Wo Bild und Schall aus Aug' und Ohr
Will selbstgeboren steigen,
Das ist kein heitrer Farbenchor,
Das ist kein Freudenreigen.


e però questa festinata gente
a vera vita non è sine causa
intra sé qui più e meno eccellente.


Pyšná děva prostořeká
jazýčkem svým všechno seká,
v horlivosti rozehřáté
plká páté přes deváté.
Ó kéž by se viděla,
jistě by se styděla!
Každý, kdo ji slyší, vidí,
místo ní se rdí a stydí.


Za jablíčka platí sice,
Ode mne však bére více,
Za přídavek srdce dám,
Sám pak nic a nic nemám.


Isten veled, gyalázatos halott,
Romlottságodban öngyilkos haza!
Nem úgy öltek meg, s hol dicső hazák
Szent sírja van, nem temetnek oda.
Meggyalázott, meggyilkolt egy fiad
Ki személyednek viselője volt,
De átkozott volt méhed s átkozott
Méh becsületes jót nem hozhatott.


Távozzál el tőlem, mert elhidd felőlem,
hogy csak héába furdalsz,
Az igaz szerelem lakik együtt velem,
csak kár, hogy így ostromlasz;
Távozzál hát tőlem, véssz el már előlem
gonoszság, mert megrontasz!


День сгорал, недужно бледный
И безумно чуждый мнЯ томился и метался
В безнадёжной тишинЯ не знал иного счастья, —
Стать недвижным, лечь в гробЗа метанья жизни пленной
Клял я злобную судьбЖизнь меня дразнила тупо,
Возвещая тайну зла:
Вся она, в гореньи трупа,
Мной замышлена былЭто я из бездны мрачной
Вихри знойные воззвал,
И себя цепями жизни
Для чего-то оковаИ среди немых раздолий,
Где царил седой Хаос,
Это Я своею волей
Жизнь к сознанию вознё


Roztoužený říkal, volal sladká jména,
By dél nezůstala milenka tajena,
Ovšemť ta mu sladce odpovídala,
Ale však ukrytá před ním zůstala.


Dos ramos do carvalho a brisa se debruç
Na sala alguém soluç (amor, ou languidez?)
Súbito a nota extrema anseia, treme, rol
Alguém pede uma esmol Senhora, não olheis!
Assim nos tempos idos a musa canta e ped
Gênio e mendig ved o abismo de irrisões!
Tasso implora um olhar!  Vai Ossian mendicant
Caminha roto o Dante! e pede pão Camõe
IV


La memoria inimica mi costringe
a fracassare il pensier dolce a terra,
se alcun conforto per mio viver finge;


Vergieb auch meiner Menschligkeit
Die Schwachheit angebohrner Triebe,
Kraft derer ich den Ruhm der Zeit
Und unser Angedencken liebe.
Ich lieb und such es, edler Freund,
Ich trag ein sehnliches Verlangen,
Den Kranz der Musen zu empfangen,
Der immer frisch und grün erscheint.


Trunken naht ein grauer Blick,
schwelt;
um die klare Glut
mit beiden Knieen
schlingt sich heiß ein hitziger Schooß.
Weib: so nicht!


Voici que, sur l’autel couvert de draps funèbres,
Les lugubres flambeaux ont rompu les ténèbres
Et les prêtres debout, comme de noirs cyprès,
S’assemblent, étonnés des sinistres apprêts.
Et les vieux serviteurs disaient : — Qui donc va naître
Ou mourir ? — et pourtant priaient sans le connaître ;
Car les sombres clochers s’agitaient à grand bruit,
Et semblaient deux géants qui pleurent dans la nuit.
Tous frappaient leur poitrine et respiraient à peine.
Sous les larmes d’argent le sépulcre d’ébène
S’ouvrait, lit nuptial par la mort apprêté,
Où la vie en ses bras reçoit l’éternité.
Alors un spectre vint, se traînant aux murailles,
Livide, épouvanter les mornes funérailles.
Maigre et les yeux éteints, et son pied, sur le seuil
De granit, chancelait dans les plis d’un linceul.
— Qui d’entre vous, dit-il, me respecte et m’honore ?
(Et sa voix sur l’écho de la voûte sonore
Frappait comme le pas d’un hardi cavalier.)
Qu’il s’en vienne avec moi dormir sous un pilier !
Je m’y couche, et j’attends que m’y suive qui m’aime.
Pour ceux qui m’ont haï, je les suivrai mot-même ;
Ils y sont. — Prions donc pour mes crimes passés ;
Pleurons et récitons l’hymne des trépassés !
Il marcha vers sa tombe, et pâlit : — Qui m’arrête,
Dit-il ? Ne faut-il pas un cadavre à la fête ?


Ich muß nicht mit dir wollen raten,
Mein gutes Meinen gilt nicht mehr,
Mein Klugtun raubet dir die Ehr';
Mein Leben, Stand und alle Taten
Belebe dein Befehl allein!
Wie du mich machst, so will ich sein.


Liebchen, schlummre; wachs heran!
Siehst in meinen Armen dann
Auch der Abendsonne Gluth;
Siehst, wenn Feld und Aue ruht,
Gold und Purpur überall,
Beym Gesang der Nachtigall.


Gedencke mein im besten,
Ich sey auch wo ich sey,
Und dencke meiner festen,
Und unverwandten Treu,
Itzt ist der Schluß gemacht,
Ich sage gute Nacht.


Schaut sein Antlitz voller Wunden,
Voller Beulen, voller Schrunden!
Schauet, wie die Locken hangen
Ohne Zierat, ohne Prangen,
Mit Kot vermenget und mit Blut!


Nun war ich bei dir, jetzt, emporgetragen
Von meiner Liebe, die dir treu verblieb,
Denn wie sie dich geliebt in jenen Tagen,
So hat dich meine Seele jetzt noch lieb.
Und wie mein Herz dein Weh mit dir gelitten,
Der Menschheit großes, selbstverschuldet Leid,
So hab ich muthig stets für dich gestritten
Und bin für dich auch ferner kampfbereit.


Im Haͤuſelein da druͤben
Ein Bauer veſpert wohlgemuth,
Hat's Fenſterlein halb offen,
Das Luͤftlein thaͤt ihm gut.


Già cheti erano i tuoni e le tempeste
e cessato il soffiar d'Austro e di Coro,
e l'alba uscia de la magion celeste
con la fronte di rose e co' piè d'oro.
Ma quei che le procelle avean già deste
non rimaneansi ancor da l'arti loro,
anzi l'un d'essi, ch'Astragorre è detto,
così parlava a la compagna Aletto:


Obláček tam se po nebi
co lásky posel honí,
a pták, co dřímá na větvi –
ten sní a sní jen o ní.


Ó Hollandsko! V snech průplavy tvé zřím,
tvé nivy s řadou mlýnů větrných
skrz modrý svojí cigarety dým
ve upomínkách cest svých dalekých!
Z těch v minulost se nesu v jeden mih
a rázem rodné kraje oko vidí,
však větrníků více není v nich –
Zmizely mlýny, změnily se v lidi.


Deja el vino en la mesa. Mira cómo
un nuevo invierno de honda lejanía
—leñas y nubes, sequedad y frío—
insondable y fantástico aparece.
Bebamos más. Que nuestras almas sean,
de cenizas y tul, las que separen
la infinita maraña de la muerte.
Que entren en el invierno de la espina,
que las telas de araña se desgarren,
que el humo blanco y quieto se divida.
Nuestra carne desierta sea olvidada
y se pudra insensible, porque estemos
en los grises castigos para siempre.
Bebe, que el aire es ciego. Bebe y mira
el hondo y crudo invierno dilatarse,
a sus nubladas luces sometido.
Condenado me entierro. Mi futuro
un invierno insondable, seco y frío.


Deine grauen Haare bergen,
was in deiner Seele ruht,
wie die Asche des Vulkanes
Zeuge ist der innern Glut,
und aus deiner Augen Tiefen,
sprühet blitzend, göttlich rein,
ewig junges Leben kündend,
deines Geistes Feuerschein.


Chvilkami jen mimochodem
patřilo na Twardowského,
líbil se mu jeho hovor,
jeho vousy i vzrůst jeho.


I to se přihází, že loveny jsou samy –
tu rády nesou oběti,
ať bílou silnicí, ať jenom pěšinkami,
jen když se k cíli doletí.


Klip und klap!
Dröschet auf und ab!
Von der Worfeldiele
Eilt das Korn zur Mühle;
Lustig huckeback
Eilet Sack auf Sack.


Ich danke für den frischen Trank;
Dies zu der Mutter hoch erklang.


Der junge Sohn Siegmundes,
Sang diese wunderbar,
Vollbrachte hier ein Großes,
Was schon seit manchem Jahr


Nicht am Meere will ich wohnen,
Wo ans Land die Woge schlägt,
Grüße bringt von fremden Zonen,
Wo mich hin kein Nachen trägt.


Brüder, wärmet euch an diesem Strahl,
Und befruchtet eu're Herzen all'!


Hier treten solche Helden auf,
Die sich dem Tod entgegen stellen;
Ja, derer ganzer Lebens-Lauf
Die größte Großmuth zeigt bey allen Unglücks-Wellen.
Hier werden Lichter angezündt
Den Nebel völlig zu verjagen,
Mit welchem sich die Thoren plagen,
Auf daß die Weisheit glänzt, und stets Verehrer findt.
Seht, mit so schön und klugen Waffen
Will dieses Lein-Athen den Völkern Nutzen schaffen.


Dal mondo, per seguirla, giovinetta
fuggi'mi, e nel suo abito mi chiusi
e promisi la via de la sua setta.


Unnötig, lieb, ist dein liebkosen
weil wir nun under einem joch;
wan ich dir dan lieb, so sing doch
jetzund von diesen süßen rosen:
Sing von den rosen, edler schatz,
und ich will dich mit einem schmatz,
und nicht zuvor, reichlich belohnen:
und wie lieb du mir auch, solt du,
enthaltend deine hand in ruh,
ihn vor zu haben, mir verschonen.


Sämtliche Honoratioren
Der Stadt, ein langer Zug
Von schwarzen Paradekutschen,
Wackelte hintennach.


geçirdiği gibi başına şapkasını


Ach, ich höchstbetrübter Sünder!
Jesus nimmt mich wieder an,
Und der große Ueberwinder,
Der allein nur helfen kann;
Reicht mir seine Gnadenhand,
Und zerreißt das Sündenband:
Ja, mein Heiland wirft die Sünde
In die tiefsten Meeresgründe.


A gran fatica noi scampati siàno
dalle man di quel diavol maladetto;
ed io che innanzi fuggo, son cristiano,
e son ferito a morte drento al petto. -
Disse Rinaldo: - Cavalier sovrano,
chi è questo diavol che tu hai detto? -
- È Fuligatto - rispondeva quello:
- se vai più oltre, potresti sapello.


L'ardentissimo fuoco, ond'io sfavillo
parole sì cocenti,
e la turbida nebbia degli sdegni,
che del mio petto sereno e tranquillo
ha mossi tanti venti
di sospir gravi e fatti gli occhi pregni,
non m'è sì duro, ch'agguagliar convegni
a quel ch'i' ho di voi pe' grandi errori,
che' vostri servidori
con tanta irriverenza hanno commessi
di parole e di fatti troppo espressi.


Rád z jizby bych unik’, praskající
krb hořet nechal a vítr chvět
zapadlou sněhem okenicí
a celý ten úzký zapomnít svět!


Und ich, Regina, flieg' zu dir,
Und lisple dir am Goldklavier
Die Wünsche meines Herzens zu,
Und freudeweinend singst sie du.


一粒收成敌万仓
可怜别甑不炊香
簸箕唇外打𨁝跳
八十四人皆秕糠


A v zadu si žandarmové,
carští výplatníci,
přistrojili pro příhodu
dubovou lavici.


gloria de mi dolor, bien de mi pena,
de todo mi pesar sola alegría,
fuego que hace arder mi fantasía
del más sabroso ardor que amor ordena;


Robb'd of my love, for how can these delight,
Tho' lavish Spring her smiles around has cast!
Despair, alas! that whelms the soul in night,
Dims the sad eye and deadens every taste.


Jak rovný sloup do výše vstoupal dým,
a jiskry zalétaly v hustou chvoj,
kde kdo nás vítal slovem jásavým;
les hučel temně, blyštěla se zbroj,
na tvářích všech se zračil nepokoj,
a všude rozléhal se hlahol ruchu,
jenž kypěl nadšením bojovných duchů.


سلام على عهد الشبيبة والصب
ورونقه الفينان في واحة الربى
وأغصانه الخضر الموائس إن شد
عليها هزار الحب أشجى وأطربا
تداعب من أفيائها كل وراف
ومن ينعها نجني الشهي المحببا
ونختال في برد كأن نسيجه
خمائل أزهار ترنحها الصبا
فنمرح فيها لا الزمان بصادف
منانا وإن شح الزمان وأجدبا
نناغي الليالي كلما لاح بارق
سعدنا بمرآه وإن كان خلبا
زمان تقضى والأماني مقيمة
تذكرنا لهوا بريئا وملعبا
وعيشا تقبلناه بؤسا ونعمة
وحبا تقاسمناه وردا ومشربا
وإخوان صدق ما أحيلى حديثهم
وأشهاه في سمع الندي وأعذبا
رعى الله ذياك الزمان وأهله
وإن لم نجد فيه ثراء ومنصبا
ففيه الولاء الحق للدين والتقى
وفيه الوداد المحض والصدق والإبا
مجالس آداب يتوجها البه
حياء؛ فلا تلقى السفيه المذبذبا
ولا باخلا بالمستطاع وإنم
بها الجود مقرونا بأهلا ومرحبا
إذا مربيت الشعر يحمل حكمة
تبناه ذو فهم فثنى وعقبا
وشاد بذكر الشعر والشاعر الذي
تخيره لفظا ومعنى ومأربا
فإما تعالى الذكر لبى جميعهم
نداه وأدوا ما عليهم توجبا
شفاههم لم تبرح الشكر لحظة
وتسبيحهم فيض القلوب تأوبا
سرائرهم من كل غل نقية
وغاياتهم ما كان للحق أقربا
صفات كنبت الروض رصعه الندى
فضوع آكاما وسوحا وسبسبا
على فطرة الله السنية نهجهم
وما اتخذوا من دون ذلك مذهبا
لهم شيم يشدو بها كل زائر
وكانوا على الأرحام أحنى وأحدبا
يراعون للجيران حق جوارهم
وما انفك فيهم منبع الخير صيبا
تعاونهم لهم تنكر العين فضله
وكانت صدور القوم بالعطف أرحبا
سعوا في سبيل العيش جدّا وهمة
فشقوا عباب اليم شرقا ومغربا
يصدون منه موجة إثر موجة
ويستخرجون الدر قسرا وإن أبى
وما بسطوا كف السؤال لأنهم
يرون حلال الرزق بالكسب يجتبى
ملاحم من نور ونار تجاوزت
حدود الأماني همة وتوثبا
إذا ذكروا لم يملك الدمع مدمعي
وإن غالبته النفس زجرا تغلبا
مضى من مضى والذكريات خوالد
يواكبن عمرا؛ موكب جر موكبا
نحتن بقلبي منظراً غاب في المدى
ولكنه عن ناظري ما تغيبا


Zürnen mit dem Erdenvolke,
Zürnen will der Himmel nicht,
Wenn aus Wetterschwangrer Wolke
Gott mit seinen Kindern spricht.
Bey der Sonne sanftem Licht
Schweigen seine Donner wieder,
Und er blicket freundlich nieder,
Wo sein Strahlenbogen hängt;
Jeder Busch, von ihm getränkt,
Lispelt es; der Vögel Schaar
Singt es freudig uns entgegen,
Daß des Vaters milder Segen
In der dunkeln Wolke war.


Vor Sonne seh' ich die Ferne nicht,
Vor Sonne seh' ich die Nähe kaum,
Wie Maisonne durchdringt mich der Liebsten Gesicht.


Afim de nos amparar
Na hora em que tivermos de viajar
Para onde, as nossas filhas,
Sob uma luz que perenal flutua,
Rumaram a umas ilhas,
Na misteriosa gôndola da lua.


Gott selbst ists Himmelreich: willst du in Himmel kommen,
Muß Gottes Wesenheit in dir sein angeglommen.


