Nuž, zdálo se mi o bytové nouzi.
Jen ať nám nikdo Prahy neostouzí,
že lidé k necti jejímu prý jménu
by záviděti mohli Diogenu! –
Hle – v snu se něco valí odněkud,
i přivalil se přenáramný sud.
Ač duněl prázdnotou, přec lidí houf
se velikánu vstříc hnal, neucouf’,
však zadržel jej, křikem pozdravil
a na stojato na dno postavil.
Sud prázdný – všichni se však oblízli!
I snesli seker, kladiv, šroubů, pružin
a pilovali do dubových dužin,
až dvířka do nich pěkně vyřízli,
též okénka; ba z těch i veteš skla
se usmívavě k slunci zablýskla.
A pak se losovalo, která z družin
těch, kdo se přičinili při práci,
si nejdřív pohoví v tom paláci.


Skláněly se hlavy k sobě,
zvedaly se ruce v hněvu,
náhle ticho jak pěst v uzdu
vpadlo rostoucímu řevu.


A ruce kolem šíje mnicha vila
a kličku zvolna na hrdlo mu dává,
pak zadrhne a vleče na hranici.


Könte gleich Apelles mahlen
Dich/ O wunderschönes Bild/
und der Augen helle Strahlen/
Dieser blancken Brüste Schild/
Kan doch nicht entworffen werden
Deine Tugend und Geberden.


Sollt ich gleich alls versauffen
Und in die Schencke lauffen
So geht es sie nicht an,
Gnug daß sie ihre Sachen
In Ruh und Friede machen
Und Essen kochen kan.


独向山中访隐君
行穷千涧水沄沄
仙家更在空青外
只许人间礼白云


- Évezredeket haladott az idő,
Mély tófenek a szag-ölelte mező;
És szól vala a
Gyémánt, ragyogása dicsében:
»Túl ezredeken
A bajnokot én örökítem!
A szörnyü erő
Elhagyta a hős karok érc-idegét;
Kincsét az idő
Elhordta, söpörte szelén szanaszét.
Dúsgazdag arany
Hol vagy? s te erőteli fényes acél?
Most a dalia
Hős tetteiről egyitek se beszél!
Im, hír örökíti a hősi nevet,
Mely rajta ragyog;
Én nem halok el, ki a hír ragyogó
Gyémántja vagyok!«


 (per dir come si dice) ari diritto;
e in caso d'imperizia o di delitto,
lo vuol punito scrupolosamente
colla legge seguente.


إِذا ماتَ قرمٌ قلّ واللَّه ذكرهُ
وَذكرُ أَبي مُذ مات واللَه أزيدِ
تَذكّرت لمّا فرّق الموتُ بيننا
فَعزّيتُ نفسي بالنبيّ محمّدِ
فَقُلتُ لها إِنّ المَمات سبيلُنا
وَمَن لَم يَمت في يومهِ ماتَ في غدِ


Wie selig ist der Mensch, der weder will noch weiß,
Der Gott, versteh mich recht, nicht gibet Lob noch Preis. 5


Was die Stärke nicht kan thun / bringt zu weg die List der Sinnen.
Darius die Persisch Kron / durch des Reitknechts Kunst-Beginnen /
durch das Pferd / die Griechen / kriegten / Troja / die berühmte Stadt.
Hannibal mit Feuer-Ochsen freyen Paß gewunnen hat.
Judith / hat mit List enthaubt Holofernen ohne Stärke /
und ihr Vatterland befreyt. Stärke / wo nicht List / das merke!


tengo urgencia de oírte
alegría de oírte
buena suerte de oírte
y temores de oírte
o sea
resumiendo
estoy jodido
            y radiante
quizá más lo primero
que lo segundo
y también
          viceversa.


Mas no por esto el ímpetu detienes
del breve tiempo, que vendrá a dejarte,
llenas de nieve, y por cerrar, la sienes.


Billig sagen wir dir Dank
Für die Kleidung, Speis' und Trank,
Für Gesundheit, Ehr' und Guht.
Lob sei dir, daß auch die Gluht
Noch das Wasser noch der Wind
Uns, die wir so sträfflich sind,
Nicht verderbt so gahr geschwind.


Боже, суд твой цареви даждь
и правду твою сыну цареву
Подай царю твой, боже, суд,
И правду дай цареву сыну;
Да к пользе царства примет труд,
Да истину хранит едину —
И кротко, как зарей зефир,
Ко всем странам прольется миОн не предаст сирот и вдов;
На трон в лице восседши бога,
Сомкнет уста клеветников,
Спасет и нища и убогКак солнце вешнее с высот,
Прольет на всех он луч щедроКак напояет землю дождь
И проникает мягку волну,
Так сей ко счастью кроткий вождь
Прольет в сердца отраду полн—
И не затмит его лучей
Вся толща туч, весь мрак ночеК нему народы потекут,
Как в океан пространны реки;
Цари различны дань дадут;
Он возродит златые веки,—
И где конец земле, морям,
Предел его державе таКак неисчерпаем океан,
Его сокровища узрятся;
Среди его цветущих стран
Довольство с миром водворятся,—
И дом его, ко славе скор,
Превысит верх Ливанских гоЕго благословит народ;
Рабы, как чада, будут вернПредупредят зарей восход
От всех ему хвалы усердны,—
И, мудрости его внемля,
Ему восплещет вся земл


修慝之馀德复初
更须辨白舍并趋
善哉三语当年问
直到于今想从雩


Suggiunse il Duca: non sarebbe honesto
che noi volesson la battaglia torre
di quel che t offerisco manifesto
quando ti piaccia: inanzi a gli occhi porre
resto smarrito Ariodante a questo
e per lossa un tremor freddo gli scosse
e se creduto ben gli havesse a pieno
venia sua vita allhora allhora a meno


Addig kedveséhez járt a nap sugára,
El nem hagyván őtet, csupán éjszakára;
Boldog még sem vala a hűtelen virág,
Ugy tetszett; keblében titkos bú férge rág.


Aus sel'gen Sternen trägt er sie hernieder,
Entkeimt dem Morgenrote beßrer Welten
Erstickt sie bald der Erde kalter Schauer.


新着香罗彩绣衣
文江江上省庭闱
龙章五色金为笥
亲捧皇恩万里归


Zřím-li Hanně do očí,
Sotva že to snesu:
Zarazím se,
Zamlčím se,
A celý se třesu.


Longe do mundo, das escravas turbas,
Que o ouro compra de avarentos Cresos,
A minh'alma aos delírios se entregava,
À sombra de ilusões — de aéreos sonho
Formosa virgem de nevado colo,
De garços olhos, de cabelos louros;
Sanguíneos lábios, elegante porte,
Mimoso rosto de Ericina bela,
Curvando o seio de alabastro fino,
Mimosa imprime nos meus lábios negros
Gostoso beijo de volúpia ardente! —
Vencido de prazer, nadando em gozos,
Já temeroso pé movendo incerto,
Vôo com ela às regiões etéreas
Nas tênues asas de ternura infind


Denn es ist so gut und wahr,
Was mich führt zu ihr,
Hat sie doch so ganz und gar
Sich ergeben mir.


tož pravdu díš, kéž dá tak Hospodin!


Freundlich sprachst du:
Nun ist bald Abend,
Gehe, vollende,
Daß wir dann ruhen,
Und sprechen vom Tage.


Er ruft: Mir nach zum Sieg, ihr tapfern Knechte!
Mir nach, zum Dienst das Geisterreich zu zwingen!
Wir müssen durch zum Lichtesurborn dringen;
Den Feigen unten lassen wir die Nächte.


Sedlák s ženou rady nevědí.
Honza musí v brloh medvědí,
aby přines’ sladký lesní med.
Medvěd se naň řítí,
Honza jej však chytí,
s tím se vrací zpět.


Y puede tanto aqueste desvarío,
que, aunque tengo seguro de mi cielo,
crece mi miedo y mi tormento crece.


Byl vám jeden pilný žáček,
ten když přišel ze školy,
poslouchával, jak mu ptáček
doma v kleci šveholí.


Ich bin der Vater; doch der Sohn ist mehr,
ist alles, was der Vater war, und der,
der er nicht wurde, wird in jenem groß;
er ist die Zukunft und die Wiederkehr,
er ist der Schooß, er ist das Meer ...


e da costei ond'io principio piglio
pigliavano il vocabol de la stella
che 'l sol vagheggia or da coppa or da ciglio.


So sprach er, und Geister und Menschengestalten
Standen auf allen Sonnen und Welten
Und sahen dem Fluge des Siegenden nach.
Der Urhimmel zerriß. Jehovah trat
Von seines Thrones Höh' und sprach:
Komm, Lieber, setze dich
Zu meiner Rechte, bis ich lege
All' deine Feinde
Zum Schemel deiner Füße.


Wie sie ihre Sinne lenken
Unverrückt nach Einem Ziel!
Und ihr ganzes Thun und Denken
Ist doch nur ein Kartenspiel.


花底杯盘藉翠茵
折花围坐当歌人
谪仙自是开元客
玉帐熏香揖太真


Mein JEsum wil nun tausentmahl
In Wälden lahn erklingen:
Mit mir auch sollen vberal
Die Bäum vnd Stauden springē.
Daß Laub vnd Graß/
Wans mercken daß
Mit müssens auch zum Reyen:
Vnendtlich mahl/
Durch Berg/ vnd Thal
Wil JESVM frölich schreyen.


Isten! kit a bölcs lángesze fel nem ér,
Csak titkon érző lelke ohajtva sejt:
Léted világít, mint az égő
Nap, de szemünk bele nem tekinthet.


Des Himmels Schild bedecke dich,
Dein hohes Alter mehre sich,
Bis deine Jahre ganz an deine Tugend reichen.
Gott segne deine Wanderschaft,
So wirst du voller Muth und Kraft
Dem Nestor, so an Zeit als seltner Klugheit gleichen.


В этот день дал бог нам друга
И нам праздник этот день!
Пусть кругом снега и вьюга
И январской ночи тень —
Ты, Вьельгорский, влагой юга
Кубок северный напень!
Все мы выпьем, все мы вскроем
Дно сердец и кубков дно
В честь того, кого запоем
Полюбили мы давно!
Будь наш тост ему отраден,
И от города Петра
Пусть отгрянет в Баден-Баден
Наше русское ура!
Он чудесный дар имеет
Всех нас спаивать кругом:
Душу он душою греет,
Ум чарует он умом
И волшебно слух лелеет
Упоительным стихоИ под старость, духом юный,
Он всё тот же чародей!
Сладкой песнью дышат струны,
И душа полна лучеБудь наш тост ему отраден,
И от города Петра
Пусть отгрянет в Баден-Баден
Наше русское ура!
Нас судьбы размежевали,
Брошен он в чужой конец,
Но нас чувства с ним связали,
Но он сердцем нам близнец;
Ни разлуки нет, ни дали
Для сочувственных сердеНежной дружбы тайной силой
И судьбе наперелом
В нас заочно — друг наш милый,
И мы жизнью сердца — в неБудь наш тост ему отраден,
И от города Петра
Пусть отгрянет в Баден-Баден
Наше русское ура!
Тихо-радостной тоскою
В этот час объятый сам,
Может статься, он мечтою
К нам прильнул и внемлет нам
И улыбкой и слезою
Откликается друзьям!
Радость в нем с печалью спорит,
Он и счастлив и грустит,
Нашим песням молча вторит
И друзей благодариБудь наш тост ему отраден,
И от города Петра
Пусть отгрянет в Баден-Баден
Наше русское ура!


Ezek közt a Tisza foly csendességével,
S mintha gondolkozna, ollyan menésével.
Sárga tajtékjait formálja közepén,
Sok gallyak s levelek ballagnak a színén.
Sebes örvényei bujdosván magokba,
Zúgással ütköznek néhol a partokba,
Mellyek két részeken erdejek táplálják,
S a világ lármáját csendesen hallgatják.
A páros gerlicék szárnyok csattogtatva,
Repdesnek felettek magokat mulatva.
Vidámul a Tisza turbékolásokkal,
Mert szép lármát tesznek nagy csacsogásokkal.
A Tisza egy részin széles rétek vannak,
Honnan kiáltások hallik a darvaknak.
Ezeknek nagy szavok a magas egeket
Betöltvén, lármázzák érzékenységinket.
Sok hattyúk is nyúlnak a Tisza felett el,
Kik repülvén, tűnnnek szép süvöltésekkel.
Szárnyoknak különös kettős hangozása
Olly, mint a csehelő kopók kiáltása.
Több számos madarak zengenek ezentúl,
Mellyekbül a puskaszóra sok aláhull.
Illyen dolgok között szemlélvén a Tiszát,
Gyakran jártam által örvényes folyását.


Crecen de mi dolor las asperezas,
y en tanto mal ¿cómo callando espero
amores, celos, iras y firmezas?


Un popolo i mari passò,
austera una razza creò,
rampollo divelto dal sen
materno, che in forte terren
i rami nel libero va
spandendo, e gran selva si fa.
Fanciulla non rise o vagì,
di vergine amor non gioì;
ma crebbe possente a raccor
adulte le gioie e i dolor'.
Gettossi bramosa sui ben'
che crescon dal fango terren,
feroce con lor s'abbracciò,
e quasi d'amor palpitò.
L'immenso de' campi ondeggiar,
le immense pianure de' mar',
de' fiumi il profondo muggir,
de' boschi il sublime stormir,
ridusse in venale valor:
e l'uomo (tremendo tesor)
al tasto e al color giudicò;
gli spirti al mercato comprò:
la morte ai Selvaggi vendé,
e il vizio, più dura dei re.
Ahi popol mercante ed artier,
briaco di grossi pensier,
la razza, tuo spregio e terror,
segnata d'infame color,
un dì sulla tua libertà,
qual grandine grossa, cadrà.
Deh rompi la nebbia il cui vel
ti toglie i sereni del ciel.
Colui che tu chiami Signor,
fu semplice e mite di cuor.
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .


So nehm ich denn die Finsternis
Und balle sie zusammen
Und werfe sie, so weit ich kann,
Bis in die großen Flammen,
Die ich noch nicht gesehen habe
Und die doch da sind – irgendwo
Lichterloh ...


Obesidad de aquellas lunas que iban
rodando, dormilonas y coquetas,
por un absorto azul
sobre los árboles de las banquetas.
Fatiga incierta de un incierto piano
en que un tema llorón se decantaba,
con insomnio y desgano,
en favor del obtuso centinela
y contra la salud del hortelano.
Santos de piedra que en el atrio exponen
su casulla de piedra a la herejía
del recio temporal.
Garganta criolla de Carmen García
que mandaba su canto hasta las calles
envueltas en perfume vegetal.
Cromos bobalicones,
colgados por estímulo a la mesa,
y que muestran sandías y viandas
con exageraciones
pictóricas; exánimes gallinas,
y conejos en quienes no hizo sangre
lo comedido de los perdigones.
Canteras cuyo vértice poroso
destila el agua, con paciente escrúpulo,
en el monjil reposo
del comedor, a cada golpe neto
con que las gotas, simples y tardías,
acrecen el caudal noches y días.
Acudo a la justicia original
de todas estas cosas;
mas en mi pecho siguen germinando
las plantas venenosas,
y mi violento espíritu se halla
nostálgico de sus jaculatorias
y del pío metal de su medalla.


Den byl dlouhý jako moře,
jaký stesk a jaké hoře!
podzimní den neslunečný,
bez úsměvu, bez lásky.


Ein Sohn Amerika's, gekreuzt die Hände,
Lehnt still am Mast an Cincinnatus' Bord;
Sein Aug' durchschweift im Flug des Golfs Gelände,
Winkt hier ein Lebewohl, nickt Grüße dort:


Vom stillen Reizenden zum Blendend-Schönen,
Es fehlt kein Glied der holden Formenkette,
Und meinen Augen scheint sie nicht zu enden.


窃得仙桃解驻颜
漫来游戏落人寰
他年索米长安市
应悔尘心坠世间


Si Dios envía un día de estos mi niña,
Cuantas cosas bellas yo le diría,
Y cuantos besos le prodigaría,
Si él quisiera enviarte por fin algún día....


Je soutenais l’éclat de la mon toute pure
Telle j’avais jadis le soleil soutenu…
Mon corps désespéré tendait le torse nu
Où l’âme, ivre de soi, de silence et de gloire,
Prête à s’évanouir de sa propre mémoire,
écoute, avec espoir, frapper au mur pieux
Ce cœur, — qui se ruine à coups mystérieux
Jusqu’à ne plus tenir que de sa complaisance
Un frémissement fin de feuille, ma présence…


Snad Matík Popelvara zbil,
ač zázračná to věc –
ten věrný Matík služebník
ten hodný Tálovec!


