Un ombú que perpetuaba,
indefinida, su espera,
con un ancla de raíces
lanzada sobre la tierra.
Un ombú que prolongaba
sus enramados caminos,
para que el ave asentase
la vivienda de sus nidos.
Un ombú cuya nostalgia
se remontaba a la ausente
condición, liviana y libre,
de ser pequeña simiente.
Pues sabiendo que, del suelo,
era enclavado cautivo,
nunca mostraba, aunque enorme,
contento por verse vivo.
Nunca mostraba contento,
si bosque ni monte vario
conocía por sufrir
condena de sedentario.
Mas pasó una mariposa
ingenua, por ser menor
su vivencia entre los bosques,
e inquieta se le acercó.
Y sin saber de la pena
que al árbol amedrentaba,
irreverente y curiosa
le preguntó con sus alas:
«¿Me dirás, ombú, por qué
la natura es tan injusta,
que me hizo frágil a mí
y a ti una planta robusta?
»¿Me dirás, ombú, por Dios,
pues juro que no lo entiendo,
por qué fugaz me hizo a mí,
mientras a ti sempiterno?
»¿Por qué, pródiga, te dio
natura a ti tantas ramas
con hojas, mientras a mí
tan sólo débiles alas?
»¡Qué injusta que fue natura
conmigo, puesto que tú
cuentas con tantas ventajas
por ser un árbol, ombú!
»¡Qué bellaca fue natura,
qué inicua, mala e injusta,
que me hizo frágil a mí
y a ti una planta robusta!»
Mas el ombú plañidero,
con su savia de tristeza,
le respondió con sollozos
de brisa entre la maleza:
«Yo prolongo mi enramada
cual un frondoso camino,
para que puedan posarse
los pájaros con sus nidos.
»Testigo soy de las crías
que raudas al cielo huyen,
mientras a mí, una parcela
diminuta me recluye.
»Y siendo enorme, no muestro
contento por verme vivo:
Obsérvame, de este suelo,
soy enclavado cautivo.
»Obsérvame, que yo nunca,
ni bosque ni monte vario
conoceré, si condena
sufro de ser sedentario.
»Ve tú, mariposa blanca,
que tienes vida de un día,
a conocer lo que yo
no pude en mi larga vida.
»No te quejes, pues natura
me dio a mí en eternidad,
lo que a ti, con ambas alas,
te dio en posibilidad.
»Que si me dio a mí, natura,
dureza sobre este suelo,
a ti la fragilidad
te dio, mas en amplio cielo.
»¡Ve tú, dulce mariposa,
que tienes vida de un día,
a ver lo que yo, en un siglo,
no pude ver todavía!»


K Dunaji pojechám
po pustě a pláni,
abych viděl jejich
mladé milování.


Er arbeitet so viel als J[oseph] zusammen mit F[ranz],
Denn seine Unterschrift lautet F[ranz] J[oseph] ganz.


„Na čelo křížek udělej
mně, matko, než-li půjdu v dál!“
tak hoch své matce v rozchodu
se slzou v zraku přimlouval.


So viel Blicke, so viel Vaterseegen
Gab Er Seinem Volke, wenn das Land
Friedensseeligkeit genossen.
Ach, auf Seiner lorbergrünen Bahn
Ist nie eine Tagesfrist verflossen
Ohne daß Er Guts gethan –
Niemals kam ein junger Morgen,
Der in Seiner rechten Hand
Den Regierungsstab nicht fand,
Schwer von Königlichen Sorgen,
Oder großer Feldherrn Pflicht.
Immer war Sein Angesicht
Vor der Morgenröthe munter,
Bis Sein Augenglanz sich unter
Todesdunkelheit verlor –
Dörfer hieß Er aus der Erde steigen,
Wenig Tage noch zuvor,
Eh Sein Mund auf immer mußte schweigen:
Ihm zum Hymnus blühen sie empor!


Was ums creuz am rükken rum furchen-züge wären, das kan seiner wunden summ wunderbar vermehren,


»Treibt mit diesen Engeln Spott!
Und mich will er nicht verstehen.
Warte, dir wird's schlimm ergehen!
Und das wünsch ich dir. Bei Gott.«


Zag nicht, o Christ! denn deine Schmerzen,
Sind sichre Zeugen beßrer Herzen,
Als dir das deine scheint.
Wie könntest du dich so betrüben,
Daß dir die Kraft fehlt, Gott zu lieben,
Wär nicht dein Herz mit ihm vereint?


Glieder spielten ihr wie die Reben,
Wo unter Blättern Träublein leben,


Ha estado ahí
mucho tiempo.
Edison
la registró
cuando Tennyson estuvo en Boston.
(Entonces preguntando sobre Whitman,
no en vano era inglés,
contestó: «I am aware of him»).
La voz apenas se oye.
Es un pequeño río
que mana del inframundo.
En jirones,
a través de una entrecortada hebra
de aire,
el poeta de nuevo nos visita.


Sein eigen Hertze fressen
Ist eine Kost, die Fleisch und Witz verzehrt,
Der hat gantz Gottes Macht, und Menschen Pflicht vergessen,
So sich durch Kummerbrodt, und Thränenwasser nährt,
Ein leichter Fliegenfuß kan Narren traurig machen,
Und ein gesetzter Geist wird auf den Dornen lachen.


أبادَ حياتي الموْتُ إن كنتُ ساليا
وأنتَ مقيمٌ في قيودكَ عانيا
وإنْ لمْ أُبارِ المُزْنَ قطراً بأدمعٍ
عليكَ فلا سُقّيتُ منها الغواديا
تعريتُ من قلبي الذي كان ضاحكاً
فما ألْبَسُ الأجفْانَ إلا بواكيا
وما فَرحي يْومَ المَسَرّةِ طائعاً
ولا حَزَني يْومَ المساءَةِ عاصيا
وهل أنا إلّا سائلٌ عنك سامعٌ
أحاديثَ تَبْكي بالنّجيع المعاليا
قيودُكَ صيغتْ من حديدٍ ولم تكنْ
لأهلِ الخطايا منك إلا أياديا
تعينك من غير اقتراحك نعمةٌ
فتقطعُ بالإبراقِ فينا اللياليا
كشفتَ لها ساقاً وكنتَ لكشفها
تَحزّ الهوادي أو تجزّ النواصيا
وقفْنَ ثقالاً لم تُتِحْ لك مشيةً
كأنّك لم تُجرِ الخفاف المذاكيا
قعاقعُ دُهْمٍ أسهرَتْكَ وطالما
أنامتْكَ بِيضٌ أسْمَرَتْكَ الأغانيا
وما كنتُ أخشى أن يقالَ محمدٌ
يميلُ عليه صائبُ الدهر قاسيا
حسامُ كفاحٍ باتَ في السجن مغمَداً
وأصْبَحَ من حَلْيِ الرياسةِ عاريا
وليث حروب فيه أعدوا برقِّه
وقد كان مقداماً على الليث عاديا
فيا جَبَلاً هَدّ الزمانُ هضابَهُ
أما كنتَ بالتمكين في العزّ راسيا
قُصرْتَ ولمّا تقضِ حاجتكَ التي
جرى الدهر فيها راجلاً لك حافيا
وقد يعقلُ الأبطالَ خوْفُ صيالها
ويُحكمُ تثقيفَ الأسودِ ضواريا
أقولُ وإِنّي مُهْطِعٌ خوْفَ صَيْحَةٍ
يُجيبُ بها كلٌّ إلى اللَّه داعيا
أسَيْرَ جبالٍ وانْتشارَ كواكبٍ
دنا من شرُوطِ الحشرِ ما كان آتيا
كأنّكَ لم تجعل قناكَ مَراوداً
تَشُقّ من الليل البهيم مآقيا
ولم تزد الإظلام بالنقع ظلمةً
إذا بَيّضَ الإصباحُ منه حواشيا
ولم تثن ماء البيض بالضرب آجناً
إذا صُبّ في الهيجا على الهام صافيا
ولم تُصْدِرِ الزّرقَ الإلالَ نواهلاً
إذا وَرَدَتْ ماءَ النحور صوافيا
وخيلٍ عليها كلّ رامٍ بنفسه
رضاكَ إذا ما كنتَ بالموت راضيا
وقد لبسوا الغدْرانَ وهي تموّجتْ
دروعاً وسلُّوا المرهفاتِ سواقيا
وكم من طغاةٍ قد أخذْتَ نفوسهمْ
وأبقيتَ منهم في الصدور العواليا
بمعترك بالضرب والطَّعن جُرْدهُ
تمرّ على صرْعى العوادي عواديا
مضى ذاك أيام السرور وأقبلتْ
مناقِضَةً من بعده هي ما هيا
إذِ المُلكُ يمضي فيه أمرك بالهدى
كما أعلمت يمناك في الضرب ماضيا
وإذ أنْتَ محجوبُ السرادق لم يكن
له كلماتُ الدهر إلّا تهانيا
أمرُّ بأبوابِ القصور وأغتدي
لمن بانَ عنها في الضمير مناجيا
وأنشد لا ما كنت فيهنَّ منشداً
ألا حيّ بالزُّرْق الرسوم الخواليا
وأدعو بنيها سّيداً بعد سيّدٍ
ومن بعدهم أصبحتُ همّاً مواليا
وأحداث آثار إذا ما غشيتُها
فَجَرْتُ عليها أدمعي والقوافيا
مضيتَ حميداً كالغمامةِ أقشعَتْ
وقد ألبَسَتْ وَشْيَ الربيع المغانيا
سأُدمي جفوني بالسهاد عقوبةً
إذا وقفت عنك الدموعَ الجواريا
وأمنعُ نفسي من حياةٍ هنيئةٍ
لأنَّكَ حيٌّ تستحقُّ المراثيا


přes mrav a zákon? Vskutku ty bys chtěl,
nechť vdova jsem, svou ženou zváti mne?“


Wie weit ein Weib auch dann und wann
Den Kultus der Person mag treiben,
Das Männliche im Mann
Wird stets des Tempels Gottheit bleiben.


宿酒微醒尚小醺
似痴如病不多欣
深深池沼轻轻雨
独倚栏干看水纹


,Nebudu se marně lekat,
trpělivě musím čekat,
až se věci obrátí;
časopis nám zjevně hlásá,
že se blíží naše spása,
že se všechno převrátí.‘


午日烘开豆蔻苞
檐尘飞动雀争巢
蒙蒙困眼无安处
闲送炉烟到竹梢


Hlad mořil židů lid a prorok řek:
„To Hospodinův zasloužený trest,
že Saulem, meč jenž v prsa vlastní vtek,
lid Gabaonitských dřív huben jest.


Indiferente o cobarde,
la ciudad vuelve la espalda.
No quiere ver en tu espejo
su muralla desdentada.
Tú, viejo Duero, sonríes
entre tus barbas de plata,
moliendo con tus romances
las cosechas mal logradas.
Y entre los santos de piedra
y los álamos de magia
pasas llevando en tus ondas
palabras de amor, palabras.
Quién pudiera como tú,
a la vez quieto y en marcha,
cantar siempre el mismo verso
pero con distinta agua.
Río Duero, río Duero,
nadie a estar contigo baja,
ya nadie quiere atender
tu eterna estrofa olvidada,
sino los enamorados
que preguntan por sus almas
y siembran en tus espumas
palabras de amor, palabras.


Ich sah zwei Schiffe fahren
Im Flusse Seit an Seit,
An ihren Raaen waren
Viel Wimpel aufgereiht.


A zalívá se slzami, že se mnou
i ta má vlasť má velkou podobu –
i minulosti její dobu temnou
osvítil paprsk víry od hrobu.
A nyní zas, ač k životu se zvedá,
do slavných dějin smutně pohlíží
a všudy spásu, vykoupení hledá,
jen ne jak druhdy, tamto na kříži!


