Nechť dál však cokoli zjevuji, ve všem řeč už malou.
Maličkou pravdu ret vysloví, s chutí slov svých dbalou
hlásá ji do světa nedočkav, zvlášť že též je malý
celý ten okruh slovíček, a to láká jej
v základech otřást jím, hloubkou mu hnout i tajnou dálí.
Duch však ten pravdu vyváživ hlubší, klesne mdlý
před její tíží úpornou, jeho hlas se zamkne
tajem všech tajů nejtěžším.
Živ buď, či umři, smrtí svou, ani životem
nevykoupíš nikterak nález mlčících,
najdeš jej oněměv sám nad vším bytí kolotem,
jež jest ve vřavě mlčení. Pravdám ku neznámým
projdi již sebou samým!


كَأَنَّكَ بَعدَ خَمسينَ اِستَقَلَّت
لِمَولِدِكَ البِناءُ دَنا لِيَهوي
وَإِنَّكَ إِن تَزَوَّج بِنتَ عَشرٍ
لَأَخيبُ صَفقَةً مِن شَيخٍ مَهوِ
فَأَزمِع مِن بَني الدُنيا نِفاراً
فَإِنَّهُمُ لَفي لَعِبٍ وَلَهوِ
وَما أَنا يائِسٌ مِن أَمرِ رَبّي
عَلى ما كانَ من عَمدٍ وَسَهوِ
وَكَم مِن آكِلٍ رِزقاً هَنيئاً
وَباشَرَ غَيرُهُ عَنَتاً بِطَهوِ


Květinky zářivé!
V lék uchystány,
koho as palčivé
zhojíte rány?


Ars amandi, věčně stejný um,
věčně kvetou jeho rudé záhony.
Dává přednost tichým večerům,
ve dne však... nu, to se stáhnou záclony.


Macht dir die schöne Compagnie
Des Frauenzimmers solche Müh?
Ach nein, es ist die gantze Welt,
Mit solcher Zucht durchauß bestellt.
Ist etwann hier ein Brüder-Spiel,
Daß dir nicht auß dem Sinne will?
Ach nein, auff einer frembden Bahn,
Trifft man auch gute Brüder an.


Wär' ich noch der alte Lacher,
Der ich war in jener Zeit,
Da das Glück zu hundertfacher
Lust uns jeden Tag geweiht;


Der Apfel flog – fort in den Wald? – Nicht doch, fehl warf die hohe Kur!
Hinflog er sausend durchs Gemach und – traf das Kreuz des Fensters nur!
Traf's, prallte machtlos dann zurück! – So recht! Nur festen Widerstand!
Laß dir dies Kreuz ein Vorbild sein und einen Trost, mein Vaterland!


Ich wähle dich, o Rhein, der du mit Sausen
Hinwogst durch enger Felsen hohe Schranken,
Wo Burgen hoch am Abhang auf sich ranken,
Ans Herz den Wandrer greift ein ahndend Grausen.


Ja! Tausend mögen nennen
Der Heil'gen Lieb' und Treu'
Und müssen all bekennen,
Daß sie verwandt dir sei;


kendisine yitiksin derlei̇stanbul’da i̇stanbu


Doch ihre Wangen sah ich munter blühn,
Roth wie die Liebe.
Und ihre Augen blitzten klar und kühn,
Die Herzensdiebe.


Nézzétek őt, mi mámoros, mi boldog,
hogy felmutatja óriás kezét
és a tömeg, a mámorába oldott,
vivó tigrisként tépné szerteszét,


Golpeas de tal modo mi horizonte
que me amellas los filos de la vida.
Me persiguen tus dardos insistentes,
de tu arena me acosan las jaurías.
Y no hay en mí refugio ni morada
que a tu inquietud de azogue se resista.
Todo el yo me descubre tu presencia
sin perdonar cairel, fleco ni guija.
Revuelves la madeja del lamento,
el estuche que guarda las caricias,
la cola de cristal de mis sirenas,
la yedra y los lagartos de mis ruinas,
los zodíacos de signos familiares
y el contorno silbado de mis islas.
Todo me desordenas y recorres
en tu afán de encontrarte las orillas.
Y me cambias a veces una arteria
dejando en su lugar una gumía.


»Wer sitzt auf meinem Hügel,
Von der die Tränen sind?« –
Ich bin's, o liebe Mutter,
Ich, dein verwaistes Kind.


Moró, Káto v pokoji, Scypio
V bitvě, z kaliny mrzkého věku
Dera se jako slunce v kráse
Zjasněné na zemi svítí;


Piango, e le dico: Come ho potuto,
dolce mio bene, partir da te?
Piange, e mi dice d'un cenno muto:
Come hai potuto?


Zda po hvězdě to severní,
zda bádá po Arkturu?
Či prohlubní tou jezerní
se k slunci dívá vzhůru?


Gesundheit, Glück und Trost und alles ist nun hin.
Mich wundert, daß ich noch der Feder mächtig bin;
Allein sie merckt es fast, wer da, nicht ich, geschrieben:
Der Himmel sey verehrt, der, da mich vieles preßt,
Mir gleichwohl noch den Schaz von wenig Freunden läst,
Die nicht aus Eigennuz noch blinder Einfalt lieben.


Pak údy těla zažloutlé a stuhlé
obléknou v černý, plesový můj šat,
na dva dny vystaví je v lesklé truhle,
kdos ze přátel se přijde podívat.


Denn tief im Schutt bis an die Brüste,
Das Haupt von Flugsand überschneit,
Lag schweigend, wie die Sphinx der Wüste,
Dein Rätselbild, Vergangenheit.
Das Auge, das an Stirn und Falten
Nur hier und dort ein Zeichen las,
Verlor, vom Nächsten festgehalten,
Des Ganzen ungeheures Maß.


(Cunhãmas e Cunhãtans:)


Noch währt er, noch währt er, der Grauntag. Ein Jahr floh schon,
Und es säumt noch der Gerichtstag. Noch erschreckt Den des Ausspruchs Ernst,
Welchen der Sohn Gottes verwirft. Es entfliehn qualvoll
Könige noch, rufen dem Gebirge: O Gebirg, deck uns!


阛阓通衢散不难
最艰难处是深山
涉溪渡岭须周遍
莫惮芒鞋一往还


Já, nízký červ, se prachem vleku,
co zatím ona v jasném vděku
jak motýl přeskvělý
kol uniká ve hravém letu,
zdob hrdých plna, plna květů
a záře, veselí.


»Vagy az azértist éled már megint,
Mint otthon újból mindenki és minden?
Százszor érzem nagy remegésidet
Téged-kérő, paskolt idegeimben.
Fiadat, ki lelkem szerint fiam,
Ha csókolod, csak szellőnyit gondolj rám
S egyszer mélázzon fehér kezed jelre:
Ott roskadok szined előtt térdelve.«


Anzi non vo morir, ma vo che muoia
Con piu ragion questo Leone Augusto:
Venuto a disturbar tanta mia gioia
Io vo che muoia egli e'l suo padre ingiusto
Helena bella all'amator di Troia
Non costo si, ne a tempo piu vetusto
Proserpina a Pirithoo: come voglio
Ch'al padre e al figlio costi il mio cordoglio


Das Bürgerliche Recht gilt sehr ietzt in der Welt,
Weil Vorthel, Nutz, Gewinn für recht ein ieder hält,
Was ehr- und christlich ist, weit hinten aber stellt.


弱柳风前转
新凉水际浮
莼鲈如有待
归日正逢秋


Der mich aus krigsgefar erret,
beschützet mir land, leut vnd stätt,
Mein güte, burg, mein schirm vnnd schutz,
mein trost vnd schilt, auff den ich trutz.


És már a seregek szemközt állának. Előbb is
Hábor, a szörnyű férj, ada jelt. Kürtére legottan
Rettenetes szárnyú, terepély szélmalmi vitorlák
Hömpölyögének az elleni tábor előseregébe,
Hosszu sikátorokat fúrván a géci banyák közt.
Majd a gyalogsátán-ezered sorait zavarák meg,
És tán így az egész hadat elbontják diadallal,
Hogyha varázs Armída nem ad jelt tűzkerekeinek
Közre szorítani a veszedelmes rendzavarókat.
Ekkor a gyúlanyagú, röpülékeny szárnyu vitorlák
Elkapták a tüzes kerekek vérlángu ragályát:
Futtak azonban még a megoszlódás idejéig;
Mígnem rettenetök nyomorú szénné, hamuvá lőn.


Tak slůvko ke slůvku si Jaroš skládal zvolna,
a slza za slzou mu z oka skápne bolná,
psaníčko stiská v prstech, otvírá je zase,
a volně do školy tak ku svým ubírá se.
Tam vešed do světnice, kde jsou všichni tiše,
a jenom vzlykání a smutné vzdechy slyše,
vrhnul se zoufale s tím psaním před tatíka,
a slovy, dojemnými hovoří a vzlyká:
„Už, tatínku, se na mne nehněvejte za to,
co stalo se; vím, že já příčinou jsem všeho,
vím, pro ten hřích že pro mne na světě vše klato
a přec se nespustím už předsevzetí svého.
A darmo bych vás sužoval i sebe mořil,
všechno mi odpusťte, tu všechnu se mnou bídu,
a dovolte, ať zkusím, nač mne pán bůh stvořil –
chci na vše zapomenouť a si nalezť klidu,
chci dáť se na vojnu.“ Jak blesk by z čista jasna


Šumí řeka, šumí tiše
jako časů mocný val,
který národy a říše
šíré ve hrob pochoval.


Du lagest oft mit selger Lust
An deines Meisters süßer Brust,
Du warst von ihm umfangen.
Dein Herz zerfloß ob dieser Gunst,
Der Geist verbrannt in keuscher Brunst,
Ein End hatt' alls Verlangen.


Поля моей скудной земли
Вон там преисполнены скорбХолмами пространства вдали
Изгорби, равнина, изгорби!
Косматый, далекий дымоКосматые в данях деревнТуманов косматый потоПросторы голодных губерниПросторов простертая рать:
В пространствах таятся пространствРоссия куда мне бежать
От голода, мора и пьянства?
От голода, холода тут
И мерли, и мрут миллионПокойников ждали и ждут
Пологие скорбные склонТам Смерть протрубила вдали
В леса, города и деревни,
В поля моей скудной земли,
В просторы голодных губерниСеребряный Колодезь


Pero después si el viento mueve guerra
y la braveza de la mar levanta,
acude el nunca más entrar en barca,


A náhle stanul přízrak před mým duchem:
bůh křesťanů... Ty víš, jak děti domu
já trpěl kolem jeho vyznavače
a poct jim dopřál, důstojenství vojska,
ač Galerius varoval mě vždycky,
víc citem hnán, než úvahami ducha.


Will alsbald mein Roß besteigen
Über Meer das hölzen Roß,
Jene Schiff', die dort sich zeigen,
Stoßen schon vom Ufer los.«


Ein Ochs ging auf die Wiese,
Wo er nach Kräften fraß,
Da waren Blumen, Kräuter,
Es kümmert ihn nicht weiter,
Für ihn war alles Gras.


Zum wenigsten hat unser Mann
Mit Orpheus doch der Aehnlichkeiten Eine:
Daß er, wie dieser, auch die Steine
Selbst in Bewegung setzen kann.


Dich ehret unser Helicon/
Und singt zu deinen Palmen Lieder.
Auf Lüneburgs gelehrt und tapffern Thron
Läßt Mars sich stets mit unserm Phœbus nieder.
Ein Fürst im Feld und Cabinet
hat den Magnet
Der/ wie der Ruhm der Welsen blühet/
Des Reiches wohl und unsre Hertzen ziehet.


Und jäh erkenn' ich, wer hier Rast gemacht –:
Der Tod, der Krieg, der Hunger und die Pest, –
tiefmüde Nachtrast! Nur der Hunger wacht ...


Dlí naše koráby v zátokách, neschopny vyplout
na širý okeán, vzedmutý vichřicí prudkou,
rez hlodal na nýtech, rozhlodal pancíře všecky –
hynem a zahynem tou s rezem neslavnou půtkou.


A föld háta fölomolván,
Szíksót izzad csupasz ormán,
Forrás vize nem iható,
Kénköves bűzt lehel a tó.


A stalo se: tu Žižka z křesla vstává
a v ruce jeho obnažený meč,
on plochou jeho pozdravení dává
a v ústech jeho lahodná zní řeč;
dá znamení, že slavnosť dokonává. –
Tu z posluchačů nepřehledné tísně
se ozval nápěv, jehož melodie
ohromem zvuků o blankyty bije,
Žižkovy válečné to, hřmící písně.


Ich thäte selbst, wenn ich Cytheren hätte,
Was Phöbus thut: er geht mit ihr zu Bette.


De afán y angustia el pecho traspasado,
pido a la muda soledad consuelo
y con dolientes quejas la importuno.
Salgo al ameno valle, subo al monte,
sigo del claro río las corrientes,
busco la fresca y deleitosa sombra,
corro por todas partes, y no encuentro
en parte alguna la quietud perdida.
¡Ay, Anfriso, qué escenas a mis ojos,
cansados de llorar, presenta el cielo!
Rodeado de frondosos y altos montes
se extiende un valle, que de mil delicias
con sabia mano ornó Naturaleza.
Pártele en dos mitades, despeñado
de las vecinas rocas, el Lozoya,
por su pesca famoso y dulces aguas.
Del claro río sobre el verde margen
crecen frondosos álamos, que al cielo
ya erguidos alzan las plateadas copas
o ya sobre las aguas encorvados,
en mil figuras miran con asombro
su forma en los cristales retratada.
De la siniestra orilla un bosque ombrío
hasta la falda del vecino monte
se extiende, tan ameno y delicioso,
que le hubiera juzgado el gentilismo
morada de algún dios, o a los misterios
de las silvanas dríadas guardado.
Aquí encamino mis inciertos pasos
y en su recinto ombrío y silencioso,
mansión la más conforme para un triste,
entro a pensar en mi crüel destino.
La grata soledad, la dulce sombra,
el aire blando y el silencio mudo
mi desventura y mi dolor adulan.


Václavovým mírným, vlídným slovem
Žižka vzbuzen skráň zas klonil níž –.
Že tu tiše teskním nad domovem,
ty mi, pane jasný, odpustíš!


Was von mir dein leichter Sinn,
Tyrsis, zu begehren scheinet,
Geb' ich dir vnd keinem hin,
Der mich nicht in Ehren meinet,
Keinem, der mich nur durch List
Auff zu setzen willens ist.


大勇非由血气充
性情义命本来公
至刚至直纯天道
逆理其间何所容


冷澹清虚未是贫
吾家富贵自天真
江山风月元无禁
只许闲人作主人


Both, with looks of heartfelt sorrow,
Gaz'd awhile, but neither spoke;
Till at length, the brave Alonzo,
Thus with sighs the silence broke.


Ve zvonici posud mlčí
Stříbrného zvonu hlas –
Vysoko ve věži visí
Zvon nad městem dlouhý čas;
Soucitně on k obecenstvu
Denně třikrát mluvíval:
Ráno, v poledne a večer
K modlitbě zvon vyzýval.


Ma sai tu chi d'amor pate letargo?
E il timido, l'avaro e il nato vile;
né el tener ceco, ché l'ha gli occhi d'Argo.


Sin a quando, Signor, questa sviata
anima senza luce
seguirà il senso con lena affannata,
che quasi infido duce
a periglioso passo la conduce?
Sin a quando, Signor, l' orecchie avrai
chiuse de la pietate
che ti sospinse, per trar noi de' guai,
da le membra beate
sangue a versar con tanta indignitate?
Io pur tua son fattura, e per me ancora
torre di mano a l' angue
spietato che n' ancide e ne divora,
di ch' ei sospira e langue,
spargesti il giusto et innocente sangue:
or che soccorso m' hai con la tua morte,
vòi in preda lasciarmi
debile e stanco a così fresco e forte
nimico, senza darmi,
onde mi possa aitar, lo scudo e l' armi?
In te posto ho, Signor, tutta la spene,
né altronde spero aita
contra questo tiranno, che mi tiene
com' agna che smarrita
ha lungi dal pastor lupo rapita;
sì m' udrai poi cantar lungo un bel rio
al ricco plettro e d' oro,
ogn' altro mio pensier posto in oblio,
sì che lo Scita e 'l Moro
sentirà 'l canto mio dolce e canoro:
come tu festi il ciel vago e rotondo,
cinto di stelle ardenti,
ch' un prato par quand' è fiorito il mondo,
e con le luci algenti
la luna errar intorno agli elementi;
come tu desti al sol caldo e vigore,
che con le luci sante
pieno di dolce e di paterno amore
fa la terra pregnante,
ricca et adorna di bellezze tante,
che con ordine eterno errando intorno
a la mole terrena
or freddo e breve ol lungo e caldo il giorno
vigilante ne mena,
la chioma di bei raggi ornata e piena;
e l' altre lodi tue, che tante sono
quant' onde move l' ôra,
quanti il terreno ha fior, leggiadro dono
di Favonio e di Flora,
allor che i campi Aprile imperla e indora.


寺前山远古陂宽
寺里人稀春草寒
何事最堪悲色相
折花将与老僧看


To jistě dívka mladá, milostná a svěží,
jež s jitrem bílým s lože milencova vstala
a nyní bosa rychle lučinami běží,
se na svět osluněný písní svojí smála.


لِهَذِهِ كانَ الزَمانُ يُنتَظَر
لَم يَبقَ مِن بَعدِكَ لِلمَجدِ وَطَر
تَأمُرُني بِالصَبرِ هَيهاتَ لَقَد
هانَ عَلى الأَملَسِ ما لاقى الدَبِر
لَولا ظُبى سَيفِكَ في صُدورِها
لَما نَهى فيها الرَدى وَلا أَمَر


Obrátím. Na levo do řeky vjedu
a brodem známým ke mlýnu mířím.
– Hola hoj! Co je? Já neporozuměl.
Strašlivá zvěst že se toulá tu krajem? –
Postava černá se nahýbá, volá
němými slovy...


