Venuto ad Agramante era all orecchio
che giá l Inglesi havean passato il mare
perhò Marsilio e il Re del Garbo vecchio
e li altri capitan fece chiamare
consiglian tutti a far grande apparecchio
si che Parigi possino expugnare
ponno esser certi che piu non se expugna
se nol fa prima che lo aiuto giugna


bir tavus kuşu yontusu belki


أَدِّي الرِسالة يا ريح الحِجاز لَنا
فَقَد وَضَعت عَن القَلب الشَجيِّ عَنا
وَروّحي القَلبَ مِن ذكر الأَحبّة يا
ريح الصِبا فَمُنى قَلبي دِيار مِنى
وَعَن حِمى طيبة لي كَرّري خَبراً
إِنّ المُكرّرَ أَحلى الطَيِّبات جَنى
حَيّا الحَيا ذَلِكَ المَغنى الكَريم وَمَن
بِهِ فَإِنَّ بِهِ لِلكائِنات غِنى
حَيث المَكارم وَالفَضل الأَعمّ وَما
تَبغي الخَلائق فيهِ مِن بُلوغ مُنى
لِلّه مُهجة صَبٍّ قطُّ ما سَكنت
يَوماً لِتِذكار مَن أَضحى لَها سَكَنا
وَلا تَألّق بَرق الأَبرقين سناً
إِلّا وَحرَّم أَجفان الشجي وَسَنا
ما بَينَ قَلبي وَرَكب الظاعِنين أَرى
عَهداً مَتى ظَعنت أَحبابه ظَعنا
لَولا مَدامع أَجفان بِها خَمدت
نار الأَسا ذابَ مِن حرّ الجَوى شَجنا
رُدّوا فُؤادي فَقَد رَدّ الإله لَهُ
أَحبابهُ وَأعيدوا مِنهُ ما وَهنا
وَاِستَطلعوا خَبَراً جاءَ البَشير بِهِ
حَتّى شَفى ما بِهِ نال المُحبّ ضنى
فَليهن قَوم بفَضل اللَه قَد بَلَغوا
حجّاً وَزاروا فَأَدّوا الفَرض وَالسننا
فازوا بِنَيل المُنى حَتّى إِذا رَجعوا
قُلنا لَهُم مَرحَباً شرّفتم الوَطنا
أَهلاً بِهم وَبِمَن قَد جاءَ يقدمهم
كَالبَدر أَشرَق ما بَين النُجوم سَنا
أَهلاً بِطَلعة بَدر بالسُرور بَدا
وَالسَعد بِالطالع الأَعلى قَد اِقتَرنا
لَم يقنع المَجد أَن سمّاه بَدرَ هُدىً
بَل قال بدران تَكريماً لَهُ وَثنا
ذاك الهمام الَّذي أَضحَت شَمائله
كَالوَرد أَحسن شَيءٍ مَنظَراً وَسَنا
مَولى إِذا ذكرت فينا مَناقبه
يَوماً إِلى الرُشد كانَت وَالهُدى سننا
رَوى لَنا الوَفد عَنهُ كُلّ مكرمةٍ
أَضحت لَها كُلّ عَين تحسد الأُذنا
هَذا هُوَ المَجد يَزدان الكَريم بِهِ
وَليس يَزدان بِالأَموال ما وزنا
لا بدع فَهوَ الحُسين بن الحسين إِذا
أَضحى يُرى كُلّ وَصف حازَهُ حسنا
مَواهب مِن عَطاء اللَه قَيّدها
بِالشُكر حَتّى تَوالَت وَاِعتَلَت مِننا
فَاِنشُر عَلَيهِ لِواء الحَمد ما ذكرت
أَهل الثَناء وَقُل أَهل الثَناءِ هنا
وَقُم بِناديه وَاِرفع صَوت مُبتهجٍ
بِالتهنئات كَما قام السُرور بِنا
وهنِّ مَن عودُهُ عيد لأَنفسنا
يَدوم وَالعيد يَأتي بَيننا زَمَنا
وَهنِّ مَن شئت في سامي عُلاه وَلا
تَخصُص بِهِ أَحداً مِمَّن نَأى وَدنا
وَبالتَهاني لَهُ يا ذا المُؤرّخ قُل
تَقبّل اللَه حجّاً نِلته بِهنا


Z objetí Rozkoše a spásy mnohohlasá
zvěst letí Života díc hrdě: Člověk jsem!
a v chvíli jediné, těl jako duchů spása,
se blaho pravěku v dál vlní prostorem
ve sňatku nesmírném...


Jaká síla magická
dál mne vede
v záři bledé,
lampo nebes mystická?


Quando il turbato mar s'alza e circonda
con impeto e furor ben fermo scoglio,
se saldo il trova il procelloso orgoglio
si frange, e cade in se medesma l'onda;


Du fragst/ warumb ich dich/ Melanie, verachte?
Die auff des Vaters Sarg der Mutter Grab belachte?
Den schätz ich sonder Witz/ der Libens wehrt kan schätzen
Die/ die man anders nicht den sterbend kan ergetzen.


Les Deschamps, voix jumelles,
Chantent : l'un a des ailes,
L'autre parle à l'écho


Nein! nein! seht wie wir
Hinaus ins Freie wandern,
Dort, dort wollen wir
Ein Stündchen lustig glandern!


南陌东边草染裙
嫩青深翠一时新
王孙去后无消息
春雨春烟恼杀人


A co děvě v tichém spánku
láska v duši mluvila,
to spěchavá, jasná vlnka
ve svůj klokot vnořila.


A žijí, zkyselí a rvou se
pod tíhou sudby netečné...
Ty hezčí zavčas ohlídnou se
po pěšinečce bezpečné,
kam – dávajíce všecko v sázku –
svůj život pošlou na procházku
v říš snů a žárů do dálky
a bez průvodu morálky.


„Božíčku mladost je přece jen radostí“
z čtvrtého poschodí zvoní,
švadlenky na stroji v mladosti toužení
chorobně zpívají o ní.


Ich geh vom Abend bis zum Morgen
In großem Kummer, großen Sorgen
Daß ich nicht seh sein Angesicht.
Ich ängste mich in meinem Herzen,
Ich leide Pein und große Schmerzen,
Daß mir mein liebster Schatz gebricht.


Vágyva árnyékozza
Téjszín kebledet,
Mely duplán boltozza
Márvány szívedet.


Ústřední síň! Co tu v hlavě
upomínek přeletí!
Kolikrát tu na výstavě
davy klesly v objetí!


Beim Lampenschein jetzt harrst du mein
Im warmen Erkersaale,
Aus rankendem Grün rings Blumen glühn,
Von Düften qualmt die Schale;
Du horchst empor mit leisem Ohr:
»So war's der Nachtsturm wieder?«
Entfesselt rollt der Locken Gold
Dir über die Stirn hernieder.


Oh heilige Bureaukratie,
Vergiß der Märe Lehre nie:
Laß ferne deine Hände
Von Dingen wunderbarer Art!
Sonst seng dir saurer Wein den Bart!
Das ist der Märe Ende.


Šumavičko milá,
proč jsi zasmušilá?
Ošuměla’s právě,
od paty až k hlavě.
Kde ta krása tvoje
s vínkem kypré chvoje?
Kde horského ptactva
plesající roje?


sì che 'l servo fedel con tutto il core,
che devote oblazion porge compiute,
benigno essaudi; trâlo d'afanno fore.


Gefahr und Lust lockt sie vom Ziel vergebens,
Und um sie spielt der Menschen weltlich Handeln
Wie bunte Muscheln an der Pilgerhaube.


Es ist schon Mitternacht; die Augen stehen offen/
Haubt/ Leib und Hertze weiß von keiner Ruhe nicht.
Komm/ Phöbus/ komm herfür/ laß mich nicht länger ruffen/
Steck an dem Himmel auff dein angenehmes Licht.
Doch aber hoff ich auch umsonst auff dich/ o Sonne/
Wenn ich nicht sehen kan Lisillen meine Wonne.


يا بَنى الهالكين هل مِنْ وَقاءِ
لكمُ من مَصارعِ الآباءِ
وإذا ما الأصولُ جَفَّت فما يَط
مع فرعٌ من بعدِها بالبقاء
كلُّ داءٍ له دَواءٌ وقد أَعْ
جَز داءُ المَنونِ كلَّ دواء
سُلِّطت حيلةُ العقول على كُ
لّ خَفىٍّ من غامضِ الأشياء
وتَناهَتْ في الموتِ بَدْءا وعَوْدا
فأَقرَّتْ بالعجز والإعياء
كم ثَوَى تحتَ قبةِ الفَلَك الأع
لى منَ الْخَلْق بين ترْب وماء
هل ترى غادرَتْ يدُ الموت مخلو
قا من ألأقوياء والضعفاء
حيوان من كلِّ جنسٍ فما يُحْ
صَر منها الأَقلُّ بالإِحْصاء
فيقول الإنسانُ عَلَّى لذاك الش
خصِ دونَ الوَرَى من الأَكْفاء
ولَعَمْرى لو عاشتِ الْخَلْقُ طُرّا
ورمى الموتُ واحدا بالفناءِ
لاقتَضَى الحزم أن نخاف إذِ المم
كِنُ في العقلِ جائزُ الإمْضاءِ
كيف بالفاقدِ المُضيفِ إلى الآ
باء فَقْدَ الإخوانِ والأبناء


però che nel mirar questa vagheza
ha giunto tanto foco al primo ardore
che maraviglia n'ho se quindi campa.


misera, e pria cercar catena o laccio
e morte là fra dispietate genti
che trar la vita a chi t'adora in braccio?


Seht Ihr sein Schlachtschwert schweben?
Er zuckt! es blinkt!


Ich will sie recht belohnen,
Mein Zorn soll gleich ergehn,
Auch derer nicht verschonen,
Die jung, gerad und schön;
Ich will sie all zerstäuben
Und fragen hier und dort:
Wo ist dann nun ihr Bleiben?
Welch ist ihr Sitz und Ort?


Den Reisebericht indessen erklärt
Frau Storchin den Nachbarinnen:
»Am Nil hat er ein Würmlein verzehrt,
Den Tiber – sah er rinnen.«


Diß Schwert, das du itzuod schon
hast auf deinen Freund gezücket,
soll dem, der sich kaum drauf schicket,
geben seinen wahren Lohn.
Das auf dich gegoßne Stücke
soll ihm brechen sein Genicke.


Oft did Harmodius (at her state dismay'd)
Solicit from his child her secret pain:
Her vague reply still from his question stray'd,
And each repeated effort prov'd in vain.


Auch die andere wollte gefallen
Und versteckt ihre grausamen Krallen,
Doch währt ihre Sanftmut nicht lang ...


Oh jőj fel egyszer még sirodból,
Mindennél drágább árnyalak!
Csak hogy még egyszer lássalak;
Aztán mondd, hogy terhedre van búm,
S többé nem háborítalak.


Sie zögern noch! Ermannung!
Sie sind dir heut' zu fern!
Du lebst in der Verbannung,
Doch nicht von Stern zu Stern!
Du ward'st auf eine Weile
Dem Paradies entrückt,
Damit es, dir zum Heile,
Bald doppelt dich beglückt.


Fette Braten/ mager Muhß:
Mangel folgt auff Uberfluß.


Svěřiti svůj osud také jednou
koňům splašeným se já mám bát,
občan rakouský? Což se mi může
horšího již stát?


Als die Rosen lieblich lachten
Und die Sommerlauben blühten,
Purpurn die Granaten glühten,
Deine Augen hold erwachten;
Alles sprach nur Liebesschmachten,
Es verkündete die süssen
Träume Nachtigallengrüßen,
Und dein Blick, dein Ton ward Wonne,
Lebe dann der Liebessonne,
Weihe diesen Tag mit Küssen.


És inquilino da terra,
E a riqueza acumulaste!...
Para a viagem da morte
Seguro barco fretaste?


Et c’est pourquoi ce roi rayonne ; il est flagrant
Que l’autre étant le juste, il faut qu’il soit le grand.
Ô grandeur, de charnier et de meurtre mêlée,
Qui de têtes de mort apparaît étoilée !
Lion superbe ayant le chat pour compagnon !
Conquérant coudoyé par les supplices ! Nom
Où la veuve Scarron jette son ombre vile !
Sceptre qui s’est laissé manier par Bâville !
Glaive altier dont la fouine a léché le fourreau !
Lauriers où sont marqués les dix doigts du bourreau !
Roi qui tresse la claie et comble la voirie !
Ô couronne des lys qui, la nuit, se marie
Au bonnet de béguine où l’église souda
La calotte de fer du vieux Torquemada !


Duch severu však ještě tvořil, stál,
duch myslící, a zápasící posud,
smršť bouřných protiv na svých houslích hrál.


Teď již stihla zima sivá
V žití mého zahradu,
Leč ta láska pořád živá
Kvete v novém omladu.


Ich kann es bei Tage nicht finden,
Des Nachts da sucht es mich heim,
Ich will ihm die Augen verbinden,
Dann wird es bei Tage auch mein.


Ó neklesejte, bratři! Vytrvejte!
Kdos padl, vstaň, a opět dej se k předu!
Vy všichni příklad našim dětem dejte!


Zwar bleibts nicht aus, es kommt ja wohl
Ein Stündlein, da man Leides voll
Die Tränen lässet schießen;
Jedennoch wer sich in Geduld
Ergibt, des Leid wird Gottes Huld
In großen Freuden schließen.
Sitze,
Schwitze
Nur ein wenig!
Unser König
Wird behende
Machen, daß die Angst sich wende.


Z pozlacených rámů
v šero jizby chudé
sarkasticky svití
předků nosy rudé.


El ánfora funesta del divino veneno
que ha de hacer por la vida la tortura interior,
la conciencia espantable de nuestro humano cieno
y el horror de sentirse pasajero, el horror


Forse quest'aura, che le smorte foglie
lieve baciando erra su me, rapìo
alcun de' germi che fûr già le spoglie
del padre mio.


Zem v hnědém hávu staré jeptišky
před přísným nebem činí pokání,
jí z očí kanou slzy na líce,
leb ostřihanou k hrudi uklání...


In Goldnem schwebt ein Duft von Thymian,
Auf einem Stein steht eine heitere Zahl.
Auf einer Wiese spielen Kinder Ball,
Dann hebt ein Baum vor dir zu kreisen an.


Ni slzy víc! Sni o nádheře štěstí,
kdy noc je protkaná démanty hvězd,
nad tebou lásky mé let zašelestí,
co fantastický květ ji uzříš kvést.
A zladíš v úsměv vůni tvojich retů
a s láskou půjdeš dobám štěstí vstříc
a v obzoru všech hodin a všech světů
pak nikdy neuzříš ni slzy víc.


„Je vždy a všude,“ ona tiše děla,
„jen otevřený míti zrak i sluch,
kde slepá massa nikdy neviděla
zář, stíny, žití bájíplný ruch.
Hle,“ pravila a rukou kynula –
a pod stromem jsem viděl sedět v trávě
prostičkou dívku. Z očí linula
se záře jí a rozlévala v slávě
se prostovlasou, krásnou hlavou její.


Dolce mie cara e glorïosa vita,
mentre c'ha sdegno nel suo albergo Amore,
misera, stanca, or ch'è di lei signore,
dal qual indarno ogni mortal s'aita;


Immer langsam voran! Immer langsam voran,
Daß der deutsche Michel nachkommen kann.
Seitdem unser Reich die Preßfreiheit verlor,
Schreiben wir uns Alles hinter's Ohr.


Eh ich ein Weib begehr'/ eh wüntsch' ich mir den Tod/


Passam os carros e fazem tremer a casa A casa em que estou s As coisas há muito já foram vividas: Há no ar espaços extintos A forma gravada em vazio Das vozes e dos gestos que outrora aqui estava E as minhas mãos não podem prender nad Porém eu olho para a noite E preciso de cada folh Rola, gira no ar a tua vida, Longe de mi Mesmo para sofrer este tormento de não ser Preciso de estar s Antes a solidão de eternas partidas De planos e perguntas, De combates com o inextinguível Peso de mortes e lamentações Antes a solidão porque é complet Creio na nudez da minha vida Tudo quanto nele acontece é dispensáve Só tenho o sentimento suspenso de tudo Com a eternidade a boiar sobre as montanha Jardim, jardim perdido Os nossos membros cercando a tua ausênci As folhas dizem uma à outra o teu segredo, E o meu amor é oculto como o med Sophia de Mello Breyner Andresen | "Coral", 1950


Dear Heart, I think the young impassioned priest
    When first he takes from out the hidden shrine
    His God imprisoned in the Eucharist,
    And eats the bread, and drinks the dreadful wine,


Selon le rhythme lent de vers scandant ses pas,
Le Riçhi matinal traverse la pelouse.
Vers le sein d’Yamî, ta sœur et ton épouse,
Remonte, fils des Eaux ! le courant du trépas.


Erst macht sich Julius Roms Freyheit unterthan,
In dem verwirrten Reich folgt ihm Octavian.
Tiberius, nach ihm, ist voll von bösen Tücken,
Und an Caligula sonst wenig zu erblicken,
Als Grimm und Aberwitz. Der dumme Claudius,
So gleichfals ein Tyrann, erlebet den Verdruß,
Daß sein verbuhltes Weib mit andern sich vermählet.
Wie wird der Christen-Schaar zu Nerons Zeit gequälet!
Der ietzt durch Mutter-Mord, durch angelegten Brand
Und tausend Grausamkeit der Nachwelt noch bekannt.
Als Galba fällt durch Geitz, wird Otto zwar erkohren,
Der aus Verzweifflung doch, nachdem die Schlacht verlohren,
Sein eigner Mörder ist. Vitellius, verhaßt,
Weil er in Schlemmerey viel Gut und Blut verpraßt,
Wird, wie ein Aaß, geschleppt. Vespasianus Güte
Beglückt das Käyserthum. In Titus groß Gemüthe
Ist alle Welt verliebt; wiewol die heilge Stadt 1
Des Himmels schwehren Zorn durch ihn empfunden hat.
Ihm folgt Domitian, sein Bruder, der am Blute
Der Bürger sich ergötzt, der Christen zweyte Ruthe;
Biß endlich Nerva kommt, gleich, da die Zeit verfließt
Der ersten hundert Jahr, die er mit Ruhm beschlüßt.


