No matter now or past or futur Be
Lovers' age in your glee!
Give all your thoughts to this great muscled day
That like a courser tears
The bit of Time, to make night come and say
The maiden mount now her first rider bears!
Flesh pinched, flesh bit, flesh sucked, flesh girt around,
Flesh crushed and ground,
These things inflame your thoughts and make ye dim
In what ye say or seem!
Rage out in naked glances till ye fright
Your ague of delight,
In glances seeming clothes and thoughts to hate
That fleshes separate;
Stretch out your limbs to the warm day outside,
To feel it while it bide!
For the strong sun, the hot ground, the green grass,
Each far lake's dazzling glass,
And each one's flushed thought of the night to be
Are all one joy-hot unit


e già del nodo uman vive disciolto
per man celeste, sì che 'l divin Polo,
che va sopra le stelle altero e solo,
lo sguardo suo vèr voi lieto ha rivolto,


S'io esco mai de' lacci di Cerreto,
dove forzato entrai libero e sciolto,
non creda alcun che mai più vi sia colto,
s'io non porto il cervel contro a divieto.


Es hat der Städte Stadt/ 32 weil sie von mir geboren/
mir Priester 33 eingesetzt/ mir Feiertäg erkoren/
mein Schwert die Göttin schützt/ die Schwert und Wage hält/
das Schwert und Wag ihr Recht behalten in der Welt.


Diß heilig' Heut heist dich auch heilig seyn.
Gott diesen Tag bey dir will ziehen ein.
So ruhe du von Arbeit und von Sünden,
Daß er in dir mög seine Ruhe finden.


	Io sentia il splen et l'hepate concutere
con tal dolor che, vinta la constantia,
fu forza al fin la patientia abutere;


Qu'ils Cherchent le maître,
Le chef, le gardien,
Le psaume du prêtre,
L'aboiement du chien !


Neulich bei Mechterstädt: Pst...
Zeigten wir's den Arbeiterlaffen.
Falls es irgendwo ruhig ist,
Muß man eben künstlich Unruhe schaffen.
Laßt die Maschinengewehre streichen!
Ins Kabuff.
Immer feste druff.
Unsre Anatomie braucht Leichen.


衣襟成墨色
面目带煤尘
尽爱炉中兽
谁怜窑下人


Nun gieng's aus einem andern Ton.
Seht! spornstreichs galoppiren
Die Jäger nach: doch ferne schon
Hört man die Memmen um Pardon
Und Gnade lamentiren.


是处烟岚挂齿否
懒将时事罥心神
青山也许人酬价
学得云闲是主人


Wie zürnst du Florida so ohne maaß und ziel/
Daß meine zunge hat die gräntzen übergangen?
Die schuld ist nicht zu groß/ und that sie dir zu viel/
Wie hast du sie denn nicht/ wie sies verdient/ gefangen?
Doch daß dir kundbar sey/ warum ich es gethan/
Daß ich die zunge dir ließ schlund und gaumen lecken/
Ich dachte/ weil sie mehr/ als billich/ plaudern kan/
Sie möchte sonst aus neid mein liebes-spiel entdecken.


Melly boldog, a’ ki életét
kedvessel töltheti!
Olly vígan legfőbb ünnepét
egy Chán sem ülheti.


Eine große Landstraß' ist unsere Erd',
Wir Menschen sind Passagiere;
Man rennet und jaget, zu Fuß und zu Pferd,
Wie Läufer oder Kuriere.


Du hieltest deine Wangen dem Himmel hell hin,
Wie ein Wölklein kam der Mond hergegangen,
Als wär' er dein Bild in dem Spiegelglas drin.


O wär' ich dann ein Troglodyte,
Der Berg' und Wälder wilder Sohn!
Doch leider bin ich von Conduite,
Ein einzig Wort verfehmt mich schon.


Und wie in schwerem Fiebertraum
Zog's sie zu Nacht nach dem Kästenbaum.
Ob da sie selbst den Tod begehrt,
Ob widerstrebt, ob sich gewehrt,
Die Nacht verbirgt's, kein Mensch es erfährt.


群贤少长毕经过
曲水流觞忆永和
一代风流已陈迹
世殊事异感伤多


Возьмите меч — я недостоин брани!
Сорвите лавр с чела — он страстью помрачен!
О боги Пафоса, окуйте мощны длани
И робким пленником в постыдный риньте плен!
Я — ваш! И кто не воспылает!
Кому не пишется любовью приговор,
Как длинные она ресницы подымает,
И пышет страстью взор!
Когда харитой улыбнется,
Или в ночной тиши
Воздушным призраком несется,
Иль, непреклонная, над чувствами смеется
Обуреваемой души!
О вы, которые здесь прелестьми гордитесь!
Не вам уж более покорствует любовь,
Взгляните на нее и сердцем содрогнитесь:
Она — владычица и смертных и богов!
Ах! пусть бог Фракии мне срамом угрожает
И, потрясая лавр, манит еще к боям, —
Воспитанник побед прах ног ее лобзает
И говорит прости! торжественным венкам…
Но кто сей юноша блаженный,
Который будет пить дыханье воспаленно
На тающих устах,
Познает мленье чувств в потупленных очах…
И на груди ее воздремлет утомленный?
Чего ему тогда останется желать?
Чего искать ему? — он все уже имеет!
Он выше всех царей достоин восседать!
Он бог, пред коим мир, склонясь, благоговеет!


Na scéně skví se v hlavní roli
ta, již jsem intimně kdys znal.
Je pravda, přec to trochu bolí.
A já bych nerad vzpomínal. –


Ganhei o dia a meditar na minha vida,
porque a saudade me levou à longínqua Amarante
que cisma, talvez por mim, debruçada sobre as águas
lentas e sonolentas do Parnaíba
a rolar para o mar como eu para o mistéri
Então, num sonho de criança convalescente,
vem-me à memória o carrossel que fascinava,
no seu giro constante, os meninos de minha idade:
Cesário, Luís, Holand meus irmãos Nica e Joca,
na vertigem do carrossel arrebatados tão cedo!


Zu Füßen unserer lieben Frau
Leg i den Kranz mit Ehrfurcht hin,
Sie moant 's mit unsre Helden guat,
Und bitt für sie mit mildem Sinn.
Du heilige Schutzfrau vom Bayerland,
Führ unsre Toten an deiner Hand!


Trotz Worten, groß und emphatischen,
Bleibst du gebannt im Donauwinkel,
Steif macht nebst aristokratischen
Dich auch noch Gamaschendünkel.


Táž čistá záře zázrakem se vzňala,
když přikvačivši v brodu moře vlahém,
jenž svítil perlami na těle nahém,
se běloskvoucí Afrodita smála.


»Die Bäume sind nun kahl«, das herbe Wort
Ließ mich die Briefe still zusammenlegen,
Gab Hut und Handschuh mir und Rock und Stock,
Und drängte mich hinaus in meine Haide.


de lua enxovalhada sem vir a lavadeira


نابي الفِراشِ طَرِيُّ اللَحمِ مُطعَمَهُ
كَأَنَّ أَلواحَهُ أَلواحُ مَحصومِ
عاري الأَشاجِعِ مَسعورٌ أَخو قَنَصٍ
فَما يَنامُ بَحيرٌ غَيرَ تَهويمِ
حَتّى إِذا أَيقَنَت أَن لا أَنيسَ لَها
إِلّا نَئيمٌ كَأَصواتِ التَراجيمِ
تَوَرَّدَت وَهيَ مُزوَرٌّ فَرائِصُها
إِلى الشَرايِعِ بِالقودِ المَقاديمِ
وَاِستَروَحَت تَرهَبُ الأَبصارَ أَنَّ لَها
عَلى القُصَيبَةِ مِنهُ لَيلَ مَشؤومِ
حَتّى إِذا غَمَرَ الحَوماتُ أَكرُعَها
وَعانَقَت مُستَنيماتِ العَلاجيمِ
وَساوَرَتهُ بِأَلحَيها وَمالَ بِها
بَردٌ يُخالِطُ أَجوافَ الحَلاقيمِ
تَكادُ آذانُها في الماءِ يَقصِفُها
بيضُ المَلاغيمِ أَمثالُ الخَواتيمِ
وَقَد تَحَرَّفَ حَتّى قالَ قَد فَعَلَت
وَاِستَوضَحَت صَفَحاتِ القُرَّحِ الهيمِ
ثُمَّ اِنتَحى بِشَديدِ العَيرِ يَحفِزُهُ
حَدُّ اِمرِئٍ في الهَوادي غَيرِ مَحرومِ
فَمَرَّ مِن تَحتِ أَلحَيها وَكانَ لَها
واقٍ إِلى قَدَرٍ لا بُدَّ مَحمومِ
فَاِنقَعَرَت في سَوادِ اللَيلِ يَغصِبُها
بِوابِلٍ مِن عَمودِ الشَدِّ مَشهومِ
فَآبَ رامي بَني الحِرمانِ مُلتَهِفاً
يَمشي بِفَوقَينِ مِن عُريانِ مَحطومِ
فَظَلَّ مِن أَسَفٍ أَن كانَ أَخطَأَها
في بَيتِ جوعٍ قَصيرِ السِمكِ مَهدومِ
مَحكانُ شَرُّ فُحولِ الناسِ كُلِّهِمِ
وَشَرُّ والِدَةٍ أُمُّ الفَرازيمِ
فَحلانِ لَم يَلقَ شَرُّ مِنهُما وَلَداً
مِمَّن تَرَمَّزَ بَينَ الهِندِ وَالرومِ


Unter dick belaubten Zweigen hoher Linden, schlancker Buchen,
Gieng Beraldo, kühle Schatten bey der schwülen Luft zu suchen,
Weil er, fast den gantzen Morgen, der Geschöpfe Schmuck und Pracht,
Auf den Hügeln, in den Thälern, zu betrachten zugebracht.
Bald hatt' ihm ein heller Bach, der auf glatten Kieseln eilet,
Bald ein schroff- und steiler Fels, bald ein angenehm Gebüsche,
Bald ein wallend Aehren-Meer, durch sein liebliches Gezische,
Bald der leichten Vögel Zwitschern, eine sanfte Lust ertheilet.


Man bietet in der Herrscherwelt
Dem Volke etwas für sein Geld,
Und spielt famos Theater.
Man zeigt Lakaien, reich verschnürt,
Karossen auch, mit Gold bordiert,
Drin einen Landesvater.


Proto dál tě jíti nechám,
nenapíšu, co bych rád,
smát se nechci lidským těchám,
s bohy nechci žertovat!
Jdi svou cestou, Kráso, dál
klidně jako tisíc jiných!
Já v své dumy hvozdech stinných
nechci radost ani žal!


Anička koketně pohledla
k Jiřímu, podává šípkové růže.


I řekl jsem Krištofovi světci a on rázem
na svém hvězdném plášti slétl k hezké Růze na zem.


Cai a tard  Na quieta soledade
Do prado em flor, a sombra lentamente
Se espalha, e Dona Inês de Castro sente
Na alma subir-lhe uma onda de saudad
Vai sozinha a cisma  Do Infante ausente
Doce lembrança o coração lhe invade:
Suspira, e suas mãos com suavidade
Colhem cecéns e rosas juntament
Senta-se à beira do Mondeg  Mira
O rosto na água, e pétalas atira
À água, que manso e manso se renov
E vê-se, imagem na água mergulhada,
De cecéns e de rosas coroada,
Já Rainha, no fundo de uma cova!


Bravi i mee Gambaritt! Se Dio el v'ha daa
la deslippa de vess curt de danee
a tutta manca el v'ha poeù compensaa
con fior de tolla che la var pussee.


Doch nicht wie jener blinde Heid',
Nicht wie der Liebesgott,
Soll er sich ohne Hos' und Kleid
Zeigen als Sansculott'.


In das Chaos schauend
Steht am Fluß der Teufel,
Seinen Spitzbart krauend.


Das eine macht mich müde,
Macht schaal mir Bett und Wein,
Das grinst mich an aus jedem Aug'
Wie marklos Todtenbein.
Das löscht am Himmel Licht und Tag,
Das zehrt die letzte Ruh, –
Die Frage ist's, die tolle Frag',
Wozu dies all, wozu?


Vinse i tiranni, e loro ancor dal quinto
cerchio spaventa; alfin Fortuna e Morte,
le due possenti dee che tutto han vinto.


Was soll ich denn nun tun?
Ich soll auf dem beruhn,
Was du mir hast verheißen,
Daß du mich wollest reißen
Aus meines Grabes Kammer
Und allem andern Jammer.


Podivné veliké květy rostou,
kalichy kloní,
opálným vzduchem tak tiše, zlatě
písně se roní.


Denn Bedorgis iſt die Stadt/
Die nie Pflicht und Treu gebrochen/
Von der laͤngſt der Neid geſprochen/
Daß ſie feſt gehalten hat:
Dieſer Ruhm wird auch bekleiben
Und ihr Eigenthum verbleiben.


ألا أبلغ جماعة أهل مرو
على ما كان من ناءٍ وبُعدِ
رسالة ناصح يهدي سلاماً
ويأمر في الذي ركبوا بجَدِ
وأبلغ حارثاً عنا اعتذاراً
إليه بأن من قِبلي بجُهدِ
ولولا ذاك قد زارتك خيلٌ
من المصرين بالفرسان تَردى
فلا تهنوا ولا تَرضوا بخف
ولا يغرركم أسد بعهدِ
وكونوا كالبغايا إن خدعتم
وإن أقررتم ضيماً لوغدِ
وإلا فارفعوا الرايات سودا
على أهل الضلالة والتعدي
فكيف وأنتم سبعون ألفاً
رماكم خالد بشبيه قردِ
ومن ولى بذمته رزينا
وشيعته ولم يعرف بعهدِ
وقد غَشَّى قضاعة ثوب خِزْي
بقتل أبي سَلامَان بن سَعْدِ
فمهلك يا قضاعُ فلا تكوني
توابعَ لا أصول لها بنجدِ
وكنت إذا دعوت بني نِزار
أتاك الدهمُ من سَبْط وجَعْدِ
فجدِّع من قضاعة كل أنف
ولا فازت على يوم بمجدِ


Kinek kincse van fazékkal,
mér a markosnak marékkal.
Ha nem azzal, körömmel,
a körmösnek örömmel.
Brumma, brumma, brummadza.


Ein Winterabend war's. In schweren Flocken
Sank ... langsam ... Schnee auf Schnee. – Verschimmert war
Der letzte Tagesschein, und trübes Licht
Der Straße glitt in's dämm'rige Gemach.
Ich war allein ...
Wie zornig-dumpfes Meeresbrausen grollte
Der Lärm des Lebens in mein stilles Heim,
Und schrilles Pfeifen und verworrenes Rufen
Und tausend andere Töne gellten drein ...
Mir aber blieben diese Töne fremd
Und fern und unverstanden, wie sonst nie.
Versunken war für mich der Lebensreigen,
Der sich vor meinen Fenstern tosend schwang ...


Mi padre tiene en su mirar sereno
Reflejo fiel de su conciencia honrada;
¡Cuánto consejo cariñoso y bueno
Sorprendo en el fulgor de su mirada!
La nobleza del alma es su nobleza,
La gloria del deber forma su gloria;
Es pobre, pero encierra su pobreza
La página más grande de su historia.
Siendo el culto de mi alma su cariño,
La suerte quiso que al honrar su nombre,
Fuera el amor que me inspiró de niño
La más sagrada inspiración del hombre.
Quisiera el cielo que el canto que me inspira
siempre sus ojos con amor lo vean,
Y de todos los versos de mi lira
Estos dignos de su nombre sean.


A Žižka pokraj pustého zas valu
dosléchá řevu z nedaleké Prahy
jakoby citů mocných ve návalu,
chtěl zasléchnout kýs akkord známý drahý,
tak cosi podobného jako žalu
nad kolébkou tou svatou, srdcem vlasti,
jíž vykopat chce hrob teď rukou vlastní:
„Jsem šťasten jen, kdy vím, že vy jste šťastni!“
Tak mluvil nedávno – teď stojí nad propastí!