S mint a buvár, ki hab közé dől:
Él a fennről vitt tiszta légből,
Mig rá mélység s tenger borúl:
Erőt innen kölcsönzök, innen!
S mig lenn futok, küzdelmeimben
Én lábam meg nem tántorúl.


浊酒浇肠遣旅怀
春宵常苦漏声催
坐中不见丘夫子
明月无光厌举杯


Doch Scheuern, Keller heimsten ein
Des Sommers höchste Gaben:
So sei gesegnet Korn und Wein,
Wenn wir geerntet haben.


Toda a chuva cessasse, e o próprio vento;
E o sol rasgasse o espaço pardacento,


Als Außenwerk; ist das weg, wird der ganze
Verwegne Schwarm mir nun ans Hauptwerk laufen.
»Da mußt du denn zwiefach ins Zeug dich legen.«


Wie wird mir! wackelt nicht der Grund/
Auff dem ich steh'! rauscht ihr/ O Linden?
Wie! reist die Erd auff ihren Schlund!
Vnd läst die Wurtzeln sich entbinden.
Hör ich das rasseln dürrer Bein?
Hör' ich ein heischer-Menschlich brausen?
Hör ich der Suden holes Sausen?
Waltzt ihr euch ab ihr schweren Stein?


Entraram os Malaios os primeiros
No bélico teatro árido espaço,
Já mais, que namorados, cavaleiros,
Por bizarria vagaroso o passo:
Eram os Capitães quatro guerreiros,
Com os quais o valor não era escaço;
A quem o uso fez mestres da guerra,
Já no mar militando, já na terra.


Tu přišla zvěsť, že bratří zbouření
i matku opustili – ano žebrotou
že po světě se plouží, syna hledajíc.
Dva dny se soužil věrný syn, vždy sám,
vždy bratra čekaje, až tento náhodou
jen hladem štván, se zjevil před práhem.
Buď vítán, bratře, hochu, příteli,
s jak těžkým srdcem jsem tě pohřešoval –
zde viz, má děva smrtí zápasí
a matka naše bloudí – marně hledá nás
bůh sám ví kde, a běduje i kvílí:
Kde dlíte, mojí věrní synové? –
Neodvracuj se, nekrč rameny,
vždyť nevelkou jen oběť požadují;
sám půjdu do světa, opustě děvu svou;
jeť mladá a má matka bez síly.
Děva mne nepohřeší, neví o sobě,
však matka stará každou chvílku čítá,
která co okamžik jí krátí sešlý věk. –
Co den jen krůpěj vody přej těm ustům,
jichž svírá horečná, práhnoucí choroba –
na věky vděčným tobě zůstanu.


Es schwillt und quillt so heiß und rot
Das Blut empor zur Stirn,
Daß in des Denkens wilder Not
Zu bersten, zu versagen droht
Das müde Hirn.


Zusammen soll am Blutaltar
Der Tod sie sanft umfahn?
Das sechzehn-zwanzigjähr'ge Paar
Auf einem Blumenplan?


Grellgestürzt schrille Schluchten.
Tief in phosphorgrünen Schachten
Glühen stumm metallne Spiegel,
Weiß und lautlos festerstarrt.
Du liegst eingegossen blau
Vor mir in dem klaren Erz.
Und ich knie nieder,
Meine Augen beten:
Strahle deinen blauen Atem in mein Blut.


Wenig hab ich noch empfunden
Von der werten Frühlingszeit;
All die Lust und Lieblichkeit
Hat zu mir nicht Bahn gefunden.
Ach! was soll ein Herz dabei,
Das sich so zerrissen fühlet?
Jetzt empfind ich erst den Mai,
Seit der Sturm in Blüten wühlet.


Als Diogenes still in seiner Tonne sich sonnte
Und Calanus mit Lust stieg in das flammende Grab,
Welche herrliche Lehre dem raschen Sohn des Philippus,
Wäre der Herrscher der Welt nicht auch der Lehre zu groß!


V lůnu rozkoše byťs Bohem se hlásaje
Lásky lahody pil, byť se ti klaněli
Národové, a sláva
Oltář vítězy zklenula;


Sie aber klag' ich an, ja sie,
Die großes nicht den Menschen gönnen,
Die Götter, deren Neid uns nie
Erlaubt, zu zeigen, was wir können;
Und nochmals und zum drittenmal
Klag' ich sie an der feigen Tücke!
Sie ruft vor euer Tribunal!
Ich unterlag nur dem Geschicke.


Erfinderin, Bewegung,
Versammelt sind wir auch
Zu preisen deine Regung,
Nicht die von Rad und Rauch:


Kde nabili si navzájem, když z hospody šli domů,
ký nový klep zněl v kavárnách, co po tom komu, komu?


Kaiser, Königinn zu sehn,
Etwas zu erlernen,
Von Bescheidenheit,
Von der Höflichkeit,
Wie auch von Manier!


Pozval jej i všecky grandy,
všecky pozval k hodokvasu,
tak že král měl na svém hradu
příčin dost se obávati.


Unsern Vorsatz, unser Denken
Muß des Vaters Wille lenken;
Geht's nicht stets nach unserm Sinn,
Gottes Will' statt andren Dingen
Kann mir Freud' und Frieden bringen,
Daß ich doch vergnüget bin.


1
أدمنت أحزاني
فصرت أخاف أن لا أحزنا
وطعنت آلافاً من المرات
حتى صار يوجعني ، بأن لا أطعنا
ولعنت في كل اللغات
وصار يقلقني بأن لا ألعنا
ولقد شنقت على جدار قصائدي
ووصيتي كانت
بأن لا أدفنا
وتشابهت كل البلاد
فلا أرى نفسي هناك
ولا أرى نفسي هنا
وتشابهت كل النساء
فجسم مريم في الظلام  كما منى
ما كان شعري لعبةً عبثيةً
أو نزهةً قمريةً
إني أقول الشعر ـ سيدتي ـ
لأعرف من أنا
2
يا سادتي:
إني أسافر في قطار مدامعي
هل يركب الشعراء إلا في قطارات الضنى ؟
إني أفكر باختراع الماء
إن الشعر يجعل كل حلمٍ ممكنا
وأنا أفكر باختراع النهد
حتى تطلع الصحراء ، بعدي ، سوسنا
وأنا أفكر باختراع الناي
حتى يأكل الفقراء ، بعدي ، (الميجنا )
إن صادروا وطن الطفولة من يدي
فلقد جعلت من القصيدة موطنا
3
يا سادتي:
إن السماء رحيبةً جداً
ولكن الصيارفة الذين تقاسموا ميراثنا
وتقاسموا أوطاننا
وتقاسموا أجسادنا
لم يتركوا شبراً لن
يا سادتي:
قاتلت عصراً لا مثيل لقبحه
وفتحت جرح قبيلتي المتعفنا
أنا لست مكترثاً
بكل الباعة المتجولين
وكل كتاب البلاط
وكل من جعلوا الكتابة حرفةً
مثل الزنى
4
يا سادتي :
عفواً إذا أقلقتكم
أنا لست مضطراً لأعلن توبتي
هذا أنا
هذا أنا
هذا أنا


عُوجِي عَلَينا رَبَّةَ الهَودَجِ
إِنَّكِ إِن لا تَفعَلي تَحرُجي
أَيسَرُ ما نالَ مُحِبٌّ لَدى
بَينِ حَبيبٍ قَولُهُ عَرِّجِ
تُقضَ إِلَيهِ حاجَةٌ أَو يَقُل
هَلأ لِيَ مِمّا بِيَ مِن مَخرَجِ
مِن حَيِّكُم بِنتُم وَلَم يَنصَرِم
وَجدُ فُؤادِ الهائِمِ المُنضَجِ
فَعاجَتِ الدَهماءُ بي خيفَةً
أَن تَسمَعَ القَولَ وَلَم تُعنِج
فَما اِستَطاعَت غَيرَ أَن أَومَأَت
نَحوي بِعَيني شادِنٍ أَدعَجِ
يَاوي إِلى أَدماءَ مِن حُبِّهِ
تَحنُو عَلَيهِ رائِمٌ عَوهَجِ
تُريكَ وَحفاً فوقَ جِيدٍ لَها
مِثلَ رُكامِ العِنَبِ المُدمَجِ
كَأَنَّما الحَلىُ عَلى نَحرِها
نُجُومُ فَجرٍ ساطِعٍ أَبلَجِ
تَحُوذُ بِالبُردِ لَها عَبرَةً
جادَت بِها العَينُ وَلم تَفشجِ
مَخافَةَ الواشينَ أَن يَفطنُوا
لِشَأنِها وَالكاشِحِ المُزعِجِ
كَأَنَّها رِيمٌ بِذي مَثوَبٍ
أَحورُ يَقرُو مُصَّعَ العَوسَجِ
كِناسُهُ الأَرطى وُمُصطافُهُ
مَعَ الغَضا المُورِسِ وَالعَرفَجِ
وَاِنطَلَقَت تَهوى بِها بَغلَةٌ
في بَغلاتٍ وُقُحٍ وَسَّجِ
يَحمِلنَ بِيضاً جُرداً بُدَّناً
مِثلَ غَمامِ البَرَدِ المُثلِجِ
قُمتُ طَويلاً بَعدَما أَدبَرُوا
أَنظُرُ فِعلَ المُفحَمِ المُرتَجِ
أَقُولُ لَمّا فَاتَني مِنهُمُ
ما كُنتُ مِن وَصلِهِمِ أَرتَجي
إِنّي أُتِيحَت لي يَمانِيَّةٌ
إِحدى بَني الحَرثِ مِن مُذحِجِ
نَلبَثُ حَولاً كامِلاً كُلَّهُ
لا نَلتَقي إِلّا عَلى مَنهَجِ
في الحَجِّ إِن حَجَّت وَماذا مِنىً
وَأَهلُهُ إِن هِيَ لَم تَحجِجِ


Una siesta de lobos entre pinos.
Pétalos de la hoguera, cazadores
que grabaron sus huellas sobre el hielo.
Paisaje de película noruega
y argumento también. Una aventura
por dos buenos amigos recorrida.
Árbol de Navidad. Trajes con pieles.
Alegres despedidas al trineo.
Mucha gente en el bar. Alcohol y juego.
Las casas de madera sin dinteles.
Dentro, una tempestad de cobertores.
Afuera, un frío de cristal tranquilo,
altos cielos y curvas mal tendidas.
El aliento del hombre empaña al río
y la mujer no existe, sólo lanas
por donde asoman caras femeninas.
El perro lobo salta los maderos.
Se superponen en el lienzo blanco,
el cuido, la candela y muebles toscos,
con la cortante limpidez del aire
que carece de azúcar y bacterias.
Y la gimnasia sueca de los árboles.
Y la sirena amiga de la foca.
Y el témpano qué avanza,
postre de los manteles marineros.


Mne panna prospěchářství, chlebařství
vnadami svými oslepila,
já nevzpomněl cesty Kainova vzdoru, poskvrnil srdce svy,


Várom, várom lakodalmam
Nehezen,
No de hiszen maholnap már
Itt leszen,
Nem a világ ez az egy hét,
Lemorzsolom apródonként
Valahogy.


Wenn’s Deinem Innerſten gebricht
An ächten Stolzes Stütze,
Ob dann die Welt Dir Beifall ſpricht
Iſt all Dir wenig nütze.


Ba, žili ducha velmožové
co mudrcové, poeti,
že z jejich hostin žití nové
na všechna došlo století.


Welke Feuer löschen leise.
Nur ein Atmen warmer Flut.
Blühend schmelzen rote Meere,
Dunkle Sonnen saugen Blut.


	Occhi che sanza lingua mi parlate
l'oneste voglie di quel santo core,
e sanza ferro in pezzi mi tagliate,
e sanza man mi tenete in dolore,
e sanza piedi a morte mi guidate
lieto sperando e cieco per amore:
se voi siate occhi e l'altre forze avete,
perché del foco mio non v'avedete?


Мы голодаеЧтоб мы могли есть,
надо шептунов по шапке!
Транспорт работой восстановить и хлеб привезт


Mit den schönen Händen,
Welche Marmor ziert,
Wil sie mir verpfänden
Alles was sie führt;
Auff dem süssen Munde
Sol ich manche stunde
Künfftig weyden meinen Geist,
Der sich mir entreisst.


O grosser Gott in Christi Jesu heil!
Nun preis ich dich in deiner Macht und Warheit!
Ach machstu auch mich deiner kräffte theil!
Wi herrlich ist dein übergrosse klarheit?
Di sünde sind nun ausgetilgt:
Was rosenroth, ist angelilgt.
Ich jauchtze dir in meinem lebensgeist,
In deiner fest und was du mir aufschleust!
Der Schlüssel ist in keines Menschen armen:
Allein, O Gott, in deines Geists erbarmen.


Nur Geduld! Wir müssen warten,
Denn geschlossen ist der Garten.


Jsou na stráži, jak přísní eunuchové
a nelze slyšet jejich tichých kroků,
když u nás jsou a zraky smaragdové,
když na nás upírají bez nároků.


Nem tudok mit tenni, mint kedvét keresni,
Mert ha bánkódom is, látd-é, mire érti,
Ő magát mint gyötri?
Ha penig örülök, azt is másra véli.


Komu by se v našem hoři
líbilo –
kdyby ve tmách neměl zoři,
kdyby krásy nebylo?...


Vergänglichkeit! Du scheussliches Gerippe/
für dem noch jeder schaudrend sich entsezzt/
du hast mir alle Mitleids-lohß gemezzt/
von ihrem Mord-Bluht dräuffelt deine Hippe.
Nun schafft mir nur noch Grauß/
mein Leib/ dihß Erden-Hauß.
Häu zu! Zermattsch auch mich/ ich bün bereit –
Vergänglichkeit!


V oheň zraky Mharatů se kloní –
až ten doplane – též zniknou oni.
Náhle v nehnutých jich postavách
nastal ruch a ozvalo se: Ach!
Jinoch se tu ke kruhu jich blíží
všecek udýchán a zapocen.
Snědou rukou popodjímá stíží
sladký, všeho krásnější svůj plen.
V loktech se mu chví, jak mlha bílá
houpává se na vysokém cedře
a jak sněhu plášť se rozestýlá
po kamenném Himalaji bedře.
Úzkostlivě k ňádrům se mu tulí,
o šíj otáčí se ručka měkká –
a zrak její hrůzou ustrnulý
po předmětech kol do kola těká.


Mikulka – to je ráj, který tu kdysi býval
při soutoku dvou řek kdes v čarodějném kraji,
kde lvice s jehňaty si neúskočně hrají..
Mikulka – to je jas, sluneční záře příval.


Také na to vzpomeňte,
Albenzaidos mnou jak zmožen,
schvalně pěší bojoval jsem,
chytrý Maur na koni seděl.


Es tarde ya para que amor me prenda
en su lazo halagüeño y fementido;
que aunque tal vez de la razón me olvido,
el hielo de la edad ¿quién hay que encienda?


Ihr alle, die ihr treu und bieder seid,
Und die ihr patriotisch uns verdammt,
Und denen hinter'm scharfen Brillenglas
Das blaue Auge in Entrüstung flammt,


إن متّ من جوع بمصر فحسرة
إن مات أولادي بجوع الشام
قل للوزيرين الرفيع سناهما
لا ترحماني وارحما أيتامي


A náhle, jako blesk by třesk až duše ke dnu,
tu pravdu velikou, tu pravdu vidím jednu:
Ne nám, ne, Pane, nám, jen Jménu Tvému slávu!


O sommo Giove, eterno dio de' dei,
per quella immensa tua pietà infinita
ti prego che tu stronchi gli anni mei
a questa lunga et misera mia vita,
sì ch'io salisca a veder te et lei
e 'l loco dove tu l'hai stabillita,
ché me credo hagge posto el so bel viso
per un bel specchio in mezo el paradiso.


Hier ist keine Complimente,
Kein verblümter Wörter-Schein,
Und du kanst, als ein Studente,
Leichtlich Hahn im Korbe seyn,
Arme Leuthe wissen auch
Der Verliebten Lust-Gebrauch.


Salve, varón famoso, a quien fortuna,
cuando en el trato escuderil te puso,
tan blanda y cuerdamente lo dispuso,
que lo pasaste sin desgracia alguna.


Osvobozenou zemí jsme pluli, chválíce svět,
směšnou hračkou nám připadal zlovolný lidský skřet.


Sie mögen fälschlich mich verklagen
Vnd eitel Lügen auff mich sagen,
Sie gehen wieder mich zu Rath,
Sie bringen auff mich falsche Zeugen,
Ich aber wil zu allem schweigen,
Als der kein Wieder-reden hat.


