Ott es Mecskei tözesszerszámokval,
Készön várja egyéb sok ártalmakval
Vitézöket inti biztatásokval,
Szömben állnak erős viadalokval.


V tom lokálu tak stařík vedl si,
božské i lidské hází v hromadu,
kterážto situační komika
tam novou není. Novým také ne,
že domácí pán ruce sobě mne:
– pán bůh mi poslal toho člověka!
Jen vstupte, páni, třicet haléřů! –,
též novým není, že se pod oknem
shromáždil zástup chtivých zvědavců,
že Čapek, pamětlivý přísahy,
své oba sluchy vstrčil v lokál ten
a nejen slova chytá, však i sliny
a sliny zvlášť, když odlehčí si stařík,
a vděčně ukázav je zástupům
klade je tílku svému na rány
(což domácí pán mnutím rukou svých
kvituje mile: Chlapík, Čapíček,
pět insertů mi takto nahradí!),
nic není novým, pranic docela,
tak šlo to dřív, tak jde to dnes a dál,
což mohlo by být vlastně tuze smutné,
kdybychom byli tomu nezvykli.


Mas si el pedir es fuerza no excusada,
quiero pedirme a mí que nadie pida,
primero que pedir a nadie nada.


A tiše se stěny, jak v stíny bledá záře,
v ten cizí zírá shon tu busta pohádkáře;
jí úsměv na rtech hrá, záhadný v oku stín.


Tak na zmar přišla běsů divá zlosť.
A země znova v úsměv rozkvětla,
a zlatá krev, již Slunce zronilo,
ta vnikla zemi v tmavé útroby,
a země počala, a zrodil se
jí syn, a ze strachu, by běsové
jej nezavlekli do tmy bezedné,
dal Svaroh skalám, hradícím ten dol
zde, v nedostupné růsti útesy,
a země syn byl v ruku moji dán.
Jak vlhá hrouda, dlouho, po věky,
na ňadrech země ležel nepohnut,
a v dlouhém snu mu matka šeptala
své vlastní, dávné sny, jež prosnila
pod vlnou nepohnuté pravody,
než z její tůně vynořila se,
o zašlých pokoleních obrovských,
pak o tajemstvích, která vyčetla
z hvězd, kterým věčně zírá v světlý zrak,
a posléz o té slasti beze dna,
jež celou její bytost pronikla,
když první vykvětla z ní rostlina...


To v lůno mračen píše blesk,
to v háje stíny,
a v podjeseně lesklé pavučiny
lká severního větru stesk;
tím pláče vlna, když se v moře ztrácí,
a vlasatice, jež se v bezdno kácí,
to rudou metlou zemi připomíná,
když v jiskrách uhasíná!
Tak všady vládne smrt, ať její dech
prochvívá ňader dívčích bouřný spěch,
ať v hrdle slavičím na sladké písně taje,
ať tiskne pečeť svou na žluté listí háje,
ať lysé týmě starce ve hrob kloní,
ať v písni matky nad kolébkou zvoní.
A všickni my ve času kvapném letu,
i příroda v svém zániku a květu,
i prostor valných světů,
jak poupata, jež vadnou vlhkým stínem,
pod jejím žezlem hynem!
A marná práce, marné úsilí,
chtít stavět ráj u práhu mohyly;
jsme všickni smrti voj, nám nelze pomoci,
pod bičem osudu jsme všickni otroci!
Ó darmo v záhad hlouky nedohledné
se v potu noří mudřec v noci, ve dne,
z nich zlato nevyzvedne!
Ten kahanec, jenž rozumem byl zván,
ten uhasíná u věčnosti bran,
a ve poslední zář kdy zahraje,
„nic“ osvítí, v „nic“ roztaje!
Ó darmo věštec orlích na křídlech
chce duši skoupat božství ve zřídlech,
na křídla osloněná
svět přiváže mu zášti balvany
a duše jeho výtvor vylhaný
jej strhne v prach, kde všecko lidstvo stená,
a písně vzdech jen zoufalý a žalný
dí, kterak dospěl v močál bídy kalný
let jeho triumfálný!
Vše marným jest, jen požitek
svůj pohár věnčí blínem –
jen pij! jen pij! to nejlepší jest lék
v tom umírání líném;
voj smrti roste každým dnem,
tys jemu bližší každým snem,
což platno? – zhynem!...


Általfut ifjuságán,
Sok bús emlékeken,
A férfiú korában
Nincs más, mint küzdelem.


Sie singen! Alle singen
Und flammen himmelan!


Der Lenz ist gekommen
Und mit ihm das Glück,
Doch wer es nicht glaubet,
Dem weicht es zurück.
O, weiche nicht, bleibe
O, weich' nicht zurück,
Was Einer auch treibe,
Er brauchet das Glück.


Áldott Magánosság, jövel! ragadj el
Álmodba most is engemet;
Ha mások elhagyának is, ne hagyj el,
Ringasd öledbe lelkemet!
Öröm nekem, hogy lakhelyedbe szálltam;
Hogy itt Kisasszondon reád találtam.
E helybe andalogni jó,
E hely poétának való.


I to budiž s dobrým pomyšlením
Na rozvahu soudnou položeno,
Že nemůže před svým narozením
Žádné dítě nijak býti křtěno,
Ani heberejsky obřezáno,
Ani do vazadla kritického
Nemůž’ býti nijak uvázáno,
Dokud dle výhostu praktického
Nezhostí se lůna matky své,
A se hostem na svět nepozve!
Nedorůdče ale písničkáře,
Byť jej třeba strejcové a tety
Obsýpali chválou pro zálety,18
Sotva přečká dva, tři kalendáře.
I což o té chvále důvodné
Příští doba někdy rozhodne?
Snad jen někdy knihař citlivější,
Škodou napomenut důtklivější,
Řekne: Dítě, škoda pro tě práce,
Neb ti nepomohla ani láce
K přislíbené nesmrtelnosti
A ku věčné slávě – na tři léta!
Nu, když je po tobě na vždy veta,
Odpočívej dále v tichosti! – –


»O sie sterbe! als das reinste
Opfer sei sie hingegeben
Für die Freiheit, der ich opfre
Jede Freude, all mein Leben.


Amad la muerte, amadla... Ella procura
el supremo descanso, ella nos guía
en el camino del silencio, es fría
pero buena... ella mata la amargura.
Ella es la maga de la sombra... es pura
y eterna... y todos la llamáis impía.
¿Por qué? ¿Porque nos besa en la agonía,
y un tálamo nos da en la sepultura?
La Muerte es la ceniza de la llama;
es el «no ser» de lo que vibra; muda
ante el placer o el infortunio, ama:
El sueño, matador de los dolores;
la calma, que del daño nos escuda,
y la tierra que es madre de las flores.


Sonniger Morgenglanz im Garten,
Ergossen um der Bäume Wipfel,
Lockte die Langschläferin (denn so schaltest du jüngst Erinna!)
Früh vom schwüligen Lager hinweg.
Stille war mein Gemüt; in den Adern aber
Unstet klopfte das Blut bei der Wangen Blässe.


So zieh' ich meine Straße
Dahin mit trägem Fuß,
Durch helles, frohes Leben,
Einsam und ohne Gruß.


Fehlts hier und dar? Ei unverzagt!
Laß Sorg und Kummer schwinden!
Der mir das Größte nicht versagt,
Wird Rat zum Kleinern finden.
Hat Gott mir seinen Sohn geschenkt
Und für mich in den Tod gesenkt:
Wie sollt er, laßt uns denken,
Nicht alles mit ihm schenken!


Sie gab, in leichtem Flattersinn,
Ihr Herz an einen andern hin!
Zerriß das goldne Himmelsband,
Das Lieb' um unsre Seelen wand!


Così è mio pensiero
d'aver costei per cui mie cor si perde,
e così spero insin che c' è del verde.


En brazos ya de la postrer congoja
vio Tisbe al alma de su pensamiento,
y por mezclar su aliento con su aliento,
sólo la duda de morir la enoja


Und zu eines Stroms Gestaden
Kam ich, der nach Morgen floß,
Froh vertrauend seinem Faden,
Werf ich mich in seinen Schoß.


Ich irrer Wandrer
Fühlt erst auf dir
Besitztumsfreuden
Und Heimatsglück.


وافتْ تقاريرُ القيادةْ،
فليُصغِ أصحابُ السيادَة
في آخِرِ الأزمانِ
صارَ النسرُ تصرعُهُ الجرادةْ!!!


Não acredito no poeta banqueiro
E ainda menos no poeta bancário
Ambos se estragam
O primeiro por muito, o outro
Por pouquíssimo dinheiro
E mal assim começa a vida acaba


Schön warst du, wandelnd auf grünem Plan.
Die Nachtigall sang, und die Rosen sahn
Erstaunt ihre liebliche Schwester an –
Und schön warst du, wandelnd auf grünem Plan.


así, mi bien, el pensamiento mío
con dichosa zozobra, por hallarte,
vagaba, de amor libre, por el suelo;


O Allmacht! die kein Menſch auf Erden kan verſtehen/
Wo iſt der Ort der mich verſteckt/
Den nicht ſofort dein Geiſt entdenckt?
Koͤnt’ ich mich ſchwingen auf zu den geſtirnten Hoͤhen/
Mein GOtt ſo biſt du da. Fuͤhr ich zur Hoͤllen Grund/
Da macheſt du dich auch mit Schreck und Rache kund.


S most udvarával a király
Gyorsan a jósfűhöz megyen,
Ki a kigyótanyán lakik
Szakadékos, sziklás helyen.


Wiege dich Hoffnung auch noch so schön,
Tückisch wird sie doch untergeh'n!


Albida ist mercklich weiß; schade! wann sie todt wird seyn,
Daß man sie in Erde soll, nicht in Kreide graben ein.


Nevěřil mu, dřív co platil,
zas měl platit draze...
„Já chci úpis, vykaž se mi!“
hnal ho ku přísaze. –


白鸟斜飞水拍天
隔湖树色见风船
烟波只许渔郎惯
一任蓑衣枕月眠


o sol de nosso trópico abrasava
As planícies do fértil Paraíba:
Ocultavam-se os pássaros no mato,
E a importuna monótona cigarra
Doía nos ouvidos. O mormaço
Causava agudas dores de cabeça,
Porque o clima não é do ameno campo
Do aurífero país chamado — Minas.
E o tropeiro que já descarregara
A frasqueira, a barrica, o fardo grosso,
Sobre o couro no rancho ora descansa
Das fadigas de péssimos caminhos.
A calma é excessiva; corre em bicas
O suor; mordem moscas e mosquitos.
Enfadonha sazão para viagens!


Rálépsz az íves aranyhídra:
szédítő szakadék fölött merészen indulsz
a nagy
fekete torony felé,


Přes louky zelené se vítr smál,
však víc kraj neměl, co by lidem dal.
V chatrči dítě vypravili v svět.
Je krásně v světě, naivní řek' děd.


Qual Musa o qual furor sarà che spiri
quante lagrime intorno a lei fùr sparte
fra tanta pompa e tanti incliti viri?


sine qua non


Po měšíčné přízi
vstoupám opět z hloubi,
kde se s pravdou snoubí
bájný zjev!
postavy ty mizí
znáhla mému oku
v temném řeky toku
jako zpěv.


»Die stehenden Gewässer
Sind immer doch viel besser,
Als jener Bergstrom wild
Der grausend überschwillt.«


O Wonne, du Starke! O Liebe, du Süße!
Mich brennen, mich schmelzen die brünstigen Küsse!
Wie beb' ich! Wie fühl' ich die schlagenden Wellen
Den seligkeitflutenden Busen mir schwellen!


Kde pouze v žalu třesem rtoma,
tam blažena je víra doma.


Da tat das Pfäffel zwischen sie
Ein Kätzelein, heil und ganz;
Der Mann, der hielt es bei dem Kopf,
Die Frau hielt es am Schwanz.


Mit welchem Trost soll ich mein Herz umfrieden,
Wenn dumpf die Donnerworte es durchhallen:
Die Himmel leer! Der Zufall Herr hienieden! –


An einem holen Felsen
Sich last ein Täublein sehn/
Ein Creutzlein thuts vmbhälsen
Heist büssend Magdalen.
Pflegt lieblich offt zu spielen
Auff diesem Psälterlein/
Daß nie so süß bey vilen
Noch harpff/ noch Cither seyn.


Du Haupt der Christgemein!
Wir deine Glieder seyn.
Ein Sturmwind aus der Höllen
Bäumt wider uns die Wellen;
Die Welt mit wilden Wogen
Komt auf uns angezogen.


Bin ich auch den ganzen Tag allein,
Kann mein Liebster auch nicht bei mir sein,
Aber heute Nacht, aber heute Nacht
Weiß ich, wer da wacht,
Denn dann klopft es an mein Fensterlein.


Sen kreslí přešlý děj,
a ze sna toho vzkřikneš,
uniknout stokrát chtěj:
neunikneš!


Und fielst dem Neid du des Geschickes,
Dein Kampf ist gut, dein Fühlen ächt!
Du weißt, jedwedes Augenblickes
Vollgült'ger Inhalt ist dein Recht.


Da liegen sie, ha! so bleich und rot,
Es zittern und wanken noch husch! husch!
Ihre Seelen auf seinem Federbusch,
Da liegen sie tot.


Beßre, beßre nur zu, auch selbst das Gute verbeßre,
Alles nur besser und nichts sei dann am Ende mehr gut.


Dich der Jungfer Zierd und Ehre
Aller Weiber Kron vnd Glantz/
Lieben alle Engel Chöre/
Es sing aller Jungfern Krantz:
Nichts kan schöners auff der Erden/
weit und breit gefunden werden:
Als die Maria.


溪头亭匾佳山水
水绕山围巷陌清
晚向酒旗高处泊
画楼更点亦春声


Niemand sey dir erkiest,
Der Freund ihm selbst nicht ist;
Der Freund ihm selbst nur ist,
Sey niemand dir erkiest.


Die ihr so groß und klug euch deuchtet,
Mögt ihr das eine doch bedenken:
Die Sonne selbst, wenn sie uns leuchtet,
Muß ihren Strahl zur Erde senken!


أَشاقَكَ عالِجٌ فَإِلى الكَثيبِ
إِلى الداراتِ مِن هِضَبِ القَليبِ
إِذا حَلَّت بِمِصرَ وَحَلَّ أَهلي
بِيَثرِبَ بَينَ آطامٍ وَلوبِ
مُجاوِرَةً بِمَسكِنِها نَحيباً
وَما هِيَ حينَ تُسأَلُ مِن مُجيبِ
وَأَهوى الأَرضِ عِندي حَيثُ حَلَّت
بِجَدبٍ في المَنازِلِ أَو خَصيبِ


	Da poi che Iove, florida alunna mia,
veggendo Marte quanto il mondo sface,
si dirizza a vollere, per darti pace,
che la porta di Iano serrata sia,


Barmhertzig ist Gott seinen libsten Kindern,
Weil Er si strafft mit sanffter Vaterzucht:
Gott wil Genad ergrössern, nicht vermindern,
Wann man mit ernst busfertig solche sucht.
Ich ward erschrekkt von nivermeinten Nöthen:
Auch selbst mein Haus fil aus nach alter art.
Es muste blutt mein Hertz und Antlitz röthen,
Weil Sünde sich mit Sünde täglich paart.


قلوبنا بك أبلتها النوى كمدا
ونحن قوم ضعاف صبرنا نفدا
وقد أتينا بذل نطلب المددا
يا رب هيء لنا من أمرنا رشدا
واجعل معونتك الحسنى لنا مددا
والطف بنا واسقنا من خمر أكؤسنا
صفاء صرف من التوحيد مؤنسنا
ودبر الأمر واكشف ستر حندسنا
ولا تكلنا إلى تدبير أنفسنا
فالنفس تعجز عن إصلاح ما فسدا
لي قلب صب على الأشواق مشتمل
وقد بكيت بدمع فيك منهمل
وما اعتمادي على علمي ولا عملي
أنت الكريم وقد وجهت يا أملي
إلى جنابك قلباً سالماً ويدا
عودتنا الخير واستعبدت سائبة
وكم رفعت بلاً عنّا ونائبة
والنفس من ذنبها جاءتك تائبة
فلا تردنها يا رب خائبة
فبحر جودك يروي كل من وردا


Ein Kribbelköpfchen ist der kleine liebe Sohn,
Nicht selten läuft die Gall ihm über,
Allein er stirbt doch nicht davon,
Vielmehr verdünnt sie ihm den dickgewordnen Saft,
Macht seine Nieren rein, und giebt ihm neue Kraft.«
Bedächtig sprach also der Götter Medicus;
Der Knabe ward gesund, und Venus gab den Kuß!
Die Götter spotteten, da sie den Kuß ihm gab.
Mit Dank nahm er ihn an und bat um einen noch,
Und lachend, wie ein Schalk, rief Amor: Sehet doch,
Die Mutter küßt den Aeskulap.
Mein Rhode sage mir, was willst Du lieber malen:
Wie ernsthaft Aeskulap beim kranken Amor ist?
Wie? oder wie ihn Venus küßt?
Mit einem Kusse soll Belinde Dich bezahlen.


