Cuanto nosotros somos y tenemos
Forma un curso que va a su desenlace:
La pérdida total.
              No es un fracaso.
Es el término justo de una Historia,
Historia sabiamente organizada.
Si naces, morirás. ¿De qué te quejas?
Sean los dioses, ellos, inmortales.
Natural que, por fin, decline y me consuma.
Haya muerte serena entre los míos.
Algún día —¿tal vez penosamente?—
Me moriré, tranquilo, sosegado.
No me despertaré por la mañana
Ni por la tarde. ¿Nunca?
¿Monstruo sin cuerpo yo?
                      Se cumpla el orden.
No te entristezca el muerto solitario.
En esa soledad no está, no existe.
Nadie en los cementerios.
¡Qué solas se quedan las tumbas!


Quel Corno, che mi canta a lato manco,
Dice che tosto si apparecchia il giorno,
Che l'alta mia tempesta verrà manco:


Du weißt es, wie ich auch noch ſo früh,
So hart den Bruder verlor,
Und hätte ich dich nicht, meine Marie,
Dann wär ich ein armer Thor! —
Ach Gott, was hab' ich nicht All geſchrieben,
Aufrufe, Briefe, in meiner Noth!
Umſonſt doch Alles, umſonſt geblieben.
Ob er mag leben? — vermuthlich todt!“


Pak s úsměvem se před Balkánem staví,
jenž mu až po pás, hle – až k srdci sahá;
on tiskna k hrudi jej, led jeho taví,
sněžné spousty barví krev ta drahá.


伊谁同岁晚
怀抱向君开
烟雨閟芳信
望君来不来


Proč pěti dál – sen lásky ztracen zas –
ach, darmo zpět volá lidský hlas!
Jdi, vesno, jdi – – – – – – – – – – – – – –


Neb sonety ty, nechť i bez půvabu,
jsou mé, jen mé, je tisknu k prsům skoupě,
jak lakomec v svých mincích se v nich hrabu.


川原膴膴树斑斑
十里春风一望间
野马不羁天地阔
孤鸿无奈水云闲


Die Augen ihr von Thränen überwallten,
Daß sie sich drängten auf der lichten Wange:
Die Hände flehten, vor ihr hin gefalten:
Ach! wehe mir! so weint' und sprach sie bange;
Du hast mir immer große Treu gehalten,
Gewähre des mich nun, was ich verlange,
Herzliebe Meisterin! Du bist mein Hort,
Mein Heil hängt ganz an deinem Rath und Wort.


Zda, vedle mne až usedneš si tichá,
zlekána chladem, jenž vál ulicí,
ta všecka krása a ta všecka pýcha
zas z duše tryskne tobě do lící?


La nuit, quand je vois, dans les cieux sans voiles,
Les étoiles-d'or, mon cœur songe à vous ;
Le jour, jeune belle aux regards si doux,
Lorsque je vous vois, je songe aux étoiles.


لَقَد لَجَنت بِالمالِ خَوصاءُ ضامِرٌ
وَكَيفَ لَها أَنَّ اللُجَينَ لَجينُ
وَنَحنُ بَنو هَذا التُرابِ فَلا تَبِت
مُسِرَّ غَرامٍ أَن يُقالَ هَجينُ
حَياتِيَ تَعذيبٌ وَمَوتِيَ راحَةٌ
وَكُلُّ اِبنِ أُنثى في التُرابِ سَجينُ
أَقَبري بِوَهدٍ أَم وَجينٍ أَحُلُّهُ
فَإِنَّ أَديمَ الآدَمِيِّ وَجينُ


Bratrstvo Tyršovo tak k činu
zrálo a zrálo za otčinu.
Čin stal se tenkrát, kdy až hvězd
se dotkla sokolská nám čest,
kdy obětí se chvěla ňadra
v potopě krve, když se vybíjí
prasíla morálního jádra
triumfem věrných legií.
Tvůj čin to byl, ó Tvůrče slávy!
Bez tebe byl by rychlý soud,
s nadějí svou i svými právy
národ by byl dnes prach a troud.
Tys neodpustil vlažnost línou,
Tys hořel sám, sloup ohnivý,
Tys ruku mdlobnou změnil v činnou
a v jásoty los truchlivý.
Tys neodpouštěl plán svůj snuje,
kdo odpouští vše, znemravňuje.
Tak v statisíce vzrost’ Tvůj rod
a rozrůst musí v miliony,
by nastal Olympický hod,
Tvůj hod.
Slyš, zní již k němu zvony.
Tys zvítězil, ať hudby hrají,
ať prapory a věnce vlají!


韩亡誓欲报秦仇
秦灭还兴伐楚谋
一念为韩非为汉
无功何必愿封留


南朝千古伤心事
每阅陈编泪满襟
我更伤心成野史
人看野史更伤心


So wie des Wandrers Blick am Morgen
Vergebens in die Lüfte dringt,
Wenn, in dem blauen Raum verborgen,
Hoch über ihm die Lerche singt:


Laß' unser' Eltern sehen
An uns Ihr höchste Lust,
Worauß den kan entstehen
Viel Freüd' in Ihrer Brust:
So wollen wir dich preisen
Mit wundersüssen Weisen,
Welch' uns von dir bewust.


Unser Land, wohl ist's ein Garten; doch der Gärtner, sorgenvoll,
Zog ein starres Eisengitter, das ihn rings verschließen soll;
Doch auch draußen wohnen Leute, solch ein Garten lockt herein;
Wer sich freut an schönen Fluren, kann der schlimmste Gast nicht sein!


Nicht das Auge gabet ihr euch; allein wenn ihr oft blickt,
Könnet, den Schlummer scheuchend, dass heller es sieht, ihr ihm geben.
Leiterin ist sie euch nicht die Regel, (Verzeiht dem Greise,
Dass er fortspricht,) wird euch nie


Arm in Arm, o die Seligkeit!
Im fremden Städtchen
Ist Jahrmarkt.
Wir besuchen den Trödel:
Wir reiten im Carroussel
Auf Löwen und Schwänen;
Wir bestaunen »die Wunderdame«;
Wir lassen uns photographieren:
»Immer herein die Herrschaften;
In zwei Minuten ist Alles fix und fertig.«
Die Bilder sind herrlich;
Nur das linke Auge
Des Mädchens fehlt;
Statt dessen zeigt sich ein weißer Fleck,
Erbsengroß.


Se di vedere Orlando è il tuo pensiero,
vattene in pace, caro mio fratello;
Dio t'accompagli per ogni sentiero
o come fece Tobia Rafaello. -
Disse Rinaldo: - Così priego e spero:
rivedrenci nel Ciel sù presso a Quello
che de' suoi servi arà giusta merzede
che combatton qua giù per la sua fede. -


Verleih uns bis in unsern Tod
Alltäglich unser liebes Brot
Und dermaleinst nach dieser Zeit
Das süße Brot der Ewigkeit!


Však bezpočtukrát srdce mé se ptalo,
co s lidstvem, zemí by se bylo stalo,
cit lidský boha kdyby v tobě schvátil
a s plnou číší anděl byl se vrátil?


»All seine Werke mußt du kennen,
Gerecht zu schätzen des Mannes Wert.« –
Darf ich den Wein nicht sauer nennen,
Eh' ich das ganze Faß geleert?


Immer für Weiber und Kinder! Ich dächte, man schriebe für Männer
Und überließe dem Mann Sorge für Frau und für Kind!


镜中几上共三人
为问先生孰是真
自古圣贤皆不死
楮生何足托吾身


Hor questo hor quel pregando va, che porto
le sia un coltel siche nel cor si fera
hor correr vuol la dove il legno in porto
de li dui Re defunti arrivato era
e far de l uno e l altro così morto
straccio crudele e vendetta acre e fiera
hor vuol passare il mare, e cercar tanto
che possa al suo Signor morire accanto,


Sein Sieg must' eine Stadt in zehen Jahren seyn/
Eugenius nimt viel in wenig Wochen ein.


Stýská se, stýská, bože můj,
bože můj, bože můj...


Не жалею вязи дней прошедших,
Что прошло, то больше не придеИ луна, как солнце сумасшедших,
Тихо ляжет в голубую водь…


A spása naše! Vše pro slávu Judy!


Tys jak slunný den, já noc jak vlahá,
považ, Katuško, jen, moje drahá,
kdybychom se objali v tvém stánku,
změnili bychom se do červánků!


لا أنكرُ التسميرَ في أحداقهمْ
فعذابُ مثلهمُ حلالٌ مطلقُ
مِنْ كلِّ مَنْ ضاقَ الفضاءُ بخبثِهِ
حتى ثوى فحواهُ لحدٌ ضِّيقُ
زُرْقُ العمائمِ أيُّ موتٍ أحمرٍ
قد ساقهُ هذا العدوُّ الأزرقُ


ma, come fusse alla tua propria essenza
chieste le grazie con sommo fervore,
in quella d'essaudir fosse potenza.


Wird Aberglaube die Vernunft
In Wien noch lang bekriegen,
Und wird die Wahrheit bald die Zunft
Der Eiferer besiegen?


正是小春天
欲眠不得眠
方为诗思苦
又办酒家钱


Před svatbou bylo. Obě rodiny
se znaly ode dávna. Mladý Georges
i slečna Ada spolu znali se
od dávných let. Když Ada v ústavu
na vychování byla v Poissy,
tu obě spřátelené rodiny
k ní dojížděly často návštěvou,
Georges s nimi. Zvolna vyvinulo se
cos jako láska mezi oběma,
ač nikdy o ní nemluvila ústa –
ó čas, kdy v srdci mladá láska vzrůstá!


Das alte Lied vom alten Malheur
Hör ich von neuem erklingen:
Du werdest's nimmer zum Akteur
Auf dieser Bühne bringen –


Denn blickt ein Auge wundernd das andre an,
Das volle Herz strömt noch von den Lippen nicht,
Stumm, doch voll namenloser Freuden
Dankt dann der ernste Blick gen Himmel,


Die Laster machen sich der Tugend stets verhasster
Durch ihre Schand' und Schmach, und sind dabey zu blind
Der Tugend Liebligkeit zu sehn; der Tugend sind
Die Laster nützlicher, als Tugende dem Laster:
Der Tugend Laster ist's, dass sie nichts lehrt der Jugend;
Dass es das Alter mehr abschreckt, des Lasters Tugend. 1


Juchhei! Menschenherz!
Klinge und springe!
Wolltest du das letzte sein?
Nicht der hellste Tänzer sein?
Juchhei! Heididei!
Klinge und springe!


So leep he dreemal op un af,
As flog en Pil mit vuller Kraf:
Toletz in Angst un Sweet un Noth,
Un as he ankeem – weer he dot.


يا جفنُ أمزجْ أدمعي بدمائي
وأشهدْ بها لملوكنا الشهداء
لهفي على ملكينِ جادَ عليهما
في كلِّ أرض أفقُ كلّ سماء
لهفي لإسماعيل قبلَ محمدٍ
لم أُلق يوم دراهما لفداء
أما ذبيحا مقلتي ومدامعي
لهما فما وفيا بفيض دماء
بحرانِ أسندُ عن يزيدَ وواصلٍ
لهما وأروي عن رجا وعطاء
ذهبا فلا ذهبٌ أناديه سوى
ما صاغ خدِّي باحمرارِ بكائي
نم يا محمد مع أبيكَ فإنه
ما رثَّ لا وأبيكَ عهدُ رثائي


尝忆银床桐泣露
更思玉碗蔗流浆
天孙初嫁龙绡薄
却恐秋河入夜凉


Ben convien palma a voi, quercia ed oliva,
Ch'a sì grand'uopo, in sì picciolo spazio,
Ancideste i nemici e noi salvaste.


Bujné lidské žádosti
základem jsou žalosti.


Mir gilt des Bettlers hohle Hand
und gramzerfressne Miene
mehr als der Fürstenhöfe Tand
und blutige Hermeline. –
Und tobt im Ost der Schwertertanz,
und saust das Blei, das rasche –
auf aller Kronen Faschingsglanz
streu ich die Handvoll Asche!


Milek slzy s oka mého zetře,
K Vltavě pak cestou přímější,
Neseme se v libědchnoucím větře.


أُلامُ بِحُبّه فَأَزيد وَجداً
وَأَطلب قُربه فَأَنال بُعدا
وَأرغب أَن يَكون عَليَّ مَولىً
فَيَأبى أَن أَكون لَدَيهِ عَبدا
وأمنحهُ الوَفا فَيَراهُ غَدرا
وَيوليني الجَفا فَأَراهُ ودّا
وَأحمل من تهدّده ثِقالاً
تَكاد لَها الجِبال تَخرُّ هَدّا
وأعذب ما أَرى تَعذيب قَلب
يمدّ لَهُ العذابَ هَواهُ مَدّا
بِنَفسي ذا دَلال ما تَصدّى
لِرَحمة عاشِقٍ لَو ماتَ صَدّا
تَمايل قدّه فاِهتزَّ رُمحاً
فَراحَ يَقدّ درع الصَبر قَدّا
وَأنعم ردفهُ وَالخصر رِفداً
فَمال بِنا الهَوى غَورا وَنَجدا
وأسفرَ وَجهه عَن بَدر تمٍّ
وَلَكن فَوق غُصن نقاً تبدّى
وَأطلع جيده كعمودِ فجرٍ
تقلّدَ أنجمَ الجوزاءِ عقدا
وَدبَّ عِذارهُ كَالنمل يَسعى
لمبسمه ليرشف مِنهُ شَهدا
وآنس خَدّه ناري فَكانَت
سَلاماً فَوقَ وَجنته وَبَردا
هِيَ النار الَّتي لكليم قَلبي
بَدَت فَرَأَت هُناك هُدىً وَرُشدا
إِذا نَزل الحَيا أَذكى لَظاها
وَأَنبت حَولَها آساً وَوَردا
فَوا عَجَباً لِنارٍ بَينَ ماءٍ
وَثلج لا تَزال تَزيد وَقدا
وَظَبيٍ طَرفه الوَسنان أَضحى
عَلى شرك الجُفون يَصيد أُسدا
إِذا ما سلَّ سَيف اللَحظ عَمداً
أَشار إلى الفُؤاد فَكانَ غمدا
عَذيري مِن غَزالٍ ذي دَلالٍ
تَفرَّد بِالمَلاحة وَاِستبدّا
أغالط فيهِ عذّالي وَأَهلي
فأذكر زَينباً وَأريدُ هِندا
وَما عايَنت أَلين مِنهُ عَطفاً
وَلا شاهَدت أَرشق مِنهُ قَدّا
سِوى قلم تَحرّى مَدح حُرٍّ
فَكانَ لِعابد الرَحمَن عَبدا
نَقيب السادة الأَشراف أَتقى
فَتىً بلغ السُها شَرَفاً وَمَجدا
همام كانَ واسطةَ اللآلي
بِجيد المَجد وَالأَقرانُ عقدا
أَبرُّ بَني الكِرام يَداً وَقَولاً
وَأَتقى المنتمين أَباً وَجَدّا
وَأَسنى الأَذكياء نُهىً وَحلماً
وَأَصفى الأَغنياء تُقىً وَزُهدا
وَأَعلى حزبنا همماً وَحزماً
وَأَوفى قَومنا عدة وَعَهدا
وَأَولى الأَقرَبين بِكُلّ فَضل
وَأَكرَمهم يَداً وَأَحَقّ حَمدا
وَأَمنَعهُم حمىً وَأَعزّ جاراً
وَأَرفَعهُم ذرىً وَأعمُّ رفدا
تَولّى نصرَتي لَم يَلوِ عَزماً
وَحاول نَجدَتي لَم يَألُ جُهدا
وَشمّر عَن يَمين اليمن زنداً
وَأَورى في الوَرى لِلعَزم زِندا
وَفى وَأَخو الوَفاءِ أَخو المَعالي
وَمَن أَوفى بِعَونك مِنهُ وَعدا
فَتىً عشق المُروؤَة وَاِهتوته
جَوىً وَتَجاوزا في العشق حَدّا
تَغَنَّت باِسمه طَرَباً وَفَخرا
وَشبّب باِسمها كلفاً وَوَجدا
شَمائل مِن نَسيم الرَوض أَذكى
وَطَبع مِن زُلال الماء أَندى
يَنمّ ثَناؤُها كَرَماً وَطيباً
وَيَنمو عزّها شَرَفاً وَسَعدا
بذا تَمتاز رُتبة كُلِّ شهم
إِذا اِختَبَر اللَبيب الناس نَقدا
فَإِنّ الناس واحدهم بألفٍ
وَألف في الحِساب يعدُّ فَردا


O esforço para arrolar como infantil alguns poemas da lavra de poetas maiores, como é o caso de Mário Quintana, Vinícius de Moraes e Cecília Meireles é evidente nos exercícios de interpretação de texto, contidos nos livros didáticos, os quais drenam o que há de mais importante no sub-texto do poema, tornando-o um mero referencial que atende apenas o elemento instrutivo (o educare) deixando de lado o educare, o elemento provocador de descobertas, que perfaz o educar e diverte pela aventura de, com ele, alcançar-se a compreensão maior, a chave que abre o mundo "não dito do poema"
Vejamos o poema "O Cavalinho Branco" de Cecília Meireles e a ficha de leitura que se lhe segue:


Jak had, jenž spolkl králíka,
se schoulí, líně odpočívá
a tráví chlupy, tráví kosti –
tak srdce moje v noci hlubokosti
svou bolesť dáví, tráví, tráví.


