El vagyon végezve Isten titkaiban,
Hogy kik itt meghalnak mostan Szigetvárban,
Mivelünk menjenek Isten országában;
Mit vártok reájok hát itten heában?


Ano. Když šly zbožné duše
domů z chrámu Páně,
pásl Matěj Fikar vepře
podél známé stráně.


冉冉汲江子
江流几许深
亦知泥滓浅
不得到波心


via crucis;


E nel superbo mare, indi uso udire
i decisi contrasti e 'l lor tenore,
vedrassi ogni onda mormorando dire:


3
Vijo pedras ajuntar
Là muito perto da Lua
Vejo subir de huma, e huma
E nellas o Sol entra


Echo is bánattal szól Ariánnának,
Csinál öregbülést választtal bujának;
Mert ha ő panaszol, szól az kűszikláknak,
Echo bus választtal nevet bánatjának.


Bettle nicht vor mir mit deinen Brüsten,
deinen Brüsten bin ich kalt;
tausend Jahre alt
ist dein Blick mit seinen Lüsten.


Už plantáže ztichly.
Už poslední zlatý kvádr se na boku válí,
je nezdvihnut jeřábem, žhne a pálí,
nad Mamonu řekou, jíž břehy vyschly...
Už pot náš se v zlato jeho nepromění,
chce k záchraně naší téci i k potěšení...


Des richtig Auge nie ein Schimmer blendte,
Der nie die Thorheit kriechend Weißheit nennte,
Der oft die Maske die wir scheuen müssen
Ihr abgerissen.


Of fishes — ev'ry size and shape,
Which nature frames of light escape,
Devouring man to shun:
The shells are in the wealthy deep,
The shoals upon the surface leap,
And love the glancing sun.


Die Nachtigall hört alle an,
Sagt nichts; allein, man las in ihrem Blick,
Daß sie nicht eben viel vom Afterreden halte –
Sie flog in ihren Wald zurück,
Und sang, daß Berg und Thal erschallte!


Té noci zvěděla řeč tu velká Parysatis.
– Hle, synu, čím se chlubí zlá ústa Mithridata!
Jak zabils Kýra, králi? A proč ti tolik drahou
pokryvka koně jeho? Má málo jich král králů? –


Pár chaloupek – celá dědinka,
tam jel jsem s redaktorem,
shon lidu tam zříme veliký
se tahať s jakýms tvorem.


Zaklínám tě v slzách! Vyslyš prosbu vroucí!
Jinak promění se trůn tvůj zlatý pro mne
v místo temných stesků, v muky prestol žhoucí!
Slyšeti tu budu vzdechy srdcelomné
soukmenovců mroucích, jejich kletby, stony –
A ta koruna – – jak těžka mojí skráni! –
visí na ní trpkých slzí miliony,
tíhou vyčitek mi čelo k zemi sklání...


Am stillen Abend,
Wenn die Rosen nicht mehr glühen
Und die Töne stumm werden,
Will ich bei dir sein
In traulicher Liebe,
Und dir sagen,
Wie mir am Tage war.


Darum mein Glücke schlaff nur auß,
Vnd bringe mir den Segen
Hernachmals in das Haus,
Itzt will ich dich nicht mehr bewegen,
Die Noth kan nicht bestehn,
Sie muß doch auch zu Bette gehn.


فضائلُ خير المرسلين عظيمةٌ
تزيدُ على الزُّهرِ الدراري وتَشرفُ
فسبحان من أعطاهُ من لم يُفز به
سواهُ عطاءً لم يشبهُ تكلُّفُ
فطَلعته كالبدرِ ليلةَ تمِّد
وكالشمس إلا أنها ليس تُكسفُ
فقُل حين يجري وسط نادٍ حديثهُ
لقد هبَّ عَرفُ الرَّوضِ وهوُ مفوَّفُ
فوا حزنا إن لم أصل لجنابه
وللطرف مع بعد إليه تشوفُ
فؤادي لبُعدي عنه فيه تلهب
فمن لي لو شاهدته أتلهف
فيا كبدي ذوبي اشتياقاً لقبره
ويا دمع عيني لا أعتراكَ توقُّفُ
فصفهُ وبالغ في مناقبه بما
أردت وأدرى أنّ وصفَك يضعُفُ
فأيُّ مقالٍ منك يُدرِكُ شأوَه
وما يَستوي ديوانُ شعرٍ ومصحَفُ
فصلى عليك اللَه ما لاحَ بارِقٌ
وما مال غُصنٌ مائسُ العطف هيَفُ


Verschlossen und dunkel ist um und um
Mein winterlich Herze zu schauen,
Doch innen, da ist es erleuchtet und hell,
Da dehnen sich grünende Auen.


杏花村里喜新晴
丛竹疏篱野雀鸣
三岸黄河山似戟
不知官路到彭城


Jsi to v pravdě? Jsou to čáry?
June bledý, zlatovlasý,
kam se děly krásné časy,
kdy’s mým nočním vzdechům plál!
Zřím tě rudnout v běli páry,
jak když selka v strachu zhlíží
kapku krve v mléčné díži,
s níž si rarach jistě hrál.


Esta noche es un arca de naufragios.
Pesa
me siento como en Ischia, vomitando tos. Igual
Serpiente marina
esta noche
o la hago mi amiga
o me mata
esta noche.


«Me tocas con los pétalos sagrados de tu cuerpo»
Con la quietud del niño que descansa en su cuna
El sol está dormido sobre la blanca colina,
En cuádriga cabalga tu cuerpo hacia mí.
Busco en todos los rincones de mi habitación,
Y en ese dulce tacto mi epidermis se quiebra.
Han entrado en la noche, ingeniosos fantasmas,
Sobre una cruz sagrada el Cristo duerme.
En el bosque gemidos de fieras se dilatan,
Y un temblor de emociones se refugia en tu cuerpo.
Hay una fiesta estremeciendo tu corazón,
Y una marcha nupcial anuncia nuestra unión.


¿O muerte, para qué lo ejecutaste?
¿O cielo, para qué lo permitiste?
O amor, llora no más, que este es tu oficio.


Nech již toho, škoda času,
pohov starým údům svým;
vždyť v odměnu svého hlasu
sotva vezmeš po „novým“.


车马朝游去
笙歌暮宴归
绣帏初睡起
红日上帘衣


Nicht deutsches Herzens; Vater der Knechte dort,
Thuiskons Abart! kroch er zum stolzen Stuhl
Des Pfaffen Roms, und schenkt', o Hermann,
Deine Cherusker dem Bann des Wütrichs!


我来江口气如蒸
今日披图眼忽青
但见林皋发光怪
夜深知有少微星


Meg is mutatom azt, hogy tudlak becsülni,
Ámbár némely gaznép másra fogja vélni
De nem tudtam soha én ezektől félni,
Mert kész vagyok érted mind halni, mind élni.


„Zelenej se rozmarýnko!
Rozvesel se, má panenko,
Z vojny jede milý tvůj,
V ňádra oči nesklopuj.“


Alkad dvora však se lekl;
vznešený byl Garci Laso
v klidu svém, s tím zrakem orla.
Šeptal alkad: „Králi, pane,
z vašich úst chci rozkaz slyšet.“
Sklopil zrak don Pedro, bledý,
řekl pak: „Nuž chopte se ho!“
Třásl hlas se jeho velmi.


雨为梅花遣尽尘
柳勾日影自传神
不须苦问春多少
暖幕晴帘总是春


kde mřížením je vidět opuštěné dvory,
zšeřilé stínem starých kaštanů,
jež hučí mdlobné, potácivé chóry
a klaní se ze strany na stranu.


Y en medio de la horrible desventura
en que mi pecho enamorado gime,
con mirarte no más cambia mi suerte


Geduld und Herz, was sind sie?
Das, was du nennst ein Herz,


人言尔祖玉蕴石
传到儿孙蓝出青
眼底桐枝多秀色
早令授业各专经


Seht den Poet, der immerdar erzählt von Lerchensang,
Wie er nun bald drei Dutzend schon gebratner Lerchen schlang!
Bei Sonnenaufgang, als der Tag in Blau und Gold erglüht',
Da war es, daß sein Morgenlied vom Lob der Lerchen klang;
Und nun bei Sonnenuntergang mit seinem Gabelspieß
Er sehnend in die Liederbrust gebratner Lerchen drang!
Das heiß ich die Natur verstehn, allseitig, tief und kühn,
Wenn also auf und nieder sich sein Tag mit Lerchen schwang!


Mag mir die Sonne sinken – nicht vergebens
Hat sie auf Erden mir geglänzt;
Reich ward der große Wunderkelch des Lebens,
Zum Rande schäumend, mir kredenzt.


Ich badete mich in Lawendel – ah –
Und kaufte für den Rest mir das Vergessen –
Doch dich vergaß ich nimmer, Bakkarat!


— Ai que saudade da mort


Früh am Morgen in dem Schlosse
Werden hundert Gäste laut,
Mit dem Ritter, hoch zu Rosse,
Holen sie die schöne Braut.


Den armen liebt man nicht, er kann nicht schmeicheln,
Zu finster ist sein Blick,
Und statt den treuen, wie Joli, zu streicheln,
Stößt man ihn stets zurück.


Jetzt mag wohl die Lilie drehen,
Ihren Kelch zu diesem Stern
Und mit Licht und kühlem Wehen
Füllen, was ich küßte gern
Heißes Flehen!
Zieh zu ihr, zu ihr so fern!
Gute Ruh', gute Ruh',
O süße Turtel wie marterst du!


hava kadar lazım,


Nein. Dein abschid hat gar von mir mit sich
trost, hofnung, forcht genommen;
ich bin zumal durch deinen tod um dich
und all mein gut gekommen:
mein leben allein ist zu lang,
und dafür allein ist mir bang.


أعرف الوقت والزمان لتسلم
لا تكن غر بالزمان فتندم
فإذا قد رأيت شحا مطاعا
وهوى متبع ودنيا تعظم
ورأيت اعتجاب كل برأيه
فاعتزل وانفرد وصه لا تكلم
وعليك بخاصتك فاحطهم
ودع العامة كذا جاء فافهم
إن في الوقت والزمان غرايب
إن نكن عاقلا بها نتعلم
يا إلهي سلم فقد حار ذهني
من زمان به الشرور وتكرم
إن هذا زمان سوء جهارا
والذي قد خفى عسى ما هو أعظم
نسأل الله أن يمن بوال
يؤمن المؤمنين من ظلم أظلم
واختم العمر يا إلهي بخير
بالنبي المصطفى الشفيع المعظم
صلوات الإله تترى عليه
وعلى آله وصحبه وسلم
ولك الحمد كل وقت وحين
عدما الله به تفضل وأنعم


Und er richtete den Zeigefinger,
Der so rötlich war wie eine Rose,
Nach dem weiten, ausgespannten Teppich,
Fing mit seinem Finger an zu zeichnen:


Ich dacht', werd' ich nochmals geboren,
Bring' ich gleich mit die Eselsohren.


Ó kéž náraz vichrů Tvých,
láska Tvoje neslitovná
strhne vše, se zemí srovná,
hrady snů těch klamavých
v kaluže nech jejich svalí,
bez Tebe co budovali
po tolik set let!


— Segurem-no! branco, de cólera arfando,
Rugiu o tirano convulso apontando
O escravo rebelde que os ferros brandi
— Segurem-no e aos golpes de rábido açoite,
Lacerem-lhe as carnes de dia e de noite,
Até que lhe chegue final agonia!


Mentre che io parlo, e lor sen vanno in vento.
Amor sopra il suo petto giura allora
che a me il mio cor non tornerà già mai.


Štvaný přišel dohazovač
K váhavému ženichu;
Pravil: „Tenkrát si snad získám
Na námluvy kožichu!


Wie lange reizen eure Saitengriffe
Noch niedriges Gefühl?
Wie lange weht noch in die Glut der Lüste
Der Flügel eures Lieds?


Klid ten nejvíce podráždí massu,
která kamení na tebe zdvihá, –
proč jsi blažila láskou Prinzivally
městské posádky kdysi?


Volse che poi le promettesse Gano,
con giuramenti stretti e d'orror pieni,
di non cessar, fin che legato in mano
Ruggier col suo figliastro non le meni:
ma per poter non darli impresa in vano,
oltr'oro e gemme e aiuti altri terreni
promise ella all'incontro di far quanto
potea sopra natura oprar l'incanto.


I přišel jednou v pátek
k tamnímu řezníku;
což pak ví pes o půstu,
což ten ví o zvyku!


First know, my friend, I do not mean
To write a treatise on the Spleen;
Nor to prescribe when nerves convulse;
Nor mend th' alarum watch, you pulse.
If I am right, your question lay,
What course I take to drive away
The day-mare Spleen, by whose false pleas
Men prove mere suicides in ease;
And how I do myself demean
In stormy world to live serene.


Ein jeder nun bereitet sich
In den drei fern geschiednen Landen
Mit Opfern, Gaben, königlich,
Zierraten, köstlichen Gewanden.
Und Mäuler und Kameele drückt
Die Last der aufgeladnen Güter,
Manch gutes Saumroß geht gebückt,
Und nebenher die Schar der Hüter.


Jsou již známy dlouhé jeho šosy,
jež se za ním vlní po vánku,
i ta bláhovost, že snažně prosí
za jedinou všude zpěvánku,
jakých mnoho z hrdel jejich puká
na pastvišti, v poli, na líše,
a že stará, třesoucí se ruka
v listy žluté všecko zapíše.


...Sok ezer évig aludtak az álmok:
most ébresztgetem, vezeklő diák: –
s a fenyőerdő rombadőlt zugában
nyílik egy kicsi sötétkék virág...


¡Oh providencia nunca comprendida,
auxilio superior, aviso fuerte,
el humo en que el aplauso se convierte
hace la misma afrenta esclarecida!


Da schwand der frohe Tag den üppigen Prälaten.
Beym Trinkgelag: da ward die Nacht
In feiler Dirnen Schooss, der Zehnten und Annaten
Mit heisser Gier verschlang, durchwacht.