Teurer Freund, auch du sollst nützen! –
Höre stets der Tugend Ruf,
Denn du sollst sie unterstützen
Und gekränkte Unschuld schützen,
Wie das Wesen, das dich schuf!


أنت في بالك خاطرْ
فانمحى عنك وخاطرْ
وصلِ الجزءَ بكُلٍّ
ثم كن للكل فاطر
وانتشق زهر رياضي
فبطيبي الكون عاطر
وانتهض وارفع كفوفاً
فسحاب الجود ماطر
وإذا بان همام
لك من ذاتك شاطر
عدِّ عن سلسلة النف
س وأغلال الخواطر
وتيقن أن سري
حارس فيك وناظر


Also besieget euch, auf eure Listen
Und Punischen Betrug entbrannt,
Ein Held, den Pallas und der Brennen Friedrich rüsten,
Der Gwelfe Ferdinand;


Li algures que os gregos antigos não escreviam necrológios,
quando alguém morria perguntavam apenas:
tinha paixão?
quando alguém morre também eu quero saber da qualidade da sua paixão:
se tinha paixão pelas coisas gerais,
água,
música,
pelo talento de algumas palavras para se moverem no caos,
pelo corpo salvo dos seus precipícios com destino à glória,
paixão pela paixão,
tinha?
e então indago de mim se eu próprio tenho paixão,
se posso morrer gregamente,
que paixão?
os grandes animais selvagens extinguem-se na terra,
os grandes poemas desaparecem nas grandes línguas que desaparecem,
homens e mulheres perdem a aura
na usura,
na política,
no comércio,
na indústria,
dedos conexos, há dedos que se inspiram nos objectos à espera,
trémulos objectos entrando e saindo
dos dez tão poucos dedos para tantos
objectos do mundo
e o que há assim no mundo que responda à pergunta grega,
pode manter-se a paixão com fruta comida ainda viva,
e fazer depois com sal grosso uma canção curtida pelas cicatrizes,
palavra soprada a que forno com que fôlego,
que alguém perguntasse: tinha paixão?
afastem de mim a pimenta-do-reino, o gengibre, o cravo-da-índia,
ponham muito alto a música e que eu dance,
fluido, infindável,
apanhado por toda a luz antiga e moderna,
os cegos, os temperados, ah não, que ao menos me encontrasse a paixão
e eu me perdesse nela
a paixão grega


Doch im letzten Todesbeben,
Wenn sich neigt die blasse Stirne,
Wird mich noch ein Duft von Reben
Und von Rosen lind umweben,
Meiner Jugend Liebestraum!


Als es immer länger währte
Und die Ungeduld sich mehrte,
Kam der Aar zum Storch heran,
Und er haucht ihn grimmig an.


当时都护静倭奴
将校功高锦绕躯
今日军中思一战
年年马市款单于


A malíř přikročil, a jeho řeč
tak divně zněla, snivě, zdaleka
jak větvemi by cypřiš vanula,
když takto králi tiše vyprávěl:


O ihr Blumen! zu euch nieder
Weinen, die euch künftig pflücken,
Uns bleibt nur Ihr Bild zu schmücken,
Sie kehrt nimmer, nimmer wieder!


Desde tus muslos blancos, tu sonrisa
lanza gritos al viento de la noche.
Te recorro callado y suspirante.
Me asiento en la llanura de tus nalgas.
Respiro, jadeante, y te amo.
...
Tus caderas destierran del silencio
mi gris melancolía.


O Atlas, großer starker Riese, wie wird des Himmels Last dir schwer?
Die Liebe trägt dieselbe Bürde und hüpft so selig hin und her.


As setas - cruas - no corpo   as setas no fresco sangue   as setas na nudez jovem   as setas - firmes - confirmando a carn


A vedle sebe svorně jdou,
jak milencům se sluší
a já mám tebe, hochu můj,
tak plnou, plnou duši!


Bůh dopřej mu tam klidně spát!
my měli jej, on nás měl rád:
my byli jeho pýcha;
sic nedbal mnoho na vědu,
však říkal: „Hoši, ku předu!
jen baba sedí zticha!“


Než vypravuj! Nuž dívejte se k moři,


To tajné pouto, které vleče
jich noha žitím za sebou,
v něž pot i slza časem steče,
to stalo se jim potřebou.


e quando li disiri poggian quivi,
sì disvïando, pur convien che i raggi
del vero amore in sù poggin men vivi.


Zwei von heißer Glut erfüllte,
Mitternächtlich helle Sterne
Blinken träumend in die Ferne,
Die sich scheu in Nebel hüllte.


Schöner Traum, der leichtgewoben
Mich umspielt wie Frühlingswehn,
Nur zu spät, als du zerstoben,
Sollt' ich deinen Ernst verstehn!
Ach, schon unauslöschlich brannte
Mir das Herz in süßer Qual,
Als er sich Odysseus nannte
Und Penelopes Gemahl.


Gleich ward das Meer lebendig.
Als hätt' es Fleisch und Blut:
Je mehr sie hub das Röckchen,
Je höher stieg die Fluth.


Ó, kolik paží tady již se vzpialo,
by naložilo na vůz klasů tíhu.
Ó, kolik žneček tady již se smálo
a kolik písní lásce žalovalo.
To na tisíce paží v jednom mihu,
to miliony paží v mocném zdvihu
žní bohatství na vozy nakládalo,
když slunce na zenitu slavně plálo
a líce, paže, těla ožíhalo,
že každý napiatý a zdravý sval
jak oheň plál
a člověk celý v ohni žňovém stál.
To paží obrovské se mihly miliony,
snop těžký jako nový chléb byl vonný,
jak živá odpověď na chudých vzkřek a stony,
jak hodů rajských němé slibování,
hostie bílá při obětování.
Ó kolikrát se rozzvonily zvony
a v žáru poledního usínání
padaly na zem’ požehnanou tóny.


tal che dirai: — Se questi è uom mortale,
è Paulo o Scipion; ma s'egli è dio,
chi sa or se è Nettuno, Apollo o Marte? —


遥山深秋色
总被草堂分
篱外涓涓水
流来半是云


Wir hören so lang von deinen Gaben,
Zeige sie uns doch endlich nun.
Willst du Kredit als Heiliger haben,
Mußt dich entschließen, Wunder zu tun.


Wenn du denn die Blume bist,
O bescheidenes Gemüt,
Tröste dich, beschieden ist
Samen allem, was da blüht.
Laß den Sturm des Todes doch
Deinen Lebensstaub verstreun,
Aus dem Staube wirst du noch
Hundertmal dich selbst erneun. –


ne işin var bu ölüme benzer ülkede


mas no hallando fácil el camino,
que los suyos entrando derretían,
revientan por salir do no hay salida.


La fama già per tutto ha pieno il mondo,
Di quanto cresce hor la Dardania ROMA
Nel seno appresso al Tebro più fecondo,
Dove già nacque chi da lui la noma.
Da questa (come il regno alto, e giocondo
Vuole) ogni Monarchia fia vinta, e doma.
Sarà soggetto il mondo in ogni parte
À la città del gran figliuol di Marte.


A queste molli fila il pregio e 'l nome
ch'ogni fort'alma han di legar valore,
cedete, o bionde innanellate chiome.


Valí se jako němý proud,
zbavený z vlastní moci pout
ve světle mírném, svatém,
všecka tvá bytost ubitá
tváří v tvář se tak ocitá
před jejím majestátem.


سَل حَيَّ تَغلِبَ عَن بكرٍ وَوَقعَتِهِم
بِالحِنوِ إِذ خَسِروا جَهراً وَما رَشِدوا
فَأَقبَلوا بِجَناحَيهِم يَلُفُّهُما
مِنّا جَناحانِ عِندَ الصبح فَاِطَّرَدوا
فَأَصبَحوا ثمَّ صَفواً دونَ بيضِهِم
وَأَبرَقوا ساعَةً مِن بَعدِ ما رَعَدوا
وَأَيقَنوا أَنَّ شَيباناً وَإِخوَتَهُم
قَيساً وَذُهلاً وَتَيمَ اللاتِ قَد رَصَدوا
وَيَشكُرٌ وَبَنو عِجلٍ وَإِخوَتُهُم
بَنو حَنيفَةَ لا يُحصى لَهُم عَدَدُ
ثُمَّ اِلتَقَينا وَنارُ الحَربِ ساطِعَةٌ
وَسَمهَرِيُّ العَوالي بَينَنا قِصَدُ
طَوراً نُديرُ رَحانا ثُمَّ نَطحَنُهُم
طَحناً وَطَوراً نُلاقيهِم فَنَجتَلِدُ
حَتّى إِذا الشَمسُ دارَت أَجفَلوا هَرَباً
عَنّا وَخَلّوا عَنِ الأَموالِ وَاِنجَرَدوا
قَد قَرَّت العَينُ مِن عِمرانَ إِذ قُتِلَت
وَمِن عَدِيٍّ مَعَ القَمقامِ إِذ جَهِدوا
وَمِن زِيادٍ وَمِن غُنمٍ وَإِخوَتِها
وَمِن حَبيبٍ أَصابوا الذُلَّ فَاِنفَرَدوا
وَمِن بَني الأَوسِ إِذ شُلَّت قَبيلَتُهُم
لا يَنفَقونَ وَلا ضَرّوا وَلا حُمِدوا
فَرّوا إِلى النِمرِ مِنّا وَهوَ عَمُّهُم
فَما وَفي النِمرُ إِذ طاروا وَهُم مُرُدُ
نَحنُ الفَوارِس نَغشى الناسَ كُلَّهُم
وَنَقتُلُ الناسَ حَتّى يوحِشَ البَلَدُ
لَقَد أَصبَحناهُم بِالبيضِ صافِيَةً
عِندَ اللِقاءِ وَحَرُّ المَوتِ يَتَّقِدُ
وَقَد فَقَدنا أُناساً مِن أَماثِلِنا
وَمِثلَهُم فَكَذاكَ القَومُ قَد فَقَدوا
وَالخَيلُ تَعلَمُ أَنّي مِن فَوارِسِها
يَومَ الطِعانِ وَقَلبُ الناسِ يَرتَعِدُ
وَقَد حَلَفتُ يَميناً لا أُصالِحُهُم
ما دامَ مِنّا وَمِنهُم في المَلا أَحَدُ


O! was erblickt die Hirten-Zunft!
Was ists, das sie in Lüften hören?
Wie sehr erstaunet die Vernunft!
Sie weis sich nirgends hinzukehren!
Seyd Hirten, seyd getrost! erschreckt jetzunder nicht,
Denn euch verkündigen die Engel,
Wodurch nun eure Sünden-Mängel
Geheilet worden sind, und was euch Trost verspricht.
Es heist: Der Heyland ist zu Bethlehem gebohren,
Und hat sich einen Stall zur Wohnung auserkohren.
Geht hin zum Stall und sehet an,
Was unser Mund euch kund gethan.


Ó to už motýl věru moudřejší je,
že nesbírá a tuze nepracuje,
ten ví, jak by to krásně vypadalo,
kdyby si spořit začal jen dost málo...


文章何事误斯人
消尽黄金白发新
马上不须频下泪
新安秋水待垂纶


Co nám Hradčany a Pohořelec,
co nám Letná, Kinských zahrada?
Řádný Pražák (není-li to střelec)
jenom na Žofín vždy zapadá.


مدحتكم طمعا فيما اؤمله
فلم أنل غير حمل الاثم والنصب
إذ لم تكن صلة منكم لذي أدب
فاجرة الخط أو كفارة الكذب


Ich weiß nicht, ob die Welt kan länger stehn und halten,
Weil da und dort ihr Bau nimmt Brüche, Risse, Spalten.
Gott scheidet sich von uns; wir scheiden uns von Gott.
Die Wolfahrt reumt das Land, und bleibt uns nichts als Not;
Die Tugend fleucht seitab; die alten Laster weichen
Der neuen Teuffeley. Es künnen sich nicht gleichen
Der Unterthan und Herr, der Herr und Unterthan;
Der Mann sucht fremdes Weib; das Weib sucht fremden Mann.
Der Himmel wil nicht mehr der Erde Saamen günnen;
Die Erde wil nicht mehr wie vor gebären künnen.
Das macht, daß man zum Theil dem Epikurus gläubt:
Die Welt werd ehstes das, was in der Sonne stäubt.


翠羽立高枝
危巢对落辉
碧潭千万丈
直下取鱼归


Dort schwatzt ein buhlerischer Bach
Dem lispelnden Geräusch der nahen Sträuche nach:
Hier strahlt die bunte Wiese vor:
Dort schwillt ein stolzer Berg empor.


Pierre et César sont là, pleins du passé féroce !
C’est l’instant de lutter, nous qu’on osa bannir,
Contre le mal géant, contre l’erreur colosse,


Až přijdu nakonec všeho, co začíná,
pochopím, země, tvůj maličký svět.
Udeří hodina bledá a nevinná,
srdce, chceš růži mé odpovědět?


Zas domov zřím, les vůkol, luhy, stráně
a s otcem matku, jež mě k srdci vije,
a v chladné ruce horké tisknu skráně,
a duše má jen zevšad smutek pije.


كيف خَلاصُ الحُرِّ منْ بِذْلةٍ
أم كيف تبقى نفسهُ حُرَّهْ
وهو إلى آخِرِ أيَّامِهِ
يَدْأبُ للخِرْقَةِ والكِسْرَهْ


Tu sklesne na břehu, úpí a lká
A vzývá pomoci vyšší:
„Dej, Zevse! ať řeka se tiší!
Jest poledne, na mále lhůta má,
A pakli se slunce za hory dá,
A města mi nebude dojít,
Jest milému příteli pojít!“


En esta tierra estéril y desierta,
Y entre estas rocas ásperas y heladas,
Alegres plantas tuvo amor sembradas,
Y larga senda a mi decoro abierta.
Ahora yace mi esperanza muerta,
Y mi deseo las alas abrasadas.
Cayó por tierra, y fueron acabadas
Las horas breves de mi gloria incierta,
¡Ay cuánto en vano se desea y espera!
¡Ay de cuán cerca el bien huye y se esconde!
¡Ay qué amargo manjar es su memoria!
¡Ay cómo es la alegría breve y ligera!
¡Cómo el fruto a la flor tarde responde!
¡Ay cómo vende amor cara su gloria!


Přijde němý a vyzvedne vás
a smete prach země s vašich roznícených tváří
a vrhne vás
v žár jiných bytí na jiných planetách
až k vítězství, jež připravil silným...


Doch hast du falsch gesprochen,
Oder trog dich falscher Schein,
An den höchsten Baum im Walde
Sollst du gehangen sein!


嗅菊谩劳三
赐安得萸一
聊分故园枝
不负重阳日


Wenn man dich Engel nennt,
Wills so der Brauch;
Daß dus an Schönheit bist,
Seh ich wohl auch;
Magsts auch an Güte sein:
Gib und gewähr!
Nur nicht an Heiligkeit,
Bitt ich gar sehr.


Wenn dann auch in der Zeiten Bau
Mich bald ihr Schutt begräbt,
Und meine Kraft auf Gottes Au
In andern Blumen lebt,
Und mein Gedanke mit zum Geist
Vollendender Gedanken fleußt.


Es trieb mich hinauf auf die Waldhöhe,
Die am Ufer des Meeres liegt.


Ich sage dir von Herzen Dank
Mit aller Heilgen Lobgesang
Für alls, was deine Gnad
Mir heut erzeiget hat.
Und so ich was vor dir,
Das sündlich ist, gehandelt
Und ärgerlich gewandelt,
Bitt ich, vergib es mir.


Soledad ,,ahora quiero dormir,no me despiertes
acúname en tu regazo, cántame una cancion de paz
si me ves llorar, consuélame, no me hagas callar
si no despierto no insistas..estaré en otro lugar.


أَلا إِنَّها غَمرُ السَخائِمِ وَالغَمرِ
جِنايَةُ مَن يَجني بِها ثَمَرَ الدَهرِ
تَحِنُّ الرُبى لِلقَطرِ لا لِغَمامِهِ
وَما تَنفَعُ السُحبُ السَواري بِلا قَطرِ
سَأَهجِرُ أَبكارَ القَوافي فَإِنَّني
أَراها عَلى الأَيّامِ تَقتَصُّ بِالغَدرِ


a hlasy láskou vetší zvolají,
ať naděj naděj vzývá,
ať duším volno je, jak po kraji
když všecko kvete, zpívá.