أَلا حَيِّ مَيّاً إِذ أَجَدَّ بُكورُها
وَعَرِّض بِقَولٍ هَل يُفادى أَسيرُها
فَيا مَيُّ لا تُدلي بِحَبلٍ يَغُرَّني
وَشَرُّ حِبالِ الواصِلينَ غَرورُها
فَإِن شِئتِ أَن تُهدي لِقَومِيَ فَاِسأَلي
عَنِ العِزِّ وَالإِحسانِ أَينَ مَصيرُها
تَرَي حامِلَ الأَثقالِ وَالدافِعَ الشَجا
إِذا غُصَّةٌ ضاقَط بِأَمرٍ صُدورُها
بِهِم تُمتَرى الحَربُ العَوانُ وَمِنهُمُ
تُؤَدّى الفُروضُ حُلوُها وَمَريرُها
فَلا تَصرِميني وَاِسأَلي ما خَليقَتي
إِذا رَدَّ عافي القِدرِ مَن يَستَعيرُها
وَكانوا قُعوداً حَولَها يَرقَبونَها
وَكانَت فَتاةُ الحَيُّ مِمَّن يُنيرُها
إِذا اِحمَرَّ آفاقُ السَماءِ وَأَعصَفَت
رِياحُ الشِتاءِ وَاِستَهَلَّت شُهورُها
تَرَي أَنَّ قَدري لا تَزالُ كَأَنَّها
لِذي الفَروَةِ المَقرورِ أُمٌّ يَزورُها
مُبَرَّزَةٌ لا يُجعَلُ السَترُ دونَها
إِذا أُخمِدَ النيرانُ لاحَ بَشيرُها
إِذا الشَولُ راحَت ثُمَّ لَم تَفدِ لَحمَها
بِأَلبانِها ذاقَ السِنانَ عَقيرُها
يُخَلّى سَبيلُ السَيفِ إِن جالَ دونَها
وَإِن أُنذِرَت لَم يَغنَ شَيئاً نَذيرُها
كَأَنَّ مُجاجَ العِرقِ في مُستَدارِها
حَواشي بُرودٍ بَينَ أَيدٍ تُطيرُها
وَلا نَلعَنُ الأَضيافَ إِن نَزَلوا بِنا
وَلا يَمنَعُ الكَوماءَ مِنّا نَصيرُها
وَإِنّي لَتَرّاكُ الضَغينَةِ قَد أَرى
قَذاها مِنَ المَولى فَلا أَستَثيرُها
وَقورٌ إِذا ما الجَهلُ أَعجَبَ أَهلَهُ
وَمِن خَيرِ أَخلاقِ الرِجالِ وُقورُها
وَقَد يَئِسَ الأَعداءُ أَن يَستَفِزَّني
قِيامُ الأُسودِ وَثبُها وَزَئيرُها
وَيَومٍ مِنَ الشِعرى كَأَنَّ ظِباءَهُ
كَواعِبُ مَقصورٌ عَلَيها سُتورُها
عَصَبتُ لَهُ رَأسي وَكَلَّفتُ قَطعَهُ
هُنالِكَ حُرجوجاً بَطيئاً فُتورُها
تَدَلَّت عَلَيهِ الشَمسُ حَتّى كَأَنَّها
مِنَ الحَرِّ تَرمي بِالسَكينَةِ قورُها
وَماءٍ صَرىً لَم أَلقَ إِلّا القَطا بِهِ
وَمَشهورَةَ الأَطواقِ وُرقاً نُحورُها
كَأَنَّ عَصيرَ الضَيحِ في سَدَيانِهِ
دَفوناً وَأَسداماً طَويلاً دُثورُها
وَلَيلٍ يَقولُ القَومُ مِن ظُلُماتِهِ
سَواءٌ بَصيراتُ العُيونِ وَعورُها
كَأَنَّ لَنا مِنهُ بُيوتاً حَصينَةً
مَسوحٌ أَعاليها وَساجٌ كُسورُها
تَجاوَزتُهُ حَتّى مَضى مُدلَهِمُّهُ
وَلاحَ مِنَ الشَمسِ المُضيئةِ نورُها


„Aj zde odpočívá poezije,
byla, květla, svadla, setlela!“ –
„V tom se, brachu, leda žert kýs kryje,
poezije že by zemřela? –


Skočil Janík hbitě do sklepení.
V hrdle vázne výkřiku mu slovo,
v poháru se živá voda pění –
hrůza jala srdce šuhajovo!
Na mrtvole mrtvola tu leží,
a tam nejzáz Anulěnka zlatá:
ještě je tak čarokrásná, svěží – –.


Quando ebbe più tal mostro umana vita:
bellezze non vedute arder un core,
e ´mpiagarlo armonia non anco udita?


Vesele vlajky třepou se větrem,
v zeleni skryl se břehů pás,
do šeré Morgue mých vzpomínek teskných
plného slunce padnul jas,
zemi a lidem říci jdu hrdě,
navždy že láska spojí nás!


E per potere entrare ogni sentiero
Che la sua dignita macchia non pigli,
Non l'honorata insegna del quartiero
Distinta di color bianchi e vermigli:
Ma portar volse un'ornamento nero
E forse accio, ch'al suo dolor simigli,
E quello havea giatolto auno Amostante:
Ch'uccise di sua man pochi anni inante.


Müd lächelnd sahn die Herren der besiegten
Meerwelle zu, indes in Prunkgemächern
Den Perlenfächer ihre Töchter wiegten.


Puedo escribir lo que me da la gana
Inventarme vivir,
desenredar nostalgias.
Hacer caligrafía,
corregirme las faltas,
escribir por ejemplo:
—mi mamá no me ama—.
Y la M de mierda
y la P de putada.
Puedo escribir lo que me da la gana.
Engañaros a todos
con un verso de nata.
Daros merengue, daros
pringosa la esperanza.
La vida es un burdel
donde todo se paga.
Una náusea de siglos
late en nuestra mirada.
Puedo escribir lo que me da la gana.
Desatar con un verso
un nudo en mi garganta.
Decir: —hoy estoyseria,
escéptica, colgada,
tirada en el arcén
de una historia inventada.
Puedo escribir: —te quiero—
y quedarme tan ancha.
Puedo escribir: —no importa,
me da igual que te vayas
me da igual que el dolor
que la muerte, las casas,
me da igual una rueda
frenando en una espalda,
me da igual que los años,
que no me importe nada,
porque puedo escribir lo que me da la gana.


Batyuba szedte rongyait a nyár,
a pirosító kedvü oda már,
oly váratlanul, ahogy érkezett.


沅湘千里心如水
湖海双眸具者稀
我有九渊蟠未定
凭君眉角觅真机


رضِيتُ بعَيشٍ كَفافٍ حَلالٍ
وبِعْتُ المُدامَ بماءٍ زُلالِ
فَمنْ كانَ يحلُو لهُ ما يُصيِبُ
حَراماً فإنَّ حلالي حَلا لي


Im zerlumpten Bettlerrocke,
Und gewalt'gem Lorbeerkranze
Wandelt der Poet. Da ruft es:
Platz gemacht! und mit der Brille,
Der Perrücke Lockenturme
Kommt der Graf einhergeschritten,
Und die derbe Römerwurst
Guckt ihm aus der Seitentasche.


一溪流水绕山隈
岸草青青长旧荄
鸥鸟不知人事异
自随钓艇去还回


歌舞楼前香缥缈
珍珠帘内影玲珑
海棠春睡迷蝴蝶
长在华清一梦中


Harfe! daß noch etwa Zeiten kommen
Uns'rer Arbeit hold.
Daß noch etwa Menschen sprechen:
Uns're Väter haben Sined,
Und sein Lied verkannt.
Aber eines Neugeweihten 1
Bist du dann vielleicht,
Und auf meinem Hügel
Sprossen Ringelblumen,
Sprosset lange Wermuth auf.


Ihr wisset, Ritter, warum er Euch
Vor dieses Gericht beschieden:
Mit Aufruhr verstörtet Ihr das Reich,
Verletztet den Landesfrieden.
Doch will der Kaiser in seiner Huld
Nicht hoffnungslos Euch vervehmen!
Ein reuvoll Geständnis Eu'rer Schuld
Kann sie vom Haupte Euch nehmen!««


Já, jenž jej soudím, synem jsa mu vždycky,
jdu method jeho stopou vezdejší,
půl vědec a půl básník ironický,
snad v řeči trochu malomluvnější.


Es gab um einen Apfel einst
Mein Vater Edens Wonnestand;
Es giebt ihn um die Äpfelchen
Im Busen hier mein Minnebrand. –


أستودِعُ الرَّحمنَ بَه
جَةَ ذل الوجهِ الحَسَنْ
لم أدرِ بعد فراقِهِ
كيف التلذُّذ بالوسَن
يا سالبي ثوبَ السرو
رِ ومُلبسي ثوبَ الحَزَن
خَلَتِ المنازِلُ منكمُ
فخلا من الرُّوحِ البَدَن


Mach uns durch dich den Vater kund,
Wie auch den Sohn, für uns verwundt.
Dich, aller beider Geist und Freud,
Laß uns verehrn zu jeder Zeit.


So nimm, Geliebte! was der Geist gegeben,
Und bring' es freundlich zu dem holden Kreise,
Wo wir der Jugend frisches zartes Leben,
Der Fraun und Jungfraun alte gute Weise,
Und aller Engel Macht und stilles Weben
Im Innern oft gefühlt, so stark als leise.
Ob dich und jenen Chor mein Lied erbaute,
Das war das liebste Ziel, nach dem ich schaute.


	Se zufoli odi con altri stormenti,
no' campanuzze a l'ultimo mestiere;
se voi odori, e noi puzzo di morti.


Kreténkové hlavy sestrčili.
– To že jsme si cestou ruce tiskli.
Zlobou se jim tváře zrůměnily.
– To že jsme si v tichu ulic výskli.


Ein wisel alt und arge,
die niemer mocht erlaufen
die meuse überal,
Heimlich sich die verbarge
unter ein korenhaufen
und wart der meus zumal;
Wan sie dan teten zu dem koren sappen,
fur sie heraus und tet die meus erschnappen
und fraß ir one zal.


Warest du, Saite, wirklicher Zukunft Weissagerin?
Sahe der Geist, welcher dich umschwebt,
Göttermenschen? oder hat er vernichtungsscheue
Gottesleugner gesehn?


绿影浮阴玉一渊
吟翁同立石阑边
池中石与诗中字
知是几年磨得圆


Grimmig schaute Ritter,
Der es nicht ertrug:
Frau verhöhnt er bitter,
Raubet schönen Krug.


E con tuo poesia
dira'mi se 'l cantar delle cicale
esce del corpo o del cul o dell'ale.


Di neve o pur di foco
è la man vaga e snella,
ch'io tremo in sol vedella, e mi pur cuoco!
Non m'allungo però molto, né poco:
ma più e più m'appresso,
ch'io non credo a me stesso,
belle Amor tante meraviglie e nuove
dal vivo ghiaccio ardente in sen mi piove.


Lungi vi state dalla gente, e vôlto
Colla penna il pensier sopra le stelle,
Tutte spregiate omai le cose umane:


Princezna blahem neví, jak
tu slavnou chvíli přečká,
osmnáct metrů délky má
svatební její vlečka.


So brennt in meinem Gehirn
Der Traum mit gährender Glut,
Wie hinter Vesuvius' Felsenstirn
Der Erde fieberndes Feuerblut. –
Ich träume die kommende Sonne.


雨过琅玕湿未乾
霜馀黄菊尚堪餐
他年何处偏思尔
紫陌鸡声旅梦残


Dann hätte beispielsweise Lingg
Nie völkerwandernd sich verrannt
Und Wagners Nibelungenring
Wär stellweis nicht so hirnverbrannt.


Man schrie sich aus, der Sturm war laut,
Schiffsgötter hab' ich uns erbaut.


Nimm ein mein Herz, ich will es geben
Auf ewig dir zum Eigentum,
Ich will mir selbst nicht länger leben;
Mein Herzenskönig, Jesus, komm!


篙师无力橹声柔
已分前途夜泊舟
忽报西风吹柁尾
不须斜日到程头


kişi feda etse de bütün varlığını,


أعجم هواك واجفاني عنهُ يفصحن
ويخونني فيك وهنَّ لي ينصحن
لا باس باهواك لو اضحن دماً ينضحن
عادات أهل الغرام جفونهم يفضحن


Was blickest du beklommen,
Von Thränen trüb' umschwommen,
Zum Himmel, wo in Strahlen
Der Frühling angeglommen!


Und zu Roß! meine sieben Söhne,
Und hinaus, und hinein in die Nacht,
Und eurer jüngsten Schwester
Habet besser Acht!«


Leč zpomínka mi v noční clony hnědé
obrázek vábný zlatou nití přede:
zřím opět, jitřním blahodějným svitem
jak usmívá se chatky čistá stěna,
prostičkou malbou pestře ozdobena,
pod sivých došků obemšeným krytem.
A přede vrátky švarná děva stojí,
tak svěží, vábná ve svém pestrém kroji,
ve sněžných řasách, nachu, zlaté cetě,
jak bohatý mák s rosou v zářném květě.
Po milém, tichém, dobrém obličeji
jí hrají veselé slunéčka třpyty;
zrak hledí v dálku, sladkým sněním zpitý,
a ňadra, čerstvé rty se lehce chvějí;
až náhle píseň z ústek zazvonila,
jak jásot skřivánčí, stesk slavičí,
jak ručej zpěvných perel romonila
ze snivé hloubi duše hrdličí,
vše tlumočila v dušejemném znění,
co dívčí srdce čisté sní a tuší,
že naslouchal jsem v němém opojení
a dosud zvuk ten prochvívá mi duší.


deh, come già ti piacque
a l’assetata gente
sì cara a te, ma ben ritrosa e dura,
romper la pietra e trarne
fresche, pure, e dolci acque,
così, padre e signore,
hor ti piaccia dal core
ch’ognihor via più s’indura,
né però men si pente,
spezzar la selce e darne
(o licor vivo e santo)
fonte non pur, ma largo mar di pianto.


Chiamo Morte e non ode, e roco e stanco
non trovo ov’io mi posi, ov’io m’appaghi
e, fatto il cor fornace e gli occhi laghi,
vorrei segnar, né posso, un giorno bianco.


Buď žehnána, ty duší ráno,
ty srdce zóro obrovská,
ty roso, nektare a mano,
ty berlo v žití královská!


Esce il fiero serpente
A scaldarsi a la luce,
Che dal vago oriente
Dentro gelida nube il sole adduce;
Ma col moto perdendo anco il vigore,
Dal rigor de la neve oppresso more.


Táhne k noci,
k dlouhé noci,
k dlouhé tmavé noci,
dej nám sílu vlnobití
v duši vlastní zmoci!


Viděl pouta, šibenice,
koly, meče katanů,
prázdné hlavy, chlubné plíce
v moci džinů, satanů...


Mein Haupt! –
Was ich bedient mit täglicher Plage,
Wie eine Mutter ihr einziges Kind,
Was ich beim Rascheln der Gefahr
Geschirmt mit zuckendem Arm –
Das liegt nun hoffnungslos verworfen
Zwischen Schutt und hämischem Unkraut,
Wie ein zertrümmertes Thongefäß! ...


Szégyennel legyen futások,
Azkik szidalmaznak engemet,
És reám kiáltnak héhéhét,
Gyalázat legyen jutalmok,
Hogy azok benned örvendjenek,
Kik segedelmedet várják,
És magokat reád bízzák,
Mondván: Dicsőség az Istennek.


i̇nsanda görünen bedoğuşlar


Píme!
Zítra v bitvu půjdeme;
Zvíme,
Seč jsme, co dokážeme.
Hrejme!
Vyndej každý co má ven,
Pějme!
Veselý nám kyne den.
Vždyť se žádný z nás nebojí,
Ztratit život v krutém boji; –
Kdyby který z nás se bál,
Není hoden aby hrál;
Není hoden aby pěl,
Aby krejcar v kapse měl;
Není hoden aby pil,
Mezi námi aby žil!


saatin doğruluğu kadar


A na hrobě mrtvé dívky
Zoufanlivý on přebývá,
I své žely, věčné žely
K smutným zvukům harfy zpívá!


"Then hear, ye sweetest birds of air,
" The humblest: of your throng;
"'Tis when ye will not deign to chear,
" Poor Robin gives his song:


movetevi a pietà de' miei verdi anni,
onde, da la virtù vostra sospinta,
cado d'Amor nei volontari inganni.


O Kinder, ihr erziehet
Mit Schmerz die Eltern jetzt,
Ihr zieht an uns, und ziehet
Uns auf zu euch zuletzt.


V bouřích žití, které jdou i přijdou,
v tuhém boji se zlobou i bídou,
dnů i roků tvrdou nepřízní
šťasten je, kdo jako vy, ó, lesy,
věčnou zeleň v prsou uzamkne si,
mládí, které kvete, plá i zní!


Dein Zorn wil, Herr, mir vnerträglich werden,
Ich sincke hin gedrucket biß zur Erden,
Die schwere Last heisst in mir Marck vnd Bein
Nicht tauglich seyn.


giysisiz, sadece kombinezonlarımızla öyle işte


Jedes Hofes Staatsintriguen,
Allianzen oder Liguen
Hält er auszuspäh'n für Pflicht;
Aber die Koketterien
Und geheimen Galant'rien
Seiner Tochter kennt er nicht.


Effarés, dociles, ayant
Pour but d'obéir à la Cause.
Oh ! dans cet ensemble effrayant
Que Turlurette est peu de chose !


Da fing er jämmerlich zu klagen
Und bitterlich zu weinen an:
Warum wollt ihr nur mich verjagen,
Der euch doch nie ein Leids getan?