أسائله يوم النوى كيفَ حاله
أعيذك ممَّا قلَّ منه احتماله
تقضَّت ليالي الوصل إلاَّ ادِّكارها
وغابَ حبيب القلب إلاَّ خياله
بروحيَ ناءٍ كنت أشكو ملالهُ
فمن لي بأن يدنو ويبقى ملاله
من الغيد إن تنسبه فهو كما ترى
أخوا وجنتيه الشمس والمسك خاله
عدا البدر أن يحكي جميع صفاته
ولكن حكاها نورهُ وانتقاله
وراحَ القنا من نيل عطفِه باهتاً
فكان حقيقاً حرّه واعْتقاله
خذْ الحذر من لحظٍ له وذوائبٍ
فما هو إلاَّ سحرهُ وحباله
وإيَّاكما في الحبِّ من لومِ مبعدٍ
وقولا له في الوصلِ كيف احْتياله
جعلت وفاء العهد زينة شيمتي
كما زانَ أبناء الزمان جماله
أخو العلم والنعماء يهدي رشاده
ويجدي على داعي الرجاء نواله
جميلُ المحيَّا يملأ العين بهجةً
وأجمل من ذاكَ المحيَّا فعاله
محا الجدب عن وجه البرايا بأنملٍ
تريك حيا الوسميّ كيف انْهماله
ألم تره والله يبسط عمرهُ
يمرّ على الوادي فتثنى رماله
رئيس بيَدِ القائلين سكونه
ويفضل عن يمنى الغمام شماله
له قلمٌ إن قال روّى سجله
مسامعنا أو جالَ روّت سجاله
حرام على الحالين سحر بديعه
إذا جالَ في سلبِ العقول حلاله
يجول به في الحربِ والسلم ماجدٌ
مؤيدة أقواله وفعاله
من المالكي رقّ المديح بنائلٍ
كأن بحار الأرض في الجودِ آله
يزيد اتّضاعاً كلّما زادَ رفعةً
وكم صاعدٍ أخنى عليه اخْتياله
ألا أيها الباغي منالاً لشأوِهِ
إليكَ فليس الأمر ممَّا تناله
له الله من غالي السجيَّة عذبها
كما انْهلَّ من فرع السحاب زلاله
نزلت بمغناه فلم أخشَ حادثاً
وكيفَ وهذا جاهه لي وماله
أمولاي إن الحال مدَّ رجاؤه
إليكَ وإن القصد آل مآله
دعاك لتمييز الوسائل طالبٌ
فلا غَرْوَ أن يسمو بريّك حاله


Chtěl mluvit; toužil zjednat klid,
leč v hrdle znikla řeč;
bylť Rabenhaupt jej za hruď chyť
a vytasil naň meč.


Den zločinu – den slávy... S Golgaty
kříž potupný jak strašidlo se zdvih
a jako zlosyn všemi proklatý
muž visí na něm zmučen, bled a tich.
Skráň bodá trní, všecko samý bol
a vůkol hluk a smích se rouhající.
Muž kříže slyše ryk ten mstivý kol
rty svoje otvírá. Chce cosi říci.


Wie über sturmgejagten,
Nachtwirren Wassern
Einsam der Mond wandelt,
Durch Wolken verdeckt,
So über den Welten
Schreitet Gott dahin.


– Meine Holde! – Do, mi, sol, la, si.
– O Abbé! Du schwarze Seele!
Dass mich, meine Schönen, – wenn ich für Sie
Keinen Stern vom Himmel stehle!


Die Hirten.


Zu Turin, im alten Schlosse,
Sehen wir, aus Stein gemetzt,
Wie ein Weib mit einem Rosse
Sodomitisch sich ergötzt.


Durch die Schwachen / deine Sachen
herrlich du ausführest;
sie erweckest und bekeckest /
reich mit Gaben zierest;
deine Feind durch sie bekriegest /
wunder-hoch in ihnen siegest /
dieses zu bedenken fügest.


Ihr sollt nicht schmähen, sollt nicht schmollen,
Ihr sollt nicht euren Fürsten grollen!
Sollt ihnen Dank und Ehrfurcht zollen,
Weil sie nur euer Bestes wollen!
Zwar ist das Beste von der Welt
Vorläufig immer noch das Geld.


Als den Elias unsrer Zeit,
Als Oetingern ein Cherubswagen
Ins Reich von Christus Herrlichkeit
In sanftem Säuseln aufgetragen,
Ließ er den Mantel schnell von Strahlenschultern fliegen;
Er wogte durch die Luft herab,
Und blieb an des Propheten Grab
In sanftem Mondenschimmer liegen.
Viel Modeweise unsrer Zeit,
Zu blind für Oetingers verborgene Herrlichkeit,
Und stolz auf ihr Gewand von Spinneweben,
Verachteten den Mantel; ihn
Vom Grab nur aufzuheben,
War viel zu klein für ihren stolzen Sinn.
Auch Herder kam auf seinem Riesengange
Zum Hügel Oetingers , und funkelt lange
Mit Augenblitz den Mantel an;
Doch wandelt' er mit kühnen Schritten
Bald wieder fort auf seiner Bahn,
Und dacht': Mein Mantel ist aus gleichem Stoff geschnitten.
Auch Hahn , des Todten Jünger kam, und stumm
Blieb er am Hügel seines Lehrers stehen;
Sah demuthsvoll hinauf zu Gottes Höhen,
Bückt' sich, und warf den Mantel um.


Er stutzt und starrt geblendet, das Schwert entsank der Hand,
Als sei aus Geisterlanden ein Rächer ihm gesandt;
Des Deutschen Schwert doch wettert mit mächt'gem Stoß auf ihn,
Jetzt schwinden ihm die Sinne, er stürzt zur Erde hin.


Моей матери
Повеселясь на буйном пире,
Вернулся поздно я домой;
Ночь тихо бродит по квартире,
Храня уютный угол моСлились все лица, все обиды
В одно лицо, в одно пятно;
И ветр ночной поет в окно
Напевы сонной панихиды…
Лишь соблазнитель мой не спит;
Он льстиво шепчет: «Вот твой скиЗабудь о временном, о пошлом
И в песнях свято лги о прошлом»


Não sabes tu que um dia, quando Deus
A Luz criou, o vasto Mundo e os Céus,
Quis, da porção terráquea, separar-te?


صاحَبْتُ في سَفَرِي لك الآمالا
فأَعدْتَنِي وأَعَدْتَها أَموالا
وهتفتُ باسْمِكَ وهو فأْلٌ صادقٌ
فَوَجَدْتُه في راحَتَيْك نَوالا
ودعَوْتُ منكَ لدفعِ عُسْرِي ياسراً
ولِدَفْعِ غُلَّتِي الحَرورِ بِلالا
وعجِبْتُ للأَسماءِ كيف تصرَّفَتْ
بغرائِبٍ من نَحْوِها أَفعالا
وَأَمَا ووجْهِك إِنَّه الفَلَقُ الذي
منذ اهتديْتُ به أَمِنْتُ ضَلالا
لقد انتقصتُ إِلى شمائِلِكِ التي
عَتُقَتْ وقلت على السَّفين شَمالا
وسَرَيْتُ نحو عُلاك بدرًا كاملا
حتى انثنيتُ من الضُّمورِ هِلالا
فرفعتُ طَرْفِي للسَّماءِ رئاسةً
بلْ أَنت أَسْمَى والنجومِ خِلالا
والشمس إِلا أَنَّ ضَوْءَكَ حاكِمٌ
أَنْ لا يفارِقَ مُجْتَلِيه ظِلالا
والشهْمُ مِثْلِي من يسيرُ مُهَجَّرًا
ومهاجِرًا يَتَقَبَّلُ الأَقْيَالا
اللُّه أَكْبَرُ ما أَدَقَّ معانِياً
وَقَفَتْ عليكَ وما أَجلَّ خِلالا
خُذْ يا بَنَانُ فقد وَجَدْتَ مُساعِفاً
قل يا لسانُ فقد وجدتَ مقالا
واضرِبْ عن الأَمثالِ بعد محاسِنٍ
شاهَدْتُها واضْرِبْ بها الأَمثالا
الليثُ أَغلَبُ والحسامُ مُهنَّدًا
والبدرُ أَزْهرُ والحَيَا هَطَّالا
حُلَلٌ رآكَ المَجْدُ أَظرفَ خاطرٍ
فيها فأَفْرغَها عليك حَلالا
وشمائِلٌ منها الشَّمُولُ لأَنَّهُ
أَضحى يميناً شامِلي وشِمالا
فوقيتَ يا عَيْنَ الكمالِ ونفسَه
عَيْنَ الكمالِ فقَدْ خُلِقْتَ كَمالا
مُلِئَتْ بكَ الدنيا اعتدالاً مثلَهُ
عَدْلاً ولى أَمثالَهُ أَعْدَالا
وأَقَرَّ منك المُلْكَ في أَربابِهِ
مَلِكٌ أَقَرَّ المُلْكَ لمَّا جالا
واستخْدَمَ الثَّقَلَيْنِ طَوْعَ حُسامِه
وهو الذي يتحمَّلُ الأَثقالا
وكأَنما عطف الزمانُ بكفِّه
قوساً وسدَّد من بنيهِ نِبالا
أَرْسَى ولا الجبلَ الأَشَمَّ بحِنْكَةٍ
منك الصدورَ وزَلْزَلَ الأَجبالا
ورمى الحصونَ على الحِصانِ بفارسٍ
إِنْ بارَزَ الأَبطالَ والأَبطالا
ولقد تيقَّنَتِ المعاقِلُ أَنَّها
دارَتْ على المُتَدَبِّرينَ عِقالا
حيثُ الخيولُ تجولُ تحتَ رِماحِها
لتحولَ في أَوعارِها أَوعالا
والباتراتُ تطُولُ بينَ فوارسٍ
خُلِقوا على صِفَةِ الرماحِ طِوالا
تتناذَرُ الأَملاكُ مِيلَ قنيّهم
ولَوِ اسْتَقَامتْ دونَهُمْ أَميالا
فلذا رسائِلُهُمْ إِليكَ لأَنَّهُمْ
خافوا ابتعاثَكَ قَبْلَها الأَرْسالا
يا مُلْتَقَى سُبُلِ الوفودِ ومَنْ له
جُودٌ أَدامَ عليهِمُ الإِسْبالا
لا زالَ يستدعي نوالَكَ كلُّ مَنْ
ما زالَ إِنْ سَمِع النَّوالَ نَوَى لا
حتَّى تَرَى الآباءَ والأَبناءَ وال
إخوانَ والأَعمامَ والأَخوالا
ويقومَ فُلْكُ الداعِيَيْنِ وهَفْوَةٌ
قولي يقومُ فإِنه ما مالا
وترى ضِياءَ النَّيِّرَيْنِ كما تَرى
يجلو الغُدُوَّ ويصْقُلُ الآصالا
بَدْرا سَماءِ المُلْكِ لا البدرُ الذي
لَبِسَتْ أَهِلَّتُهُ الخيولَ نِعالا
ومُهَنَّدُ الإِسلامِ لا تلكَ التي
داستْ صفائِحَها القُيونُ صِقالا
العارِضانِ العارِضانِ من النَّدَى
وَبْلاً يكونُ من النُّدوبِ وبَالا
يا مَنْ إِذا هَزَّ الذوابِلَ طَعْنُهُ
في جِنْحِ ليلٍ يُسْتَعَاد ذُبَالا
واسْتَقْبَلا المُلْكَ السعيدَ بياسِرِ ال
مُلْكِ السعيدِ فأَحْرَزَا الإِقبالا
طابا وطالا والأُصولُ إِذا زكَتْ
أَبْصَرْتَ فيها الفَرْعَ طابَ وطَالا
إِنْ لم يَكُنْ فيها مُنًى فَبِها المُنَى
لَمْ يَمْتنِعْ عن من يَرومُ مَنَالا
آلُ الزُّرَيْعِ ومَنْ لَهُمُ إِلاَّ العُلَى
أَنْ لا يزالَ لهم كذلكَ آلا


Tisíc tomu let,
cos byl kníže náš,
tobě byla řada věků
jako noční stráž.


Carne de yugo, ha nacido
más humillado que bello,
con el cuello perseguido
por el yugo para el cuello.
Nace, como la herramienta,
a los golpes destinado,
de una tierra descontenta
y un insatisfecho arado.
Entre estiércol puro y vivo
de vacas, trae a la vida
un alma color de olivo
vieja ya y encallecida.
Empieza a vivir, y empieza
a morir de punta a punta
levantando la corteza
de su madre con la yunta.
Empieza a sentir, y siente
la vida como una guerra
y a dar fatigosamente
en los huesos de la tierra.
Contar sus años no sabe,
y ya sabe que el sudor
es una corona grave
de sal para el labrador.
Trabaja, y mientras trabaja
masculinamente serio,
se unge de lluvia y se alhaja
de carne de cementerio.
A fuerza de golpes, fuerte,
y a fuerza de sol, bruñido,
con una ambición de muerte
despedaza un pan reñido.
Cada nuevo día es
más raíz, menos criatura,
que escucha bajo sus pies
la voz de la sepultura.
Y como raíz se hunde
en la tierra lentamente
para que la tierra inunde
de paz y panes su frente.
Me duele este niño hambriento
como una grandiosa espina,
y su vivir ceniciento
resuelve mi alma de encina.
Lo veo arar los rastrojos,
y devorar un mendrugo,
y declarar con los ojos
que por qué es carne de yugo.
Me da su arado en el pecho,
y su vida en la garganta,
y sufro viendo el barbecho
tan grande bajo su planta.
¿Quién salvará a este chiquillo
menor que un grano de avena?
¿De dónde saldrá el martillo
verdugo de esta cadena?
Que salga del corazón
de los hombres jornaleros,
que antes de ser hombres son
y han sido niños yunteros.


Ah ! Qu'est-ce que je fais, ici, dans cette chambre !
Des vers. Et puis, après ! Ô sordide limace !
Quoi ! La vie est unique, et toi, sous ce scaphandre,
Tu te racontes sans fin, et tu te ressasses !
Seras-tu donc toujours un qui garde la chambre ?


Legyetek áldva,
Tiszta világok,
Gyújtva szivembe
Rokoni lángot!


Er kommt zu uns von Alpen her,
Scheint unsern Schwestern übers Meer,
Und sieht von seiner hohen Bahn
Mit einem Blick uns alle an.