Alles nennt sich jetzt so, ich kann nur den dafür halten,
Der in der ganzen Natur fürchtet den Irrtum allein.


Mein Hinkelchen, mein Hinkelchen,
Was machst in unserm Garten,
Pflückst uns all die Blümchen ab,
Machst es gar zu arg,
Mutter wird dich jagen,
Vater wird dich schlagen,
Mein Hinkelchen, mein Hinkelchen,
Was machst in unserm Garten.


الحُسْنَيَانِ سَلامَةٌ وَكَرَامَةٌ
وَالسَّوءيَانِ خَصَاصَةٌ وَسَقَامُ


E, o silencio fala
Com as sombras da nossa alma, iguais
As sombras dum jardim lunar
Com árvores e flores
Que refletem nossa paisagem íntim
Imagem do silêncio,
Ó fonte do meu sonho, recolhida
E imersa na penumbra
Longe, uma tristeza irmã abre-me os braços
Onde tudo me diz
O sentido da vida!


إلى المَغاربِ تَسعَى الشَّمسُ والقَمَرُ
فذاكَ فَخرٌ بهِ تَزهُو وتَفتَخِرُ
أرضٌ مُبارَكةُ الأقطارِ صالحةٌ
إذا أتَى الرِّيحُ منها أقبَلَ المَطَرُ
سل أرضَ مصرَ إذا ما جئتَ ساحتَها
من أينَ فيضُ مياهِ النِّيلِ يُنتَظرُ
إن كان في مِصرَ نَهرٌ شابَهُ كَدَرٌ
فضمِنَ تُونُسَ بَحرٌ ما بهِ كَدَرُ
هُوَ الوزيرُ الذي أضحَى يُشَدُّ بهِ
أزْرُ الكرامِ ويُرجَى عِندَهُ الوَطَرُ
تَهْوي على ذَيلِهِ الأفواهُ لاثِمةً
كأنَّهُ رُكنُ بيتِ اللهِ والحَجَرُ
مُحمَّدُ الأحمَدُ المحمودُ نائلُهُ
وسَعْيُهُ حيثُ يَرضَى اللهُ والبَشَرُ
الباسِمُ الثغَرِ والأبطالُ عابِسةٌ
والثابتُ القلبِ والأكبادُ تَنفطِرُ
إذا انتَضَى يوم حربٍ صارماً ذَكراً
فلَيسَ أفتَكَ منهُ الصَّارِمُ الذَكَرُ
أعَزُّ شيءٍ عليهِ مَتْنُ سابحةٍ
تَجرِي وأهوَنُ شيءٍ عندَهُ البِدَرُ
مُؤَيَّدٌ بِيَمينِ اللهِ مُقتدرٌ
يَرعَى العِبادَ بعينٍ نَومُها السَّهَرُ
لو لَمْ يكن صدرُهُ بحراً لما بَرزتْ
لمشهدِ النَّاسِ من ألفاظِهِ الدُّرَرُ
كَرامةٌ في بِلادِ الغربِ مُشرِقةٌ
ونِعمةٌ للرَّعايا ساقَها القَدَرُ
تُهدَى إليهِ القوافي وَهْيَ سافرةٌ
مِن مَشرِقِ الأرْضِ يجلوَ وَجهْهَا السَفَرُ
يا ناسِخَ الظُّلمِ مِن أقطارِ دَولتِهِ
كظُلمةِ الليل يمحو جِنْحَها السَحَرُ
قد قُمتَ بالبِرِّ والعدلِ القويمِ بها
كأنَّما أنتَ عبدُ اللهِ أو عُمَرُ
لَكَ التهانِي بما أوتيتَ من ظَفَرٍ
بل للرَعايا التي أولَى بِها الظَفَرُ
أنَلْتُهمْ زَهرةَ الدُنْيا فكانَ لهُمْ
عَرْفُ النَّسيمِ وفي الأُخرَى لَكَ الثَمَرُ


Trübe Stadt, mürrische Schaar
Schwärzlicher Dächer in Dunst gehüllt,
Steinerne Nester brütender Uebel,
Feuchte Kerkermauern,
Bange Krankenkammern
Meiner bleichen Geschwister! ...


In den blanken Schlitten hier,
Wo der kleine Schütze
Vorne mit geübter Hand
Seinen Silberbogen spannt,
Trautes Liebchen, sitze!


Jsem hrdý na to, zapadnouti v skrytě,
beze lži býti sluhou lidu v skutku.
Jeť heroism lidu lásky dítě
a vždycky velký v mlčení a smutku.


by nožkou nahou, průsvitnou, z úběle
jít mohla světem zářící, vítězná,
jak tvoje píseň, milý druhu,
kouzelná, jímavá jak hra její.


Non volo al lume più qual le farfalle,
Ché di luce mortal io non mi fido,
Ma el giorno errando vo, la sera al nido
Torno, come gli armenti alla sue stalle.


Seht, wie des Mondes Antlitz glühend
Im Rosenscheine aufersteht,
Indes die Sonne, freudesprühend,
Den Leib im Westmeer baden geht!
Und an der Jungfraun einer Wange
Bricht sich des Mondes blasse Glut,
Indes, erhöht vom Niedergange,
Erglänzt der andern Purpurblut.


Porque sus piedras dan envidia y celos
al esplendor de la latina historia,
hechos tanto blasón, tanta victoria,
templos de Marte y de la fama cielos.


Felici schiere che per brevi affanni
Ad eterno gioir si fecer via,
E cangiar con mortai celesti danni!


A gota
    Goteja
    Na gota
    Que gotejo
    E o soro
    Da vida,
    Nada
    Adianto
    18/11/1997


Da gran necessità el male ordinato
e 'l ben disposto al signor fue sommesso,
a ciò che di vertù fosse esaltato
lo buono, e 'l rio punito de l'eccesso;
fu solo a quel signor regnar comesso
che visse virtuoso,
sanza ordine abandona
la signoria e servitù lo sprona.


秋中帝里经旬雨
晴后蝉声更不闻
牢落闲庭新病起
故乡南去雁成群


却笑年前未挂冠
欲排阊阖献琅玕
于今筮得天山遁
且学诗人咏考槃


Znič, seč je, trav je! Neslyšíš?
Proč váháš? Seč je, trav! –
Ty šedé – ne – ty černé dřív,
pak bezhlavý ten dav!


(Todo duro, entero todo,
en mole de un orden negro,
como un yo tan sólo yo).
De pronto, un día de gracia,
todo me ve con mis ojos,
me parto en mundos de amor.


三山高峭拔
鼎峙各争雄
秀气钟英物
衣冠盛蜀中


Publicado no livro A Fonte da Mat: 1830 em 1930 (1930) Poema integrante da série A Font


Zu Speyer im Saale, da hebt sich ein Klingen,
Mit Fackeln und Kerzen ein Tanzen und Springen.
Graf Eberstein
Führet den Reihn
Mit des Kaisers holdseligem Töchterlein.


Als Seel und Geist verknüpffet hat di Rose,
So fuhr ich aus in eil zum Lilgparis.
Ich fand den leib im eusern und im innern:
Das siben ist dem Frankreich mitgetheilt.
Mein Jesus salbt durch Drabitz auch den König:
Des Sauls ist schuld, dass David ward beruffen!


Když ten dárek uhlédáte,
Duše ráj si utvoří,
Srdce hned je oltář něžný,
Kde se city rozhoří.
Proto dárek nejmilejší,
Jímž se srdce pozvedá,
Jsou s hlaviny vlásky jemné,
Jež vám drahá duše dá.


Sì dolce è la passion che mi tormenta,
sì dolci i lacci ove io mi trovo involto,
che essere io non vorrei libero e sciolto,
né veder del mio cor la fiamma spenta.


Bőjtök utcája volt ez,
Minden háza egy világ,
Minden ablaka szent tűz,
Mely előtt váltva mondtam
El az éjféli imát.


Achtzehnhundert vierzig und acht,
Als du geruht von der nächtlichen Schlacht,
Waren es nicht Proletarierleichen,
Die du, Berlin, vor den zitternden, bleichen
Barhaupt grüßenden Cäsar gebracht
Achtzehnhundert vierzig und acht?


Igát viseltünk gyáván, csúfosan,
(Gyalázatunk könyvünkben irva van)
Igát viseltünk Árpád fiai,
A hős, szabad nemzetnek sarjai!
Békóban a nép nyögve görnyedett;
A hős csatában küzdve elveszett;
A hon javát, savát - hallgasd meg ég! -
A zsarnok és - az áruló szedék.


bitmez tükenmez bir hasretlik sardı bizi


Ven z našich úzkých obzorů, kde stěží
se časem dýchá v dusnu k zalknutí,
kde na všem vůkol těžké stíny leží,
v dál zatoužíval’s volnou perutí,
výš nad mlhy, jež jako těžká chmura
se časem nízko vlekou nad námi,
jež, zmalátnělé, ve snách dusí můra...
V kraj dálný zaletíval’s, neznámý,
a světy vídal’s daleké a divy
zázračných krajů. Čtyři úzké stěny
tvé chudé kaplánky tu opuštěny
pojednou zbyly. Duch tvůj, stále chtivý
vždy nových, širších obzorů, tě učil
výš vznésti peruť nad všednosti rmut,
ven z toho okruhu, jenž svíral, mučil
a tížil v dusnu tom, kde odnikud
nebylo svěžích závanů... Kdes jiný,
krásnější život svěže dýchal světem,
kdes jinak žili, nežli přáno dětem
té zakřiknuté české domoviny...


Kdyby stařec na zelené louce
Jen byl trochu dále k sobě mluvil,
Dozajista že by tak byl řekl:
„Sedm barev na nebi má duha,
Ale slastí nesčíslných láska.“


Sabio jorobado, pide a la taberna,
Comadre del diablo, su teta de loba.
El vino te enciende como una linterna
Y en turris eburnea trueca tu joroba,
Porque de nodriza tuviste una loba
Como los gemelos de Roma la Eterna.
Sabio jorobado, tu pálida mueca
Tiene óxidos de odio como los puñales,
Y los dados sueltos de tu risa seca
Con los cascabeles disuenan rivales.
Tu risa amenaza como los puñales,
Como un moribundo se tuerce tu mueca.
Sabio jorobado, la pálida estrella
Que tú enamorabas desde una cornisa,
Como blanca novia, como astral doncella,
Del balcón del cielo cuelga su camisa.
Un gato me ha dicho desde la cornisa,
Sabio jorobado, que duermes con ella.
Demanda a la luna tu disfraz de boda
Y en íntimo lance finge a Pulcinela.
Pulula en el río tanta lentejuela
Para esos brocatos a la última moda,
Que en su fondo debes celebrar tu boda
Tal como un lunólogo dandy a la alta escuela.


Als jüngst ich ohne Schlummer
In Nächten einsam lag,
Fühlend des Herzens Kummer
An Herzens bangem Schlag,


O heilig Glück, daß mir beschieden,
Zu schaun, was nur die frommen Alten sahn.
So lebst du noch, Erhabner du,
Waltest in stiller Segensruh
Der Welt und ihrer Zwergengeschöpfe,
Die dein vergessend sich weise dünken?


ed or con voi son tutte ad una intese
insieme col gran figlio di Latona
a celebrar quella real corona,
e le sue tante e gloriose imprese,


Wie ein erfahrner Arzt tief in ihr Blut.
Sie liegen fremd einander, stumm, im Haß
Der dunklen Träume, in verborgner Wut.
Und ihre Stirn wird von den Giften blaß.


Insonderheit zu unsrer zeit
hat sich Gustav der groß befunden,
der, gleichlos in dem rat und streit,
die zeit und den tod überwunden.
Die feind hat der held Bernhard auch
zugleich mit blut und scham befeuchtet,
daß sein ruhm unaufhörlich leuchtet
trutz aller finstern hässer rauch.
Noch andre, dem wolthun ergeben,
die unschuld schützend mit dem schwert,
die warheit stützend mit dem wert
der lehr und feder, sich beleben.


Tenkráte však pána nikdo neuvítal –
Brzo na všech stranách plamen k nebi lítal,


Vor kurzem schwur ich bey den Linden,
Und bey des Phöbus grünem Hayn
Man sollte mich nicht mehr da finden,
Ich sprach: Ich mag kein Dichter seyn.
Ich schimpfte die bemühten Sänger,
Warum? Ihr rauhes Waldgeschrey,
Verdient der Musen Gunst nicht länger,
Denn mancher Stümper quäkt zu frey.


Was Dir im Herzen zittert, ahn' ich kaum.
Blüht Dir ein Glück? Zerrann Dir jeder Traum?


Tam za tu skálu v oheb louky svěží,
kde klikatí se potok olšovím,
jsem vkročíc kdysi utlumila s těží
tvé jméno na rtech. Není snadno, vím, –
tě zavolat sem z daleka, kde dlíš,
ať volá se mnou ozvěna všech skal,
ať k tobě letí píseň má i žal:
ty neslyšíš!


Národ vytržený se co k Bohu
Sype, jako k rozmilému otcy
Zdárné dítě mluvě: Ach! jak mohu
Otče! díky hrnouti, žes nocy
Zplašiv sápajícých ukrutenství,
Cyt y řeč y stud y náboženství
S láskou k vlasti zaryl v srdce Čechů;
Obr Čech pne ducha k nebi hrdý
Králem svým, že v jasnu slávy tvrdý
Sok y zmatky splete bez prospěchu,
Aby krásu zhyzdil ku posměchu.


Rány buší ráz na ráz –
každá od milého vzkaz,
od Vašíka mého:
že mne věrně miluje,
že mi prsten ukuje
ze zlata čistého.


È ne i progressi, che non voglion l'ali,
ma spazio e pensimento gli richiede,
tardo e ristretto con termini uguali.


Не убивайте голубеМирра Лохвицкая
Целуйте искренней уста —
Для вас раскрытые бутоны,
Чтоб их не иссушили стоны,
Чтоб не поблекла красота!
С мечтой о благости Мадонны
Целуйте искренней уста!
Прощайте пламенней врагов,
Вам причинивших горечь муки,
Сковавших холодом разлуки,
Топящих в зле без берегоДружней протягивайте руки,
Прощайте пламенней врагов,
Страдайте стойче и святей,
Познав величие страданьДа не смутят твои рыданья
Покоя светлого детей!
Своим потомкам в назиданье
Страдайте стойче и святей!
Любите глубже и верней —
Как любят вас, не рассуждая,
Своим порывом побуждая
Гнать сонмы мертвенных теней…
Бессмертен, кто любил, страдая, —
Любите глубже и верней!


Die Weisheit schauet sich in ihrem Spiegel an.
Wer ists? sie selber und wer Weisheit werden kann.


Sníh se věje, věje
do pustých kol polí, –
a mne steskem divným
srdce bolí.


Smutně nyní v hrobku vkročím,
V prostřed černou rakev zočím,
Krásný jinoch leží v ní,
V bílé roucho oblečený,
Zdá se, jinoch ověnčený
O své že milence sní.


Das ist gewiß, die Mädgen so ich kenne,
Vnd die ich schon mit ihrem Namen nenne,
Die sind mir wohl ohn Zweiffel nicht beschert,
Ich habe sie auch nie so weit begehrt.


Y si al engaño, en la opulencia oscuro,
aplicas luz, harás que te persuada
que el oro es cárcel con blasón de muro.


Busco, sin encontrar, las palabras precisas,
Que den honorable salida, a un corazón que vacía.
Consigan estás ignotas, que no desfallezca mi alma,
Conozcan nombre y suturen, el grande dolor que me aqueja.
Tiznen con buen estilo, la vía crucis de mi delirio,
Relaten en líneas concisas el opúsculo de los
sueños idos.
Ocurran a mí las palabras, librándose de cadenas,
No permitan que yo les use como vulgares rameras.
Y menos acaben de putas, como lo fui en su momento,
Viviendo ahí licencioso, entre los fustes del gozo.
Y absorto en el sabio juicio de su conspicua agudeza,
Pártanme admirables el alma, restañen prontas la herida.