Nagy Isten! Miképpen végeztél felőlünk?
Hogy kívánsz mindenkor tiszteltetni tőlünk?
Add ki akaratod teremtéseidnek,
Ne nézd tévelygésit ily sok népeidnek.
Egyik nyugotra fut, hogy majd ott talál fel,
Másik tanácskozik érted napkelettel.
Ez éjszakra kiált: amaz délre szalad,
Nagy világod érted széjjel ekként fárad.
Kedvedet keresné közöttünk minden nép,
A lélek mível így: ez az isteni kép.
E nagy élő világ, amiólta látszik,
Minden részeibül istene kitetszik.
Eztet tiszteli csak a föld kereksége,
Kinek mérhetetlen titkába mélysége
Mindenkor csak egy volt nagy természetibe,
Nem változik soha cselekedetibe.
Örök tetszésének magyarázója lett
A földön tévelygő nagy emberi nemzet.
Istenét a lélek látni jól akarta,
Mely miatt világunk magát annyit marta.
Kain áldozott volt először Ábellel,
Kik frigyet akartak kötni istenekkel,
Ez bárány vérivel kiált az egekre,
Más gyümölcsöt hány az oltári tüzekre.
A két testvér ezen egymás ellen kelvén,
Kain Ábel öccsét vérébe kevervén
Gyilkossá lesz önként az igaz istenért,
Kit áldozatjával engedelemre kért.
Így mondják ezt köztünk a nagy tönénetek,
Beszélhetünk véle a keresztyéneknek.
Eképpen a világ vérrel kezdette el
Azt érteni, kit még nem ismért lélekkel.
Az első emberek véres áldozatjok
Meghagyták utánok, szenyvedt is magzatjok.
Őket a nagyvilág továbbá követte,
Mely örök urát jól még meg sem érthette.
Az emberi nemzet magátul áldozván,
Fegyvert fog istenét sokként magyarázván.
Egyik: én értem csak, ugy mond, az egeket,
Kimagyarázhatom a végezéseket.
Másik ellent szökik, s eztet hazudtolja,
Áldozattételét mérgesen vádolja.
Ki-ki tüzesedik, a buzgóság hevül,
Fegyver, mely bizonyít, s vérünk a földön hül.
Pogány, mint keresztyén egymás közt csatázott,
Istenünk nevéért, ki ellen hibázott.
A francia haza többek közt magába,
Nagyon háborodott tévedvén dolgába.
Párizsra még ma is kicsoda nézhetne,
Hogy veszedelmére sírva ne könyvezne?
Mely benne régenten Istenünk nevébe,
Keresztyénségünket keverte vérébe?
Két ellenkező hit indult harcolásra,
A világ hű atyját hívta e vívásra.
Az erősb részekrül mindenfelé dúltak,
Férjfiak, asszonyok fegyverek közt fúltak.
Párizs utcáiba öldöklést, jajgatást,
Sok keserves nyögést, fuldokló kiáltást
Ide s tova futva hallott ki-ki széjjel,
Mely romlást okozott egy veszélyes éjjel.
Édesanyja előtt a gyermek vérébe
Általverettetvén, nyögött bölcsőjében.
Öszveölelkezve az asszony férjével,
Sok nemes ifiu kedves jegyesével
Rettegéssel fúltak kiomlott vérekbe,
Jajgatva pihegvén itt-ott fegyverekbe.
A felgyúlt dühösség emészteni nem szűnt,
Isten nevébe ölt, nem ismérhetett bűnt.
Mint égő tűz, széjjel olyan harsogással
Bolygott ordítozva, fegyvervillogással.
A vérpatakokat ekként árasztotta,
Keresztyénségünket ölvén pusztította.
A kisdedek testek kövekhez verettek,
Hol már atyjok, anyjok vérekbe hevertek.
Pusztulás, kiáltás iszonyú lármával,
Szaladás, kergetés a nép halálával
Töltötték Párizsnak temető utcáit,
Piros színre festvén szomorú falait,
Amely igaz Isten nevébe egyik rész
Öldöklött, a többi ugyanazért elvész.


Jőjj a szobámba, drágám,
olcsó vagyok.
A csók
nagyon meleg, nagyon jó, hogyha drága,
de jobb, ha olcsó, ily nehéz világba!
Nehéz kenyér így járni, várni,
míg egy szegény
legény
itthagyja pénzét, alkudozva, félve,
mit fillérenként tett az árva félre.


Das all ist dein und mehr – endlose Minen,
Von Geistern überwachte Wunderhorte,
An Demant reich und funkelnden Rubinen,
Im Erdenschacht – – doch schwach sind meine Worte,
Die Wimper sinkt, die grellen Strahlen bleichen;
Dank, schöner Knabe! Offen steht die Pforte,
Schon geh' ich ein zu deinen Wonnereichen.


„Mein Kuß iſt leicht, wiegt nur ein Loth,
„Du wirſt nicht bleich, du wirſt nicht roth,
„Brauchſt dich nicht mehr zu ſchaͤmen,
„In deinem Schooße ſtirbt ſichs gut.“
Er thaͤt ſichs Leben nehmen.


A vídámság a lenge lelkek fénye;
a mi életünk nehéz, fénytelen.
Egymásnak árnyát látjuk a sötétben -
s ki sötétben van, félni kénytelen...
... Ha nem lennénk egymásnak jója, rossza -
két lomb, amely egymásra nőtt a fán:
nevetnénk tán e földi ferdeségen...
Csak légy szomorú, édes feleségem!


Kisütni a bünt: vannak serényen papok, birák ezen,
De álnok a nő és mindenekben ő tagadást teszen;
Ártatlan erkölcs tanújakép ejt könyűt a csalfa szem.


porque a cona é que sabe
do vir ou do não vir
e só no seu sorrir
é que o caralho sobe


»Gebt mir vom Becher nur den Schaum,
Den leichten Schaum der Reben,
Gebt nur einen flüchtigen Liebestraum
Mir für dies flüchtige Leben!«


Der Förster lacht: »So schick sie her,
Die Schönen kann ich wärmen,
Ja trüg sie Kloben fort so schwer,
Ich wollte drum nicht lärmen.« –


Ein Upasbaum auf öder Trift,
Der, wag' ich es in eitlem Sehnen,
Mein Haupt an seinen Stamm zu lehnen,
Mich rasch durchdringt mit glüh'ndem Gift!


يا فاضحاً خلوات العاشقين أفق
رفقاً بنفسك إني سوف أنتقمُ
لم تبلُك الأيام
ولا دهتك الليالي
روح بلا أحلام
يبقى بقاء الجبال
حدّثوني أنك البدر التمام
المجير الناس من هول الظلام
كذبوا فيما حكوه يا غلام
يا كثير الإفك باسم القمر
قمرٌ أنت فماذا تقمر
هانت الدنيا وهان العنصرُ
يا عليّا في سماوات علاك
وجميلا في جمالات حلاك
اذكر الشمسَ بخير إنها
اصل ما تسمو به من خطر
قل وأفصح عن تفاسير الكلف
يا مثال الصدق من هول الأسف
مشرفٌ أنت وما جدوى الشرف
لدخيل بالهوى يرتزقُ
حضر القوم هنا والشعراء
حضر القوم هناو الوزراء
إن دنياك رياءٌ في رياء
يا كثير الإفك باسم القمر
أين خوفو أين باني الهرم
أين مينا أين باني إرم
أذكر القومَوقد ثار دمي
إن شعرى قطراتٌ من دماء
ما أبو الهول وما تاريخهُ
كيف يا ناس تهاوى أنفهُ
أ قصيرٌ كان فيه حتفه
حدّثوني عن أساه حدثوني
إنني أذكر أيام الشجون
إنني أذكر أيام شبابي
أذكر الحمام في هذي العيون
والهوى الخطار يذكو في إهابي
عدتُ والصبّ إلى الوجد يعود
ما لصب في هواه من هجود
الكريم السمح بالصفح يجود
إنني أغفر ذنب القمر
آه من نورك آها ثم آه
يا جميلاً هو في الحسن إله
لم ينل قلبي من الحب مناه
فضح العشاق ضوء القمر
يا رقيباً هو أحلى الرقباء
بضياءٍ وصفاءٍ وسناء
أنت يا بدر سمير الشعراء
وسمير الشعر مثواه الخلود
لا تنام الليل من نار جواك
إن وجدى يا سميري من هواك
كل مشتاق على ضوء سناك
فاضح نجواه باسم القمر
يا إمامي وغريمي في السهر
حارت الروح وما حار القدر
إن هذا الحب بالنار أمر
ليته يصبر يوما يا قمر
ليلاي من ليلاي
شكواي ما شكواي
في ليلة الجمعه
ينير هذا البدر
في ليلة الجمعه
يضىء هذا الشعر
منى السلاع على ناجي وشيعته
والعازفين على القانون والناء
أشاعرٌ أنت يا ناجي فتشتمني
يا أمهر الخلق في دنيا الأطباء
الطب عندك وحدك
والشعر عندي وحدي
إن كنت في الطب عبدك
فأنت في الشعر عبدي


Wie Hesper vom Purpur des Abends umwallt,
O Freundin, so lächelt mir deine Gestalt,
Und hellt mit mondlicher Milde
Des Todes Gefilde.


Drauf schlägest du die treuen Augen nieder/
Die Geister sind nicht wenig schwach und matt.
Es sterben schon die annoch jungen Glieder/
Dein edles Hertz ist selbst des Lebens satt.
Ich höre dich in heisser Andacht beten/
Denn kömmt der Tod/ der blasse Tod getreten.


A nyní psaní ručky tvé bych měl tak rád,
ssál parfumu dech z něho, čet v něm nastokrát:
že beze mne ti v městě smutno k zoufání,
že v duchu tvář mou zříš, hlas můj že kol ti zní,
že na mne vzpomínka tě nevýslovně blaží,
že mého příjezdu den čítáš po čárkách,
že čteš mé verše, že se jevím tobě v snách,
že budeš na mne jistě čekat na nádraží...


Im Tivoli spielt Sarasate,
Die beiden, die sitzen ganz vorn,
Sie hustet bei jeder Piece,
Er dröhnt wie ein Turmwächterhorn.


Beim Weg am Berg empor
Dunstet das Heu gemäht,
Rauscht eine Sense noch spät,
Und Wolke bei Wolke lauscht.


C'est le grand silence des nuits
Auquel, seul, le vent s'amalgame.
Pleurant ses amoureux ennuis,
Pas une chouette qui clame !
Rien ! pas même un crapaud n'entame
Ce figement de tous les bruits.
Une forme d'homme ou de femme,
Tout le corps et les traits enfouis
Dans du noir, suit au long des buis
La rivière qui sent le drame.
Ses pas fiévreusement conduits
Disent assez ce qu'elle trame.
Sous les frissons d'ombre et de flamme,
Coulant des cieux épanouis,
Au milieu des joncs éblouis
Une barque est là qui se pâme.
L'inconnu saisit une rame,
Sonde un endroit creux comme un puits,
Se précipite… flac ! — Pauvre âme !
L'eau se referme — plate — et puis
C'est le grand silence des nuits.


Er redet Glut, und rastlos wallt der Brand
Der neuen Botschaft durch der Arbeit Land.
Zwei Jahre nur! Zwei Jahre nur der Tat –
Gebrochen war der Werkgenossen Pfad.
Auf seines Führers Spur in sichren Säulen
Vordrang das Volk mit seiner Schlagkraft Keulen.


Abrindo o ar
com o corpo num só golpe


G'nügt dir nicht mehr die Bekanntschaft
Seiner Klärchen, seiner Gretchen?
Fliehst du Serlos keusche Mädchen
Und Ottiliens Wahlverwandtschaft?


لَئِن وَهى عِقدُ السَحابِ الثَمين
فَلا عَدا رَبعَكِ يا مارِدين
مَدينَةٌ لَم تَرَ في جَوِّها
جَوراً وَلا في أَهلِها مارِدين
كَم شاهَدَت عَينايَ مِن أَهلِها
إِظهارَ مَعروفٍ وَإِضمارَ دين
أَفاضِلٌ في غَيِّهِم ما رَدوا
وَنِسوَةٌ في مِثلِهِ ما رَدين


Drin glüht ein and'res Licht,
So nah' und auch so fern,
Das Herz umschließt es dicht –
Doch weit ist's wie der Stern.


A vedle nahý muž, jenž tesá dlátem
a skálu čnící k nebi marně drobí,
pak známé dítě, symbol lidské mdloby,
přelévá miskou moře s marným chvatem.


Času dosti! Spěchal jsem až tuze vztekle.
Odpočinu. Vašíček je dosud v pekle!


Er sprach's und nimmt das Schwert verletzlich,
Das noch vom Blut des Unholds raucht,
Durchbohrt die treue Brust, und plötzlich
Ist seine Seele schon verhaucht.


Born des Lebens, laß mich Leben
Trinken, daß mein Herz gesunde!
Hast dies Dürsten mir gegeben:
Heile nun der Sehnsucht Wunde.


Schon seh ich Hirt und Herde nimmer,
Ein Lüftchen nur ist mein Geleit;
Der steile Pfad wird steiler immer,
Es wächst die wilde Einsamkeit.


一讣惊传渐已真
但来相慰各沾巾
谁能洗却关情话
祗道乾坤无此人


¿Quién, pues, verdes cortezas, blanca pluma
les dio? ¿Quién de Faetón el ardimiento,
a cuántos dora el sol, a cuántos baña


La vieille mendiante au pied de la Madone,
L'enfant qui joue auprès, tout pose, tout vous donne
Des formes et des tons qui ne sont point ailleurs.
Baigné du même jour qui fit Paul Véronèse
Le coloriste fier doit se sentir à l'aise,
Loin du public bourgeois, loin des écrivailleurs.


Wollt ihr Ländern rathen,
So verpflügt die Saaten,
Haut die Wälder aus,
Macht uns ein Tobacksfeld draus,
Und verzäunt es mit den Reben,
Die uns Freude geben!


功业终令万古传
岂惟文采动当年
曲江相继成双庙
庆历同称有四贤


积念有年瞻石佛
今朝一见绝疑猜
都卢面目只如此
却道三生凿出来


Wenn er die Fürsten straft, und ihrer Tyrannei
Die wohlverdienten Namen giebt,
Dann wirst Du zornig, sagst, Der Fürsten Bester sei,
Der alle Menschen liebt!
Hörst einen solchen Ihn, den großen Weisen nennen,
Der Dein Exempel ist, und willst dann so geschwind,
Wie Er zu Felde geht, und eine Schlacht gewinnt,
Die Landesväter alle kennen,
Die Deines Hauses Ehre sind!


No tienes ya del tiempo malogrado
en el prolijo afán de tus pasiones,
sino una sombra, envuelta en confusiones,
que imprime en tu memoria tu pecado


一眼吞万山
寸心贮千里
何日上归舟
教人问春水


Mon cœur, lassé de tout, même de l'espérance,
N'ira plus de ses vœux importuner le sort :
Prêtez-moi seulement, vallons de mon enfance,
Un asile d'un jour pour attendre la mort.


3. Jch weiß von auſſen und von innen
Was ihr gemuͤth im ſchilde fuͤhrt/
Und bin gewiß daß ſie die ſinnen
Mit lauter freundlichkeit regiert/
Sie iſt belieblich/ zart und ſchoͤn/
Was ſolt ich dann zur andern gehn.


A kis emlény kelyhe kék,
Melyért a szív lángol, ég;
Kékek a csermelyhabok
Kikben a szent menny ragyog;
S kék szemed, szép Emmike,
Te szív legkedvesbike.


Ťuká hnědý brouček malý...
Však mne, brachu, nezlekáš,
veď svou dál knih pod regály,
bdělá dlouhé noci stráž!


J'ai la foi, la flamme,
La religion
Par laquelle une âme
Devient légion !


Wovor wird doch geschickt die Krohne?
E. Dir zu Lohne.
Was macht der Krantz von Gold und Seiden?
E. Lauter Freuden.
Ach möcht ich nur Sie selbsten haben!
E. Dich zu laben.


Quel ch'Amor empio, avaro ciel mi fura,
sì come suole in bel cristallo impresso,
o come in sogno a me si mostra spesso,
vivo mi mostri or tu più che 'n pittura.


Den Heiland hat der Stern gebracht;
In dieser Nacht zerbrach das Eis;
Das Wunder kommt: Der Frühling,
Der Frühling.


Geh, troll dich nur von hinnen weit;
Ihr, die jhr liebt Gefahr und Streit,
Vnd reicht dem Feind hin euer Leder,
Kommt, schärfft mir beydes Geist und Feder.


Dieser ist mir der Freund, der mit mir Strebendem wandelt;
Lädt er zum Sitzen mich ein, stehl ich für heute mich weg.