Der Bauer, der am andern Tag zu seinem Immenschauer geht,
Der sieht, wie dort das Krähenvolk umschichtig auf und niederweht;
Er tritt hinzu und prallt zurück; da liegt ein toter Vagabund,
Die Augen auf und schauerlich verzerrt den blutgefüllten Mund.


Ten věčný putovník jak necitelná sfinx se tupě dívá –
v tmu noční bezvýrazně hlas monotonní skuhrá enigmata – – –
Kůň těžce klopýtne – nad hlavou zašuměla stará jíva –
tvář fosforečně ve tmách světélkuje – – Lušti jen! – Kol sebe hmatá,
ustrašen hmatá – –


On stisk’ mi ruku plaše: Pozděj nebo dřív
nás povedeš a bůh dá líp do českých niv.


Dios


Ein letztes Echo, bis auch dies verhallt,
Wenn hie und da ein Pilger noch vom Norden
Zur Gruft der Hohenstaufen wallt
Und fragt: Was ist aus deinem Reich geworden?


Doch jüngst kam über ihn ein andrer,
Ein sturmgewalt'ger Wolkenwandrer:


Zum Auer sprach der Büffel:
»Sag'! Ist nicht Bruder Mastochs,
Für den der Bauer täglich
Mit frischem Futter sorget,
Als glücklich zu beneiden?« –
»O ja! so lang ihm 's Messer
Nicht in der Kehle sitzet!«


Ach, singt und säuselt nicht der Mai
Von Liebe?
Schnell flieht das Bienchen uns vorbei,
Kurz ist des Lüftchens Tändelei,
Jetzt lacht der Strahl, jetzt ist er trübe,
Und Blümlein lieben treu.


Willst du verglühen ohne heitre Flamme?
Du unternimmst, was dir verhaßt?
Gleichgültigkeit hat solches Thun zur Amme,
Du spürest wie dich Irrsinn faßt.


„Hlad?“ – V těžké dumy klesá mužná leb,
a ruka touží mírnit ňader chvění:
„Já pravdu chci, to dítě žádá chléb,
my oba mřem!.. Aj, kde je vykoupení?


Unter deine Gnaden-Flügel
Berg ich mich/ und ruhe wohl;
Wird das Hertz offt Traurens voll/
Laß ich ihm doch nicht den Zügel/
Bey dir findt die Seele Rast/
Welche du geschaffen hast.


洋中洲岛依然在
人代沈销竟不还
石甬虚传秦帝路
勾城误指越王山


书来只说住高峰
不记松林第几重
欲拣青峦问茅舍
秋山一样白云封


Nu sitt ik un denk, un denk jümmer deran,
Mi düch, ik muss seggt hebbn: Wa geern, min Jehann!


Non sospirate: a lui non si pò tôrre
suo pregio, perch' a voi l' andar si tolga;
ché, come fama publica divolga,
egli è già là, ché null' altro il precorre.


Sorge tra il duro Scita e l'Indo molle
un monte che col ciel quasi confina,
e tanto sopra gli altri il giogo estolle,
ch'alla sua nulla altezza s'avicina:
quivi, sul più solingo e fiero colle,
cinto d'orrende balze e di ruina,
siede un tempio, il più bello e meglio adorno
che vegga il Sol, fra quanto gira intorno.


Und Regen, Sturm und Gewitter
Verpaß ich unter dem Baum.
Die Türe dort bleibet verschlossen
Doch alles ist leider ein Traum.


Sie muß ganz nah sein, da ich es kann hören,
Die überkommne alte Pfründerhöhle;
Laß sehn, ob das Gesindel ist zu stören:
Schrei, was du kannst, o du vergrabne Seele!


Ten starý prapor vlaje a ne jiný
nám k cíli bělorudě nad hlavami,
vy s námi jdete, nechcem’ jíti sami,
a světla máme v zpátečnické stíny.


Süss kedvesem ablakára,
Hints lágy álmot szemhéjjára;
Hogy a bájoló szerelem
Párnáján álmodjék velem.


Уже великое небесное светило,
Лиюще с высоты обилие и свет,
Начертанным путем годичный круг свершило
И в ново поприще в величии грядет! —
И се! Одеянный блистательной Зарею,
Пронзив эфирных стран белеющийся свод,
Слетает с урной роковою
Младый Сын Солнца — Новый Год!Предшественник его с лица земли сокрылся,
И по течению вратящихся времен,
Как капля в Океан, он в Вечность погрузился!
Сей Год равно пройдет! Устав Небес свящеО Время! Вечности подвижное зерцало! —
Все рушится, падет под дланию твоей!Сокрыт предел твой и начало
От слабых Смертного очей!Века рождаются и исчезают снова,
Одно столетие стирается другим;
Что может избежать от гнева Крона злого?
Что может устоять пред Грозным Богом сим?
Пустынный ветр свистит в руинах Вавилона!
Стадятся звери там, где процветал Мемфис!
И вкруг развалин Илиона
Колючи терны обвились!А ты, Сын роскоши! о смертный сладострастный,
Беспечна жизнь твоя средь праздности и нег!Спокойно катится! Но ты забыл, несчастный:
Мы все должны узреть Коцита грозный брег!Возвышенный твой Сан, льстецы твои и злато
От смерти не спасут! Ужель ты не видал,
Сколь часто гром огнекрылатый
Разит чело высоких скал?И ты еще дерзнул своей рукою жадной
Отъять насущный хлеб у вдов и у сирот;
Изгнать из родины семейство безотрадно!Слепец! стезя богатств к погибели ведет!Разверзлась пред тобой подземная обитель!
О жертва Тартара! о жертва Евменид,
Блеск пышности твоей, Грабитель!
Богинь сих грозных не пленит!Там вечно будешь зреть секиру изощренну,
На тонком волоске висящу над главой;
Покроет плоть твою, всю в язвах изможденну,
Не ткани пурпурны — червей кипящий рой!Возложишь не на одр растерзанные члены,
Где б неге льстил твоей приятный мягкий пух,
Но нет — на жупел раскаленный,
И вечный вопль пронзит твой слух!
Но что? сей страшный сонм! сии кровавы тени,
С улыбкой злобною они к тебе спешат!Они прияли смерть от варварских гонений!
От них и ожидай за варварство наград! —
Страдай, томись, злодей, ты жертва адской мести! —
Твой гроб забвенный здесь покрыла мурава! —
И навсегда со гласом лести
Умолкла о тебе молва!


Hoy desperté soñándote
como las aves del río
resplandeciente e inmutable
como el tiempo que se esconde en el reloj
Te vi sonreír al mar
como recordando cataratas cotidianas
aquellas que nos atacan por descuido
sin dejar rastro luego
Te pensé
y entendí así el tiempo de espera
que al igual que la arena
va cayendo poco a poco formando nuevos tiempos
Aun sigo dormido observándote
y es cuando saco una pluma
para poder dibujarte en esta hoja
y dejar plasmado este sentimiento


Вошед в шалаш мой торопливо,
Я вижу: мальчик в нем сидит
И в уголку кремнем в огниво,
Мне чудилось, звучиРекою искры упадали
Из рук его, во тьме горИ розы по лицу блистали,
Как утрення зарОдна тут искра отделилась
И на мою упала грудь,
Мне в сердце, в душу заронилась:
Не смела я дохнутСтояла бездыханна, млела
И с места не могла ступить;
Уйти хотела, не умела, —
Не то ль зовут любить?
Люблю! — кого? — сама не знаИсчез меня прельстивший сон;
Но я с тех пор, с тех пор страдаю,
Как бросил искру оТоскует сердце! Дай мне руку,
Почувствуй пламень сей мечты,
Виновна ль я? Прерви мне муку:
Любезен, мил мне т


Une laitue, aujourd'hui chose
Fort rare et bonne pour les fous,
Grosse comme un bouton de rose,
Se vendait de six à huit sous.


久不逢人道姓名
从来愚谷寡将迎
教儿莫漫除秋叶
庭叶自深人自行


Die er seine Freunde nennt,
Dulden seine Witze,
Denn ein jeder, der ihn kennt,
Kennt auch seine Mütze.


Óh szomjas borzadás,
érthetetlen hatalmak!
Amíg te aludtál,
isteneid meghaltak.


Naht noch nicht der Wahrheitsender,
Kommt noch nicht der Segenspender
Ormuzd auf der Lichtes Bahn,
Daß er in des Orkus Klüfte,
In des Weltalls fernste Grüfte
Bannt den Todfeind Ahriman! –


Musa, se mai di te mi persuasi,
prestami grazia, che 'l mio verso arrivi
a la grandezza de' seguiti casi;


Zdá se mi, že jsou to slzy veliké,
nad obrazem bídy naší všeliké.


My naseli jásotu vzduchu
a na plátno zázraků
a do srdcí tajemných vzruchů
a úsměvů do zraků...


Her coach the curate and the tradesmen meet,
Great-coated tenants her arrival greet,
And boys with stubble bonfires light the street,
While bells her ears with tongues discordant grate,
Types of the nuptial tyes they celebrate:
But no rejoicings can unbend her brow,
Nor deigns she to return one aukward bow,
But bounces in disdaining once to speak,
And wipes the trickling tear from off her cheek.


Bringen wir das Schif auf den Strom,
Ich furcht es möcht zu Grunde gehn,
Wir müssen ein Pfand hier lassen,
Schnell Rath wird hier der beste seyn,
Wir reiten unsre Straßen.


Mit harter, starrer Rinde
Hast du dich überdeckt,
Liegst kalt und unbeweglich
Im Sande hingestreckt.


Viele Boten gehn und gingen
Zwischen Erd und Himmelslust,
Solchen Gruß kann keiner bringen,
Als ein Lied aus frischer Brust.


»Das also der Lohn für stete Treu,
Für Hilfe in Todesnöten,
Daß, spottend jeglicher Scham und Scheu,
Mein Recht sie mit Füßen treten?
Dem Kaiser zu helfen, hab' ich mein Schloß,
All' meine Güter verpfändet,
Dem Kaiser, deß schuft'ger Schreibertroß
Mich tückisch beraubt und schändet!


Dos naufragios se oponen igualmente
a aquella que en beldad venció a Narciso,
cuando en las aguas imitarle quiso,
dando a sus soles líquido occidente.


Weidenbaum, du sollst es hören,
Daß er nie wird wiederkehren,
Schön und lustig ist der Mai,
Doch mein Glück das ist vorbei.


Hier trenne sich der lang vereinte Strom!
Versiegend schwinde der im alten Staube,
Der andre breche sich ein neues Bette!


Kommen erwartend, spaziergangsmüde,
Niemals intolerant oder prüde,
Aber immer um Jahre zurück;
Merken es nicht, wenn die Rampenscheinwelt
Sich auf ihre Müdigkeit einstellt,
Schlafen sich nachtweg ins Wochentagsglück.


Božská Poesie, zoře tmavé země,
svitni – já tě vzývám – paprskem svým ke mně;
na Moravu chudou rozpomeň se taky,
zapal moji mysl, rozjasni mé zraky:
dnes mi třeba křídel, dnes mi třeba vzletu,
Praha svátek slaví, potřeba mi květu,
líbezného květu na kytičku pro ni,
který jako v sadech Hesperidek voní.


Neupřádej ve sobotu,
ať nepošleš na mne slotu,


¡Mi Plaza Nueva, fría y uniforme;
cuadrado patio de que el arte escapa;
mi Plaza Nueva, puritana y hosca,
      mi metafísica!


Also waltet in dem Gasthof
Klara nach der alten Weise;
Nur ein seliges Erinnern
An den Traum umschwebt sie leise.


Dans votre discours, où tout nuit,
La brune, pareille à la nuit,
Et la rousse au front décevant
Sont fuyantes comme le vent


e se chama Iararana
pois não puxou à sereia
puxou todinha o pai
aquele cavalo branc
Lete late lete lixe
encontrei com a lagartixa
assentada na cadeira
com o rabo dependurad
Isto não é lagartixa
isto é arte do diab
Taruíra venha ver
sua irmã lá no barranc
()


Seitdem ist's nun im zweiten Jahr,
Daß dich die Wogen treiben.
Du irrst durch ferne Todesgefahr,
Und ich muß Witwe bleiben.
Ich schaukle zu Haus in der Wiege dein Kind,
Und dich, dich schaukelt der wilde Wind.


Ha hideg a föld leheverni,
A Napot nagy felhőkbe rejti
És meg-megráncigálja fürtünk,
Úgy mondja meg, hogy le ne üljünk.


So hilf mir doch genädig fort,
Mein Leitstern und mein Port.
Komm und mach es nicht mehr lange,
Denn ich seufze wie die Braut,
Der nach ihrem Bräutgam bange,
Welchem sie sich hat vertraut.
Hole mich erfreulich ein,
Laß mich ewig bei dir sein.


怪怪奇奇不自惩
晚途犹复气横膺
觥船那待清歌劝
酒到愁边量自增


Ach/ ach/ was angst/ vnd hertzen-leid!
Bin gar mit sünd befangen:
Auff/ auff/ jhr heisse brünlein beid/
Nun rauschet mir von wangen.
Ach schöne Stern/ wolt ich so gern
Wär nie von Gott gewichen:
Ach schöner Mon/ was hab ich thon?
Mein Seel ist todts verblichen.


Wiewohl es schweigt der Kiel/ da sonst mein redlich Hertz/
Bey der Erinnerung sich fast zu weit vergehet.
M – – diese Brust hegt annoch vielen Schmertz.
Doch da ein anderer bey jener schönen stehet:
So schlag' ich mir mit Recht Syrenen aus dem Sinn/
Da ich nicht gantz allein in ihrem Hertzen bin.


Ein Morgengruß. Ein Nachtgebet.
Ein Wunsch, der sich verschämt verrät.
Ein Tränlein, still in sich hinein.
Ein Habdichlieb. Ein Denkedein.
Die knien, ein lieblicher Kranz, mit stumm
Gefalteten Händchen um sie herum.


七峰尖峭似陈兵
江外诸山合与争
天地年来爱藏用
淡云微雨不分明


Die andern nahmen die Britten
Und andre die Dänen auf;
Wir brachten mit müden Schritten
Bis hieher unsren Lauf.