Oh antiche primavere! Oh i suoi vent'anni
ohimè per sempre dileguati. Quanto,
oh quanto ella ha sofferto e come ha pianto!
Atroci sono stati i suoi affanni.


Zu seinen Füßen liegt sein Hund
Und hält die Wache seit mancher Stund'.


Es muß ja Donner, Hagel, Blitz,
Welch oft ein Land vernichten,
Dazu das Wasser, Wind und Hitz,
Herr, dein Geboht außrichten.
Verschon uns aber gnädiglich,
Laß diß Gewitter legen sich.
Ich weiß, du bist von Gnaden reich:
Wer ist dir gleich?
Sprich, daß der Donner von uns weich'.


Šťastnou cestu! – – Na obzoru
dým se táhne. – To se kouří
z hlavy pánům ve výboru
a z půl kopy továren. –
Dál a dál se nebe šeří, –
slunko v dýmu zraky mhouří,
ospale, jak po večeři
nad mou básní čtenářka. – –


一夕春归遍九垓
千红万紫尽尘埃
韶光淑气逡巡退
暑雨炎风烂熳来


Azonban Szulimán üle jó lovára,
S vezéreket magával kihivá dévánra,
Kertektül nem messzi egy széles halomra;
Ottan nekik beszélle ilyen formára:


谇言取箕帚
德色借耰锄
不是贾年少
还能痛哭无


Do lado do cipreste branco
À esquerda da entrada do inferno
Está a fonte do esquecimento
Vou mais além, não bebo dessa água
Chego ao lago da memória
Que tem água pura e fresca
E digo aos guardiões da entrada:
- Sou filho da Terra e do Céu
Dai-me de beber, que tenho uma sede sem fim


Amor hat sie selbst geschnitten/
Venus nacher erst gebraucht/
und in Nektar eingetaucht/
und die eine der gedritten/
Liebe/ Freundligkeit und Leben
ihrem Kiel' erbeigen geben.


Der Herr fährt fort, ruft laut und hell,
Klagt, wie ihn heftig dürste:
Mich dürstet, sprach der ewge Quell
Und edle Lebensfürste.
Was meint er hier?
Er zeiget dir,
Wie matt er sich getragen
An deiner Last,
Die du ihm hast
Gemacht in Sündentagen.


院似禅心静
花如觉性圆
自然知了义
争肯学神仙


mas pues concede el mismo amor licencia
para que se divierta el sufrimiento,
tenedlo un poco a la esperanza atento,
y daréis algún ocio a la paciencia.


Ein neues Augenpulver.


Lubló lovag volt ez. S a fák alatt,
Megtelepült a hontalan csapat;
S helyet nézvén a szikláknak felette:


Taszítsd őket nagy szégyenbe,
És ejts bé nagy félelembe,
Töröld el, hogy innét mindenek
Esmerjék, hogy te az Isten vagy,
Azkinek hatalma igen nagy,
Azkit fölségesnek neveznek.


„Sliby lásky ztroskotaly,
my jim celou víra daly!
Kdo je těžce vinen? Ví, kdo?“
,„Léta jdou a srovnávají,
o čem bájí, co vše tají!
Vinen?“‘ a pak tiše: „,Nikdo.“‘


Král čeká, slouchá a se táže
co chvíli milců: „Jak je v Praze?
Zdaž libosť má v mém přísném vzkaze,
a kdy již splní, král co káže?“


Unser Kerker, da wir saßen
Und mit Sorgen ohne Maßen
Uns das Herze selbst abfraßen,
Ist entzwei und wir sind frei.


Ich lehrte täglich ohne Scheu/
Da war kein Schwerdt zu spüren:
Nun muß euch meiner Freund Vntreu
Vnd Finsternüß anführen.
Doch eure Stund/ wie nunmehr kund
Ist dar/ braucht sie zum tügen.
Sie führen Ihn/ zu Caiphas hin/
Der Jünger Kräfft erliegen.


Die Rache kommt von selbst herangehinkt;
Ein Fatum wütet in der Weltgemeinde,
Dem jeder Schächer in die Arme sinkt.
Ich könnte auf den Gräbern meiner Feinde
Ein Hosianna unter Trauerweiden,
Ein stolzes Jubellied ertönen lassen;
Doch will ich sonder Jubel mich bescheiden –
Es lohnt sich nur zu lieben, nicht zu hassen.


8. Doch geht/ ihr freunde/ geht ins feld/
Habt ihr mit euren netzen
Schon einmahl auffgeſtellt/
So ſeyd ihrs ſchuldig fortzuſetzen:
Denn der iſt uͤbel dran
Der hetzen und nicht fangen kan.


Ein volles Glaß erwirbt uns tausend Knechte/
Wenn uns sonst einer kaum zum Dienst erscheint/
Ein volles Glaß bringt Streit und Zorn zurechte/
Ein Glaß verbindt den Freund/ versöhnt den Feind.


Boj ten málo krve stál,
jenom statný generál,
když tam na své ryzce pálil,
přes kočičí chlup se svalil.


Noch Eines muß ich Dir gestehn;
Ich weiß nicht, darf ichs wol entdecken;
(Die kluge Welt wird sehr erschrecken:)
Ich finde Davids Psalmen schön.
Denk, was ich über deine Lieder
Zu drey Poeten neülich sprach:
Schwingt unser Spreng nicht sein Gefider
Dem Dichter Jacobs glücklich nach?
Man sprach: Ein Psalm ist keine Sache.
Da fuhr ich aus: Du arme Rott,
Du rühmst dich doch der Göttersprache,
So singe, kanst dus, auch von Gott.
Umsonst! du kreüchst in deiner Pfütze.
Wer zu dem nidern Schlamm verbannt,
Der steigt nicht bis ans Reich der Blitze,
Wo David seinen Donner fand.


Ich hör meinen Schatz,
Den Hammer er schwinget,
Das rauschet, das klinget,
Das dringt in die Weite
Wie Glockengeläute
Durch Gassen und Platz.


Bist du gestorben,« fragte er,
»Blaß bist du wie das weiße Meer?«


Und als sie den Wein getrunken
Und auch gegessen den Fisch,
Da saßen mit krummen Beinen
Zusammen sie auf dem Tisch.


寒斋五出懒新妆
一种风流斫雪狂
飞过墙东疏竹里
清香犹自著人忙


Ein Seufzer. Ein Hauch. Ein Röcheln.
Rot sprießt der weiße Klee.
Der Herzogin letztes Lächeln
Sagt: Revoir, monsieur...


Tu l'insegne pompose
De' magnanimi regi,
Con vittorie famose,
Superba adorni e gloriosa fregi,
E forte in cielo e valorosa in terra
Trionfi in campo e signoreggi in guerra.


War Calchas nicht ein hocherfahrner Zecher
Und, halb berauscht, ein Held im Prophezein?
Er trank, er rieth, er weissagt' aus dem Becher
Und fand, wie wir, die Wahrheit in dem Wein.


Se chorar é realmente olhar para o céu


Wie er das heil'ge Schiff in Fluten rettet,
Ist es sein Licht, was durch die Wüste führt.
Ägypten bleibt in Finsternis gekettet,
Weil Gott die Seinen unter Palmen bettet,
Womit zwölf heil'ge Quellen sind umziert.


How sicklied over is the face of things!
Where is the spice kiss of the southern gale!
Where the wild rose, that smil'd upon the thorn,
The mountain flower, and lilly of the vale!


Jenž narozen jsi vedle světelných zřídel
a od povrchu země odvracíš zrak,
v němž čte se touha i zhrdání – šetři svých křídel!
Šetři svých křídel! Neboť někdy, jak pták
uděšen v ztrnulost pohledem hadím,
měl bys jich silných potřebí.
Já, smutně zkušený, dobře radím.
Vidíš-li slunce na nebi,
vidíš-li hvězdy a slyšíš-li vítr, jak řádí,
v oddaném srdci k prvkům se pohybu,
k prvkům se světla druž. Nerozplýtvej však své mládí
v družnosti s nimi. Neb někdy za chybu,
spáchanou takovým rozpietím síly,
víš-li, čím splatíš?...


Draußen an der Mauer rüttelt
Der Sturm mit drohendem Gebraus;
An morschen Gliedern
Zittert das Haus, –
Wie ein zagender Greis.


Cuanto me alargo más, voy más errado
y a mayores peligros ofrecido,
dejar atrás el mal me es defendido,
que el paso del remedio está cerrado.


Doch wenn de Scheper Middags slöppt,
So hört he, wa dat lisen röppt,
So deep, so dump, so swack un leeg,
As gung der nerrn en Krankenweeg.


Dann vom Endlos-Ungeheuren
Flücht' ich gern zum Menschlich-Theuren,
Und in einer ersten Traube
Sieht die Frucht der Welt mein Glaube.


V rumy hrad juž kles,
ohlasem zní les,
v hajného my chýši
tulíme se tiší,
v srdcích žár a ples.


Ma újólag szeretlek,
ma újra búsulok.
Eszembe jár szerelmed,
az édes búcsucsók.


Závratná jízda!
Kam se to řítíme
v semknutých náručích,
s hořící krví!


Egy hátsó lépcsősor volt az utad.
Emlékemben egy kéz arra mutat.


Pýcha vaše krev nám ze žil střebá.
Toliž jest to blahé požehnání,
S nímž se církev věčně k lidstvu sklání?


Und sie stellt des Vaters Suppe
Sorgsam zu des Heerdes Glut,
Sagt der Mutter guten Morgen,
Geht dann fort in trübem Muth.


Na prahu chaty u dveří
hra stínů mlhavá,
máť ve komínu zášeří
své dítě uspává.


Én lennék a vihartűrő cser,
Ifjú repkény szép hitvesem;
Rám-folyna hűsége - s karával,
S minő kéj lenne: védenem!
Nincs senkim most az emberek közt,
Ő lenne nő, barát, rokon;
Csendes, boldog stb...


A
nudez e o frio do que era
acordaram o sonho
maior que o quase - nada
dentro de mim


酒冷花寒无好怀
柴荆终日为谁开
三分春色三分雨
疋似东风本不来


Ty jediná všech ze slovanských větví,
ty nedovedla’s zradit;
jsi ještě útlá, žiješ svoje dětství,
tvá láska je však granit.


há quatrocentos anos
eu sonho
uma casa no mundo
varanda dos lados
wc com luar
ruas refulgentes
poltronas & sofás


Sud valil se kams na klášter,
mnich našel jej. Jan stonal,
leč uzdraven prch’ do Uher
a na žloutenku skonal.


كَتَبتُ فَلَيتَني مُنّيتُ وَصلاً
وَلَم أَكتُب إِلَيكِ بِما كَتَبتُ
كَتَبتُ وَقَد شَرِبتُ الراحَ صِرفاً
فَلا كانَ الشَرابُ وَلا شَرِبتُ
فَلا تَستَنكِروا غَضَبي عَلَيكُم
فَلَو هُنتُم عَلَيَّ لَما غَضِبتُ


Und wo sich die Völker trennen
Gegenseitig im Verachten,
Keins von beiden wird bekennen,
Daß sie nach demselben trachten.


Und das ist auch ein Gnadenwerk
Und deines heilgen Geistes Stärk,
In uns ist kein Vermögen.
Wie bald würd unser Glaub und Treu,
Herr, wo du uns nicht stündest bei,
Sich in die Aschen legen.


Nám, tizenhat testöt ők elhozának,
Fő nélkül azokat eltakaríták,
Gróf Miklóssal seregök indulának,
Erős Csábrág alatt álgyúk igazgattatának.


Až tu na obzoru České země
spasná světla vyzářila ladně
jako drahokamy v roucha lemě.


Quizás la muerte me levante
sin nunca volver a decirte
lo mucho que te quiero, !siempre recuerdalo!
Aunque yo muera tu recuerdo mitigará mi tormento.


Durchirrte Fluren
Voll Seligkeit,
Sah keine Spuren
Von Haß und Neid.


Szép úri nép, mámorban hinni jó,
Mámorban hinni földi, boldog, édes,
Mámort tanít a tarka hisztrió,
A dal, a hit, a mámor üdvösséges,
A dal örök, csupán az óra véges...


Die kommen dann, und zollen
Dir Huldigung und Pflicht.
Die Alten aber trollen
Deswegen sich noch nicht.


Tak
den ze dne
v uličním shonu, v nocích bezesných
zní poraženého vzdech,
zní vítězícího smích,
bijí se, bijí
syn maloměšťáka se synem revoluce,
syn otroků se synem proletariátu,
čas míjí,
člověk jen pomalu se vzdává jeho dlátu,
a není naděje na oddech,
Ó srdce!


Aber der Weg der Schrifft: Das Buch der Gnaden,
Das uns offenbahret unser Heil und Schaden:
In zwey Bünde, von dem Gesetz und Frieden,
Durch Verheissen und durch Gewährn geschieden:
Weiß die Cabala reiner auszugründen,
Die wir in Gott und seinem Worte finden.


Jene Alte schleppt sich zur Kapelle,
Doch sie wird den Heil'gen nicht erblicken,
Eh' die Wolken ihre Blitze schicken,
Betend kauert sie sich auf der Schwelle.


Und tiefer zieht den Schlappenhut
Der Wirrbart ins Gesicht:
Hei, wie ihm lang verhaltne Glut
Vom grauen Auge bricht:
Er singt, mit bittrem Leiden,
Vom Gram der letzten Heiden
Und von der Götter Scheiden.


Wild schwärmte der Jüngling manch freudiges Jahr.
Da sah er schön Hedchen mit goldigem Haar.
Wie wurde dem Schwärmer im Herzen so warm.
Doch wärmer noch ward ihm das Mädchen im Arm.


Was willst du, Vogel mit der müden Schwinge, –
du pochst umsonst der Seele Glasvisier;
du willst, daß ich dein Lied der Klage singe,
ich aber will, du sterbest außer mir.


Führet mich selber zur Holden,
Daß ich die Strahlen vom Licht,
Wie sie ihr Antlitz vergolden,
Sehe im schönen Gesicht.
Daß ich die Thränen der Freude
Küsse vom schimmernden Blick;
Daß ich noch inniger heute
Fühle der Liebenden Glück.


Bosheit selbst hier, und Scheelsucht und Neid?
Bleiben die drei in Ewigkeit
Der Menschheit hündischer Bettel?
Der König las es und lächelte, schlief,
Schlief ein paar Stunden gut und tief,
Und erwacht und sieht wieder den Zettel.


Hás de jantar bem, Fabulo meu, em breve
na minha casa, se os deuses te ajudarem;
se contigo vier boa, farta janta e uma
jovem bonita com vinho e sal no ris
Como se diz, meu caro amigo, isto provido,
hás de jantar bem, pois teu Catulo traz
a bolsa repleta de teias de aranh
Em troca terás uma afeição singela
ou o que é mais suave e elegante ainda:
eu te ofertarei o perfume que à minha
jovem deram Vênus e seus Amores:
ao cheirá-lo, haverás de rogar aos deuses
que de ti façam, Fabulo, só nari


Mon bien-aimé, viens donc ! l'heure est déjà passée
Oh ! tiens-moi sur ton cœur, entre tes bras pressée.
Réchauffe à tes baisers ma bouche qui se glace.
Oh ! viens, je tâcherai de te faire une place


Já svítím, zpívá krčma u silnice
a nad ni ořech skřípe vysoký.
Podzimní větry dují hlaholíce
a lkají potoky.


Solches singen wir in Liedern
Dichtend euch, ihr Frauen rein!
Wollt es mit der That erwiedern,
Deutsch an Leib und Seele sein!


Amor winkt mir, soll ich folgen?
Seht! wie schalkhaft kann er lächeln.
Seht ihn doch! den kleinen Jäger.
Dort im Busche sieht er Mädchens;
Seht! er zeigt sie mit dem Bogen.
Seht! nun schleicht er an der Seite;
Seht ihr nicht? er winkt schon wieder.
Brüder, laßt uns nicht mehr trinken,
Wollt ihr mit? ich muß ihm folgen.
Kommt, er soll die Nimfen schiessen.
Seht! er schießt schon. Laßt mich laufen.


Schnee und Regen gehn hernieder,
Alle Ströme gehn bergunter,
Jeder Stein, hinaufgeschleudert,
Muß zur Erd' herab zur Stunde:


عاتبت محبوب قلبي حين زايلني
عن مضجعي وفصاد الفجر قد فجرا
فقال هذا شعاع الشمس مدركنا
والشمس لا ينبغي أن تدرك القمرا


On stírá trety zbytečné,
jež pestřívaly zemi,
kroj rozmanitý, různý mrav
s rozdíly plemen všemi,
by jednobarvý lidstva tem
a jednotvárný plnil zem’
až po nejzazší lemy.


Elles dansent à l'aurore
Sur l'herbe, où les suit encore
Un troupeau de nains velus.
Ne va pas, enfant sereine,
Au fond des bois chevelus ;
Elles te prendraient pour reine,
Et je ne te verrais plus !