Geh auf fester Sohle,
Dicht ihm an das Herze,
Setz' ihm die Pistole!«


Als fünfter nun gesellst du dich zu diesen,
Die treu geschildert einfach kräft'ge Sitten;
Aus deines Schwarzwalds tannendunkeln Wiesen
Mit seinen Kindern kommst du froh geschritten
Und setzest ein das Tuchwams und die Flechte
In ihre alten dichterischen Rechte!


Die Deutschen heissen sonst Garmänner, und der Bart
(Hilt weiland man dafür) vermehret männlich Art.
Ietzt scheren wir den Bart so völlig ab, so rein;
Ey, wollen wir vielleicht Garweiber lieber seyn?


أكتب للصغا
للعرب الصغار حيث يوجدو
لهم على اختلاف اللون والاعماوالعيو
أكتب للذين سوف يولدو
لهم أنا أكتللصغا
لأعين يركض في أحداقها النها
أكتب باختصا
قصة ارهابية مجند
يدعونها راشي
قضت سنين الحرب في زنزانه منفرد
كالجرفي زنزانه منفرد
شيدها الالمان في برا
كان أبوها قذراً من أقذر اليهو
يزور النقو
وهي تدير منزلاً للفحش في برا
يقصده الجنو
وآلت الحرب الى ختا
وأعلن السلا
ووقع الكبا
أربعة يلقبون نفسهم كبا
صك وجود الأمم المتحد
وأبحرت من شرق أوروبا مع الصبا
سفينة تلعنها الريا
وجهتها الجنو
تغص بالجرذاوالطاعون واليهو
كانوا خليطاً من سقاطة الشعو
من غرب بولند
من النمسمن استنبومن برا
من آخر الأرمن السعي
جاءوا الى موطننا الصغي
موطننا المسالم الصغي
فلطخوا ترابن
وأعدموا نساءن
ويتموا أطفالن
ولاتزال الأمم المتحد
ولم يزل ميثاقها الخطي
يبحث في حرية الشعو
وحق تقرير المصي
والمثل المجرد
فليذكر الصغا
العرب الصغاحيث يوجدو
من ولدوا منهم ومن سيولدو
قصة إرهابية مجند
يدعونها راشي
حلت محل أمي الممدد
في أرض بيارتنا الخضراء في الخلي
أمي أنا الذبيحة المستشهد
وليذكر الصغا
حكاية الأرض التي ضيعها الكبا
والأمم المتحد
أكتب للصغا
قصة بئر السبع والخلي
وأختي القتي
هناك في بيارة الليمو
أختي القتي
هل يذكر الليمون في الرمل
في الل
وفي الخلي
أختي التي علقها اليهود في الأصي
من شعرها الطوي
أختي انا نوا
أختي انا الهتيكة الإزا
على ربى الرملة والجلي
أختي التي مازال جرحها الطلي
مازال بانتظا
نهار ثأر واحنهار ثا
على يد الصغا
جيل فدائي من الصغا
يعرف عن نوا
وشعرها الطوي
وقبرها الضائع في القفا
أكثر مما يعرف الكبا
أكتب للصغا
أكتب عن يافوعن مرفأها القدي
عن بقعة غالية الحجا
يضيء برتقاله
كخيمة النجو
تضم قبر والدوإخوتي الصغا
هل تعرفون والد
وإخوتي الصغار؟
اذ كان في يافا لن
حديقة ودا
يلفها النعي
وكان والدي الرحي
مزارعاً وشيخاًيحب الشم والترا
واللوالزيتووالكرو
كان يحب زوجه وبيت
والشجر المثقبالنجو
وجاء أغراب مع الغيا
من شرق أوروبومن غياهب السجو
جاءوا كفوج جائع من الذئا
فأتلفوا الثما
وكسروا الغصو
وأشعلوا النيران في بيادر النجو
والخمسة الأطفال في وجو
واشتعلت في والدي كرامة الترا
فصاح فيهم: اذهبوا الى الجحي
لن تسلبوا أرضي ياسلالة الكلا!
ومات والدي الرحي
بطلقة سددها كلب من الكلاب علي
مات والدي العظي
في الموطن العظي
وكفه مشدودة شداً الى الترا
فليذكر الصغا
العرب الصغار حيث يوجدو
من ولدوا منهم ومن سيولدو
ماقيمة الترا
لأن في انتظاره
معركة الترا


Ty, který zamyšlen jdeš nevšímavý,
na chvíli zapomnít zde můžeš žaly svoje,
ve hluku lidí a ve zmatku žití boje.
Se zrakem snivým dál a s hlavou nachýlenou,
ty prcháš za sněním, unylou dívkou bledou.


A vastidão desses campo
A alta muralha das serra
As lavras inchadas de our
Os diamantes entre as pedra
Negros, índios e mulato
Almocrafes e gamela
Os rios todos virado
Toda revirada, a terr
Capitães, governadores,
padres intendentes, poeta
Carros, liteiras douradas,
cavalos de crina abert
A água a transbordar das fonte
Altares cheios de vela
Cavalhada Luminária
Sinos, procissões, promessa
Anjos e santos nascendo
em mãos de gangrena e lepr
Finas músicas broslando
as alfaias das capela
Todos os sonhos barrocos
deslizando pelas pedra
Pátios de seixo Escada
Botica Ponte Conversa
Gente que chega e que pass
E as idéia
Amplas casa Longos muro
Vida de sombras inquieta
Pelos cantos da alcovas,
histerias de donzela
Lamparinas, oratórios,
bálsamos, pílulas, reza
Orgulhosos sobrenome
Intrincada parentel
No batuque das mulatas,
a prosápia degenera:
pelas portas dos fidalgos,
na lã das noites secretas,
meninos recém-nascidos
como mendigos espera
Bastardia Desavença
Emboscadas pela trev
Sesmarias, salteadore
Emaranhadas inveja
O cler A nobrez O pov
E as idéia
E as mobílias de cabiún
E as cortinas amarela
Dom Jos Dona Mari
Fogo Mascarada Festa
Nascimento Batizado
Palavras que se interpretam
nos discursos, nas saúdes
Visita Sermões de exéquia
Os estudantes que parte
Os doutores que regressa
(Em redor das grandes luzes,
há sempre sombras perversa
Sinistros corvos espreitam
pelas douradas janela)
E há mocidade! E há prestígi
E as idéia
As esposas preguiçosas
na rede embalando as sesta
Negras de peitos robustos
que os claros meninos ceva
Arapongas, papagaios,
passarinhos da florest
Essa lassidão do tempo
entre imbaúbas, quaresmas,
cana, milho, bananeiras
e a brisa que o riacho encresp
Os rumores familiares
que a lenta vida atravessam:
elefantíase; partos;
sarna; torceduras; quedas;
sezões; picadas de cobras;
sarampos e erisipelas
Candombeiro Feiticeiro
Ungüento Emplasto Erva
Senzala Tronc Chibat
Congo Angola Benguela
Ó imenso tumulto humano!
E as idéia
Banquete Gamã Notícia
Livro Gazeta Querela
Alvará Decreto Carta
A Europa a ferver em guerra
Portugal todo de luto:
triste Rainha o governa!
Ouro! Ouro! Pedem mais ouro!
E sugestões indiscretas:
Tão longe o trono se encontra!
Quem no Brasil o tivera!
Ah, se Dom José II
põe a coroa na testa!
Uns poucos de americanos,
por umas praias desertas,
já libertaram seu povo
da prepotente Inglaterra!
Washingto Jefferso Frankli
(Palpita a noite, repleta
de fantasmas, de presságios   )
E as idéia
Doces invenções da Arcádia!
Delicada primavera:
pastoras, sonetos, liras,
— entre as ameaças austeras
de mais impostos e taxas
que uns protelam e outros nega
Casamentos impossívei
Calúnia Sátira Essa
paixão da mediocridade
que na sombra se exasper
E os versos de asas douradas,
que amor trazem e amor levam
Anard Nis Marília
As verdades e as quimera
Outras leis, outras pessoa
Novo mundo que começ
Nova raç Outro destin
Planos de melhores era
E os inimigos atentos,
que, de olhos sinistros, vela
E os aleive E as denúncia
E as idéia


四皓忘机饮碧松
石岩云殿隐高踪
不知俱出龙楼后
多在商山第几重


Tož k té duší schodí, stánek si v ní volí,
A co s přítelkyní důvěrně s ní stolí.


Ale kliden přespolní je lid,
nedbaje, že prost vší slušné meze,
stále krejčík do ledví mu leze,
chtě je znáti lépe než-li bůh, –
a zas kolem rozmáhá se ruch.


In: BARBOSA, Frederic Nada feito nad São Paulo: Perspectiva, 199 (Signos, 15) Poema integrante da série 4 - Certa Biblioteca Pessoa
NOTA: Poema composto de 7 parte


سَهِرَت أَعيِنٌ وَنامَت عُيونُ
في أُمورٍ تَكونُ أَو لا تَكونُ
فَاِدرَأِ الهَمَّ ما اِستَطَعتَ عَن النَفـ
ـسِ فَحِملانُكَ الهُمومَ جُنونُ
إِنَّ رَبّاً كَفاكَ بِالأَمسِ ماكا
نَ سَيَكفيكَ في غَدٍ ما يَكونُ


陆剑巴琴动远游
隋珠和璧映沧洲
观吴无复鸳鸯殿
泛越空寻翡翠楼


二十年前不系身
草堂曾与雪为邻
常思和尚当时语
衣钵留将与此人


Als kaum der Liebesgott entschwand,
Verbargen jammervoll die Nymphen und Najaden
In düstre Klüfte sich. Hoch braust an den Gestaden
Der Bäche Fluth empor und überschwemmt das Land.
Schnell flieht der Vögel Chor die duftigen Gesträuche.
Es welkt der Wiesen frisches Grün,
Und Hain und Flur und Thal verblühn,
Und mit der Erde Schmuck entfliehn
Die Brüder Amors schnell in Cytheräens Reiche.


锡宴山亭车马回
三千宫女醉蓬莱
绕池游唱逍遥乐
自折红莲一朵来


Almendros en flor.
La primavera
se acerca.
Cerezos en flor.
La primavera
está plena.
Granados en flor.
Ya se aleja
la primavera.
La primavera
se acerca.
Cerezos en flor.
La primavera
está plena.
Granados en flor.
Ya se aleja
la primavera.


Ich fragte die Frauen: »Ihr wollt zum Grab?
Ich komme und wälze den Stein Euch ab.«
Sie dankten sich neigend. Wir gingen zur Gruft.
Der Garten ward süß von Hochzeitsluft.
Die Blumen erkannten Magdalen schnell,
Und die Bäume wurden wie Fackeln hell.


„„Pěkná noc, jasná – v tu dobu
vstávají mrtví ze hrobů,
a nežli zvíš, jsou tobě blíž –
má milá, nic se nebojíš?““


Lamentábase un hombre amargamente
Del peso de su cruz (pues no hay viviente
       Que no cargue la suya),
Y el Cielo, de escucharlo al íin cansado,
Díjole : «Deja pues la que te he dado,
       Y escoge otra por tuya».
Y al pie de la montaña el triste vino,
A la estación do cada peregrino
       Su cruz y rumbo coge;
Y allí dejó la suya; y encontrando
Muchas donde elegir, las fue probando
       Para ver cual escoge.
Una entre todas, su atención sedujo
Por ser de oro macizo: cruz de lujo,
       Pero cruz tan pesada
Que no la pudo alzar. Probó en seguida
Una con ramas de laurel ceñida,
       Mas la halló ensangrentada.
Otra, que orlaban rosas peregrinas,
Hirió con agudísimas espinas
       Sus hombros no muy sanos.
La cuarta, que adornaba áurea corona.
Castigó levemente su intentona
       Quemándole las manos.
Otra pesaba poco; estaba hueca,
Y él exclamó regocijado «¡Eureka!»
       Más su seno escondía
Una víbora atroz que el diente fiero
Sacaba a cada paso del carguero,
       Y a hurtadas lo mordía.
Otra necesitaba de ayudante.
Que era su peso enorme, exorbitante.
       De aterrar a cualquiera.
Áspera, negra, dura como hierro.
Un lazarillo iba al costado; un perro
       A la punta trasera.
Y así las fue excluyendo una por una;
Y cuando ya pensó no hallar ninguna
       Que no fuese un gran duelo.
Dio al fin con ella, y dijo: «¡Hágote
mía!»...
Y era su antigua cruz, la que le había
       Predestinado el Cielo.


تأملتُ تصنيف هذا السـ
ـعيد وإنّي لأمثاله ناقدُ
فكم ضمَّ بيت نهى سائراً
وصيد به مثلٌ شارد
وفي عجب البحر قولٌ يطول
وأعجبه ضفدعٌ صائد


Ej-haj, jó kenyeres,
Szegjük fel nyakunkat,
Kurjants fel a holdra,
Ne hagyjuk magunkat!
Tudunk mi még rózsát,
Babért is aratni,
Hódolt gyönyörűség
Torkába harapni!


De Minschenfründ, de tüht
Oll Hansen sin Kledaschen an
Un is nu Schulten-Vader von Swensin.
Hans krüppt in den Avkaten sin
Un is nu en studierten Mann,
»Un nu«, seggt Klähn, »paß up, Jehann,
Du möst dor ümmer stiw bi bliwen,
Dat dit din richtig Vader is,
Un doran höllst du ümmer wiß;
Hei schrew den Breiw nich, künn nich schriwen.«
Jehann verspreckt dat ok un geiht
Mit sinen nigen Vader furt,
Un unnen in de Gaststuw steiht
De Ordonnanz un kickt un lurt,
Ob sei den klauken Herrn Avkaten
Nich kann bi dat Slafitken faten.


La sabia mano a cuyo tacto ardiente
vibra la carne como un instrumento,
prolongó la agonía del momento
en una languidez intermitente...
¡Oh, el cálido contacto de tu frente!
¡Oh, tu dorso desnudo y opulento
echado sobre mí, como un sediento
sobre la superficie de una fuente!
Mis besos perfumaron el vacío
de un húmedo y mortal escalofrío...
¡Y bajo tu melena estremecida
en un áureo manojo de serpientes,
sentí sangrar y sucumbir mi vida,
entre el canibalismo de tus dientes!


A menyecske tűz-szemekkel
Az ifjut jól megméri,
S sokat igérő jelekkel
Várakozásra kéri:
S azzal tőle elfordulván,
Egy rejteket felzára,
S kezében egy ruhát tartván
Közelget nem sokára.
Piros arczczal egy lepedőt
Vet az ifju nyakára,
És melyéhez szorítván őt
Egy csókot nyom ajkára:
“Légy te ma a kisértet:
Hiszem, ifju, elérted.”


„Báječné! Velkolepé!“ Tak
to měla v obyčeji,
nadšeně zněly výstavou
superlativy její.


Ernst spricht jetzt der Pred'ger in der Mitte,
Ältern, Diener, Freunde weinen fern,
Beten, daß der Herr erhör' die Bitte,
Säh' in ihrer Prüfungsstund' sie gern.


»Die lass' ich draußen! – Denke, Paul,
Wie dir's vor Zeiten glückte;
Dir, der doch so mit Mord, als Saul,
Die Kirche Gottes drückte!« –


– byli právě v prvním snění
dýkou zavražděni!


江岸枫林日自波
离居偏在海云多
不知何处传书雁
独自衡阳不肯过


Ir schuknecht gut, seit wolgemut!
sant Stefanstag bracht manchem klag
dort in dem winter kalte;
Darum ich sing, wie es mir ging:
ich hat kein gelt, must übers felt,
kam gen Münichen balte.
Zu unsrem vatter zug ich ein,
ich wart gar schon entpfangen;
ich het kein gelt; er gab mir wein;
mein rock bleib bei im hangen.
die muter sach mich an und sprach:
»sun, kanstu reimen eben
den werkzeug, den ein schuknecht hat
in der werkstat
und auch darbei sein erbeit frei,
den rock wil ich dir geben!«


日日红林饱血腴
尚将馀力咬枯株
高亭素壁黄昏后
疑有悲风落坐隅


Die Schwalb ist heimgekommen,
Lind weht des Lenzen Hauch!
Das bläst er heut vom Turme
Nach altehrwürd'gem Brauch.


O Jerusalem ani nestojíš?


Co chcete vy zde, pane nezvaný,
vy bez odvahy, sprostě smělý jen,
žít život, který nezávidím zvěři.


汉武年高慢帝图
任人曾不问贤愚
直饶四老依前出
消得江充宠佞无


Ach, daß kein Groll uns länger trenne,
Gelobt' ich gerne frommen Geist,
Doch wie ich dieses Hundsvieh kenne,
Hilft alles nichts. Das Luder beißt.