كان الربيعُ الحيُّ روحاً حالماً
غضَّ الشَّبابِ مُعَطَّرَ الجلبابِ
يَمْشي على الدّنيا بفكرةِ شاعرٍ
ويطوفُها في موكبٍ خَلاَّبِ
والأفْقُ يملأهُ الحَنانُ كأنَّهُ
قَلْبُ الوجودِ المنتجِ الوهَّابِ
والكونُ من طُهْرِ الحياةِ كأنّما
هو معبدٌ والغابُ كالمحرابِ
والشّاعرُ الشَّحرورُ يَرْقُصُ مُنشداً
للشَّمسِ فوقَ الوردِ والأعشابِ
شعْرَ السَّعادةِ والسَّلامِ ونفسهُ
سَكْرى بسِحْر العالَم الخلاّبِ
ورآه ثعبانُ الجبال فغمَّه
ما فيه من مَرَحٍ وفيْضِ شبابِ
وانقضَّ مضْطَغِناً عليه كأنَّه
سَوْطُ القضاءِ ولعنةُ الأربابِ
بُغِتَ الشَّقيُّ فَصاح في هول القضا
متلفِّتاً للصَّائل المنْتابِ
وتَدَفَّق المسكينُ يصرخُ ثائراً
ماذا جنيتُ أنا فَحُقَّ عِقابي
لا شيءَ إلاَّ أنَّني متغزّلٌ
بالكائناتِ مغرِّدٌ في غابي
ألْقى من الدّنيا حناناً طاهراً
وأبُثُّها نَجْوى المحبِّ الصَّابي
أيُعَدُّ هذا في الوجود جريمةً
أينَ العدالةُ يا رفاقَ شبابي
لا أين فالشَّرْعُ المقدّسُ ههنا
رأيُ القويِّ وفكرةُ الغَلاّبِ
وسَعادةُ الضَّعفاءِ جُرْمُ ما لهُ
عند القويِّ سوى أشدِّ عِقابِ
ولْتَشْهَدِ الدُّنيا التي غنَّيْتُها
حُلْمَ الشَّبابِ وروعةَ الإعجابِ
أنَّ السَّلامَ حَقيقةٌ مَكْذوبةٌ
والعَدْلَ فَلْسَفةُ اللّهيبِ الخابي
لا عَدْلَ إلاَّ إنْ تَعادَلتِ القوى
وتَصادَمَ الإرهابُ بالإرهابِ
فَتَبَسَّمَ الثُّعبانُ بَسْمةَ هازئٍ
وأجابَ في سَمْتٍ وفَرْطِ كِذابِ
يا أَيُّها الغِرُّ المثرثرُ إنَّني
أرثي لثورةِ جَهْلكَ التلاّبِ
والغرُّ يعذره الحكيمُ إِذا طغى
جهلُ الصِّبا في قلبه الوثّابِ
فاكبحْ عواطفكَ الجوامحَ إنّها
شَرَدَتْ بلُبِّكَ واستمعْ لخطابي
إنِّي إلهٌ طالما عَبَدَ الوَرَى
ظلِّي وخافوا لعنَتي وعقابي
وتقدّموا لي بالضَّحايا منهُمُ
فَرحينَ شأنَ العابدِ الأوّابِ
وسَعادةُ النَّفسِ التَّقيَّةِ أنّها
يوماً تكونُ ضحيَّةَ الأربابِ
فتصيرُ في روحِ الألوهةِ بضعةً
قُدُسِيَّةً خَلُصَتْ من الأوشابِ
أفَلا يَسُرُّكَ أن تكونَ ضحيَّتي
فتحُلَّ في لحمي وفي أعصابي
وتكونَ عزماً في دمي وتوهُّجاً
في ناظِريَّ وحدّةً في نابي
وتذوبَ في روحي التي لا تنتهي
وتصيرَ بعضَ ألوهتي وشَبابي
إنِّي أرَدْتُ لكَ الخلودَ مؤلّهاً
في روحيَ الباقي على الأحقابِ
فكِّرْ لِتُدْرِكَ ما أريدُ وإنَّه
أسمى من العيش القَصيرِ النَّابي
فأجابه الشُّحرورُ في عُصَصِ الرَّدَى
والموتُ يخنقه إليكَ جوابي
لا أرى للحقِّ الضَّعيفِ ولا صدًى
والرّأيُ رأيُ القاهرِ الغلاّبِ
فافعلْ مشيئَتكَ التي قَدْ شئتَها
وارحمُ جلالكَ من سماعِ خطابي
وكذاك تُتَّخَذُ المظالمُ منطقاً
عذباً لتخفِيّ سَوْءةَ الآرابِ


Des Eises schöner Glantz, das, durch die schwehre Last,
So manchen Ast
So sehr beschwehrt', und abwärts beugte,
Ja viele gar zerbrach, zerknickte,
Und manchen Baum so gar zur Erden drückte,
War mir nicht nur ein Beyspiel mancher Schönen,
Die oft durch eigner Schönheit Pracht
Zu Unglück kömmt, und wird zu Fall gebracht:
Es ließ zugleich dieß lieblich rauhe Wesen,
Vom Zustand unsrer Welt, mir eine Lehre lesen:


青冢今成土一堆
娇容埋玉恨难开
无端当日毛延寿
轻把毫端巧作媒


NOTA: Mário de Andrade comenta esse poema em sua primeira carta a Pedro Nava, datada de 9 ma 1925: "O lirismo inicial existe nos poemas que você me mandou e está muito bem exprimido, comoventemente, no Aterrissage (proponho Aterreação, Aterreagem, invente, que diabo!) quando você põe com maiúsculas aquela frase tão bela, concisa, simples, imensa 'Uma pedra rolou pela encosta da montanha' deslanchando uma comoção grande na gent () O que eu tenho medo é que você fique nisso só e comece a escolher dentre as sensações de você as que milhor se prestam pra certas demonstrações ou emprego legítimo de certas realizações processuais da poética modernist Muito cuidado, Nava, em não confundir poética com poesia


Wie ist so herrlich die Winternacht!
Es glänzt der Mond in voller Pracht
Mit den silbernen Sternen am Himmelszelt.


Srdce dívky v jednom květu,
líčko její samá záře,
sní snad, kterak s drahým hochem
ubírá se od oltáře.


arkamdan ağlıyacak bir kızcağıfakat zamanla d


Wie scharlach, vnd wie rotes blut
Von sünden bin geferbet:
Nun spreng mich Herr mit Ysop gut,
So wird all sünd verderbet.
Schneeweiß vnd rein: als helffenbein,
Wird ich dan wider werden,
Ja, wie Crystall: klar vberall,
Wunsch anders nichts auff Erden.


高怀宜与正声通
妙绝孙枝三尺桐
开匣为公鸣一弄
薰风中有故人风


Četl jsem neslané, nemastné,
pozorně přečet’ jsem všecko
o mladé matce nešťastné,
která své zabila děcko.


Wir sind ein spott in ihrem sinn!
Ein ärgernis in ihren stoltzen augen!
Si mögen selbst dis zihen inn,
Und solche Milch aus Babelsbrüsten saugen.
Verduppel ihnen ides Wort,
Mit dem si lästern fort und fort!
Ihr fall sei ihr Erhaltungsort!


Sieh im Herzen meine Schmerzen;
Sende Deines Geistes Licht;
Stetes Weinen soll mich reinen:
Laß mich sehn Dein Angesicht!


Když vin sylných rozličnými rody,
Jagerských a Rustských kmenů plody
Mračnou duši hostů vyjasníte,
Mě jen kávou vyrazýte.


十三初学擘箜篌
弟子名中被点留
昨日教坊新进入
并房宫女与梳头


Er hasset nicht, was er zur Welt gebracht,
Und liebet stets, was seine Hand gemacht.
Mein Lieben ist mir feind,
Sein Lieben hat mein Heil zum Ziel,
Das meine mich erwürgen will.


Ganado tengo el pan: hágase el verso,—
Y en su comercio dulce se ejercite
La mano, que cual prófugo perdido
Entre oscuras malezas, o quien lleva
A rastra enorme peso, andaba ha poco
Sumas hilando y revolviendo cifras.
Bardo ¿consejo quieres? pues descuelga
De la pálida espalda ensangrentada
El arpa dívea, acalla los sollozos
Que a tu garganta como mar en furia
Se agolparán, y en la madera rica
Taja plumillas de escritorio, y echa
Las cuerdas rotas al movible viento.
¡Oh alma! ¡oh alma buena! mal oficio
¡Tienes!: póstrate, calla, cede, lame
Manos de potentado, ensalza, excusa
Defectos, tenlos —que es mejor manera
De excusarlos, y mansa y temerosa
Vicios celebra, encumbra vanidades:
Verás entonces, alma, cuál se trueca
En plato de oro rico tu desnudo
¡Plato de pobre!
                 Pero guarda ¡oh alma!
¡Que usan los hombres hoy oro empañado!
Ni de eso cures, que fabrican de oro
Sus joyas el bribón y el barbilindo:
¡Las armas no, —las armas son de hierro!
Mi mal es rudo: la ciudad lo encona:
Lo alivia el campo inmenso: ¡otro más vasto
Lo aliviará mejor! —Y las oscuras
Tardes me atraen, cual si mi patria fuera
La dilatada sombra. ¡Oh verso amigo:
Muero de soledad, de amor me muero!
No de vulgar amor: estos amores
Envenenan y ofuscan: no es hermosa
La fruta en la mujer, sino la estrella.
La tierra ha de ser luz, y todo vivo
Debe en torno de sí dar lumbre de astro.
¡Oh, estas damas de muestra! ¡oh, estas copas
De carne! ¡Oh, estas siervas, ante el dueño
Que las enjoya o estremece echadas!
¡Te digo, oh verso, que los dientes duelen
De comer de esta carne!
               Es de inefable
Amor del que yo muero, —del muy dulce
Menester de llevar, como se lleva
Un niño tierno en las cuidosas manos,
Cuanto de bello y triste ven mis ojos.
Del sueño, que las fuerzas no repara
sino de los dichosos, y a los tristes
El duro humor y la fatiga aumenta,
Salto, al Sol, como un ebrio. Con las manos
Mi frente oprimo, y de los turbios ojos
Brota raudal de lágrimas. ¡Y miro
El Sol tan bello y mi desierta alcoba,
Y mi virtud inútil, y las fuerzas
Que cual tropel famélico de hirsutas
Fieras saltan de mí buscando empleo;—
Y el aire hueco palpo, y en el muro
Frío y desnudo el cuerpo vacilante
Apoyo, y en el cráneo estremecido
¡En agonía flota el pensamiento,
Cual leño de bajel despedazado
Que el mar en furia a playa ardiente arroja!
¡Sólo las flores del paterno prado
Tienen olor! ¡Sólo las seibas patrias
Del sol amparan! Como en vaga nube
Por suelo extraño se anda: las miradas
Injurias nos parecen, y el sol mismo,
¡Más que en grato calor, enciende en ira!
¡No de voces queridas puebla el eco
Los aires de otras tierras: y no vuelan
Del arbolar espeso entre las ramas
Los pálidos espíritus amados!
De carne viva y profanadas frutas
Viven los hombres, —¡ay! mas el proscripto
De sus entrañas propias se alimenta!
¡Tiranos: desterrad a los que alcanzan
El honor de vuestro odio: —ya son muertos!
Valiera más ¡oh bárbaros! que al punto
De arrebatarlos al hogar, hundiera
En lo más hondo de su pecho honrado
Vuestro esbirro más cruel su hoja más dura!
Grato es morir, horrible, vivir muerto.
¡Mas no! ¡mas no! La dicha es una prenda
De compasión de la fortuna al triste
Que no sabe domarla: a sus mejores
Hijos desgracias da Naturaleza:
Fecunda el hierro al llano, el golpe al hierro!


Hogy pedig a király min gondolkozott el,
S mire céloz ilyen kérdő felelettel,
Megmondom: azalatt esze Budán jára,
Hű emlékezetben derék Toldijára.
Mint arany vetéllő, gondolatja jött, ment,
Toldiról meg vissza Piroskára röppent,
Őket arany szállal szőtte, fonta össze,
S a lelke mosolygott: milyen egy pár lessz e!


Questi trar di Francesco entro 'l cor posto
de l'altro fratel morto il crudel dardo
può col valor, che 'n suo fermo proposto
segue con piede giovenil non tardo.


Ide felénk pásztor avval a dudával,
Menalcas is itt lesz jó sipos társával,
Uj csákóm van, látod, uj kankó vállamon,
Uj varrott ing rajtam, uj bocskor lábamon.
Tejünk, túrónk, sajtunk, van öreg gesztenyénk,
Ómánk, szivánk, körténk, szép puha berkenyénk,
Répánk, borsónk, lencsénk csörgés szalánnával,
Szeretem a lencsét csörgés szalánnával. -
Geczi, faragj nyársat, süsd meg a kis kecskét!


Du weißt's: dir gab, der dich erschuf,
Den Wetterschlag in deinen Huf;
Doch hast du nie die Macht entweiht,
Wie Könige, durch Grausamkeit!


„Értitek, úgy sejtem, kirül vagyon a szó.
Bujtogat, ím, most is Károly a Durazzó:
Ezt megtörni - nem úgy: ezt össze kell törni,
Érte az országot végig kisöpörni...”
Így szakítá félbe Lajos a beszédet,
Arca neki sápadt, szeme vadul égett;
Néztek az urak rá; mi ez? oly szokatlan,
Soha még nem látták ilyen indulatban.


Auf der breiten Tenne drehn
Paar an Paar so nett,
Wo die Musikanten stehn,
Geig' und Klarinett, –
Auch der Brummbaß rumpelt drein, –
Sieht man noch den Bräut'gamsschrein
Und das Hochzeitbett.


Im Gut' und Bösen, treulich, wie es ist,
das deutsche Volk, und wie's gezogen ward:
Zum Mißtraun rasch, noch rascher zum Vertraun,
zu fromm nicht bloß, zu ungeschickt zur List,
doch stets bereit, Luftschlösser sich zu baun;
weich in Gedanken, nur in Worten hart;
wie Gold so treu, und felsenfest im Schmerz –
Ein unverfälschtes deutsches Herz! –


薄宦归来雪满头
欲将簪组换渔舟
怀人不奈萧条意
昨夜梧桐又报秋


Sussurros na sala
Perfume no ar
Mulher chegando


北斗下卓河西流
先生醉歌吟未休
不为长安一片地
何人能破古今愁


Ó motýli, veta již po květů říši!
Kam schýlíš své krásy, jež jarostí dýší?


Hinter Schloß und Riegel trauern
Wahrheitszeugen Jahr für Jahr,
Doch um Joliets Kerkermauern
Ruhlos kreist der Freiheit Aar.


– Well – dal ruku Mister Konopasek.


Ich weiß, daß mein Erlöser lebt,
Das soll mir niemand nehmen!
Er lebt, und was ihm widerstrebt,
Das muß sich endlich schämen.
Er lebt fürwahr, der starke Held,
Sein Arm, der alle Feinde fällt,
Hat auch den Tod bezwungen.


Was hilft uns alles bauen?
Wir bau'n am Sitz der Noth.
Was Steine zu behauen
Nach Winkelmaß und Loth?


朝乘云气上蓬莱
九锁仙峰翠作堆
可惜洞天闲日月
人生能得几回来


A křik jde blíž. A v tom, hle! v prachu změti
dva pantofle a vlna ňader vzplála –
jak růže božství nymfa pouští letí,
jak snít jen o ní může v ráji Allah,
neb setkati ji čistá duma dětí.
Zář Edenu jí v báji očí stála
a jak tříšť perel potu démant ryzí
v nach kanul červánku, jenž vzplál pln mízy.


»Meine Hochzeit wird tief ins Land hinein.
Treu Lieb', laß dein Leid uns ermessen!
Es paßt dir nicht, dabei zu seyn.« –
Herzallerliebster, dich kann ich nimmer vergessen.


Tvé nožky bílé lilije
ty celé tobě zulíbám
ty čarné vnadné linije,
při nichž hned sním a usínám.


لكَ الفَضلُ إذ نَوهْتَ في بلدِى باسمِى
وَقَد كنتُ إذ ذكَّرْتَها دارسَ الرَّسمِ
أَبيتُ وقد خاطَبْتني عَن تَواضُعٍ
رَفَعْتَ بهِ قَدْرَ السِّراج إلى النَّجمِ


Non te dilectin suoi bei lanificii,
non l'erbe sue, no el ber dentro a suoi pocoli,
né ti fidar de suoi grandi artificii.


Nichts half ihr Ach und Weh.
Sie mußte fürbaß reiten.
Da gafft' auf beiden Seiten,
Janhagel aus der See,
Und hub, ganz ausgelassen,
Hierüber an zu spaßen.


V takých myšlenkách jsem bloudil městem.
Náhle v pusté místo bezlidné
smích a váda s kostek hluchým chřestem
zvábily mne s dráhy poklidné.
Na vrch bubnu kostky metajíce
tři tam sedí zpilí žoldnéři
hledů zpurných, osmáhlého líce,
pocuchaných brad a kadeří.
V pozadí pak hmota neurčitá
pod vojenským pláštěm poukryta
na zemi se jeví. Vedle stojí
hošík útlý, šestiletý as,
v drahocenném patricijském kroji.
Jak obláčky temné černý vlas
pod karkulkou sinou, řásnou splývá,
s níž se péro sněhobílé kývá.
Blankytové řásné sukně kraj
obestýlá sněhem hranostaj.
Ba ni dýka něžná, míšek hravý
za ozdobným útlých boků pasem
s hojných drahokamů různým jasem
neschází mu do panické slávy.
Na prsou pak jemně vyšitý
v bílé roušce, hustě nabírané,
okázale bludu symbol plane –
prostý kalich z rudé dykyty.
Ač pod okem tmavým v líčku bledém
jako rosa v bílém poupěti
žal se jeví skvoucím slzy sledem,
přec i vzdor v tom oku viděti,
kteréž z pod obrví jemného
škaredě se na žoldáky vzpírá –
ho! již z očka toho temného
malý dravec kališnický zírá!