Das eigne Volk saß zu Gerichte,
Des Kaisers Zauber ist geschieden;
Es schläft die fränkische Geschichte
M it ihm im Dom der Invaliden!


Kde zřely mé oči
a kde jsem už slyšel
ten chvat a ten vzruch a ten let?
Nade mnou, pode mnou, se mnou se točí
široširoký svět.
Vkročil jsem do chladu na pavlán,
jenž visí nad jezerem?
Je trám, je krok můj rozhoupán,
a tančí vzduch, já kapitán
vyplouvám půlnočním směrem
a dýchám a velím a jsem.
Teď řinčivě loď má, houpavá zem,
kotvy své zvedá, a vítr jí do plachet duje.
Věnčena guirlandou stříbrných hvězd,
hladinu ztišenou brázdí a nádherný slaví svůj vjezd
na širé, závratné moře, a prostorem, prostorem bez mezí pluje.


南溪抱瓮客
失意自怀羞
晚路谁携手
残春自白头


K ní anděl nejbližší Tvůrci se snes’
a závoj proletěl chmury,
za křídlem jeho proudil se ples,
úsměv a světla pruh s hůry.


أيد يحيى أخطّ كف يحيى
إنّ يحيى بأيده لخطوطُ


É somente a metade
Do sonho
De um home


Keszi, Kéza, két Vásári,
Gyarak, Vímer, Simonkerék,
Kölesér, Panasz - hol minden
Templomhelyet jól ösmerék.


A šeptají rty jeho,
volně se chvějíce:
Proč trpět jen má vždycky
Čech od svých nejvíce?!


En el terrero, ¿quién humilde ruega,
Fiel adora, idólatra suspira?
¿Quién en la plaza los bohordos tira,
Mata los toros, y las cañas juega?
En los saraos, ¿quién lleva las más veces
Los dulcísimos ojos de la sala,
Sino galanes del Andalucía?
A ellos les dan siempre los jüeces,
En la sortija, el premio de la gala,
En el torneo, de la valentía.


Kam meč se poděl, neznámo;
ví to jen Pánbůh sám.
Jen staré ústní podání
se dochovalo k nám:


.... »noch einen Stich versucht
Als über ihn der Bayer weggeflucht.
Noch lange hatten sie getobt, geknallt!
Ich hatte mich geflüchtet in den Wald;
Doch als die Sonne färbt der Föhren Spalten,
Ja, welch' ein köstlich Mahl ward da gehalten!
Kein Geier schmaust, kein Weihe je so reich!
In achtzehn Schwärmen fuhren wir herunter,
Das gab ein Hacken, Picken, Leich' auf Leich' –
Allein der Halberstadt war nicht darunter:
Nicht kam er heut, noch sonst mir zu Gesicht,
Wer ihn gefressen hat, ich weiß es nicht.«


Der Florentiner schloß gab mir die wiegen ein/
Und der Pariser burg ließ meinen ruhm erheben.
Mein liebster und sein ruhm wird in den wolcken schweben/
Durch aller zeiten lauff mit des gestirnes schein.
Zwey meiner eydame sah ich gekrönet seyn/
Und meinen ältsten sohn in den geschichten leben/
In solcher würdigkeit (wer wird mir beyfall geben?)
Starb ich in schnöder flucht: Cölln wird mein grabestein.
Cölln aller städte licht/ so sich in Deutschland finden;
Steh' stille/ wandersmann; wo iemand will ergründen
Den traurigen verlauff der noth/ so mich berührt/
Der wisse/ daß das grab muß ein behältniß werden
Der Fürstin/ derer blut die gantze welt regiert/
Und endlich nicht besaß auch einer hand voll erden.


Und wer mich wollt erwerben,
Ein Jäger müßt's sein zu Roß,
Und müßt auf Leben und Sterben
Entführen mich auf sein Schloß!


Sieh, die Händchen zart und lind
Streckt er aus, zum Born der Gnaden,
Die da Kinder sind, zu laden,
Komm! Und sei auch du ein Kind!


Svět celý, zem i nebesa,
v ní duhou zářnou svítí,
a přede mnou jak rozsypal
by ohnivého kvítí.


Wo ist solch Fräud vns nah?
nirgent meh dan da
Da die Engel singen
neu Gsang vnd Gloria
Von Himelischen dingen,
die vns dis Kind pringt nah.
Eia, wern wir da!
wer das begert sprech Ja.


璚花移入大明宫
一树凝香倚晚风
赢得君王留步辇
玉箫吹彻月明中


秋庭木落长莓苔
寂寞东岗菊自开
惟有诗翁幽兴熟
每携茶具竹间来


Dir wohl reicht's zur Komödie, tritt eine Dame der andern
Nur auf den Fuß, auf das Kleid, – aber nicht mir, mit Verlaub.


Z provlhlých trav, kde vítr nezavěje,
omamně dýchla lesní orchideje,
a místo tance potoku a vos
jen dusno krouží, dusno tuberos.


T rauter Jesu/ drumb komb auch ich
Dein dienerin und bitte dich/
Du wollst in mir zerstören
All eitelkeit
Vnd Weltlich frewd
So mein hertz möcht bethören.


هدى اللَه معشوق الجمال إلى الهدى
وجنبه ما يختشيه من الردى
ونفس حسود أسخن اللَه عينه
وأسهره حتى يبيت مسهداً
أحب لها دمون والنجد والربى
وظبية والشعب الذي نوره بدا
محجبة من هاشم ومحمد
عليه صلاة اللَه دأباً وسرمدا
فلا تعذلوني في المليحة واعذروا
فقلبي بها يمسي عليها كما غدا
فيا أيها العذال رفقاً ورحمة
بصب كئيب عيشه قد تنكدا
ولا تتوهم ظبية الحي إنني
صبوت معاذ اللَه والحاد قد حدا
وساق نياق الشوق يقصدن معهداً
به نزل الأقوام في روضة الندا
تعيديد حي اللَه عيديد كله
بسارية كماسري البرق أو رعدا
وجاز الرياض الخضر من وادي النقا
بزنبل من بشار ما قمري شدا
وعم الفريط لنور مع أهل بكدر
هو أطل غفران مع الأمن من ردى
فكم ضمن هاتيك كل عيد أنيسة
مع الجيرة الغادين من معشر الهدى
أثمة دين اللضه يدعون خلقه
إلى بابه طوبى لمن سمع الندا
وسار إلى الرب الرحيم مبادراً
لطاعته يرجو النعيم المخلدا
ويخشى عذاب اللَه في ناره التي
يخلد فيها من طغى وتمردا
ولم يتبع خير الأنام محمدا
نبي الهدى بحر الندى مجلى الصدى
عليه صلاة اللَه ثم سلامه
صلاة وتسليماً إلى آخر المدى


A šel zas dál a slunce přes poledne
se přehouplo, kraj, který oko shlédne,
byl dlouhý, pustý, prázdný, osamělý.
Kdes na západu se jen mraky tměly
jak podivných měst mečety a báně.
On musí k nim přes nekonečné pláně...
snad přece dojde... Dnes ne, sotva zítra.


悬崖石罅托孤丛
冉冉幽香拂晚风
忽洒一枝湘雨湿
平生心事喜相同


薤本新痕割复齐
豆苗初叶合仍离
莺声政好还飞去
不为诗人更许时


Wie ist das klein, womit wir ringen,
was mit uns ringt, wie ist das groß;
ließen wir, ähnlicher den Dingen,
uns so vom großen Sturm bezwingen, –
wir würden weit und namenlos.


S úšklebkem mu ruku potřás,
„Výborně jsi střelil, synku,
v zlatém šípu tvém mít budu,
hochu, pěknou upomínku!“


Ma ratto piansi il temerario errore;
Ch'ogni inerme augellin meco contese:
E caddi sì, che il mondo vide e intese
Ch'eran le glorie mie l'altrui valore.


Což nevíš, v bezesných že nocích, Bože,
já pláči hořce pro Tvou Lásku jen,
jak v plamenech se žhaví moje lože,
mým očím vyhýbá se tichý sen?!


Nedám za svět za daleký
naše chudé pláně,
i kdyby mně za to dali
ty zvoleňské báně.
Nechci já jich, nechci zámků,
dvorů, luk ni polí,
milejší mi volný hlalol
s Tater pyšných holí.


Lose an den Wipfeln hangend,
Trennen in dem milden West,
Gelb und rot und golden prangend,
Sich die Blätter vom Geäst.


A co světce oko v nebes modro vniká,
v říši věčnou spěchá – sestra Školastika. –


Meine Schäflein machen mich
Oft erseufzen inniglich:
Ach, wie mild ist Gottes Lamm,
Meiner Seelen Bräutigam.


Kellnerin, bringst a Maß,
Bring ma's glei raus!
Heunt bleib i über d' Nacht,
Kennst di schon aus!


Jak Herkul, Žižko, bojoval’s,
když svět chtěl naší zhoubě!
Ty jádro Čechů zachoval’s;
proč? že prý k naší chloubě!


Bisher sah mich mein Preußenland;
Als deine weise Vaterhand
Mich auch durch Trübsal prüfen wollte.
Ein Unfall, welcher mich bedroht,
Ward mir ein Ruf, der schnell geboth,
Daß ich die Fremde suchen sollte.
Woselbst mir doch, kaum auf ein Jahr,
Der Unterhalt in Händen war.


معاليك أعلى أن يحيط بها الوصفُ
بجلُّ سؤالي أن تسامحَ أو تعفو
بأيّ لسانِ أذكر المجد بعدما
مضتْ حججٌ لم يأتِ من قبلي حرف
فجيدُ النَّدى من حلية المجد عاطلٌ
وأذن المعالي لا يصاغ لها شنف
ضلالاً لفضلي من تساق لهُ الدُّمى
سواهُ ومن تتلى بآلائه الصُّحف
وأيُّ يدٍ أولى بتقبيل شاكر
من اليد أدنى نيلها سحبٌ وطف
صفاقهُ وجهٍ مجرمٍ من حيائهِ
ونبوةُ قلبٍ ما لقسوتهِ عطف
غدرتُ به غدرَ الزمان بأهلهِ
وأنكرتُ حقاً يقتضيني بهِ العرف
لأمرٍ جفاني كلُّ إلفٍ ولذَّةٍ
فلا لذَّةٌ تصبو إليَّ ولا إلف
ونازع فكري كلُّ نظمٍ عهدتهُ
مطيعاً فمدحي لا يهزُّ بع عطف
وها أنا لا أبكي على رسم منزلٍ
ولا يطبيني غصن بانٍ ولا حقف
عرائسٍ فكرٍ عنَّست بعد خطبها
فما لغوانيها هداءٌ ولا زفُّ
لقد قيدتني الحادثات وقصَّرت
خطاي فلي من تحت أثقالها رسف
كأن لم يلد قبلي من الناسُ مذنبٌ
تغمَّدهُ عفوٌ ولا محسنٌ يهفو
سلامٌ على الفضل المنيرة شمسهُ
فما دون باغيها حجابٌ ولا سجف
وتلك البنانِ المطلقاتِ إلى النَّدى
فإحسانها وصلٌ على وفدها وقف
إذا حبَّرت عنهُ كتاباً وجدتهُ
كتائبَ فضلٍ كلُّ سطرٍ لها صفُّ
كأنَّ معانيهِ فوارسُ بهمةِ
تلاقي عداهُ والحروفُ لها زعف
تنفّرهم عنهُ الجلالةُ والسُّطا
وتدنيهمِ منهُ البشاشة والعرف
أخو القول يندى بهجةً وطلاقةً
ويقطرُ من أطرافه الحسنُ والظَّرف
يحطَّ لديهِ القلبُ فضل قناعهِ
ويصرفُ عنهُ من مهابتهِ الطرف
ويمشي ربيط الجأش في كل دجيةٍ
سرى البرقِ فيها من مخافتهِ خطف
ينال بها ما يعجز البيض والقنا
ويعثر فيها دون بهمائها الطرف
ويكشف جنحَ المشكلات بيانهُ
لديها ووجهُ الصبح من شانهِ الكشف
أبا اليمن جادتك الغوادي وعرَّصت
بربعك دلجاً ومضُ بارقها يخفو
تفلُّ جيوش الجدب في كل أزمةٍ
بطيئة سيرٍ حفلها بيننا زحف
يحلُّ على هام البقاع ذوائباً
من المزن شمطاً جونُ هيدبها الرَّخف
لوجه سماء الدَّجن منها وجاهةٌ
لكفِّ عوادي المحل من ومضها كفُّ
فبشرى لدينٍ قيّمٍ أنت تاجهُ
بتاج فخار درُّ أوصافهِ رصف
سمت بك رايات المعالي فعلَّمت
قلوبً الأعادي كيف يعتادها الرجف
حددتهمُ حدَّ الجناة ولم يكن
لموفي هدى قصدٍ أمامٌ ور خلف
ومن قال في الدنيا لفضلك مشبهٌ
فقولتهُ في شرع كل نهى قذف
ولم أر مثلي فيك والبعدُ شاملٌ
صفاءً وعند البعد يا قلَّ من يصفو
تنقَّلُ أحبابٌ وتعفو منزلٌ
ورسمُ فؤادي من ولائك لا يعفو
وما شاقني إلاَّ جلالك والحجى
وأن شاق قوماً ظبي نعمانَ والنعف
إذا الأسدُ الكنديُّ بان عرينهُ
فلا قرَّ في عينٍ كناسٌ ولا خشف
سقاني كؤوس الحبّ صرفاً سلافها
فهيهات أن أصحو وخمرتها صرف
وثقفني كالسمهريّ فلم يكن
لغامز فضل في أدبي خلف
طلعتُ طلوع البدر نوري لشمسهِ
وآيتهُ أن لا يحلّ بهِ كسف
وأوتيتُ درّ القول من بحر علمهِ
وآخرُ يعدوهُ عن الصدف الصَّدف
لقد نسخت بغداد منهُ بجلَّقٍ
فلا حافرٌ يدمى إليها ولا خفُّ
وأنشر من علم الخليل وغيره
دفائن موجود على فقدها اللَّهف
فأيُّ إمام لأسمهِ ولفعلهِ
تقام صدور الخليل أو تعمل الحرف
حوى قصبات السَّبق من كل غايةٍ
فأصبحَ صدراً كلُّ صدرٍ لهُ ردف
قريبٌ من الحسنى بعيدٌ من الخنا
فعن هفوةٍ عافٍ وعن وصمةٍ عفُّ
يزيدُ على إنفاقهِ وقرُ علمهِ
وغيرُ عباب البحر ينقصهُ الغرف
يزار فيطفو درُّهُ لمريدهِ
ولم أرَ بحراً غيره درُّهُ يطفو
وكم نوع إحسانٍ وصنف يفيدهُ
إذا ما انقضى نوعٌ من القول أو صنف
بقيتَ لهذا الدهر تخشى فترتجى
فلا الجورُ مخشي هناك ولا العسف
وطاوعك المقدار فيما تريدهُ
بنا فلهُ منك الولايةُ والصَّرف
أراني وحيداً حيث كنتُ من الورى
وإن كان حولي من سراتهم ألف
وجوهٌ كساها الفتحُ فضلَ ردائهِ
وأفئدةٌ عن كلّ مكرمة غلف
وما أنت إلاَّ الشمس يحجبها النوى
فما بال ظلي في مغيبك لا يضفو
وقد كان لي حسن الحفاوة والندى
وحسنُ الوداد المحض عندك واللطف
وأورد طرفي ماءَ بشرك كلّما
شكا ظمأ والماءُ في العود يشتفُّ
فوا أسفي أجفى كما قضت النوى
ولولا النوى ما كنتَ تحسنُ أن تجفو
فلا تهجر الذكرى ولستُ بهاجرٍ
فغير بعيدٍ من خلائقك النَصف
لحى الله دهراً فرَّقتنا صروفهُ
وما كنت أدري ما الفراق وما الصَّرف
ولا حبَّذا الحتفُ الذي هو واقعٌ
وإن لم تكن لقيا فيا حبَّذا الحتف


Vedd ismét szivemet régi állásában,
Ne véld, hogy változott magánosságában;
Szinte olly hivség van most is mozgásában,
Mint barátságunknak legjobbik korában.


Ma da che sono a lui sì piccolino,
che ne vorebbe un grande et più gagliardo,
a li tuoi falconeri et presto et tardo
sirò et al lor voler sempre indivino.


A ona usmála se: Já jsem smrt!


Kde válčil jsem všude? Nu, v Karpatech, pane můj milý,
a v Rusku a Francii potom, kde perná čekala práce.
U Verdunu? Ovšem, u Vouziers též jsme se bili,
oj, jedna byli jsme duše a ani jediný zrádce.
Mé medaile? K čertu! Ta jizva na mojí hlavě
a tady na ruce druhá – jen pohleďte na ni! –
to, milý můj pane, má vyznamenání,
leč – jen že se ptáte, já netoužím po cti a slávě.
Zda bolí ty jizvy? Ne, pane, nebolí pranic.
Jen ptejte se, rány a mozoly bolí-li, matky,
když pro děti dře se a lopotí – cit je to sladký,
a my se pro volnost bili a děti, tak daleko od našich hranic.
A přece – je pravda, když pak jsme přijeli domů
s tou radostí, všecko jak září tu v svobody vesně,
a zřeli tu lenochy, zloděje hýřit, oh, u sta hromů!
nu, nechci vám lháti, ty jizvy mne bolely děsně...


Tu plongerais dans la luzerne
Divine avec ce bleu qui cerne


Na, genaug, de Herr von Degen
Hett nich sinen Willen kregen,
Korlen würd en reinen Kragen
Un 'ne reine Büx antagen
Un dat Hor em rutemutzt
Un de Näs' em sauber putzt.