König Edward aber, nicht Hahnenschrei
Rief ihn vom Schlummer wach;
Drei Raben weckten ihn mit Gekreisch
Oben am Wetterdach.


Der Ort, da wir gebohren,
Nimmt uns für andern ein,
Laß uns auch außerkohren
Und stets dein eigen seyn.
Wohin Du kömpst, geschehe
Dir alle Gnüg' und Ehr,
Fahr wol, ich aber sehe
Hinfort Dich nimmermehr.


Плѣникъ духъ возмущенный и отдавъ любви подъ власть,
Пастухъ воспламененный во свою влечетъ мя страсть,
Жаръ любовный отверзаетъ всѣ пути ево ему,
Только сердце не дерзаетъ для упорствъ моихъ къ тому;
Когда хоть не спѣсиво принимаю я ево
Онъ такъ же торопливо не возможетъ ничево;
Все боится и трепещетъ возвращая прежню спѣсь,
А она опять отмѣщеть учиненный жаръ мой весОнъ нѣкогда къ забавѣ по проворняе пришелъ,
Уже коснулся славы и вѣнца любовныхь дѣлъ,
Для чего чрезъ робость многу смельствъ еще не предпріялъ,
Ужъ разсудокъ мой дорогу въ роскошь къ щастію давал


En vano ansiosa tu amistad procura
Adivinar el mal que me atormenta;
En vano, amigo, conmovida intenta
Revelarlo mi voz a tu ternura.
Puede explicarse el ansia, la locura
Con que el amor sus fuegos alimenta,
Puede el dolor , la pena más violenta,1
Exhalar por el labio su amargura..
Mas de decir mi malestar profundo,
No halla mi voz, mi pensamiento medio,
Y al indagar su origen me confundo:
Pero es un mal terrible, sin remedio,
Que hace odiosa la vida, odioso el mundo,
Que seca el corazón... ¡En fin, es tedio!


Schavv den menschen / der zun wolcken
Hoch aufführet dämpff/ vnd meer/
Der auch alle wind vnd wolcken
Tummlet in den lüfften lär:
Der mit seinen stralen schröcket
Alles feucht/ vnd trocken-landt:
Schaw nun er in ängsten stecket/
Leidet spott/ vnd narren-tand.


Den Rücken krumm, die Beine breit,
So scharwerkt stramm er weiter weg;
Reißt in das braune Heidekleid
Aufs neue wieder Fleck um Fleck.


mi byly lehčí! Jimi vládla
tvá ruka něžně i když chladla,


De tudo houve um começo  e tudo erro
- Ai a dor de ser - quase, dor sem fi
Eu falhei-me entre os mais, falhei em mim,
Asa que se elançou mas não voo
Momentos de alma que desbarate
Templos aonde nunca pus um alta
Rios que perdi sem os levar ao ma
Ânsias que foram mas que não fixe
Se me vagueio, encontro só indício
Ogivas para o sol - vejo-as cerradas;
E mãos de herói, sem fé, acobardadas,
Puseram grades sobre os precipício
Num ímpeto difuso de quebranto,
Tudo encetei e nada possu
Hoje, de mim, só resta o desencanto
Das coisas que beijei mas não viv
Um pouco mais de sol - e fora brasa,
Um pouco mais de azul - e fora alé
Para atingir faltou-me um golpe de as
Se ao menos eu permanecesse aqué
Listas de som avançam para mim a fustigar-me
Em lu
Todo a vibrar, quero fugi Onde acoitar-me?
Os braços duma cruz
Anseiam-se-me, e eu fujo também ao lua


Ma a chi parlo io, el pensier mio a chi dicolo?
Quando el manca l'amor, si perde el credito:
di fede non credo io servi più articolo.


日落寒山剪剪风
一行雁字各西东
虽然颜面睽千里
料得相思两地同


O frommer Spruch, wohl machst du klein
Und machst doch stark im Streiten;
So wandr' ich wohlgemut hinein,
Wo's schreiten gilt und gleiten.
Ein Spruch singt noch, und der macht frei:
»Gott ist dabei, Gott stehet bei
Im Schreiten, im Gleiten.«


Si adoreran come suoi vivi esempi
Le vostre carte, e quasi altari suoi,
Come de' Numi i simolacri e i tempi.


Es wollt ein Mägdlein Wasser holen,
Bei einem kühlen Brunnen;
Ein schneeweiß Hemdlein hat sie an,
Dadurch scheint ihr die Sonne.


Egyszerű kunyhó, ott keleten!
Rakja rajongó képzeletem;
Oda sovárog e fáradt tetem:
Küszködöm, várok, míg tehetem.


Mi loco sueño vuelve a su costumbre,
cubriendo el corazón con negro velo,
y yo triste durmiéndome desvelo,
forzado de mi grave pesadumbre.


¿Qué fantasma, en la noche temerosa,
el corazón del sueño me desata?
¿Quién te venga de mí, divina ingrata,
más por mi mal que por tu bien hermosa?
¿Quién, cuando, con dudoso pie y incierto,
piso la soledad de aquesta arena,
me puebla de cuidados el desierto?
¿Quién el antiguo son de mi cadena
a mis orejas vuelve, si es tan cierto,
que aun no te acuerdas tú de darme pena?


Es tönen Trompeten/ die Fahnen ümfliegen/
es drönen die Waffen mit blutigen Siegen/
man höret nur Klagen/ und sagen von Kriegen.
Wie! müssen die Musen verstummet erliegen/
ins Elend verjaget/ und zagend sich schmiegen?
sol unsere Heldenzeit bleiben verschwiegen?
Ihr Teutsche! besinnet eur hohes Vermügen/
und hasset ausländischer Sprachen Betrügen.
Euch solte nur euere Zunge benügen/
(in welcher die Künste sich gleiches fals fügen/)
ihr hättet den Helicon längsten erstiegen/
und würde der Griechen Berühmen versiegen.


Se pur disposta sei, crudel, lassarme,
almen odi i mei preghi una sol volta,
che se la vita poi mi serà tolta,
non voglio mai di te più lamentarme.


كَيفَ نَومي وَقَد حَلَلتُ بِبَغدا
دَ مُقيماً في أَرضِها لا أَريمُ
بِبِلادٍ فيها الرَكايا عَلَيهِن
نَ كَاللَيلِ مِن بَعوضٍ تَحومُ
جَوُّها وَالشِتاءُ وَالصَيفُ وَالفَص
لُ دُخانٌ وَمائُها يَحمومُ


Bei deinem heiligem Haupte, Prophet! ich habe dies Wort nicht ausgesprochen.


Mais que a letra,é o espírito que no livro procuro,
mesmo que seja só o levante da carne
duns pobres queridos que transformavam tudo
-missa,missal,flor-em mensagem e secreto alarde!


粗砂施佛佛欣受
怪石供僧僧不嫌
空手远来还要否
更无一物可增添


Epheu schlingt sich um die Blöße,
Will sie grün erhalten noch;
O du Bild zerfallner Größe,
Wie poetisch bist du doch!«


Oltre che sia robusto, e sì possente,
che pochi pari a nostra età ritruova,
e sì astuto in mal far, ch'altrui niente
la possanza, l'ardir, l'ingegno giova;
porta alcun'arme che l'antica gente
non vide mai, né, fuor ch'a lui, la nuova:
un ferro bugio, lungo da dua braccia,
dentro a cui polve et una palla caccia.


Я видел свершенное дивУзнав, будешь им плененВ той роще, где было правдиво,
Взошли наших чувств семенВ той роще, куда и откуда
Ходили с тобой по утрам,
Я видел свершенное чудо,
И роща отныне — мой храТы помнишь ли наши посевы?
Всю искренность помнишь ли ты?
О, все вы, — о, все вы, — о, все вы
Теперь превратились в цветы!
И алостью дикой гвоздики
Покрылась земля, где твоим
Ставал под усладные всклики,
Где двое ставали одним…
И так как все слишком правдиво
Для правду забывшей земли,
Свершилось воистину диво,
И чувства цветами взошли!Замок Hrastovac


A zas byl mír... Drozd lichý, bez milenky,
už tíhou všeho kdesi pevně spal,
ač oddech jeho bázlivý a tenký,
duch už se marně hádat namáhal.


Er küßte jede Freiheit in der Wiege,
Er weinte jeder in die Grube nach;
Er war der zweite Held bei jedem Siege;
Er rief den Donner für Tyrannen wach;
Es wurde zur erschütternden Lawine
Des holden Hauptes leichter Flockenschnee;
Der Freiheit ewig unerschöpfte Mine,
Es ist das Herz von meinem Béranger!


A mne na smrt vydal, povzdychnula
Milujícý žena, Boleslave!
Kdybys do outlého nahlídl srdce,
Viděl cyty vybouřené lásky,
Ani na krok by jsy neodstoupil
Od své věrné ženy. Ach! můj Bože!
Ty se s nepřátely divokými
Honě hledáš dravých vyražení;
Ouzkostí já doma trnu, umru
Lekáními srdce žeroucými.
Toli láska, ženu hořem stříti?
Řekla, na srdce mu padla, ruce
Ovinula o milého muže,
Jakby ani Bůh jich rozdvojiti
Nemohl. Boleslav trhl sebou, zlíbal
Srdce věrné, s zajíkáním mluvil:
Nad svět miluji tě, ty jsy duše
Mého štěstí, pramen cti a slávy;
Pro tě, pro svůj rod jen začnu válku.


Was treibt dich dann vor Noth darzu,
Daß du dem armen Mädgen eben
Mit deinen Worten wilst vergeben?
Ach halt das Maul und schaff ihr Ruh,
Dann hat sie ja den Todt ersehn,
So könt es ohne dich geschehn.


»Aber du träumst, Jucunde; du sinnst, wie es scheint, auf was anders.«


Als ich!


Und tödtete ihn heimlich,
Dann faßt' er sein Gebein,
Und goß von Erz und Silber
Viel Leuchter schön und fein,


Certo null'altro che quello ch'io sento,
disio senza speranza; e di sospiri
cocenti come foco ho el petto pieno.


Ein Kukuk
ruft.


pronto lo descubriré yo.


Ночь; тихи небеса; с восточного их края
Луна, красивый блеск на землю рассыпая,
В пучине воздуха лазурной восстает:
Безмолвен горный лес; чуть льются зыби вод;
Вон там, господствуя над брегом и холмами,
Две башни и стена с высокими зубцами —
Остатки подвигов могучей старины —
Как снег, белеются, луной озарены:
Далеко, голых скал чрез каменны ступени
Сошли на свежий луг пробитые их тени,
И темны, как молва давно минувших дней,
Лежат пред новыми жилищами людеВон ряд обломков! Там на вышины крутые
Отчаянно толпы взбегали боевые,
И гибли! Радостный приют моей мечты,
Чернокудрявая красавица, где ты?
Приди; на этот холм, ветвями осененный
Воссядем; твой певец, младый и вдохновенный,
Поведаю тебе сказанья старины
Про гордых витязей свободы и воины;
И сладостны, как шум таинственный дубравы,
Звучны, как говор волн пустынных, песни славы
Польются… Ясная улыбка оживит
Твои уста и жар на пурпуре ланит,
Светло заискрятся божественные очи;
Приди! Но я один; спокойно царство ночи;
Высоко шар луны серебряной встает;
Безмолвен горный лес; чуть льются зыби во* * *
Вот вам Наумов — мой предтеча
На сладком поприще езды:
Своим желаньям не переча,
Не оскорбив своей звезды,
Покинул он наук труды
И шум студенческого вечОн счастлив: полон чувств живых,
Поклонится селу родному,
Отцов хранительному дому;
Увидит братьев и родных,
Прижмет их к сердцу молодомУвидит свадебных пиров
Великолепную картину,
Благословит свою судьбину
И будет нравственно здоров!
А вы,- которых ожиданье
Давно, давно, давным-давно
На мой приезд устремлено —
Он обо мне воспоминанье
Прекрасно вам возобновит:
Опишет жизнь мою плохуБез вдохновений, без Харит,
Однообразную, пустую,
Где-где благую, часто злую,
И все, чем я, ослушный сын
Моей возвышенной Камены,
Томлюсь, беспечен и один,
Без цели, действий и причин,
И не надеясь перемены!
Смотрите ж, слушайте его
С душевной радостью и лаской:
Не утаит он ничего,
Не оклевещет никого
И не представит были сказкоПленителен, завиден мне
Его удел: свои рассказы
Про жизнь в разгуле и вине,
Про молодецкие проказы
Распространит в родной стране!
Мои ж надежды — что оне?


Alégrate hora, pues, Liguria mía,
que si grande ocasión para gozarte
deseabas hallar, hoy es el día.


渝工剑刃皆欧冶
巴吏书踪尽子云
唯我心知有来处
泊船黄草夜思君


bir tek kamyon bile kurtulmamalı


Ich kenn ein Blümlein Wunderschön
Und trage darnach Verlangen;
Ich möcht es gerne zu suchen gehn,
Allein ich bin gefangen.
Die Schmerzen sind mir nicht gering;
Denn als ich in der Freiheit ging,
Da hatt ich es in der Nähe.


Klein ist die Erde, schwimmet wie ein Bläschen
Auf den Wogen des Welten-Oceanes,
Dessen kleinsten Busen der Mensch erspähet:
Klein ist die Erde!


Questaltro è il nobil Folco ch al germano
libero lascierà in Italia il stato
e verrà in mezo limperio Alemano
a possedervi il piu ricco Ducato
darà alla casa di Sansogna mano
che caduta serà tutta da un lato
e per la linea de la madre herede
con la progenie sua la terrà in piede


هَزِئتُم بنفسٍ تجهلونَ خِلالَها
فهلّا رأيتم نقصَكم وكمالَها
وقلتم تُسِرُّونَ الأحاديثَ في الدُّجى
تعالوا نُخَفِّف زَهوها واختِيالها
كصاعقةٍ نَفسي فخافوا انقِضاضَها
وقُولوا بيأسٍ ما أعزَّ منالها
فكم منيةٍ قد نلتُها بمنيّةٍ
وكم ذروةٍ شماءَ عَزمي أمالها
أما أحرقَتكُم نارُها حيثُ نورُها
هَداكم فبتُّم تُكبروُن فِعالها
فما هي إلا مهرةٌ عربيَّةٌ
تُقَطِّعُ في مجرى الجيادِ شِكالها
جرى دَمُها ناراً فحنَّت إلى الوَغى
وقد عَشِقَت بعدَ الجروحِ نبالها
لئن سَقَطت بينَ الرِّماحِ صريعةً
فذلكَ موتٌ ما تمنّت أنالها
تَتُوقُ الى مَرعى خصيبٍ ومرتعٍ
رحيبٍ وتَشتاقُ المساءَ رمالها
فكم صهلاتٍ في النَّوى تَستفزُّني
وكم نظراتٍ أستحبُّ اشتِعالها
وذاتِ دلالٍ قابَلتني ببسمةٍ
فقابلتُ بالوجهِ العبوسِ دلالها
لها بسماتُ البرقِ في ليلِ مِحنتي
فليتَ لحظِّي في الجهادِ كما لها
فأظفرَ من دنيايَ بالحبِّ والغِنى
وأملكَ حيناً مالها وجمالها
تُسائلني عن صفرتي فأُجيبُها
نضارةُ هذا الوجهِ همِّي أزالها
جَبيني عليهِ مسحَةُ الحِكمةِ التي
تميزُ بتَصفيرِ الجباهِ رِجالها
إذا قلتِ دعها وانعَمَنَّ بوصلِنا
أقولُ دَعيني قد عبدتُ جَلالها
رويدكِ يا حسناءُ ليست نفوسُنا
تُحِبّ من الأجسام إلا نصالها
خُلِقنَ كبيراتٍ لهّمٍ ومطمعٍ
فما رَضيت نفسي الكبيرةُ حالها
ولا تَنفَعُ الأموالُ نفساً فقيرةً
ولا تجمعُ النفسُ الغنيةُ مالها
فنفسي لجسمي كاللّهيبِ لِشَمعةٍ
وكم حلَّ همٌّ مهجةً فأسالها
فهل راحةٌ تُرجى لمن سارَ والعُلى
تُشيرُ إليهِ وهوَ يَبغي نوالها
وإني لجوّادُ على المجدِ والهوى
بنَفسي وما طيفُ المنيَّةِ هالها
لكِ اللهُ كم نفسٍ حَصانٍ تألمت
لِمرأى شرورٍ لا تُطيقُ احتمالها
لها وثباتُ الضوءِ قبلَ انطفائهِ
وعِقدَتُها يأبى الزمانُ انحلالها
لئن تكُ زلاتُ الكبارِ كبيرة
فأكبرُ منها من عَفا وأقالها
وما روضةٌ قد نوَّرت زَهراتُها
وفضَّضَ نورٌ رَملها وزلالها
وغنّت سواقيها قصائدَ حبِّنا
لتودعَ شكوى العاشقينَ ظلالها
بأجملَ من وجهٍ تُرفرِفُ نفسُهُ
عليهِ وفي العَينَينِ تُلقي خيالها
بعيشكَ هل شاقَتكَ دارُ حبيبةٍ
تنشَّقتَ ريّاها ونلتَ وصالها
فأبكاكَ في بَلواكَ تذكارُ نعمةٍ
كحلمٍ ترى إقبالها وارتحالها
فما أقتلَ التذكارَ في نفسِ عاشقٍ
تحاول من كلِّ الأمورِ عضالها
لئن تسألِ العشّاقَ عن دمعاتهم
أروكَ على صفرِ الوجوهِ انهمالها


E quanto piu haver obligo si possa
a principe, sua terra havrà a costui
non perche fia da le paludi mossa
tra campi fertilissimi da lui
non perche la farà di muro e fossa
meglio capace a cittadini sui
e lornarà de tempii e de palagi
piazze theatri fonti e publichi agi


Ach, treues Herz, so sorgest du
Für alle deine Frommen.
Du siehst und schauest fleißig zu,
Wie sie in Trübsal kommen,
Trittst auch mit Rat
und treuer Tat
Zu ihnen auf die Seiten;
Du bringst sie fort,
Gibst ihnen Ort
Und Raum bei guten Leuten.


