Wie Polens Reichstag, als zerstoben
Sein Heer, im fremden Lande doch
Treu hielt zusammen, gotterhoben:
Da Polen nicht verloren noch!


Wie kan ein einig Kuß
Mir voll Vergnügen geben/
Wenn andrer Uberfluß
Mir muß für Augen schweben


Liebe Mädchen, was quält ihr mit trostverlangender Klage
Mein zu fühlbares Herz?
Wäre Trost bei mir? – dort sitzt ja noch immer mein B[oie],
Stumm, mit geheftetem Blick!
Ach! mir blutet ja selbst, zwar nicht um die Schwester, mir blutet
Um die Freundin mein Herz!
Du, o Blume des Himmels, du, überschwenglich von jeder
Weiblichen Tugend bestrahlt!
Gottes Wohlgefallen! und meine Freundin! du starbest,
Niemals erblicket von mir? –
Ach! nun weiß ich, warum in den seligen Stunden des Tiefsinns,
Wenn, am vertrauten Klavier,
Ganz mein schwärmender Geist in dem Himmel des ersten Erblickens,
In dem geflügelten Gruß,
Und in den Labyrinthen der Wonnegespräche vertieft war;
Unter der eilenden Hand
Dann triumphierendes Jauchzen die goldenen Saiten durchrauschte,
Wie ein wallendes Meer:
Ach! nun weiß ich, warum so oft der irrende Finger
Im wehklagenden Ton
Sich verlor, ein Seufzer sich hob, und stillbethränet
Hing am Monde mein Blick!
Himmlische Freundin, wenn einst, mit deinem Bruder, ein Frühling
Hin, wo du schlummerst, mich führt;
Und du am heitern Abend, um deinen grünenden Hügel,
Oder im schattigen Gang,
Welchen du liebtest, mit irrem Schritt, und gebrochnen Reden,
Deine Geliebten erblickst:
Wird nicht dann, (vergönn' es ihr, Gott!) ein plötzliches Säuseln,
Oder ein fliegender Glanz,
Meiner schaudernden Seele verkünden, daß unter Jehovahs
Palmen die Freundschaft noch daur't?
Ja! sie dauret! Was braucht's Erscheinung? Die edlere Freundschaft
Wandelt zur Ewigkeit mit!
O streut rötliche Blumen, ihr zärtlichen Schwestern und Brüder,
Blumen der Lieb' auf ihr Grab;
Eine Blume der Freundschaft für mich, die in trauriger Ferne
Selber ich streuen nicht kann!
Aber weint nicht so laut, ihr zärtlichen Schwestern und Brüder!
Streut, nur schluchzend, sie hin!
Dann entweicht in die Laube, von stillen Sternen behorchet,
Und vom seufzenden West!
Und klagt leise Klage, daß nicht des leidenden Vaters
Starrende Melancholei
Ihr von neuem erweckt; daß nicht die lindernde Zähre
Jener, die mütterlich traurt,
Wieder versiege; noch laut und händeringend der Witwer
Fodre sein Weib und sein Kind!
Geht zu ihnen, o Mädchen, und sagt, mit thränendem Lächeln:
Gott, der die Tugend belohnt,
Rief an dem Tage des Segens, an welchem er Klopstock sandte,
Sie zu dem himmlischen Fest!
Jetzo lehrt sie, umrauscht von duftenden Bäumen des Lebens,
(Sonst nur der Engel Geschäft!)
Ihre morgenrötliche Tochter die Keime der Weisheit,
Und den gelallten Psalm!
Oftmal pflückt sie auch Blumen für uns, und forscht von dem Seraph,
Der sie zur Freundin erkor,
Ob's noch lange daure? Dann rinnt die selige Wehmut
Ihr auf den werdenden Kranz!


Ach welch Vergnügen wird uns nicht
Des Lebens Elend recht versüßen!
Mein Leitstern ist dein Angesicht,
Dein Glücke wird mein feurig Küßen,
Nachdem mir auf der ganzen Welt
Nichts Beßres als dein Bild gefällt.


Nordische Sommernacht leuchtet im Schnee,
Leuchtet im flutenden Hertasee.


Fu posto in chiesa; e poi che da le donne
di lacrime e di pianti inutil opra,
e che dai sacerdoti ebbe eleisonne
e gli altri santi detti avuto sopra,
in una arca il serbâr su due colonne:
e quella vuole Orlando che si cuopra
di ricco drappo d'or, sin che reposto
in un sepulcro sia di maggior costo.


Marné bědování –
Žalost nepomůže,
Sůl jsou slze, jimiž
Neokřeje růže.
Ženám sluší slze –
Muž však plakat nemá,
Muž stůj vzdorně v bouři,
Jako skála němá.


Könnten wir es dahin bringen,
Daß man (ach daß es gescheh!)
GOTT durchs Aug' in allen Dingen
Immer gegenwärtig seh!
GOTTES Weisheit, Lieb' und Stärcke
Zeiget sich durch aller Wercke
Künstlichen Zusammenhang,
Lieblichen Zusammenklang.


Křičel, řval hrůzou Koniáš,
stále se modlili mniši:
„Loyolo svatý, mistře náš,
světcem jej učiň v své říši!


TRY not my St—pe, 'tis in vain
To stop your tears, to hide your pain,
Or check your honest rage;
Give sorrow and revenge their scope,
My present joy, your future hope,
Lies murder'd in his cage.


Kam jste se poděly
kvetoucí tváře
těch lidí, před lety
tak vzrostlých jaře?


Auf zu ihm, aus irdischen Gebieten
Schwebt ein stilles heiliges Gemüth
Zu den Aetherdüften, zu den Blüten,
Die es dort mit Geistesblicken sieht,
Denen keines Sturmes Dräun und Wüthen
Ihren Schimmer, ihren Reiz entzieht.
Was der Geist gestaltet und gewoben,
Wird vom Zeitsturm nimmermehr zerstoben.


古木参天枝欲倾
秋风时发半岩声
厉山拟作故园梦
山雨萧萧梦不成


de que duren tu amor y tu terneza:
cuando hay en todo el mundo tal mudanza,
¿sólo en tu corazón habrá firmeza?


不见黄姑度绛河
九霄风露夜如何
鹊桥影淡秋无迹
肠断天孙弄玉梭


Se levantaron de la mesa
y fueron a ver el vestido
de la novia:
¡Qué lindo estaba,
tan blanco, tan blanco! ¡Qué lindo!
¿Y la novia? ¡Ay, la novia! Cómo
tenía de alegre la cara
Todos los ojos la miraron
Y ella se puso colorada.
«¡Señora, señora!»
Le llovieron
las alusiones y las bromas
de las muchachas. ¡Qué palabra,
qué palabra tan dulce! : ¡Novia!
Alguna recordó entre burlas
ingenuas lo del primer beso:
«¡Había que verla, muchachas!
Valía la pena, por cierto».
Y cuando empezaba:
«Una noche».
Se le heló en los labios la risa.
¡Ave María! ¡De qué modo
más raro miraba la prima!


Černé je moře, jak čekání černé,
Trojovy oči se měsíčně lesknou.
Dvě krajní vesla jak protáhlé vytí
s vysoka o vodu plesknou.


Ei, du schwarzweißer Vogel,
Ei, du schwarzweißes Tier,
Warum fliegst du nicht weiter,
Was baust du grade hier?


Ne z měkké, sypké hrudy,
dub ze skal vypučí,
a tací z chudé půdy,
ba, Petře, z nejchudší. –


一饭尚云报
况此登金门
缕衣与粒食
要识皆君恩


Tam rvou se se zemí a temné chleby jedí,
tam rvou se po polích... A tady šalvěj voní,
zde černé hodiny jen tik a tak a více nepovědí
a po zdi vápenné se řídké mouchy honí.


Vojáci, bez parád
nic se nedá slavit,
musíte vždy tam stát,
kde lid chce se bavit.


Szerelmi vágy, szerelmi álom
Emléke, fénye űz feléd,
Keresem az elvesztett édent,
Remények, álmok édenét...
Amikor én rajongó vággyal
Követlek, várlak tégedet,
A multnak álma száll meg akkor:
A mult és az emlékezet...


Hast dös scho g'hört? I glaub dir's net.
So fruah bist net bei der Hand.
Um dö Zeit geht der Hans ins Bett
Und draht sein Arsch an d' Wand.


Každý stav má své radosti,
Své žalosti každý tvor;
Mně však osud v kruté zlosti
Poslal smutku celý sbor.


Tam zdřímlo pro vždy, na tvé pleti svěží
jak malá hvězdka zabloudilá leží.


Poi che 'n tal modo Cristiani conquidi,
chi porterà la 'nsegna del quartiere?
Nessun sarà possente che la guidi,
che è onorata da tutte bandiere.
Giamai nïun più possente non vidi.
Per lo mio amor rafrena el tuo pensiere. —
Orlando disse: — Danese e Ulivieri,
più non mi date, ch'io m'abbi, pensieri. —


Ich bin bei dir, du seist auch noch so ferne,
Du bist mir nah!
Die Sonne sinkt, bald leuchten mir die Sterne.
O wärst du da!


de a boldogtalan tanyája sátor,
zászlója felleg, ő, csak ő a bátor
s a jó, csak a boldogtalan a hős.


Wie beklag ich es tief, wenn eine herrliche Seele,
Wert, mit zum Zwecke zu gehn, mich nur als Mittel begreift.


Elle eut toujours l'âme ingénue
Et les regards dans l'air flottants ;
Je suis de ceux qui l'ont connue
Dans l'ivresse de ses vingt ans.


Heute will mit eigner Faust ich
Nach der rechten Stunde haschen
Und mit dem, was wir vollbringen,
Selbst den Teufel überraschen.


Und das ganze Heer – hunderttausend Mann!«
»Ich sterbe – grüß' mir den von der Tann


A beauteous prospect first you shew,
Which ere survey'd you paint anew,
And paint it wond'rous pleasant:
This in a third is quickly lost:
Thus future good we covet most,
But ne'er enjoy the present.


Ihrer viel sind zwar beflissen,
Sich im Helicon zu wissen.
Ob sie gleich nun ziehn und ziehn,
Kommen langsam sie doch hin;
Denn ihr bestes Pferd ist heuer
Viel zu seltsam und zu theuer.


Aby Boha chválili,
české knihy pálili;
toho hříchu by se káli,
je teď české knihy pálí.


Du wolltest wol, und – – ja! du kannst! Im Busen
Zerreiß den Faden nur, daran mein Herz noch hangt,
Und röchelt dann dieß Herz, und drängt zum blut'gen Busen
Heraus, und zuckt, und bebt – so wiss', daß es dir dankt!!


Quadro risonho e grande, em que não fosse
Em granito eu em mármore talhado!
Nem palácios,  nem Tôrres avistaras,
Nem castelos que os anos vão comento,
Nem grimpas, nem zimbórios, nem feituras
Em pedra, que os humanos tanto exaltam!
Rudas palhoças só! que mais carece
Quem há de ter somente um sol de vida,
Jazendo negro pó antes do ocaso?
Que mais? Tão bem a dor há de sentar-se
E a morte revoar tão solta em gritos
Ali, como nos átrios dos senhores.
Tão bem a compaixão há de cobrir-se
De dó, limpando as lágrimas do aflito.
Incerteza voraz, tímida esp’rança,
Desejo, inquietação também lá moram;
Que sobra pois em nós, que falta neles?


Drei Tage lang
fiel in den Fluss Fu ein Regen von Pfirsichblüten.


五日才能一日来
眼生方觉有春回
向来日日频来探
只道园花不肯开


Con esso lui t'accaderà soggetto
di ragionar di quelli incanti strani:
mostra d'aver, come tu avra' in effetto,
disio che 'l mago sia teco alle mani;
ma non monstrar che ti sia stato detto
di quel suo annel che fa gl'incanti vani.
Egli t'offerirà mostrar la via
fin alla ròcca, e farti compagnia.


راحت له من جنوح الليل نافجة
لا الضبَ ممتنع منها ولا الوَرَلُ
يستخرج الحشرات الخُشنَ ريِّقُها
كأن أرؤسَه في موجه الخَشَلُ
في ليلة مطلع الجوزاء أولها
دهماً لا قُرَح فيه ولا رَجَلُ


Otthagyja őket, víg zajtól követve,
Kedélye bomlott, lelke bús, setét:
Azok köréből van tehát kivetve,
Kikért od’adta volna mindenét.
Mit? Arra volna ő csupán születve,
Hogy korhelyek közt töltse életét?
Így áporog fojtott dühvel magába’,
És elvonul, mint sebzett vad, magányba.


Beim Kerzenglanz im stolzen Marmorsaale,
Beim Silberschein
Des Abendmonds im stillen Hirtenthale:
Auf ewig dein!


Ihr Dankesseufzer gilt mehr als Gebet.
Vor meinem Glücke muß ein jeder weichen.
Vor meinem Angesicht sind Menschen Leichen
Um die, noch lebend, Hauch des Aases steht.


林塘腐草化为萤
星散飞来暗复明
拾向书窗辉眼目
当将檠火对南城


Laut tickte durch die schwüle Stube,
wie durch die stille Totengrube
der Holzwurm ticken mag, die Uhr.
Und durch die Thüre hinter mir
klang dünn und schüchtern ein Clavier
über den Flur.


北来快顺一篙𫘝
南去间关百丈牵
世事从来且如许
下滩船看上滩船


قَسَماً بِمَن ضَمَّت أَباطِحُ مَكَّةٍ
وَبِمَن حَواهُ مِنَ الحَجيجِ المَوقِفُ
لَو لَم يَقُم موسى بِنَصرِ مُحَمَّدٍ
لَعَلا عَلى دَرجِ الخَطيبِ الأسقُفُ
لَولاهُ ما ذلَّ الصَليبُ وَأَهلهُ
في ثغرِ دِمياطٍ وَعِزَّ المُصحَفُ


Después que la infeliz estrella y astro
con que nació mi amor, el blanco velo
quiso que viese, como rosa en hielo,
teñido en sangre a Doña Inés de Castro,


A Francisco Paz


Vedle cesty, stínem utišeny,
sto let mlčí skřivené tvé chýže,
sto let trčí mlýny rozpřaženy.


Sobre o mármore azul das colunas austeras,
que, em noivados de luz, o luar engrinalda
brilha o vivo cristal de alígeras quimera
Velam desse dragão o oriental tesoiro,
sobre um trono de rei, de maciça esmeralda,
dois soberbos leões, de grandes patas de oir


Své obzory má, logiku má svoji,
a nepřítel, kdo v postupu mu stojí.


Immortalita.


Io sol son di dolor più che mai carco,
che cantar d'augelletti o aprir de fiori
mi traggon sol dal cor pianto e sospiri.


„„Meč je hotov!““ – „Nuže, koně
okovej mi ještě, muži,
pospíchati musí letem
k Vltavě k svým milým dětem;
přítomnost má jaré syny
prosté klamu, hněvu, viny
stužit musí a též stuží.“


Los que son de mi parte también temo,
que el socorro que viene sin templanza
los suyos mata, al tiempo que pelea.


Wer kan sich doch verwundern gnug
Der Vögel Schnelheit, welcher Flug
Oft streitet mit den Winden?
Wer kan recht setzen zu Papir
Den Unterscheid so vieler Tihr'
Auf Bergen und in Gründen?
Hat solchen Schmuk ein Tihr allein,
Wie schön mus wol sein Schöpfer sein?


O! dessen Arme väterlich umfassen
Den Staub, den er aus Nächten kommen hieß,
Mich, Vater solltest du verlassen,
Den alle Welt verließ?


Orlando prega uno di lor che vada
E dica al Re: ch'un cavalliero errante
Disia con lui provarsi a lancia e a spada,
Ma chevuol che tra lor sia patto inante,
Che se'l Re fa che chi lo sfida cada
La donna habbia d'haver ch'uccise Arbante
Che'l cavallier l'ha in loco non lontano
Da poter sempre mai darglila in mano.


Wie aber? welch betrübtes Bild
Erblick ich voller Scham und Schanden!
Ich Armer ach! Mein Herbst ist auch vorhanden;
Mein Sommer ist bereits erfüllt.
Wie darf ich, Höchster! vor dir stehn,
Und mein beschämtes Haupt zu deinen Wolken strecken?
Ich bin ein kahler Baum, gleich einer dürren Hecken,
Von keinen Früchten reich, von keiner Zierat schön.
O wehe mir! die Art der Rache blicket schon,
Und draüt mir schnödem Holtz mit dem verdienten Lohn!
Erbarme dich! Erwecke meine Kraft,
Du Wesen voller Huld und Liebe;
Und fülle mich mit neüem Saft,
Mit einem gnadenvollen Triebe,
Eh mich dein Grimm zur Straf und Flamme rafft!
Herr, laß mich noch in dieser Zeit,
Obgleich mit später Frucht, zu deinem Ruhme dienen!
So werd ich dort in Ewigkeit
Bey dir im Paradise grünen.


Kéž jsem jak šašek, jenž příjemně čekání ošálí,
zatím co horoucně toužíte, abyste počali
rozkošnou plavbu. Loď Trvání do dálek pátrá.
Jednou však střelou mimo šaškovskou bárku mou proletí.
Zavolám: – Hajda – a léta mě nebudou boleti.
– Sláva vám, štěstí! – a pěkně jste navedli bratra!