Ismered a hajszát, balga vadász,
mely téged is új s új tájra hív,
nyugatra örökké, más és más


لنا حُلُمٌ واحدٌ: أَن يمرَّ الهواءْ
صديقاً، وينشُرَ رائحةَ القهوةِ العربيّةِ
فوق التلال المحيطة بالصيف والغرباءْ
أَنا حُلُم كُلَّما ضاقت الأرضُ وَسَّعْتُها
بجناح سُنُونُوَّةٍ واتسعْتُ أَنا حُلُمفي الزحام امتلأتُ بمرآة نفسي وأَسئلتي
عن كواكبَ تمشي على قَدَمَيْ مَنْ أُحبُّوفي عزلتي طُرُقٌ للحجيج إلى أٌورشليم –
الكلام المُنَتَّف كالريش فوق الحجارة،
كَمْ مِنْ نَبِيّ تريد المدينةُ كي تحفظ اسم
أَبيها وتندم: "من غير حربٍ سَقَطْتُ"؟
وكم من سماءٍ تُبَدِّل، في كل شَعْبٍ،
ليعجبَها شالُها القرمزيُّ؟ فيا حُلُملا تُحدِّقْ بنا هكذا!
لا تَكُنْ آخِرَ الشُهَدَاء!


Da glänzt des Priesters Auge, wie Lieb' und Ernst gepaart,
Auf den Talar hin rollet in Fülle sein schwarzer Bart,
Auf steht er nun voll Würde, ergreift des Gastes Hand
Und blickt ihm sanft ins Auge und hat ihn wohl erkannt.


Der Lieder, die nicht Höfen lispeln! Sollen nicht
Um Höfe lispeln! denn das Licht
Der Barden ging am Himmel auf
Wie Sonne, ging den großen Lauf
Mit Held und Geist, und ließ im Dunkeln
Der Blinzer mehr als, demanttheu'r,
Nachtwurmes Antlitz funkeln
Und kaltes Mäusefeu'r


Jsou chodby v hájích, chodby plné echa,
jak velmi vzdálený a velmi temný hrom,
van větru chladný trýzeň v tobě nechá,
že toužíš po něčem a pneš se po někom.


Nezapomeň nikdy – kamkoliv ať jízda
osudu tě vzdálí – na svůj rodný svět,
na to svaté teplo domácího hnízda,
na plachého drozda, jenž si tady hvízdá
snivou píseň touhy – bys k nám přišla zpět!


Sur l'herbe et dans les noirs ravins
Et parmi la feuillée obscure,
Un échange de chants divins
Entre la Lyre et la Nature !


A stalo se. Hor stanul nad úbočí,
k nám uklání se, vesmír kalich jeho;
ó srdce otevřte, ať mír tam vkročí,
jej pijte douškem plným z všeho, z všeho!


Se legen so dull un so
wiß in de Sälen –
de Sweet schöt ehr druppwis
heraf uppe Dälen.


Es ist kein Anfang nicht, es ist auch nicht ein Ende,
Kein Mittelpunkt noch Kreis, wie ich mich immer wende.


Drumb haben sie es auch vollbracht
Mit ihres Urtheils blinder Macht,
Der Todt ward durch sie zuerkand
Dem, den man ohne Schuld befand.


云边驿路天低树
篷底寒声雁报秋
记取西风送君处
离离蘅杜满芳洲


Klang und Sage überall,
Soweit deutsche Zungen klingen:
Einen Kaiser heimzubringen
Rief der Völker Jubelschall.


Das Glück teilt seine Rosen aus,
Macht auch wohl mal ein Kränzlein draus,
Aus roten, die gleich Sonnen glühn,
Aus weißen, die gleich Sternen blühn.
Der roten viel am Wege stehn,
Die weißen muß es suchen gehn.


Grito no espaço  procurando
o teu grito, que tu não gritaste
não sei porque  ou  por qu
mas tu me ensinaste,
não sei como nem onde,
a procurar o meu grito que
morre no teu, qual sombra
sem luz que forma uma cruz
e os olhos não v


وباكيةٍ ليلَها كلَّه
تحاكي الصَّباحَ بمِصباحِها
بَصيرةُ ليلٍ ولكنَّها
ضريرَتُه عندَ إصباحِها
نَجُزُّ لإصلاحِها رأسَها
فإفسادُها عند إصلاحِها


Nu Stangen trägt dis Thier, davon man nennt die Bahn,
Und wer sieht diesen Leib hier unterm Brunnen spielen
Der nicht zum minsten solt auch ein Geweihlein fühlen,
Denn beyde sind zu viel, und gehn euch Männer an.


Molti armati il baron drieto si tolse
et alla porta de la terra scese
e quivi con silentio li raccolse
et la venuta di Griphone attese
e nel entrar sì d improviso il colse
che fra i duo ponti a salvamento il prese
et lo ritenne con beffe et con scorno
in una oscura stanza in sin al giorno


Ve zvědavosti výbojného mužství,
jež v milostná ho hnala dobrodružství,
pro niž svůj osud větrům náhody
svěřoval, která vždycky kroky jeho
do kraje dálného a neznámého
a mezi cizí vedla národy,
v podstatě nutno hledat příčinu,
že rovnou rozejel se k Berlínu,
jak vstoupil na evropskou pevninu.
Nic na světě ho zvláště nepoutalo,
co poznal jednou, na příště se zdálo
mu věcí lhostejnou a bezcennou,
již odhodil jak knihu přečtenou.


– Mahomet tak spiv se vínem
v prachu tělem mrtvý ležel;
duch však okřídlaný klínem
nebes jak sen mžikný běžel.
Prošev rajské světy,
spatřiv krásy květy,
stráviv věky letem
vstal a jevil lety
mužům jako dětem. –


Weil doch mein blanker Schild muß einen Wahlspruch haben,
Sei weltverachtend nun ihm dieser eingegraben:


Era 'l suo canto sì soave e bello
che tutto 'l mondo innamorar facea.
I' m'acostai pian pian per veder quello:
vidi che 'l capo e l'ali d'oro avea,
ogni altra penna di rubin parea,
ma 'l becco di cristallo, e 'l collo e 'l petto.


O Freiheit süß der Presse!
Nun sind wir endlich froh;
Sie pocht von Messe zu Messe
In dulci jubilo.
Kommt, laßt uns alles drucken
Und walten für und für;
Nur sollte keiner mucken,
Der nicht so denkt wie wir.


Если это старость — я благословляю
Ласковость ее и кротость,
И задумчивую поступНет былой обостренности
Мыслей и хотениНочью сон спокойнеБлиже стали дети,
И врагов не сталСмотришь — не желая, помнишь — забывая,
И не замышляешь новых дальних странствий
В бездны и на кручПуть иной, синея, манит неминучиИ в конце дороги — пелена спадает,
И на перевале — все былое тает,
И в часы заката — солнце проливает
Золото на землЕсли это старость — я ее приемл


HOUS'D within the cowslip's bell,
As the simple milk maids tell;
Shunning there the glare of day,
Fairies pass their hours away.
There they keep their mimic state;
There the fall of night await;
Then along their fav'rite hill,
Or beside some haunted rill.
Whilst around dull mortals sleep,
Mystic vigils there they keep,
With some wild fantastic rite
Greeting still the pow'r of night.


Eine, eine, sag nicht welche,
Stand im Gärtchen nachts allein
Sah o Lilie! deine Kelche
Überströmt von Lichtesschein.


Grauer Vogel in den Zweigen!
Einsam deine Klage singt,
Und auf deine Frage bringt
Antwort nicht des Waldes Schweigen.


Spinn, spinn, meine liebe Tochter,
Ich kauf dir einen Mann.
Ja, ja meine liebe Mutter,
Der steht mir wohl an;
Kann wahrlich gut spinnen,
Von all meinen Fingern,
Thut keiner mir weh.


Aj tu lístek! Písmo sotva znalé
rozseto je na něm po žluti:
„V skráň mi buší hoře neskonalé,
srdce puká v hrozném pohnutí,
strháno je všecko zlaté snění –
Anno drahá, přišlo rozloučení!


Hinein ins Bad! des Staubes letzten Rest,
Daß ihn hinweg der Schaum der Welle spüle!
Wie dehnt die Brust, so enge, so gepreßt,
Sich selig aus in dieses Morgens Kühle!
Den alten Adam tauch' ich opfernd ein,
Du, weihe, Meer, mich selbst zum neuen Lose,
Laß mich gesund und dein auf ewig sein,
Wenn ich entsteige deinem Mutterschoße!


Herr! nimmer soll dies schwache Herz
An Deiner Huld verzagen;
Du wirst es treu durch Freud' und Schmerz
Dereinst zur Heimath tragen.


Meine Atemzüge alle
Müssen, Liebster, dir gefallen;
Auch im Schlafe wirke du!
Meinen Geist in deine Hände
Ich befehl' bis an mein Ende,
O du stille Seelenruh.


Das rechte Ziel, in dem er Herr seyn kan
Und seiner selbst, das kömpt nicht vor den Jahren;
So bleiben wir, in dem wir Kinder waren,
Den Satzungen ingleichen unterthan.


高柱长梁跨急流
淡云寒日使人愁
兵家几度分成败
青史千年记白沟


Ha pedig nem használ háromélű nyelve,
Nem talál mindenkor fájós elevenre
Akkor, tartva tőle, hogy majd hozzá szokik,
Duzzog idébb-tovább és nem szól napokig.
Ilyenkor van osztán „csett-csatt” elé s hátra,
Borogat és hány-vet, tör-rombol rakásra;
Minden ingóbingó tővel-heggyel össze:
Szegény Jóka csak úgy csetlik-botlik közte.
Ilyenkor törik ki nem egy ablaktábla,
Csupornak, fazéknak lészen ő halála,
Az ajtó lefekszik, a kályha kimozdul,
A tapasz lemállik, kutya macska pusztul;
Még a vaslapát is, ha leteszi, pattan
S a falu cigányát óhajtja legottan.


Körötted a kert, nagyszerű diszében,
Az új tavasznak pompájában áll;
Zöld lombjaid közt, édes hangcserében,
Ezer madárka lejt és hangicsál.


Hrom z čista jasna neudeří,
kde ostrá věž ční, domu štít,
jak přepadl jej v noční šeři,
jej začal škubat, rvát a mlít.
Ten lotr nemá rozum, cit,
na sta holomků kata kýv’;
však snad to také musí být –
Jeť chudák kritik z toho živ.


S mint aratók pásztát nagy szél gabonában
Hogy’ fognak, az áldást terelik sorjában:
Egy darab ott áll még, itt kopasz a tarló,
Hódítja csapánkint az emésztő sarló:


Du zuckersüßes Himmelbrot,
Du wahre Seelenspeise,
Du Arznei für den ewgen Tod,
Du Kost auf meiner Reise.
Wie herzlich sehn ich mich nach dir,
Komm doch, mein Schatz, o komm zu mir,
Daß ich dich selbst bei mir mag haben
Und mich mit deinem Safte laben.


Also Rosaura; darauf nahm sie den Hut und stieg mit dem Onkel
Ueber den Hof. – Am Graben der Burg stehn heilige Linden
Mit den dicken waldigen Wipfeln bei zackigen Tannen.
Ihre Wurzeln waschen beständig die silbernen Wellen,
Und ein höheres Grün belebet die saftigen Zweige.
In der Mitte strecket ihr Haupt die größte von allen
Stolz zu den Wolken empor; es wohnen die Vögel des Himmels
Im ehrwürdigen Baum, der fast den Augen ein Wald scheint.
Ein erfrischender Balsamgeruch von Thymiansbüschen
Und Lavendel herrschet allhier; und über dem Rasen
Blitzen viel tausend gesternte Ranunkeln und schimmernde Blumen,
Welche die wilde Natur, die Kunst zu beschämen, hervorbringt.
Hier lag Murner am Fuß der großen Linde verscharret;
Angenehm war sein einsames Grab von Bäumen umschattet,
Gleich den Gräbern der Alten, die nicht mit Leichengerüchen
Ihre Tempel erfüllt, und todt noch Seuchen erweckten.
Bei dem Grabe standen Rosaura, der Onkel, mit ihnen
Conrad, Lisette, nebst Herrmann, dem Jäger. Die holde Rosaura
Nahm zwei Hände voll Veilchen, und streute sie über das Grabmal
Ihres geliebten Cypers. Da nahm der Jäger sein Jagdhorn,
Wie der gehörnete Mond gestaltet, von männlichen Schultern,
Und fing an mit kläglichem Ton in die Haine zu blasen,
Wie nach Jägers Gebrauch der todte Hase beklagt wird.
Alle Hunde wurden d'rauf laut; auch kamen die Katzen
Auf den Dächern des Schlosses zusammen, und heulten erbärmlich
Ueber den Tod des treuen Gefährten, da Ratten und Mäuse
Heimlich jauchzten und Festtage hielten, daß Cyper gefallen.
Endlich wandte Rosaura sich von dem Grabe; sie sprach noch,
Als sie ging: So ruhet denn sanft im Schatten der Linden,
Werthe Gebeine des Cypers! O, daß nicht die Musen die Stirne
Mir mit Lorbeer gekrönt, und daß nicht hier in dem Dorfe
Jemand die Sprache der Götter gelernt; sonst sollte dein Name,
Zu den Sternen erhöht, den spätesten Zeiten noch werth seyn.
So das Fräulein, und kehrte zurück nach ihren Gemächern.


日望江云卧草庐
烟波无处觅双鱼
高僧相见能传语
不写银笺小字书


Po třetí se panoš klaní,
nenese víc děvě psaní:
„Slyš mne, děvo, pán se táže,
zda mu podáš ruky své?“
Jinochu tu děva v páže,
k uchu kleslo retů dvé.
A co tyto zjevovaly,
tím junáka zradovaly.
Zda to šťastné pro pána?


سُكِّي البيبان سُكِّي


»Überm Walde blitzt's vom Weiten,
Wo um Christi Grab sie streiten;
Dorthin will mein Schiff ich wenden,
Da wird alles, alles enden!«


Hoy te prefiere el resto de Castilla
quien hizo de tu honor tantos potajes,
aloque de Moisés y Bencerrajes,
esto por raza, eso otro por astilla.


Er kompt gewiß an jenem tag,
Die welt mit recht zu richten,
Wird hören an all red, vnd klag,
All händel wird er schlichten.
O Gott wer mag alßdann bestahn,
Vnd retten sich met rechte,
Wan du wilt zu gerichte gahn,
Mit deinem armen knechte?


Perdauz! – de Blickensläger drinkt
– Dat heet in stan – »un sinkt un sinkt« –
De Kannegießer »wullten Satz nęhm«,
Jüs as de Anner inn Moratz keem.
Wo is Jan Reuter mit de Schech?
Speckschoster!! krig dat Nett torech!
Jan Reuter!! gau de Kluwerstaken!
Jan Reuter löppt, em knackt de Knaken –
De holten – och, dat Moor is mœr!
Dat unecht Been geit deep hendœr! –
Dar sitt he fast mit all sin Reitschop!
Gottlof, de Blickensläger steit op
Ut Noth un Dod, un Murt un Schit –
Natürlich – op de günner Sit.
Sunst harrn de Schosters al de Strümp los
Un wulln der rin op Darm un Lümp los,
Un harrn em rutkręgn, dats nu eenmal
Gewis, un schulln se em ant Been haln
Na't Öwer, wo de Ręd noch rund gung:
Ob't Water wul bet an den Grund gung?


Na křoví se chytla basa,
ale bujná čertí chasa
ke dnu letí, až to hučí –
padli sobě do náručí.
Tím však náhlým překvapením
s hulákavým vstali klením.


Ach! schlimmer droh'n ihr lächelnde Gefahren,
Wenn sie des Zufalls Tücken überwand.
Vergänglichkeit muß jede Blüth' erfahren:
Hat aller Blüthen Blüthe mehr Bestand?
Die wie durch Zauber fest geschlungen waren,
Löst Glück und Ruh und Zeit mit leiser Hand,
Und, jedem fremden Widerstand entronnen,
Ertränkt sich Lieb' im Becher eigner Wonnen.


Ich gönnt ihnen gerne Lob und Ehre,
Können's aber nicht von außen haben.
Sie sehen endlich doch ihre Lehre
In Caffarelli begraben.


Aj čož nikdy nedočkám se
vítězného z mrtvých vstání,
nepovznesu v čarokráse
palmu lidstva, palmu přání?


Sarà più dolce assai
Il tuo destin del mio:
Tu il genio tuo potrai
Meglio appagar di me.


Glücksel'ger Tag, wenn einst hienieden
Das wüste Toben eingestellt,
Sich liebend in die Arme fällt,
Was sich von Anbeginn gemieden!


Tell him, he was a Master kin',
An' ay was guid to me an' mine;
An' now my dying charge I gie him
My helpless lambs, I trust them wi' him.


Und horch, er singt, wie leis' aus tiefen Keimen
In sichrer Nacht der Rose Kelch sich webt,
Und dicht umhegt von grünen Blättersäumen
Vom frischen Quell der künft'gen Düfte lebt,
Und wenn auch schon in ihren engen Räumen
Die reiche Form sich üppig drängt und hebt,
Doch still der Geist, von Lust und Leid geschieden,
Noch schlummernd ruht in unbewußtem Frieden.