Als sie kam, der goldne Vater Frühling
Rief die Kinder aus dem Winterschlafe,
Und die Mutter brachte schöne Kleider,
Lief umher und sucht' und zählet' alle.


Vůkol zírá hrůzy temné,
A nadarmo smutek tají:
Aj tu v síni k písni jemné
Struny smutně zachvívají.


ch'armato ognuno a cavallo montasse,
sotto le 'nsegne sue e gonfaloni;
per aspettar battaglia si schierasse.
Allora tutti, vegliardi e garzoni,
non vi rimase alcun che non s'armasse,
covertati e destrieri in sugli arcioni.
Quando schierata fu la gente bella,
da Monlione Gualtieri Orlando apella.


Pan doktor Rieger ale klidně pravil: „Nic!“


Dieß Sein Königsberg und Preussen
Kan der Musen Wohnhauß heissen,
Seiner Gnaden linder Ost
Lesst hie durch ein sanfftes wehen
Unser rechtes Wachsthumb sehen,
Schafft uns Nahrung, Hülff und Trost.


Ed altri docile guerrier d'amore
In tra le pafie rose vivaci
De le virginee lutte co' baci
Desta il furore;


A práce její má svůj odbyt i své jmeno
a její umělost i ctitele –
je zjevně blažena, když co je pochváleno
a ruměnec má hnedle na čele.


In Schleswig hält seinen Hof Herzog Knut,
Ein Schrecken der Heiden und Slaven.
Sein Gelbhaar quillt aus dem Eisenhut,
Sich selbst befreiende Sclaven.


Te me vas escapando poco a poco
de mi cielo, isla. Más isla y sola
al tic tac con que ahora te desnudo.
Hasta yo mismo que jugué contigo
a ser explorador por las dos niñas
de mis ojos, aprendiendo vertientes
donde se me caían las miradas,
me voy tornando como tú, una isla,
que hiela sus nostalgias con delfines
y derrumba los valles del latido,
emigrando de mí para encontrarme
en la desnuda soledad que pueblas.


Questo in un bosco già facea dimoro,
e nacque d'un serpente e d'una alfana;
mugghiava forte che pareva un toro:
mai non si vide bestia così strana.
Un che lo prese il dètte a Caradoro,
e Caradoro il diè a Merediana;
nelle battaglie sempre lo menava,
e molta fama con esso acquistava.


青芜平野四围山
山郭依依紫翠间
村远路长人去少
一竿斜日酒旗闲


Jak drama z biografu a román detektivní
jdou scény mimo nás a lidé srdceryvní,
má erotika ve všem velkou úlohu;
v zavřeném kupé zříme krutá znásilnění,
zločiny kolem se dějí v každém provedení,
vášnivé ve slohu.


A hřímal hradů, trůnů
a dómů na postrach,
a mračna divých Hunů
šla za ním jako prach.


Ко мне приходят юноши пороЯ их пленяю ласковой игрой
Моих стихов, как флейта, лунно-нежных,
Загадкой глаз, из мира снов безбрежныДуша к душе, мы грезим, мы поеО, юноши, еще вы чужды грязи,
Которую мы буднями зовеВаш ум — в мечте опаловой, в алмазе,
В кораллах губ, сомкнутых сладким сноНо вы ко мне приходите наивно,
Моя мечта лишь призрачно-призывнЗову, нo сам не знаю никогда,
В чем свет, мой свет, и он влечет — кудНо я таков, я с миром сказок слитен,
Как снег жесток, — как иней, беззащите


Nechtěj, synu, redigovat pranic,
kdybys rajsky žil a pěl,
nebude to státi zanic,
každý kolega ti nepřítel.
Slávy nasytíš se tence,
udolá tě konkurence.


Dies Buch voll dunkler, trauriger Gedanken,
Es gleichet nimmer Deinen frohen, lichten,
Es gleicht nicht Deinen blühenden Gedichten,
Nicht Deinen Blumen , sonnighellen Ranken.


Nechejte, nechejte
Slze nešťastnému,
Slze jeho, vaše
Ulehčují jemu;
Růžemi šťastnému
Pohár ověnčujte,
Pomněnkami mutnou
Studánku krašlujte.


THE Muse, disgusted at an age and clime,
Barren of every glorious theme,
In distant lands now waits a better time,
Producing subjects worthy fame:


Als lieblich nun durch grüne Laubgehänge
Das irre Licht gleich bunten Blumen glüht,
Als spielend schon der Fittig süßer Klänge
Bald rauschend naht und bald verhallend flieht,
Und hier das Volk in freudigem Gedränge,
Und einzeln dort in stillen Paaren zieht, –
Denn braucht die Lieb' auch nicht das Licht zu scheuen,
So mag sie doch im Dunkel gern sich freuen:


圣心如镜静蝉蜎
欲仗元龟监已然
通志一编新进御
汉宫五夜剪金莲


Ale náhle v nářek
probudila ze sna
živou jeho radost
bídy družka děsná.


Derhalben ist manch armes Kind
Im Hertzen wohl geplaget,
Daß, wann sie sich besinnt,
Auß Schmertzen und Verzweifflung saget,
Mein Leben wird mir schwer,
Ach wer ein Junggeselle wär.


内墙阴处月桥西
记得联镳觅故溪
千里北风成怅望
几时南客重提携


Steinschlag soll das Tal entmannen,
Und die Lau es überwehn –
In Narzissen und in Tannen
Wird es himmlisch auferstehn.


¡Oh voces silenciosas de los muertos!
 En la hora que aterra
 no me llaméis hacia el pasado oscuro,
 donde el camino de la vida cruza
 los valles de la tierra.
¡Oh voces silenciosas de los muertos!
 Llamadme hacia la altura
 donde el camino de los astros corta
 la gélida negrura;
 hacia la playa donde el alma arriba,
 llamadme entonces, voces silenciosas,
 ¡hacia arriba!... ¡hacia arriba!...


Ma per la compagnia che (come hai detto)
novellamente insieme havemo presa
ti son contento haver tanto rispetto
ch io t ammonisca a tardar questa impresa
fin che de la battaglia veggi effetto
che fra il Tartaro e me presto fia accesa
dove, porti uno exempio inanzi, spero
chavrai di gratia dirmi habbi il destriero


A sto pont tutt l'amor per la virtù
ch'el me ispirava quell dottor de sass
l'è andaa in fond di calcagn lu de per lu.


Immortalita (tritt hervor.)


Nur allein der Mensch
Vermag das Unmögliche:
Er unterscheidet,
Wählet und richtet;
Er kann dem Augenblick
Dauer verleihen.


Die Salve fiel: – was wollt ihr weiter wissen?
Die Salve fiel: – sein Auge zuckte nicht!
»Legt an, gebt Feur!« – Zerschmettert und zerrissen
Sank in den Staub sein edel Angesicht! –
So war sein Tod! Ich heiß' ihn einen schönen!
Es war ein mut'ger, ritterlicher Fall,
Und er verdient es, daß ihm Verse dröhnen,
Dumpf, wie gedämpfter Trommeln Schall.


Schweig!
Er zürnet! Alle weinen!


Ale nač že všem nám byla,
ví to skála, víra smělá?
Nestačila parodovat
ozvěnou, co uslyšela...


Hinter mir auf eichenem Tische
Singt der Samovar sein leises
Seufzerlied, auf dem Gesimse
Des Kamins tickt silbertönig
Die Pendüle; wie in Aengsten
Fegt die goldene Pendelscheibe
Hin und her.


Und lebst du bald in höhrem Bunde
Mit sel'gen Geistern, leicht und licht,
Erschein' in meiner Todesstunde,
Mir helfend, wenn mein Auge bricht.


Nimfy Libétské, má utěcho, přejte mi písní
Jen takových, jako Kodrovi mému (jen Fébovi v krásných
Básních postoupí); což však s to nejsmeli všickni,
Znícý píšťala má zde na boru viseti svatém.


Ich merke, daß man hier vieleicht den Einwurf macht:
Es sey kein Lob für dich, was ich hier ausgedacht.
Das hieße gar nicht viel, den Sohn dahin zu führen,
Wo soviel andre stehn, und sich mit Lorbern zieren;
Und wo die Würdigkeit nicht stets allein gemacht,
Daß ihnen solcher Schmuck vor andern wird gebracht.
Das sey kein großer Ruhm, den Sohn nach zwanzig Jahren
Magistermäßig sehn; nachdem man oft erfahren,
Daß hier und sonsten oft ein funfzehnjährig Kind,
Bey dem Verstand und Witz noch gar nicht zeitig sind,
Der weisen Pallas Ring, nicht ohne Ruhm, gewonnen:
Und also hätt ich dir ein schlechtes Lob ersonnen.


Per questo il Re di Tartaria Agricane
disfece il genitor mio Galaphrone
che in India del Cataio era gran Cane:
onde io son giunta a tal conditione
che muto albergo da sera a dimane
s in lhaver: s in lhonor: s in le persone
il peggio fatto m hai: che far mi puoi:
a che piu doglia: ancho serbar mi vuoi?


Dignum et iustum est –
starým časům všechna čest!


In froher Eintracht giengen wir,
Im goldnen Schein des Abends, hier
Vor wenig Tagen noch mit dir,
Wo wir den ersten Kranz des Maien
Nun deinem stillen Grabe weihen!


Ruf mir in meiner letzten Not
Und setz mich neben dich, mein Gott,
Daß ich mit deinen Heilgen alln
Mög ewiglich dein Lob erschalln.


To jako když v loďku dva usednou,
jež tichý jen řeky proud oře,
a nevědí jak, a pojednou
je kolem nich nesmírné moře.


e quando ben non fabricasse hospicio
per te, gloria te è pur che Giove toglia
de gli toi sassi a fare un suo edificio.


Von einem Hund geleitet, schlich
Ein blinder Greis an seinem Stabe
Durch eine Stadt. Ein frecher Knabe,
Der Spitzbarts Israelchen glich,
Schnitt, um sich einen Spaß zu machen
Des Manns Compaß, den Strick entzwey,
Flieh, sprach er, Philax, du bist frey;
Dein Graukopf mag sich selbst bewachen.
Der Pommer fuhr dem kleinen Wicht
Voll edeln Grimmes an die Waden,
Und sagte: nein, ich fliehe nicht,
Du willst mir wohlthun, um zu schaden.


A kámen, v němž je oheň skryt
a bílý chléb a sůl
a zlaté rudy bohatost,
již skrývá země půl. –


落日吟诗望戍楼
烟花空忆古扬州
开明桥下千家市
但见朝朝挂髑髅


De l'Ode cadencée,
Et sa noble pensée
Que notre âge adora,


Para tener, doy poco y pido mucho;
si tengo pleito, arrímome al cohecho;
ni sorbo angosto ni me calzo estrecho:
y cátame que soy hombre machucho.


هَل تَعرِفُ الدارَ بِسَفحِ الشَربَبَه
مِن قُلَلِ الشِحرِ فَذاتِ العُنظُبَه
جَرَّت عَلَيها أَن خَوَت مِن أَهلِها
أَذيالَها كُلُّ عَصوفٍ حَصِبَه
يَمَّمنَ أَعداداً بِلُبنى أَو أَجا
مُضَفدَعاتٌ كُلُّها مُطَحلَبَه
أَروى الأَناويضَ وَأَروى مِذنَبَه


Nem! Néked adta reményét, hitét,
Te érted égő, szerető szivét!
Téged minden magyar szivébe zárt,
A síri hant csak tested fedte el:
Téged szivünknek vágya teremtett,
Szivünkben van Néked szentelve hely!