Még nem tudom, mit mondok majd, nem én,
De úgy sejtem, örömhírt hoztam én.


laugh, leaning back in my arms


Nieuport. Már bizonyos nálunk, hogy a niederlandi statusok a frigyes
Belgium Constitutióját bevették, van is reménységünk, hogy attól el
nem állanak. A szövetség mind a két részről a követek előtt esküvéssel
erősíttetett meg, zálogokat is váltottak mind a két részről. A La Tour könnyű seregét már el is indították, nagy készűletek vagynak
mindenfelé, ebből minden jókat várhatunk.


Wenn sie sich in Tropfen theilen,
Und mit ungehemmtem Fall
Wieder nach den Wassern eilen,
Wo sie, mit besonderm Schall,
Klatschendem und sanftem Krachen,
Tausend Wasser-Blasen machen;
Spür't das Hertz in uns'rer Brust
Eine nie gespür'te Lust.


Ach, poručíku, odpusťte mi,
že setník jste, zřím teprve –
vás oslovit dřív přede všemi,
byl byste zrudl do krve.


Ein Pommer ward von einem Schusse lahm,
Der seinem Herrn, den er beschützen wollte,
Verrätherisch das Leben nahm.
Unwissend, wie er nun sein Brod gewinnen sollte,
Kroch er betrübt bis in die nächste Stadt,
An deren Thor ein Kater zu ihm trat,
Dem eines Abtes Koch vor wenig Tagen,
Weil er ein Rebhuhn stahl, das Bein zerschlagen.
Bedrängte werden gleich bekannt:
Sie unterhielten sich von ihren Unglücksfällen.
Zuletzt sprach Mauz: Freund, laß uns durch das Land
Als ein paar treue Spießgesellen
Hausieren gehn. Der Pommer sagte, nein;
Wir sind zwar beyde lahm; allein
Ich möchte doch nicht gern mit dir verglichen werden.
War dieses Stolz? – Nur ihr könnt Richter seyn,
Ihr zartern Seelen. Kann auf Erden
Der Tugend größers Leiden drohn,
Als Prüfungen, die ihren Werth erhöhen,
Mit des verworfnen Lasters Lohn
Vor aller Welt vermengt zu sehen?


Rute, die stets grünt und blüht,
Gedeons Fell, wie man sieht!
Samsons Honig für und für,
Zugeschlossne Gottestür.


Laßt ab, laßt ab, bauwütig rauhe Leute,
Und störet mir die liebe Stelle nimmer,
Wo spielend sich des Städtchens Jugend freute
In seines Glückes flüchtgem Morgenschimmer.


Pozdravy z druhého břehu, jež ke mně vichry tajemství svály!
Sesutí budoucích cest, jež křísí v hlubinách zalkání ech!
Údery tichem, jak znamení v noci, když přítel umírá v dáli
a jeho přízrak se plíží v sírově ozářených snech!


Da schien zu Paris der König
Mir gegen mich nur ein Wicht;
Zwar kannt' ich nur aus den Münzen
Sein gutes, rundes Gesicht.


Um euch nun, liebe Schwesterchen,
Für alles, was durch euch gescheh'n,
Nach Würden zu belohnen,
So geben wir zur Dankbarkeit
Ein dreifach Feuer euch anheut'
Aus unseren Kanonen.


Ach von des Sohns Liede beseelt, von der Heerschaar
Sions entflamt, wie erheben sie ihr Loblied!
Eine Stimme beginnet leise,
Eine der Harfen mit ihr.


广寒世界仙家种
金粟如来佛国花
多谢高人分惠我
一枝和月到山家


Schleif-Scheeren-schleif is sülm wat stuf,
Sin Pudelkopp is as en Duv,
Doch redt he gut, »schärft« vœr Baron,
Makt Pipendöpp, un Höd ut Spon,
Sin Swęwelsticken sünd op chemisch,
Garvt Mullwarpshüd un Rötten semisch,
Kann Sęben binn' un Tassen nedn
Un Proppens ut en Buttel tehn.
An ole Theepütt fat he'n Nipp
Un sett de Musfalln op de Wipp,
He lödt un smędt, bögt Ösch un Haken,
Kann mischen Kęden sülwern maken,
Ol Wedderglœs un Kaffemœln
De bringt he as en Uhr tum Spęln.
Ok kann he Spitz un Pudel schęrn,
Un junge Hunn' de Anstand lehrn:
Am besten is he doch inn Snack,
Un Meister in de Kautoback. –


Rytíře a prince, mnichy,
kouzelníky, loupežníky,
zvěšela je na hřebíky
a pak nastal hovor tichý:


O der süße, grüne Wald,
Wo wir einst in Wonne klangen,
Wo wir spielten, wo wir sangen,
Wo wir tanzten Maientänze,
Wo wir pflückten Maienkränze,
O der süße, grüne Wald!
Wie er immer widerhallt,
Wie er schallt:
Wilibald! Wilibald!


V Praze kráčelo se k pokojnosti
Chrámu, v Boleslavi plazyli se
Dvořané y kníže k nepokoje
Výhni. Pochlebnícy hady pomsty
Do prudkého šlehajíce srdce
Křičívali: Pomsti hanby, pomsti,
Slavný veliteli! Václav mol sstup
S trůnu, obr Boleslav se usaď
Na trůn zvěčňujícý mocné duchy.
Kníže hořel, kníže chvátal na mstu,
Drahomíra mu uzdila vzteky
Rozkřídlené. Opatrnost vůdcy
Sluší, vášeň slepí, vlažná krev zrak
Bystří; čekej, však bí, Bůhli přeje.
Rozmlouvala, rozkládala, jakby
Muž se vítězství a trůnu dotřel.
Blažena y milujícý Pražské
Kníže jako laskavého bratra
Prosbami a lichocením divé
Upínala kroky Boleslava
Znáhleného, uskalila láskou
V sýdlu domácýho štěstí muže.
Svoliv milence, se smířil s bratrem,
Vyslav posla k Václavovi svazek
Pokoje a lásky ztužil. Václav
Plésal, že se bratr šlechetnosti
Hledě k Bohu, k smíru navracoval.
Stanislav však zkušená a moudrá
Hlava neuvěřiv klamajícým
Slibům, tím víc ošetřoval svého
Panovníka, k pozornosti na krok
Zcestný nepřátel svých nabízeje.
Posel Boleslava radostí spil
Nesa zprávu, jak se Václav dobrý
Smírem těší. Vzhůru, duchu! dráha
K slávě se mi šíří, řekl, a spěchal
K milé ženě, aby novinou ji
Vhodnou šťastnil. V cestě potkala ho
Starosta. O šťastný otče! tak tě
Šťastná pozdravuje matka! řekla
Jevíc, že syn otce zblahoslaví.
Jaká radost okouzlila muže!
Smíru záře uvítala syna
Do pěkného světa. Bůh mne štěstím
Zasypuje, praviv k milence své
Letěl, necýtě se užasnutím.
Vkročiv, syna do náručí stisknuv
Líbal: Vítej, blahorodný synu!
Na svět krásný, štěstím splejvajícý,
V blahé době potěšil jsy otce.
A tu neviňátko k matce nesl, a
Objímaje milou, poděkoval,
Že mu pacholátko porodila.
Tys má, vykřikl, rozkoš, tys mé štěstí!
Řekni, čeho žádáš? k nohoum tvým svět
Složím. Srdce tvé, dí, a tos ženě
Věrně milujícý obětoval.
Vytržený manžel oplývaje
Rozkoší, a na milenku patře
S usmíváním, zapomenul na svět,
Bohatstvím a slávou povrhl, jist jsa,
Šťastnějšího po celičké zemi
Bůh že nenalezne muže. Oči
Do Boženy krásné zarývaje,
S cytem cyt a s duší duši poje,
Jen se blažujícý spíjel láskou.


Reverront son pur visage, arrosé,


تُسائِلُني بَنو جُشَمَ بنِ بَكرٍ
أَغرّاءُ العَرادَةُ أَم بَهيمُ
هِيَ الفرسُ الَّتي كَرّت عَلَيهم
عَلَيها الشَيخُ كَالأَسَدِ الكَليمُ
إِذا تَمضيهِمُ عادَت عَلَيهم
وَقَيَّدَها الرِّماحُ فَما تَريمُ
تَعادى مِن قَوائِمِها ثَلاثٌ
بِتَحجيلٍ وَقائِمَةٌ بَهيمُ
كُمَيتٌ غَيرُ مُحلِفَةٍ وَلَكِن
كَلَونِ الصِّرفِ عُلَّ بِهِ الأَديمُ


栈道险复险
客怀愁更愁
万山俱绝壁
一水不通舟


ومن لم يَزَل عَرَضاً لِلمنو
نِ يَترُكنَهُ ذاتَ يَومٍ عميدا
فإن هُنّ أخطَأنَهُ مَرَّةً
فَيوشِكُ مُخطِئُها أن يعُودا
فَبينا يَحيدُ ويُخطِئنَهُ
قَصَدنَ فأعجَلنَهُ أن يَحيدا


Hör mir nicht auf solch Geschwätze,
Liebes Herz, daß wir Poeten
Schon genug der Liebeslieder,
Ja zuviel gedichtet hätten.


bile bile


Nač mi límec zdobí jasné hvězdy,
Nač má prsa zdobí peníz zlatý,
Když mi bez ní žíti trudně vezdy,
Když nás dělí víry rozdíl svatý?
Nač i plat mi vůdcem, králem daný,
Když ten svazek na vždy potrhaný?“


Dědoušku zlatý, čemu to kyne
veselý úsměv staré tvé líce?
zdali té bujné úrodě vinné,
v okno se pnoucí na pružné snítce?


Não te escondo a guedelha encanecida,
Nem da rugosa fronte a cor já baça;
Conheço que o meu lustre, a minha graça
Foi por duros Janeiros destruída:


Empfangt den Sohn, den ihr so lang verloren,
Er hat versöhnt, was eure Schuld gefehlt;
Schon ist das Bild, das seine Lieb' erkohren,
Durch seine Lieb' entfaltet und beseelt.
Sein Zauber hat den regen Geist beschworen,
Und lieblich ihn der zarten Form vermählt.
Nur todten Glanz kann Macht und Reichthum zeigen;
Das Leben ist allein dem Sänger eigen.


Immer stürzen mir die Wände,
Jede Schicht hat mich belogen,
Und die arbeitblut'gen Hände
Brennen in den bittern Wogen.


Sie eilte dem Garten der Seligen zu!
Schön Hedchen war wach, und entjauchzte der Ruh'.
Sie jauchzt' ihm entgegen – »Mein Jüngling, so bald?« –
Ihr wären die Monden wie Stündlein verwallt.


že zamihne se sukovitý klacek
nad hlavou tvou, než přijde noc,
že zařve kdosi bujaře: pár facek!
A chápeš, že je blízko Choc.


Aj mnich to tam! – Šat tmavý přes hlavu,
tak tiše zde a nepohnutě stojí,
jak když se dítě ve tmě pohnout bojí!


Však co z toho všeho? Co z umění, z věd,
když nejhorší z pohrom nás kruší!
Vždyť to je ta rána, ta běda všech běd,
ač přemnohý sotva ji tuší:
v dnech hrozných že škůdcové zlotřilí
nám páteř, nám karakter zlomili
a otrávili nám duši.


Oheň voda uhašuje:
hřích – almužna zahlazuje.


Der süße Flieder steht nur einmal im Jahr auf dem Baum,
Deine Brüste blühen mir jahraus, jahrein, du bist mehr als ein Frühling.


Wenn du bei mir bleibst, werter Gast,
So werd ich ledig meiner Last.
Du brichst mir Brot in Hungersnot,
Du treibest weit die Eitelkeit,
Du zeigst mir an die rechte Bahn,
Du machst, daß meine Sinnen
Die Wahrheit finden können.


In Summa, es war keine Lieb
In ihrer Brust zu finden,
Noch Hoffnung, die deins Geistes Trieb
Im Herzen pflegt zu gründen.
Bei vielen war der Glaub allein
Und doch nur in dem Munde,
Ihr ganzes Leben war ein Schein,
Kein Wesen in dem Grunde.


Хвала тебе, приют лентяев,
Хвала, ученья дивный храм,
Где цвел наш бурный Полежаев
Назло завистливым властяХвала и вам, студенты-братья…


A v plesném trylku ironických tónů
v polibek jeho kos zahvízdal v sněti;
v tom čísi ruka zvedla větví clonu
a kdosi zřel je oba ve objetí.
On Filip, dobrý biskup z Cavaillonu
zřel tyto šťastné, milující děti. –
Ach, otče, lkali, otče, odpuštění,
my zhřešili jsme, dej nám rozhřešení!
On jen se smál a pták neustal pěti.


Eu cobro meia entrada
Da estudantada que não tem vez
Aqui no meu teatro
Grupo de quatro paga por três


Hétfőn este hét órakor
Véget ér a fegyverszünet.
S pont hét óra harminc perckor
Vezénylik az első tüzet.


Si el tiempo de la ausencia más penado
en un continuo sueño se pasase,
y si el alma por dicha no mirase
con ojos de presente lo pasado.


Den Mund, so sehr ich's ihm verbot,
Hat er mir so geküßt,
Daß er noch itzo feuerrot
Von seinen Küssen ist.


Přihodilo se, že zas k neštěstí
jsa v noci trápen starou bolestí
nepostrádatelný klíč ku lékárně
své po všech kapsách dlouho hledal marně
a nikde nemohl jej nalézti.
I řek’ si: „Byl jsem večer u synovce,
snad jsem jej vytrousil tam na pohovce.“


Nor sprung the passion from your fancied love;
To me, your smiles no dear delusion caused;
I saw you tower my humble hopes above,
And, ere I loved, I shuddered, trembled, paused.


Milostně ve kři volá ptáče
a odpověď zní z daleka;
mně při tom slastí srdce skáče
jak pravé srdce člověka.


Toť pramen štěstí, který nevysýchá,
byť třeba pohleděl jsi k jeho dnu,
jím okřeje vždy pustá žití lícha.


Da zu Grabe Jesus lage,
Jesus, du geliebtes Kind,
Hört man seiner Mutter Klage,
Es verstummten Luft und Wind.


Partiu ofícios pesados
Com quem os servisse bem:
São projetos acertados:
Quem do trono o sangue tem,
Tenha também os cuidados.


Hab immer das Meer so liebgehabt,
Es hat mit sanfter Flut
So oft mein Herz gekühlet;
Wir waren einander gut.


Je ubít? Zmrtvit? – Darmo srdce ptá se,
je žít, v jich hledět udupané knoty,
je nechat bujet, v kolo nejistoty
zda není sáhnout sledním ve zápase?


Narro-me letra por letra para tie sou a breve palavra que tu deixascomo uma esteira brancano céu azul do tempoSubo tijolo a tijolo até ás tuas mãose sou dos edifícios da cidadeum dos que hão-de ruir amanhãTombaram-nos primeiro os avóse chega já a vez dos nossos paisQuando faltar um choupono caminho da infância que vai dar ao rioreceberemos no rosto a mortecom a surpresa do primeiro homemEu fui um dia um nome escrito numa pedraonde as mulheres da minha aldeiabatiam a roupa que nos cobre no tempoE depois já não soube mais nadamas a primavera passou rente a mim:a morte fora continuavaRuy Belo | "Obra Poética de Ruy Belo" - Vo 1, pá 39 | Editorial Presença Ld, 1984


Come turbar l'aria sentiano, armate
Le femine correan su la marina,
Da l'implacabile Oronthea guidate
Che die lor legge, e si fe lor Regina:
E de le navi, a i liti lor cacciate
Faceano incendi horribili, e rapina:
Huom non lasciando vivo, che novella
Dar ne potesse, o in questa parte, o inquella.


لا تَحزَنَنَّ وَقيتَ الحُزنَ وَالأَلَما
وَلا عَدِمتَ بَقاءً يَصحَبُ النِعما
أَلَيسَ قَد قيلَ فيما لَستَ تُنكِرُهُ
في مَكرُماتِ الفَتى تَقديمُهُ الحُرَما
يا شَمِتاً بِبَني وَهبٍ وَقَد فُجِعوا
لا تَفرَحَنَّ بِنَقصٍ زادَهُم كَرَما


Se poeù derviva bocca, a revedess;
giò la cà e 'l tecc! bestemmi a cattafira!
sbraggiad, bajad de lira:
del porch fottuu l'è el manch che me vegness;
e gh'eva ogni moment
la conclusion per aria de cusamm
denanz a quij bonn lamm
del soldaa sart e del soldaa sargent.


عاد مِنْهَا كُلَّ مَطْبوخِ
غَيْرَ دَاذِيٍّ وَمَفْضوخِ
وَاعْتقد مِنْ وُدِّ أَهْلِ الحِمَى
كُلَّ وُدٍّ غَيْرَ مَشْدُوخِ
وَانْتَشِقْ رَيَّاكَ مِنْ مُلْتَقَى
شَارِبٍ بِالمِسْكِ مَلْطُوخِ
إِنَّ في الْعِلمِ وَآثَارِهِ
نَاسِخاً مِنْ بَعْدِ مَنْسُوخِ


Y sacudiendo el sueño peligroso,
Sombra de aquel eterno desconsuelo,
del Descuido común trueca el Recelo
en un Sosiego dulce y no costoso


Já zpívám jinak, nežli druzi moji,
mám jiné srdce, jinou povahu:
ó, před mou chýží dosud na prahu
jak zlaté ptáče Musa štěstí stojí!


Da Capo.


Dankte ihm; indessen
Blieb sie doch inwendig
Etwas abgemessen.


„Znášli kraj ten, tu vlast Slávy věčné,
Ráj všech krás a duchů palouky,
Kde se cnost a láska za ruky
Vedou kráčíc v záři ve slunečné?


Ubersteig die Sternen-Bühne/
Suche dir ein heller Licht/
Wünsch/ ach/ daß der Tag erschiene/
Der die Welt in Stücke bricht/
Daß mein Licht/ mein Jesus käme/
Und mich ewig zu sich nehme!


„Ale čeho konečně
Tím spůsobem, drahý králi,
Docílí se?“ Žofie
Starostně se táže. „Řekla
Jsem, že lid je dobrý. Ano,
Je! Však jenom dotud, králi!
Pokud není rozdrážděn.
Popuzena-li je mysl
Jeho, nelze ji tak snadno
Ukojit. Toť zdá se mi
V povaze národu býti
Českého.“ „„Soudíte dobře:


Vuestra prenda, señor, cediendo al hado
con inmatura muerte lastimosa,
quedó marchita y mustia, como rosa
sin sazón ofendida del arado.


Nimm, trauter Hain, nimm Schattengang, mich auf!
In deiner Nacht entschlummern alle Sorgen!
Beschränkt, wie du, ist auch mein Erdenlauf;
Dein Ausgang mir, so wie sein Schluß, verborgen.


Pokyň jen – a zelené hedvábí
jako břečtan ovine tvé váby,
na čele ti bercen, drahý kámen,
zazáří jak stobarevný plamen,
kolem šíje perel kruh se svije,
a kol prstu démantová zmije,
roucho zlaté spinadlo ti sepne,
kdo tě spatří, div že neoslepne,
ozdobím tě jako kněžnu bájky –
a pak vsednem’ do lehounké čájky.
Zajdeš tam, kde v kole usedaje
žen mých lepých veselí se sbor
od Tiflisu, od Bachčiseraje –
ves jich půvab zatemní tvůj zor.
Tamo po nápěvu tamburiny
jako vír se točí chorovod
a kol kolem bloudí jako stíny
mouřenínek vlnovlasý rod.
Na zlatých se perlách vodoskoku
chvějí kola stobarevných duh
a kdy přání zableskne se v oku,
k nohám hlavu skloní ti eunuch...
Za matkou tvou do rodinné vísky
půjde soumar se břemenem zlata –
O již zajmi trůn mé odalisky!
Lehkáť pro tebe hor těchto ztráta.“


Zpívám, že v tom velkém tichu kolem
se mi srdce divným steskem chvěje,
že zřím cestou mnohé klesat bolem,
žízní, mdlobou v chvíli beznaděje.


Ceder seda por seda,
milímetro a milímetro,
o tecido de pétalas
às agulhas mais fina
Tecer, tecer, tece
Tecer o touro em rosa,
sem ceder o terreno
exato ao matado
Na lisura da seda,
num corte de vislumbre,
delizar na muleta
a pureza do lum
Reter na sorte o touro,
dar a veia nos dedos,
trazendo o couro ao corpo
sem o corte do med
Na figura da agulha,
mesmo que o sangue gele,
reter a rosa escura
na pétala da pel
No toureio redondo,
verter-se em sangue e sal,
tecendo-se na rosa
de vermelho fata
Milímetro a milímetro,
ceder, ceder, cede
Ceder até o limite
de sentir-se morre


虚无萤火似人过
一夜鱼惊出绿莎
白板无声江寂寂
催寒但苦草虫多


Oh, ať že stále znovu, jak chce, počítá,
ať stále znovu počítá, jak chce,
prokleté číslice ty, jednotky, desítky, sta,
tam pod záporným číslem, jak by vskutku psáno,
čte vždy jen: Dokonáno.


Et, de-ci, de-là, tout heureuse,
Chaque troupe se met au jeu,
Sillonnant à la queue leu leu
La belle surface vitreuse.


a jmenuje-li se dneska staviski,
předvčírem stinnes a kreuger včera,
jsou to jen vražedná chapadla na zisky
jediné obludy z krachu a šera.


und wer der Menschheit lichte Pfade weist
aus Elends Nacht, ist Geist von seinem Geist.


ألا إنما قَلْبي به الحبُّ قد يَبْصُرْ
أموراً ولا يدري لها غير مَنْ يَنْظُرْ
فلا هو موجوداً ولا هو فانياً
فمن شاء فليؤمن ومن شاء فليكفرْ


Pak lampa usnula a ztichlo vše,
dům v chladno civěl jako bez duše,
tma rozestřela černé organtýny, –


Haben wir es nicht von nöhten?
Das hat Mars uns wol gezeigt.
Auff, ihr Redner und Poeten,
Jetzund singet, nachmals schweigt,
Singt! wenn sich der Krieg empört,
Seyd ihr warlich schlecht gehört.


Thu's/ Roselinde/ mein kind/ aus erbarmen/
Mache mein schwindendes hertze gesund/
Labe mich matten/ beschencke mich armen/
Träncke den fast halb erdürsteten mund.
Küsse mich. Weist du? die küsse die haben
Kräffte zu heilen/ zu träncken/ zu laben.


Der deutsche Helikon hatt' einen schwarzen Flor
um sich gezogen her, die trübe Hippokrene
floß durch den jungen Moß ein seufzendes Getöne.
Melpomene, die bließ in ihr betrübtes Rohr,
dem innig hörte zu Olympus ganzer Chor.
Zythere hing ihr Häupt und ihre jungen Söhne
verkehrten Flitz' und Pfeil' und ihre schöne Schöne.
Mit dem tät Morfeus auf das lichte Sternentor.
Die Augen wachten auf, das Herze schlief in Sorgen,
ich träumte wachend fort. Der zweifelhafte Morgen
verhieß ein trübes Licht. Matuta war zu rot
und Zynthius zu blaß. Da hört' ich erst verlesen,
warum Parnassens Volk so traurig ist gewesen.
Ach! allzuwahrer Traum, sein Hübner, der ist tot!
Unter Kassan in Zeremissen der Reußen, im Augustmonate 1636.


朝起自凭栏
明霞灿如绮
失却向时人
鸟声似它语


Frisch, ihr Blumen und Halme,
Frisch, spielt uns zum Reih'n!
Denn es winket die Sonne
Mit purpurnem Schein.
Laßt uns schweben im Tanze
Am Bach und im Feld!
Uns gehöret die ganze,
Die unendliche Welt.


V soumrak od svítání
v potu na té roli,
s úrodou když plné vozy
vjíždí do stodoly!


Ils traitent des cocodettes
Pour qui ces plaisirs sont nuls,
Et qui songent à leurs dettes
Avec de profonds calculs.


Když se Pán náš o půlnoci zrodil,
Tu věk mladý pro svět celý vzchodil.
Rozploulo se nebe v sladkou rosu,
Slunko zvedlo blíže země osu.


Haciéndose su casa, Cuba
tiene las manos limpias.
Será una casa para todos,
una casa hermosa y sencilla,
casa para el pan y el agua,
casa para el aire y la vida.


Sey gelobt, Herr Jesu Christ, daß du mensch gebohren bist!


أَوصى أَبونا مالِكٌ بِوِصايَةٍ
عَمراً وَعَوفاً إِذ تَجَهَّرَ غادِيا
بِأَن إِجعَلوا أَموالَكُم وَسُيوفَكُم
لِأَعراضِكُم ما سَلَّمَ اللَهُ واقِيا
فَقُلنا لَهُ إِذ قالَ ما قالَ مَرحَباً
أَمَرتَ بِمَعروفٍ وَأَوصَيتَ كافِيا


srdce mé, snící si o všem,
co nadbytně zdravé a nadšeně odvážně mladé a životně zářivě zelené,
radostí stříbrné, slzícím úsměvem slavnostně zlaté,
slavící milostné lásky své k Věcnosti stesk!


So laß gemuth dein Leben gleiten,
Wie dir's schon liegt in Mark und Kerne,
Die Lenze sei'n dir Ewigkeiten,
Dein Ruhm die schönen, flücht'gen Sterne.


Con discursivo y alto entendimiento
el fisco de su mal la causa apura;
empieza luego la difícil cura
y en celeste favor logra su intento.


Heut, da ich wandelt' ins Gewühl verloren
Am Hafen, fühlt' ich eine Hand, die sacht
An meinem Rockschoß sich zu schaffen macht';
Ein Griff – den Schlingel hatt' ich bei den Ohren.


„Pověz mi, pověz, dobrý starče,
já nebyl tu již roků řad,
zda dosud je tu vdova s dcerou,
ty moh jsi jistě obě znát?“


Fantomy mne oblehaly,
asketický klid mi lhaly
a ta láska, jež je žití,
mizela již v dáli!


"Anch'io (suggiunse il re) senza alcun fallo
lasciato avria il mio can correre un tratto,
se m'avessi prestato un po' il cavallo,
tanto che 'l mio bisogno avessi fatto".
Iocondo replicò: "Son tuo vasallo,
e puoi far meco e rompere ogni patto:
sì che non convenia tal cenni usare;
ben mi potevi dir: lasciala stare".


Leč náhle sražen s druhy v temný šik
já v ňadrech stopoval bych bouře vznik,
a větry hnán kdes v prudkém lijáku
v zem zkvetlou splynul z bouřných oblaků.


“Divide et impera!” Régen
Hatott, de az új nemzedéken
Nem fog ki jelmezes barom.
E faj a cifra színen átlát,
Hiába bíbor és a skárlát...
Kilátszik a lóláb, papom!


Vertrau auf Gott. Er wohnt bei denen,
Die sich nach seiner Hülfe sehnen;
Er kennt und will dein Glück.
Er höret deines Weinens Stimme;
Verbirgt er gleich in seinem Grimme
Sich einen kleinen Augenblick.


Druhého dne v oratoři
veliký ji čekal zázrak,
skoro prázdný byl již kotel
v gotickém a úzkém okně.


Und, Pfennige der umgemünzten Krone
Bezahlten sie in gleichem Wuchergeld,
Dem Zutraun ward des Treubruchs Spott zum Lohne,
Noch einmal dunkelts in der lichten Welt


O sabiá, cuja fama
Provém da afinada goela,
Viu a laranja que o chama,
Porém não cai na esparrela.


Herbstschauer hält mich jetzt beklommen,
Ein dürres Blatt spielt mir vorbei;
Dieß welke Blatt auch soll mir frommen,
Als ob mein Jugendlied es sei.


Ach Freund, mir stahl ein Bösewicht
Mein ungedrucktes Lehrgedicht.


Daß Weisheit nach der Anmut strebt,
Hat man auf Erden oft erlebt,
Doch daß die Anmut gern ihr Ohr
Der Weisheit leiht, kommt seltner vor.


O nei miei danni più che 'l giorno chiara,
crudel, maligna e scelerata notte,
ch'io sperai dolce ed or trovo sì amara!


Brächte mein liebendes, sehnendes Ach
Doch ein gefälliger Zephyr ihm nach!
Wäre nur leicht und geflügelt mein Kuß,
Brächt' er wohl stündlich ihm freundlichen Gruß.


Dort ein Palmbaum auf der Höhe
Aus dem Klostergarten ragt;
Erste Palme, die ich sehe,
Bringst du mir den Ost, der tagt?


Vezmi si již právní podíl můj,
A buď zdráv a Bůh tě pomiluj!
Budeš-li však hříšný život vést,
Věz, že nemine tě Boží trest!‘


Und die alten Preußendichter,
Voller, als sie's hier gethan,
Schlagen jubelnd vor dem Richter
Ihre deutschen Harfen an.


Mensch, das Wort Mensch sagt dir: was vor ein Mensch du bist:
Im Wort, in dir ist Mens: ist Ens: was mehr? ein Christ.


Und wenn mein Herr und Bruder es erfährt,
So läßt er mich des grimmen Todes sterben.
Ja, wenn er auch den Leib mir nicht versehrt
Wird er doch Gut und Ehre mir verderben;
Dann muß mit mir verstoßen, arm, unwerth,
Mein vaterloses Kind die Trübsal erben.
Auch wird mein Land, mein Volk und hoch Geschlecht
Durch meine Schmach an Ehren sehr geschwächt.


Kobylek a netopýrů šatí
Postava je, dokud vnukove
A v nich krev se k Slávě nenavrátí;


Nem mondja, amidőn javában
Cseng a kocsmában a pohár:
„Barátim, megbocsássatok, de
Mennem kell, otthon munka vár”...


Na teplém balvanu, na měkkém trsu vřesu,
pod břízou nervósní, jež chví se v slastném plesu,
zříš ženu báječnou, jež líně oči mhouří...


Jak řeka teče k moři, lidské plyne žití.
Ó lesů taje stinné, kdes v horském zátiší,
kde šumným sítím nahá těla nymf jen svítí
a jara vůně všecky kam květy nadýší;
včel zlatokřídlých roj, motýlů rubínová
tam křídla s azurnými se hravě míhají,
tam hvězdu s nebe spadlou jahoda v květu chová
a faunů píšťaly se s echem stíhají,
jak ňadra mladých dívek se vlny zdvihají.


Rinaldo, ch'avea già legato il core
per gran dolcezza, abbracciava Copardo,
e disse: - Io sento già tanto fervore
del mio cugin, che tutto nel petto ardo.
So che tu parli con perfetto amore,
se bene alle parole tue riguardo;
e Chiariella, per la fede mia,
si loderà della sua cortesia.


Umlknul. A oba stáli
proti sobě jako cizí –
srdce dvě, tak čistá, ryzí –
stvořená jak právě k sobě.
Ticho kolem, jako v hrobě –
ticho kolem, jenom v dáli
sova houká v lesů klíně,
v močále kdes na dolině
žáby sobě skřehotaly.
Přes měsíc se mračna hnaly
z temné tuče*) odervány,
která zticha nad obzorem
nad lesy se nesla horem.
Bouř zní časem jako hrany.


Však sotva oba úsvit jitra vidí,
hned poznají, že vše to bylo darmo;
zas duše skloní se hned ve jho lidí
a vichr ve kosmických řádů jarmo.


Nehrozí nám Turek více, křesťan jest náš vrah –
Šavle, buď nám pomsty svíce, blyskej v našich tmách! –


a celou sklizní lidských činů točí,
od lehké plévy těžké zrno dělí,
že samo na hromadu plnou vskočí...


烟雨为容似带愁
愁中犹解写人忧
数峰出没如何画
寺在波心且舣舟


Porque o escrever — tanta perícia,
Tanta requer,
Que ofício ta nem há notícia
De outro qualque
Assim proced Minha pena
Segue esta norma,
Por te servir, Deusa serena,
Serena Forma!


أَشَجاكَ الرَبعُ أَقوى وَالدِيارُ
وَبُكاءُ المَرءِ لِلرَبعِ خَسارُ
أَيُّ لُبٍّ لِاِمرِئٍ في قَدرِهِ
عائِذٍ بِالحُزنِ إِذ تُشجيهِ دارُ
إِنَّما يَبكي الأُلى كانوا بِها
فَاِنتَأَوهُ بَعدَ ما شَطَّ المَزارُ
يُخرِبُ الدَهرُ وَيَبني جاهِداً
وَخَرابُ الدَهرِ لِلدارِ عَمارُ
أَيُّها الباكي عَلى ما فاتَهُ
أَقصِرَن عَنكَ فَبَعضُ القَولِ عارُ
إِنَّ لُؤمَ المَرءِ عَجزٌ نادرا
سَبَبٌ لِلجَهلِ وَالجَهلُ مَحارُ
إِنَّ لُؤمَ المَرءِ إِن فاتَ اِمرِأً
سَبَبُ الغَدرِ اِضطِرارٌ وَاِنبِهارُ
لَيسَ يُغني اللُؤمُ إِلّا أَنَّهُ
جَزَعٌ بِالقَومِ لُؤمٌ وَاِضطِرابُ
لَيسَ يُغني جَزعُ القَومِ إِذا
وَقَعَ الأَمرُ بِهِم إِلّا الغِيارُ
فَاِجزَعو لِلأَمرِ أَو لا تَجزَعوا
قَد تَداعى السَقفُ وِاِنهارَ الجِدارُ
لَو رَأَيتَ الطَعنَ دَيناً لَم تَجِد
إِذ دِماءُ القَومِ بِالطَعنِ تُمارُ
وَلَقَد هَرَّت فَما عَزَّت بِهِ
كَلبَةُ الأَودِيِّ إِذ ضاعَ الذِمارُ
هَيِّنٌ بِالقَولِ تَقصيفُ القَنا
إِذ نَأَت عَنكَ العَوالي وَالشِفارُ
قَد وَصَفتُ الخَيلَ لَو أَقدَمتَها
وَالقَنا لَو ساعَدَ الوَصفَ اِصطِبارُ
قَلَّ ما تُجدي قَوافيكَ عَلى
أَعظُمٍ قَد شَنَفَت مِنها النِسارُ
فَأَضَعتَ الكَرَّ في إِبّانِهِ
وَنَسيتَ الضَربَ إِذ في الضَربِ عارُ
وَتَغَنَّيتَ بِهِ مُستَأنِساً
بَعدَ ما نَجّاك رَكضٌ وَبِدارُ
تَتَمَنّاكَ الأَمانِيُّ وَقَد
مِلتَ بِالمُهرِ وَنَجّاكَ الفِرارُ
كِاِنجِحارِ الكَلبِ يَدمى وَجهُهُ
وَهُوَ يَعوي حينَ أَعياهُ الهُرارُ
إِنَّما ذِكرُكَ شَيئاً قَد مَضى
حُلُمٌ لَم يرجِعِ الحُلمَ اِدِّكارُ
هَدَمَ الآخِرُ ما كانَ بَنى
لَكُمُ الأَوَّلُ فَاِنقاضَ المَنارُ
يا بَني تَيمَةَ قَد عايَنتُمُ
وَقعَةً مِنّا لَها نارٌ شَنارُ
لَم تَزَل قَحطانُ عَنزاً باحِثاً
عَن مُدى فيها لِقَحطانَ البَوارُ
مالَتِ الريحُ عَلى أَباتِكُم
مِن لَظاها بِلَظىً فيهِ الدَمارُ
فَتَفادَيتُم وَأَبقَت مِنكُمُ
ذَنَبِيّاتٍ كَذا يَبقى الشَرارُ
دارَت الحَربُ عَلَيكُم دَورَةً
تَرَكَتكُم وَأُواسيكُم قِصارُ
رَفَعَ اللَهُ نِزاراً فَعَلَت
بِالعُلى الناسَ فَلِلباغي الصَغارُ
جَمَعَ اللَهُ نِزاراً فَنَفى
بِهِمُ الناسَ جَميعاً فَاِشتَناروا
إِنَّما الناسُ ظَلامٌ دونَهُم
فَإِذا ما أَظلَمَ الناسُ أَناروا
نَحنُ لِلناسِ سِراجٌ ساطِعٌ
وَضِرامٌ يَتَقّى مِنهُ الشَرارُ
فَاِسأَلوا عَنّا الرَدى ثُمَّ الضُبى
يَومَ قَحطانُ ضِباعٌ لا تُجارُ
إِذ قَتَلنا بِالحِما ساداتِكُم
وَأَجَرناكُم وَفي ذاكَ اِعتِبارُ
يَومَ فيكُم ذلَّةٌ عَن عِزَّةٍ
وَلَنا مِنكُم سِباءٌ وَإِسارُ
وَعَلى نِشوَتِكُم أَردافُنا
كَالربابيحِ مِنَ الحَوكِ شَوارُ
حينَ لِلخَطِّيِّ في أَكنافِكُم
كَأَطيطِ البُزلِ هاجَتها البِكارُ
يَومَ يَروي مِنكُم أَطرافَهُ
عَلَقٌ فيهِ اسوِدادٌ وَاِحمِرارُ
وَاِسأَلوا عنّا بَقايا حِميَرٍ
وَبَقاياكُم إِذا النَقعُ مُطارُ
أَيَّ قَومٍ ناجَدوا إِذ ناجَدوا
وَعَلا بِالنَفعِ في الدارِ الغِوارُ
لَم تَلومونا عَلى رَيثِ القُوى
بِخَزارٍ يَومَ ضَمَّتنا الدِيارُ
كَم قَتَلنا بِخَزازى مِنكُم
وَأَسَرنا بَعدَما حَلَّ الحَرارُ
مِن مُلوكٍ أَشرَفَت أَعناقُها
بِوُجوهٍ نَجُبَت فَهيَ نُضارُ
حَرُمَت كَأسٌ عَلى ناذِرِها
فَلَقَد طابَت بِأَن حَلَّ العُقارُ
وَمُلوكاً مِنكُمُ رُحنا بِهِم
وَعَلى كُلِّ منَ الذُلِّ عِذارُ
تِسعَةٌ كُلٌّ عَلى قِسمَتِهِ
حِليَةُ المُلكِ الَّتي لا تُستَعارُ
صَلِيَ القَتلَ بِهِ ذو حُرَيثٍ
وَقَديماً صَلِيَ القَتلَ الخِيارُ
وهَوَت أَودٌ وَلِلسُمرِ بِنا
في سَبابِ القَومِ قَصدٌ وَاِنكِسارُ
وَنَجَت مِنّا فِراراً مَذحِجٌ
هَرَباً وَالخَيلُ يَعلوها ا لغُبارُ
إِنَّنا نَضرِب بِبيض أُخلِصَت
فَلَها مِن جَوهَرِ العِتقِ نِجارُ
أَسمَحَت قَحطانُ في أَرسانِنا
خَبَبَ الأَعيارِ تَتلوها الصِغارُ
فَحَوَينا دونَكُم أَرساننا
وَتَرَكنا النَهبَ يَحويهِ الخُشارُ
تُجنَبُ الأَملاكُ مِنكُم طَرَداً
بَينَ أَيدينا وَتُستَهدى العِشارُ
لَستُمُ كَالخَيلِ في أَعراقِها
تَتبَعُ الخَيلَ لَدى السَبقِ المِهارُ
وَعَلى هَمدانَ مِلنا بِالقَنا
فَوَرانَ القَدرِ تُطفى وَتُنارُ
فَاِرجِعوا مِنّا فُلولاً وَاِهربوا
لِظِفارٍ لَيسَ يُؤويكُم ظَفارُ
إِنَّما قَحطانُ فينا حَطَبٌ
وَنِزارٌ في بَني قَحطانَ نارُ
لَن تَنالوا مِن نَزارٍ مِثلَما
مِنكُمُ نالَت مِنَ الذُلِّ نِزارُ
وَسَمَت في عارِضٍ مُغلَولِبٍ
بِسَجيلٍ فيهِ بَرقٌ وَقِطارُ
آخِذٌ بِالأُفُقِ كَاللَيلِ لَهُ
عارِضٌ ما بَلَغَت مِنهُ الغِزارُ
شَمَّرَ الفِتيانُ فيهِ بِالقَنا
وِبِأَسبابٍ لَهُم فيها اِبتِيارُ
نَحنُ ذُدنا فَحَمَينا دارَنا
حينَ لَم يَمنَعكُمُ مِنها اِصطِهارُ
نَحنُ أَولادُ مَعدٍّ ذي الحَصى
وَلَنا مِن هاجر المَجدُ الكبارُ
وَلَدَت أَكرَمَ مَن شُدَّ بِهِ
عُقَدُ الحُبوَةِ قِدماً وَالإِزارُ
إِنَّ إِسماعيلَ مَن يَفخَر بِهِ
يُلفَ في دارٍ بِها حَلَّ الفَخارُ
عَكَفَ اللَيلُ عَلى آثارِنا
مِثلَ ما حَنَّت عَلى البَوِّ الظُؤارُ
فَاِخسَأَوا لَيسَ لَكُم بَيتٌ عَلى
مِثلِنا اللَهُ لَهُ رَبٌّ وَجارُ
لَيسَ بَيتٌ رغبَةُ الناسِ مَعاً
أَن يَزوروهُ كَبَيتٍ لا يُزارُ
قَد رَآنا اللَهُ عِزّاً أَهلَهُ
وَهوَ المُختارُ وَالخَلقُ كُثارُ
قَد رَآنا اللَهُ أَولى مِنكُمُ
بِاليَدِ العُليا وَلِلَهِ الخِيارُ
لَم تَزَل تُحجَرُ قَحطانُ لَنا
كَجِعارِ الرَملِ إِذ جَدَّ الغِوارُ
فَوِهَ الأَفوَهُ لَمّا هَتَمَت
فَمَهُ مِن هَضبَةِ الشِعرِ الفِهارُ
كانَ في القَولِ مُطيلاً قَبلَها
فَلَقَد أَقصَرَ وَالقَصرُ القُصارُ
وَعَلا في شَأوِهِ مَيداءَهُ
وَعَلا الكَودَنُ رَبوٌ وَاِنبِهارُ
بِبِرازٍ ناهَ مِن قَحطانَ في
شَرَفِ الذِكرِ بِعِزٍّ لا يُطارُ
وَلَقَد تَعلَمُ أَنّا دونَها
لِلعَذارى البيضِ بِالبيضِ نَغارُ
قَد خَطَرنا عَنهُم المَجدَ بِنا
وَلَهُم نَحنُ لَدى البَأسِ خِطارُ
نَحنُ نَحميهُم عِداهُم وَنَلي
قَتلَهُم إِن نَكَّبوا عَنّا وَجاروا
إِنَّنا قَومٌ تَرى الجِنُّ لَنا
سَورَةً مِنها جَميعاً تُستَطارُ
أَيَّما قَومٍ حَلَلنا بِهِمُ
لِلرَدى فهُم رَواحٌ وَاِبتِكارُ


Jehovahs Wagschal' klang; und nicht würdig war
Des edlen Jünglings dieses entnervte Volk,
Das Wielands Buhlgesängen horchet,
Daniens Königen Klopstocks Lied schenkt!


Oder möchtest du vielleicht
Mir des Tanzes Lust versalzen?
Früher hast du's oft erreicht;
Heute werd ich weiter walzen.


Quando v'apparve che se 'n gia dolendo,
fu 'l dolce sonno ch'allor si compiea,
ché 'l su' contraro lo venìa vincendo.


Wallt man im Familienvereine
Sonntags vors Tor hinaus,
Bella geht an der Leine
Zugleich mit der Tochter vom Haus.


Die Sonn sampt jhren Rossen
Späth Oesterlich bezecht/
Mit schlaff noch vbergossen
Wolt früh kaum wachen recht:
Da fand ich schon bey zeiten
Am grab in trawren stehn/
Vnd salb/ vnd büchs bereiten
Die weinend Magdalen.


Supine on earth an awful figure lies,
While softest slumbers seem to seal his eyes;
The hoary sire Heaven's guardian care demands,
And at his feet the watchful angel stands.
The form august and large, the mien divine
Betray the founder of Messiah's line.
Lo! from his loins the promis'd stem ascends,
And high to Heaven its sacred Boughs extends:
Each limb productive of some hero springs,
And blooms luxuriant with a race of kings.
Th' eternal plant wide spreads its arms around,
And with the mighty Branch the mystic top is crown'd.


Unrivall'd stands thy country CHEESE, o
Whose very name alone engenders smiles;
Whose fame abroad by every tongue is spoke,
The well-known butt of many a flinty joke,
That pass like current coin the nation through;
And, ah! experience proves the satire true.
Provision's grave, thou ever craving mart,
Dependant, huge Metropolis! where Art
Her poring thousands stows in breathless rooms,
Midst pois'nous smokes and steams, and rattling looms;
Where Grandeur revels in unbounded stores;
Restraint, as slighted stranger at their doors!
Thou, like a whirlpool, drain'st the countries round,
Till London market, London price, resound
Through every town, round every passing load,
And dairy produce throngs the eastern road:
Delicous veal, and butter, every hour,
From Essex lowlands, and the banks of Stour;
And further far, where numerous herds repose,
From Orwell's brink, from Weveny, or Ouse.
Hence Suffolk dairy-wives run mad for cream,
And leave their milk with nothing but its name;
Its name derision and reproach pursue,
And strangers tell of "three times skim'd sky-blue."
To cheese converted, what can be its boast?
What, but the common virtues of a post!
If drought o'ertake if faster than the knife,
Most fair it bids for stubborn length of life,
And, like the oaken shelf whereon 'tis laid,
Mocks the weak efforts of the bending blade;
Or in the hog-trough rests in perfect spite,
Too big to swallow, and too hard to bite.
Inglorious victory! Ye Cheshire meads,
Or Severn's flow'ry dales, where plenty treads,
Was your rich milk to suffer wrongs like these,
Farewell your pride! farewell renowned cheese!
The skimmer dread, whose ravages alone
Thus turn the mead's sweet nectar into stone.


Ell'è un'altra madonna, ell'è un'idea
Fulgente di giustizia e di pietà:
Io benedico chi per lei cadea,
Io benedico chi per lei vivrà.


Schüsse, die er höret, ziehen
Ins Gebirg ihn; mit Barbaren
Kämpft ein Grieche; jene fliehen,
Und befreiet von Gefahren,
Zeigt ihm dieser eine bleiche
Junge Frau, die auf die Leiche
Des durchbohrten Säuglings weint;
Trost will dieser Schmerzenreichen
Hochergraut ein Priester reichen,
Und er weint mit ihr vereint.


Biß auff so sehnlich klagen
Ein Engel ihn erblickt;
Vnd seyn/ in grimmen Zagen
Beklemmtes Hertz erquickt:
Doch hilt Er an mit bitten/
Der nun in höchstem Zwang
Beb't ob der Hellen wütten/
Vnd mit dem Tode rang.


深宫饱食恣狰狞
卧毯眠毡惯不惊
却被卷帘人放出
宜男花下吠新晴


Zpěvy s hněvem jedno mají žídlo. –
Jest to hněv, jimž mrak se zakaboní,
Když nám s nebe požehnání roní.


Groß ist das Meer und der Himmel,
Doch größer ist mein Herz,
Und schöner als Perlen und Sterne
Leuchtet und strahlt meine Liebe.


العاذلُ كالعاذِرِ عندي يا قوم
أهدَى لي من أهواه في طَيفِ اللوم
لاأعتَبُهُ ان يزرْ في حُلُمي
فالسمعُ يَرى ما لا يُري طيف النوم


一雪林屋净
二雪皋隰新
三雪为瑞应
伊耆氏作春


Aber oben eng verwebt,
Eine Bürgerkrone
Die Genossenschaft erhebt
Stolz zum Sonnenthrone!


Mahomed.


种种一何短
青青无复垂
可怜髡髦子
不见指冠时


Rángatja el Ártor, sehogy se megy.
Megkondul azonban fölötte: egy!


ließen ihn, vor seiner Stimme bang,
weitergehn mit ausgehängtem Schlagwerk
und entflohn vor seinem Zifferblatt.


Chudý, prostý, skromný domov,
který přítel v slzách stavěl – –
prostý krb a chudý domov
nerozbil jsem nikomu!


Hřivou vlaje, srstí záře
přicválal tu hnědouš můj,
zařehtal mi: „chceš-li k cíli,
na ryzáku neharcuj.“


汉节护诸蛮
徘徊瘴疠间
少希铜马式
老厌玉门关


Con gli occhi molli e bianco il viso e chino,
al caldo, al freddo, al dì fosco, al sereno
gir mi vedrete, o spirto e ricco e pieno
di quel che non pò tor tempo o destino.


cossì mi stanno al cor, che 'l mio desio
di quanto avien ch'io miri, parli o pensi,
for che di lei, m'apporta ogn'or oblio.


孝德襄陵久
天然与众殊
生男不能养
应合愧杨姑


Niemand erkühnt sich, eure Riesenwälle
Mit des Besitztums Anspruch anzutasten,
Auf euren Schutt zu flicken seine Schwelle.


Tu viendras t’accroupir sur la pierre lépreuse
Nous nous accroupirons sur la pierre lépreuse.


Den finstern Stern wollen wir lan stahn,
Und wollen zu Salvator eingahn,
Groß Wunderzeichen anschauen.
So rufen wir Gott und St. Jakob an,
Und unsre liebe Frauen.


a face quilate
cala-se
ante outra face
a face mate
do tesouro comum


Kdysi’s její tělo umrtvoval!


Aber immer unbeweglich
Hört das kalte Mädchen täglich
Meine Seufzer an und spricht:
»Hoffnung nährt allein die Liebe.
Glaub', ich theilte deine Triebe,
Wünscht' ich ihre Dauer nicht.«


Frommts, den Schleier aufzuheben,
Wo das nahe Schrecknis droht?
Nur der Irrtum ist das Leben,
Und das Wissen ist der Tod.
Nimm, o nimm die traurge Klarheit,
Mir vom Aug den blutgen Schein,
Schrecklich ist es, deiner Wahrheit
Sterbliches Gefäß zu sein.


J’aurais parlé, mais vous vous êtes retournée,
Car le sommeil s’était emparé de vos yeux,
Vous dormiez, bienheureuse à la façon des Dieux,
Et vous ne m’aimiez plus… J’étais abandonnée…


Wie magst Du dich nun kränken,
Mein Seelichen, sag' an?
Auf, auf, itz zu bedenken,
Waß Dich erfreüen kan.
Gott wird nach disem Leben,
Wo nichts als Noht und Pein,
Dir viel ein bessers geben,
Da wird kein Tod mehr sein.


Tant de coups de fortune et de coups de misère
N'ont point sonné le jour de la fragilité ;
Tant de malendurance et de brutalité
N'ont point laïcisé ce cœur sacramentaire.


V prvním soumraku,
odtrhnuv se od svého stáda,
velbloud melancholický,
mezi dvěma bílými baráky
na zežloutlé, ubohé trávě
zastavil jsem se.


Durch Welands Weisheit siegte
Nidung, vom Feind gequält,
Drum ward des Königs Tochter
Dankbar dem Mann vermählt.


A tak i vy dle mého se spravte slova:
„U angelův Božích na nebesích všude
Velká radost bude
Nad hříšníkem jedním, který se obrátí
A upřímně z hříchů svých se bude káti.“


Cisterno příšerná, zrcadlo černé,
drtící duhu touhy, bledou snů modř!


A každá vlna tančí si a pěje
a láká, svádí, repotá a výská;
ta každá vlna tančí si a pěje:
Sem bláhový v ty naše hry a reje,
a mně se stýská.


Pokoj tobě, Přítelkyně –
Pokoj svatý tobě buď!
Odpočívej tam, kde srdce
Nezžírá ni lest, ni blud!
S Bohem věčnou radost měj,
Mzdy svých ctností požívej!


佳节繁花一树同
不须回首恨东风
霜华点染秋光好
似惜红颜落镜中


Má pohled mírný, skoro dětská gesta,
hlas příjemný a mile důvěřivý:
– Ach, moje práce! Nástroj trpělivý
jsem pouze jejich... Hořká moje cesta!


Aus gesundem Boden sprossen
Auch gesunde Bäume – keiner
Ist blasiert und keiner hat
In dem Rückgratmark die Schwindsucht.


Aber ſieh die weißen ſchmalen
Finger ſich zum Griff bereiten,
Und die dampfumhüllten Schalen
Zierlich an die Lippen gleiten:


Y en el gabinete del café galante
ella se encontraba con su nuevo amante,
peregrino pálido de un país distante.


Esse amansador de burros
Que de perna toda tesa
Sustém corcovos e urros
Da besta que com fereza
O quer no chão apinchar,
Mas qu’ele sabe domar;


Allmählig Baum, fühlt Baumäonenleben,
So schlank und fest und grün,
Und strebt mit Wurzeln, Zweigen, fortzuweben
Und neue Kraft zu ziehn.


Небо бледно-голубое
Дышит светом и теплом
И приветствует Петрополь
Небывалым сентябреВоздух, полный теплой влаги,
Зелень свежую поит
И торжественные флаги
Тихим веяньем струиБлеск горячий солнце сеет
Вдоль по невской глубине —
Югом блещет, югом веет,
И живется как во снВсе привольней, все приветней
Умаляющийся день —
И согрета негой летней
Вечеров осенних тенНочью тихо пламенеют
Разноцветные огни —
Очарованные ночи,
Очарованные дни…
Словно строгий чин природы
Уступил права свои
Духу жизни и свободы,
Вдохновениям любви…
Словно, ввек ненарушимый,
Был нарушен вечный строй
И любившей и любимой
Человеческой душой…
В этом ласковом сиянье,
В этом небе голубом —
Есть улыбка, есть сознанье,
Есть сочувственный приеИ святое умиленье
С благодатью чистых слез
К нам сошло, как откровенье —
И во всем отозвалось…
Небывалое доселе
Поднял вещий наш народ —
И Дагмарина неделя
Перейдет из рода в ро


Ticho, ticho – tajemné a snivé
šepty vanou od borovic temných,
jejich kůra, roztavené zlato,
na zeleném luhu z dálky svítí.


لا ذَنبَ للصَبّ المشُوق إذا بَدَتْ
أسرَارُه يَومَ النّوى للعُذّلِ
زَفَراتُه نَمَّتْ ولم يُفْصح بِمَا
يُخفِي فَجاءَ الدّمعُ بِالخَبرِ الجَلي
أفَنى صَدُودُك في الدُّنُوِّ تَصَبُّري
وأتَى الفراقُ فَبزَّ حُسنَ تجمّلي
فالعُمرُ أجمعُ بين هجرٍ سَالِفٍ
مَاضٍ وبَيْنٍ آنفٍ مُستقبَلِ


Alles doch hast du gegeben,
Gott der zu den Schmerzen kam,
Und im Blut hingab das Leben,
Daß den Tod er von uns nahm.


Ha egy-egy órán megtelik a lelkünk:
Üdvöt, gyönyört csak egymás ajkán leljünk.


filamentos de gelatinoso néon
invadem a catedral em celulóide do filme nocturno:
arquitectura de asas abóbadas de vento
pássaros de lixo
som
pálpebras de lodo sobre a boca do homem
que rasteja de engate em engate pelas avenidas da memória
e quando encontra a porta de um bar
mergulha no inferno
bebe furiosamente
o peito encostado ao zinco sujo
duma geração de subúrbio presentes
aqui os jovens, com a canga nos ombros
e o mundo poderia desabar dentro de 5 minutos
o copo estilhaça os vidros esfregados
nos ombros
no peito onde uma veia rebenta
para mostrar o radioso canto
depois dança contorce-se embriagado
sobre o rosto suado
com a ponta dos dedos espalha sangue e cuspo
construindo a derradeira máscara
cai para dentro do seu próprio labirinto
como se a verticalidade do corpo fosse um veneno
domina-o um estertor
uma corda invisível ata-lhe a voz
não se moverá mais
apesar de nunca ter avistado os órgãos profundos do corpo
sabe que também eles se calaram para sempre
a noite é imensa e já não tem ruídos
a morte vem dos pés sobe à cabeça
alastra ferozmente
mas a sua inquietante brancura só é perceptível
na súbita erecção do enforcado


Ať sám mně přivede ji sem,
než zví, co hlad a hoře;
bylť beztoho mým dvořanem
na budapešťském dvoře.


Óh, gonosz szerencse, óh, keserves óra,
Pártkassza-mezőnek sóval borítója.


Otcy svému, též své matce
Prokazoval uctivost,
Aby u nich lásky zejskal,
Bylať Jeho dychtivost,
Rodičům byl ve všem poddán,
Kázni jejich srdcem oddán:
Protož Bůh Jej oslavil,
Za příklad vám vystavil.


Felitta a forrásokat
A forró nap sugára; -
S melynek szörnyű aszály miatt
Kisült kicsiny határa:


Come uno stuol di gufi
A vecchio monaster,
Tra gli umidicci tufi
Singhiozzano i pensier.


In des Lebens schönster Jugend-Blüthe
Sank sie hin, – der frischen Rose gleich, –
War an Schönheit, war an Seelengüte
Schon auf Erden höhern Geistern gleich!


Die Römer nannten solch ein Ding Penaten,
Was keine Götter der Boheme sind;
Es waren des Logis intimste Paten
Und steckten eigentlich in Stuhl und Spind.
Wenn nach den öffentlichen Heldentaten
Sich die Quiriten Haus und Ingesind
Recht con amore angedeihen ließen,
Dann spürten sie, was sie Penaten hießen.


Já přehlížím celé světy,
Jak zahradník modré květy.


Ein langes Leben wird doch gleichwohl kurtz geschätzet/
Das seiner Güte nach noch länger können seyn.
Wenn mich nun die Natur in tiefes Trauren setzet/
So nimmt die Tugend mich mit diesen Trost-Spruch ein:
Daß/ wenn der Eltern Tod der Kinder Hertz will brechen/
Der Eltern Seeligkeit sie kan zufrieden sprechen.


Dein altes Angesichte
Kan bey dem schönsten Liechte,
Wie finstre Wolcken pflegen,
Uns in den Schatten legen.


Da ist auch in ihrer Kaiserpracht
Die Dünkelsäule Vendôme zerkracht.
Im Louvre die schönen Heidengötter
Schreckt auf das Versailler Granatenwetter.
Stolze Paläste zusammengeschossen,
Nur meist von Turkos, Thiers und Genossen.


Ta tvář i ten blesk zřítelnic
zapomnít nelze, dokud’s žil...
Zasvítilo se oko víc
mládenci, jak vlk pozavyl,
a s koně dolů seskočiv
zamával mečem taseným,
leč dříve než tnul, krve chtiv,
kles’ na znak s okem zhašeným,
hruď, blýsknutím meče protknutou
zbarvila stříkající krev – –
Stál vítěz s tváří nehnutou,
crčící krve slyšel zpěv...


Der Zweifel ist menschlichen Wissens Grenze,
Die nur der blinde Glaube überschreitet.
Dich bann ich, ohne Anker, ohne Segel
Zu irren auf dem feindlich dunklen Meere,
Wo dir kein Grund, wo keine Ufer dir,
Dem ohne Hoffnung Strebenden erscheinen;
Bis vor dir nächtlich sich das Tor eröffnet,
Das furchtbar dir geahndete, des Todes,
Und neue Schauder schrecklich dich ergreifen;
Denn mir gehöret deine Ewigkeit:
Ich zolle dir den Preis, den du bedungen.


Ihr Rebengärten an den Klüften,
Ihr Nelken, die vom Fels ihr lauscht,
Wie habt ihr heut mit euren Düften
Mir rätselhaft den Sinn berauscht!


Und auch, die lieben, sammeln für dich ein:
Sie sind die Dichter einer kurzen Stunde,
sie küssen einem ausdruckslosen Munde
ein Lächeln auf, als formten sie ihn schöner,
und bringen Lust und sind die Angewöhner
zu Schmerzen, welche erst erwachsen machen.
Sie bringen Leiden mit in ihrem Lachen,
Sehnsüchte, welche schlafen, und erwachen,
um aufzuweinen in der fremden Brust.
Sie häufen Rätselhaftes an und sterben,
wie Tiere sterben, ohne zu begreifen, –
aber sie werden vielleicht Enkel haben,
in denen ihre grünen Leben reifen;
durch diese wirst du jene Liebe erben,
die sie sich blind und wie im Schlafe gaben.
So fließt der Dinge Überfluß dir zu.
Und wie die obern Becken von Fontänen
beständig überströmen, wie von Strähnen
gelösten Haares, in die tiefste Schale, –
so fällt die Fülle dir in deine Tale,
wenn Dinge und Gedanken übergehn.


وما هذه الأيّام إلا معارة
تمتّع بها فالمستعار رديد
ولا تعتقد فيها البقاء فإنها
وإن بقيت فالمستعير فقيد
وكل جديد أخلقته يد البلى
فرتّ لقوم قادمين جديد
وبين صروف النيرين عجائبٌ
تناهى إليها العقل وهو بليد
فلا مصعد عنها ولا متسلق
إلى فوقها إلا مداه بعيد
حياة وموت وافتراق وألفة
ونحس وسعد والسعيد سعيد
ومركز عقل المرء فيه مواهب
من الله فيها قائم وحصيد
هوالجوهرُ الباقي هو الحظّ والنهى
إذا صحّ ينجي من هوى ويعيد
هو الدينُ والإيمانُ والحلم إن هفا
وطاش على علم إليه يعود
هو الحبلُ ممدوداً إلى الله فاعتمد
عليه فما حبل سواه مديد
شديد على الإنسان فقد حياته
وما فات من تهذيبها فسديد


Jő a tavasz... virágot ápol,
Mind ez, mit a hősek porábol
Fel bír éleszteni!
A lombsohaj ezrek nyögése,
És a patak gyász csörrenése...?
Könnyű megérteni.


che puoi, robusto facto, più non lice
mutarlo, e se serà in vil loco posto,
quello arbore serà sempre infelice.


Noch dennoch soll dein Angesicht
Dein ganzes Leben führen;
Du traust und glaubest weiter nicht,
Als was dein Augen spüren;
Was du beginnst, da soll allein
Dein Kopf dein Licht und Meister sein,
Was der nicht auserkoren,
Das hältst du als verloren.


O Seele lieg und ruh in deines Gottes Willen:
Wilt du, was Gott, so wird Gott, was du wilt, erfüllen.


Duro terrón: el polvo que levantas
Se lleva el viento.
No quieren ser tus hijos —yo lo entiendo—
Terrón de nadie.
Porque pueden pisarlos o golpearlos
Con azadones.
Prefieren ser de viento, que no de polvo,
¡libres!, los jóvenes.


¿Pero cómo saber, sin la mirada,
la hermosura del bosque, la grandeza del mar?
El bosque estaba tras de mí; lo conocían
mis oídos: el rumor de sus hojas,
la confusión del canto de sus pájaros.
Sonidos que venían de un remoto lugar.
Y el mar del otro lado, golpeando
la frente, sin rozarla,
cubriéndola de gotas. Era mi piel
quien descubría su frescura,
mi soñoliento olfato quien entraba en el pecho
su duro olor.
¿Pero cómo saber, sin la mirada,
la hermosura del bosque, la grandeza del mar?
Porque no había más, en el lugar del pecho,
que una extendida sombra.
(¿Mas qué frío candente mis párpados abrasa,
qué luz me desvanece, qué prolongado beso
llega hasta el mismo centro de la sombra?)
Joven el rostro era,
sus labios sonreían,
y el retenido fuego de su cuerpo
era quemada luz.
Entramos en el mar, rompíamos
el cielo con la frente,
y envueltos en las aguas contemplamos
las orillas del bosque,
su extensa fosquedad.
Miré, tendidos en la playa, el rostro:
contemplaba las nubes;
y el retenido fuego de su cuerpo
era un sombrío resplandor.
Penetramos el bosque, y en las lindes
detuvimos los pasos;
perdido, tras los troncos, miramos cómo el mar
oscurecía.
Tenía triste el rostro,
y antes que para siempre envejeciera
puse mis labios en los suyos.


O das ist ein Glück auf Erden,
Und wird hier,
Wenn Du Greishaar trägest, Dir
Schon zum Freudenhimmel werden!


Fünf funkelnagelneue Mark....


Que de mes entrailles
Sorte le grand mot
Qui court aux murailles
Et donne l'assaut !


Za spasení naše na věčnosti
Bůh náš Soudce otce oslaví,
Pláč a prosby bídných laskavosti
Studnu před vším světem vypraví.


y es gloria de la estirpe, porque es amor fecundo
con que la reina al niño le dio su seno un día,
¡fue el mismo con que España le dio su seno a un mundo!


移居又喜入青山
跋涉惟怜仆御难
风雨冻途蓑笠惫
茅斋烟火暂开颜


V mládí svém kdo všeho přeje sobě,
nedostatkem strádá ve starobě.


Mes de transición, mes pastelero;
Germinal con Ventoso se ha abrazado;
mes arlequín, ni carne ni pescado
aunque el sol esté en Aries, el Carnero


Nediv se, že k hvězdám hledím,
k nim obracím duše květ;
hledám v nich, co zem nedává:
nebe své i lásky svět.


A kdyby i chtěli dáti,
Zase bych já nechtěla;
Raděj bych šla do kláštera
A tam brzy umřela.


Schuttfreie Lampe, sieh, wie dich mit Funkeln
Des Lichtes, deines Vaters Augen grüßen,
Seit dich aus tausendjähr'gem Kerkerdunkeln
Die Schaufel seiner Feindin Nacht entrissen!


E cominciò assettarsi a cucinare.
Morgante intanto del fuoco facea,
e la fanciulla l'aiuta acconciare,
però che in aria la fame vedea.
Margutte uno schidon voleva fare:
guardando, presso due pin si vedea
ch'erano insieme in un ceppo binati.
Disse Morgante: - Iddio ce gli ha mandati. -


Lo primero, me visto; lo segundo,
devoro medio pan, y en su migaja
un torrezno, que al ámbar se aventaja
el olor que despide vagabundo;


Csak nekünk van még hajónk,
Árbocán a zászlós Jelennel.
Ím, itt a szivem, vedd el.


Daleko kdes hřmí přívaly.
Naslouchej, schoulen ve svém plášti!
– Citlivost stará živa-li?
Ještě je láska? ještě je záští?


Sous quelques coups de crosse une porte voisine
Tomba. Bientôt le feu brilla dans la cuisine
Et les hommes contents de sécher leurs habits
Firent la soupe avec le lard et les pains bis
Qu'ils avaient apportés au bout des baïonnettes.


Halt! wen seh ich dort von weiten?
Mein, Herr Obermarschall, dich,
Must, du liebster Herr, noch reiten?
Was bemüth dein Alter sich?
Nein, die Sach ist dir zu wehrt,
Darumb reitest du dein Pferd.


Ich kan nicht wider den betrug/
Wer ist bey solchen flammen klug?
Sie können bienen nur vertreiben.
Der mensch/ der leichtlich feuer fängt/
Ist wie die motte die sich sengt/
Und doch nicht kan vom feuer bleiben.


Genug geredt von diesem Stand,
Am Schweigen werden sie erkannt,
Die Gott im Herzen tragen.
Beschauungsstand, du bist gar rein,
Doch wesentlich vereinigt sein,
Will weit ein mehrer's sagen.


Ben fu felice vostro alto destino,
poi che vena vi die' tanto feconda,
che 'l santo Apollo il vostro dir seconda
più ch'ei non fece al suo diletto Lino.


What can the tedious tomes bestow,
To soothe the miseries they show?
What, like the bliss for  decreed,
Who tends his flock, and tunes his reed!


Vím, že Vaše vonné rety,
šeptaje vášnivé věty,
líbal mnohý již;
měnila Jste bez ustání
předmět svého milování
– je s tou láskou kříž!


a Wouwermannovy koně
na vojenských táborech
a Cuypovy břichaté krávy
do dálky hledící...


A zmizel šašek. Síň kde jest?
A křeslo pryč i okno nízké,
pryč výhled, palác, jeho vjezd,
i sloupy, pryč jsou břehy blízké,
óooh, oh, oh, radosti kde jsou?
přec čekal, že se jednou vrátí,
óoo oh, a radosti kde mrou,
tam na dně hlubin již se tratí, –
a pusto, prázdno dokola...
Oh, kdo se mrtvých dovolá?


Dir gab ein Gott die Dichtergabe,
Als Nachen ist der Ruhm bereit,
Mit dir zum Strand Unsterblichkeit
Zu tanzen überm Wellengrabe;


»Sagt, bin ich recht? ist's Lay?
Ich ruf': Wo sein die Leut'?
Mich grüßt nur Wehgeschrei
Aus Trümmern wild zerstreut.
Auch fehlt ein Töchterlein,
Heut nickt es mir nicht zu
Durch das Eisfensterlein,
Heut hält es lange Ruh'!« –
Da rief der Mond ganz krank:
»Suchst du das Mägdlein rot?
Schau von dem Eisblock blank
Ins Stübchen, drin liegt's tot.


Kein Ding ist auf der Welt so hoch und wert zu achten
Als Menschen, die mit Fleiß nach keiner Hoheit trachten.


反锁衡门谁复开
草堂殊不见兵埃
雄风斜卷云头去
雌霓横遮雨脚回


»Die Presse« liest er »ist das Fundament
der heutigen Kultur, der stärkste Hebel
geistigen Fortschritts, höherer Gesittung.
Sie ist die Lehrerin, Erzieherin
und Richterin der Völker! Nichts entzieht sich
der Allmacht ihrer Kritiker: Sie prüft,
beleuchtet alles, was du denkst und tust,
sie ist die vornehmste, stets wachsame
und drum so wichtige Vertreterin
der öffentlichen Meinung. Papst und Kaiser
umbuhlen sie. Und bis herab zum Bettler
sieht alle Stände, alle Klassen man
ihr unterworfen und gezwungen, sie
zu respektieren. Und noch mehr, noch mehr!
Sie ist das unentbehrlich-wichtigste
Verkehrs- und Bildungsmittel unsrer Zeit:
Bezieht ein großer Teil der Menschheit doch
heut sein gesamtes Wissen aus der Zeitung!
Denn mehr und mehr verdrängt die Tagespresse
der langen Bücher zweifelhaften Wert:
Der Menschen Kraft, Bedürfnis nehmen heut
die Zeitungen und Zeitschriften in Anspruch,
sodaß der Sammlung fordernden Lektüre
kein Raum mehr bleibt. Die für den Tag geschriebnen
und mit dem Tag vergehnden Zeitungen,
sie wirken eben rascher als die dicken,
gedankenschweren Bücher, ja noch mehr!
In ihren Händen liegt das Schicksal aller
schriftstellerisch- und dichterischen Werke!«


A toda humana facultad excede
este inmortal, de quien la fama escribe,
porque con el silencio que apercibe,
el muerto vivo satisfecho quede


Ihr Wallfahrtsweltort hiess Olympia
Und nicht von Holz war'n ihre Rosenkränze,
Wenn sie die priesterlichen Tänze
Sich seelenvoll verschlingen sah!


Per fermo se' ben om, che gravemente
te se defenderia de follegiare,
né una donna non guaire saccente,
sì sottilmente altrui sa sermonare,


Ach, ta tma ji dusí, strach jí prsa svírá,
a tam venku klidně – svítí plocha širá.


Hinter der Quelle steht ein Baum,
Sein Silberlaub zittert im Wind;
Da sang mir ein Vogel den Wundertraum
Von dir und mir, mein Kind.


Zur Treue still verbunden
Bleibt unser Kreis umschwebt
Vom Schatten sel'ger Stunden,
Die einst dein Hauch belebt.


ستصلي خمسَ مراتٍ
ولن يسمعكَ الحاجبُ
لن يصغي لشكواكَ ملاكٌ
ستصلي للشياطين لكي يَنْقُض بابُ الله حُكماً خاطئاً
ماذا ستجني من صلاة الليل
غيرَ الكهف في عين النهار
خمسُ مراتٍ ستبقى في انتظارٍ
دونَ أن يصغي لك الله
ولن يكترثَ الأسرى بحرِّياتهم
خمسٌ ولا تكفي
ففي منعطف الماءِ ستقضي عطشاً
صَليتَ أو خُـفْـتَ
لك الغيمُ وغاباتٍ من السلوى
فكُنْ في منتها *


Mikor a Magyarok új hont kerestenek,
s új Európában letelepedtenek,
még akkor e nyelvek fel nem serdűltenek
s az ország dolgai deákúl mentenek:


Verschlossen war die eine,
Die andere nicht,
Und recht verschlossen keine,
Besehn beim Licht.


»Teufel!« schrie der Teufel,
»Wenn Sie mich doch kennen,
Wundert's mich im Stillen,
Daß Sie nach mir rennen!«


Ein stiller Gram schwächt Deine Blicke,
Und zieht von Deines Mundes Rand
Dein süßes Lächeln oft zurücke
Ins Herz, das den Verlust empfand.


仲尼饥饿颜回夭
此意谁能问大钧
何事香山白居士
每嗟衰老亦言贫


Virgen gloriosa, cándida, aromática,
en todos los estados meritísima,
de gracia, de inocencia y gloria altísima,
dejando el de la unión santa hipostática.


Doch Platen schläft am fernen Meer,
Und Polen ist durch uns verloren;
In Ehrfurcht tret' ich zu dir her,
Wirf nach dem Dichter nicht den Speer,
Weil eine Hütte ihn geboren,
Weil er vor dir, dem Fürst, den Mut
Zu flehn hat für dein eigen Gut,
Zu flehen für dein eigen Blut,
Fürs deutsche Volk, dem du geschworen!


وفي شهر آذار، قبل ثلاثين عاماً وخمس حروب،
وُلدتُ على كومة من حشيش القبور المضيأبي كان في قبضة الإنجلي وأمي تربّي جديلتها
وامتدادي على العش كنتُ أُحبُّ "جراح
الحبيب" و أجمعها في جيوبي، فتذبلُ عند الظهيرة،
مَرّ الرصاصُ على قمري الليلكيِّ فلم ينكسرْ،
غير أنّ الزمان يَمرّ على قَمَري الليلكيِّ فيسقطُ سهواًوفي شهر آذار نمتدُّ في الأرضِ
في شهر آذار تنتشرُ الأرضُ فينا
مواعيدَ غامضةً
واحتفالاً بسيطاً
ونكتشف البحرَ تحت النوافذ
والقمرَ الليلكيَّ على السرو
في شهر آذار ندخلُ أوّل سجنٍ وندخلُ أوّل حُبٍّ
وتنهمرُ الذكرياتُ على قريةً في السياج
وُلدنا هناك ولم نتجاوز ظلال السفرجلِ
كيف تفرّين من سُبُلي يا ظلال السفرجل؟
في شهر آذار ندخلُ أوّل حُبٍّ
وندخلُ أوّل سجنٍ
وتنبلجُ الذكرياتُ عشاءً من اللغة العربية:
قال لي الحبُّ يوماً: دخلتُ إلى الحلم وحدي فضعتُ وضاعَ بي الحلمُ قلتُ تكاثرْ! تَرَ النهر يمشي
إليوفي شهر آذار تكتشف الأرض أنهاره
-4-


Všechnu sílu, všechny svoje vlohy
věnoval jen svému národu,
pohanské by nechal mrtvé bohy,
a vzal svatou, blahou svobodu.


„Buď šťasten, mně vždy po boku
stoj v časů věčném proudu,
lov se mnou z roku do roku
až k poslednímu soudu!“


Zuvor ists auch geschehn und darff auch mehr geschehen,
Ich hab es selbst gesehen, begehrs nicht mehr zu sehen,
Daß auff gepflügtem Feld, in dem es Gerst empfangen,
Sind Pferde nachmals da in kurtzem auffgegangen.


Und der Nektarkelch voll Leben,
Den die Götter einst bey Heben,
Als sie fiel, bezaubernd sahn,
Unter allen Opferschalen
Sie die schönste – die zu malen,
Sprich, darf sich die Kunst ihr nah'n?


Und huscht, geschloßner Augenlider,
Hin, her, des Daches steilsten Bug,
Als hielte geistiges Gefieder
Enthoben ihn dem Erdenzug.


Hier wird durchs Lehrers Wort entfernt der Welt-Getümmel,
Und in der Hörer Hertz ein Zion auffgebaut;
Gott offenbahrt sich hier der auserwehlten Braut:
Der Himmel ist sein Stuhl, und dieser Stuhl sein Himmel.


Kde Haná plyne mořem klasů,
král Ječmínek za starých časů
žil v radosti a nádheře:
nach vlčích máků splýval s trůnu
a věnec chrpy za korunu
ovíjel zlaté kadeře.
On miláčkem byl svého lidu
i hlásá vděčná vzpomínka,
že Haná kvetla v rajském klidu
za krále Ječmínka.


mentre ti possi al favorito letto,
fà che per ogni parte ti distendi
e se per caso advien che de lì scendi,
deh, vieni a consolar, che sol t'aspetto.


ch'io son di morte visibil figura,
sì ch'ad ogn'uom paura
dovria far l'ombra mia;
ben faria — e mercé chi m'ancidesse.


Когда вечерние лучи златого Феба
Потухнут, догорев, и юная луна
В пучине голубой безоблачного неба
В ночи появится уныла и бледна, —
Люблю, уединясь, во мраке рощи дальной,
При шепоте дерев, в мечтаниях бродить
И чувства пылкие в душе своей печальной
Воспоминанием протекшего будит[Ах! некогда и я восторгам предавался,
И я блаженствовал, и я отраду пил,
И я, и я мечтам с беспечностью вверялся]
Здесь о превратности мне всё напоминает:
Ряды рассеянных могил в стене глухой…


¡Oh la melancolía con que una sabia mano
dejó estas hojas sueltas, que hablan de un sueño vano,
de un corazón enfermo, de una ansia de morir !


TO — 'Tis to her we sing,
For her once more we touch the sounding String,
'Tis not to  Reign nor  Fires,
But sacred Friendship that our Muse inspires.
A Theme that suits  pleasing Tongue:
So to the Fair Ones I devote my Song.


Gräßlich in dem Augenblicke
Donnerts in den Rittertroß,
Ungeheure Felsenstücke
Schmettern nieder Mann und Roß;
In den scheuen
Reiterreihen
Wüthet schrecklich das Geschoß.


Ó vy modré oči moje,
Vyťby jste neplakaly,
Kdyby jste do černých očí
Nebyly se dívaly.


Desenterrei o comboio de lata da criança calcado no meio da estrada,
E chorei como todas as mães do mundo sobre o horror da vid
Os meus pés panteístas tropeçaram na máquina de costura da viúva que mataram à baioneta
E esse pobre instrumento de paz meteu uma lança no meu coraçã
Sim, fui eu o culpado de tudo, fui eu o soldado todos eles
Que matou, violou, queimou e quebro
Fui eu e a minha vergonha e o meu remorso com uma sombra disforme
Passeiam por todo o mundo como Ashavero,
Mas atrás dos meus passos soam passos do tamanho do infinit
E um pavor físico de encontrar Deus faz-me fechar os olhos de repent
Cristo absurdo da expiação de todos os crimes e de todas as violências,
A minha cruz está dentro de mim, hirta, a escaldar, a quebrar,
E tudo dói na minha alma extensa como um Univers
Arranquei o pobre brinquedo das mãos da criança e bati-lh
Os seus olhos assustados do meu filho que talvez terei e que matarão também
Pediram-me sem saber como toda a piedade por todo
Do quarto da velha arranquei o retrato do filho e rasguei-o,
Ela, cheia de medo, chorou e não fez nad
Senti de repente que ela era minha mãe e pela espinha abaixo passou-me o sopro de Deu
Quebrei a máquina de costura da viúva pobr
Ela chorava a um canto sem pensar na máquina de costur
Haverá outro mundo onde eu tenha que ter uma filha que enviúve e a quem aconteça isto?


O Schul! ob der/ was in der Welt
Vor klug geachtet; sich entsetzet!
Die/ was verpicht auff Ehr vnd Geld
Vor mehr/ den höchst-erschrecklich schätzet
O Schul! ob der der Seelen graut
Die alles weiß/ ohn was Gewissen:
O Schul! ob welcher Zittern müssen
Die mehr auff Stahl als Recht getraut.


Sousedé v noci z příjemného snění
hlomozem strašným byli probuzeni,
údery, řinkotem i otřesem,
jenž způsoben byl těžkým tělesem.


ed era proprio il tempo e la stagione
ch'io davo al mortal corpo il sonno usato,
udrai ciò che m'aparve in visïone.


So wenig du das Gold kannst schwarz und Eisen nennen,
So wenig wirst du dort den Mensch am Menschen kennen.


Subiste, por ti só, ao ponto culminante
Das alfas posições na esfera social;
Deixando atrás de ti, como os eternos astros,
Um lúcido cordão de cintilantes rastros,
Na marcha triunfal!...


Přes noc ořech opelichal.
Holý stál tu. Sotva dýchal.
Není plodů, není listí,
v haluzích jen vítr svistí.


A plamen zloby tak mé nitro pálil,
že vystoup’ jsem na Monte Amiata
a s hory na lidi jsem skály valil.


一从相别潞河头
回首风光已暮秋
知汝近来应念我
等闲谁伴竹林游


Hle, statná paní králová
vnad kyprých bez poskvrn;
kněz všem je v podiv objemem,
leč král jest jako trn.


Pak na tržištích mi pod vrstvou sazovou ukáže,
jak zervaná Bída se k Bídě zas horší uváže,
jak zločinců tváře se přilípnou k skleněným tabulím,
jak na šperky z olova nevěstky civí se smíchem mdlým...
Nad vším, co je ztroskotáno, ční jako Antikrist,
jenž výstrahy z písma bohů již zaniklých přestal číst,
jen naděje uniklé k zemi se snaží přidýchnout
a jižní v ně větry s lijavci nechává plodně dout.


Zda pocítit jen ty, má vlasti,
van nemáš, jenž tak teple dých,
a sníh a led si s beder střásti
a rozkvést znovu po věcích?


Tardi riedi, e non solo; io non rifiuto
però combatter teco e riprovarmi,
benché non qual guerrier, ma qui venuto
quasi inventor di machine tu parmi.
Fatti scudo de' tuoi, trova in aiuto
novi ordigni di guerra e insolite armi,
ché non potrai da le mie mani, o forte
de le donne uccisor, fuggir la morte. –


Nun erdenbebet Stadt und Haus:
Dis zittern macht zersplittern Berg und thäler.
Vil städte werden Asch und graus:
Vil thürne sind nun nidrige Grabmähler.
Das China bebt mit seinem Haupt:
Doch Babel achtet alls, was auch geschiht, natürlich:
Es wird noch schlecht berührlich,
Bis gäntzlich es aus sich verstaubt.
Erdbeben sind Fürläuffer grosser dinge:
Ihr eusers ist vorm innern noch geringe.


Dime, del tiempo resonando
en tu esfera parcial y dulce
no oyes acaso el sordo gemido?
No sientes de lenta manera,
en trabajo trémulo y ávido,
la insistente noche que vuelve?
Secas sales y sangres aéreas,
atropellado correr ríos,
temblando el testigo constata.
Aumento oscuro de paredes,
crecimiento brusco de puertas,
delirante población de estímulos,
circulaciones implacables.
Alrededor, de infinito modo,
en propaganda interminable,
de hocico armado y definido
el espacio hierve y se puebla.
No oyes la constante victoria
en la carrera de los seres
del tiempo, lento como el fuego,
seguro y espeso y hercúleo,
acumulando su volumen
y añadiendo su triste hebra?
Como una planta perpetua aumenta
su delgado y pálido hilo
mojado de gotas que caen
sin sonido en la soledad.


Ó slyš, to jako touha zní,
to jako ševel snů je,
to modlitba, to prosba z ní – –
a v noc a dál se snuje.


Und schliefst du nun so süß, als Helden auf Trophäen,
Und wie ein Jüngling, der am weichen Busen schlief?
Wie Schnitter, die zurück im Abendthaue gehen
Vom Feld, auf welches sie die Morgensonne rief?


O Schauplatz reicher Meisterstücke,
Aus dem die höchste Weysheit strahlt:
Worinnen ich ein Bild erblicke,
Da sich der Schöpfer selbsten mahlt!
Ja wahrlich deiner Schätze Mänge,
Ihr unvergleichliches Gepränge,
Der Zweck, nach welchem Jedes stimmt:
Die lassen uns ein Zeügniß lesen
Von einem allmachtsvollen Wesen,
Wo alles seinen Ursprung nimmt.


Alberico più volte anchor già prima
D'ora con lettre m'hai pregato molto
A volerti talhor scrivere in rima


Teď, zima když je vypudila z lesů,
a závěj cele skryla trsy vřesu,
jenž u jich stezek v mýtinách se kříží,
– zas vrátili se v tichý asyl chýží,
a doma sedí v milých rodin kruhu:
zas otcem jest, kdo druhem dřív byl druhu!
Jim nyní blaze po skončené práci,
kdy vichr za ně v lese sosny kácí;
kdy bouře divá hučí nad horami
až proniká to duše hlubinami,
a drsně z venčí okny chýže třese...
Jich dobré srdce při tom nechvěje se:
jsouť oni jisti, doma v prostřed lese!


Ein Kesselein da hangen soll/
Deß Heyligen Weywassers voll.
Daß Heylig Creutz mit diesem mach/
Daß von dir weich der höllisch Drach.
Ein Agnus Dei, auch bey dir trag/
Alsdann nichts nach der Höllen frag.


Již tací jsme, – a převrácené hlavy
ni zástup Demokritů nenapraví –
že unaví nás radost jásající,


Chcem právo v životě – ne na papíru,
kde naše drahá řeč zní sladkodechá,
a píď nedáme z lánů otce Čecha,
v boj za ni obrníme pěst i lyru.


Vše se kojí slastí Bohem danou,
Všecko toho blaha požívá:
Ach, mne bol a strast jen kojívá,
A z mých zraků tiché slzy kanou.


Yes, righteous God, my daring crimes
For pardon leave no room;
Thy majesty prevents my bliss,
Thy grace demands my doom.


Você foi  a luz que iluminou meu mund
Você foi o doce remédio que curou meu medo do escuro,
da dor, do amor, da noite, da vid
Você foi o  grande amor que nunca tive e sempre sonhei te
Meus sentimentos não mudaram por  ti meu amor,
mas a vida tirou tuas doces carícias da minha convivência,
tua suave presença do meu caminh
Por que a vida parece tão sem sentido agora?
Tuas palavras me iluminaram as noites escuras
e me encheram de belos sonhos de amo
Amor que tive por ti, meu delicado príncip


Mint Veronika Urunk képét,
Világok véres verejtékét
Mi a lelkünkkel letöröltük.


Mily rövid az élet!...
Mint hullócsillag futása,
Mely földünk körébe jutva,
Lángra gyúl, és tűz-barázdát
Írva elszalad, gyorsabban,
Mint egyet pillantanál.
Útja honnan jött? hová visz?...
Míg sötét volt, s ujra az lesz,
A világ-ür végtelenjén
Hol bolyongott? és hová fog?...
Ki tudná megmondani!
Míg tündöklött, addig élt.


O dritt Johann, der du das Win entsätzest,
Und noch den thron des Isboseths was stützst!
Du hast den fall des Römschen Reichs ergrössert,
Und baust das Grab dem Rom und Ferdinand.
Mein dritt Johann mit Gotteshauptstandarte
Verklähret dich und Cracaws Abnereien.


Was die Komödie sei? Die höchste und reichste der Formen!
Jede geringere wird ihr ja auf's Neue zum Stoff!


С Гомером долго ты беседовал один,
Тебя мы долго ожидали,
И светел ты сошел с таинственных вершин
И вынес нам свои скрижалИ что ж? ты нас обрел в пустыне под шатром,
В безумстве суетного пира,
Поющих буйну песнь и скачущих кругом
От нас созданного кумирСмутились мы, твоих чуждался лучеВ порыве гнева и печали
Ты проклял ли, пророк, бессмысленных детей,
Разбил ли ты свои скрижали?
О, ты не проклял на Ты любишь с высоты
Скрываться в тень долины малой,
Ты любишь гром небес, но также внемлешь ты
Жужжанью пчел над розой алоТаков прямой поэ Он сетует душой
На пышных играх Мельпомены,
И улыбается забаве площадной
И вольности лубочной сцены,
То Рим его зовет, то гордый Илион,
То скалы старца Оссиана,
И с дивной легкостью меж тем летает он
Вослед Бовы иль Еруслан


Hier trenne sich der lang vereinte Strom!
Versiegend schwinde der im alten Staube,
Der andre breche sich ein neues Bette!


A jak lilije nalomená,
jež zvolna vadne, po perronu
šla’s o mé rámě podepřená
a divným leskem plál ti zrak.


Do dveří vchází stařec Bílý,
postojí, usedne, kašle chvíli:
– Váš muž snad byl to; jdu tamtudy kolem,
odtud jen kousek malý
a vidím, jak stojí nad údolem,
náhle se vrhl s vrchu skály.
Propast tam hluboká, rozbil se jistě,
tělo na nepřístupném místě. –


ellerini sıkıca tutan cebrail,


Denn bei ihm fand sie Sprache,
Er schwört bei jedem Kuß.
Natürlich war die Sache
Und nicht bloß, weil man muß.


Fantastiques, ont l'air de vouloir s'en aller
Au fond de l'horizon, que le brouillard inonde,


Ich kann nicht mehr, ich bin zu schwach,
Ich will in Demut schweigen
– Im tiefsten Grund ein stilles Ach
Soll stetig aufwärts steigen –
Und will erwarten in Geduld
Die unverdiente Gnad' und Huld,
Daß du in mir erscheinest.


Es athmet keine Wolken
In ihrem Glanz
Dein Seufzer, der vergebens
Den Tod beschwor.


Malé, tiché, smutné pole,
každé zrno samo dole,
a tak hluboko se sází,
že už žádné nevychází.


天生三个老冤魔
狭路相逢没柰何
□把肚肠搂抉看
曲于四十九盘多


subito mi trova' sanza gir passo
col prenze degli apostoli beato
e con colui che fu di vita casso.


Au-dessus de ma porte, avec un regret doux
Et chantant, je suspends les guirlandes d’or roux


No le hables de la muerte, háblale de las flores,
de la aurora dorada y el ocaso de fuego,
del azul del océano y el arco de colores,
de los ríos de plata y el astro sin sosiego.


So liebe denn, verbundnes Zwey!
Der Himmel segne deine Flammen!
Denn deine Zärtlichkeit und Treu
Kann auch kein Lästermaul verdammen.
Ja, liebe, daß von deinem Kuß,
Von deinem keuschentbrannten Herzen;
Auch bald ein kleiner = = muß
In seiner Mutter Armen scherzen!


9. War nicht das fenſter offen
So ſenckte ſich mein hoffen
Jn ihre freuudlichkeit;
Sah ich ihr angeſichte/
So ward ich von dem liechte
Der gegenwart erfreut.


Chci pít, chci pít, chci zapomnět!“
A číši vzal a pil –
a zas snů žralok v moře hrůz
jej tlamou potopil.


红露花房白蜜脾
黄蜂紫蝶两参差
春窗一觉风流梦
却是同袍不得知


Tiszta édesség volt a lelked
az enyém tiszta keserűség.
Óh, hogy öntöttem, hogy keverted,
s egy erős Isten fújta tűzét
vak kovács - a bolond kohónak,
mely ízek ötvényét koholta.
Ki mondja meg ma már, mi volt a
tied, s mi volt enyém? A szónak
mily kémiája? Vert eleggyé
összehulltunk, balga tömecspár.
Keserű-eggyé, édes-eggyé,
ezer-eggyé! Ki mondja meg már?
Mert semmi azt nem tudja tenni
sem szépidőnkben, sem telünkben
hogy ezután ne fogna lenni
halálig minden keserünkben
valami különösen édes,
csúf bajainkban gyönyörű íz;
sem hogy ne lenne minden édes
nekünk egyszerre keserű is.
Igy járunk, keserédes ikrek,
egyedül is örökre duplák.
Szemeink elvarázsolt tükrök,
füleink a visszhangot zúgják.
Egymást foganjuk s szüljük egyre
lelkünk ízét keverve tarkán.
Míg majd a végső Lakomában
elolvadunk az Isten ajkán.


一片寒云树杪生
旋飞秋雨佐江声
模糊不识巴山路
听得猿啼是客程


Eia, chordulis sonoris
Garrulæ testudinis,
Musa, jussû Apollinis,
Versibus fac ut decoris
Nobilem hunc ornes torum,
Suavem & adjuves chorum.


Die Blätter vom Wetter 62 sehr lieblichen spielen/
Es nisten und pisten 63 die Vogel im Kühlen/
Es hertzet und schertzet das flüchtige Reh/
Es setzet und hetzet durch Kräuter und Klee.
Es kirren und girren die Tauben im Schatten/
Es wachen und lachen die Störche in Matten/
Es zitschert und zwitschert der Spatzen ihr Dach/
Es krächtzet und ächtzet der Kranniche Wach.
Es schwirren und schmirren die Schwalben in Lüfften/
Es klingen und springen die Adler in Klüfften/
Die Lerch trieriret 64 ihr Tiretilier/
Es binken die Finken den Buhlen allhier.
Die Frösche 65 coaxen und wachsen in Lachen/
Rekrekken/ mit strekken sich lustiger machen/
Es kimmert und wimmert 66 der Nachtigal Kind/
Sie pfeifet und schleifet mit künstlichem Wind.


Poi che 'l Soldan, che spesso in lunga guerra
quasi novello Anteo cadde e risorse
più fero ognora, al fin calcò la terra
per giacer sempre, intorno il suon ne corse;
e Fortuna, che varia e instabil erra,
più non osò por la vittoria in forse,
ma fermò i giri, e sotto i duci stessi
s'unì co' Franchi e militò con essi.


Soll ich also mich bespiegeln,
Mich so tief erniedrigt sehn?


Es que mi desencanto nada puede
contra mi condición de ánima en pena
si a pesar de tus párpados exangües
y las blancuras de tu faz anémica,
aún se tiñen tus labios
con el color sangriento de las fresas.
A fuerza de quererte
me he convertido, Amor, en alma en pena,
y en el candor angélico de tu alma
seré una sombra eterna...


بَلَدٌ في مَجاهِلِ الأَبعادِ
ماتَ فيهِ فَتى الزَمَن
فَاِمتَطي الريحَ يا طُيورَ بِلادي
وَاِحمِليهِ إِلى الوَطَن
عَشِقَ المَجدَ مُنذُ سُحرَةِ عُمرِه
فَغَزا سِرَّهُ بِأَسرارِ شِعرِه
شاعِرٌ يَسحَرُ الدُمى بِأَغاني
هِ فَتَجري فيها الحَياةُ بِسِحرِه
لَو أَصاخَ الماضي البَعيدُ إِلَيهِ
لَتَمَنّى لَو كانَ أُذناً لِعَصرِه
وَلَو أَنَّ الزُهورَ شَمَّت شَذاهُ
لَتَمَنَّت لَو خَبَّأَت بَعضَ عِطرِه
وَلَو أَنَّ جاراهُ في الري
حِ لَضَلَّ الخَيالُ عَن مُستَقَرَّه
وَلَو أَنَّ النسورَ خُبِّرنَ عَنهُ
لَتَمَنَّينَ لَو دَرَجنَ بِوَكرِه
طارَ في عالَمِ النُجومِ يُدِبُّ الر
روحَ في عالَمِ النُجومِ بِأَسرِهِ
يا لَهُ في العُلى جَناحاً كَأَنَّ
الطَيرَ غارَت مِنهُ فَهَمَّت بِكَسرِه
اِهجُرِ الأَرضَ وَاِبنِ جُدرانَ عُشّك
في الخُلودِ
عَلى ذُراك
طِر وَدَعني أَحَلّ
أَخشابَ نَعشِك
لَيسَ لِلشاعِرِ المُسجّى عَلى الأَح
لامِ نَعشٌ مِنَ الجُذوعِ حِجابَه
إِنَّ نَعشاً تَغَلغَلَ الخُلدُ فيهِ
عالَمٌ ضاقَ بِالشُموسِ رحابُه
أَلساميرُ فيهِ مِن مَنجَمِ النور
رِ وَمِن جَنَّةِ الرُؤى أَخشابُه
عالَمٌ أُفقُهُ الخَيالُ الإِلهِ
يُّ وَنورُ المُخَيّلاتِ سَحابُه
الشُعورُ النَقِيُّ كَوثَرُهُ المُن
سابُ وَالنَدُّ وَالبَخورُ تُرابُه
عالَمٌ قوتُهُ ثِمارٌ مِنَ الحُ
بِّ وَخَمرٌ مِنَ السَلامِ شَرابُه
نَسَماتُ الغُفرانِ هَبَّت عَلَيهِ
فَتَلاشَت أَتعابُهُ وَعَذابُه
عالَمُ الخُلدِ لَيسَ يُفتَحُ إِلّا
لِمُلوكِ الخَيالِ وَالحُبِّ بابُه
يا عَروسَ الخَيالِ قودي خَيالي
وَاِرفَعيهِ عَنِ الوُجودِ
وَدَعيني أَسمَع نَشيدَ الجَمالِ
إِنَّ فيهِ مَعنى الخُلود
فُتِحَ النَعشُ لي فَأَبصَرتُ قَصرَ ال
روحِ قامَت عَلى قُلوبٍ عِمادُه
وَرَأَيتُ الفَجرَ المُذهَّبَ بِالنور
رِ أَحاطَت بِعَرشِهِ أَجنادُه
وَتَراءى ليَ الأَثيرُ بِلَونِ ال
عاجِ يَقتاتُ بِالشُعورِ جَمادُه
وَنُجومٌ تَموجُ فيها حَياةٌ
كُلُّ نَجمٍ مِنها يَسيلُ فُؤادُه
وَالأَعاصيرُ وَالصَواعِقُ في زِيِّ
حَمامٍ واللَيلُ ذابَ سَوادُه
وَرَأَيتُ الخَيالَ في ثَوبِ مَلكٍ
تَتَنَزّى مِنَ الرُؤى قُوّادُه
وَرَأَيتُ الفِكرَ الصَريحَ إِلهاً
لا يُرى غُلّهُ وَلا جَلّادُه
كانَ عيدٌ ذلِكَ النَعشِ لَو
أَصغى إِلَيهِ الوَرى لَزالَ حِدادُه
وَإِذا بي أَرى مَلاكاً عَلَيهِ
تَتَشَرَّد رُؤى دَمِه
فاضَ ذَوبُ الشُعورِ مِن رِئَتَيهِ
وَتَجَمَّد عَلى فَمِه
في يَدَيهِ رَبابَةٌ وَعَلى جَف
نَيهِ كُحلٌ تَحارُ في أَلوانِه
إِنَّ كُحلاً تَراهُ مُقلَةِ الشا
عِرِ تَحنيطُ حُبِّهِ وَحَنايِه
هُوَ فَوزي أَتى إِلى الخُلدِ لا يَح
مِلُ إِلّا العَفافَ مِن لُبانِه
وَسِوى آلةِ الشَقا في يَدَيهِ
وَجَفافِ الدُموعِ في أَجفانِه
فَأَحاطَت بِهِ مِنَ النورِ هالا
تٌ صِباحٌ كَأَنَّها مِن بَيانِه
وَأَتَتهُ النُجومُ في زَورَقِ الحُ
بِّ لِتُصغي سَكرى إِلى أَلحانِه
وَإِذا أَبَّلونُ يَأخُذُ تاجاً
لُؤلُؤيَّ الإِطارِ مِن تيجانِه
وَبِذَوبِ اللُبانِ يَمسَحُ صُدغَي
هِ وَعِطرُ الخُلودِ مِن أَدهانِه
وَتَمَشّى في عالَمِ الشعراءِ
صَوتُ مَأتَم الشعراءِ
صَوتُ مَأتَم هالَ السماء
حَمَلَتهُ إِلَيهِ ريحُ الفَناءِ
أَيّ سُلَّم يَرقى الفَناء
قالَ لِلزُهرِ أَبَّلونُ أَطِلّي
وَاِسمَعي أَيّ ضَجَّةٍ مَشؤومَه
أَيّ صَوتٍ أَتى يَذُرُّ عَلَينا
في حِمانا كِبريتَهُ وَسُمومَه
ما سَمِعنا مِن قَبلُ نَدباً كَهذا
وَرياحاً كَهذِهِ مَحمومَه
فَأَطَلَّت كَواكِبُ الخُلدِ حَيرى
ثُمَّ قالَت بِمُهجَةٍ مَكلومَه
يَزعمونَ السَماءَ قَد ظَلَمتَهُم
فَغَزَت شَعبَهُم وَأَردَت نَديمَه
ثُمَّ سادَت سَكينَةٌ عَقِبتَها
خَلَجاتٌ مِنَ الحُسونِ العَظيمَه
وَرَأَيتُ الخُلودَ يُصغي وَشاهَد
تُ عَذارهُ خُشَّعاً وَنُجومَه
تَتَلَقّى طوالَ أَروِقَهِ الأَولَمبِ
أَلفاظَ أَبَّلونَ الحَكيمَه
لِيُمَجَّد فُوزي الحَبيب
أَغلِقوا القَصرَ فَالخُلودُ الجَميلُ
ما تَعَوَّدَ هذا النَعيب
أَيّ شَأنٍ لِلنّاسِ بِالشاعِرِ المُل
هَمِ لا شَأنَ لِلتُّرابِ بِنَفسِه
هُوَ مِن عالَمِ الخُلودِ فَفي عَي
نَيهِ نورٌ مِنَ الخُلودِ وَقُدسِه
أَطلَقَتهُ الأَرضُ الَّتي قَيَّدَتهُ
فَاِنثَنى عائِداً لِمَسقَطِ رَأسِه
نَحنُ أَولى بِهِ فَهُم ظَلَموهُ
يَومَ دَسّوا سُمّاً بِخَمرَةِ كَاسِه
يَومَ راحوا يُكَدّرونَ نَدى الوَح
يِ عَلَيهِ وَيَشتُمونَ بِبُؤسِه
أَزعَجوهُ عَهدَ الشَقاءِ وَلَمّا
زُفَّ لِلخُلدِ أَزعَجوهُ بِعُرسِه
وَإِذا بِالخُلودِ يُغلِقُ في وَج
هي فَأَهوي إِلى الفَناءِ وَيأسِه
وَبِقَلبي مِمّا سَمِعتُ نَشيدٌ
لَم أَزَل مُصغِياً لِرِقَّةِ هَمسِه


Am Vormittag beim Franziskaner,
Am Nachmittag dann nach getaner
Verdauung eine Tasse Kaffee.
So ähnlich war die Grundidee.


Slyš, vstává král a mluví k Milotovi:
„Ty's vinen vším a milán mojí vdovy,
ty's vůdcem byl té cizopasné káni,
jež ubíjela národ půduorný,
s ní spojil jsi své záští, rabe vzdorný;
co tady chceš? Hyň v lidu proklínání,
běs nechť ti v mozku osidla svá snová,
bluď! Havran pomsty dál ať hruď ti klová!