Ihr Forscher in der Wappenkunde,
Was fragt ihr ängstlich nach dem Grunde:
Warum in jeder Schilderei
Der deutsche Adler doppelköpfig sei?
»Zwei Köpfe,« sprecht ihr oft im Feuer,
»Sind ja ein wahres Ungeheuer,
Und Köpfe noch dazu, wie die,
Voll bissiger Antipathie.«
O laßt doch einmal nach, mit Forschen euch zu plagen!
Ein Novellist sogar kann euch die Wahrheit sagen.
Der eine Kopf, der westwärts blickt,
Sanft scheint und desto schärfer pickt,
Ist Kaiser Josephs Kopf, des toleranten Weisen!
Der andre Kopf, der ostwärts schaut,
Scharf sieht und mit dem Schnabel haut,
Ist Friederich , der Donnergott der Preußen.
Warum sie aber uneins sind,
Begreift beinah ein kleines Kind;
Sie sind entzweit in dem gemeinen Falle:
Was eine Kralle packt, packt auch die andre Kralle!
Drum zerren sie so jämmerlich –
Vaterland, wie daurst du mich!


Que se lo cuente a su
abuela.


Tutta la corte con lo 'mperadore
incontro va, come Orlando fu visto:
parea, veggendo la furia e 'l romore,
quel dì ch'a Gerosolima andò Cristo,
ch'ognun correva a vederlo a furore.
Ah, popol così presto ingrato e tristo!
Così correva il dì questo gridando:
- Non dubitate omai, ch'e' torna Orlando! -


Gesegne dir dein Bad, der dich so sauber machte,
selbst Meister und selbst Bad. Indem ich diß betrachte,
beschau ich mich in mir und werde himlisch ganz


Били копытПели будто:
— ГриГрабГроГру — Ветром опита,
льдом обута,
улица скользилЛошадь на круп
грохнулась,
и сразу
за зевакой зевака,
штаны пришедшие Кузнецким
*
клёшить,
сгрудились,
смех зазвенел и зазвякал:
— Лошадь упала! —
— Упала лошадь! —
Смеялся КузнецкиЛишь один я
голос свой не вмешивал в вой емПодошел
и вижу
глаза лошадиные…
Улица опрокинулась,
течет по-своему…
Подошел и вижу —
за каплищей каплища
по морде катится,
прячется в ше́рсти…
И какая-то общая
звериная тоска
плеща вылилась из меня
и расплылась в шелест«Лошадь, не надЛошадь, слушайте —
чего вы думаете, что вы их плоше?
Деточка,
все мы немножко лошади,
каждый из нас по-своему лошадь»Может быть
— старая —
и не нуждалась в няньке,
может быть, и мысль ей моя казалась пошла́,
только
лошадь
рванулась,
встала на́ ноги,
ржанула
и пошлХвостом помахивалРыжий ребеноПришла веселая,
стала в стойлИ все ей казалось —
она жеребенок,
и стоило жить,
и работать стоил


Já smáčím péro v srdce lidu
a píšu v knihu života:
a takž můj zpěv, jak zvykem bývá,
se v záři citův nemotá.


ثلاثٌ هلاك المرءِ فيهما فخلِّها
وعاصِ الهوى يا أيُّهذا المرابِثُ
هي الغضبُ المذمومُ والعجلة التي
تذمُّ مع الأخيارِ والفحشُ ثالثُ
ثلاثٌ بهنّ المرء يصلحُ دينَه
ويحمدُ بالخيراتِ عند البريةِ
خلاصُ الفَتى من كل حقٍّ لربِّه
وصدقٌ يواخيه وإخلاصُ نيَّةِ
ثلاثٌ سقامُ الجسمِ والقلبِ عندها
وصاحبها في الشرِّ طولَ حياتِه
فكثرةُ وطْءِ للغواني وتخمة
وكثرةُ نومِ المرءِ في غُدواتِه


"Et eo te voglio fare afflitto,
uno ordene aio eletto,


O Ton, der meiner Kindheit oft erklungen,
Mit dem mich Geister oft in Schlaf gesungen
Im sonn'gen Thal und dunklen Hain:
Hier tönst du, lang verstummter, mir entgegen,
Und jauchzend fällt mein Herz mit schnellern Schlägen
In deinen Jubel ein.


Durch mich sprachest du einst, Trinker Anakreon,
Bildlich, da du von dem sprachest, was schön dir war:
Aber Maale versanken;
Und dein attisches Wort verscholl.


Mutter gebt nur recht zuverstehn/
Auß was ursach ist diß geschehn?
Vnd warumb hats so müssen sein?


Und fühle, daß geweiht die Stätte,
Wo in des Lebens Nachtverließ
Ein Geist die letzte Erdenkette
Mit todestrunk'nem Muth zerriß!


Die kleine Kloris wollte/
oho!
daß ich sie küssen sollte/
soso.


O Welt, sieh hier dein Leben
Am Stamm des Kreuzes schweben!
Dein Heil sinkt in den Tod!
Der große Fürst der Ehren
Läßt willig sich beschweren
Mit Schlägen, Hohn und großem Spott.


Ein Mann, ein Mann! Ein Wort, ein Wort!
So schwur der Väter Mund,
Dann ging ein jeder ruhig fort
Und hielt auf seinen Bund.


Fühle dann, was du empfandst,
Als die Herzen brannten,
Tausend Lippen dich zuerst
Deutschlands Dichter nannten,
Als die besten Geister dich
Immer mehr erkannten,
Und die Scheelsucht und den Haß
In die Tiefe bannten.


Balkán půda nepokojná jest,
zabíjí se to tu bez rady,
aby pořádek tu moh být zjednán,
povraždit se musí celé armády.


东风吹月出
照见妾家楼
荡子从戎去
边霜尚满头


Silencio profundo ya reina en la calle;
La hermosa tirana su reja cerró,
Y yo fatigada de largo desvelo
Al sueño demando su dulce favor.
Mas ¡ay! que en la mente mil tristes ideas
Se agolpan y cruzan en giro veloz, 2
Y mientras me agito buscando reposo
Un flébil ocento de nuevo sonó: 3
Escucho y conozco del vate infelice
Allá en lontananza la trémula voz,
Y tal me parece que un eco importuno
Divulga en su canto mi triste opinión.
  «Es ¡ay! el poeta
Un ser peregrino
Que sigue el camino
Sin sombra ni flor.
  Sueño es su esperanza,
Su dicha ilusoria,
Mentira su gloria,
Verdad... ¡¡su dolor!!»


¿Te vas lejos, muy lejos
Del mar y de la tierra?
  YO
Se ha llenado de luces
Mi corazón de seda,
De campanas perdidas,
De lirios y de abejas,
Y yo me iré muy lejos,
Más allá de esas sierras,
Más allá de los mares
Cerca de las estrellas,
Para pedirle a Cristo
Señor que me devuelva
Mi alma antigua de niño,
Madura de leyendas,
Con el gorro de plumas
Y el sable de madera.
  LOS NIÑOS
Ya nos dejas cantando
En la plazuela.
¡Arroyo claro,
Fuente serena!
Las pupilas enormes
De las frondas resecas,
Heridas por el viento,
Lloran las hojas muertas.


雉尾映鞭声
金炉拂太清
班近闻香早
归来学得成


Einer Einzigen angehören,
Einen Einzigen verehren,
Wie vereint es Herz und Sinn!


So stehn sie unter günstiger Witterung,
Sie, die kein Meister allein, die wunderbar
Allgegenwärtig erzieht in leichtem Umfangen
Die mächtige, die göttlichschöne Natur.
Drum wenn zu schlafen sie scheint zu Zeiten des Jahrs
Am Himmel oder unter den Pflanzen oder den Völkern,
So trauert der Dichter Angesicht auch,
Sie scheinen allein zu sein, doch ahnen sie immer.
Denn ahnend ruhet sie selbst auch.


uraltes Wehn vom Meer


Se estremeció Rosalía,
No leyó más, y borraban
Sus lágrimas abundantes
Las letras de aquella carta.
Llévala a los labios fríos,
La estrecha al seno con ansia,
Mira al cielo, «Estoy resuelta»,
Dice, y se consterna y calla.
    * * *
Torna al peñón (que parece
Una colosal fantasma
Con un turbante de nubes,
De nieblas con una faja)
La vista otra vez. La extiende
Por la mar, que muerta y llana,
Fundido oro se diría
Del sol poniente en la fragua.
Juzga ver un negro punto
Que se mueve a gran distancia:
Ya se muestra, ya se esconde.
¿Será?... ¡oh Dios!... ¿Será?... La escasa
Luz del crepúsculo todo
Lo confunde, borra y tapa.
Con los ojos Rosalía
Los resplandores, que aun marcan
La línea del horizonte,
Sigue. Una nube la espanta,
Que por el Sur aparece,
Obscura y encapotada;
Y aun más el ver acercarse
Por allí dos velas blancas,
Cuyas puntas ilumina
Del sol, ya puesto, la llama.


Ayer eterno
Risueño prisma
Hizo del mundo
Mi fantasía;
 Hoy de mis ojos
Turbia la vista,
Sólo ve sombras,
Sólo ve ruinas.
 Pasan las noches,
Pasan los días,
Pasan los años,
Pasa la vida.


Há um país imenso mais real
Do que a vida que o mundo mostra ter
Mais do que a Natureza natural
À verdade tremendo de vive
Sob um céu uno e plácido e normal
Onde nada se mostra haver ou ser
Onde nem vento geme, nem fatal
A ideia de uma nuvem se faz crer,


泽国春深绿暗天
来时已不见君船
十年湖海飘零恨
一夜空山听杜鹃


Zurlezzt so heissts adrett/
atchö/ wir gehn zu Bett/
er seh uns rächt bald wihder.
Drümb/ günge es nach mir/
so kehmstu/ stoltzes Thier/
mit einem Blind-Worm nihder!


Der dumpfen Nächte fieberwaches Schauen
wob sie dem Teppich ein mit heißen Händen
und sang und spann bis spät ins Abendgrauen.


Ich lehne mich über das Taffarell,
Die Flut umspritzt mein Haupt:
»Nun sage mir, mein Schiffsgesell',
Was kommt so wild geschnaubt?«


Sir Tyruel bez vlády v snění leží,
v tom dupy, cupy chodbou zvoní,
i vzmuží se, ač jenom stěží,
však Ginevra se k němu kloní
„Ni man, ni lord,
jen Mydliford,
chrt můj to štěká,
marně vás leká!“


«Per amar molto ed esser poco amata
visse e morì infelice, ed or qui giace
la più fidel amante che sia stata.


Doch, Gott der Liebe! deine Macht
Mag auch noch weiter reichen,
Ich bin es müde, Tag und Nacht
An deinem Joch zu keichen.


Nuestro barco se perdía;
Avisaba el sol su fragua
y en alta mar sólo había,
cielo y agua.
Tú llorabas aquel día de amor...
temblando de anhelo
en tus ojos sólo había,
agua y cielo.
Nuestro barco en las ondas se perdía;
radiaba el sol en su sangrienta fragua;
en la azul lontananza sólo había,
cielo y agua.
¿Te acuerdas? tú llorabas aquel día
de amor... ¡iba a colmarse nuestro anhelo;
y en tus ojos azules sólo había,
agua y cielo!


Gar lieblich singen nah' und fern
Die Vögel auf den Zweigen;
Wohl säng' ich mit den Vögeln gern,
Doch muß ich traurig schweigen,
Denn Liebeslust und Liebespein
Die bleiben jedes gern allein.


Er ist zerbrochen.


Vorwärts, mein Geist, den schroffen Pfad
Nicht träg umhergeschauet!
Dort oben winkt die Ruhestatt!
Wohlauf, dir selbst vertrauet!
Dich, Gottes Odem, du Verstand,
In Staub gehüllt, hat Gottes Hand
So wunderbar gebauet!


Die Abgesandten
Der Völker reichen
Sich fest die Hände
Zum heiligen Bund:


Weg mit dem Heydenthum! Wo war der Helicon?
Wo ist der Musen Fürst/ wo sein berühmter Thron?
Die Heyden sagens nicht/ doch könnens Christen thun:
Da wo die Musen so/ wie unterm Hertzog ruhn.


Todos a querem; mas todos
Um mês depois vão embora;
Todos louvam os seus modos,
Porém, casar... Passa fora!


Je to hudba Dějin.


Grad über sah man wohnen
Der Griechen rohen Stamm,
Der Priamus zum Hohne
Auf Schiffen ihn beschwamm.


Zweite Stimme.
Die Liebende.


碧云千仞紫阳山
都在东风化雨间
细与阳春同霡霂
岸花汀柳亦斑斑


Ein Vivat unserm alten Wirthe!
Denn was wir immer sündigen,
Ihm sind es eitel gute Thaten,
Und ob wir auch noch schlimmer thun.«


Как вещий сон волшебника-Халдея,
В моей душе стоит одна мечтПустыня Мира дремлет, холодея,
В Пустыне Мира дремлет КрасотОт снежных гор с высокого хребта
Гигантская восходит орхидея,
Над ней отравой дышит пустота,
И гаснут звезды, в сумраке редеЛазурный свод безбрежен и глубок,
Но в глубь его зловеще-тусклым взглядом
Глядит — глядит чудовищный цветок,
Взлелеянный желаньем, полный ядом,
И далеко — теснит немой простор
Оплоты Мира, глыбы мертвых го


Kdyby tak na chvíli docela ticho bylo kolem,
že by se ani lístek nepohnul v křoví!
Kdyby tak neseděl na chvíli nikdo před prázdným stolem,
čekaje marně, co okamžik příští mu poví!
Kdyby tak na chvíli nikdo se úzkostně neptal,
kdyby tak na chvíli nikdo se nebouřil, nezareptal,
kdyby tak bylo na chvíli docela ticho!


Auf und trinkt! Brüder trinkt!
Denn für gute Leute
Ist der gute Wein,
Und wir wollen heute
Frisch und fröhlich sein.
Auf und trinkt! Brüder trinkt! ::
Stoßet an, und sprecht daneben:
»Alle Kranke sollen leben!«


A domluvil, a z očí slzy řinou,
však jako ku žehnání pnou se paže
a jako k obejmutí nad otčinou...
Už doba přísně do táboru káže...
I rozvil den se v růžích plných
a ve paprscích zlatovlných
skráň horstva tone divoká...
Ach lépe těm, jimž hroby kryjí hlavy:
je nesouží víc bolesť hluboká,
jim o vlasti přec v každé noci
zašeptá měsíc milé zprávy;
a z jitra slunce divotvorné moci
jim na mohyly slzy vylká,
že oživne zas každá žilka,
že ruce ještě v chladné hlíně
vymodlí štěstí domovině.


SMERALD'Ahi quanto orror sì duro suono
m'adduce, né diamante
ha il ciel sì sfavillante
come quel di ch'Amor m'ha fatto dono:
tutte ambra o cristallo o vetro sono
gemme più preziose
del cielo, ond'ei, che questa in sen m'ascose,
fra quelle spoglie eccelse
de la luna e del sol, per me le scelse.


Oh ! La leçon qui n'est pas sue,
Le devoir qui n'est pas fini !
Une réprimande reçue,
Le déshonneur d'être puni !


Po třetí již vonná lípa –
po třetí už zkvítá,
darmo svatební věneček
panna bledá splítá.


Ich wollte nie als Dichter mich geberden,
Ob ich's gewesen auch zu allen Stunden,
Und ob ich anders stets als ihr empfunden,
Es sollte nie für euch zum Vorwurf werden.


Ávido el mar de poseer la tierra
al sonoro aletazo de la brisa,
en salto audaz, con ímpetu que aterra,
cubre la playa a su pasión sumisa.
Y un grito lanza, un grito formidable
de impaciencia y de amor, de ira y de pena,
al ver que sólo acariciar le es dable
las mismas rocas y la misma arena.
Y alarga hacia su eterna prometida
su amargo belfo azul, bajo la bruma,
en demanda de un ósculo de vida;
y al sentir la impotencia que lo abruma,
ruge... y le arroja en cada arremetida
todos los azahares de su espuma.


Pärlen fässt man blohß in Gold/
drümb so sind wir Dafnis hold!
Sein hippocren isches Gesprudel
ist nicht blohß leeres Verß-Getudel!


Már elhagyom tizennyolc évemet,
Már elhagyom e kis vidéki várost
S a születésnap kurta korcsmájában
Mint búcsuzó cigány a faluvégen,
Még egy nótát is muzsikálok már most,
Hogy elhagyom tizennyolc évemet.


Não sei se o vento te levou o recado;
o sol te envolveu com o calor do meu abraço
ou a lua falou do amor,
daquele amor que ainda que ainda guard
Reclamo-te nos horizontes em que, em vão, te busc
Caminhos falam de desencontr
O mar chora o argonauta que se afastou do cai
Muitas ponte Rio
Nenhuma travessi
Triste paisage
Apelos transcendentais não são ouvido
Telepatia não respond
Como mandar-te uma mensagem? Em verso?
E o reverso?
Penso em out door  Classificados dos jornai
Como falar-te? Difícil encontrar-t
 e fico assim, sem saber-te,
a sonhar-t


Ó hroby, kameny, ó mrtvých davy!
Ó mluvte k živým, doba pokud vhodná!
Ó staří rabbi, vzneste šedé hlavy,
vy, již jste milovali tuto zemi,
jež asyl dala vám jak matka rodná.
Ó rcete vnukům, dějin svědci němí,
by přilnuli k ní s city lásky všemi!