Keř, pod nímž stojím, spustil k zemi
své dlouhé vlasy docela;
ni pták tu nehne perutěmi,
ni snět zde, jež by šuměla.


Der Stall stund auff/ vnd ohne Thür/
War Löcher voll/ kein Fenster für.
O Gott mein Lieb! O Gott mein Lieb!
O Armut! O Demut! O Gott mein Lieb.


Und alle Weisen werden kommen
Und biethen ihm Geschenke dar
Und haben doch noch nicht vernommen,
Was dieses Kind urewig war.


Die Schwestern sind ferne zu weißen Greisen gegangen
Nachts fand sie der Schläfer unter den Säulen im Hausflur,
Zurückgekehrt von traurigen Pilgerschaften.


Jsou jak ty dívčí, svěží krásky,
jež dole chodí okolo,
a čím víc na rtech mají lásky,
tím cítí spíš – jen na polo.


Melodieen wie brausend
Orgelgewühl
spielt mir im Nachtsturm, sausend,
meiner geschüttelten Taue Gestöhne,
meiner Kanonen Donnergedröhne
und des schwarzen Meeres Gebrüll.
Von ihren tobenden
Liedern umschnoben,
geh ich zur Ruhe,
wogenumwoben,
jubelnde Zungen
rund um mich her,
in Schlaf gesungen
vom Meer, vom Meer.
Denn meine Barke ist mein Reichtum,
denn mein Gesetz ist mein Begehr,
mein Gott der Wind und meine Freiheit,
mein einzig Vaterland das Meer!«


Bajo un arco que forma verde aliso,
¡oh cruzada fecunda del andrajo!
pasa el perfil macizo
de este Aquiles incaico del trabajo.
La zagala que llora
su yaraví a la aurora,
recoge ¡oh Venus pobre!
frescos leños fragantes
en sus desnudos brazos arrogantes
esculpidos en cobre.
En tanto que un becerro,
perseguido del perro,
por la cuesta bravía
corre, ofrendando al floreciente día
un himno de Virgilio en su cencerro!
Delante de la choza
el indio abuelo fuma;
y el serrano crepúsculo de rosa,
el ara primitiva se sahúma
en el gas del tabaco.
Tal surge de la entraña fabulosa
de epopéyico huaco,
mítico aroma de broncíneos lotos,
el hilo azul de los alientos rotos!