ملوّحة، يا مناديل حبّي
عليك السلامْ!
تقولين أكثر مما يقول
هديل الحمام
و أكثر من دمعةٍ
خلف جف ينام
على حُلُمِ هاربِ!
مفتّحة، يا شبابيك حبيّ
تمرُّ المدينة
أمامك ،عرسَ طغاة
ومرثاة أمّ حزينه
و خلف الستائر، أقمارنا
بقايا عفونو زنزانت موصدة !
ملوّثة، يا كؤوس الطفولهْ
بطعم الكهوله
شربنا ،شربنا
على غفلة من شفاه الظمأ
و قلنا:
نخاف على شفتينا
نخاف الند و الصدأ!
و جلستنا، كالزمان، بخيله
و بيني و بينك نهر الدم
معلّقه، يا عيون الحبيبة
على حبل نورٍ
تكسّر من مقلتينْ
ألا تعلمين بأني
أسير اثنين؟
جناحاي: أنت و حريتّي
تنامان خلف الضفاف الغريبه
أحبّكما، هكذا، توأمين!


Meghalna, ha egyszer lerogynánk,
Az a Tavasz, ott lent a parton,
Meghalna pálma s a mosoly
Finom, együgyű, úri ajkon.


Gefärbte Rosen sie auch gaben,
Wie angestrichne Waisenknaben.


Pedig hajnalodik kelet felől.
A mérhetetlen fény és árnyék
itt áll jobbom felől
s vezeti vérembe mártott tollamat.


Když láskou vidím očka ti plát,
když ústka mluví, jak máš mne rád,
tu cítím, že’s dražším mi nad celý svět,
ty, dítě moje, lásky mé květ. –


"And is there none to guard the child,
Save that lone frenzied widow's hand?
These rocky these steep woods wild,
Sure some more watchful eye demand."


«¡Brindo por el amor que nunca acaba!»
 y apuré la cerveza;
y entre cantos y gritos exclamamos:
 «¡Por la pasión eterna!».


Come furon di là, l'estran guerriero,
volto a Rinaldo, a lui così ragiona:
— Signor, con voi di venir chieggio al fiero
certame, ov'ora il gran desio vi sprona;
e perché il dono io ne riporti intiero,
convien ch'altra armatura e via più buona,
ch'io vi serbo, ha più dì, su quell'abete,
vestiate; e questa qui lasciar potrete. —


Wind und Ströme,
Donner und Hagel
Rauschen ihren Weg
Und ergreifen,
Vorübereilend,
Einen um den andern.


Rings hinaus in alle Weiten
Ist das Weltmeer hingegossen,
Doch ein Ozean der Tiefe
Ist das Auge, eng umschlossen.


A zase velí dívčí zjev –
snad je to anděl přec!
a z tlumu vojsk se ozval hlas:
„Kdos křesťan, s hory tec!


Lieb Ihn hertzlich als du thust,
Dieß ist deiner Eltern Lust,
Dieses wird dir Segen bringen,
Fall und Noht und Vnglück zwingen
Vnd für starcke Mawren seyn,
Wil die Mißgunst zu dir ein
Vnd mit deiner Wolfahrt ringen.


Ob zum fernsten Lorbeerhain
Südwärts du die Schritte lenkest,
Stündlich, wie ich denke dein,
Weiß ich, daß du mein gedenkest.


V dum moře básník ponořen
zpět hledí v prchlý čas,
a v jeho mysli roste žár,
a vláha stéká s řas.


Takto outlá Běla
Na kolenou klečíc
Prosý Jaromira
Na lov jdoucýho.


Und zwar, wie stets am Isarstrande,
Kam das Verderbnis nun zustande
Im Karneval. Es war auch hier
Wie immer, doch es waren vier.


К чему скорбеть больной душою,
Что молодость ушла?
Еще дни радости за мною;
Любовь не умерлИ в глубине былых скитаний,
Среди святых воспоминаний —
Восторг небесный я вкусил:
Несите ж, ветры золотые,
Туда, где пелось мне впервые:
«Союз друзей — Любовь без крыл!»
В мимолетящих лет потоке
Моим был каждый миг!
Его и в туче слез глубоких
И в свете я постиг:
И что б судьба мне ни судила, —
Душа былое возлюбила,
И мыслью страстной я судил;
О, дружба! чистая отрада!
Миров блаженных мне не надо:
«Союз друзей — Любовь без крыл!»
Где тисы ветви чуть колышут,
Под ветром наклонясь, —
Душа с могилы чутко слышит
Ее простой рассказ;
Вокруг ее резвится младость,
Пока звонок, спугнувший радость,
Из школьных стен не прозвонил:
А я, средь этих мест печальных,
Всё узнаю в слезах прощальных;
«Союз друзей — Любовь без крыл!»
Перед твоими алтарями,
Любовь, я дал обет!
Я твой был — сердцем и мечтами, —
Но стерт их легкий след;
Твои, как ветер, быстры крылья,
И я, склонясь над дольней пылью,
Одну лишь ревность уловиПрочь! Улетай, призра?к влекущий!
Ты посетишь мой час грядущий,
Быть может, лишь без этих крыл!
О, шпили дальних колоколен!
Как сладко вас встречать!
Здесь я пылать, как прежде, волен,
Здесь я — дитя опятАллея вязов, холм зеленый;
Иду, восторгом упоенный, —
И венчик — каждый цвет открыл;
И вновь, как встарь, при ясной встрече,
Мой милый друг мне шепчет речи:
«Союз друзей — Любовь без крыл!»
Мой Ликус! Слез не лей напрасных,
Верна тебе любовь;
Она лишь грезит в снах прекрасных,
Она проснется вновНедолго, друг, нам быть в разлуке,
Как будет сладко жать нам руки!
Моих надежд как жарок пыл!
Когда сердца так страстно юны, —
Когда поют разлуки струны:
«Союз друзей — Любовь без крыл!»
Я силе горьких заблуждений
Предаться не хотеНет, — я далек от угнетений
И жалкого презреИ тем, кто в детстве был мне верен,
Как брат, душой нелицемерен, —
Сердечный жар я возвратиИ, если жизнь не прекратится,
Тобой лишь будет сердце биться,
О, Дружба! наш союз без крыл!
Друзья! душою благородной
И жизнью — с вами я!
Мы все — в одной любви свободной —
Единая семья!
Пусть королям под маской лживой,
В одежде пестрой и красивой —
Язык медовый Лесть точил;
Мы, окруженные врагами,
Друзья, забудем ли, что с нами —
«Союз друзей — Любовь без крыл!»
Пусть барды вымыслы слагают
Певучей старины;
Меня Любовь и Дружба знают,
Мне лавры не нужны;
Всё, всё, чего бежала Слава
Стезей волшебной и лукавой, —
Не мыслью — сердцем я открыл;
И пусть в душе простой и юной
Простую песнь рождают струны:
«Союз друзей — Любовь без крыл!»
13 ноября 1905


Ich lebe/ wo man den mit Recht kan lebend nennen/
Der sonder Geist verfällt in bitter-süsse Pein/
Die Seel ist ausser mir/ und sucht den Glantz allein
Der Augen/ die mir nur zu angenehme brennen/
Was kan in meiner Nacht ich als die Stern erkennen.
Holdseligst ihr Gesicht/ der Wunder-helle Schein/
Erleuchtet diß Gemüth/ das (geht die Welt schier ein)
Kein Schwefel-lichter Blitz wird von dem Vorsatz trennen.
Lasset Nord und Wetter toben weil mir diese Rosen blühen/
Schreckt mich keiner Winter Rasen/ last die heisse Sonn entfliehen/
Mir ist die Abend-Lufft weit lieber als der Tag.
Ob die Zunge nicht mehr schwatzet/ die nie ein End-Urtheil spricht/
Treugt doch der entfärbten Wangen lieblich Abendröthe nicht.
Die redet nur zu wohl/ die schweigend reden mag.


Indessen sucht in Wald und Feld
Der Junker Waidmannslust –
»Ei, Bettelmann, willst du kein Geld?
Was wirfst dich in die Brust?«
Ei, Edelmann, die schöne Au
Verwüstet länger nicht!
Seht zu, daß Eurer frommen Frau
Daheim kein Leids geschicht!


E sempre accesa in mez'al cor mi dura
E mi divora le medole e polpe,
Tal che di me non resta parte intera;


Poscia che 'l sol se n'ha portato il giorno,
E l'atra notte di sotterra svelle;
Vien, vaga luna, con le luci belle,
E fa della tua vista il mondo adorno.


Ich bin, Herr Jesu, gantz verflucht,
Du aber bist der Segen.
Noch hat der Segen mich gesucht
Auff gar verfluchten Wegen.
Ich hab' allein
Die Höchste Pein
Mit Sünden wol verdienet:
Du hast mich außgesühnet.


Du hast gar huldreich dich erzeigt,
Als Christi Menschheit sich geneigt,
Die Taufe zu bekommen.
Hast auch mit deiner Süßigkeit
Auf ihm geruht zu jeder Zeit
Und ihn ganz eingenommen.
O süße Taube, heilger Geist,
Sei ewiglich von mir gepreist.


Viola, mo’ c’ho sì poca facenda,
dovreste sconvitarmi a disinare;
verria, se ti piacesse, anco a merenda:
c’omo so che mi lascio sconsegliare;
se Iddio ti dia le bone calenda,
comencia suso il desco aparecchiare
e dì: «Strilla, vien via, vientene presto,
poi stà tre anni a delebrar del resto».


مَن لِيَومٍ نَحنُ فيهِ مَن لِغَد
ماتَ ذو العَزمَةِ وَالرَأيِ الأَسَد
حَلَّ بِالجُمعَةِ حُزنٌ وَأَسىً
وَمَشى الوَجدُ إِلى يَومِ الأَحَد
وَبَدا شِعري عَلى قِرطاسِهِ
لَوعَةً سالَت عَلى دَمعٍ جَمَد
أَيُّها النيلُ لَقَد جَلَّ الأَسى
كُن مِداداً لي إِذا الدَمعُ نَفِد
وَاِذبُلي يا زَهرَةَ الرَوضِ وَلا
تَبسِمي لِلطَلِّ فَالعَيشُ نَكِد
وَاِلزَمِ النَوحَ أَيا طَيرُ وَلا
تَبتَهِج بِالشَدوِ فَالشَدوُ حَدَد
فَلَقَد وَلّى فَريدٌ وَاِنطَوى
رُكنُ مِصرٍ وَفَتاها وَالسَنَد
خالِدَ الآثارِ لا تَخشَ البِلى
لَيسَ يَبلى مَن لَهُ ذِكرٌ خَلَد
زُرتَ بَرلينَ فَنادى سَمتُها
نَزَلَت شَمسُ الضُحى بُرجَ الأَسَد
وَاِختَفَت شَمسُكَ فيها وَكَذا
تَختَفي في الغَربِ أَقمارُ الأَبَد
يا غَريبَ الدارِ وَالقَبرِ وَيا
سَلوَةَ النيلِ إِذا ما الخَطبُ جَد
وَحُساماً فَلَّ حَدَّيهِ الرَدى
وَشِهاباً ضاءَ وَهناً وَخَمَد
قُل لِصَبِّ النيلِ إِن لاقَيتَهُ
في جِوارِ الدائِمِ الفَردِ الصَمَد
إِنَّ مِصراً لا تَني عَن قَصدِها
رَغمَ ما تَلقى وَإِن طالَ الأَمَد
جِئتُ عَنها أَحمِلُ البُشرى إِلى
أَوَّلِ البانينَ في هَذا البَلَد
فَاِستَرِح وَاِهنَأ وَنَم في غِبطَةٍ
قَد بَذَرتَ الحَبَّ وَالشَعبُ حَصَد
آثَرَ النيلَ عَلى أَموالِهِ
وَقُواهُ وَهَواهُ وَالوَلَد
يَطلُبُ الخَيرَ لِمِصرٍ وَهوَ في
شِقوَةٍ أَحلى مِنَ العَيشِ الرَغَد
ضارِبٌ في الأَرضِ يَبغي مَأرَباً
كُلَّما قارَبَهُ عَنهُ اِبتَعَد
لَم يَعبَه أَن تَجَنّى دَهرُهُ
رُبَّ جِدٍّ حادَ عَن مَجراهُ جَد
يَستَجِمُّ العَزمَ حَتّى إِن بَدَت
فُرصَةٌ شَدَّ إِلَيها وَصَمَد
فَهوَ لا يَثني عِناناً عَن مُنىً
وَهوَ هِجّيراهُ مَن جَدَّ وَجَد
فَأَياديهِ إِذا ما أُنكِرَت
إِنَّما تُنكِرُها عَينُ الحَسَد
فَقَدَت مِصرُ فَريداً وَهيَ في
مَوطِنٍ يُعوِزُها فيهِ المَدَد
فَقَدَت مِصرُ فَريداً وَهيَ في
لَهوَةِ المَيدانِ وَالمَوتُ رَصَد
فَقَدَت مِنهُ خَبيراً حُوَّلاً
وَهيَ وَالأَيّامُ في أَخذٍ وَرَد
لَم يَكَد يُمتِعُها الدَهرُ بِهِ
في رُبوعِ النيلِ حَيّاً لَم يَكَد
لَيتَهُ عاشَ قَليلاً فَتَرى
شَعبَ مِصرٍ عَينُهُ كَيفَ اِتَّحَد
وَيحَ مِصرٍ بَل فَوَيحاً لِلثَرى
إِنَّهُ أَبلَغُ حُزناً وَأَشَد
كَم تَمَنّى وَتَمَنّى أَهلُهُ
لَو يُوارى فيهِ ذَيّاكَ الجَسَد
لَهفَ نَفسي هَل بِبَرلينَ اِمرُؤٌ
فَوقَ ذاكَ القَبرِ صَلّى وَسَجَد
بَل بَكَت عَينٌ فَرَوَّت تُربَهُ
هَل عَلى أَحجارِهِ خَطَّ أَحَد
ها هُنا قَبرُ شَهيدٍ في هَوى
أُمَّةٍ أَيقَظَها ثُمَّ رَقَد


桃花渡近莫愁村
不似刘家妒妇津
薄暮雨寒催鼓棹
隔江应有未归人


V šum velkých měst nás osud zavál,
mně v nudné bureau kázal jít,
kde každodenní práce nával
snů luzných trhá zlatou nit.


Az Óperenciákra be kár is volt kiszállnom!
Most itt ülök magamba s magamat ó, be szánom.


Ahnend und erinnrungsüchtig
Denkt die Seele sich dabei
Manches von vergangnen Tagen,
Und von Zukunft mancherlei.


Ó el ne ítéld azt, ki élte végén
sötét szemekkel, búsan áll eléd,
és tétovázó kézzel eltakarja
ledőlt világát, hitvány szégyenét.


Chudý chotáriku, plný vyskytí,
bída chléb podává z černé misky ti,
nouze kámen sbírá z malých kopanic,
otčímem tu pánbůh, neposkytá nic.


Žít v sobě – to je žíti v Bohu,
toť květ z malého lákat hlohu,
toť míň, než chci, a víc, než mohu.


Sedlák je šelma jaktěživ,
i dí: „Co v zemi, tvé má být!“
Čert však dí: „Aj, aj, totě div,
co nad zem zroste, to chci mít!“


Nachdehm der schwarzen Augen Straal/
die Tracht und Anmuht der Dorinden
mir meiner Sinnen Ruder stahl/
weiß ich mich nicht in mir zu finden.
Die Kunst-Lust/ ein gesunder Raht
ist in mir Blinden gantz verschwunden.
O der unseelig-bösen Stunden/
die mich durch Sie verführet hat.


Bože, rač Mu odplatiti
Vše, a čelo vyjasniti
Péčí o mne zmračené!
Dopřejž Mu věku dlouhého,
Šťastného, spokojeného,
I slasti neskončené!


Zart-Lieb ist im Bett erzogen,
Hat sechs Ammen außgesogen,
Die von Hünern, Mandeln, Wein
Müsten stets gemästet seyn.
Zartlieb ist der Welt zu zärtig;
Eh er, dünckt mich, noch wird bärtig,
Werden mit ihm ihren Mut
Würm und Schlangen machen gut.


Carmesin-roth hält man werth;
Reines Weiß wird offt begehrt;
Purpur hat nicht schlechten Ruhm;
Gold begehrt das Eigenthum;
Billich aber wird geacht
Farbe, die die Tugend macht.


Liebäugle nicht mit dem Unverstand,
Mit des Volkstums regem Dünkel!
Ich tauschte nicht für Gewalt und Land
Die Ruh im eignen Winkel.


Doch schärfer als sonst ist der Schmerzenszug
Auf Deinem Antlitz ausgeprägt.
Du gönnest dir nicht Ruh genug,
Zu treu hast du das Kind gepflegt.