只者些儿把得牢
跨门便见眼尤高
深冤结尽却扫去
业果熟时何处逃


Heute liegen wieder sie wie Garben:
Blutsgenossen, die, sich würgend, starben!
Wo des Bruderhasses Fackel brannte,
Sucht das Kind und findet's Atalante.


Vorbei, vorbei. Wo an das Ufer dröhnt
Der Schall der Städte. Wo durch Dämme zwingt
Der weiße Strom. Der Widerhall erklingt
Mit weitem Echo. Wo herunter tönt


Wir auch wandern vielverbündet
Nach der Rätselferne aus;
Doch der Strahl der Wüste zündet
Sehnsucht nach dem kühlen Haus;


Hogy Mancával
Jártam egyszer így:
Mért pörölsz oly nagy csatával,
Mért vagy oly irígy?


Él me ofrece aventura,
pasión... amor desbordado,
¿No sabe acaso?
que soy mujer fiel,
que se muere por él.
¡Ay, corazón!
¡Cuántas dudas y desazón!
Mi corazón desea amor
ternura y dedicación,
él me ofrece pasión,
desventura y dolor.
Su amor dura un segundo
y a otra pasa su atención,
cuando es por mi condición
amar por siempre jamás.
Cómo compartir un amor
que se se inflama como llama
y al primer soplo de viento
se va en pos de otra ilusión.
Mal veo este amor
mi querido D. Juan,
mujer soy de mucho guardar
mis votos de amor prometidos.
No me puedo entregar
a un dulce conquistador,
pues no quiero llorar
por amar yo demasiado.
Por lo cual, convengo D. Juan
vuestro camino debéis seguir,
repartiendo vuestro amor
a doncellas que os harán feliz.


ché intanto che donna incrina il core
a carnale fallore,
for di lei va pregio, e ven laida bellezza,
E gramezza, sentendo el disinore
d'alcuna, che follore
segua tanto, che d'om aggia contezza.


Dieser Carreaukönig da
Muß ein Fürst sein oder König,
Und es fehlt daran nur wenig,
Bin ich selber Fürstin ja. –
Hier ein Feind, der mir zu schaden
Sich bemüht bei seiner Gnaden,
Und ein Blonder steht mir nah.


Szakadék réme annyi, jaj, de annyi!
Álmom, ne engedj mélységbe zuhanni!


Zakopu já tě v cestičku ušlapanou,
kudy jsem chodíval skrze vrátka


Ils couraient, ils partaient, tout ivres de lumière,
Et la nuit sur leurs yeux posait son noir bandeau.
Ces mains vides, ces mains qui labourent la terre,
Il fallait les étendre, en rentrant au hameau,
Pour trouver à tâtons les murs de la chaumière,
L'aïeule au coin du feu, les enfants au berceau !


Beständig schwebt,
Wen GOTT erhebt;
Wer selbsten steigt,
Wird bald geneigt.


Soufflez la huée !
Penchez-vous sur moi,
Venez, ô nuée.
Des faces d'effroi ;


Alsbald kehrten sie wieder um,
Es ward das Evangelium
Durch sie bekannt im Lande;
Es ihnen niemand glauben wollt',
Weß' Orts er war und Stande.


Zde bez bázně vám do rukou je kladu.


Du brochst mi bet den Barg tohöch,
De Sünn de sack hendal:
Do säst du sachen, dat war Tid,
Un wennst di mit enmal.


Jetzt horcht er auf: was soll das sein?
Ein Freudenruf und Klagen!
Da tritt sein jüngster Enkel ein
In buntem Rock und Kragen;


„Koho žádáte si, mějte
za vladaře svého,
a jej poslouchejte,
jako mne samého. –
Sedmihlásku, bdi
nad příkazy mými,
abych nad neposlušnými
navrátiv se, nemusel pronést
spravedlivý trest.
Zvláště bdi nad mládeží,
ať je slušně veselá;
a však výtržnost ať nedělá.
Nikoho nepotlačuj,
nikoho nezarmucuj.
Na zlou neužívej
moci sobě svěřené;
souditi pře neprodlívej,
všecko dobře měj opatřené.
Zákon, který všem jest dán,
stejný všech i tvůj jest pán.
Odpovědné jsou tvé činy;
chraň se bezpráví a viny;
domů až se navrátím,
zásluhy tvé oplatím.“ –
Ledva to dopověděl,
z luhu Orel odletěl.


Ich bitte nicht um Gut,
Das auf der Welt beruht,
Auch endlich mit der Welt
Bricht und zu Boden fällt
Und mag gar nicht retten.


Hab'n wir wieder einmal
Seifenblasen gemacht,
Sah'n dem Farbenspiele zu.
In dem schönsten Prangen,
Hui, da war's vergangen,
Hui, da war es hin im Nu.


种竹何必多
无则令人俗
萧萧一两竿
清风自然足


A kdosi ze zástupu zvolal:


Kam jen se rozhlédneš po černém lese,
každý list bázní se tajemnou třese.


Groß still und einsam, wie ein schlichter Held,
Der, wenn er kühn bestanden schwere Proben,
Mit kümmerlichem Dank beiseit geschoben,
Sich stolz zurückzieht vom Geräusch der Welt,


أَجَدَّ اليَومَ جيرَتُكَ اِرتِحالا
وَلا تَهوى بِذي العُشُرِ الزِيالا
قِفا عُوِجا عَلى دِمَنٍ بِرَهبى
فَحَيّوا رَسمَهُنَّ وَإِن أَحالا
وَشَبَّهتُ الحُدوجَ غَداةَ قَوٍّ
سَفينَ الهِندِ رَوَّحَ مِن أَوالا
جَعَلنَ القَصدَ عَن شَطِبٍ يَمينَن
وَعَن أَجمادِ ذي بَقَرِن شِمالا
جَمَعنَ لَنا مَواعِدَ مُعجِباتٍ
وَبُخلاً دونَ سُؤلِكَ وَاِعتِلالا
أَوانِسُ لَم يَعِشنَ بِعَيشِ سَوءٍ
يُجَدِّدنَ المَواعِدَ وَالمِطالا
فَقَد أَفنَينَ عُمرَكَ كُلَّ يَومٍ
بِوَعدٍ ما جَزَينَ بِهِ قِبالا
وَلَو يَهوَينَ ذاكَ سَقَينَ عَذباً
عَلى العِلّاتِ آوِنَةً زُلالا
وَلَكِنَّ الحُماةَ حَمَوكَ عَنهُ
فَما تُسقى عَلى ظَمَإٍ بِلالا
أَلا تَجزينَ وُدّي في لَيالٍ
وَأَيّامٍ وَصَلتُ بِهِ طِوالا
أُحِبُّ الظاعِنينَ غَداةَ قَوٍّ
وَلا أَهوى المُقيمَ بِهِ الحِلالا
لَقَد ذَرَفَت دُموعُكَ يَومَ رَدّوا
لِبَينِ الحَيِّ فَاِحتَمَلوا الجِمالا
وَفي الأَظعانِ مِثلُ مَها رُماحٍ
نَصَبنَ لَهُ المَصايِدَ وَالحِبالا
فَما أَشوَينَ حينَ رَمَينَ قَلبي
سِهاماً لَم يَرِشنَ لَها نِبالا
وَلَكِن بِالعُيونِ وَكُلِّ خَدٍّ
تَخالُ بِهِ لِبَهجَتِهِ صِقالا
لَعَمرُكَ ما يَزيدُكَ قُربُ هِندٍ
إِذا ما زُرتَها إِلّا خَبالا
وَقَد قالَ الوُشاةُ فَأَفزَعونا
بِبَعضِ القَولِ نَكرَهُ أَن يُقالا
رَأَيتُكَ يا أُخَيطِلُ إِذ جَرَينا
وَجُرِّبَتِ الفَراسَةُ كُنتَ فالا
وَقَد نُخِسَ الفَرَزدَقُ بَعدَ جَهدٍ
فَأَلقى القَوسَ إِذ سَإِمَ النِضالا
وَنَحنُ الأَفضَلونَ فَأَيَّ يَومٍ
تَقولُ التَغلِبِيُّ رَجا الفِضالا
أَلَم تَرَ أَنَّ عِزَّ بَني تَميمٍ
بَناهُ اللَهُ يَومَ بَنى الجِبالا
بَنى لَهُمُ رَواسِيَ شامِخاتٍ
وَعالى اللَهُ ذُروَتَهُ فَطالا
بَنى لي كُلُّ أَزهَرَ خِندِفِيٌّ
يُباري في سُرادِقِهِ الشَمالا
تَنَصَّفُهُ البَرِيَّةُ وَهوَ سامٍ
وَيُمسي العالَمونَ لَهُ عِيالا
تَواضَعَتِ القُرومُ لِخِندَفِيٍّ
إِذا شِئنا تَخَمَّطَ ثُمَّ صالا
وَيَسعى التَغلِبيُّ أَذا اِجتَبَينا
بِجِزيَتِهِ وَيَنتَظِرُ الهِلالا
لَقَيتُم بِالجَزيرَةِ خَيلَ قَيسٍ
فَقُلتُم مارَ سَرجِس لا قِتالا
فَلا خَيلٌ لَكُم صَبَرَت لِخَيلٍ
وَلا أَغنَت رِجالُكُمُ رِجالا
وَأَسلَمتُم شُعَيثَ بَني مُلَيلٍ
أَصابَ السَيفُ عاتِقَهُ فَمالا
شَرِبتَ الخَمرَ بَعدَ أَبي غُوَيثٍ
فَلا نَعِمَت لَكَ النَشَواتُ بالا
تَسوفُ التَغلِبيَّةُ وَهيَ سَكرى
قَفا الخِنزيرِ تَحسِبُهُ غَزالا
تَظَلَّ الخَمرُ تَخلِجُ أَخدَعَيها
وَتَشكو في قَوائِمِها اِمذِلالا
أَتَحسِبُ فَلسَ أُمِّكَ كانَ مَجداً
وَجَذَّكُمُ عَنِ النَقدِ الجُفالا
تَناوَل ما وَجَدتَ أَباكَ يَبني
فَأَمّا الخِندِفيَّ فَلَن تَنالا
أَلَيسَ أَبو الأُخَيطِلِ تَغلِبِيّاً
فَبِئسَ التَغلِبِيَّ أَباً وَخالا
إِذا ماكانَ خالُكَ تَغلِبيّاً
فَبادِل إِن وَجَدتَ لَهُ بِدالا
وَيَربوعٌ تَحُلُّ ذُرى الرَوابي
وَتَبني فَوقَها عَمَداً طِوالا
وَقَد عَلِقَ الأُخَيطَلُ حَبلَ سَوءٍ
فَأَبرَحَ يَومُهُنَّ بِهِ وَطالا
أَلَم تَرَ يا أُخَيطِلُ حَربَ قَيسٍ
تَمُرُّ إِذا اِبتَغَيتَ لَها العِلالا
أَذا لَم تَصحُ نَشوَتُكُم فَذوقوا
سُيوفَ الهِندِ وَالأَسَلَ النِهالا


Zwar der und jener fällt/ doch keiner ungerochen.
Ans Weichen denckt man nicht/ biß daß man durchgebrochen/
Und wenn ein neues Heer für Augen fertig steht/
Mit neu-gefaßtem Mutt ihm in die Seite geht.


Weil du dich nicht sehen kannst.


Po Vídni vyslal je, po zemi vší
v města i odlehlá místa.
Kříž měli na pláštích a takto šli
bojovat za pána Krista.


An der Höhe, wo der Quell der Barden in das Thal
Sein fliegendes Getöne, mit Silber bewölkt,
Stürzet, da erblickt' ich, zeug' es, Hain!
Die Göttin! sie kam zu dem Sterblichen herab!


Stille, stille,
Über den Toten
Ruhet ein Traum
Reißet nicht nieder
Mit irdischem Schmerz
Den Schirm, der die Toten schützet,


من كبُّرت عن قدره خُطةٌ
داخَلَهُ من أَجلها الكبرُ
ومن سَمت هِمّته لم يَكُن
لخطّةٍ في نفسه قَدرُ
ولايةُ الانسانِ سَكرٌ فَما
دامَت له دام به السُّكر
مغايظ الدُّنيا وأربابها
ليس عليها لامرىء صبر
دعهم مع الدهر واحداثِه
حتى ترى ما يصنع الدَّهر


白首登临海一隅
晚风吹雨上髭须
日边不见平安使
云影满川山有无


乘云不到玉皇家
岩上仙桃几度花
今日喜偕三益友
看来丹灶炼黄芽


Denk' ich, und meines Auges Thräne gleitet,
Zurück in jener Nächte schöne Ferne,
Wo er mit seinem lieberglühten Kerne
Auf meinen Liebesgängen mich geleitet.


In dieser Märznacht
trat ich spät aus meinem Haus.
Die Straßen waren aufgewühlt von Lenzgeruch
und grünem Saatregen.
Winde schlugen an. Durch die verstörte Häusersenkung
gieng ich weit hinaus
Bis zu dem unbedeckten Wall und spürte:
meinem Herzen schwoll ein neuer Takt entgegen.


A vstala; za jeho hlasem po špičkách zvolna šla
a neprobudila se a dotkla se jen skla.


凤皇鸣高冈
旷世一见之
翻身耀朝日
自顾羽毛奇


Se marchitan
Las rosas
En el jardín
Se apaga
El sol
En el ocaso
Se ahogan
Los ríos
En la mar
Empero la madre:
Raíz de la vida
Poema fascinador
Canción de cuna
Alfombra donde el amor
Pone sus pies
Sobre la tierra
¡Ni se marchita
Ni se apaga
Ni se ahoga!
Su esencia dichosa
Se remoza
Se rejuvenece
E inmortal
Y esplendorosa
Viva permanece
Sin ella
Amor y compasión
Como fugaz centella
Se esfumaría
La creación.
El alma entera
A la madre adorable
Bendice y venera
Con emoción vibrante
Con llama abrazante
¡Que ni los remolinos
Ni los huracanes
Ni los tornados
Ni los vientos enojados
Podrán apagar!


„Kdybych já věděl,
ouřádku mastný,
že bych tě mohl
jistotně dostat,
držel bych raděj
s aristokraty.


Welcome, ye shades! ye bowery thickets, hail!
Ye lofty pines! ye venerable oaks!
Ye ashes wild, resounding o'er the steep!
Delicious is your shelter to the soul,
As to the hunted hart the sallying spring,
Or stream full-flowing, that his swelling sides
Laves, as he floats along the herbag'd brink.
Cold thro' the nerves, your pleasing comfort glides;
The heart beats glad; the fresh-expanded eye,
And ear resume their watch; the sinews knit;
And life shoots swift thro' every lighten'd limb.


Es traf mich seiner Augen Licht
wie wolkenlos ein Tag im Mai,
Und als er meinen Namen sprach,
erhob mein Haupt ich stolz und frei.
Ich wuchs und rankte rasch empor,
daß ich mir selbst ein Wunder schien,
Und wandelte mit leichtem Schritt
an Gottes hoher Seite hin.


S egyetlen szellem úgy szállana égbe veled
mint fecske repül fészkébe a szalmaszállal
mint kiskorodban képzeltél havas angyalokat
suhanva fenyőcsemetével s gyertyavilággal


Wir saßen auch oft und sprachen
Vernünftig, wie alte Leut',
Und klagten, wie alles besser
Gewesen zu unserer Zeit;


A tu slyš, však neuslyšíš,
třeba oddech v prsou ztišíš,
neuvidíš, dívaje se,
tajemný zkad zvuk se nese,
jenž jak ptačí švítor tiká,
jakby ze studánky prýští,
tlumí se a hasna zniká,
aby zněl zas chvilkou příští
rozperlený prudčeji
jak stříbrnou ručejí:
Celinčin to kolovrátek
zpívá tak, ten čarovný,
na veliký lásky svátek
hlasem staré královny,
lidským hlasem, slovem lidským
líbezným a melodickým.
Ale nikdo nerozumí,
cívečka co letíc šumí,
jenom dva a oba tají,
co se z písně dovídají:
jenom král a Celinka
u plného předýnka.


Da hast du, liebes Kindelein,
Da hast du eine Schnur so fein,
Mit selbiger umgürte dich,
Und denk', es sei ein Hemdelein!


Ne, ona netuší, jak pro ni samu
bolestný spor svých citů konejším,
jak pro klid její vlastní srdce klamu
lží chladnosti a mírem zevnějším –
leč nadarmo! – neb vůle má se zmate,
jak od ní zaslechnu jen slůvko zlaté,
jak znova popatřím na její líc,
když vlídně, s úsměvem mi vyjde vstříc – –
i musím znova milovat ji, věda,
že srdce mé si zakazovat nedá...


Bello et ornato alloggiamento dielli
in corte, et honorar fece con lui
Horrigille ancho, e nobili donzelli
mandò con essa et cavallieri sui
ma tempo è homai che di Griphon favelli
il qual ne dal compagno ne d altrui
temendo inganni, addormentato s era
ne mai se risveglió fino alla sera


de récuas de éguas subaquáticas


Jsou ústa, která nelíbají,
srdce, jimž nelze vzplát,
jsou duše, v nichž se ledy tají,
jež slunce nemůž rozehřát...


Jako záře na úsvitě,
jako ranní rosy mok,
vniklo mu to krásné dítě
a ta láska v levý bok.
Srdcem čistá, čista v těle,
oddat chce se jemu cele
lásky spjata řetězem
v chrámu páně před knězem.


Laß fahren die Träume!
Der Mond scheint durch Bäume,
Die Wälder nur rauschen,
Die Täler still lauschen,
Wie einsam die Räume!
Ach, niemand ist mein!
Herz, wie so allein!
Laß fahren die Träume!


Der Bau der Kirche war berlinisch,
Und trotzdem durchaus byzantinisch.


