Steh in Jesus sonder wanken!
Du wirst ihm auf ewig danken,
Wann di Falschheit sich verflucht,
Weil si sich, nicht Gott gesucht.
Seelig ist auf Erden weinen,
Und dort voller wonn erscheinen.


Adeus, mulher lavrada numa tora de árvore
De nariz afilado e as mãos em preces
Onde as crianças espetam flore
Adeus! O instrumento da morte
Afinou as minhas unhas e toca
A canção que fere teus ouvido
Vejo teus lábios descascados, mãe!
Foi a umidade que roubou
O verniz de tua face
E agora a noite puxa teus cabelos ruivos
Fazendo deles um cabresto
Para o sofriment
Volta, mãe! Não fiques mascando o pó
Atrás de mim e trazendo minha puberdade
Em teu olhar cheio de lágrima
Tenho muito que andar
Com essa cruz de bétul
Tenho que atravessar rios e fazendas
Que se espremem
No capim das montanha
Não venhas, mãe! A ventania
Corta os coraçõe


Mit so bescheiden stolzem Wesen
Trägst du dein neustes Buch – welch ein Geschenk! – mir an.
Doch, wenn ichs nehme, grundgelehrter Mann,
Mit Gunst: muß ich es dann auch lesen?


sparga Appennin dal suo bel giogo adorno,
sin là 've l' onda insala il bel Metauro,
le rive e i colli di novo tesauro,
per onorar questo felice giorno:


Zu Trier von Sankt Mattheis
Heißt's: Mattheis bricht das Eis,
Und findet Mattheis keins,
So macht uns Mattheis eins.
Dies Jahr macht er es nicht,
Wenn er nur fein drauf sieht
Daß es zu früh nicht bricht,
Ich trau' nicht mehr dem Fried';
Mir ist's, als hört' ich schon,
Sind's gleich noch vierzehn Tag',
Die Mattheisprozession
Voll Jammer und voll Klag'.« –


Mig a bölcs férfiu tervét,
Leleményes eszének
Fényes tanuját,
Teljesülés koronázza:
Pihennénk tán egyet - aztán
Uj erővel
Térjünk a tettek más mezejére.


je proslaveno v celé Helladě
i v Asii i v dálné Sicilii –
však, jak jsem pravil, ono bloudění,
než ujasněn mi byl můj pravý cíl,
je přece jenom z Žití tohoto
nejkrasší částí, skvostem vzpomínek.


Ich seh auf sie mit bangem Sehnen,
Und kann den Blick nicht weggewöhnen:
Die Anmuth, die im Auge wachet
Und um die jungen Wangen lachet,
Zieht meinen weggewichnen Blick
Mit güldnen Banden stets zurück.


Dann weih' ich zu himmlischen Jubelgesängen,
Zur ewigen Hymne, o Harfe! dich ein;
Dort werden mich selig die Meinen umdrängen,
Mich jauchzend begrüssen in stralenden Reih'n!


冰姿元不染纤尘
彷佛罗浮梦里人
忆淂江南残雪后
一枝常占上林春


Unser Reigen ist des Lebens,
Ist der Jugend ew'ger Quell:
Bist du Chiser, o so trinke
Von dem Lebenswasser schnell!


És az szép, legszebb idője
Életünknek,
Amidőn a szív először
Népesül meg,
Amidőn kiséretével
Benn terem
A hatalmas nagy király, a
Szerelem.


Écoute glisser l’heure en un glissement doux :
Je t’aime, tu le sais et c’en est fait de nous.


Lilla, qualor vegg'io che 'l ciel s'avolga
di spessa nebbia, o fremer vento ascolto,
temo non Borea per quest'aria sciolto
novella Orizia ti rapisca e tolga.


Grausam erweiset sich Amor an mir! O spielet, ihr Musen,
Mit den Schmerzen, die er, spielend, im Busen erregt!


Daß ich des Gestirnes Läuffe/
Größ' und Einfluß schreiben solt'/
Meiner kleinen Hirten-Pfeiffe/
ist die Kloris der nicht hold:
wil ich sie in stükken schmeissen
und den Lorber-kranz zerreissen.


Však žel, že pouhým hleděním
jsem syt už – vkus se mění –
jen přítel bude z milence,
a potom? – rozloučení.


Wir kommen auß dem Tuncklen
An einen solchen Ort,
Wo Sonn' und Sterne funcklen,
Wo lauter Frewd' hinfohrt,
Wo Gottes Lob erschallt,
Wo wir in Freyheit wohnen,
Geschmückt mit güldnen Krohnen,
Sehr herrlich von Gestalt.


Da er nach diesen Worten schon
Die rechte Hand sich netzte,
Und in die Amtspflicht-Positur,
Die drohende, sich setzte,
Auch mein unritterlicher Sinn
Das Heil nicht konnte fassen,
Sich so Staatsimpfen, Thadden-Trie-
Glaff-Gerlachen zu lassen:
So nahm ich Abstand schnell von den
Kantschuigen Staatsstreichen,
Bat Lotten, Neun Stück Pampelsd'or
Dem Paß-Rath darzureichen,
Und schwur dabei dem Ehrenmann
Bei allen Göttern, daß mir an
Des Ober-Mufti's Segen
Durchaus gar Nichts gelegen.


Kein Wort, kein Blick;
Das lieblichste Glück
Verschwunden, verloren, dahin!
Nie mehr – nie mehr – –
Von den Glücklichen wer,
Wer faßt den vernichtenden Sinn?


风吹不散落花愁
泪共三江江水流
一代红颜是知己
为予多谢月珠楼


Stiskaje Mamelukům ruce, a slzy
Outrpné vylívaje y kráčeje jako
Nevěda vlídně se zástupu matného tázal:
Bratří! rcete, kde jest náš vévoda moudrý?
Ubohé kníže se trápí za naše štěstí,
Pro dceru milou schne, snad poklady snáší,
Zlatemby z poroby pout své spanilé dítě
Postavil v svobody sad, a srdce své ztišil.


Há 500 anos caçamos índios e operários,
há 500 anos queimamos árvores e hereges,
há 500 anos estupramos livros e mulheres,
há 500 anos sugamos negras e aluguéi
Há 500 anos dizemos:
que o futuro a Deus pertence,
que Deus nasceu na Bahia,
que São Jorge é que é guerreiro,
que do amanhã ninguém sabe,
que conosco ninguém pode,
que quem não pode sacod
Há 500 anos somos pretos de alma branca,
não somos nada violentos,
quem espera sempre alcança
e quem não chora não mama
ou quem tem padrinho vivo
não morre nunca pagã
Há 500 anos propalamos:
este é o país do futuro,
antes tarde do que nunca,
mais vale quem Deus ajuda
e a Europa ainda se curv
Há 500 anos
somos raposas verdes
colhendo uvas com os olhos,


Schaut/ bürger! dieses ist der treue Danckelmann.
Diß bild zeigt sein gesicht und seine minen an;
Das wapen seine treu und unverdroßnes wachen.
Wer aber mahlet uns den wunder-grossen geist?
Das kanst du/ Friederich; dann du alleine weist/
Wie man der tugend soll ihr wahres bildniß machen.


Des nœuds dont sa vie est liée,
Soulevant un moment le poids,
Et d'un long orage essuyée,
Mon âme se cherche une voix.


Das Mädchen sieht's und meint ihr eigen,
Was ihr kein andrer wehren will,
Doch bald sich viele Knaben zeigen,
Die bitten drum in Demuth still.


Že rabíni k ní znešvařili víru,
svou tradicí a porůzným svým žvastem,
jež nepovedou lidstvo k zřídlu míru,
což teprv k Bohu a nadvěkým slastem!“


Květy bujná louka zas
pod nohy jim třese;
nad hlavou ni van, ni hlas.
Jenom motýl nese
opojen se vůní mednou
dusnou loukou nedohlednou,
klesá v závrati
do vadnoucích stonků.
Tápají i bratři mdlobou;
večer již – Co krokům obou
dále nedá klesati?
Blíž Ave zvonů, zvonků!


Davon schweigt meine Zunge still,
Erfahr' es selbst, wer's wissen will,
Ich such' nichts mehr auf Erden;
Nur wird dies nicht in uns vollbracht,
Die lange dunkle Leidensnacht
Muß erst durchwandert werden.


El fin d'ogni piazer d'ogni mia zoglia,
d'ogni mio ben e paze
è gionto qui e convien che mi doglia.


ORPHEUS, for so the Gentiles call'd thy name,
Israel's sweet Psalmist, who alone could'st wake
Th' inanimate to motion; who alone
The joyful hillocks, the applauding rocks,
And floods with musical persuasion drew;
Thou who to hail and snow gav'st voice and sound,
And mad'st the mute melodious! — greater yet
Was thy divinest skill, and rul'd o'er more
Than art and nature; for thy tuneful touch
Drove trembling Satan from the heart of Saul,
And quell'd the evil Angel: — in this breast
Some portion of thy genuine spirit breathe,
And lift me from myself, each thought impure
Banish; each low idea raise, refine,
Enlarge, and sanctify; — so shall the muse
Above the stars aspire, and aim to praise
Her God on earth, as he is prais'd in heaven.


El puño ejecuta la rutina del trazo lento
Y construye con una materia parecida a la nada,
Hecha de sueños y pensamientos,
De intangibles ideas y razones heredadas.
Pero la arena detiene el movimiento de la pluma
Y la muerte aniquila el puño y su antigua rutina.
Sin embargo, en la mente se erige un promontorio
Irreal, sin tiempo que lo consuma,
Ni muerte que lo aniquile. Como un sueño que no termina
Un laberinto sin ángulos se expande en el convictorio.


Desce ao nível do monte onde estou,encostado às pedras que sobram do moinho antigPaira, negra, no ar cuja transparênciase vai tornar azul, no cimo, e cinzentano horizonte onde o mar se adivinhFica imóvel, como se fixasse a presa,ou se tivesse esquecido da lei da gravidadNo entanto, tem as asas bem abertas; só,a esta distância, não é possívelver-lhe os olhoAo mesmo nível, eu e ela, apercebemo-nosdas diferenças mútuas:presa ao espaço em busca da presa, ela;com os pés na terra, voando em direcçãoà sua imagem, eNuno Júdice | "O Movimento do Mundo", 1996


过尽柳花无复绵
几畦麦浪涨晴川
幽禽唤起醉乡梦
疑在故园茅屋边


Soldado trajiamarillo,
policía de azul dril;
mano ciega, sordo brillo,
palo y fusil.
Sobre las calles desnudas,
fosca noche sin luceros
envuelve dos sombras rudas
de ojos fieros.
El fusil, acero malo,
chilla, si la luz le da;
sobre las piedras, el palo
gruñe: ¡tra, tra!
(El soldado fue tornero;
el policía, zapatero).
Ah, soldado, mi soldado,
¿cómo has podido escapar?
¡Los torneros que te buscan
pronto te van a encontrar!
Policía,
¿a dónde has ido a parar?
¡Los zapateros preguntan
por tu fiero delantal!
Pasos en la calle oscura
donde la pareja está.
Grita el fusil con voz dura:
—¡Alto! ¿Quién va?
—Va un tornero,
que anda tras su compañero;
vengo porque hablarte quiero...
—No es tornero, que es soldado
chilla el fusil sin compás,
y después escupe airado:
—¡Eche pa'trás!
Pasos en la calle oscura
donde la pareja está.
Grita el palo con voz dura:
—¡Alto! ¿Quién va?
—Zapatero,
aquí está tu compañero;
vengo, porque hablarte quiero...
Pero el palo chilla fiero:
—¡Tome! ¡Tome! ¡Tome y tome!
Avise si quiere más;
tumbe por ahí y no embrome.
¡Eche pa'trás!
Silencio. Pero después
de la noche cuelga un canto
como una luna de hiel:
«Torneros, mucho cuidado.
que ahora es soldado el tornero;
soldado de cuerpo entero
y con los ojos vendados.
¡Zapatero, policía,
mira que se hace de día
y estás de uniforme nuevo!»


I opustila dívka stráň, tu zestrakatělou,
A pohlednouc ještě na skálu, šla dále od skály
Až na místo, kde vrby ty vyduté stály;
Do té prostřední vrby dívka vestoupila,
A zde dlouhá léta vlákno a košile robila:
Robila je z byliny, anaž květla bílo,
A ono se jí to dařilo, to upřímné dílo.
Lesní kořínky ona jí, a skalní vodu pije,
A tak osum let v té vrbě vyduté žije;
A nepočítáť ona čas, a léta třikráte troje,
Než, počítáť jenom otce, a bratry svoje!


Ob die Sonne gehet nieder
und den Erdkreis traurig macht,
doch so kömmt sie frölich wieder
nach der überstandnen Nacht.
Herrschen itzund Frost und Winde,
balde wird es sein gelinde.


De ha van jó kolbász, paprikás meg rétes,
Aminek szavára begyűlt ennyi éhes,
És ha van jó bora, még pedig pecsétes,
Mit törvényes ágyban szült Tokaj vagy Ménes:
Már akkor se bántsuk, már akkor ne féljen,
Jánosi, Mentovich kiáltsák, hogy éljen!
S oly jó kedvünk legyen, hogy tánc közbe’ még a
Padlást is beverje Csikai kolléga.


Rajtad ülök, Calibán, „ösmersz-e halálodat, engem?”
Azt hitted, hogy már nem vagyok, és vigadál?
Most majd én vigadok; de te készűlj: utra menendesz!
A Helicon vár - én rajtad ügetni fogok.


Ни шелега въ машнѣ бѣдняшка не имѣлъ,
А воровати не хотѣлъ:
Занять не льзя; такія тутъ обряды,
Что надобны заклады,
Да росты ради барыша,
А у нево кафтанъ, рубашка да душа,
Закладовъ нѣтъ, онъ терпитъ голодъ
И холодъ,
Мнѣ лутче смерть, бѣдняшка говоритъ,
И хочетъ отравиться;
Но ядъ не скоро уморитъ;
Пошелъ давитьсБылъ домъ старинной разваленъ,
Остатки только были стѣнъ:
Пошелъ туда бѣднякъ веревку вынимаетъ,
Къ кирпичью гвоздь наладя прижимаетъ,
И почалъ колотить:
Стѣна обрушилась, и выпало оттолѣ
Червонцовъ тысяча, иль можетъ быть и болѣ;
Бѣдняшку льзя всево теперь позолотитБѣдняшка обомлѣлъ, въ весельи таетъ,
Червонцы тѣ хватаетъ,
Отъ радости дрожитъ,
И добычь ухвативъ домой бѣжитПришелъ хозяинъ дома,
Обрушена стѣна,
А деньги не солома,
Другая имъ цѣна;
Скупова сердце ноетъ,
Скупой кричитъ и воетъ:
Сокровище мое! куда сокрылось ты?
Лишился я твосй на вѣки красотВеселіе мое и свѣтъ мой! я съ тоб^
Разстался, самою лютѣйшею судьбою;
Погибни жизнь моСокровище мое! съ тобой умру и я,
Не отмѣню сево я словСкупой!
Веревка тутъ готова;
Пожалуй лишнева не пой;
Однако онъ и самъ не много норовился,
И удавился,
Доволенъ только тѣмъ ко смерти ириступилъ,
Что онъ веревки не купил


To vše jste na rtech měl,
to vše jste říci chtěl,
leč král, můj táto zlatý,
do vaší shrblé chaty,
leč král – ten nepřišel.


知浣溪花日几回
多情应数向琴台
锦江春色归辞赋
分取长卿绝丽来


وفى ليَ دمعي يوم بانوا بوعده
فأجريتُه حتى غرقتُ بمدّه
ولو لم يخالطه دمٌ غالَ لونَه
لما مال حادي العيس عن قَصدِ وِردِه
أأحبابنا هل ذلك العيش راجعٌ
بمقتبل غضّ الصبا مُستَجدِّهِ
زماناً قضيناه انتهاباً وكلنا
يجرُّ إلى اللذات فاضل بُردِه
دانّ على الماء بالذي ترِدونَه
غزالاً بجلد الماء رقة جلده
يغار ضياء البدر من نور وجهه
ويخجل غصنُ البانِ من لين قَدِّه


Egyszer ember csak a magyar, mikor a
Fülét, szivét megtölti a muzsika,
Könnybe lábbad a két szeme olyankor,
Eszébe jut a siralmas hajdankor,
A siralmas hajdankor.


Ardentes oculos huc illuc vertit et acri
Lumine, non qualis nosse sit ille decet.