Wie feste pflegt man ietzt den Ehbund zu verwahren,
Damit ihm ja kein Leid mög irgend widerfahren!
So macht das Weib sich rauch ums Haupt als wie ein Beer,
Der Mann setzt Hörner auff und stellt sich wie ein Stehr.


— Che farrete, occhi miei, poi che non spero
veder per tanto spatio il viso santo?
— Farem con nuovo e disusato pianto
fiume maggiore del Reno e de l'Ibero.


Hogy kéjek párnáin ne válljanak barommá:
Boruk a lángoló ég s a kéklő messzeség.
S a jég, a lég s a nap pusztitó tűzü lángja
Leszíjja orcáikról a csókok bélyegét.


A když jste naposledy ohledli se
a věž viděli, v jejímž stínu skryty
jsou kosti Jeho, útěchou vám jistě
byl klid jich svatý, který neporuší
katanů ruka, jež vás v dáli žene.


Und dennoch: schau ich auf zum Sternenlicht,
So zeigt Erinnrung deiner Augen Glanz,
Und seh ich rosiger Rosen zarten Kranz,
Denkt meine Seele nur an dein Gesicht.


Und bleiben jetzt am Stoppelfeld
Wehmütig unsre Blicke hangen –
Bald wieder wird es neu bestellt
Im Grün der Wintersaaten prangen,


Lob sey hier der Blüte Stern;
Ruhm und Preiß / der Kirschen Kern:
daß daraus ein Stamm aufschiesset.
aus der Dankbarkeit entspriesset
alles Segens Safft und Krafft;
sie erweicht den Gnaden-Safft.


Uscite, o capre, or che la Luna attinga
la prateria! Il pecoraio dorme.
Giunge sul vento, nella pace enorme
il suono della mitica siringa.


De hát oly ösztövér remény is táplálhat,
Hogy aki még ma él, holnap meg nem halhat?
Hát ha az egészség s az erő jár veled,
Bízhatsz és a halált még messze képzeled?
Ily édes álmokkal ne csalogasd magad,
Mert biztos örömid közt hamar elragad.
Gyakran a legnagyobb erők leroskadnak,
Ledűlt oszlopai ezekre szakadnak.
Mikor így az erős a főldön fetrenge,
Minden bajon kívűl nyúgova a gyenge.
Gyakorta sírhalmot a meghólt ifjaknak
A vénség nyálazó erőtleni raknak.
A halálnak jöttét egy ember se tudja,
Az erő, a szép szín gyakran elhazudja.
Mindezek az Isten titkának házába
Sorra vagynak metszve Adamás táblába.
Ezt az emberi ész soha fel nem járja,
Bár minden titkoknak légyen nagy búvárja.
A’ bizonyos, hogy meg kell halni mindennek,
De rendelt idejét ki tudhatja ennek?
Várhatja hát éltünk akármelyik pontja,
Hogy gyógyíthatatlan mérgét reánk ontja.


Costei che viva in bianco sasso miri
sculpir fece Leone: e a ciò fu spinto
perché, quando sotterra il corpo extinto
sia de Beatrice, anchor Beatrice spiri;


وكانت سِواغاً إن جَئزْت بغُصةٍ


Leda že přec máš satirika tužbu
a musíš na kořist se přímo vrhat –
pak u těch mocných nastup dobrou službu
a koho ukáží ti, můžeš trhat.


Ma la sua gente ch'a difesa resta
del nuovo regno, ha ben contraria sorte;
che Ferrante, con l'opra che gli presta
il signor mantuan, torna sì forte,
ch'in pochi mesi non ne lascia testa,
o in terra o in mar, che non sia messa a morte
poi per un uom che gli è con fraude estinto
non par che senta il gaudio d'aver vinto. -


سَقَ دِمنَتَينِ لَم نَجِد لَهُما أَهلا
بِحَقلٍ لَكُم يا عِزَّ قَد رابَني حَقلا
نُقاتِلُ أَقواماً فَنَسبي نِساءَهُم
وَلَم يَرَ ذو عِزٍّ لِنِسوَتِنا حِجلا
نَقودُ وَنَأبى أَن نُقادَ وَلا نَرى
لِقَومٍ عَلَينا في مَكارِمِهِم فَضلا
وَإِنّا بِطاءُ المَشيِ عِند نِسائِنا
كَما قَيَّدتَ بِالصَيفِ نَجدِيَّةٌ بُزلا
نَظَلُّ غَيارى عِندَ كُلِّ سَتيرَةٍ
نُقَلِّبُ جيداً واضِحاً وَشَوىً عَبلا
أَلا أَبلِغا عَنّي يَزيدَ بنَ عامِرِ
بِأَنّا أُناسٌ لا نُضيعُ لنا ذَحلا
وَإِنّا لَنُعطي المالَ دونَ دِمائِنا
وَنَأبى فَما نُستامُ دونَ دَمٍ عَقلا


Ó, én szerelmem, kit sok ferde kés
Már halni vágott: bú és szenvedés,
Ó, édes emlék, te is így jelensz meg:


For tho' no gift spontaneous of the ground
Rose these fair crops that made your vallies smile,
Tho' the blithe youth of every hamlet round
Pursued for these thro' many a day their toil.


Klesla k zemi, tiše, tiše
jako květ, jenž s větve skane,
skonala, jak plamen shasne,
který hořel před oltářem.
Schýlen klečel don Ramondo,
roucha lem přitlačil ke rtům,
přehodil jí závoj bílý,
rozloučil se s ní, nevěřil,
opět že se sejde v ráji
s Ambrosií de Castello.


So sage dann/ wer hat den Preiß ersungen/
Mit Lob nach Lob gerungen?
E. obgerungen?
Ja/ sprich den Auspruch aus/ wem ist doch zu erkand
Diß hohe Wolken-Pfand?


Wehklagt, und weint!
Der böse Feind
Singt ringsum Siegeslieder.
Man beut, o Gräul!
Schon Klöster feil,
Und reisst Kapellen nieder.


南国乡音渐渐稀
朔风吹雪上征衣
边鸿飞过桓州去
更向穷阴何处归


Ich wein, weil in den kalten Wind
Zu viel Vernunft gelegt.
Als wär' die Sonn zu heiß gesinnt,
Die mir im Herzen wegt.


Разбор собратьев очень труден
И, согласитесь, щекотлив:
Никто друг другу не подсуден,
И каждый сокровенным жив…
Но не сказать о них ни слова —
Пожалуй, утаить себя…
Моя душа сказать готова
Всё, беспристрастье возлюбТем мне простительней сужденье
О них, что часто обо мне
Они твердят — без снисхожденья,
Не без пристрастия вполне…
Я Пушкиным клянусь, что святы
Характеристики мои,
Что в них и тени нет расплаты
За высмеянные стихи!


Rohadt lépéből bűz jő, gyomrából rossz szagok,
elszédül, aki ember, iszonyú légkörében.
Mert hullákat zabált, romlott húscafatot,
s böfögve hempereg most napfényben és az éjben.


خَبِّرا عَنِّي المُنَجِّمَ أَنِّي
كافِرٌ بِالَّذي قَضَتهُ الكَواكِبُ
عالِماً أَنَّ ما يَكونَ وَما كانَ
قَضاءٌ مِنَ المُهَيمِنِ واجِبُ


Presto adobosse il cavalliero ardito
Di piastra e maglia e de ogni guarnisone,
Prese Tranchera, il bel brando forbito,
E lo elmo che far fece Salamone.
De tutte l'armi a ponto era guarnito,
Quando sopra gli gionse quel ladrone,
Il qual, mirando de intorno e da lato,
E suoi compagni vidde in pezzi al prato.


Ó Václave, ty úsvite náš smavý,
království kameni ty úhelný!
ó Karle, Otče, tvůrce naší slávy,
hle, tvoje dílo, stánek tajemný!
ó Jene, knězi, symbole náš svatý,
naděje paprsku nám ve tmách vzňatý!


A odešla s ním v hučící ten bor,
po němž tak dlouho byla toužila,
a putovala s bohatýrem svým
po široširém světě blažena,
až poznala též hoře života,
až viděla jej v boji padnouti.
Pak vrátila se k hoře modravé
a tulila se jako k matce k ní,
a zemřela na ňadrech skalnatých,
z nichž byla, štíhlá, někdy vyrostla.
A dcera její v boru hučícím
tak osiřelá žila, jako máť
kdys opuštěná stála na chlumě.
Vlk druhem jejím byl, a otcův meč
byl v poušti bezpečnou jí ochranou,
a bohatýrská sláva jejím snem,
a dědictvím ty dávné vidiny,
jež z hloubi země svými kořeny
kdys jilma ssála, dávné vidiny,
jež vítr šeptal v její koruně,
ty vidiny, jež hvězdy spřádaly
kol hlavy jilmy nití stříbrnou...
A v pustý hvozd tvé jmeno, Libušo,
jak zlatý paprsk slunce proniklo,
a dcera jilmy přišla na tvůj hrad,
tím čarozvukem mocně zvábená,
a dcera jilmy tvoje Vlasta jest...“


Itt tó van a Tátra ölén,
Csillogó, tiszta, vad,
Keresem benne a századokat,
Az életemet,
A sírtáró dalokat.
Keresem magam közelségét,
A szállaló Időt
S a tükröt, a varázsosat,
A megismertetőt.
És megáll az Élet
És tudom, hogy most már semmi sincs,
Senki sem él
És semmi sem igaz.
Keshedt, vén arc vigyorg a tóból
És nem tudom: ki az?
Föltámadtam, jaj, föltámadtam.


A možná v zemi tvé, kde naděje vždy září
do truchlých dob,
v odměnu vyhnanství, Francie, mému stáří
popřeješ hrob.


I propustil jej v hrozné nemilosti
a slíbil, zítra vše že vyšetří
a že jim na pamětnou poví dosti,
proč pálili za toho povětří
na dvoře slámu; že jim zláme kosti,
neb střízlivi z nich nejsou ani tři;
a když se ze dveří chtěl kaprál ztrácet,
tu zkřiknul: „Každý máte pět a dvacet!“


Jen tak s tím malým popěvkem
jak srdce někde ho snilo,
když bylo štěstím vršité,
anebo ve smutku bylo; –


Sin huir de tu patria tal distancia,
coger perlas finísimas pudieras,
si a Filis los divinos ojos vieras,
tristes, vertiendo de ellas abundancia.


Und als er trinkt, da trinkt er nicht
Mit Lippe nur und Kehle,
Da trinkt sein Aug' ihr Angesicht
In seine tiefste Seele;
Und eh' die Maid sich abgewandt,
Ergreift er ihre weiße Hand,
Zum Danke sie zu küssen.


Rings Menschen sich drehen
Und sprechen gescheut,
Ich kann nichts verstehen,
So fröhlich zerstreut. –


Byl pětiletý asi, žluté vlásky
měl rozcuchány, lpěly v obličeji.
„Mně tolik natloukli!“ lkal chuďas malý.
„Pojď, pojď, holečku!“ byla slova její.


Unterdeßen seyd vergnügt,
Last den Himmel walten,
Trinckt, bis euch das Bier besiegt,
Nach Manier der Alten!
Fort! Mir wäßert schon das Maul,
Und, ihr andern, seyd nicht faul,
Die Mode zu erhalten.


Hamlet, mi príncipe enlutado
que en tu Elsinor viste una vez
la airada sombra de tu padre
sobre una almena aparecer;
que viste sobre el lago pérfido
flotar en fúnebre vaivén
el cuerpo inánime de Ofelia,
y que exploraste lo que fue,
el grave enigma de la tumba,
el cómo, el cuándo y el porqué
en la amarilla calavera
de Yorick, el bufón del rey;
dime qué existe para el hombre
después del último después...
Y oigo tu voz que me responde:
—Morir, dormir..., soñar tal vez.
Yo estoy aún entre las rosas
más fragantes, pero a mis pies
se alarga ya, como un presagio,
la fosca sombra de un ciprés...
Oigo a lo lejos las campanas
tristes del Angelus tañer,
y me invade, trágicamente
el frío del anochecer...
Por eso, mi príncipe rubio,
te interrogo con avidez:
dime qué existe para el hombre
después del último después...
y oigo tu voz que me responde:
—Morir, dormir..., soñar tal vez.


Stejný jazyk jednorodcův
posvátné dědictví jest,
statek ducha našich otcův,
naše sláva, naše čest.


Myslím na Vás ráno, večer
vřele zas a znova.
Co Vám mohu poslať z dálky,
jsou jen psaná slova.
K vyjevení, jak Vás rád mám
vřele, vrchovatě
rád bych perly myšlenkové
zasazoval v zlatě!


Die Zeit, wo man in Blüte steht,
Sie macht, daß man behext umgeht,


Dorůstal jonák, zapomněl,
srdce mu tajemně buší,
jako ten ptáček na lípě
hledá si dušičku k duši;
jako ten holub divoký
z větvice na větev sedá,
jako ten holub vrkáním,
zpěvem si družici hledá.


Torna Ruggiero in Arli, ove ha ritratta
Agramante la gente che gli avanza.
Bradamante e Marfisa, che contratta
col parentado avean grande amistanza,
andaro insieme ove re Carlo fatta
la maggior prova avea di sua possanza,
sperando, o per battaglia o per assedio,
levar di Francia così lungo tedio.


A nebem jdou oblaky bílé
a duší jdou oblaky bílé,
a květy jsou bílé, jsou bílé,
a myšlénky duší jdou bílé.


Obizo vedi: e Folco: altri Azzi: altri Ughi
ambi li Henrichi il figlio al patre accanto
duo Guelfi di quai luno Umbria suggiughi
e vesta di Spoleti il Ducal manto
ecco quel sangue e le gran piaghe asciughi
d Italia afflitta: e volga in riso el pianto
di costui parlo (e mostrolle Azzo quinto)
onde Ezellin fia rotto: preso: estinto


Vuelas, oh tortolilla,
y al tierno esposo dejas
en soledad y quejas;
vuelves después gimiendo,
recíbete arrullando,
lasciva tú, si él blando;
dichosa tú mil veces,
que con el pico haces
dulces guerras de amor y dulces paces.


ed in Cristianità volien tornare
Guiglielmo di Cologna era lor guida,
e sanza guardia il campo qui lasciare
e far perire chi in lor si fida.
Altri che Dio non gli porria scampare
che 'n sulle forche ciascun non conquida,
sicché mai tradimento non faranno,
che a lor sia prò ed a noi noia e danno. —


 Fossi re, certo, confesso
che il vedermi intorno adesso
balenare i popoli,


Mariposa, no solo no cobarde,
mas temeraria, fatalmente ciega,
lo que la llama al Fénix aun le niega
quiere obstinada que a sus alas guarde,


أنا كعبةٌ كلُّ المعاني
حجت إليَّ بلا تواني
وكذا الكمالات التي
أبدا سواي لها يعاني
كم طاف بي علْمٌ وجا
ء مقبِّلاً حجر اللسان
وأتى إلى عرفات قل
بي واقفاً يبغي بياني
يا واحداً ما في العيا
ن له ولا في الغيب ثاني
أنا جفنك المكسور يا
عيني ومنك الجبر داني
ولذا يكون الحسن في
هذا وفي حور الجنان
قم للمدام أخا الغرا
م وطف بنا في كل حان
واكرع حُمَيّا القدس من
صُوَرِ البرية في قناني
واشرب معي بيد المدي
ر فحبَّذا أيدي الحسان
وادخل كنيسة ديرها
واعكف على بنت الدنان
متجردا عن كل ما
يلهيك عن هاتيك فاني
واسكر بها مع كل شم
ماسٍ يميل كغصن بان
واسمع مثانيك التي
تتلى على صوت المثاني
ودع الجهول يظن من
ك ظنونه في كل آن
واعلم بأنك لست ته
دي من تحب مدى الزمان
أفتُسمِعُ الصم الذي
ن بعيشهم هم في افتتان
أم أنت تَهدي العميَ عن
ذل الضلالة والهوان
أتريد ترشد عصبة
لشجاعهم قلب الجبان
خذ ما صفا لك بينهم
واترك لهم كدر الأواني
وانزل إليهم لا تُكَلْ
لفهم إلى أعلى المكان
ولربما انقلبوا فلا
تنكر لهم قلب العيان


Sì sì, la vostra fama, amici eroi,
Voi tutti avrete: i miei compagni antichi
Spesso sorgonmi in mente, e spesso il canto
Tutta l'anima mia vivido irraggia.


Se stupňů svých jsi sešel ke mně dolů
a na má prsa položil jsi hlavu,
my v prostřed žití víru snili spolu, –
nám ničím nebyl všední příboj davu.


Turbio y pesado entonces se desliza
del mar a sepultarse al hondo seno
Tal nace el hombre, crece y finaliza


Doba přešla, slunce zpět ubíhá,
druhé vzešlo nyní jarní ráno,
naše prsa nový zpěv nám vzdvíhá,
žetě spánkem síly neubráno.
Dávné zpěvy rozohniti touží
pěvce, by posloužil pokrevenstvu,
náš však zpěv, ten hlásá: V člověčenstvu
Čech že sobě samotnému slouží.