Sie läuten so hübsch, sie läuten so fein,
Sie läuten dem Markgrafen ins Himmels Reich hinein


Man to! nich stan un snacken!
Mi dükt, dat kumt uns oppe Hacken!
Man orri utlangt inne Schritt!
Süh an! de Wellen kamt al mit!
Al links un rechts en lange Stręk!
De breedt sik ut, as weer't en Dęk.
De eerste glitt
Man Schritt vœr Schritt,
Doch treckt de glik de twete mit,
De drütte kumt, as wenn se spęlen,
As Arfen trünnelt langs de Dęlen,
Noch jümmer een, un een, un mehr,
Un noch een babn derœwer her!
Koppheister, lingelangs in Reegen,
Un springn, un op un dal int Weegen,
Un hild un vœrwarts all to hopen
As goll dat inne Wett to lopen!


Ein jedes Elend fliesst als Blut
Aus deinem Schoss. Wird Kind. Wird gut.


أحبابنا ما لليلى بعد فرقتكُم
كأنَّما هو مخلوقٌ بلا سَحَر
أنفقت أيام عمري في محبتكُم
وقد نأيتم فلا أنتُم ولأغمرِي


Co rozeznat mám? Jednu velkou věc,


tu bílou lilii,
jež nevinností sluje –
ó, modli, modli se,
ať Bůh ti opatruje!


Heida! sa sa!


A byl to hrozný obraz teď
– ten tábor jako pevná zeď
už pohledem strach seje!
Tu kopí, meče čouhají,
a velká děla zívají
a prostřed prapor věje...


	O al lume tuo sereno
Sieda l'Estate, discoperta il seno,
O il Verno assiderato
Vada i tuoi rai cercando,
Alcun tepor bramato
Quasi trovar sognando,
Così tu mia sia destra, inno canoro
Batterà sino a te le penne d'oro.


In dem eh'rnen Markuslöwen
War einst Leben, Kraft und Herz:
Doch der königliche Wächter
Liegt nun todt, ein Aas von Erz!


Tiefsinn faßte den Sohn fremder Gebiete, kaum
Glaubt' er, was er vernahm. Aber die Söhne Teuts
Sah'n den rühmlichen Fortgang,
Sah'n, und freuten sich brüderlich. 8


Pero con vosotros cuento...


玉磬山前看驻锡
龙河寺里罢闻钟
苔花开遍溪南雨
归去何时便得逢


Ach, er war der Führer meiner Jugend,
Glänzte mir mit seinem Beyspiel vor,
Predigte mir hohe Christentugend,
Und mein Geist hub sich durch ihn empor.
Nimmer werd' ich dieses Manns vergeßen,
Immer Folger seiner Tugend seyn,
Immer, unter schauernden Cypreßen
Seinem Grabe Thränen weyhn.


Todavía el dolor ara su frente
Se entristecen sus ojos todavía
Sus ojos, ay, donde también el día
radió como en las cumbres del oriente


Estava nu entre as montanhas sagradas
e dizia:
— "não governo meu nome
dado a Melpômene e às outras
tenho de meu o chão que piso
a mulher que escolhi
e os filhos que gerei:
pois boa noite, Apolo,
toma a minha mulher, dorme com ela
viola em tua cama, Calíope, meus filhos"
Quer a beleza o sacrifício
da beleza
e o amor
o sacrifício
do amor
pois eu te queimo a rosa a bem-amada
os pêssegos do outono
e a rosa e a bem-amada e os pêssegos do outono
serão aroma a tuas narinas
— por isso —
do hálito de teus pulmões venho vive
E lembro-me também das outras oferendas
vinte amantes em chamas sobre teu altar


A jezdci jedou. Oheň červánků
hle, granáty jim rudé v cestu hází,
a nespočetných jásot skřivánků
jich ořů tepot písní doprovází.
Již budí ruch se nahoře i dole,
a tvůrčí silou lučiny i role
vrou jako šumné moře beze hrází.


Laß nicht den Brand erlöschen,
Geliebter, eh' es tagt:
Kann ich den Schlaf nicht finden,
Kürzt mir dein Licht die Nacht.


Wenn i de soll ga mälche,
So steyt mer de mys Kühli nit recht;
Da stellen i d's Kübli näbe mi,
U gaugle mit dem Knecht.


jak před oltářem, bledý jako smrť.


Ihr Städte des Euphrats!
Ihr Gassen von Palmyra!
Ihr Säulenwälder in der Ebne der Wüste,
Was seid ihr?
Euch hat die Kronen,
Dieweil ihr über die Grenze
Der Othmenden seid gegangen,
Von Himmlischen der Rauchdampf und
Hinweg das Feuer genommen;
Jetzt aber sitz ich unter Wolken (deren
Ein jedes eine Ruh hat eigen) unter
Wohleingerichteten Eichen, auf
Der Heide des Rehs, und fremd
Erscheinen und gestorben mir
Der Seligen Geister.


Alß nun Lucidor erblickt
Nebenst jhm die Dorile,
Ward er gleichsahm wie entzückt,
Vnd fragt, warumb sie da steh',
Auch warumb sie Ihn geweckt,
Seine Kleider Ihm entdeckt,
Vnnd die Flöth' vnd Stab versteckt.


Tag für Tag, mit ernster Miene,
in dem Divan werd' ich sitzen,
alle, die mein Antlitz schauen,
sollen vor Bewundrung schwitzen.
Sollten mal Parteien kommen,
wo ich nicht weiß zu entscheiden:
Hundert Prügel dann diktier' ich
salomonisch allen beiden. –


Sieh her, die untadliche Stute,
Du kaufst sie, das sag ich dir!
Mein Ohm, der mächtige Kaiser,
Besitzt kein schöneres Tier.« –


Gedenk nicht weit hinaus, willst du Gott in dir finden;
Was ist und wird geschehn, laß alles sanft verschwinden
Und bleibe wie ein Kind ohn' Sorg', ohn' Witz und Will'!
Es braucht nicht große Kunst, Gott wohnet in der Still'.


Als Heinrich mit Constanzien sich zu Mailand
Vermählt, und in dem Kreis ital'scher Großen
Zu Tische saß, da traten in den Saal
Gesandte, die vom schwäb'schen Lande kamen.
Sie schenkten ihm zur Hochzeit eine Wiege
Von Silber, schön durchbrochen und verziert,
Ein künstlich Werk der Schmiede zu Gemünd.
Die Wiege sollt' ihn mahnen, daß ihm selbst
Und seinem Hause Deutschland Wiege sei.
So möcht' auch ich dich mahnen, Konradin,
Daß du, von dieses fremden Landes Zauber
Umstrickt, nicht deine Wiege gar vergessest.
O denk' an jenen Berg, der hoch und schlank
Sich aufschwingt, aller schwäb'schen Berge schönster,
Und auf dem königlichen Gipfel kühn
Der Hohenstaufen alte Stammburg trägt!
Und weit umher, in milder Sonne Glanz,
Ein grünend, fruchtbar Land, gewundne Thäler,
Von Strömen schimmernd, herdenreiche Triften,
Jagdlustig Waldgebirg, und aus der Tiefe
Des nahen Klosters abendlich Geläut.
Dann fernhin, in den Burgen, in den Städten,
Gesegnetes Geschlecht, treufeste Männer,
Die Frauen aber sittig und verschämt,
Ja! wie uns Walter sang, den Engeln gleich.


Hadd üldögéljenek!
Ugysem űlnek hónap,
Hónap ilyen tájon
Levegőben lógnak.


E molte volte un giovine e concesso
di toccar ad un pover compagnetto,
ch'in altro mo' non gli saria mai presso.


Wie doppelt tief ist des Elends Nacht,
wenn Lichtschein aus Palästen lacht!


Auflodert das tollste Begehren,
Der Sünden schlummernde Brunst,
Bei ihrem Gifthauch schwären
Der Seele Wunden und leeren
Ins Hirn ihren krankhaften Dunst.


Ein schüchternes Gefühl: ›Wir sind gefallen!‹
Hält sie vom lauten Freudenmarkt zurück,
Heißt sie den Pfad einsamer Dornen wallen.


Te lész a győző, a diadal-ív
Ha elkészűl, a te számodra lészen,
Akár virágos tarka pázsiton,
Akár a vérnek vörös tengerében!


O Fluch des Alters, wenn das beßre Teil
Mit ihm dem Gottesbilde müßte weichen!
Wenn minder liebewarm ein Lächeln, weil
Der Kummer ihm gelassen seine Zeichen,
Ein Auge gütig nur, solange leicht
Und anmutsvoll die Träne ihm entschleicht,
Und ros'ge Wangen, zücht'ger als die bleichen!
Und dennoch hält sie alle uns betärt,
Die Form, die staubgeborne, wandelbare,
Scheint willig uns ein Ohr das leise hört,
Kühn einer frischen Stimme Siegsfanfare,
Wir alle sehen nur des Pharus Licht,
Die Glut im Erdenschoße sehn wir nicht,
Und keiner denkt der Lampe am Altare.


V průvodu jejich vyšla Rhodopis,
by lesklé údy svoje vnořila
do vody lázně. Šaty odložila,
a svatí ptáci kol nich stáli stráž.
Ó ctěte ibise – z nich jeden náhle
střevíček její chopil zobákem
a vysoko lét do modrého vzduchu
a potom rychle křídly vesluje
plul dál a dále, až se ztratil očím.


去日芙蓉两岸长
归来杨柳遍河梁
春江一叶吴山外
才到中流是故乡


La carta de despedida se perdió
en un arcón de la estación
de los que guardan recuerdos
y declaraciones de amor.


Ten šerý, chladný krám
byl v celém okolí znám.
Slunce tam přístup nemělo,
smích, písně, vše tam pomřelo.


Chaty a Noci na prahu
jak okouzlena stanula:
Oh, jaká moc dnes z Noci té
k ní širou dálí vanula!
Své ruce dlouhé, bělostné,
blouznivě v týle sepiala,
toužebným v týlu pohybem
kouzelně temné vlasy své
netrpělivě odpiala –
tak prostovlasá, chtivá hry
své dravé duše v želu zlém
do ticha toho, do dálky
velikým vášně pohledem
hladově černé oči své
pevně a vroucně upiala –
pak v propast oné zrádné tmy,
v níž pro ni spaly luzným snem
možnosti žití závratné,
z nejvnitřnější své bytosti
své duše touhou raněné
horoucí náruč rozpiala,
blouznivým hlasem zvolala:


My tančili dřív podle not,
jež jste si vymyslili,
však při nich jsme si souchotě
takořka ulovili.


Venusin nicht gerne
Greise bange machte,
Sprang vom Stuhl herunter,
Guckt' hinauf und lachte.


O wirke fort, wie Du begonnen,
Voll Liebes- und voll Freiheitsdrang,
Und laß die Strahlen dreier Sonnen
Verein'gen sich in Deinen Sang.


Szépen temették el a kisdedet.
Keményfából volt a koporsó,
A szemfedő selyemből,
És sírhalmához nagy követ tevének,
Mert drágán kelt el a gyürű,
S árát rákölték mind a temetésre...
Lelkére nem vehette a férj,
Hogy jegygyürűje árából csak egy
Garast is tartson meg kenyérre,
Bár erre olyan nagy szüksége volt.
Méreggé vált vón benne e kenyér,
Mely őt megölte volna,
És néki még soká kell élnie!


云旗阿母降珠庭
母为双成欲授经
尘世登真无要诀
药囊辛苦贮参苓


掘我窗前笋
与君充煮煨
槎牙勿多弃
聊用敌崔嵬


E nella siepe si pasceva un mondo
di coccinelle; e dalla sua fiorita
sorgeva un gaio strepito, un giocondo
rombo di vita.


Все забыл я, все простил,
Все меня чарует,
И приказчик стал мне мил,
Что доход ворует,
И бредущий ревизор
Там через плотину,
И свинья, что о забор
С хрюком чешет спину,
Сердце так полно мое,
Так я стал незлобен,
Что и самого Вельо
Я 6 обнять способен!
14 мая 1871


¿Qué me importa que se borren
los caminos de la tierra
con el agua
que ha traído esa tormenta?
Mi pena es porque esas nubes tan negras
han borrado las estrellas.


	Boia, scorgi i costumi tuoi ruffiani
e se pur vòi cianciar, di' di te stesso:
guàrdati il petto, la testa e le mani.


Dir schien es groß, ein Brutus seyn?
Was that er? Einen Mord; Rom konnt' er nicht befreyn.
Wie? Daß dir Codrus nicht gefiel,
Der für sein Volk als Sieger fiel!
Und, mehr zu seyn, als Koch und Eckhof sind,
Weswegen warest du nicht mein und dein Olint?


Slavík v nebi zpívat chtěl,
Až do nebe vyletěl.


Der Himmel mattrotes Gold.
O bliebe doch eine Treue
Dem Begrabenen ewig hold!


لَعَمرُ ضِياءِ الدينِ إِنّي لَمُظهِرُ
لَهُ كُلَّما قَد كُنتُ أُخفي وَأُظهِرُ
تُقَدّم أَقواماً عَلَينا وَإِنَّنا
لَأَخلَقُ بِالتَقديمِ مِنهُم وَأَجدَرُ
وَتَرفَعُ صِبياناً عَلَينا كَأَنَّهُم
مَشايِخُ عِلمٍ في النَدِيِّ تَصَدَّروا
وَتَكسِرُ مِنّا أَنفُساً عَرَبِيَّةً
بَسالَتُها لَيسَت عَلى الضَيمِ تَصبِرُ
أَمِن بَقَرٍ بِالدَولَعِيَّةِ خِلتَنا
فَتُورِدُها أَنّى تَشاءُ وَتُصدِرُ
وَلَو أَنَّني يَمَّمتُ غَيرَكَ لَم يَكُن
لَدَيهِ مُقامي هَكَذا حينَ أَحضُرُ
وَلا كانَ يَلقاني بِوَجهٍ مُقَطَّبٍ
يَرُدُّ سَلامي خِفيَةً حينَ أَجهَرُ
وَلَكِنَّ فَرطَ الوِدِّ نَحوَكَ قائِدي
وَلَستُ اِمرَأً عَن وُدِّهِ يَتَغَيَّرُ
وَقَد قُلتُ وَالمَصدورُ لا شَكَّ نافِثٌ
فَعُذراً خَلاكَ الذَمُّ وَالحُرُّ يَعذُرُ
لَئِن دامَ هَذا مِنكَ إِنّي لَظاعِنٌ
وَكَم مِثلُها فارَقتُها وَهيَ تَصفِرُ
رُوَيدَكَ كَم هَذا التَّعَجرُفُ كُلُّهُ
سَيَذهَبُ عَنكَ الحالُ وَاللَهُ أَكبَرُ


A ten sál jest celý svět,
Kam tvých očí vzměří vzhled,
A v něm co choť pravý
Svadbu večer slaví.


Tüzet lehelni, kéjt zokogni,
Vérforraló dalokba fogni,
Zengeni az örök nyarat!...
Mint a Napisten, olyan a lelkem,
Oly fényes és szabad.


Eine starb in Liebes-Orden,
Gar zu tieff durch ihn versehrt,
Die hernach ein Schall ist worden,
Den man nach uns ruffen hört;
Aber Amors grimme Macht
Straffte solche strenge Pracht.


Du legtest tief in diese Brust
Die Sehnsucht, Gott und Welt zu schauen,
Dem Lied es selig zu vertrauen
Mit Wort und Klang, was mir bewußt;
O laß mich fahren nicht von hinnen,
Bis einmal ich mit reinen Sinnen
Gekostet der Erfüllung Lust.


(Г-ой)
Вечно льнуть к устам с безумной страстью…
Кто ненасыщаемому счастью,
Этой жажде пить твое дыханье,
Слить с твоим свое существованье,
Даст истолкованье?
Не стремятся ль, как рабы, охотно,
Отдаваясь власти безотчетно,
Силы духа быстрой чередою
Через жизни мост, чтобы с тобою
Жизнью жить одною?
О, скажи: владыку оставляя,
Не в твоем ли взгляде память рая
Обрели разрозненно братья
И, свободны вновь от уз проклятья,
В нем слились в объятья?
Или мы когда-то единились,
Иль затем сердца в нас страстно бились?
Не в луче ль погасших звезд с тобою
Были мы единою душою,
Жизнию одною?
Да, мы были, внутренно была ты
В тех эонах — им же нет возврата —
Связана со мною… Так в скрижали
Мне прочесть — в той довременной дали —
Вдохновенья далН_е_ктара источники пред нами
Разливались светлыми волнами —
Смело мы печати разрешали,
В светозарной правды вечной дали
Гордо возлеталОттого-то вся пред_а_нность счастью —
Вечно льнуть к устам с безумной страстью,
Это жажда пить твое дыханье,
Слить с твоим свое существованья
В вечное лобзаньОттого-то, как рабы, охотно,
Предаваясь власти безотчетно,
Силы духа быстрой чередою
Через жизни мост бегут с тобою
Жизнью жить одноОттого, владыку оставляя,
У тебя во взгляде память рая
Обрели — и, тяжкий гнет проклятья
Позабыв, сливаются в объятья
Вновь они, как братьТы сама… пускай глаза сокрыты,
Но горят зарей твои ланиты;
Мы родные-из страны изгнанья
В край родной летим мы в миг слиянья
В пламени лобзань


Však mne váže úkol mrzutý,
ve jho své jsem těžce přikutý,
dílo musí dnes být ukončeno.
Nemožno však též se lovu vzdát.
Posléz druhem svatě přislíbeno,
příchodu že mého budou ždát.
Po papíru hbitě péro pílí,
a než uplynula hodina
v temnu za mnou naše dědina,
a již vcházím v útulek náš milý.
Nastojte však! Kam se sliby děly?
Hnízdo prázdné, ptáčci vyletěli.
Dlouho trvá, než-li věřím v zradu.
S jistotou však pomsta uzrála.
Dvojku chopiv spěchám bez odkladu
k cíli, jejž si mysl vybrala.
Cestou nejkratší jdu, roklí, plání,
potokem se brodím, lezu strání,
houštím se má noha prodrala.
Však jen k předu vůle moje čelí,
bez úchylky jaké, bez váhání.
Cesty konec kyne k posledu.
V luny svitu kaplička se bělí,
nad ní šumí lípa stoletá,
mocný kmen se chýlí ku předu
nad roklí, kde těsně proplétá
pěšina se k lesu balvany.
Skalní stěna druhé se strany
v temno halí stezku opuštěnou,
v zadu hučí les, a vlnu rozpěněnou
podle cesty valí vodopád.
Již se měsíc zvolna k skále krad’
nedlouho a zakryt bude stěnou.
Poklid noci podzimní a chlad
sotva cítím krví rozohněnou.
Za lípu jsem v zálohu se klad’.
Tady musí vraceti se z lesa.
Nemohou mi ujít! mysl plesá.
Chvíle mnohá za chvíli tak míjí,
měsíc zašel, temnoty vše kryjí,
nevlídné v tom tesknu čekání.
Slyš! To kroků temné zvuky znějí.
To jsou oni! Mluví. Teď se smějí,
ozvěna až zvučí ve stráni.
Vidím již jich temné postavy
jako stíny po cestě se plížit,
chvíli svoji cítím již se blížit,
krev mi stoupá bouřně do hlavy.
Teď jest čas, a pažbu zvednu k líci.
Blesk a rána! Ohlas rachotící
ozvěny se mísí s výkřikem,
a než dozněl, druhá rána padá.
Výkřik zas. Já vpadnul povykem,
že se rozněly les i lada.
Ustal jsem. Vše klid. Msty došla zrada.
Marně zrak můj nocí prosvítá,
kolem pusto, nikde duše živé,
v dáli spěšný krok jen zaniká.
Já, jak šílen vypuk’ v smíchy divé,
a pak, pomstou podařenou jist,
spěchám rychle ze smutných těch míst.“


Da Capo.


屈铁为根玉作肌
移栽不记几何时
东风昨夜回天地
开遍墙头一两枝


»Ich seh' die Stern' am Himmel schon erblassen,
Der Morgenwind weht kühl herauf vom Meere.
Mein schweres Herz hat mich nicht schlafen lassen,
Und auch am Tag bedrückt mich seine Schwere.


此港何年唤女儿
冰霜肌肉远山眉
小姑嫁作彭郎妇
誓不相从作媵姬


I jiná historie k tomu
o reku našem byla známa
po české vlasti nejednomu
a mnoho povídala Fama
o dobrodružstvích jeho kdes,
jak, dát-li možno tomu víry,
za milostné své aventury
byl mnohokrát bit jako pes.
Já nevím, jak se sblížil s Nocí,
s mou Taťánou... To pouze vím,
že jmění, které po svém otci
Taťána měla věnem svým,
jej vábilo snad víc než ona,
a toho on už doved’ řečí,
co minulosti kryla clona,
že vysvětlil jí za klep něčí,
jenž v politickém záští nízkém
chtěl po něm hodit kusem bláta.
On spokojen byl s novým ziskem –
a ona – měla literáta...


To, mistře milý, dbej víc praktičnosti,
líp vkusu doby naší k službě stůj
a místo žalmů k nadšení a ctnosti
list knihy své jen vtipně illustruj.


Und begierig mit den trocknen Lippen
Schlürfend setzt' ich an, und schon berührte
Mir das seltne Naß den Mund – da weckte
Mich der Schlag der Uhr; vom Lager fuhr ich
Durstig auf und mußte herzlich lachen.


See soft  whose Hat with Silver bound,
Is so obsequious that 'twill kiss the Ground:
Whose Actions point to some unworthy End,
And ne'er was Patron, Counsellor, or Friend:
Whose narrow Views are to himself confin'd,
Yet he's the humble Slave of all Mankind.


Wir sind am Bord – Engländer, Amerikaner,
Franzosen, Russen – alles will zum Rhein;
Doch sollten Pelasger, Danaer und Trojaner,
Die ältsten Trümmerhäusler, mit uns sein.
Der irdischen Verschollenheiten Mahner,
Wie Herrlichstes zuletzt als Stein und Bein,
Worüber einsam Krähn und Raben fliegen
Und Käuze wimmern, muß im Staube liegen.


Plagne, dolent' e ietta suspire,
ché t'à' perduto lo dolce tuo Scire;
forsa per planto mo 'l fai arvinire
a lo sconsolato, tristo meo core".


江山迢递水东流
芳草无情管别愁
若听春风商女曲
天涯人在古扬州


حَباني بِها البَهزِيُّ نَفسي فِدائُهُ
وَمَن يَكُ مَولاهُ فَلَيسَ بِواحِدِ
فَنِعمَ الفَتى عيسى إِذا البُزلُ حارَدَت
وَجاءَت بِصُرّادٍ مَعَ اللَيلِ بارِدِ
نَمَتهُ النَواصي مِن سُلَيمٍ إِلى العُلى
وَأَعراقُ صِدقٍ بَينَ نَصرٍ وَخالِدِ
بِحَقِّكَ تَحوي المَكرُماتِ وَلَم تَجِد
أَباً لَكَ إِلّا ماجِداً وَاِبنَ ماجِدِ
وَأَنتَ الَّذي أَمسَت نِزارٌ تَعُدَّهُ
لِدَفعِ الأَعادي وَالأُمورِ الشَدائِدِ
سَأُثني بِما أَولَيتَني وَأَعُدُّهُ
إِذا القَومُ عَدّوا فَضلَهُم في المَشاهِدِ
نَماكَ مُغيثٌ ذو المَكارِمِ وَالعُلى
إِلى خَيرِ حَيٍّ مِن سُلَيمٍ وَوالِدِ
هُمُ مَعقِلُ العِزِّ الَّذي يُتَّقى بِهِ
إِذا نَزَلَت بِالناسِ إِحدى المَآوِدِ
وَهُم شَرَّفوا فَوقَ البُناةِ وَقاتَلوا
مَساعِيَ لَم تَكذِب مَقالَةَ حامِدِ
فِدىً لَكَ نَفسي يا اِبنَ نَصرٍ وَوالِدي
وَمالِيَ مالٍ مِن طَريفٍ وَتالِدِ


驿亭孤寓无人识
赖有此君相对清
明日俗尘仍滚滚
乾坤双眼为谁明


Sie lauschet hinab zum grünen See
Und lächelt in's Mondenlicht,
So keusch wie der weiche Blüthenschnee
Ist auch ihr liebes Gesicht.


Kdyby všecky slzičky
Pohromadě byly,
Co jsou, milý, pro tebe
Oči moje lily:
Věru by se louky naše
Všecky zatopily.


Werd' ich allein von allen Sündern dorten
Von Angst und Zweifel nicht betroffen stehn,
Da lange schon auf Erden mir die Pforten
Des Paradieses durch dich offen stehn.


– »Meinen Falken sollst du rüsten nicht, ich will nicht fischen und jagen:
Denn meinem Weib am nächsten Morgenlicht muß ich das Haupt abschlagen.«


Unaufhaltsam rollt die Zeit, und führet
Vor und nach sich keine Spur,
Und von ihrem grossen Rad berühret
Uns ein einzig Pünktchen nur.


عَلِقَ النَوارَ فُؤادُهُ جَهلاً
وَصَبا فَلَم تَترُك لَهُ عَقلا
وَتَعَرَّضَت لي في المَسيرِ فَما
أَمسى الفُؤادُ يَرى لَها شَكلا
ما ظَبيَةٌ مِن وَحشِ ذي بَقَرٍ
تَغذو بِسِقطِ صَريمَةٍ طِفلا
بِأَلَذَّ مِنها إِذ تَقولُ لَنا
وَأَرَدتُ كَشفَ قِناعِها مَهلا
دَعنا فِإِنَّكَ لا مُكارَمَةً
تَجزي وَلَستَ بِواصِلٍ حَبلا
وَعَلَيكَ مِن تَبلِ الفُؤادِ وَإِن
أَمسى لِقَلبِكَ ذِكرُهُ شُغلا
فَأَجَبتُها إِنَّ المُحِبَّ مُكَلَّفٌ
فَذَري العِتابَ وَأَحدِثي بَذلا


So sieht uns unsrer Mutter Blick!
Sie fleht zu Gott für unser Glück,
Und strahlt, in stiller Nächte Ruh,
Uns ihren teuren Segen zu.


来属元丰第一年
农歌凿井自耕田
惟公好事康宁福
更许杭民识寿仙


Das ihm nun tritt entgegen
Im grünen Frühlingskleid,
Das rings auf seinen Wegen
Ihm Blumen aufgestreut.


Daß vil schönheiten hie auf erden
gelobet und verwundert werden,
mag wol wahr sein;
daß aber eine auch aus allen
den göttern mög, wie ihr, gefallen,
hat keinen schein.


¡Ah, me parece mentira
que haya mi boca libado
en esa flor de granado,
en esa flor... que suspira!
No es cierto, mi alma delira;
pues si la hubiese besado,
se habría esa flor secado
de mis labios en la pira.
Pero, es verdad, niña amada,
que mi boca hizo su nido
en esa flor escarchada.
Mi labio, está dolorido...
tiene una herida adorada.
Mira: esa flor... me ha mordido.


Dal se sokolem v zápas jsi se dravý,
svět celý díval na půtku se vaši –
a pad jsi, pad jsi, i přes dvě své hlavy,
co sokol volně k oblaku se vznáší!


Erst aber laßt uns von den Früchten essen:
Sie kommen aus den Bergen, aus dem Meer,
Aus schlummerlosen Königsgräbern her,
Wir wollen ihren Ursprung nicht vergessen


—Ébano real, yo quiero un techo,
ébano real, de tu negra madera...
Ahora no puede ser,
espérate, amigo, espérate,
espérate a que me muera.
       Arará, cuévano,
       arará sabalú.
—Quiero una mesa cuadrada
y el asta de mi bandera;
quiero mi pesado lecho,
quiero mi lecho pesado,
ébano, de tu madera,
ay, de tu negra madera...
Ahora no puede ser,
espérate, amigo, espérate,
espérate a que me muera.
       Arará, cuévano,
       arará sabalú.
Te vi al pasar, una tarde,
ébano, y te saludé:
Duro entre todos los troncos,
duro entre todos los troncos,
tu corazón recordé.


Com óculos no nariz.
Mas com a pena na mão,
Assinando vinte letras
Para Londres, e Amsterdão;


荷香时傍清樽落
菱蔓遥迎画舸开
行到南亭莫回首
绿杨阴外即风埃


Ještě vás slyším, zvuky vy lkavé!
Soumrak se vehnal prožehlý parnem
ze zahrad dusných v komnaty tmavé –
Vysoko holub v zápase marném
krvácel v ostřížích spárech.


Var se démonů, jsouť velké tajemství,
Z dálky vyhýbej se jejich hájemství;
Oni lidstvo vznikem převyšují,
A je do své říše rádi vyluzují;
U nich nepřátelská závist vládne,
K nim cest přímo na tisíce vede,
Zhlídneš, kterak se tam lehce jede,
A jak nazpět není cesty žádné.“


Можно ль, чтоб века
Бич слепоок
Родину света
Взял под сапог?
Взглянь на те горы!
В этих горах —
Лучшее найдено:
Родина — радиСтранник, всем взором
Глаз и души
Взглянь на те горы!
В сердце впиши
Каждую впадину:
Родина — радия…


Kam si chtějí,
tam si chodí;
dobře mají,
když mne shodí!


Rifiuti dunque, ahi sconoscente!, il dono
del Ciel salubre e 'ncontra lui t'adiri?
Misero, dove corri in abbandono
a i tuoi sfrenati e rapidi martìri?
Sei giunto, e pendi già cadente e prono
su 'l precipizio eterno; e tu no 'l miri?
Miralo, prego, e te raccogli, e frena
quel dolor ch'a morir doppio ti mena. –


Alla più parte dei signor pagani
troppo par disegual esser la zuffa:
troppo è Ruggier pigro a menar le mani,
troppo Rinaldo il giovine ribuffa.
Smarrito in faccia il re degli Africani
mira l'assalto, e ne sospira e sbuffa:
et accusa Sobrin, da cui procede
tutto l'error, che 'l mal consiglio diede.


مررنا بهم
يشخصون إلينا بأحداق تطلع منها طيورٌ عمياء
نكسر في وجوههم الشمس بالمرايا
فلا يرفُّ لهم جفنٌ ولا تتهدّل أهدابهم
يتفصّد الرخام من مقلهم
وينبثق كأنه الحمم


Tu se zeman ze Solopisk
Do krutého smíchu dá:
„O holubím srdci praví,
Jedlíka že k pláči má:


Přeběhly a podzim svítí.
Vzduch se třese v zlaté síti.
Hroby za mnou. Přede mnou
náručí svou tajemnou


Rytíř zoufale se
dívá do zrcadla.
Jeho tvář je žlutá,
hubená a vpadlá.


霜钟鸣时夕风急
乱鸦又望寒林集
此时辍棹悲且吟
独向莲华一峰立


Vor allen Dingen mein' ich wol,
muß ich, so viel ich kan und soll,
auf gute Vorsicht mich befleißen,
daß nicht der unverharschte Schad'
in einen schlimmern Stand gerat'
und etwan möge weiter reißen.


  Porque cual repentino rayo de raíces secretas
uno cae en la cuenta que no respira solo,
que hay hermanos dormidos,
cortadas ramas retoñables,
pianos de primer piso, dulces
rosas descoloridas sin morir.
  Además, es este siglo obligatorio
que en airada espesura nos reúne,
el que regala al ojo la cumbre y el camino,
el que pregunta al alma por sus puños finales,
el que deja vibrando la fiel liquidación de las preguntas.
El panorama es un cuchillo rudo: uno nace entre todos
los hombres y los árboles,
pariendo el junco responsable que el huracán penetra:
posee uno la lámpara que con su luz idéntica
descubre donde nace la lágrima
digna de ser borrada en lo que nos rodea.


Óh, ifjui, szent megjózanodás,
Komoly, nagy fény, hős férfiú-szerep,
Emléketek ma is milyen csodás.


Imádkozám s körülvevék legott
Rajongva fényes szellemek,
A mindenségnek szíve földobog,
Gyönyörtől árad és remeg.


S nem fogja senki sejteni,
Miért hervadtam el,
Nem fog virág fölzsengeni
A halmon, mely benyel.


Die Zeltwand spaltete sich weit,
Und eine ungeheure Glocke wuchtete
Herein. »Emmy, das größte Wunder unsrer Zeit!«
Dort, wo der Hängerock am Halse buchtete,
Dort bot sich triefenden Quartanerlüsten
Die Lavamasse von alpinen Brüsten,
Die majestätisch auseinanderfloß.
»Emmy, der weibliche Koloß.«
Hilflose Vorderschinken hingen
Herunter, die in Würstchen übergingen.
Und als sie langsam wendete: – Oho! –
Da zeigte sich der Vollbegriff Popo
In schweren erzgegoßnen Wolkenmassen.
»Nicht anfassen!«
Und flüchtig unter hochgerafften Segeln


Aus der geschicht sich klar erfint
und wirt ermerket klar und pur
die große sterk in der natur,
welche mit gwalt durchdringet stark
vernunft, herz, sin, gebein und mark
weil das götliche majestat
menschlichem gschlecht einpflanzet hat
von wegen menschlicher geberung,
die dardurch hat ein stete werung,
mit einem so gwaltigen trieb,
das man tregt zu dem weibsbilt lieb,
das menschlich gschlecht sich mer und wachs
biß zu ent der welt, spricht Hans Sachs.


Ward sie nicht Spiel und Spiegel
irrer Funken,
die gestern wurden,
morgen zu vergehn, –
verlorst
in deiner kleinen Lust und Pein
du nicht das Firmament,
darin du wohnst, –
hast du dich selber nicht
vergessen,
Mensch,
und weiß dein Antlitz noch
um Ewigkeit?


Kéž padla vždycky v dobrou zem
ta svatá Boží slova,
kéž v srdci dobrém, výborném
je duše tvá vždy chová!


S ott húny el hű karok közt
A puszta rom felett;
S a tiszta ég borít rá
Örök szemfödelet.


Ele acredita que o chão é duro
Que todos os homens estão presos
Que há limites para a poesia
Que não há sorrisos nas crianças
Nem amor nas mulheres
Que só de pão vive o homem
Que não há um outro mund


Ráno je chladné, všude podzim jest,
zas krouží havran mlhou lesních cest...
A moje horké, ustarané čelo
jak černý stín zas výtka oblétla,
proč se mi tolik Tvého jara chtělo,
když mladost má již dávno dokvetla;
proč sebe v čas jsem neokřikl: stůj! –
leč k svému připoutal jsem osud Tvůj...
Ó, pozdě již v mé rozhárané hrudi
čarovným hlasem svědomí se budí,
ó, pozdě dnes se budoucnosti ptám,
nač v minulosti měl jsem pomnět sám!
Květ uvadl, a listy spadaly,
má družko, hleď! –
proč teprv nyní jsme se shledali,
proč teprv teď?...


Lobetänze, so die Werke
der Weltmehrerin vermehrn
und des großen Knabens Stärke,
den die Zyprusbürger ehrn.
Pflocket Blumen, windet Kränze,
führet liebe Lobetänze!


V noc poslední se halil den,
Vše utonula žití zřídla;
Z svých břehů moře stoupí ven –
Nad hrobem země žádný sen –
Smrt rozkládá svá pustá křídla!


Wohin er güldne Strahlen sendet,
Wie weit sein Zelt der blaue Himmel zieht,
Ist Dein Gebiet, o Seele; jene schöne Hütte
Ist hoch für Dich gewölbt.


Wie ich Dich sah – da stand es vor mir wieder,
Verwirklicht waren die Heroen-Lieder,
Die ich als Spiel der Phantasie verklagt.


Na zemi sem unavený
Bez starosti sladce spal,
Líbým sníčkem posylený
Veselý sem ráno vstal.


雨来细细复疏疏
纵不能多不肯无
似妒诗人山入眼
千峰故隔一帘珠


V vzpomínkách sluníčko vidím se smát,
výčitky hlavou mi buší,
že jsem ho jinému nechal si rvát,
že jsem měl předlouhé uši...
Boženko, měl jsem Tě rád!


Schöne Kinder hoff ich nun,
Die von gar nichts wissen,
Nicht, daß es was Hübsches sei,
Einen Freund zu küssen.
Eingeladen sind sie all,
Haben's angenommen.
Hänschen, geh und sieh dich um!
Sieh mir, ob sie kommen!


薰风袅袅度屠苏
争道新年景物殊
莫怪荜门贫似旧
竹窗糊纸换桃符


Der Letzte, der der Schlacht entrann,
Es war ein wunder Skalde,
Er sprach: »O tragt mich sterbenden Mann
Zum kühlen grünen Walde!


Die Mara hör' ich nicht, macht sie mit Andern Chor;
Doch, singt sie mir allein, nur dann bin ich ganz Ohr.


Du Schelme, du Bauer! so zierlichen Titel
Verehrten die Krieger den Bauern ins Mittel;
Nun Krieger getreten in Zippelpeltz-Orden,
Sind dieserley Titel Besitzer sie worden.


Nicht zum Morde ruft dein Horn,
Ruft zu Tanz und Leben,
Ueber deinem Hussah-Zug
Schmetterlinge schweben.


Den Reiherbusch zerriß der Dorn,
Blut träufelt von den Sporen,
Er sucht nach seinem Elfenring,
Er hat ihn gar verloren.


Ja, siehst du am Bergeshange
Irgendwo ein Kirchlein stehn,
Dieses Opfer währt nicht lange:
Sei so gut, hinein zu gehn!


Že nikdy dosytit se nemohou,
že před nimi vždy dojmů nové světy
svou nekonečnost rozestrou,
již nikdy obejmouti nemohou,
již nikdy políbením vypít nemohou,
že čím víc pijí, tím víc žízní mrou,
nemocí Věčna, záludnou a zlou!


Ich bin noch im Kahne.
Ich habe ihn leise angelegt –
an dich. Er ist bewegt:
seine Fahne weht landein.


Dein Wort, das Wort der Seligkeit,
Wirkt göttliche Zufriedenheit,
Wenn wir es treu bewahren.
Es spricht uns Trost im Elend zu,
Versüßet uns des Lebens Ruh,
Und stärkt uns in Gefahren.


Seht, wie des Mondes Antlitz glühend
Im Rosenscheine aufersteht,
Indes die Sonne, freudesprühend,
Den Leib im Westmeer baden geht!
Und an der Jungfraun einer Wange
Bricht sich des Mondes blasse Glut,
Indes, erhöht vom Niedergange,
Erglänzt der andern Purpurblut.


Was uns heilig zugeschworen,
Ist wahrhaftig auch geschehn;
Dieses Zeichen war erkoren
Vieler Fall und Auferstehn.


Spät noch eines Abends saß
Fridolin beim Gerstenglas,
Freute sich mit reinem Sinn
Auf den nächsten Morgen hin,
Und gedacht' in einem Jahr
Sie zu führen zum Altar.


Sentir-se parte do todo
projeto da reconstrução


A v kol na místě vonných zahrad jest dálná poušť,
Žádný strom tam nestíní, pramen nevlaží houšť,
Žádný zpěv jméno krále nejeví, nikde mu čest,
Zhynul a zapomenut! – to kletba zpěvce jest!


Recueillant le cri sourd de l'oiseau qui s'enfuit,
Et la plainte qui sort des roseaux, et le bruit


On žití okov střás, host jiných luhů,
kde slunce věčné volnosti se skví,
smrt jeho vítězstvím. A sudba druhů
zda horší jest než naše otroctví?
My v širším jenom žijem’ ve žaláři,
a lepší podzemní jich temný kout:
My pouta nesem’ v plné slunce záři
a k tomu ještě hanbu, těžší pout.


Rede, liebster Herr, ich höre,
Was ich wissen soll, mich lehre,
Fremdes sei mir unbewußt!
Du stillst ganz die Wissenslust.


Para que más se entienda que perdono
mis enemigos esta triste historia
en mi postrero tránsito refiero.


Ostatně jdi svou cestou, člověče,
a nedívej se po nich zkoumavě:
není to dojem zrovna estetický
a zkazil by ti jistě náladu.


Nicht Kranz noch Kreuz; das Unkraut wuchert tief;
Denn die der Tod bei Idstedt einst entboten,
Hier schlafen sie, und deutsche Ehre schlief
Hier dreizehn Jahre lang bei diesen Toten.


从古常闻有漏天
此言恐是里人传
山深自合常多雨
不是娲皇补未全


Where the dire  keeps its station,
Each common phrase is an oration;
And cracking fans, and whisp'ring Misses,
Compose their Conversation blisses.
The Matron marks the goodly shew,
While the tall daughter eyes the Beau —
The frigid Beau! — Ah! luckless fair,
'Tis not for you that studied air;
Ah! not for you that sidelong glance,
And all that charming nonchalance;
Ah! not for you the three long hours
He worship'd the "Cosmetic powers;"
That finish'd head which breathes perfume,
And kills the nerves of half the room;
And all the murders meant to lie
In that large, languishing, grey eye;
Desist; — less wild th' attempt wou'd be,
To warm the snows of Rhodope:
Too cold to feel, too proud to feign,
For him you're wise and fair in vain.


Sne, popřej jemu dávné síly
a z klidu míst ho nevyruš;
kde uspaly ho boje víly
a s jarým synem věrná druž?


S a kéjben lihegő göröngyre
Leszállt és rajt maradt örökre
A Gyönyör-óriás.
Láncokba senyvedett a sátán,
S a kéklő vizek büszke hátán
Jártam mint Messiás.


Schon träumtest vom ewigen Frieden,
Schon winkten die Engel dir zu;
Vom Himmel auf Erden hinieden,
Jetzt findet der Streit keine Ruh'.


Dies zuversichtliche Vertrauen
Behalt und nehm ich aus der Welt;
Der Tod gebiehrt mehr Lust als Grauen,
Dieweil mein Creuz durch ihn zerfällt.
Es nimmt mein Schlafgemach, das Grab,
Der Glieder schwere Kleidung ab.


prezïoso concetto, alto desio,
in prieghi, in orazion perseverando
sempre con essercizio santo e pio,


صرمَت ظليمةُ خُلّتي ومراسلي
وتباعدَت ضنّاً بزاد الراحلِ
جهلاً وما تدري ظليمة أَنّتي
قد أستقلُّ بصرم غير الواصِلِ
ذُلُلٌ ركابي حيثُ شئتُ مُشَيّعي
أنّي أروعُ قطا المكانِ الغافلِ
أَظليمَ ما يُدريكِ رُبّة خُلّةٍ
حسنٌ ترغَّمُها كَظَبي الحائلِ
قد بِتُ مالكَها وشاربَ قهوةٍ
درياقةٍ روّيت منها وَاغلى
بيضاءَ صافيةٍ يُرى مِن دونه
قعرُ الأناء يُضيء وجه الناهلِ
وسرابَ هاجِرةٍ قطعتُ إذا جرى
فوقَ الأكام بذاتِ لونٍ باذلِ
أُجُدٌ مراحُلها كأَنَّ عِفاءه
سقطانِ من كتفي ظليم جافلِ
فَلَنأكُلَنَّ بناجزٍ من مالن
وَلنَشربنَّ بدَينِ عام قابلِ
إِنّي مِنَ القومِ الذين إذا انتَدو
بدأوا بِبِرّ اللَهِ ثمَّ النائلِ
المانعين مِنَ الخنا جيرانّهم
والحاشدين على طعَامِ النازلِ
والخالطينَ غنيّهم بفقيرهم
والباذلينَ عَطاءَهم للسائلِ
والضاربينَ الكبشَ يبرُقُ بَيضُهُ
ضربَ المهنّدِ عن حياضِ الناهلِ
والعاطفين على المصافِ خيولَهم
والمُلحقينَ رماحَهم بالقاتلِ
والمدركينَ عدوّهم بذُحُولهم
والنازلينَ لضربِ كلّ مُنازلِ
والقائلين معاً خُذُوا أقرانَكُم
إِنَّ المنيّة من وراء الوائلِ
خُزرٍ عيوُنُهُم الى أعدائِهم
يمشونَ مشي الأُسدِ تحت الوابِلِ
ليسوا بأنكاسٍ ولا ميلٍ اذ
ما الحربُ شُبّت اشعلوا بالشاعلِ
لا يطبعون وهم على أحسابهم
يشفون بالأَحلامِ داءَ الجاهلِ
والقائلين فلا يعابُ خطيبُهم
يومَ المقالةِ بالكلامِ الفاصلِ


»Sein Haupt soll fallen unter Henkershänden!
Sein Bild bedecken soll ein schwarzer Schleier!
Sein Name sei verlöscht! – vergessen sei er!« ...
So sprachen Richter einst in diesen Wänden.


天空露下夜如何
漫道双星已渡河
见说人间方恤纬
可知天上欲停梭


葱岭传衣振钵龙
一花五叶衍南宗
慈帆不尽空中相
觉海谁图镜里容


Avf/ auf mein Geist nim Flügel/
die frühe Sonne stehet auf!
vergüldet Berg und Hügel/
auf/ auf/ nim früh zu Gott den Lauf!
der helle Tag tagt wider/
sing eine Melodey/
der schönstversüsten Lieder/
daß Gott dein Schutz Herr sey/
der dich beschirmt für Schaden/
geführet ein vnd auß/
auf Flügeln der Genaden/
dich vnd dein gantzes Hauß.


Und dann schob den Gardelieutenant ich als Opfer ihr an's Herz,
Und entsagte gerne diesem zu loyalen Minnescherz;
Ging zum Theetisch in der Hoffnung, daß des Festes Unterhaltung
Bald gewinnen würde eine ... unterhaltende Gestaltung.


Ô sombre hiver ! Nuit de l'année,
Viens ! Ne garde plus enchaînée
La tempête désordonnée.


In die Welt hinaus!
Außer dem Haus
Ist immer das beste Leben;
Wem's zu Hause gefällt,
Ist nicht für die Welt –
Mag er leben!


Queste star le delicate
vivandette che volere
presentare a voi brigate,
per farvi oggi ben godere;
di man nostre noi l'avere
volte al fuoche e ben lardate,
che tra l'altre stagionate
vi parran vivande elette.


O unerbittliches geſchicke!
Laß ja dem wunſch ein gnuͤgen thun!
Sonſt kan ich nicht im grabe ruhn,
Und komm aus jener welt zuruͤcke;
Wiewohl, wo ich vorm tode darff,
Und deſſen ſatzung nicht zu ſcharff,
Wird ohnedem mein leichter ſchatten
Aufſuchen dieſes ſchoͤne kind,
Um ſich, ſo bald er es nur findt,
Mit ſeiner fleiſchlichkeit zu gatten.


Or conven che s'accenda ogni mio zelo,
sí ch'al mio volo l'ira adoppi i vanni,
ch'io porto invidia a gli uomini, e no 'l celo;


جرحتني بالقولِ لكنني
أرى شفاهَ الجرحِ في الجرحِ
فكم سبابٍ بينَ أهلِ الهوى
يكونُ تنبيهاً إلى الصلحِ


Par les fentes d’azur de ces murs en ruine,
Je contemple les prés, le soleil et la mer.
Les algues ont rempli de leur iode amer
Le temple abandonné de la Vénus latine.


下极黄泉上碧空
鸟飞不到碍云峰
桃花流水知何处
野鹿闻笙出洞中


s sykotem běsným se valí
kol kovového úskalí,


Mon frère Jean, Mon frère Jacques,


Savia, gentile, gratiosa et bella
facta da Dio sopra ogne creatura:
ché non fo la natura,
ch'a tanto offitio la seria imbecille,
de la tua sapientia ne favella
già tucto el mondo, ch'una vergen pura
sia de tanta cura,
né mute passo senza pensir mille.
Tu hai l'antiveder de le sibille
col senno tuo che scorge el futuro,
e 'l consiglio maturo
trascende et passa già el mundan sapere.
A questo el pòi vedere,
quando el più savio re de' christiani
legato et strecto tien fra le tue mani.


Wo bist du, Jugendliches! das immer mich
Zur Stunde weckt des Morgens, wo bist du, Licht!
Das Herz ist wach, doch bannt und hält in
Heiligem Zauber die Nacht mich immer.


Imehr ich that, i strenger ward dein Ernst.
Du nahmst mir A.L.L.S., weil du si gantz auskernst.
Mein Gott, Mein Gott! Ich schrei um Jesusleiden!
Du thust, nicht ich, mein Gott, dis harte scheiden.


Hrabal jsem v rumu
děsnou záchvatí:
kdeže jsi, kdeže,
mamonko, máti?
hrabal jsem rukou –
a konec díla
mrtvola zlaté
rodičky byla.


Kein Todter lobet dich in seiner dunklen Gruft;
Kein Abgeschiedner singt in seiner tiefen Kluft
Von deiner Gütigkeit und deinen Gnaden-Gaben.
Drum hilf mir, daß mein Geist
Dich rühmet, lobt und preist;
So solst; so kanst du auch von mir ein Danklied haben.


Mit wilden Löw' und Bären
Gleich werden in gemein,
Aus einer Krippe zehren
Die zarten Lämmerlein.


Sad on the margin of the deep,
I saw a lady sit and weep,
Arrayed in robes of white;
Below she mark'd the billows rise,
Above the dark unsettled skies,
Nor shiver'd at the sight.


全家虽脱海波危
旧治无人咏十奇
孤奉明恩颜似甲
却嗔儿女笑嘻嘻


Deixa Orfação, e à forte Soar chega,
Onde, justificada a gente Lusa,
Trato, e paz oferece: e a paz lhe nega
O Agareno esquadrão, que as armas usa.
Já gastado era o dia; e mal sossega
Afonso a noite: e dando luz confusa
A Aurora, não aguarda que o Sol saia:
Parte iracundo a cometer a praia.


rosa de leite
que sobe devagar
na doce pedra
do muco dos meus lábios


Volete udir vendetta smisurata
c'ha·fatta di sua donna l'Acerbuzzo?
La barba lunga un mese n'ha portata,
orando che dovea far Giovannuzzo.


Julio, ¿a qué fiera Antandro se parece,
que porque no se envidia no se infama,
y porque no se ve no se aborrece?


Gewitterleuchtend zog die Nacht herauf.
Die Ebne, die vom Fusse des Gebirges
sich hinstreckt in den schwarzen Horizont,
sie lechzt und dürstet. Mit verhaltnem Athem
harrt sie des Wetters und der Regenfluthen.


Wer schmäht und Schmähung hört, dem sey zur Straff erkoren,
Daß jener an der Zung und dieser henck an Ohren.


Was du gefühlt hast, stammelnd, ungefüge,
Ich durft es dir und mir zum Kranze runden,
Du hast die Worte, ich den Sang gefunden, –
Ach, daß ich noch die schönen Kränze trüge!


„Zde jest!“ pravil ďábel hbitě,
„jednej s ním však ostražitě,
kostelních nech věže hroty,
s větrem toč se vždy dle noty,
a co kolem tebe letí
na křídlech neb na koštěti,
nech dál fičet na své dráze,
jinak ti to přijde draze!
Co ty budeš s větry lítat,
místo blesku mlhu chytat,
zlaté hvězdy ohledávat,
do čtyř úhlů světa mávat
jako herec pathetický,
já se hodlám bavit lidsky:
Vím o kůstce, hebká líčka,
černý vlas má židovička,
dali jsme si, přijde jistě,
rendezvous na pěkném místě.
Dobrou noc, můj sladký pane,
zde můj plášť!“ A s ramen kane


A nedostoupil-li jsem dosud slávy –
zde touto knihou nezískám jí jistě,
neb vidím jako věštec prozíravý:


Eigner Fleiß und fremde Hülffe fodern einen guten Mann;
Ob man einem für soll spannen, muß er selbsten spannen an.


Die perlein, die rein, rund und groß
aus des ostmeers schatzreichem schoß
erworben durch die wasserwogen;
Wie auch die pure demantstein
seind edlen steinen, die gemein
an wert, wie billich, vorgezogen:
Also mehr dan ein schönes haar
und mehr dan augen leuchtend klar
und rosenreiche lefz und wangen,
Vermag der tugend frischer kranz,
vermag der weisheit scharfer glanz
mein herz zu trösten und zu fangen:
Und welcher schöne demant soll
nicht allzeit eurer gotsforcht weichen?
und welche perlein kan man wol
mit eurer weisheit schatz vergleichen?


El interés consiste, en que el amado,
sin pagarle su amor no esté un momento;
el tener más es su mayor tormento
por temor de perder su noble estado


Wie süß ists, nur zu denken
An diese kleinen Dinge ...


Nuž, lhavá slasti, staň se číkoli
a nedráždi mne, popřej mi jen spáti.
I nejžhavější bolest přebolí,
když soucit mrazu do loktů ji zchvátí.


我是王弘之
得鱼亦不卖
新水上查头
纶竿竟何在


Mulandóság és világ,
Ah ezek jó népek!
Feledékenységemért
Nem is nehezteltek.


Odio di dèi Prometeo
Arridi a' figli tuoi.
Solcàti ancor dal fulmine,
Pur l'avvenir siam noi.


Tak náhle zrodíte se, vzrostete nám před zrakem
čarovným zázrakem
z nepostihla podstaty Bytí-Božství,
jež z jednoho a dvojného se přetvořuje v množství,
a na nás patříte v své tiché závrati!


 ricca d'oro e di molta
varietà di tappeti.
Dipinta era la volta,
dipinte le pareti
di storie e di persone
analoghe al padrone.


až teď, když jezdí v ekvipáži,
(ta není od ní placena),
já duše své se pozdě táži,
proč mlčí, v koutku skrčena...


Té chvíle
záclony v oknech bílé
se ještě nepozvedly,
když nešťastné ty vedli.
Jak mohou lidé spát?


1.  Un poema es una suma de hombres y una combinación de palabras.
2.  Con las palabras asumimos la historia.
Con el poema asimos la vida.
3.  El poema hecho, como el momento vivido, entra en una forma
inalterable, en una condición irreversible.
4.  En la condición irreversible de los momentos humanos.
5.  En la condición evasiva de las cosas del mundo.
6.  Todo poema fluye (huye).
7.  En un mundo de sucesión, las palabras se suceden para captar el mundo.
8.  Hecho el poema, el poeta desaparece.
9.  Pensar para llegar a lo impensado.


Und zu Nacht, und zu Nacht, bei der Sterne Schein,
Schlägt der Wind mir an's Fenster die Reben,
Wach' ich auf, denk' ich dein, über's Jahr bist du mein,
Grüß dich Gott, grüß dich Gott, du mein Leben!


La cólera que quiebra al hombre en niños,
que quiebra al niño en pájaros iguales,
y al pájaro, después, en huevecillos;
la cólera del pobre
tiene un aceite contra dos vinagres.
La cólera que al árbol quiebra en hojas,
a la hoja en botones desiguales
y al botón, en ranuras telescópicas;
la cólera del pobre
tiene dos ríos contra muchos mares.
La cólera que quiebra al bien en dudas,
a la duda, en tres arcos semejantes
y al arco, luego, en tumbas imprevistas;
la cólera del pobre
tiene un acero contra dos puñales.
La cólera que quiebra al alma en cuerpos,
al cuerpo en órganos desemejantes
y al órgano, en octavos pensamientos;
la cólera del pobre
tiene un fuego central contra dos cráteres.


Rede heiter, denke milde,
Schwebe still im sanften Gleise,
Blühend nach der Blumen Weise;
Wie sie duften im Gefilde,
Lebe linde, liebe leise.


Povzdálným soumrakem vznáší se zpěvánky,
Nad dolem ztišeným vzlétají červánky,
Obzor na růžných ulpívá rtech! –
Zápachu květin, balšamů dech,
Obětní páry na stinném háji
Hravý větřík do dálky svlájí –
A každým večerem půvaby nové
A vše jen k lásce, k lásce zove!


Dávno boje shasly
jako vulkán žhoucí,
slávy nehynoucí
jasný vid:
v čem se světy třásly
dnes je zase klidné –
moře nedohlídné
jak ten lid. –


行尽钟陵西北山
篮舆恣意取峰峦
明朝未必无风雨
便泼浮云子细看


Sie schnäuzt sich, fährt mit der flachen Hand
Über das welke Runzelgesicht,
Hustet und spuckt in den nassen Sand.
Der Nebel ist gar zu schwer und dicht.


Und, ach! ich soll die Warnung nicht
Der Hochgelobten hören;
Soll, wider meinen Gott und Pflicht,
Aus dieser Zelle kehren!


فؤاد بين هجران وبين
قضى أمد الحياة بفرقتينِ
قضى أو كاد لولا زور طيف
غفت عين السهاد فزار عيني
ظفرت بلثم راحته وراحي
وفزت من الوصال براحتين


Una so ben che mal ti può uguagliarsi,
e mal forse anco avria possuto prima
che li edifici suoi le fussero arsi


闷来爱竹把花嫌
无事看山高捲帘
好鸟一声飞过檐
清风著力送银蟾


Den Fisch, der Ströme bläst und mit dem Schwanze stürmet,
Hast du mit Adern ausgehölt;
Du hast den Elephant aus Erden aufgethürmet
Und seinen Knochen-Berg beseelt.


Hor fami del tuo amor sì forte acceso
Che per lo merto de tua passïone
Io porti con fortezza questo peso.


Schlief die Mutter endlich ein
Über ihre Hauspostille?
Nadel, liege du nun stille:
Nähen, immer nähen, – nein! –
Legen will ich mir die Karten.
Ei, was hab ich zu erwarten?
Ei, was wird das Ende sein?


Tief unten liegt die Welt, es dringt
Nur in verlornen Tönen
Herauf, was so betäubend klingt,
Ihr Jubeln und ihr Stöhnen.


Non creder che dal sol raggi scintillino,
che penetrano al loco ov'io sto a piangere,
o ch'io oda suoni che campane squillino;


Луг шелк_о_вый, мирный лес!
Сквозь колеблемые своды
Ясная лазурь небес!
Тихо плещущие воды!
Мне ль возвращены назад
Все очарованья ваши?
Снова ль черпаю из чаши
Нескудеющих отрад?
Будто сладостно-душистой
В воздух пролилась струя;
Снова упиваюсь я
Вольностью и негой чистоНо где друг?… но я один!…
Но давно ль, как привиденье,
Предстоял очам моим
Вестник зла? Я мчался с ним
В дальний край на заточеньОкрест дикие места,
Снег пушился под ногами;
Горем скованы уста,
Руки тяжкими цепям


"His casque I unlaced, and I chafed his cold brow,
And fain every wound would have healed;
So young, and so lovely he seemed, that I wept
As by him I tenderly kneeled.


Nuž já se vydám na cestu!
Mne sen i bdění moří,
mé blaho – to se zřítilo,
a srdce žalem hoří.


Nun der güldne Sonnen-Wagen
fähret nächst der höchsten Ban/
und erleuchtet mit Behagen
den smaragden Erdenplan;
weil ihr Weg wird gleichsam krumm/
kehret sie nun wieder um:
wie der Krebs zurücke weichet/
dessen Zeichen sie bestreichet.


Und der so leicht Verführte hinkt,
Dem Spielzeug hinterher!
Mitleidig sehn wir ihn, er singt,
Sein Freudenlied nicht mehr!


Si te preguntan
cuanto te tuvieron
cuanto te torturaron
cuanto hace que te pasó
Es porque ignoran
que alli
donde se vive la muerte y el horror
los días
las horas
los minutos
los segundos
son eternos
cuanto te tuvieron
cuanto te torturaron
cuanto hace que te pasó
Es porque ignoran
que alli
donde se vive la muerte y el horror
los días
las horas
los minutos
los segundos
son eternos


Wohl, Völker aus dem Ost, di selbst Jehovah ruffte,
Und wider in den stamm durch Jesum selbst einpfrofft!
Eur zehnjahr wird euch ewiglich erquikken,
Das ihr nunmehr vollendet eure reise!
Mein zehnjahr wird mit eurem zehnjahr stehn,
Zur Gottesehr und Menschenlehr auf ewig.
Der gantze Weltkreis mus vor mir und euch erstarrn;
Er siht nun klar Jehovah unsern Führer.
Ihr seid mein Volk, und ich eur David neu:
Jehova Jesus hat uns beid zehnjahr geleutert.


Jeť v Horách Kutných zboží dost
a zlata mnohá skříň;
my Václava-li nelapnem,
vždy bude toho míň!“


满道累累尽赭衣
含冤相语泣相随
不因今日身亲见
只说先秦事可疑


Dieser sprach: »Herr Richter, ungeheuer
Ist die Schuld, die man mir unterlegt;
Denn daß eine Kuh ein Wiederkäuer,
Hat noch nirgends Ärgernis erregt.
Soweit ist die Wissenschaft gediehen,
Daß es längst in Kinderbüchern steht.
Wenn Sie das auf Majestät beziehen,
Dann beleidigen Sie die Majestät!


Juž nevím, co tu znělo z úst mé báby,
zda minulosti vzpomínky, zda tuchy
do budoucna? Svit vzpomínky je slabý,
a beztoho by kles’ v svět bájím hluchý.


Ein rother, dir gar wohl bekannt, ist schön, doch singt nicht viel,
Er kömmt aus deinem Vaterland, heißt Gimpel in der Still,
All thun sich seiner schämen, weil er ein Gimpel ist,
Thu du ihn zu dir nehmen, weil du sein Landsmann bist.


Der Hirte, der in Ställen saß,
Die einem Kerker ähnlich waren,
Streckt sich vergnügt auf frisches Gras
Bey seinen neugebohrnen Schaaren:
Er suchet das verquollne Rohr
Aus seinem Stall und Staub hervor;
Und läßt es höchst erfreut erschallen:
Bald zwingt er mit der Zung ein Blat,
Das er vom Strauch gebrochen hat,
Um seiner Phillis zu gefallen.


s tím pak chvíli zahrává si, zajásá, a zas se dívá
a pak bujnou svoji radosť v malých svěžích písních zpívá.


Bis die grimmige Wölfin liebet das Schaf.


Du hast gut reden, dacht ich, zum Geleite
Gab dir ein Gott die Gunst des Augenblickes,
Und jeder fühlt an deiner holden Seite
Sich augenblicks den Günstling des Geschickes;
Mich schreckt der Wink, von dir mich zu entfernen –
Was hilft es mir, so hohe Weisheit lernen!


When fierce  on  spacious Plain
Did from afar the  Chief behold;
Betwixt Despair, and Rage, and Hope, and Pain,
Something within his warring Bosom roll'd:
He views that Fav'rite of Indulgent Fame,
Whom whilom He had met on  Shoar:
Too well, alas! the Man He knows the same,
Whose Prowess there repell'd the  Pow'r;
And sent Them trembling thro' the frighted Lands,
Swift as the Whirlwind drives  scatter'd Sands.


Heiterlächelnd sprach Cidli: »Und meine Trauten, o Gute,
Lilla, die Holde, und Lili, der Fromme, was machen wol diese?
Manchen fröhlichen Tag und manchen vertraulichen Abend
Haben wir mit einander gekürzt in mancherlei Spielen.
Greisens spielten wir itzt, und itzt Versteckens. Am liebsten
Spielten wir Bräut'gam und Braut. Der silberlockige Lili
Pflegte der Bräut'gam zu seyn, und deine Cidli das Bräutchen.
Festlich geschmückt ward Cidli dann mit Blumen und Bändern.
Priesterlich pflegt' uns Lilla zu trau'n. Der kindischen Trauung
Folgte der festliche Schmaus, dem Schmause der Tanz und der Reigen.
Lilla und Lili, o süße Gespielen, was macht ihr wol itzund?«


Scioglie il nocchier come venir lo vede
di trasportarlo a miglior ripa, lieto
che se la faccia può del cor dar fede
tutto benigno, e tutto era discreto
pose Ruggier sopra il naviglio il piede
dio ringratiando, e per lo mar quieto
ragionando venia col Galeotto
saggio, e di lunga esperienza dotto


Da erschienst du Nathos! meinen Augen,
Freundlich wie ein Abendlich Gestirn.
Caibar schwand vor deines Stahles Sprühen
Wie der Nachtgeist vor des Morgens Glühen,
Doch es wölbte Trauer deine Stirn?


E pien d'angoscia e di fiera paura,
quel che fosse risposto ad aspettare
incominciò, con non usata cura
seco volvendo quel ch'avesse a fare,
se tanta fosse la sua isciagura
che tra' fratei sentisse dilibrare
che a Calcàs Criseida si rendesse,
come sturbarlo del tutto potesse.


ein Anblick gräßlich und gemein.
Drum zog ihn der Senat auch ein.


Ne la stagion che 'l ciel rapido inchina
verso occidente, et che 'l dí nostro vola
a gente che di là forse l' aspetta,
veggendosi in lontan paese sola,
la stancha vecchiarella pellegrina
raddoppia i passi, et piú et piú s' affretta;
et poi cosí soletta
al fin di sua giornata
talore è consolata
d' alcun breve riposo, ov' ella oblia
la noia e 'l mal de la passata via.
Ma, lasso, ogni dolor che 'l dí m' adduce
cresce qualor s' invia
per partirsi da noi l' eterna luce.


Mensch, deine Seligkeit kannst du dir selber nehmen,
So du dich nur dazu willst schicken und bequemen.


邂逅故人逃难处
王孙气象独升平
诗吟摩诘如无味
画到阳关别有情


A proto nad mrtvolou neplakal. –


Comme elle court ! voyez ! — par les poudreux sentiers,
Par les gazons tout pleins de touffes d'églantiers,
Par les chemins perdus, par les chemins frayés,
Par les monts, par les bois, par les plaines, voyez


Dort rauscht ein Hain, die Blätter brennen,
Durchleuchtig licht, in grünem Saft;
Dort braust ein Fluß, die Fluten rennen
In freiem Lauf, in kühner Kraft.
Die vollgehauchten Segel fliegen,
Mit Nachen ist der Strom bedeckt,
Und an den weichen Ufern liegen
Die gelben Heerden ausgestreckt.


The Noon do's following Treats provide,
In the Pavilion's Shade;
The Neighbourhood, and all beside,
That will attend the amorous Pride,
Are welcom'd with the Maid.


Mädel, laß das Stricken – geh,
thu den Strumpf bei Seite heute;
das ist was für alte Leute,
für die jungen blüht der Klee!
Laß, mein Kind;
komm, mein Schätzchen!
siehst du nicht, der Abendwind
schäkert mit den Weidenkätzchen


Ma lei, volgendo i soi già stanchi rai,
confortava ciascuno a pacienza:
chi alhor non pianse non piangerà mai.


Ha, vzpíná bílé lokty k němu
a k sobě v dol mu kyne blíž –
jen mžik, a klamu osudnému
by střemhlav padl v oběť již – –


O ihr Sternenaugen,
Oder Augensterne!
Könnt' ihr aus der Ferne
Diese Thränen saugen,
Die ich um euch wein' und weine gerne?


Back to the palace, now, the dying Bridegroom,
By Knights in hymeneal robes was borne,
Whilst others dragg'd his murd'rer's mangled corps,
To search for motives to the cruel deed.
His mask unclasp'd, disclos'd a well-known face
— A mute he was, and in ZORADOR's train.
A fiend-like scroll, conceal'd within his vest,
Develop'd all the murd'rous hell-born project.
These were its words: "'Tis not the slave, but
Who give the blow.  if not my
Shall be appeas'd. Learn, King of
Learn both to know and dread the scorn'd ZORADOR!"


a chápu proč. Ty sladké ody,
citlivé stony, rýmů tok,
hanebně bídná poesie
tě vítávala rok co rok.


Já se všecka ulekána kryla v keři,
z králíčka teď v hnízdo nosím zlaté peří;
chudáku však ubitému, hrozno říci,
hrob už kopou černokřídlí hrobaříci.


平沙雨湿草茸茸
白玉高坛紫翠重
马上行人看不厌
石廊流水绕疏松


Hlubokým tichem kvetla jara,
družně veselil se srdcí kruh,
šumělo klidně moře národů.


1. D. 397. Kps. 94. v. 14669.
2.
3. D. 276. 348.
4.
5. D. 41.
6. D. 398. 486.
7. K. 3. 17. 18. 19. 20. D. 150. 429. 556. Kps. 95. v. 15032.
8. K. 3. D. 211. 277. 487.
9. K. 3. 12. D. 70. 151.
10. D. 71. 586. Kps. 52. v. 6569.
11. D. 152. 557.
12. D. 277. 349.
13. K. 3. C. 1.
14. K. 21. D. 278. 522. 668. Kps. 118.
15. D. 153. 154. 279. Kps. 60. 106.
16. D. 523. Kps. 64.
17. D. 421. 488.
18. D. 72.
19. D. 47. 399. 489. 669. Kps. 64. v. 9498. 118.
20. D. 48. 212. Kps. 39.
21. D. 73. 155.
22. C. I. D. 156. 213. 400.
23. K. 22. C. II. D. 157. 524. Kps. 118.
24. C. III. D. 280. Kps. 40.
25. K. 3. C. IV. D. 73. 158. 490. Kps. 77. 118.
26. D. 20. 73. Kps. 77. v. 12156. 118.
27. D. 74. 455. 491. 558. Kps. 52. v. 6572. 118.
28. D. 350. 422. 559. Kps. 118.
29. C. V. D. 525. 670. Kps. /[50]/ 35. v. 3653. 118.
30. D. 214. 615. Kps. 7. Buch. Vorr.


breve è la sorte de l'Inganno, udite.
Quante fila d'astuzie usa la Frode,
vi saran lacci a strangolar le Vite.


Io ardo più che mai, e questo foco,
ch'io sento nuovo, è d'altra qualitate
che quel di prima: el mi rinfresca gioco
sempre nel cor, pensando alla biltate
che n'è cagion, ma vero è che un poco
le voglie mie più calde che l'usate
fa di tornar nell'amorose braccia,
e di basciar la dilicata faccia. —


V čistém tichém rodném domku,
na zahradě v řadách stromků
bývala jsem veselá;
netrápil mne žádný smutek,
ani hádek ani půtek
duše moje neměla.


Von Zeit zu Zeit, da tauchten Boote auf.
Ich sah noch Männer sich im Wasser raufen.
Geschmückte Frauen steuerten der Boote Lauf,
Ich höre Schwimmende um mich verschnaufen
Dicht bei der Leichen enggedrängtem Hauf ...


Dans la salle en rumeur un silence a passé…
Pannyre aux talons d’or s’avance pour danser.
Un voile aux mille plis la cache tout entière.
D’un long trille d’argent la flûte la première
L’invite ; elle s’élance, entre-croise ses pas,
Et, du lent mouvement imprimé par ses bras,
Donne un rythme bizarre à l’étoffe nombreuse,
Qui s’élargit, ondule, et se gonfle et se creuse,
Et se déploie enfin en large tourbillon…
Et Pannyre devient fleur, flamme, papillon !
Tous se taisent ; les yeux la suivent en extase.
Peu à peu la fureur de la danse l’embrase.
Elle tourne toujours ; vite ! plus vite encore !
La flamme éperdument vacille aux flambeaux d’or !…
Puis, brusque, elle s’arrête au milieu de la salle ;
Et le voile qui tourne autour d’elle en spirale,
Suspendu dans sa course, apaise ses longs plis,
Et, se collant aux seins aigus, aux flancs polis,
Comme au travers d’une eau soyeuse et continue,
Dans un divin éclair, montre Pannyre nue.


寒威动房帷
悲风起罗荐
妾恨井中冰
结时君不见


No la veo; no me baña su doloroso color,
ni la oigo correr sobre las piedras,
ni mis manos la tocan,
ni mis cabellos se oscurecen,
ni siquiera mis huesos se ponen amarillos,
ni aun mi saliva es verde, amarga y pálida.
No la he visto. No. No la he sentido
en mi propia sangre revolotear
como pájaro perdido, llorando
o nada más en busca de descanso.
Es horrible que no llueva sangre española
sobre las ciudades de América
como sangre de toros embistiendo
o lágrimas de águilas.
Pero sí, sí la veo, sí corre
por el cielo de mi ciudad,
sí la tocan mis manos,
sí mis cabellos oscurecen de miedo,
sí mi boca es una herida espantosa
y mis huesos roja pesadumbre.
La he visto, la he tocado
con mis propios asustadizos dedos,
y todavía estoy quejándome de pena,
de noche, de nostalgia.
Yo soy testigo de esa sangre.
Puedo decir que hablé con ella
como un árbol ensangrentado
con una casa deshabitada;
puedo decir a los incrédulos
que en su corriente iban,
secos, mudos, ojos y ojos de jóvenes,
ojos y ojos de niños,
manos, manos de ancianos,
y vientres prodigiosos de muchachas,
y brazos prodigiosos de muchachos,
y mucho, muchísimo dolor,
y dientes españoles,
y sangre, siempre sangre.
Yo era. Yo era simplemente
antes de ver esa sangre.
Ahora soy, estoy, completo,
desamparado, ensordecido,
demasiado muerto para poder, después,
ver con serenidad ramos de rosas
y hablar de las orquídeas.
Yo soy testigo de esa sangre,
de esas palomas, de esos geranios,
de esos ojos con sal,
de aquellos mustios vientres
y sexos apagados.
Yo soy, testigo muerto, testigo de la sangre
derramada en España,
reverdecida en México
y viva en mi dolor.


Don Diego muž nebyl důvěřivý,
znal podle sebe lidí způsob lživý,
jich bezohlednost, jejich pokrytectví,
jež stále vzrůstá od prvního dětství.
Před společnosti stykem choť svou chránil,
i mladičkého synovce se stranil
a umínil si poslati jej z domu,
jak příležitost naskytne se k tomu.


平生慨慕古人深
道味先生更所钦
长恨无缘趋末席
灵祠一拜俨如临


En lágrimas salgan mudos
afectos, que hasta hoy
ni aun en suspiros el alma
al aire se los fïó;
afectos que, el pie en un grillo,
andan con el corazón,
y se fueran por los ojos,
a no revocarlos yo.
Salgan por los ojos, pues,
centellas sin esplendor,
entre ondas, sin rüido,
desmintiendo lo que son,
que el recato aun al silencio
señas teme, si no voz:
tanta a la divina causa
se debe veneración.
Adoro en perfiles de oro
dos bellas copias del sol;
tan bellas, que él pide rayos
a cualquiera de las dos;
adórolas, y tan dulce,
tan mental culto les doy,
que no penetra sus aras,
si no es la imaginación.
Por no profanar, grosero,
su sagrado templo, estoy,
entre celos y temores
que la envidia me causó,
previniendo diligente
el más luciente arpón
que viste plumas de fuego
en la aljaba del Amor,
para ejercitarlo el día
que ausencia haga, un garzón,
más que yo, sí, venturoso,
pero más amante, no.
Entretanto, la lisonja
me hurta a la emulación,
que, a una deidad, el silencio
mudo es adulador.


Was wirst du auff der Welt als Creutz und Ach erleben?
Weil du bald Anfangs must dein Blut zum besten geben.


- És a kérdezőnek elég volt e válasz.
Tudniillik egészen más idő volt ám az!
Nem vala még akkor annyi irkafirka,
Útlevelét akkor ki-ki maga irta:


Dich sing' ich nicht, wie Dichter, deine Sklaven,
Erst vollgefüllt aus deinem Horn;
Dann hoch die Thyrsusstäbe schwingend,
Und Evoe im wilden Rausche singend –
Ich singe, Bacchus, dich im Zorn.


Vielleicht, daß einer dann zum Gehn sich wendet,
– Er ist am nächsten Tage nicht mehr da –
Und seine Stumpfheit mit dem Browning endet...


Květ suchý pod sklem jest a zbytek stuh,
zda z rakve as či z „filosofů plesů?..“
Vše jedno juž, jeť ztracen srdce ruch,
jak v zimě ptačí píseň z ňader lesů. –


Mais quoi ! voulant chanter, voici que ta voix pleure,
Muse ! Le siècle est sourd et la plainte est un leurre.
Pour moi, je prise peu ces lyriques accès :
Donc restons, en nos vers, prosaïque et français.


Mnohý v tomto světě truchlí,
že nic neužil si světa!
Sotva seznám jeho krásy,
již je po životě veta!


Když modlitbu tichou kněz vetchý křížem ukončil
a znovu v křeslo sedal, tu zdvih’ se ku odchodu Výhoň.
Kmet jej marně držel, též Marta mu bránila darmo,
jež s ubrusem bílým zas právě do komnaty vešla
a zvala horlivě jej k prosté zákusce večerní.
On děkoval; setrvav na svém, uchopil se klobouku.


Dormez, les amoureux ! Tandis qu’autour de vous
Le monde inattentif aux choses délicates,
Bruit ou gît en somnolences scélérates,
Sans même, il est si bête ! être de vous,jaloux.


A perla velká, svatá, hle
v zrak teskný vzplála. Po ní
slz stříbro svaté ponáhle
se bledou tváří roní –


Kdysi epigramy psal,
potom psaní zanechal,
koncipistou se kdes stal;
deset let si nevšímal,
co kdo do tisku kde dal,
jaký pokrok se kde stal –
o nic už se nestaral,
ani řádek nenapsal –
jen své existence dbal.
Nyní zas se psáti jal – – –
že toho radš nenechal!


Zřítelnice slunka zlatá,
spanilá
větvemi své šípy ke mně
vysýlá,
posouvám se k chvoji řase,
ono však mne najde zase.


Und Geld verdient man dort wie Heu,
Und laßt es nur so springen,
Und gibt's Krawall, ist man dabei,
Und ich geh' jetzt nach Bingen.


Zwar mit seinem losen Mund
Neigt er zum Krakeele.
Dabei ist er doch im Grund
Eine treue Seele.


Eins hab ich endlich außgenommen,
Wofern ich noch verreisen muß,
So werd ich nur noch einmahl kommen,
Damit mein frommer Abschieds-Gruß
Euch schuldigst werde beygebracht,
Sonst sag ich itzo gute Nacht.


Wer hat dein Füßlein dir besohlt,
Überall hat's mich eingeholt?«


Sieh, wie er im Frühling
Lichtgrüne Blätter schlägt!
Ihr Orangenduft
Ist dem Geschmeiße Gift.


Ahora vamos de nuevo a cantar alma mía;
a cantar sin palabras.
Desnúdate de imágenes y poda extensamente
tus viñas de hojarasca.
No adulteres el mosto que hierve en tus lagares
con esencias extrañas,
y así, te dará un vino sencillo pero puro,
porque es vino de casa.
Anda el viejo camino para que se te vea
la intención noble y clara,
y huye de las retóricas travesuras ingenuas
que inquietaron tu infancia.
Ya eres vieja, alma mía. Árbol que entra en la zona
de la vida mediada.
Como fruta madura te cuelga el sentimiento
de la rama más alta.
Rama de bella fronda que perfumó al canto,
ahora se ve pelada
Para cuajar el fruto tuvieron que caerse
las hojas de la rama.
Así estás, alma mía, en tu grave hora nueva,
toda desnuda y blanca,
erguida hacia el silencio milenario y profundo
de la estrella lejana.


Das soll mir dich gewinnen,
Die ganz im Glanze steht,
Du Blanke, Schlanke, Schöne, der
Mein Stolz entgegengeht.


开处千山万壑香
一花一叶是君王
心伤野死重瞳似
再拜春丛涕泪长


Dem Demant weicht Rubin, den Perlen die Korallen,
Dem Balsam weichet Oel, dem Bisame Zibeth;
Das Gold sticht Silber aus, Glas schämt sich vor Krystallen;
Man weiß, daß Purpurblut vor allen Farben geht;
Des Mondes Silber muß vor Sonn' und Gold erbleichen;
So muß der Freundlichkeit auch schönste Schönheit weichen.


Da sprach sie schnell: »Sei bald bereit,
Ich wasche dir dein Totenkleid!«
Und als sie dies gesprochen kaum,
Zerfloß das ganze Bild, wie Schaum. –


Merően áll, miként a piramíd, amely
Sokszor nézett reá komor köveivel.


粤山深历备辞劳
虽有故人谁赠袍
归卧茅斋且休歇
竹风山雨两萧骚


Und die Wahrheit traurt verstummet,
Die brandgemalte Lüge summet
Frech jede große Tugend an,
Kühn durch Schwert und Henkerbeile
Meint sie, daß seine Donnerkeile
Der Himmel nicht mehr schwingen kann.


Chega através do dia de névoa alguma coisa do esquecimento,
Vem brandamente com a tarde a oportunidade da perd
Adormeço sem dormir, ao relento da vid
É inútil dizer-me que as acções têm consequência
É inútil eu saber que as acções usam consequência
É inútil tudo, é inútil tudo, é inútil tud
Através do dia de névoa não chega coisa nenhum
Tinha agora vontade
De ir esperar ao comboio da Europa o viajante anunciado,
De ir ao cais ver entrar o navio e ter pena de tud
Não vem com a tarde oportunidade nenhum


Que sons comoverão os meus ouvidos
depois que cortei as falas aos pastores
e recuei minha melhor orquestra?