拨开瑟瑟青萝帐
寻得磷磷白石梯
更入云霞最深处
忘机数日遂幽栖


Er ließ die Blüthen duftig weiß
Auf mich hernieder regnen,
Als wollte er, ein Priestergreis,
Mein Haupt, das müde, segnen! –


Zünde die Fackel an, fleht das Mädchen, o Mond,
Und beglänze den Pfad, wo mein Geliebter irrt;
Und du zündest die Fackel
Hinter dem Kranze von Hügeln an.


olmayayım


秋风秋月送将归
洒酒临江泪一挥
为语明年春社后
重来莫忘旧乌衣


quando, per nuovo isdegno, mi trovai
senza ragion nel mio misero stato,
nel qual mi struggo, come neve al sole,


Gott ließ so manchen seiner Frommen
In dies Gefühl des Elends kommen,
Und stund ihm mächtig bei.
Du sollst dein Nichts erkennen lernen,
Sollst das Vertraun auf dich entfernen,
Und sehn, was Gottes Gnade sei.


سَرَت ما سَرَت مِن لَيلِها ثُمَّ واقَفَت
أَبا قَطَنٍ غَيرَ الَّذي لِلمُخارِقِ
فَباتَت وَباتَ الطَلُّ يَضرِبُ رَحلَها
مُوافِقَةً يا لَيتَها لَم تُوافِقِ
فَقَد تَلتَقي الأَسماءُ في الناسِ وَالكُنى
كَثيراً وَلَكِن لا تَلاقى الخَلايِقِ


Tak denně chodí stejným, volným krokem,
čas vráskami juž čelo její zryl,
však čila, posud, svěží, s jasným okem
a úsměvem, jenž údělem jí zbyl
z dob mladých, plných slunečního jasu
a vzpomínek těch blahých, krásných časů.


阡陌纵横尚宛然
知他耕耨是何年
果然绝粒轻能举
底事仙人亦有田


Arme Rose! blühtest gestern
Reizender, als deine Schwestern,
Trugst dein Haupt so stolz empor!
Jetzo senkst du es zur Erde,
Zeigst, entblättert, daß ich werde
Was du, Rose, Morgen bist.


„Pojďme tedy!“ řekl Löbl, dal mu dlaň, však jak se chvěla!
Chmura těžká, pět dní stará, nesešla mu dosud s čela,
„Co pak, mistře, vy tak smuten?“ cestou ptá se mladý Benda.
Stařec mlčí, jenom vzdychne, housle z ruky v ruku přendá...


Jen, pastýři, si plášť svůj nech,
můj syn si na tě vzpomene,
tam na věčnosti po letech,
až v stáj vše ovce sežene;
jeť, muži, plný dobroty,
On zrovna pastýř jako ty.


De custui naque e 'l conte Actothoro,
che çeneroe Tealdo en la Scursia,
cui Bonifatio figlio succedia,
padre di Mathelda herede loro;


E' mi pare mutarmi d'alcun lato
col mio car Giovanni, e cavalcare
in loco ch'altre volte ognun v'è stato.


Und muß ich nun gehen und scheiden,
will suchen ich auf und ab,
bis ich, die du verloren,
die Krone wiederhab.


沈香亭北醉多时
霜后依然绝代姿
道是经秋浑不解
先春早发向阳枝


Si en la esquina
encontrara a la noche que miente
para lanzarme saliva a la sien
y abriera caminos;
horadara un pozo de órbitas brillantes
entre ella y el pánico;
al centro del pecho yo corriera
desnudo con el rostro en la mano
y abriera caminos.
Sangrante siguiera sin importarme
las astillas en la planta de los pies.
Llegara así para hablar contigo,
sin tertulia de fuego,
no encontrara los sarcófagos que amaste
y abriera caminos.


Zahledlo se děvče do světa,
šestnáct jar jí, v růži rozkvétá;
v lese, v pláni živo, všude kvas –
děvčátko však pláče, proč pak as?


Und so zerbröckelt sich Monat um Monat
und Jahr um Jahr
in sonnenlosem Sich-müde-Hoffen ...
und nirgends auch nur ein Schimmer von Schein,
daß es irgend einmal würde anders sein!


„Chraňte, bozi!“ prudká Častava tu děla,
„já se nevrátím, a která z vás by chtěla?
Slunily jsme spolu skráně v krásném jasu,
společně též čelme chmurným změnám času!
Nechť si vůdkyně nás opustila světlá,
zachovejme svaz, jejž moudrost její spletla,
zůstaňme tím vojskem, nechať osiřelým,
jež si zřídila, svým prodchla duchem skvělým!
Jestli kníže, málo její odkaz váže,
s hanbou vládčí dvůr nám opustiti káže,
samy zařiďme si jinde sídlo spolné –
dosti v pralesích kol čeká půdy volné
na klučící dlaň, však toporem též mávat
dovedem’, hrad stavět, chléb si obstarávat.“


¡Oh cintas verdes, por mi bien halladas,
si esperanza me dais del bien que os pido!
Mas, ¿cómo la tendrá quien ha perdido
aquel cabello donde os vio colgadas?


Name, schöner Name,
Der vom Himmel kame,
Name, zuckersüße,
Lauter Nektarflüsse,
Dem kein Balsam weichet
Und kein Ambra gleichet,
Name, du alleine
Bleibest, den ich meine.


Quien vive larga vida, no se espante,
que en muchos años, muchas cosas vea,
tanto suele engañarse el que desea
que al límite postrero se adelante.


Amor, questo m'aven per tuo deffetto:
ché se nel ponto quando presso m'ebbe
gli aveste ditto come eo son soçeto,


Julie, Julie, du des Nachts mein Träumen,
Und des Tag's mein Gram, wo schwebst du itzt?
Schwebst du droben, in den lichten Räumen,
Wo Arkturus glänzt und Gemma blitzt?
Wallst du unter dieser Bäume Schatten,
Schöne Psyche, wo dein Flügelkleid verbleicht?
Wo, gestützt auf den verarmten Gatten,
Die verarmte Mutter jammernd schleicht?
Siehst du, Selige, die Salzfluth bittrer Thränen,
Die der Deinen nimmertrockne Augen überschwemmt?
Weißt du um das stumme, niegestillte Sehnen,
Das ihr trauernd Herz beklemmt?


Dir spielten, wogten die Gefühle,
Wie junge Saat, so leichtbewegt,
Die in sich schon der Keime viele
Zu Blüth' und edlem Kerne trägt.


A to trestem vašich hříchů,
které ku odvetě zrají,
dráždíce tím věčné bohy,
že až k nebi vyrůstají!


Und als dann die Schlacht voruͤber war,
Da einer den andern wohl ſterben ſah!
Schrie einer zum andern: Ach! Jammer, Angſt und Noth,
Mein lieber Kamerad iſt geblieben todt.


夷陵火焰灭
长平生气低
将军临老病
赐剑咸阳西


hâsılı bütün kaatillerin enselerinde hissettikl


Das fand schon auf der Straße sein Futter,
Revanchierte sich fleißig mit Milch und Butter
Und gab am Ende, wenns leider tot,
Das Material zum Boeuf à la mode.


Tvář naše zdrobnělá, dle rodných, dědičných příznaků
modelovaná smrtí, jak v nervosních dotycích dláta,
a zase duševní, prýštění měsíčné z jemného oblaku,
v zrcadlo dechem zamžené v stříbrných liniích sváta,


Panštině zisku se protiví darmo!
Samotná není však spiata v to jarmo;
sourodí druzi, hle muži a ženy
u stroje hemží se v píli;
v potu svých tváří a ulopoceny
robotí seč jejich síly.
Kdož si tu všímne při hlučné práci,
venku-li bouře nezaburácí!
Jediná žena v hrozivé mraky
upírá teskně prosebné zraky –
ale tu marný s nebesy spor,
divoká bouře již valí se z hor.


铜绿春衫乍剪裁
称心花样称身材
迎春过后无心著
道与西邻一样来


Stillet euch nunmehr, ihr Thränen,
Helfft mir weiter nichts erwehnen
Von der ausgestandnen Last.
Denn in Jesu sichern Wunden
Hab ich Trost und Schutz gefunden;
O welch angenehme Rast!


Gerne hört man dir zu, wenn du mit Worten Musik machst,
Mischtest du nur nicht sogleich hundische Liebe darein.


Sudaku víno šampaňské
všem strastem odolává,
kdy z láhví v číše srší ven
jak zlata kypná láva;
jím duše skvoucí nádherou
se vznáší do oblaků,
jeť čarným bohů nektarem
šampaňské ze Sudaku.


Zwei Algebristen
Und zwei Chimisten,
Die Viere wißen nur die Sprachen,
Die man hört zwischen Mainz und Aachen;
Drum sehen sie es gar nicht gerne,
Daß man die Sprachen Asiens lerne,
Und in der Räum' und Zeiten Ferne
Die Dichter und die Weisen kennen lerne.
Nichts Andres haben sie zu beißen, noch zu kauen,
Als hohles Rechnen, ekles Brauen;
Wobei sie so vergnügt und selbstzufrieden sind,
Wie eine Milb' im Käs' und eine Laus im Grind.


Les feuilles d'arbre ont des claquements de drapeaux,
Et l'hymne monotone et doux du crépuscule


Auff ihr Stoppeln meiner Liebe!
Denckt einmahl an jene Zeit,
Als ich meine Dienstbarkeit
Einer stillen Gunst verschriebe,
Und mein Hertz ein süsses Band
An der Liebsten Hertzen fand.


¿Qué bien dicen por ti los que son sabios,
que quien de tales lunas hace antojos,
merece ver con ellos sus agravios!


Mondám, főhadnagy vitéz Dobó István,
Néki társa vitéz Mecskei István,
Pető Gáspár, vitéz Zoltai István,
Vitéz Gergely deák ott jól forgódván.


Hir hat den stein verweltzt des Engels Krafft?
Und dort das Zwei im innerm Grab gesessen?
Hir lag das Tuch von Windeln weggeschafft?
Dort hatt ihn schon sein Jüngervolk vergessen?
Ist hir, dar ihn Maria schaut,
Und seine bottschafft ihr vertraut?
War Emmaus dar, als er mit beiden wandelt?
Da er di schrifft von seinem Tod abhandelt?


Hier die hundertfarbige Pforte vorbey, dem siegenden Winter
Auf der Gletscher Höh wie Bogen der Triumphe gebaut,
Dort den Klee des Thals vorbey,
Und das weidende Lamm.


senin aklın fikrin abdest bozan şeylerdher gü


Vánoční hvězdy, ó zářete
do spánku, do snů všech lidí,
každý ať s úsměvem dítěte
v snách, po čem touží, dnes vidí!


Un à-compte d'un an pris sur les ans qu'à vivre
Dieu veut bien nous prêter ; une feuille du livre
Une scène nouvelle à rajouter au drame,
Un chapitre de plus au roman dont la trame


Po druhé, když s velkým pláčem
chudí města provázeli
Ambrosii, bledou, krásnou,
k branám Palmy. Odcházela
v pustý hrad na břehu moře,
aby více nevkročila
v Palmu, rozdavši své jmění
mezi chudé, velká v lásce.


L'Arno, ch'a mano a man di là dal monte
il suo bel sol vedea,
rotto il suo corno di cristallo e 'l fonte,
s'ascose, o Morte rea.
Lo ciel, che l'attendea
d'or in or, per l'indugio e per lo sdegno
folgorò nel più degno
alto suo marmo: ed ecco al sommo chiostro,
più che mai bello il suo bel lume e nostro.


Tipeg a Tél –
S ti karonfogva együtt bandukoltok
És arculcsap a temetői szél.


愁早无端到小斋
问愁谁送与谁媒
残年原未将愁去
不是新年别带来


Ich liebte sie, wie der Strom das Tal,
Als wie die Flut den Strand,
Als wie die Elfe den Mondenstrahl,
Als wie die Glut den Brand.


Io ch'all'amante mio di quella fede
Mancar non posso: che gli haveva data,
E anchor ch'io possa, Amor non mi conciede
Che potervoglia, e ch'io sia tanto ingrata:
Per ruinar la pratica ch'in piede
Era gagliarda, e presso al fin guidata,
Dico a mio padre che prima ch'in Frisa
Mi dia marito io voglio essere uccisa.


Nun ragt aus dem rings umbrandenden Sturm
Noch Einer: ein letzter einsamer Turm.
Zurück an die Burg der Wagen gedrängt,
Von Geschossen und Rossen und Speeren umengt,
Das helmlose Haupt von den roten Locken
Umwogt wie von lohenden Feuerflocken:
Held Boiorich ist's, der Kimbernkönig,
Der zum Zweikampf Marius gefordert hat.
Doch eisig erwiderte der und höhnig:
»Ei, wenn der Barbar des Lebens satt,
So komm' er morgen aufs raudische Feld:
Dort wird er vor Abend den Schatten gesellt.«


Ja sie gläuben und erzählen,
Und vielleicht nicht ungereimt,
Daß aus diesen weiten Hölen
Selbst die Welt hervor gekeimt,
Und daß Gott, die wahre Liebe,
Durch Zertrenn- und Fügungs-Triebe
Aus dem Abgrund und der Nacht
Dieses All hervorgebracht.


Завидуйте моей судьбе!
Меня счастливцы не искали,
Я век не думал о себе,
А не видал в глаза печал


Po čem tak sami toužíme
slyšet ji snít a lkát –
po všem, co krásné, vysněné:
Po Moři, po dálkách...!


寄我新诗锦绣端
解包更得凤山团
分无心赏陪颠陆
只有家风似懒残


Das ist ein Klingen und Dröhnen
Von Pauken und Schalmei'n;
Dazwischen schluchzen und stöhnen
Die guten Engelein.


闭户终年懒出游
北山山色可消愁
何时一扫胡尘尽
更约同吟太华秋


V sled, když jsem stanul, toto jsem k sobě děl:
„Jak nedůsledný člověk jest v citech svých!
Před chvílí vystupuje hvozdem,
v bolesti tupé již smrt jsem vzýval.


A proto čarokrásná pláň,
když oko mé na Tě zírá,
mi smutek zastiňuje skráň
a srdce – tesknotou mi zmírá.


孜孜为善鸡鸣起
先王之道斯为美
四十五十无闻焉
斯亦不足畏也已


Bükágon éjsötéten
Holló vagyon,
Ül társa ellenében
A szirt-fokon.


avluya düşen org uyansın


Tout est désert. — On fait le vide autour de lui.
Seule, une enfant, dont l'œil noir et profond reluit,
Elle va, court et rit, et cela sans trembler.
Mais, pour ne point la voir et ne point lui parler,


No a todo alcanza Amor, pues que no puedo
romper el gajo con que Muerte toca.
Mas poco Muerte puede
si en corazón de Amor su miedo muere.
Mas poco Muerte puede, pues no puede
entrar su miedo en pecho donde Amor.
Que Muerte rige a Vida; Amor a Muerte.


Vernunft, was man nie leugnen mußte,
War je und je ein nützlich Licht.
Indes was sonsten sie nicht wußte,
Das wußte sie doch sonsten nicht.
Nun sitzt sie breit auf ihrem Steiß,
Und weiß nun auch, was sie nicht weiß!


Já s tou lunou – jen my dva.
Naše líc tak ledová,
chvějeme se jak dva listy.
Nahoře svit bílý, čistý,
u mne tma jen hrobová.