Alle Luft, die uns umschräncket,
Und den Erden-Kreis umfasst,
Da sie sich stets abwärts sencket,
Drückt sich selbst durch eigne Last.
Daher wird durch ihr Gewichte
Unsre niedre Luft so dichte,
Daß sie leicht die obre trägt,
Der sie sich zum Grunde legt.


Why knows the nightingale to sing?
Why flows the pine's nectareous juice?
Why shines with paint the linnet's wing?
For sustenance alone? for use?
For preservation? Every sphere
Shall bid fair  rightful claim appear.
And sure there seem, of  kind,
born to shun the solemn strife;
Some for  tasks design'd,
To soothe the certain ills of life;
Grace it's lone vales with many a budding rose,
New founts of bliss disclose,
Call forth refreshing shades, and decorate repose.


Er frewt euch der Herrlichkeit
Vnser Königinnen;
Kommet her von nah und weit/
Schweden/ Lappen/ Finnen;
Ihr Frantzosen hier im Reich/
Deutschen/ Russen/ allzugleich/
Helfft diß Reich erheben
Drinn wir friedlich leben.


A doktor Macek mezi vraty
spokojeně přede si,
a mráčky jako klůcky vaty
plynou nebesy.


tanto supernamente in alto sale
ch'assai miseri tratti ha già di pena,
per quel celeste Amor che tutto vale.


Jak to praská pod pekelcem!
kamna div se nezboří,
světlo tam a nehoří –
kachel klesá před vetřelcem,
za hlavou se pakozelcem
černý pes z nich vynoří.
Žhavé oči z hlavy svítí,
s hrdla visí řetěz žhavý. –
Venku vše se v slunci třpytí,
zde pak náhlé noci děs. –


A jeho jméno populární v luze.
Sní o něm mládež v touhy závrati.
Kde kdo se bojí dáti do diskusse,
dokáže všechno, všechno vyvrátí.


ha szétszakad ajkam, akkor is,
ha vérbe lábbad a dallal és
magam sem hallva a nagy Malom
zúgásán át, dalomnak izét
a kínnak izén
tudnám csak érezni, akkor is
mennyi a vér! -
szakadjon a véres ének!


Dörmögő vagyok, dörmögő.
Meg ballagó, hisz evező
nem kell soha az országútra!


Ein Album im Glücksspiel gewonnen,
Hat wahrlich mit Glück begonnen.
So setz es sich fort, dein Lebenspfad
Sei heitrer als heuer das Römerbad.


Ein düstrer Mantel rauschet nieder
Rund um des Jünglings verlaßnen Thron,
Und aus den Wäldern hallet wider
Ein trunkner Ton.


Ich mag so gern an deine Brust mich schmiegen,
Die sich empor zu meiner Wange bläht,
Und lauschen so in wonnigem Vergnügen,
Bis spät der Mond am hohen Himmel steht.


Však jasné jak planou do noce
z těch oken lampy a svíce,
ó, šťastné, ó, veselé vánoce,
kde letos o jednoho více!


Nur Ein Glauben ist! Nur Einer!
Der gefällt Gott, und sonst keiner!
Wer den hat, der wird erfahren,
Was der Glaubenshelden Schaaren:
Vor dem Richter aller Welten
Können keine Namen gelten:
Glaubt' ich heut, wie Abraham,
Heute wär' ich Abraham!


Was treibt den Schaffenden zu höchstem Wagen?
Er glaubt an der Nothwendigkeit Gebot.
Sein Recht ist Recht, und weiß sein Werk zu sagen
Von höchstem Können, bleibt es unbedroht.
Vergessen will das Denken und Behagen
Des Werdens Ringen, des Gestaltens Noth.
Recht steht um Recht. Fühlt sie sich überlegen,
Giebt dir die Menge fürchterlichen Segen!


清夜不能寐
独酌松树下
风吹头上巾
月落手中斝


Na Havlíčka myslí také nyní:
mračivého vidí hošíka
očí velkých, vlasy skráň mu stíní,
ale slovo každé polyká,
sotva vyšlo učiteli se rtů;
mládež bujná když se propadá,
v koutku sedá – vzdálen smíchu, žertů,
divné sny jen v hlavě upřádá.
Co se dělo pod tím malým čelem?


Ó, noci dlouhé, cesta jimi těžká,
když v potácení bez milosti jdem,
když ve tmě bez paprsků duše mešká –
a štěstí ještě, že noc končí dnem!


陶谢文章造化侔
篇成能使鬼神愁
君看夏木扶疏句
还许诗家更道不


Přitulit skráň unavenou,
otevřít jí božský klín;
korunu snít zkrvavenou,
měkce setřít stopu slin.


Por las noches
cuando —más o menos— cómodamente dormís,
me pongo a hablar sola,
—mejor dicho—
a escribir sola, hablando por los pasillos.
Son retahílas de frases nunca dichas
enjoyadas con tacos biensonantes
(indignada por las noticias diurnas).
Me pongo a hablar sola por los codos,
por los que no hablan,
musito versos jamás escritos
y que jamás escribiré.
Resucito salmos para sordos,
hago cabriolas para ciegos.
Es, como si rezara por los que no rezan
—incluyéndome—.
Es, como si amara por los que no aman.
Es, como si dejara de dormir
por los que no pueden soñar.
Amigos,
      lectores,
             amores.
¡Venid esta noche lluviosa
a ver el Pórtico de la Gloria!


Fellegszerű hegyek, hegyszerű fellegek,
hol a köd testet ölt, a kő meg fellebeg,
s alig leírhatón, alig képzelhetőn
fátyolos napsugár szikrázik a tetőn.


Úgy hát te hólnap enyim léssz!


Ricolier pôi a chui il sonetto mando,
Ogni capo di verso combinando.


Ona ví, že vyvoliti
soupoutníka pro své žití
z těchto tří má, zírá na ně,
zkoumá, strojí dohady.


E dirò pur (benché costui di morte
bieco minacci e 'l vero udir si sdegni):
veggio portar da inevitabil sorte
il nemico fatale a certi segni,
né gente potrà mai, né muro forte
impedirlo così ch'al fin non regni;
ciò mi fa dir (sia testimonio il Cielo)
del signor, de la patria, amore e zelo.


Già dall'alto del cielo il sol fuggendo
Verge all'occaso: e i piccoli mortali
Dominati dal tempo escon di novo
A popolar le vie ch'all'oriente
Spandon ombra già grande. A te null'altro
Dominator fuor che te stesso è dato
Stirpe di numi: e il tuo meriggio è questo.


Ještě vidím všady tuhé léčky
Na ty světy kolem vržené;
Krví bitev země barvené,
Marnou slávu klásti u věnečky.


Ach, wie tönt in unsre Ohren
Doch so süß der frohe Ton:
Ja, wir sind wie neugeboren,
Denn der Winter ist entfloh'n.
Klappre du, klappre du klapp klapp klapp!
Klapp klapp klapp!
Klappre du, klappre du immerzu!


A kéj lecsapó mennykövénél
Amit láttam, nem volt mennyország,
- Uram, mutasd meg újra orcád;
Tévedtem, ennyi az egész.


Sind wir nicht ein schöner Zug,
Galgenfroher Rabenflug?
Hinter uns die guten Tröpfe
Stehn und brechen sich die Köpfe
Ob dem lustigen Betrug.
Dreht die Fahne, dämpft die Trommel:
Bum! Bum! Bim, bam, bum!


Wer ist der küne helde,
der sich hat zugeselde
dem zarten freuelein?
mensch, merk, das ist der leibe dein;
ist auf der burg entschlafen
In sünden manigfelde;
das freulein auserwelde
bedeut die sele rein,
die got hat nach dem bilde sein
gar adelich erschafen.
Der wachter an der zinnen
ist die vernunft mit sinnen:
»wach auf!« so ruft er drat:
»wach auf von sünden, es ist spat.
vergangen ist dein zeite,
der tot ist dir nit weite,
bedeut des tages licht.
got ist der her, ich hie bericht,
der in dem sal noch leite
seiner barmherzikeite,
wart auf gut zuversicht.
darum zu reu, beicht, buß dich pflicht.
dardurch magstu entrinen,
kumen frolich von hinen,
e dich erschleicht der tot.
und folgest du nit weisem rot,
leib und sel wirt got strafen.


Vom höchsten Berg mein Auge sieht
Umsonst nach West und Ost,
Ein Gruß zu dir, von dir ein Lied,
Das ist mein einz'ger Trost.


Tam pobloudilců hovor mámí,
zve v bludy nesoudný náš lid,
a zaslepený jeho vid
už nezří, kde jsou hory, jámy.
Lid maří dny a noci hrami,
jen vesele chce stále žít,
chce dobře jíst a mnoho pít –
náš národ hyne, Pán Bůh s námi!
Můj druhdy šťastný, lide drahý,
kdy poznáš Boha a své vrahy,
a na pravou se cestu dáš?
Ó, chápej pravou svatou vědu,
tu samospasnou víru dědů,
jen v ní své pravé blaho máš!


وَمَملوكَةٍ عِندي حَديثٌ نِتاجُها
أَتَتني بِمَولودٍ وَما بَلَغَت شَهرا
عَلى أَنَّها بِكرٌ حَصانٌ وَعالِقٌ
وَهذا لَعَمري مُشكلٌ يُتعبُ الفِكرا
وَقَد وَلَدَتها أُمُّها وَهيَ حامِلٌ
فَيا عَجباً إِنّي أَرى أَمرُها نُكرا
وَمُذ نَبَذَتها أُمُّها حَفِيَت بِها
حُنُواً وَضَمَّتها إِلى جَنبِها أُخرى
وَفي جَمعِها نقصٌ وَتَصحيفُ عكسه
يَكونُ لَهُ صيتٌ وَلَيسَ لَهُ ذِكرى


Des têtes fines de Paris,
Qui sont souvent la beauté pure
Et qu'on ne saurait mettre à prix.
Des têtes fines de Paris,
Où sont résumés et compris,
Le maquillage et la nature.
Des têtes fines de Paris
Qui sont souvent la beauté pure.


Co sny mé stihl osud Sodomy,
a všecko štěstí mé se otrávilo,
ó, lidé, navraťte mi vědomí:
kde to jen bylo?


My spolu šli jsme v sladké tuše,
a o čem řeč šla, nevím víc,
a jenom vím, že do mé duše
mi padlo písní na tisíc.


Denn die Liebe nimmt nichts an,
Was du, Liebe, nicht getan.
Was durch deine Hand nicht gehet,
Wird zu Gott auch nicht erhöhet.


Jak přec plno jedno moje srdce bylo,
Plno lásky žárné, plno citův vzňatých!
Srdce moje nikdy dříve netruchlilo,
Přeblaženo v víru slastí nepojatých.
A ta láska moje jako lampa věčná
Hořela v něm jasně, co v svém chrámu svatém;
Z chrámu toho zněla mnohá píseň vděčná,
Když se city vzňaly v víru slastným chvatem.
A v tom srdci žárném, divém, nevázaném
Lásky shasla lampa, citův shasla svíce;
Neznějí víc zpěvy v chvění rozháraném
Z srdce, lásky – citův mrtvé popelnice!...


So komm doch heraus ins Freie zu mir!
So komm doch, o Winter! ich tanze mit dir.


E crendo que dos pântanos imundos,
Possa brotar um lírio imaculado,
Creio que virás por diversos mundos!...


gli fei piangendo delle braccia croce,
invece di parlar, mirandol fiso.
Per ch'e' mi disse: — Io so ciò che ti nuoce,


So ward an Weihers Rand gesprochen,
Im Zorne halb, und halb in Pein.
Wir hätten gern den Stab gebrochen,
Ob all den kleinen Tyrannein.
Und als die Regenwolken stiegen,
Da bahnten wir erst mit Vergnügen
Uns in den Ärger recht hinein.


Ó žel, proč zbloudil?! Proč že zlaté struny
neladil k poctě děv a rytířů,
vesnických zvonů, tiché v borech luny
neb milujících v nivě pastýřů?
Mně milejší je taký poet junný
než Homér táboritských krunýřů,
jenž hluché duše plní zpěvem svým –“
„Jsi ale, čerte, sentimentálním;“


Dem Mädchen, dem die erste Andacht gilt.
Bald spielt sie mit dem Knaben ganz allein.
Sie schtreichelt ihn. Sie schmollt. Sie lacht. Sie schilt.


Sind Christenleute oder Mäuse
Die Helden des Lieds? Ich weiß es nicht mehr.
Im Beverland hört ich die schnurrige Weise,
Es sind nun dreißig Jahre her.


Nový čas se denní
slovanskému rodu,
kdo jsou připraveni
umřít za svobodu!


名花倾国占宫闱
香损僝风傍路飞
却忆夜来宫里事
箧中未熨衮龙衣


Aber uͤber deiner Heerde
Strahlt des Glantzes Herrligkeit/
Die den Hirten ſich gewieſen/
Dein Geburths-Feſt hat geprieſen.


La nuit et ses lueurs de diamant, froissées
Par l'aube, dont l'opale éclate au front du ciel,
Et le frissonnement des étoiles glacées
Qui guérit les transports de nos cœurs pleins de fiel.


Усмиривши творческие думы,
К изголовью день мой наклоня,
Погасил я блеск, огни и шумы,
Всё, что здесь не нужно для менСквозь полузакрытые ресницы
Я в края полночные вхожу,
И в глаза желанной Царь-Девицы
Радостно гляж


Où sont mes compagnons d'amour et de jeunesse ?
Le ciel qui les aimait a trahi sa promesse ;
Les meilleurs dans la mort reposent embrassés ;
De ceux qui restent l'âme est oublieuse et fière…
Rappelez à mon cœur leur tendresse première


Beszélik, hogy élnek ma is,
Kit itt vagy ott temettem el
S nem volt záró a diadalmam
S korai a győztes kehely.


Gibt dir Flügel wundergut,
die kann Niemand hindern:
meinen ganzen Lebensmut!
bring ihn meinen Kindern!


前江风顺水平流
渔妇移舟折海榴
折得一枝簪绿鬓
怕归古渡对人羞


إذا رحتُ من سكرٍ غدوتُ إلى سكرِ
وأنفقتُ في الهوى وفي لذَّتي عمري
ولِمْ لا أجُرّ الذَيْل في ساحة الصِبَا
وشَرْخُ شبابي قائمٌ لي بالعذر
ومعشوقةِ الألحاظِ تهتزّ للصِّبا
كما اهتز غُصْنُ البان في الوَرَق الخُضْر
مُهفهَفة صفراء إلاَّ لآلِئاً
إذا ابتسمتْ بِيضاً يَلْحْنَ من الثغر
قطعتُ بها ليل التِّمام وبدره
إذا ما رآها ظنَّها غُرَّةَ البدرِ


Denn dort die glühenden Fenster –
horch: durch den Qualm ein Schrei!
Da wird nicht lange gefackelt mehr:
rasch den Rauchhelm auf, die Spritzen in Reih,
und mit Beil und Seil wird gerettet!


„Odhlasovat, odhlasovat, sláva!“
nadšení se v jizbě rozdmychává,
„podepište, posýpátko na to,
dárek věru jako ryzí zlato!“


A kdo dívkám věří – stará píseň! –
píše „věřím“ v řeku plynoucí,
po pavučinách se k nebi souká,
v sítě chytá stíny hynoucí.


Und all mein Leid wird von mir fallen,
Wenn mich dein Arm umschlungen hält,
Wie dort am Berg in Windeswallen
Der Nebel fällt.


Dich nur kenn' ich noch, o Freude,
Die du dem Geräusch entweichst,
Und zur dunkeln Thränenweide
Gern mit deiner Wehmut schleichst.
Dort umwankt mich noch ein Schimmer,
Wie ein Geist aus toter Welt,
Der sich still zu mir gesellt,
Und im Dunkellicht die Trümmer
Der Vergangenheit erhellt.


a se šťasten domů navracel.
V pokyn ruky tvé se tyran chvěje,
Bída prchá, když se tvář tvá směje,
a když lká, s ní kvílí starý Bůh.


O Libewig! Was hab ich nun ersehn?
Welch Vater? Ach! Barmhertzig sonder endnis!
Mein Gott, mein Gott! Wer wil zu dir nich flehn?
Nun merk ich recht der fremden Buhlschafft blendnis.
Di Feuerangst, di vor beschwert,
Schau, schau, wi si in Anmutt kehrt!
Holdseelges Lib! Mein schätzchen! Ach gewehr,
Was ich von dir, mein Libchen, nun begehr!
Gib, schönste, gib di Perle doch zueigen,
Das solche Lust auf ewig könne steigen.


So wie ein Haus sich nach und nach erhellt,
bis es des Tages Strahlen ganz durchschwingen –
und so wie wenn dies Haus dem Himmelsglanz
noch Dach und Wand zum Opfer könnte bringen –
daß es zuletzt, von goldner Fülle ganz
durchströmt, als wie ein Geisterbauwerk stände,
gleich einer geistdurchleuchteten Monstranz:


Life tastes to me like golden tobacc
I have never done anything but smoke lif
After all of what use was it to me to have
Gone to the East and seen India and China?
The earth is similar and little
And there is only one way of livin
I pretended to study engineerin
I lived in Scotlan I visited Irelan
My heart is a poor grandmother who goes about
Begging at the doors of Jo
I am unfortunate by primogenitur
The gipsies stole my luc
Perhaps I shall not even find near death
A place to shelter me from my col
And I was a child like other peopl
I was born in a Portuguese province,
And have met English people
Who say I speak English perfectl


Az én költészetem:
külön tejút – a nagy végtelené,
hol a könnyeim sétálnak fel lassan
énekelve a jó Isten felé.


O wann zerreißt der Nebelschleier,
Der Licht und Sonne mir entzieht?
Wann strahlet Auferstehungsfeier
Dem still in mir versargten Lied?
Wann kehrt von dunklen Irrefahrten
Zurück die Seele, bräutlich froh?
Wann wird die Wüste mir zum Garten?
Wann seh' ich dich, Ottavio?