Was seh ich dort in dunkeln Schatten,
Sich für Gesellschaft zahlreich gatten,
Wo schlanker Linden Laub sie deckt?
Man sieht sich die Geschlechter mengen:
Sie gehn gepaart in langen Gängen,
So weit sich ihr Gebieth erstreckt.


Zas hvizdne si – kosti to projímá –
na mračna, jež nesou si hromy,
a vymknuv jim hromový z rukou klín
po lese štípá jím stromy.


Laß der Tugend ihre Seyde
Von dem schlechten Narrenkleide,
Du und sie sind nicht verwant,
Sie ist dir gar nicht bekannt,
Dir gehört ein schlechtes Leben,
Und dich allen Preis zu geben.


客窗重笃弟兄忱
竹树交加午院深
喜极翻令清泪堕
凄风折尽百年心


Až zemru kde’s, pak poslední má slza
Ti patřit bude s bolným záchvěvem!
Až zemru kde’s, pak poslední svůj šepot
Ti zašlu, drahá, s lásky úsměvem.
l poslední můj odkaz Tobě patří –!
Ach, tolik lásky jest v něm ukryto!
hleď: odkaz ten je Tobě moje srdce,
v němž jméno Tvé je věčně vyryto.


Goldne Wünsche! Seifenblasen!
Sie zerrinnen wie mein Leben –
Ach, ich liege jetzt am Boden,
Kann mich nimmermehr erheben.


Du bist fürwahr mein Schatz geweßt,
Und hast es nicht geglaubet.


更无落魄耽杯酒
更莫猖狂爱咏诗
今日捉将官里去
这回断送老头皮


Élek, mint szigeten.
Mindennap térdre kell
hullanom. Kivüled
semmi sem érdekel.
Kihülhet már a nap,
lehullhat már a hold,
e zengő túlvilág
magába szív, felold.
Édes illatai,
különös fényei
vannak. És szigorú,
boldog törvényei.
Mit máshol ketyegő
kis óra méreget,
itt melled dobaja
méri az éveket
s ha szólasz, mindegyik
puhán, révedezőn
ejtett igéd ezüst
virág lesz kék mezőn
és sóhajod a szél,
mely fürtjeimbe kap
és arcod itt a hold
és arcod itt a nap.


Nezbytně nutnými jen odít slovy
zde popis cesty chci don Juanovy,
na jejímž dopřáno mu bylo sklonu
spatřiti katalánskou Barcelonu.


Yo a tu presencia bajo mi alta frente
y, ¡Salve, César! -resignado digo -
¡Voy a morir por ti, yo te saludo!


Wir stehn in deinem Garten Jahr und Jahr
und sind die Bäume, süßen Tod zu tragen;
aber wir altern in den Erntetagen,
und so wie Frauen, welche du geschlagen,
sind wir verschlossen, schlecht und unfruchtbar.


A tavení té divné směsi
královský řídí zlatoděj.
Však proč dnes mrzut hlavu věsí,
v níž dosud hrával plesu rej?


Tak voláno; tu náhle objeví
se v zlatém plášti Lumír s varitem,
u stolce zastaví se Přemysla
a smutným hlasem takto zavolá:


Tu corazón, una naranja helada
con un dentro sin luz de dulce miera
y una porosa vista de oro: un fuera
venturas prometiendo a la mirada.
Mi corazón, una febril granada
de agrupado rubor y abierta cera,
que sus tiernos collares te ofreciera
con una obstinación enamorada.
¡Ay, qué acometimiento de quebranto
ir a tu corazón y hallar un hielo
de irreductible y pavorosa nieve!
Por los alrededores de mi llanto
un pañuelo sediento va de vuelo
con la esperanza de que en él lo abreve.


Götter! ach, wenn keine Daphne wäre,
O so mischte sich mein Jubel auch
In der Schöpfung allgemeine Chöre,
Und durchwirbelte den Blumenhauch!


A troca rápida e precisa de máscarasatendendo a situação da cena,não é, companheiro, um movimentA impulsão nos braços fraternospara um salto vertical, em busca do poder ao nada,menos é, companheiro, um movimentO sibilar da língua bifurcada da serpente,prefaciando uma canção dolorida e amarga,tampouco é, meu irmão, um movimentA demolição das casas da mente,antes que se trabalhe a massa e o concreto,muito menos é, companheiro, um movimentAo que me consta, meu irmão,movimento é:logo ao primeiro encontro,ao primeiro aperto de mão,um sorrir sorrindo claro e abertocom todos os dentes dos dedos                                         e do peito;um mergulhar nessa angústia                                           que te dissecae sairmos prenhes da mais puraesperança, aos tropeços, pela cidade;os soluços calmos do suicídiono vórtice em fogoentre as raízes das coxasda mulher que te completa;a liberdade do pensamento aflitode esquadrinhar todos, mas todos todosos quadrantes do firmamentPor isso, mano velho, companheiro em luta,continuo ao passo do meu coração armad


Der Nabob hat auch einen Elefa-
Fahant der trinket Schnahapsasa.
Au, au! das that wehe,
Au, au, das that weh -
Der arme Nabob läppert im Thee.


In des Waldes Kathedrale
Rauscht das Laub als Sonntagsglocken,
Glühn als goldne Ampelstrahle
Hell der Sonne Lichterflocken.


A bída rostla. Jídla nebylo,
hlad krutý hlodal v jejich útrobách
a řady řidly. Jako příšery,
vychrtlé, žluté, v čákách rozbitých
neb nočních čepcích, s šátky kolem úst,
pokryti jíním, krví zbrocení,
se zraky vznícenými horečkou,
se vlekli stepí, večer lehali
v závěje k spánku, ale bubeník,
vždy ráno bubnující budíček,
jen část jich probudil, neb ostatní
snem věčným usnuli. A dál se šlo


im Schutze seiner halbverhängten Sinne,
ward dessen nicht gewahr und hielt nicht inne,
größer zu werden. Was die Signorie


Drängt die liebe Kleine nach der Thüre,
Halt' ich sie durch tausend Liebesschwüre.
Muß ich leider endlich selber treiben,
Fällt sie, wortlos, um den Hals mir, möchte bleiben.


Přiblížil se koráb k břehu,
přilákala ho ta záře,
muži, kteří po něm pluli,
užasnuli nad zázrakem.
Rukou třesoucí se jali
sbírati ty drahokamy
s mohyly, až na dně posléz
mnicha našli bez vědomí.


Ich bin ein deutscher Patriot
Und schwarz-weiss-roth sind meine Verse,
Denn treu dem Volk bis in den Tod
Schwör ich auf Werther, Faust und Lerse.
Manch goldbeschlagnes Auerhorn
Hab ich aufs Deutschthum schon getrunken
Und bin als Kerl von Schrot und Korn
Noch niemals untern Tisch gesunken.
Doch trotzdem ruf ich: Vive la France!
Honi soit, qui mal y pense!


Az ujjaink hamar eggyé fonódtak,
s agyamba forró ájulat nyilalt.
Egy percre eltűnt a világ szememből,
s a csillagok közé rohanva föl
kalandorútra szállott méla lelkem.
Aztán lejöttem, s ajka bíborára
csókoltam a mennyég aranyporát,
mi útjaimba testemhez tapadt.
S az ismeretlen, halvány nőt remegve,
titkos gyönyörrel búsan nézdelém...


Einmal nur, daß mich des gedenkt,
Ist ein Mann an den Baum gegangen,
Hat seinen Sack hinein gesenkt,
Groß, eines Königes Schatz zu fangen;
's war ein Wucherer, war ein Filz,
Ein von Tränen geschwellter Pilz;
Nun, er hat sich zuletzt gehenkt, –
Besser hätt' er schon da gehangen!


Lenz war gekommen. Der lichte Schnee zerschmolz
An den Bergeshalden, in Veilchen stand das Holz;
Die blaue Meereswoge glänzte frei von Eis,
Da ging zu Schiffe Sigurd, der königliche Greis.


Én kergettetem, vagyok énségben,
De nem gondolván semmi nyavalyámmal,
Gyönyörködöm az te törvényedben,
Az te igazságod örökké megáll,
Mellyet nékem jelents meg kegyessen,
És bátorságos leszek életemben.


Este frondoso honor, esta esculpida
lámina verde en mármol animada,
sepulcro es, piedad acreditada,
que a pastor infeliz prestó acogida.


乱石乌牛伏
惊涛白马奔
大家齐拭目
看我过龙门


Fölkelni, szétnézni,
Szétnézni, érezni,
Érezni, eszmélni,
Eszmélni, meglátni,
Meglátni, megbujni,
Megbujni, kinézni,
Kinézni, kikelni,
Kikelni, akarni,
Akarni, búsulni,
Búsulni, elszánni,
Elszánni, letörni,
Letörni, szégyellni,
Szégyellni. Óh, ágyam,
Óh, ágyam, koporsóm,
Koporsóm, be hívsz már,
Be hívsz már. Lefekszem.


Pro mžik, jenž dal mi tebe,
a umru tich a rád,
vím, že se o tobě bude
mi aspoň ve snách zdát.


An den Wänden sind die Sterne erloschen
Und die weißen Gestalten des Lichts.


BARCAROLA


Hieltest du je den Griffel in der Hand
Und rechnetest mit frohem Geiz zusammen
Die Groschen, die du selber dir entwandt,
Schien jeder Heller dir wie Gold zu flammen
Des Schatzes für den fremden Sorgenpfühl,
Um den du deine Freuden schlau betrogen,
Und hast in deines Reichtums Vollgefühl
Tief, tief den Odem in die Brust gezogen?


Gniscus thut niemanden nichts; dennoch ist ihm niemand gut
Eben darum, weil er nie keinem etwas gutes thut.


Rings auf Spitzen und Türmchen
An dem Heckenzaun
Glühten Johanniswürmchen
Hell wie Fackeln traun;
Taghell so beleuchtet
Kam der Zug daher,
Jedes Auge gefeuchtet,
Jedes Herze schwer.


"Mother, the hour commands thee hence,"
Sad Julia cried, "we now must part;
And never may thy bosom know
A grief like that which rends my heart!


My vzbouzeli jsme se zvolna za soumraku ještě... Nad městy
a nad tichem vsí a nad lesy záplavy hasnoucích stínů
a stále průhlednějších zvolna se rozplývaly.
My odcházejíce jsme vzbouzeli ulice hořkou písní...


Verschlaft im Flaum, ihr modischen Gerippe,
Der jungen Horen Reihentanz!
Euch reicht kein Felsenquell die Fluth der Aganippe
Kein Lenz den Blüthenkranz.


K vynálezům vede věků přepiatost,
U mne samého se časem city
Nalezají, kterých nejsou v světě byty;
Znalci hvězd nám jistí, že snad hvězdnatost
Nějaká svit mačká, ostří bystrost hlav,
Nejistotou pobouřený náš jest stav;
Že prý z rovu vystupují duchové,
Sem a tam se ozývají věštcové.


V Milířích dole smutno a ticho.
Zlému tam jak se kdo ubrání?
Potěš ty pán Bůh, kteří tam zbloudí
za noci anebo v zoufání.


V
Vampire sind gemeine Biester, Die Venus hat noch heute Priester.


Nachgefolgt dem gelben Falter
Sind des Paters strenge Augen,
Treffen schließlich auch das liebe,
Süße Mädchenangesicht.


Der Jungfrau Blick irrt auf der Flut,
Der Greis erschaut sich nicht Jugendmut,
Da kommt auf den wallenden Wogen
Ein Schifflein herangeflogen.


Neb šťasten-li kdo, vždy se v hrůze leká,
že vše se zřítí kol.
Hrd na vichřici budiž, jež se vzteká,
a na úkol!


dilutor


Manchen Flug wagt menschliches Wissen, das doch
Kaum ein Blatt aufschlägt in dem Buch des Weltalls:
Bist du je, Milchstraßen entlang, gewandelt
Nach dem Orion?


Anyám, mily hang ez...? én nem értelek!


Megbőszül a vad faj - egyenest Budának!
Ontja meleg bélit szög-sárga lovának,
Ledobban a pára, túl-félre zuhanván,
Buda király combját terhe alá nyomván.


Ich such Jesus in dem Bette,
Hang an ihm, wi eine Klette!
Ich such Jesus immerfort
Heimlich und im offnem Ort.


Možno, pravdu že máš: chrám ten a široká země
s vším, co živo je tu, nehostinno že ke mně;
jinak přízeň však tvoje
v ústret napořád kyne mi jemně.


إِذا كُنتَ ذا مالٍ كَثيرٍ مُوَجَّه
تُدَقُّ لَكَ الأَفحاءُ في كُلِّ مَنزِلِ
فَإِنَّ نَزيعَ الجَفرِ يُذهِبُ عَيمَتي
وَأَبلُغُ بِالمَخشوبِ غَيرِ المُفَلفَلِ


Dem Wurm ist Gott für dir so vielmal mehr bewogen,
Als vielmahl mehr du dich für Gott ihm vorgezogen.


Az kik kösztünk itt megmaradandnak,
Mind örülnek nagy gazdag prédának,
És romlásán, veszésén pogánnak,
Az Istennek nagy hálákat adnak.


Stax schwört: der Teufel soll' ihn holen,
Wenn er uns eine Lüge sagt;
Doch spricht er weislich nur verstohlen,
Damit er nicht zu vieles wagt!


Huic cessit Phoebus, totum qui illuminat orbem,
Sponte sua huic cedunt numina cuncta deo.


Négy ritka; és miért? kettő az ok benne,
Három több, ‘s fordítva még annál több lenne.
Megfejtés: Okos, mellyből ki-telik ok, kos, sok.


bir şeyler


Ein federliches Waffen, nicht väterlicher Schild
Ist ietzt vorauß gestellet, wo Feder-fechten gilt.


Sieh! da steh' ich nun und wanke,
Gleich dem Wandrer, auf beschneiter Bahn;
Und in einem wüsten Ozean
Rudert, ohne Kompaß, mein Gedanke,
Ohne je dem Ufer sich zu nahn:
Und kein Pharus 3 wirft auf so viel Syrten,
So viel Klippen ein willkommnes Licht!
Ach! kein Pharus leuchtet zu den Myrten,
Wo die Freiheit ihre Kränze flicht!


苜蓿花开遍地秋
秋声浑在树梢头
西风昨夜吹归梦
唤起客怀无限愁


Gedenke der verdammten bildnis,
Der höllschen finsternisse wildnis;
Das da mehr keine menschgestalt,
Nur Würm und Thire mannigfalt;
Nur höllischgrause Schlanggeheuer,
Und schrekkgeschöpff im finstern feuer;
Das ewigst du von Gott getrennt;
Vor Engeln, menschen bleibst geschändt;
Ein duppelteufel unter Teufel,
Verzweifelt mit verfluchtstem zweifel.


Wo ihr Menschen nun nicht kummer,
Als das Vieh und Fische, seyd;
So erwacht doch einst vom Schlummer
Eurer Unempfindichkeit,
Rühmet Gottes Wasser-Wercke,
Freut euch Seiner Lieb' und Stärcke,
Lasset dieß den Zweck allein
Aller eurer Sinnen seyn.


Mein Leben, meine Lust vnd Zier
Ist einer Handbreit nur bey dir,
Wie nichts sind alle Leuth' auff Erden!
Was Creutz vnd Elend kränckt vns doch!
Ach GOTT, daß wir so sicher noch
Befunden werden!


Ritorna, aura gentil, a star fra i fiori,
fra donne innamorate e pellegrine;
fuggi l'ardente sol, fuggi le brine
e chi non vol che qui tu t'innamori!