Én vagyok az anyám átka,
Veszett névnek rossz gazdája,
Én hordom a nehéz vasat
A vármegye háza alatt.


„Statky bral!“ „„A tomu dal, kdo mřel!““


Schwer ist es/ unsern Schmertz bald erstlich zu bestillen/
Die Eigen-Liebe denckt offt mehr auff sich/ als Gott/
Sieht ihren Kummer an durch falsch-geschliffne Brillen/
Verdoppelt ihren Harm/ vergrössert ihre Noth.


Es war in meinem Hause
Noch niemals mir zum Grause
Geworden der Gedanke,
Wieviel in dieser Schranke
Schon ihres Lebens Spiele
Getrieben bis zum Ziele.


(Lieben leut! hört das gesetz mit innigkeit:)
Daß wir glauben an die person von Jesu Christo, seinem Sohn;


Do výšin takových
jsme kladli v dětském snění
si nebe. Pána boha
a pannu Marii
a světice a svaté.


Však od té doby, co nepřítel cizí
náš plení kraj a pije naše vody,
tu blaho, mír a spokojenost mizí,
a v hojnosti kde žily naše rody,
sup na bojišti tučné slaví hody;
kol všecko kypí odbojem a zmarem,
bůh války slaví hlučné chorovody,
i háje svaté trhá lačným spárem,
až nebe zardívá se chatek našich žárem.


Aber frei erhoben über Grüfte
Fliegt der Geist in des Olympus Lüfte,
Triumphierend, wie ein Adler steigt,
Wann sein Wohnsitz, die erhabne Tanne,
Niederkracht im tobenden Orkane
Und der Nordsturm Wälder niederbeugt.


Schwach bin ich nimmer,
bin's doch für dich!
fordre du immer:
ich gebe mich!
Kann nichts mehr wollen, als nur dein eigen sein:
nimm mich, o nimm mich! ich bin ja dein!


Ha gyülölsz, ha társom vétkébül énreám
Ragadott valami: ne szánjon Delimán,
S légyen annyi kegyetlenség az ő kardján,
Haljon meg őmiátta Cumilla leán.


Yo soy la movediza perenne; nunca dura
en mi una forma; pronto mi ser se transfigura,
y ya entre guijas de ónix cantando peregrino,
ya en témpanos helados detengo mi camino,
ya vuelo por los aires trocándome en vapores,
ya soy iris en polvo de todos los colores,
o rocío que asciende, o aguacero que llueve...
Mas Dios también me ha dado la albura de la nieve,
la albura de la nieve enigmática y fría
que cae de los cielos como una eucaristía,
que por los puntiagudos techos resbala leda
y que cuando la pisan cruje como la seda.
Cayendo silenciosa, de blanco al mundo arropo.
Subí, vapor, a lo alto, desciendo al suelo, copo;
subí gris de los lagos que la quietud estanca,
y bajo blanca al mundo... ¡Oh qué bello es ser blanca!
¿Por qué soy blanca? En premio al sacrificio mío,
porque tirito para que nadie tenga frío,
porque mi lino todos los fríos almacena
¡y dios me torna blanca por haber sido buena!
¿Verdad que es llevadera la palma del martirio
así? Yo caigo como los pétalos de un lirio
de lo alto, y no pudiendo cantar mi canción pura
con murmurios de linfa, la canto con blancura.
La blancura es el himno más hermoso y más santo;
ser blanca es orar; siendo yo, pues, blanca, oro y canto.
Ser luminosa es otro de los cantos mejores:
¿No ves que las estrellas salmodian con fulgores?
Por eso el rey poeta dijo en himno de amor:
El firmamento narra la gloria del Señor.
Se tú como la Nieve que inmaculada llueve
Y yo clamé: —¡Alabemos a Dios, hermana Nieve!


D'rum weg mit Schäkerei'n!
Von süßkandierten Zoten
Wird vollends nichts geboten.
Hilarius hält fein
Auf Ehrbarkeit und Mores,
Ihr Herren Auditores.


Drauf stieg der Nebel aus dem Tal,
Empor aus Fluß und Weihern,
Verhängend rasch des Waldes Saal
Mit seinen dichten Schleiern.


隆冬百卉若为留
独对冰姿不解愁
谁插一枝云鬓里
清香浑胜玉搔头


Dein ist, Gott, der Erden Kreiß
Vnd der Mensch darinnen,
Niemand kömpt von hinnen,
Niemand her ohn dein Geheiß,
Diß ist sein Belieben,
Eh wir sehn der SonnenStral
Steht schon vnsrer Tage Zahl
In sein Buch geschrieben.


Ein hungeriger fuchs nach speis ging ause,
hört bei eins bauren hause
auf einem baum zu nacht krehen ein han.
Der fuchs sprach: »wie tustu so frölich krehen?«
der han tet wider jehen
»ich merk und kre den künfting tage an.«
Der han kret fluchs,
da tanzt der fuchs;
der han der sprach:
»warum tanzstu?« der fuchs antworten tete:
»du götlicher prophete,
von deiner stim ich solche freud empfach,


Deh, Gherarduccio, com' campasti tue,
che non moristi allor subitamente
che tu ponesti quella donna mente,
di cui ti dice Amor ch'angelo fue;


Que haveriam noviças e regente;
Proveu logo este cargo na Coveira,
Por ser mais respeitosa, e mais prudente:


新年试笔欲题诗
老去才衰得句迟
春事未容桃李觉
梅花开到北边枝


Im Parke, droben am Waldessaum
steht ein heimliches Haus,
das blickt aus den dunklen Bäumen kaum,
kaum aus den Blättern heraus.


S děckem svým v náručí – tak přišla k nám,
zklamané lásky čerstvý květ.
Náš synek bujný chtěl míti ji sám,
a její dítě muselo v svět,
za plat v ten daleký, cizí svět.


Praha, české vlasti hlava,
mistryně všech umění,
královská stolice práva
zemského i řízení,


Pak slunci hlasitě pozdrav svůj vzdají,
budou chtít hory objímat v dáli,
zaženou slaboučkou, nervosní láji,
stanou se všichni novými králi.


Ergötzlich ist es anzusehn,
Wenn sich die Pomeranzen
Von Lüften hin und wieder drehn
Und auf den Ästen tanzen.
Wenn die Zitronen klein und groß
Sich auf die Erde neigen
Und die Granaten fast ganz bloß
Und reif zum Essen zeigen.


Откуда чудный шум, неистовые клики?
Кого, куда зовут и бубны и тимпан?
Что значат радостные лики
И песни поселян?
В их круге светлая свобода
Прияла праздничный веноНо двинулись толпы народа…-
Он приближается… Вот он, вот сильный бог!
Вот Бахус мирный, вечно юный!
Вот он, вот Индии герой!
О радость! Полные тобой
Дрожат, готовы грянуть струны
Нелицемерною хвалой!Эван, эвое! Дайте чаши!
Несите свежие венцы!
Невольники, где тирсы наши?
Бежим на мирный бой, отважные бойцы!
Вот он, вот Вакх! О час отрадный!
Державный тирс в его руках;
Венец желтеет виноградный
В чернокудрявых волосах…
Тече Его младые тигры
С покорной яростью влекут;
Кругом летят эроты, игры —
И гимны в честь ему поюЗа ним теснится козлоногий
И фавнов и сатиров рой,
Плющом опутаны их роги;
Бегут смятенною толпой
Вослед за быстрой колесницей,
Кто с тростникового цевницей,
Кто с верной кружкою своей;
Тот, оступившись, упадает
И бархатный ковер полей
Вином багровым обливает
При диком хохоте друзеТам дале вижу дивный ход!
Звучат веселые тимпаны;
Младые нимфы и сильваны,
Составя шумный хоровод,
Несут недвижного Силена…
Вино струится, брызжет пена,
И розы сыплются кругом;
Несут за спящим стариком
И тирс, символ победы мирной,
И кубок тяжко-золотой,
Венчанный крышкою сапфирной,—
Подарок Вакха дорогоНо воет берег отдаленныВласы раскинув по плечам,
Венчанны гроздьем, обнаженны,
Бегут вакханки по гораТимпаны звонкие, кружась меж их перстами,
Гремят — и вторят их ужасным голосаПромчалися, летят, свиваются руками,
Волшебной пляской топчут луг,
И младость пылкая толпами
Стекается вокруПоют неистовые девы;
Их сладострастные напевы
В сердца вливают жар любви;
Их перси дышат вожделеньем;
Их очи, полные безумством и томленьем,
Сказали:,счастие лови!
Их вдохновенные движенья
Сперва изображают нам
Стыдливость милого смятенья,
Желанье робкое — а там
Восторг и дерзость наслажденьНо вот рассыпались — по холмам и полям;
Махая тирсами, несутся;
Уж издали пх вопли раздаются;
И гул им вторит по лесам:
Эван, эвое! Дайте чаши!
Несите свежие венцы!
Невольники, где тирсы наши?-
Бежим на мирный бой, отважные бойцы!
Друзья, в сей день благословенный
Забвенью бросим суеты!
Теки, вино, струею пенной
В честь Вакха, муз и красоты!
Эван, эвое! Дайте чаши!
Несите свежие венцы!
Невольники, где тирсы наши?
Бежим на мирный бой, отважные бойцы!


أحرسُ الليل وحدي
أترجمُه
في هذه العتمة النبويّة
أشتهي أن أموت
مثلما ينتهي كوكبٌ موغلٌ
مستوحشٌ في السماء القصيّة
راحلٌ
في انتظارٍ طويلٍ
وأعرف أنه ليس يُجدي


Ó, což se pleban slavonický lek’
a s ním i stádo věrných oveček,
když v chrámu s monstrancí kdys časně ráno
i tělo Páně bylo postrádáno!


Hei Helljagd schön, hei Helljagd gut,
Der hohe Jagdherr schwenkt den Hut;
Sein Schimmel trabt ob Stock und Stein,
Wir müssen beide hinterdrein.


Was hilfft das Weinen dann? Ja, wofür Creutz unnd Pein
Das Leyd und Kläglich-Thun uns kan behülfflich seyn,
So sind die trüben Zehren
Viel werther noch als Gold,
Jetzt, nun sie ihm nicht wehren,
So heißt es nur Gedult.


Doch nicht die blühende Natur,
Mit allem Reiz umgeben;
Ach Götter! Daphnen kann ich nur
Und ihren Reiz erheben.


Im grünen Tümpel glüht Verwesung.
Die Fische stehen still. Gotts Odem
Weckt sacht ein Saitenspiel im Brodem.
Aussätzigen winkt die Flut Genesung.


Die Seele doch allein und bloß
Fleugt, wann sie wird deß Cörpers loß,
Zum Himmel, da sie her geführet.
Was diesen schnöden Leib betrifft,
Wird nichts an ihm als Stanck und Gifft,
Wie schön er vormals war, gespühret.


Or shall I mention, where coelestial truth
Her awful light discloses, to effuse
A more majestic pomp on beauty's frame?
For man loves knowledge, and the beams of truth
More welcome touch his understanding's eye,
Than all the blandishments of sound, his ear,
Than all of taste his tongue. Nor ever yet
The melting rainbow's vernal-tinctur'd hues
To me have shone so pleasing, as when first
The hand of science pointed out the path
In which the sun-beams gleaming from the west
Fall on the watry cloud, whose darksome veil
Involves the orient; and that trickling show'r
Piercing thro' every crystalline convex
Of clust'ring dew-drops to their flight oppos'd,
Recoil at length where concave all behind
Th' internal surface of each glassy orb
Repells their forward passage into air;
That thence direct they seek the radiant goal
From which their course began; and, as they strike
In diff'rent lines the gazer's obvious eye,
Assume a diff'rent lustre, thro' the brede
Of colours changing from the splendid rose
To the pale violet's dejected hue.


Herz, mein Herz, du vielgeduldiges,
Grolle nicht ob dem Verrat;
Trag es, trag es, und entschuldig es,
Was die holde Törin tat.


Wir singen ein fröhliches Finkenlied –
Wie fröhlich war des Finken Sang,
Wenn er den Dreiklang hellsten Tons
Recht, Vaterland und Freiheit klang!
Den Schlag in guten und bösen Tagen,
Den mußt er immer mutig schlagen,
Der war des deutschen Finken Klang.


Was spielst du, Knabe? Durch die Gärten gings
wie viele Schritte, flüsternde Befehle.
Was spielst du, Knabe? Siehe deine Seele
verfing sich in den Stäben der Syrinx.


	Luìs, duca d'Angiò, che 'n Puglia gito
finì i dì suoi; e Giovanni ancora,
di Bery duca; e Filippo Ardito,


قل لنزارٍ أنت أُسُّ العلا
وفرعها الثابت في الأُسّ
يا بهجة الأيام فينا ويا
زين سرير الملكِ والكرسي
تاه بك المجد على أهلهِ
كما يتيه الصبح بالشمسِ
بالرشدِ إن سِرت فِسْر ظافِراً
بين العلا والفتحِ والقدسِ
وإن تخلَّفت تخلَّفت في
نجحٍ سليمَ الملك والنفسِ
أنت المُوقَّى في غَدٍ مثلَ ما
وقِّيت في اليومِ وفي أَمسِ
واللهُ قد أعطاك سعدا رمى
عن مِلكك الأعداء بالنحسِ
لو بلغت بغدادُ أقصى المُنَى
نادتك دون الجِنّ والإنسِ
ولا تكن من قتلِ أملاكها
يا حُجَّة الرحمان في لَبْسِ
آلُ رسولِ اللهِ جِنسٌ عَلاَ
وأنت أعلى ذلك الجِنسِ
فاسلم على رَغْم أنوفِ العِدا
لِصفْع حُسَّادِك بالقَلسِ
وابقَ على الأَيام فالدين والد
نيا بأقبالك في أُنسِ
يا غُصُنا في المجدِ سامِي الذُّرَا
محمدِيَّ النبتِ والغَرس
من لم يسلِّم لك فضل العُلاَ
ففضله في غاية البخسِ
أما ترى الأَيام والناس مذ
عمَّهمُ عدلُك في عُرْسِ


وسافرٍ عن قمرِ
مبتسمٍ عن دُرَرِ
لو لاحَ للحورِ وقد
سلَّ حُسامَ الحَوَرِ
لقدَّ منه شَغَفَاً
قميصُه من دُبُرِ


Pèlerins que les astres mènent,
Tous les âges sont dans nos rangs,
Ceux qui s'en vont et ceux qui viennent,
Les aïeules et les enfants.


Mha se sluncem se dala v tuhé spory,
až posléz přece do vlhkého roje
pad’ první paprsek slabý a chorý
a plný neklidu a nepokoje.


Než naproti tomu věda
zas nás učí, že se nedá
soudit do budoucnosti
podle dnešních znalostí
jak anthropologie,
tak i psychologie,
hospodářství národního
i sociologie,
neb nauka každá tato
zpytování přírodního
o lidech a člověku
ještě velmi, přesně vzato,
mladá je co do věku.


Takto „ad dei gloriam“
se volávalo před lety,
tak hleděli si otcové
svých milých dítek osvěty.


A tvého soudu den, jímž hrozíš, hrůzy Bože,
nám bude spasením a vykoupením jen!“...
Tak dvojí tento hlas hřměl v samoty mé lože –
A zítra zase boj a zítra zase den!


Ma tarda è la sua giunta; che si trova
Marfisa incontra, e di tanta ira piena
(poi che s'ha vista alla seconda prova
cader sì facilmente su l'arena),
che pregar nulla, e nulla gridar giova
a Ruggier che di questo avea gran pena:
sì l'odio e l'ira le guerriere abbaglia,
che fan da disperate la battaglia.


Když Spravednost Tvá děsí vinu moji
a šílit nechá v spárech beznaděje,
Tvé Milosrdenství, jež vlídně hojí,
Tvé Milosrdí, Bože, kde, je? kde je?