Der Funke, der das Leben hält,
Wird jetzt in jedem Busen freyer,
Durchbricht die Fesseln seiner Welt
Zu seines Ursprungs Jubelfeyer,
Und dringt empor zum Sternenzelt.


Zpívej, srdce, zpívej
z večera až k svitu,
máš těch písní v ňadrech
jak hvězd na blankytu,
víc než jarní deštík
diamantů sroní,
víc než z jara keřem
světlušek se honí.


“Tal era, tão impávido (prossegue,
Fitando o velho Ogib o seu desplante,
Qual foi o de Jatir naquele dia,
Quando, novel nas artes do guerreiro,
Circundado se viu à nossa vista
D’imiga multidão: todos o vimos;
Todos da clara estirpe deslembrados,
Clamamos tristes, pávidos: “É morto!”
Ele porém que o arco usar não pode,
O válido tacape desprendendo,
Sacode-o, vibra-o: fere, prostra e mata
A êste, àquele; e em volumosos feixes
Acerva a turba vil, lucrando um nome.


Fermate eran le gente tutte quante
A veder questi duo sì ben ferire;
Ed in quel tempo vi gionse Atalante,
Qual cercava Rugiero, il suo disire;
E come visto l'ebbe a sé davante
Per quel gran colpo a risco de morire;
Subito prese tanto disconforto,
Che quasi dal destrier cadde giù morto.


No puedo sufrir más el dolor fiero
ni ya tolerar más el duro asalto
de vuestras bellas luces, antes falto
de paciencia y valor, en el postrero


Na nebi na sta hvězdiček,
měsíc se s nimi bratří,
a z nebe pánbůh s anděly
na ten svět dolů patří.


Auch mischt sich so viel Sinnlichkeit
Ins Bild der künft'gen Seligkeit;
Ich schaffte mir ein Himmelreich
Des Herzens liebsten Wünschen gleich.


Doch bin ich nicht ein Arzt, der iede Krankheit heilet,
Und seine Panacee mit steifem Stolz vertheilet.
Ich selber bin ein Mensch, und fühle, daß ichs bin;
Und läugnen, was man fühlt, ist stolzer Eigensinn.
Der Weise, wie der Thor, hat sein bestimmtes Leiden:
Doch dieser leidet mehr, und hat geringre Freuden;
Und überzählt mein Blick das Uebel unsrer Welt,
So find ich nicht so viel, als ich mir vorgestellt.


Já děl k své Duši: Rci, co začnem s žitím?
Tam uvedl jsem tě jak bílou Psychu,
tvé sny a dumy pěstoval jsem v tichu
a hleděl krok tvůj podstýlati kvítím.


Guidon la notte con Aleria parla
(Cosi havea nome la piu fida moglie)
Ne bisogno gli fu molto pregarla
Che la trovo disposta alle sue voglie,
Ella tolse una nave, e fece armarla
E v'arreco le sue piu ricche spoglie,
Fingendo di volere al nuovo albore
Con le compagne uscire in corso fuore.


Jedenkrát oddech cizího žití zarděl mne blízkostí zpřízněné touhy:
hlas vonný očekáváním, jak modlitba zvonů, večer, před velkými svátky.


A hálás tisztelet,
Mely benne hőn-lobogva ég,
Sohajtja: boldogúl
Éltesse még soká az ég.


Nacht! es muß itzt allzu-nacht/
auf ſo hellen Tag/ nit werden.
Mit dem Goldgeſtickten Pracht/
deck heut dieſes Zelt der Erden:
fuͤhr herfuͤr die Sternen Wacht.
Unſren Hochvermaͤhlten Beyden
lach’ ein Tauſend-Liecht der Freuden!
Trauer-Naͤchte! gute Nacht!


Ah ! laissez-moi mêler mon hymne à vos louanges !
Que mon encens souillé monte avec votre encens.
Jadis les fils de l'homme aux saints concerts des anges


Nun denk ich wohl oft, wie wohl ist mir
Doch jezt in meinem Dorfe dafür.
Kämen nur nit manche faule Mähren,
Mir meine Bäuerlein auch 'fzuklären
Und einzublattern ihnen Wind,
Dass gleich mit allem fertig sind,
Und Gott und Menschen lernen verachten,
Drüber mit Leib und Seele verschmachten.
Ach, gnädige Herren, groß und klein,
Bitte, wöllet uns lassen allein,
Uns verspotten nach Herzens Begehren,
Nur unsre Leutlein nit spötteln lehren.
Raumt aus bei euch so viel ihr wollt,
All euern Mist und all euer Gold,
Treu, Redlichkeit und Aberglauben,
Wollen euch gern die Vernunft erlauben,
Euch respektiren hoch und sehr.
Gnädige Herren, was wollt ihr mehr?


Spáváš na růžovém listě,
krmíš cukrem holoubátka?
Vrkáš jako ony,
jak dech růží vonný
poslouchá se tvoje řeč!


"Are Lives but worth a Soldiers Pay?
" Why will ye joyn such wide Extreams?
"And stake Immortal Souls in play
" At desperate Chance and Bloody Games?


Thür und Teppich tanzt um mich,
Erd und Himmel drehet sich;
Seht die Fenster in den Zimmern,
Wie sie an dem Boden schimmern!


A mezi ledy břehů svých tok řeky zeje mrtvý,
tajemnou hloubkou hedvábnou v chlad svého ticha láká
jak propast náhlá, řekl bys, o které tu jen smrt ví.
Však černá voda zrcadlí vrb těla křivolaká.


Tulí se jí k srdci,
tulí se jí k pasu,
chyceno je dívkou
v síť hedbávných vlasů.


Куда сомнителен мне твой,
Святая Русь, прогресс житейский!
Была крестьянской ты избой —
Теперь ты сделалась лакейско


Puedo perder la vida, no el decoro
a vuestras alabanzas verdaderas,
pues, religioso, alabo lo que adoro.


So atme auf denn, qualzerspaltne Brust –
Was unaussprechlich, wurde dir zu eigen! ...
Nun hülle dich in tiefgeheimes Schweigen –
Der Welt Geheimnis wurde dir bewußt! ...


Gefunden hat Edith Schwanenhals
Des toten Königs Leiche.
Sie sprach kein Wort, sie weinte nicht,
Sie küßte das Antlitz, das bleiche.


Höre mich alte
Seherin! Wole!
Mitternachts Tochter!
Mutter der Zeiten!
Du, die mit Armen
Reichet zum Himmel!
Du, deren Fußtritt
Nilfheim erbebet!
Sage was dräuet
Baldur dem Schönen?
Sage was wollen
Ängstliche Träume
Warnend verkünden?


Proč má všecko pro mne smysl nový,
a proč mluví významnou mi změnou?
Dnes mám duši okouzlenou
zázračnými znameními, slovy.
Všecko kolem mne se proměnilo.
V listí jak by srdce něčí žilo,
v stromu duše, v květu oči něčí,
mrtvé uslyšel jsem mluvit řečí.
Věřím, starucha jak pověrčivá,
že svět věcí něčím božským zpívá.
Duše z těla odlétlá si sedne
ptáčetem tu na strom, křídla zvedne,
zapípá a zob svůj ztopí v rose.
Pozná, že zas v ráji ocitlo se.


SO shone the beauteous Shells around her Waist,
And sparkling Gems, that deck'd her jetty Breast;
All which AVARO's gazing Eyes pursue,
Charm'd with her lovely Shape, disclos'd to View:
Each Limb appears in just Proportion made,
With Elegance thro' ev'ry Part display'd:
And now his Cares dissolve, new Passions move;
And Nature intimates, the Change is LOVE.


Kiáltnak én hozzám, s nem hallom meg üket,
Hanem fogom nevetni nehéz ügyöket:
Az ű panaszira nem hajtom fülemet,
Ü nyavalyájokra nem tészem szememet.


Na těch vozech byly zlatohlavy,
Sukna, šaty, jídla, peníze,
Nimiž křestil pomořanské Slavy;


Za dva sous tabák v pipku svoji krátkou –
leč sám pan president mi mohl závidět,
když kolem Senátu jsem pyšně ved’ svou sladkou
a rozpustilou Mariette!


Seht die schreienden Doctoren,
Wie sie ihre Weisheit pred'gen,
Einem hübschen Schelmenkinde
Hier den zarten Puls befühlen,
Mörderische Instrumente,
Köstliche Arzneien zeigen,
Wie der Apotheker sich
Durch des Mörsers Schall verkündet.


Sie fragt' in heller Unschuld: Was?
Was ich wohl von ihr wollte?
Ach Liebe! rief ich, als mir's naß
Von beiden Wangen rollte.


Ao povo nossas carícias
Ao povo nossas carências
Ao povo nossas delícias
E nossas doenças


Ti csak nézzetek szembe a halállal,
míg Caesar arca gúnyosan kacag:
kiontott vér lesz itt ma az eső
s ezer kitépett szív lesz itt a mag!


Můj jsi muž a ve dne víru
zachoval jsi klidnou hlavu,
zachoval jsi klidné srdce,
Sokolíku, Sokole!


Candidus insuetum miratur limen Olympi.


Ach, Schwesterlein, ach, Schwesterlein,
Wie hast du dich so weit hinaus
Versprochen aus dem Vaterhaus!
Die Brüder haben ein groß Begehr
Und möchten gerne bei dir sein,
Und tragen es nicht länger mehr
Und reiten in die Welt hinein,
Und kennen, ach, die Wege nicht,
Und finden, ach, die Stege nicht,
Und irren fragend im Land umher.


Cruz que ofrendando tu infinito abrazo
Cabe la silenciosa carretera,
Pareces bendecir la tierra entera
Y atarla al cielo como un férreo lazo!...
Puerto de luz abierto al peregrino
A la orilla del pálido camino!...
Vibre en el Tiempo la sagrada hora
Que a tu lado viví, cuando el gran broche
De nácar de la luna abrió una noche
Que pareció una aurora!...
La luna alzaba dulce, dulcemente
El velo blanco, blanco y transparente
De prometida del Misterio; el Cielo
Estaba vivo como un alma!... el velo,
El velo blanco y temblador crecía
Como una blanca y tembladora nata...
Y la tierra inefable parecía
Un sueño enorme de color de plata!
Fue un abismo de luz cada segundo,
El límpido silencio se creería
La voz de Dios que se explicara al Mundo!


老桧如幢翠接连
山茶作塔绿萦缠
山僧相识浑相忘
不到山中十五年


Il qual poi che far prove in campo vidi
miracolose di cavalleria,
fui presa del suo amore, e non m avidi
ch io mi connobbi piu non esser mia
e pur (ben chel suo amor così mi guidi)
mi giova sempre havere in fantasia
ch io non misi il mio core in luoco immondo
ma nel piu degno e bel, choggi sia al mondo


„Jene!“ – děl pantáta vážně dosti –
„nuže, vesel se dnes po libosti,
avšak kdyby, možno je to jistě,
přišla voda, ať jsi na svém místě.“ –


Oye que al cielo toca
con temeroso son la trompa fiera,
que en África convoca
el moro a la bandera
que al aire desplegada va ligera.
La lanza ya blandea
el árabe crüel, y hiere el viento,
llamando a la pelea;
innumerable cuento
de escuadras juntas veo en un momento.
Cubre la gente el suelo,
debajo de las velas desparece
la mar; la voz al cielo
confusa y varia crece;
el polvo roba el día y le escurece.
¡Ay!, que ya presurosos
suben las largas naves. ¡Ay!, que tienden
los brazos vigorosos
a los remos, y encienden
las mares espumosas por do hienden.
El Éolo derecho
hinche la vela en popa, y larga entrada
por el Hercúleo Estrecho
con la punta acerada
el gran padre Neptuno da a la armada.
¡Ay, triste! ¿y aun te tiene
el mal dulce regazo? ¿Ni llamado
al mal que sobreviene,
no acorres? ¿Ocupado,
no ves ya el puerto a Hércules sagrado?
Acude, acorre, vuela,
traspasa la alta sierra, ocupa el llano;
no perdones la espuela,
no des paz a la mano,
menea fulminando el hierro insano.»
¡Ay, cuánto de fatiga,
ay, cuánto de sudor está presente
al que viste loriga,
al infante valiente,
a hombres y a caballos juntamente!
Y tú, Betis divino,
de sangre ajena y tuya amancillado,
darás al mar vecino
¡cuánto yelmo quebrado,
cuánto cuerpo de nobles destrozado!
El furibundo Marte
cinco luces las haces desordena,
igual a cada parte;
la sexta, ¡ay!, te condena,
¡oh, cara patria!, a bárbara cadena.


miei cittadini? Or son questi i Romani,
che per sì lungo spazio
crebbon Roma? Ov'e Orazio,
che, pel tagliar del ponte, si fé eterno?


Ja Melodie innig vertraut mit des Herzens
Feinstem Gefühl! nicht die Haltung, wie die Flöte
Tönet, oder wie deine Stimme
Über die Flöte sich hebt.


O doloroso, quest'è l'altra storia,
che mai da' munister non ti disepri,
ma con monache stai in berta e 'n galloria.


铁干铜肤四十围
隔峰犹自里孙枝
涂云抹月空山里
音见东林行道时


Minul již jí šťastně pátý den;
Zdál se ten čas jí co blahá chvíle.
Panoš přicházel již více k síle;
Vyšel s chotí před hrad někdy ven,
Usedli si na překolmé skalí.
Děva dí: „Hle, jak se mraky valí,
Poslyš, jak tam bura v proudech ječí,
Kterak ptactvo cítíc změnu škřečí.“


Was die Händ' und Augen greifen,
Ist ein trüglich eitles Gut.
Wie die klugen Sinn' auch schweifen,
Niemals wird ein Segen reifen,
Strebet höher nicht der Muth.


Und jagt sie mich fort, was mach' ich mir draus?
Sie jagt mich doch nie aus der Welt hinaus.


Však pro nás, znamenané jednou rodnou bledostí,
(neb s ranou tajemnou jsme zrozeni, krev ubíhá nám z ní)
Tvůj svět, jenž tisíciletí se jiskří jarem žádostí,
má zahradu jen jedinou pro žhavé setkání.


Megfogadtad a király parancsát,
El- s bejártad a bomló hazát;
Csillapítál nemesek haragján.,
Megkönnyítéd a paraszt baját:
Szép hazádhoz gondjaid ragadnak...
Csak magadra gondja nincs magadnak!