Hajnal emelkedik, a viadalmak hajnala: vérszín
Váltja pirosságát, szellője halotti sohajtás,
S harmat gyöngye helyett párolgó vért iszik a fű.
Sasfiak indultak ki sötét éjfélben Egerből,
Zoltai, s ifju Pető, s hű társok Figedi, nyolcvan
Kísérőikkel, buzogányát vitte közöttök
Gergely is, és Izsaszeg berkén lappang vala lesben.
Erre kalóz törökök, mint terjed híre, jövendők,
És ezeket várák békétlen az egri vitézek.
Megjöttek, s ím a dobogást, mely zajtalan éjben
Elhangzott egyedűl, rendítő harci süvöltés
Nyomja el, és ropogó fegyver zendíti föl a zajt,
Első, aki magát láttatja vitézivel, Arszlán,
Aki nagy eldődink sírján gázolva, Fehérvárt
Bírja lakásáúl. Rettentő látni: oroszlán
Fekszi kemény vállát, s kerekes pajzsára hasonló
Bőrt vona, s bojtjaival környül foglalta szegélyét.
Még patyolatján is, mint címert, hordoz oroszlánt
Szép remekűl kiemelt művel tűzöttet aranyból.
Útja körűl meggyúlt ágat tíz ifju lobogtat.
Ez jöve ötször ezer buzogányt indítva magával,
Oly botorúl, hogy majd éjente berontson Egerbe,
S győztösen Amhátnak seregét szemlélje faláról.
Őt kísérte Omár, nem tudva, nem űzve, hová megy,
S hétszázan mentek dárdás katonái nyomában.
Sorsa makacs lóként viszi őt zabolátlan erővel,
Mint fáradt lovagot, s fásultat ezernyi csapástól.
Nem mutat ez ragyogó címert pályázva mezőben,
Nem gyöngyös boglárt. Mint szíve, ruhája is éjszin,
S barna zománcok alatt jó fegyvere rejti világát.
Mindezek elhaladák a lesben ülőket, előttök
Sátorokat vervén. Végűl mint gyászfa lehajtott
Fővel csak maga nem nyughatván annyi ezer közt,
Álla Omár, s tépett lelkének részei, ilyen
Gondolatok verték hajdanta kivánatos álmát:
„Csalfa szerencse! miért rettegjen téged Omár még?
Könnyü remény szárnyán botorúl hova törjön utánad?
Elhagytad, hölgyül fogadá a bánatot, a bút,
Ágyasa lett a bűn, s minden kínjával az inség,
S vad kétségbeesés szántá el lángos ekével
Élete szép mezejét: sivatag most, s az lesz örökké,
Mert a boldogság ki van irtva belőle gyököstűl.
Még mivel áldhatnád? ha nem, ami vasában is itt van,
S nyugszik erőtelenűl, a rejtett arcu halállal?
Vagy mivel árthatnál letiport lelkének ezentúl,
Mint örökre nyugott, a már nem szörnyü halállal?
Hír, s te az életnek gyémánt koszorúja, dicsőség!
A nemes ifjúnak hajdan kedvezve mosolygók,
Ah mindenre mosolyghattok még, csak nem Omárra,
Szégyene halmain áll, nem nézhet vissza reátok:
S Ída, magas mennynek hódító képe imént, most
Hamvadozó csillag, haj! annyiszor égbe kiáltott,
S megsiratott Ídám, mért kellett téged Omárnak
Látnia, s láttodon a kőszívnek lángba borulni?
Nem mondhatja tovább: álmodjál szépen Omárról,
Mert te nem ösmered e gyűlölt nevet, a pokol és e
Társai ösmerik őt, átokkal mondja hazája.
A haza is, hah! a belső lángokban evődő,
Hamvai közt átkoz, mert vérzett szíve kezemtől,
S pusztítás által lettem szép földein urrá. -
Ím hogyan elvesztem! de tovább e bűn sora nem megy.
Aki legelső jön, s rám azt ordítja: ,,magyart ölj’’,
Azt ölöm el, s vele mindeneket, kik utána jövendők.
Akkor tán ismét Haidor lesz bűnös Omárból,
Isten is, aki elől bujdostam hasztalan eddig,
Tán mikor elveszek így meg nem könnyezve, felejti,
Hogy voltam, s nem kér rettentő számot ügyemről.”
Így szive zajdulván, omlott bús gondja Omárnak,
Mint rideg öblökből omlik dagadozva setét ár.
Szerte pedig bomlott csapatok telepedtek, az éjet
S csendes csillagokat keltvén sokféle robajjal.
De hogyan esti madár kirepűl suttogva, jövének
Titkon az öldöklők, s ki előbb mint Zoltai? Tízen
Tűz mellett ültek vacsoránál barna pogányok.
Őket egy ugrással száguldó Csillag elérte,
Másodszorta szökék s nyilként elszállva fölöttük
A legszélsőnek velejét vas lába kidönté.
Zoltai akkor egész hatalommal fordula rájok,
S mint gyermek kezitől elhullnak az őszi bogácsok,
Úgy ez előtt az egész csapat itt elhull vala szörnyen.
Megy tova, s már Figedit harcban szemléli hadával,
S mint két ágra szakadt villám, most ketten omolnak
Kárral, erőszakkal; százanként hajtanak embert,
S a fölijedt tábort némán gyilkolva hasítják.
Oldalt éri Pető a fegyverhányva futókat,
S mint érett almát, szedi őket rendre dsidával,
Negyven régi huszár szabdal mellette haraggal.
Csorda gyanánt így a tábor nagy része tömötten
Fut, hol mindeddig meg nem mozdulva halálként
Nyugszanak a hajdúk hademésztő Bornemiszával.
Ott ezek a szaladó tábort cső végire várván
Mind egyszerre vasat nyomnak. Csattogva okádja
A megütött sárkány haragos szikráit, utána
Kétszáz villámlás rettenti az éjet, az öblös
Érctorok elbődül, s ropogással szórja tekéit:
És elmennek azok, kisded szolgái halálnak,
Mint tolvaj denevér, szaladó törökökre rohanván.
Sok ki imént ízes falatok közt válogató volt,
Most keserű ónt nyel, s fogait bő vérrel okádja.
Sok nem renyhe karok lesznek rest, csonka darabbá,
Legragyogóbb szemek a kialutt fényeknek ürévé.
Még a férfierő roppant épűlete, a mell,
S a vasümög sem elég veszedelmet tiltani: hullnak
Bajnokok, és rohanó paripák; sok lótalan ember
Vész el iramlók közt, sok uratlan ló viszi nyergét
Dísztelenűl, s szomorú sívással nyargal előre.
Míg ezek így vesznek, már Zoltai messze behatva
Visszavivókkal küzd Arszlánnak sátora környűl.
Már kópjája kiszállt, mint gyors hű szolga, kezéből
Elmene vérszomjas tőrével alaptalan útán
S Arszlán apródját nyakszirt a tűzbe szegezte.
De szilajon fölkelt égő dühödéssel Oroszlán,
S négy bajnok szerecsen kelt föl vele, lélekijesztők
Ördögi képeikkel, mikor ülnek az éji tüzeknél,
Dúló szörnyetegek, s az enyészet szelleti harcban.
Mindezek a szaladók útát rémítve elállták,
S köztök az öldöklőbb Arszlán így harsoga messze:
„Gyáva hitetlen nép! hova futtok nyúlszivek innen?
Tolvaj ebek jöttek, nem bátor hősök Egerből.
Álljatok el, mert e vérbíboros élü szekerce
Még annyit megemészt, amennyi szaladni tudó van.
Álljatok el ti hitetlen ebek! én aki fut, annak
Testét e vassal, lelkét átokkal ölöm meg.”
Így szólt, s egyszersmind zászlót hordozva balában,
Ölt az iramlók közt, szerecsen négy bajnoki víttak
Más helyen a szaladók réműltségével, előttök
Kopjákat hányván; de merész rohanással az űzők
Rendeit is bontják, s győztös magyarokba merítvén
Kardjokat, a diadal dölyfét rettegni tanítják.
Mint hegyről lefutó nehezével az áradat omlik,
S gátja találkozván, nagy zajjal visszatorúlva
A sikot, és a hátrahagyott hegyhátat elönti:
Úgy itt a szaladók vas gátat lelve halálban,
Összesivalkodnak, s amelyen ijedve futának,
A harcnak mezejét küzdő sokasággal elöntik.
S már a visszaütők, s az ölésben lankadozók közt
Nincsen egyenlőség. Egyedűl áll közbeszorúlva
Zoltai százak előtt. Vért sírva vitézi szivében
Hasztalanúl tör utána Pető, gyors Figedi testén
Hasztalanúl viszi annyi sebét társának utána,
És töri dárdáját; vassá merevedve megállnak
A törökök, s holtak tetemén harcolnak az élők.
Zoltai áll egyedűl, s már nincs húsz ölnyi szabad tér,
Melynek erős kézzel, s elszánt hideg állapodással
Még ura: szerte körül dárdákkal borzadoz a föld,
S hangzik ölő gömbnek szomorú suhogása fülében.
Most hasad a hajnal, szomorún meggyújtja világát,
Kénytelen a beszorult küzdőt árulni pogánynak.
A tér megrövidűl. Kis látköre rettenet, és vész.
Mindennél rettentőbben a négy szerecsennek
Látja nyomúlását; de magát is véres Oroszlánt
Látja megállított népével visszarohanni.
Még csak jó szive, és röpülő kopjái segítik.
A végsőt löki most, s már a szerecsennek agyában
Reszket az, és velejét megfúrva lehúzza magával.
Esve is oly iszonyún ott fetreng Afrika hőse,
S végső vágással dúlt földbe meríti le tőrét.
Annyival ádázban megbúsúlt társai jőnek,
S véres Oroszlánnak hangzik riadása közöttük.
Zoltaival szomorún foroga pályája-fogyott mén
S reszket ülőjének veszedelmén mindenik íze.
Másodszor ropog a kétszáz érc öble azonban,
S a romlás kapuján Gergely katonái betörnek!
Mint ugyanannyi halál, órjásként gázol, öl és űz
A fene hajdúság. De magányosan annyi ezer közt
Kürtszava így hallik hademésztő Bornemiszának:
„Zoltai! megjövök,” és legelűl ott terme bajánál.
Vasruha volt testén, s léptében messze csörömpölt.
Mint kapuval, látszott paizsával menni, födötten,
S mordályos buzogányt forgat vala jobbja vigyázva.
És valahányszor ütött, egy mordály sűle ki benne,
S ellenségi közé magvát hintette halálnak.
Most is nem mene ő fegyvert mutogatni bolondúl,
De hamar a három szerecsennek elállva rohantát
Közbecsapott. Pillantat alatt mint rongyot eloszták
Pajzsát a rohanók, s vas testén csönge acélok.
Ő pedig a vas alatt bátran közelítve az elsőt
Mellben üté, s buzogánya fején kisüvöltve nehéz ón.
Attól a szerecsen némán fordúla hanyattá,
S általütött torkán elakadt a szóval az élet.
Társai elhűltek, s önkényt hátrál vala lábok.
Még négyszer dördült Gergely buzogánya közöttük,
S annyiszor emberölő csőből kiröpültek az ónok,
Hasztalanúl verték csorbává kardjokat: ők is
Nagy sebben vesztek hademésztő Bornemiszától.
Arszlán ví vala még, de mikor pattogva előtte
Rengett a buzogány, megrémült szíve felejté
A dühöt, elszaladott, s mentségét bizta lovára.
Kétszer fordult meg botorúl kísértve szerencsét,
Annyiszor űzte setét Gergely, mint éjjeli felhő
A lemenő holdat, s buzogányát rázta nyomában.
Mint szabadúlt súlyom, száguldott Zoltai, szerte
Dúla Pető, s Figedit megölöttek vére borítá.
A hajdúk pedig ordítván a könnyű huszárral
Versent futva, futó törököt gázoltak az erdőn.
Csak maga harctalanúl nyugodott hős karja Omárnak,
S mint ezelőtt, kardját most nem festette magyar vér.
Mint álom folya el tündér ragyogásu patakban
Szép kora lelke előtt, és a haza, mint becses ősz rom
Múlt nagyság mezején, szomorún vonzotta magához.
Már seregét elhagyva futott, amerre magyarnak
Büszke kiáltását hallá, de nem érhete véget.
A szaladó Arszlán tőrrel megszúrta derékon,
S amint barna lován látá elhajlani, monda:
„Gyáva eb, itt vessz el, te hitünk tapodója, te voltál,
Aki miatt szaladunk, de maradj el örökre neveddel
S itt megemésszenek a farkasnak kölykei téged.”
Szóla, s vitézségét itt hagyva hitetlen Omáron,
Vitte gyalázatját a száz seregeknek elébe.
Hátrahagyott kincsét sisakokkal marcona hajduk,
Gyors lovagok mérték egymásra. Pető nyere sátort
Gazdag arany gombbal, sisakot nyere Figedi fénylőt
Gyöngyös ezüst műből, gyémántos sztambuli forgót
Zoltai, legragyogóbb diadalt pedig a hademésztő
Bornemisza, s ez volt a dísznek tolla sisakján.
Visszasiettek, s ím, amint mennének, az elhullt
Testek halma közűl ily szózat hangzik előttök:
„El ne tiporjatok, oh diadalmas bajnokok! engem;
Nem kérek sokat, az minden kérelme szivemnek:
Hogy ha keresztények, ha magyar név hívei vagytok,
Hagyjatok elmennem veletek, s meghalnom Egerben.”
Szóla, s nehéz derekát támasztá gyenge kezekkel.
Mind bámúlva körűlállták, és szánakozással,
Mert idegen szájból, mint vélték, oly hatalommal,
Oly tisztán hangzott sziveikhez az ősi magyar szó:
Pajzsaikon viték, a sors-üldözte Omár volt.
Szép halovány ifjú nyugovék a nem puha ágyon,
Álma borongó volt, az aléló szellemek álma.
De büszkén kis Eger kapuján bemenének az ádáz
Férfiak, elragadott zászlókkal díszesek; a ló
Délcegben robogott diadalmas urának alatta.
Sok bíbort, sok rézüngöt hurcol vala testén,
S drága török fegyvert, s elszabdalt párduci hátat.
Volt ki magas dárdán nagy barna szakállu töröknek
Vitte fejét szörnyen, s mutogatta az egri falak közt.
Rab törököt pedig egy sem vitt, mert akit elért a
Harc keze, általadá az örök nem-létnek ölébe.
Fölségben delel a nap, az éj munkái setétek,
Mint maga, feltünnek borzasztó fényben előtte.
Jő Ali, s látja futó seregével véres Oroszlánt,
Jő tova, s gyászba borult Izsaszegnek eléri határit.