Ma poi con la speranza impia e fallace
Amor m'inganna, e mi ritorna al luoco
ov'ogni san veder si fuge e perde.


Gestern nacht an meinem Bette
Stand das grinsende Skelette
Jenes Mannes mit der Hippe
Und der Uhr.
Langsam sprach er ohne Lippe,
Ohne Gaumen, ohne Zunge,
Ohne Wangen, ohne Lunge,
Knochen, Knochen, Knochen nur:
Lieber Graf, ich bin zur Stelle,
Da die Stunde zum Appelle
Vor dem Generalissimus naht.
Wenig braucht es Vorbereitung,
Denn er sieht nicht viel auf Kleidung
Und er kennt nur einen Staat:
Tugend, die ergötzlich helle,
Engelreine Lichtmontur.


Cpát jim dýmky, zouvat boty,
doutníky jim zapalovat,
poklonkovat, potakovat,
prázdnit noční nádoby?


Sei mir gegrüßet, o Nacht, du Freundin stiller Betrachtung!
Sei der erwachten Natur erhabnem Genusse geheiligt!
Hoch auf luftigen Pfaden im weiten Himmelsgefilde
Wandelt der Mond und bescheinet die Flur, die vom Walde begrenzt wird,
Der mich schweigend empfängt, und hebet die nächtliche Feier.
Tiefe Stille ringsum – nur einsame Laute vernehm ich,
Die wie Töne des Traums dem schlummernden Walde entschweben,
Und mit rührender Macht, als wären es Sprecher des Himmels,
In die Seele mir dringen und wecken die schlummernde Gottheit.
Nacht! du enthebest das Herz der Macht betörender Lüste,
Und mit Zaubergewalt entstreifst du dem Auge die Binde,
Von der Leidenschaft um ihren Vasallen geschlungen.
Einem entheiligten Tempel gleichet die sündige Seele,
Der den Götzen geweiht, gefüllet mit Bildern des Wahns ist;
Doch dein Ernst, o Nacht! erreget des weiseren Lebens
Kräftigen Keim, das Denken ans letzte Verstummen des Menschen;
Denn vom bewegten Gemüt wird jede Erscheinung gedeutet.
Plötzlich birgt nun der Mond sich hinter die schleierne Wolke,
Dämmerungslicht verbreitend über die waldige Gegend,
Gleich dem Lichte Vernunft; auch dies wird vom Schleier gedunkelt,
Der den himmlischen Gast der irdischen Hülle verwahret.
Weiter verfolg ich den Weg, den gefallene Blüten bedecken.
Lange nicht währet die Blüte, es sinkt das schöne Gebilde,
Wenns den ätherischen Duft in die wogenden Lüft verhaucht hat.
Wie die Blüte des Baums muß sinken die Blüte der Schöpfung,
Sinken der Mensch; – doch gleicht er in allem der Blüte, und wird die
Menschliche Seele dereinst der Blüte verwehetem Hauch gleich?
Oder lebet sie fort und lebt, ohne je zu vergehen,
Immer sich weitend und inniger immer die Gottheit erfassend?
Seligster aller Gedanken! vielleicht gedacht auch vom Ewgen
Und gewecket in mir durch seinen empfindbaren Abdruck,
Durch die Natur! Doch jetzt hemmt liebliche Störung den Fortgang
Meiner Betrachtung, es ist das schmelzende Lied Philomelens.
Der begeisterte Vogel feiert nun jubelnd sein Dasein.
Wie mich der Strom melodischer Töne süß zwingend dahinreißt,
Wiegend die horchende Seel im Wechselschwunge des Wohlklangs.
Heil dir, herrlicher Sänger! als Schöpfungsgenosse verwandt mir,
Wie ein jegliches Wesen der großen Verbrüderung Mitglied!
(Schöne Ansicht der Dinge, sie knüpfet mit liebendem Bande
Uns an die Welt und ist die Mutter beständiger Freuden.)


Tatík ho vedl k námluvám
a vešli do stavení;
tatík má úsměv kolem rtů
a syn má zase klení.


Stará hospoda, rozbitý štít,
větrných výšin útulný byt,
na kilometry jediná,
ke stolům pod ořechy zve
lovce a honce žíznivé,
sluncem k ní hoří pěšina.


Ist er des Schweigens nicht gewohnt,
So mag er keiffig seyn,
Wo er das liebe Geld nicht schont,
Mag er verthunlich seyn.
Und wann es sich so wohl nicht fügt,
Daß er im Bette trocken liegt,
So mag er garstig seyn.


UND gleichwol kan ich anders nicht/
Jch muß ihr goͤnſtig ſeyn.
Ob gleich der Augen ſtoltzes Licht
mir nußgoͤnnt ſeinen Schein.
Jch will/ ich ſoll/ ich muß dich lieben/
dadurch wir beyd’ uns nur betruͤben/
weil mein Wunſch doch nicht gilt/
und du nicht hoͤren wilt.


Der A dler raubt und frißt gar viel;
Der A del trieb ein a rges Spiel.


Entflohene Götter! auch ihr, ihr gegenwärtigen, damals
Wahrhaftiger, ihr hattet eure Zeiten!
Nichts leugnen will ich hier und nichts erbitten.
Denn wenn es aus ist, und der Tag erloschen,
Wohl triffts den Priester erst, doch liebend folgt
Der Tempel und das Bild ihm auch und seine Sitte
Zum dunkeln Land und keines mag noch scheinen.
Nur als von Grabesflammen, ziehet dann
Ein goldner Rauch, die Sage, drob hinüber,
Und dämmert jetzt uns Zweifelnden um das Haupt,
Und keiner weiß, wie ihm geschieht. Er fühlt
Die Schatten derer, so gewesen sind,
Die Alten, so die Erde neubesuchen.
Denn die da kommen sollen, drängen uns,
Und länger säumt von Göttermenschen
Die heilige Schar nicht mehr im blauen Himmel.


Tönet Dir, tönt Dir ohne Täuschung, lieblich
Wie der Nachtigall Lied, des Todes Name,
Und wird Dir sein rauschender naher Fittig
Schwanenflug tönen?


Du liebst mich nicht –
O Gott, wie traf mein Herz mit schmetterndem Gewicht,
Wie traf mit wilder Mörderkraft
Die Zeitung mich: Verschmäht ist deine Leidenschaft!


Hätt ich nicht jedes Gift der Welt erprobet,
Nie hätt ich ganz dem Himmel mich ergeben,
Und nie vollendet, was ihr liebt und lobet.


Voda teče váhávěj den po dni,
bezrybná, i zevně samý klid,
nedochází zpráva o povodni,
není síly z břehů vystoupit.


Volá, spatřiv Valencii:
„Zuřivý tě schvátiž plamen,
která maurská dřív jsi byla,
nežli křesťan tebe dobyl,
nesklame-li mne můj oštěp,
opět záhy maurskou budeš,
a psa toho, toho Cida,
za vous já již chytnu brzy,
doňu Jimenu, choť jeho
odvleku hned do zajetí,
doňa Urraca, dceř jeho,
milenkou mou musí býti
dlouho tak, až omrzí mne,
až ji v odkaz nechám druhům!“


Against this nearest cruelest of Foes,
What shall With meditate, or Force oppose?
Whence, feeble Nature, shall We summon Aid;
If by our Pity, and our Pride betray'd?
External Remedy shall We hope to find,
When the close Fiend has gain'd our treach'rous Mind;
Insulting there does Reason's Pow'r deride;
And blind Himself, conducts the dazl'd Guide?


Jarní večer, doba něhy –
Pavla ven se z okna dívá,
v ňadrech láska zavířila
polo žárná, polo snivá.
Divného cos srdci věstí,
divné myšlénky v ně věje;
odvrací zpět hlavu z okna,
k ochraně se modlit spěje.


La negra noche con su sombra fría
amparaba el honor de las estrellas,
cuando aquel sol que engendra mis querellas
con rayos de su luz las encendía.


Es que Dios rompe su sepulcro frío;
es que su imagen al Empíreo sube
bañando en luz los golfos del vacío


Kdo po cizím nesahá,
tomu Pán Bůh pomahá.


Ella finge escribir en su mesa de mármol
pero me observa de reojo
Desde mi mesa veo su cuello desnudo
Como un aerolito cruzó mi mente
el rostro de Muriel mi amante muerta
Usted es zurda le dije acercándome
Hacemos la pareja perfecta
Tomé su lápiz y escribí «te amo»
con mi mano derecha en la servilleta
Rey del lugar común respondió sin mirarme
mientras le echaba azúcar al té
Me ha clavado una estaca en el corazón
Me ha lanzado una bala de plata
Me ha ahorcado con una trenza de ajo
Volví confundido a mi mesa
con la cola de diablo entre las piernas
En este punto las sombras de los clientes
pagaron y se fueron del Café Berlioz
Váyanse espíritus les dije furioso
agitando mi paraguas chamuscado
¿Hay alguna Muriel aquí?
gritó la mesera desde el umbral
Cuando ella caminó hacia la puerta
vi que tenía una rosa en la mano
Por favor tráiganme la cuenta
que ya está por salir el sol
La lluvia penetra por los agujeros de mi memoria
Muriel Muriel
¿por qué me has abandonado?


Da wir also auch besehen
Des Geruchs Beschaffenheit;
Wollen wir nun weiter gehen,
Und uns mit Aufmercksamkeit
Zu dem dritten Sinne kehren,
Auch vom Hören was zu hören,
Dessen Nutz und Eigenschaft
Von verwunderlicher Kraft.


Einmütig saß der Gläub'gen Schar,
Erwartend, was verheißen war,
Den Geist, das neue Leben.
So wart' ich auch, bis mir's geschicht,
Einmütig und auf eins gericht't
Mit den'n, die dir ergeben.
Ach wann Soll dann
Leer vom Meinen, Voll vom Deinen
Alles werden,
Daß ich dir nur leb' auf Erden!


neri, begli occhi, quai pregio e onoro,
fatti là su ne la celeste scuola;
lieta, soave, angelica parola,
cagion per cui m'incenerisco e mòro;


Az én kezemben égett úgy-ahogy:
De többnyire lefele-fordítottan.
A füstje több volt, mint a lángja,
S céltalanul, vak iramban futottam.


Mein Engelchen, mein Engelchen,
Du willst gewiß entschweben!
Du wirst ja schöner jeden Tag,
Es zittert meines Herzens Schlag,
Du wirst zu schön für's Leben.


Du erstaunest und zeigst mir das Meer; es scheinet zu brennen.
Wie bewegt sich die Flut flammend ums nächtliche Schiff!
Mich verwundert es nicht, das Meer gebar Aphroditen,
Und entsprang nicht aus ihr uns eine Flamme, der Sohn?


Fest um den todeskalten Leib
Schlingt sich das glühend warme Weib,
Sie speiset ihn mit Lebensküssen,
Sie tränket ihn mit Thränenflüssen.


Der Vögel Klang,
Der Fluren Duft
Und eurer Seelen Feuerdrang
Beflügele den Hochgesang,
Den eure Liebe tönt!
Nun gürte dich mit milder Kraft
Und, von den Göttern hingerafft,
Sei mit der Welt versöhnt,
Da dich ein Gott gekrönt!


Zde stojíš sama v pláni zasněžené
a vítr divý, stařenko má šedá,
ni k stáru ještě pokoje ti nedá,
než bouřlivě se přes tvou hlavu žene.
Oč bylo lépe, když jsi ještě měla
šat zelený, tvé nohy potok myl!
Teď potok v běhu sever zastavil
a přes noc tobě šaty strhal s těla.
Zde stojíš sama, pohřížena v dumy,
a vzpomínáš – –


Hinweg! hinweg! Von allen Seiten
Starrt Schrecken hier auf mich herab!
In diesem Haus erstarb das Leben;
Doch irrend noch zur Nachtzeit schweben
Die Geister der vergangnen Zeiten
Um meiner Jugendfreuden Grab.


Muž třese rohovníkem, sbírá plod.


Je ne crains pas les épines !
L’éveil est bon, même dur !
Ces idéales rapines
Ne veulent pas qu’on soit sûr :
Il n’est pour ravir un monde
De blessure si profonde
Qui ne soit au ravisseur
Une féconde blessure,
Et son propre sang l’assure
D’être le vrai possesseur.


اللَيلُ هَولٌ يُرهِبُ المُهِيبا
وَيُذهِلُ المُشَجِّعَ اللَبيبا
فَإِنَّني أَهولُ مِنهُ ذِئباً
وَلَستُ أَخشى الرَوعَ وَالخُطُوبا
إِذا هَزَزتَ الصارِمَ القَضيبا
أَبصَرتُ مِنهُ عَجَباً عَجيبا


Z par je něha tvá i síla,
číhající zmar;
porážky, z nichž rostou díla,
triumfy, jež vina kryla,
kvetou z par.


Per quella fe' che già al morir vi strinse,
Per quella stessa fede io vi scongiuro,
La qual come ora me, così voi vinse:


Již dozněl čtoucího tu hlas
a národ ještě klečí;
jak by ho nehnal z chrámu čas
ni mocné slovo něčí.
A klečí v tichém modlení,
za slzou slza kane –
i čeká, až o vzkříšení
též jeho spása vstane!


Gib uns, wie du oft gegeben,
Das wir auch so oft verzehrt.
Herz und Hand zu dir wir heben,
Laß uns ferner seyn gewährt.
Segen gib zu deiner Gabe,
Daß sie unser Leben labe.


Tu scuoteresti via da le fredde ossa
Il torpor che vi stagna,
Tu salteresti su da la tua fossa,
O leon di Romagna,