Tournant le dos au coin du ciel que l'aube dore,
Ayant pour lampe un crâne où tremble le phosphore,
Objectant à tout fait nouveau leur surdité,
Engloutis dans la caste et dans l'hérédité,
Ceux-ci, pires encor, sont l'extrême contraire.
À force d'être fils on cesse d'être frère ;
Le père par l'aïeul est lui-même éclipsé ;
L'ancêtre seul existe ; il se nomme Passé ;
Il est l'immense chef vénérable et stupide ;
Sa barbe est la sagesse et le beau c'est sa ride ;
Il est mort ; c'est pourquoi lui seul est proclamé
Vivant, et d'autant plus patent qu'il est fermé ;
Il s'est pétrifié dans sa morne attitude,
Et son autorité c'est sa décrépitude ;
Partout où l'on se hait il a son point d'appui ;
Tout rentre en lui ; tout est hiérarchie, ennui,
Fauteuil patriarcal, ordre antique, loi, gêne ;
La famille alourdie a le poids d'une chaîne ;
Le vieillard Autrefois gouverne, et Maintenant
Pourrit dans le marais du genre humain stagnant ;
Les prêtres ténébreux de ce fatal système
Murmurent sur l'oiseau qui s'éveille : Anathème !
Malheur sur le matin ! scandale sur l'amour !
Babel a vu nicher ces hiboux dans sa tour ;
Ils sortent du talmud apportant dans leur griffe
Le dogme, le bandeau, le joug, l'hiéroglyphe ;
Ils sont le fanatisme, ils sont le préjugé ;
Durs, ils tiennent l'enfant dans les aïeux plongé ;
Hélas, ils font lever la nuit sur tous les faîtes ;
Jamais de novateurs, d'inventeurs, de prophètes ;
Jamais de conquérants, toujours des héritiers ;
Toujours les mêmes pas dans les mêmes sentiers ;
Le squelette lui-même entre leurs mains s'encroûte ;
Ils n'ont qu'un cri de marche : En arrière ! une route,
La routine ; un regard l'aveuglement ; un Dieu,
Le grand fantôme d'ombre au fond du cachot bleu ;
C'est peu de la statue, il leur faut la momie ;
Ils reboivent l'horrible antiquité vomie ;
Ces froids songeurs, penchés sur les âges défunts,
Ont les miasmes lourds des fosses pour parfums ;
Ce qui fut les enivre et ce qui vit les navre ;
Leur idéal a l'œil sinistre du cadavre ;
La nuit les aime ; ils sont ses blêmes envoyés.
Tous les rayonnements de l'avenir noyés
Dans le grandissement de l'ombre des ancêtres ;
Les fils des serfs rivés aux pieds des fils des maîtres ;
L'éternel échafaud sur l'enfer éternel ;
Autour d'Adam, chargé du crime originel,
Les vieux siècles hagards poussant des cris sauvages ;
La perpétuité de tous les esclavages ;
Pierre et César joignant leurs glaives effrayants ;
L'autodafé chauffant la tiédeur des croyants ;
Le moins d'enfants possible au seuil de la chaumière ;
Torquemada pour flamme et Malthus pour lumière ;
Il n'existe qu'un droit pour être, avoir été ;
Le cimetière luit, c'est la seule clarté,
Et la tradition est l'unique atmosphère ;
Ce que l'aïeul a fait, l'enfant doit le refaire ;
Voilà leur songe : hiver, glace, plomb, marbre, orgueil,
Exagération lugubre du cercueil.
Derrière ces docteurs funèbres rien ne reste
Que le passé jetant sa figure funeste
Sur le réel, le jour, le travail, la moisson ;
Tombe démesurée emplissant l'horizon.
Rien de sain, rien de fort ; des larves dans la brume ;
Rien de vivant ; pour loi de progrès la coutume ;
L'enfant pâle en naissant ; pour verbe un testament ;
Les cœurs morts ; le nocturne et morne étouffement
Des jeunes nations par les anciens empires ;
Les fils spectres râlant sous les pères vampires.


Wohl wird der Nacht
Die Sünd verglichen/
Indem sie alles macht
Verfinstert/ und verblichen;
Bey dieser Nacht der Wandersmann
Des Wegs sich nicht verrichten kan/
Blind hin und wieder wattet/
Biß in dem Irrthumms-Moos
Er/ gantz ermattet/
Stirbt Hoffnungs-loß.


E chi nol sa, ripensi questo or seco,
che quel cor, a cui fu sì angosto il mondo,
or si contenterà d'un breve speco;


S látni kezdek: felszakad egy sötétlő
sír göröngye messze Galíciában,
nagybátyám dolmányos alakja kel ki,
imbolyog, indul,


Jak zlatým vínkem kolem kol
mu klenbu čela spial,
a velkých perel bohatost
mrak v klín mu nasypal.


Bornez-vous à savoir qu'il avait la pucelle
D'Orléans pour aïeule en ligne maternelle.
D'ailleurs son compagnon, compère et confident,
Était un chien anglais, bon pour l'œil et la dent.
Cet homme, ainsi reclus, vivait en joie. — A peine
Le spleen le prenait-il quatre fois par semaine.
Pour ses moments perdus, il les donnait parfois
À l'art mystérieux de charmer par la voix :
Les muses visitaient sa demeure cachée,
Et quoiqu'il fît rimer idée avec fâchée,


Ach mein Gott, mein Lebens Grund,
Wo soll ich Worte finden?
Mit was für Lobe soll mein Mund
Dein treues Herz ergründen?
Wie ist dir immermehr geschehn?
Was hast du an der Welt ersehn,
Daß, die so hoch dich höhnet,
Du so gar hoch gekrönet?


Der Winter treibt keine Blüte,
Der Sommer treibt kein Eis –
Was früh dein Herz durchglühte,
Das ziemt dir nicht als Greis!


De van egy, kinek még most is jut eszébe
A pomerán vezér rettenetes képe.
“A haddal magával - szólt ez így hozzájuk -,
Ha isten segít, majd valahogy elbánunk,


Svět kolem líhne bez ustání, rodí
snah, tužeb tisíc – v myšlénkovém žáru,
jak jepice se chvějí ve oparu,
jak vlnek roj za tmavou duchů lodí
a sotva vzešly, končí žití chudé. –
Zas dějem jednou v lidstva knize bude,
co minulý den v plaché chvíli splodil –
a věcí času, by zas rmutem zbrodil,
ty svěží, nově načrtané blány,
jak písem knihy, jež tu zakopány...


Feel the soft chord of sadness meet,
An echo in the soul,
And waking joy the strains repeat,
When Mirth's quick measures roll,


Как редко плату получает
Великий добрый человек
         в кой-то век
За все заботы и досады
(И то дивиться всякий рад!)
Берет достойные награды
Или достоин сих награ


Ein Mensch, der seine Kräft und Sinne kann regiern,
Der mag mit gutem Recht den Königstitel führn.


Havia vezes eu me via
como um menino não se v
A água na nuvem se adivinha,
a sede vem antes de sua ve
Havia vezes eu me renascia
sem nunca ter saído além de mim:
emprestava-me espelhos e outras vias
de ver tocar sentir o fundo o s
Era um segundo inteiro ou todo um dia
quando lançava o olhar além de mim
e me via em tudo o que não via?
Que trem cortava o tempo desse abril?


Soll ein Fuß des Menschen gehn
Auf der schmalen Brücke,
Wo nicht aufzufußen hat
Raum ein Fuß der Mücke!


Když byl jsem studentík, já hledal dálky:
po prašných silnicích, vše maje v ranci,
jsem síly dodával již mdlému kroku,
když cílem pouti hrad byl v renaissanci.


See! He lifts his Hands above!
See! He shews the Prints of Love!
Hark! His gracious Lips bestow
Blessings on his Church below!


若问陵阳剖后名
双悬皎月照咸京
不然仍隐荆山去
看即须偿十五城


a hlas, jenž chtěl své: ano: z hluboka si vzdych.


K čemu ctnosti
Spanilosti,
Mravů čistota,
Krevli panská nevře v těle?
Jak smí s zemským Bohem směle
V svazek vkročit holota?
Bláto o zlato se tříti,
Na slávu jed necti líti?


昨夜旄头暗不明
忽传强敌向南行
三千铁骑争追逐
尽卷穹庐入塞城


„Buď kliden, synu můj! Tou dívati se smíš!
Mé krve krůpěj na nejdražších čelech,
ve vlasech trn a ránu na všech tělech,
to zasvěcení stigma zářné nevidíš?“


Čapku tlačí v čelo: „Sper to tisíc hromů,
škoda noci, škoda, půjdu raděj domů!“


Však tato drží hnízdo svoje stále,
tam v bouři nová ptačí druž se líhne.
I hnízdo spadne též – a kdo je zdvihne?
Však ptáci budou v jaře zpívat dále.


Dřív strhala jsem mračna však
i rozpoutala hrom,
já jediná – ač hynul svět –
jsem rostla v strachu tom!


Und der Wohllaut des Gesanges
Ward von Stadt und Land belobt,
Und die Macht des Liebeszwanges
Ward vom jungen Volk erprobt:


De az oroszlán is nemes
mégis amerre jár
csak szitkokat hall és sikolyt
ez a nemes király.


Unser Reigen ist unschätzbar,
Ist der köstlichste Gewinn;
D'rum, o Sohn, gib nicht zu wohlfeil,
Gib um keinen Preis ihn hin!


Wo ich innen Gott gefühlet,
Aeusserlich das Kreutz geschlagen,
Wo die Hände mich gekühlet,
Wenn der Geist zu Gott getragen.


Hab, ins tiefste Herz getroffen,
Oft um Schonung sie gefleht,


Na ta slova Cid již vstal,
bez okolku meče vzal,
Tizonu i Coladu
v této hanby náhradu.
Na hrabata patřil král,
velmi si on pozor dal,
co by řekli, ani slůvka
v čest svou nikdo nezadal.


Poros a hosszu hársfa-sor,
Holdfényes a püspöki udvar,
Simulnak a városi párok,
Vasúthoz futnak a kocsik.


Beklommnen Herzens
Überschreit' ich die Schwelle.
Werd' ich, verwöhnt
Durch südliche Sonnenglut,
An dieser kühlen Heimat
Blasses Licht mich zurückgewöhnen?
Doch da breitet am Fuß der Treppe
Der Adorante die schlanken Arme
Aus, wie betend zur Gottheit,
Daß mein Eintritt gesegnet sei,
Und wie empor ich steige,
Begrüßt mich eine vertraute Schaar,
Die meiner geharrt im langen Winter:
Erinnerungen, trüb' und frohe,
Hier angesiedelt in jedem Raum,
Wo ich gelebt, geliebt, gelitten,
Jung gewesen und alt geworden
Und mein redlich Herz
In festen Händen gehalten.
Und in mir ruft's: Sei froh der Heimkehr!
Hier bist du zu Haus und drunten
An deinem See nur zu Gast.
Denn deines Wesens tiefste Wurzeln
Sind zäh gesenkt in die deutsche Erde,
Wenn auch der Wipfel sich gern
In italischen Lüften wiegt.


Dorillgen/ laß itzt das Spinett/
uns wird zu wohl/ wir gehn zu Bett.


Der Bruder in seinem Blute
Erregt ihm bittern Schmerz;
Daß ihn der Tod ereilte,
Bevor er den Kampf noch theilte,
Zerreißt ihm ganz das Herz.


Não há amor neste mundo
Como o que eu sinto por ti,
Que me ofertou a desgraça
No momento em que te v


Však Sylviino srdce mladé
též trpí as... Ne ponejprv
jsem zahlíd, jak se z oka krade
a incognito v temnu brv


Pomněnky modré,
lahůdky očí!


Fanfáry zavzní,
hymnické zpěvy –
v tom brána třeskne,
neslyšet více,
jen nezřetelný
jakýsi hlahol,
jak by les šuměl.


„Ten obraz, pane, je vám podoben –
dovolte, nechám si ho na památku;
snad potěší mou usouženou matku –
teď sbohem! – spěchám, chýlí již se den!“


Vzešlo jaro nad vlastenskou zemí,
Věčných svobod vztýčen nad ní znak,
Ale starý nepřestával drak
Oheň z tlamy soptiť mocmi všemi.


Ich will mich fest verschließen
Vor allm, was du nicht bist,
Will sonst von niemand wissen
Als nur von Jesu Christ,
Auf daß nur meines Herzens Schrein
Mag deine Perle-Mutter sein.


Admirose un portugués
de ver que en su tierna infancia
todos los niños en Francia
supiesen hablar francés.
«Arte diabólica es»,
dijo, torciendo el mostacho,
«que para hablar en gabacho
un fidalgo en Portugal
llega a viejo, y lo habla mal;
y aquí lo parla un muchacho».


Sedíme v coupè zahaleni,
(vzduch mrazivý a vonný jest),
již mizet zdá se záchvěv denní
a nebem kmitlo na sta hvězd.


le quai vi priego che voi le portiate
liete alla donna in cui la mia salute
vive, ma ella forse nol si pensa,


Kan deines munds wolredenheit,
wie du selbs wilt, das herz bewegen.
kan deiner red vollkommenheit
die stolze seelen niderlegen
Und deine zung in jeder brust
kan lieb und haß, leid oder lust,
müh oder ruh zu wegen bringen,
die willen, die unwillig, zwingen;
Sie kan, wie sie will, das gemüt
anreizen, treiben, halten, stehlen,
erfüllen mit zorn oder güt,
ja sie kan stein und blöck beseelen.


Uno cree que su casa es de uno
Que tontería mas grande
Uno solo achica o agranda rumbos
Donde la vida pasa
Esa lagartija que está entre esas piedras
Es la verdadera dueña de todo
Soy yo quien trabaja para ella
Y no al revés.
Quien se levanta los domingos
Para traer agua a su estanque
Y que la vida le entregue mil bichos
Deliciosos pa comer
Quien quita la mala hierba
Que crece entre los aloes
Para que ella camine cómoda
Cuando el sol se esconde
Cuando me siento triunfante
En mi silla del jardín
Me mira permisiva
tomarme una cervecita
ella esta allí, no me necesita
y yo, yo necesito que esté
en mi jardín, por eso
ella es la dueña, y no yo.


共向珠宫汗漫游
浦云榕叶暗江流
他时京国应相忆
细雨孤蓬上钓舟


وقالوا حوت مصرُ المحاسنَ كلّها
وما غادرت مستطرفاً لسواها
لقد صدقوا لو كان خدن العلي بها
ولو كان فيها لاستتم علاها


Ma Consalvo Ferrante ove ho lasciato,
l'ispano onor, ch'in tanto pregio v'era,
che fu da Malagigi sì lodato,
che pochi il pareggiâr di quella schiera?
Guglielmo si vedea di Monferrato
fra quei che morto avean la brutta fera;
et eran pochi verso gl'infiniti
ch'ella v'avea chi morti e chi feriti.


tempos de consumo
descrenças
de prédios sem janelas
de deuses perdidos
na história
de casebres sem luzes
nas varandas


não sei bem se posso seguir
estes desígnios ou
minguar à fome


Doppelt gibt, wer gleich gibt,
Hundertfach, der gleich gibt,
Was man wünscht und liebt.


Žeh slunce rudý byl, jak z borovic by masa
se v troucheň mechovou proud krve hojně lil,
žeh slunce břitký byl jak dýka, která drásá,
již v ňadra sněhová kdos prudce ponořil.


Away with this unmanly mood!
See where the hoary churl appears,
Whose hand hath seiz'd the fav'rite good
Which you reserv'd for happier years;
While side by side the blushing maid
Shrinks from his visage half-afraid,
Spite of the sickly joy she wears.


Régi időben eszt megprófétálták,
Utóssó időben csudákat látnak,
Nagy hatalmok lészön az pogánoknak,
Nagy bolygások az igaz hitben valóknak.


Ihr schmelzend Mailied weinte Filomele
Im Uferhain;
Da fleht' ich dir, im Blick die ganze Seele:
Gedenke mein!


入林不知深
但觉衣裳冷
新绿满空山
低头不见影


Az erdő zúg, a szálfák megriadnak:
Eredj az úton! Mért jársz erre dőre? –
Én énekelve törtetek előre.


Sollt' hier ein Welt-Bezwinger sehen,
Die schönen Früchte seiner Ehr';
Ich gläub', er müst' einst in sich gehen,
Und wär' er wilder, als ein Bär.


Ty šeré, chladné klenutí!
Proč hledíš na mě v nehnutí,
a nevyprávíš o bolesti,
co duší mnohou tady chvěla, –
i o zašlém a marném štěstí,
po němž tu lkala osamělá! –


E torno all altra che si raccomanda
al Paladin: che non la lasci sola
et dice di seguirlo in ogni banda
cortesemente Orlando la consola
& quindi poi ch usci con la ghirlanda
di rose adorna: et di purpurea stola
la bianca Aurora al solito camino
parti con Issabella il Paladino


Als uns Gott in Genff ergetzet,
Und uns auf den Leuchter sätzet
Unter unbekandter art,
Das wir Fürsten gleichgepaart,
Und sein Licht der Geistesgaben
Ohn Vorurtheil ward erhaben,
Brauchte Satan tausend trug
Sonder einig Recht und fug
Jordans Reise zuverhindern,
Ja, uns gantz und gar zumindern.


Nach Leiden/ Leid und Ach und letzt ergrimmten Nöthen/
Nach dem auf uns gezuckt- und eingestecktes Schwerdt/
Indem der süsse Fried ins Vaterland einkehrt.
Und man ein Danck-Lied hört statt rasender Trompeten:
Indem wir eins aus Lust und nicht durch Glut erröthen/
Schließ ich diß rauhe Jahr und was mein Hertz beschwert:
Mein Hertz das nicht die Angst die unser Land verhert
Vermocht durch rauhen Sturm und linde Gifft zu tödten.
Gott wir haben diß erlebet was du uns verheissen hast/
Daß der unerhörte Schmertzen und der überhäufften Last/
Letztes Ziel ist angebrochen.
Bißher sind wir todt gewesen/ kan nun Fried ein Leben geben/
Ach so laß uns Friedens König durch dich froh und friedlich leben/
Wo du Leben uns versprochen.


Die Quellen von den Klüften,
Die Ström auf grünem Plan,
Die Lerchen hoch in Lüften,
Der Dichter frisch voran.


Oráče povel a ruch skotu z líchy
jak z žírných polí dolétly až sem,
sekáčů hlahol pak a dívčí smíchy
jak hrdliččiných smíchů ohlasem
a bičů svist a vozů skřipot slyší
on zasmušilý v sítí noclehář,
vše prožije jak ohlas cizích říší
pták samotář.