Im Schwedenhaus waren alt alle,
Vom Vater bis zum Gänsestalle.


Kdys mládí na úsvitě
on hrdě sobě řek’,
být čistým vždy jak dítě
přes všeho zlost i vztek.


Halte treu an dem Entschlusse,
Deiner wart' ich denn im Kloster:
Hätt' es nimmer mir geträumet,
Daß mein Liebchen Nonne würde.
Gut ist es, des Vaters Zürnen
Zu vermeiden, doch warum,
Sprich, hab ich der Feinde viele?


Trudchen steht dabei und lacht,
An der Mutter Seite.
Trudchen, bitt' ich, abgemacht,
Gieb mir das Geleite.


Ja freylich spricht Sie: Thut er viel an mir
Drumb soll: weil mir Blutt vnd Leben
Wird durch Hertz vnd Adern schweben
Mein Mund vnd Hand/ vnd Seele dancken dir/
HERR rette was sich noch nicht findet:
Was der noch feste Fessel bindet.
Was noch der Feind gefangen heisset:
Was noch die scharffe wehmutt beisset.


تملكتني يا نجل سيفاء خنجرا
يروق سنا لكن يروع عداكا
لأني إذا جردت لحت لناظر
هلالاً وان صفحت كنت هلاكا


Ogni animal per non morir s'aiuta.
Per questo Carlo m'ha posto l'assedio,
per questo tanta gente è qua venuta.
Io non vo' più, pagan, tenerti a tedio;
credo che sia di Dio volontà suta
che tu venissi qua per mio rimedio:
vo' che tu vadi insino alla Corona
per fare opera giusta e santa e buona,


Ich darf mich wohl erfreuen
An diesem Gnadentag,
Da man die heil'gen Weihen
Zum kleinen Kinde sprach.


Das Fallbeil fiel; auf dem Schafott
Bekam er seinen Lohn;
Den roten Ring um seinen Hals,
Stand er vor Gottes Thron.
Die weißen Engel schlugen all'
Die Hände vors Gesicht,
Und eine tiefe Stimme sprach:
»Es sei ihm das Gericht!«


Járván a temetőn tanútlan éjjeken,
Egy kisded sír felett törnek meg térdeim,
S felháborult elmém ugyan hányom-vetem
Az élet és halál örök kérdésein!
Mért is végződtek oly kevéssel évei?
Míg kérdezem, fanyar-leckén tanít az ész...
Születtünk, meghalunk! ezt könnyü érteni,
Azon megnyugodni nehéz, igen nehéz.


Sie hat darauf gehalten,
Daß Heinz kein Weib sich nahm.
Sie litt durch ihren Alten,
Dem Ehe nicht bekam.


Das muß ich sagen, einiges Gutes war
In deinen Blicken, als in den Fernen du
Dich einmal fröhlich umgesehen,
Immer verschlossener Mensch, mit finstrem


مكارم لا تُحصى إذا نحن لم نقل
خسا أو زكا فيما نَعُدُّ خِلالَها


4.
Dieſes iſt das Haupt-Geruͤchte/
Und noch tauſend Lebens-Fruͤchte
Werden meiner Kehlen ſuͤſſe/
Wenn ich glaͤubig hier genuͤſſe;
Denn aus deines Wortes Garten
Eß ich Aepffel mancher Arten:
Wil ich deinen Troſt verſuchen/
Schmeck ich mehr als Honig-kuchen.


Als ich vergangne Mitternacht
In düsterm Sinnen schwebte,
Da hab ich still und bang gedacht:
Wie, wenn nicht mehr erlebte
Ich nun den Morgenglockenschlag?
Wer weiß denn, was geschehen mag?


Fungus Maul ist eine Mühle, die gar gäng an ihrem Lauff;
Mählt ein Handvoll Witz kaum abe, schütet Wort ein Malder auff.


Zwei seiner Söhne hatten froh vernommen,
Da wären Falken, schönes Federspiel;
Worauf den Tristan sie bei Seit genommen,
Der allen stets der freundlichste Gespiel,
Er möchte mit zu ihrem Vater kommen,
Ob es auf seine Bitte dem gefiel',
Daß er mit ihnen zu dem Schiffe gienge,
Und kaufte da dergleichen schöne Dinge.


But, if by vain self-love misled,
Thou in my looks canst passion see;
And think, by weak illusions fed,
My towering hopes aspire to thee ....


Sei mir tausendmal gegrüßet,
Der mich je und je geliebt,
Jesu, der du selbst gebüßet
Das, womit ich dich betrübt.
Ach, wie ist mir doch so wohl,
Wenn ich knien und liegen soll
An dem Kreuze, da du stirbest
Und um meine Seele wirbest.


Und daß der letzte Trost versaget,
Verewigt Rache sei und Leid,
So zweifle der, dem dus geklaget,
An deines Leidens Wirklichkeit!


A proto jsem tak bohatým,
že králem být se sobě zdám –
vždyť pro takovou panenku
bych musel jít až ku hvězdám.


Fest war ihr Blick zum Grunde gewandt,
So schwankte sie durch den Saal,
Den Schlüsselbund in der bleichen Hand,
Die Augen trüb wie Opal;
Sie hob den Arm, wir hörten's pfeifen,
Ganz wie ein Schlüssel im Schlosse sich dreht,
Und ins Klosett dann sahn wir sie streifen,
Drin unser Geld und Silbergerät.


Alma Cerere intanto, or tu cortese
per cotesta deità ch'a me pur devi,
da me inchinata or danza a tante nozze.
Per me di questa terra
la già gran selva antica,
poiché Diana ne purgò le fiere,
onde sicuro il suo germano Apollo
in Anfriso poteo guidar gli armenti,
col fuoco che Vulcano
di dura selce viva
da le battute viscere pria scosse,
bruciando da per tutto
rover gravi, dur'elci e querce annose,
ridottovi il terreno atto all'aratro
col ferro che ti die' Marte per uso
del grave aratro, poi vi seminasti
la prima spezie di frumento, il farro;
e 'l farro poi dal vincitor romano
fu dato in premio a' forti
che 'nsigni l'arme oprâr ne le battaglie;
ed i più forti de' romani, i padri,
che soli imprima aveano i sacerdozi,
le lor nozze col farro consacràro.
Quindi tu altere desti
le tue leggi de' campi,
e le tue fûr le prime leggi umane,
con le quai si fondâr gl'imperi e i regni:
ch'appo le genti, i territori o campi
sieno in sovrana signoria de' forti;
quei che men forti sono,
n'abbiano solo gli commerzi o gli usi.
Perché gli uomini, accorti
che non potean divisi
difender i lor campi
da l'altrui forza ingiusta,
congiunser tutte le lor forze in una;
e sì fondâro in terra il sommo impero,
cui sommiser le lor forze private,
perché guardasse loro
colti i campi e sicuri,
che guardando sicuri erano colti;
e tutto ciò per téma che la terra
non ritornasse alla gran selva antica.
Tanta è la tua possanza,
tanta hai tu dignità d'uscir qui in danza.


旅食京华数十春
饱谙霜雪惯风尘
南来忽见幽燕客
还似当年遇越人


Perdone el tiempo, lisonjee la Parca,
la beldad desta octava maravilla,
los años deste Salomón segundo.


Es stritten ihrer zwey, ob schön, ob Glauca heßlich?
Gemahlet ist sie schön; natürlich ist sie greßlich.


Rast er in der Mühle!


Молнию в тучах Эрот захватил, пролетая;
Так же легко, как порой дети ломают тростник,
В розовых пальцах сломал он, играя, стрелу Громовержца:
«Мною Зевес побежден!» — дерзкий шалун закричал,
Взоры к Олимпу подняв, с вызовом в гордой улыбк


»Es traf ihm doch den Rücken nicht?«
Nein, hier die Stirne dicht.
»Wohlan, so sey er Gott geschenkt,
Er fiel in seiner Pflicht!«


Die Sonne sinkt den lebenleeren Tagen
Und sinkt der Stadt vergoldend und gewaltig,
So wie sie sank der Zeit, die viel zu sagen
Und viel zu schenken hatte, vielgehaltig.
Und Schatten scheint die goldne Luft zu tragen
Versunkener Tage, blaß und zartgestaltig,
Und alle Stunden, die vorübergleiten,
Verhüllt ein Hauch verklärter Möglichkeiten.


V mech se polož, zahmuř oči,
k snění jen, ne k spánku v lese,
slyš, jak stromů korunami
temný, tajný šumot třese.


Pak o vzkříšení, kdy zas pučí sněti,
tak neslyšel ho ještě nikdo pěti,
tak nadšeně, tak slavně, v mladé síle,
když zapěl v chrámě: Vstalť jest této chvíle!


Sady, louky, křoví, pole
S obou stran se míhaly,
Jezdci houfu svatebního
Daleko zpět zůstali.


Er hieb einen Streich, einen Heldenstreich,
Daß Helm und Schädel zerbarst sogleich.


Zní pustou ulicí, kde rostla tráva sporá,
z vlhkého průjezdu a z oprýskaných vrat
a chví se podél zdí a navrací se zhora,
jak táh’ by od řeky a stinných od zahrad.


Si que le pante morose
S’indigne que, mal civile,
Lu muse métamorphose
Le lézard en crocodile.


Scheint der Mond so schön
Von des Berges Höh'n,
Müssen wir noch eins im Thaue springen
Und dann unser Abendliedchen singen.


O che lucente schiera
Seco mena costui ch'in riva al mare
Trovò luci sì care!
Ecco Cassiopea sdegnosa e altera;
Ecco Cefeo appresso
Smarrito ancora per l'orribil messo;


Vagy azt jegyezzem föl, hol iskoláztam,
Melyik tanitóm vert legtöbb diákot
Fejembe, melyik büntetett leginkább,
Ha szép hazám nyelvén beszélni mertem...
Az iskolát nem úgy tanultam én,
Hogy édesen gondoljak vissza rá;
Lelkemnek azt, mit vágyott, meg nem adta,
S igy én viszont adósa maradék.
Pécset Virágon és Zalán-futásán
Csüggött szivem s a Himfy hősregéin;
Pesten cométának hítt a tanító
Mint ritka vendégét mathesisán,
S mert télen a könyvtárnak olvasóját
Jobban fütötték, mint szállásomat,
Tanyát ütöttem foliansi közt...
Az isten, a ki keblemben lakott,
A szent művészet tündér csarnokát
Mutatta fel lelkemnek álmain,
S mindent tanultam hangya-szorgalommal,
Csak azt nem, a mit az élet kivánt.
Miért mutatnál fel ily életet?
Melyet ha visszaélnem kellene,
Igaz, megint csak úgy élném magam;
De hogy fiam, vagy más kövesse azt,
Föltételetlen nem tanácslanám,
Mert irva van, ki e pályára lép,
Az a világgal már számot vetett.
Avagy kevés örömvirágimat,
És szenvedésim hosszú táborát
Irjam, s irassam újra általad?
Azok, barátom, mást nem érdekelnek,
Mint engem és legfölebb titeket,
Kikhez szivem rokonszerelme vonz,
Az ősz szüléket s jó testvéreket,
Egy két barátot és a szende nőt,
Kiben megüdvözültem itt a földön.
Az öröm törékeny harmatcsepp, barátom,
Az a keserv is: míg a rét virágán,
Vagy a szemeknek pilláin ragyog,
Tükrözve áll gyöngyében egy világ,
A szép szivárvány minden színeiben!
De ejtsd tengerbe a csepp harmatot,
Vagy a világ ölébe könnyedet,
S ki mondja, hogy gyöngyöt vetél belé?
A tenger is, mint a világ is abban
Csak a vizet, a csepp vizet fogadja...
Maradjanak hát szívemé tovább is,
Maradjanak, barátom, birtokomban
Az öröm s keservnek átélt perczei.
Nekem s talán tinektek gyöngyök ők;
A nagy világ nélkűlök ellehet. -
Tiz év előtt, huszonkét éves ifjú
Meleg szivemnek érezvén ütését,
Sírtam magányom csendes rejtekében,
Hogy ennyi korra jutván, nem lelék
E nagy hazában szívet, mely szerelmet
Esdő szivemnek testvérlángolással
Megoszsza forrón égő lángjait;
Most újra sírok, edzett férfiú,
Hogy ennyi korra jutván, mily csekély az,
Mit vágyaimhoz mérve teheték.
E hon nem a lant és babér hazája,
A dalnok ihlett, ihletlen dala
Egyképen elszáll szellők szárnyain,
A nép nem érti meg apostolait.
S mi néha-néha visszazeng dalukból,
Nem a szivé, a sziklabércz echója.
Mit is törődik azzal a világ,
Az ég esőjén nőtt-e a virág fel,
Vagy hű kertésze könynyel öntözé?
Csak ablakán vagy keblén illatozzék!
Mi gondja rá, miből termett a gyöngy,
Melyet füzérben hord nyakán a nő;
Érzéketlen kis kődarabka-e,
Vagy érező állatka könnyűje?
Csak szép nyakát ékítse csillogása!
Mi gondja, vígan szőtte szálait
A száleresztő kis selyembogár,
Vagy életét temette el müvébe?
Csakhogy szövése szép kelméket adjon!
Ez a világ - az a dalnok, barátom!
Vagy azt tudassuk szíves olvasóddal,
Mi rangban állok a polgári pályán?
Mily hívatalban, melyek czímeim?
Kunyhóban élek avvagy palotában,
És több eféle fontos dolgokat?
Rangomra kurtán hangzanék a válasz:
«Író vagyok» - vagy ha hizelgeni
Szabad magamnak - «költő!» ebbül áll,
Ennél egyébre nem vágyódom én,
S nagyobbra nem kell, hogy lelkem törekjék.
Polgári pályám megvagyon nekem,
A legszivélyesb nő rokon szivében,
S egy gyermekimben szépen sarjadó
Családi élet földi édenében.
Ennek s hazámnak minden érverést
Szentelni, tartom legszebb hívatalnak;
S igy czímem is csak úgy legyen s csak egy
Az emberé és a hű honfié.