أَراحَ فَريقُ جيرَتِكَ الِجمالا
كَأَنَّهُم يُرُيدونَ اِحتِمالا
فَبِتُّ كَأَنَّني رَجُلٌ مَريضٌ
أَظُنَّ الحَيَّ قَد عَزَموا الزِيَالا
وَباتوا يبُرِمونَ نَوىً أَرادَت
بِهِم لِسَواءِ طَيَّتِكَ اِنفِتالا
وَذِكرُ البَينِ يَصدَعُ في فُؤادي
وَيُعِقبُ في مَفاصِلي امِذِلالا
فَأَرغَوا بالسَوادِ فَذَرَّ قَرنٌ
وَقَد قَطَعوا الِزيارَةَ وَالوِصالا
فَكِدتُ أَموتُ مِن شَوقٍ عَلَيهِم
وَلَم أَرَ نأويُ الأَظعانِ بالا
فَأَشرَفتُ الغُزالَةَ رَأسَ حَوضى
أُراقِبهُمُ وَما أَغنى قِبالا
كَأَنّي أَشهَلُ العينَينِ بازٍ
عَلى عَلياءَ شَبَّهَ فَاِستَحالا
رَأَيتُهُمُ وقَدَ جَعَلوا فِتاخاً
وَأجرَعَهُ المُقَابَلَةَ الشِمالا
وَقَد جَعَلوا السَبِيَّةَ عَن يَمينٍ
مَقادَ المُهرِ وَاِعتسَفَوا الرِمالا
كَأَنَّ الآلُ يرَفَعُ بيَن حزُوى
وَرابِيَةٍ الخَويِّ بِهِم سَيالا
وَفي الأَظعانِ مِثلُ مَها رُماح
عَلَتهُ الشَمسُ فَاِدَّرَعَ الظِلالا
تَجَوَّفَ كُلَّ أَرطَاةٍ رَبوضٍ
مِن الدَهنا تَفَرَّعَتِ الحِبالا
أُولاكَ كَأَنَّهُن أوَّلاُكَ إِلاّ
شوًى لِصَواحِبِ الأرطى ضِئالا
وَأَنَّ صَواحِبَ الأظعانِ جُمٌّ
وَأَنَّ لَهُنَّ أَعجازاً ثِقالا
وَأَعناقَ الِظباءِ رَأَينَ شَخصاً
نَصَبنَ لَهُ السَوالِفَ أَو خَيالا
رَخيماتُ الكَلام مُبَطَّناتٌ
جَواعِلُ في البُرى قَصَباً خِدالا
جَمَعنَ فَخامَةً وَخُلوصَ عِتقٍ
وَحُسناً بَعدَ ذَلِكَ وَاِعتِدالا
كَأَنَّ جُلودَهُنَّ مُمَوَّهاتٌ
عَلى أَبشارِها ذَهَباً زُلالا
وَمَيَّةَ في الظَعائِنِ وَهيَ شَكَّت
سَوادَ القَلبِ فَاِقتَتَل اِقتِتالا
عَشِيَّةَ طالَعَت لِتَكونَ داءً
جَوى بَينَ الجَوانِحِ أَو سُلالا
تُريكَ بَياضَ لِبَّتِها وَوَجهاً
كَقَرنِ الشَمسِ أَفتَقَ حينَ زالا
أَصابَ خَصاصَةً فَبَدا كَليلاً
كَلا وَاِنغَلَّ سائِرُهُ اِنغِلالا
وَأَشنَبَ واضِحاً حَسَنَ الثَنايا
تَرى مِن بَينِ ثَنِيَّتِهِ خِلالا
كَأَنَّ رِضابَهُ مِن ماءِ كَرمٍ
تَرَقرَقَ في الزُجاجِ وَقَد أَحالا
يُشَجُّ بِماءِ سارِيَةٍ سَقَتهُ
عَلى صَمّانَةٍ رَصَفاً فَسالا
وَأَسحَمَ كَالأَساوِدِ مُسبَكِراً
عَلى المَتنَينِ مُنسَدِلاً جُفالا
وَمَيَّةُ أَحسَنُ الثَقَلَينِ خَدّاً
وَسالِفَةً وَأَحسَنُهُ قَذالا
وَلَم أَرَ مِثلَها نَظَراً وَعَيناً
وَلا أُمَّ الغَزالِ وَلا الغَزالا
هِيَ السُقمُ الَّذي لا بُرءَ مِنهُ
وَبُرءُ السُقمِ لَو رَضَخَت نَوالا
كَذاكَ الغانِياتُ فَرَغنَ مِنّا
عَلى الغَفلاتِ رَمياً وَاِختِيالا
فَعَدِّ عَنِ الصِبا وَعَلَيكَ هَمّاً
تَوَقَّشَ في فُؤادِكَ وِاِختِبالا
فَبِتُّ أَروضُ صَعبَ الهَمِّ حَتّى
أَجَلتُ جَميعَ مِرَّتِهِ مَجالا
إِلى اِبنِ العامِريِّ إِلى بِلالٍ
قَطَعتُ بِنَعفٍ مَعقُلَةَ العِدالا
قَرَوتُ بِها الصَريمَةَ لا شِخاتاً
غَداةَ رَحيلِهِنَّ وَلا حِيالا
نَجائِبَ مِن نِتاجِ بَني غَريرٍ
طِوالَ السَمكِ مُفرِعَةً نِبالا
مُضَبَّرةً كَأَنَّ صَفا مَسيلٍ
كَسا أَوراكَها وَكَسا المَحالا
يَخدنَ بكُلِّ خاوِيِة المَبادي
تَرى بيضَ النَعامِ بِها حِلالا
كَأَنَّ هَويَّهُنَّ بِكُلِّ خَرقٍ
هَوِيُّ الرُبدِ بَادَرَتِ الرِئالا
مُذَبَّبةً أَضَرَّ بِها بكُوري
وَتَهجيري إِذا اليَعفورُ قالا
وَإدلاجي إِذا ما اللَيلُ أَلقى
عَلى الضُعَفاءِ أَعباءً ثِقالا
إِذا خَفَقَتَ بِأمقَهَ صَحصَحانٍ
رُؤوس القَوم وَالتَزَموا الرِحالا
فَلَم تَهبِط عَلى سَفوانَ حَتّى
طَرَحنَ سِخالَهُنَّ وَإِضنَ آلا
وَرُبَّ مَفازَةٍ قَذَفٍ جَموحٍ
تَغولُ منَحِّبَ القَرَبِ اِغتِيالا
قَطَعتُ إِذا تَجَوَّفَت العَواطي
ضُروبَ السِدرِ عُبرّياً وَضالا
عَلى خَوصاءَ يَذرفُ مَأقياها
مِن العِيديِّ قَد لَقيِت كَلالا
إِذا بَرَكَت طَرَحتُ لَها زِماماً
وَلَم أَعقل بِرُكبَتها عِقالا
وَشَعر قَد أَرقتُ لَهُ غَريبٍ
أُجَنِّبُهُ المَساند وَالمَحالا
فَبِتَّ أُقيمُهُ وَأَقُدُّ مِنهُ
قَوافي لا أُعِدَّ لَها مِثالا
غَرائِبُ قَد عُرِفنَ بِكُلِّ أُفقٍ
مِنَ الآفاقِ تُفتَعلُ اِفتِعالا
فَلَم أَقذِف لِمؤُمِنَةٍ حَصَانٍ
بِحَمدِ اللهِ موجِبِةً عضُالا
وَلَم أَمدَح لأُرضِيَهُ بِشِعري
لَئيماً أَن يَكونَ أَصابَ مالا
وَلكِنَّ الكِرامَ لَهمُ ثَنائي
فَلا أَخزى إذا ما قيلَ قالا
سَمِعتُ الناسُ ينَتَجِعونَ غَيثا
فَقُلتُ لِصَيدَحَ اِنتَجِعي بِلالا
تُناخي عِندَ خَير فتًى يَمانٍ
إِذا النَكباء ناوَحَت الشَمالا
نَدىً وَتَكَرُّماً وَلُبابَ لُبّ
إِذا الأَشياءُ حَصَّلَتِ الرِجالا
وَأَبعَدِهِم مَسافَةَ غَورِ عَقلٍ
إِذا ما الأَمرُ ذو الشُبُهاتِ عالا
وَخَيرِهُم مآثَر أَهلِ بَيتٍ
وَأَكَرمِهِم وَإِن كَرُموا فِعالا
بَنى لَكَ أَهلُ بَيتِكَ يا اِبنَ قَيسٍ
وَأَنتَ تَزيدُهُم شَرَفاً جُلالا
مَكارِمَ لَيسَ يُحصيِهنَّ مَدحٌ
وَلا كَذِباً أَقولُ وَلا اِنتِحالا
أَبو موسى فَحَسبُكَ نِعمَ جَدا
وَشَيخُ الرَكبِ خَالُكَ نِعمَ خالا
كَأَنَّ الناسَ حينَ تَمُرُّ حَتّى
عَواتِقَ لَم تَكُن تَدَعُ الحِجالا
قِياماً يَنظُرونَ إِلى بِلالٍ
رِفاقُ الحَجِّ أَبصَرت الهِلالا
وَقَد رَفَعَ الإِلَهُ بِكُلِّ أَرضٍ
لِضوئِكَ يا بِلالُ سَناً طِوالا
كَضَوءِ البَدرِ لَيسَ بِهِ خَفاءُ
وَأُعطيتَ المَهابَةَ وَالجَمالا
تَزيدُ الخَيزُرانَ يَداه طيباً
وَيَختالُ السَريرُ بِهِ اِختِيالا
أَشَمُّ أَغَرُّ أَزهَرُ هِبرِزِيَّ
يَعُدُّ الراغِبينَ لَهُ عِيالا
تَرى مِنهُ العِمامَةَ فَوقَ وَجهٍ
كَأَنَّ عَلى صَفيحَتِهِ صِقالا
يُقَسِّمُ فَضلَهُ وَالسِرُّ مِنهُ
جَميعُ لا يُفَرِّقُهُ شِلالا
يُضَمِّنُ سِرَّهُ الأَحشاءَ إِلّا
وَثوبَ اللَيثِ أَخدَرَ ثُمَّ صالا
وَمَجدٍ قَد سَمَوتُ لَهُ رَفيعٍ
وَخَصمٍ قَد جَعَلَت لَهُ خَبالا
وَمُعتَمِدٍ جَعَلَت لَهُ رِبيعاً
وَطاغِيَةٍ جَعَلَت لَهُ نَكالا
وَلَبسٍ بَينَ أَقوامٍ فَكُلُّ
أَعَدَّ لَهُ الشَغازِبَ وَالمَحالا
فَكُلُّهُم أَلَدُّ أَخو كَظاظٍ
أَعَدَّ لِكُلِّ حالِ القَومِ حالا
أَبَرَّ عَلى الخُصوم فَلَيسِ خَصمٌ
وَلا خَصمانِ يَغلبُهُ جِدالا
قَضَيتَ بِمَرَّةٍ فَأَصَبتَ مِنهُ
فُصوصَ الحَقِّ فَاِنفَصَلَ اِنفِصالا
وَحُقَّ لِمَن أَبو موسى أَبوهُ
يُوَقِّقُهُ الَّذي نَصبَ الجِبالا
حَواريُّ النَبِيِّ وَمِن أُناسٍ
هُمُ مِن خَيرِ مَن وَطِئَ النِعالا
هُوَ الحَكَمُ الَّذي رَضِيَت قُرَيشٌ
لِسَمكِ الدينِ حينَ رَأَوهُ مالا
وَمُنتابٍ أَناخَ إِلى بِلالٍ
فَلا زَهِداً أَصابَ وَلا اِعتِلالا
وَلا عَقِصاً بِحاجَتِهِ وَلَكِن
عَطاءً لَم يَكُن عِدَةً مِطالا
يُعَوِّضُهُ الأُلوفُ مُصَتَّماتٍ
مَعَ البيضِ الكَواعِبِ وَالحِلالا
عَطاءُ فَتىً بَنى وَبَنى أَبوهُ
فَأَعرَضَ في المَكارِمِ وَاِستَطالا
يَرى مِدَحَ الكِرامِ عَلَيهِ حَقّاً
وَيُذهِبُهُنَّ أَقوامٌ ضَلالا
فَما الوَسمِيُّ أَوَّلُهُ بِنَجدٍ
تَهَلَّلَ في مَسارِحِهِ اِنهِلالا
بِذي لَجَبٍ تُعارِضُهُ بُروقٌ
شُبوبُ البُلقِ تَشتَعِلُ اِشتِعالا
فَلَم تَدَعِ البَوارِقَ بَطنَ عَرضٍ
رَغيبِ سَيلَهُ إِلّا مُسالا
أَصابَ الأَرضَ مُنقَمَسَ الثُرَيّا
بِساحَيةٍ وَأَتبَعَها طِلالا
تُكَعكِعُهُ يَمانِيَةٌ قَبولٌ
عَلى الغُدرانِ تَعتَفِقُ الرِمالا
وَأَردَفَتِ الذِراعُ لَها بِعَينٍ
سَجومِ الماءِ فَاِنسَحَلَ اِنسِحالا
وَنَثَرتُها وَجَبهَتُها هَراقَت
عَلَيهِ الماءَ فَاِكتَهَلَ اِكتِهالا
أَبَت عَزلاءُ كُلِّ نَشاصِ نَجمٍ
عَلى آثارِها إِلّا اِنحِلالا
فَصارَ حَيّاً وَطَبَّقَ بَعدَ خَوفٍ
عَلى حُرِّيَةِ العَرَبِ الهُزالى
كَأَنَّ مُنَوِّرَ الحَوذانِ يُضَحّي
يَشُبُّ عَلى مَسارِبِهِ الذُبالا
بِأَفضَلَ في البَرِيَّةِ مِن بِلالٍ
إِذا مَيَّلتَ بَينَهُما مَيالا
أَبا عَمرٍو وَإِن حارَبتَ قَوماً
فَأَنتَ اللَيثُ مُدَّرِعاً جُلالا
إِذا لَقِحَت بِشِرَّتِها فَشالَت
بِأَطرافِ القَنا لِمَن اِستَشالا
فَأَنتَ أَشَدُّ إِخوَتِها عَلَيها
وَأَحسَنُهُم لِدَرَّتِها اِئتِيالا
إِذا اِجتَلَدوا بِمُعتَرَكٍ قِياماً
عَلى الشُعثِ العَوابِسِ أَو نِزالا
تُسَعِّرُها بِأَبيَضَ مَشرَفِيٍّ
كَضَوءِ البَرقِ يَختَلِسُ القِلالا


Doch Stolz! Den konnten sich gestatten
Die Großpapas, die ihn noch hatten,
Vielleicht die Väter, doch wir Jungen,
Wir haben nur Begeisterungen.


Willst du Treue, so vertrau'!
Dem Verrath kein Riegel wehrt;
Die du hüten mußt, die Frau,
Ist des Hütens nicht mehr werth.


»Nachtwächter mit langen Fortschrittsbeinen,
Du kommst so verstört einhergerannt!
Wie geht es daheim den lieben Meinen,
Ist schon befreit das Vaterland?«


So hab' ich wieder dich gesehen
So ernst, so wahrhaft und so mild,
Daß aus dem Grabe zu erstehen
Mir schien vergangner Zeiten Bild.


Paměť pánů věru krátká.
Přijeli jsme z vojny domů,
mrzák já a parob k tomu.
Blesky boží! je to splátka!


Chi troppo se alza è forza che ruine,
barca che al vento sia non pò star quieta,
chi vòl rose convien che entri in le spine.


Es rückte täglich kälter
Der Winter nun heran,
Die gute Frau ward älter,
Und frostiger der Mann.


Tamto plesky třesky píše
Dlouhovlasý přepjatec,
Jenž patří do tmavé skrýše
A neb raděj v blázinec.


Der Schwur ist groß. Er zeuget im Auge mir
Die Trän, und wohl mir, wenn ihn Vollendung krönt,
Dann jauchz auch ich, du Kreis der Frohen,
Dann, o Natur, ist dein Lächeln Wonne.


Žít život plný útrap, muk a běd
bez hvězdy spásy, v niž se možno zahledět,
zda není větší hrdinské to odhodlání:
než vlastní rukou v neznámý se sřítit svět,
kde děsný klid k zmučené sedne skráni,
kde věčná propasť noci vykoupením z běd,
kde zajde vše – i vroucí milování.


Como se a Terra corresse
Inteirinha atrás de mim
O medo ronda-me os sentidos
Por baixo da minha pele
Ao esgueirar-se viscoso
Escorre pegajoso
E sai
Pelos meus poros
Pelos meus ais
Ele penetra-me nos ossos
Ao derramar-se sedento
Nas entranhas sinuosas
Entre as vísceras mordendo
Salta e espalha-se no ar
Vai e volta
Delirante
Tão delirante
É como um sonho acordado
Esse vulto besuntado
A revolver-se no lodo
A deslizar de uma larva
Emergindo lá do fundo
Tenho medo ó medo
Leva tudo é teu
Mas deixa-me ir


ey eski hâtıralar


poi lo Principato tene
ne la gloria eternale.


„Nevím, na své straně kdož
v zápasu tom pravdu mají,
zdá se však, že mnich i rabbi –
obadva že – zapáchají.“


Und sie fragen, was mich jung erhält,
Da ich lang' schon wandre durch die Welt,
Und sie staunen, daß noch nicht sich satt
Meine Seel' am Licht getrunken hat!


Proto na chrám i na starce
je milé podívání:
neboť nám plyne z obého
nebeské požehnání.


Guicciardo ringraziò quanto più puote
la damigella di quel ch'avea fatto;
ma per dolore il petto si percuote
ch'Ulivier di prigion non era tratto
e Ricciardetto, e bagnava le gote,
temendo che 'l Soldan non rompa il patto;
ma quanto può dà lor costei conforto
che ignun di lor non gli fia fatto torto.


Nimm, du süßer Schmeichler, von den Locken,
Die du oft zerwühltest und verschobst,
Wann du über Flachs an Pallas Rocken,
Über Gold und Seide sie erhobst!


Három század óta ő az
Egy király maga,
Akinek magyar szavakra
Nyílt meg ajaka.


»Qué es mi barco: mi tesoro,
qué es mi dios: la libertad,
mi ley, la fuerza y el viento,
mi única patria la mar».


Mein erster Geist ist tot; und nun stirbt auch das Leben.
Ich wil zwar: aber schau, wie kan ich dich erheben?
Dich kan erheben recht sonst Niemand, als nur du.


O Vorsehung, beschleuss doch endlich,
Endlich die blutigen
Wieder besiegten Siege,
Mit Einem, der Frieden gebeut!


Wie war der Wald so weiß und still,
Der Schnee lag stumm auf den Zweigen.
Fern von der Weltesche Yggdrasil
Zog her ein traurig Schweigen.


Einsam trauert Apoll. Wann denkt noch seiner ein Jüngling?
Heute beherrscht den Parnaß Plutus, der blendende Gott;
Siehe, mit Schaufel und Karst, kalifornische Minen zu wühlen,
Nach dem entheiligten Berg ziehn sie begehrlich hinaus.


en el túnel estrecho de los días
que nos abra de risa a la sorpresa;
si un letargo de tiempo nos espía


Daraus bisweilen ein sanftes Tier tritt
Und langsam die schweren Lider senkt.
Auf deine Schläfen tropft schwarzer Tau,


	ed è venuta al loco ov'ella nacque,
dove più ch'altra donna sempre piacque.


柳营清晓促征期
女伴相呼看祭旗
壮士指僵霜气重
将军莫讶鼓声催


Er wird von dem der bey Ihm wacht/
In seiner herben Pein verlacht/
Vnd trägt der Mörder schelten.
Der Priester grimme Haupter schmehn
Der Juden Hochmuth lässt sich sehn/
Hier muß ihr Lästern gelten.


Det Rath gefehl em allen wol,
Se fingen an tho grawen,
Se mackten in de Erden holl,
Brachten det unnerst baven.


Was gereift in stiller Stunde,
Erst ein aufhorchsames Ohr
Lockt aus deines Busens Grunde
Wie der Lenz die Saat hervor.


娉婷少妇未关愁
清夜琵琶上小楼
裂帛一声江月白
碧云飞起四山秋


Sietséggel Sebösben felrakottatá,
Az Maroson által Felvincre szállatá,
Ott asszon kezéből koronát kisúgá,
Kit magyar uraknak asszon kezökben adá.


So kreuzen wir in wehmut nur
Der freudlos grauen aschen flur
Mit ihrem dürren gras und dorn
Doch rein von reue rein von zorn


Kdes na dvoře si děvče teskně zpívá
o hrobu vojína tam v cizině...
přes zeď se na ni starý Satyr dívá
tak sentimentálně v té tišině.


e dopo molti scellerati danni
parecchi cardinali alla Melora
fece annegare ai Pisan con inganni.


Da springen die schwarzen Pferde
Auf nebliger Weide.
Ihr Soldaten!
Vom Hügel, wo sterbend die Sonne rollt
Stürzt das lachende Blut –
Unter Eichen
Sprachlos! O grollende Schwermut
Des Heers; ein strahlender Helm
Sank klirrend von purpurner Stirne.