Léptenként, mint aki kevély álmában ölelte
Vágyai célát, s most visszás képekbe ütődik,
Meg-megakad, s a romlásnak mezejében imígy szól:
„Mennyi vitéz hever itt, te öröklő Allah! ha ennyi
Kár nem elég egy vár elfoglaltára törökből,
Én soha hű szolgád ne legyek, s te, nem istene, zordon
Öldöklője vagy a népnek, mely holdodat őrzi.
S bár csak egyet látnék, egy sincs magyar annyi török közt.
Akik egyébkor váraikban reszkettek előttem,
Így harcolnak-e most? de nem is kell kétlenem: a várt
Csak vendég katonák, soha el nem hagyta magyar még.
S itt magyarok vannak, harc által veszni kivánók.
Mint mond majd Amhát? de ne mondjon semmit! Egernél
Lássa, hogyan pusztúl, ki Alit haragítja fejére.”
Balgatagúl így szólt, s tovaszállt a vér mezejéről.
Jött ezután nagy végtelenűl a sokhadas Amhát,
És ez is a romlás mezején így szóla megállván:
„Vaj! mi hamis szó volt, mely engem idéze Egerhez.
Itt nem azok laknak, kik harc hírére futókká,
S várokat elhagyván tengőkké váljanak erdőn.
Itt sasok, és az ölő viadal vad párduci laknak,
Rettentők, mint őseleik Nándornak alatta,
Kiktől holdunknak vérrel be van írva világa.
Rajta! tovább Amhát, itt nem jó késni sokáig,
Gyászt lehel e térség, minden szellője sohajtás.
Bár, kik Egert lakják, mind elpusztulnak erőmtől:
Annyi alig veszhet, mint itt már elvesze bennünk.”
Szóla, s nagyon szomorodva tovább elszálla hadaival.
Költözik a sok nép, mérföldek nyögnek alatta,
Maklárt, s szép Tihamér völgyét gázolja török mén.
Éjszakról, hol az ősz István kipihenve, gyönyörrel
Nézte kelő várát, fészkét sok bajnak azontúl.
Hol szép régi nevét hosszan fenntartja Királyszék,
Ott is most patyolat süvegét mutogatja pogány fő,
És sok erős bialok hurcolnak durva tarackot,
S zörgő vaskereken feketés pokolöblü szakállast.
Szerte pedig mind Almagyarig, s Felnémeti dombos
Földeig a zászlók, s kopják lobogói mozognak.
Közben idomtalanúl a harc réz torkai, kürtök
Rengetik a levegőt harsány szavaikkal, ezer síp
Küldi süvöltését, perel a dob, csattog az érctál,
S örvényez fülütő zajolással az összeveszett hang.
Mint tenger, mely hullámlik, s nem háborog immár:
Úgy telepedvén a tábor nagy teste, helyenként
Még mozog, és nyugtát csapatok lebegési zavarják.
Fenn Ali, mint felhő, völgyekben táboroz Amhát,
Oly fölösen, hogy Egert könnyen vállokra kerítvén
Bajnoki, mint morzsát, ragyogó Sztambulba vihetnék.
Oh Eger! a sziklák nem tesznek téged erőssé,
Minden erőd a bátorság, mely hős fiaidban,
Mint az örök gyémánt ragyog, és nem retteg időtől.
Tárt kapukon jár még a bízott lelkü magyarság,
Hord eleséget föl, vizet is tömlőkben Egerből,
S gúnnyal itatja lovát a száz seregeknek előtte.
Ég Hanivár, Kámber dárdáját rágja dühében,
Cseltől tart Amhát: rohanásokat ója tilalma.
Így szabadon szállítja Dobó a várba hatalmát,
A várast pedig égeti, és rombolja, hogy abban
Várvédők ellen ne lehessen fészke töröknek.
A tűzpor harsogva dobál sziklákat az égre:
Dőlnek az oszlopok, a tér utcák házai földdel
Lesznek egyenlővé. Szép hold felhozza világát,
S romja fölött áll meg szomorú ragyogással az éjben.
Nyugszanak: a vár és várnak környéke halállal
Teljesen, a békét ölelik még alva, borongó
Álomban, melyet fel fog dörrenteni a harc,
S tűnetiből órjás képét alkotni veszélynek.
Éjszaki vársarkon terem áll a föld kebelében
Mélyen, erőszak elől eltéve falaknak alája,
Ablakain csendes szellő suttog be, s az elzárt
Lelkekhez tisztább levegőjét hordja az égnek.
Ott nyomos éjben erőtlen fény rezgésinél csend
S nyúgalom űl a megsebesűlt ágyára, s körötte
Írt kegyes angyalként elegyít az aranyhaju szépség.
Ott kínlódik Omár nagy sebben, mint letörött ág,
Már csak alig függvén a létnek örök tövü fáján.
Élete még egy vágy, egy láng-forralta sohajtás,
Mely ha nehéz búval kiszakad végtére szivéből,
Megszünik, és a lány többé nem hallja nyögését.
Ott tíz más sebesült keres írt testére, s bajában
Szomju tekintettel minden mozgásra figyelmez,
S ím ajtó nyilik. Ída, Dalár borzadva köszöntik
A szomorú csendet; két líliom ég kezeikben,
Két hószínü szövétnek. Az éj mint elfut az ékes
Hajnal előtt, a barna homály úgy oszlik előttök,
És szépségök előtt. Kebelét föltárja setétség,
S a nyavalyások előtünnek sorvadtan ijesztők
Marcona képeikkel. Kitünik fekvése Omárnak,
Amint elfordulva fejét karjára nyugatja,
S forróságában szavakat rebeg ajka: koronként
Tépi pogány mezeit, s látszik harcolni magával.
Ott társát szólítja Dalár, s így ejti beszédét:
„Nénike! nézdsze pogány török ott mint szenved az ágyon,
Vedd oltalmad alá: én félek tőle, szegénytől,
Oh pedig olyan igen sajnálom, mert idegenben
Itt egyedűl vagyon, és nincs aki kesergene rajta.
Nem fog ez ölni magyart, de veszen kebelébe tanácsot
Végtelen istentől, s megtér gyógyúlva hitünkre.
Menj te azért s lásd el, magam addig odább megyek, és e
Némberiekkel az ételeket sebeseknek elosztom.”
És elmentenek. Ída legott fordúla Omárhoz.
Összetalálkoztak, s mi nem úgy mint egykor az első
Lángokban, szemeik, nehezek most régi keservtől,
S a szakadott szív éjével terhelve borongók.
Egykor szép szemeik sugaraiból szőve szivárvány,
A kegyelem hida volt közös érzelmöknek az ösvény,
S köztök azon, mint két várnak vendégi, örökké
Egymást látogatók, a vágy, a kisded örömmel,
S rózsa szeméremnek kocsiján vonakodva te jártál,
Oh szerelem s sziveik teremét felváltva köszöntéd.
A tündér hidat és alakit fölvonta irígyen
Régi hazájok az ég, s föld kínját hagyta helyettök.
Most pillantataik, mint testvér vándorok éjben,
A sivatag mezején egymást rettegve gyanítván,
Végre megösmerik, és ámultan visszaijednek.
Látja Omár, hogy nem boldogság, nem szerelemnek
Üdve az, ami szegény Ídát hervasztja: felejtvén
Ön bajait, mély lelkéből így fejti beszédét:
„Látlak-e, oh örök ég! esztendők mulva, veszendő
Bús várnak közepén így látlak-e tégedet Ída?
Még csak ez egy baj volt Hiadornak hátra ezerből,
Hogy te is annyira légy, mint ő boldogtalan! Oh ez
Arc, ezen elfáradt szem mást olvastat eszemmel,
Mint mikor elmenvén kétség nyila ége agyamban,
Akkor utánam kín s a féltés ördöge súgá:
,,Fuss Hiador! boldog nélkűled is Ída’’ s futottam,
Mint kit az áradat űz, s kebelében hordja kigyóit.
És mikoron Hiador romjából lettem Omárra,
S vérzettem törökért magyar ellen az ütközetekben,
Akkor is ördögeim súgák, hogy vesszek örökre:
,,Jaj neked! Ída hitét még egy csók várja, csak egy még,
Megvan! s esküiben Hiadornak nincs neve többé.’’
Mind ily gondolatok kergettek, mint vadat a vad,
Ártóbban dúlt, hogy lakodat földúlja, acélom.
Nem lele, megfáradt a bűnben lelkem: epedtem,
Hogy boldogságod közepett még lássalak egyszer;
Hogy csak egy elszakadott sugarát felfogjam elorzott
Üdvömnek, csak egy eltévedt pillantat utószor
Öntse beéjjeledett létem vadonába világát
Szép szemeidből, szép szemeidnek gazdag egéből.
S ah hol vannak azok? mi kegyetlen bú üte pártot
Ellened? ifjú kellemidet mely bánat orozza?
S mely, mint játszi madár dallal kele szíved eréből,
Ah hova lett szépségedtől az előbbi vidámság?
Gyöngyei villognak bús láng-forralta szemednek;
Nem szólasz: rózsás partokból, Ída, mi tette
Sírrá ajkaidat, hogy némán, zárva találja
Haldokló Hiador, s bucsuját ne vehesse belőlök?
Ezt nem idő, három rövid év ezt nem teszi: perc az
A boldogságnak; de maró bánatnak örökség,
És neked is, nekem is, sok bajt tűrőknek, örökség!
Oh az egész természetben nincs semmi örömhang,
Nincsen erő többé, mely engem tenne vidámmá.
Mert te is, életem és gyönyöröm szép mennye, borongasz,
S boldogságodból nincs ami leszállana hozzám.”
Szóla, reá fájdalmaiból így válaszol Ída:
„Mit mondál Hiador, kiszakadt jobb része szivemnek,
Mit mondál te nekem, vígyáztalan, oh ne riaszd föl
Alvó bánatimat, boldogtalan Ída nyugalmát.
Elmentél, törökért folyt bajnoki véred: az ég is
Úgy engedjen meg, mint én kedveltelek, és most,
Bár keserítetted, nem tud vádolni szerelmem.
Nem, Hiador, Ídát nem örömnek hagytad ölében.
Kérlelhetlen apám letörölte az élet egéről
A szép csillagirást: neveinknek fénykoszorúját,
S klastromi üszkökkel bús vár leve éji lakásom.
Mint nem örülhettem, mint nem vala hajnalom, és a
Fájdalom ölyve sebes szivemet mint tépte, ne kérdezd.
Kértelek, elhangzott panaszom vén falhoz ütődék
S szentek szobraihoz; minden kő halla zokogni,
Csak nem az ég: attól nem jött valahára segédem.
Oh ne keress szemeimben eget, ne keresd az elomlott
Kellemek árnyékát; amint vala, s most vagyon, Ídát
Össze ne mérd; mert semmibe dől kétszerte reményed.
Egy van örömkor az életben, szép rózsa napokból
A kéj árja körűl koszorúvá fonva. Vidáman
Mint búvár, megy az ifjúság közepette. Jaj annak,
Aki nem örvend itt, s szilajúl elhányja virágát.
Mink nem örűlhettünk; te futottál csalfa gyanúból,
Engem elért darabos pályán a sors keze. Még egy
Kincsem, az elhamvadt szerelem szikrája: setéten
Űl lelkem mellette, s fölül tündér suhogással
A bús emlekezet gyász fája lebegteti fodrát.
Oh Hiador! ide térj, ha kivánsz Idára találni.
Itt leled őt honn, a szomorúság puszta vidékén,
Hol szép álmaiból, s a multak gyász fonalából,
Mint hálót, szövi gondköltő elméje regéit
A boldogságnak, s Hiadorral végzi, ha fárad.”
Még sokat és búsan szólának örömtelen éjjel
A szeretők; de szivök könnyűlt a régi panasznak
Szóra kerűltével. Hiador fennűle sebében,
Ída köté be, s el-elszörnyedt láttára, szemében
Faggyá lett a köny, s hidegen futa végig az arcon.
Elhajlott Hiador, s amint karjával utána
Ída segítségűl leborúlt, elcsattana bágyadt
Csókja szelíd ajakán, s ez volt búcsúja örökre.
Mintegy ijedve kapá elhamvadt gyenge világát
Ída, s Dalárral az éj teremét elhagyta sietve.
De Hiadort mélyebben üté Arszlánnak acéla,
Mint gyógyíthatnák; érzé, hogy vége közelget,
Mindennél inkább pedig érzé régi szerelmét,
Mely hogy örökre kiégjen, még fellobbana egyszer,
S tiszta gyönyör lángját árasztá minden erében.
Akkor az elsebesűlt Hiador fölszóla utószor:
„Elveszek ím, s nem bú, nem bánat erőszaka öl meg,
Sebben sem halok, a vad Oroszlán kardja sebében:
Mert azt gyenge kezek kötözék el, szánakozó szem
Harmatozott le reá. Nem is aggság visz tova engem,
És nyomos esztendők; de korán ép ifju koromban,
Oh szerelem, lelkem szép boldogsága! te ölsz meg.
Még, ha van álom az élet után, csak egy álmot ohajtok,
Egy pillantatot a nagy öröklét boldog egébe,
S látni dicső Ídát, amint szemléltem először
Bútalan évében, mikor ifjú lelke szemeiben
És nemes arcain, és tündöklött mindenik ízén.
Ahogy először rám fordúlt nagy barna szemével
Mindkétféle szerencsének birodalma, s hogyan szűz
Ajkai elhagyatott Hiadort mosolyodni taníták.
Oh csak ez egy látást engedd, mindennek adója!
Vesszek el aztán, tégy morzsává fergetegidben,
Tégy habütött szirtté, s ne legyen több álmom azontúl!”
Így végezte szavát, és álmai jöttek, öröklők,
Mint a lélek, mely végnélküli képzeletével
Messze jövendőben lakot állat előre magának,
S azt minden gyönyörök seregével tészi dicsővé.
Ída jön, és halovány ajakát ébreszti hiába,
Társai jőnek elösmervén a régi barátot,
S hült tetemét ölelik: Hiadornak nincs sebe többé,
Egy volt, a keserű élet, s azt sírja befogta.
Hajnal aranykapuján a nap fejedelme kijött már,
Szerte körűl a háborodott néptenger elömlék.
Közben Eger, mint kis sziget áll, s néz fergetegére.
Már kapuját vendéglakként nem tárja továbbá,
Mint a régi világ óriás temetői mezőben,
Vagy ki magát nagy bércek alá elzárta halálra,
Áll olyan komoran, s csak egy úta van: égbe sohajtás.
Túrnak egész nap az ostromlók: dél, napkelet, éjszak,
S a csendes nyugat el vannak foglalva kezöktől.
Százezer ásónak remeg a föld kérge vasától,
S mint tündéri müvek, kis időn mély völgyei nyílnak,
S partain új dombok tolakodnak az égre: alattok
Ámhát és Ali, s vén Ulemán ágyúi mozognak,
És nyelik a tűzport, töltöznek barna tekékkel:
Készen az üszkökkel rettentő férfiak állnak,
S a jeladást várják. Még minden nyugszik: az egymást
Pusztító elemek fagyait még szikra nem oldja,
S mint anya, mely karján kártévő gyermeket altat,
Béke nyugalmával hordozza tekéit az ágyú.
A holló bátran siet el fészkébe, s fölöttök
És Eger orma fölött nem fél költözni az esztrág.
Alkonyodik; mert ily csalokat gondol vala Amhát,
Nappal irányzott ágyúit hogy ürítse ki estve,
S a véletlen ütött kapukon kész népe betörjön:
A szerecsen Menethám, a döntő Kámber, Oroszlán
És a hírkereső Hanivár, mint vont idegű nyíl,
Álltanak a résen, berohanni, ha kellene, készek.
Jel löveték, fényes gömb a maklári tetőkön,
Mely egyedűl, mint szép csillag, felszálla, s tüzével
A bús alkonynak szabadon szegdelte homályát.
S ím egyszerre kibődültek táméntalan ágyúk
Egybecsapó felhők erejével, s a viharoknak
Szörnyü hatalmával heves érceik összedörögvén,
Nagy sokféle süvöltéssel kirohannak azokból
A por-emelte tekék, s amint a falba harapnak,
Még tova eltévedt hangjok bömbölve, ropogva,
Bujdosik a völgyben, s dörejével ijeszti az alkonyt.
Távol földre szegett füllel nem nyughatik a pór.
Mintha belűl a nagy földnek vas szíve dobogna,
Vagy beszorúlt órjás készülne kitörni belőle,
Döngetvén gyökeres tetejét sok ezernyi ütéssel:
Úgy sürüen s hosszan zendűlést tompa morajjal,
S hall fojtott dörgést, nem régi csodáit az észnek.
Itt ugyan a gömbök sürüen szállongnak Egerhez,
Döngenek a kapuk, a hulló kövek üldözik egymást.
Látni tüzes vasnak röpülését néha közöttök.
Sok mint könnyü madár, mely kél szárnyára lapályból,
Elmegyen, és akadály nélkül, megjárja nagy útát.
Görbe szivárványként fest lánghidat a levegőben,
S rajta halált, és tűzi veszélyt villogtat Egerre.
Sok terhelt gyomrát földszint hordozza, s koronként
Megszökkenve tüzes szárnyával pázsitot éget.
Majd ha kövekre botol, fölemelkedik új dühödéssel,
S a remegő légen magasabban hordja hatalmát.
Megszünik a dörgés, s most nyilként négy kapu ellen
Rontanak a vívók; de nem álomfészek Egervár:
Ártalom, és törökök veszedelme uralkodik abban.
Hosszu setét kapu áll roppant várfalnak alatta,
Mely szűk torkával mind a két várra kiszolgál,
És a ki- és bemenő katonákat rejti veszélytől.
Ott a két várnagy száguldván összejövének,
S harci Dobóhoz imígy a bátor Mecskei szóla:
„A török, úgy látszik, ki akar dörgetni Egerből.
Mit gondolsz, ha kaput tárván, a nyúgati árkon
Vén Ulemánra ütök, (mert őtet láttam az úton
S rendetlen hadait telepedni) de úgy hiszem istent,
Hogy markába törendem az üszköt, s szürke fejére
Gyújtom az ágyúkat, s minden népére; te addig
Hármasan a bőgő mozsaraknak visszafelelhetsz,
S a gőgös tar üvöltését így mára elöljük.”
Szóla, s tekintete úgy mutatá, hogy nem tesz üres szót,
S szól szive hírével; de merész társára lenézvén
Harc ijedelme Dobó, így szóla viszontag ezekre:
„Amiket itt mondál, bajtárs, noha kárral esendők,
Kétem sincs, hogy tenni mered; de idő leszen erre
Másszor is, úgy hiszem; a törököt most várjuk el inkább.
Szállni közel, látod, lövetinktől nem mere hozzánk.
Ágyui csak távol bömbölnek, s a teke fárad
Míg ideér, s belső falainkról visszacsapódik.
Forró gömbjeit is gonoszul hordozza szerencse,
Hulló szikra gyanánt pislognak szerte mezőkön,
S mely bejön, elfáradt testét görgetve, peméttel
Kergetik asszonyaink, s nedves ponyvákkal az utcán.
Várjuk azért, ha talán haddal jőnének ezentúl,
S úgy hiszem eljőnek, mert már némulnak az ágyúk,
S lassu dobaj, mint tolvajoké, közelíti kapunkat.
Rajta merész bajtárs! most váltsuk vissza nevünket,
S gyáva pogány rabból tegyük úrrá, rettenetessé.
Most mi lövöldözzünk: Gergelynek lángkoszorúi
Megnyítják az utat, melyen törökökre tekéink
Hulljanak, de ha ki még eljő falainkhoz, az éltét
Mennykövező kezeink erejétől hagyja lehúnyni.”
Szól vala, s hóka lovát fordítá, visszalovaglott
Mecskei is, s a belvárban végzette parancsát.
Úgy lőn, mint akarák, Gergely koszorúi lidércként
Elmentek haragos sugarakkal az éktelen éjben,
És kitünék tekenő paizsával Kámber alakja,
Amint oszlopként buzogányát rázva közelgett,
S nagy lépéseivel sietett elnyelni az útat.
A rohanók minden részről rémítve kitűntek,
S mindennél inkább Hanivár, a nándori hadfő,
Aki elűl a vak levegőt szegdelte, s röpülvén
Sárkányvérü lován dárdáját hozta Egerhez.
Tömve nyomúlt a nép s megvillana fegyvere. Mostan
Lőtt koszorúi után a vár megbődüle mind négy
Oldalain, s jégzáporként elszórta tekéit.
Negyven rézkebelű sudaras pattant ki először,
És ugyanannyi mozsár ontotta dörögve veszéllyel
Megrakodott fiait. Reng, búg, fütyöl a levegőben
Sok rohanó teke, s most nem az álló kőbe csapódik,
Vaskapun el nem akad; de tör, és marcangol elébe
Száguldó törököt, s mint véres száju oroszlán
Megdöntött sorokon rohanását jegyzi halállal.
Már az okos Menethám nem kísért csalfa szerencsét,
Megfordúl, s amint sisakatlan népe között fut,
Még sokan elhullnak mellette; de ő megyen, és az
Éjet, az öldöklő tűzport átkozza magában.
Tébolyog és fene mérgében fú lángot Oroszlán,
Elveszté az irányt kapuhoz, s ment víni sarokra.
Ott sűrű lövet érte hadát a déli toronyból,
S amint a fal alól mégsem mozdúla, keresvén
A kaput, és az erős falakat dárdákkal ijesztvén,
Őt forró lúggal Robogónak hölgye megönté.
Áll vala sasnőként, férjéhez szűre hasonló,
Nagy deli némberi fenn, nevezék őt Zondorilának.
Ez csak imént a tűzgömböt kergetve merészen
Járta Eger közepét, most fenn várszegleten állván,
A dühödő Arszlánt addig kísérte szemével,
Míg tornyához ütött. Ott arcúl érte sütő víz.
Mint mely lombot az ősz első dere csap meg, azonként
A török elhajlott, s hullott sürü barna szakálla,
S a bajusz, arcának legbüszkébb dísze: hogy eszmélt,
Megfuta, s fél bajuszát sírván hordozta kezében.
Kambert út közepén elhagyta üvöltve az új nép.
Hasztalanúl vittek kapudöntő karjai szálfát:
Mecskei kopjákkal, s csővel kergette falától.
Csak maga hírkereső Hanivár nem ijedve lehulló
Népe fogyásától, szágulda Egerre; de nem lelt
Mint várá, leomolt falakat, nem tört kaput, épen
Állt az egész oldal, s fokait mutogatta kevélyen.
Akkor az ifju nehéz dárdát elsujta kezéből,
Mely a cser kapuban reszketve megállt vala; nyomban
Fölszólalt: „A síkra vitéz, ha vitéz van Egerben!
Jertek, hírkereső Hanivárnak mondanak engem,
S Nándorba lakom én: ki vivand meg Nándor urával?”
„Másszor jó Hanivár”, hangzott le az egri falakról,
„Majd ha világos lesz. Ha meguntad az életet, ordíts
Zoltait, és ez elöl szörnyebben, mintsem akarnád.
Sőt valahol Hanivár terem, és képedre hasonlít,
Mind az egész hadhoz kész lesz beszegődni halálnak,
Annyira nem restel törököt küldözni pokolra.”
Szóla, de hős Hanivárt tíz cső ropogása ijeszté.
A kilökött aranyos dárdát elhagyta boszúsan,
S amint visszarohant, pajzsát hátára borítván,
A kibukó holdnál suttogva repültek utána,
S messze lekísérték denevérszárnyakkal az ónok.
Multanak a napok, és egy sem harc nélkül. Az ágyuk
Mint pokol öblei szüntelenűl durrogtak Egerre,
S vissza kemény választ eregettek kisded Egerből,
Mintha tanyát minden mennykő itt tartana, s a föld
Minden fergetegét ide egy táborba vezetné,
Napról napra halál veszedelmei zúgtak, alá s fel,
S Maklár és Tihamér, s minden hegyek összedörögtek.
Még sokszor kapukat döngetni kijár vala Kamber;
S ösmerték a váriak őt, ösmerte leginkább
Nagy Robogó, ki sokat küzdött vele s hogy ne felejtse,
Jelt üte holdviselő mellén dárdája hegyével.
Még sokszor ragyogó paizsát hordozta körűl a
Hírkereső Hanivár, és Zoltai! Zoltai! zengett
Harcszomjús ajakán. Valamerre rohant vala, őtet
A mindennél szebb Leilának szép szeme nézi,
Az köte jelt balján, pirosan, mint arca, fehérlőt,
Mely lobogásával nem hagyja nyugonni szerelmét.
Jártak utána Pető és Figedi sólyom ikerként,
El nem foghatták; de gyakorta, ha hajnalodik már,
Zoltai, és Hanivár harcolnak Egervize partján.
Visszarepűl Hanivár, s hova inkább, mint Leilához,
Vén Ulemán végső sugarához az édes időkből.
Titkon nyitja meg a sátort, s amint belejárúl,
A mennyet s minden gyönyörét oda zárja magával.
Ott legelőbb így zeng Leilának ezüst szava hozzá:
„Ah te vagy, ily pusztán dísz nélkül hagyva; ki bántott
Tégedet oh Hanivár? mely bajnok szaggata így meg?
Véredet arcaidon mely vad kar tette patakká?
Nem harcból, de oroszlánok barlangjaiból jősz.
Szörny az ijesztő sárkányból, s vad körmü huszárból,
Mely neked árthata, mert ember nincs senki vitézebb,
S még soha ily kárral nem jöttél vissza csatából.”
Így szólt, s egyszersmind eltörlé gyenge ruhával
A vért arcairól, Hanivár mosolyog vala mondván:
„Szép szemem, oh Leilám, te nagyon félénk vagy; ez a vér
Melyet rajtam látsz, magyaroknak vére, s ez arcon
Bőrt is alig választ, és még nem sírgödör a seb.
Ellenségem is a legbüszkébb termet ezer közt,
Nem dühödő sárkány; nézd, mint száguld le kevélyen,
S már ma negyedszer vár viadalmat Egervize partján.
Oh Leilám, te ki minden előtt vagy erője karomnak,
El ne felejtsd Hanivárt megvárni, mig eljön az álmos
Alkony előtt, s a büszke magyart beriasztja Egerbe.”
Szól, s rohan a gőgös, Leilát odahagyva; de zordon
Musztafa jő besuhanva, s szavát így ejti titokban:
„Láttad-e a tépett Hanivárt megtérni? helyette,
Mondd, mi nehéz harcot végezzen Musztafa, hogy, ha
Megleszen az, nyájas szavadat hallhassa szerelme?”
Elfödi szép arcát, s így szól a lányka viszontag:
„Musztafa, bajnok vagy, megvallom; mert Leilához
Ily bátran berohansz; de ha nyájas szómat ohajtod,
Menj oda, hol harc van, s ha megütnek az egriek, ordíts,
Visszajövén pedig ál fejedet hozd el tenyeredben;
Akkor majd az öröm hangján fog szólni szerelmem:
Mert Hanivárt többé nem lesz, ki gyalázza előttem.”
Visszaijedt ily szóra, s helyét váltotta legottan
Musztafa s mint árnyék beborúlt vadsága szivének.
Látta futó Hanivárt, amint a kopja kiállván
Megsebesűlt combján, szomorún elszálla Egertől,
S Zoltait és diadalmi nevét otthagyta; magában
Örvendett az irigy, de dicsőbb hírt nem mene nyerni:
Zoltai kopjáit rettegve kerűlte csatáin.
Hírkereső Hanivár sem jött alkonynak előtte,
Seb mia, s szégyentől lehuzott sátorban evődvén.
Mint bika, kit megvert szaruval tusakodva vetélytárs,
Nem tart csordához, de megyen bömbölve, morogva,
S messze, tanyátlan pusztákon hordozza haragját,
És az emésztő bút: úgy a nemes ifju kerűle
Embert és harcot, szigorún zárkozva magába,
Míg az idő búsúlyának nem szegte hatalmát.
Ah Leilát más gondokkal keseríti szerelme:
A szép és deli hőst látá megfutni vitézebb,
S mint képzelte, delibb hőstől, s a némberi hűség
Fája ledér vágynak termette fajulva gyümölcsét.
Sírja hasonlítás szerelemnek: hős Hanivárnak
Képe nem állott már egyedűl a lányka szemében,
Zoltait is látá s kezdett tünekedni: miért nem
Adta szerencse születnie inkább jézusi népnél,
Hol szeretett egyedűli nejét hű férfi ölelné,
Míg honn osztozván rabnőkkel házi szerencsén,
Leghűbb lángjaiért nem egyéb mint szolgai ágytárs.
Ilyen gondolatok kezdtek fészkelni agyában,
S gyakran Eger patakához alásétálni merész volt,
A megvíni jövő Zoltait szemlélte gyakorta,
S félve s ohajtva futott a táborszélhez előle.
Eljött az s a beteg Hanivárt sokszorta kiáltá
Hasztalanúl; Hanivár elvont sátorban evődék.
Múlt az idő kíméletlen harcokkal azonban,
Hat rettentő nap, hetedik napon a magas Amhát
Felhuzatá éjszakra nehéz ágyúit; azokból
Félmázsát hordott a pornak erőszaka, izmos
Vaskereken gördültek elé feketedve, köröttök
Száz munkás ember mozdító karja vesződött.
És látszék Ali rémalakú jelenése középen.
Áll vala szép egyház sudaras két tornyival: ottan
Már nem konga szelíd hangjával az esti harangszó,
Ájtatos ajkakról ének nem zenge; de durván
A futamó katonák eltölték harci zörejjel,
S bőge setét ágyú törököt riogatva falától.
Erre pogány gyalogok készültek rontani, tornyát
Gyorsan irányozván; de serényebb karja Dobónak.
Ott terem, és maga érceinek megereszti haragját.
Nyomban ölő szolgák kisuhognak az egri toronyból.
Csengenek a megütött pattantyúk öblei, amint
A jövevény vasgombolyagot nyeldeklik, alattok
Bomlik az ágy, s nagy tengelyeik szóródva recsegnek.
Csakhamar elpusztúl az egész készűlet, evődik
Cselkoholó Ali, s szürke lovát fordítja futásra.
Ibrahim a tűznek legügyesb szolgája, derékon
Megszaggatva ledől, elsujtott üszke kezétől
Messze hever, s éltével együtt pislogva kialszik.
Mind az ijedt pattantyúsok ritkulva szaladnak,
S a szélvész elütött koponyákat forgat utánok.
Nem szünik a rontó elemek dühödése azonban,
S nem töri már kétes tovaságból a falat Amhát;
Mint tenger, közelít, mely szirtet elönteni készül.
Árkai mindinkább közelednek lángot okádva,
S a repülő tüzeket nem győzi megoltani száz kéz.
Reszket Eger, mint nyárfalevél, valamennyi kövével.
Tornyai bomlanak, őrfalait gyéríti az omlás,
S itt is, amott is régi tetők s magas asztagok égvén,
Minden gyűlt eleség hamuvá kezd lenni; de bátor
Férfiak is hullnak, s mindennap az őrbeli népség
Gyász temetésével szomorúbb lesz az omladozó vár.
Mindennél inkább tesz kárt s veszedelmet Oroszlán.
Ő közel a várhoz telepedt a boldog anyának
Szent hajlékában, s mely ház égnek vala szánva
A sanyarú földön, lett most egyszerre pokollá.
Mecskei a nyilamó falrést éjente betölti;
Harc ijedelme Dobó villámként járja be várát;
Biztat, erősít, és rohanókat hány le faláról.
Ágyui sem késnek felelőleg visszadörögni,
S mintha ezer lélek lakná, védelmez is, árt is
Ellenségének, mindent hadi karba helyezvén.
Malmai szüntelen a tűzport szaporítva forognak,
A gabonát nyers bőrök alá hordatja gödörbe.
Földali termekben katonáit rejti veszélytől;
Válla világot kész fenntartani, rontani karja.
Csak maga gáttalanúl ront új fészkében Oroszlán:
Őt a vári lövés, fala közt elveszve, nem éri;
S szól komorodva Dobó, s szeme a bús földre setétűl:
„Nincs magyar, aki pogányt el tudjon verni helyéből,
Ott békén lakik ő, maradék lakainkra lövöldöz,
Mink pedig elromolunk, s a hadnak erős helye nincsen.”
Végzi; de ily szavakat nem tűrhet lelke Petőnek,
Nem deli Zoltaié, s elbúsúl Figedi köztök.
S mint mikor a szelek istene fél, fölidézve csapongó
Szélveszeit, s azok indulnak feneketlen üregből
Készen, egész nagy föld kerekét pusztítva bejárni;
Úgy indulnak ezek harcintésére Dobónak,
S Zoltai lángajakán ily szózatit ejti serényen:
„Meglássad, s valamennyien itt lássátok Egerben,
A törökök magok is legyenek látói: porondot
Gyermek nem tapod el szaporábban, s úti fövényvárt,
Mint mi az ártalmas falakat megdöntjük örökre.
Ott többé gunyolásunkkal ne deleljen Oroszlán.
Melyek lángbikaként bömbölnek szüntelenűl ránk,
Némákká teszem ágyuit és hatalomtalan érccé.
Mint mikor a bércek fenekén még zárva nyugodtak
És pokol öbleiket föl nem nyitogatta gonosz kéz.
Sőt isten, ha magyart engem félannyira kedvel,
Mint hadi kedvemben törököt pusztítani vágyok,
Nem lát több napot e gubahátu hitetlen Oroszlán,
S szent fejedelmink sírja fölött nem ijeszti Fehérvárt.”
Így szólt, s messze veté hüvelyét a kőre magától,
S felkapa, mint könnyű tündér, derekára lovának.
Sárga zománcával tündöklött kardvasa képe,
A rohanó Tuhutum, amint kergette Gelónak
Népeit, és sisakán repkedve forog vala sólyma.
Így száz könnyü vitéz kimenének titkon Egerből.
Bátorság lön fegyverök és villámi serénység.
Dél vala. Őr nélkül lakozott a tábor. Oroszlán
Benn magas egyházban dőzsölgete hosszas ebédnél.
Kormos agyú ércek nyugovának szerte az oldalt
Megbontott fal alatt. Rajtok keveregve tanyázván
Kontyviselő törökök víg vendégséget ütének.
Tér vala legközepett dárdákkal körre kitűzve.
Ott Eger ó nedvét szivogatván szomju nadályként,
Szőnyegen agg Ulemán, de gubás nagy bőrön Oroszlán
Ültenek, és szemeik nehezedtek az édes italtól.
Közben erős szavakat mondottak az égi Koránra,
Mely az italt tiltá; de csatákat is érze fejében,
S vendég társához hebegőn így szóla Oroszlán:
„Én Arszlán vagyok, és e bőr is alattam oroszlán.
Régi, Tikirdárban vettem, s kutya-száju zsidónak
Mert drágára veré, koponyáját érte bevágtam.
Az soha nem fog oroszlánbőrt árulni; de lásd, a
Dér megütött, s e fürt bajuszomnak jobb fele. Allah
És valamennyi öreg s apró isten van, azok mind
Lássák meg, ma lerontom Egert, és holnap iszom rá.
Még ma iszom; mert jó a bor mindennap; azért ma
Még iszom, és holnap betörök várába Egernek.
Éltessen magyarok jó istene tégedet, Allah!
Kár hogy nincs borod, a magyarok bora kedves előttem.”
Részegen így szólt, és eldőlt ittában Oroszlán.
Társa nehéz szemmel nézé mosolyodva, de néha
Fölkele, a néző szolgákat visszariasztá.
Néha pedig, hol rejtekben Leilája tanyázott
Lányaival, besuhant az öreg, megapolta szelíden,
S könybe borúlt, mikor a szép kéz forró hava téli
Arcain elsiklott, s megakadt simogatva szakállán.
Hirtelen a szaladó Mamudot szemléli azonban,
Amint vérbe borult bal karját húzva beordít:
„Fussatok! a magyar, a törökök veszedelme közelget.”
S részeg Oroszlánnak lábánál összerogy. Ébred
S lábadoz ez, de nehéz feje nem tisztúl meg egészen.
A leütött dárdát bajosan támolygva kirántja,
S gőzölgő torkán értetlen hangot üvöltöz.
Talpra szökött szolgák viszik őt hurcolva ragadván
S agg Ulemánnal együtt a szűk ajtóra sietnek.
Hallik az összeütött kardok pengése, robajjal
Megtelik a csarnok, s a ház nagy tére futókkal.
Három krími tatár szaladoz tusakodva, s agyargó
Képök az elvesztett viadalt keseredve mutatja.
Zoltai mint párduc, mint mennykő csap be utánok,
S már Tuhutum daliás képét vér festi acélán.
Rádörrenti tatár a vastag idomtalan érc csőt,
S ketteje mordállyal csattognak kurta kigyóként.
Meg nem ütődve megy ő, s a füstben elöldösi őket.
Már szűk a hajlék, betör a tűzlelkü magyarság;
Ágyukat, ágyusokat pusztítanak, a gonosz ércek
Tűzlukait rontják, beverik kopogatva szegekkel.
Döntve kerek nélkül nehezével porba merűlten
Áll a tíz hadi cső, leütött szolgái fölötte
Nyujtóznak. Soha ártani ők nem fognak ezentúl.
Egy gond tartja Petőt, kirohan valamennyi huszárral,
S e lövetek fészkét porral vettetni törekszik.
Zoltai vágtat, öl, űz, szaladók közt kémli Oroszlánt.
Hasztalan: őt repülő ménen szolgái ragadják.
Agg Ulemán ví még, s víttában az éltes atyának
Látni megifjúdott erejét, amint az időnek
Mélye fölött lebeg, és sugarát megereszti turulként.
Ő magas Ormándit s Bayt elfárasztja sebekkel,
S lánya körűl mint örvény jár csattogva; de rájő
Zoltai, és az apát szédítve megéri csapása.
A szolgák, mint karvaly előtt a gyáva galambok,
S mint felhő nap előtt, gyérülve oszolnak el. Akkor
Gyenge sikoltással Leilának bús szava zendűl.
S ahogy előtte nehéz fővel vén apja hanyatlik,
S szemben ölő ifjú közelít tündéri dagállyal,
Fájdalom és vegyes ámúlat kábítja: szivével
Kötve marad keze, a zabolát nem bírja vezetni.
Önkényt megszalad, és viszi a ló harci mezőkön.
Zoltai, mint szép csillag után a hajnal, előtör,
És forog, és rohan a szaladót kísérve szemével.
Figedi még kerget, de Pető pora dönti az egyház
Oldalait; megbontakozik négy sarka, nehézkes
Ormai rengenek, a torony elhullatja keresztét,
S fénylő bádogait darabonként messze leszórja;
Nagy zuhanás közben rommá lesz, s melynek alóla
Nem kedves követet küldöztek Egerre, temetve
Vannak az összezuzott kerekekkel szótalan ágyúk.
Onnan, mert felhőt sejtnek tolakodni hadakból,
És az egész tábort szemlélik ezer fejü órjás
Szörnynek alakjában fölkelni, az egri vitézek
Visszaserénykednek. Menethám már harcol, az arcúl
Megsebesűlt Baynak derekába hajítja dsidáját,
S amint elrántott zsinegén meg visszaragadja,
Vérét s élete végerejét elhuzza beléből.
Így Szokol, így Ulemán sebe által lassu Toborzó
Elhullnak; de nyomúl a nép sokfelé csatával,
S vassal utat szabadít keresett várába magának.
Foglyával bajosan nyargal maga Zoltai hátúl,
Mint gyermek, mely szép madarát hordozza kezében,
S hordozná tenyerén, kis lelke hogy el ne szoruljon,
S hogy ne röpüljön el, oly örömest zárná is az árvát:
Zoltai nem máskép viszi foglyát óva, kegyelve,
S amint visszatekint, Menethámot látja nyomában.
Nagy rohanó szerecsen tűzszemmel méri halálra.
S méri dsidájával; de futását szünteti a hű
Figedi, s megfordúl társát fölemelni bajából.
Zoltai a tévedt dsidaszárt már húzza magával.
S vissza pogány Menethám rángatja: közelget azonban
Tarka török felhő, s a hőst elöléssel ijeszti.
Figedi mordállyal rohanó Menethámot elállja,
S nem rohanó többé, lova főben ütődve lefordúl,
Űzők lábainál szomorún elszórva ülőjét.
Figedi még Szkendert s Aigást vagdalja; Regyefnek
Zoltai visszacsapó erejétől kell leborúlni.
Így két ifju vitéz sok bajjal elérnek Egerbe,
S van nagy öröm, s minden szivtől őszinte dicséret
Tetteikért. Botorúl gondatlan durva pogányok
Most mint sáskasereg száguldnak szerte, de vissza
Szégyenkedve üres nyomokat kergetnek, utánok
A dörgő mozsarak lángkeblü tekéi ropogván.
Akkor társának jobbot nyujt Zoltai, s így szól:
„Figedi, drága virág! veszedelmek fergetegénél
És csak erős szívben nyilik a szép hirü vitézség.
S ez jutalom nélkül maga is díj: engem azonban
Több mint ritka vitézséged kísére veszélyben.
Nézz ide, foglyom van, fátyol födi arca világát,
És a legdeliebb testet gazdag ruha. Monddsza,
(Még én sem láttam) fölbontsam-e fátyola titkát,
Hogy meglásd, s ha kivánod, mint magadénak örülhess.”
Figedi könnyü mosolygással ránéz vala, mondván:
„Bajtárs! nagy dolgot tettél valahára kicsinyből
Multakat említvén, melyek mint nyomtalan árnyék
Elmentek tőlünk, s melyekben, mint magam úgy te
Forgattunk egyiránt. Jutalomnak nincs helye köztünk,
S nagyról szólni tilos, ha barátság lelke vezérel.
E kis ajándékot elvenném tőled, azonban
Restelem a bútort: ne kivánj terhelni leánnyal.
Sőt ha tanácsom kell, magad is hagyd menni szegénykét,
Mondja meg őreinek, hogy még sokan élnek Egerben,
Akik férfiakat várnak falaikra, s az asszonyt,
Mint vándor madarat szabadon szárnyára eresztik.”
Így végzé a büszke nemes; de szelíden emelvén
Zoltai a fátyolt, kinyilék Leilának alakja,
Mint gyengéd ibolyák nyilnak kikeletkori hóból.
A deli lány ott állt, legszebb csemetéje keletnek,
Szép nap az éjnek fürteiben. Fájdalma derengett
Arcain, és amint az ajak rózsáit eléré,
Elhalt, s föltámadt mint egy félégi mosolygás:
Oly keggyel vala két kis ajak szerelemre tanítva,
S csókra szelíd természettől egymáshoz eresztve.
Homloka holdmezejét, a kettős barna szivárványt
S a lesütött szemeket ki ne nézze, s ha nézi, ne vesszen
Andalodásában? Figedit némítva elűzi
A késő bánat; megyen, és nem hagyja szerelmét.
Társa pedig valamintha tovább szemlélni sokalna
Ennyi dicsőséget, fátyolt vet rabja fejére,
És viszi, gondolatok szővén új lelke világát,
A magas Idához, s a kék szemü gyenge Dalárhoz.
Sokszor elélemedett atya megjön az egri falakhoz,
Rettentő váltságúl hoz hatezernyi leventát,
És dörög a kapukon, s vas karral idézi leányát.
Gyakran hoz sok aranyt s gyöngyöt két ölnyi füzérrel,
S kész minden kincsét föligérni egy elragadottért.
S amint a holtak mezején fegyvertelen ott űl,
Vad fuvalom hajtván kor-dérítette szakállát,
Néz, és semmi remény jeleit nem látva halált vár:
Párducok is szánnák; de csatában szánakodás nincs.
Harcait a magyar is harccal veri vissza, de senki
A fegyvertelenen pusztítást tenni nem indúl:
Él nyomorúlt öreg, és Leilához Egerbe sohajtoz.