Sníh poletuje. Starých domů štíty
na hranách, římsách mají sněhu návěj
a s bělí tou se zdají veselejší
v svém chmurném stáří. Od sněhu se jasní
i v světnici, jež nevlídná a šerá.
Z chudého lůžka vstala útlá žena;
je oblečena, a přec krutá zima
ji roztřásla, jeť v jizbě netopeno.
Hodila šátek přes ramena svoje
a k stolku vlekla se. V skla střípek bídný,
jenž zrcátkem byl kdysi, vzhlédla cestou.
Ó, Bože, jaká stala se s ní změna!
Vždyť není stará přec, a vlas, hle, šedý,
a oči, ach, ty oči, o nichž Bendl
přec říkával, že září jako hvězdy,
jak zkaleny! Jak sešla, ach, jak sešla!
Popošla k oknu. Venku plno sněhu,
pár lidí zřít jen v kožiších a šátcích.
Leč na podsíních kolem krámků rušno.
Vždyť Vánoce již blízko, plesné svátky,
a ona všemi, všemi opuštěna,
od muže, dětí, od celého světa,
v nemoci, bídě! Dovlekla se k stolku
a s povzdechem zas péro stiskla v ruce.
Je pracovati třeba, nebo zhyne,
dopsati román, korrigovat pilně.
Než ruka se jí mdlobou, chladem třásla,
a křečovitý kašel zchvátil prsa.
Vypadlo péro, ruka klesla v dlaně.
Tak Vánoce již. Jak to bylo krásné
v ten čas vždy doma na Bělidle starém,
jak babička vždy plno měla práce
a Jezulátko čekávaly děti,
jak pastýř troubil a dům pln byl štěstí!
Na ořechových skořepinách svíčky
plout nechávaly. Její – pamatuje –
dost pěkně plula, ale náhle zhasla
dřív nežli druhým. Jak to řekla tenkrát
v moudrosti svojí dětské? Ano ví již.
„Co na tom, jen když daleko jsem byla!“
A nyní, hle, se věštba vyplňuje:
o hladu zmírá v mladém ještě věku,
je konec s ní, ó, cítí, že je konec.
Muž bude rád snad. Ale děti, děti!
Což Karel, ten již neztratí se v světě,
leč Jarouš, Dora... Snad již neuvidí
z nich nikoho... Ta její cesta žitím
jak byla tvrdá, těžká, plná bolu,
a nyní končí... „Ó, můj Hynku drahý,
můj miláčku“ – pláč lomcoval jí prudký –
„již přijdu lehnout, hochu, zase k tobě,
jak když jsi churav po mně v noci volal,
nemoha spáti. Usnem spolu tvrdě.“
A její hlava těžce na stůl klesla,
a tichý její pláč zněl chladnou jizbou,
pláč pro ztracené mládí, hořká leta,
pro opuštěnost a pro skon ten blízký.
Než náhle horké osušila slzy,
a jak by slabý úsměv rty jí přelít:
„Co na tom, jen když daleko jsem byla!“
Síň stměla se. Sníh venku poletoval...


Três dúzias de casebres remendados,
Seis becos, de mentrastos entupidos,
Quinze soldados, rotos e despidos,
Doze porcos na praça bem criado
Dois conventos, seis frades, três letrados,
Um juiz, com bigodes, sem ouvidos,
Três presos de piolhos carcomidos,
Por comer dois meirinhos esfaimado
As damas com sapatos de baeta,
Palmilha de tamanca como frade,
Saia de chita, cinta de raquet
O feijão, que só faz ventosidade
Farinha de pipoca, pão que greta,
De Sergipe dEl-Rei esta é a cidad


Jól megüzött magam a sorsom
S mégis a magyar sorsot hordom
S mégis ez átkozott mezők,
Magyar mezők és könnyezők,
Magamnál százszor jobban fájnak.


Corazón que en fatigas de vivir vas a nado
y que estás florecido, como está la cadera
de Venus, y ceniciento cual la madera
en que grabó su puño de ánima el condenado:
tu tarde será simple, de ejemplar feligrés
absorto en el perfume de hogareños panqués
y que en la resolana se santigua a las tres.
Corazón; te reservo el mullido descanso
de la coqueta villa en que el señor mi abuelo
contaba las cosechas con su pluma de ganso.
La moza me dirá con su voz de alfeñique
marchándose al rosario, que le abrace la falda
ampulosa, al sonar el último repique.
Luego resbalaré por las frutales tapias
en recuerdo fanático de mis yertas prosapias.
Y si la villa, enfrente de la jocosa luna,
me reclama la pérdida de aquel bien que me dio,
sólo podré jurarle que con otra fortuna
el niño iría de luto, pero la niña no.


Begehrest du, mein schatz, ob ich nicht buhl, zu wissen?
wiß, daß ich ja mit dir mein buhlen stets verwalt,
und du bist stets für mir, sither der lieb gewalt
dich rein mit Amors pfeil in mein herz abgerissen.
Nu dises controfet betracht ich ganz geflissen,
jemehr ich es betracht, je höher ich dich halt;
jemehr ich lieb, ehr, küß dein götliche gestalt,
kan sie auch nimmermehr gnug lieben, ehren, küssen.
Doch weil schwermütig ich zu diser schweren zeit,
da stete kriegsgefahr all weise köpf stets übet,
so meinen sie und du mein hirn fühl auch den streit.
Ihr fehlet aber weit; dan mich (mit dir verliebet)
gar nichts in diser welt, dan wie uns der lieb beut
zugleich erfreuen mög, zu finden nur betrübet.


Verteilet euch nach allen Regionen
Von diesem heil'gen Schmaus!
Begeistert reißt euch durch die nächsten Zonen
Ins All und füllt es aus!


Beherrscherin meiner Phantasie,
Auf! nenne mir Ort und Stunde!
Gib meinem Dasein Poesie –
Dann geh ich ja gern zu Grunde!


Пилигрим
Аллах ли там среди пустыни
Застывших волн воздвиг твердыни,
Притоны ангелам своим;
Иль дивы, словом роковым,
Стеной умели так высоко
Громады скал нагромоздить,
Чтоб путь на север заградить
Звездам, кочующим с востока?
Вот свет всё небо озарил:
То не пожар ли Цареграда?
Иль бог ко сводам пригвоздил
Тебя, полночная лампада,
Маяк спасительный, отрада
Плывущих по морю светил?
Мирза
Там был я, там, со дня созданья,
Бушует вечная метель;
Потоков видел колыбелДохнул, и мерзнул пар дыханьЯ проложил мой смелый след,
Где для орлов дороги нет,
И дремлет гром над глубиною,
И там, где над моей чалмою
Одна сверкала лишь звезда,
То Чатырдаг был…
Пилигрим
А!


I otevřel. (Král nemusí,
jak známo, nikde klepat.)
A spatřil Ježibabu, jak
ji právě spánek přepad.


Die Frösch' und die Unken
Und andre Hallunken,
Die können nur zechen
Mit röchelnden Rachen,
Sie schlürfen aus Bächen,
Aus Pfützen und Lachen,
Aus Gruben und Klüften,
Aus Weihern und Teichen,
Aus Gräben und Grüften
Und manchem dergleichen,
Und plärren im Chor
Auf Modder und Moor
Nur Schnickschnack, Schnackschnack,
Und Unkunk, Quackquack.
Wir sitzen so sinnig,
Treuherzig und minnig,
Wir frohen Gesellen,
Wir machen es besser,
Denn unsere Quellen
Sind Flaschen und Fässer;
Wir lassen sie fließen
Bei Lachen und Scherzen,
Bis sie sich ergießen
In unsere Herzen;
Draus tönt dann der Wein
Gar lieblich und fein
Nur Liedes-Singsang
Und Liebes-Klingklang.


Byla zima. Vichr chladně vál, *)
chladně tak, jak v Anglii jen vichr věje.
Den se v západ chýlil, nebo lépe:
celý den byl jedním západem.
Zabrán v myšlének svět, přemítal jsem o člověku,
jemuž pouta údělem jsou přítomného věku.


Sien de' baci profondi e de' sommessi
precursori i più lievi e più fugaci;
restin degli umidetti e de' mordaci
ne le baciate labra i segni impressi.


Que trague el otro jumento
Por doncella una Sirena
Más catada que colmena,
Más probada que argumento;
Que llame estrecho aposento
Donde se entró de rondón,
Chitón.
Que pretenda el maridillo
De puro valiente y bravo,
Ser en una escuadra cabo,
Siendo cabo de cuchillo;
Que le vendan el membrillo
Que tiralle era razón,
Chitón.
Que duelos nunca le falten
Al Sastre que chupan brujas;
Que le salten las agujas
Y a su mujer se las salten;
Que sus dedales esmalten
Un doblón y otro doblón,
Chitón.
Que el letrado venga a ser
Rico con su mujer bella,
Más por buen parecer de ella
Que por su buen parecer,
Y que por bien parecer
Traiga barba de cabrón,
Chitón.
Que tonos a sus galanes
Cante Juanilla estafando,
Porque ya piden cantando
Las niñas, como Alemanes;
Que en tono, haciendo ademanes,
Pidan sin ton y sin son,
Chitón.
Mujer hay en el lugar
Que a mil coches, por gozallos,
Echará cuatro caballos,
Que los sabe bien echar.
Yo sé quien manda salar
Su coche como jamón,
Chitón.
Que pida una y otra vez,
Fingiendo virgen el alma,
La tierna doncella palma,
Y es dátil su doncellez;
Y que lo apruebe el juez
Por la sangre de un Pichón,
Chitón.


Das wallt von ihr nieder wie Frühtau mild,
Wie West, der um Blüten kost;
Es legt sich der Sturm, ob noch so wild,
Der mir im Haupte getost,
Und meine Seele blickt klar wie zuvor
In deiner Augen Himmel empor.


Telle qu'un essaim fou d'invisibles phalènes,
Son âme en voltigeant s'éparpille dans l'air,
Plane sur les coteaux, et descend dans les plaines,
Plonge dans l'ombre et brille avec le rayon clair.


»Ja«, seggt oll Rohd, »un jeder deiht,
As wir'n dat luter Lägen;
Un Jagdgeschichten nennen sei't,
Wat wi mit Ogen segen.«


Z hluboká pod zamrzlým pláštěm
stišené řeky, oddychuji
jak obílené jezu pády
pod mostem dole v zátočině.
Noc, dobrá moje přítelkyně
své vločky sype osvětlené,
zvířeně, zdlouhavě se vlekou
bolestné duší epištoly,
fin sieclu odvar peliňkový!
Mráz šlehá, řeže světlou nocí.
A cítím, kterak nedočkavě
já žízní práhnu po pramenech,
po čerstvých, poctivých a svěžích...


Csendes este
jár a hold
ezüstre festve
földet, ágat
s ezer hűtlen
kis kobold
bújik, vágtat
mindenünnen.


谷口桐林落绛霞
仙帆初泊野人家
萧闲馆里青苔合
看到阶前芍药花


– Nem tudom, vándor, nem élek vele.


Tu zde zase mnozí přemilostní hoši
Kochají se v liboplynném zpěvu,
Zní jich píseň o výjevu
První lásky, kterak ve rozkoši
Ploul jim život ve obradujícím plání,
Že tu pocítili bláhy ve hovoře,
Že jim neostalo teď nic, nežli hoře!
Teď jim kojí bolest želné naříkání!


一冬已放酒杯乾
三复名章敌露寒
著我瑶林琼树里
何须初雪画江干


An Dir, mein Saal, als Freund und Richter,
Lob ich Geschmack und Redlichkeit Bekennst
Du von mir ungescheut
Ich sei ein beßrer Freund als Dichter!


Mé peřeje se valí mořem z temna,
jak padaly by s boha sněžných kštic,
má v blescích hoří plocha přetajemná,
on zhlíží tam svou líc.


A prapor vytyč v onu říš,
kde trůní světy jasných hvězd,
a bojuj, pokud neuzříš
otrocká pouta z lidských cest,
vše bludné spoutej řetězem
a staň se vítězem!


Un medico trovò d'inganni pieno,
sufficiente et atto a simil uopo,
che sapea meglio uccider di veneno,
che risanar gl'infermi di silopo;
e gli promesse, inanzi più che meno
di quel che domandò, donargli, dopo
ch'avesse con mortifero liquore
levatole dagli occhi il suo signore.


Hány nyomorúlt hány szegénynek
Folyna naponként vére
Ha fénye eggy jobb reménynek
Nem sütne bús lelkére?


Neue Gluth durchströmet meine Adern,
Heißer fühl' ich Hirn und Herz schon hadern;
Höher lodert mir die Phantasie,
Höher in des Paradieses Bildern,
Mir die Götterexistenz zu schildern,
Die Urania der Erde lieh.


Ich lechze nach Sturmwind und Wetterschlag,
Daß Leib und Seele erzittert –
Ich wollte, es wäre der jüngste Tag
Und die alte Erde zersplittert ...


ثَغْرُ الزَّمَانِ تَبَسَّمْ
مِنْ شَدْوِ طَيْرٍ تَرَنَّمْ
وَالْوَرْدُ أَبْدَى عَقِيقاً
بِشَذْرِ تِبْرٍ مُعَلَّمْ
كَأَنَّهُ بِنَدَاهُ
وَجْهٌ صَبِيحٌ مُلَثَّمْ


La hermosa ha regresado de muy lejos. Se encierra
nuevamente en su cámara inaccesible, satisfaciéndose con
el mueble esbelto y la baratija exótica. Impone el recuerdo de
una era señorial, rodeándose de las escenas sucesivas de un tapiz.
  La hermosa se pierde en la lectura de sucesos
extravagantes, acontecidos en reinos imaginarios, y narrados con
semblante de parodia. Vuelve sobre un pasaje burlesco, en donde alterna
un pastor con el bufón expulsado de la corte.
  La dama displicente se engolfa en las peripecias de
un relato incomparable y suspende el entretenimiento cuando empieza una
batalla entre caballeros de sobrenombres ínclitos.
  La dama renuente, aficionada a las quimeras de la
imaginación, sueña con huir de este mundo a otro ilusorio.
  Nadie podría averiguar el derrotero de su
fuga.
  La hermosa vuela sobre los caminos cegados por la
nieve y un búho solitario da el alarma en la noche fascinada por el plenilunio.
La hermosa se pierde en la lectura de sucesos
extravagantes, acontecidos en reinos imaginarios, y narrados con
semblante de parodia. Vuelve sobre un pasaje burlesco, en donde alterna
un pastor con el bufón expulsado de la corte.
  La dama displicente se engolfa en las peripecias de
un relato incomparable y suspende el entretenimiento cuando empieza una
batalla entre caballeros de sobrenombres ínclitos.
  La dama renuente, aficionada a las quimeras de la
imaginación, sueña con huir de este mundo a otro ilusorio.
  Nadie podría averiguar el derrotero de su
fuga.
  La hermosa vuela sobre los caminos cegados por la
nieve y un búho solitario da el alarma en la noche fascinada por el plenilunio.
La dama displicente se engolfa en las peripecias de
un relato incomparable y suspende el entretenimiento cuando empieza una
batalla entre caballeros de sobrenombres ínclitos.
  La dama renuente, aficionada a las quimeras de la
imaginación, sueña con huir de este mundo a otro ilusorio.
  Nadie podría averiguar el derrotero de su
fuga.
  La hermosa vuela sobre los caminos cegados por la
nieve y un búho solitario da el alarma en la noche fascinada por el plenilunio.
La dama renuente, aficionada a las quimeras de la
imaginación, sueña con huir de este mundo a otro ilusorio.
  Nadie podría averiguar el derrotero de su
fuga.
  La hermosa vuela sobre los caminos cegados por la
nieve y un búho solitario da el alarma en la noche fascinada por el plenilunio.
Nadie podría averiguar el derrotero de su
fuga.
  La hermosa vuela sobre los caminos cegados por la
nieve y un búho solitario da el alarma en la noche fascinada por el plenilunio.
La hermosa vuela sobre los caminos cegados por la
nieve y un búho solitario da el alarma en la noche fascinada por el plenilunio.


Mhly podzimní brání zraku
Tváři nebes vítati;
Nelze duši v truchlém mraku
Pstře a jasně zkvítati.


Und herab dort vom Hügel
Und aufwärts den zweiten,
Wo halten die Unsern,
– Welch' rasend Beginnen! –
Jagen, den Rückzug
Der Ihren zu retten,
Französische Reiter-
Geschwader heran!
Treffliche, tapfre
Rühmliche Reiter!
Hei, glitzernder Küraß!
Hei, ragende Lanzen
Und bunte Husaren
Und Jäger zu Pferd,
Wohl fünf Regimenter.
Kaum seh' ich die Preußen
Im Pulverdampf.


Das Maͤgdlein an der Zinnen ſtand,
Hub klaͤglich an zu weinen:
„Gedenk daran du junger Knab,
„Laß mich nicht lang allein,
„Kehr wieder bald,
„Dein lieb Geſtalt,
„Loͤſt mich aus ſchweren Traͤumen.“


Wenn auch dein Bild, freigebigster Gellias,
Der jeden Wandrer lud, und der Sieger mich
Olymp'schen Kampfes – dreimalhundert
Folgten ihm prangender Ross'gespanne –


Quién fuera como tu amiga...
Quién pudiera volar muy lejos
Quién pudiera desaparecer
en espacio y tiempo...
Si pudieras llevarme bajo tus alas
Si pudiera ir, adonde vas...
Si me dejaras dormir en tu nido...
Si pudiera viajar, bajo tus alas...
Si pudieras enseñarme a volar
amiga golondrina
¡¡Oh Dios!! si tan solopudiera olvidar...