Dan vns zu stärkung haben zwar
sie Christum gsehen, wie er war,
Auf das wir auch mit jnen
GOTS warhait klar hirinnen
sehen vnd preisen künnen,


يَوْمُ المُحِبِّ لِطُولِهِ شَهْرُ
وَالشَّهْرُ يُحسَبُ أَنَّهُ دَهْرُ
بأَبي وَأُمِّي غادَةٌ في خدَّها
سِحْرٌ وبَيْنَ جُفُونِها سِحْرُ
الشَّمْسُ تَحْسَبُ أنَّها شَمْسُ الضُّحَى
وَالبدْرُ يَحْسَبُ أنَّها البَدْرُ
فَسَلِ الهوى عَنها يُجيبُ وَإنْ نأتْ
فَسلِ الْقِفارَ يُجيبُكَ القَفْرُ
لِمَنِ الدِّيارُ بِرامَتَينِ فَعاقِلٍ
دَرَسَتْ وغَيَّرَ آيَها القَطْرُ


Wenn die Langenweile gaͤhnt
Und ſich krank nach Poſſen ſehnt,
Huͤpft in froher Thaͤtigkeit
Die ihm nie zu lange Zeit.


Kezem által széttöretvén
Sírotoknak zára,
Felbocsátlak bájos élet-
S uj virágozásra!


Doch wie mir ein reich Erinnern
All die Lust erst voll beseelt,
Fühl' ich tief zugleich im Innern,
Fühl' ich schmerzlich, wer uns fehlt.


Je to vskutku pravda? Byl to onen rvavý
vlk, jenž za kořistí do Damašku spěchal,
byl to onen plamen, neúprosně žhavý,
který starých trosek nikde neponechal?


E basciando bagnava hor questa hor quella
col fonte di quest’occhi, e co’ sospiri
l’alabastro asciugava intorno intorno.


Doy a los cuatro vientos los loores
de tus dedos de clásica finura
que preparan el pan sin levadura
para el banquete de nuestros amores.
Saben de las domésticas labores,
lucen en el mantel su compostura
y apartan, de la verde, la madura
producción de los meses fructidores.
Para gloria de Dios, en homenaje
a tu excelencia, mi soneto adorna
de tus manos preclaras el linaje,
y el soneto dichoso, en las esbeltas
falanges de mis índices se torna
una sortija de catorce vueltas.


quando la disusata libertade
resa mi fu, ma non però sì intiera
ch'io trovi a uscir del labirinto strade.


人说花光物外仙
文章豪客欲移船
春风留在三花树
要与东溪结后缘


Ich habe gespeiset, nun speis ich erst gut!
Bei heiterem Sinne, mit fröhlichem Blut
Ist alles an Tafel vergessen.
Die Jugend verschlingt nur, dann sauset sie fort;
Ich liebe zu tafeln am lustigen Ort,
Ich kost und ich schmecke beim Essen.


Angesehn für Schoppengläser,
Lernst dus itzt, du lockrer Specht?
Lerns in deinem Käfigt recht!


O du, an Scherzen reich,
Was mußte schwärzen gleich
Dir deinen Tag, den lichten?
Nun leb' ich die Geschichten
Von Mutter Genovefa;
Du starbest schmerzenreich.


›Lästig werden mir die Tänze
Und die süßen Schmeichelworte,
Und die Ritter, die so zierlich
Mich vergleichen mit der Sonne.


Amo tu blanca esencia pues al triunfo nos guía,
en celeste fragancia y es la gran esperanza
de los blandos humanos. Pero es la mortal lanza
que al fiel eros tan mágico, clava con armonía.
Es el emblema trágico del sacro corazón
y la figura magna de un amor aparente.
Venus es la crisálida que en fragor estridente
nos encierra y esculpe fría y negra traición.


Jestliže jsem ňádra zočil,
Jak se krásně pnou,
O život bych v závod kročil,
Že tím srdcem jsou.
Pak-li mi ta dívka zlatá
Ručinku svou volně dá,
Zdá mi se to pravda svatá,
Že své srdce v dlani má.


Jóval korábban jött egyik csapat.
Imádkozván a nép, és a papok
Végezvén szertartási tisztöket:
Levették a harangot a toronyból;
Láncot huzván fülébe, hat tulok,
Melyet befogtak, el nem birta azt,
Pedig kicsiny s könnyű volt a harang.
Hoztak tizenkettőt, de hasztalan!
Huszonnégyet fogának most belé,
S nem birta még csak megmozditni sem.
És félreálltak a jelenlevők,
Csudálkozás és félelem között.


Je garde au cœur la fraîche empreinte
De ce qu’il fut dans sa candeur ;
Et, quand Dieu pèsera mon cœur,
Crois-tu qu’il en brise l’étreinte ?
Lui n’est plus lui, même à ses yeux ;
D’autres n’ont que son faux hommage :
Je le plains ; mais sa belle image,
Je ne la lui rendrai qu’aux cieux !


Da Er von Ihnen kommen
Schier einen Steinwurff weit/
Fällt Er/ gantz eingenommen
Von überschwerem Leid
Auff sein Gesicht zur Erden/
Der sonst die gantze Welt
Vnd was Er ie hieß werden/
In festem Stand erhält.


Um horror sonâmbulo entre luzes que se acendem,
Um pavor terno e líquido, encostado às esquinas
Como um mendigo de sensações impossíveis
Que não sabe quem lhas possa da
Quando eu morrer,
Quando me for, ignobilmente, como toda a gente,
Por aquele caminho cuja ideia se não pode encarar de frente,
Por aquela porta a que, se pudéssemos assomar, não assomaríamos
Para aquele porto que o capitão do Navio não conhece,
Seja por esta hora condigna dos tédios que tive,
Por esta hora mística e espiritual e antiquíssima,
Por esta hora em que talvez, há muito mais tempo do que parece,
Platão sonhando viu a ideia de Deus
Esculpir corpo e existência nitidamente plausíve
Dentro do seu pensamento exteriorizado como um camp
Seja por esta hora que me leveis a enterrar,
Por esta hora que eu não sei como viver,
Em que não sei que sensações ter ou fingir que tenho,
Por esta hora cuja misericórdia é torturada e excessiva,
Cujas sombras vêm de qualquer outra coisa que não as coisas,
Cuja passagem não roça vestes no chão da Vida Sensível
Nem deixa perfume nos caminhos do Olha
Cruza as mãos sobre o joelho, ó companheira que eu não tenho nem quero te
Cruza as mãos sobre o joelho e olha-me em silêncio
A esta hora em que eu não posso ver que tu me olhas,
Olha-me em silêncio e em segredo e pergunta a ti própria
— Tu que me conheces — quem eu so


So mag, mit seinem Thier vereint,
Nur ein Centaur noch sitzen,
Und in den blanken Locken scheint
Das Auge fortzublitzen.


	Fammi quanto dispetto far mi sai,
dammi quanto tu vuoi pena e tormento,
riditi del mio male e de' mie guai,
guastami ogni disegno, ogni contento,
mostramiti nimica come fai,
tienmi sempre in sospetto, in briga e stento:
e' non potrà però mai fare el cielo
ch'io non ti onori e ami di buon zelo.


Lang dient' ich dem Kaiser in Byzanz,
Dort ist zu holen Glück und Glanz:
Hei was ich da roten Goldes sah!
Ein Eiland heißet Sizilia,
Dort spülen die Quellen Edelstein
Und blau lacht ewig der Himmel drein:
Und vom selben Baum und vom selben Ast
Ich pflückte die Blüt' und der Goldfrucht Last:
Und nimmer sind' ich Ruh' und Rast
Bis ich wieder der seligen Insel Gast
Im Süd, im sonnigen Süd!


E se pur la notturna aura percote
tenera fronde mai d'olmo o di faggio,
o se fèra od augello un ramo scote,
tosto a quel picciol suon drizza il viaggio.
Esce al fin de la selva, e per ignote
strade il conduce de la luna il raggio
verso un romor che di lontano udiva,
insin che giunse al loco ond'egli usciva.


Brach im Gehn sich manche schöne Blume,
Freute sich des Duftes und der Farbe,
Dankte Gott, der sie der Erde schenkte.


Mein Blick, nun weide dich zum letztenmal
An dieses Frühlings satter Blütenfülle!
Voll Inbrunst sauge dieser Sonne Strahl –
Mein Herz, sei stille! ...


Du Sonn' am Himmel oben,
Du scheinst so hell ins Tal,
Du Mond bist hoch zu loben,
Ihr Sternlein allzumal.


Také Ibsen, možno říci,
výlupek byl ješitnosti.
Znáte jistě onen obraz,
kde ten básník v Oslo kdysi
vystoup ze saní a stojí
před svým vlastním monumentem?
Jediný snad básník v světě,
jemuž ještě za života
národ zrobil sochu z kovu...


Ich sage dir, Segestes, sei so gut,
Verbirg in deinen schändlichen Gebürgen
Dich unverzüglich, um dich zu erwürgen.
Wolfschluchten, solche bin ich nicht gewohnt,
Und heut' scheint nicht einmal der Mond.


Wie still ists nicht an jener grauen Mauer,
Wo drüber her ein Baum mit Früchten hängt;
Mit schwarzen tauigen, und Laub voll Trauer,
Die Früchte aber sind sehr schön gedrängt.


Sie rennen nicht
Und reden nicht
Und sitzen auf keinen Stühlen nicht
Und schreiben nicht
Und dichten nicht
Und wissen von Haß und Liebe nicht –:
Stehn bloß so da, aus Stein gehaun,
Und thun den seligen Himmel anschaun
Und loben Gott in guter Ruh
Und machen ein lieb dumm Gesicht dazu
Mit ihren süßen Schnäbeln; – oh,
Was sind die thörichten Engelchen froh,
Aus Steine,
So kleine.


Que olorosa merced te debe el prado
engañando de fuentes tantas flores
que alistaron su vida a tu cuidado.


هَلّا عَطَفتَ عَلى أُخَيِّكَ إِذ دَعا
بِالثُكلِ وَيلَ أَبيكَ يا اِبنَ أَبي شَمِر
غادَرتَهُ مِزَعَ الرِماحِ وَأَسهَلَت
لَكَ وَردَةٌ كَالسيدِ طامِيَةُ الحَضَر
فَذُقِ الَّذي جَشَّمتَ نَفسَكَ فَاِحتَسِب
مِنها أَخاكَ وَعامِرَ بنَ أَبي حُجُر


Meines Lebens Saft nur ist ganz verzehrt,
Und kein Lenz ist mehr meiner Kraft beschert.
Wie des Dampfers Rauch in den Nebel kriecht,
Meiner Seele Hauch in das Nichts versiecht.


	quanto dall'uom ch'è desto a quel che sogna.
Or canti il buon Damone e taccia Elpino,
ch'ei sol del suo bel dir buon frutto miete.


Poi che l'anema vive a conscienza,
con' dé, amarà lo prossimo en placenza;
amor verace par, senza fallenza,
de caritate.


Jetzt ist er ganz hinauf geklommen,
Er stellt sich auf die Trümmer hin,
Er hat ihn wahrlich mitgenommen
Zur rechten Statt den rechten Sinn.
Mit seinem ernsten Angesichte,
Mit seinem sturmdurchwehten Kleid
Steht er in dem Gewitterlichte
Fast wie ein Geist aus jener Zeit.


Toda la noche,
los pájaros han estado cantándome sus colores.
(No los colores
de sus alas matutinas con el fresco de los soles.
No los colores
de sus pechos vespertinos al rescoldo de los soles.
No los colores
de sus picos cotidianos, que se apagan por la noche,
como se corren
los colores conocidos de las hojas y las flores).
Otros colores,
el paraíso primero que perdió del todo el hombre.
El paraíso
que las flores y los pájaros inmensamente conocen.
Flores y pájaros
que van y vienen oliendo, volando por todo el orbe.
Otros colores,
el paraíso sin cambio que el hombre en sueños recorre.
Toda la noche,
los pájaros han estado cantándome los colores.
Otros colores
que tienen en otro mundo y que sacan por la noche.
Unos colores
que yo he visto bien despierto y que están yo sé bien
dónde.
Yo sé de dónde
los pájaros han venido a cantarme por la noche.
Yo sé de dónde,
pasando vientos y olas, a cantarme mis colores.


Mientras comían juntos y distantes y tensos
ella muy lentamente y él como ensimismado
hablaban con medida y doble parsimonia
de temas importantes y de algunos quebrantos
entonces como siempre o como casi siempre
el desvelo social condujo a la cultura
así que por la noche se fueron al teatro
sin tocarse un ojal ni siquiera una uña
su sonrisa    la de ella
era como una oferta un anuncio un esbozo
su mirada    la de él
iba tomando nota de cómo eran sus ojos
y como a la salida soplaba un aire frío
y unos dedos muy blancos indefensos y tristes
apenas asomaban por las sandalias de ella
no hubo más remedio que entrar en un boliche
y ya que el camarero se demoraba tanto
llegaron cautelosos hasta la confidencia
extra seca y sin hielo por favor    y fumaron
y entre el humo el amor era un rostro en la niebla
en sus labios    los de él
el silencio era espera la noticia era el frío
en su casa    la de ella
halló café instantáneo y confianza y cobijo
una hora tan sólo de memoria y sondeos
hasta que sobrevino un silencio a dos voces
como cualquiera sabe en tales circunstancias
es arduo decir algo que realmente no sobre
él probó    sólo falta que me quede a dormir
y ella también probó    y por qué no te quedas
y él sin mirarla    no me lo digas dos veces
y ella en voz baja    bueno y por qué no te quedas
y sus labios    los de él
se quedaron gustosos a besar sin usura
sus pies fríos    los de ella
que eran sólo el comienzo de la noche desnuda
fueron investigando deshojando nombrando
proponiéndose metas    preguntando a los cuerpos
mientras la madrugada y los temas candentes
conciliaban el sueño que no durmieron ellos
quién hubiera previsto aquella tarde
que el amor ese célebre informal
se dedicara a ellos tan formales


Na to vroucně políbil ji,
až mu slzy v očích stály,
políbil ji ještě jednou
a pak vrh’ se s kolmé skály.


إِذا صَغَّرَ اِسماً حاسِدوكَ فَلا تُرَع
لِذَلِكَ وَالدُنيا بِسَعدِكَ تَفغَرُ
فَإِنَّ الثُرَيّا وَاللُجينِ وَحَسبُنا
بِها وَسُهَيلاً كُلَّهُنَّ مُصَغَّرُ


كتابِي كتابُ أخي لوعةٍ
يُقصِّر عن وصفِ أشواقِهِ
إذا كتبتْ كفُّه أَحُرفا
محتْها سوابقُ آماقه
وسوف تُنَبِّيك آثارُها
إذا وَصلتْ ضِمْنَ أوراقه
لئن بَعُدتْ بك عنه النَّوَى
فشخصُك ما بين أحداقه


So soll ich nun dich meiden,
Du meines Lebens Lust!
Du küssest mich zum Scheiden,
Ich drücke dich an die Brust.


Einer aus seines Königes Rat
Steht auf.
Kaum erhöhet, räumt er
Den ersten Platz.
Erschrocken sehen's,
Denn sie liebten ihn, die Menschen;
Doch bei der Wellen Triumphlied,
Die sein Eiland umschlingen,
Wandelt hinauf er zu Gott.


Wann ich immer kommen mag,
So bei Nacht und so bei Tag,
Stets auf ihrem Leichenstein
Glänzet Thau wie Silber rein.


江南菊少开金色
只有霜葩杂御黄
乞得黄花真爱惜
明年剩种压群芳


„Sen můj má příliš pevné základy,
a touha, by se brzy vyplnil,
je vštípena do srdcí většiny –
Nemusím proto, myslím, litovat,
že snu tomu jsem život zasvětil.
Ty zástupy, jež poslouchají mne,
neklamné dávají mi svědectví,
že třeba v žití lidském obrody.
Víc tepla, jasu, lásky třeba víc,
než dnešní den člověku podává...
Chci radit jim, jak dny své osladit
radostí čistou mohou vespolek!“


A s kříže dýše, s tváře mrtvé splývá
ten odlesk míru jako píseň snivá.


平生所遇悉堪咍
往返江湖知几回
长是扁舟阻风浪
羡他舟楫挂帆来


Ztrnulý stojím, oslněn krásou hroudy.
Plamenem nitra vzhořela veškerá země – –
Vrcholy thují sienně řeřaví zlatem,
trhané břízy jsou polity světla proudy.


Svět co káže mír a lásku, lid tvůj hlasně kvílí bolem,
kat jak z úst by rval mu jazyk, jak by údy lámal kolem.“


(Он же Деникин)
Жил-был король английский,
весь в горностай-мехаРаз пил он с содой виски —
вдруг —
скок к нему блохБлоха?
Ха-ха-ха-ха!
Блоха кричит: «Хотите,
Большевиков сотру?
Лишь только заплатите
побольше мне за труд!»
За труд? блохи?
Хи-хи-хи-хи!
Король разлился в ласке,
его любезней неДал орден ей «Подвязки»
и целый воз монеМонет?
Блохе?
Хе-хе-хе-хе!
Войска из блох он тоже
собрал и драться стаДа вышла наша кожа
для блошьих зуб толстДля зуб блохи!
Хи-хи-хи-хи!
Хвастнул генерал немножко —
красноармеец тут…
схватил блоху за ножку,
под ноготь — и капут!
Капут блохе!
Хе-хе-хе-хе!
У королей уныньИдем, всех блох крошИ, говорят, им ныне
не платят ни грошВот и конец
    блохХи-хи-хи-хи!