Regengüsse strömen nieder;
Blum' und Wiese sind verheert;
Und der frommen Freude Lieder
Sind in Trauerton verkehrt. –


自愧微臣锡马还
翻蒙隆礼誉耆贤
叩天祇欲收成命
成命依然下九天


رَأى اللَّه مَا أرْضاهُ من سَعْيهِ الأَسْنَى
فَجَدَّدَ بالعَامِ الجَدِيدِ لهُ الحُسْنَى
وشَيَّد بالتأييدِ أرْكانَ أمْرِهِ
فلَم تُبْقِ لِلأَعداءِ صَوْلَتُهُ رُكْنا
غَزَتْهُمْ جُيوشُ الرُّعْبِ قَبْلَ جُيُوشِهِ
فإِن أُخِذُوا هَوْناً فقَد وُقِذُوا وَهْنا
وعَيَّدَتِ الأَضْحَى خِلالَ دِيارِهِمْ
فَلا غَرْوَ أنْ قِيدُوا لِنَحْرِهم بُدْنا
ألا تِلْكَ أعْنَاقُ البِلادِ بِأسْرِها
خَواضِع لَمَّا دَوَّخَ السَّهْلَ والحَزْنا
أَبَى النَّصْرُ أَنْ يَلْوِي بِدَيْنٍ لِواؤُه
فَمَنْشُورُهُ يَطْوِي المَعَاقِلَ والمُدْنا
إذَا المَغْرِبُ الأَقْصَى رَمَى بِقِيَادِه
إلَيْهِ فَماذا يَصْنَعُ المَشْرِقُ الأَدْنَى
كأَنِّيَ بالزَّوْراءِ تَخْطُبُ أمْنَهُ
وقَد بَثَّ فِي مَرَّاكشَ العَدْلَ والأمْنا
وَزَحْزَحَ بالتَّوْحيدِ عَنْ جَنَبَاتِها
عَصائِبَ للتَّثْليثِ جَارُوا بِها سُكْنَى
كَأَنْ لم تكُنْ للمُؤْمِنينَ مَغانِياً
فَها هِيَ للكُفَّارِ وَا أَسَفَا مَغْنَى
يَعِزُّ علَى اللُّسْنِ المَصاقِع أنَّها
تُراطِنُ في أفْدانِها عُجُماً لُكْنا
هُمُ اتَّخَذُوا فيها الكَنَائِس ضِلَّةً
وَهُمْ جَعَلوا للَّهِ فيما افْتَرَوْهُ ابْنا
وكَمْ سَيِّدٍ منْهُم يُطاعُ احْتكامُه
عَهدناهُ عَبْداً لِلْعَبِيدِ بِها قِنَّا
ضَمانٌ عَلى سَيْفِ الإمارَةِ بَرْيُهُمْ
وإبْراءُ قَوْمٍ بَيْنَ أظْهُرِهِمْ ضمْنا
وأَمَّا تِلمسانٌ وفاسٌ وَسَبْتَةٌ
فَتِلْكَ لِيُمناه أَعِنَّتُها تُثْنَى
حُقوقٌ لَهُ لَمْ يَرْتَضِ العَضْبُ عَضْبَها
فَهَبَّ لَها مُسْتَرْجِعاً شَدَّ ما أَغْنَى
ألانَتْ لَهُ الصَّعْبَ الأَبِيَّ كَتَائِبٌ
مِنَ العَزْمِ تَسْتَشْلِي كَتائِبَه الخُشْنا
وأسْعَدَتِ البِيضُ الصَّوارِمُ بَأسَهُ
فمِنْ فالِقٍ رَأساً ومِنْ قَاصِمٍ مَتْنا
ويَا لِرضَى أرْضِ الجَزِيرَةِ بالذِي
تَيَمّمها يُنْهِي لَها الفَوْزَ بالأَهْنا
فأَنْدَلُسٌ قَدْ بُشِّرَتْ بِلِقائِهِ
تَرَقّبُ منْ تلْقائِه الفُلْكَ والسُّفْنا
لِنُصْرَتِهِ ما أشْرَفَتْ راسِياتُها
وَما صَيَّرَتْ عِلْماً يَقيناً بِها الظَّنّا
لَعَلَّ بِلاداً حَالَ بالرّومِ حُسْنُها
يُعيدُ عَلَيهَا غَزوُهُ الظَّافِرُ الحُسْنا
فَيَرْتَشِفُ الصَّادِي بِها الماءَ سَلْسَلاً
ويَغْتَبِقُ الضَّاحِي النَّسيمَ بِهَا لَدْنا
وعَانٍ عَلى الحَرْبِ العَوَانِ دِيارُها
بِما مُنِيَتْ مِنْهُمْ قَديماً وَما تُمْنى
تُؤَمِّلُ يَحْيَى المُرْتَضَى لِحَياتِها
وَتَرْجو بِلُقْياه الإقالَةَ والمَنَّا
إِمامُ هُدىً أعْيا الأَئِمَّةَ هَدْيُه
فَأَرْبى عَلَيْهِم زينَةً ونَمَا وَزْنا
فَيَفْضُلُ جهْدَ المُحْسِنينَ بِعَفْوِهِ
ويَغْلُبُ شَدَّ السَّابِقينَ إِذا اسْتَأنى
تَبَحْبَحَ في السُّلْطانِ والمَجْدِ والعُلَى
فَمَظْهَرُهُ الأَسْمَى وعُنْصُره الأَسْنَى
جَبابِرَة الأمْلاكِ خاضِعَةٌ له
فَمِن لاثِمٍ ذَيْلاً وَمن لاثِمٍ رُدْنا
لئِن عُنِيَ الدّينُ الحَنيف بِحُبِّهِ
فَما زالَ بالنَّصْرِ العَزيزِ لَهُ يُعْنى
مُجيبٌ إِذا يُدعَى مُجابٌ إِذا دَعَا
كَريمٌ إِذا يُسمَى عَظيمٌ إِذا يُكنَى
لهُ العِلْمُ سِيما والسّمُوُّ عَلامةً
فيُوْتِيكَ مُفْتَراً ويُفْتيكَ مُفْتَنَّا
وَما هوَ إِلا الطَّوْدُ فَضْلَ رَجَاحَةٍ
وَإنْ هَزَّهُ إنْشادُ مادِحِهِ غُصنا
وَمِنْ عَجَبٍ أَنَّ الجَوَادَ يُقلّه
وفِي بُرْدِهِ رَضْوَى وفِي صَدْرِهِ الدّهْنا
عَلى ثِقَةٍ مِن فَيْضِ راحَتِهِ الوَرى
إِذا صَدَقَ الإمْحَالُ فاتَّهَموا المُزْنا
يَبيعُ بأَعْلاقِ المَحَامِدِ وَفْرَهُ
ولا غَبَناً يَخْشى هُناكَ وَلا غَبْنا
حَبانا بِتَأمِيرِ الأَميرِ مُحَمَّد
فَيَا لكَ مِنْ حَابٍ ومَوْقِعه مِنَّا
وأتْبَعَ حُسْناه بِإحْسَانِهِ لَنَا
وأنْعُمُه تَنْثال مَثْنَى عَلى مَثْنى
وخَلفَهُ فِينا يَقُومُ بِمُلْكِهِ
ويَدْرَأُ عَنَّا فادِحَ الخَطْبِ إِنْ عَنَّا
نَراهُ بِهِ خَلْقاً وخُلْقاً وسِيرَةً
تَقَيّله فيها كَأنْ لم يَسِرْ عَنَّا
مشَابِهُ فيهِ مِنْ أبيهِ كَرِيمَةٌ
ومِنْ كَرَمِ الآبَاءِ أنْ يَنْجُبَ الأَبْنَا
لَئِنْ غَرُبَتْ شَمْسُ العُلى فَهِلالُنَا
يُنيرُ لَنَا اللَّيْلَ البَهِيمَ إِذَا جَنَّا
بإِمْرَتِهِ تَخْتالُ عِزّةُ أنْفُسٍ
وَلَولا أواقِيها العِظَامُ هُنَا هُنَّا
جَبُنْتُ لِيومِ البَيْنِ فانْهَلَّ مَدْمَعِي
وكُنْتُ قُبَيْلَ البَيْنِ لا أعرِفُ الجُبنَا
وجُنَّ جنَانِي لَوْعَةً وصَبَابَةً
إلَى الحَضْرَةِ العَلْياءِ والعَقْلِ إذْ جُنَّا
عَسَى رُؤْيَةُ المَوْلَى تَؤُولُ بِضِلَّتِي
إلَى الرّأيِ في تَقْبيلِ راحَتِهِ اليُمْنَى
فَلَهْفِي لِعَبْدٍ في الأَصِحَّاءِ قاعِدٍ
أعَادَتْهُ أحْكَامُ الزَّمَانِ مِن الزَّمنَى
يَقولونَ مَا أضناهُ قلتُ أحُجّهُم
هَوَى الغُرّةِ الغَرَّاء صيَّرَني مُضْنَى
وَما ضَرَّني أَنِّي مَرِيضٌ وَمُدْنَفٌ
إِذا أَنا لَمْ أمْرَضْ فُؤاداً وَلا ذِهْنا
ولَمْ يُبْلِني إلا تَوَقّدَ خَاطِري
ولا عَجَبٌ أن يأكُل الصَّارِمُ الجَفْنا
بِحَسْبي رِضَى المَوْلَى وحُسْنُ اصْطِنَاعِهِ
عِلاجاً بِهِ أبْقَى إِذا خِفْتُ أَنْ أَفْنَى
سَأُرْضِي نَدَاه مُثْنِياً وَمُثَنِّياً
وَمِثْلي إِذا أثنَى عَلى جُودِه ثَنَّى
وَأَسْتَنُّ في شَأْوِ المدائِحِ سابِقاً
وَهَيهات لا تُحصِي المَدائِحُ ما سَنَّا


Und ewig müss' in Dankgefühl
Sich unser Herz ergießen!
Und sanft, wie dieses Saitenspiel,
Das Leben uns verfließen!


»Ihr habt euch mir ergeben als letzter Rüdenknecht,
Wohlan, ihr sollt erfahren nun meines Amtes Recht!«
Sein Schwert nun schwang er dreimal: »Steht auf, mein Ritter werth!
So schlägt ein deutscher König, seid brav wie euer Schwert!«


Ať řady nepřátel se množí,
vy jejich útok odrazte.
A jste-li bojovníci boží,
božího ohně nehaste!


hoy recuerdo la lengua de mi infancia,
y sueño con sus ritmos y colores,
para hacerte corona con sus flores
y envolver tu sepulcro en su fragancia


ناح الحمام فزاد منه تحيري
أينوح مثلي أسفاً وهو البري
وأخالني هيجته بتحسري
أحمامة فوق الأراكة خبري
بحق من أبكاك ما أبكاك
ألرحمتي أم أنت مثلي في الجوى
أم أنت ذاكرة حبيب قد نوى
أو زاد شوقك يا حمامة للوى
أما أنا فبكيت من الم الهوى
وفراق من أهوى أأنت كذاك


Na dcery svojí ženicha
tam čekal s mečem v pěsti,
a moře bilo do břehu,
lkal racek smutné zvěsti.


Nám, nám jen ještě! Nám a s námi světu.
I čekal jsem, jak přijde chvíle jedna,
– kdy praskot hromový ti náhle zděsí
zbabělou duši –


Die falschen Töne sind verstummt,
Des Lebens irre Glut verloht –
Ich harre, daß in Schlaf mich summt
Mit sanftem Wiegenlied der Tod.


Poco después, que su cristal dilata
orla el Darro las márgenes de un Soto,
cuyas plantas Genil besa devoto;
Genil que de las nieves se desata.


Wenn die Augen brechen,
Wenn die Lippen nicht mehr sprechen,
Wenn das pochende Herz sich stillet
Und der warme Blutstrom nicht mehr quillet:
O dann sinkt der Traum zum Spiegel nieder,
Und ich hör' der Engel Lieder wieder,
Die das Leben mir vorüber trugen,
Die so selig mit den Flügeln schlugen
Ans Geläut der keuschen Maiesglocken,
Daß sie all die Vöglein in den Tempel locken,
Die so süße wildentbrannte Psalmen sangen:
Daß die Liebe und die Lust so brünstig rangen,
Bis das Leben war gefangen und empfangen;
Bis die Blumen blühten;
Bis die Früchte glühten,
Und gereift zum Schoß der Erde fielen,
Rund und bunt zum Spielen;
Bis die goldnen Blätter an der Erde rauschten,
Und die Wintersterne sinnend lauschten,
Wo der stürmende Sämann hin sie säet,
Daß ein neuer Frühling schön erstehet.
Stille wird's, es glänzt der Schnee am Hügel
Und ich kühl' im Silberreif den schwülen Flügel,
Möcht' ihn hin nach neuem Frühling zücken,
Da erstarret mich ein kalt Entzücken –
Es erfriert mein Herz, ein See voll Wonne
Auf ihm gleitet still der Mond und sanft die Sonne
Unter den sinnenden, denkenden, klugen Sternen
Schau' ich mein Sternbild an in Himmelsfernen;
Alle Leiden sind Freuden, alle Schmerzen scherzen
Und das ganze Leben singt aus meinem Herzen:
Süßer Tod, süßer Tod
Zwischen dem Morgen- und Abendrot.


L'arco che Amore oprò in me, crudo e strano,
in te, candida man, par che mi giovi,
sì che le piaghe del mio cor rimovi,
e fuor che d'una, già mi trovo sano.


In die Brust des armen Sängers
Stieß er diesen Todesspeer,
Und er jagte rasch von dannen,
Wie ein Schattenbild beflügelt.


A veces era un tálamo siniestro,
la luna pavorosa, el terraplén
donde las manos nos sudaban de repente
al brincar al otro lado,
el musgo crecido sobre el hormigón de la baranda,
las espinas del limonero en los brazos
o a veces sólo el rostro que hizo el viento
al ondear la hierba en ambos lados del camino.
Él estaba en todas partes, como el polvo.
Las cosas emigraron con el tiempo,
esa herida del tapiz,
una mancha de madera en la pared
y el espejo roto de vergüenza.
Debí entonces aprender que para no perdernos
hay que abrazarnos al cuerpo de los que no están.