Poi che la notte scelerata venne
fuor trasse il mio fratel col arme in mano
& ne la oscura camera lo tenne
fin che tornasse il miser Castellano
come ordine era dato il tutto avenne
chel consiglio del mal va raro in vano
cosi lamico il fratel mio percusse
che si penso ch Argeo Morando fusse


S celým svým srdcem, s myslí vší
u Tebe jsem a s Tebou,
nemám, a přece mám Tě tu
na tvrdé lavici s sebou.


Ты не спишь? Разомкни
Свой закованный взор,
Там за гранью земли
Есть престол лунных гор,
И затеплился мир,
Как уснувший сапфир…
Что мне делать с тобой!
Многожалой змеей
Все пути заплелись…
Помнишь, в южной стране
Есть седой кипарис?
Каменеет, скорбя,
Богомолец вершин,
А под ним — чешуя
Светопенных глубин!
Cкopo вестник придет
С чужедальних сторон —
Вдруг послышится звон
С колокольных высот,
Вспыхнут звездно слова,
Кинут сердцу призыв,
И замолкнет судьба,
В знаках все затаиИз-за мглистых завес
И угрозы ночной —
Слушай шорох чудес
В этой тьме огневой!


Не дождь алмазный выпал,
То радугу рассыпал
Весёлый Май в росВдыхая воздух чистый,
Я по траве росистой
Мечты мои несЯ не с высоких башеМоим ногам не страшен
Твой холодок, росНе нужны мне рубины, —
Фиалками долины
Осыпана косНе пышные, простые,
Цветочки полевые,
Но все они в росе,
Как бриллианты, блещут,
Сияют и трепещут
В густой моей кос


Ma vedendo chavea qui fatto unire
sia volonta del ciel, o sia aventura
quei cavallier, vuol prima far fuggire
li saracini, e liberar le mura
e consiglia l assalto differire
per suo vantaggio sino a notte scura
in la seconda, o in la terza vigiglia
l hora ch el sonno piu grava le ciglia


Drüben dort in schilf'gem Grunde, wo die müde Lache liegt,
Hat zu meiner Jugendstunde sich lebend'ge Flut gewiegt,
Durch die Heiden, durch die Weiden ging ein wandernd Herdgetön –
Ewig jung ist nur die Sonne, sie allein ist ewig schön.


Piensa en mí cuando
en las tardes camines
por la orilla del mar
con los pies descalzos...
Cuando contemples las gardenias
y te envuelvan en su perfume.
Acuérdate de mí...
Recuérdame cuando camines
por cualquier parque
y las hojas de los árboles
cambien su color...
Cuando mires las aguas
de cualquier arroyuelo
tú me recordarás...
Si te sientes alegre
cuando te sientas solo...
Cuando la luna llena
te envuelva en su misterio...
Te acordarás de mí...


كَم ذا سَرى بِالموتِ عنّا مُدْلِج
أَبكي اِشتِياقاً بي إليه وأنشِجُ
وَأوَدُّ أنّي ما تعرّى جانبي
مِنّي ولَم يُخرجْهُ عنّي مُخرجُ
وَكَذا مَضى عنّا القُرونُ يكبُّهُمْ
خَطْبٌ أخو سَرفٍ وصَرْفٌ أعوجُ
خَدَعَتْهُمُ الدّنيا بِرائقِ صِبْغِها
وَاِقتادَهُمْ شوقاً إليها الزِّبْرجُ
فَتَطامَحوا وَتَطاوحوا بيد الرّدى
وَتَقوّموا ثُمّ اِنثنَوْا فتعوّجوا
وَكأنّهمْ لمّا عموا بظلامِ أرْ
ماسٍ لهمْ ما أشرقوا أو أبْلجوا
لَم ينجِهمْ وَقد اِلتَوى بهمُ الرّدى
وإليه يُمضي أو عليهِ يُعَرَّجُ
وَهوَ الزّمان فمسْمِنٌ أو مُهزِلٌ
طولَ الحياةِ ومحزنٌ أو مُبهِجُ
وَمسلِّمٌ لا يَبْتَلِي ومُسالمٌ
وموادِعٌ لا يختلِي ومُهَيِّجُ
والمرءُ إمّا راحلٌ أو قد دنا
منه وما يدري الرّحيلُ المزعجُ
بينا تراه في النّديِّ مُنشِّراً
حتى تراه في الحفيرة يُدرَجُ
تسري به نحو الرّدى طولَ المدى
بيضٌ وسودٌ كالرّكائب تهدِجُ
وإذا الرّدى كان المصير فما الأسى
منّا على نشَبٍ وثوبٍ يَنْهَجُ
لولا المقادِرُ قاضياتٌ بيننا
خَبْطاً لما سبق الصحيحَ الأعرجُ
يا ناعِيَ ابنِ محمّدٍ ليتَ الّذي
خبّرتَنيهِ عن الحقيقة أعوجُ
أفصحتَ لا أفلحتَ بالنبأِ الّذي
للقلبِ منه توقّدٌ وتوهّجُ
ولَطالما ضنّ الرّجال بمثلِ ما
صرّحتَ عنه فجمجموا أو لَجْلَجوا
يا ذاهباً عنّي ولي من بعده
قلبٌ به متلهّبٌ متأجّجُ
أعززْ عليَّ بأنْ أراك مُسَرْبَلاً
بالموتِ تُدفن في الصّعيد وتُولَجُ
في هُوّةٍ ظلماءَ ليس لداخلٍ
فيها على كرّ اللّيالي مَخْرَجُ
بيني وبينك شاهقٌ لا يُرتقى
طولاً وبابٌ للمنيّة مُرْتَجُ
ويُصَدُّ عنك القاصدون فما لهمْ
أبداً على شِعْبٍ حَلَلْتَ مُعَرّجُ
كم ذا لنا تحت التّراب أناملٌ
تَندى ندىً وَجبينُ وجْهٍ أبْلَجُ
من أين لي في كلِّ يومٍ صاحبٌ
يرضاه منِّي الدّاخل المُتَولِّجُ
هيهاتَ فرّ من الحِمامِ مغامِرٌ
حيناً وكَعَّ عن الحِمامِ مُدَجَّجُ
وكَرَعْتُ منك الودَّ صِرْفاً صافياً
ولَكَمْ نرى ودّاً يُشابُ ويُمزَجُ
لا تُسْلِنِي عنهُ فتسليةُ الفتى
عمّن به شَغَفُ الفؤادِ تهيّجُ
ولَكَمْ غَطا مِنّي التجمّلُ في الحَشى
مِن لاعِجاتٍ في الأضالعِ تَلْعَجُ
فَاِذهَبْ كما شاءَ القضاءُ وكن غداً
في القَومِ إمّا سُوِّدوا أو تُوِّجوا
لَهُمُ بأفنيةِ الجِنانِ مساكنٌ
طابَتْ مَساكِنُها وظلٌّ سَجْسَجُ
وَسَقى ترابَكَ كلُّ مُنخرِقِ الكُلى
يسرِي إذا ما شئتَهُ أو يُدْلِجُ
للرّعد فيه قعاقِعٌ وزماجِرٌ
والبرق فيه توهّجٌ وتموّجُ
والنَّورُ في حافاتِهِ مُتفسِّحٌ
والأُقحوانُ بجانبيهِ مُفَلَّجُ
وَإِذا سَقاكَ اللَّه مِن رَحماتِهِ
فَلأَنْتَ أسعدُ من أتاهُ وأفلجُ


谈棋说剑更呼卢
绛蜡烧残白玉壶
痛饮不须愁禁夜
主人曾是旧金吾


[Solo.]


Poi ch'a te chiuse sono ambe le porte
de gli occhi e de l'orecchie, anima mia,
ond'esser può che più letizia speri?


文字初离五阨馀
缃囊缥帙秘新储
何人合在天东壁
十八公堪作校书


丹枫万点照人绯
鲈鲙千丝带水肥
花影芙蓉江上酒
佳人谁唤醉翁归


Tel fait le capitan farouche.
Moi-même, coiffé, sans humeur,
Du noir béret de Scaramouche,
Je joue un antique rimeur,


Les larges nénuphars, les lianes errantes,
Blancs archipels, flottaient enlacés sur les eaux,
Et dans leurs profondeurs vives et transparentes
Brillait un autre ciel où nageaient les oiseaux.


I hned ve císařském vojsku bylo slyšeti volání:
„To Poláci! – žádné s nimi, žádné od nich smilování!
Hurrá, bratři, žádný pardon neberte a nedávejte!
Poláci to jsou, Poláci, bijte je a zabíjejte!“ –


Nám nezbývá než dál se pachtit v shonu,
nevíme po čem, až snad náhodou
to najdem, co jest spásou milionů
a bohem zve se, nebo svobodou!


Es that ein wenig Eis hinein,
Und das sey Zucker,
Es that ein wenig Wasser drein,
Und das sey Milch;
Sie hiengen den Kessel übern Heerd,
An einen Hacken, ohn Beschwerd
Das Müßlein kocht.


旧读凯歌追小雅
近看羽檄过西京
中兴文字须公等
容我春山带犊耕


Ich möcht als Reiter fliegen
Wohl in die blut'ge Schlacht,
Um stille Feuer liegen
Im Feld bei dunkler Nacht.


Úsměvy, jež v tvářích mi zkvetly, v cizích duších mi uvadly,
a které v cizích tvářích mi svadly, v duši mne rozkvetlé bolí.
Krůpěje, jež z naříznutých větví rozkoše na rty mi nepadly,
v snění na rtech mi roztály, jak sestydlé v krystaly solí.


A Limano jurábale Filena
guardar la fe que a su pasión debía;
"antes la luz me falte", repetía,
y sus promesas escribió en la arena


Inclito, franco, giusto signor mio,
costante, forte, temperato e saggio,
largo, discreto, umano e pazïente,
virile isdegno in te di giusto altraggio,
verso i tuoi servi mansueto e pio,
perdonator magnanimo e prudente,
fior dell'umana gente,
in cui misse natura ogni suo ingegno
per farti, e fetti, degno
di quel che mai fé creatura umana,
i' non dico mondana
anzi celestïal, degna corona
attende tua mirabile persona.


Wenn du gleich ietzt feste stehst:
Ja auff deß Himmels-Wege geh'st;
Kan Anstos doch vnd Fall
Vnversehns dich von der Höh'
Stürtzen in vnendlich Weh.
Der verdampten Marter-Thal
Wo nur heulen/ Ach! vnd Qval.


Rys bolný kol úst, tiše zářící zrak,
jde Podzim. Úsměvem skrývá,
co mrtvo, co mrtvo... S něhou, laskavě tak
ještě se po lesích dívá,


Euch danken wir es, Schwesterchen,
Daß wir die meisten Suchenden
Schon vorbereitet finden:
Ihr lehret sie Verschwiegenheit,
Geduld und Unterwürfigkeit,
Ihr lehret sie erblinden.


Nechst schleppte Florida den armen Polidor
Mit Haaren durch das Haus und schlug ihm Stieber vor.
Ha, schwur der Mann im Zorn, ich will dich wieder kriegen:
Du solt mir nimmermehr zur rechten Seite liegen.


»Das ist nicht der Dal-Elf, der Dal-Elf ist weit,
Es rauscht nicht vor uns und nicht zur Seit',
Es lärmt in Lüften, es klingt wie Trab,
Wie Reiter wogt es auf und ab.


Hier fiel ich, steh, Wandrer, und bet ein Gebet,
In die Hände meiner Frau, der Anna Margreth;
Es war am fünfundzwanzigsten Mai,
Als ich ging an diesem ††† Baume vorbei,
Hinter dem sie ganz von ungefähr stand;
Ich sagte Guten Abend und gab ihr die Hand.
Damals war ich ein Junggesell,
Und deshalb verliebte ich mich sehr schnell;
Sie behauptete von sich selber das Gleiche
Und verlangte, daß ich die Hand ihr reiche
Nächstens und schleunigst auch am Altar,
Der zufällig hier in der Nähe war.
Und deshalb, weil dieses wirklich geschehn,
Sag ich: Oh Wandrer, bleibe hier stehn,
Bedenke der Freiheit Vergänglichkeit,
Bet ein Gebet und bleibe gescheidt.


Pak rozhlédl se po pokoji.
Tam Syllaba a Pelnář stojí.
Z Hamleta přišli, – žádný flanc –
pan Guildenštern, pan Rosenkranz.


وسأعرف أنَّ غدي
مَرَّ, مَرَّ السحابِة، منذ قليل،
ولم ينتظرني
سأعلم أن السماء ستمطر بعد قليل
عليَّ
وأَنّي
أَسير على الجسر /


Vola tra i gaudi del periglio, o forte:
Vegga il mondo che mai non fosti vinto
Né le virtù romane anco son morte.


Wenn Baur ein Wallfisch wäre
Und alle Meere Wein,
So trockneten die Meere
Von seinem Schlucken ein.


Jetzt zieht der Lenz in lauer Nacht
Leis durch dein Rebland all',
Der Weißdorn blüht und bald mit Macht
Schlägt dort die Nachtigall.


鹁鸠晴雨报人知
更问农家底事宜
村落泥乾收麦地
稻田水满插秧时


Das nehm' ich an zum guten Zeichen,
Zum Trost in dieser Gegenwart,
Daß auf den Trümmern, auf den Leichen
Sich Himmel noch und Erde paart.


Nicht größres Glück, nicht fern gehohlter Wein
Macht seeliger die Erden-Gäste
Bleibt mäßige Gesundheit mein:
So feyret mein Gesang der Freundschaft Freudenfeste.


Parli il vulgo bestial, parli a suo modo
(senza virtù, gente ignorante e ingrata),
sempre a mal dire presontuoso e fero!


Szőke asszony útnak ered, meg sem áll,
Férje-urát fölkeresi Újvárnál;
Szólana is, köszönne is: hiába!...
Oda borul,
Mint a bokor,
Odaborul nyakába.


Der Geist der Brunn der Güt
Der stärcke mein Gemüth
Und leite meine Sinnen
Durch Ihn wil ich die Cron
Den höchsten Gnaden-Lohn
In jener Welt gewinnen.


Sag' ihm: »Du, dem jeder Busen
Fromm in treuer Liebe brennt,
Den der keusche Mund der Musen
Mit des Ruhmes Namen nennt,


Des Himmels Sterne gehen auf und unter,
Und deine Augen leuchten immer munter,
Vom frühen Morgen bis zur späten Nacht:
Das hat die Sterne bös' auf dich gemacht.


Loď rozjela se do modrého moře.
Zavlály šátky, čapky zamávaly –
nuž, s bohem, s bohem! Rozvířená brázda
pod zádí lodi šuměla, a kruhy
se rozbíhaly po přístavu k břehům –
buď s bohem, s bohem, sladká Jalto moje!
Já ve své duši uzavřel jsem tebe
a odnáším tě pod chladnější pásmo.
I ty, můj břehu, marně plyneš na zad
a marně chceš mi navždy unikati –
jen očím prcháš, v duši jsi však zavřen,
je plna tebe, celý kraj v ní nesu
a nevydám své carství jenom Smrti.
Tak podržím tě, jak tě nyní vidím,
tvou ukrutnost, můj drahý, zvrátím v nivec,
neb luznějším ses nejevil mi nikdy,
jak v této chvíli, když mi s bohem dáváš.
Tak nikdy nejásaly tvoje barvy,
tak nikdy nevýskal si vzduch tvůj zlatý,
a modřeji se nezasmálo nebe
a jeho zrcadlo zde, klidné moře.
Jen v trosku duše své vás uzavírám,
díl valnější jí zanechávám tady,
a vím, že troska moje sníti bude
a teskně toužit po své druhé části...


la spada a Federico Imperatore
ed al popol romano il corsaletto,
a la reina del mar d'Adria, onore
del secol nostro, un guanto e un braccialetto;
l'altro lasciollo a la città del fiore,
e al greco Imperator lasciò l'elmetto;
ma il cimier, che portar solea in battaglia,
ricadeva al signor di Cornovaglia.


mou duší v teplých vlnách prostře se
v květ fosforeskující rozvitou,
cel unavenou tkání otřese
a hořkou jejich vůní složitou.