لغرة الأفق بياضٌ شدَخ
جسمي به من قبل شهري انسلخ
ويلاهُ من ثلجٍ صميمٍ إذا
تساكت الناسُ لديه صمخ
قامت به شعرةُ أجسامنا
بزرقةٍ فالويل منها خوخ
كأنَّني محراكُ فرنٍ إذاً
قالوا عجينُ الثلج في الأرضِ طخ
كم يبصق الثلج على لحيةٍ
وكم يقول الرعد في الوجه إخّ
كم تعقد الآفاقُ عقدَ اللّبا
منه وكم ينثرُ نثرَ اللبخ
كم بشر بالثلج لما غدا
كالحجرِ المطروحِ قبل المسخّ
كم اثر نيران إذا ما رعى
بالثلجِ يجري ماءَه قبل سخ
وحاولَ البربخ في الماءِ أن
يحكي مجارِي رشحهِ فانْبرخ
لا كانَ ذاكَ البخ منه ولا
كرَّر في أيَّامهِ قول بخ
كم ليلةٍ بالثلجِ شابت وكم
مداد جنح بضياه انْتسخ
صكَّت به الأجرام من فوقنا
ودار بالآفاقِ منَّا فلخ
وجاز في آذاننا واغلاً
كأنَّهُ يقلعُ منها زنخ
ما لي ببابِ الثلج من طاقةٍ
وخوفه من كبدِي قد رسخ
فعوّذوني دونه بالرّقى
أو بخِّروني بالحصى والكلخ
متى أرى من مطرٍ رحمةً
تطرد من قاعدةٍ ما انْفسخ
متى أرى جيب الغوادِي انْفرى
وروع أفراخي لديهِ انْفرخ
اللائذين اليومَ من حاتمٍ
كأنه شعوآءُ فيها فنخ
تكوَّموا في البيتِ من خوفه
فالبيت أو ناظمهُ كومُ فخ
عادوا بنعمى أحمدٍ فاقْتضوا
منها لدفعِ الثلج عادات رخّ
ذو القلمِ الرَّاقي حياً أو علاً
فيا له غصناً دَنا أو شمخ
وأنفق الخاءآتِ لكنه
لعبدهِ من وفرِها ما رضخ
فحيث من مصر ينخى الذي
عارض من شرقيها ثوب نخ
من أينَ للقومِ الأولى قوَّضوا
كذهنكَ المقتدح الممترخ
هذا وفي الأقوامِ ذُو قوَّةٍ
وإنَّما الشيخ عديّ شيخ


浩荡君恩较海宽
长容虎翼与猴冠
因悲就鼎富年吏
犹是今朝第一官


'For here, forlorn and lost I tread,
'With fainting steps and slow;
'Where wilds immeasurably spread,
'Seem lengthening as I go. '


Indem ich voller furcht diß alles noch besah/
Kam der erblaßte tod in zirckel eingetreten.
Viel geister suchten ihn/ so wie in Africa
Die ziegen ihren gott/ den hundsstern/ anzubeten.
Von diesen gaben sich mir sonder alle müh/
Der Pyrrhus/ Atticus und Plato zu erkennen;
Die andern liessen sich Anton und Cäsar nennen;
Auff allen aber stund: Des todes opffer-vieh.
Und hinter ihnen war auff einem wasser-ballen
Im schatten noch zu sehn: So sind wir auch gefallen.


Und eine Flamme schlägt aus ihrer Schmach,
und durch des Frühlings sehnsuchtdumpfe Schwüle
der Blitzstrahl der Erkenntnis zündend brach.


Rok k roku člověk stále hlouběj cítí
ty podzimky... Mhy lebkou se ti plazí,
krvavé listy strom ti v duši hází,
dny slepé šlapou těžce po tvém žití


Spěchá k dceři, ku nevěstě –
Jan mu stojí náhle v cestě.


Da Capo.


Und als er jetzt die Hüllen weggenommen,
Da wähnt man fast bei jenem lichten Schein,
Der Meeresgott sey selbst emporgekommen,
Mit reicher Gab' um seine Braut zu frein.
So herrlich ist der Perlen Glanz entglommen,
Die groß und dicht sich in den Muscheln reihn.
Noch staunen rings die Männer und die Frauen,
Da spricht er so mit kühnerem Vertrauen:


Poslyš, milý bratře můj,
co Ti přeji v svátek Tvůj;
štěstí, zdraví, dlouhá leta,
všecko blaho toho světa,
všecky možné radosti
přeji Tobě v hojnosti.


Калигула любовь къ лошадушкѣ храня,
Поставилъ консуломъ коня;
Безумцу цесарю и смрадному маня,
Всѣ чтутъ бояриномъ сіятельна коня,Превосходительствомъ высокимъ титулуютъ:
Какъ папу въ туфлю всѣ лошадушку цѣлуютъ:
Въ сенатѣ отъ коня и ржаніе и вонПо преставленіи Калигулы сей конь,
Хотя высокаго указомъ былъ онъ роду,
Не кажетея уже Патриціемъ народу,
И возитъ Консуль водНевтонъ,
Не бравъ рецептами къ почтѣнію лѣкарства,
Въ почтѣньи жилъ безъ барствВъ почтѣньи умеръ он


Pláče člověk brzo po porodu,
Pláčem jeví outlinkou svobodu,
Jeví první již s venkovstvem boj.
Pláče člověk z slepého rozmaru,
Proto pláč jen hluk jest beze tvaru,
Neurčitý hučí citův roj.
Však kdy z temna jistý cit vypluje,
Pláč se z hluku v jistý zvuk usnuje,
První ducha to svobodný kroj.


Er hatte schon den Wald erblickt,
Der sicher ihn geborgen hätte,
Da hat der Schneefall ihn erstickt,
So nahe schon der Lagerstätte.


少年有策志平戎
心事今成一老翁
蜀客款门茶未了
防秋又说枣儿红


Ed ecco in su la fossa al gran Voluce
improvisa apparir la dea d'Amore
chiusa d'un nembo d'or, cinta di luce,
ed infiammargli a la battaglia il core;
preso gli mostra il miserabil duce,
e l'inimico stuol pien di terrore
tutto rivolto a la bandiera alzata,
e la vicina porta abbandonata.


Odcizeného jej vidět,
viděti jej uštvaného,
slzy vhání v oči moje,
soucit vzbouzí v matce jeho.


Con la primavera
mis pompas se llenan
de risas, lo mismo
que las ventoleras
orilla del río.


« Quoi ! Les secrets divins qui pour tous sont obscurs,
Cet homme les connaît et n'y voit nul refuge !
Ignorant quel sera l'exécuteur, lui, juge,
Tout près du condamné qui le surveille, il dort,
Paisible, certain d'être obéi par la mort ?
Lui, vil esclave, il dort, ayant marqué son maître !
Ce crime monstrueux, qui pourra le commettre ?
Nous sommes seuls ici, dans ces quatre murs clos ;
Rien n'y saurait tenter les écumeurs de flots,
Ni les rôdeurs de nuit qui rampent sur la grève !
Cette porte est solide. Il dort ! Et moi, je rêve !
Si longues soient la nuit et l'angoisse, il viendra,
Le jour, devant qui tout, peur, ténèbres, fuira !
Oui, l'aurore, demain, la houri verte et rose,
Viendra m'illuminer pour une apothéose,
Et dans toute sa pompe aussi je saluerai
La sultane sublime et serai délivré !
Délivré ! Suis-je donc tel qu'un chien à l'attache ?
Je rêve ! Ou je suis fou de trembler comme un lâche !
Cet homme divaguait ! Qu'ai-je à craindre ici ? Rien !
Un poignard, disait-il ; quel autre que le mien,
Moi debout et dardant ma prunelle éclaircie,
Peut luire entre ces murs selon la prophétie,
Entre cet insensé plus faible qu'un enfant,
Et moi, qu'un bras robuste et bien libre défend ?
Moi, dormir cette nuit, sans souffle, à cette place ?
Sur le livre éternel certes, rien ne s'efface !
Mais la folie encore est trop loin de mon front,
Si pour m'abattre aux pieds de l'archange aussi prompt,
Il faut que cette lame homicide soit celle
Dont la riche poignée à mon flanc étincelle,
Et que la main qui doit la sortir du fourreau
Soit la mienne ! Victime, être en plus le bourreau !
Cela se pourra-t-il, que le veuille Allah même ?
Moi, fort de ma raison et du pouvoir suprême,
Moi, sans remords, étant sacré par le succès,
Moi, qui viens de fermer au meurtre tout accès,
Je serais fou déjà d'y penser davantage !
Non, ce vieil astrologue est aveuglé par l'âge,
S'il est vrai que l'on puisse au ciel rien percevoir.
Pourtant il a prédit mon crime l'autre soir !
Ah ! Quel spectre ai-je vu, levant sa main armée ?
Mais non ; c'est un reflet sous un peu de fumée !
La vaine illusion se détruit. — Je la vois
Par là qui se reforme et disparaît. — Des voix
Au dehors ont parlé ! — Des pas frappent la route !
— Plus rien ! — C'était le vent dans les feuilles, sans doute !
C'étaient mes propres pas dans ce silence affreux !
C'est la nuit qui m'oppresse et qui trouble mes yeux !
C'est la flamme qui va mourir et qui vacille !
C'est ce vieillard maudit qui sommeille immobile !
C'est l'aube que j'attends avec la liberté !
C'est l'univers entier sur son axe arrêté !
C'est la prédiction qui veut être accomplie !
Allah ! Vais-je vraiment sombrer dans la folie !
Ces armes, ce poignard, s'agitent sous mes mains,
Ils me parlent de mort avec des mots humains !
Ma raison se débat, leur démence est plus forte !
Cela ne sera pas ! »
Cela ne sera pas ! » Il courut vers la porte,
L'ouvrit grande, et jeta ses armes dans la nuit.
Ce fut une lumière éteinte dans un bruit.
Il regarda, debout au seuil de la masure,
Sombre dans la clarté passant par l'embrasure :
« Le ciel, dit-il, est noir encore à l'orient.
Mais ce poignard jeté, je puis en souriant


Lord William starb vor Mitternacht,
Lady Margret vor Tagesfrüh;
Man trug sie nach Sankt Marien hin,
Da standen drei Tage sie.


Regardez ; devant vous l'horizon est immense.
C'est l'aube de la vie, et votre jour commence ;
La route de ce monde est pour vous une allée,
Comme celle d'un parc, pleine d'ombre et sablée :


Er wollt mich han zur Busse
Beraubt des Sonnenscheins,
Zu Küßnacht auf dem Schlosse
Mich ewig sperren ein,
Mit Trotzen und mit Pochen
Führten sie mich dahin;
Das ließ Gott nicht ungerochen,
Und half dem Diener sein.


Musa, por que aprofundas
Assuntos os mais graves?
Repara, não te encraves:
Não te lances à toa em barafundas.


Shráb’ stříbro zloděj osmahlý,
a šašek zjasnil hled.
A pak se oba natáhli
a oba spali hned.


Und von den Blättern der Bibel
Hebe ich träumend mein Haupt, –
Und schaue des Heilands Augen,
Den längst ich gestorben geglaubt.


萧萧木叶落欲尽
渺渺洞庭生白波
杜老因悲秋事晚
山翁斜日望苍螺


Monsieur de Renfeguien como animoso
de aquellas gentes fue muy diferente
y de la parte puesto de su alteza.


Cussì va il mondo, e cussì s'atraversa
sempre a un chiaro seren nube che il vela;
sotto un poco di ben quanto mal cela
Fortuna, sempre a bei principii adversa!


Ao pé das aras no clarão dos círios
Eu te devera consagrar meus dias;
Perdão, meu Deus! perdão
Se neguei meu Senhor nos meus delírios
E um canto de enganosas melodias
Levou meu coração!


Komm zu mir mit einem Becher Wein,
Komm mit Laute, Flöte, Tamburin!


Kudy chodím, teskno je mi pro mé touhy nesplněné,
pro vidiny snů, jež vždycky nedosněny záhy ztratím,
pro to listí urvané mi, které vítr v dálku žene,
a pro kraje opuštěné, do nichž se už nenavrátím.


Frei , so endet sich das Sprüchlein –
Und die Herzen hör' ich schlagen,
Und die Augen seh' ich flammend
Zu dem Adler aufgeschlagen!
Ein Gedanke stolz und kräftig
Jede deutsche Brust durchbebet,
Aecht und unverfälscht vor allem
In des Turners Seele lebet:


„Van neked is hydrád” így szólsz hizelegve Virághoz.
Van! Te vagy az sziszegő, ostoba, tökfejü szörny.


Nur wer es empfand und lebte
Kann es wissen und aussagen,
In welche Wonne, in welche seel'ge Leiden,
Die Kunst vereint, verbrüdert,
Die Seele tauchte.
Wie das große, edle Gebäu,
Von den hehren Wänden die Bilder gottbegeistert,
In der Luft die Musik sich wiegend,
Alle Töne Engel,
Die Farbenschöpfung Himmel,
Das irdische Herz erfaßten,
Gefangen führten,
In Leid verklärten,
Zur Lust neu schufen.


Wie dem Kuße der Lenzluft
Sich die Blume des Thals enthüllt,
Sich die Knospe des Hains entfaltet:
Also schleußt dir meine Seele sich auf,
Freundliche Tochter des Himmels, o Hofnung!
Wann du mit holdem Engelgruß,
Auf öden Felsenpfaden mir erscheinst:
O dann vergoldet sich des Lebens Horizont
Mit mildem Glanz aus bessern Welten;
O dann schweben, heilverkündend,
Lächelnde Ahndungsgestalten,
Gleich der Flammensäule des erwählten Volks,
In lichten Schaaren vor mir her und streuen
Leitende Schimmer auf meine Bahn.


茅茨底下坐寒毡
应是孤吟舌本乾
急遣曲生相问讯
满浇磊磈润毫端


Nuže jdi, a duší vroucích přání
Polož k nohoum Vznešeného Páru,
A dne slavna k upamatování
Vypros vzetí skrovničkého daru;*)
Ty to víš, že nejmilejší Praha
Jest Jim ze všech velké říše měst:
Tož i tvá buď nejprvnější snaha,
Podati Jim vděčných citů zvěst. –


كتمتُ بَثّي غيرَ أن لم أُطِق
كتمانَ فيضِ المَدمَعِ الهَاملِ
السّافِحِ السّاكِبِ الماطِرِ
ولَيس يُدْرَى لِقَذىً جَائلٍ
في العينِ فاضَت أم هَوىً دَاخِلِ
فاضحٍ غالِبٍ ظاهِرِ
كالوُرقِ لا يُدرَى على هَالِكٍ
نَاحتْ أم ارتَاحَت إلى رَاحلِ
نَازحٍ غائبٍ هاجِرِ


去年今日雪平檐
烧叶谈诗酒屡添
一笑今年又今日
不成飞絮不成盐


Jako střela na ohniště
k miláčkovi přiskakuje
a mu na skle zbořeniště
slavné Troje vytvořuje;
nyní kouzlí moře,
jak loď na potvoře
větronosné jede;
zas jak po komoře
myška rejry vede.


As nuvens são sombrias
Mas, nos lados do sul,
Um bocado do céu
É tristemente azu
Assim, no pensamento,
Sem haver solução,
Há um bocado que lembra
Que existe o coraçã
E esse bocado é que é
A verdade que está
A ser beleza eterna
Para além do que h


Mas tudo isso seria, com certeza,
Mais negro, mais fatal, e mais tristezas
Se não corresse o pranto neste inferno.


O weh, nach wenig Tagen
Da hieß es: »Zapperment!
Der Weizen ist zerschlagen
Und Haus und Scheune brennt.«


Divno mi, jak podivná je dneska
milé do samoty známá stezka,
ani pták se neozývá z peně, –
ticho všecko, jako za jeseně.


Wer ist es, wes Blut hat der Liebe geflutet?
Wer hat mir Versöhnung und Frieden erblutet?
Wer gab sein Verdienst mir zur bräutlichen Seide?
Sein heiliges Leben zum Hochzeitgeschmeide?


Sur les tours altières
Des fourbes vainqueurs,
Sur ces sombres pierres,
Sur ces affreux cœurs !


Elle adore Paris, Madame,
Paris est l’homme qu’il lui faut,
Car Marseille, c’est une femme
Qui n’a pas le moindre défaut.


Küsse deine Kleine,
Sieh ihr ins Gesicht;
Liebe, wie die meine,
Schildert kein Gedicht.


Wer in der Ewigkeit wil einen Anfang gründen,
Stürtzt in das End: und wird sein End' im Ende finden.


Pak nad propasti krok náš lehký k tanci vstane
a vůně stoupající zadrží nás v pádu.
Budeme vichorem, jenž od věčnosti vane,
stromem dne, který rozkvete i po západu.


枚卜云山醉隐居
可能无地置屠苏
驾飞鸿去翔寥廓
羡杀高人李上都


Silenciada a fonte,
de quando em vez se sente ainda,
hoje
menos cismo e mais corrent
Só por vires
abençoada sejas


Kannst du schweben?
Aus dem Tal der Einsamkeiten,
wo die Kräfte sich erheben,
ruft das Leben
heim zum Wettspiel die befreiten.


Ihr habt nur Duft gesogen,
Und seid in Duft entflogen,
Von Blüthenraub gelebt,
Wie Blüthenstaub entschwebt.


أقمت بدار كي أصون حقائق
الكنوز فلا تبدو يواقيت مطلبي
فنازعني موسى ما أرى
دور اكتتام السر من شرق
به استترت حتى غدا مشرقا لها
على لونها إذ صار جنبا إلى جنب
ويا عجب يبغي استتار حقائق
ولما الستر بان له ذنب
كأني مرآة له وهو قد غدا
لنا مرآة يحكي مسامتة القلب
وأني على الأوكار أصطاد خاطبا
على الدهر من بلبالي عنقاء مغرب
وإن كانت العنقاء ممنعة أهي
م في مهمه الترحال نجدا إلى يثرب
إلى أن أرى منها المسمى بمجمع
البحار ويدنو إلى الزلال من الجب
فأرمي عصا التسيار من شغفي بها
وأكتمها حشو الفؤاد من الصب
ولست أبالي بعد ذلك أكانت ال
أماني لنا أو كان جرب على جرب
فسورة حبي فيه تحملني على المها
لك كي تسبي كرب على كرب
سوى أن سر التشريعات قد حما
ة فاستكتم الأسار قلبا على قلب
هوت روحه ما كنا نهوى فقد بدا
التآخي وكنا حيث كان على القرب


长思双鹤驾长虹
红袖偏争劫海中
有想但看无想日
消沉恩爱付东风


Ott fekszik ő borítva nyúgalmával,
S álmán az Istenasszony képe reng;
Kél Lúna s felszáll nyájas orcájával,
S lenézve rája titkosan mereng.
S ha jön az éjfél, csillagfátyolával,
S csend ömlik el, s csak philomela zeng:
Rezgő sugárit föld felé ereszti,
S a szép szendergőt bennek megfereszti.


嶪嶭山城古石龙
碧流环绕似云从
登台会见文翁化
指点千家屋可封


neříkej nic a věř a jdi jak domů,
jak v páru kapka, pára v obláček,
jak pecka z ovoce, a děcko stromu
z pecky, jež popraskala na klíček.


Nincs, a’ ki sírva ne fakadgyon,
e’ Szűznek látván bánatit.
Nincs szív, melly búra ne olvadgyon,
ha megfontollya kínnyait.
Szenvedni láttya Ő népének
gonosszágáért szent Fiát,
érkezni végét életének,
mély sebre nyílni oldalát.


天孙夜度玉潢清
内托银盘涌化生
秋思未多团扇在
拟题宫怨月分明


Dan vida a mi mediano pensamiento
el ver un pino y una fuente clara
en esta soledad, que el alma adora.


So seh' ich meinen Vntergang
Mir auch zwar stets vor Augen schweben,
Vnd kan mich doch durch keinen Zwang
Der sorglichen Gefahr entheben:
Das geile Wol-thun führt mich hin
Wo ich mir selbst nicht ähnlich bin;


Die Schäfer weihen ihm Gesänge:
Er heuchelt ihrer Zärtlichkeit,
Und spottet unsrer keuschen Strenge,
Die ach! uns manche Lust verbeut.
Ein Thyrsis, der zu Doris Füssen
Vor wenig Stunden trostlos lag,
Kann träumend seine Spröde küssen,
Die alles will, was Morpheus mag.


Die alten Egypter verehrten die Sphinx,
Die Sphinx – das Rätsel des Lebens –
Das Rätsel des Menschen – das Rätsel der Welt –
Die Lösung sucht man vergebens.


Verlaß den stachelvollen Jambos,
Womit du's Dichterchor bestreitst,
Und leg was bessers auf den Ambos,
Das keines Barden Galle reizt!


Tré přání živím v srdci svém
a rád bych, nežli zhasnu,
je vyplněna uviděl
ve skutečnosti jasnu.


نصبوا للناس سمتاً
وعلى المنقوش داروا
وله صلوا وصاموا
وله حجّوا وزاروا
لو رأوه في الثريا
عملوا ريشا وطاروا


V třpytu hvězd a šeři
keř se kloní keři
taktem tanečnic,


Der Thorheit unverjährte Rechte
Erstrecken sich auf jedes Haubt:
Es ist im menschlichen Geschlechte
Ihr Anhang größer, als man glaubt.
Doch wenn sie nicht Vergnügen brächte:
So wär' ihr schon die Macht geraubt.


Und doch hat er vergossen
Um mich sein teures Blut,
Auf mich ist es geflossen,
Und doch bin ich nicht gut.


When Fishers sing the Puffens to their Boats
Unweening press to hear the ruder Notes;
Tho' proudly they escape th'inviting Bait,
In softer Words they find a surer Fate.
Who then will dare approach the Syrens Tongue,
Or who untouch'd can hear  Song?
Tho'  scape the Fury of her Eyes,
Her Voice o'ertakes him, and in vain he flies.


Die mit Pauk' und Zimbelklängen
Mich umtanzten, und ich selbst
Wälze mich am Boden elend,
Krüppelelend – still davon –


Přec vyštvali tě, popelko ty vlídná;
jen v místa poroby směl, chudá, bídná,
tvůj podvrácený uchýliť se krok!
Do síní hrdých palácův i hradů
a na balkony, do myrtových sadů
se drzým slovem cizí vetřel sok!
Jen ve vesnické chudé naší chatce
tvá slova zněla bolestně a sladce.


ENDE.


La morne Palenquè gît dans les marais verts.
À peine entre ses blocs d'herbe haute couverts
Ses murs sont obstrués d'arbres au fruit vermeil
Où volent, tout moirés par l'ombre et le soleil,


My s úsměvem hledíme na tě zpovzdálena,
jak tváře tvé se ve snách barví do ruměna.


„Neznám tě. Jsi z naší země?“


Mit wehenden Locken und freudigem Gruß
Hinschrittest du leicht, als beschwingte den Fuß
Dir ein ahnend Gefühl,
Und ich folgte dir nach in des Volkes Gewühl.


Zwey schwerter sahe ich glüen
in einem Feur gar heiss:
Der Rauten Krantz wolt blüen,
gar bald brach mir der schweiss,
Der Lew zog neben jm daher:
ich erwischt das Hasen Baner,
meins bleibens war nicht mehr.


Nežli ho síti,
Raději plíti
Z duše chci svojí:
Už je ten tam –
Ať je ten tam!


Сидел на шее помазанник-царь
всему народу на́ зло,
пока куском твоего свинца
его в феврале не смазалЖуя ананас, попивая винцо,
буржуй расселся на телБуржуев шарахнули вашим свинцом,
и к черту буржуи слетелТеперь, закрывши солнце лицом,
на нас разруха населБей, товарищ, разруху свинцом,
чтоб нас разруха не съелНо крохотной пулькой ее не собьеЧтоб шею свернуть ее бычью,
миллионом пудов придавите ее,
в сто крат увеличьте добычу!


Staub, und auch ewig! denn die Unsterbliche,
Die du mir, Gott! gabst, gabst du zur Ewigkeit!
Ihr hauchtest du, dein Bild zu schaffen,
Hohe Begierden nach Ruh und Glück ein!


Die Nachwelt wird sie glorreich anerkennen.
Wer will, sei mit im Uns. Die sind verstoßen,
Die nach dem Nichts, von Gott verlassen, rennen,


Weist uns, wo wir geschrieben stehn!


Ve tvé službě, velký králi,
šťastna je i dívka tvá.
Ale rci, zda neobstáli
by v ní lépe dva?“


Beat'i spirti che nel sommo coro
si troveranno, o trovano, in tal grado
che sia memoria eterna il nome loro!


Tak můj národ přečká zloby příval,
rekem zůstane, jímž věky býval;
a byť smrtná šla naň záplava –
koruna tu krále Václava.


Freund, so du etwas bist, so bleib doch ja nicht stehn,
Man muß aus einem Licht fort in das andre gehn.


Di que querías ser caballo esbelto, nombre
de algún caballo mítico,
o acaso nombre de Tristán, y oscuro.
Dilo, caballo griego, que querías ser estatua desde hace diez mil años,
di sur, y di paloma adelfa blanca,
que habrías querido ser en tales cosas,
morirte en su substancia, ser columna.
Di que demasiadas veces
astrolabios, estrellas, los nervios de los ángeles,
vinieron a hacer música para Rilke el poeta,
no para tus rodillas o tu alma de muro.
Mientras la marihuana destila mares verdes,
habla en las recepciones con sus lágrimas verdes,
o le roba a la luz su luz más verde,
te desconoces, te desconoces.


In deine langen Wellen,
tiefe Glocke,
leg ich die leise Stimme
meiner Traurigkeit;
in deinen Schwingen
löst sie
sanft sich auf,
verschwistert nun
dem ewigen Gesang
der Lebensglocke,
Schicksalsglocke,
die
zu unsern Häupten
läutet, läutet, läutet.


山欲升云晓气多
晚江风顺客帆过
闲人坐起少尘想
一对江山一放歌


(Fuensanta: cuando ingreso a tu azul valle
la ternura de ayer se me alborota,
pero yo le aconsejo que se calle.
Mi corazón es una cuerda rota).
Y te miro por fin... ¡Pero qué raros
se le aparecen a mi fe taimada
tu faz risueña y tus vestidos claros!
¡Oh, qué lejos te fuiste, enlutada!
Haces bien en reír de mis locuelas
ilusiones, ¡ay Dios!, de hacerte mía,
y en darlas un adiós, que es alegría
en el augurio de tus blancas telas.
En la zona en que muertas a cuchillo
mis esperanzas yacen hoy deshechas
¿no miras, dulce amada,
la pagana visión de un amorcillo
que me dispara sus ardidas flechas,
pero que va volando en retirada?


Mas ya te miro huir en lontananza
Oigo alegre el adiós de extraña gente,
Y el buque, lento en su partida avanza.
Todo ríe en la cubierta indiferente;
Sólo yo con el pecho palpitando,
Te digo adiós con labio balbuciente.
La niebla de la mar te va ocultando;
Faro, remoto ya, tu luz semeja;
Ruge el vapor, y el Leviathan bramando
Las anchas sombras de los montes deja.
Presuroso atraviesa la bahía,
Salva la entrada y a la mar se aleja;
Y en la llanura lóbrega y sombría
Abre en su carrera acelerada
Un surco de brillante argentería.
La luna, entonces, hasta aquí velada,
Súbita brota en el zafir desnuda,
Brillando en alta mar. ¡Mi alma agitada
Pensando en Dios, la inmensidad saluda!


神物坚持多圣境
新诗开僻信贤能
磨崖永作山中景
读处留行亦好憎


Darauf versetzt der Zweite,
Auch ich weiß ein Gericht,
Auf dieses wär ich heute
Absonderlich erpicht.


枫岸斜连荻苇洲
棹歌声起乱眠鸥
楚天夜静人无寐
万里长江片月流


se obrátila, aby k břehu plula
– jak rybákům se na lovu as vedlo? –
též oslíkovi uvolnili sedlo –
noc blíží se, by stínem dál se snula.


Je žití triumf a je žití cena,
leč peklem nikdy neprovází žena,
jen smutný básník ponurý a krutý;
a jdeš-li peklem, jdeš-li bojů znojem,
ó neber si, nechť zmítán nepokojem,
ten zázrak boží, oblak nadechnutý.


Mi lusinga un pensier: forse l'accende
amorosa vergogna, e nel bel volto
la sua vermiglia insegna apre e distende.


Dítě z chaty vyskočilo, do sousedních polí –
„Daruj šťávy, jitroceli, na vše, co kde bolí!“
Z pole spěchá ku lesině, přes trní a hloží –
„Dej mi to své mladé listí, jahodino boží!“
Co kde chtělo, rychle mělo, ke kostelu běží:
na kříži zde před oltářem Kristus rozpjat leží.


Du freudiges Wesen, Du liebliche Wonne,
Erwekk' itzt unser aller Geist,
Damit wir in Deinem Licht, ewige Sonne
Erblikken, wie Dein Name heißt;
Von welchem Vermögen Dein sanft Joch sey,
Wies, wenn wir dran zögen, uns recht befrey,
Diß alles belieb uns inwendig zu weisen,
Damit dann die Werke den Meister auch preisen.


bestie m'è en serveturi,
tutti en mea bevolcaria.


رأيت كتاب آفات اللسان
من الأحياء مقطوع اللسان
فقلت ماجرالك تقطعنه
وأنت أخو الفصاحة والبيان
فناداني لسان الحال منه
بأن الشر من هذا أتاني
وليس له دواء غير قطع
أو الأبعاد من إنس وجان
وإن قلت سأصمت في اختلاط
فهذا ليس يحصل بالأماني
وهل الإحصائده أكبت
لهذا الخلق في نار وران
وكم من كلمة لم يلق بالا
بها شخص رمته بالهوان
في الدنيا وفي الاخرى جميعا
فهل فطن سميع ذو جنان
يريد نجاته من قبل هلك
وفوت لادراك له بشان
يشمر في احتراز عن مناه
ولا يسلك سبيل ذوى التواني


Vergesset nur die gar zu grossen Sünden,
Und last mich Trost in der Vergebung finden,
Steckt sie in Sack, schickt sie ins Wasser naus,
Und last den Zorn an mir nicht weiter auß.


Hinaufgestoßen, hinabgestoßen,
In schwankender Bewegung,
Auf wiegender Woge,
Treibet das Lebensschiff;
Wellen und Winde
Fassen und heben und drehen und wirbeln
Endlos durch Strudel, an Buchten vorüber,
Weit in die Ferne das Irrende.


„„Já s vámi jsem,““ Tys, Pane, kdysi děl,
„„pryč setřete ten smutek se svých čel
a bázeň z hloubí nitra;
nechť mučí vás, já síla vaše jsem,
ať zmíráte, jsem vaším životem
ať dnes či zítra!““


Vztáh’ ruku Zevs a kvapným mize letem
spícího skráně dotekl se retem,
bohové všichni za ním; dechem jejich
se mistr probouzí, sen s víček střásá,
však mysl nazpět snů jde po šlepějích,
jež jako růže v hlavě ještě hoří –
pojednou Skopas vzchopí se a jásá:
„Ať jméno mé jak stopa člunu v moři
utone na vždy, Nioba jen moje
ať věčně žije krásy planouc zoří
bez jména mého; – krásy božské zdroje
nad světem hmotným drahou vlají mléčnou –
mé jméno prach, – Nioba krásou věčnou.“


Und wie könnt' ich traurig sein,
Wenn ich jemals denke dein!
Du meinst es gar zu gut,
Zu gut mit mir.
Und liegst du auch beschneit
In kalter Winterzeit –
Du grünst und blühst ja stets
Im Herzen mir.


Ten jejich bůh prý přesně pozor dává
odkudsi s modra nebes na své lidi
a znamená si dobré jejich činy
i skutky zlé, by odměnil i trestal,
až zemře taký člověk. A ten člověk
má vůle svobodu i rozhodnutí,
ten bůh však předem ví, jak rozhodne se,
co provede – a přece odměňuje
a přece tresce. – Přátelé, svět hloupne
a valně hrubne. Zánovní bůh Židů
prý ukřižován byl – eh, jaký nevkus!
Ti naši Olympičtí byli k smíchu,
však tenhle nový – pravda, mohlo vyjít
cos z Judey?


一树棠梨溪水头
飞花片片逐溪流
行人过尽斜阳暮
何处飞来双锦鸠


Zde dřímá v kvítí pestrém na oltáři
zázračná panna Marije,
korunka zlatá z vrkočů jí září
a peníz drobný ze šíje.


Em mim o Universo —
É uma nódoa esbatida
De eu ser consciente sobre
Minha ideia das coisa
Se acenderem as velas
E não houver apenas
A vaga luz de fora —
Não sei que candeeiro
Aceso onde na rua —
Terei foscos desejos
De nunca haver mais nada
No Universo e na Vida
De que o obscuro momento
Que é minha vida agor
Um momento afluente
Dum rio sempre a ir
Esquecer-se de ser,
Espaço misterioso
Entre espaços desertos
Cujo sentido é nulo
E sem ser nada a nad
E assim a hora passa
Metafisicament


Ty, co Jenu ovlažuješ, říčko,
Od ljutosti zvána Lutora,
Dřív než rozloučí nás prostora
Krutá, tvé se skryji ve krovíčko;


Da lehnt auch Meister Heinrich schnell,
Der Cramer ehrlich zubenannt,
Das blanke Schlachtbeil an die Wand;
Den Gurt, mit Kupfer hell verziert,
Woran ihm Stahl und Messer klirrt,
Den weißen Schurz tut er von sich
Und greift zum Stifte; säuberlich
Nimmt er Papier und träumt und sinnt
Und gleich zu zeichnen drauf beginnt.
Denn wißt und seid des Meisters froh,
Seit manchem Jahre treibt er's so:
Wenn sich ein Spiel begeben will,
So steht sein Eifer nimmer still,
In Reim und Bildnis gleich gewandt,
Entwirft und ordnet seine Hand,
Bis frisch die Arbeit ist getan
Und fröhlich klar des Festes Plan!
Bald sieht man ihn nun walten,
Die Scharen zu gestalten,
Wie jedes Mannes Stand und Tracht
Er weislich zu Papier gebracht.


Dagmar sklonila se ku své důvěrnici,
jemně pohladila světlou její kštici
a ret zašeptal: „Co neseš, moje milá?“


A fakaró rügy, pázsitos mező,
Sugárcsillámos, langyos levegő,
Nem gyönyöröm, mint volt, csak gyógyszerem;
Az orvos szabja meg lélegzetem’.


Ze zvyku denně chodí v alej stmělou,
jež vede k lesům lánem luk a niv...
Tam nejprv líbával ji, uzardělou,
jí tiskl ruku, šeptal řečí vřelou
nebožtík manžel, když byl živ.


尘鞅纷纷一梦间
机心惊起白鸥闲
闲居莫道无人识
半面分明与半山


Tritons / des Neptuni nasse See-Trompeter.


«Dichosa ya mi inquietud!
Por fin ablandó mi ruego
Dueño hermoso, tu rigor,
Y templar quieres el fuego
De mi delirante amor.
»¡Ven, amada! 1
Tu hermosura,
Mi ventura
Cantaré:
Y a los siglos
Tu memoria
Con mi gloria
Dejaré».


سَقى اللَهُ رَهطاً هُمُ بِالحُجونِ
قِيامٌ وَقَد هَجَعَ النُوَّمُ
قَضَوا ما قَضَوا في دُجى لَيلِهِم
وَمُستَوسِنُ الناسِ لا يَعلَمُ
بَهاليلُ غُرٌّ لَهُمُ سورَةٌ
يُداوى بِها الأَبلَحُ المُجرِمُ
كَشِبهِ المُقاوِلِ عِندَ الحُجو
نِ بَل هُم أَعَزُّ وَهُم أَعظَمُ
لَدى رَجُلٍ مُرشِدٍ أَمرُهُ
إِلى الحَقِّ يَدعو وَيَستَعصِمُ
فَلَولا حِذاري نَثا سُبَّةٍ
يَشيدُ بِها الحاسِدُ المُفعَمُ
وَرَهبَةَ عارٍ عَلى أُسرَتي
إِذا ما أَتى أَرضَنا المَوسِمُ
لَتابَعتُهُ غَيرَ ذي مِريَةٍ
وَلَو سيءَ ذو الرَأيِ وَالمُحرمُ
كَقَولِ قُصَيٍّ أَلا أَقصِروا
وَلا تَركَبوا ما بِهِ المَأثَمُ
فَإِنّا بِمَكَّةَ قِدماً لَنا
بِها العِزُّ وَالخَطَرُ الأَعظَمُ
وَمَن يَكُ فيها لَهُ عِزَّةٌ
حَديثاً فَعِزَّتُنا الأَقدَمُ
وَنَحنُ بِبَطحائِها الراسِبو
نَ وَالقائِدونَ وَمَن يَحكُمُ
نَشأنا وَكُنّا قَليلاً بِها
نُجيرُ وَكُنّا بِها نُطعِمُ
إِذا عَضَّ أَزمُ السنين الأَنامَ
وَحبَّ القُتار بِها المُعدِمُ
نَماني شَيبَةُ ساقي الحَجيجِ
وَمَجدٌ مُنيفُ الذُرى مُعلَمُ


尊俎无能劝一筹
兼资章句备宸猷
讲规刻日中书派
文牒分忙部吏投


Ora appunt sott a chì per devozion
vorrev mettegh quell quader che gh'hoo ditt,
sperand de compagnall in l'occasion
che rivass a basagh quij car manitt.
Ah se poss god de sta consolazion
ghe gionti alla cornis anca i lumitt,
e sul cartell del grazia reportada
ghe foo mett in massizz centuplicada.


Mrazivý vichr událostí
vánicí nemilosrdnou hučí.
Zločiny rodí se nebetyčné,
a malost bližních trýzní a mučí.


Ach straffe nicht in deinem Zorn!
Zu gros, zu gros ist vor mein dorn,
Darein ich mich gestochen!
Ich stinke mir vor viler Sünd!
Wann ich in meine selbheit gründ,
Wird mir mein Hertz zerbrochen.


Se l'omo in perpetuo stesse vivo,
d'onni prosperità pleno e iocondo,
certo lo nostro seria dolce mondo,
e nïun lo devria tener a scivo.


Csupa gyönyör, amit írtam,
Repülni az égbe bírtam,
Pokolba is én leszálltam,
Árok terhét bírta vállam;
Csupa hév mind és erő mind,
Amit szívem, lelkem érint.


与客携壶夜泛舟
水光不动月光浮
洞箫吹彻湖山静
应似坡仙赤壁游


Il Gallo il scia, che era in Italia forte:
che per trovarse al Sol gionto il Leone,
fuggì cum scorno e fu propinquo a morte.


Schuffstdu nicht Geschöpf im Willen,
Das si schmekkten deiner gütt?
Wolstdu si mit dir nicht füllen,
Als der Ewikeit geblütt?
Wi ein Vater dich ergetzen
An den Kindern deiner krafft
Heiliglichter Völkerschaft?
Ewig freud zur freude sätzen
Sonder einiges verletzen
Aus dir in dir hergerafft?


Getrost, getrost! Sie naht, die vielgewünschte Stunde,
Wo jeder Schmerz vernarbt, und heil wird jede Wunde!
Wo Zorn und Haß nicht mehr der Menschheit Milch vergällt;
Wo nur Ein Bruderherz die Brust der Menschheit schwellt!


O vero a me da la sua destra il fianco
sendo percosso, e riaperto il core,
pur risanata in cotal guisa almanco
colpo di ferro avria piaga d'Amore;
ed or la mente in pace e 'l corpo stanco
riposariansi, e forse il vincitore
degnato avrebbe il mio cenere e l'ossa
d'alcun onor di lagrime e di fossa.


To bylo za dnů mladosti,
tak před patnácti lety,
kdy Machar z pouhé bujnosti
své měnil toiletty.


batar


Odkudsi zírá pohled dutý
na útoky svých vojínů...
V dni jednom vetkne prapor žlutý
na rozstřílenou ruinu.


Sprich, hatte dich der Mut verlassen,
Mit dem du einst voll Trotz und Glut
Geschworen hast, den Feind zu hassen
Bis auf den letzten Tropfen Blut?


رَأَيتُ بَني حَنيفَةَ يَومَ لاقَوا
وَقَد جَشَأَ النُفوسُ عَنِ التَراقي
يُفَرِّجُ عَنهُمُ الغَمَراتُ ضَربٌ
إِذا قامَت عَلى قَدَمٍ وَساقِ
إِذا سَلَّ السُيوفَ بَني لُجَيمٍ
فَلَيسَ لَهُنَّ حينَ يَقَعنَ واقِ
لَقوا مَن سارَ مِن هَجَرٍ إِلَيهِم
بِنَحسِ النَجمِ وَالقَمَرِ المُحاقِ


Les couvnul. Byl jak šiky vojska tmavý,
my v kotlině se octli travnaté,
jež díži podobna až v obzor mhavý
své pnula svahy vřesem bohaté.


Prostorou dvorců, stromovím
a obilí se táhne zlatem,
a statků starým trámovím
i udupaným, černým mlatem.


Elkezdték némellyek csudálni ruháját,
emlegetni mások mai musikáját;
magasztalták ezek magyaros pennáját,
dícsérték amazok poéta vénáját.


Ich war noch so jung, und war doch schon arm,
Kein Geld hat ich gar nicht, daß Gott sich erbarm,
So nahm ich meinen Stab und meinen Bettelsack,
Und pfiff das Vaterunser den lieben langen Tag.


Who knows how soon in this sepulchral spot,
Shall heaven to me the drear abode assign!
How soon the past irrevocable lot
Of these, that rest beneath me, shall be mine.
Haply, when Zephyr to thy native bourn
Shall waft thee o'er the storm'd Hibernian wave,
Thy gentle breast, my Tavistock, shall mourn
To find me sleeping in the senseless grave.
No more the social leisure to divide,
In the sweet intercourse of soul and soul,
Blithe or of graver brow; no more to chide
The ling'ring years impatient as they roll,
Till all thy cultur'd virtues shall display,
Full blossom'd, their bright honours to the gazing day.


Márinky není, struny popraskaly
a harfa visí na svalené stěně.


Jak bys jel vlakem, jenž nemůže stát,
a o němž nevíš, kam se s tebou řítí,
kraj za krajem kol tebe míjí v zad,
snad postál bys, však nemůže to býti.


报道中和节又来
东风新燕旧亭台
妾颜不似去年好
羞见百花红白开


Wenn du hast , das ist wohl schön,
Doch du mußt es auch verstehn :
Können, das ist große Sache,
Damit das Wollen etwas mache.


Und du Gute nimmst die beiden
Mütterlich in deinen Arm,
Linderst meiner Tochter Leiden,
Lächelst weg des Knaben Harm.
Aus des Äthers lichter Ferne
Blickt dann Trost der Geist euch zu.
Es umarmen sich zwei Sterne
Und ihr Kuß giebt allen Ruh'.


Sie stiehlt der Braut den Jungfernkranz
Die schwarzen Todenschuhe
Die zieht sie an und gieng zum Tanz,
Und nimmt den Leichen die Ruhe.
Treulieb, Treulieb ist verloren!


Schau auf, schau auf zum Firmament,
Und laß von ihm dir zeigen:
Von allen Sternen, die ihr kennt,
Hat keiner Licht zu eigen.
Trotz ihrer Größe, ihrer Zahl
Sind sie nur Lichtverbreiter;
Ein jeder nimmt des andern Strahl
Und giebt ihn folgsam weiter.


Das edle Haar mit dem du, Liebste, blühst,
Hat einen Glantz wie Königs Purpur ist.
Du hast doch nichts, als lauter solche Gaben
Die manch' ihr wündscht und du kanst einig haben.


Man Wunder bey Sanct. Thomas list.
Alle Alleluia.
Kein Engel wie der ander ist/
Alle Alleluia.
So vielfalt ist kein Blumen Gart/
Da jede Blum von sonder Art.
Alle Alleluia.


Vége lett a jó életnek,
Éviék szegények lettek,
Mert elkövették a rosszat,
Dolgozhatnak most naphosszat.


My viděli – oh, „doba zajímavá,
jak málo má jich historie světa“
(tak bude znít as historika zpráva,
jenž zahloubá se jednou v naše leta) –


Jsou pouště, tam stromů není ni květin, pták nesed v keř,
jsou chrámy, kde modlitba zapomíná se modlit: věř.
A každá nás vede cesta, kde člověka bolest vězní,
ta, jež i nás hrozila zlomit útěchy zbaveny, –
tu přátelskou rukou se dotkneš, tu ohněm zažehneš duši,
jen jediný úsměv probudí hudbu, jež roky nezní,
a jediné slovo blaženství, které se sotva tuší;
a to je, věčnosti Slovo, jež přenáší plameny
bratrské lásky, je vdechuje v pouště i v kameny.


Pirolito que bate, que bate,
Pirolito que já bateu;
Quem gosta de mim é ela,
Quem gosta dela sou e


Im Frühlicht blitzten die blanken Speere,
Der Adler flog vor dem Volke her;
Ein Siegeslustlied sang er den Männern,
Die silbernen Schwäne sangen nicht mehr.


Alslang ich dir so lieb war,
daß dich meine krause haar
hielten stark allein gefangen,
kont mich, meinen süßen stand
nicht mit der kron Engelland
zu vertauschen, je verlangen.


Rve slzy, vzdechy, ve dny lidské tkané,
a pláč a bolest velkou, neobsáhlou,
tu vřelou krev, tam mrtvou, tichou, zchladlou
i výkřik zoufalství a bídy ranné.


“Ah, kinek is volna kedve
Inni magán, nóta nélkül?
Ki ne vágyna hű kebelre
Dőlni, ha a bortól szédül?”


Laßt den Wagen halten oder fahren!
Denn ich bleib' hier sitzen. Dieser Stein 1
Soll des Mannes, der an seiner Schaaren
Spitze hier geblutet, Altar seyn!
Thränen will ich opfern. Denn von allen
Königen, die vor ihm, wie nachher,
Unterm Schwert' des Krieges sind gefallen,
War nur Gustav kein Eroberer.
Auf die Stelle, die sein Blut getrunken,
Wälzten Bauren weinend diesen Stein,
In die Erde halb schon itzt versunken!
Und ich kann ihm keinen bessern weihn!
Solch ein Denkmal für das große Leben
Dieses Retters einer halben Welt! –
Murren möcht ich, (mag mir's Gott vergeben!)
Daß die Armuth mich gefesselt hält.
Zwar bedarf er nicht der Marmorsäule,
Die hier stehen sollte: aber dann
Ruhte hier der Wandrer eine Weile,
Läs' und segnete den braven Mann!
Läs' und weinte seinen Muth wohl größer,
Seinen Stolz geringer durch die Scham!
Denn auch ich, das fühl' ich, gehe besser
Weg von diesem Steine, als ich kam.


„Buď ratolestí vždy on rostoucí,
se podle studnic, nad zeď vinoucí!
Buď při něm, Pane, požehnání Tvé,
a silnější než předků minulé!
Buď pavézou vždy spomožení jeho
a mečem břitkým důstojnosti jeho!
Buď vůdcem po cestách mu nekonečných
až ke končinám pahrbků, ach, věčných!
Amen i Amen!“


雁过天南菊又开
故乡抛了十年来
可怜乱后皆无定
梦过寒江却自回


Laisse-le dans ses yeux te peindre son délire,
Respirer à tes pieds l’air léger du bonheur !
Qu’as-tu besoin de mots ? que pourrais-je te dire ?
Je n’ai qu’un mot pour toi : lui seul est tout mon cœur.


Wiwohl Betrug durch Falschheit Uns umfasst:
Doch half uns Gott, der unser Wirth und Gast.
Di tifste List, di sich auf Uns verschworen,
Verfil mit schmach, eh si an Tag gebohren.


Skončena má vláda,
Čas mně jíti žádá,
Jiné kněžně dána část
Na budoucno vámi vlást.


Komt, last uns da zwei Jünger sehn,
Welch' aus der Statt des Greüels gehn,
In welcher durch die lose Rott'
Erwürget ward der Grosse Gott.
Als dise wandlen nun dahin,
Tritt Jesus Selber Mitten in.


Che il rimenbrar dil giorno ogni mio danno
Insieme accoglie né ver' mi si mova
Senso alcuno di pietà di lei o d'amore.


来自淤泥中
根苗何足取
饾饤上盘登
敢为梨栗伍


يا من رعيت النيل رعي موفر
للخير مقتص من الطغيان
عادلت في إحسانه حتى استوى
إحسانه في الشح والفيضان
ومنعت في المقسوم من آلائه
إيثار إنسان على إنسان
أفحمت دون الحقمن لم ترضهم
لما جعلت الحكم للميزان
حياك قوم بالحصافة ستسهم
وحللت منهم في أجل مكان
وليت بالمعروف أجمع أمرهم
فإليك منهم أجمع الشكران


Und als das Blatt zerblasen war,
Da gab ich meinen Mund ihm dar
Und küßt an ihm mich satt.
Und viel mehr Dinge that noch kund
Der rote Mund am roten Mund,
Selbst als das Rosenblatt.


Spravedlnosť s důvěrou
uložte si do srdce –
z mladých mozků nelze hned
vybrousiti mudrce!


Ekéje mellett a paraszt
Daróczba van ruházva;
Végig hasítja föld rögét,
Verítékében ázva.


Pocht nicht auf eurer Lehre Reinheit!
Denn, wär' der Fürst des Staates Einheit
Und Weiß und Schwarz der Staat, o schau:
Da wär' der Fürst bedenklich grau.


Doch auf den Bergen lauert schon der Föhn
und wird noch über Nacht aus seinen Höhn
und Wolkenhallen
brausend in die Ebne fallen!


s'io son lontan, novella Primavera
riveste i prati di fioretti e d'erba:
così bella la veggio e sì pietosa.


Maria, wo soll ich dein Bettlein hin machen?
Maria, mein einziges Kind!