Uhlín, jaspis, převýšiti míně
Diamanty jasným pýřením
Stkví se, mozaickým uměním
Se šmaragdem kladen při rubíně;


	la credenza facea nel necessario,
intendetemi bene, e le scodelle
teneva in ordinanza in su l'armario.


Den letní k západu, ač slunce s oné strany
jde klidně pod hory, kam odtud nevidíme.
Zde zlatá rovina v dne oparu už dříme,
tu tam ač od ní plynou sucha tiché vany.
Jak jemný moučný poprašek by po ní v dál se chvěl
a slunce nízké paprsky jej zlatě prožíhaly,
kol utichlý by úrod lán se dlouho neotměl,
ač noc a hvězdy čekají hor onde nad úvaly,
kam dolů nevolky se slunce zvolna kloní,
jak do krajin by žehnaných se málo nahledělo –
by jasným odsvitem noc krátkou s námi bdělo.


Des Berges alte Wangen sind
Von Maiensonne beschienen;
Sie lächeln unter Quellenglanz,
Die Schilfe, die Farren ergrünen.


طافَ بَدرُ الدُجى بِشَمسِ الكؤوسِ
في نُجومٍ من النَدامى جلوسِ
فَكأَنَّ المُدام في الكأس إذ تُج
لى سِراجُ يُضيء في فانوسِ
قَهوةٌ عسجديَّةٌ مِن كُناها
بنت رأسٍ مَقرُّها في الرؤوسِ
هي لَهوٌ لنا إذا حلَّت الكأ
س ولاةٌ في دَنِّها للمجوسِ
لُقِّبت بالعَجوز وهي عَروسٌ
فاِعجب اليوم للعَجوز العَروسِ
قامَ يَسعى بها كميتاً كعينِ الد
ديكِ ساقٍ في حُلَّة الطاووسِ
ذو دَلالٍ يُبدي نفيسَ جَمالٍ
فيُفدّى بغالياتِ النُفوسِ
راضه السُكرُ فاِقتَني الرَشأ الوح
شيّ أنساً من خُلقه المأنوسِ
بَين حورٍ من الحِسانِ بدورٍ
وَحَوالٍ من الغَواني شُموسِ
وَرياضٍ لها الأَقاح ثُغورٌ
يتبسَّمنَ في الزَمانِ العَبوسِ
يا لَيالي الهَنا إِلينا فإنّا
في ضمان المُدام من كُلِّ بوسِ
قد حَسونا من السُلافِ رُضاباً
وَرَشفنا الثغورَ رشفَ الكؤوسِ
وجمَحنا عَن الهُموم شِماساً
مذ غَدوناعلى الكميتِ الشَموسِ
يا نَدامايَ للمُدامَةِ هُبّوا
قبلَ قرع القِسِّيس للنّاقوسِ
بادِروا الصُّبحَ بالصَّبوح وثو
بُ اللَّيل مُلقىً كالمُنهَجِ المَلبوسِ
وَسماءُ الدُجى تُشيرُ إلينا
بعيونٍ من الكواكِب شوسِ


Mein armes Lied ist keins von jenen,
Die, ewig hell und ewig klar,
Am weiten Horizont des Schönen
Bestimmt zu glänzen immerdar; –
Doch mir war's eine sich're Leuchte,
Von Geisterhänden mir erbaut.
Dahin mein Aug', das thränenfeuchte,
Im Sturm des Lebens gern geschaut.


Bald durch Kreuz und bald durch Freuden
Hast du mich Wunderlich
Immer wollen leiten.
Herr, ich preise deine Wege,
Deinen Rat, Deine Gnad',
Deine Liebesschläge.


Kde – jsem? co chci zde, v tomto koutě míru,
já cizinec, ba církve odpadlík?
A teď má duše celá pěje dík,
já mroucí chápu, žádám, piji víru!


So tanzen wir, so tanzen wir
Ganz auf die rechte Weise,
Immer lustig nach dem Takt
Herum, herum im Kreise.
La la la la.


může býti větších skvostů, jež bych mohl chtít a brát – viď?


come fantin da culla, — e non si avvede
che 'l tempo poi non riede,


O, wie beredt war dessen Kriegsstandarte!
Geht mir mit »guten Fürsten!« – ein Despot
Gab Englands Männern ihre große Charte!


So legt sich der Phoenix nieder,
Stirbet und verjüngt sich wieder
Durch den Zimmet-Brand verzehrt.
Diese Welt trägt nicht zwo Sonnen,
Du hast weg zu seyn begehrt.
Also bald dein Sohn begonnen
Durch der Tugend helles Liecht
Sonnen-klar heraus zu brechen,
Wollt' es das Verhängnis nicht,
Dem nicht steht zu widersprechen,
Er muß für Dich ChurFürst seyn
Und Du nimmst den Himmel ein.


Zřímli boháčův břich tučně vypasený,
věřím, Bůh že stvořil tělo z hlíny,
vznešený pak chuďas: původ jiný
mozolů jest: byly prací vytvořeny.


Sotto il ferro crudel, lieta e ridente,
Mansueta piegò l'eburneo collo,
Diede l'ultimo crollo
E di latte versò fonte lucente.
Meraviglia inudita: in terra essangue
La bianchezza del cor mostrò nel sangue!


Procitla a černé oči
zvedá k němu. Loket bílý
kolem hrdla jeho točí,
šeptá: „Drahý, odpusť mi!“ –
Rtem se dotkl její tváří. –
Usmála se. – V této chvíli
krásnou byla. Kouzlem září
svatý poklid z čela jí.


Ob lang das Moos dein Grab umgrünt, heut schauest du in Huld,
Wie endlich reich dein Richard sühnt die alte Liebesschuld:
Das Beste, was ich geben kann, soll unsres Kindes sein:
Ich geb' ihr den getreusten Mann, der in ganz England mein!«


Nicht gnug, o Jesu, war es dir,
Daß du ins Elend kamst zu mir
Und nahmest an mein Fleisch und Blut;
Dein Nam' auch kömmet mir zu gut,
Dein lieber Name, der allein
All was ich wünsche schließet ein.


Vornehm nennst du den Ton der neuen Propheten? Ganz richtig,
Vornehm philosophiert heißt wie Rotüre gedacht.


Da löst' sie Kranz und Spangen,
Und über ihr Angesicht
Perlen und Tränen rannen,
Man unterschied sie nicht.


Leč zní v něm hlas vyšší spásy strumen,
Tudy béře křídla cherubína
A se k Bohu, k luně svojí vzpíná.


Tmavá noc již stan rozbila,
Když se husa v koutek skryla.
Zloděj na dvůr přelezl,
Aniž husu nalezl.
Vidouc pak ho pryč se bráti,
Počne husa štěbetati:
„Dobře jsem si smyslila,
Že jsem se tu ukryla.“
Zloděj zaslech’ husinku,
Nazpět kvapil,
Husu lapil
A – usmrtil chudinku. –
Prostořekost neblahá
Mnohému jest škodlivá.


隋皇宫阙已荒丘
剩水残山发旅愁
丝竹管弦成往事
空馀梭布市扬州


Víš, pamatuješ, jak jsme vyjeli?
Tak oba mladí a tak veselí!
Tu skutkem bylo hned, co byla vůle.
A dnes juž zvolna zvoní zpěv nám rtem:
Co chcem, kam jdem, svým snem a povzletem? –
Ultima Thule!


Itzt so ist die schönste Zeit/
kükk/ wie's auff uns Blühten schneyt!
Sie leuchten durch das Graß
so zahrt/ so Silber-blaß/
ein Bächlein mit Gerisel
springt über bundte Kisel.
Blüzz-blinckernd auß Demant/
so kömbt es her gerannt/
die kleinen Feldheuschrekken
begihrig auß ihm lekken.
Das Qwellgen klikkt und klukkert/
dein Hertzgen tikkt und tukkert/
gantz weck reichstu mir hin
dein Schnäblgin.
Nein/ waß hastu doch blohß/ Schlünglein/
for ein süsses Zukker-Zünglein!
Venus sälbst hat es verwichen
mit Amber und Zibeth bestrichen!
Nichts läßt sich so tieff verstäkken/
Amor weiß es auff zudäkken.
Schon so zihlt er/ hoch zu Roß/
mitten auff dein Muschel-Schloß!
Die schlaue Cypris lacht:
»Baß auff/ gihb Acht!
Sie wird noch gantz mit ihrem Rükken
den kleinen Ehrenpreiß zertrükken!« –


不忍轻飞去
低回绕井栏
情知归计决
祗为别巢难


Bratříčku můj,
chci Tobě přáti
v slavný den Tvůj
vše, co chceš zváti
svým, rač Ti dáti
Bůh stůj co stůj.


Ich lag, umhüllt mit Finsternis,
Die aus der Hölle kam,
Und durch die tiefste Seele riß
Mit Tigerklaun der Gram,
Gebrochen war mir alle Kraft,
Erloschen aller Mut,
Da rief ich dem, der alles schafft:
Mach's, Vater, mach' es gut!


Küßte er die schöne Seele,
Und des Kusses holder Nachklang
Bebt in jedem Lied des Dichters,
Das geweiht durch diese Gnade.


	Cieco io divenga, s'io
Di levare a te lascio il guardo mio:
O che in cammin notturno
Per fosca ombrata sponda
Vegga il tuo viso eburno
Splender tra fronda e fronda,
O sieda in riva di tranquillo fiume,
Che l'onde sue rincrespi entro il tuo lume.


Y la nueva delicia, que acomoda
sus hipnotismos de color de tango
al figurín y al precio de la moda.
La redondez de la Creación atrueno
cortejando a las hembras y a las cosas
con un clamor pagano y nazareno.
¡Oh Psiquis, oh mi alma: suena a son
moderno, a son de selva, a son de orgía
y a son marino, el son del corazón!


Aki Hazájának kívánván hű fia lenni,
Érte dühös harcban vérrel elázva fetreng,
Vagy más hasznokat hajt, izzad köz Honja javáért,
Örvendhet, mert már célja jutalmat ajánl.
Boldog az a gyermek, kinek Atyja után maradott nyáj
Tér mezején legelész, s járja tulajdon aklát.
Kit szent csendesség táplál nyúgalmas ölében,
Boldog, ez életnek mert nem is hallja zaját.
Boldog az is, kinek Ősei termő földeket hagytak,
Melyeket ő vígan szántogat ökreivel.
Mégis boldogb az, kit lelki tulajdoni, s a rény
Táplálván nem ereszt vég hanyatlásra soha.
Erre tehát törekedni, ezért fáradnia illik,
Aki szerencsésebb életet élni ohajt.
A rény jó hazafit táplál, nem győzi meg aztat
Semmi kevélységnek bájkecse, semmi veszély.


Nade hvozdem tmavým hustým
Jasoň stojí zlatovlasý,
A v tom hvozdu v tmavém černém,
Stojí skála mechem krytá,
A tam kde skála nejvyšší,
Skály tvrdší stojí Hraboň,
Zhoubce krajiny vůkolní,
Na vše zírá smuten strany.


a tenhle pořádal nám besedy,


Sonhas acaso, quando o sol declina,
A terra santa do Oriente imenso?
E as caravanas no deserto extenso?
E os pegureiros da palmeira à sombra?!
Sim, fora belo na relvosa alfombra,
Junto da fonte, onde Raquel gemera,
Viver contigo qual Jacó vivera
Guiando escravo teu feliz rebanh
Depois nas águas de cheiroso banho
Como Susana a estremecer de frio --
Fitar-te, ó flor do babilônio rio,
Fitar-te a medo no salgueiro ocult
Vem pois! Contigo no deserto inculto,
Fugindo às iras de Saul embora,
Davi eu fora, -- se Micol tu foras,
Vibrando na harpa do profeta o cant
Não vês? Do seio me goteja o pranto
Qual da torrente do Cédron deserto!
Como lutara o patriarca incerto
Lutei, meu anjo, mas caí vencid
Eu sou o lótus para o chão pendid
Vem ser o orvalho oriental, brilhante!
Ai! guia o passo ao viajor perdido,
Estrela vésper do pastor errante!


Each day, to win the young Cecilia's smiles,
The neighb'ring barons to his castle throng,
And boast their ancient sires, whose warlike toils
Still crown the historian's page, and poet's song.


春云无绪不禁风
小立中庭数落红
还似江南断肠处
杨花十里雪濛濛


Und so im Wandlen eigentlichst belehrt:
Unschätzbar ist, was niemals wiederkehrt.


Ó, králi, dopřej, lid by lásku svou
ti dokázati směl – Díš „lásku svou“?


¿Dónde Pondré, Señor, mis tristes ojos
que no vea tu poder divino y santo?
Si al cielo los levanto,
del sol en los ardientes Rayos Rojos
te miro hacer asiento;
si al manto de la noche soñoliento,
leyes te veo poner a las estrellas;
si los bajo a las tiernas plantas bellas,
te veo pintar las flores;
si los vuelvo a mirar los pecadores
que tan sin rienda viven como vivo,
con Amor excesivo,
allí hallo tus brazos ocupados
más en sufrir que en castigar pecados.


A la luz verduzca de sus ojos felinos
que la «Cueva del Dragón» vuelve resplandeciente,
abandonaba del lago a la caricia lenta
el andrógino Lucifer un cuerpo de alabastro.
Sólo un externo rumor logra dentro porvenir;
un arrebato de viento hace entrada furienta,
y a la par que el mundo decrépito, afuera, se lamenta
en larguísimo aullido de su próximo fin.
El andrógino Lucifer, con calma voluptuosa,
hace jugar sus músculos, y en la esmeralda fundida,
del lago profundo contempla sano la figura aspillada.
Y es entonces cuando tomándolo la afrodisíaca furia
besuquea sus carnes, ardiente de lujuria,
y se retuerce, solo, solo, en nupcial abrazo.


Und was selbst mehr, als Tapferkeit',
Die holden Damen einst erfreut',
Das war des Ritters Treue:
Wir lieben sehr die dritte Zahl,
Und diese ist ja allemal
Ein Sinnbild ächter Treue.


Il sole tardo ne l'invernale
Ciel le caligini scialbe vincea,
E il verde tenero de la novale
Sotto gli sprazzi del sol ridea.


Nechť září blankytem, jenž bledým leskem
si s žalem zahrává a s tichým steskem,
či modří sebevědomou a sytou,
svou vlastní cenou prostoupenou, spitou,
ty každou drobnou vlnou, jíž se pěníš,
hned barvu podle šatu pána měníš.


وَأَشرَفتُ مِن بُترانَ أَنظُرُ هَل أَرى
خَيالاً لِلَيلى رايَةً وَتَرانِيا
فَلَم يَترُكِ الإِشرافُ في كُلِّ مَرقَبٍ
وَلا الدَمعُ مِن عَينَيكِ إِلّا المَواقِيا


日透微风暖
风揉嫩日佳
祇知趱桃李
不道落梅花


Die Rose nur würd' über meinen Staub
Des zarten Mooses Wohlgeruch verhauchen,
Der Thränenweide niederhangend Laub
Mit leisem Flüstern in die Fluth sich tauchen;


Ein Deutscher saß im grünen Gras,
Und wollte da studiren was,
Lateinisch und auch griechisch
Und etwas philosophisch.
Da kam eine Fliege und kitzelt ihn,
Daß er mußt's Gesicht verziehn:
»Fliege, laß' das Kitzeln!«
Die Fliege kitzelt weiter.


Wer etwas untersucht/ der mehrt die wissenschaft:
wer aber gläubt/ der giebt dem irthum neue kraft.


Jetzt rührt der Morgenwind die Bäume an.
Sie wiegen sich. Sie flüstern, winken dann,
Und leichthin jeder Baum dort lächeln kann.


A fényre várok, mely tán búmra írt ad,
hogy újra majd találkozom veled,
s te lángot adsz én koldus álmaimnak,


Ihr Bestes nahm sie dann aus dem Schrank,
Von blitzblauer Seide und reichlich lang,
Und bunt von Stickerein,
Und machte sich schnell noch die hohe Frisur,
Die trug sie sonst zum Kirchgange nur,
Und zu ganz großen Gasterein.


És előbb a zajlás le sem csendesűl,
Míg a kő a vizfenékre nem merűl:
Ugy zajlott az ifju herczeg kebele,
Nagy soká nem birván csendesűlni le.


As droops the lilly at the blighting gale;
Or crimson-spotted cowslip of the mead,
Whose tender stalk (alas! their stalk so frail)
Some hasty foot hath bruis'd with heedless tread:


Vám i mudrc rád se podá,
básník hýří v sladkých snech,
s vámi vládne lad a shoda,
ohnivým jest vínem voda
purpurných vám na ústech;
smích váš jako včelka bodá,
lákaje, bys v růži dech.


Ihr eiteln Gedancken, ach last mich zu frieden,
Die Einsamkeit bekommt mir wohl,
Ich wäre viel lieber von allen geschieden,
Als daß ich länger zweiffeln sol,
Verschonet nur meiner, und lasset mich gehn,
Ein ander mag euere Possen verstehn.


Ach ihr Brüder/ 81 lieben Brüder
Er ist hin und kömt nicht wieder!
Geg. wieder.
Wieder! redet etwas auß der Klufft/
Ist es Schatten oder Lufft?
Geg. Lufft.
Lufft/ wird er wol wiederkommen/
Weil er eins von uns genommen? 82
Geg. kommen.
Kommen/ wir sind ihm zu schlecht/
Doch er ist schlecht und gerecht?
Geg. recht.
Recht/ wird er das Leiden enden
Vnd uns seinen Geist hersenden?
Geg. senden.
Senden/ kömt die Stunde bald?
Echo dieses nicht verhalt.
Geg. bald.
Bald wird er die Sachen schlichten
Vnd am Jüngsten Tagerichten?
Geg. richten.
Richten/ wo denn? Nur ein Wort/
Echo/ eh du gehest fort.
Geg. dort.
Gegenhall sey hoch gepriesen/
Du hast uns viel Trost gewiesen/
Fehlt uns künfftig Vnterricht/
Echo/ so verhalt dich nicht.
Geg. Ich nicht.
Die angeneme Post kömt in das Sternenhauß/
Der schöne Bräutgam kömt: ein jeder schmükt sich auß/
Die Kräffte reiten vor/ die Thronen und Gewalten/
Als sie nun angelangt und vor dem Thore halten/
So ruffen sie/ Auf! Auf! erweitert Thür und Thor/ 83
Ihr Pforten auf/ erhebt das veste Haubt empor!
Es kömt der Heere Herr/ der sich durch Krieg läst hören/
Der grosse Waffengott/ der König aller Ehren/
Wer ist er? fraget der/ der auf der Wache steht/
Der sich so prächtig hält und so begleitet geht/
Ihr Bürger melden sie/ macht auf/ und last euch sagen/
Der ist es/ der da hat den Teufel selbst geschlagen.
Wer ist er/ der da kömt 84 von Edom außgeschmükt/
In seiner grossen Kraft mit Purpur außgestikt/
Fragt alles Himmelsheer? Ich/ spricht der Schlangentretter/
Ein grosser Menschenartzt/ deß Rechten rechter Retter:
Wie bist du denn so roht und überal zerritzt?
Was will das Wintzerkleid mit Weinbeerblut bespritzt?
Ich hab in meinem Zorn 85 gekältert meine Feinde/
Vnd niemand war bey mir/ auch keiner meiner Freunde.


Und brennt er ab, der Komödien-Staat
Mit Zepter, Kronen und Ketten,
Es wird den Theaterapparat
Kein Branddirektor retten.


Und als der Sandwirt wollte schlagen;
Als er bereit nun stand, zu wagen
Den Adlerflug, den Gemsensprung:
Da trat sein Hausweib hin zu Passer,
und warf in das empörte Wasser
Die Späne der Verkündigung.


Già fuggito era il vermiglio colore
del viso bello, e magro divenuto,
e ´n esso già si vedea ´l palidore
e gli occhi in dentro col mirar aguto;
e trasformato sì l´avea il dolore,
ch´appena si saria riconosciuto
a quel ch´esser solea prima che preso
fosse d´Amor, e dalle fiamme offeso.


Sopragiunse costei Tirena bella
e in sulle spalle le man gli posòe,
Tirena accorta allor si volse in quella
e diè una volta, sì che si scostòe;
correndo sopra l'erbetta novella,
in men che non balena ritornòe
al pome suo, e furiosa usciva,
Amadriade più che altro seguiva.


Voai, suspiros tristes;
Dizei à bela Glaura o que eu padeço,
Dizei o que em mim vistes,
Que choro, que me abraso, que esmoreç
Levai em roxas flores convertidos
Lagrimosos gemidos que me ouvistes:
Voai, suspiros tristes;
Levai minha saudade;
E, se amor ou piedade vos mereço,
Dizei à bela Glaura o que eu padeç


Und war gesund. Mit klarem Blick
schau ich in abendlichte Ferne.
Nimm deine Krone dann zurück –
und mich laß finden meine Sterne.


There Glory sits on every Face,
There Friendship smiles in every Eye,
There shall our Tongues relate the Grace
That led us homeward to the Sky.


Vstalo jitro – den se blížil druhý,
blaho vlasti co se šířilo.
Nad Čechií světla pnou se kruhy,
a tu sedum jasným barev duhy,
nebe s námi že se smířilo! –


essa é a razão
por que em São Luís
donde as pessoas não se foram
ainda neste momento a cidade se move
em seus muitos sistemas
e velocidades
pois quando um pote se quebra
outro pote se faz
outra cama se faz
outra jarra se faz
outro homem
se faz
para que não se extinga
o fogo
na cozinha da casa


On thee aft Scotland chows her cood,
In souple scones, the wale o' food!
Or tumbling in the boiling flood
Wi' kail an' beef;
But when thou pours thy strong heart's blood,
There thou shines chief.


Ach ja, der Schatz ist nah, Man such's doch nicht so ferne,
Er lockt uns selbst herbei, Er macht uns sanft und still;
Gibt man sich ihm nur ganz, Dann gibt sich uns so gerne
Die sel'ge Gottesfüll'.


Poesía eres tú,
dijo un poeta
—y esa vez era cierto—
mirando al Diccionario de la Lengua.


Pochován Mojžíš rukou svojí ženy
v té straně proti Fogor; jeho rovu
nenašel nikdo po anděla slovu.


اللَهُ مَولى دَنانيرٍ وَمَولائي
بِعَينِهِ مَصبَحي فيها وَمَمسائي
صَليتُ مِن حُبِّها نارَينِ واحِدَةً
بَينَ الضُلوعِ وَأُخرى بَينَ أَحشائي
وَقَد حَمَيتُ لِساني أَن أُبينَ بِهِ
فَما يُعَبِّرُ عَنّي غَيرُ إيمائي
يا وَيحَ أَهلِيَ أَبلى بَينَ أَعيُنِهِم
عَلى الفِراشِ وَما يَدرونَ ما دائي
لَو كانَ زُهدُكِ في الدُنيا كَزُهدُكِ في
وَصلي مَشَيتِ بِلا شَكٍّ عَلى الماءِ


Jedermann schürfte bei sich auch nach Basalten und Lava.
Denn es klinget nicht schlecht: Hier ist vulkanisch Gebürg!


Des Greises Hirn ist schwach und alt,
Der Liebsten selbst vergißt er bald;
Du aber zwängst mit Müh' und Pein
Noch eitlen Floskelkram hinein.


Gute, schreckhaft siehst du mich an, erschrick nicht;
Sieh, das Haupthaar weiß, und des Auges Sehkraft
Abgestumpft; warm schlägt in der Brust das Herz zwar,
Aber es friert mich!


The  now his  pours apace;
Th' embroider'd  who shows but half his Face,
And his refulgent  with Pow'rs combin'd,
Of broken Troops an easie Conquest find.
in wild Disorder seen,
With Throngs promiscuous strow the level Green
Thus when dispers'd a routed Army runs,
Of  Troops, and  Sable Sons,
With like Confusion different Nations fly,
In various Habits and of various Dye,
The pierc'd Battalions dis-united fall,
In Heaps on Heaps; one Fate o'erwhelms them all.


They err, who think the MUSES not ally'd
To THEMIS; both are of celestial birth:
Both give peace, order, harmony to earth;
Both by one heav'nly fountain are supply'd;
And men and angels hymn, in general quire,
What law ordains, and what the NINE inspire.


Wann das große Henkerschwert geschliffen,
Meinen Kindern dann ein werter Gast,
Kommt die Freiheit auf bekränzten Schiffen,
Ihre Mütze pflanzt sie auf den Mast!


Doch weil, zumal zu dieser Frist,
Das Pulver allzutheuer ist,
Das wir dabei verschiessen,
So dächt' ich, 's beste wär', wenn wir
Sie nach der heutigen Manier
D'rum konkurriren liessen.


Ich sah: er wollte mich nicht schreckhaft bannen,
War wie ein Freund, der bei der Hand mich nahm,
Ein sanftes Lächeln spielte wundersam
Um seinen Mund. Die Augen ruhend sannen.


Sein Antlitz war nicht jung noch alt,
Sein Haar war unbeschoren;
Auf seinen blassen Zügen lag
Ein unergründliches Elend.


جزى ابنُ وصيفَ مولاهُ بشرٍّ
ولكنْ هذهِ صفةُ الوصيفِ


Kyna k nebi proti mně se chvěje,
Stín, co anděl s křídly na stěně;
Kdo to? ptám se z okna schýleně,
Původ stínu v zahrádce býť mněje.


白雪文章白玉人
见时犹悔别时频
何如潮水皆通海
一令梅花隔远春


Des Reiches Zier zu Hof' im Streit des Heeres Krafft,
Freygebig von Natur, doch mehr durch Wissenschafft;
Ansehnlich von Gestalt, und als er jung noch war,
Verwogen in der Lust, und kühn in der Gefahr:
Nie stammt' ein Unterthan aus einem höhern Blut;
Kein Fürst hat, der sein Reich erobert grössern Muht;
Am meisten dar geliebt, wo man ihn meisten kant'
Und Vater von dem Volck dem König gleich genant.
So gross! dass ich auch noch ihm nichts zu wünschen find',
Als dass Er, und sein Ruhm, auf gleichen Füssen stünd'.


„Tudom, ha megkérlek, oly nehéz dolgot ád
Az a sütni való boszorkány mostohád!
Így veszének el sok hercegek, királyok,
Intésemre szolgál szomorú példájok.”


Nimmer sind die Wellen rege,
Wieder schimmern Ros' und Schnee,
Als ob Geisterhand sie lege
Auf den hellen, stillen See.


Si suspiros bastasen a moveros,
o lágrimas pudiesen ablandaros,
podría yo siquiera así amansaros,
que de mi mal pudiésedes doleros.


Ecco unaltro Azzo et è quel che Verona
havrà impoter col suo bel territorio
e serà detto Marchese d Ancona
dal quarto Othone e dal secondo Honorio
lungo serà che dogni Duca expona
chel Gonfalon del sacro consistorio
deve spiegar, ne mai senza vittoria
e riportarne eterna fama e gloria


Wie die Sonne sinkt am Abend,
Sich im goldnen Glanz begrabend;
Wie der Lenz vorm Herbste flüchtet,
Im Entfliehn mit Duft noch labend;
Wie die schöne Jugendgöttin
Auf dem Roß der Zeit hintrabend;
Wie das Leben, in den Händen
Unerfüllte Wünsche habend:
Also flohst du, Sonne, Frühling,
Jugend, Leben, lustbegabend;
Und Hafis, dir ferne, fühlet
Sterben, Alter, Herbst und Abend.


Magnus, mit trutzing worten,
sprach: »die recht zeit ist gleich ietzunt,
das ich mit dir teil meines vatters künigreich!«
darmit spilt im das haubet sein,
das er sank zu der ert;
Ansprach an allen orten
das volk, hieß ligen in totwunt.
also verschied der teuer man erbermikleich,
drum wurt aufrürisch die gemein,
an den künig begert,
Sein sun zu schicken ins ellent;
des in der künig schwur ein eide;
holt doch den sun balt wider.
da vertreib mans des reichs all beide.
des künigs sun in einer schlacht erstochen wart;
der vatter ließ sich nider
wider in seines landes art,
da in erschlug sein burgerschaft aufrurig ganz.
so wurt der mort gerochen sein,
schreibet Albertus Kranz.


Empaña la tristeza del pecado sus ojos:
de un pecado que nunca borró el agua bendita;
cuajada está en sus labios, antes puros y rojos,
la dolorosa mueca de una angustia infinita!
Una vez... despertaron sus dormidos antojos;
¡fue una noche muy dulce! ¡Fue una noche maldita!
Él la rogaba, y ella cubierta de sonrojos,
no pudo más... y, loca... se entregó... ¡Pobrecita!
Y sucedió... lo mismo que sin cesar sucede:
¡Él huyó, y ella, sola, con placer y amargura,
recuerda aquella noche que ya volver no puede!
¡Y a un vago escalofrío de miedo y de ternura,
de cuando en cuando, todo su frágil cuerpo cede,
al ver que se deforma su escultural cintura!


Halb wird man Gott, halb welt sich theilen;
Zu Gott und auch zur Welt gleich eilen:
Halb fürchten Gott, halb Weltgewalt,
Das ider lau, nicht warm, nicht kalt.
Vil werden sich von Gott abwenden:
Sehr wenig werden glükklich enden,
Ob glükklich zwar vil anbeginnt,
Weil ihre hoffnung schnell verrinnt.
Das Christusreich wird ausgethönet,
Und auf dem gantzem Kreis verhöhnet.


Warum sollt ich nicht werden bleich,
Ich trag alle Tag groß Herzeleid,
Allein schöns Lieb um dich,
Daß du mich verkiesen willt,
Das reuet mich.


Geh hin! mein Gott! laß deinen Leib
Mit Schläg und Striemen färben.
Durch dieses läßt du Mann und Weib,
In keinem Kreuze sterben.
Herr! deine blutge Dornen-Kron
Erwirbt mir der Gerechten Lohn,
Dein Rohr die Sieges-Palmen.
So sing ich denn in meiner Quaal;
Ich steh und dichte bey dem Pfahl
Der Geißlung frohe Psalmen.


Traget von der entweihten Altar
Den blutigen Staub weg,
Weg das starre Gebein,
Das an edle Todt' euch erinnert!


¡Oh, a luces dos, Granada victoriosa!
Por fama, vuelas en tan alta pluma,
por firme, estás sobre el mayor collado.


Er sieht die Fürstin stehen
Am Bronn wie dorten im Traum,
Noch matt von Kindes-Wehen,
Glaubt's kaum.


Nejdřív tragedie v chóru
hold vzdát hrdým mládí snům,
pak se vrhnout v síly vzdoru
proti vzteklým barbarům.


Immerhin, sie mußten sich darüber
eine Weile setzen. Doch da ging –
sieh: der Baum, der still sie überhing,
wie ein Dienender zu ihnen über:


يا فَضلُ فيما الصُدودُ وَالغَضَبُ
أَم فيمَ حَبلُ الصَفاءِ مُنقَضِبُ
أَم فيمَ هِجرانُ هائِمٍ بِكُمُ
تُقصونَهُ دائِباً وَيَقتَرِبُ
هَذا لِذَنبٍ فَلَن أَعودَ لَهُ
ما أَعقَبَت ريحَ شَمأَلٍ نُكُبُ
أَم دَبَّ لي كاشِحٌ فَأَضرَمَ لي
عِندَكَ ناراً بِالإِفكِ تَلتَهِبُ
يا فَضلُ أَشمَتَّ بي العُداةَ وَقَد
أَعطَيتَهُم فِيَّ فَوقَ ما طَلَبوا
صَدُّكَ عَنّي وَجَفوَةٌ حَدَثَت
مِن صاحِبٍ غالَ وُدَّهُ العَطَبُ
كانَ صَديقاً فَصارَ مَعرِفَةً
بَعدُ كَذاكَ القُلوبُ تَنقَلِبُ
إِنّي لَباكٍ عَلَيهِ ما طَرَقَت
عَينٌ وَما فاضَ دَمعُها السَرِبُ
بُكاءَ مَحزونَةٍ عَلى وَلَدٍ
لَم يُغنِ عَنها الإِشفاقُ وَالحَدَبُ
أَندَبُ حَيّاً ماتَت مَوَدَّتُهُ
طَوراً وَطَوراً عَلَيهِ أَنتَحِبُ
باخَ سَنا نارِ وُدِّهِ فَخَبا
وَكانَ حيناً لِنارِهِ لَهَبُ
قَد كُنتُ آتيهِ لِلسَلامِ فَلا
تَستُرُني عَن لِقائِهِ الحُجُبُ
قَد كانَ يُبدي وُدّاً وَتَكرِمَةً
إِذ مَشرَعُ الوُدِّ بَينَنا عُقَبُ
إِذ أَنا في عُنفُوانِ مَنزِلَةٍ
تُكرِمُني مَرَّةً لَها العَرَبُ
تُظِلُّني لِلمُلوكِ أَسمِيَةٌ
أَمطارُهُنَّ اللُجَينُ وَالذَهَبُ
في خَفضِ عَيشٍ وَظِلِّ مَملَكَةٍ
قَد كانَ يَصفو بِها لَنا الحَلَبُ
حَتّى إِذا ما الزَمانُ أَعوَصَ بي
وَالدَهرُ فينا لِصَرفِهِ نُوَبُ
أُغلِقَ دوني بابُ الصَفاءِ كَأَن
لَم يَكُ بَيني وَبَينَهُ سَبَبُ
يا صاحِباً لَم أَخَف تَغَّيُّرَهُ
ما هَكَذا فِعلُ مَن لَهُ أَدَبُ
ما لي وَكُنتُ الصَديقَ آمُلُهُ
وَأَرتَجي نَفعَهُ وَأَرتَقِبُ
آتيكَ سَعياً مُعَفِّراً قَدَمي
يَحفِزُني الشَوقُ ثُمَّ تَحتَجِبُ
عَنّي كَأَنّي إِذا أَتَيتُكُمُ
مُسَلِّماً شارِفٌ بِها جَرَبُ
ثَمَّةَ حُجّابُكَ الجُفاةُ إِذا إِستَأ
ذَنتُ هَرّوا عَلَيَّ أَو قَطَبوا
لَيسَ جَزاءُ القُشولِ فيكَ بِما
تَقصُرُ عَنهُ الصِفاتُ وَالخُطَبُ
هَذا لَعَمري وَالحُرُّ لا يَرتَضي ال
هونَ وَإِن قَلَّ عِندَهُ النَشَبُ
يا فَضلُ لا أَحمِلَ الجَفاءَ وَلي
في الأَرضِ مَندوحَةٌ وَمُضطَرَبُ
هَيهاتَ هَيهاتَ لا أَهونُ وَلي
عَمَّن جَفاني مَنادِحٌ رُحُبُ
تَمنَعُني نَبعَةٌ مُغَرَّسَةٌ
لا قادِحٌ شانَها وَلا قَلَبُ
عَن حَملِ ما في اِحتِمالِهِ ضَعَةٌ
حَتّى يُوارِي عِظامِيَ التُرُبُ
يا فَضلُ لي مِقوَلٌ أَقولُ بِهِ
عَضبٌ إِذا ما هَزهَزتُهُ ذَرِبُ
تَحجِزُني عَنكَ حُرمَةٌ قَدُمَت
وَخُلَّةٌ ما يَشينُها كَذِبُ
كَم مِن عَدُوٍّ أَرغَمتُ مَعطِسَهُ
فيكَ وَكَم فيكَ هَزَّني الغَضَبُ
عَلى رِجالٍ إِذا هُمُ قَدَحوا
فيكَ فَبَيني وَبَينَهُم نَحَبُ
إِن حُصِّلَ الناسُ في فِعالِهِمِ
كُنتَ الَّذي أَصطَفي وَأَنتَخِبُ
أَجعَلُكَ الفَذَّ مِن قِداحِهِمِ
إِذا أُجيلَت وَإِن هُمُ غَضِبوا
ثُمَّ أَراني لَدَيكَ مُطَّرِحاً
أُجفى عَلى حُرمَتي وَأَجتَنِبُ


O Lásce Tvojí chtěl bych vroucně zpívat!
ať vůni sladkou svoji dává květ,
ať pták dá líbezné své písni splývat,
však jakou Láskou miluješ Ty svět!


Tak jsem to přived k výši života,
však na té stojím náhle sám,
Ty jak bys byla někde za horami...
Cos tajemného leží mezi námi,
oč úsilí se každé ztroskotá,
sám cítím, patřím skoro tmám.


Došel cíle svého. Tady stojí.
Zvedl starý poutník hlavu svoji,
odlesk upomínek ve zracích,
prokmitaly jiskry tam a stíny. –
Šeřilo se. Jako pavučiny
třásně mraků pod nebem se chvěly,
stíny z hlubokých brazd vycházely.
Rozhledl se ještě – naposled.
A pak mlčky těžkou ruku zved,
pokřižoval čelo. Krokem pevným
k vratům došel. Byla zavřena.
Zatlouk pěstí – dutá ozvěna.
Zahleděl se na ně okem hněvným.
„Proč se stavíte mi na odpor?
Závorami zhrdám železnými,
zvoňte jenom vyzývavě jimi,
já dnes přece vejdu, marný vzdor!“
Udeřil svou holí do vrat – volal.
Psi tam jenom vyli v odpověď.
Kéž by mohl v náhlém vzteku teď
rozrazit je silou. Neodolal,
kopl nohou do těch tvrdých vrat,
která nechtěla se otvírat.
Dutý zvuk se rozleh uvnitř dvorem,
ozvaly se hlasy, blíž a blíž,
panská čeleď s hlučným rozhovorem
sbíhala se k vratům. V zámku již
zarachotil klíč a otevírá
pomalu se vráteň. Do tmy ven
rozlila se záře luceren.
„Kdo to?“ ozvalo se. Údiv zírá
z vytřeštěných očí panské chasy.
Zazlořečil kdosi v zadu kdes.
„Kdo to?“ hněvně opakují hlasy,
pěsť se zvedla někde. Zavyl pes.
Stojí poutník starý. Dokořán
před ním se už vrata otevřela.
V očích jak by se mu rosa chvěla.
„Kdo to?“ – „Já jsem – “ řekl, „já, váš pán!“


Bravo inglês sanguinolento,
Depois de deixar votado.
Que se afronte o mar e o vento,
Cuidas que liça fechado
Nas salas do parlamento?


Nun lösen sich die rätselhaften Triebe
Und zu dem reinen Throne,
Der aus dem Herzen froh heraufgedrungen,
Steigt schüchtern und verschleiert unsre Liebe.
Es hat die bunte Krone
Der sanften Königin das Licht geschlungen.
Sie hat das Reich errungen,
Und blickt in ihres Sieges junger Wonne
So freudig nach der Sonne,
Die freundlich sich in ihrem Schoß ergießet
Und sie mit goldnen Strahlen froh begrüßet.


Jen člověku jest pro svou lásku někdy umírati.


ch' i' t' ho portato. Omè, l'alma s'attrista,
e nondimeno umilmente ti priego
come colui che 'n te sperando acquista.


Naslouchám době, spěchem díla hřmící,
myšlenek nespoutaných pochodu,
výkřiku, který budí hmotu spící,
i bouřím, slibujícím pohodu,
šeptání tužeb v poraněné hrudi,
nadějím, které činem rozkvetou,
a klasům, které přes propast jít pudí
utrhnout božství růži prokletou.


Když řečník pak tak pohnutě
se kolem sebe dívá
a na celou se rodinu
blaženě pousmívá –


Du redest lieber bös dan gut
vnd lieber falsch dann rechte,
Du redst was zu verderbē thut,
dein zung gern vil vmmbrächte:
Drumm wird dich Got auch gantz vnd gar
zerstörē vnd zerschlagen zwar
vnd aus der Hütten reissen,
Dein Stammen vnd Gschlecht vnd dein haus
wirt er aus dem Land rotten aus,
dein nam wirt nichts mehr heissen.


But now no more the limpid streams delight,
No more at ease unheeding do I stray;
Pleasure and  are vanish'd from my sight,
And life, a span! too slowly hastes away.


Tichůnko vůkol, každý dřímá tvor,
Vše uspáno jest sladké něhy citem.
I ozvěna spí v lůně šerých hor
Milostné tváře ozářených svitem,
Jež s jasné výše, odkud lásky spor
Své tajůplné čisté světlo line,
V údolích stříbrem řeky polévá,
Tam v temných hájích jiskry rozsévá
A na obzoru v bledé jasno plyne.


Pregastu me, e sconiurasti Amore
ch'io t'avessi per mio: qual dunque inganno,
qual crudeltà t'è fatta? del mio onore


Weinet ihr betrübten augen!
Weinet aber nichts/ als blut/
Und bewegt den harten muth;
Denn was meine göttin thut/
Macht kein schlechtes wasser gut.
Weinet ihr betrübten augen!


Venías tú, gentil criatura,
desnudando los ríos a tu paso.


Qui son condotto e vorriane esser fore
e vorrei più potere e più non posso,
e per più non voler fo com'io voglio.


Madame, en vous voyant, vous et votre mari,
Couple à qui nuls charmants espoirs ne sont rebelles
Et qui semblez marcher sur un sentier fleuri,
Comme on devine bien que vos mères sont belles !


Smuten je, truchliv napořád,
plno vždy perliček v zraku,
k útěše drobným popěvkům
učí se od malých ptáků;
učí se šeptem traviny,
na hrobě děda když prodlí,
houslemi pláče, naříká,
houslemi lká a se modlí.


Wohlan, es lebe meine Braut!
Trinkt's ihr zu Ehren leer! –
Doch, schaut! bei meiner Seele, schaut,
Da kömmt sie selber her.
Willkommen hier!
Ich trink es dir,
Herzallerliebste, zu!
Kein Mensch auf Erden käme mir
Willkommener als du!


Jak vidět ji a vášní nezaplát?
vždyť král sám chtěl se jejím sluhou zvát!


Es ist ein köstlich Ding in Pein
Bescheiden und geduldig seyn,
Und sonderlich im Zuvertrauen
Und Hoffnung, welcher Grund besteht,
Wenn gleich der Erden Reich vergeht,
Allein auff Gott nach Hülffe schauen.


Солнце летит неизмерной орбитой,
Звезды меняют шеренгами строй…
Что ж, если что-то под солнцем разбито?
Бей, и удары удвой и утрой!
Пал Илион, чтобы славить Гомеру!
Распят Христос, чтобы Данту мечтать!
Правду за вымысел! меру за меру!
Нам ли сказанья веков дочитать!
Дни отбушуют, и станем мы сами
Сказкой, виденьем в провале былоКем же в столетья войдем? голосами
Чьими докатится красный псалом?
Он, нам неведомый, встанет, почует
Истину наших разорванных дней,
То, что теперь лишь по душам кочует,
Свет, что за далью полней и виднеСтанут иными узоры Медведиц,
Станет весь мир из машин и из воль…
Все ж из былого, поэт-сердцеведец,
Гимн о былом — твой — восславить позволь!


Sursum corda! Erguei as almas! Toda a Matéria é Espírito,


Kertemben szunnyadozván
o Borcsa! láttalak,
‘s örömre gyúlladozván,
álmomban híttalak.


Col legno similmente il gran nemico
tuffato e vinto, con la virga il mare
diviso, quel ch'a Dio fu tanto amico


Sia maladetto ogni oltraggio e dispetto,
l'atto protervo e rigide parole
e chiunche 'l fece a mia voglia ribello.


Fugira o moço, qual ligeira péla,
Sa as fivelas de marca agigantada
Deixassem navegar a nau à vela;


لقد غاض بحر العلم بعد أخي العلم
فكل حليمٍ بعده عازب الحلم
هوى نجمه فالدهر ليلٌ لفقده
وأي اهتداءٍ في الليالي بلا نجم
ثوى شامخ العلياء وانهال شامخ ال
حجى وخبت من سعيه شهب العزم
مضى وارثاً علم النبي وصحبه
وسنته والآي محكمة النظم
وما كان إلا قطب كل فضيلةٍ
ونيرها العلوي في العرب والعجم
لقد شيد الإسلام حيناً وكم رمى
قواعد أركان المعادية بالهدم
أقام لواء الدين بعد اعوجاجه
ولاقى لواة الحق بالسحق والحسم
هو الشهد إن تسأله علماً وإن ترد
جدالاً تجده علقماً مقر الطعم
هو السيد القرم الجميل ثناؤه
فيا مقلتي سجي على السيد القرم
متى فا أبدى حكمةً معنويةً
على أعذب الألفاظ نافذة الحكم
أبو الفضل أودى فالفضائل كلها
لمهلكه في غاية الذل لليتم
فلا صبر من بعد الفضائل والعلى
وصفو النهى والعلم والأدب الجم
أخطب لقد عمت رزية خطبه
أكلمٌ لقد جل المصاب عن الكلم
هو الموت عدلٌ في البرية كلها
ولكنه فيمن تراه من الظلم
لقد قوضت أيامه البيض وانقضت
فأيامنا من بعد في شية الدهم
زمانٌ حمدنا صنعه للقائه
وعاد بتفريقٍ فعدنا إلى الذم
غدا خصمنا يقضي علينا بظلمه
إذا ظلم القاضي فما حيلة الخصم
هو السهم أصمى كل مرمى سداده
وياكم رأينا رامياً مخطئ السهم
فقدنا إمام الأرض علماً وسؤدداً
بدهرٍ رمى عقد الأئمة بالفصم
عهدنا كسوف الشمس يخفي شعاعها
وإعدام جرم الشمس من أعظم الجرم
وما كان إلا شافعي زمانه
وإلا فثاني علمه الفخم والفهم
لئن مات مسعودٌ لما مات علمه
وقد بات مسعوداً به وافر الغنم
ثوى فأرح كوم المطايا من السرى
وحزمك تعطيل الجياد من الحزم
أرحها فأرباب العلوم جميعهم
نجومٌ وهذا مصرع القمر التم
كتمت عليه فرط حزني فلم أفه
بقافيةٍ حتى عجزت عن الكتم
ولولا التأسي بالقرون التي خلت
وكون المنايا غير جائرة القسم
وذكرى ملوكٍ لم تقل عثراتهم
صدور العوالي والمثقفة الصم
ومن باد من بادٍ شريفٍ وحاضرٍ
بما شد من ملكٍ وما سد من ثلم
لجدنا عليه بالدماء ترفعاً
عن الدمع لكن شيمة الزمان الفدم
تجد لنا الدنيا بحلو حياتها
خبيثة عهدٍ تمزج الشهد بالسم
وبي مضجعٌ لازال تلثم تربه
ثغور الغوادي وهي باردة الظلم
سواحب أذيال السحاب بقبره
فلو حاز طوقاً أمه زاخر اليم
عليك سلام الله يا خير هالكٍ
ينم ثناً كالمسك من ذكره ينمي
لقد لان عود المجد بعدك ذاهباً
وقد كان حيناً لا يلين على العجم
فلا زال جودُ صادق الوعد جائداً
عليك بمنهل الحيا دائم السجم


Und will sie das nicht hören,
So magst von deinem Sitze
Du, Donner, dich empören,
Dann rüttelt, all ihr Blitze,
Wenn ihr vorüberzieht,
An ihrem Augenlid!


Pero cuando la madre vino, y vido
del tiernecillo hijo el fin postrero,
la cárcel quiebra, al pollo lleva entero
con una cierta hierba que ha traído


Až na dno vod, kde utajena tlí položivá ústrojí,
kde rána v bouři utrpěná se zasuje a vyhojí,
kde mlčelivá vegetace zrá pod převlakem staletí
a vlání přediv organických lze v siném svitu viděti,
tam v hlubinách, kde vlny není, jež přinesla by šelestu,
kde myšlenka se narozená dá bez nadějí na cestu,
kde v němých hrobech korálových zdroj poklidu se temení,
zrak zevnějšími tvary sytý sní féerie a vidění,
kde ulitami mrtvolnými je šerá půda poseta
a žíhavými hvězdicemi tma modrá slabé vykvetá,
tam v hlubinách, kde vraky tlejí a ložem kotvy hluš a chlad,
tam v hlubinách svou touhu lidskou chci nenávratně pochovat!


Merckt auff jr leut, hört alle gleich
die jr auff erd ietz leben,
Klein, groß, jung, alt, beyd, arm vnd reich,
gut leer wil ich euch geben,
Weißheyt, verstand
wil ich zu hand
mit sprüchen fürher bringen,
Das selb auch sol
recht lauten wol,
auff seyten spil herklingen.


Una tarde de otoño caída del occidente
exactamente como la misma primavera.
Una sonrisa caliente de la nuca
que se vuelve y difícilmente nos complace.
Una nube redonda como lágrima
que abreviase su existencia simplemente como el error:
todo lo que es un paño ante los ojos,
suavemente transcurre en medio de una música indefinible,
nacida en el rincón donde las palabras no se tocan,
donde el sonido no puede acariciarse
por más que nuestros pechos se prolonguen,
por más que flotantes sobre su eco
olvidemos el peso del corazón sobre una sombra.
Alíviame.
La barca sosegada,
el transcurrir de un día o superficie,
ese resbalamiento justo de dos dimensiones,
tiene la misma sensación de un nombre,
de un sollozo doblado en tres o muerto,
cuidadosamente embalado.
Bajo cintas o arrugas,
bajo papeles color de vino añejo,
bajo láminas de esmeralda de las que no sale ya música,
la huella de una lágrima, de un dedo, de un marfil o de un beso
se ha ido levemente apagando,
creciendo con los años,
muriendo con los años,
lo mismo que un adiós,
lo mismo que un pañuelo blanco que de pronto se queda quieto.
Si repasamos suavemente la memoria,
si desechando vanos ruidos o inclemencias o estrépito,
o nauseabundo pájaro de barro contagiable,
nos echamos sobre el silenc
io como palos adormecidos,
como ramas en un descanso olvidadas del verde,
notaremos que el vacío no es tal, sino él, sino nosotros,
sino lo entero o todo, sino lo único.
Todo, todo, amor mío, es verdad, es ya ello.
Todo es sangre o amor o latido o existencia,
todo soy yo que siento cómo el mundo se calla
y cómo así me duelen el sollozo o la tierra


L'ultima grazia, o mio Signor benigno,
perché il fin mostra d'ogni cosa il tutto,
non mi negar, ché ancor si mostra arcigno
innanzi al tempo non maturo il frutto:
fa' ch'io paia alla morte un bianco cigno
che dolce canta in su l'estremo lutto,
tanto ch'io ponga in terra il mortal velo
di Carlo in pace, e l'anima a te in Cielo:


Még mindeddig szerencse mivelünk tartott,
Isten kegyelmébül győzödelmet adott;
De mivel forgandó, ha kezd adni hátot,
Egyszersmind ránk burit veszélyt s ártó habot.