黄面瞿昙放搭痴
千方百计讨便宜
而今无著浑身处
却要儿孙盖覆伊


Jak? Tam, kde denně šiky svoje mění
ty tajuplné, mnohozvěstné světy,
nic o Valdšteinu neplá ve všemmíru?
Mne sžírá žízeň po tvém odhalení,
však závratného mozku svého trety
mi pouze házíš: číslici a míru,
jak místo chleba kámen lačné feně!
Již tedy sčítej ve své vědy jméně
mou štědrotu a bídu svojich běd!
Jdi, pyšný žebráku, jenž mně se rouhá;
jdi, kacíři, – pouť v exil není dlouhá!
Dnes Valdšteinovi sloužils naposled!
Jdi s vědou svou, jdi s hladem, – Bůh tě živ!
Tvůj aspoň los je trest, je spravedliv;
toť Boží soud, ne tajný hvězdný vliv...“


أضرب السحر الذي أنت ناظمه
أم اللؤلؤ المنضود في الرق راقمه
بلى إنه السحر الحلال وإنما
تحل عويص المشكلات عزائمه
وعقد لا عقاد العقائد عاقد
ومحض وداد يختلي الهجر صارمه
أبنت به ما بيننا قل بيننا
فلا البين يفنيه ولا الهجر ثالمه
وقد كنت فيما قبل أدعوك هاجراً
فبان بما أفحصت ما أنا كاتمه
وهيج لي من ذكراك العهد لوعةً
تأق منها الجفن وانهل ساجمه
فلله ذاك العهد لو عاد لانجلت
هموم وأهمت بالسرور غمائمه
وعاد حزين القلب فرحان جاذلاً
وغنت بهاتيك المغاني حمائمه
وإني بربع الحب مازلت بارحاً
مقيماً على العهد الذي أنت عالمه
فلا تحسبن الحال حالت وإنني
تناسيت عهداً الود أو أنا صارمه


Sám řekl jsi: Z dna hrobu záře proudí,
a pravdu měl’s. Když oko zpilé bloudí
po stránkách díla tvého, po tvé smrti
jež sálá v svět, v němž dobro zlobu škrtí,
kde z hloubi lesů velký Pan se směje,
v smích Suzotty kde zní hrom epopeje,
kde děti v zkvětlých paloucích se honí,
řve moře, větry dují, růže voní
a v kyklopických kladiv burném hromu
se vrací k lidstvu Svoboda zas domů,
za ruku vedouc, sama archandělem,
k nám Spravedlnost s ohvězděným čelem;
kde velké srdce tvoje láskou syté
je kalich, nad nímž vznáší se hlas: Pijte,
vy ubozí, vy bědní, unavení,
žebráci v hadrech, králové jen v snění;
když celá tato hudba duše tvojí,
kde vesmír zní i s živly všemi v boji,
ten orkestr, kam zdaleka a v taji
jak bouř andělské hlasy zalehají,
mým srdcem táhnou jak vichřice tonů,
jak zvuků potopa a jásot zvonů,
cos jako divná tucha vždy mne svírá:
My žijem dál a duše neumírá!


Die Lebens Sonn' hat sich vom Himmel abgegeben:
Drumb schawet ihr bey Tag Stern in den Lüfften schweben.


Die Maienglöckchen läuten
Mit Totenglockenklang;
Es ist ein Herz gestorben,
Das war so lange krank.


Nebylo, s kým hned po ránu
zas novou šarvátku začít –
takové žití mohlo-li
jí, paní Hruškové, stačit?


COntending kings, and fields of death, too long
Have been the subject of the British song,
Who hath not read of fam'd Ramilia's plain,
Bavaria's fall, and Danube choak'd with slain?
Exhausted themes! A gentle note I raise,
And sing returning Peace in softer lays.
Their fury quell'd, and martial rage allay'd,
I wait our heroes in the sylvan shade:
Disbanding hosts are imag'd to my mind,
And warring pow'rs in friendly leagues combin'd;
While ease and pleasure make the nations smile,
And heav'n and  bless Britannia's isle.


In jener Stunde sank für immer
der fromme Glaube mir in Trümmer,
daß du mein Bild im Herzen trugst,
daß ich dein tiefstes Sein besessen – – –
vergeben kann ich – nicht vergessen:
die Wunde brennt, die du mir schlugst.


ثُمَّ إذ ْيَتَقّدَّمُ عيسى بنُ مَريمَ
يَرتَفعُ الماءُ حتى يُقَبِّلَ جَبْهَتَهُ
وَيَفيضْ
ثمَّ يَخْشَعُ شَيئا ًفَشَيئا ً
يُقَبِّلُ أقدامَهُ وَيَغِيضْ


Не спрашивай меня, что серце ощущаетъ;
Ты знаешь то уже, что духъ мой вазмущаетОткрыта мысль моя, открытъ тебѣ мой жаръ;
И чувствую въ нутри несносный я ударНе вижу я покою
Ни въ день себѣ, ни въ ночь;
Всегдашнею тоскою
Гоню забавы прочКакъ прелестью твоихъ я взоровъ уязвлялся,
Мнѣ щастливымъ тотъ день, прелестный дкнь являлсЯ чаялъ то, что онъ всей жизни мнѣ вѣнецъ:
А онъ начало бѣдъ, спокойствія конецНе долго я польстился
Надеждою пустой:
Вдругъ весь мой духъ смутилсОбманутъ мыслью тоБѣдамъ тебя своимъ причиной почитаю,
Сержуся на тебя, сердясь люблю и таю;
Когдажь я только мщу стенаніемъ однимъ,
Играй и серцемъ ты и разумомъ моимВзносись моей виною,
Что такъ велика страсть,
Играй, ругайся мноИ множь мою напастКакъ серце мнѣ твое жестокая ни злобно,
Престать тебя любить мнѣ больше не удобнДоколѣ буду я на свѣтѣ семъ дышать,
Ни что уже меня не будетъ утѣшатТоми, имѣй успѣхи,
Что я живу стеня;
Желанныя утѣхи,
Крой вѣчно отъ мен


Zved’ kalich Hus a svaté pomsty zdroje
mu šlehly z něho na tu zem, kde hloží
sta antikristů bujelo, jak zboží
kde prodávali lásku mnichů roje.


Wohl tausend Jahr' aus Gräcia
Bin ich verbannt, vertrieben –
Doch ist mein Herz in Gräcia,
In Gräcia geblieben.«


Des Feldwegs Brücke steigt im halben Bogen,
Wo helle Wellen weiße Kiesel feuchten.
Die Wassergräser werden fortgezogen,
Die in der Sonne aus dem Bache leuchten.


Szerencse, balsors meglepő lehet.
A síron innen véletlen vezet.
Egész éltünk esetlegek sora:
Csak a halál nem váratlan soha.


En souvenir de l'âge où leurs aïeux antiques,
D'un givre séculaire étreints rigidement,
Respiraient les frimas, seuls, sur l'escarpement
Des glaciers où roulaient des îlots granitiques,
L'hiver les réjouit dans l'engourdissement.


Nach wenig Tagen schon zerrann der Schnee
und blitzend klomm die Sonne in die Höh,
daß alles jubelnd ihr entgegenglühte;
maiwonnig schön verfloß März und April
und Sommer ward's, und dennoch heimlich still
klagt's dann und wann
in Wies und Tann
um jene erste frühe Blüte.


»Her, Palemon, her, Florelle,
her, Amynt, her, Sylvius !
Melibeus, her zur Stelle!
Singt mir Eins auf Tityrus !
Tityrus aus unsrem Orden,
der ist heute Bräutgam worden!


Quand c’est toi-même, enfin ! quand j’ai cessé d’attendre,
Tremblante, je me sauve en te tendant les bras,
Je n’ose te parler, et j’ai peur de t’entendre ;
Mais tu cherches mon âme, et toi seul l’obtiendras !


Ach wie viel glücklicher bist du doch, Freund, als ich.
Rubelle die ist tot, Parthenie begraben,
die teure Basile will anderweit sich laben,
und mein Herz' Amnien, die seh' ich nicht um mich.


V Čechách, Moravě a Slezsku
bydlícímu národu
nabízíme přeochotně
zboží svého závodu:
povětrné korouhvičky,
staré cepy husitské
(k parádám o božích tělech
zdoby u nás typické!),
pro vídeňský export máme
sortu prima magnifik:
nohy k ministerským židlím,
hadry k pucování klik,
po vlastech pak dodáváme
papuče a punčochy,
k půlmistrovským křeslům máme
trvanlivé lenochy,
dále vedem stále v skladě
přebarvená mínění,
duplikáty hesel, soudů,
chomouty a řemení,
koňské klapky, med a máslo,
vše, co žádá náhoda –
kdo k nám nejde, ten je věru
krkavčí syn národa.


Ihr jugendlichen Sonnen! Fleischern Licht!
Wir haben den Ehrgeiz der Allegorien
Und hübschen Dinge im Gedicht.


Tranquille il arrêtait ou pressait le carnage.
« À cet air vénérable, à cet auguste aspect,
Les meurtriers surpris sont saisis de respect ;
Une force inconnue a suspendu leur rage.
« Compagnons, leur dit-il, achevez votre ouvrage,
« Et de mon sang glacé souillez ces cheveux blancs,
« Que le sort des combats respecta quarante ans ;
« Frappez, ne craignez rien ; Coligny vous pardonne ;
« Ma vie est peu de chose, et je vous l’abandonne…
« J’eusse aimé mieux la perdre en combattant pour vous… »
Ces tigres à ces mots tombent à ses genoux :
L’un, saisi d’épouvante, abandonne ses armes ;
L’autre embrasse ses pieds, qu’il trempe de ses larmes
Et de ses assassins ce grand homme entouré
Semblait un roi puissant par son peuple adoré.


Rings empor an eines Gipfels
Abhang Klommen unter heiligen Gesängen
Pilger auf zum Tor des Paradieses.
Einer klomm voran, ein junger Märt'rer,
Den die andern grüßten ehrerbietig.
In des Tores Wölbung stand der Heiland
›Tritt herein! Du hast für mich geblutet!‹
Doch der Pilger weigerte sich standhaft:
›Heiland, laß mich liegen auf der Schwelle,
Bis sie kommt, die stündlich ich erwarte!
Hand in Hand versenkt und Blick in Blick auch,
Tritt sie, mir gesellt, in deine Freude,
Keine Sarazenin, eine Christin.‹


Doktor vyskočil a zrudl.
„Malý žertík, malý žertík
od přítele lékárníka,“
obracel se k důvěrníku
jaksi zahanben. Ten smál se,
jakby přijímal tu formu.
– Ostatně prý, začal vážně,
nebylo by ani divu,
kdyby mínil pán tak v pravdě.
Po stokrát už tak byl tázán
po Čechách. Ten rozdíl řek’ by
krátce touhle metaforou:
zde je roh a (s rohu stolu
odhrnoval bílý ubrus),
přijde „Staro“ – zkouší, hýbe,
vrtí jím – roh stále drží.
Roh je, prosím, přízeň Vídně.
„Staro“ klidně posadí se,
nehtem rýpe malé třísky
a je kliden. Přijde „Mlado“,
podívá se – roh je pevný.
Bouchne pěstí – a roh válí
se mu v klíně. Tu je rozdíl.
(Důvěrník bouch’ při tom na roh.)


Tož mlčte, než se oba pochopíte,
svět básníka, svět básník neudolá.
Mně stačí, že se nad tím – nezardíte!


Du edler Friedens-Fürst/ gieb Fried in Geist und Sinnen/
Gieb Fried in Kirch und Land von aussen und von innen.


Noc před vánočním božím dnem.
Trať volna. Slyš, tu kladivem
zvon tepnut třikrát zasténal,
a chorý strážník z lože vstal.


Questo è Amore, ch'a força ti rubba
e dove se' più securo ti struçe ».
Et io alota, croxato, mi rendo.


My father danc'd around his son,
My brothers shook my hand away,
My mother said her glass might run,
She cared not now how soon the day.
Hout! woman, cried my father dear,
A wedding first I'm sure we'll have;
I warrant us live these hundred years,
Nay, may-be, Meg, escape the grave!


Der Pächter, der stattlich begüterte, hat es gesprochen,
Marie, wie fühlt sie den liebenden Busen sich pochen!
Ein neues, ein kräftiges Leben durchdringt ihr die Glieder,
Wie schwingt sie die Sense, wie streckt sie die Mahden danieder!


arda la rota aljaba y pasadores,
la mirra y casia y cuanto el encubierto
fénix quema, y con verso grave y cierto
cante su gloria Febo y sus dolores.


»Freund, ich kenn ein schöneres Gefäße,
Wert, die ganze Seele drein zu senken;
Was gelobst du, wenn ich dir es gönne,
Es mit anderm Nektar dir erfülle?«


Publicado no livro Faróis (1900) Quinto de uma série de sete sonetos sobre o corpo feminin
In: SOUSA, Cruz  Poesia complet Intro Maria Helena Camargo Régi Florianópolis: Fundação Catarinense de Cultura, 198  92


Wolan: glaub mir mein frommer Christ/
Vnd laß dich nicht betriegen/
Zur Seligkeit mehr nöthig ist/
Als dir die Ketzer liegen.
Gewalt/ Gewalt der Himmel leyd/
Wiltu hinein/ Gewalt nicht meyd/
Du vmb die Kron must kriegen.


仙馆幽深竹覆墙
风传石鼎煮茶香
门前老树高如盖
乞与樵夫话晚凉


Schwer wil ein Berg sich zeigen;
Er ist hart zubesteigen,
Sehr rauh sind seine grüfft:
So ist des Menschen leben
Mit schwerheit rings umgeben:
Sehr hart sind dessen trifft;
Gantz rauhe seine lüfft.


Má arci minulost svou: verše mělké,
šatlavu, kdesi krádež stříbra skrytou –
teď stal se knězem veřejného blaha:


V běh dal se milý Jozífek a ruce
tak rozpjal jako křídla motýli,
tam padl na zem, narazil tam prudce
a zase k nám se vrátil po chvíli.


Noc zádumčivá, smutná jako hrob
nic nepoví...
Je říjen, žluté listí padá již,
déšť ledový.


虬鳞鹤盖拥飞芝
相附由来有兔丝
共历岁寒苍不改
岂于桃李竞春姿


Jak kdyby šarkan do chmur vklouz’,
hřmí hrom a lid se třese;
král Matěj škube rudý vous,
a legát křižuje se.


Also hat kein Herz gelodert,
Seit geboren ward die Liebe,
Seit in alten Wundermähren
Thaten ihrer Macht erklungen.


إذا قالوا : "تعشْ عمراً"
فأين العمر ؟


Jen ještě jednou vlasti má,
Zde přilnu k tobě ústa svá!
Pak s Bohem, předrahá!
Bůh volá hlasem svým, a já jej slyším,
A s oka mého kanou slze kalné,
Bůh volá opět, a já se v nářku tiším,
A chvátám v kraje neznámé a dalné;
A vlasti má! ta dálná zem
Ta bude teď mým domovem.


Bizarr kontyán ült az átok.
Ez az asszony csak azért jött,
Hogy szülje a legbizarabb,
A legszomorubb fiút.


Ó Litvo velebná! Tvé věčné lesy
šuměly tomu v první pláč a smích,
jenž zrodil se, by svaté tonů plesy
jak z harfy eola – zňal v prsou svých –
a tonů zoufalých, jež chmurou děsí
i tonů velebných nesčetné množství
v šum váš zaznělo, světu na podiv;
v nich nesmrtelný se pěvec narodiv,
probudil v prsou žhavých jiskru božství.


Stava il pittor di Coo
Tutto intento e rivolto
A linear con ingegnose dita
De la bella Campaspo il dolce volto:
Eran sì vaghi i suoi profili e belli,
Che dal lucente Eoo
Parea che l'alba, in oriente uscita,
Gli prestasse i color, l'ombre e i pennelli;
E sì fiso pendea
Da la vaga beltà ch'innanzi avea,
Che 'n mirar quelle luci, uniche e sole,
Un'aquila parea rivolta al sole.