Еще разыгрывались воды,
Не подымался белый вал,
И гром летящей непогоды
Лишь на краю небес чуть видном рокотал;
А он, пловец, он был далеко
На синеве стеклянных волн,
И день сиял еще высоко,
А в пристань уж вбегал его послушный чолДо разгремевшегося грома,
До бури вод, желанный брег
Увидел он, и вкусит дома
Родной веселый пир и сладостный ночлеХвала ему! Он отплыл рано:
Когда дремали небеса,
И в море блеск луны багряной
Еще дрожал,- уж он готовил паруса,
И поднял их он, бодр и светел,
Когда едва проснулся день,
И в третий раз пропевший петел
К работе приглашал заспавшуюся лен* * *
Я помню: был весел и шумен мой день
С утра до зарницы другого…
И было мне вдоволь разгульных гостей,
Им вдоволь вина золотогБеседа была своевольна: она
То тихим лилась разговором,
То новую песню, сложенную мной,
Гремела торжественным хороИ песня пропета во здравье мое,
Высоко возглас подымался,
И хлопали пробки, и звонко и в лад
С бокалом бокал целовался!
А ныне… О, где же вы, братья-друзья?
Нам годы иные настали —
Надолго, навечно разрознили нас
Великие русские далОдин я, но что же? Вот книги мои,
Вот милое небо родное —
И смело могу в одинокий бокал
Я пенить вино золотоКипит и шумит и сверкает оно:
Так молодость наша удала…
Вот стихло, и вновь безмятежно светло
И равно с краями бокалДа здравствует то же, чем полон я был
В мои молодецкие лета;
Чем ныне я счастлив и весел и горд,
Да здравствует вольность поэта!
Здесь бодр и спокоен любезный мой труд,
Его берегут и голубят:
Мой правильный день, моя скромная ночь;
Смиренность его они любяЗдесь жизнь мне легка! И мой тихий приют
Я доброю славой прославлю,
И разом глотаю вино — и на стол
Бокал опрокинутый ставл


Fece Marsilio, come dotto e saggio,
uno squadron ristretto di pagani,
uomini tutti ch'avevon coraggio;
e cominciorno a strignere i cristiani,
sì che del campo piglioron vantaggio:
quivi eran tutti quanti i capitani,
e sopra tutti un infernal demonio
ch'io dissi prima, appellato Grandonio.


Discretos violines hacen historietas
De pies diminutos, escotes y talles;
De anillos traidores; de las Antonietas,
De los galanteos del regio Versalles.
Narran mil alegros, de collares ricos,
De aleves conquistas, de alcobas doradas:
Las conspiraciones de los abanicos
Y las aventuras de las estocadas.
Timbales y oboes, panderos y gaitas
Son gitanas tristes, ebrias bayaderas
Que dan el almíbar de las chirigaitas,
Sangre de cicutas, celos de panteras,
Que sugieren dramas de placer y llanto,
Risas y suspiros de Selikas locas,
Sollozos de Aída, ramos de amaranto,
Orgías de vasos, puñales y bocas.
Graves clavicordios, tristes violoncelos
Susurran amores de duques suicidas,
Y hablan en la lengua de los terciopelos,
Del vino que usaban las reinas queridas.
Guitarras sensibles, en raudos alegros,
Hablan de toreros, chulos y manolas;
Fingen las tormentas de los ojos negros,
Y hablan de los celos de las reinas Lolas.
Ríen con la risa del castañeteo,
Vuelan con el vuelo de la seguidilla,
Y hablan del hechizo que en el culebreo
Ponen las sultanas de la manzanilla.
Sugieren de pronto caderas ariscas,
Gestos que provocan, y ligas que atan;
¡Toros de lujurias, besos de odaliscas,
Canelas, mantillas y piernas que matan!...


»Ihr böhmischen Musikanten, wohlan, spielt auf zum Tanz!«
Da drehten sich die Zecher im lustigen Wirbelkranz.
»Horch, horch! Trompet' und Trommeln!« – »Ihr Narrn, was fällt euch ein?
Wer krächzt da mit Trompeten so läppisch zum Flötenreihn?«


Magyar szó végre. Kis székely gyerek,
füle se látszik süvegtől, subától,
pirulva, boldog arccal ténfereg,
hol új csodát igér az ócska sátor.


Tak luzné, křehké, den po dni vždy mdlejší
je nahé tílko Uguisy-gejši;
i v prohbí pasu, v smyslu gest se zračí
i v tichých krocích teskná úzkost ptačí.
Jak obal květní, Sakura jejž smítá,
je bělost pleti žárem nezalitá,
a černé oko v lesklých slzách taje,
v noc jako den zřít toužíc samuraje,
jenž nad všecky jest dvorností a zbraní,
jenž živ jest jí a umírá jen za ni.
Čas míjí však a dny jsou stále mdlejší,
stesk tráví tílko Uguisy-gejši
a břehy žití žal a touha leptá;
kdo znectí ji, jí po touze se neptá,
když hyne květ, též ptáti se proč není.
Jsou den i rok tak shodné ve vězení,
však kde je zdroj, jímž duše gejš jsou živy?
Lak dýše tu a fialkové dříví
a struna bivy jednotvárně sténá:
přijď, samuraji, jsem již připravena!
Tak luzné, křehké, den po dni je mdlejší,
až k chvíli smrti tílko malé gejši.


Oder einen Korb mit Käsen,
Oder auch ein wenig Korn;
Daß wir wiederum genesen,
Und uns quicken mit dem Born?
Weil die Schwalbe ohne Speisen
Sich nicht lässet abeweisen.


Im Gartenplan vor der Schenke
Sitzt der alte Invalid,
Erzählt von Schlachten und Siegen
Und singt manch flammend Lied.


Je tichý, není dotěrný;
však v bolu svém, jenž nezměrný,
je příšerný;
jak výčitka tu stojí němá,
že stále, co chce, posud nemá.


A Sisara skryl u Jahel svou hanu,
jež Haberovi družnou ženou byla,
a prosil: „Pít mi dej, než nitrem vzplanu.“


Ты — горящий, устремленный,
В темноте открытый глаОт руды неотделенный
И невспыхнувший алмаТы — стесненное ножнами
Пламя острого мечПред святыми образами
Незажженная свечНо не бойся: многоцветный,
Загорится твой алмаПервой бледности рассветной
Не пропустит жадный глаВ Змея темного вопьется
Пламя светлое меча,
И пред Господом зажжется
Негасимая свечТы откроешь ли мне душу,
Как цветок — ночной росХочешь — сны твои нарушу?
Хочешь — спи и будь как все?
Всем, кто спит,— видений сладость,
Сонный плач и сонный смех,
Но божественная радость
Пробужденья — не для всеТы не можешь? Ты не смеешь?
Берегись же: так уснешь,
Что проснуться не успеешь,
Жизнь без жизни проживешТы едва открыла очДа иль нет? Ответ Я ждНет? Ну, что же, доброй ночи,
Спи спокойн Я уйд


Der Künstler war bedacht/ durch zuthun weiser Hand/
Aus Stein dein Bild zu hawn/ so bald der Stein empfand
Dein Gleichnüß/ schätzt er ihm diß für so hohe Schmach/
Daß er aus Ungedult in zwantzig Stücken brach.


For she a Mourner is become,
Does penance for her sin;
And, 'stead of dancing, stays at home,
To weep a broken Shin.


(inspirado em William Blake)


Chi salta, e chi si tuffa, e chi rïesce
lontan: chi va rovescio, e chi passeggia:
e chi entra nell'acqua, e chi fuor esce.


Pak přitočil se k ní a políbit ji chtěl,
však s hrozným pohledem jej odstrčila zpátky,
on drsně zasmál se, jak pily zvuk by zněl,
a z domu odešel bez výčitky a hádky.


— Mort !!… — Ce cri de l'enfant fut la seule parole,
Et puis elle tomba pour se relever folle.
Lorsque de sa mansarde elle prit le chemin,
Ses yeux étaient hagards ; pas une plainte amère
Ne sortait de sa bouche ; elle embrassa sa mère
Qui, quelques jours après, expirait de chagrin !


Mag die Zeit mit Flügeln
Eilen, wie sie will;
Heut' die Lust zu zügeln
Gilt mehr uns, als Klügeln;
Bacchus steht hier still.


Che se l'amante de l'amato deve
la vita amar più de la propria, o tanto
(io parlo d'uno amante a cui non lieve
colpo d'Amor passò più là del manto);
al piacer tanto più, ch'esso riceve,
l'onor di quello antepor deve, quanto
l'onore è di più pregio che la vita,
ch'a tutti altri piaceri è preferita.


Vater! dir aus deinem vollen
Herzen quillet Kraft und Geist!
Vater, der die Sonne rollen,
Sanft den Mond uns leuchten heißt!
Vater, dem von tausend Zungen
Tags und Nachts wird Preis gesungen,
Vater, der bey Tag beglückt,
Leidende des Nachts erquickt!


Hier auch bist du gewandelt,
Edelster Genius,
Unsers Vaterlands Zier und Lust,
Göthe, deutscher herrlicher Sänger.
Hier, so verkündet die Sage,
Ward dein Lied vom Tasso gedichtet,
Und jedes lispelnde Blatt,
Der Lorbeer rauscht deinen Namen,
Die Springquellen reden von dir,
Und ein Geisterschauer
Fliegt über mir hinweg
Und säuselt noch heilig in den fernen Pinien.


Wie wunderbar
Der Maitag war!
So frisch, so hell, so kühn, so jung,
Wie Kinderglückserinnerung,
Und so voll Liebe und Heiligkeit;
Ach, kranke Welt, wie bist du weit,
Weit von uns fern mit deiner Gier,
Mit deinem Haß, mit deinem Streit, –
Wir seligen, seligen Kinder wir!


Dieses hat uns angekündet 10
(Aber wer war zu erweichen!)
Manche Schildkräh von der Eichen/
Was das gantze Land empfindet/
Wer läst Himmel Himmel seyn/
Treibet keine Lämmer ein.


A celé leto na moři
zas jeho loďstvo táboří.


To není vítr, to jsou české děje
a báje české, jež tu šepotají;
to není slunce, jež ty luhy hřeje:
toť láska naše k otcovskému kraji!


Jen jednou chci Tě políbit
a přitisknout Tě k sobě,
pak buď nebohé srdce mé
v mém těle zas jak v hrobě.
Jen jednou chci na prsou svých
Tvé živé cítit skráně,
pak s Tebou budiž štěstí jen
a se mnou vůle páně.


A hol ő van, csudálatos!
Felderűl a kedvetlen;
Hajlandó az akaratos,
Meglágyúl a kegyetlen;
A harag lecsillapodik,
A vadság megszelídűl;
A bú s a gond elmosolyodik,
A fajtalan tűz kihűl;
A méreg megédesedik,
Minden terh megkönnyebbedik,
Szendereg a fájdalom, -
Egek! mi nagy hatalom?


Barabáš měl za zlé, Petr že při tolik jmění
moha velikým být, v obecném prachu se tře,
na svůj statek a stav a co proud vždy tekoucí příjmy
slavně že mohl by stát v rozkošné velebnosti.
Doložil dále i to, že by nebylo většího štěstí
ve světě nad bohatství, za peníz všeho že dost.
„Peníze řídějí svět, i svědomí ukrotí peníz;
klenotem tím zjednáš přítele, nepřítele,
hotových peněz hlas i pohanský pronikl Olymp,
lidé i bohové jsou peníze milovali.
Nevidíš ještě dnes, že se každý bohatým klaní,
chudobnou poctivost však s úsměškem potupuje?“
Tvrdec Slavikvasa, že je poctivý, uslyše chválit,
mrzutě rce: „Nemá hřívničky ve jmění svém!“
Cíhlík, zásluhami muž čistými slavný a přední,
nedošel ouřadu; proč? – Neměl čím udarovat.
Ctimil šlechetný byl, však nemoha penězi zacpat
utrhačných ust, pomluvy šeredné měl.
Pročež, Petře! mi věř, že peníze všelikou slávou
člověka opatřejí, bez peněz ničím že vše.“
„Pravda, že tento svět v tak truchlivém postaven pádu –
Petr odpověděl – peníze za Boha má,
právo, spravedlnost i ctnost dlé stříbrné váhy
častěji vyšetřuje; pozoruj, příteli! však
Tvrdce ubohého, jenž těžkým pokladem sevřen
v hojnosti statku má tolika nedostatku –
denní světlo když se zháší a mrákota noční
zamkne umdlený zrak, příjemný uvodíc sen,
všecka starost když se v sladkém utopí spání,
myslíš, snad že boháč nějaké rozkoše má?
Nemůže spát a strachem se v lůžku měkoučkém souží,
přijde-li na chvilku sen, hrozné tu vidění má.
Nejsa dobrý sám, zlých lidí se velice bojí,
závidí bližním svým, čeho si nepřeje sám,
chudého nelituje, a kdož mu poctivou práci
koná, utiskuje; na daně repce a jest
se vším nespokojen, i co má i co u jiných vidí,
laje i Hospodinu, málo že od něho má;
starostí schne, se hladem trápí a žízní se moří,
tyranem svým jest sám; žádný ho nelituje.
Příteli! rci sám, Barabáš zdaž šťastný je člověk?
Bohatství za trest-li mu nebylo uloženo?“
Kdo tedy šťastný jest? – „Muž svědomí čistého, kterýž
bez hluku nalézá v ctnosti utěšení,
který se spokoje s tím, co mu čestná ziskala práce,
přeje bližnímu, by bližní i stkvostněji žil.
Zkrátka: „Spokojenost jest poklad nejdražší, jehož
každý dosáhne, kdo se jen vynasnaží.“


Aber Zöpfe flechten sie
Nun aus langen Haaren,
Unterm Helme fechten sie,
Wie wir wohl erfahren.


Der Primas sich drauf setzet,
Und seine Kehle netzet;
Wenn ihm der Franzmann giebt 'nen Tritt
So tröstet er sich gleich damit,
Daß er sich ruhig setzet.


Má zájem pro vše (– zdá se totiž tak –)
záhady žití, poměr k bohu, víře,
pro pokrok věd – a ráda všelijak
diskuse vede o tom v slušné míře.


Tome, D, esta tesoura, e  corte
    Minha singularíssima pesso
    Que importa a mim que a bicharia roa
    Todo meu coração, depois da morte?!


Most sokszor fogom rajta magamat,
hogy simogatom szobám asztalát:
– Kicsi jószág vagy, kopott vagy, kerek,
színed ében és jó terajtad írni –
de vaj’ mi van e sok látszat alatt?


هَل بَعدَ فَتحِكَ ذا لِباغٍ مَطمَعُ
لِلَّهِ هَذا العَزمُ ماذا يَصنَعُ
ما زالَ يَرفَعُ لِلخِلافَةِ سَيفَها
مُنذُ اِنتَضَتهُ رايَةً لا توضَعُ
بِالجِدِّ تَثني الحادِثاتِ فَتَنثَني
وَالجِدُّ يَقتادُ الحَرونَ فَيَتبَعُ
لا يَأمَنَنَّ سُطاكَ ذو جَهلٍ بِها
ما لِلقَضاءِ وَلا لِأَمرِكَ مَدفَعُ
باغي النُجومِ مُبَيَّنٌ عَن عَجزِهِ
وَمُصارِعُ اللَيثِ الغَضَنفَرِ يُصرَعُ
في قَتلِكَ الأَسَدَ الَّذي راعَ الوَرى
لَولا سَفاهَةُ شِبلِهِ ما يَردَعُ
وَأَرى اِبنَ صالِحٍ اِستَغَرَّ بِجَهلِهِ
إِنَّ الجَهالَةَ في المَكارِهِ توقِعُ
لَم يَلقَ عَنها وازِعاً مِن رَأيِهِ
حَتّى اِنبَرَت أَعضاؤُهُ تَتَوَزَّعُ
فَلَئِن أَبى أَن يَستَجيرِكَ نَخوَةً
فَلَقَد أَتى وَلَهُ قِيادٌ طَيِّعُ
رَأسٌ تُراعُ لَهُ العُيونُ وَلَم تَزَل
قَبلَ العُيونِ بِهِ القُلوبُ تُرَوَّعُ
وَرَأى التَخَلِّيَ عَن حَماةَ شَناعَةً
وَمُقامُ جُثَّتِهِ عَلَيها أَشنَعُ
مُتَخَطَّفٌ لَم يُغنِ عَنهُ قَومُهُ
شَيئاً بَلِ اِندَفَعوا وَقَد قيلَ اِدفَعوا
وَثَنى شَبيباً عَنهُ صِهرٌ خانَهُ
فَإِذا الصَهارَةُ عِندَهُ لا تَنفَعُ
مَن رامَ مُعتَصِماً سِواكَ فَجَمعُهُ
مُتَصَعصِعٌ وَبِناؤُهُ مُتَضَعضِعُ
أَذكَيتَها بِالسُمرِ تَعسِلُ شُرَّعاً
وَالبيضِ تَلمَعُ وَالمَذاكي تَمزَعُ
هَيجاءَ لَم تُثكِل عَجائِزَ عامِرٍ
إِلّا وَأُمُّ المَوتِ فيها مُتبِعُ
ما إِن تَخاذَلَتِ الجَماجِمُ وَالطُلى
حَتّى تَناصَرَتِ الظُبى وَالأَدرُعُ
كانَت صَلاةً وَالشِعارُ إِقامَةً
وَالهامُ تَسجُدُ وَالصَوارِمُ تَركَعُ
إِذ هامُهُم كَالطَيرِ لاقَت مَشرَعاً
بَعضٌ مُحَلِّقَةٌ وَبَعضٌ وُقَّعُ
ظَنّوا وَميضَ البَرقِ بارِقَ نُجعَةٍ
ما تَحتَ كُلِّ وَميضِ بَرقٍ مَرتَعُ
قَد أَسمَعَت هَذي الظُبى مَن لا يَرى
آثارَها وَأَرَينَ مَن لا يَسمَعُ
لَولا تَقادُمُها لَقُلنا إِنَّها
لا شَكَّ مِن عَزمِ المُظَفَّرِ تُطبَعُ
لَمّا جَعَلتَ صَليلَها عَذلاً لَهُم
إِنَّ المُلامَ بِغَيرِها لا يَنجَعُ
وَلَّوا وَأَكثَرُ قَولِ مَن فاتَ الوَغى
ما في الحَياةِ لِعامِرِيٍّ مَطمَعُ
مِن كُلِّ مَسلوبِ البَصيرَةِ خانَهُ
حُسنُ العَزاءِ وَلَم تَخُنهُ الأَدمُعُ
نَعَمٌ تَقَسَّمَها الفَيافي وَالرَدى
نَفياً وَعَقراً وَالعَوالي شُرَّعُ
فَلِمَن مَضى زَجرٌ بِأَلسِنَةِ القَنا
مِنهُم وَلِلثاوي مُناخٌ جَعجَعُ
وَفَشَت جِراحٌ كانَ أَخطَرَ مَوقِعاً
مِنها وَأَنكى ما تُجِنُّ الأَضلُعُ
كَفَلَت لِكُلِّ تَنوفَةٍ مَرّوا بِها
أَلّا تَجوعَ ذِئابُها وَالأَضبُعُ
سُلِبوا بِهَبّاتِ الجَهالَةِ مُلكَهُم
إِنَّ الهِباتِ بِكُفرِها تُستَرجَعُ
فَليَذهَبوا في الأَرضِ أَو فَليَرجِعوا
فَالأَرضُ واسِعَةٌ وَعَفوُكَ أَوسَعُ
ما أَزمَعوا هَرَباً وَلا فُلّوا شَباً
إِلّا وَأَنتَ عَلى التَرَجُّلِ مُزمِعُ
وَالعَزمُ إِلّا ما عَزَمتَ مُفَلَّلٌ
وَالمُلكُ إِلّا ما حَفِظتَ مُضَيَّعُ
أَبَني كِلابٍ إِنَّ عِزَّكُمُ وَهى
فَخُذوا بِأَحكامِ المَذَلَّةِ أَو دَعوا
أَعَنِ الرَشادِ تَلَوُّمٌ وَتَأَخُّرٌ
وَإِلى الفَسادِ تَقَدُّمٌ وَتَسَرُّعُ
طالَ العُرامُ بِكُم أَلَمّا تَعلَموا
أَنَّ العَرامَةَ بِالصَرامَةِ تُقدَعُ
وَنَحَت نُمَيرُكُمُ فَأَلّا دافَعَت
وَالمَوتُ فيكُم طاعِمٌ لا يَشبَعُ
مَنَعَتهُمُ مِن وَصلِهِم أَرحامَكُم
رُؤياهُمُ أَوصالَكُم تَتَقَطَّعُ
حَتّى إِذا أَسَرَ الخَميسُ رِجالَكُم
وَمَضى نَعامٌ في الهَزائِمِ مُسرِعُ
أَخَذَ الوَثاقَ وَهُم بِهِ ميثاقَهُم
أَلّا يُجيبوا المُستَغيثَ إِذا دُعوا
يَتَخَيَّلُ البَطَلُ الكَمِيُّ إِذا رَأى
إِقدامَ جَيشِكَ أَنَّهُ ما يَشجُعُ
عَوَّدتَهُم فَرسَ الكُماةِ لَدى الوَغى
فَأَقَلُّ مَن فيهِم هُمامٌ أَروَعُ
وَبَنو عَدِيٍّ حينَ خالَطَتِ الظُبى
وَاليَومُ مِن نَقعِ الحَوافِرِ أَسفَعُ
ضاقَت مَسالِكُها فَأَشرَعَتِ القَنا
إِنَّ الوَشيجَ لِمُشرِعيهِ مُوَسِّعُ
وَبِبَعضِ ما بَلَغَت مَساعي رافِعٍ
تُحوى النَباهَةُ وَالمَحَلُّ الأَرفَعُ
مَنَعَ اِبنُ جَوشَنٍ الذِمارَ بِحَيثُ لا
يَحوي عِنانَ العِزِّ مَن لا يَمنَعُ
وَحَماهُ مِن كَلَبِ العَدُوِّ وَقَد عَلا
رَجُلٌ تَكادُ لَهُ الجِبالُ تَصَدَّعُ
وَثَباتُهُ وَالخَوفُ قَد قَصَرَ الخُطى
وَثَباتُهُ حينَ الذُرى تَتَزَعزَعُ
جَرَّدتَهُ عَضباً سَواءٌ عِندَهُ
يَومَ الكَريهَةِ حاسِرٌ وَمُدَرَّعُ
فَإِذا رَمَيتَ بِهِ عِدىً في مَأزِقٍ
فَبِغَيرِ رَأسِ عَظيمِهِم لا يَرجِعُ
أَوَ كَيفَ لا يَمضي الحُسامُ بِكَفِّ مَن
ما زالَ يَضرِبُ بِالكَهامِ فَيَقطَعُ
نالَت جَنابٌ في جَنابِكَ سُؤلَها
فَلَها مَصيفٌ في ذَراكَ وَمَربَعُ
لا تَشتَكي جَدباً وَرَوضُكَ مُمرِعٌ
كَلّا وَلا ظَمَأً وَحَوضُكَ مُترَعُ
وَلَقَد أَبانَت طَيِّئٌ عَن رُشدِها
وَاليَومَ تَخفِضُ بِالفَعالِ وَتَرفَعُ
ما ضَرَّهُم لُقيا القَنا بِجُلودِهِم
وَعَلَيهِمُ مِن حُسنِ رَأيِكَ أَدرُعُ
إِذ ظَلَّ غَلّابٌ يَذودُ حُماتَهُم
إِنَّ التَقَرُّبَ مِن رِضاكَ يُشَجِّعُ
وَغَداً تَرى حَسّانَ يَفعَلُ فِعلَهُ
إِن كانَ فيهِم لِلأَسِنَّةِ مَشرَعُ
فَأَبٌ بِعَفوِكَ يَقتَفي أَثَرَ اِبنِهِ
وَاِبنٌ لِوالِدِهِ بِسَيفِكَ يَتبَعُ
هَذا هُوَ الشَرَفُ الَّذي لا يُرتَقى
أَبَداً وَذا المَجدُ الَّذي لا يُفرَعُ
ظَلِّل بِسُحبِكَ طَيِّئاً لِتَجودَها
مِن جودِ كَفِّكَ ديمَةٌ لا تُقلِعُ
عَرَبٌ مَضَت أَحكامُ عِزِّكَ فيهِمُ
طَوراً تُفَرِّقُهُم وَأُخرى تَجمَعُ
مَرَنَت عَلى خَطمِ المَوارِنِ عِندَما
رَأَتِ الخَناجِرَ في خِلافِكَ تُجدَعُ
لَم يَخلُ مِن فَرَحٍ بِنَصرِكَ فَليَدُم
قَلبٌ وَلا مِن ذِكرِ فَتحِكَ مَوضِعُ
فَتحٌ جَليلٌ في النُفوسِ وَإِنَّهُ
سَيَقِلُّ عِندَ وُقوعِ ما يُتَوَقَّعُ
في بَعضِ ما بَلَغَ اِعتِزامُكَ مَقنَعٌ
لَو أَنَّ هِمَّتَكَ العَلِيَّةَ تَقنَعُ
لَكَ عَزمَةٌ كَالسَيفِ بَل أَمضى شَباً
مِن رُتبَةٍ كَالشَمسِ بَل هِيَ أَرفَعُ
حاوِل بِها أَيَّ المَمالِكِ شِئتَهُ
إِنَّ الطَريقَ إِلى اِبتِغائِكَ مَهيَعُ
وَاِنظُر إِلى حَلَبٍ بِناظِرِ رَحمَةٍ
فَشَفيعُها عِندَ المُلوكِ مُشَفَّعُ
أَرضٌ يُطِلُّ عَلى المَمالِكِ رَبُّها
فَيَضُرُّ مِنها ما يَشاءُ وَيَنفَعُ
فَاِنهَض إِلَيها نَهضَةً عَضُدِيَّةً
ما مِثلُ رَأيِكَ بِالزَخارِفِ يُخدَعُ
لا تَتَّخِذ رُسُلاً سِوى بيضِ الظُبى
فَشِفارُها أَبَداً بِأَمرِكَ تَصدَعُ
فَهُناكَ أَبصارٌ تَظَلُّ شَواخِصاً
شَوقاً إِلَيكَ وَأَنفُسٌ تَتَطَلَّعُ
تَفديكَ لا مُمتَنَّةً بِنُفوسِها
مِن كُلِّ حادِثَةٍ تَجِلُّ وَتَفظُعُ
أُمَمٌ إِذا رَغِبوا فَأَنتَ المُجتَدى
فيهِم وَإِن رَهِبوا فَأَنتَ المَفزَعُ
أَمَّنتَهُم وَقَتَلتَ مَن ريعوا بِهِ
فَلِذاكَ مالَهُمُ الغَداةَ مُرَوِّعُ
مَلِكَ المُلوكِ وَمَن أَحَقُّ بِدَعوَتي
مِمَّن تَذِلُّ لَهُ المُلوكُ وَتَخضَعُ
قَد ظَلَّ في الآفاقِ ذِكرُكَ نافِذاً
فَمَواقِعُ الأَقدارِ حينَ تُوَقِّعُ
لَو كُنتَ في الزَمَنِ القَديمِ وَإِن شَأى
بِالمُعجِزاتِ السابِقُ المُستَتبَعُ
لَأَقَمتَ مِن حُجّابِ قَصرِكَ قَيصَراً
وَلَكانَ مِن أَتباعِ مُلكِكَ تُبَّعُ
تَزدادُ مَجداً كُلَّما قالَ الوَرى
لَم يَبقَ في قَوسِ السِيادَةِ مَنزِعُ
وَعَلى الخِلافَةِ مِن مَآثِرِ سَيفِها
تاجٌ بِدُرِّ المَكرُماتِ مُرَصَّعُ
مَن ذا يُطَمِّعُ نَفسَهُ بِفَضيلَةٍ
وَإِلَيكَ تَنتَسِبُ الفَضائِلُ أَجمَعُ
وَالهِمَّةُ البِكرُ الَّتي لَم تُفتَرَع
خَصَّتكَ بِالشَرَفِ الَّذي لا يُفرَعُ
يا مَن تَفَرَّدَ بِالعُلى فَصِفاتُهُ
لا تُدَّعى وَصَفاتُهُ لا تُقرَعُ
إِن كانَ في الدُنيا ثَناءٌ خالِدٌ
يَبقى عَلَيكَ فَما أَقولُ وَتَسمَعُ
فَبَقيتَ تُبدِعُ في الفَعالِ فَإِنَّني
في القَولِ يا شَرَفَ المَعالي أُبدِعُ


Wohl ist es schon bald Morgen,
Doch Heinz führt sie entzückt.
Sie kommen ohne Sorgen,
Wie Zwei, die sich beglückt.


Schnell fühlt er des armen Bruders Leiden;
Der arme weint, er weinet auch mit ihm;
Schon Trost genug! Doch spricht er, gab Gott seine Gaben
Nur mir? nein, auch für andre lebe ich. –


Sny prudké za mlada se rodí v lebi:
jak žhavá raketa vylétnout k nebi,
ve výši závratnou hvězd v prostoru
a svítit věčně Lidstva do víru!...
Leč posléz, po boji a po vzdoru,
i hlava odbojná se tiše schýlí,
vzdech tajný potlačí, jenž v srdci kvílí...
A po žni chudé ze snů hrdých zbude
pár veršů na žloutnoucím papíru...


Also Rom. Nichts frommte der üppige Prunk blutgieriger
Selbstherrscher ihm. Neusprossende Palme des Glaubens,
Die du bloß tiefsinnige Schatten umherwarfst über die Male der Vorzeit,
Retteten Glanz und des Pomps Scheinkünste dich?
Möge die Schulter des Volks
Den Juwelstuhl tragen, der
Deines Gotts Statthalter trägt!


Nymphe, weil ich werffe mich,
Dir gebückter vor die Füsse:
Und den Saum des Rockes Küsse,
Ey so laß erbitten dich.


A na ruku hlava padá
a na hlavu jako mraky,
a já nechám mraky táhnout
a já raděj myslím na vás.


In aufgestülpter Kumme dunkelt
Die laue Purpurflut;
Die Kelle winkt, und ringsher funkelt
In Gläsern trübe Glut.
Holdlächelnd herrscht an ihrer Quelle
Die Wirtin mit erhobner Kelle,
Und spendet Kraft und Mut.


风急柳丝飞漠漠
雨馀花片落阴阴
行人正用此时去
忍听逢逢船鼓音


Von seinen gläser-bogen
Zu mir mit süssem schein
Die süsse Flämlein flogen/
Auß beyden fensterlein.
O wee! wan ich der stunden/
Wan ich der zeit gedenck/
Auß frisch-genetzter wunden
Ich hertz/ vnd wangen tränck.


Les crotales, lovés sous quelque roche chaude,
Attendent une proie errante, et, par moment,
De l'ombre où leurs fronts plats s'allongent lentement,
Le feu subtil de leurs prunelles d'émeraude
Luit, livide, et jaillit dans un pétillement.


Jen když jeden, – srdce ždá si, –
z veselé to bude chasy,
která jaří svět;
druha k vínu vítá s druhem,
mezi rybami je pstruhem,
mezi lidmi vznět.


Folg uns! Auf der sieben Hügel Spitze
Laß die alten Götteropfer lohn,
Und beschwören wollen wir die Blitze,
Die der Stadt Verderben drohn!«


Und eh' Herr Bürger sich's versieht
Kömmt mein Signor geritten,
Und Bürger, für sein herrlich Lied,
Muß ihn zum Essen bitten.


Ribera un dulce río, a mediodía,
con un peine de plata se peinaba
cabellos una ninfa que quitaba
con ellos el poder que el sol tenía.


Sátrunkat csak seprűszárral,
Nem kerítjük azt mi zárral,
Mégis nyuszttal dús bazárral
vetekedünk a kazárral.
Huj, huj, huj!


سألتك يا مولاي من عُظْم حاجتي
ومن حسن ظني فيك يا موردَ الندى
كتبتُ وماءُ الوجه يقطر الحيا
ولكن للمضطرِّ عذراً لو اعتدى
أناملك الغرّا يسحّ نوالها
لنا دِيما لجينا وعسجدا
ودم يا سعيد نجلَ سلطان باقياً
وأن الورى طرّا تكون لك الفدا


Und Schiffe gnug in schnellem Lauf –
»Das ist mein Süden, Herr, hört auf!


A kolikráť již, možná, v stínu sadů
kdes v domovině, cizinec, jsem sedl
a nevěděl, že těžkou hlavu kladu
na rodný drn, kde cvrček zpěv svůj předl.


So wenig dir der Neid dergleichen Vorzug gönnt,
So viel lacht Wittenberg, weil es ein Kind erzogen,
Das, da Minervens Schaar es seinen Vater nennt,
Mit unverdroßner Müh der Weißheit nachgeflogen.
In Zittau bricht von dir des Glückes Wiederschein
Durch das bekandte Haus der Pierinnen ein,
Und Mirus, deßen Schweiß an dir den Baum begoßen,
Sieht mit Verwundrung an, wie er so hoch geschoßen.


ma tutti fanno bello il primo giro,
e differentemente han dolce vita
per sentir più e men l'etterno spiro.


A ty již
brzy pod ten těžký kámen těžší hlavu uložíš.


Nechoď, nechoď v černé lesy,
v černých lesích žena bloudí,
žena krásná, žena lesní,
z mladých srdcí krve loudí. –“


لو كنتُ أعلم أنّ يومَ وَداعكْم
أضْنَى وأنّي من وصالك أُسْلَب
لقتلتُ نفسي طاعةً لرضاكُم
ورأيتُ ذاك هو الصوابُ الأوجبُ


Nezní to dnešním uším víc tak jako pověst sladká,
neboť už těžkou hodnotou tenkráte byla zlatka!


وناعورة ناشدتها عن حنينها
حنينَ الحوار والدموعُ تسيلُ
فقالت وأبدت عذرها بمقالها
وللصدق آيات عليه دليل
ألست تراني ألقم الثدي لحظة
وأدفع عنه والبلاء طويل
وحالي كحال العشق بات محالفاً
يدور بدار الحب وهو ذليل
يطاطيء حزناً رأسه بتذلّل
ويرفع أخرى والعويل عويل


S a kevés szó többet mond a férjnek
Mint ezer nyelv vádja dörgene!
E tekintet, melyben lángirással
Van felírva vesztett édene,
Lelke lelkét járja át a bánnak -
Nincs határa már indúlatának!


Snad vámi spoután řetězem
jsem proto venku stál,
bych nezřel, co chce vykonat
běs papež a běs král?


Anima, piedi, orecchie, occhi, che seti
in continuo exercitio già molti anni,
deh, come più fra tante angustie e danni
pensar, far passi, odir, pianger poteti?


Du öffnest mir zuerst di Gottesführung
Von kindheit an bis auf di neundte Zahl:
Es filen mir di schuppen von den augen,
Und sah ich nach verwundernd Gottesweg.
Du stundest still vor meinem zehndem Wunder,
Das nach sechs Jahr erst dar mir auszureden.


小季读书饱笼饼
同人对榻戏樗蒲
君过扬州应北望
相思魂梦绕川途


Hehr ist mein Nam'! Ihn kennen, ist ewiges Leben. Erkennen
Magst du ihn wohl aus dem Buch der Natur, aus dem Munde der Seher!
Wohl dir, weißest du ihn, und brauchst ihn zum Preis' und Lobe,
Dir zum Trost in den Mühen des Lebens, im Dunkel zum Leitstern.
Weißest du ihn, und er frommt dir nicht zu reinerem Leben,
Nicht zu heißerm Liebesgefühl für mich und die Brüder,
Nicht zu hingeworfner Demuth in Staub' und in Aschen,
Nicht zu hoher brünstiger himmelgeflügelter Andacht –
Weh dann, wehe dir! Unheilbar bist du! Unfehlbar
Werden dich meine Strafen treffen, du Kalter, du Lauer!


My máme Berlín, Vindobonu,
dost máme sluhů, chrámů, zvonů,
dost máme kanónů a trónů,
my dočkáme se tvého skonu!
Jen hrej si chvílku ještě, hrej!
My zdeptali jsme mistra Jana,
vám také odzvoníme hrana:
Na vaše sídlo můra dána,
jed do studní – ha, znáte pána?


birlikte salona geçiyoruoturuyoruz karşı karş


Ist es nicht thöricht und kindisch schwach,
Wenn ich so seufze und schwärme
Und tugendhaft und thränenreich
Leib und Seele hinunter härme.