Schwestern, Brüder, laßt uns leben,
Leben ist gar hohes Gut,
Machet stark die freie Seele,
Frischet auf den Lebensmut!


Neb nikdo z lidí nevěděl,
že ráj on opustil,
postavou, tváří, pohyby
jim člověk všední byl,
hořící srdce Milostí
v něm nikdo netušil.


Am bemoosten Turme steh' ich,
Himmelswärts das Angesicht,
Und ich horche, und ich lausche,
Was der Mond herniederspricht.


Ist dies die deutsche Treue?
Trifft so das deutsche Schwert?
Springt so der deutsche Leue,
Der grad' aufs Eisen fährt?
Mann steht den Mann, den Satan
Bestehen zwei und drei,
Doch sieht man solche Tat an,
So bricht das Herz inzwei.


SHE who in secret yields her heart,
Again may claim it from her lover;
But she who plays the trifler's part,
Can ne'er her squander'd fame recover.
Then grant the boon for which I pray!
'Tis better lend than throw away.


Fui battuto e descacciato;
ben me fo grave a pportare.


»Hilf Gott,« so spricht mich eine an,
»Das nenne ich noch gähnen,
Bist du nicht auch ein Leiermann,
Sing mir von Lust und Thränen! –
Sing langsam, daß ichs von dir lern,
Ich wills dem Liebsten singen,
Das Wetter leuchtet still von fern,
Die Grillen Ständchen bringen.«


E, perché vadan per la strada egregia
vostre virtù d'abito altier coverte,
bellezza e nobiltà l'adorna e fregia.


Und diesmal hat der Ochse gar
Mit Bären einen Bund geschlossen –
Du fällst; doch tröste dich, Magyar,
Wir andre haben schlimmre Schmach genossen.


Wo der Denglegeist in mitternächtige Stunde
uffeme silberne Gschir si goldeni Sägese denglet,
(Todtnau's Chnabe wüsse 's wohl) am waldige Feldberg,
wo mit liebligem Gsicht us tief verborgene Chlüfte
d'Wiese luegt, und check go Todtnau aben ins Tal springt,
schwebt mi muntere Blick, und schwebe mini Gidanke.
Feldbergs liebligi Tochter, o Wiese, bis mer Gottwilche!
Los, i will di jez mit mine Liederen ehre,
und mit Gsang bigleiten uf dine freudige Wege!
Im verschwiegene Schoß der Felse heimli gibore,
an de Wulke gsäugt, mit Duft und himmlischem Rege,
schlofsch e Bütschelichind in dim verborgene Stübli
heimli, wohlverwahrt. No nie hen menschligi Auge
güggele dörfen und seh, wie schön mi Meiddeli do lit
im christalene Ghalt und in der silberne Wagle,
und 's het no kei menschlig Ohr si Otmen erlustert,
oder si Stimmli ghört, si heimli Lächlen und Briegge.
Numme stilli Geister, sie göhn uf verborgene Pfade
us und i, sie ziehn di uf, und lehre di laufe,
gen der e freudige Sinn, und zeige der nützligi Sache,
und 's isch au kei Wort verlore, was sie der sage.
Denn so bald de chasch uf eigene Füeßlene furtcho,
schliefsch mit stillem Tritt us dim christalene Stübli
barfis usen, und luegsch mit stillem Lächlen an Himmel.
O, wie bisch so nett, wie hesch so heiteri Äugli!
Gell, do ussen isch's hübsch und gell, so hesch der's nit vorgstellt?
Hörsch, wie's Läubli ruuscht, und hörsch, d'Vögeli pfife?
Jo, de seisch: »I hör's, doch gangi witers und blib nit.
Freudig isch mi Weg, und alliwil schöner wie witer!«
Nei, so lueg me doch, wie cha mi Meiddeli springe!
»Chunnsch mi über«, seit's und lacht, »und witt mi, se hol mi!«
Allwil en andere Weg, und alliwil anderi Sprüngli!
Fall mer nit sel Rainli ab! – Do hemmer's, i sag's jo, –
hani's denn nit gseit? Doch gaukelet's witers und witers,
groblet uf alle Vieren, und stellt si wieder uf d'Beinli,
schlieft in d'Hürst, – jez such mer's eis! – dört güggelet's use.
Wart, i chumm! Druf rüeft's mer wieder hinter de Bäume:
»Rot!, wo bin i jez?« – und het si urige Phatest.
Aber wie de gohsch, wirsch sichtli größer und schöner.
Wo di liebligen Otem weiht, se färbt si der Rase
grüner rechts und links, es stöhn in saftige Triebe
Gras und Chrüter uf, es stöhn in frischere Gstalte
farbigi Blümli do, und d'Immli chömmen und suge.
's Wasserstelzli chunnt, und lueg doch, 's Wuli vo Todtnau!
Alles will di bschauen, und alles will di bigrüße,
und di fründlig Herz git alle fründligi Rede:
»Chömmet, ihr ordlige Tierli, do hender, esset und trinket!
Witers goht mi Weg, Gsegott, ihr ordlige Tierli!«
Rotet jez ihr Lüt, wo üser Töchterli hi goht!
Hender gmeint an Tanz, und zu de lustige Bube?
Z'Utzefeld verbei goht's mit biwegliche Schritte
zu de Schöne Buchen, und hört e heiligi Meß a.
Gut erzogen isch's, und anderst cha me nit sage.
No der heilige Meß se seit's: »Jez willi mi schicke,
aß i witers chumm.« – Jez simmer schon vornen an Schönau,
jez am Chastel verbei, und alliwil witers und witers
zwische Berg und Berg im chüele duftige Schatte,
und an mengem Chrütz verbei, an menger Kapelle.
Aber wie de gohsch, wirsch alliwil größer und schöner.
Wo di liebligen Otem weiht, wie färbt si der Rase
grüner rechts und links, wie stöhn in chräftige Triebe
neui Chrüter do, wie schießen in prächtige Gstalte
Blumen an Blumen uf, und geli saftigi Wide!
Vo dim Otem gwürzt, stöhn roti Erdbeerichöpfli
Millione do, und warten am schattige Talweg.
Vo dim Otem gnährt, stigt rechts an sunnige Halde
goldene Lewat uf in Feldere Riemen an Rieme.
Vo dim Otem gchüelt, singt hinter de Hürste verborge,
freudig der Hirtebueb, und d'Holzax tönet im Buchwald.
's Mambecher Hätteli chunnt, und wulligi Häli vo Zell her.
Alles lebt und webt, und tönt in freudige Wiise;
alles grünt und blüeiht in tusigfältige Farbe;
alles isch im Staat, und will mi Meiddeli grüße.
Doch de bisch ke Meiddeli meh, jez sag i der Meidli.
Aber an der Bruckwoog, nit wit vom steinene Chrützli,
chresme d'Büebli vo Zell hoch an de felsige Halde,
suchen Engelsüß, und luegen aben und stune.
»Toneli«, seit der Sepli, »was het echt d'Wiesen im Chöpfli?
Lueg do, wie sie stoht, und wie sie nieder an d'Stroß sizt
mit vertieftem Blick, und wie sie wieder in d'Höchi
schießt, und in d'Matte lauft, und mittere selber im Champf isch!«
Feldbergs Tochter, los, de gfallsch mer numme no halber!
's goht mer, wie dem Sepli. Was hesch für Jesten im Chöpfli?
Fehlt der näumis, se schwetz, und hättsch gern näumis, se sag mer's!
Aber wer nüt seit bisch du! Mit schwankige Schritte
laufsch mer d'Matten ab in dine tiefe Gidanke
furt ins Wiesetal, furt gegenem Husemer Bergwerch,
und schangschiersch der Glauben und wirsch e luthrische Chetzer!
Hani's denn nit gseit, und hani mer's echter nit vorgstellt?
Aber jez isch's so, was hilft jez balgen und schmäle!
Ändere chani's nit, se willi der lieber gar helfe;
öbbe bringsch mer doch no Freud und heiteri Stunde!
Halt mer e wenig still, i will di jez lutherisch chleide.
Do sin wiissi Bauwelestrümpf mit chünstlige Zwickle,
(leg sie a, wenn d' chasch!) und Schuh und silberni Rinkli;
do ne grüne Rock! Vom breit verbendlete Liibli
fallt bis zu de Chnödlenen abe Fältli an Fältli.
Sizt er recht? Tu d'Häftli i, und nimm do das Brusttuch
sammet und roserot. Jez flichti der chünstligi Zupfe
us de schöne, sufer gstrehlte, flächsene Hoore.
Obe vom wiißen Äcken und biegsem in d'Zupfe verschlunge,
fallt mit beiden Ende ne schwarze sidene Bendel
bis zum tiefe Rocksaum abe. – Gfallt der die Chappe,
wasserblaue Damast und gstickt mit goldene Blume?
Zieh der Bendel a, wo in de Ricklene durgoht,
unter de Zupfe dure, du Dotsch, und über den Ohre
fürsi mittem Letsch, und abe gegenem Gsicht zu!
Jez e side Fürtuch her, und endli der Hauptstaat,
zwenzig Ehle lang und breit e Mailänder Halstuch!
Wie ne luftig Gwülch am Morgehimmel im Früeihlig
schwebt's der uf der Brust, stigt mittem Otem, und senkt si,
wahlet der über d'Achslen, und fallt in prächtige Zipfle
übere Rucken abe, sie rusche, wenn de 'n im Wind gohsch!
Het me's lang, se loßt me's henke, hör i mi Lebtig.
D'Ermel, denkwol, henksch an Arm, wil's Wetter so schön isch,
aß me's Hemd au sieht, und dini gattigen Ärmli,
und der Schiehut nimmsch in d'Hand am sidene Bendel.
D'Sunne git eim wärmer, und schint eim besser in d'Auge,
wer en in de Hände treit, und 's stoht der au hübscher!
Jez wärsch usstaffiert, as wenn de hoffertig stoh wottsch,
und de gfallsch mer selber wieder, chani der sage.
Wienes si jez freut, und wie's in zimpfere Schritte
tänzlet, und meint, es seig d'Frau Vögtene selber,
wie 's si Chöpfli hebt, und jeden Augeblick zruck schielt,
öb me's echt au bschaut, und öb men em ordeli noluegt!
Jo, de bisch jo hübsch, und jo, du Närli, mer luege,
du Marggröfer Meidli mit dine goldige Chappe,
mit de lange Zupfen und mit der längere Hoorschnur,
mittem vierfach zsemmegsezte flattrige Halstuch!
Aber rotet jez, wo's hoffertig Jümpferli hi goht!
Denkwol uffe Platz, denkwol zur schattige Linde,
oder in d'Weserei, und zu de Husemer Chnabe?
Hender gmeint, jo wol! Am Bergwerch fisperlet's abe,
lengt e wenig duren, und trüllt e wengeli d'Räder,
was der Blosbalg schnufe mag, aß d'Füürer nit usgöhn.
Aber 's isch sis Blibes nit. In d'Husemer Matte
schießt's, und über d'Legi mit große Schritte go Fahrnau,
laufsch mer nit, se gilt's mer nit, durs Schopfemer Chilspel.
Aber z'Gündehuse, wer stoht echt an der Stroße,
wartet, bis de chunnsch, und goht mit freudige Schritte
uf di dar, und git der d'Hand, und fallt der an Buse?
Chennsch die Schwesterli nit? 's chunnt hinte füre vo Wislet.
Uf und nieder het's di Gang und dini Giberde.
Jo, de chennsch's! Worum denn nit? Mit freudigem Brusche
nimmsch's in d'Arm, und losch's nit goh, gib achtig, verdruck's nit!
Jez goht's wieder witers, und alliwil aben und abe!
Siehsch dört vorne 's Röttler Schloß – verfalleni Mure?
In vertäfelte Stube, mit goldene Liiste verbendlet,
hen sust Fürste gwohnt, und schöni fürstligi Fraue,
Heren und Heregsind, und d'Freud isch z'Röttle deheim gsi.
Aber jez isch alles still. Undenkligi Zite
flackeret kei Füür uf siner versunkene Füürstet,
goht kei Chrug in Cheller, ke Züber aben an Brunne.
Wildi Tube niste dört uf moosige Bäume.
Lueg dört ehnen isch Mulberg, und do im Schatte verborge
's Föhris Hüsli, und am Berg dört d'Höllstemer Chilche.
Steine lömmer liegen, und fahre duren in d'Matte,
gute Weg isch au nit um, und weidli chasch laufe.
Wenn's nit nidsi gieng, i weiß nit, öbbi der no chäm.
Unter Steine chunnsch mit dine biwegliche Schritte
wieder über d'Stroß. Jez wandle mer füren ins Rebland
nebe Hauigen aben und neben an Hagen und Röttle.
Lueg mer e wenig ufe, wer stoht dört oben am Fenster
in sim neue Chäppli, mit sine fründligen Auge?
Neig di fin, zeig wie, und sag: »Gott grüß ich, Her Pfarer!«
Jez goht's Tumrige zu, jez witer in d'Lörecher Matte.
Siehsch das ordelig Städtli mit sine Fenstren und Gieble,
und die Basler Here dört uf der staubige Stroße,
wie sie riten und fahren? Und siehsch dört 's Stettener Wirtshus!
Worum wirsch so still und magsch nit dure go luege?
Gell, de siehsch sel heilig Chrütz vo witem und trausch nit,
möchtisch lieber zruck, as fürsi! Loß der nit gruse!
's währt nit lang, se stöhn mehr frei uf schwitzrischem Bode.
Aber wie de gohsch vom Bergwerch abe go Schopfe,
bis an Stetten aben uf diner steinige Landstroß,
bald am linke Bord, bald wieder ehnen am rechte
zwischenem Faschinat, wirsch alliwil größer und schöner,
freudiger alliwil, und schaffig, was me cha sage.
Wo di liebligen Otem weiht, wie färbt si der Rase
grüner rechts und links, wie stöhn mit chräftige Triebe
neui Chrüter uf, wie prangen in höhere Farbe
Blumen ohni Zahl. De Summervögle tut d'Wahl weh.
Wechslet nit der Chlee mit goldene Chetteneblueme,
Frauemänteli, Hasebrödli, würzige Chümmi,
Sunneblume, Habermark und Dolden und Ruchgras?
Glitzeret nit der Tau uf alle Spitzen und Halme?
Wattet nit der Storch uf hoche Stelze derzwische?
Ziehn si nit vo Berg zu Berg in lange Reviere
feisti Matte Stunde wiit und Tauen an Taue?
Und derzwischen stöhn scharmanti Dörfer und Chilchtürn.
's Brombecher Mummeli chunnt, es chömme Lörecher Rößli,
fresse der us der Hand, und springen und tanze vor Freude,
und vo Baum zu Baum, vo Zell bis füre go Rieche
halte d'Vögeli Judeschul, und orglen und pfife.
D'Brombecher Linde lit, der Sturmwind het sie ins Grab gleit.
Aber rechts und links wie schwanken an flachere Raine
Roggen und Weizehalm! Wie stöhn an sunnige Halde
Reben an Reben uf! Wie woget uf höchere Berge
rechts und links der Buchewald und dunkleri Eiche!
O 's isch alles so schön, und überal anderst und schöner!
Feldbergs Tochter, wo de bisch, isch Nahrig und Lebe!
Neben an der ufen und neben an der abe
gigst der Wage, d'Geisle chlöpft, und d'Sägese ruschet
und de grüeßisch alli Lüt, und schwetzisch mit alle.
Stoht e Mühli näumen, en Öli oder e Ribi,
Drohtzug oder Gerstestampfi, Sägen und Schmidte,
lengsch mit biegsemen Armen, mit glenkseme Fingere dure,
hilfsch de Müllere mahlen und hilfsch de Meidlene ribe,
spinnsch mer's Husemer Ise wie Hanf in gschmeidigi Fäde.
Eicheni Plütschi versägsch, und wandlet 's Ise vom Füürherd
uffen Ambos, lüpfsch de Schmiede freudig der Hammer,
singsch derzu, und gehrsch ke Dank, »Gott grüßich, Gott bhütich!«
Und isch näume ne Bleichi, se losch di das au nit verdrieße,
chuuchisch e bizzeli duren, und hilfsch der Sunne no bleiche,
aß sie fertig wird, sie isch gar grüseli landsem!
Aber solli eis, o Wiese, sage, wie's ander,
nu se seig's bikennt! De hesch au bsunderi Jeste,
's chlage's alli Lüt, und sagen, es sei der nit z'traue,
und wie schön de seigsch, wie lieblig dini Giberde,
stand der d'Bosget in den Auge, sage sie alli.
Eb men umluegt, chresmisch näumen über d'Faschine,
oder rupfsch sie us, und bahnsch der bsunderi Fußweg,
bohlsch de Lüte Stei uf d'Matte, Jaspis und Feldspat.
Hen sie näume gmeiht, und hen sie gwarbet und gschöchlet,
holsch's und treisch's de Nochbere duren Arfel um Arfel.
's sagen au e Teil, de seigisch glücklich im Finde
uf de Bänke, wo nit gwüscht sin, aber i glaub's nit.
Mengmol haseliersch, und 's muß der alles us Weg goh;
öbbe rennsch e Hüsli nieder, wenn's der im Weg stoht.
Wo de gohsch, und wo de stohsch, isch Balgen und Balge.
Feldbergs Tochter los, de bisch an Tuged und Fehler
zitig, chunnt's mehr halber vor, zum Manne, wie wär's echt?
Zeig, was machsch für Äugli? Was zupfsch am sidene Bendel?
Stell di nit so närsch, du Dingli! 's meint no, me wüß nit,
aß es versprochen isch, und aß sie enander scho bstellt hen!
Meinsch, ich chenn di Holderstock, di chräftige Burst nit?
Über hochi Felsen, und über Stuuden und Hecke
eis Gangs us de Schwitzerberge gumpet er z'Rhineck
aben in Bodesee, und schwimmt bis füre go Chostanz,
seit: »I muß mi Meidli ha, do hilft nüt und batt nüt!«
Aber oben an Stei, se stigt er in landseme Schritte
wieder usem See mit sufer gwäschene Füße,
Diesehofe gfallt em nit und 's Chloster dernebe,
furt Schaffhuse zu, furt an die zackige Felse.
An de Felse seit er: »Und 's Meidli muß mer werde!
Lib und Lebe wogi dra und Chrezen und Brusttuch.«
Seit's, und nimmt e Sprung. Jez bruttlet er abe go Rhinau;
trümmlig isch's em worde, doch chunnt er witer und witers.
Eglisau und Chaiserstuhl und Zurzi und Waldshut
het er scho im Äcke, vo Waldstadt lauft er zu Waldstadt,
jez an Chrenzech aben in schöne breite Reviere,
Basel zu. Dört wird der Hochzitzedel gschriebe.
Gell, i weiß es! Bisch im Stand und läugnisch, was wohr isch?
Hätti z'rote gha, 's wär z'Wil e schickliche Platz gsi;
's het scho menge Briggem si gattig Brütli go Wil gführt,
usem Züribiet, vo Liestel aben und Basel,
und isch jez si Ma, und 's chocht em d'Suppen und pflegt em
ohni Widerred vo mine gnädige Here.
Aber di Vertraue stoht zum Chleihüniger Pfarer.
Wie de meinsch, se göhnmer denn dur d'Riechemer Matte!
Lueg, isch sel nit d'Chlübi, und chunnt er nit ebe dört abe?
Jo er isch's, er isch's, i hör's am freudige Brusche!
Jo er isch's, er isch's mit sine blauen Auge,
mit de Schwitzerhosen und mit der sammete Chretze,
mit de christalene Chnöpfen am perlefarbige Brusttuch,
mit der breite Brust, und mit de chräftige Stotze,
's Gotthards große Bueb, doch wie ne Rotsher vo Basel
stolz in sine Schritten und schön in sine Giberde.
O wie chlopft der di Herz, wie lüpft si di flatterig Halstuch,
und wie stigt der d'Röti jez in die lieblige Backe,
wie am Himmel 's Morgerot am duftige Maitag!
Gell, de bischem hold, und gell, de hesch der's nit vorgstellt,
und es wird der wohr, was im verborgene Stübli
d'Geister gsunge hen, und an der silberne Wagle!
Halt di numme wohl! – I möcht der no allerlei sage,
aber 's wird der windeweh! Di Kerli, di Kerli!
Förchsch, er lauf der furt, se gang! Mit Tränen im Äugli
rüeft's mer: »Bhütdi Gott«, und fallt em freudig an Buse.
Bhütdi Gott der Her, und folgmer, was i der gseit ha!