« Ciel ! quel pompeux amas d’esclaves à genoux
Est aux pieds de ce roi qui les fait trembler tous !
Quels honneurs ! quels respects ! jamais roi dans la France
N’accoutuma son peuple à tant d’obéissance.
Je le vois, comme vous, par la gloire animé,
Mieux obéi, plus craint, peut-être moins aimé.
Je le vois, éprouvant des fortunes diverses,
Trop fier dans ses succès, mais ferme en ses traverses ;
De vingt peuples lignés bravant seul tout l’effort,
Admirable en sa vie, et plus grand dans sa mort.
Siècle heureux de Louis, siècle que la nature
De ses plus beaux présents doit combler sans mesure,
C’est toi qui dans la France amènes les beaux-arts ;
Sur toi tout l’avenir va porter ses regards ;
Les muses à jamais y fixent leur empire ;
La toile est animée, et le marbre respire ;
Quels sages, rassemblés dans ces augustes lieux,
Mesurent l’univers, et lisent dans les cieux ;
Et, dans la nuit obscure apportant la lumière,
Sondent les profondeurs de la nature entière ?
L’erreur présomptueuse à leur aspect s’enfuit.
Et vers la vérité le doute les conduit.


刺桐抽叶张青盖
紫帽蒙霞丽锦笼
今岁家家定高廪
多苗宁复羡吴侬


Y yo anhelo, Señora,
que en mi tiniebla pongas para siempre
una rojiza aspiración, hermana
del inmóvil incendio de tus torres,
y que me dejes ir
en mi última década
a tu nave, cardíaco
o gotoso, y ya trémulo,
para elevarte mi oración asmática
junto al mismo cancel
que oyó mi prez valiente,
en aquella alborada en que soñé
prender a un blanco pecho
una fecunda rama de azahar.


千里飞鸿坐上看
山川风月在凭栏
不知地占最高处
但觉恢恢天宇宽


Schön ist der Bach, wenn Zephyrs Fittig drauf
Der Bäume Blüthen weht.
Die Silberfluth, auf ihre Decke stolz,
Rauscht froh dahin, und hauchet Duft.


Da legt sie ab die goldnen Spangen,
Den falschen Putz und Ziererei,
Aus dem verstockten Herzen drangen
Die alten Tränen wieder frei.


Wenn ich Burgunder trinke
So fliehen alle Sorgen,
Dann dünk' ich mich ein König
Und lasse Praag erobern,
Und Schiffe gehn nach Westen
Und hohlen für mich Reichthum.


Již na dubová zabuchala vrata:
„Ach, otevřte, než hruď se rozletí,
mé srdce z dáli k Václavovi chvátá,
chci přivinout ho ve své objetí,
vždyť láska naše vždycky byla svatá,
a čistá jako rosa v poupěti!”
Kdos otvíraje přivítal ji stenem:
„Již skonal tiše na rtech s tvojím jménem!”


Avis aux amateurs de la gaîté française.
Le printemps fait neiger, dans le Père-Lachaise,
Les fleurs des marronniers sur les arbres muets,
Et la fosse commune est pleine de bleuets.
Le liseron grimpeur fleurit les croix célèbres ;
Les oiseaux font l'amour près des bustes funèbres ;
Et l'on voit un joyeux commissaire des morts,
Tricorne en tête et canne à la main, sans remords,
Cueillir de ses doigts noirs, gantés de filoselle,
Des bouquets pour sa dame et pour sa demoiselle.


Unser guter Landesvater
Sorgt für uns ohn Unterlaß,
Er geht auf die Jagd
Und schießt uns was.


任重功馀屡乞辞
犯颜曾不避天威
朝回一体奎章下
携得天香满袖归


Ich seh' ihn täglich schalten
von meiner Trambahnfahrt,
den irren Tolstoi-Alten
mit weißem Haar und Bart.


Pozemský letoun ten železný
do dáli chvátá, my s ním. Poblíž očí
co se nám kmitá, hned mizí to v ráz.
Strom letí, bouda, tu most a tu hráz,
tunelu čerň. Znova rozhled pak svítá.
Kraj se kol usmívá líbezný,
jenž pomaloučku se dokola točí
v tanečku mírném, tak po sousedsku.
Z pole kde klásky si sbírala,
matka chce ukázat vlak svému děcku,
však asi pohled naň v srdci ji bolí –
zdá se, jak slzy by stírala...
Z pozdálí bílá nás víska vítá,
pyšní se v záhonech pestrých svých polí;
líchy jich, meze i stromořadí
k nám se jak vějířem rozvírají,
úžíce prouhy své ku pozadí,
v skryté kde ruce snad spočívají,
jež jimi hrá. A kam zabloudím
hledem až na obzor, v dálce tam siné
hrbatá hora se za horou šine
zvolna jak pochodem velbloudím.
Vše co tak nehybno zdá se nám v dáli,
jak by se vléklo jen, jak by ty zjevy
zemdlené, ztrnulé skoro jen stály.
Zdá se nám, o našich trudech že neví
zamžený okraj té klopotné dráhy;
nás žene úchvat snah vlastních, rej chvil,
že ale vášnivý vzruch, tepot žil
v srdcích též v dálce tak bije a bil,
jak v našem: z mysli to ztrácíme záhy...


„Ó, milujte se, stále více,
ó, milujte se nocí, dnem,
ó, milujte se, líbajíce,
vy, děti mžiku, žhavým rtem!“


Nad bílým prachem těch, jimž nejsladčej’ zněl kov,
teď zpívá z jara pták, jenž sletí na hřbitov,
a v záři dubnové, kam pohled tvůj se stočí,
rabínské moudrosti se smějí fijal oči...


A jako hrob tam, bez života sledu,
mne jímá teď svou chudobou a bídou
ten spustlý park, tak smutný ku pohledu!
V něm nad závějí jen kře se chvějí,
a nad fontainou jiskřící chlum ledu
zjev Tritona svou halí pyramidou.


Zas prostý dělník motykou a rýčem
chci pěstovati pole Adamovo,
mír svatvečera mým jest pouze chtíčem.


Bis mich Sarg und Staub umfangen,
Bleibt nur Phillis mein Verlangen,
Und die Dauer meiner Treu
Schläft mir noch im Grabe bey.


Братцы солдатушки,
Бравы ребятушки,
Шибко поспешайте,
Бунты утишайт— То-то вот, что тощи,
Черви лезут во щНаши командиры
Отрастили брюх—
Братцы солдатушки,
Бравы ребятушки,
Злым не верьте людям,
Мы вас не забуде— Речи эти стары,
Тары растабары,—
Наши командиры
Знают всю словесност—
Братцы солдатушки,
Бравы ребятушки,
По сему случаю
Не хотите ль чаю?
— Чаю мы желаем,
Только вместе с чаем,
Добрым обычаем,
Дайте командиров
Нам не мордобойцеБратцы солдатушки,
Бравы ребятушки,
Что вас сомутило?
Не хотите ль мыла?
— Прежде дули в рыло,
Нынче дали мыла,—
Ишь, залебезило
Грозное начальство
Перед нашим брато —


Strahlten deine Augensterne
Mich nicht an, voll milder Pracht?
Warum zog ich in die Ferne,
In die kalte, finst're Nacht?


A z těch dumných nebes šedin
spousty vod se valí teď –
na tvé prosby, pane otče,
trochu pozdní odpověď!


Rasch kamen die Götter
Zum Rate zusammen,
Die Göttinnen rasch
Zu reden bereit.
Die himmlischen Häupter
Verhandelten da,
Wie den Hammer des Thors
Zu holen gelänge.


Cantador, saí menino,
cantando pelo sertão;
quando quiseram pisar-me,
pisei as pedras de chã
Desde aí ganhei o mund
De noite, a minha viola,
de dia, o rifle na mã
Onde estou, deitam comigo
na rede de estimação,
meu punhal e o tira-teima,
os dois no alcance da mã
Para não perder o jeito,
a cartucheira cruzada
por cima do coraçã
Cangaceiro, é no cangaço
que o meu destino me que
Comigo tenho de tudo,
para o que der e vier:
— carne-de-sol, rapadura,
meu beiju de mandioca,
fumo, cachaça e mulhe
O valente que me afronte
deve rezar com fervor,
e escolher reza pequena,
que eu não sou bom rezado
Se me ouvir, não perde tempo:
eu tenho o corpo fechado,
morrer só morro de amo


O palpitar dum coração imenso
Que se esvai nas noites desdobradas
Num rosário de auroras sucessiva


Mehr gutt ist eines Tod: Denn gantzer Völcker sterben.
Doch muß durch dises Gutt Profet und Volck verderben.


Führt ihn hin, wie ihr wißt, in die begrünten Gründe.
Ich will sehn, was ich tu, ob ich noch etwas finde,
das mich nun mache los und ihn hergegen binde.


Sieht jetzt Alpin auch jede Hoffnung fliehen,
Gern tauscht' ich doch mit seinem mein Geschick;
Er sah doch einst die sel'ge Stunde blühen,
War glücklich doch den kurzen Augenblick.
Dies Flammenbild wird ewig in ihm glühen,
Und weint er auch, so weint er um ein Glück .
Wohl mag den Schmerz dies Wort ihm freundlich lösen:
Auch du bist in Arkadien gewesen.


Grabado, lugar común.
Alma, palabra gastada.
Mía... No sabemos nada.
Todo es conforme y según.


Tu, que dormes, espírito sereno,
Posto à sombra dos cedros seculares,
Como um levita à sombra dos altares,
Longe da luta e do fragor terreno,


Li cerchi corporai sono ampi e arti
secondo il più e 'l men de la virtute
che si distende per tutte lor parti.


Guter Hirte, willst du nicht
Deines Schäfleins dich erbarmen
Und nach deiner Schuld und Pflicht
Tragen heim auf deinen Armen?
Willst du mich nicht aus der Qual
Holen in den Freudensaal?


	Dunque, se 'l cielo invidioso ed empio
il sol onde si fea 'l secol giocondo
n'ha tolto e messo quel valore al fondo,
a cui devea sacrarsi più d'un tempio,


Allein, nimt man das Buch der Gottheit in die Hand.
Und machet sich den Rath der höchsten Macht bekant;
So wird man bald gewahr, wie sehr es Gott begehre,
Daß man das Priester-Amt von Herzens-Grund verehre.
Der, so der Heyden Hirt und ihr Apostel hieß,
Stimmt ein, daher er sich also vernehmen ließ:
Wer hier ein Bischofs-Amt erwehlt, begehrt und liebet,
Der sucht was köstliches, und was ihm Freude giebet.
Fürwahr des Höchsten Haus, und dessen Heiligthum,
Bringt dem, der es bedient nicht wenig Ehr und Ruhm.
Ein Wort an Gottes Statt zu der Gemeine sagen,
Und Licht und Recht vor Gott auf Stirn und Brust zu tragen,
Ist wohl kein schlechter Pracht. Es sieht warhaftig schön,
In Aarons heilgen Schmuck ins Heilge einzugehn.
Wo hat wohl Assaphs-Chor so angenehm gesungen;
Als dort an Aarons-Rock die güldnen Schellen klungen?
Den Weyhrauch des Gebeths auf dem Altar zu streun;
Ein Diener bey dem Tisch des heilgen Mahls zu seyn,
Ist zu betrachten werth. Ein Wächter Zions heisen,
Dieß ist ein solcher Ruhm, der nicht genug zu preisen.


Das Mädchen klatscht ins wasser,
biß Amor ganz betreufelt,
so, wie die Rose glänzte,
die ganz beperlet glänzet,
wenn sie bey hellem Morgen,
das frische Tau befeuchtet.


Noch tat er einen weiten Flug
Gegen die heidnischen Letten und Lappen und Finnen,
Und nahm dann gebührlich Spaten und Pflug,
Um das Herz seiner Holsteiner zu gewinnen.
Er regiert sein liebes Vaterländchen
Mit seinem Bruder, dem milden Klaus.
Sie beide sind Väter von manchem Legendchen,
Das heut noch wandert von Haus zu Haus.
Bis aus England eine Bitte kam
Vom kleinen König Edward dem Dritten,
Demzufolge Hinnerk schnell Urlaub nahm
Und eilig zu Hilfe fuhr den Britten.


»Nun, Liebchen, hab ich für uns Brod;
Drum komm, o komm doch bald.
Leb wohl! ich bin bis in den Tod
Dein treuer Theobald.«


Publicado no livro Poesias de Manuel Antônio Álvares de Azevedo (1853) Poema integrante da série Segunda Part
In: GRANDES poetas românticos do Brasi Pre e notas biog Antônio Soares Amor Intro Frederico José da Silva Ramo São Paulo: LEP, 195


His shores, neat huts and verdant pastures fill,
And hills where woods of pine the storm defy;
While, scorning vegetation, higher still,
Rise the bare rocks coeval with the sky.


»Sehr wohl! versetzt der Chef, und lächelt vor sich nieder;
Reis' hurtig ab, mein Sohn! Denn nach der Bibel muß
Dein Vater nach Gebühr von dir geehret werden,
Auf daß dirs wohlergeh' und du lang' leb'st auf Erden.«


On peut aimer un pitre, un notaire, un Osage.
Tel s'éprend d'une femme au gracieux visage
Rencontrée au Brésil ou dans Piccadilly :
Avant tout, à mes yeux, Monselet est joli.


Tu víru, s kterou v muce,
jež křičí v nebesa,
ten lid náš lomí ruce,
a přeci neklesá!


Da ward ihr gleich ein Stuhl bereit't,
Von nun an bis in Ewigkeit.


Zkvétal utěšeně v kraji českém
Canisiův květ, pln vůní nebe,
a kruh příznivců vždy kolem sebe
šířil valnější svých cností leskem:


Nave tomó ya puerto;
Laurel se ve en el Cielo trasplantado,
Y de él teje corona;
Fuente, hoy más pura, a la de Gracia corre
Desde aqueste desierto;
Y pájaro, con tono regalado,
Serafín pisa ya la mejor zona,
Sin que tan alto nido nadie borre.
Así que el que a don Luis llora no sabe
Que, Pájaro, Laurel y Fuente y Nave
Tiene en el Cielo, donde fue escogido,
Flores y Curso largo y Puerto y Nido.


	Candido Nume, che rosato ha il piede,
E di Venere l'astro in fronte porta,
Il bel Mattino sorridente riede,
Del già propinquo Sol messaggio e scorta.
Fuggì dinanzi a lui Notte, che or siede
Sovra l'occidentale ultima porta,
Con man traendo a sé da tutto il cielo,
E in sé stesso piegando il fosco velo.


S vlastním nitrem na ráz jsem se radil:
Jak pak, abys zvláště bob si vsadil?
A hned vzal jsem jeden prostý vady
a nes' jsem jej k růžím do zahrady.


Ich habe bei Becherschimmer
Gestern allein gewacht
Und habe wohl, wie immer,
An Schlachten und Stürme gedacht.


Komm her, o komm her nun, mein trauter Gemahl
Und küss' mir den Kuß der Verlobung einmal!« – –
Da kam er und küßt' ihr den rosichten Mund,
D'rob alle sein Zagen im Herzen verschwund.


Ku vysostem dál a dále
duch můj spěchá v bystrém letu,
aby písní roztouženou
vykoupení hlásal světu.


筼筜无子鸳雏饥
毛彩凋摧不得归
谁念火云千嶂里
低身犹傍鹧鸪飞


Nur das will mich betrüben,
Ich lasse meine Braut,
Mein Röslein Feindestrieben
Verlasse meine Braut,
Die Treue mir geschworen,
Auf's Schwert, das sie mir reicht,
Ich hab das Schwert verloren,
Auch Treue weicht vielleicht.


a rudou – nachu jas
v bělejší nepad’ sníh –
by ležet nechalas
na ňadrech zářících!


 L'indole, la scambievole pinguedine,
la scintillaccia che madre Natura
pianta perfino in corpo alla torpedine,
il cibo, il caldo, e quell'arrotatura,
fece sentire alle nostre balene
d'esser due così da volersi bene.


Bravs Perlein! nim̃ mich dir/
und gib dich mir dafuͤr.
ſey du forthin die meine/
ſo will ich ſeyn der deine.
Du ſolſt mein Perl’ allein/
ich will dein Schaͤfer/ ſeyn.


Seht Ihr die Armen bringen
Wie reiche Gaben
Frohlockend herbei!


Verdammet Schatten nachzujagen,
Buhl doch um Augenblickes Kuß,
Es fehle Kraft dir zum Entsagen
Und Selbstbegrenzung zum Genuß.


Fiume, che dal mio nome nome prendi,
e bagni i piedi a l'alto colle e vago,
ove nacque il famoso ed alto fago,
de le cui fronde alto disio m'accendi,


لئِن جَلَّ المصاب بخير نَجْلٍ
لصدر بَني العُلا يومَ الرِهانِ
فقد جلَّ العزاء له ببيتٍ
به التأريخ يُفْصِحُ بالبيانِ
محمّده الأمين بدارِ حقٍّ
لدى السعداء في أعلا الجِنانِ


le mie notti fra triste, e i giorni oscuri,
quella che n' à portato i penser' miei,
né di sé m' à lasciato altro che 'l nome.