–: An dürren Schenkeln
Mocht ich mir nie gerne meine reiben.
Auch hab ich noch große Lust, hier zu bleiben
Bei Trauben und Nüssen und sonst guten Sachen,
Die mir das Leben vergnüglich machen,
Zum Beispiel ...


Da stets weiter empor in der Straße des Lichts der Triumph stieg,
Ward nicht ferne von ihnen ein Stern, der Sonnenbegleiter
Einer, verwandelt. Erschütterung ging von Wende zu Wende
Durch die Mitte des Sterns. Er zerspaltet' in Lande. Gebirge
Krachten, flammten, und brausender dampften Meere gen Himmel.
Fürchterlich war's selbst Engeln zu sehn, wie in Irr' Urkräfte
Wankten, es bildeten, Saat aufschwoll der neuen Erschaffung.


Tam v koutě pučel květ, poslední ještě zbylý
u hrobu zašlého, jehož se každý bojí,
a kde jen Pokání jak strážný anděl stojí.
Mním „Pokoj“, nazvali na světě ten květ bílý.
A přísahám to dnes i na smrtelném loži:
ten květ byl jako duch a voněl vůní boží.


人生天地长如客
何独乡关定是家
争似山翁随所寓
年年处处看梅花


Warlich, ein betagter Freyer
Ist ein alter Vierzehnhut;
Unsre Glieder fühlen Feuer,
Und die Ader schwillt von Blut,
Ja, kein Abgang unsrer Stärcke
Schwächt uns in dem geilen Wercke.


Sie, sie sind dort,
ohn' die ich nicht bin ich.
Macht ihr euch fort,
ihr Seufzer, nach für mich,
daß, wenn sie sehn,
daß sich die Oder hoch
schwöllt' auf, es müss' annoch
durch euch geschehn!


A natočil mu vrchovatě,
a Benda zavdal si a vzdech’:
„Hleď, Bendo, Pánbůh vzpomněl na tě!
Teď svět bych unes’ na zádech!“


nudo esce fuor e nei legami avolto
vien, che mostra che sinché in vita stia
deve in miseria e in lacci esser sepolto.


披云似有凌霄志
向日宁无捧日心
珍重青松好依托
直从平地起千寻


Ein jäher Blitz. Der Erntewagen schwankt.
Aus seinen Garben fahren Dirnen auf
Und springen schreiend in die Nacht hinab.
Ein Blitz. Auf einer goldnen Garbe thront
Noch unvertrieben eine frevle Maid,
Der das gelöste Haar den Nacken peitscht.
Sie hebt das volle Glas mit nacktem Arm,
Als brächte sie's der Glut, die sie umflammt,
Und leert's auf einen Zug. Ins Dunkel wirft
Sie's weit und gleitet ihrem Becher nach.
Ein Blitz. Zwei schwarze Rosse bäumen sich.
Die Peitsche knallt. Sie ziehen an. Vorbei.


No hay razón para el celo,
Para el odio y el recelo,
Para la lucha de dominantes,
Para la vida sin incentivos.
Si tú eres así,
Prefiero dejarte de lado,
Si te muestras en la locura,
Prefiero la paz y la holgura,
Si me miras con esos ojos,
Prefiero la oscuridad nocturna.
¿Por qué esa melancolía? ¿Por qué?
Unos días, algazara y gozo,
Otros días, enojo,
Unas horas tranquilizadoras,
Otras horas nerviosas,
Desvarío, locura, desasosiego,
Seguido de gozo y sueño,
Noches de mirar a la luna,
Días de sol y alegría,
Puentes de mil caminos,
Terremotos y maremotos.
Ah, la vía mía,
Que terrible combate,
Noche y día,
Día y noche.
¿Y a esto lo llamas amor?
¿Es esa su definición?
Si el amor es locura,
Desvarío, ojeras y lamentaciones,
Alegría, gozo, reposo,
Sueño, aplausos y besos,
Si tal desequilibrio
Se encuentra en el amor,
Prefiero mil veces la muerte
Que correr tal suerte,
Prefiero morir libre y sola
Perdida en un monte,
Que vivir torturada,
Que amar con recelo,
Que tener viejas heridas en el alma,
Miradas que clavan
La sinrazón del desamor.
Vete, quizás mañana,
Desee mirarte de frente
Y desafiarte a cambiar
La definición del amor.
¿Qué es amor?


Jehova, ty bože pomsty,
vzývám tebe v chmury zjevu,
v svitu blesků, v zvuku hromů,
volám k hroznému tě hněvu.
Jehova, ty bože pomsty,
houkni vichrem v širé světy,
národy sbeř od severu,
pusť je v zhouby volné lety;
s jiskrou v očích, spoustou v rukou,
dej jim uragánem hnáti,
jako písku v poušti letěť,
křídly z ohně šlehem pláti.
Sejmi svazy vlnám mořským,
sejmi pouta řekám divým,
pusť je na svět v běsné reje,
nech je rváti tokem živým.
A těm živlům rozkáceným
stav se v čelo s blesky, mraky,
jako vůdce strašné hrůzy,
vévodící nad oblaky.


Was frag' ich nach der Alten Neid/
was nach dem stumpfen Tadler-besen!
Es ist genug/ wenn nach der Zeit
mich liebe Jungfern werden lesen.
Ich brenne. Wer nicht brennen kan/
fang' ein berühmter Wesen an.


Con aquel poco espíritu cansado
que queda al que el vivir le va dejando,
en brazos de Amarílida llorando
Vandalio, de salud desconfiado:


Sein milder Ernst, der Keinen je versehrt,
Sein edler Zorn, wenn Niedres ihn empört,


片云相伴出山扉
拄杖挑将破衲衣
为语洞猿长守护
石床茶灶待僧归


Tak se před jeptiškou neslo
uplynulé mládí celé:
Jitřní hvězdou vzešlo skvělé,
padající hvězdou kleslo.


يَهْدِمُ دارَ الحياةِ بانيها
فأيّ حيّ مُخَلَّدٌ فيها
وإن تَرَدّتْ من قبلنا أُمَمٌ
فهي نفوسٌ رُدّتْ عواريها
أما تَراها كأنّها أجَمٌ
أسوَدُها بيننا دواهيها
إنْ سالَمَتْ وهي لا تسالمنا
أيّامُنا حارَبتْ لياليها
وَاوَحْشَتَا من فِراقِ مُؤنِسَةٍ
يميتني ذكْرُهَا ويحييها
أذكرها والدموعُ تسبقني
كأنّني للأسى أجاريها
يا بحرُ أرخصتَ غير مكترثٍ
مَنْ كنتُ لا للبياع أغليها
جوهرةٌ كان خاطري صَدَفاً
لها أقيها به وأحميها
أبَتّها في حشاك مُغْرَقَةً
وبتُّ في ساحليك أبكيها
ونفحةُ الطيبِ في ذوائبها
وصبغةُ الكحل في مآقيها
عانَقَهَا الموجُ ثمّ فارقَها
عن ضَمّةٍ فاضَ روحها فيها
ويلي من الماءِ والتراب ومن
أحكامها ضِدّيْن حُكّمَا فيها
أماتَها ذا وذاكَ غَيّرَها
كَيْفَ من العُنْصُرَيْن أفديها


Auf, mein Geist! Nun fällt der Kummer
Eher, als du selbst geglaubt.
O was vor ein sanfter Schlummer
Warthet auf mein müdes Haupt.
Stolzer Neid, hör auf zu pochen,
Oder, bistu noch nicht satt,
O so friß an meinen Knochen
Und verschone dieses Blat!


Ni en este monte, este aire, ni este río
corre fiera, vuela ave, pece nada,
de quien con atención no sea escuchada
la triste voz del triste llanto mío;


A’ kertben leltem Czidlimet
‘s haj! pántlikákkal átkötöztem,
ammint mosolygva szunnyadott.
Rá pillantván ah! éltemet
éltétül függni észrevettem
‘s a’ báj egészen elfogott.
A’ pántlikával gyöngykezét
talán suhogva megilletvén
langy álmábúl felébredett,
Rám pillantván és életét
éltemtül függni észrevévén
kinyiltt ölembe süllyedett.


لا وأجفانك المراض الصحاح
لست أدري ماذا تقول اللواحي
ليَ شغلٌ يا صاح بالنظرِ المنص
ور عنهم بالمدمع السفّاح
ما درى من يلوم حمرةَ دمعي
أن قلبي عليك دامي الجراح
يا مليحاً صدغاه قبلةُ حسن
سجدت نحوها وجوهُ الملاح
لك شعرٌ وقامةٌ إن يكونا
رايةً فهيَ راية الأفراح
وجبين إذا ذكرتُ سناه
بتّ أبكي صبابةً للصباح
خلُقٌ فيّ للهوى مثلما رُكّ
ب في ابن الأثير خُلق السماح
الرئيس الذي به نفق الشع
ر وراجت بضائع المدّاح
والجواد الذي يحدِّث راجي
سيب كفيه عن عطا بن رباح
باذل المال بالبنان الذي قد
حفظ الملك من جميع النواحي
همة تعتلي على شرف الشه
ب ورفدٌ يدنو إلى الممتاح
كم قصدنا له مشاهد فضل
فحصلنا على النجا والنجاح
وهرعنا إلى أنامل يمنا
ه ففزنا بالخمسة الأشباح
ليس ينفكّ بين عِرض مصونٍ
يترقى وبين مال مباح
فلكفّيه والثراء حروب
نحن منها في غاية الإصلاح
قال للباسم البروق نداها
طرقُ الجد غير طرْقِ المزاح
جرتِ الشهب بالعلى لعليّ
ولباغي مداه بالإفتضاح
وأقامت يد الزمان عليًّا
لقضايا قرَعنَ سنَّ الرّماح
فجلاها في الروع راياتِ رأي
ونضاها صحائفاً كالصفاح
كل محبوكة الصدور تهادَي
بين أدراعها أكفُّ الكفاح
فهي سورٌ على الممالك تحمي
ولباب الأرزاق كالمفتاح
يا ملاذ العفاة دعوة عبدٍ
مستغيثٍ من الزمان مجَاح
ذي حسانٌ من القصائد تجلى
وهي محتاجة لحظ القباح
يتشكَّى الصَّدى لنغبة جاهٍ
أصبح الناس فيه كالسُّبَّاح
فأعدنِّي على الحوادث وانْظر
لثوابي لديكَ لا لامْتداحي
جلَّ من صاغ نور بشرك في الخل
قِ وسبحان فالق الإصباح


Tolik lásky v srdci
nikdy nenašel,
celý kraj svůj rodný
v náruč vzít by chtěl.


Lasso me! Se cortese alta ventura
mi fa mai don de’ begli occhi presenti,
divengon tanto allhor miei spirti ardenti
ch’a la vita il piacer mi toglie e fura;


Ewre Liebe steht im Segen,
Dessen jhr versichert seydt,
Lasst Euch weder Haß noch Neidt
Von Standhafftigheit bewegen,
Was sich mehr hie singen lässt,
Spahr' ich auff das Hochzeit-Fest.


Da gehen viel Männer und Frauen,
Die alle so lustig sehn,
Die fahren und lachen und bauen,
Daß mir die Sinne vergehn.


蛟绡剪下碧双垂
归挹清流背紫微
北向更登孤岭去
此身还入白云飞


Die Sieben, ja die Sieben
Ist eine böse Zahl;
Sieben wunderschöne Mädchen,
Die liebte ich einmal.


Des Höchsten Güt' und Treu
Ist alle Morgen neu,
Die reichlich in uns wohnet
Und unsrem Glauben lohnet.
Der uns bißher erhalten,
Wird ferners ob uns walten.


掣断任公子钓轮
波腾岳立几千寻
曾郎梦觉方惊险
撒手悬崖死却心


Se renchiuso non sei in qualche cappa,
religioso o nuovo predicante,
se non sei come quel ch'a sancti e a sancte
cum occhi, mano et bocca i piedi agrappa,


أي شيء يحتاج كل إليه
وهو لا يعرف الخطا والصوابا
إسمه مفرد ويأتيك جمعاً
جاء في الذكر حين تتلوا الكتابا
وإذا ما عكسته فهو شيء
سكن الأرض والسما والسحابا
وبه حرف علة فإذا زا
ل فأمر فافهم هديت الصوابا


In der Nacht, die die Bäume mit Blüten deckt,
Ward ich von süßen Gespenstern erschreckt,
Ein Reigen schwang im Garten sich,
Den ich mit leisem Fuß beschlich;
Wie zarter Elfen Chor im Ring
Ein weißer lebendiger Schimmer ging.
Die Schemen hab ich keck befragt:
»Wer seid ihr, luftige Wesen? Sagt!«


بِعُلُوِّ جَدِّكَ يَسعَدُ الدَهرُ
وَإِلى فِخارِكَ يَنتَهي الفَخرُ
أَقبَلتَ وَالإِقبالُ في قَرَنٍ
وَقَدِمتَ يَقدُمُ جَيشَكَ النَصرُ
وَتَوَحَّشَت بَغداذُ لا عَدِمَت
بِكَ إِنسَها وَتَجَهَّمَ القَصرُ
لا تَحتَقِر أَمَدَ الفِراقِ لَها
فَلَساعَةٌ هِيَ عِندَها شَهرُ
أَتُلامُ إِن أَبدَت كَآبَتَها
أَرضٌ يَحُلُّ بِغَيرِها القَطرُ


Toujours ton mur en vain recrépit et lavé,
Ô maison Transnonain, coin maudit, angle infâme,
Saignera, monstrueux, dans mon cœur soulevé.


Wähle den Stoff nur gut, er sei fein klassisch, denn einzig
Ist es das Klassische nur, was mit der Kunst sich verträgt.
Römer und Griechen und Mythologie sind klassische Quellen,
Aber verstehe mich, daß du den Effekt nicht vergißt.
Ungewöhnlich sei Licht und Reflex, Halbschatten und Schatten,
Denn das Gewöhnliche bleibt einmal für immer gemein.
Was die Antike betrifft, so ahme den Reiz und die Wollust,
Ahme die sinnliche Form, aber die Kälte nicht nach.
Gieb der Venus ein üppig Gelock, und künstliche Blumen,
Und so lüstern sie kann, liege die Schmachtende da.
Bildest du Helden, so bilde sie mir in rasender Stellung,
Nimm das tragische Spiel großer Acteurs zum Modell.
Componirest du Cäsars Tod, so denke, du malest
Furien, und daß der Blick stier nur und fürchterlich ist!
Nur nichts an Farben gespart, du hast auf Augen zu wirken,
Und auf die Menge, was gehn Sinn und Verstand dich denn an?