Jeť Jahvé velkost, hrůza, přísnost děsná,
jeť Jahvé něha, láska, radost plesná,
jeť Jahvé smrt, je život, zima, vesna!


Es bonito vivir, aunque la vida
tenga amargos momentos.
Los hay llenos de duros sinsabores,
los hay tristes y lentos.
Los hay que nos castigan con desgana,
con fatiga y con tedio.
Pero hay otros momentos de esperanza,
de amor y de sosiego,
que nos llenan el alma de alegría,
de dulce bienestar y de contento.
Momentos en que vemos un futuro
poblado de misterios,
que van desarrollándose en promesas,
como en los viejos cuentos.
Si sabemos mirar en nuestras almas,
veremos que tenemos allá adentro
un sinfín de posibles realidades
que aún no se han hecho;
con ellas está todo en nuestras manos,
como un misterio
que espera, que, con fuerza decisiva,
le despertemos.
Para aquellos que amamos nuestra vida,
y a Dios le agradecemos
que nos la muestre llena de contrastes,
hay momentos, momentos y momentos...
...De estos momentos llenos de promesas
quiero llenar mi tiempo.


Lui que Phœbé la nuit visite avec mystère,
Qu'elle adore en secret, un enfant, un pasteur.
Il est timide et fier, il est discret comme elle ;
Un charme grave au choix d'une amante immortelle


Na slávu svých předků po právu jsme hrdi,
chyba však, že na ní stále líháme,
ana, když se druhdy zdviháme,
vždycky hrozně plesnivinou smrdí.


Tratti infiniti avean da ciascun lido
a cotanta beltà questi rumori;
non si frequenta più Pafo né Gnido
né più a Vener si danno i sacri onori;
sola costei per madre di Cupido
s'invoca ed ha gl'incensi e i grati odori;
per la terrestre Venere ognun giura
e la vera nel ciel più non si cura.


Tak modlil se, a jako v odpověď
na jeho vzdech, hle, z hloubi koruny
část toho světla oddělila se;
jak hvězda jasně, nyvě, pomalu,
jak bílý květ, jejž tiše uroní
za jasné noci zdřímlý růže keř,
a pohybem jak ladná vlašťovka,
tvor jakýs tajeplný v let se dal,
a šerem nes’ se větví kvetoucích,
a stoje před Brandanem rozložil
své perutě, a nyní viděli,
že tvor ten ptákem nebyl dokonce.
Snem rajské krásy byl, jenž oděl se
do tvarů lidských údů, spanilý
ten jinoch byl jak vesny vlahý den,
jak narcisa vykvetlá u vody,
a jeho úsměv jako vůně byl.
Ve vlasech temných kvetly violky,
zrak jeho hluboký měl jas a zář
hvězd putujících nočním blankytem,
pleť jeho byla jako z mramoru,
jejž pronik’ pablesk rána růžový,
a křídla jeho lesklá, široká,
jak opál byla, jenž se květem stal.


O dono, que seguia
Ao trote do animal,
Mergulhado n’um mar de mera fantasia...
Arrancado de chofre à rede imaginária,
— Essa teia ideal —
Onde a quimera embala e prende os sonhadores,
Não pôde resistir à raiva involuntária:
E n’um d’esses repentes
Que tiram a razão aos calmos pensadores,
Avança contra o cão (que humilde, suplicante,
Corre a lamber-lhe os pés...)
Impetuoso, cruel, na fúria dos dementes,
Dá-lhe um tiro! mais outro... e o arroja distante
A duros pontapés!...


Nevíš, že zde míru stánek, –
útočiště pro pokorné,
ponížené, chudé duchem,
nezbrocené lidskou krví?


Seyt doch nicht wie Pharaon,
Hart in dem verkehrten Wohn/
Denckt/ wie er
Endlich wurd' gestrafft so schwer;
Nemmt ein Beyspiel doch an ihm;
Höret euers Daphnis Stimm; 19
Wartet nicht/
Biß ich sitze zu Gericht;
Jetzt könnt ihr das Heyl erwerben/
Vom Verderben
Euch gar leichtlich machen frey/ 20
Und mir ewig sitzen bey.


Snad plakala? – Proč, nevím sám,
to nikdy nezvěděla
má duše, vím jen, že mi ples
té svatby smutkem v prsa kles’,
v skráň mou se duma schvěla.


Ja/ recht/ so moth menn se vexeren/
Idt iß nicht mehr alß billig/
Dat se uns holden ehren wert/
Darumb hebben wy iho studert/
Dat wy na unsem willen/
Mögen in ansehn leven frisch/
Vnd holden einen guden Disch/
Ock unsen Büdel füllen.


Was wir lieblich fest besessen,
Schwindet hin, wie Träumerein,
Und die Herzen, die vergessen,
Und die Augen schlafen ein.


O NÉCTAR DOS TEUS AMORES!


Der Tag erscheint, und meinen Wunsch zu stillen
Bewegt sich nun die lang verschloß'ne Brust,
Daß mir die Töne von den Lippen quillen,
Ergriffen von Apollos heil'ger Lust.
Ich frage nicht die Blätter der Sibyllen,
Der innern Offenbarung mir bewußt;
Ich frage nur zwei himmlische Gestirne,
Der Mutter Augen unter sinn'ger Stirne.


ben che né gonna né faldiglia avesse;
che venne avolta in un leggier zendado
che sopra una camicia ella si messe,
bianca e suttil nel più escellente grado.
Come Ruggiero abbracciò lei, gli cesse
il manto; e restò il vel suttile e rado,
che non copria dinanzi né di dietro,
più che le rose o i gigli un chiaro vetro.


石门酒薄客愁宽
谁念霜溪晓被寒
偶见邻舟说红叶
五更疏雨梦长干


Talán egy isten? Olyan mint ki hajdan
Saját napjától égő trónusát
Az Olimposznak bérceire tette,
S nem volt hatalom senki ő felette?
S mikor leszállt a földre
Fogadták félő, reszkető imával:
Üdvöz légy, Nagyság, Fényesség, Erő!


Ein Reitersmann zu Pferde
Das soll mein Liebster sein;
Er soll den Schlüssel haben
Zu meinem Gärtelein.


und wie sie immer wieder zurück fällt, weil der leichte Sand unter ihr abrollt ...
Armes Tierchen! ...
›Schicksal?!‹


Nikdo nespatří nás, neuslyší,
mez je nižší, pšenice je vyšší,
skřivan přehluší rty v písně vzletu,
ztratíme se v štěstí všemu světu.


云捧楼台切绛霄
太平天子未央朝
帝家春色年年好
万寿觞前奏九韶


zaten ömrümüz rüzgârlı sular gibi dalgalı


-Vós me preguntades polo vossamado,
e eu ben vos digo que é viv e sano:
           Ai Deus, e u é?


Escadas de mármore dançando ao sol
Tempo bêbado, ângulos estranhos
Cadedrais tortas da vid
O solítário sorri dois dentes apenas
Monumental ironi Escarnece do mundo
E a escadaria se contorce, subind
Alguém entende? A catedral tonta
Da cidade maldit Os insetos da rua
Correm em fuga incert
A dor de Deus bebe o mund


Und neu mit Löwenklauen fällt
Der Hunger an sein Herz;
Um ihn die weite Wüstenei
Und in ihm Todesschmerz.


Submissa sucht ein schnödes Geld durch gar ein schändlich Leben,
Meint: sey es schändlich gleich verdient, seys ehrlich doch gegeben.


K potoku stráň si seběhla,
mateřídouškou stlána,
v pěšince, než si ulehla,
schůdků stem vyšlapána.


Y porque la malicia más se arguya
de nación a su Propio Rey tirana,
hoy te ofrecen sus capas, y mañana
suertes verás echar sobre la tuya.


Tauben mit melod'schen Schwingen,
Bienen, summend durch die Flur,
Werden Dir mein Lied dann bringen,
Nahm mich zu sich die Natur.


Ten náš hrnčíř, to je hrnčíř,
ten zná točiť kruhem svým,
jako Pán Bůh na nebesích
točí kolem světovým.


In aller Früh, ach, lang vor Tag,
Weckt mich mein Herz, an dich zu denken,
Da doch gesunde Jugend schlafen mag.


Hát, fiú, olvastam azt a verset,
Amelyet te énhozzám csináltál
Valahol a bártfai forrásnál,
S mondhatom, hogy nagy örömet szerzett.


三十年来弟与兄
如形依影响从声
声销影灭归何处
未了前缘结再生


Velký Pátek černou vlnou
obzory pak zatíží:
rád se v noc tak tajů plnou
chvíli tvor Tvůj pohříží.


Ich bin nicht König Salomo,
Auf dessen Wink Dämonen schreiten:
Drum mußt' ich selber still und froh
Den Schlummerteppich dir bereiten;
Doch hat auch hier ein Geist von oben,
Die Liebe hat mit dran gewoben.
Und sieh, mich dünkt, daß Liebeskraft
Wohl fast noch süßre Wunder schafft.
Denn wenn du tagesmatt die Glieder
Gehüllt in dies Gewebe kaum,
So kommen leise zu dir nieder
Die stillen Knaben Schlaf und Traum,
Mit lindem, kühlem Flügelschlagen
Ins Reich der Märchen dich zu tragen.
Da klingt's im Ohr dir wie ein Lied;
Ein Nebel reißt – dein Auge sieht,
Befreit von jeder dumpfen Hülle,
Erschlossen aller Wunder Fülle.
Was war, was ist, was kommen will,
Schaust du zugleich; die Zeit steht still.
Bei Frühlingsblüten glänzt im Laube
Die goldne Frucht, die glühnde Traube;
Das Wissen der erfahrnen Brust
Verschmilzt mit reinster Jugendlust;
Du spürst im Herzen süßerschrocken
Der frühsten Liebesahnung Glanz,
Und doch in deines Kindes Locken
Drückst wonnig du den Myrtenkranz –
Geliebte, Mutter, Kind zugleich
Bist du unendlich froh und reich.


Das Kind, nicht ahnend mein bewegtes Lauschen,
Mit dunklen Leuten hat mein Herz gesegnet,
Mehr als im stillen Wald des Baumes Rauschen;


„Ó mníš-li v pravdě o svém činu,
že smyšlený to ze msty děj,
co zvěst ti klade za tvou vinu, –
tož přistup sem a přijímej!


Però, militi miei, se voi sarete
quel ch'io v'ho lungo tempo cognosciuti,
questo è quel dì che voi vittoria arete;
Orlando, sanguinosi i suoi tributi
ch'aspetta in Runcisvalle, voi il sapete,
come se schiavi ci avessi venduti.
Ma se ancor taglian pur le nostre spade,
noi piglierem tutta Cristianitade;


Šel jsem nocí těžkou, tmavou,
kde nebylo hvězdy ani,
jen to prázdno ku zoufání,
jen ty chmury nad mou hlavou.


Frohlockt, Ihr Blöden! Blöde schwingen –


Hledím v šeř tu přetajemnou,
v srdci stesk a tíhu mám.
Kdo že se mnou v noc tu temnou?
Nikdo – sám, jak vždy, jsem sám.
Od západu vítr vane
zvolna, vlhký, deště pln.
Zřím v krajině utýrané
zmítání se jeho vln.


» Ich mach die Seelen selig, ich allein!«
Spricht Rom; lang hielt ich diesen Jammerspruch
Für das Erbärmlichste, was je ins Buch
Der Sünde schrieb das Erdenelend ein.


Nun schüttelt ider seinen Kopf,
Hat von Erbarmung keinen Tropf,
Weil meinen ruf si merken!
Si fürchten sich wi Caiphas gar,
Und grössern täglich di Gefahr,
Da si mich solten stärken.


Oba proti sobě mlčky sedí,
V umořené tváře sobě hledí:
Ti dva muži z míru stánků hnaní,
V kletbu bludů závrativých daní,
Duše na protivách člověčenstva
Ve tmách, v pustách věčných kráčející,
An jsou vymknuly se z kolejí
Naznačených Bohem veškerenstva;
Hrdě bloudíc na propastných drahách
Odervanci v hříšných klamných snahách
Přemoženi teď se oba vracejí.


sotto gli auspici di cui, ammirabile scola
al Primo Senno filosofando fei.


Ty víš, kam touha naše spěla mladá,
před oponou jsme stáli života,
a opona se zvedla a již padá,
co nejdražšího, život rozkotá!


Kan er die Worte wohl und füglich setzen/
Die Zunge/ die zuvor voll Stammlens war/
Weiß vor den Leuten sich nicht satt zu schwätzen/
Stellt ihre gantze Kunst und Weißheit dar.


Tichými slovy šepce praví:
„„Tam při jezeru vížka ční
Nad stromů noc; její bílý stín
Hlubokoť stopen v jezera klín;
Však hlouběji ještě u vodu vryt
Je z mala okénka lampy svit;
Tam Vilém myšlenkou se baví,
Že příští den jej žití zbaví.
On hanu svou, on tvoji vinu
Se dozvěděl; on svůdce tvého
Vraždě zavraždil otce svého.
Msta v patách kráčí jeho činu. –
Hanebně zemře. – Poklid mu dán,
Až tváře, jenž co růže květou,
Zbledlé nad kolem obdrží stán,
Až štíhlé oudy v kolo vpletou.
Tak skoná strašný lesů pán! –
Za hanu jeho, za vinu svou,
Měj hanu světa, měj kletbu mou!““


Ma tuttavia Paura si conforta
E prese cuore in far sua difensione
E disse ch'ameria me' d'esser morta


- Nem én, nem én szennyeztem be
hófehér ruhám.
Más emberek keze kente
szutykait reám.


Non ti smarrir, cor mio, va passo passo,
Ch'ogni dolore al fin pur trova loco;
Fredda è costei, ma puncto i' non la lasso,
Che è forza al batter mio se scalda un poco.
Frigido è il ferro, et frigido ancho è el sasso,
Ma sbatti l'un con l'altro, accendi el foco.
Si che ama et sta, ch'io batterò sì forte,
Che pace haurem da lei, over la morte.


寒灯独照影微微
疏屋风吹雪满衣
忽忆五台趺坐处
万年冰里一柴扉


O misère ! ô malheur ! ce n'est pas tout encor,
Car ils nous ont légué leur appétit pour l'or ;
A leur souffle empesté notre âme s'est flétrie ;
Nous n'avons plus au cœur l'amour de la patrie !
De la terre natale où dorment nos aïeux
Nous éloignons nos pas, nous détournons les yeux ;
Nous n'aspirons qu'au jour où, gorgés de richesses,
Fuyant ces lieux, berceaux de nos pures jeunesses,
Nous pourrons dans le sein des lointaines cités,
Étaler au grand jour nos sottes vanités !
Et pour voler au but où notre espoir s'attache,
Nous portons en tous lieux les flammes et la hache ;
Et l'on ne voit partout que des champs dépouillés,
Que d'arides coteaux aux rocs noirs et pelés,
Qu'une herbe rare et jaune et des arbustes fauves
Sur les flancs décharnés de nos montagnes chauves ;
Et, courbés vers le sol, dans son ventre divin
Nous plongeons jour et nuit notre glaive assassin.
De nos champs épuisés que la ruine achève,
Notre lèvre acharnée a bu jusqu'à la sève ;
Et, desséchant ce sein qui nous a tous nourris,
Quand il n'est plus de lait dans leur vaisseaux taris,
Tous gonflés et repus du sang de notre mère,
Nous faisons voile, hélas ! vers la rive étrangère,
Où nous allons, aux yeux des superbes cités,
Étaler au grand jour nos sottes vanités !


ama volga


Dahin auch zieht ein innig Sehnen
Die Seele, die dich dankend liebt.
Nimm meine Grüße, Wünsche, Tränen,
Nimm, was mein Herz so gern dir gibt.


Die Ehre folgt der Tugend nach
Der Purpur deiner Chur muß gläntzen.
Dein Hauß trägt sich nach vielen Ungemach
Durch tapffern Ruhm biß an Arcturus Gräntzen.
Die Güte herrscht/ uns schützt dein Schwerd.
Dein muthig Pferd
Geht/ dich zur Ewigkeit zu tragen/
Dort oben schon vor dem gestirnten Wagen.


Ta v těchu zněla mi i v důtku,
když myslí u výš jsem se nes’:
„Jen bílá peruť dobrých skutků
nás doprovází do nebes.


Ich weiß es, daß du bist, ich muß es fühlen,
Wie eine schwere kalte Hand mich drücken,
Daß einst ein dunkles Ende diesen Spielen,
Daß jede Tat sich ihre Frucht muß pflücken;
Ich fühle der Vergeltung mich geweiht,
Ich fühle dich, doch nicht mit Freudigkeit.


Jetzt braucht' ich keine Taschen mehr,
Denn nie war's beim Erwachen leer,


O Passione!
Du solltest schatten ihrem Leichensteine
Mit zartem Bild von Nagel, Kreuz und Krone.


黑蚁旋磨千里错
巴蛇吞象三年觉
日光天子转须弥
失眼众生问演若


Domluvil, skryl meče pevně kuté,
k synu jde a zří, co v bdělé snaze
vytvořil v té mistra chvíli kruté,
však co zhléd’, že couvá, na obraze?
Vlastní vidí tvář a hlavu věsí:
„Ustaň, synu, obraz tvůj mě děsí!


He vivido en la superficie de las cosas.
Mas viví también por fortuna
en las palabras. Ellas iban
incorporándome a la lentitud
penetrando las estaciones de mi piel
dilatando la malla amarga de los días
rastreando el frío y el calor en los seres
zambulléndose en el amor hasta salir al tedio
en el tedio hasta dar en la esperanza
en la esperanza hasta emerger en el asombro
sin yo quererlo o porque lo quería.
Las palabras
maravillosamente
incapaces de compromiso.
No soy un juglar de la descomposición. Acaso
amo sobre todas las cosas
el lugar del canto del pinzón
la aérea ebriedad de las mimosas
y el minuto con memoria del beso de los amantes.
Pero hay que ir hasta el fondo
correr el riesgo
de abrasarse en la resistencia de las cosas
—para sacar acaso la cabeza
al otro lado del espejo
o en el frescor de un nuevo meridiano.


Des Magiers – des Ersten, Großen – war
Auf einmal zwischen mir und einer Wand:
Sein stolzes Nicken, königliches Haar.


Herbsteswinde, rauschet durch die Haide!
Bergesströme, brauset wild empor!
Stürme tobet in dem Haupt der Eichen,
Lass' dein Angesicht, o Mond, sich zeigen,
Tritt aus halb zerriss'nen Wolken vor!


Trotz der Beete voll Eis lächelt der Rosenstraus
Dann am Mieder, ah dann sinket mein trunknes Haupt
An den offenen Busen,
Deßen Farbe der Straus erhöht.


Rings um Bethlehem erklang die Sichel,
denn es war die Zeit der Gerstenernte,
da Naemi und die Moabitin
wiederkehrten in das Land der Juden.


Různým trampotám a hněvům
na dobro chci výhost dát,
celý den chci s tebou strávit;
nuže, hleď mne pěkně bavit
a své kapele kaž hrát.


¿De qué estás, Gil, admirado,
si hoy nació
cuanto se nos prometió?
¿Qué, Carillo?
Toma, toma el caramillo,
y ven cantando tras mí:
por aquí, mas ay, por allí
nace el cardenico alhelí.


غَزا نَمِرٌ وَقادَ بَني تَميمٍ
وَمَرَّ لَهُ الأَيامِنُ بِالسُعودِ
فَفَكَّ الغُلَّ عَن تَيمِ بنِ قُنبٍ
وَتَيمٌ في السَلاسِلِ وَالقُيودِ


Megera denkt dar Martern auß
mit ihren Schwestern/ denen Schlangen
um die vergifften Schläffe hangen.
Dar ist die Grausamkeit zu Hauß/
da wohnet Neid und Wiederwillen/
man höret dar des Zerbers Brüllen.


Kaum bricht durch Wolken mehr das liebe Licht.
»Wie alt sind wohl die Menschen?« fragt ein Kind
den Vater. Und ich höre, wie der spricht:


Nem isten, nem király
Még nem is remete, –
Ezerszer szent név: költő a neve!


Y cuando el tiempo en su desdén de extreme,
valor es el que intrépido tolera,
y el ardimiento del que nada espera,
la desesperación del que no teme.


Dan tus labios de rosa
Si los abres, bien mío,
El más sabroso néctar
Y el aroma más fino.
Dan el almo deleite,
Que allá en el alto Olimpo
Gozan los inmortales,
Y enajena el sentido.
El ámbar de la rosa
Al albor matutino,
Al perfume que exhalan
No es de igualarse digno.
La suave miel que liban
Del romeral florido
Las abejas, con ellos
Causa amargor y hastío.
El sabor delicioso
Del más preciado vino
Es al labio sediento
Menos dulce y subido.
S u acento es muy más grato
Que el amoroso trino
Del ruiseñor, que el vuelo
Del fugaz cefirillo.
Porque todas sus llamas,
Donaires y cariños,
Y encantos y delicias
Amor les dio benigno.


alıp kaldırdın bu kutsal ekmeği düştüğü yerden


e d'onni cosa, for di te, ch'è gente:
mi conforto tuttor che mister n'hoe
....................................


„Ó, věru, jako v snu se dálo mi,“
si na vše vzpomínajíc myslila,
když v katedrálu vešla s chůvou teď.


En vano el siglo intentará arrogante,
después que ha profanado tu morada,
erigir a tus restos tumba alzada,
¡columna que hasta el cielo se levante!


Acostumbrados como estamos a la punzante
obstinación de las injurias
descreemos aún de nosotros mismos.
Trashumamos el propio círculo del hartazgo.
Si se rompiera la centrífuga!
Aunque despedidos estrellemos los rotos
huesos en el aire!
Conformistas del presagio íntimo,
secretamente esperamos el grito del vecino.
Deberíamos probar el aire en los pulmones,
la sangre en los puños, la fuerza
de la palabra y más, la inmensa y poderosa
fuerza de las manos y las manos y las manos
golpeando esa pared de nosepuede.


لَعَمْرُكَ ما أغارَ على عدوٍّ
كجَيْشِ النّصْرِ بورِكَ منْ مُغيرِ
ولا شَرَحَتْ مدوَّنَةَ المَعالي
سِوى فُتْيا أبي الحَسَنِ الصّغيرِ


Del arca de mis sueños no retengo
nada, y mi azul rosal de mustió con
el rojo sol canicular, y tengo
enferma el alma de desilusión


L´anima non è già vergine vaga
che imbianca ai molti verni e poi va spenta;
non è farfalla che d´un giorno è paga
e in un raggio di foco s´addormenta.
L´anima, senz´aver filtri di maga,
se beve a l´aura che la fa contenta,
anche in logora spoglia e in trista plaga
giovinetta permane o ridiventa.
E ritornante ai dolci anni, in che sola
festeggiò sorridendo a sua venuta,
di memorie fiorisce il dì che vola:
e come raggio mattutin, che mea
per bianca gemma e in Iride si muta,
ella passa nel canto e si fa dea.


E se não for importuna
A petição que escutais,
Servi-lhe vós de coluna;
O partido não sigais,
Que tem seguido a fortuna:


Te csillogál a tőr hegyében,
Mely szeretetből ölni tört;
Te vagy, ki más- s önátkaképpen
Megmérgezett minden gyönyört!


Ogni altra donna a veder gli era grave,
quantunque fosse valorosa e bella;
ogni sollazzo, ogni canto soave,
noioso gli era non vedendo quella,
nelle cui mani Amor posto la chiave
avea della sua vita tapinella;
e tanto bene avea, quanto pensare
a lei potea, lasciando ogni altro affare.


Fühlst du denn nicht den tiefen Ernst der Lage?
Des Lebens Pflichten, Lebens Jus und Muss? –
Dass ich mit frischer Kraft ans Werk mich wage,
gieb mir – dann aber still! – noch einen Kuss.


Hence flows the  to seek her wedded love,
And, with the  climes explore;
Her stream I mark'd, and saw her wildly move
Down the bleak mountain, thro' her craggy shore.


Řev lvů a tygrů, zpěvy cherubínů
z mlh věků dávných v sluch mi dorážely;
tu davy příšer, a tam zástup skvělý –
červánky ranní vedle noci stínů.


留题已是十年前
展卷重看思惘然
汝以不言传至道
岂如吾道以言传


Auf kühlen Bergen, an des Meeres Strande,
Ist dir ein heitrer Gartensitz bereitet,
Nicht allzu eng', auch nicht zu weit verbreitet:
Man liebt sich einzuschränken auf dem Lande.


Ach Scheiden über Scheiden,
Wer hat dich doch erdacht,
Hast mir mein junges Herze
Aus Freud in Trauren bracht,
Dazu in Ungemach.
Dir ists schöns Lieb gesungen,
Ade zu guter Nacht.


Milos Badankovics az kapu mellett áll,
Másfelől Hervoics, mint két magas töly-szál,
Az mely Dunaparton innen is, tul is áll,
Magasban többinél, s nagyobb hatalommal:


Ob ich den Wirkungskreis mir wünsche? Könnt ihr noch fragen,
Wenn es im Spott nicht geschieht? Stellt nur den Preis nicht zu hoch.
Eh' ich das Leben mit dem erkaufe, was ihm den Werth giebt,
Lass' ich's fahren, und das wird ja fast immer verlangt!


寒瓶虚插一枝斜
留待春风放霁华
已信不冰方着水
可怜欲槁更开花


Den Kramer das zuletzt verdroß,
Und macht ein stählern künstlich Schloß
Zur rechten Stunde glühend heiß.
Da ruft gleich unser Naseweis:
»Wer wird so schlechte Ware kaufen!
Der Stahl ist schändlich angelaufen.«
Und tappt auch gleich recht läppisch drein
Und fängt erbärmlich an zu schrein.
Der Kramer fragt: »Was ist dann das?«
Der Quidam schreit: »Ein frostiger Spaß!«


E tu che in quelle fetide
Paglie mal sai celare
La nudità che informasi
Da l'ossa attratte e orribile si pare
Tra i pochi cenci luridi,
Forma dolente umana, oh qual tu se'?


A tys děla: Churaví
v chatrči ten plavý hoch?
snad má hlad, či Bůh sám ví?
On se jistě uzdraví.
Jenom kdyby smát se moh’.


Et mon cœur est pendu comme au bout d'une épée,
Au souvenir aigu de ses seins triomphants !
— Mais la douleur m'apprit la douceur des enfants
Et mon âme bénit celle qui l'a frappée.


Ich kenne einen der uns leiten könnte ..


Denn schon kam's, daß meinem Blick
Einer schien noch frisch und rot,
Du doch flohst vor ihm zurück,
Und dann folgte bald sein Tod.


وأكفر أهل الأرض من قال إنه
إله وأن اللّه جل عن الندِّ
مسماه كل الكائنات جميعها
من الكلب والخنزير والقرد والفهد
وأن عذاب النار عذب لأهله
سواء عذاب النار أو جنة الخلد
وعُبَّادُ عجل السامري على هدى
ولائمهم في اللوم ليس على رشد
وينشدنا عنه نصوص فصوصه
تنادي خذوا في النظم مضمون ما عندي
وكنت أمرأً من جند إبليس فارتمى
بي الدهر حتى صار إبليس من جندي
فلو مات قبلي كنت أدركت بعده
دقائق كفر ليس يدركها بعدي
وكم من ضلال في الفتوحات صدَّقَتْ
به فرقة صاروا ألدَّ من اللد
يلوذون عند العجز بالذوق ليتهم
يذوقون طعم الحق فالحق كالشهد
فنسألهم ما الذوق قالوا مناله
عزيز فلا بالرسم يدرك والحد
تسترهم بالكشف والذوق أشعراً
بأنهم عن مطلب الحق في بُعْدِ
ومن يطلب الإِنصاف يُدْلِ بحجة
ويرجع أحياناً ويهدي ويستهدي
وهيهات كلٌّ في الديانة تابع
أباه كأن الحق في الأب والجد
وقد قال هذا قبلهم كل مشرك
فهل قد حوى هذي العقيدة من رند
كذلك أصحاب الكتاب تتابعوا
على مذهب الآباء فرداً على فرد


Er labt den Blick an meiner Faust,
Die nicht mehr weiß zu schlagen;
Er meint, daß ich das liebste Kind
Im Beutel müsse tragen.


Václav nemoh’, jak upřímně
Žižka k němu mluvil, přece
Zotavit se, svěží síla
Jeho mužnosti již dávno
Potuchla. Neví, co říci,
Až pak hlesne: „Dobře, dobře!
Vaše horlivost mě těší.
Jděte nyní, jděte domů!“


Und heute sah ich just aus meiner Wüste
Das Schiff die Segel ungeduldig schwellen,
Da faßte mich ein plötzliches Gelüste,
Der reisemut'gen Schar mich zu gesellen.
Gedacht, getan! ich rannte flugs zur Küste,
Ein sichrer Schwimmer, sprang ich in die Wellen.
Fleug, Falke, nun nach Süden oder Norden!
Dein Jäger ist ein freier Seemann worden.


Oltre io non passo, non posso; assai ignoro
l'anatomia, il lavoro, - fraudi ed ire,
gioie e martìre - di quanti il mar serra,
l'aria e la terra.


Doch Platen schläft am fernen Meer,
Und Polen ist durch uns verloren;
In Ehrfurcht tret' ich zu dir her,
Wirf nach dem Dichter nicht den Speer,
Weil eine Hütte ihn geboren,
Weil er vor dir, dem Fürst, den Mut
Zu flehn hat für dein eigen Gut,
Zu flehen für dein eigen Blut,
Fürs deutsche Volk, dem du geschworen!


Spí přec! Ó bratři ubozí,
váš mozek bědně změk’,
no, Albrecht vám jej utvrdí,
vždyť hyne Mladvaněk!


Mais, reines du théâtre, ô troupe familière,
En qui, fils adoré des veilles de Molière,


Arriba, todo el ser vivo,
todo el sueño en mi sentido,
rozando a aquel con las alas
que a su armonía él le baja.
Nada más.
            (¿Acaso eres
tú la brisa que va y viene
del cielo, amor, a mi frente?)


Hueles a hoja muerta
violentando barros
bajo la lluvia de otoño.
Nunca debimos agitar las brasas
ni remontar ríos de aguas quietas.
Se contemplan las memorias
atravesando lagos de lava seca,
extrañas paredes primitivas,
pupilas dibujadas en el fuego
de danzas peregrinas piel a piel
—aquel pliegue de tus ojeras—
labio a labio en el borde inmóvil
de delfines y archipiélagos
redondeando dunas de ensueño.
   XVIII
Un arco iris
aureoló tu cabello
y murió el día
mientras la noche
hecha mariposa
aleteaba en tu sueño
dormida en tu regazo.
   XIX
La mirada lejana de un niño se pregunta
por qué yace a sus pies, tronchada,
la frágil peonía.
   XX
Nuestra paleta de amor se ha vuelto gris.
Tras la ventana dolida.
la brisa trae sonidos,
los sonidos besos
y los besos ecos
de caricias animales
que ya no son.
   XXI
Al no poder recrear firmamentos
en los difusos recodos de tu mirada
uno tras otro llegaron los inviernos
segando poesías.
La casa quedó vacía,
pálidas paredes de olvido,
pero aún conservo en mi boca
el sabor del beso postrero
enredado en la madreselva
de tu pelo.


Ye winds that have made me your sport,
Convey to this desolate shore,
Some cordial endearing report
Of a land I shall visit no more.
My friends do they now and then send
A wish or a thought after me?
O tell me I yet have a friend,
Though a friend I am never to see,


Uma batida rouca
na porta da noite escura
de bares fechados
e mesas vazias


Aj každá osudův ta těžká rána
nám musí k nové radě pomoci –
nuž učme se, když noc nám chrámy boří,
v den pracovat a bdíti za noci!


ومنهل فيه الغراب ميت
كأنه من الأجون زيت
سقيت منه القوم واستسقيت
وليلةٍ ذات ندى سريت
ولم يلتني عن سراها ليت
ولم تصرني جنة وبيت
وجمةٍ تسألني أعطيت
وسائل عن خبري لويت
فقلت لا أدري وقد دريت


Behold the patient village-hind!
No cares disturb his tranquil mind;
By thee, and sweet Contentment, blest:
All day he turns the stubborn plain,
And meets at eve his infant train,
While guiltless pleasure fills his breast.


翠旌绿纛夹车轮
龙作长身铁作鳞
莫笑道傍数松树
古来老却几官人


Ale v tom již ze semene
tajůplně kořen klíčil,
aby vzhůru do azuru
svobodný květ bílý vztýčil.