On to ví, že kdyby loďku
překotila vlna dravá,
roztříštila v úskalí,


D'rum sieht auch manches Weibchen, dessen Gatte
Im Bett nur schlafen kann,
Der stolzen Henne Glück auf ihrer Latte
Mit neid'schen Augen an.


Also zuckt nach starkem Weinen
Noch das Herz mit bangem Schlage,
Ist auch schon das Auge heiter
Und verstummt des Mundes Klage.


Willst du deines Lebens Lenz verwimmern,
Nur durch Trauerflor die Erde sehn?
Dir durch Gram das Paradies verkümmern,
Und bey Festen wie ein Kranker stehn?


Ha! wie so gelinde
Die lispelnden Winde
Die glühenden Wangen uns kühlen!
Wie schäumend die hellen,
Lichtblinkenden Wellen
Die schwebenden Hüften umspülen!


III


زَعَمت أَنفاسِيَ الصَعدا
أَنَّ أَفراحَ الهَوى نَكَد
هامَ قَلبي في مُعذِّبِهِ
وَأَنا أَشكو لِمَطلَبِهِ
إِن كَتَمتُ الحُبَّ مِتُّ بِهِ
وَإِذا ما صِحتُ وا كَبِدا
فَرِحَ الأَعداءُ وَاِنتَقَدوا
أَيُّها الباكي عَلى الطَلَلِ
وَمُديرَ الراحِ بِالأَمَلِ
أَنا مِن عَينَيكَ في شُغل
فَدَعِ الدَمعَ السَفوحَ سُدىً
وَضِرامُ الشَوقِ تَتَّقِدُ
مُقلَةٌ جادَت بِما مَلَكَت
عَرَفَت ذُلَّ الهَوى فَبَكَت
وَشَكَت مِمّا بِها وَرَثَت
وَفُؤادي هائِمٌ أَبَداً
ما عَلَيهِ لِلسلوِّ يَدُ
إِنَّ عَيني لا أذنَبَها
أَتعَبت قَلبي وَأَتعَبَها
لِنُجومٍ بِتُّ أَرقُبُها
رُمتُ أَن أُحصي لَها عَدَدا
وَهيَ لا يُحصى لَها عَدَدُ
وَغَزالٌ يَغلِبُ الأَسَدا
جِئتُ لِاِستِنجازِ ما وَعَدا
فَاِنزَوى عَنّي وَقالَ غَدا
أَترى يا قَومُ إِش هو غَدا
في أَيِّ مَكانٍ يَسكُن أَو نَجِدُ


يا زائِري حينَ لا واشِ مِنَ البَشَرِ
وَاللَيلُ يَخطُرُ في بَردٍ مِنَ السَحَرِ
فَقُلتُ يا غايَةَ الآمالِ يَأموني
بِالسَعي نَحوَكَ لَاِستَبشَرتَ بِالظَفَرِ
فَكَيفَ إِذا جِئتَ يا سُؤلي وَيا أَمَلي
فَالحَمدُ لِلَهِ ذا فَوزَ بِلا خَطَرِ
ما كُنتُ أَحسَبُ أَنّي مِنكَ مُقتَرِبُ
لِما لَدَيَّ مِنَ الأَوزارِ يا وَزري
حَتّىدَنَوتُ وَصارَ الوَصلِ يَجمَعُنا
وَالسِرُّ مِنكَ وَمِنكَ غَيرَ مُستَمِرِّ
عَلى الكَثيبِ مِنَ الوادي سَقاهُ حَيا
مِنَ الغَمائِمِ بِالآصالِ وَالبِكَرِ
لِلَهِ بارِقَةٌ لِلقَلبِ قَد لَمَعَت
مِن عالَمِ الأَمرِ لا مِن عالَمِ الصُوَرِ
أَنسَتكَ إِيّاكَ وَالأَكوانُ أَجمَعُها
وَأَوقَفَتكَ عَلى المَطلوبِ وَالوَطَرِ
هَذا الحَديثُ وَما يَخفى عَلى فَطَنِ
إِنّي أَرَدتُ بِهِ التَنبيهِ فَاِعتبَرِ
يا أَيُّها الجَوهَرُ المَحصورُ في صَدَفٍ
مَخلوقٍ غَرَضِ التَغييرِ وَالكَدَرِ
مُبِطٌ في حَضيضِ الحَضِّ هِمَّتُهُ
في لِذَّةِ البَطنِ وَالمَنكوحِ وَالنَظَرِ
تَقودُهُ شَهَواتٌ فيهِ جامِحَةٌ
حَتّى تَزُجُّ بِهِ في لُجَّةِ الضَرَرِ
يا أَيُّها الروحُ هَل تَرضى مُجاوَرَةً
عَلى الدَوامِ لِهَذا المَظلِمِ الكَدَرِ
وَأَينَ كُنتَ وَلا جِسمٍ تُساكِنُهُ
أَلَستَ في حَضراتِ القُدسِ فَاِدَّكِرِ
تَأوي مَعَ المَلَأِ الأَعلى وَتَكرَعُ مِن
حِياضِ أَنسَ كَما تَجني مِنَ الثَمَرِ
تَأتي عَلَيكَ نَسيمُ القُربِ مَهدِيَّةً
عَرَفَ الجَمالُ كَعُرفُ المَندَلِ العَطِرِ
حَتّى جَعَلَت بِأَمرِ اللَهِ في قَفَصِ
لَيَبتَليكَ فَكُن مِن مِن خَيرِ مُختَبَرِ
فَحينَ أَبصَرَت هَذا الجِسمِ قَد بَرَزَت
بِهِ العَجائِبِ مِن بادِ ومُستَتَرِ
أَنسَتكَ بَهجَتَهُ ما كُنتَ تَشهَدُهُ
مِن قُدسِ رَبِّكَ فَاِعرِف ضَيعَةَ العُمرِ
رَضيتُ بِالفِكرِ عَن كَشفِ وَأَينِكَ مِن
جَلِيَّةِ الحَقِّ إِن أَخلَدَت لِلفِكرِ
لا تَقنَعَن بِدونِ العَينِ مَنزِلَةً
فَالحُبِّ مَن يَكتَفي بِالظِلِّ وَالأَثَرِ
وَعدٌ هُديتَ فَقَد تَوَدَّيتَ مَطرَحا
هَذا الوُجودُ وَما فيهِ مِنَ الغَيرِ
وَاِسلُك سَبيلاً إِلى الرَحمَنِ قيمَةً
بِها أَتاكَ أَمام البَدوِ وَالحَضَرِ
مَشروحَةً في كِتابِ اللَهِ واضِحَةً
فَسِر عَلَيها وَكُن بِالصِدقِ مُتَّزِرِ
وَبِالرِياضَةِ مَن صَمَتَ وَمَخمَصَةً
مَعَ التَخَلّي عَنِ الأَضدادِ وَالسَهَرِ
وَدُم عَلى الذِكرِ لا تَسأَمُهُ مُعتَقِداً
إِنَّ التَوَجُّهَ روحُ القَصدِ وَالصَدرِ
خَيرُ النَبِيّينَ هادينا وَمُرشِدَنا
بِما أَتانا مِنَ الآياتِ وَالسُوَرِ
صَلّى عَلَيهِ إِلَهي كُلَّما سَجَعَت
حَمامَةٌ فَوقَ مَياسٍ مِنَ الشَجَرِ


O Lieb', in kurzer Spanne
Schufst du das Weib zum Kind,
Den jungen Fant zum Manne.


Sóis


林塘何处好
独有前溪路
笑语隔花闻
歌声连水度


Nun, dein erkauftes Volk allhie
Spricht: Halleluja, Amen!
Wir beugen jetzt schon unsre Knie
In deinem Blut und Namen,
Bis du uns bringst zusammen dort
Aus allem Volk, Geschlecht und Ort.


Плыли по небу тучкТучек — четыре штучки:
от первой до третьей — люди,
четвертая была верблюдиК ним, любопытством объятая,
по дороге пристала пятая,
от нее в небосинем лоне
разбежались за слоником слониИ, не знаю, спугнула шестая ли,
тучки взяли все — и растаялИ следом за ними, гонясь и сжирав,
солнце погналось — желтый жира


Svatý Václave,
nedej zahynouti
nám ni budoucím.


Paulus hat uns beschriben
an dem achten ad Romanos
und spricht: »ir herzenlieben,
so ir seit des glaubens genoß
und halt den geist, den got in euer herze goß,
durch das wort seine reine,
das ich euch tet verkünden,
Hat got sein geist uns geben,
so sint fürbas nit schuldig wir,
nach unsrem fleisch zu leben,
zu erfüllen sein bös begir,
den wo nach des fleischs wollust wolt leben ir,
würt ir verderben, sterben
von wegen euer sünden.
So wir sint auserkoren,
töten durch gottes geist des fleisch wollüste,
so entrin wir dem zoren
und werden leben in dem geist gerüste;
dan welche der geist gottes treiben tute
und geit in einen gotseligen mute
und sie vor sünden helt in seiner hute,
die selbig sinde kinde
gottes geistlich geboren.


Hin, ach, hin zu seinen Höhen
Möcht' ich fliegen, und auf dich,
Ach auf dich herniedersehen,
Und hernieder schwingen mich.


Im Schwarzen Walfisch zu Askalon
Da trank ein Mann drei Tag,
Bis daß er steif wie ein Besenstiel
Am Marmortische lag.


Et tu me regardais à travers le flambeau
Qui vacillait du poids de ce doux incendie ;
Et tu la suspendais sur le brûlant tombeau,
Symbole de l’ardente et folle maladie !


To věru náhoda je, stezkou sráznou,
již sotva kryje planých fíků clona,
i ptáka, když jde pít, kde kroky váznou,
že v pravé poledne on cestu koná.
Co láká pěvce ve krajinu prázdnou
o polednách, kdy žárem všecko stoná?
Myšlenek motýl snad chce vzletět z kukle?
Či písně nové poupě sotva puklé
chce rozvinout se plně? – myslí ona.


日出扉初启
风生席屡移
当窗交碧树
隔户响黄鹂


Entran luego los dos en su porfía,
donde en fin el temor vence la prueba
y pierde la esperanza mal fundada.


Von linder Tränen Lauf
Sein Auge glänzte trübe,
»Steh auf«, sprach es, »steh auf!
Ich bin die Kindesliebe,
Verbannt, zum wüsten Wald verbannt,
Ins öde Dickicht ausgesetzet,
Wo an des sumpf'gen Weihers Rand
Der Storch die kranken Eltern ätzet!«


兴圣宫中坐落花
诗成应制每相夸
庐山面目秋来好
自杖青藜步白沙


Vorrei morirmi di melanconia,
vedovo di un desiderio, solo,
con l'altissimo sogno che mi tiene,


Po dnech rozkoše, má drahá,
Jakou mně jsi štědřila,
Jest milá mi jindy Praha
Pusta, chladna, nemila.


Skřivánci pějí nad hlavou
a chválí Boží svět,
a z meze ručkou modravou
nám kyne jarní květ.
Tu modlitbou se vznáší duch,
kde zbožný duch, tam Bůh.


Der Einige Gott der Gemein


Nagy legény volt Lőrinc, vete nagy árnyékot,
Társai csúfságból el is nevezték ott
Majd „hüvöstartónak”, majd meg „lágymosónak.”
Látszott minden csontja puha porcogónak.
Ezért csak azon volt, hogy alázatoson
Toldi kegyelmébe valahogy bejusson,
S mellőle csaholjon a többire bátran,
Mint kis eb, ha érzi, hogy ő nem gazdátlan.


Oft hör ich deine Wehre rauschen,
Du Genius der Kühnen! und die Lust,
Den Wundern deines Heldenvolks zu lauschen,
Sie stärkt mir oft die lebensmüde Brust;
Doch weilst du freundlicher um stille Laren,
Wo eine Welt der Künstler kühn belebt,
Wo um die Majestät des Unsichtbaren
Ein edler Geist der Dichtung Schleier webt.


Die stille Strasse: юная листва
Светло шумит, склоняясь над забором,
Дома — во сне… Блестящим детским взором
Глядим наверх, где меркнет синевС тупым лицом немецкие слова
Мы вслед за Fräulein повторяем хором,
И воздух тих, загрезивший, в котором
Вечерний колокол поет едвЗвучат шаги отчетливо и мерно,
Die stille Strasse распрощалась с днем
И мирно спит под шум деревье ВернМы на пути не раз еще вздохнем
О ней, затерянной в Москве бескрайной,
И чье названье нам осталось тайно


Se vedi, o donna, el mio viver funesto
Mancato è el canto, l'allegrezza e 'l riso,
Cagion sei tu che m'hai tutto conquiso
E par che 'l viver mio te sia molesto.


A těly hnou jak žehnající kněží,
jichž cizí řeč je duchu vzdálená...
A ještě mír a mdloba kolem leží,
když říjení zní v dálce jelena.


Or su, tagliato sei: s'el te ne pesa,
tuo danno! Egli è gran gloria a un buon guerrero,
quando ingiuria magiore a ingiuria ha resa.


Du hest wul irgnd en Eck in Hus',
Son Trummelsaal vœr Rött un Mus,
En lütt Karbüßel ünnern Ok
Bi'n Schösteen an in Sott un Smok,
Wo Węwerknecht un Spinnwipp reedt
Un Dusendbeen sin Eier brödt:
De Dodenhamer kloppt in Balken,
Flegengerippen hangt in Galgen.
Dar ligt de Nagels sünner Köpp
Un Arm un Been vun Wihnachtspöpp,
Ol Sagen mit utręten Tähn,
Grotvaderstöhl mit braken Been, –
Genog son düstern Rumpelkabn
Vœr twei Geschirr un Isenkram,
En Platz, wo Sommerlang keen Gras,
As höchstens Stęwelschimmel wasst;
De ward vun Sünn noch Maan ni hell,
Ni Katt noch Hund besöcht de Stell,
As höchstens mal de Murgesell.
Dat is en Platz vœr Jungs un Mömn,
Dar sitt de ole Tid to drömn,
De künnt de operklärten Herrn
Gottlof! mi doch ni operklärn.


Welch ein Wunder, daß der Ohren
Kleine Trummel oder Wand,
Eh' ein Kind zur Welt gebohren,
Könne dennoch ausgespannt
In der Feuchtigkeit bestehen!
Hiezu ist ein Stoff versehen,
Der sie, bis ein Kind zur Welt,
Schützet und verstopfet hält.


Tak vždy síla jakás neodolná
bránila mně vzpružiti se v skok,
tajná ruka zachytla mne zvolna,
předtucha mi zaklepala v bok –
a vše před kýženým smrti prahem
šeptalo mi: chceš být samovrahem?


Le jour succède au jour, le mois au mois ; l'année
Sur sa pente de fleurs déjà roule entraînée.
A tous momens, mon Dieu, je tombe à vos genoux,
Est-ce que votre ciel a des soleils plus doux ?


Aber dann singe von Joseph nicht!
Trage dein Harfenspiel tief in den Eichenwald;
Geh' zu dem Grabe Dauns, dort, wo die Fahnen weh'n,
Dort, wo die Kriegesdonner harren,
Singe, dort singe den Ruhm, den er in mancher Schlacht
Auf die Gebote Theresiens
Der Heldenmutter Josephs ersiegte. 3


Da blühte mein Gemüthe
Allauf aus schwerem Leid,
Gemahnte mitzusingen
Des Maien Herrlichkeit.


Kapucínek* s kordem
vykřík: Allou, děti!
Švališaři naši
jako liják letí.


Ja, eben weil du ein Tyrann,
Du alter Adel: Brauch,
Drum achtet Dich kein freier Mann,
Drum hassen wir dich auch!
Gelobt sei Gott, schon wankt dein Thron!
Dich schützt kein Adel mehr!
Mit Dolchen gehn die Geister schon
An deinem Schloß' umher.


Gläubstu, daß für ihrem Tode, wie man schreibt, die Schwanen singen?
Ja, wo du mir einen möchtest, der es selbst gehöret, bringen.


西池罗袜盛嬉游
一水馀香晚自流
别试春衫蝉翼薄
泥金新画小龙舟


Zwey gepaarter Hertzen Trew
Hat für keinem Wetter schew,
Geht mit unbewegtem Sinn
Durch Gefahr und Grauen hin,
Die Lieb' ist ihr Gewinn.


Begin. — A Shepherd Boy, one Ev'ning fair,
As Western Winds had cool'd the sultry Air,
When as his Sheep within the Fold were pent,
Thus plain'd him of his dreary Discontent;
So pitiful, that all the starry Throng
Attentive seem'd to hear his mournful Song.


Vorwärts, Spanien, Engelland!
Reicht den Brüdern bald die Hand!
Vorwärts!