Will denn der Liebesbaum stets Argwohnsfrüchte tragen?
Soll denn sein Schatten uns die beste Lust verjagen
Und bringen Ach und Weh?
Man weint oft ohne Noth und zweifelt ohne Gründe,
Plagt seiner Sinne Schiff mit ungestümem Winde
Und stürzt sich ohne Sturm tief in die Trauersee.


Sie kommen aus der Breiten-
Und aus der Georgenstraß',
Von der Prinzen- und Marien-,
Und so weiter ohne Unterlaß.


Geliebtes Kind! zum Trost, daß ferne
Von dir die Welle mich verschlug,
Wie ruf' ich mir so oft, so gerne
Zurück dein Antlitz, Zug für Zug!
Als wärst du leibhaft mir erschienen
Stehst du vor mir, Gebärd' und Mienen
So hold, so sittig und so klug!


张衡愁处起离情
不见黄州王子声
絮酒只鸡千载事
楚天明日是清明


O za vše dík, co dosnil jsem, ne žil – – –


Ablaktace, odstavení děcka,
v pravý čas je pravá věc.
Naše vláda mléka sice nemá,
jsme však pro ni věčný kojenec.


Wir Menschen sind lebendig tod,
Wenn wir in Sünden wallen:
Wir stehen in der Seelennoht,
Bis daß wir sicher fallen.
Wir leben hin ohn Sorg und Scheu,
Gedenken spat deß Höchsten Treu,
So schwebet ob uns allen.


Ein so hoch beglücktes Reich/
Dem die gantze Welt nicht gleich/
Will ich hier
Heute noch einraumen dir/
Tausend Engel/ O Clorind/
Werden seyn dein Hoff-Gesind;
Ohne mich
Will ich niemahl lassen dich/
Sondern mit Wollust ergetzen/
Und dich setzen
Für den ausgestandnen Hohn
Auff den hohen Ehren-Thron.


que acaso vi, mi frente coronando
con un laurel de inmarcesibles hojas;
esperanzas de un bien, dichas inmensas,


Anders ist der Wandrer, der
Stumm in seinen Tränen schreitet,
Heiße Glut hat die bereitet
Ihm im Herzen bang und schwer.


Y aún me atrevo a amar
el sonido de la luz en una hora muerta,
el color del tiempo en un muro abandonado.
En mi mirada lo he perdido todo.
Es tan lejos pedir. Tan cerca saber que no hay.


Aki (hazatérő ura parancsából)
Javas csodafűvel - vízzel a forrásból
Borogatta sebét... nyugalomra térve,
Neki gyógyulást és életet igérve.


Merck auff, HERR, laß dirs sein geklagt,
ich werd gar sehr von jn geplagt,
hilff mir von jrem toben!
Für mich auß nöten, angst vnd pein
von den die mir zu mechtig sein,
auff das ich dich mög loben!
Wann solchs die grechten werden sehn,
daß mir von dir ist hülff geschehn,
werdens sich zu mir halten
vnd deine güt lan walten.


Da steht ihm gegenüber
Und winkt mit weiter Hand,
Und hauchet schnell vorüber
Die süße Amaranth.
Was mocht' er wohl da denken?
Was floh' sie stumm davon?
Mit Wehmuth ihn zu tränken
Entschwand die Vision.


Kýž se v orla, jenž se pod nebesa
Šíře, dále vznáší, obrátím,
Tambych letěl přes houšť, verchy, plesa;


Jungfern-Volck sind solche Vogel: wer mit ihnen umgegangen,
Weiß, sie sind wol erstlich wilde, lassen sich doch letzlich fangen.


Z všeho, co najdeme na světě tom,
ať los nás tříská či hladí,
ať nebe se usmívá, ať bouří hrom,
ať květy plá, sdrán ať je života strom,
přec nejdražší bylo jen Mládí!


Itt él, itt van, meg kell találjam,
Az ma is él, az nem halott.
Ilyen jó helyről el nem mehetett.
Megsimítom vén arcomat:
Nem én vagyok, nem az vagyok.


Ein Maußhund kam gegangen,
Von einem hohen Dach;
Der Kürschner wollt ihn fangen,
Zog ihn bald hinten nach.
That ihn beim Schwanz ergreifen,
Die Katz fing an zu pfeifen,
Pfuch, pfuch, pfuch, miau, mau mau.


Er gehet fort und muß in dessen
Wie er gewesen sey vergessen.
Wer seiner Freyheit Satzung höret,
Ist ihr, so weit er soll, ergeben
Und das vollbringet, was er lehret,
Derselbe wird recht selig leben.


I slunce je škoda
pro bídné zanedbané předměstí
i vločků sněhu,
jež víří v světle luceren.


Molti la seguon, ma il seguir non vale,
però che ha scripto fra il bel ciglio e il fronte:
— Nessun mi tocchi, ch'io non son mortale. —


Y aquí, sobre las ondas de dos mares colosos
seguirán engrosando, subiendo las ciudades.
México es ya robusta, como lo manda Dios.
Dejaremos la tierra del azteca y del inca
después de dar la sangre, el sudor y los huesos;
después de haber sembrado en medio de volcanes
lo mejor de nosotros, el beso y la palabra.


Ím, kegyelmes grófné! szemben
Lehetünk ismét veled,
Veled, aki a szépnemben
A koronát viseled.


Ya de Clemente la sagrada mano
el cuello tiene al yugo de oro asido,
y con su bendición divina ungido
para columnas del valor cristiano.


Minek is hoztam nyűtt szívem’ ide?
Az én szívem, s a végtelen szíve
Doboghatnak-e egy ütemre ketten?


Byl den to zase jednou bez otřesů,
neděle pěkná. Čas plul dumavě
jak tichá řeka šerem starých lesů.
Nic nehnulo se. Ráno při kávě


Kiált az Szulimán: “O te, bátorságra,
Ki engemet inditsz ilyen nagy dolgokra!
Nagyobb vagy embernél, noha embermódra
Láttalak tégedet szólva, tanácsolva.


How few for Friendship Nature has design'd!
Th' unmelting temper, and th' unmeaning mind,
The crafty, selfish, dark, perfidious, see!
O sacred Friendship! all unworthy Thee.


Elle fut la puissante et la très adorée
Et nul ne pleurera sur sa tombe ignorée.


Židům ovšem byla povědoma
smutná hluku toho příčina;
čekali však přece tiše doma,
až by přišla jitřní hodina.


Cuanto más alto se suve
tanto menos se entendía
que es la tenebrosa nuve
que a la noche esclarecía
por eso quien la sabía
queda siempre no sabiendo,
toda sciencia tracendiendo.
   VI
Este saber no sabiendo
es de tan alto poder
que los sabios arguyendo
jamás le pueden vencer
que no llega su saber
a no entender entendiendo
toda sciencia tracendiendo.
   VII
Y es de tan alta excelencia
aqueste summo saber,
que no ay facultad ni sciencia
que la puedan emprender
quien se supiere vencer
con un no saber sabiendo,
yrá siempre tracendiendo.
   VIII
Y si lo queréis oýr
consiste esta summa sciencia
en un subido sentir
de la dibinal esencia
es obra de su clemencia
hazer quedar no entendiendo
toda sciencia tracendiendo.


身得贰师馀气概
家藏都尉旧诗章
江南别有楼船将
燕颔虬须不姓杨


Auf die Tiziansche Venus
Ist ein Heil'genbild gemalt;
Ach, ich kenne sie nicht wieder,
Die so schön mit uns gedahlt.


A fuerza de quererte
me he convertido, Amor, en alma en pena,
y en el candor angélico de tu alma
seré una sombra eterna...


O vendetta d'Iddio che stai coperta,
come può eser che tu non provegga
punir di questa le proterve merta?»


Na oltáři jeho’s byla
první obětí
a my žeň jsme tvého díla:
Shlédni na děti!


La montaña ya no es de oro
corre la muerte presurosa en sus laderas.
El paisaje donde el verde
era de todos los colores
también se oscureció.
Por favor,
teje un río nuevo,
borda de oro otra montaña
píntame un paisaje
de verdes cafetales
el rumor de las acacias en la sangre
y el grito de los bosques
bajo el brillo del verano.


向来叨趁内朝班
宫漏鸡声晓梦间
今日身闲无一事
五年睡债一时还


يا عَينِ بَكّي على صَخْرٍ لأشْجانِ
وهاجِسٍ في ضَميرِ القَلْبِ خَزّانِ
انّي ذكرتُ ندى صخرٍ فهيّجني
ذكرُ الحبيبِ على سقمٍ واحزانِ
فابْكي أخاكِ لأيْتامٍ أضَرّ بِهِمْ
رَيْبُ الزّمانِ، وكلُّ الضَّرّ يِغشاني
وابكي المعمَّمَ زينَ القائدينَ اذا
كانَ الرّماحُ لديهمْ خلجَ اشطانِ
وابنَ الشّريدِ فلمْ تُبْلَغْ أرومَتُهُ
عندَ الفَخارِ لَقَرْمٌ غيرُ مِهْجانِ
لوْ كانَ للدَّهرِ مالٌ عندَ متلدهِ
لكانَ للدَّهرِ صخرٌ مالُ فتيانِ
آبي الهضيمة ِ آتٍ بالعظيمة ِ متلافُ م
الكريمة ِ لا نكسٌ ولا وانِ
حامي الحقيقَة ِ بسّالُ الوَديقة ِ مِعتاقُ
الوسيقة ِ جلدٌ غيرُ ثنيانِ
طَلاّعُ مَرْقَبَة ٍ مَنّاعُ مَغْلَقَة ٍ
وَرّادُ مَشْرَبَة ٍ قَطّاعُ أقْرَانِ
شَهّادُ أنْدِيَة ٍ حَمّالُ ألْوِيَة ٍ
قطَّاعُ اودية ٍ سرحانُ قيعانِ
يَحْمي الصِّحابَ إذا جَدَّ الضِّرابُ
القائلينَ اذا ما كيَّلَ الهاني
ويَتْرُكُ القِرْنَ مُصْفَرّاً أنامِلُهُ
كَأنّ في رَيْطَتَيْهِ نَضْحَ أُرْقانِ
يعطيكَ ما لاتكادُ الَّنفسُ تسلمهُ
منْ التَّلادِ وهوبٌ غيرُ منَّانِ


Surtout les soirs d'été : la rougeur du couchant
Se fond dans le gris bleu des brumes qu'elle teinte
D'incendie et de sang ; et l'angélus qui tinte
Au lointain semble un cri plaintif se rapprochant.


Halt! Teppiche her! den Arm den Damen!
Sie steigen ab am Säulenportal,
Wo festliche Sprüche, festliche Namen
Herniederflammern in farbigem Strahl.
Da wallet herein in die duftigen Räume
Die bunte, freudelachende Schaar;
Schon wiegt sich in stolze, in selige Träume
Ein manches liebeflüsternd Paar.


Einen Greiner, einen Schreyer,
Einen Praler, einen Dräuer,
Einen Buhler, einen Zäncker,
Einen Balger, einen Stäncker,
Einen Herren, einen Narren,
Einen Richter, einen Pfarren,
Einen Doctor, einen Simpel,
Einen Witzel, einen Gümpel,
Einen Täntzer, einen Singer,
Einen Schläfer, einen Springer,
Einen Mörder, einen Stehler,
Einen Wäscher, einen Höler,
Einen Lügner, einen Trieger,
Einen Schmeichler, einen Rüger,
Einen Flucher, einen Beter,
Aller Laster einen Thäter
Hat in dem man zu erkennen,
Den man kan versoffen nennen.


Vešli v jizbu – Vojtěch s hlavy
vesel klobouk smeká:
„Ulož dítě, milá ženo,
sedni, oběd čeká.
Nechtěli jsme pojísť dříve,
o dvou jizba smutná,
s tebou, s Tomkem na kolébce
dvakrát líp nám chutná.“


Etelét említem: hova késik hadban:
Idejét vesztegli maga önként abban,
Készántag azon van, mi ürügyön késsék,
Rettegve haragja izzó kitörését.


六日新春一再来
直须登树赏花开
攀翻径上枝梢外
不负东风是此杯


Hned se smělost, hned se
Žádost honby v plné
Slávě stavíc šíří
Srdce knížeti.


海上秋来早晚凉
客愁苏醒似还乡
归途尚欲疗疮疥
剩乞温泉一勺汤


Meč kat už třímal. – Urychlila chůzi,
jak ženichu by spěla do náručí.
Přes luhy sněžné mrazný vítr skučí,
lid vzdychá, pláče, tuše smrti hrůzy. – –
S úsměvem hledíc v zasmušilá lada:
„Ó patřte,“ vece mučednice mladá –
„jak naše země nevlídná a pustá! –
Ó jak se těším, že má noha spěje
v ty kraje, věčné kde se jaro směje,
van libodechý věčně v skráně vane,
lilije sněžná s vonnou růží plane, –
a hložím cesta žití nezarůstá!“ –


إِذا ضافَني هَمٌّ أَمَلُّ طُروقَهُ
بِبَعضِ اللَيالي أَو أَضيقُ بِهِ صَدرا
وَلَم أَرَ لي ما يَطرُدُ الهَمَّ مِثلَهُ
سَماعاً يُجَلّي عَن ضَميرٍ وَلا خَمرا
أَقولُ لِنَدمانَيَّ كُرّا إِلى المُنى
وَذِكرِ التَصابي وَاِندُبا ذَلِكَ العَصرا
فَقَد طالَ ما أَحدَثتُ عَهداً بِطيبَةٍ
فَرُدّا عَلَيَّ القَولَ أُحدِث بِهِ ذِكرا
فَما كانَ إِلّا خِلسَةً ثُمَّ إِنَّني
رَأَيتُ يَدي مِمّا عَلِقتُ بِهِ صِفراً


Tak neznámý náš vojín
se dožil slávy: přišli, vykopali
tu rakev s prostřeleným tělem jeho
a vezli domů do Prahy. Už cestou
mu byly vzdány pocty z květin, řečí,
a Praha, slavná nyní svými pohřby,
mu přichystala průvod, jak kdys králi.
Do kaple radniční jej položili
a katarakty řečí a sty věnců
s nápisů vzletem přikryli tu rakev –
ký div, že neznámý náš vojín nyní
jsa jako opit celou touto slávou
ucítil opravdovou nesmrtelnost
a přestal litovat dnů svého žití,
ba, těšil se, že mrtev je a takto,
nu, slovem: spokojen byl tím svým losem.
Ba, změnilo se mnoho na tom světě –
už skoro divem, že si nepopletly
počasy roční pořadí svá stará
a neztropily, jak dí žurnalisti,
„nepopsatelný chaos“ v zemských věcech.


Zas prožívám ho... Abel, anděl bílý,
nad ohněm stojí šťasten docela,
můj kouř jak přízrak po zemi se válí,
jež pod mým rádlem těžce úpěla,


S díkem poklonil se Strange a v tu chvíli
od stolu se vzchopil. Neníť třeba jemu,
aby perlu hledal ve krás těchto sněmu:
peruť touhy nese k luznému jej cíli.


Naciste en fresco bosque y yo en playas desiertas;
por eso tan distintos son nuestros idëales:
Te place el agua viva, y a mí las aguas muertas;
te gustan los vergeles, y a mí los arenales.
Para los dos el mundo tiene extraños matices:
Te placen los palacios, y a mí los monasterios;
a ti los cielos puros, y a mí los cielos grises,
te gustan las ciudades, y a mí los cementerios.
Algo distinto siempre nuestras almas alegra:
A ti la flor luciente, y a mí la seca zarza,
a ti el día brillante, y a mí la noche negra,
a ti el ave que trina, y a mí la muda garza.
Mas de mi senda nunca tus lindos pies desvíes,
porque tu ser alumbra mis tristes soledades;
tú cantas y yo grito, yo lloro y tú sonríes,
envuelta vas en brisas, yo envuelto en tempestades.
¡Ven, acércate, niña!... y si tu alma se asombra
al contemplar la sima de mi naturaleza,
¡Sol de amor! A esa sima baja y rompe su sombra
y en fuga pon los búhos que guardan mi tristeza.


Porque son, niña, tus ojos
verdes como el mar, te quejas;
verdes los tienen las náyades,
verdes los tuvo Minerva,
y verdes son las pupilas
de las hourís del Profeta.


Také Vanda, Veleslavova dceř, padla
Do nemoci; dav se svolal pomocníků
Marně, neustále více vadla;
Posléz k našemu se zázračníku
Obrátili. Našel u ní důvěry;
Jeví, jaké v srdci vězí mezery,
Že má býti s mužem zasnoubena,
Od něhož jest mysl její odvrácena.


Am Wald, in dem grünen
Unheimlichen See,
Da wohnet ein Nachtweib,
Das ist weiß wie der Schnee.


Peut conserver d’éclair quand elle est éternelle,
Toute la vie étrange et pâle de la mort,
Ce qui reste au héros jadis illustre et fort
Quand le trépas l’étreint de ses deux ailes noires,
Tout l’effort qu’au tombeau le gagneur de victoires
En cessant d’être roi fait pour devenir Dieu,
Et la grandeur de l’heure et la grandeur du lieu,
S’ajoutaient au colosse et de son attitude
Augmentaient la suprême et grave solitude ;
Et la Seine fuyait avec un triste bruit
Sous ce grand chevalier du gouffre et de la nuit.
Le vent jetait son cri, l’eau jetait son écume ;
Et les arches du pont, s’enfonçant dans la brume
Avec un vague aspect de spectre et de chaos,
S’ouvraient sous la statue auguste, et sur les flots
Du fleuve humilié qui pleure et qui querelle,
Porches d’ombre pour eux, arcs triomphaux pour elle.