Nám v každý vznět a podiv důvěřivý
smích jeho jako chladný buran duje
a zháší plamen, dřív než hořel živý.


Doch wo der Not Hyänen heulen,
Aasgeier der Gemeinheit schrein,
Da schlag' ich drein mit Donnerkeulen
Und will kein sanfter Schöngeist sein.


Gleiches Glücke wartet eurer,
geb' es Gott! noch dieses Jahr,
da man wird um neue Freier,
hier und da und dort ein Paar,
Blumen pflocken, Kränze zieren
und so Lobetänze führen.


Die Erde hält die Bäume fest, daß sie dem Wind nicht nacheilen.
Mein Herz ist ein ruhiges Stück Erde geworden
Und läßt die Wolken wandern und die Flüsse eilen.


Verleih' auch, daß Ich alle Tag'
Ein Christlichs Leben führe,
Daß Ich das Ubel hassen mag,
Daß Ich Mich prüf' und spühre,
Wie mein verderbtes Fleisch und Bluht
Gahr nicht, waß recht und Christlich, thut.
Herr, hilff Mir tapfer streben:
Mein Geist, der wünschet nichts so sehr,
Alß daß Er möge mehr und mehr
Nach deinem Willen leben.


Ó, zůstaň s námi, duše všehomíra,
atome v tisíc mozků roztříštěný,
ty přetrváš vše proudné Času změny,
ty jediná jsi básníků všech lýra!


Před lety jej Antikristem lidé chtěli zváti,
zaň se věky vydávali posedlí i svatí,
tisíce let čekali naň ti, kdo vyvolení
že jsou z národů všech světa, sami oblouzení.


El resonante tigre de las aguas,
las uñas resonantes de cien tigres,
las cien manos del agua, los cien tigres
con una sola mano contra nada.
Desnudo mar, sediento mar de mares,
hondo de estrellas si de espumas alto,
prófugo blanco de prisión marina
que en estelares límites revienta,
¿qué memorias, qué rocas, yelos, islas,
informe confusión de aguas y nada,
qué mares, encendidos prisioneros,
dentro de ti, bajo tu pecho, cantan?
¿Qué violencias recónditas, qué labios,
conmueven a tu piel de verdes llamas?,
¿qué desoladas aguas, costas solas,
qué mares invisibles, mar, alías?,
¿dónde principias, mar, dónde te viertes?,
¿dónde principias, tiempo, vida mía,
ejército de humo y de mentira,
adónde vas, latido, carne, sueño?
¿Dónde te viertes, avidez de nada?
No soy la piedra que se precipita,
soy su caída, y más, soy el abismo,
el círculo de sombra en que se ahonda.
Tiempo que se congela, mar y témpano,
vampiro de la luna —o se despeña:
madre furiosa, inmensa res hendida,
mar que te comes vivas las entrañas.


Y es el tirano crudo tan violento,
que porque no me opongo a sus porfías,
trata mi fe y amor como enemigo.


Hör Ceres/ Sommerkind/ was schenken wir der Braut/
Der Krone dieser Zeit/ die heute wird getraut?


Gewalt hinbrechen: wann das Herz in blinder
Verhüllung klagte, Sinnen nicht mehr dachten,
Und Glaub' und Hoffnung nur als Traum verlachten,
Das Leben starb, und Lieb und Andacht minder


Z Týna hučí denně nad náměstím tím:
Prokleta buď Vídeň, proklet budiž Řím.


Když vzkázali mně, že jí více není,
že na rtech s žehnáním mně skonala,
již nevím ani, zda mé slunce zhaslo,
aneb má duše býti přestala.
A když jsem poklek’ na čerstvém tom hrobě,
v němž poklad nejdražší můj tvrdě sní,
ach, nevěděl jsem, zda to matička má,
aneb má touha tlí v něm poslední.


Tys pohřbila v něm mládí kus
a zapomeneš s radostí;
já mám jej v sobě, věčný kvil,
celý můj život mi odcizil,
jsem nad sebou samým jen zlomený kříž.


高丽寺里访诗僧
懒上湖船独自行
行到寺前人迹少
不知傍有白云迎


Der mütterlichen Erde Zwillings Söhne
Dreymahl; und die Gewalt zertrieb
Sie also reissend daß auf einem Fels die Schöne,
Der Jüngling auf dem andern blieb.


Su fuego enfriará mi casto intento,
el nudo romperé por fuerza o arte,
la nieve deshará mi ardiente celo,


Denn ein Vorzug, mir allein gegeben,
Müßte mich als bitt're Scham durchbeben,
Und ich litte, in der Freude Schooß!
Du, für die im Innersten ich brenne,
Meine Menschheit! keine Gnade trenne
Von dem deinen, deines Kindes Loos!


聊向苍藤挂六镮
满前嘉致属幽闲
双眸净洗看无厌
欲结遮头草一间


Siehe, nun komt Jehova nicht mehr im Wetter,
In stillem, sanftem Säuseln
Komt Jehova,
Und unter ihm neigt sich der Bogen des Friedens!


Io crederei ch'in sì canuto stile
Fosse nova fra noi Palla risorta;
Ma veggio poi, ch'a la virtù senile,
Ha de l'attica dea mente più accorta.


Or fin a' denti il capo gli divide
Grifone, or Aquilante fin al petto.
Egli dei colpi lor sempre si ride:
s'adiran essi, che non hanno effetto.
Chi mai d'alto cader l'argento vide,
che gli alchimisti hanno mercurio detto,
e spargere e raccor tutti i suo' membri,
sentendo di costui, se ne rimembri.


Auf! sendet euern Consul nur!
Die Hälfte, die ihr wollt –
Poseidon höret meinen Schwur –
Seis, die ihr schlingen sollt!


O cast my errors from thy sight,
And let them pass away,
Unheeded, as a watch by night,
Or as a cloud by day.


Své dlaně spínám v skroušenosti,
lamp zlatých září pět;
pět panen neviditelných vstříc Hosti
v tom přítmí slyším přicházet.


Wir glauben all, das Jesus Crist
sei gen himel aufgefaren,
Da er ewig beim vatter ist
und tut gnediklich bewaren
All sein glaubige christen
so sie herzlich zu im schreien
in not, vor irer feinde listen
wil er sie bschützen und freien,
er hat allen gwalt in seiner hent
in dem himlischen regiment.


Der weise Socrates war scharff genug zu nennen/
Man sah ihn auf der Brust Aspasiens doch brennen.
Pythagor wandert auch/ ob seine Träume groß/
Mit seiner Seelen offt in der Theano Schooß.
Und Solon kan mit Lust so wohl auf schöne Frauen/
Als wie des Landes Heil auf die Gesetze bauen.


Adorar as traições, amar o engano,
Ouvir dos lastimosos o gemido,
Passar aflito o dia, o mês, e o ano;


Siehe da, gleich einem wogenden Meer
Wälzt sich gewaltig das Unglück her.
Jäh zerschmetternde Blitze flammen
Nieder aus düsterem Wolkenthron;
Über dem trunkenen Erdensohn
Schlagen die schäumenden Fluten zusammen. – –


Im Herzen fühle ich ein freudig Bangen,
Ein kühles Meer von Glanz schwillt um die Brust,
Ich bin so schön von Dir in mir gefangen,


Snad nebudou tě rušit blouznivci,
ti Viklefi? Jsou sic to poctivci,
však chudáci, tak neživotní, hroboví,
nic s ženami mít nechtí, bláhoví,
a bez nich co je svět? To syrý den,
den zamlklý, v němž plískanice jen.
A třetí ještě, poslední jich causa –
hm, reformationis? Škrtni ji, a pausa!


Wenn er erst ausgesprochen,
Das Vater, das Vollbracht,
Dann ist der Tod gebrochen,
Und nur auf Erden Nacht.


画船江雨带风斜
过尽重阳未到家
忆昨龙山曾送酒
葑门今日是黄花


Herrlich ists im Grünen!
Mehr als Opernbühnen
Ist mir Abends unser Wald,
Wenn das Dorfgeläute
Dumpfig aus der Weite
Durch der Wipfel Dämmrung hallt.


Hat man des Geldes allzuviel,
Weiß man nicht recht, wohin man will.


Závoji skryty modrými zrosené do mhy zahrady
své stromy matně zdvihaly jak sladké záhady.


Ich fliehn? Von heißer Glut durchdrungen –
Ohnmöglich – Diese schöne Zeit
Von sich zu stoßen! Die Gelegenheit
Kömmt nicht so leicht zurück. Voll Zärtlichkeit
Den Arm um ihren Hals gezwungen, stand
Ich neben ihrem Sessel, meine warme Hand
Auf ihrem heißen Busen, den zuvor
Sie nie berühret. Hoch empor
Stieg er und trug die Hand mit sich empor,
Dann sank mit einem tiefen Atemzug er wieder
Und zog die Hand mit sich hernieder.
So stand Dianens Jäger mutig da,
Triumph gen Himmel hauchend, als er sah,
Was ungestraft kein Sterblicher noch sah.


Kann er hart genug einst, Dich uns zu rauben, sein?
Solch ein Lächeln wie Deins sehen und tödten? Traurt,
Bebt sein Innerstes nicht, wenn er ein Bild von Gott,
Catharinen entseelen soll?


La Tierra y Mar del Árabe triunfaste;
serás empeño heroico de la Historia,
y el mármol a tus hechos será engaste.


S hedbávné řasy slzička
v bělý padla jasně klín,
s blankytu jako hvězdička
ozařujíc noci stín.


„Miluješ jej? Hleď, on země zrádce!“


E po' ch'i' fu' di quell'albero sceso
sì volsi per lo frutto risalire:
ma non potéo, però ch'i' fu' conteso.


Wann war das, daß der Schwan sang?


To whom AMANDA, (pausing at the )
What meant AVARO by the
Has any of your  Damsels made
A  of what such godlike Beings said?
Or is it customary to your Clime?
Has ever Youth committed such a
As Has any there
Deluded first, and then forsook, the Fair?
I cannot think, your Love will e'er decline,
Nor can my radiant Angel question mine.
By yon bright Beams, which paint the rising Day;
By thy bright Charms, as beautiful as they;
By all our pleasing Hours of Love, I vow
To share your Fate thro' ev'ry Scene of Woe;
Content, with you, to yield my vital Breath;
For Life, without you, would but lengthen Death.


Životem klamu, zlata i nudy
prodral se z dob, kdy opouštěl
otcovské chaty stesky a trudy;
v okna jí bily do mdlých skel
haluze řeřabí.


На склоне гор, близ вод, прохожий, зрел ли ты
Беседку тайную, где грустные мечты
Сидят задумавшись? Над ними свод акаций:
Там некогда стоял алтарь и муз и граций,
И куст прелестных роз, взлелеянных весноТам некогда, кругом черемухи млечной
Струя свой аромат, шумя, с прибрежной ивой
Шутил подчас зефир и резвый и игривыТам некогда моя последняя любовь
Питала сердце мне и волновала кровь!Сокрылось всё теперь: так, поутру, туманы
От солнечных лучей редеют средь полянИсчезло всё теперь; но ты осталось мне,
Утеха страждущих, спасенье в тишине,
О милое, души святое вспоминанье!
Тебе ж, о мирный кров, тех дней, когда страданье
Не ведало меня, я сохранил залог,
Который умертвить не может грозный рок,
Мое веселие, уж взятое гробницей,
И ржавый предков меч с задумчивой цевницей!


Einsam geh ich nachts nach Hause,
Und mein Keller steht mir leer,
Das verworrene Gebrause,
Ach, mein Herz kennt es nicht mehr;
Tugend hat sich eingesessen,
Exemplarisch, würdig, schwer, –
Ach, vergossen, ach, vergessen!


Stojí hory v polokolu,
zamořeny v divném bolu,
a z těch sivých horských očí
kalné slzy tekou dolů,
vzmáhají se do peřejí,
rejí ňádra, plece rejí,
haditě se točí,
žalují, kam kročí.


Er führt sein Pferd zur Weide,
Zu einer Trauerweide,
Dort harret, ach, die Liebste sein
Mit Augen frisch, wie Bächelein,
Mit Augen frisch, wie Bächelein.


Und bald folgt ihr Einer
In die Seitengassen,
Drückt ihr fest die Hüften,
Kann sie nicht mehr lassen.


Ser bom poeta é facílimo;
O ponto está em achar-se
O segredo de imitar-se,
Sob a capa do disfarce,
O que outros disseram,
O que outros fizeram.


An einem Montag es geschah,
An einem Montag früh,
Da sah man die schöne Madlena,
Zu dem Obern Thor ausgehn.


Es ist der Hoffnung wunderbares Wehen
Das weit entlegne Länder mir verklärt,
Und goldnen Schimmer webt um ferne Höhen.


Je geniem, je geniem – toť jisto.
A vládce ruských barbarů Mu napsal
před bitvou psaní, v němž Jej tituloval
prý vtipně „šefem francouzského státu“.


Questi con l'altro esercito pagano
Quella invernata havean fatto soggiorno
Chi presso alla citta,chi piu lontano
Tutti alle ville, o alle castella intorno:
C'havendo speso il Re Agramante in vano
(Per espugnar Parigi) piu d'un giorno:
Volse tentar l'assedio finalmente
Poi che pigliar non lo potea altrimente.


Cuando al extremo de un sofá sentado,
Tú como un niño a mi través tendida,
Por mis brazos tu cuerpo circundado,
Me embelesaba viéndote dormida;
Viendo dormido entre tus labios rojos
El último «yo te amo» que dijeron,
Y dormido en la sombra de tos ojos
El beso que a mis labios le pidieron;
Cuando henchido de fe, pura y sincera,
En Dios y en ti mi corazón ardía,
Y el más dichoso de los hombres era,
Sí, porque el más dichoso me creía;
Cuando al umbral del cielo esplendoroso
Que a mi ambición la juventud brindaba,
Satisfecho de ti, de ti orgulloso,
Por ti el resto del mundo despreciaba.


Dann, dann ist Eine gute That,
Im Sinn des Testaments gethan,
Ein beßrer Paß zur unbekannten Bahn,
Als aller Pfarrer Attestat.


Mancher lebte so geschwinder,
Warf für mich fort Weib und Kinder;
Sah mich einer zärtlich an, –
Ruinierte ich den Mann.«


Byl z hedvábí a krajkoví;
čí by byl, nikdo nepoví.


Ich lobe mir die Freiheit auf den Gassen,
Jedoch das Weib soll man zu Hause lassen.


Százak vonóznak, hegedülnek
s fülelnek csacska ablakok –
...Nekimegyek az egyedülnek,
hallgatok, hallgatok...


Maintenant tu peux parler haut :
Les abeilles sont réveillées.
Pique comme elles, s'il le faut…
Maintenant tu peux parler haut.
Pas fort, seulement au défaut
De cuirasses entrebâillées.
Maintenant tu peux parler haut :
Les abeilles sont réveillées.


Mit Trost sich selbst zu täuschen,
Zu göttlich, folgt er nur
Dem hellen Ruf der keuschen,
Der innersten Natur.


翁子平生最苦贫
晚将丹颈博朱轮
老儒五十无章绶
归去何妨且负薪


Durch webenden Nebel ging ich zur Nacht.
Da kam mir, Christus, dein Wort in den Sinn –
Dein Wort am Kreuze: Es ist vollbracht! –
Und seine Tiefe nahm mich hin ...


Enthülle dich, daß ich des Strauchs mich freue,
Der Kühlung ihr gerauscht,
Und einen Kranz auf jeden Anger streue,
Wo sie den Bach belauscht.


Tugend-Freundin / Weißheit-Ruh /
Musen-Schwester! laß mir zu /
meine ungestimmte Leyren /
die schon lange Zeit must feyren /
dich-erhebend' anzustimmen /
und ein Liedlein dir zu Preiß:
zwar auff meine Bauren Weiß /
die nicht Sternen-an kan klimmen /


„„Matička mně jíti nedá –
myslím, že už hlavu zvedá.““


鲛绡帘捲锦屏开
弱柳丝丝拂吹台
闲品琵琶不成调
落花飞趁晓风来


三月吴门柳絮飞
到家应及子鱼肥
殷勤相送还相祝
管领湖山待我归


Mai non sarà che al tutto la mia vita
Al tuo fidel servir non sia sugetta;
Restarà sempre et mai serà finita
Nel tuo amore la mia fé perfecta.
Così dal corpo l'anima partita
Non serà rotta, cred<i>, ogni saëtta.
Hor mi convien al fin per fatal sorte
servo ti fia in vita et poi in morte.