几树蝉声慰寂寥
无人风叶自萧萧
日长观化无馀事
周蝶何知又一朝


十年蓬转金陵道
长哭青云身不早
故乡逢尽白头人
清江颜色何曾老


Chceť Bůh, by k utrpení byla volna,
by s trýzní synovou i smrtí spasnou
též její trpká bolest byla spolna.


Wer schleunig der Gefahr entgegen lauffen kan,
Von dem wird, wie von ihr, der Feind leicht überwunden;
Sie läufft vom Spiegel weg, und legt den Harnisch an,
Und ihr Feinde sind eh' als ihr Haar gebunden. 1


وَمَاليَ والإسْهَابُ وَهْيَ مَنَاقِبٌ
بِأَيسَرِهَا يَنْنَى الكَلامُ وَيَنْنَدُ
ولكِنْ تَوّلاني وَفي الحُسْنِ وَالِهٌ
يَقُوم بسُكْرِي إنْ غَدا السُّكْرُ يُتعِدُ
صِفَاتُ عليّ فى بَنِيهِ تَدلُنا
على كَرَمٍ أَدَّاهُ لِلْفَرْعِ مَحْتِدُ
هُمُ القَومُ أَمَّا دِينُهُمْ فَمُشَدَّدٌ
مَتِينٌ وَأَمَّا مَجْدُهُمْ فَمُشَيَّدُ
يَزِيدونَ حُسَّاداً على النِّعَمِ التي
تَزِيدُ أَلا إنَّ الكَرِيمَ مُحَسَّدُ
تُرَجِّيهُمُ حِلْماً وَتَخشَاهمُ سُطاً
وَعِنْدَ المَواضِي الصَّفْحُ والحَدُّ يُوجَدُ


Vůně vlahého vánku, rákosí, oliv a řas.
Chvilkami vzduch je jak břitva, to s nočních hor fičel mráz.
Všechno, co živo je, žije, že dýchá do ovzduší.
Má duše modlí se díkem, že jinou je prolnuta duší.
Jak bych moh milovat sever, kdybych byl nevzhořel pro jih!
Jak bych si život směl přiznat, sám v nitru svém necítit sto jich!
A je-li to kletba, můj rode, s tou bohatou kletbou se smiř!
K výškám se pni a rosť hloub, však zírej vždy šíře, jen šíř!


Brama furioso el mar sintiendo el peso
que sostiene; y al tímido piloto
César anima y dice: «Rema, amigo,


يا ابن الألى بلغوا السماك الأعزلا
وسموا إلى أوج المفاخر والعلى
نسباء بيت الملك لؤلؤ تاجه
أركان سدته سناه والحلى
السادة الغر الذين حسامهم
ما زال في كل المعاضل فيصلا
الأرفعين تنبهاً الأبعدين
تنزهاً الأقربين تفضلا
يا فرع إسماعيل أنداهم يدا
وأعزهم جاراً وأسمى منزلا
فرع الهمام المستضاء بنوره
المستعز بجاهه بين الملا
هذا أبوك وكان جدك أحمد
أمضى الولاة الحاكمين وأعدلا
هو ذلك البطل الذي غاراته
ردت إلى الوطن الحلال الأولا
في البيت واليمن التقت أجناده
بالمفسد العاتي فرد مفللا
حق لمن هذي مناسب فخره
أن يرن المجد الأثيل بأمثلا
للَه عرس في بهاء سعوده
زفت لدارك نجمة لا تجتلى
شمس الحمى زفت إلى بدر الحمى
وتتمه الكفؤين أن يتأهلا
يهنيكما هذا القران وبوركت
لكما الحياة معاً وطابت منهلا
فتملياها في نعيم دائمٍ
وترديا حلل السعادة وارفلا


Die Deutschen sind wie die Quecken,
Man muß sie treten,
Will man sie zum Wachstum wecken.


Per dar materia al giovinile ardore,
dinanzi agli occhi miei vidi dipinta
l'onestà sua, che m'ha furato il core.


Rázem pěší padali,
V prachu, kam tek', hrabali
Koně se i jezdcové.
Trouba zněla,
Sláva mu se pěla.
Na krvavém šírém poli
Zněly vejskem hory doly.


几年汶上约同游
拟为莲峰别置楼
今日凤皇池畔客
五千仞雪不回头


Rotta la benda e l'arco e l'aureo strale
e ne le luci angeliche serene
spenta la face, Amor, carco di pene,
pur come brami anch'egli esser mortale,


Má mrtvá žena přišla ke mně z dáli,
tak tiše náhle u mé hlavy stála,
ty smutné oči jakoby se ptaly,
a krásnou hlavou teskně zakývala.


Ein altes Mütterchen kam, müd vom Tragen,
– Sie trug von Fallholz wohl die schwerste Last –
Den Weg daher, den jüngst wir eingeschlagen
Zu Waldeswirtschaft und Erfrischungsrast.


Nejen že je kmene slavenského
Kvítek opravdivý, spanilý,
Jemuž ni Sas, ni Frank zavilý
Nevzal ještě rázu národného;


Lassan gyulad már, hej mi más a
Valódi boldog szerelem.
Ez házi tűzhelyed parázsa,
Mely meg-megújul szüntelen.
És éldegél halkan, lobogva,
Majd nyájasan, majd meg pattogva,
De mindig érted és belül,
Sohasem a házon kivül...


قُلْ لِمَنْ شَرُّهُ يُهرِولُ سَعياً
وأرى خَيَرهُ يدِبُّ سِواكا
أربَحُ التّاجرَيْن مَن باعَ باعاً
منكَ واعتضَ منهُ فِترسِواكا
فامضِ في حَيْطَةٍ فلَخَيرٌ
منكَ عُودٌ بَرَيْتُ مِنهُ سِواكا


Jak jsem blahá v nešťastné chvíli,
že, spáso, tebe zase mám:
s tebou k jedinému spěju cílí –
a v lásce hrob si nalezám.


Dem, der nach Gransons Schlacht gefunden
Karls Demant, schien's ein Glas gering;
Im Herzogshut einst der Burgunden,
Ziert jetzt er Habsburgs Kronenring.
Wenn schön und echt, bleibt auch das Alte,
Mag wechselnd gleich das Beiwerk sein;
Drum neuer Fassung Schmuck erhalte
Das alte Kleinod Rabenstein.


Řev hmoty, jež věkům vstříc kypí pravěká
ve věčném řetěze metamorfóz,
a unylé volání ze hlubin člověka,
v němž zajatá duše po spříznění teple lká,


Baja en puro cristal, o en puro hielo
lluvia a la tierra en torbellino ondoso,
y el corazón del día, el Sol hermoso
enjuga el llanto que ha llorado el cielo


Mein Hertze springt im Leib' entzwey,
Wann ich bedencke, wie ich sey
In meines Gottes Hauß getretten
Und wie ich voller Freudigkeit
Umbringt vom Volcke für der Zeit
Geopffert habe mit Gebeten.


Ó však se mi neprobudí,
pokud v něm ten obraz visí,
jenž je k spánku zkolébával,
a jenž vzbudí sám je kdysi!


Tiéneme en duda Amor, por más tormento,
si será o no será lo que deseo;
del sí casi ningún camino veo,
del no dejo engañarme el pensamiento;
del sí le viene esfuerzo al sufrimiento,
del no mayor terneza en lo que creo;
con el sí me regalo y me recreo
cuando del no me asombra el sentimiento.
Mi cuidado, que más tal duda piensa,
dice que un cierto no, no me conviene,
y del incierto sí se desagrada.
Y el alma que entre el sí y el no suspensa
dudando vive, por mejor lo tiene
que el peligro de ser desengañada.


Za časů dávno minulých
(vždyť také mně o létech mých
mladosti mé – hovoří čas!)
Svět smutných vkročil mezi nás.
Básníku, chtěl jsem poznat Vás.
Však – kdo je básník? Posel krás?
Pokladu strážce? Bludička,
jež nad svým světlem tiše lká?
Po létech přistoupil jsem k Vám.
Mlčel jsem – hořel v růměnci.
Ach, co Vám tady povídám?
Navždycky jste v mém růženci.


Nem az vagyok, aki voltam,
A réginek váza, romja,
Amit eddig nem ismertem,
Összetört az élet gondja.
Az a világ, amit éltem
Ifjúkori tündérfényben,
Reménytelen, bús lelkemnek
Rég bezárult édes éden.


Puxa-me por um braço...
Arre! que susto!...
Acordo n’esse instante — inda sentindo
Alguém que me puxava realmente
Pelo braço direito...
Mas não era
O barbudo sargento de polícia:


Kaum, kaum war das Gerücht, das niemals stumm, gehöret,
Daß Gustav Adolph schon der Götter Zahl vermehret,
Vermehrt sich auch des Heeres Grimm und Stärk und Macht,
Mit ganz gerechtem Zorn ihr Muth und Herz ist wachsen,
Vor allen tröstet sie Bernhardt der Held aus Sachsen,
Daß, der nicht sterblich mehr, ihr Schutzherr, sie bewacht.


Sám s přízraky je zlobnými; čas míjí.
A přeci nemá klid.
Nějaký ševel teskných preludií.
Prokletý cit!


Mitleidlos
Der Pflüger schaut,
Sein Pflug ist groß,
Tausendmal so groß
Wie des Menschen, der seinen Acker baut.


Es blitzt ein Tropfen Morgentau
Im Strahl des Sonnenlichts;
Ein Tag kann eine Perle sein
Und ein Jahrhundert nichts.


Der seines Wesens Stempel trägt,
Und sich in allen Menschen regt,
Und der, wenn man ihn hegt und pflegt,
Zu unserm Glücke freier schlägt,
Als ob er aus dem Grabe sich erhübe –
Der Keim des Lichtes und der Liebe
Der ist in ihnen stumm und tot;
Sie haben alles Große, alles Gute Spott.
Sie beten Unsinn an, und tun dem Teufel Ehre,
Und stellen Greuel auf Altäre.


Rissen seine Fuß' und Hände,
Weißer als ein Elfenbein,
Rissen auf die Seit' elende,
Schlugen Zähn' und Klauen ein.


su la campagna, e più profonda e piena
la notte preme le macerie strane,
chiuse allo sguardo, dove alla catena
uggiola un cane.


Přednášky znal jen z doslechu
a kollej zvenčí pouze,
psát uměl, co by dovedl
podepsat směnku z nouze.


弯弯凉月帖淮天
露湿蒲梢风堕莲
松盖草茵迎不至
南山桂子老秋烟


Jan Krejza dívá se v ty oči,
na ježatou leb, vidí oblek,
chudoby důkaz: – Pane Berko,
vy celé ohromné to jmění
jste spravoval a bez kontroly? –


květ dýchá vůni, pažit ve snu zpívá,
strom ňadro dryady v své kůře cítí
a z leknínu se nymfa k luně dívá.


benim mezarını yoktur dardanos şehitlerindenim


إِذا اِنتَكَثَ الحَبلُ أَلفَيتَهُ
صَبورَ الجنانِ رَزيناً خَفيفا


Voi Dei, che già da l' Asiana parte
Veniste à noi co'l gran Duce Troiano;
Giove Capitolin, tu fero Marte,
Padre, et auttor del gran nome Romano;
E voi Romani Dei, cui l' arme, e l' arte
Diede, e 'l cor pio si grande imperio in mano;
Fate, ch' Augusto, e ogni altro inclito Duce
Goda più, che si può, fra noi la luce.


v těch hodinách strachu,
kdy světlo v mé svítilně Tebe se bojí
a prsty mé schvacuje závrať, pokorně k Tobě sepnouti se,


Freundschaft, Himmelstochter,
Komm und höre mich!
Im geweihten Liede
Göttin, sing ich dich.
Laß von Sympathieen
Meine Seele glühen,
Daß von deinem Licht erhellt,
Dir das Lied gefällt.


Sino piensas mudar tu loco intento,
a tiempo llegará mi triste suerte,
que aunque después procure socorrerte,
serán torres fundadas en el viento.


Gebirge: Schwärze, Schweigen und Schnee.
Rot vom Wald niedersteigt die Jagd;
O, die moosigen Blicke des Wilds.


Jak zdlouha vítr vane z těch podzimkových lad!
Na naše hlavy kane posledních květů spád –
ó rci mi, drahý anděli, ó rci mi, máš mne rád?


Ὥςε ζῆν πάντ᾽ ἕκαςον ἅιματι λυϑέντα und zu deines herzens wonn' σοὶ προςκολληϑέντα


Und treff ich mal auf Menschen,
die sind wohl nicht wie ich;
ihr Gott, der heißt wohl Fitzebutze,
ihr Häuptling Duckedich –
hurra, das gibt einen Hauptspaß!


京华相识半乡人
潞渚逢君意更亲
认取画中山好处
草堂归访故园春


Tak stojíme tiše,
svoji, každý kloub,
šíji stále výše
a kořeny hloub’.


vezmi si je, ráda dám ti,
kolébku dej zrobit zlatou,
na té synka zkolébám ti.“


Wann man vor Cometen sahe, meinte man, es deute Plage;
Ietzo deutet es Gelücke; denn so geht nunmehr die Sage:
Weil die Welt ietzt Faßnacht lauffet und für Tugend Laster küsset,
Hält sie Unglück auch für Glücke, biß die Thorheit hat gebüsset.


Bäume an dem Wasser grünen,
Wir, wenn wir zum Herren nahn,
Ihm im Geist und Wahrheit dienen,
Lieben, schaun und beten an.
Ein Zerstreuter kennt das nicht,
Was in Einsamkeit geschicht,


TO koťátko šedé
u kamen si přede,
a naše děťátko,
co pak to devede?


虚碧中藏白玉京
梦魂飞入黄金城
何时再步烟霄外
皓齿仙童已扫厅


Ach, ta lesklá, rudá očka
proč jen se tak svítí –?
Ach, proč pán chce něco zlého
paní učiniti –?
Smutná rokle. Stromy nad ní.
Tudy musí jíti –.


Er jhm von falben grentzen
Entlieff mit vollem trab/
Vnd stachel/ pfeil/ vnd sensen
Ihm stahl gantz redlich ab.
Den bogen auch/ vnd kocher
Er jhm gleich warff zu fewr;
Lacht auß den stoltzen pocher/
Sampt seinem grab-gemäur.


e disse: - Or non vo' più che tu ti vanti
che mai più non cadessi del destriere;
e di' che ci hai provati tutti quanti!
provato non m'avevi, cavaliere.
Vedi che Cristo e tutti i vostri santi
non t'han potuto aiutar di cadere.
Renditi a me, come tu dèi, prigione. -
Disse il Danese: - Questo è ben ragione. -


Tú pues de ínclitas barbas te recela;
mas, aunque no son ciencia, sino rito
de la ambición, que por el gran distrito
sobre el aplauso de inexpertos vuela,


De ez meglett immár, most üdőnk van hozzá,
Jer ki az mezőre, ne nyujtuk hosszabbra.
Megválik, Deli Vid s Demirhám kicsoda,
Éljen, kinek Isten engedi s jó kardja.”


O theurer Herr!


Dann lebet in den Tag hinein,
Und schlafet Nachts und bleibet rein
Von Grundsatz und von Sünde!
Dies ist ein Kunststück, wer es kann,
Beherrscht die Welt, er frage dann
Nicht nach, wie ers begründe!


Doch ist gleich hand und fuß nicht frey/
So weiß mein geist kein band zu nennen/
Er reist der zeiten garn entzwey/
Und wünscht dir freudig nachzurennen;
Mein geist wird dir allein
Viel näher als der schatten seyn.


Intanto in mente adombro quel bel volto,
Disegno quei begli occhi et quelle ciglia,
Quegli occhi, anzi quel sol, che a ciò mi sforza.


Früher reichten deine Schatten weiter als die salz'ge Flut,
Wenn du deine Krone tauchtest in der Abendsonne Glut,


Et la Donzella di nuovo consiglia
di quel che mille volte homai le ha detto
sola la lascia: & quella oltra dua miglia
non cavalco per un sentiero istretto
che vede quel chal suo Ruggier simiglia
& dui Giganti di crudele aspetto
intorno havea: che lo stringean si forte
ch era vicino esser condutto a morte


Necítil se Prokop více,
hněv jej pojal k cizozemcům;
pouze práva pohostinství
chránila je v jeho sluji.
Ale povstal jedním rázem,
strhal mračna svojí dumy,
vítězným a velkým hlasem
jal se jásající zpívat
otců hymnu dávnověkou:
„Hospodine pomiluj ny!“
Hlas jeho se rovnal bouři,
strh v svůj souzvuk stěny sluje,
které spolu hlaholily,
vzbudil v roklích spící vítr,
který prales rozkolébal,
a juž se to tichou nocí
valilo jak velká hymna,
jako duchů chorál valný:
„Hospodine pomiluj ny!“
Staré stromy, ve svém klíně
které hvězdy kolébaly,
lípy, jedle, buky, břízy,
mech pod nimi, zřídla z luhů,
tisíc k tomu divných hlasů
z roští, strží, slují, z houští,
stéblo trávy, haluz dubu:
vše se chvělo s jeho písní,
hřmělo, pělo, burácelo:
Hospodine pomiluj ny!


Kockásan osztott a határ.
Álmosan nyúl a rónatáj.
Elült a jó madár:
csapdos a buksi bőregér,
az utcán nem zörög szekér,
sem szekér, sem batár.


Mimo domky podél vinohradů
říčka tobě zpívá v polosnech
a, níž k moři, z čarných libosadů
mroucích magnolií vane dech.