A žily bez hlesu a mlčky mřely
a nové rodily se bílé otrokyně...
Noc vlekla se až k zoufalosti líně,
stráž před vězením muž měl – Tyran smělý.


Dun nuage étoilé


إِذَا وهَى الحُبُّ فَالهِجْرَانُ يَقْتلهُ
وَإِنْ تَمكَّنَ فَالهِجْرَانُ يُحْيِيهِ
صَغِيرَة النَّارِ عصْفُ الرِّيحِ يُطْفِئُهَا
وَمُعْظَمُ النَّارِ عَصفُ الرِّيحِ يُذْكِيهِ


Bench'io, poi ch'ognor più m'inaspro e induro
del duol, cui lungo a voi fo larga strada
de la mia pena sola, non pur rada
fra quante sono al mondo e quante furo,


Indi paion levate inver le spere
seder sovra una nuvola d'argento:
l'aier tremante ti parria vedere
nel duro sasso, e tutto il cel contento;
tutti li dei di sua biltà godere,
e del felice letto aver talento:
ciascun sembrar nel volto meraviglia,
con fronte crespa e rilevate ciglia.


Hoj! jak se venku zmáhá hluk,
hrobových oblud mocný pluk;
šumí a kolem klapají
a takto píseň skuhrají:


Und er wies auf ein Gelände:
»Hier an einem lichten Tage
Fand ich eure schönste Sage
Und ich nahm sie mit mir fort.
Wandernd hab ich dran gesonnen;
Was zu bilden ich begonnen,
Legt in Schillers edle Hände
Nieder ich als reichen Hort.«


Et déjà dans un vent de flamme,
Le vent des orages prochains,
Je crois respirer la grande âme
De nos héros et de nos saints.


Sie sind dahin! doch meine Liebe lebt!
Sie lebt in meines Kummers heißen Zähren,
Und Gott schuf keinen Schmerz, der sie begräbt.


No pátio da senzala que a corrida
Do tempo mau de assombrações povoa,
Uma velha mangueira, comovida,
Deita no chão maldito a sombra bo
Tinir de ferros, música dorida,
Vago maracatu no espaço eco
Ela, presa às raízes, toda a vida,
Seu cativeiro, em flores, abenço
Rondam na noite espectros infelizes
Que lhe atiram, dos galhos às raízes,
Em blasfêmias de dor, golpes violento
E, quando os ventos rugem nos espaços,
Os seus galhos se torcem como braços
De escravos vergastados pelos vento


Wohl zog sein hoher Geist auch mich
Auf ernste Lebensbahnen,
Doch stets, wann's herbstet, rühret sich
In mir das Blut der Ahnen.


苍黄日日冒黄尘
敢意诚通主雨神
晓起遽听沾足报
天心政尔念疲民


I bow'd, submissive, at the holy shrine,
His mercy with warm gratitude confest,
Which had reveal'd the spark of life divine,
That slumber'd in my earth-enamoured breast.


Muth geboren von dem Schönen,
Strömt von dir zu deinen Söhnen,
Unsre Herzen ganz erfüllt.


Als längst er schon im Mondlicht braust,
Wird ihm der Arm vom Schlagen matt,
Er frägt das Schwert in seiner Faust:
»Schwert Etzels, bist noch nicht du satt?


S ním potyčky má kohout se svou druží,
a rousňák šedý v boji s ním se tuží,
v němž krůta jen svým vítězstvím je jista.


Hört man wohl beim Abendschillern
Turteltauben Seufzer tauschen,
Hört man wohl die Lerche trillern
Und das Bächlein schwatzend rauschen.


Zaúpěl jich vůdce obměklý:
„Pán nám kyne svojí matky zjevem,
abychom, než navštíví nás hněvem,
zavčas k pokání se utekli.


kdes hradní troska na výši, již hlídá stromoví,
jak hlava v krvi chvěla se, uťatá obrovi.


Ist's Leib nicht und Leben von Ihrem? wohl kennen
Thut Sie's, wenn auch gleich noch kein Nam' es kann nennen,
Das Schätzchen, das nie sich und nimmer will trennen
In Lieb' und in Sehnsucht von Mütterleins Herzen,
Und tritt's in die Weite zu Freuden und Schmerzen,
Will selig Ihr lohnen Ihr Säugen, Ihr Herzen.


Osudnou záhadou věčnou mně souzená,
v bělosti ledovců siných zrozená,
rozletlá touhou nehynoucí,
co duším bolestným peruti zvedá,
bohyně řeky mi písně mé zpíváš,
mocnými proudy krve vroucí
do mého černého moře splýváš,
Vlaho snědá.


Se roidissent leur flanc sur le timon d'airain,
Que dans mon bras, ton corps qui tremble et s'abandonne,


Ó Město v hloubce: mládí mé
to vše mi zjevovalo kdys,
přátelství dalo, lásku čís‘,
pohledy, o nichž nevíme,
i tknutí rukou lichotných,
zpěv, bujných písní smích,
záblesky z dějin, které tmou
prošlehly zlou a vražednou, –
tím svaté jsi mi, Město, vším
a já už vím:


身逐孤舟似断云
故人追送尚殷勤
秋城夜泊西风岸
落叶悲虫独自闻


长安不可见
但见暮云浮
因君北望处
动我江湖忧


秋色无远近
出门见寒山
却羡双飞鸟
天空任往还


Mindnyájan egyért s minden egyes
Mindnyájunkért kiáll;
Nincs párt közöttünk, nincs hasonlás,
Nincs mától fogva magyar-átok:
Temetve a viszály!


قَدِ اِطمَأَنَّت عَلى الحِرمانِ أَنفُسُنا
فَلَيسَ لِلمَنعِ يَوماً عِندَنا أَثَرُ
حَتّى تَساوى لَدينا مَن لَهُ كَرَمٌ
مِنَ الأَنامِ وَمَن في نَفسِهِ قِصَرُ
يُقَصِّرونَ فَنَستَحيي وَنُعذِرُهُم
وَيَحلِفونَ فَنَستَعفي وَنَعتَذِرُ
نُهدي الثَناءَ وَلا نَبغي لَهُ ثَمَناً
وَرُبَّ دَوحٍ نَضيرٍ ما لَهُ ثَمَرُ


Seinen Sabbat feiert,
Schöpfung, der dich schuf,
Und die Seel' umschleiert
Seines Friedens Ruf.
Wenn du Vaterstrafen,
Kind, nicht fürchten mußt,
Kannst du ruhig schlafen
An der Mutter Brust.


Čas bezútěšně míjel,
čas trudně vlek se dál,
a chudou sklizeň člověk
ze skoupých rukou bral.


Nedoufám v nic už. Těch dnů bídy mojí, –
vím, že se brzo skončí trapný řad,
rád zemi nechám larvu duše svojí,
vždyť nemám v světě čeho litovat. –


三市香尘隘绮罗
游人无奈月明何
吾侬分得宽闲处
地阔天高得月多


Il nocchier suggiungea ben gli dicesti
che non dovea offerirle si gran doni
che contrastar a questi assalti: e a questi
colpi: non son tutti li petti buoni
non so se duna giovane intendesti
(ch esser po che tra voi se ne ragioni)
che nel medesmo error vide il consorte
di che esso havea: lei condannata a morte


Azt gondolják,
Majd megtudják,
Mi vagyon közöttünk;
Kitalálják,
Fölóldozzák
Ketten mit kötöttünk:
Ha, ha! csak nevetség,
Nem egyéb, csak kétség,
Nem, nem szánják,
Hanem bánják,
Tőlek elpártúltunk.


 Eppure, a dirvela,
questi arfasatti,
se il Gallo ipocrita
teneva i patti,


Ma ben del culattario se' indovino,
ché studi il Pecorone o ser Agresto.
O Pietro Scacco, non ti sia molesto:
di macco ti vo' dare un pien bacino!


Mein Mütterlein, zu dieser Stund',
Zu dieser Stund' in tiefer Nacht
Bist du aus leisem, kurzem Schlaf
Wohl jählings, jählings aufgewacht!
Du fährst empor und starrst und horchst;
Und eine bange Ahnung schwirrt
Dir durch die angstumschnürte Brust:
Daß ruhelos dein Kind noch irrt ...


Du zernichtst auf allen Seiten
Meiner Feinde Tätlichkeiten,
Haltest um und um mich Wacht.
Du verleihst dem Leib und Sinnen,
Daß sie ruhn und schlafen können,
Bist mein Licht auch in der Nacht.
Drum soll ich ja wohl gedenken,
Dich mit etwas zu beschenken.


Ez bolond!... álomnak is... de
Kérem:”aegri somnia”,
Már csak így kell e kalandnak
Valahogy lefolynia;
S ha Paris vagy embere
(Nincs hasonló fegyvere)
Kifogást tesz: vívjon karddal;
Mit törődöm én vele!


rimase un trito becchettìo sonoro.


Pressentiment furtif ou caprice, n’importe,


Jsem tu sám a myslím na Vás,
myslím na Vás dnem i nocí.
Nedivte se! Srdce velí
a ten hlas, ten nelze zmoci.


Quanto ingrato é o tempo meus Deus !
apagou toda a beleza naquela mulher
e para marcá-la mais ainda
plantou viva nos seus olhos
a semente das lembrança


Lach nich! Wullt du de Welt verstan,
So musst du eernsthaft söken gan.
Se 's apenbar, de Sünn is hell,
Un doch – so menni heemli Stell,
Wo Alle lopt un gat un tręd,
Un nie – bi hellen Dag' ni seht.


水荇斜牵绿藻浮
柳丝和叶卧清流
何时得向溪头赏
旋摘菱花旋泛舟


Bald reizt der Zauber seines Flehns
Die Göttin zum Erbarmen;
Bald findet sie sich unversehns
Des Nachts in seinen Armen;
Bald sinkt sie matt in seinen Schooß
Von langem Ringen athemlos,
Mit unter auch vom Lachen.


高邮女子志何坚
假宿宁论性命全
甘向荒陂死蚊喙
此生元不愧苍天


Proč jeho stín je tady pálen divě
tím černým žárem, hltavce jenž zžírá,
zda zastihl jej ten trest spravedlivě?“


S körülhordva szemét, szól az öreg nádor:
„Hazajöttünk ismét! ismerős e tábor:
De, ha király volnék (Felségedet kérem)
Büntetném az ilyen tettért a vezérem.”
Mosolyog Lajos rá: „Van idő: bátorság
- Jobban az ősz gondnál - dönti csata sorsát;
Szerencse serényé; - no, de öreg, már most
Kell űlni, kerűlni rendesen a várost.


Was steigt er nicht in ihre Dämmerungen –
der Armut großer Abendstern.


Wie sie denn auch, also lehret Plato,
Ihren Musen treue Nachricht bringen,
Was hier dieser Knabe, jener Schäfer
Singt und sang und künftig singen werde.


茅屋山头布谷鸣
老人忙起课农耕
不知门外春多少
稻颖青青一望平


Hat Wolken auch, die um die Sterne lasten;
Mein Auge sieht, wie deins, gefällte Masten,
Zerbrochne Anker und zerriß'ne Taue.


Die liebste Tochter Tamerlans,
Des Helden, welcher Furcht und Schrecken
Um sich verbreitete, hieb eines schönen Hahns
Geliebter Henne, (die zu wecken,
Der Hahn sein häßliches Kikri,
Hochstehend, jeden Morgen schrie,)
Nicht dieses harten Schicksals wert,
Den Kopf ab mit des Vaters Schwert.


Weiter sagt die Weltgeschicht',
Kain wurde liederlich,
Und sein Samen schwerlich feiner,
Die Freischärler und Zigeuner.


Troya fui, de los dioses obra ilustre,
honor del Asia, hermosa, rica y fuerte,
madre de reinos, y del mundo espanto


Cupidó’ már tőreit
Ámbár megvetettem,
És bégyógyúlt sebeit
Többet nem szenvedem:
De kínos hiv szivemet
Még el nem temetem,
És régi jó kedvemet
Csak gyászban is éltetem.


Kyne pán a nedvědáře
oko jak hrom k službě víže,
jako otrok ze žaláře
táže se, co ráčí kníže?
„Oslav hody, chlape!
Tvůj ať nedvěd šlape,
jak mu Cmírka zpívá.“
Nedvěd jak vůl tlape,
pán se s smíchem dívá.


Des Meeres fadenloser Boden hält
So manche Perle, deren Farbe glüht;
Und manches Lenzes schönste Blume fällt,
Die ungenossen in der Wildniß blüht.


Csodálom, Tytirus, rendes kérdésedet,
Mellybe látom fogyó emlékezetedet.
Ösméred Alexist, szives barátunkat,
Ki méltán elvárja ma áldozatunkat?


Po jeho těle zlověstné
se býlí jako řetěz pne,
a každý úd
jím pevně spnut.


O Gott! du tieffe – drüber alle sinnen.


Marguerite des prés,
Quand le soleil vous dore,
Marguerite des prés,
Jamais vous ne pleurez.


Přišlo jaro, Kyjev tonul v písních,
které drozdi v lesích šveholili,
které mocně šuměl modrý Dněpr,
které kolem hradu vítr zpíval.
V stinné síni, kam ten soulad vnikal,
zahalená v černá vdoví roucha,
Olga na prestole spočívala
bledá hořem, unylá a krásná.
Snivě bloudily jí zraky v dálku
k siným horám, splývajícím s mlhou.
Zpomínala na den onen vlahý
plný zpěvů, paprsků a vůně,
v který poprvé s střetla v lese
s Igorem, jenž nyní byl jí vyrván.
Zpomněla, jak tenkrát Igor zblednul
divou vášní, velkou, náhlou láskou,
když ji uzřel sedět na jelenu,
který jezerem ji nesl k břehu
v šero střemchy, která nakloněna
k šumné vodě, větve plné květů
tápíc do vln, střechou byla hnízdu
bílých labutí, jež Olgu znaly,
v ústrety jí s křikem přiletěly,
aby tulily se k jejím ňadrům.
Poprvé tak byl ji viděl Igor,
lově kolem hradu v modrém hvozdě.


Pah! was kümmern mich die Tropfen, ob ich naß ob säuberlich!
Aber besser stramm und trocken, als durchnäßt und lächerlich.


So spricht der Fürst. Und wie der Wirth beim Mahle
Das Köstlichste den gnäd'gen Göttern bringt,
So gießt er jetzt aus glänzendem Pokale
Den edlen Trank, der schwer hernieder sinkt.
Hold zittert rings das Grün im hellen Strahle
Des goldnen Thaus, der süß im Fallen klingt:
Doch tief versteckt in ihrem weichen Moose
Steht unbewegt und unenthüllt die Rose.


Como contraste,
Para desgaste
Dos sons, veludo sobre cetim,
Vogais gritantes,
Tamborilantes,
Decapitantes,
Sons oxidantes
Como em clarim


Co Gall bych se smál, co Čech musím brečet.


¡Mi familia, mi amor! Aquí en mi pecho
convertí sus sepulcros en altares,
y he llorado he llorado mis pesares
huérfana ¡ay! bajo extranjero techo »


Když za kulisou chystalo se cosi,
pohroma Gautsche stihla nenadálá.
Kdo by byl řek’, že smrt ho časně zkosí?
Co zabilo ho? Kramářova chvála.
Lid v rozpoznání řekl sobě bystrém:
„Jednoty heslo všechno změnilo to.
Hle, ministr teď padá za ministrem.
Snad padne kdysi také systém!“ To to!


Blízek nebe nechci více lkáti
Hluchým žele svého nížinám,
Tebe českých bohů, zaklínám
Olympe a knížat byte zlatý;


She is faithless, and I am undone;
Ye that witness the woes I endure,
Let reason instruct you to shun
What it cannot instruct you to cure.
Beware how ye loiter in vain
Amid nymphs of an higher degree:
It is not for me to explain
How fair, and how fickle they be.


Hoj lesy, pole vy, v nichž květy krvácí
i nebes tichou modř v číš lačnou jímají,
i pyšné hory vy, nechť zpěv můj burácí


No sé si es uno o son dos,
no sé si es pueblo o castillo,
pero todo guarda un orden
y encuentran siempre su sitio
muros, barrancos, estatuas
y el ocho de los caminos
que desde el mar a la cumbre
se van ciñendo a sí mismo.
Y sé también que mi padre
dio aquí su primer vagido
y que aquí fueron calvario
las cruces de mis amigos.
Cifrado casi, en voz baja
y en sus adentros metido,
la espalda puede volverte,
mas su silencio está vivo.
Es un silencio artesano
que no se asoma al postigo,
elaborando sin tregua
sus panales fugitivos
manos de pólvora el hombre,
dedos de mujer los hilos.
Las bordadóras trabajan
—quito y pongo, pongo y quito—
en bastidores de fuentes
los remansos de los ríos,
quemándose las pestañas,
partiéndose el alma en vidrios
y agujereando el aire
con puntadas y suspiros.
Y son los calados sienes
bordadas por sus latidos,
diagramas de soledades
que los ojos han escrito,
el alba que nunca llega
y los sueños que se han ido.
Bordadme un mantel con panes
que tenga imán de trigo,
aguas que maten la sed,
lumbres con cara de niño.
Bordadme la libertad
en alto como los nidos.
Y vosotros, fogueteros,
en el fiel del equilibrio
entre la vida y la muerte,
que hacéis de la noche mirlos
con trinos de fuego, siempre
a los trapecios subidos
de las ascuas, rubricando
con aves de paraíso
las orgías y el suspense
de los cielos encendidos.
Vosotros que traducís
la oscuridad de los ritmos
con voladores de lágrimas
y cuadraturas de círculos,
desgranadme las espigas
de los cohetes de silbo,
el rostro de las cascadas,
las ruedas de mi albedrío.
Bordan ellas la ternura,
bordan ellos el peligro.
Y hay un temblor en su sangre
de corazones en vilo.
Y ese temblor de tamasma
recuerda a Viera y Clavijo.


Jak se kolíbá
Včelka na kvítí,
Tak je lahodné
Pěvcovo žití.


Mein Staar ist ein gescheidtes Thier,
Er schwatzet gar zu gern mit mir.
Kaum hat er Morgens mich geseh'n,
Noch eh' ich will zur Schule geh'n,
So ruft er immerfort mir zu:
Sei fleißig, fleißig, du du du!


Ich hemme die beschwingten Rosse nicht,
Ich freue mich, mit jedem neuen Licht,
Das Feld gestreckten Laufes zu durchmessen,
Ein fernes, dunkles Gestern zu vergessen,
Ich fliege – hinter mir versinkt die Zeit –
Im Morgensonnenstrahl verjüngten Strebens!...
Vorbei!... Nur du allein weißt noch Bescheid
Von allen Augenblicken meines Lebens.


Ha, Theon, siehst du nicht
An Hulda's Grotte einen Namen,
Der unter unsers Vaterlandes Sternen
Noch heller strahlt, als Sirius?
Siehst du den Namen Carl ?
Wie lieblich flimmert er herab
Und weissagt künftiges Heil
Für mich! für dich! für Tausende!


Weidet/ meine Schäfflein/ weidet/
Daphnis ligt in ängsten groß:
Daphnis pein/ vnd marter leidet/
Wölt/ er läg in mutter-schoß!
Er dem felsen ligt in armen/
Ligt auff harten steinen bloß:
Ach wer dorten jhn wil warmen?
Förcht/ er da das haupt zerstoß.


O wende ab dein Auge,
blick nicht so freundlich mich an,
ich kann ja nichts als bitten:
Verzeih, was ich dir getan ...


Ne crains plus, forme altière,
De mourir tout entière,
Puisque tu m'enivras.


Pregovo che me n'adiutite,
che un poco lo 'nfrinite,


Nulle n'aura plus, nulle enfant au monde,


Tág pinceként ki van öblözve a fal,
Erős vasrács az ajtó, nagy lakattal;
S belől tömérdek kincs! medence, kádak,
Gyémánt- s arannyal színig töltve állnak.


Ach ferne, ferne von dir!
Mein göttlichster, schönster Gedanke
War, wie der Welten
Fernstes Ende, ferne von dir!


La sera quando alla spelonca mena
il gregge lOrco: & noi fuggiti sente
& cha da rimaner privo di cena
chiama Lucina d ogni mal nocente
& la condanna star sempre in catena
sopra il suo tetto nel scoglio eminente
vedela il Re per sua cagion patire
& di duol spasma: & sol non puo morire


Wo was gemeine gutt/ wofern was gut gemein:
So muß dein Weib Fürwar sehr gutt/ Bonosus, seyn.


Não és, no entanto, a torva Morte horrenda,
Atra, sinistra, gélida, tremenda,
Que as avalanches da Ilusão governa...


أَمَّا الكثِيبُ فَمَا يُطَارُ حِمَاهُ
مِنْ دُونِهِ تُجْرِي الدِّماءَ دُماهُ
لَوْلا حَيَاءُ الحَيِّ مِنْ أَكْفَائِهِ
لَكَفَاهُ سِحْرُ جُفونِهن عِدَاهُ
مَا بَالُهُ أَنهَى الأَسِنَّةَ وَالظُّبَى
وَعَلَى المَطيِّ ظِبَاؤُهُ وَمَهَاهُ
بِيضُ الأَنامِل قُنِّيتْ بِخِضَابِها
تُغْنِي غناءَ مُخَضَّبَاتِ قَناهُ
وَعُيُونُهُن السَّاجِياتُ قَوَاتِلٌ
ما لَيسَ تَقْتُلُ ماضِيَاتُ ظُبَاهُ
لِبَنِي هِلال فِي القِبَابَ أَهِلَّةٌ
مِنْها استَمَدَّ الصبْحُ فَضْلَ سَنَاهُ
شَحُّوا بهِنَّ وفيهِمُ حَطَّ النَّدَى
قِدْماً رِحالَتَهُ وَخَطَّ بِنَاهُ
يَقْرُونَ مَنْ رُفِعتْ لَهُ نِيرانُهُم
إِلا المُحِبَّ فَما يَرَوْنَ قِراهُ
لا يَنْظُرونَ لَهُ علَى غَيْرِ القِلَى
وَهَوَى فَتَاتِهُم النوارِ طواهُ
قَسَتِ القُلُوب عَليهِ حَتَّى قَلبُها
فإِذا رجَا لُطْفَ الحَبيبِ جَفاهُ
يَا وَيْحَ مَفْؤُودِ الفؤَادِ صَبابَةً
يَلْقَى الرَّدَى في الخَوْدِ لا تَلْقاهُ
خافَ النحولَ علَى نَحَافَةِ جِسمِهِ
فَبَراهُ حَتَّى لا تَكَادُ تَراهُ
سِرْبِي إلَى سِرْبٍ لحَربِي ناهِدٍ
لا هِنْدُهُ سَلْمٌ وَلا سَلْمَاهُ
مِنْ كُلِّ رِيمٍ لا يُرامُ خِباؤُهُ
أَنَّى لِتَبرِيحِ الصَّدَى بِلَمَاهُ
صالَتْ تُحَاوِلُ صَيْدُهُ لَحظَاتُهُ
وَرَمَاهُ مِنْ جَفْنَيِهِ ما أَصْمَاهُ
إنْ رُمْتُ سُلْواناً لَهُ عَجِب الهَوى
مِنِّي وَقَالَ سَلاهُ ما سَلاهُ
يَا أخْتَ مَنْ فَخَرَتْ عَمَائِرُ عامِرٍ
وَسَراتُها بِالقُربِ مِنْ قُرباهُ
لا أَنْتِ زُرْتِ وَلا خَيالُكِ في الكَرَى
حَتَّى لَقَد هَجَر العَمِيدَ كَراهُ
وَاهاً لِقَلبكِ لا يَرِقُّ ورُبَّما
رقَّ الجمَادُ بفَرْطِ ما عنَّاهُ
هَلا تَقَيَّلَتِ الإمَامَ المُرتَضَى
فيمَا استَرَقَّ الخَلْقَ مِنْ رُحْمَاهُ
مَلِكٌ أَجارَ مِن الزَّمَانِ جِوارُهُ
وَكَفَى البَرِيّةَ جَورَهُ وأَذَاهُ
قَعَدَ الهُدَى فأقَامَهُ بِمَضَائِهِ
وَمَضَى النَّدَى فأَعَادَهُ بِلُهاهُ
إنَّ الذِي سَوَّاهُ فَرْداً فِي العُلَى
لَمْ يَرضَ لِلحَقِّ المُبينِ سِواهُ
قَدْ كَانَ أَرْدَاهُ الغُواةُ وَإِنَّما
يَحْيَى بنُ عبدِ الوَاحِدِ اسْتَحْيَاهُ
للَّهِ مِنْهُ خَلِيفَةٌ فِي أرْضِهِ
يَقْفُو الخَلائِقُ هَدْيَهُ وَهُدَاهُ
وَلاهُ أَمْرَ عِبَادِهِ وَبِلادِهِ
لَمَّا ارْتَضَاهُ لِحَمْلِ ما وَلاهُ
واخْتَارَهُ حَكَماً لِبَالِغِ حِكْمَةٍ
بِصُدُورِها بَلَغَ الصَّلاح مَدَاهُ
هَذِي البَسيطَةُ فِي خِفَارَةِ بَأسِهِ
وَنَدَاهُ مِنْ هَذَا الذِي تَخْشَاهُ
لا خِيفَةٌ مَع سَيْفِهِ لا ضِيقَةٌ
مَع سَيْبِهِ وكَفَاكَ مِنْ عَلياهُ
لِلشَّرقِ والغَربِ اسْتِبَاقٌ نَحْوَهُ
كُلّ قُبَيْلَ دُعَائِهِ لَبَّاهُ
وَبِدَارِ سَبْتَةَ والمَرِيَّة مُخْبِر
أنْ سَوفَ تَحْوِي الخافِقَين يَداهُ
اللَّهُ أَيَّدَ أَمْرَهُ بِمُؤَيَّدٍ
قوَّاهُ مَا يُخْفِيهِ مِنْ تَقْواهُ
عُقِدَتْ حُبَاهُ علَى الأَنَاةِ كأَنَّما
ثَهْلانُ ما عُقِدتْ علَيهِ حُباهُ
لَيْثُ الحِفَاظِ تَعَلَّمَتْ إِقْدَامَهُ
أَشْبَالُ أَبْنَاء لَهُ أَشْباهُ
وَحَيا السَّماحِ إِذا السَّحائِبُ لَم تَجُد
يَحْيَى كَفَى استِسْقَاءهَا كَفَّاهُ
فَضْلُ المُلُوكِ سَجَاحَةً وسَمَاحَةً
أَدْنَى فَواضِلُها الغِنَى والجَاهُ
أَهْلاً بِعَصْرٍ زَانَهُ سُلْطَانُهُ
لا حُسْنُهُ خافٍ وَلا حُسْنَاهُ
وَبِعِيدِ فِطْرٍ للفُتوحِ مُعَقِّبٍ
كاليَوْمِ أَعْقَبَ صُبْحَهُ بِضُحاهُ
يَجْلُو الدُّجُونَ بِنُورِهِ فَكَأنَّما
سِيمَا الأَمِير المُرتَضَى سِيماهُ
وَيُطيلُ فِي حُلَلِ الجَمَالِ تَخايُلاً
فَتَخالُهُ حَلاهُ بَعْضَ حُلاهُ
بُشْرَايَ باشَرتُ الغِنَى بِجَنابِهِ
وَظَفِرتُ مِنْ غَرْس المُنَى بِجَنَاهُ
تاللَّهِ مَا أَمْلَقْتُ مِنْ بُؤسِي بِهِ
إِلا وَقَدْ أَثْرَيْتُ مِنْ نُعْمَاهُ
هَذِي الثرَيَّا فِي ارتِقاء مَكانِها
باتَت تُنافِسُنِي حلولَ ثراهُ
ولَطَالَمَا أَذْرَتْنِيَ الآمَالُ عَنْ
صَهواتِها لَمَّا حُمِيتُ ذَراهُ
قَد عَزَّزَ العِيدَينِ عِنْدِيَ ثَالِثٌ
الفِطْرُ والأَضْحَى وَيَوْمُ رِضاهُ


Az ajtót ki- s becsapkodá
A karcos néne azalatt;
Kiállt az utra s galyhozó
Öccsére szórt szidalmakat;
Mérgében tört, rontott, mikép
A felleg száraz mennyköve:
De akit vaslapátja várt,
Testvére csak meg nem jöve.
A síró tűz körül,
- Füst marván a nő két szemét -
Elkészült csakugyan
Az ízetlen sovány ebéd;
Aztán szalmába fészkelé
A szélkét és fakanalat;
A kast fejére fölvevé;
S a szőlőhegy felé haladt.
Csöppek borsózták homlokán,
S dul-fult magában a kaján.


– Pro naše hříchy, pro náš rmut,
pro naši touhu, pro náš trud,


Já z mrákotného snění procit’
chud, unaven a zvolna stár
a opuštění hrůzný pocit
mne náhle chvátí v dravý spár.


Schließlich, wie immer in solchen Fällen,
tat man eine Resolution aufstellen.
Fünfhundert Tintenfische wurden aufgetrieben,
und mit ihnen wurde folgendes geschrieben:


烈日如焚正蕴隆
黑云载雨泻长空
搜龙霹雳一声歇
庭竹潇潇来好风


'Twas ere rude Hands had reap'd the waving Grain,
When Plenty triumph'd on the fertile Plain,
That to the Centre of a pleasant Down,
Where half was Pasture, half a plenteous Brown:
These Youths repair'd both emulous of Fame,
And rais'd an Altar to  Name,
With Heart elate and self-presuming Eye,
First to the Pile unhappy  drew nigh.
Choice was his Off'ring, yet no Sign appear'd,
No Flame was seen, nor Voice celestial heard:
Astonish'd stood the late presumptuous Man,
Then came his Brother with a trembling Lamb;
His God accepts the Sacrifice sincere;
The Flames propitious round the Slain appear;
The curling Smoke ascended to the Skies:
This  beheld, and roll'd his glowing Eyes.
Stung to the Soul, he with his frantick Hand
A Stone up-rooted from the yielding Sand,
Nor spoke — for Rage had stop'd his failing Tongue;
The heavy Death impetuous whirl'd along:
This  met — his Heart receiv'd the Wound;
Amaz'd he fell, and grasp'd the bloody Ground.
The gentle Spirit sprung to endless Day,
And left behind her Case of beauteous Clay;
Pale stood the Brother — to a Statue chill'd,
A conscious Horror through his Bosom thrill'd:
His frighted Eyes abhorr'd the Beams of Light,
And long'd to find a never-ceasing Night.


Wer sich am besten freuen kann,
Der ist hier Meister, und unser Mann.


春云漠漠雨垂垂
水满平畴秧稻时
青蒻绿蓑晚归去
为问市朝侬不知


Den Herren wird der Bart so naß,
Der Mantel Fraun entstellet
Bis auf die jüngste Fraue schön,
Dem ältsten Herrn vertraut,
Dem wird der weiße Bart nicht naß,
Der Mantel leicht gesellet
Sich jedem Bug der Fraue schön,
Daß man treu Lieben schaut.


Dann barg er's unterm Kleide gut
Und ging zu einem Quelle,
Da wusch er sich von Staub und Blut
Gewand und Waffen helle.
Zurücke ritt der jung Roland
Dahin, wo er den Vater fand
Noch schlafend bei der Eiche.


Ihr Kinder von Jerusalem/
Lætetur concio,
Kompt frölich ab nach Bethlehem/
Lætetur chorus hodie,
Lætetur puerorum chorus hodie,
Canticorum canticis lætitiæ.


Des Geistes ewig freiem Eigentum,
Dem Glauben, will er enge Fesseln legen,
Und Egmont ruft, im Innersten ergrimmt:
»So fordre unsre Häupter! Ist es dann
Auf einmal doch getan! Ob unter Schmach,
Ob unters Beil des Niederländers Nacken
Sich beugen soll – es gilt dem Edlen gleich!
Umsonst, umsonst hab ich so viel gesprochen! –
Die Luft erschüttert – weiter nichts gewonnen!«


北枝消得铁心肝
却恐南枝不耐寒
好倩东风与吹散
只留疏影月中看


Es jammerten Propheten,
So finster sei's im Bauch.
Zu ändern war es nimmermehr,
Und ob sie jammern noch so sehr,
Bleibt's finster in dem Bauch.


Düstre tiefzerfallne Ruine spielet:
Denn mir ist, als kämen die Geister meiner
Lieben schon von Jenseits zurück in solchen
Sel'gen Accorden.


Klar leuchtet hernieder vom Kirchlein des Turms
Der Altarkerzen Strahl,
Und herüber hallt durch die Pausen des Sturms
Der Totenamtchoral.


e così sotto un bel volto si pasce
spesso un cor empio degli altrui martìri,
qual che tra fior vedersi angue non lasce.


Znalec lidí, jenž svým okem pronikavým
Poznal, co je zámínkou, co oučelem,
Co je na oko, co tajným zřetelem,
Zaslepit se nedá slovem chytře lhavým;


Un regard de vipère est dans tes yeux mi-clos,
Et ta tête furtive et plate se redresse
Plus menaçante après la langueur du repos.
J’ai senti le venin au fond de ta caresse.


Welt war drunter die bleiche
Alles Verbergens bloß.
Sie auch zogen vorüber
Einsam und gläubig und groß:


Se pur talhora in la sua gratia vegno,
sùbito me si volta oscura e bruna,
e tanto mal a un punto mi raduna
ch'io non scio come me rimanga ingegno.


Hol vannak a hellenek és hol a celták?
Eltűntenek ők, valamint
Két város, amelyet
A tengerek árja benyel,
Csak tornyaik orma maradt ki a vízből...
E két torony orma: Homér s Oszián.


Le lin chaste et flottant qui ceint son corps d'albâtre,
Plus qu'un voile du temple est terrible à mes yeux :
Si j'en touche les plis mon cœur cesse de battre ;
J'oublie en la voyant la patrie et les dieux !


Sta drobných a bílých ženských ruk
s tou hladem sesláblou dlaní, v niž pálit bude
jak žhavý kov peníz, první ten peníz –
si sáhnou k čelu v nejbližší noci
v té vzpomínce bědné, že pod klenbou chrámu
své vyzáblé prsty vzpínaly marně!


In uns das freche Fleisch aufrühret.
Von ausen reizt die schnöde Welt
Und tobt, wan sie uns nicht verführet.
Ach! diese überwand der Held,
Dein Jesus, unser Fleisch und Bein:
Laß seinen Sieg auch unser seyn.


Gott im Worte für uns hin!
Und so tief als Gottes Sinn
Reicht auch menschliche Natur
Immerdar auf Gottes Spur.


Esos puros espíritus que envía
tu corazón al mío, por extraños
me inquietan, como cosa que no es mía.


七月浊暑气氤氲
天香忽堕明月轮
一枝先入西风手
洗我三伏胸中尘


Wenn uns früh die Sonn' anblicket,
Sieht man, wie sich Wald und Feld
Mit so schönen Farben schmücket;
Aber, deckt die Nacht die Welt,
Und die Sonn' ist untergangen;
Schwindet aller Schönheit Prangen,
Und der Farben heller Schein
Schlucken dunckle Schatten ein.


Kol do kola jsou parky; šero chládku
dští stromů koruny přes zdi se chýlící,
a z bouře města jen hlas kolovrátku
sem ob čas donáší dech větru kvílící.


ومشفِقةٍ تَخْشَى عَلَيَّ مِن الرَّدَى
تُعَنِّفُني في بَيْعِيَ الصَّبرَ بِالفَتْكِ
فَقُلْتُ لها لا تَعذلِيني على العلى
أليس مذاقُ الذلِّ شَرّاً من الهُلْكِ
يَعزّ على سيفي ورمحِي وهِمَّتي
جلوسي جبانا تحتَ حادثةٍ أَبْكي


Or sì che, non volendovi pentire,
a questo solennissimo apparecchio
direi che foste, Bin, per impazzire;


Non rimaneva in me tanta virtude
ch'a discerner le cose io fossi presto,
ma vedea come quei ch'or apre or chiude
gli occhi, mezzo tra 'l sonno e l'esser desto;
e 'l duolo omai de le ferite crude
più cominciava a farmisi molesto,
ché l'inaspria l'aura notturna e 'l gelo
in terra nuda e sotto aperto cielo.


Schöne Jungfern sonder Liebe/
Große Städte sonder Diebe/
Alte Peltze ohne Läuse/
Alte Scheuren ohne Mäuse/
Böck und Juden ohne Bart/
Sind von keiner rechten Art.


V neskonalý smutek věku volám tvé jméno,
uprostřed ctností špinavých a přetvářky a hanby,
uprostřed triumfu těch,
jichž pochopit, šťastný, jsi nemoh.


Není štěstí v lidí milování,
Není míru v světa kolotání.


and all th' Immortal Quire
That fill the Realms above,
Sing, for the form'd you of his Fire,
And feeds you with his Love.


ma canto la divina sua beltate,
ché quand' i' sia di questa carne scosso,
sappia 'l mondo che dolce è la mia morte.


De la historia registran los arcanos
crímenes mil de tu reinar sombrío;
su libertad, su dicha y su albedrío
todos los seres ponen en tus manos


Das Fenster aber dort, das blinkt, das schmale,
Ist noch vergittert nach der alten Weise;
Und kannst du, Freund, die Gitter mir nicht leise
Zerbrechen, ach, mit einem deiner Strahle?


Da kam eine Schifferin rüstig heran,
Sie faßte das Ruder und wandte den Kahn;
Wir sprangen mit Mutwill und Lachen hinein,
Fast war der gebrechliche Nachen zu klein.


Und wenn sie schlafen, sind sie wie an alles
zurückgegeben was sie leise leiht,
und weit verteilt wie Brot in Hungersnöten
an Mitternächte und an Morgenröten,
und sind wie Regen voll des Niederfalles
in eines Dunkels junge Fruchtbarkeit.
Dann bleibt nicht eine Narbe ihres Namens
auf ihrem Leib zurück, der keimbereit
sich bettet wie der Samen jenes Samens,
aus dem du stammen wirst von Ewigkeit.


苹花吹香柳花落
秭归清啼答姑恶
午帘睡思逐晴丝
静听新篁堕春箨


 Così furon disciolti. Aventuroso
ben veramente fu d'Olindo il fato,
ch'atto poté mostrar che 'n generoso
petto al fine ha d'amore amor destato.
Va dal rogo a le nozze; ed è già sposo
fatto di reo, non pur d'amante amato.
Volse con lei morire: ella non schiva,
poi che seco non muor, che seco viva.


Abr ich rieff bald von hertzen an
des HERREN Namen lobesan,
sprach ›HERR, mein seel errette!‹
Der HERR ist gnedig vnd gerecht,
barmhertzig vber seinen knecht,
hilfft, wann ich fleissig bette.
Der HERR erzeyget gnad vnd güt,
die einfaltigen gern behüt,
Ja wann ich lig darnider,
so tröstet Er mich wider!


Náhle, nevím, co to bylo,
co mne probudilo.
Sen snad hrůzný zdrtil moje spaní.
Rozhlednu se jizbou v chvíli ranní,
jakýs lesklý pruh zřím září mihotavou,
přihlednu blíž zděšeně,
katův meč tu visel na stěně,
katův meč – a zrovna nad mou hlavou.


S'io ho tre mesi assaltata la strada
per disperato e pien di giusto sdegno,
consenti tu ch'alle forche ne vada?
Io ho tanto assaltato il pagan regno
e tanti per te morti colla spada,
che di misericordia ero pur degno.
Come un ladron m'impicca Carlo Mano;
e per più ingiuria il manigoldo è Gano:


Questo sentendo lo stranier barone,
per maraviglia anch'egli immoto resta,
e intentamente il buon figliol d'Amone
prende a mirar dal piè sino a la testa.
Tutto con gli occhi il cerca, e la cagione
de l'error chiara scorge e manifesta:
scorge lo scudo, ov'è dipinto Amore,
esser stato cagion di questo errore.


Dann wird aus ganzer Völker Mund
Eüch ein gerechtes Lob ertöhnen.
Die Muter macht es ihren Söhnen,
Und ein Geschlecht dem andern kund.
Was Tausend Schriften nicht gewähren,
Das ist der Tugend Eigentum.
Sie baut sich selbsten ihren Ruhm,
Und zwingt die Welt, sie zu verehren.


Ta modrá Minulost
s obrovskou tlamou,
s velikým břichem
jde naší stopou...
Ta aspoň najde
vydatnou kořist...


Así del dulce nido, así del oro
te obliga ¡oh sabiamente recelosa!
piedad divina y avaricia santa.


Farisej ten, hrdě stoje,
Uvažoval činy svoje,
A tak sám se modlil v sobě:
„Bože, díky vzdávám tobě,
Že nejsem jak lidé jiní,
Jenž hřích páší a zle činí;
Jak ti dráči, násilníci,
Škůdci a cizoložníci,
Aneb jak i tam ten publikán. –
Držím vždy na kázeň řádnú,
Postím se dvakráte do téhodne,
A desátky dávám hodné
Ze všech věcí, jimiž vládnu.“ –


«Ám hagyjuk a szokatlan dolog kisérletét,
De megjegyeznetek kell nehéz verejtekét:
A föld, urak, kemény rög, s ki azt megmíveli,
Véres verejtekének gyöngyével öntözi.


Les vítal mě v listnatou bránu:
Kdes meškal dlouho tak?
Již zeleň vlá po šírém lánu,
a mně se vrátil pták.


Le vin de ma propre pensée,
Vierge de toute autre liqueur,
Et que, par la vie écrasée,
Répand la grappe de mon cœur !


إن كنتَ ضِنّاً بي عَتبْتَ لأنَّني
أخْلَلْتُ فاقصدْ في العتاب وأسجحِ
لا تُفْسِدَنِّي بالتَّعسُّفِ بعدما
بلَغَ التَّألُّفُ غَايَةَ المُسْتَصْلِحِ
واعلمْ بأنِّي إنْ أسَأتُ جِنَايَةً
وأسأتَ أنْتَ رِعَايَةً لم تَرْجحِ
أرْبِح مُعَامِلَكَ التَّسَاهُلَ غالِياً
عَنْ أنْ تُعَدَّ مُعَامِلاً لَمْ يُرْبِحِ


2.
Laß mich dieſes Wunder-Mahl
Niemahls ohne Danck betrachten/
Und in dieſem Jammer-Thal
Vor mein beſtes Labſal achten/
Ja bereite mich ſehr wohl/
Wenn ich es gebrauchen ſoll.


此地栖迟忽岁除
萍踪如梦对琴书
宗门一一经过处
共喜云孙复故居


Ač jaro rozžalo v travinách květ
a nohy zve do tanců,
ó, jakou to tklivou pohádku šumějí
olivy v Davanzu!


Zu Gott wie hohen Jubel empor!
Die Welt wird Chor, die Welt wird Chor!


Nach vollbrachtem Tagewerk,
Haben sie sich dann gestärkt,
Und behaglich in Pantoffeln
Aßen sie zu Nacht Kartoffeln.


Es war uns Gottes Licht und Gnad'
Und Leben hart verriegelt,
Sein tiefer Sinn, sein Wunderrat
Wohl siebenfach versiegelt;
Kein Mensch, kein Engel öffnen kann,
Das Lämmlein tut's, drum lobe man.


Nun aber Lieb' im Busen wallt,
Nun geb' ich deine Freuden
Um einen öden Tannen-Wald,
Auf ungeschmückten Heiden;


Leise eilte Luitberta aus ihrer Kammer hervor,
Um die Stunde da sie versprochen, unter den Linden,
Bey dem Brunnen mit ihrem Gemahle sich einzufinden;
Doch vermochte sie nicht der Amme wachsames Ohr
Zu hintergehen.
Ihr Auge hatte bis dahin dem Schlummer
Nicht zu besiegeln erlaubt der herbe drückende Kummer.
Da schleichen sie jezt hört, springet in Eil' sie voran,
Fassend das Fräulein gar ängstlich am Arme:
Was beginnst du, o Trauteste, sag', welcher Wahn
Treibet dich fort, eine neue Unheils-Bahn
Zu beschreiten.
Um diese Stunde jezt, zu größerem Harme?
Halte ruhig dich hier bis der Morgen anbricht,
Dann mögen die Freunde uns weiteren Rath ertheilen.
O lass' mich! seufzet die Holde, halte mich nicht!
Zu dem unglücklichen Gemahl muß ich nun eilen.
Ihn sehen muß ich, ach! den Geliebtesten! noch einmal sehn,
Bevor er auf immer vielleicht geschieden – ich bitte,
Lass' mich! hier hilft kein Ausschub, hilft kein Fleh'n,
Voll Jammer muß ich verfolgen meine Schritte;
Ihn grüßen muß ich, sollt' ich auch Fluth und Flammen durchgeh'n,
Und müsste beschreiten ich des Todtenthales Mitte.
Halt' fest mich nicht länger! – Mit Gewalt reißt sie sich los,
Und eilet davon;
Erschrocken sinkt die Amme auf die Marmorstiege zurücke;
Schluchzend sizt sie, die Arme traurig gestüz auf den Schooß
Laut beseufzend,
Des Schicksal grausame an ihr verübte Tücke:
Bis gestern hielt thöricht ich beneidenswerth mein Loos,
Gesichert von dem Glücke vor künftigem Harme und Wehen;
O blinder Wahn! gestürzt fühl' ich heute mich schon
In den Abgrund des Elends mit Schrecken und Hohn,
Ach, Himmel! wie wird es mir nun noch ergehen? –
Indem sie noch jammert so für sich allein,
Erblicket sie von Lichter- und Fackel-Schein
Erleuchtet des Schlosses hohe Gänge;
Der König erscheint
Gepanzert und hinter ihm beweget sich einher
Bewaffnet gleichfalls mit Schilde und Speer
Des Reiches erste Mächte, in furchtbar'm Gedränge.
Durch den Bericht der Zofe hatte Geltar bereits alles entdeckt,
Wie Rhin, zu dessen Flucht man alle Mittel anwende,
In Pater Huberts Klause liege sicher versteckt;
Befehl ließ darum zum Aufbruche behende
Ertheilen der König, unverwarnet jezt
In der Stunde der Nacht die Klause feindlich zu berennen,
Die Verräther zu fangen, und wenn genugsam man sich gelezt
An des Jünglings Tod,
Das Kloster anzuzünden, daß Pater und Sakristan drinnen verbrennen.
Betroffen stehet er, da er jezt die Amme hier erschau't
In solchem Zustand, ihn fasset heimliches Beben; –
Wo, frägt er, ist meine Tochter? – Herr, schluchzet diese laut,
Keine Auskunft weiß ich auf eure Frage zu geben,
Wie, noch wo das Fräulein sich zu dieser Stund'
Befinde, wie es stehet um ihr zartes Leben.
Ganz außer sich, sinnlos, an Leib und Seele wund,
Spricht sie von nichts anderm, als aus der Welt zu fliehen
In ein Kloster, ich eilte so eben ihr nach
Mit Bitten; – doch vergeblich alles Zureden, ach
Vergeblich meine Gewalt, sie zurück zu ziehen;
Hier stieß sie mich von sich, eilte im Dunkeln davon.
Welche Pfade sie genommen, weiß ich nicht euch zu sagen.


Ich ritt vom Berg herab nach Hause
Spät Nachts, es blitzte dann und wann,
Ein Sturm mit wachsendem Gesause
Ging durch den hohen dunklen Tann.


Hinein mit einem Hechtsprung
Zu den Hechten und Barschen
Hinaus aus den Binsen
In die schaumige Weite
Aufscheuchend die Frösche
Welche geblähter Kehle
Die Liebe locken die Liebste locken
Voll geiler Gier
Fische selbst und faulendes Holz bespringen
Denn es rast die Liebe in den Geschöpfen
Kitty die Hündin ist läufig
Und Bodo der Hund
Jault die Tage und Nächte nach ihr
Nimmt das Fressen nicht und magert bis auf die Rippen
Auf dem Dachfirch schnäbeln die Tauben
Im Wasser
Tanzt der Gründlinge silberner Reigen
Im Schilf
Jagen und jachtern blauschillernde Libellen
Und auf den Wogen des Sees
Sieh die Taucher schlank weißlichen Halses mit gelbem Kropf
Immer zu zweit
Segeln die Liebenden
Und auf dem Rücken trägt sorglich die Mutter
Die flaumige Zukunft das krächzende Kind.


Die warnenden Kenner der Wetter und Winde,
Die stündlichen Forscher: Wie ich mich befinde?
Die thränenden Augen, die keichende Brust
Entkräften den Liebreiz, verscheuchen die Lust.


Lo the Gay Planet rears his Head
And overlooks the Lofty Shade
New-bright'ning all the Skies,
But say, Dear Part'ner of my Moan,
When will our long Eclipse be gone,
Or when our Suns arise?


Gesagt, getan. In lächerlichem Zuge
Erblickt man Ochs und Flügelpferd am Pfluge.
Unwillig steigt der Greif und strengt die letzte Macht
Der Sehnen an, den alten Flug zu nehmen.
Umsonst, der Nachbar schreitet mit Bedacht,
Und Phöbus' stolzes Roß muß sich dem Stier bequemen,
Bis nun, vom langen Widerstand verzehrt,
Die Kraft aus allen Gliedern schwindet,
Von Gram gebeugt das edle Götterpferd
Zu Boden stürzt und sich im Staube windet.


Drüben geht die Sonne scheiden,
Und der müde Tag entschlief.
Niederhangen hier die Weiden
In den Teich, so still, so tief.


come disse quel greco anticamente
lieto a' suoi già; ma disse: "nello inferno".
Vedete in su la grata paziente
Lorenzo, per fruir quel gaudio etterno:
"Volgi quest'altro!". O giusto amor sì ardente
che non sentia d'altro foco lo scherno!
Ché dolce cosa è voluntaria morte
quando l'anima è in Dio costante e forte.


三会单于满阁风
五行无忒月朦胧
如何十万家休戚
只在呜呜咽咽中


O selig dem, der Gottes Huld
Nicht zuschreibt seiner Fehler Schuld,
Bey welchem kein Betrug zu finden,
Dardurch er bergen wil die Sünden!


A proti ohnivému návrší
se stále valí temné proudy vojsk,
jež jako černé davy démonů
se zračí na pozadí z purpuru.
A děla hřmí, že jejich bronzů hlas
v jediný splývá grandiosní bas.


Nebyl mu povděčen, leč necítil též bázně.
I hrdinovi v boji prvním ještě
tmí zrak se proudem kulového deště;
leč vyjde z první této půtky jako z lázně –
pružný a svěží, – hrdě svoji najde sílu:
A po druhé-li zavzní trouba k boji –
hoj! jak tu vřele tiskne šavli svoji
a odhodlaně má se potom k svému dílu! –
Tak bylo s Hynkem také: Prvně líce k líci
vystaven byl tu ohni dívčích očí, –
a vedle sebe míhem poznal krasavici,
ač jenom plaše hleděl z podobočí. –


Dress be our Care, in this gay Scene
Of Pleasure's blest Abode,
Enchanting Dress! if well I ween,
Fit Subject for an Ode.