لَولا البَشائر في لقا الأَحباب
ذَهَبت بِنا البُرحاء كُلّ ذَهابِ
وَأَنا العَليل بِغَير تَعليل اللقا
لَم تُشفَ مِن علل النَوى أَوصابي
لي مُهجة مَقروحة فَتَكَت بِها
أَيدي البِعاد بأسهمٍ وَحِرابِ
فَمَن المُبَشّرُ في لِقاء أَحبَّتي
لِأَقوم بَينَ يَديهِ في الأَعتابِ
وَأَعدُّهُ الملك المُطاع لِأَمره
وَأَنا لَهُ مِن جُملة الحجّابِ
أَحبِب بِجَمع الشَمل بَعد تَفَرُّق
وَبُزوغ شَمس الوَصل غبّ غِيابِ
وَصَفاء كَأس الأُنس بَعدَ تَكَدُّرِ
وَلَذيذ راحٍ بَعدَ مُرِّ شَرابِ
يا صاحِبيَّ تَناهزا فُرص الهَنا
ها قَد مَلَأت مِن السُرور وطابي
وَاِستَبشرا بِمُنى القُلوب وَنَيلها
فَلَقَد بَلَغتُ بِنَيلِها آرابي
وَاِستَجليا أَكواب بَكر مَسَرّة
سلبُ الهُموم بِها مِن الإِيجابِ
وَاِستَقبلا قَمر السِيادة في ذرى
عَلياه بَينَ كَواكب الأَصحابِ
السَيّد اليافيّ مَن هُوَ لِلمَلا
كَهف المريد وَعُمدة الطُلّابِ
شَمس الأَفاضل ذُو الفَضائل وَالنُهى
وَالحلم بَدر سَما أولي الأَلبابِ
عَلم بِهِ تُهدى الأَنام كَأَنَّهُ
داود لَمّا قامَ في المِحرابِ
وَغَضَنفر بِاللَه لا بِمهنّد
لَيسَ الغَضَنفر كُلّ ذي مِخلابِ
فَمَتى بِنا جَمحت خُيول غواية
رُدَّت بِهمّته عَلى الأَعقابِ
أَبوابهُ للعزِّ أَنجح مَطلبٍ
وَرِحابه لِلفَوز خَير رِحابِ
وَمَقامه أَعلى مَقامٍ بَينَنا
وَجَنابُهُ فينا أَعَزّ جَنابِ
فَاِسعَد بِجدّك أَو بِجدّك حائز ال
عَلياء مِن حسبٍ وَمِن أَنسابِ
فَلَنا بِعزّك يا سميَّ محمّد
عزٌّ يَدوم عَلى مَدى الأَحقابِ
أَفلا نَفوز وَقَد أَتى النَصر الَّذي
قَد عدَّ مِن أَنجالك الأَنجابِ
وَلَنا الهَنا شَرَف الإِياب أَتى بِهِ
يَتلو السُرور فَكانَ خَير إِيابِ
حُيّيتَ يا محيي القُلوب بِعوده
وَمُنعّم الأَرواح بَعدَ عَذابِ
فَمآبك السامي بعزّك في المَلا
أَمسى لَنا زُلفى وَحُسن مَآبِ
وَلَقد نَظَرت إِلى الحمى فَوَجدته
يَختالُ في حُلَلٍ مِن الإِعجابِ
وَبَدَت رِياض الأُنس وَهيَ نَواضر
تَزهو كَزَهو الخودِ تَحت نِقابِ
فَكَأَنّ أَغصان الرُبى بِيَدِ الصِبا
مَرحاً قدود كَواعبٍ أَترابِ
وَشَدَت بَلابل دَوحها فَكَأنَّما
تُملي عَلَينا نَغمة الفارابي
طَرَباً تَحنّ لَها القُلوب كَأَنَّها
داعي التَهاني في لقا الغُيّابِ
مَولاي يا مَن لا مَلاذ لَنا سِوى
أَبوابه في الناس مِن أَبوابِ
أَوجَزت في مَدحي مَناقبك الَّتي
بِالفَضل تَستَغني عَن الإِسهابِ
فَاِعذر مريدكَ إِنّ دَهري شاغِلي
بِهجائه عَن مَدح كُلّ نِقابِ
وَلَئن أَساء فَقَد عَفَوت وَإِنَّما
يَعفو الفَتى فَيَنال خَير ثَوابِ
وَلَقَد ظَفَرت بِما أَروم وَأَبتَغي
فَمنعت عَنهُ تعتُّبي وَعِتابي
فاِسلم وَدُم فَلأَنت غاية مَقصدي
وَرضاك سُؤلي في الوَرى وَطِلابي


Lass dann, und jetzt sie schlummern! Es schlummert ja
Mit ihnen der selbst, welcher die blutigen
Siegswerthen Schlachten schlug, zufrieden,
Dass er um Galliens Pindus irrte.


Mocným křídlem přes svět šírý lítá
Svatý duch, vybledlé dny zamítá,
Vroucím dechem přítomnost pění;
Když rozpění, jezerem zamíchá,
Mnohá vlna děsně na břeh šplíchá,
Splachne rum a vlastěm tvář změní!
Tvář kdy mění, peklo se raduje,
Výdělek si z rozvrhu slibuje; –
Špatně peklo vír cení.


-No todo acaba aquí -¡Pobre inocente!
Eres polvo y en polvo convertido
volverás a la tierra -Yo no olvido
que mi alma ha de vivir eternamente


Komuna dokonává. Hlídky valné
jen procházejí ulic tmavou sítí,
krok odměřený duní, pušky svítí
mdlým leskem v mlze neprůhledné, kalné.


لا وَخَدٍّ مِن خُضرَةِ الشَعرِ جَدبِ
لامِعٍ نورَهُ كَصَفحَةِ عَضبِ
وَاِبتِسامٍ مِن بَعدِ تَقطيبِ سُخطٍ
وَرِضا لَحظِ مُقلَةٍ بَعدَ عَتبِ
ما تَبَدَّلتُ ما حَيِيتُ وَلا حَدَّث
تُ نَفسي مَن بَعدَ حِبّي كَحِبّي


Tam nemohou sny řádit ani kvésti.
Buď rád, že sny máš... aspoň můstek k štěstí.


A jak mé oko ku měsíci zhlídlo,
jenž zdál se stoupat nad doubravou spící,
já stále viděl v ústech otce bidlo
a na něm v cetkách dítě tancující.


Nemají prý rádi rozkvetlou, nádhernou sloku,
(předce jen nejvyšší drobný květ v pralesích umění!)
Řemesníci od kusu přišli, řemesníci vše padělali,
rota řemesnická, která tak unavila tiskařský lis!


Annyi már bizonyos, - szóltak - hogy elveszett,
A lápkutba bukott, vagy a tűz ölte meg.
S haza-takarodván, jó Péter is kilép,
Elhagyva cirmosan hideg kútbörtönét.


Denn so will ich dich erheben,
wenn du weit von uns wirst sein,
und mein Schütze wird beineben
seine Saiten stimmen drein,
daß die Gegend weit und breit
froh sein wird bei solcher Zeit.


Sein klein Gefolg – ja klein, wenn Arbeitsliebe,
Wenn Einsicht, Klugheit, Mäßigkeit,
Wenn Wißbegier und Menschenhuld zurückebliebe,
Das herrlichste Geleit,


Zatím Bohdal nejlítější způrce
Podivínův Šimonovi hory,
Doly přislibuje, rozkoší a
Poklady a slávou duši lehkou
Zajímaje hleděl vyzvěděti,
Kdeby buřič Podivín se ukryl.
Šimon, jakby Podivína neznal,
Přetvařuje duši ani slova
Nepromluvil o něm, vymlouvaje
Mdlobou se, chtěl pospíchati domů.
Drábové mu zabránili, jídla
Přinášeli služebnícy, Bohdal
Mládenečka šlechetného k jídlu
Nutil, aby těla posylnil y
Duše knížecými lahůdkami.
Šimon zpíral se, a Bohdal prosyl,
Až v tom kníže do světnice vešel.
Hrůzou Šimon zkostl, hrom svědomí v něj
Vrazyl. Kníže s okem zamračeným
Kázal: Rcy, kde Podivín? Chtě Šimon
Podivína hájiti, y pánu
Vyhověti, na kolena padl, a
Řekl, by nemožnosti nepožádal.
Kníže hřměl: Buď mlč, a umři, nebo
Mluv, a kníže na svobodu kráčej.
Nemohu, ach! nesmím vyzraditi
Pane slavný! Podivína tobě,
Na celém se těle třesa pronesl
Šimon, slib mi zavřel usta, Bůh mi
Stálost káže. Podivín a s dětmi
Žena prosbami a zaklínáním
Jako střely Boží na mé srdce
Doráželi, abych nevyjevil
Skrejše tobě. Slíbiv potvrzoval
Bohem jsem, že raději se v pekle
Smažit budu, nežbych víru zradil.
Přestaň na mne pane, hnáti, syce
Boha na se ozbrojíš. Snad války
Pro člověka s Bohem nepovedeš?
Mladík mluvil trnoucými slovy
Mysle Bohem zastrašiti pána.
Kníže kynul, pochopové jali
Mládka, rozkládali pochodně, a
Rozbírali nástroje, již oheň
Syčel, třpytily se meče, smrt své
Rozeslala hrůzy, již y šaty
Roztrhavše s těla, počínali
S pochodněmi blížiti se k němu.
Šimon vida smrt, vyřkl: svoboda mu
Za odplatu. Bohdal chvátal na poušť.
Podivín se se svou milou, s svými
Neviňátky obíraje na svět
Zrádný nezpomínal; otec domů,
Šimon z paměti mu zašel. Krásný
Den, zpěv ptactva vyvábily duše
Šťastné do zahrady, na nebesa
Pohlížeje, k svým se obracuje
Milým blaženosti v srdcy cýtil
Nejčistější. Z lůna rozkoše ho
Nepřátelé strhli; dítky zkostly,
Žena umrtvěla. Podivín se
Na miláčky ohlížeje pouty
Spatý jako zlosyn s dráby kráčel,
Cestou Šimon s ním se potkal. Jakby
Peklo všecky vysypalo hrůzy,
Vyděsyl se, schopil, na pustinu
Běžel, tady ženu mrtvou, děti
Skryté spatřil, zkřikl, a v zoufání prchl.


Тайны, что смутно светятся,
Знаком заветным отметятсПридут победители-воины,
Будут их силы утроенПогаснет безвольное, старое…
Истина скажет нам: «Дарую!»
Плачьте в предчувствии нового,
Украшайте венцами головы:
Знаком великим отметится
Все, что в тумане нам светитс


أَلا ما لِعَينَيكِ لا تَهجَعُ
تُبَكّي لَوَ اِنَّ البُكاءَ يَنفَعُ
كَأَنَّ جُماناً هَوى مُرسِلاً
دُموعَهُما أَو هُما أَسرَعُ
تَحَدَّرَ وَاِنبَتَّ مِنهُ النِظامُ
فَاِنسَلَّ مِن سِلكِهِ أَجمَعُ
فَبَكّي لِصَخرٍ وَلا تَندُبي
سِواهُ فَإِنَّ الفَتى مِصقَعُ
مَضى وَسَنَمضي عَلى إِثرِهِ
كَذاكَ لِكُلِّ فَتىً مَصرَعُ
هُوَ الفارِسُ المُستَعِدُّ الخَطيبُ
في القَومِ وَاليَسَرُ الوَعوَعُ
وَعانٍ يَحُكُّ ظَنابيبَهُ
إِذا جُرَّ في القِدِّ لا يُرفَعُ
دَعاكَ فَهَتَّكتَ أَغلالَهُ
وَقَد ظَنَّ قَبلَكَ لا تُقطَعُ
وَجَلسٍ أَمونٍ تَسَدَّيتَها
لِيَطعَمَها نَفَرٌ جُوَّعُ
فَظَلَّت تَكوسُ عَلى أَكرُعٍ
ثَلاثٍ وَكانَ لَها أَربَعُ
بِمَهوٍ إِذا أَنتَ صَوَّبتَهُ
كَأَنَّ العِظامَ لَهُ خِروَعُ


Vracím se k tužce, své rozmilé ženě.


„Tys to, sestro drahá,“ volá v zanícení,
„toť tvůj duch mi dává slední pozdravení!“


Und wenn du wieder zu mir trätest
und weinend um Verzeihung bätest,
es wird doch nimmer, wie es war:
das Glück ist tot, das wir genossen,
die Blüte, die sich uns erschlossen,
ist nun verwelkt, für immerdar.


Hudba česká, – mocná mluva,
mnohé oko v slzách stopí;
co však v jejím lůně skryto,
Nečech nikdy nepochopí.


Dies Lächeln war vernichtend,
Ich rang nach einem Wort;
Dann sagte ich kaum hörbar:
»Herr, morgen geh' ich fort.«


膏雨溟濛涤冻涂
杏花深处鸟相呼
东郊蓑笠勤农事
好遣良工缋作图


Und schmückt mich sehr,
Als ob ich wär,
Ein Sohn der armen Frauen,
Mit kleinem Ruhm,
Recht wie die Blum
Den Winter in der Auen.


Quero voltar! Não sei por onde vi
Ah! Não ser mais que a sombra duma sombra
Por entre tanta sombra igual a mim!


Und wirst du dich mit dem verbinden
Der dein und meine Freundschafft kennt,
So wirst du doch kein Hertze finden
Das in dergleichen Flamme brennt,
Jetzt muß ich mich von hinnen lencken,
Doch wirst du wohl an mich gedencken.


E perche molto già slungata s era
l incantator n havea perduta l orma
siche ricorse alla spelonca nera,
e di demoni uscir fece una torma
et ne sceglie uno, di tutta la schiera,
e del bisogno suo prima l informa
poi lo fà intrare adosso al corridore
che via gli porta con la donna il core


Horch, es ertönte der Park von des Volksschwarms dumpfem Gemurmel,
Rasch in den Gängen des Hains wogte die Welle der Lust;
Freund' und Freunde begegneten hier sich im bunten Gedränge:
Traulich vereinte das Fest Jene, die nimmer sich sahn.
Rauschend streifte das seidne Gewand an dem leinenen Kleid hin,
Gegen die Perle von Glas blitzte der goldene Schmuck;
Was sich gepflegt in der Sonne des Glücks, was bang' in des Unglücks
Frosthauch bebte, vereint prangt' es im Kranze der Lust.
Magisch umfloß das romantische Bild hellschimmernd der Lampen
Irrender Schein, durchs Grün gaukelte golden der Glanz;
Ringsum schien's als sänken zum irdischen Pfad die Gestirne,
Daß sich dem Himmel genaht wähnte das selige Herz.
Beide durchwandelten wir des Gesträuchs dufthauchende Dämmrung,
Traulich schmiegte dein Arm weich an den meinigen sich;
Kaum erst kannten wir uns seit wenigen Stunden, der Zufall
Führt' uns zusammen, und schnell fesselt der spielende Gott.
Damals nannt' ich dich Gnädige noch, doch ahnte mein Herz schon,
Freundliche würd' ich dich einst nennen und reizende Frau.
Schnell wie die Bien' um den rosigen Kelch, so spielt um den Mund dir
Tändelnder Witz, doch er hielt friedlich den Stachel zurück.
Fröhlich entschwamm auf dem Silbergewölk des beweglichen Leichtsinns,
Haschend die wechselnde Lust, rasch der beflügelte Geist:
Doch oft kettet' ihn süß das Gefühl, und den luftigen Flüchtling
Führt' in des zarteren Glücks stillere Lauben die Huld.
Vielfach wandest du mir um den Sinn die bezaubernde Fessel,
Mächtiger ward dein Reiz stets mit des Sieges Begier,
Lächelnd sahst du mich an, und es schwebt' in dem Blick der Triumph dir,
Daß du gesiegt, und leicht schien dir der spielende Kampf.
Aber dich trog dein Wahn, Schlausinnige; sieh, es ermannte
Rasch sich der Geist, vom Netz wand der Gefangne sich los.
Keck nun hob er das eigne Panier, und es kämpfte mit Leichtsinn
Leichtsinn, und mit dem Stolz rang der erwachende Stolz.
Was du mich lehrtest, ich gab es zurück, und ein schützender Gott lieh
Geist mir und Wort und der List täuschendes Gaukelgewand.
Doch es entstahl der Idalische Gott schlau spähend des Schicksals
Wage dem Zeus, und warf doppelte Loose hinein;
Hoch nun hob er sie auf; doch sie hing gradlinig, und Keinem
Drohten die Band' und es sank Keinem die Schale des Siegs.
Lächelnd sahst du mich an und beschämt: doch ehrt' in des Gegners
Listigem Spiel dein Geist willig die eigene Kunst.
Schlauer, sprachst du, wir kämpften um Ruhm jetzt: aber es künde
Künftig ein schwererer Kampf, ob in der Liebe du siegst.


Wer guten Rath selbst finden kan,
Wer guten Rath kan nehmen an,
Wer beyden recht zu brauchen weiß,
Hat eines klugen Mannes Preis.


Ich weiß nicht, was ich ihm gesagt!
Genug, der Abend war so schön,
Der Turm, der aus dem Dorfe ragt,
Erhub der Glocken hell Getön;
Und ich, ich ging nach Haus und dacht,
Ich dacht an Franz die halbe Nacht.


Tán te vagy a visszhang? hisz énekelhettek
De én attól tartok hogy szerelmeskedtek.


Megtágúl a szív, a bús képekre vidámság
Hajnala kél ismét; magok a két gyilkosok érzik
A jobb fordulatot, s nyugalommal térnek el onnan,
Hol közel áll két nagy testvér ölelése halálhoz.
Endre örűl, s vele megzendűl a várkonyi szép lak.


»Kein Rausch ist wie der meine tief.«


Ležíš v mých snech pod jasanem uprostřed anemon, vřesu a kvítí
smyslů mých zázrak, mystický taj, tajemství hmoty, jímž mohu se spíti.


自掌天书见客稀
纵因休沐锁双扉
几回扶病欲相访
知向禁中归未归


Vom Armuthsbogen riss den Kenntnisspfeil ich los,


Den Klugen leiten sicher stets die Horen,
Nur mit dem Genius spielen oft die Winde;
Daß er, so Glück wie Unglück, früher finde,
Wird er mit Schwingen in die Welt geboren.


Když nás srdce pobolívá,
náhle se kdys ztiší,
stane jako v přemýšlení,
pak zas dál pospíší.


Starosti tvé, všechny žaly,
bolest vzali bychom na se,
kdybys z dýmčičky své kouřil
v koutku u nás, hochu, zase.


Tanto tren con tu cueppo,
tanto tren;
tanto tren con tu boca,
tanto tren;
tanto tren con tu sojo,
tanto tren.
Si tú supiera, mulata,
la veddá;
¡que yo con mi negra tengo,
y no te quiero pa na!