Como tudo isto é grato e benfazejo!
Que instantes eu teria, deleitosos,
Nesse Éden onde vaga o meu desejo!


E a quel sì solinga a poco a poco
poggia, al mirar de l'alma luce viva,
che sol del vago suo tutto s'informa.


Marte svegliossi irato a mano a mano:
e cominciossi a far la terra rossa,
e l'acqua ancor del puro sangue umano.


Poema integrante da série A Pedra Lavrada - Canto I


Ich hemme die beschwingten Rosse nicht,
Ich freue mich, mit jedem neuen Licht,
Das Feld gestreckten Laufes zu durchmessen,
Ein fernes, dunkles Gestern zu vergessen,
Ich fliege – hinter mir versinkt die Zeit –
Im Morgensonnenstrahl verjüngten Strebens!...
Vorbei!... Nur du allein weißt noch Bescheid
Von allen Augenblicken meines Lebens.


炎蒸三伏有无中
十里荷花四面风
严濑苏门两奇侣
一尊共德使君公


Da kommt ein sinnender Wandersmann
Und pflückt uns und redet uns freundlich an,
Verspricht uns Freude im fernen Land
Und süße Pflege von Herz und Hand.


V kraji dalekém až tesknotou snad zhynu,
věz, před boží trůn že mžikem se vyšinu,


És vár.
Mivel a bánat eljegyezte.


To věčné bolův polykání,
ta věčná stejnost napohled,
to věčně udusené lkání,
ten v tváři kámen – v hlasu led!


Ich warb um ihn, wie um den Ring der Braut,
Ich warb auf Leben und auf Sterben.
O hätte mir das blöde Volk getraut!
Den Sieg erzwingen mußte solch ein Werben,
Den Sieg der Kampf, der sieben Jahre durch
Im Rat, zur See, im Schlachtfeld grollte,
Der Riesenkampf, der unsrer Hansa Burg
Bis zu den Sternen türmen sollte.


Da sprach die Königin hochgebohr'n:
In meinem Dienst hast du geschwor'n
Leibeigen dich,
Das sollst du nun erkennen.


So sang ich in der Sommernacht. Und horch'!
Ein Rollen kam vom fernen Norden her.
Die Räder Joseph's! Itzt beschien der Tag
Den wonnevollen Schwung, mit welchem er,
Dem Barden unausdrücklich, an das Herz
Der liebenden erfreuten Mutter flog,
Noch größer, als er je gekehret war.


Als Mancher, welchen rauschender Beifall bläht.
Dich wies kein Finger, wenn du vorübergingst,
Doch kannten dich gewählte Freunde,
Freunde, von dir, ach! zu früh verlassen.


Phyllis liebt nach edler Art,
Phyllis, unsrer Nymphen Zierde,
Denn ihr Herz blieb treu und zart.
Selbst die Großmuth nährt die Triebe
Ihrer oft bestürmten Liebe.
Da die sehnlichste Begierde
Nun so lieblich eingetroffen;
Labt sie billig, nach dem Hoffen,
Des Geliebten Gegenwart.
Phyllis liebt etc.


Du moins, n’irai-je plus dans l’enclos de ma mère ?
N’irai-je plus m’asseoir sur les tombes en fleurs ?
D’où vient que des beaux ans la mémoire est amère ?
D’où vient qu’on aime tant une joie éphémère ?
D’où vient que d’en parler ma voix se fond en pleurs ?


أَحَقُّ مَن كانَتِ النَعماءُ سابِغَةً
عَلَيهِ مَن أَسبَغَ النُعمى عَلى الأُمَمِ
وَأَجدَرُ الناسِ أَن تَعنوا الرِقابُ لَهُ
مَنِ اِستَرَقَّ رِقابَ الناسِ بِالنِعَمِ
إِذا سَما فَإِلى العَلياءِ نَهضَتُهُ
وَإِن مَشى فَعَلى الأَعناقِ وَالقِمَمِ
لِلَّهِ أَمٌّ تَلَقَّتهُ بِراحَتِها
ماذا تَلَقَّت إِلى الدُنيا مِنَ الكَرَمِ
في صِبيَةٍ لِلمَعالي كانَ أَولَعَهُم
بِالمَكرُماتِ وَأَلقاهُم إِلى الدِيَمِ
كَم غِبتُ عَنهُ وَما غابَت مَكارِمُهُ
وَنِمتُ عَنهُ بِآمالي وَلَم يَنَمِ
لا يُتبِعُ المالَ أَنفاساً مُصاعَدَةً
وَلا يُعيرُ العَطايا زَفرَةَ النَدَمِ
يا مُمرِضاً بِالمَساعي قَلبَ حاسِدِهِ
عَلى العُلى وَمُداوي الفَقرِ وَالعَدَمِ
أَقبَلتَها بِسِياطِ العَزمِ تَحفِزُها
لِلطَعنِ لابِعِراكِ العُذرِ وَاللُجُمِ
مِن دَومَةٍ بِجِبالِ الغَورِ حامِلَةٍ
حَقائِبَ المَوتِ لِلأَعداءِ وَالنِقَمِ
عَلى قَطاهُنَّ صَدّارونَ عَن نَهَلٍ
مِنَ القَواضِبِ وَرّا دونَ لِلقُحَمِ
طَريدَةٌ لِلعُلى جَلّى فَأَدرَكَها
بَعدَ المِطالِ جَناحُ الأَجدَلِ الضَرِمِ
أَقامَ سوقَ المَساعي وَهيَ بائِرَةٌ
مَجالُ عَزمِكَ بَينَ السَيفِ وَالقَلَمِ
فَفي النِزالِ يَدٌ حَمراءُ مِن عَلَقٍ
وَفي النَوالِ يَدٌ بَيضاءُ مِن كَرَمِ
أَعيا الرِجالَ وَإِن عَزّوا وَإِن كَرُموا
مَكانُ كَفَّيكَ فيها مِن نَدىً وَدَمِ


Královna národa, to láska ku volnosti,
to láska bratrská tam na trůn usedá,
ta vede národ k slávě bez žalosti
a vlastní při tom slávy nehledá.
Ji národ ctí s tou oddaností vroucí,
jíž nepoznal ni jeden dějin list,
jí klaněl se co kněžce všemohoucí,
a zůstal přece poctivý a čist.
Hle! Na předlouhém bílém baldachýnu
tak čistém jak sníh v dálném severu,
tam zapsána je řada slavných činů,
a darmo bys tam hledal nevěru.
Již pozřete jí ve tvář, této kněžně,
té kněžně lásky, ať vás posvětí,
ať složí na hlavy vám ruce svoje něžné
a padněte si v náruč, v objetí.
Oj, vizte národ! Věčně žíti bude,
pokud mu tato vládne královna;
byť neměl nic, jen to své srdce chudé,
kde národ jest, jenž se mu vyrovná?


Nun ich den Leib von Stein an Steine trage,
Muß ich wohl ächzen laut vor Schmerz und Zorn;
Nun die Gelenk' an Trümmern wund ich schlage,
Ist, gleich als blut' er, jetzt so roth mein Born.


Vorüberziehn, in seltsam scheuer Hast,
sie an der Arbeitsherren Prunkpalast:
den Tisch, der dort vor Ueberfülle bricht,
sie deckten ihn; doch ihnen blüht er nicht . . . .


„Vagy nem ember a nő”, folytatá gerjedve,
„Hogy törvényét szabja férfi kénye, kedve?
Hogy, mikép a kisded, járjon vezetéken?
Szabad akarata megnyügözve légyen?


O deute die undeutlichen Geberden,
O lös' des Zweifels schmerzliche Gewalten –
Enthüll', verhüll' das Freudenbett – die Bahre.


Te amo adrede:
Sin citas, sin horarios.
De maldad, a propósito,
Adrede yo te amo.
Para que no tengas excusas,
Para que tengas quien te ame.
Te amo aunque no me ames,
Pese a que crees que no te amo.
Te amo sin subterfugios,
Sin artimañas ni acrobacias.
Como el primer día
Yo a ti te amo.
Y no me canso de amarte,
Mujer de inmensidades,
Mujer de plenilunio,
Mujer de profundidades.
Te amo adrede,
De maldad y a propósito,
Para que mi amor en ti resuene
Y te haga parir hijos hospitalarios
Y te haga andar risueña por las calles
Y te haga soñar despierta porque te amo.
Dame un poco de ti,
Mujer de mis venas más recónditas,
Dame todo de ti,
Mujer de mis corazonadas más ciertas,
Dame lo que a ti no puedo darte,
Para ser lo que más quiero en ti ser.
Porque quiero ser remanso,
Quiero ser refugio,
Quiero ser aldaba,
Quiero inocularte de amoríos apócrifos
Y que rebose mi copa con tu amor desaforado,
Y que se extasíen mis soles con tus sienes amánticas,
Y que se desvivan mis días con tus noches doradas.
Quiero ser tu todo,
Para que seas mi plenitud más íntima.
Quiero ser tu otredad,
Para que seas mi mismidad más íntegra.
Quiero desperezarme en tus toldos
Para detener el sol en tus atrios.
Dame un poco de ti.
Dame un todo de ti.
Dame un algo de ti.
Dámelo todo.
Dámelo ahora.
Dámelo siempre.
Por eso a ti yo te amo adrede.
Porque sabes darte entera.
Porque sabes darte en invierno.
Porque sabes darte en tu vuelo.
Revoloteas y aleteas, alondra.
Revoloteas y aleteas, ruiseñora.
Revoloteas y aleteas, mariposa de fuego.
Eres mi ánfora y mi cayado.
Eres mi soliloquio y mi jitánfora.
Eres mi brújula y mi designio.
Cálmame, aquiétame.
Apacíguame, desinquiétame.
Arrúllame, desperézame.
Te amo adrede, mujer de siempre,
Para que sepas que a ti Cristo te ama,
Como también a mí me ama.
Te amo adrede, mujer, sin aspavientos,
Para que sepas que Cristo a ti te ama.
Del mismo modo que a mí me ama.
En el pre-tiempo de nuestro Universo.
En el Génesis de nuestra Biblia.
En el Apocalipsis de nuestros días.
En el pendón de Su Cruz horrenda.
En la audacia de Su Tumba Vacía.
En la maravilla de Su Ascensión.
En el asombro de Su Segunda Venida.
Torrente pluvial, eres mía.
Por eso adrede yo te amo.
Barcaza y peldaño,
Alforja y petardo,
Cerrojo y candado,
Mía, siempre mía.
Adrede te amo
Para que me ames plena.
Adrede te amo
Para que me ames ciega.
Adrede te amo
Para que me ames: Tiemblas.
Tremor de insomnios,
Pasión de sienes,
Temblor en cierne.
Ámame con tu silencio,
Con tu palabra y tus gestos.
Ámame con tu sonrisa,
Con tu mirada y tu aleteo.
Ámame con tu ternura,
Con tu séquito de mieles.
Yo así te amo:
Te amo adrede,
De maldad, a propósito,
Sin citas, sin horarios,
Sin agendas, sin intereses.
¡A sueldo fijo te amo,
mujer mía, mujer de siempre!
¡Sin plazo fijo te amo,
mujer mía, mujer de mujeres!
¡A sueldo fijo te amo,
mujer mía, mujer de mis sienes!


Que quero eu ser? Eu que desejo querer?
Feche eu os olhos, e o comboio seja
Apenas um estremecimento a [encher?]
Meu corpo inerte, meu cérebro que nada deseja
E já não quer saber o que é vive
Minuto exterior pulsando em mim
Minuciosamente, entreondulando
Numa oscilada indecisão sem fim
Meu corpo inert Sigo, recostando
Minha cabeça no vidro que me treme
De encontro à consciência o meu ser todo;
Para quê viajar?  O tédio vai ao leme
De cada meu angustiado mod
Por entre árvores — fum
Ó domésticos () escondidos!
Ó tédi Ó do O vago é o meu rum
Viajo só pelos meus sentidos
Dói-me a monotonia dessa viage
Peso-m Entreolho sem me levantar
Estações ()  [Campolides?] Reagem
Inutilmente em mim desejos de goza


Trpíme, zmnoživše lidský rod
o stále rostoucí nuly...
K tanci a k děsu, k smrti a k žití
není dost rovin, dost lesů, dost vod,...
ztrácíme sílu a vůli...


Es hüpfte vor ihren Augen,
Fiderallala fideralla!
Es hüpfte vor ihren Augen,
Sie holten es doch nicht ein.


Anders ist in andern Tagen
Menschensinn und Angesicht.
Wo ich Lust und Leid getragen,
Da gedenkt man meiner nicht.


Prese nuovo consiglio: et fu il migliore
di vincer con altre arme il mostro crudo
abbarbagliando col mortal splendore
ch era incantato nel coperto scudo
vola nel lito: & per non far errore
alla donna legata al scoglio nudo:
lascia nel minor dito de la mano
lannel che potea far lincanto vano


„Jen ztiš se, hady snout se nech,
pij, zmládneš – zruměníš,
chtíč krev ti zjaří, blesk dá v zrak...
Pij, posilni se již!


Líto, neb jsem milovala
Dívku. Shledala jsem věc však
Přirozenou, protože se
S dvorem loučil, maje za to,
Že již u Vás není v přízni.
Dlí teď v Praze pokojně.““


ché non çova garire o stare ostero
o vegliare nel lume o volçer carte,
ançi convien mostrarsi a parte a parte
ço che om rasona che sia il propio vero.


Ale darmo! bych všech zemí i vod
Meze prošel, nic to prospěje,
Nebo báseň jest můj celý život.


Písní tou bor se zachvívá,
ševelí, šumí a šepce,
staleté lípě voní to
zkázkami v květnaté lebce,
z úkrytu srnka zplašená
v poskoku stane a prodlí,
růžencem rudých brusinek
planina tiše se modlí.


O meu mundo melho
Tanto tempo perdid
Com que saudade o lembro e o bendigo: