padezco! ¡Cuál palpita
mi seno! ¡En qué zozobras
mi espíritu vacila!
En todo, en todo te halla
mi ardor... Tu voz divina
oigo feliz... Mi boca
tu suave aliento aspira;
y el aura que te halaga
con ala fugitiva,
de tus encantos llena,
me abraza y regocija.
Mas... ¿si serán sus pasos...?
Sí, sí; la melodía
ya de su labio oyendo,
todo mi ser se agita.
Sigue en tus cantos, sigue;
vuelve a sonar de Armida
los amenazantes gritos,
las mágicas caricias.
Trine armonioso el piano;
y a mi rogar benigna,
cual ella por su amante,
tú así por mí delira.
Clama, amenaza, gime;
y en quiebros y ansias rica,
haz que ardan nuestros pechos
en sus pasiones mismas,
que tú cual ella anheles
ciega de amor y de ira
y yo rendido y dócil
tu altiva planta siga.
Y tú sostenme, ¡oh Venus!
sostenme, que la vida
entre éxtasis tan gratos
débil sin ti peligra.


Long did I look down a' the way,
As far as I could see;
And art thou gone — ah! what are all
The rustic swains to me?


一秋无便寄平安
新雁声声报早寒
昨夜检衣开故箧
去年家信把来看


枝头挑着祖师禅
走遍三千与大千
又被草鞋勾引去
善财游处弄云烟


L’eau berce, en bruissant, son visage qui luit ;
Ses cheveux dénoués s’envolent dans la brise.
Pareille au faon sauvage, elle écoute, surprise,
La douce voix qui tremble et se meurt dans la nuit.


Säng' ich lust'ge, farb'ge Lieder,
Spielt' ich wie ein herzlich Kind,
Jetzo wein' ich, bis ich wieder
Die verlorne Mutter find'.