Heic ubi sacros trahitur per amnes
Leucoris, coelum et caput inter umbras
Nubium condens Helicon bifronti
Vertice pulsat.


Devatenáct set dvacet devět. Dnes
že směl by vnuky jímat bledý děs?
Že plni nejistot a pochyby,
co mají v rukou, z rukou dali by?
Že vzdychli by jen: Rasa poklesla.
Ne o budoucnost, rvem’ se o křesla?!


كحلُ الشَريفِ مُقارِبٌ
كَم ناظِرٍ قَد أَغمَضا
تَلقى الدَوا بِيَمينِهِ
وَشِمالُهُ تُعطي القَضا


How soft the pause! the notes melodious cease,
Which from each feeling could an echo call;
Rest on your oars; that not a sound may fall
To interrupt the stillness of our peace:
The fanning west-wind breathes upon our cheeks
Yet glowing with the sun's departed beams.
Through the blue heavens the cloudless moon pours streams
Of pure resplendent light, in silver streaks
Reflected on the still, unruffled lake.
The Alpine hills in solemn silence frown,
While the dark woods night's deepest shades embrown.
And now once more that soothing strain awake!
Oh, ever to my heart, with magic power,
Shall those sweet sounds recal this rapturous hour!


Bízom az érdemes késő maradékra,
Mely több szívességgel néz a jó szándékra,
Vagy pedig nem hajtván semmi tartalékra,
Pipára raggatom és vajas fazékra.


Daher bist du auch so geschwind
Ein feuerflammends Donnerkind
Der ewgen Liebe worden.
Dein Herze war von Jesu reich,
Von ihm wars noch auf Erden gleich
Dem Seraphiner-Orden.


Celle-ci n'est pas jeune pour un jour !


Kdo ví, jakých potřeb žádá nespočtených
Jícen vyprahlý a pustý žaludek:
Ten se zdrží šprýmů vtipem zaplavených.


Halte dein Herz, o Wanderer, fest in gewaltigen Händen!
Mir entstürzte vor Lust zitternd das meinige fast.
Rastlos donnernde Massen auf donnernde Massen geworfen,
Ohr und Auge wohin retten sie sich im Tumult?
Wahrlich, den eigenen Wutschrei hörete nicht der Gigant hier,
Läg er, vom Himmel gestürzt, unten am Felsen gekrümmt!
Rosse der Götter, im Schwung, eins über dem Rücken des andern,
Stürmen herunter und streun silberne Mähnen umher;
Herrliche Leiber, unzählbare, folgen sich, nimmer dieselben,
Ewig dieselbigen – wer wartet das Ende wohl aus?
Angst umzieht dir den Busen mit eins und, wie du es denkest,
Über das Haupt stürzt dir krachend das Himmelsgewölb!


Längst, du freundliches Nachtgestirn,
Ist dein Geheimniß verweht.
Erkenntnißstolz blickt der Knabe schon
Zu dir empor;
Denn verfallen bist du, wie Alles jetzt,
Der Wissenschaft,
Die deine Höhen und Tiefen mißt –
Und wer weiß, ob du nicht endlich doch noch
Erstiegen wirst auf der Münchhausenleiter
Der Hypothesen.


Was je an Freud' und Qualen
Der Welt ein Räthsel blieb,
Dann wird's zusammenhallen
Wie meine tiefe Lieb'.


Egy-egy kövecs lehull: ki néz utána,
Hogy merre gördül s ott lenn hol vesz el?
Szirtomladék közt, meredély fokán, a
Test átsikamlik, láb bizton szökel.
Veszélyt, ha túl van rajta már, ki bánja?
A cél olyan szép s oly igen közel!
A ritka légben a szem is hibádzik,
S a messze csúcs olyan közelre látszik.


Nun bin ich loß gezehlet
Von Sünden und vermählet
Mit dir, Mein libstes Leben:
Was kanst du wehrters geben?


Všechny písně slité v nich víří, jak věky je zpívali bratří,
knížata, proroci, šílenci, světci a zavržení,
disonance všech životů mrtvých, zoufalství svatého boje
i budoucích jiter, v krvi se šeřících, kuropění.


Ráno klepal před svítáním
posel z Chudenic,
ke snídaní s dětmi teta,
potom přijel strýc.


Er hat in jedes Menschen Brust gesenkt
Die Warnerstimmen, die das Rechte künden,
Und was der Mensch ersinnt und klügelnd denkt,
Kann sie ersetzen nicht und nicht ergründen.


Liber scriptus proferetur,
in quo totum continetur.


Der Morgen graut, die frommen Schwestern fanden
Dämmernd den Weg zum Grab der Liebe hin.
Auch Petrus eilt, erstaunt ob den Gewanden,
Und ruft am offnen Grab: »Er ist erstanden!«
Nun wird ihm klar der heil'gen Bücher Sinn.


Pasan caballos negros
y gente siniestra
por los hondos caminos
de la guitarra.
Y hay un olor a sal
y a sangre de hembra,
en los nardos febriles
de la marina.
La muerte
entra y sale,
y sale y entra
la muerte
de la taberna.


Er steht im Schiff am zweiten Morgen,
Die Lüfte wehen lind und warm,
»O Periander, eitle Sorgen!
Vergiß sie nun in meinem Arm!
Wir wollen mit Geschenken
Die Götter reich bedenken,
Und jubeln in der Gäste Schwarm.« –


Bevor wir beide vollenden das Lied,
Ich singend zu deinem Harfen,
Das Lied, wie alles zuletzt geriet,
Als die Nornen die Lose warfen.


群峰排闼势模糊
古木撑烟乍有无
好似罗湘二三月
东郊山翠拥城隅


Oben, hoch oben,
Auf den lichten, sagenumwobenen,
Heiligen Bergen,
Das Haupt gen Westen,
Knieten ihre Führer,
Die Weisen des Abendlandes,
Und rangen qualvoll
In heissen, brünstigen Gebeten,
Wie weiland Israel in der Wüste,
Oben, hoch oben!
Und unten, tief unten,
Durch die dunklen, wipfelverschatteten,
Grünen Thäler
Wälzte sich stromgleich die heilige Phalanx
Der gottentflammten, ölgesalbten,
Todgeweihten Streiter,
Stumm und erwartungsbleich,
Eine neue Völkerwandrung.
Ihr blutrothes Banner,
Umblitzt von tausend nackten Schwertern,
Spiegelte die aufgehende Sonne wieder,
Noch einmal küsste sich
Mutter und Kind, Vater und Sohn
Und feierlich fluthete durch alle Himmel
Ihr heiliger Hymnus:
Excelsior!
Herzerschütternd, seelenergreifend,
Unten, tief unten!


« Tes Isaacs repus, souvent, d'un œil oblique,
« Regarderont parmi les vapeurs du festin
« S'ils ne voient pas surgir à l'horizon lointain
« Les maigres cavaliers du désert famélique !


وَمُقَبِّلٍ كَفّي وَدَدتُ بِأَنَّهُ
أَومى إِلى شَفَتَيَّ بِالتَقبيلِ
جاذَبتُهُ فَضلَ العِتابِ وَبَينَنا
كِبَرُ المَلولِ وَرِقَّةُ المَملولِ
وَلَحَظتُ عَقدَ نِطاقِهِ فَكَأَنَّما
عُقِدَ الجَمالُ بِقُرطَقٍ مَحلولِ
جَذلانُ يَنفُضُ مِن فُروجِ قَميصِهِ
أَعطافَ غُصنِ البانَةِ المَطلولِ
مَن لي بِهِ وَالدارُ غَيرُ بَعيدَةٍ
عَن دارِهِ وَالمالُ غَيرُ قَليلِ


Vieles wird sich da und hie
Uns entgegenstellen.
In der Liebe mag man nie
Helfer und Gesellen;
Geld und Ehre hätte man
Gern allein zur Spende;
Und der Wein, der treue Mann.
Der entzweit am Ende.


,Ty kouzelnicí budeš,‘
hlas temný sudic zněl;
,tvé srdce budiž skalou,‘
sbor jejich dále pěl.


Wie war es in dem Paradiesse,
Da Adam zu der Eva kam,
Und sie als seine Zuckersüsse
Vergnügung in die Armen nahm,
Und als das höchst-verliebte Paar
Ein Männlein und ein Fräulein war.


Dann wacht ich auf und sah den Ziegelschlot
vor meinem Fenster leuchten frühlichtrot


لِلرِزقِ أَسبابٌ تَسَبَّب
وَالعَيشُ مَأمولٌ مَحَبَّب
وَصَبابَةُ الإِنسانِ بِالدُن
يا أَرَتكَ دَماً تَصَبَّب
شَرِبَ اِمرُؤٌ مِن قَهوَةٍ
شامِيَّةٍ حَتّى تَحَبَّب
وَأَخوهُ يَكرَهُ نُغبَةً
في الرَفدِ مِن ذَهَبٍ يُضَبَّب
وَالمَوتُ طِبٌّ لَيسَ يُب
رِئُهُ الحَكيمُ وَإِن تَطَبَّب
يا طِرفُ إِن بِتَّ الأَقَ
بَّ وَصَمَّ حافِرُكَ المُقَبَّب
وَجَبَبتَ في الجَري الخُيو
لَ وَكُنتَ مِن وَضحٍ مُجَبَّب
فَليُدرِكَنَّكَ مَرَّةً
ما أَدرَكَ الخَرِقُ المُرَبَّب
وَالصَمتُ يَلزَمُهُ الفَتى
مِن بَعدِ ما غَنّى وَشَبَّب


De büszkeség kapá meg
A lánykát s vad negéd,
Hallván, mi szép, mi bájos
Most ajkán a beszéd.


Dvé očí palčivých naň přímo hledí,
rozkoš je opojná a hřích je v nich.
Úsměv mu jedinou odpovědí
a jásot akordů divokých.
Ve starém rámu tom červotočivém
postava živá se povznáší divem,
vlas dlouhý mrakem se rozletá,
zasténal: „Oh, já vím! – Prokletá
myšlénka toho, kdo obraz ten tvořil!
Oživl dávný hřích a vina stoletá!
Jak malíř do barev štětec svůj vnořil,
na duši zapomněl, na svoji spásu,
viděl jen mámivou a hříšnou krásu.
Ďábelským přeludem opojen,
pod roucho kajícné skryl chvatně jen
to teplé, bílé a zářící tělo,
které se vášnivou rozkoší chvělo,
myšlénku proklatou, hříšný svůj sen!“


炎天五马忆秋嘶
汉主何时召会稽
莫怪年来无尺素
雁飞不到七闽西


Co našel jsem své srdce zdrásané
a pošlapané – ještě trochu bilo, –
ó rcete, lidé, rcete katané:
kde to jen bylo?


To osud můj, má předrahá,
a povolání mého tíž,
že mdloba síly přemahá –
že každým dnem jsem hrobu blíž.


Non son queste le stelle, ond' aureo il cielo
risplende a quei che mai non vider morte?
non è questa la terra ov' ha sì vario
l' imperio il sol, ch' or la rinfiora, or l' arde?
E non è questo il mondo, ov' io mi vissi
uom già di carne e d' ossa? Or non son io
in fra le pompe di superba scena?
Deh! qual pietà, qual nume onnipotente
sue grazie oggi in me versa, oggi in me spiega
sue meraviglie? Io che a dormir fui tratto
il ferreo sonno de la morte, or gli occhi
pur riapro a la luce: io spirto ignudo
riedo oggi a respirar l' aure vitali,
pur rivestito il fral de 'l terreo manto,
e a riveder de la mia patria cara,
accolto in bel teatro, il popol grato.
Quanto lunga stagion fra l' ombre avvolto
io mi sia stato, i' non saprei ridirvi,
ché là, ov' io vivo, non si contan gli anni.
Ma dirò quand' io vissi; indi a voi noto
fia quanto ha scorso il sol da ch' io mi scinsi
de la gonna mortal, ch' oggi ho ripresa:
grazie ch' a pochi il ciel largo destina.
Vissi a Ippolito Estense, e fu mio zelo
d' arder a 'l nume suo face di gloria
con vivo inchiostro. I' son quel che cantai:
"Le donne, i cavalier, l' arme e gli amori";
quel ch' ordii anco i comici bisbigli,
ond' oggi è a voi promesso onesto riso.
Ch' io mi morissi, e quale, è a voi palese;
ma che di me si fesse, e a quale stato
morendo io rinascessi, uom che qui viva
non puote avere inteso: or io dirollo,
e dirò come a la presenza vostra
ritornato mi sia, ed a che venni.
Né ora tem' io già che 'l sermon lungo
sia per noiarvi, perch' io so che messo
non vien più desiato a voi mortali,
di quel che di là viene, ond' io ne vegno.
Luogo è ne l' altro mondo, ov' uom qui morto
vive novella vita, e ha nome Eliso:
così lo nominò la prisca etate.
Siede presso a un castel, che Dite è detto,
torreggiante di fuoco e d' alti mostri;
ma com' è quel ripien d' aspro e di tristo,
così questo è d' ameno e di soave.
Quivi perpetuo un zefiro inzaffira
le piagge, e su 'l smeraldo intesse l' ostro
di bei fioretti, ch' or di gelo imperla
ne l' alba, ora a' gran dì scioglie in odore;
corron di latte i ruscelletti vaghi,
e stilla il mel dagli elci e dagli olivi:
campo di gioia, se non quanto accende
infinito desio de 'l paradiso,
e 'n questa afflizïon l' anime offende.
Tutti convengon qui d' ogni paese
quei che vivendo in pregio ebber le Muse,
e l' oprar dritto che natura addita;
ma quei che furo innanti a 'l cristianesmo,
per non partirne mai (tal libra in lance
la divina giustizia il merto e 'l danno),
quei ch' adorar debitamente Dio,
qui l' alme impure purgano ed infette
da 'l sensüale affetto, ma da poi
fian richiamate a la celeste reggia:
e di questi cotai son io medesmo.
Qui pur pensosi, a passi lenti e gravi
van quei grandi ch' a 'l vero ebber gl' ingegni;
Aristotele il primo, e 'l divin mastro
de la scuola superna, i' dico Plato
con tutta la sua schiera, e con mill' altre
che 'l furor letterato in alto eresse.
Qui cinti d' arme gli spiriti magni,
onde rimbomban sì Micene e Roma,
Achille, Agamennon, Cesare e Scipio,
van trionfanti, ed han seco, o Ferrara,
non men di ferro e di valore armati,
de' tuoi Ercoli e Alfonsi. Or io mi stava
l' alte schiere ammirando in grembo ai fiori,
quando udii dirmi da invisibil voce:
– Oggi in teatro augusto i salsi motti
conditi da tua Musa, e le sciocchezze,
le frodi e i popolari accorgimenti
debbon udirsi: ivi in regal corona
d' eroi s' asside il glorioso Alfonso,
pieno di deità gli atti e l' aspetto,
qual Giove in fra i suoi divi. In nobil coro
di caste ninfe amorosette e care,
la sua Giunone ha seco; intanto attende
come scaltro risuoni e come piaccia,
tocca da dotta man, comica cetra.
Tu va; ben degna è sì mirabil scena
di mirabil messaggio, e primo parla. –
Tacque; ed io, ratto in men che non balena,
qui mi condussi, e non so per qual calle;
or dirò il comandato e dirò breve.
Le scïenze, figliuole de la mente,
vivon soggette a le medesme leggi,
che natura ha prescritte a' figli suoi:
come nasce, fiorisce, invecchia e muore
l' abete, il pin, la quercia ed il cipresso,
così queste han sua vice. Fu la scena
infante a' primi tempi, e giovin poi
fessi e matrona; or è canuta e vecchia.
Ben quai medici accorti, che previsto
lunge il letargo, han rimedi che 'n fasce
l' uccidan, e spess' anco anzi che nasca,
tra gran saggi, avvertendo il fatal corso
de 'l poetar di scena, a preservargli,
se non da morte, almen da presta morte,
con gran senno, arte dotta, in brevi carte
strinsero in immutabili precetti.
E certo il lor pensier veniva intero,
ma l' ignoranza s' è tanto ingegnata,
ch' i saggi avvertimenti ha torti e guasti;
onde più ratto il buon comico iambo
è invecchiato e caduto in vil dispregio;
così ha gran mal picciol' licenza a lato!
Fu concesso il partirsi da 'l severo
de le leggi prescritte a la poetica,
quanto chiedeva l' uso de l' etati:
qui s' è fermato il punto; e non s' è visto
che varia il pomo or frondi, or frutti, or fiori,
seguendo la stagion, ma sempre è pomo,
non mai o fico, o pero, od aspro sorbo.
Or s' è trascorso sì, che le commedie
più commedie non son, ma ciance inteste
a trar da' plebei cori infame riso,
indegne de l' orecchie cittadine
non che de le magnanime e regali.
Io parlo per ver dire,
non per odio d' altrui, né per disdegno,
né perch' io stimi la favola mia
esser de le perfette; là, ov' io vivo,
non vive odio o disdegno, ed è ognun fatto
giusto conoscitor de' suoi difetti.
Forse, s' or vergar carte e oprare inchiostro
mi si desse, alcun neo le purgherei,
se ben che non precetti imaginati
seguì mia Musa, ma gl' interi e saldi;
e s' ivi errò, qual' uom spira e non erra?
Or questa, ch' io vivendo, a 'l primo Alfonso
composi e posi in sontüosa scena,
e i Suppositi ha nome, invitto sire,
sacran novellamente a 'l vostro nome
devoti questi spiriti sublimi,
onde qui s' orna l' Academia vostra.
Voi gradite il buon zelo e la lor fede;
là vien chi me accomiata; ed io ritorno,
sì come fu il destino, a l' ombre elisie.


Was! sprach die Ente, dumm wär' ich?
Bekümmre dich um dich!
Der Schwan sprach nicht ein Wort,
Und setzte seine Reise fort!


Ha a céda hír fölkapott,
Ha láttunk néhány szép napot,
Porba ejtjük
És felejtjük, elfelejtjük.