Hebt drum zu vaterunsern an;
Da tröstet ihn der älste Mann:
Wir thun dir nichts zu leide!
Hol Wein dir nur, so oft du willst,
Es schreibt nicht auf, wie oft du füllst
Das Flaschenpaar, die Kreide.


Herr, von der Gefahr umdunkelt,
Hilflos wir, dort Mann und Roß.


Auff Erden will ich nur als wie in Mietung leben/
Im Himmel wird mir Gott beständge Wohnung geben.


Auf welche sonderbare Weise
Würd' er sich nicht darob ergetzen!
Würd' er sich nicht halb selig schätzen?
Er bliebe gantz gewiß dabey,
Daß er, aufs mindst' im Paradeise,
Wo nicht schon gar im Himmel sey.


Tátika, mint egy korona
Feltéve a tetőre,
Büszkén állott s nézett alá
A földre és időre:
Változott ez évek óta
Körülötte, alatta;
De a várnak nem árthatott,
A tatár sem bánthatta.


Zu scheiden, das Haustor entriegeln
Und scheidend das Glück
Mit einem Kusse besiegeln,
Ein Gruß noch, ein Wink noch zurück! –
Lebt wohl, o Stunden, so selig verbracht
In der sausenden, brausenden Winternacht!


E, s'a essempio sì basso e sì imperfetto
la tua vista beata non s'attende,
risguarda a la cagion, non a l'effetto.
Poca favilla ancor gran fiamma accende.


Nosso Governo não cura
de mínimas causas nossas,
porque tem as vistas grossas,
tal qual o pretor de Roma;
E na mais sobranceira altura
ninguém as contas lhe toma.


مَا رَأَيْنَا ضَرْبَةً مِنْ صَارمٍ
يَوْمَ حَرْبٍ نَكَّست أَلفَ عَلَم
بَلْ رَأَيْنا مَشقَّةً من كاتِبٍ
في سِجلٍّ كَسَرَتْ أَلف قَلَمْ


Was ist so anmuthsvoll und hold?
Mich krönt bey Tag, in schweren Zweigen,
Die sich zu mir herunter neigen,
Der Pomeranzenbaum mit Gold.
Was ist so anmuthsvoll und hold?


Agora, Vida, que sucumbi a Morte de paixão,
Te quero imensa e fanaticamente
Cubra-me todas as pequenas noites frias
E me liberte nas grandes noites quentes


O Wunder du – Mittsommernacht!
Du preisest Gott nicht minder,
Als lauten Tages schwüle Pracht,
Nur leiser, duft'ger, linder.
In Lüften hoch der wilde Schwan
Zieht, sehnsuchtsingend, seine Bahn,
Und still durch Busch und Bäume
Gehn ahnungsvolle Träume.


Sí creo.


Jövel!
A megdicsőültek világa
Már nemesebb figyelemre szóllít.


Abita così in poggio, come in piano;
ma poi come ella è desta, se le vede
chiaro ogni membro suo di mano in mano.


Ba nebýti jeho, zda zněly by
kdy po stráních jarně zpěvy?
zda těšil by kdy nás růží květ
a kyproučké panen zjevy?


Meg mertem végre nyitni ajkamat,
S beszéltem üdvről, angyalokrul, égről.
Nagyon homályosan beszélheték,
Mert ő nem értett semmit e beszédből.
„Én lyány vagyok,” szólt, „földi lyány, nem angyal;
Ahol vagyunk, ez a föld, nem az ég,
S te itt a mélybe estél volna, ámde
Én mentésedre még jókor jövék.”


Je to smutná vzpomínka?
Těžký sen to, který vkročí
v celu moji zlehýnka?
Zavru umdlené své oči.


足加帝腹狂奴态
自是君王礼数宽
四海但知天子贵
先生只作故人看


Jenom ona, ona!
Mrtvá-li, či stoná?
Ani řádku jednu
nepíše již roky,
jak když ve hluboký
rybník padne ke dnu...


Aquilo


Wie dank ichs Christi Liebe,
Die, aus dem treusten Triebe,
Sich, um mich zu erheben,
Ins Niedrige gegeben.


Solten Christen Farren, Wieder, Tauben opffern für die Sünden,
Wie bey Juden, würden Christen derer kaum genugsam finden.


Denn des Königs eigne Lieder
Sang er in des Königs eigner
Muttersprache, tremulierend
In des Nigens alter Weise.


A Machiavell stál tam, těsně za mnou
a celý dojem kázání dal v slova,
jež zahučel si posměšně a suše:
„Eh, prorok beze zbraní!“ – Jaký člověk,
jenž může poslouchat a nedivit se?
Však ti dva nemohli být zasaženi,
vždyť Lionardův bohumilý obraz
prý bude jednou blahem zbožných duší,
jak tvrdí, kteří v Milaně jej zřeli,
a Machiavell písařem je obce,
a frate Girolamo pravil jasně:
„Co říci o vás, malíři, mám nyní,
kdož polonahé ženy malujete“ – –
fra Girolamo jistě ví, co říci,
však malíř hříšník lapen jako moucha
v pavučí sítí zmítá se a neví,
jak poradit si... Chtěl by spálit všecko,
co maloval kdys – maloval však za žold,
jímž tělo sytil a svou duši prodal,
a díla pohoršují pohled jiných
a pohled potom jako kuplíř vede
i jiné duše kluzkou cestou hříchu.
Ach, kdyby možno bylo všecko spálit
a štětce přelámat a zničit barvy
a kdesi v celi u svatého Marka
u bratří řádu světce Dominika
pod rukou frate Girolama vyplet
své duše plevel v žhavých proudech slzí
a tělo hříšné zbičovat a ztýrat,
až by se jeho žádosti a touhy
v dým proměnily, jenž se zemí plazí
a čistý oheň zbyl, jenž k nebi stoupá!


Řehtá se tu ve bdění i spání,
Neb, co mister úšklebků a špin,
Odsouzen jest k věčitému smání.“


Aztán megölellek
és táncolok, és harsogom a nótát,
amint a szívem feszíti belőlem;
hétköznapi sok éjszaka után
egy édes ünnep piros hajnalán
szelekbe szórva minden gondot,
sétálni voltunk, édes jó Anyám!


Vnd wer ist alt zu nennen?
Nicht der viel Jahre zehlt,
Der Gott vnd sich kan kennen,
Des Alter ist erwehlt,
Die rechten grawen Haare
Sind, daß man Sünden-frey
In Vnschuld sich bewahre
Vnd Gott gefellig sey.


O einen Cherub, aus den Sternen, nieder,
Die Palmenkron in der erhobnen Hand,
Der sie umschweb, auf glänzendem Gefieder,
Gelagert still, auf goldner Wolken Rand,
Der, unterm Flötenton seraphscher Lieder,
Den Kranz erhöh, von Gott ihr zuerkannt,
Und, vor des Volkes frommerstauntem Blicke,
Auf ihre heilge Schwesterstirne drücke.


Jetzt hebt sich vom Boden ein grünes Haupt
Auf grünem, gleißendem Rücken,
Zwei Augen glühn wie Edelgestein
Und funkeln vor Entzücken.


Tu pouště král se vstříc jim řítí, běda,
a Matky tvář se v slzách k nebi zvedá. –
Div Boží! Kde zášť lidstva Tvůrce stíhá,


AMEN.


Hier, wo noch wild und stolz der Römer Helden stehn,
In göttlicher Gestalt die Mädchen von Athen,
Möcht' ich Pygmalion, zugleich auch Perseus seyn:
Den Bildern gäb' ich Geist, die Pfaffen würden Stein.


accolte le virtù tutte in un vaso
mai più non furo, e al suo partire il mondo,
ch'aver no 'l meritò, ceco è rimaso.


To přišli jiní – vodou nečistou
a z nádob nečistých (neb závistný
byl obsah v nich a samý kal)
ty ohně zalévali násilně
– ach, nebyli jen z krve nerodné,
co zalévaly nám ty ohně násilně! –
až pohasínaly ty plameny,
až věřili, že uhasili je.
Meč vyražen a odložen
a zahrabán, meč hrdé obrany.
Rez prožírá jej kdes, ten zakopaný meč.
Hlas hrdinnosti naší oněměl...
Zalili, zalili to svaté ohniště.
Až k břehům cizích moří rozstříkli
ty plameny a do všech světa stran,
k dalekým břehům cizích moří chladných.
A ony jako plaché bludičky tam svítí
a ony do nocí tam němých svítí
a ony do věků tam dlouhých svítí
a ony nad hřbitovem pustým svítí
u cizích moří chladně hučících.
A jeden z nich jak hvězda hoří věrná,
jak maják strážný nad řvem lítých vln
a žehná do dálky tam pusté, zamlklé
a žehná zalitému ohništi
žehnáním velkým do pahrbků věčných,
velikou vírou, k žití novému
že opět vzkřísí se to svaté ohniště,
ty jeho plameny,
plameny pohaslé.


Und – Des heilgen römschen Reiches,
Deutschen Volks, gemeine Fürsten
Rufen, lautet ihre Botschaft,
Böhmens Herrn auf Deutschlands Thron.


Oft do I cry, I'm almost undone
To see our Friends in
As seriously the Nymph invites
Her slave to stay till moon-shine nights.
Lo! from her lips what Language breaks!
What sweet perswasion, when she speaks!
Her Words so soft! her Sense so strong!
I only wish — to slit her Tongue.


Die Andacht dringt zum Himmel auf,
Und schallet aus dem regen Lande
Von dem beblümten nahen Strande,
Und eilt zugleich schnell mit der Wasser Lauf
Der jauchzenden vergnügten Pregel
Bis zu dem Belt, der mitten aus der Pracht
Der stoltzen aufgespanten Segel,
Die ein weitläuftiges Amphitheater macht,
Sein Haupt erhebt. Sein Winck gebeut den Fluthen,
Und die bezähmten Wellen ruhten.


En la gloria mortal templanza advierte
que a la vida inmortal el paso allana,
que a la virtud, que no a la pompa vana,
respeta el mármol, reino de la muerte.


Nechrání-li tě zrovna paragraf,
pak ve psí můžeš dán být každou chvíli,
ať jmeno máš, ať čestný je tvůj stav,
nic nezastaví, nic je neomýlí.


"Se por um instante Deus se esquecesse de que sou
uma marionete de trapo e me presenteasse um fragmento
de vida, possivelmente não diria tudo o que penso
mas em definitivo pensaria tudo o que dig
Daria valor as coisas, não pelo que valem, senão
pelo que significa Dormiria pouco, sonharia mais,
entendo que por cada minuto que fechamos os
olhos, perdemos sessenta segundos de lu
Andaria quando os demais se detêm, despertaria
quando os demais dorme
Escutaria quando os demais falam, e como
desfrutaria um bom sorvete de chocolate! Se
Deus me obsequiasse um fragmento de vida, vestiria
simples, me atiraria de bruços ao sol, deixando des-
coberto, não somente meu corpo senão minha alm
Deus meu, se eu tivesse um coração, escreveria meu
ódio sobre o gelo, esperaria que saísse o so
Pintaria com um sonho de Van Gogh sobre as
estrelas um poema de Benedetti, e uma canção
de Serrat seria a serenata que lhes ofereceria à
lu Regaria com minhas lágrimas as rosas, para
sentir a dor de seus espinhos, e o encarnado beijo
de suas pétala
Deus meu, se eu tivesse um fragmento de vid Não
deixaria  passar um só dia sem dizer as pessoas que
quero, que as quer Convenceria a cada mulher ou
homem de que são meus favoritos  e viveria enamorado
do amo Aos homens lhes provaria quão equivocados
estão ao pensar que deixam de enamorar-se quando
envelhecem, sem saber que envelhecem quando
deixam de enamorar-se! A criança lhe daria asas,
porém lhe deixaria que sozinho aprendesse a voa
Aos velhos lhes ensinaria que a morte não chega com a
velhice senão com o esqueciment
Tantas coisas tenho aprendido de vocês, os
homen Tenho aprendido que todo o mundo quer
viver no topo da montanha, sem saber que a
verdadeira felicidade está na forma de subir a
escarp Tenho aprendido que quando um recém
nascido aperta com seu pequeno punho, pela primeira
vez, o dedo do pai, o tem apanhado para
sempr Tenho aprendido que um homem só tem
o direito de olhar a outro com o olhar baixo quando
há de ajudar-lhe a levantar-s São tantas coisas as
que tenho podido aprender de vocês, porém real-
mente de muito não haverão de servir, porque quando
me guardarem dentro dessa mala, infelizmente
estarei morrendo"


南来长干僧
解写江陵竹
有斐德不孤
为君诵淇澳


Hiába libeg félve, fázva:
Telefröccsentem tintalével,
Vérrel, gennyel, könnyel, epével.