وَدِّع هُرَيرَةَ إِنَّ الرَكبَ مُرتَحِلُ
وَهَل تُطيقُ وَداعاً أَيُّها الرَجُلُ
غَرّاءُ فَرعاءُ مَصقولٌ عَوارِضُها
تَمشي الهُوَينا كَما يَمشي الوَجي الوَحِلُ
كَأَنَّ مِشيَتَها مِن بَيتِ جارَتِها
مَرُّ السَحابَةِ لا رَيثٌ وَلا عَجَلُ
تَسمَعُ لِلحَليِ وَسواساً إِذا اِنصَرَفَت
كَما اِستَعانَ بِريحٍ عِشرِقٌ زَجِلُ
لَيسَت كَمَن يَكرَهُ الجيرانُ طَلعَتَها
وَلا تَراها لِسِرِّ الجارِ تَختَتِلُ
يَكادُ يَصرَعُها لَولا تَشَدُّدُها
إِذا تَقومُ إِلى جاراتِها الكَسَلُ
إِذا تُعالِجُ قِرناً ساعَةً فَتَرَت
وَاِهتَزَّ مِنها ذَنوبُ المَتنِ وَالكَفَلُ
مِلءُ الوِشاحِ وَصِفرُ الدَرعِ بَهكَنَةٌ
إِذا تَأَتّى يَكادُ الخَصرُ يَنخَزِلُ
صَدَّت هُرَيرَةُ عَنّا ما تُكَلِّمُنا
جَهلاً بِأُمِّ خُلَيدٍ حَبلَ مَن تَصِلُ
أَأَن رَأَت رَجُلاً أَعشى أَضَرَّ بِهِ
رَيبُ المَنونِ وَدَهرٌ مُفنِدٌ خَبِلُ
نِعمَ الضَجيعُ غَداةَ الدَجنِ يَصرَعَها
لِلَّذَةِ المَرءِ لا جافٍ وَلا تَفِلُ
هِركَولَةٌ فُنُقٌ دُرمٌ مَرافِقُها
كَأَنَّ أَخمَصَها بِالشَوكِ مُنتَعِلُ
إِذا تَقومُ يَضوعُ المِسكُ أَصوِرَةً
وَالزَنبَقُ الوَردُ مِن أَردانِها شَمِلُ
ما رَوضَةٌ مِن رِياضِ الحَزنِ مُعشَبَةٌ
خَضراءُ جادَ عَلَيها مُسبِلٌ هَطِلُ
يُضاحِكُ الشَمسَ مِنها كَوكَبٌ شَرِقٌ
مُؤَزَّرٌ بِعَميمِ النَبتِ مُكتَهِلُ
يَوماً بِأَطيَبَ مِنها نَشرَ رائِحَةٍ
وَلا بِأَحسَنَ مِنها إِذ دَنا الأُصُلُ
عُلَّقتُها عَرَضاً وَعُلَّقَت رَجُلاً
غَيري وَعُلَّقَ أُخرى غَيرَها الرَجُلُ
وَعَلَّقَتهُ فَتاةٌ ما يُحاوِلُها
مِن أَهلِها مَيِّتٌ يَهذي بِها وَهِلُ
وَعُلِّقَتني أُخَيرى ما تُلائِمُني
فَاِجتَمَعَ الحُبَّ حُبّاً كُلُّهُ تَبِلُ
فَكُلُّنا مُغرَمٌ يَهذي بِصاحِبِهِ
ناءٍ وَدانٍ وَمَحبولٌ وَمُحتَبِلُ
قالَت هُرَيرَةُ لَمّا جِئتُ زائِرَها
وَيلي عَلَيكَ وَوَيلي مِنكَ يا رَجُلُ
يا مَن يَرى عارِضاً قَد بِتُّ أَرقُبُهُ
كَأَنَّما البَرقُ في حافاتِهِ الشُعَلُ
لَهُ رِدافٌ وَجَوزٌ مُفأَمٌ عَمِلٌ
مُنَطَّقٌ بِسِجالِ الماءِ مُتَّصِلُ
لَم يُلهِني اللَهوُ عَنهُ حينَ أَرقُبُهُ
وَلا اللَذاذَةُ مِن كَأسٍ وَلا الكَسَلُ
فَقُلتُ لِلشَربِ في دُرنى وَقَد ثَمِلوا
شيموا وَكَيفَ يَشيمُ الشارِبُ الثَمِلُ
بَرقاً يُضيءُ عَلى أَجزاعِ مَسقِطِهِ
وَبِالخَبِيَّةِ مِنهُ عارِضٌ هَطِلُ
قالوا نِمارٌ فَبَطنُ الخالِ جادَهُما
فَالعَسجَدِيَّةُ فَالأَبلاءُ فَالرِجَلُ
فَالسَفحُ يَجري فَخِنزيرٌ فَبُرقَتُهُ
حَتّى تَدافَعَ مِنهُ الرَبوُ فَالجَبَلُ
حَتّى تَحَمَّلَ مِنهُ الماءَ تَكلِفَةً
رَوضُ القَطا فَكَثيبُ الغَينَةِ السَهِلُ
يَسقي دِياراً لَها قَد أَصبَحَت عُزُباً
زوراً تَجانَفَ عَنها القَودُ وَالرَسَلُ
وَبَلدَةً مِثلِ ظَهرِ التُرسِ موحِشَةٍ
لِلجِنِّ بِاللَيلِ في حافاتِها زَجَلُ
لا يَتَنَمّى لَها بِالقَيظِ يَركَبُها
إِلّا الَّذينَ لَهُم فيما أَتَوا مَهَلُ
جاوَزتُها بِطَليحٍ جَسرَةٍ سُرُحٍ
في مِرفَقَيها إِذا اِستَعرَضتَها فَتَلُ
إِمّا تَرَينا حُفاةً لا نِعالَ لَنا
إِنّا كَذَلِكَ ما نَحفى وَنَنتَعِلُ
فَقَد أُخالِسُ رَبَّ البَيتِ غَفلَتَهُ
وَقَد يُحاذِرُ مِنّي ثُمَّ ما يَئلُ
وَقَد أَقودُ الصَبى يَوماً فَيَتبَعُني
وَقَد يُصاحِبُني ذو الشِرَّةِ الغَزِلُ
وَقَد غَدَوتُ إِلى الحانوتِ يَتبَعُني
شاوٍ مِشَلٌّ شَلولٌ شُلشُلٌ شَوِلُ
في فِتيَةٍ كَسُيوفِ الهِندِ قَد عَلِموا
أَن لَيسَ يَدفَعُ عَن ذي الحيلَةِ الحِيَلُ
نازَعتُهُم قُضُبَ الرَيحانِ مُتَّكِئاً
وَقَهوَةً مُزَّةٌ راوُوقُها خَضِلُ
لا يَستَفيقونَ مِنها وَهيَ راهَنَةٌ
إِلّا بِهاتِ وَإِن عَلَّوا وَإِن نَهِلوا
يَسعى بِها ذو زُجاجاتٍ لَهُ نُطَفٌ
مُقَلِّصٌ أَسفَلَ السِربالِ مُعتَمِلُ
وَمُستَجيبٍ تَخالُ الصَنجَ يَسمَعُهُ
إِذا تُرَجِّعُ فيهِ القَينَةُ الفُضُلُ
مِن كُلِّ ذَلِكَ يَومٌ قَد لَهَوتُ بِهِ
وَفي التَجارِبِ طولُ اللَهوِ وَالغَزَلُ
وَالساحِباتُ ذُيولَ الخَزِّ آوِنَةً
وَالرافِلاتُ عَلى أَعجازِها العِجَلُ
أَبلِغ يَزيدَ بَني شَيبانَ مَألُكَةً
أَبا ثُبيتٍ أَما تَنفَكُّ تَأتَكِلُ
أَلَستَ مُنتَهِياً عَن نَحتِ أَثلَتِنا
وَلَستَ ضائِرَها ما أَطَّتِ الإِبِلُ
تُغري بِنا رَهطَ مَسعودٍ وَإِخوَتِهِ
عِندَ اللِقاءِ فَتُردي ثُمَّ تَعتَزِلُ
لَأَعرِفَنَّكَ إِن جَدَّ النَفيرُ بِنا
وَشُبَّتِ الحَربُ بِالطُوّافِ وَاِحتَمَلوا
كَناطِحٍ صَخرَةً يَوماً لِيَفلِقَها
فَلَم يَضِرها وَأَوهى قَرنَهُ الوَعِلُ
لَأَعرِفَنَّكَ إِن جَدَّت عَداوَتُنا
وَاِلتُمِسَ النَصرُ مِنكُم عوضُ تُحتَمَلُ
تُلزِمُ أَرماحَ ذي الجَدَّينِ سَورَتَنا
عِندَ اللِقاءِ فَتُرديهِم وَتَعتَزِلُ
لا تَقعُدَنَّ وَقَد أَكَّلتَها حَطَباً
تَعوذُ مِن شَرِّها يَوماً وَتَبتَهِلُ
قَد كانَ في أَهلِ كَهفٍ إِن هُمُ قَعَدوا
وَالجاشِرِيَّةِ مَن يَسعى وَيَنتَضِلُ
سائِل بَني أَسَدٍ عَنّا فَقَد عَلِموا
أَن سَوفَ يَأتيكَ مِن أَنبائِنا شَكَلُ
وَاِسأَل قُشَيراً وَعَبدَ اللَهِ كُلُّهُمُ
وَاِسأَل رَبيعَةَ عَنّا كَيفَ نَفتَعِلُ
إِنّا نُقاتِلُهُم ثُمَّتَ نَقتُلُهُم
عِندَ اللِقاءِ وَهُم جاروا وَهُم جَهِلوا
كَلّا زَعَمتُم بِأَنّا لا نُقاتِلُكُم
إِنّا لِأَمثالِكُم يا قَومَنا قُتُلُ
حَتّى يَظَلَّ عَميدُ القَومِ مُتَّكِئاً
يَدفَعُ بِالراحِ عَنهُ نِسوَةٌ عُجُلُ
أَصابَهُ هِندُوانِيٌّ فَأَقصَدَهُ
أَو ذابِلٌ مِن رِماحِ الخَطِّ مُعتَدِلُ
قَد نَطعَنُ العيرَ في مَكنونِ فائِلِهِ
وَقَد يَشيطُ عَلى أَرماحِنا البَطَلُ
هَل تَنتَهونَ وَلا يَنهى ذَوي شَطَطٍ
كَالطَعنِ يَذهَبُ فيهِ الزَيتُ وَالفُتُلُ
إِنّي لَعَمرُ الَّذي خَطَّت مَناسِمُها
لَهُ وَسيقَ إِلَيهِ الباقِرُ الغُيُلُ
لَئِن قَتَلتُم عَميداً لَم يَكُن صَدَداً
لَنَقتُلَن مِثلَهُ مِنكُم فَنَمتَثِلُ
لَئِن مُنيتَ بِنا عَن غِبِّ مَعرَكَةٍ
لَم تُلفِنا مِن دِماءِ القَومِ نَنتَفِلُ
نَحنُ الفَوارِسُ يَومَ الحِنوِ ضاحِيَةً
جَنبي فُطَيمَةَ لا ميلٌ وَلا عُزُلُ
قالوا الرُكوبَ فَقُلنا تِلكَ عادَتُنا
أَو تَنزِلونَ فَإِنّا مَعشَرٌ نُزُلُ


Zwen kaufmenner zogen um rat zu Salomo,
der erst klagt im, wie er het ein bös weib also
widerspennig, zenkisch an allen orten;
Der ander klagt, wie er sein zeit on freut vertrieb
und das in gar auf ert niemant wolt haben lieb;
dis zeigtens all beid an mit kurzen worten.
Salomo zu dem ersten sprach:
»ge auf die gensbruck!« tets damit beschliesen:
zum andern kaufman er auch jach:
»hab lieb!« so wurdens beid von im gewiesen;
ir keiner wust nit, wie im war,
und ritten also widerumb ir strase,
kamen zu einer brucken dar,
darüber man maulesel treiben wase;
darunter war ein stetig maul,
das schlug der eseltreiber
wol drei mal, e das es wolt gen,
das dise zwen
in straften, da sprach er zu in:
»reit heim, straft eure weiber!«


Mraku, nezacláněj
lucerničky mojí,
bych posvítil milým
do vonného chvojí,
aby neklopýtli
přes kořeny stromů,
aby v poctivosti
vrátili se domů.


俗缘不许伴僧斋
错喜重阳避酒杯
谁拟衰翁对衰菊
黄昏犹有白衣来


策杖游何处
暮投双井村
萧萧花竹里
茅屋半开门


Zu spotten, und uns arm zu machen,
Ist Rabners doppeltes Bemühn;
Man sieht ihn über Alle lachen,
Und Alle seufzen über ihn 1 .


Ich sehe schon in Deinem Auge tauen
Der reinsten Seele keuschestes Entzücken,
So wie der Vollmond schwimmt im Dunkelblauen.


A vítr zavane náš hrob i naše mládí...
A snivý básník jen, jejž v samotu to svádí,
až o nás povídku mu potok vylká plaše,
svou písní oslaví svatební jitro naše.


Et d' una bianca mano ancho mi doglio,
ch' è stata sempre accorta a farmi noia,
et contra gli occhi miei s' è fatta scoglio.


Kuckuck, Kuckuck läßt nicht sein Schrei'n:
Kommt in die Felder,
Wiesen und Wälder!
Frühling, Frühling, stelle dich ein!


Ach vatter/ mich nim wider an;
Bin sonsten gar verlohren.


Sládkové na ni zle dovádějí,
Lidé píti hrubě že nechtějí,
Mráz že žížeň nedělá.
Každý si raději doma sedí,
By s obou stran skropen nebyl, hledí;
Nač být dvojí voda má?


Domó su carne en penitencia dura,
mostrando al alma su inmortal destino;
y el pobre claustro, do a esconderse vino,
fue el rico manantial de su ventura


Abrace-me
sem culpas nem escrúpulos
penetre nessa loucura
que ard agora ereto
vermelho a te querer


pak dívají se na všelikou bídu,
na hlad, jenž kolem jde a klne zuře
a vykládají bláhovému lidu:
Jo, holečkové, jinde je snad hůře –


Jünglinge, o schwöret ein Gelübde,
Grabet es mit goldnen Ziffern ein:
Fliehet vor der rosigten Charybde,
Und ihr werdet Helden sein.


Svých barev hrou a dechem, jenž tak milý,
a láskou k slunci, těkavému hostu,
jste básníkovou klenotnicí byly,
kde pro svou píseň našel dosti skvostů.


Der Sturm, er hatte Mädchenarme
Und schnelle Lippen, wilde, warme,


»So fluch' ich denn zu sieben Mal,
Und tausendmal verfluch' ich:
Daß dich verschlingen mag das Meer,
Dein brennend Haus dich töten!
Daß breche dein Gebein der Leu,
Dein Blut der Tiger lecke!
Der Beduine plündre dich,
Preisgebe dich der Wüste,
Daß in dem Sande du versiechst,
Verschmachtend – hülflos – irrend!«
O Sonne, birg die Strahlen!


一虎虽凶暴
其尊孔释同
矫情馈夫子
合爪礼澄公


Za hrobového ticha hustých davů,
jež dusí vzlyk, co slza kane s lící,
se vracíte k nám, svatí mučedníci,
již pro svůj národ šli jste na popravu.
Zní truchlý zpěv a tlumený zvuk bubnů,
a vlahým vzduchem, jak již bývá v dubnu,
na lafetách děl, jež se v boji chvěla,
ta vaše vezou potupená těla
katovou rukou! Trup váš dávno ztuhlý,
již rozpadá se... Ale květy, z hloží
a trnů věnce, mučedníci boží,
vám s naší vlajkou kryjí prosté truhly.
Vás přeběhlíky, sběhy, podlé zrádce
v tyrana očích, ale věrné syny
národa svého, svojí domoviny
si vezem z dáli, byste spali sladce
v té zemi, pro niž bili jste se, mřeli;
vás bojovníky, kteří věděli jste,
do tyranových rukou padnete-li,
že budete se houpat na oprátce,
a přec jste šli v té veliké a čisté
své lásce k vlasti, zahodili zbraně,
jež tyran vtisk vám, jenž nás věky šlapal,
a proti němu na druhé jste straně
šli bít se, v duších nadšení a zápal.
A jati pak, jste mužně umírali,
vzdor na svých rtech a v srdci spásy tuchu,
dech svobody již ve vlahém jste vzduchu
cítili vanout... Dnes již volný národ


És a másik csapat, a kékek csapatja,
Magát a győzőnek szivesen megadja;
Kedve ellen vett részt s a gyász ütközetben,
S ha el nem csábitják, rábeszélve ketten:
Fehérliljom ellen fegyvert ő nem is von;
Ah! hisz abba régen szerelmes már titkon.
Most megadja magát, sorsával kibékül:
Édes a halál is a kedves kezétül!
S midőn már a győzők lábánál hevernek,
Bevallva a vétket, megbánást, szerelmet:
Ölelő karok közt fogadja melegen,
A bűnt: bocsánat; a szerelmet: szerelem!


Proto říkám: Do ožralce
Hrom buď aby udeřil,
Má-li přestat, aneb aby,
Jak já káži, uvěřil.


Wol dem, den bisher barg
Ein Grab für so viel Arg.


tal, mentre i suoni delle chiese e il canto,
Signor mio, mi vi annunziano risorto,
penso, Gesù, come voi foste morto,
quanto soffriste; e mi commuovo al pianto;


Dáma znavena již byla,
proti čtyřem bránila se,
sotva Roderiga zhledla,
zakvílela v žalném hlase:


Verlöscht sind die Laternen, und im Kreis
Steht eine Hirtenschar auf breiter Platte,
Voran der Patriarch, wie Silber weiß
Hängt um sein tiefgebräunt Gesicht das glatte,
Gestrehlte Haar, und alle beten leis,
Nach Osten schauend, wo das farbensatte
Rubingewölk mit glitzerndem Geroll
Die stolze Sonnenkugel bringen soll.


Wie weit wirft es die Wellen-Kronen fort,
Wie rüttelt's an der morschen Felsenkammer!
Es ächzt das Schifflein selbst im sichren Port
Und hält sich fester an des Ankers Klammer.