To byly kouzelné večery
co hluboké planulo nebe!
v snech prvních romantik bývali
jsme začarováni v sebe.


Was gleich ist, gleicht sich wol, nun, wie ich höre sagen,
So trifft man weit und breit nicht gleicher Eheleut an,
Sie ist das schlimmste Weib, er ist der schlimmste Mann,
Drum wunder ich mich sehr, daß sie sich nicht vertragen.


أَغار عَلى الصَبّ من أَنَّبَه
هُوَ الحُبُّ من يُطفِه أَلهَبَه
نَأَى القَلبُ عَنّي وَشَوقي مَعي
فَلِلَّه أَمرِيَ ما أَعجَبَه
يَحِنُّ فُؤادي إِلى قاتِلي
كَذاك الهَوى عِندَ مَن جَرَّبَه
تَرِقُّ شَمائلُ مَن ذاقَهُ
وَتَلطُف شَمأَلُ مِن هَذَّبه
يَجُود لِمُسخِطه بِالرِضا
وَيَطلب راحَةَ مَن أَتعَبَه
إِذا شَفَّ قَلبي غَرامُ الهَوى
دَعا بِالنَعيم لِمَن عَذَّبه


Já prohrál štěstí, prohrál život všechen
a ztratil mír a ztratil duše klid,
neb láska v bezdnou prohlubeň mi klesla,
a mládí mé to odvál bouřný čas,
to vichr odnes’ na svých křídlech černých
do říší pustých, krajů nedoměrných!“


değerlerinden soyunmuş


Der Ritter sitzt geschwind zu Roß,
Und eilet zu dem Drachen groß.


Der Vater ist onmäslich gar,
der Son ist auch onmäßtlich,
Der hailig Gaist onmäslich zwar
vnd ist ain GOT doch wäslich.
Der Vater ewig, ewig der Son,
der hailig Gaist dermosen,
Doch nicht drei ewig zu verston,
ain ewiger ist bschlossen.


Na lodi dlel Sigurd spokojený.
V kajutě, jež přepychem se skvěla,
seděl hrdě štěstím opojený,
révy šťávou též, jež v číších stmělá,
rubínem se v záři ohně rděla.
Od večera již se jásot šířil:
Na počest, že zítra této chvíle
dosáhne on kýženého cíle,
zlomí odpor holubice bílé.


Und wärst du kein Fremdling, so bist du doch nur
Verstandesesel, ein kalter;
Du kennst nicht die Tiefen der Eselsnatur,
Dir klingt nicht ihr mystischer Psalter.


Ach Rosilis nun gute Nacht,
Mein grosses Ungelücke macht
Daß ich dich muß verlassen,
Doch eh ich dein vergessen will
Werd ich mich selbsten hassen,
Du bleibst mein angenehmes Ziel,
Mein Trost, mein Leben, mein Geniß,
Ach Rosilis.


Les tabatières à musique
L'ont sur leur répertoire inscrit ;
Pour les serins il est classique,
Et ma grand'mère, enfant, l'apprit.


Strast, jež mne provází, je ještě sladší,
ač stín jen jeden přede mnou teď kráčí.
A hukot, jenž mi v srdci hovoří,
to není prohra má, to vlny pláčí,
to řve a hřímá světa příkoří.


En tu huerto las flores de memoria
saben, hace ya tiempo, que te adoro
Lo repiten los pájaros en coro
Las estrellas conocen nuestra historia


Loupežná vražda, krádež, zpronevěra,
úplatky, podvod, koupě mínění –
to, drahý národe, dnes jako včera
dostáváš v listech svojich ku čtení.


Den aller Weltkreis nie beschloß,
Der liegt in Marien Schoß.
Er ist ein Kindlein worden klein,
Der alle Ding erhält allein. Kyrieleis!


Задремли, милозвездочка!
Отдохни, милоласточка!
В сновидении розовом
Колыхайся всю ночДа бегут тебя горести,
Да хранят тебя радости…
Если в яви нет счастия,
Наше счастье — во снТак пейзажи печальные,
Заурядно-унылые,
Украшает причудливо,
Взор чаруя, тумаНоябрь


Seither der Geilheit Nest ward so mit Band verbunden,
Seither ward arge Brunst nie frey- und offner funden.


Du sprachst: »Wie einst auf Erden
Der Feind den lieben Herrn versucht
Daß Stein zu Brot sollt' werden
Hast du bei Jesu auch gesucht.


夕照尽归水
秋声半在林
飞蝉过别树
未断曳来音


Le fontane cantano sempre
nella città muta dei sogni.


Pedig ez a szál bús szirom
Az én kedvem, hitem, dalom!...
...Igaz-e, hogy Te útrakészülsz?
Olyan szomorú hallanom.


Das mörden wird nicht helfen dich,
vnd wütstu noch so grimmiglich
Wider die Vnschultige kind:
das Kind sein Reich allenthalb sind.


Et le soir, aux rayons de lune qui lui font
Aux contours du cul des bavures de lumière,
Une ombre avec détails s’accroupit sur un fond
De neige rose ainsi qu’une rose trémière…
Fantasque, un nez poursuit Vénus au ciel profond.


Však čím dál, zrak Váš nad klávesy
tím víc se klížil, tměl a bled’.
A člověk neví, hlavu svěsí –
jen jednou ještě, naposled!


Wie sorglich packte Mütterlein
Mir allerhand zum Essen ein –
Ich hab's verloren, weiß nicht wie,
Doch auch den Hunger spür' ich nie.


Et de noi que serebbe, o miser mondo?
Seriane tal che, per nol dire, el varco;
et diria, se 'l mio dir non fosse parco:
«Bello è el to primo sol, ma più el secondo».


Tudod: mikép hagyók el az intézetet,
Sok sziv hogy elszorult, sok szem hogy könyezett!
Fogadtuk, hogy holtig hívek, jól maradunk,
S közös lesz egymással örömünk s bánatunk.


Sie war elf Jahre, ich dreizehn,
Ich lernte eben das Rauchen,


V drsné zvuky lopoty,
v denní shon a trud
zazněly mi do noty
náhle odněkud.
Vidím brázdy v dál se tratit,
obzory se klasem zlatit
z rozoraných hrud.


„Já, pane, těžce hřešila,
ach, odpusť vinu moji!
Ne královna, jen hříšnice
před tebou v pláči tu stojí.


Engedje az Isten, hogy sokkal feljebbre
Léphess, de könnyebben, minden szerencsékre,
S éltessen sokáig az én örömömre,
Hogy szivből kivánom, esküszöm Istenre!


Marielena es una india
una luna
una niña
simple espuma
Marielena es un descubrimiento
una mina
un invento
una puta
digo
una diosa vagabunda
Marielena está durmiendo
está soñando
está creando
Marielena está marielenando
Marielena es tuya mía nuestra
Marielena tarde y siempre
Marielena está distinta
Y sigue siendo nuestra
Marielena está aquí
donde el río inunda su nombre
Donde Marielena está estamos todos juntos
Marielena no está aquí donde estuvo
donde no supe conocerla
Marielena está donde la espera la acompaña
y yo con ella
¡Es decir Marielena está conmigo!
¡Marielena está contigo!
¡Mi alma toda está con Marielena!


un ogni studio in non cale aver messo,
un fugir il comerzio de le genti,
un esser da sé lunge ed altrui presso,


Bez trestu proto deptá rabíny
a zákon boží... Ba, tak opil lid


una mujer
de principios
de siglo
desnuda
en un estudio
de parís.
no debo olvidarla nunca.
con el tiempo,
yo también puedo
llegar a ser eso:
una fotografía
en blanco y negro.
y tendré suerte,
muchísima suerte,
si alguien,
algún día,
en alguna parte,
me
mira.


Tinham o rosto aberto a quem passav
Tinham lendas e mitos
e frio no coraçã
Tinham jardins onde a lua passeava
de mãos dadas com  a água
e um anjo de pedra por irmã
Tinham como toda a gente
o milagre de cada dia
escorrendo pelos telhados;
e olhos de oiro
onde ardiam
os sonhos mais tresmalhado
Tinham fome e sede como os bichos,
e silêncio
à roda dos seus passo
Mas a cada gesto que faziam
um pássaro nascia dos seus dedos
e deslumbrado penetrava nos espaço


Waldvöglein zittert, leise es weint,
Abendsonne es golden bescheint,
Plötzlich ruft es: Menschengeschlecht,
Jedes Geschöpf hat des Lebens Recht! –


Пробила полночь… Грянул гром,
И грохот радостный раздался;
От звона воздух колебался,
От пушек, в сумраке ночном,
По небу зарева бежали
И, разлетаяся во тьме,
Меня, забытого в тюрьме,
Багровым светом освещалЯ, на коленях стоя, пел;
С любовью к небесам свободный взор летел…
И серафимов тьмы внезапно запылали
В надзвездной вышине;
Их песни слышалися мнС их гласом все миры гармонию сливали,
Средь горних сил Спаситель наш стоял,
И день, блестящий день сиял
Над сумраками ночи;
Стоял он радостный средь волн небесных сил
И полные любви, божественные очи
На мир спасенный низводиИ славу вышнего, и на земле спасенье
Я тихим гласом воспевал,
И мой, мой также глас к воскресшему взлетал:
Из гроба пел я воскресень18 апреля 1826
Петропавловская крепость


Markýz de Loma, bohatý a starý
modenský velmož, který na rozmary
své a svých koní, psů, na ty a ony
za jeden rok dva vydal miliony,
a tři do anglických uložil cheků,
hrad nový postavit si vzpomněl v pozdním věku.


Ich hörte zu allmählich.
Sie sprach sich einfach aus:
Herr Heinz, er mach' sie selig,
Sie kenn' ihn von zu Haus.


A madárkák megörülnek,
Ellepik az ágakat,
Him és nőstény öszveűlnek,
Énekelik álmakat.


Halkan eső
havas eső,
tavasz-sejtésben utoljára tél.


Das Heimweh trieb, ich kam geeilt,
Die Heimat hat gar bald mich geheilt.


Já tehdy ztratil jaro své
a odcházel jsem do ciziny;
za mnou hor modrých náruč šírá
se darmo s něhou rozevírá!
přede mnou dálné stíny –
stín ciziny, kraj jiný – –


Változások nehéz szagát görgeti a szél,
Vincellérek enmagukat ütik csapra már,
Enmagukat köszörűlik ifju harcosok
S az elásott tojásból is
Kibúvik és égre száll a madarabb madár.


Tavaly delejes, dúsnövésű
hajamban sercegett a fésű...
Én nem tudom, hogy mi a titka
hajam ma gyöngeszálú, ritka,
megtört, puha, mint ócska kelme
szálakra szétnyűtt, satnya selyme
s oly könnyen enged, símul, hajlik,
oly szépen helyére hanyatlik,
mint enyhe elmúlásra várván
erőtlen nagybeteg a párnán.


Bez uzdy nyní volně žijem –
tyrani táhli do boje –
milujem, hýříme a pijem –
než svět se zboří. Evoe!


Die leise schon verklungen,
Die müde schon verglüht:
Wild ist sie wieder aufgeflammt,
Im Lenzsturm stark erblüht!
Und lag ich wieder staubbedeckt,
So hab' ich mich nun aufgereckt,
Und die Gedanken schweifen
In großem Weltbegreifen!


Kommt, holdselige Frau'n, in meinen sikelischen Garten,
Welchen für euch ich gepflanzt, welchen für euch ich gepflegt.
Freundliche Frauen und Fräulein, in meine bukolische Wirtschaft
Folgt mir gefällig; für euch ward sie beschickt und geschmückt.
Welches der Mägdlein mir hilft die Beete säubern und wässern,
Brav, wie Amalrich, sey solcher ein Freyer beschert!
Welche der Frau'n mit mir theilt des Haushalts Mühen; ihr sollen
Töchter, wie Thecla, so klug, fromm, wie Jucunde, gedeihn!
Welche der Frauen und Fräulein für meine Blumen und Beeren
Freundlich die Hand mir reicht, traulich die Wange mir beut,
Solche sey mir wie Thecla gerühmt, wie Jucunde gepriesen!
Solche soll der Gesang bis zu den Sternen erhöhn!
Alles thut ja um Gunst und Dank der Frauen der Dichter.
Männlicher Tadel und Lob kümmert nicht sonderlich ihn.
Euren Gerichtshof nur, holdselige Frauen, erkenn' ich;
Frauen richten gerecht über die Lieb' und das Lied.


Követek szavát így Etele megérté;
Buda királynál ha voltak-e már? kérdé;
S miután a szólnok választ ada nemmel,
Így feddi, keményen összekapott szemmel;


Wie hat er meinen Traum zerschmettert
In seinem goldensten Gedeih'n,
Wie hat er schonungslos entgöttert
Den Himmel meiner Phantasei'n!


Lang warb Alcid um meine Gunst.
Mein Herz zwar schlug ihm laut entgegen:
Allein vertraut mit Amors Kunst,
That ich verschämt, wie Mädchen pflegen.
Wenn er mir schmachtend Liebe schwur,
War ich zum Schein zerstreut und flüchtig,
Und wagt' er auch ein Küsschen nur,
So hiess es: junger Herr, hübsch züchtig!


Der Alte lehnt im Stuhle todt,
Doch Leben heuchelt der Schminke Roth,
Die auf dem Antlitz blaß und kalt,
Wie eine große Lüge, prahlt.


Nun weht auf der Heide der scharfe Nordost,
Am Vordach hangt der Zapfen von Eis,
Die Tannen schütteln sich rings vor Frost,
Und Feld und Kirchhof sind silberweiß.
Im Dorf verschneit liegt jeglicher Pfad,
Ein Weg nur führet zur Schenke allein,
Und geh' ich dort grade des Abends spat,
So tret' ich hinein;
O mein Käthchen, mein Mädchen, nun bringe mir Wein!


Sed u mne, věrný je to druh,
tvář přejel chladnou dlaní,
kol očí temný napsal kruh,
dal srdci vzpomínání,
a sedí němý, nezná slov,
je chladný jako mrtvý kov
a oheň k srdci vhání.


文公桃李笋班中
问学心旌日夜东
时序催人烟水远
临流愿借一帆风


I shall not feel the rain;


Priapo, i' son un povero ed afflitto,
che ho ben dieci figliuole a maritare,
e sol il mezzo tuo mi può aiutare,
in far ch'a tutte si procacci il vitto.


Mit des Sinngrüns blauen Klocken
Schmückt der holden Jungfraun Haar;
Tanzt, beweht von Blütenflocken,
Wallt im Zwielicht Paar und Paar.
Heute Kuß auf Kuß der Trauten,
Jüngling! die sich dir ergab:
Viel, ach! viel der Zähren thauten
Schon auf junger Bräute Grab.


Másszor is jön, hoz fehér pénzt,
Piros kendőt s egyebet:
„Nesze, lyányom? e mézes bor
Erősítse a szived:
Szépnek úgy nem tenni kár!”
- „Hadd jöjjön hát a kasznár.”
Hess, madár!


Mentre nubi di sdegno
Fra i vostri occhi o 'l mio core
Fur interposte, egli soffrì l'ardore;
Or che chiaro si gira
Il sol di quei bei lumi,
Forz'è che si consumi
L'anima esposta a sì gran foco ignuda.
Poiché dunque può l'ira
Temprar sì ardente face,
Più che pietà non face,
Siatemi, prego, per pietà più cruda.


¡Allá va la luz
de la luna!
¡Cójela en tu plenitud!
¡Allá va el cantar
del arroyo!
¡Cójelo en tu libertad!


Die Lieb ist rauch, mein Kind,
Der es nicht sieht, ist blind.
Ihr Kram ist nichts, als Rauch,
Ein täglicher Gebrauch:
Sie schenckt uns Rauch vor Wein,
Rauch muß ihr Essen seyn:
Was sie verspricht vor Lohn,
Geht, wie ein Rauch davon.
Voll Rauch wird dessen Haubt,
Der solcher Liebe traut:
Die Lieb ist Rauch, der liebt,
Wird stets durch Rauch betrübt.


Io parlo di quella inclyta Donzella
Per cui Re Sacripante in terra giacque
Che di questo Signor degna sorella
De Duca Amone e di Beatrice nacque
La gran possanza e il molto ardir di quella
Non meno a Carlo e tutta Francia piacque
Che piu d'un paragon ne vide saldo
Che'l lodato valor del buon Rinaldo


Nun Jahr um Jahr ist hingeflossen
Seit jener ersten Lieder Klang,
Den, wie der Bäume frisches Sprossen,
Geweckt des Lenzes Freiheitsdrang.


Es komme leben oder tod/
Es komme wohlfahrt oder noth/
Ich nehm es an mit tausend küssen/
Dein urtheil stärcket meinen muth/
Ich bin bereit/ mein treues blut
Vor deinen füssen zu vergiessen.