三十六陂秋水来
龙蛇奔走起风雷
老僧与置南轩地
会是凭栏心目开


初心聊欲以文鸣
开国何曾梦管城
借不中书非所歉
秋毫元重泰山轻


أدركوني أدركوني
قبل ما تغلق رهوني
واغفر واذنبي ووزري
واستروني وارحموني
يا أهيل الفضل منوا
أصلحوا فضلا شؤني
واجبروني واقبلوني
واعذروني وارفعوني
إنني عبد فقير
ومعيب فاصلحوني
يا أهيل الجود منا
منكم أن تحرسوني
وارفقوا بي والطفوا بي
سادتي لا تهملوني
يا أولي المعروف جودا
سايروني واحفوظني
إنني كلي عيوب
وذنوب فاستروني
يا أهيل الصفح صفحا
وافرا فوق الظنون
أرتجيكم يا رجائي
بالفضائل تعمروني
واختموا بالخير عمري
عند ماتد نومنوني
والصلاة والسلام
عد تحريك الغصون
يغشيان الهادي أحمد
قرنه خير القرون


Zlomený prapor po porážce národa
jsi, kraji můj, a noha nesměle
teď šlape to, co zanechala příroda.
Přírodo, přírodo! Sbořený Babele!
Pláč prorokův je vítr po poli
a listí žloutne jak tvář mrtvoly.
Prochází smutek opuštěným lesem,
kamž zbloudila má noha v šílení
divoké krve, když se rozpění;
podoben Kainu, jenž svou sestru-duši
umrtvil myšlenek svých náhlou ranou,
ve lůno volám skal: O kde jsem, kde jsem?!
Nejtrpčí slzy po tváři mi kanou,
jichž léto žádné více neusuší.
Jen chladný mráz těch lidských srdcí proudí
mým ňadrem hlubokým a noc rozpíná
svou tmavou peruť nad tím kouskem těla;
bouř v dálce rachotí; má loď, jež spěla
v to moře širé hledať blaho, spásu,
se zmotá jak niť v labyrintu, zbloudí
neb na skalinu sklesne rozmetána
co rozbitý střep. Píseň milenčina,
jež opěvala mladé lásky krásu,
co temný dozvuk hasne pode rtoma,
jak slední hvězda, plavců naděje;
kdo, kdo ji zas k životu rozpěje?...


Arm, der die Welt umschlossen,
Sinkst mir so schläfrig hin.
Die Früchte lass' ich fallen,
Der Mund zu träg zum Lallen,
Die Seele gähnt verdrossen –
Arm, der die Welt umschlossen,
Sinkst mir so schläfrig hin.


Kdež ty, srdce, kdež máš slunce svoje?
Z jakového život čerpáš zdroje?
Zda se hvězda bez těžiště plouhá?


Drum sey mein Freund! Von deiner Glut begeistert,
Wandr' ich beherzt durch's Labyrinth der Welt,
Bis einst der Tod, der alles übermeistert,
Auch mich dem Schwall der Schatten zugesellt.


Vater, ich preise dich!
's ist ja kein Kampf für die Güter der Erde:
Das Heiligste schützen wir mit dem Schwerte.
Drum, fallend und siegend, preis' ich dich.
Gott, dir ergeb' ich mich!


波澜静处立身孤
氄雪攒霜腹转虚
尽日滩头延颈望
能销大海几多鱼


Itt hagynál engem? engem! és miért?
Hogy minél elébb föl az égbe menj?
Szebb lesz neked, szebb lesz velem a föld,
Mint nélkülem a menny. -


Mit der Welt muß niemand leben,
Als wer sie brauchen will;
Ist er brauchbar und still,
Sollt er sich lieber dem Teufel ergeben
Als zu tun, was sie will.


Ich würde ihm gewiß mehr halten als ich ihm versprochen hätte, und er vorher vermuten könnte.
Die förmliche Widerlegung der Zweifel ist also noch nicht gekommen.


Mir klappern alle Zähne;
Der alte Brei der Welt ist dick.
Doch lange Wunderspäne
Umringeln all mein Mißgeschick.


Da kommt Lakey, Friseur, Barbier
Mit dir in's Haus gelaufen,
Die uns den kleinsten Wunsch von dir
Um baares Geld verkaufen.


Mért nem maradt dicsően
Inkább a harcmezőn. -
Mintsem hogy a kajánság
Tiporja vakmerőn?


What's in this name of  that we should fear
To bring their vices to the public ear?
Flows not the honest blood of humble swains
Quick as the tide which swells a Monarch's veins?
Monarchs, who wealth and titles can bestow,
Cannot make Virtues in succession flow.
Would'st Thou, Proud Man, be safely plac'd above
The censure of the Muse, deserve her Love,
Act as thy Birth demands, as Nobles ought;
Look back, and by thy worthy Father taught,
Who  those Honours, Thou wert  to wear,
Follow his steps, and be his Virtue's heir.
But if, regardless of the road to Fame,
You start aside, and tread the paths of shame.
If such thy life, that should thy Sire arise,
The sight of such a Son would blast his eyes,
Would make him curse the hour which gave Thee birth,
Would drive him, shudd'ring, from the face of earth
Once more, with shame and sorrow, 'mongst the dead
In endless night to hide his rev'rend head;
If such thy life, tho' Kings had made thee more
Than ever King a scoundrel made before,
Nay, to allow thy pride a deeper spring,
Tho' God in vengeance had made Thee a King,
Taking on Virtue's wing her daring flight,
The Muse should drag thee trembling to the light,
Probe thy foul wounds, and lay thy bosom bare
To the keen question of the searching air.


Celý život – poklady!
Ale věčné záhady
u cest žití
k nám se řítí
upomínky, nálady!


Na hřbitově v drahé vlasti
Bych, ach, předce rád jen spal;
Tam jsem živ byl v bolu, slasti,
Tam jsem touhou umíral.


风流玩世酒中仙
独醉仙名盖世传
诗价一如声价重
且将锦绣裹山川


Ich theile meine Herrlichkeit
Mit meinen Glaubens-Schafen.
Gott wird die Welt zu rechter Zeit
Um ihre Boßheit strafen.


紫盖亭亭秀荆渚
股分彩水穿林莽
尚想当年老阿瞒
燕骑蛇矛走先主


Bestimmt das Unbestimmte, schränkt es ein,
Benennt es treffend! – Sei die Ehre dein! –
Wie Streife steigt, sich ballt, zerflattert, fällt,
Erinnre dankbar deiner sich die Welt.


Die Mutter schlich sich heimlich fort –
Ich hab' sie geseh'n,
Mit einem Körbchen schien sie dort
Zum Garten zu geh'n.


Ringatod kis lyányunk’ csendesen,
És atyjára gondolsz édesen.
Oh én is csak rátok gondolok,
Szívemben száz csókot ringatok.


Syrus war ein reicher Mann, muß nunmehr deß Glaubens wegen
Ein paar Schuh zum Wettelauff hinter seine Thüre legen.


Die Herren sahn die Wassersnoth,
Sie sahen vorn und hinten Tod:
»Es muß euch wohl gelingen
Herr Hans, wir wollen singen.«


Kühn legt mit diesem Ehrenmann
Der Weichling nun ein Plänchen an,
Die Unschuld eines schönen Kindes
Zu täuschen, das er liebgewann,
Und mit der Schnelligkeit des Windes
Verfolgt der lockere Merkur,
Um seinem Herrn den Weg zu bahnen,
Sogleich des holden Mädchens Spur.
Der feige Sprössling wackrer Ahnen
Lässt voll Erwartung unterdess
Die Haare sich, der Kunst gemäss,
Auf dem mit Puder rings bestäubten,
Mit weissem Kleister dicht bekleibten
Erhabnen Haupt in Locken reihn,
Und lechzt dabey mit heissem Triebe
Nach dem Turnier des Gotts der Liebe.
So sehnten einstens, handgemein
Mit Stambuls trotzigen Barbaren
Zu werden, seiner Ahnherrn Schaaren
An Ungarns Gränzen ritterlich
Mit halbentblösstem Degen sich.


直把春偿酒
都将命乞花
祗知闲信马
不觉误随车


Mein Mutter zeihet mich,
Zwölf Knaben freyen mich.


Kde burácel orkán těch běd a těch hrůz,
jak stalo se nám, jejichž otcem je Hus,
tam teskno, tam do zpěvu není.
Až zkvete-li v máj, co nám udupal hněv,
pak z tábora našeho zahučí zpěv
jak Žižkova chorálu hřmění.


Aristokraten mögen noch gehn, ihr Stolz ist doch höflich,
Aber du, löbliches Volk, bist so voll Hochmut und grob.


Et sur le linge où l’aube insensible se plisse,
Tombe, d’un bras de glace effleuré de carmin,
Toute une main défaite et perdant le délice
À travers ses doigts nus dénoués de l’humain.


O quando fia, che rotto il duro stame
Che co 'l mondo mi lega, al ciel mi mene,
E da gli abissi a l' ombre sue serene
Smarrita agnella il mio pastor mi chiame?


Vystoupil z lesa drvoštěp,
v uzlíku sýra kus a chléb,
sekeru s pilou na zádech,
krok sama svěžest, křepkost, spěch.


青溪明月碧梧林
一片秋光荡远岑
正好邀欢歌子夜
不堪雪棹入山阴


Quando eu morrer murmura esta cançãoque escrevo para t quando eu morrerfica junto de mim, não queiras veras aves pardas do anoitecera revoar na minha solidã quando eu morrer segura a minha mão,põe os olhos nos meus se puder ser,se inda neles a luz esmorecer,e diz do nosso amor como se não tivesse de acabar,sempre a doer, sempre a doer de tanta perfeiçãoque ao deixar de bater-me o coraçãofique por nós o teu inda a bater,quando eu morrer segura a minha mã


Hallo, nun drücke sich, wer zagt!
Austritt der Rheinstrom mit Gebrause,
Schießt in die Gassen ungefragt
Und macht sich breit vor jedem Hause!
Pocht an die Türen, stürmt den Herd –
Da hilft kein Dämmen und kein Stauen!
Er will dem Städtchen, das er nährt,
Auch einmal in die Stunden schauen!


Hale jako by se
šichní dohodli,
hu tántich se nihdo
z našich nemodlí.


Kaum schläft er – was stört ihn mit einem Mal?
Hat Traum den Sinn ihm umwoben?
Von Tanzender Tritten hallt der Saal,
Von Pauken und Stampfen und Toben.
Schwer will er bestrafen die Ungebühr;
Er stürzt nach dem Saal; er öffnet die Thür
Doch taumelt zurück mit Schrecken;
Der Teufel selber mit Hörnern und Schwanz,
Umgeben von höllischem Mummenschanz,
Schwingt hin und her sich in lustigem Tanz
Auf den Tonnen und Rollen und Säcken.


В кустах белоснежных черемух
Принцесса веселая Мая
Уснула, с отрадой внимая
Весеннему щебету птиц,
И видит во сне голубая
Принцесса веселая Мая:
Пирует в лазурных хоромах,
В сияньи восторженных лиц,
Ее любимец давних лет
Царевич пылкий Триолет!


No rival, here, shall burst the bands
That wreathe my charmer's beauteous hair,
Nor seize her weakly struggling hands;
But Love and Horace guard the fair.


“Quando morrà questa dolce inimica
Speranza, che sostien la vita amara,
che muor quando la dolce luce e chiara,
tornando agli occhi, el cor lieto nutrica?


O mes petites amoureuses,
Plaquez de fouffes douloureuses,


Krále smrtí dohnaný
v boj vyzývá měšťany
a již tluče na brány.


Non so in qual parte gli occhi miei son vôlti
Ch'a lor mal grado piango e son contento,
E vo cercando quel di ch'io pavento,
E vo' dolermi e non so chi m'ascolti.
O pena dolce, o pensier savi, stolti,
Ché non fermate ov'è vostro talento,
Che la vela percuota un solo vento
Sì che da tanti dubbi siate sciolti?
Io non so ch'io vorrei; né quel ch'io voglio;
Ch'un desio vôle, e con l'altro riprendo,
E stringomi con cento e nulla premo.
Me stesso offendo e pur d'altrui mi doglio;
E possendomi aitar non mi difendo;
Ardo nel ghiaccio e tutto avvampo e tremo.


Ja freilich, freilich gar und ganz
All Augen tut beschließen,
Verlöschet allen Schein und Glanz,
Kein einzeln Strahl laßt schießen.
Zur Reu und Leid bin ich bereit,
Ade Sonn', Mon und Sternen!
Nur trauren gar ich muß fürwahr,
Und Spiel und Scherz verlernen.


O du, der dort jetzt hinter grünen Ranken
So sorgenlos in stiller Hütte sitzt,
Und sanft im Spiel mit freundlichen Gedanken
Auf seinen Arm die glüh'nde Wange stützt,
Ach, mahnt dich nicht der Zweige lindes Schwanken,
Der Thau, der rings wie helle Thränen blitzt?
Ach, singen nicht der Vögel leise Lieder
Dir bang in's Ohr: Sie flieht und kehrt nicht wieder!


龛山古戍更漏声
白塔小市灯火明
六十年间几来往
依然恻怆路傍情


„Vy všichni, v spěchu jenž neb zvolna jdete kol,
ó vizte, zdali rovný tomu bolu bol!“
ó zastavte se v soucitu neb snění:
zde bolesť jest – a kde vykoupení?


Ten tam! Snad do hvězd se mi skryl
a s porosenou tváří
v hloub ňader v klidu nočních chvil
mi toužně s výše září;
kéž z té bych záře písním svým
moh’ gloriolu tkáti!
Ten čas – ten čas,
ráj snův a krás,
už se mi nenavrátí! –


Lief im Wald am Schierling vorbei,
Als ob ich ein Giftbecher sei,


Das ist wohl wahr; aber das Einnehmen ist so unangenehm und genant.


vidi, sedeva; e dalla sua man destra
due cavalli eran che col petto forte
traeano il carro fra la gente alpestra.


Du suchst die Liebe rings entfaltet
Ich sehe sie in dich verhüllt,
Nichts hast du, was sich dir gestaltet,
Ich hab' dich nicht du süßes Bild.


Es quält dein Bild mich Tag und Nacht,
Die Ruh' ist mir vergangen,
Stets seh' ich deines Leibes Pracht,
Die marmorweißen Wangen
Und deinen süßen, roten Mund,
Den seh ich ach! zu jeder Stund
Mit glühendem Verlangen.


珊瑚老树百花开
玉色灵泉滴翠崖
弹罢瑶琴黄鹤至
紫泥湿透藕丝鞋


وابنُ السماءِ ينيرُ مطْلَعُهُ
فَيَسُرّ مَوْلِدُهُ بني الأرْضِ
فكَأَنَّهُ في أُفْقِهِ ضِلَعٌ
نَحِلَتْ وقد عَرِيتْ منَ النحضِ


K ničemu nebyla ta vloha jeho velká,
již času strhl tok – – –
S úsměvem jemným končí hostitelka
živého nekrolog.


A pomalu tak světla zhasínala.
Mně bylo úzko před tou chladnou nocí,
jež vanula v mé rozpálené čelo.
A bylo všecko marno. Stmívalo se.


Che d'Atila dirò? che de l'iniquo
Ezzellin da Roman? che d'altri cento?
che dopo un lungo andar sempre in obliquo,
ne manda Dio per pena e per tormento.
Di questo abbiàn non pur al tempo antiquo,
ma ancora al nostro, chiaro esperimento,
quando a noi, greggi inutili e mal nati,
ha dato per guardian lupi arrabbiati:


	levandoci ogni affare che più ci danna
e che nel secol la più parte inganna.


何年泰岳峰头石
飞落东溟海上沙
云气抟成丈人影
霞标开出隐侯家


Капитан, пушкарь и боцман —
Штурман тоже, хоть и сед, —
Мэгги, Мод, Марион и Молли —
Всех любили, — кроме КэНе почтят сию девицу
Ни улыбкой, ни хулой, —
Ибо дегтем тяготится,
Черной брезгует смолоПотерявши равновесье,
Штурман к ней направил хоА она в ответ: «Повесься!»
Но давно уж толк идет,
Что хромой портняжка потный —
В чем душа еще сидит! —
Там ей чешет, где щекотно,
Там щекочет, где зудиКэт же за его услуги
Платит лучшей из монет…
— В море, в море, в море, други!
И на виселицу — Кэт!


Žhoucí žár! Slunce jakoby tálo
a v zlata kapkách padalo v zem,
hle, vlny spící zaplály v něm,
jak by v nich jisker tisíce hrálo.


Trunken flohen meine feuchten Blicke
Ueber Welten, über Sonnen hin;
Freude-weinend fleht' ich vom Geschicke:
»Laß mir ewig diesen reinen Sinn,
Dies Gefühl für's Edle, Große, Schöne,
Dieses Herz, bereit zum Kampf für Pflicht,
Dies Entzücken, wenn die Wonne-Thräne
Stumm-beredt aus nassem Auge spricht!«


Und er wandert mit Geschwindigkeit,
Tief bereuend seine Sündigkeit,
Ohne Strümpfe, Hemd und Hut,
Fort nach seines Vaters Gut.


Vše, co se mihotalo kolkolem,
jsou malé lidské, okřídlené zjevy,
jich líce kvetou růží plápolem,
z jich očí plane nebe mysli děví.


Ach Herr, wie lange willst du mein
So ganz und gar vergessen?
Wie lange soll der Sorgen Stein
Mich und mein Herze pressen?
Wie lange soll dein Angesicht
Sich von mir wenden? Willst du nicht
Dich meiner mehr erbarmen?