Mas Botelho, Alpoém, Silva, Caldeira,
Pessoa, Castelbranco rebateram
As Malaias fileiras de maneira,
Que em desordem cobarde se puseram:
Entanto Solimão a ira primeira
Invencível sustenta: não puderam
Os encontros fazer de tanto imigo,
Que não se oponha intrépido ao perigo.


Schon im Glanze Deiner Jugend,
Das war das Talent der Tugend,
Dachtest Du an Gutes tun,
Und es ließ Dich nimmer ruh'n.


将军何事访山家
火冷炉温谩煮茶
若问圣明吾岂敢
止能疗病与驱邪


Kol prázdných hnizd let větrů ostrý vane,
klid hrobů, ticho ptačích bez šveholů,
a nikde duše, v sadě, v lesním dolu,
jak by se člověk lekal krásy zdrané.


Strebt er in die Höhe wieder? –
Ach sein einzig Leben ist
So der Erde Staub zu küssen,
So im Staub zu sterben hier.


心似澄潭水
潭底日涓涓
即此观生得
何须更仰泉


Ten stříbrný měsíc
to je kvítek čistý:
nejtajnějšími on
prochází se místy,
v noci sestupuje
se zelené hory
a děvčátkům kouká
oknem do komory.


Nee, Jung, du möst inne Sniderlihr,
du büst as'n Lappen Plünn;
du kannst to Nod dörch't Nadelühr
sülst dörch, du büst so dünn.


Сводня грустно за столом
Карты разлагаеСмотрят барышни кругом,
Сводня им гадает:
«Три девятки, туз червей
И король бубновый —
Спор, досада от речей
И притом обновы…
А по картам — ждать гостей
Надобно сегодня»Вдруг стучатся у дверей;
Барышни и сводня
Встали, отодвинув стол,
Все толкнули …Шепчут: «Катя, кто пришел?
Посмотри хоть в щелку»Что? Хороший челове,
Сводня с ним знакома,
Он с бл*дями целый век,
Он у них, как домВ кухню барышни бегом
Кинулись прыжками,
Над лоханками кругом
Прыскаться духамГостя сводня между тем
Ласково встречает,
Просит лечь его совсеОн же вопрошает:
«Что, как торг идет у вас?
Барышей довольно?»
Сводня за щеку взялась
И вздохнула больно:
«Хоть бывало худо мне,
Но такого горя
Не видала и во сне,
Хоть бежать за морВерите ль, с Петрова дня
Ровно до субботы
Все девицы у меня
Были без работЧетверых гостей, гляжу,
Бог мне посылаеЯ бл*дей им вывожу,
Каждый выбираеЗанимаются всю ночь,
Кончили, и что же?
Не платя, пошли все прочь,
Господи мой боже!»
Гость ей: «Право, мне вас жалЗдравствуй, друг Анета,
Что за шляпка! что за шаль,
Подойди, ШанетА, Луиза,— поцелуй,
Выбрать, так обидишь;
Так на всех и встанет х*й
Только вас увидишь»«Что же,— сводня говорит,—
Хочете ль Жанету?
В деле так у ней гориИль возьмете эту?»
Сводне бедной гость в ответ:
«Нет, не беспокойтесь,
Мне охоты что-то нет,
Девушки, не бойтесь»,
Он ушел — все стихло вдруг,
Сводня приуныла,
Дремлют девушки вокруг,
Свечка  задымила,
Сводня карты вновь берет,
Молча вновь гадает,
Но никто, никто нейдет —
Сводня засыпае


Und Heinrich, sieben Tage lang
Hält's ihn in Londons Mauern;
Wohl mocht' ihm jeder Stunde Gang
Wie Lauf des Jahres dauern;
Nun aber hält's ihn länger nicht,
Und schüttelnd ab all Last und Pflicht,
Fliegt er zu Lohn und Liebe.


Stimmt also an die schönsten Sterbe-Lieder/
Und bringet nun den Seeligsten zur Ruh.
Werfft Erd und Staub auf seine jungen Glieder/
Und deckt das Grab mit lauter Rosen zu.
Laßt um die Grufft die Menge Cronen hangen:
Denn also muß die Treu und Unschuld prangen.


济漯相将日暮时
此间乃有杜陵池
三春花鸟犹堪赏
千古文章只自知


So dringt sie in ihn, bittet, fleht,
Den Sinn des Jünglings zu erweichen.
Stumm mit verschränkten Armen steht
Mac Dugald vor der Schmerzenreichen.
Bewegt sieht er ihr Angesicht
Das teu're, überströmt mit Zähren,
Doch was sie heischt, er darf es nicht,
Bei Gott! er wird es nicht gewähren.


横雨狂风二月馀
柳塘犹未动春锄
花明兰渚宜垂钓
月暗芸窗好读书


Však slyš!... Jaký to žalm sem vítr zaševelí?...
Je klam to, sen?... Ne, ne, toť oni sami...
„Bože cos Polsku!“ zní to z citadely,
svatý duch míru snes se nad ženami.


Co Věčnost nad tebou skrz hvězdné síto
se hrne veletokem, kaskádami...
Ó Psycho, dítě bohů, zůstaň s námi!


Sim, fora belo na relvosa alfombra,
Junto da fonte, onde Raquel gemera,
Viver contigo qual Jacó vivera
Guiando escravo teu feliz rebanho
Depois nas águas de cheiroso banho
— Como Susana a estremecer de frio —
Fitar-te, ó flor do babilônio rio,
Fitar-te a medo no salgueiro oculto
Vem pois!  Contigo no deserto inculto,
Fugindo às iras de Saul embora,
Davi eu fora, — se Micol tu foras,
Vibrando na harpa do profeta o canto
Não vês? Do seio me goteja o pranto
Qual da torrente do Cédron deserto!
Como lutara o patriarca incerto
Lutei, meu anjo, mas caí vencid
Eu sou o lótus para o chão pendid
Vem ser o orvalho oriental, brilhante!
Ai! guia o passo ao viajor perdido,
Estrela vésper do pastor errante!


Už nejsi můj. Jdeš světem bez domova
a k smutným lidem přijdeš všem,
na nebi večerním kříž hrobu tvého prostý
v strom velké naděje vyroste do oken.


Steht, Märtirer, auf! eur vorzug ist sehr hoch!
Erfahrt in uns, wi nutzbar Jesusjoch!
Das tausendjahr der Ruh in uns ist da!
Hosann! Hosann! Hosann! Halleluja!
Steh auf, O Braut! Besihe Gotteshütt!
Gott wohnt mit uns erbarmungsvoller gütt.
Steh auf, du Kind, der Heilgen Hochzeit frucht!
O wahrer Erb aus der Jungfrauen zucht!
Jerusalem, das neu, in uns ist da!
Hosann! Hosann! Hosann! Halleluja!


Takarodás és búza béhordás,
Leszen az emberi feltámadás,
Testi lelki egyben társolkodás,
Az ítélő Isten előtt állás.


Wir plauderten nicht viel,
Die Felsen sah ich gleiten
Dahin im Wellenspiel
Und dachte vor'ger Zeiten.


G. Micsoda szokatlan zaj s tolongás itten ez?
Hol illy temérdek népet öszve még soha
Nem láttam.


So wandeltest du selig, Kränze windend
Der schönsten Liebe, bis Dämonentücke
Sie in den Abgrund stieß, der sie verschlang.


ilumina mi espíritu; y lloroso,
que eres la tumba perdurable pienso
del pueblo antiguo que habitó en Yucayo


Hymnus těch, již příliš milovali!
Zhnusený a zlomyslný refrain...


عودي عَلَيَّ وَلَو كَلَمحِ النَاظِري
لِيَعودَ لي زَمَنُ الشَبابِ الناضِرِ
فَأَلَذُّ عَيشٍ ما اِنقَضى وَتَراجَعَت
كَرَماً بِهِ أَيدي الزَمانِ الغادِرِ
كُلُّ اللَيالي الماضِياتِ خَلاعَةٌ
تَفدي نَعيمَكَ يا لَيالي حاجِرِ
ما كانَ أَسرَعَ ما اِنقَضَت فَكَأَنَّما
كانَت مَناماً في جَناحَي طائِرِ
وَليتبعنَّ القَلبَ فيكَ مِنَ الأَسى
بِأَوائِلٍ مَوصولَةٍ بِأَواخِرِ
وَأَحِنُّ حَنَّةَ ذاكِرٍ مُتَجاوِزٍ
لِرَسيسِ لَوعَتِهِ حَنينَ الذاكِرِ
كانَ الصِبا زَماناً أَرَقَّ مِنَ الصِبا
وَأَلَذَّ مِن غَفَواتِ عَينِ الساهِرِ
وَلّى وَما بَرَحَت نَضارَةَ عودِهِ
وَجَمالُ تاجِ جَمالِهِ في ناظِري
أَشكو الفِراقَ وَإِنها لشِكايَة
كَالنارِ في الأَحشاءِ ذاتَ شَرائِرِ
آهاً عَلى نَجدٍ وَأَيّامٍ بِها
أَيّامَ أَفراحي وَعَصرَ بَشائِري
ما كُنتُ أَقنَعُ بِالتَواصُلِ مِنهُم
وَاليَومَ أَقنَع بِالخَيالِ الزَائِرِ
وَأَغَنَّ أَسغَفَ ما يَكونُ بِحُبِّهِ
يَوماً إِذا خَطَرَ السُلُوُّ بِخاطِري
أَدنى صَبابَةِ مُهجَتي فيهِ الَّذي
أَضحَت حَديث عَجائِبَ وَنَوادِرِ
ما زالَ قَلبي بِالأَسى مُتَأَنِّساً
مُذ لَقَّبوهُ بِالغَزالِ النافِرِ
يا قَلبُ قَد بَيَّنتَ فيهِ صَبابَةً
فَيَفوقُ مِن عَينَيهِ كَيد الساحِرِ
كَيفَ الخَلاصُ وَكُلُّ أَسوَدَ فاتِرٍ
أَضحى يَصولُ بكُلَّ أَبيَضَ فاتِرِ


Al cabo, al fin, por último,
tomo, volví y acábome y os gimo, dándoos
la llave, mi sombrero, esta cartita para todos.
Al cabo de la llave está el metal en que aprendiéramos
a desdorar el oro, y está, al fin
de mi sombrero, este pobre cerebro mal peinado,
y, último vaso de humo, en su papel dramático,
yace este sueño práctico del alma.
¡Adiós, hermanos san pedros,
heráclitos, erasmos, espinosas!
¡Adiós, tristes obispos bolcheviques!
¡Adiós, gobernadores en desorden!
¡Adiós, vino que está en el agua como vino!
¡Adiós, alcohol que está en la lluvia!
¡Adiós también, me digo a mí mismo,
adios, vuelo formal de los milígramos!
¡También adiós, de modo idéntico,
frío del frío y frío del calor!
Al cabo, al fin, por último, la lógica,
los linderos del fuego,
la despedida recordando aquel adiós.


Ó, řekla třetí: Znám ten zvuk –
(Leť, srdce mé, v dál, leť dál!)
Miláčkův vrací se již pluk –
ó slast!


Doch alle schwiegen auf einmal;
Und plötzlich ließ aus einem Thal
Die Nachtigall ihr Lied erschallen,
Dem Vater Zeus zum Wohlgefallen!
Sing, sagte Vater Zeus, du Kleine! noch einmal!


Na casa, o coração era a lareira
e perto, eu descansava os pés gelado
Não pude achar lembrança mais acesa:
lareira e pé Sorri - fechava os olho
A vista curta de visão extensa - fogo;
a visão curta da vida extensa - negr
As pálpebras contidas soluçava
Lá fora o vento frio uivava assombr
Os olhos refletiam as labaredas,
as lágrimas ardiam manchas negra
O fogo era maior fora de mi
me lembro muito bem que há tanto for
Um dia foste parte do brinqued
É mesmo séria a história sobre os anjos?
Não posso dormir mesmo sem camisa?
O fogo me guardava - era precis
E tinha duas sombras o tapet
Que voz ouvi atento, e fiquei quiet
Que as asas não comportam ser tão leve,
os anjos não têm corpo e nem têm forma:


A před Bohem když stojí, velký stín
jak v sluncí žeh by padnul ze hlubin.


Ein Lied, ein Lied, der Tag verhallt,
Die Wälder atmen sacht,
Und über die Tale wogt und wallt
Das Ambrahaar der Nacht.
Die Erde wie tief, und um mich her
Eine Fülle edler Gestalten,
Tief in der Brust ein flutend Meer
Volltönender Gewalten;
Und hast du lange versteckt gewohnt,
O, freudige Kraft der Lieder,
So schüttle heut' in den silbernen Mond
Dein silbernes Gefieder! –


Sonst, wenn die Kinder heftig waren,
Verwies sie ihnen sanft den Streit.
Und ist so mütterlich verfahren
Und hielt auf stille Häuslichkeit.


Řeknu dnes, že Čapek muž je plný vtipu,
počestný –
dá mu flastr Tůma v příštím čísle „Šípů“,
pověstný –


Vens de um sonho
tomado
da infância


Das hätt ich wissen sollen!
Das hätte mir, als ich im Wasser lag,
Der kleine Finger jückend sagen sollen!
So hätt ich, als du sprachst: »Ei sieh, die Nixe!
Wie sie sich wälzet!« und: »Was meinst du, Kind;
Soll ich herab zu dir vom Ufer sinken?«
Gesagt: »komm her, mein lieber Fritz, warum nicht?
Der Tag war heiß, erfrischend ist das Bad,
Und auch an Platz für beide fehlt es nicht«;
Daß du zu Schanden wärst, du Unverschämte,
An mir, die dreimal Ärgere, geworden.


Er war mein Trost, wenn Kummer sich
Um mein bethräntes Lager schlich;
Er hörte, wenn ich schwer und tief
Aus meiner Angst um Rettung rief.


Fordítsd az utam visszafele, Isten!
Vagy magam teszek káromló csodát:
Ahonnan jöttem, oda megyek vissza.


Fra i successi d'amor canterà l'armi
e l'imprese ch'hai fatte in questa guerra,
e con sonori e bellicosi carmi
eternerà la tua memoria in terra;
e già di rimirar la Fama parmi
trombeggiando volar di terra in terra,
e contra 'l Papa di tua mano a i venti
la bandiera spiegar de' mal contenti. —


artıyor kara çarşaflılar


Mně líto bylo, že mi nedopřáno
z té číše slávy žhoucím retem píti,
mně líto bylo, dřív že prchne žití,
i mně než slávy zaskvěje se ráno.


اذكريـني كلمـا قد
جَنَّ لـيلٌ مكـفهرُّ
خلف غَيْبٍ كنتُ أبدو
تــائهاً لا أستـقرُّ
في سكون الفجر أعدو
ذَيْـلَ خَيْباتٍ أجـرُّ
كيف أمشي في اتجاهٍ
دائما لي فـيه شـرُّ
أيُّ حقـدٍ بغد حبٍّ
غـير مسبوق أُقِـرُّ
هل أنا في الحظ نَحْسٌ
لستُ أدري،ذاك سرُّ
ياحبيب العمر أسرعْ
إنَّ عمري قـد يفـرُّ


Tief, tief ein Körnlein schläft in mancher Brust,
Doch Herr, du siehst es und du magst es segnen.
O schau auf jene die, sich unbewußt,
Nicht fühlen deiner Gnadenwolke Regnen,
Die um sich steigen lassen deinen Tau;
Nachtwandler, dumpf gebannt in Traumes Leben,
Umwandeln Turmes Zinne sonder Beben,
Nicht zuckend nur mit der geschloßnen Brau'.


Hópelyhek az én álmaim,
Fenn zizegve zenélnek,
Szelíden, árván, félszegül -
Meg ne lássa az élet!


Však zištný, lakotný on světovládců řád
i v čelech národů v znak hanby vidí plát,
ten samolibý strach, když plémě zpanštilé
jen cizí ruky stín zří kmitnout k jeho právu,
a tupost jeho ukrutnou, když barbar zběsile
svým tlačí kolenem hruď porobených Slávů!


Nikdo-li meč mocně nevytasí?
Nedošly jim ještě útrap časy,
Nikdoliž jich pouta nerozlomí?


Na palácích se v jeden ruměn slívá –
zda kámen sám se studem uzardívá?


Trnul jsem celý. Co se mělo dít?
Jaký konec mělo to mít?