Seiner diener einer mit graus
ward auch gesprengt durch das bachhaus,
doch schlug er sich von in heraus,
zeigt das dem keiser ane.
Der nam ein dis bachhaus zuhant,
vil toter körper darin fant,
mit feuer es zu grunt verbrant
fing darin weib und mane.
Becken, mülknecht er all radbrecht
und die huren ertrenket.
Sokrates, secht! durch strenges recht
diser geschicht gedenket.
hie merk die weltlich obrikeit,
was sie zu gmeinem nutz bereit
kumt in ein misbrauch mit der zeit
durch eigennutz gekrenket.


O Gott ich bin dein Topff/ den du gemacht
auß rothen Ton/ darüm ich dich auch ehre
als ein Gefäß/ deß Hafners Lob vermehre/
ich bin ja klein/ das kleine nim in acht
und nicht veracht.


„Haragját Milánó, kegyelmét Kremóna,
Mántua, Pádova és a büszke Róma:
Jól könyörge a pap, a főpap Oroszlán,
Róma fejedelmit őmagával hozván:


Ötödik Alderan, bátyja Demirhámnak,
Volt gondviselője az szerecsen hadnak,
Ez magyarázója volt minden álomnak,
És kifejtője Mahumet irásának.


A zdá se mu, že nebes klenbu vidí,
jak žádný básník v světě neuzřel:
v ní mraků Niagarou zlata roztok vřel,
a ve vlnách těch Štěstí vůz svůj řídí.
Ó blaho nezměrné! – Hle! rukou úbělovou
Štěstěna zlata skvosty hází dolů,
s paprsky jehož úsměv její letí spolu.
Juž v celém ovzduší krůpěje zlata plovou
a oslňující, přeskvělou září
se klidně rozkládají v jeho tváři.


权由宠盛危宗社
天子倾心日自如
十万北来犹未悟
潼关尚听促哥舒


三贤无像亦无堂
败柳犹垂赤土墙
官卖神祠有前例
熙宁丞相起坊场


— Ah ! monsieur Paul ! — Mademoiselle !
— Mon père vous attend. Voyez.
Voici votre violoncelle,
Son violon et les cahiers.


Fleuch, mein Geist! Nein, bleib und säume,
Bis noch eine Lebenspflicht
Durch den Abschied kurzer Reime
Von dem lezten Willen spricht.
Ihr Verleumder dürft nicht lachen,
Daß mein Hausrath Armuth ist;
Günther kan noch was vermachen,
Warum wär er sonst ein Christ?


Vážný muž se divit musí,
vícekrát-li věc tu zkusí;
kdy pak jaký mudrák rek
rozřeší ten oříšek.
S hádanky tu svatá víra
neprůhlednou mlhu stírá:
„Poslouchati velí Bůh,
poslouchej a nebuď hluch.“


Gueux, mais pas comme ça, l’homme vrai, le seul vrai,
Poète, va, si ton langage n’est pas vrai.
Toi l’es, et ton langage, alors ! Tant pis pour ceux
Qui n’auront pas aimé, fous comme autant de tois,
La lune pour chauffer les sans femmes ni toits,
La mort, ah ! pour bercer les cœurs malechanceux,


花正日卓午
荷盖车轮开
群鱼聚池面
为有薰风来


Und nicht vergeblich sogst du mit Emsigkeit
Das tiefste Mark altgriechischer Bildung ein:
Wofür, als fürs Vollkommne, schlüge
Solch ein erhabenes Herz, wie deines?


A celá historie naposledy
s tou velikostí epoch, činů, lidí
je fikcí pouze. Zříme jejich sledy,
měříme dneškem je a člověk vidí,


Egli medesmo sua fortuna affretta,
fortuna che noi tragge e lui conduce,
però ch'a pena al suo partire aspetta
i primi rai de la novella luce.
E' per miglior la via più breve eletta;
tale ei la stima, ch'è signor e duce,
né i passi più difficili o i paesi
schivar si cerca de' nemici offesi.


Erster Bürger.


Ya bajan los caminos
violeta y aire—
Ya bajan los caminos
rosa y arcángel—
    ¡bandadas de gabrieles
    los cucubanos!
¡Si el lucero del alba
fuera El Lucero—
qué de manos en vuelo
hacia La Mañana!


Fekete szemvédő, rémes az arca -
Dérlepett rónákon kereke karca
- földi hideg villám - szerte cikáz
s villanyos borzalom kit nem igáz?
Dérlepett rónákon kereke karca.


Szinaranyból fényes ékszert
Szántam hó nyakadra,
Mely sok ékes hölgy közől fényt
Vonna csak magadra;
Ah de ékét ékszereknek
Bírod önmagadban,
Ritka szíved tündököltet
Soknál gazdagabban.


Podivné ticho uvnitř polí,
roj ptáků krouží pod vilou.
Topoly hledí po okolí.
Uvadlých květin smutek bolí.
Lze umřít s touhou ožilou?


Zernichte bald des Feindes Rasen!
Er wagt sich bis an deinen Trohn,
Und spricht, von Hochmuht aufgeblasen,
Dir, Fürst der Ehren! Trotz und Hohn.
Erwache, grosser Herr, erwache!
Es fordert dich dein Feind heraus:
Und führe selbsten deine Sache
Mit Macht auf seinen Scheitel aus.


Ton nom deux fois illustre
A retrouvé son lustre,
Comme il l'avait jadis


Mindig bolond hónap volt, mióta e világ,
Az, melyet márciusnak keresztelt a diák:
Fagy, hó, eső, derült ég, vihar... mind egy napon!
Csak úgy bámul belé a bölcs kalendárium.


Heimkehret fernher, aus den fremden Landen,
In seiner Seele tief bewegt der Wandrer;
Er legt von sich den Stab und knieet nieder,
Und feuchtet deinen Schoß mit stillen Tränen,
O deutsche Heimat! – Woll ihm nicht versagen
Für viele Liebe nur die eine Bitte:
Wann müd am Abend seine Augen sinken,
Auf deinem Grunde laß den Stein ihn finden,
Darunter er zum Schlaf sein Haupt verberge.


Vuestro Templo, Señor, arde violento,
al laurel de Tomás se han atrevido
centellas materiales y encendido
lo que del rayo se juzgaba exento.


Nein, Gnade, Gnade! Los die Hand!
Los! O, wie viele waren härter
Als ich!« – Er fliegt hinan die Wand –
Da faßt den Rasenden der Wärter.
Gebändigt hat ihn Jack' und Schnur,
Auf seinem Lager sieh ihn kauern!
Komm nun – er war ein Werkzeug nur!
Laß uns nicht richten – nur bedauern!


Erő vala tetememben,
Minden bajt megláboltam;
Tehetség volt tűz-lelkemben,
A sorsot csak gúnyoltam;
Nem esmérvén veszedelmet,
Nagy dolgokat koholtam;
Nem esmertem a szerelmet -
Egek, de boldog voltam!


No por villanos rústicos nos prives
de tu sonora voz, por más que intente
la pena, que de bárbaros recibes.


Es macht uns Gott zum Freund,
Will uns von dem Bösen,
Welcher uns zu stürzen meint,
Ewiglich erlösen.
Singet diesem Kindelein,
Lieblichs Jesulein,
Laß mich ganz dein eigen sein,
Lieblichs Jesulein.


So ist kein flammendes Gericht
Für Sünder, die Ihn hassen?
So sollen seine Donner nicht
Des Sünders Scheitel fassen?
So lebt der Thor im Ueberfluß?
Und Weisheit soll, wie Lazarus,
In Bettlerslumpen sterben?


e pulzellette e giovani garzoni
baciarsi nella bocca e nelle guance;
d'amor e di goder vi si ragioni.


Ascua encendida es el tesoro,
sombra que huye la vanidad.
Todo es mentira: la gloria, el oro;
lo que yo adoro
sólo es verdad:
¡la Libertad!
Así los barqueros pasaban cantando
la eterna canción
y, al golpe del remo, saltaba la espuma
y heríala el sol.
—¿Te embarcas?, gritaban; y yo sonriendo
les dije al pasar:
—Yo ya me he embarcado; por señas que aún tengo
la ropa en la playa tendida a secar.


Auch zum Lieben bedarfst du der Kunst? Unglücklicher Manso,
Daß die Natur auch nichts, gar nichts für dich noch getan!


I


Ein schönes glas hat seiner brüchigkeit
Beginn in sich/ wie vnser sterblichkeit.
Für die zerbrechligkeit
Hilft nicht der schöne glantz/
Für vnser sterbligkeit
Hilft nicht der ehrenkrantz.
Ein newes glas zubricht/ so stirbet auch die jugend/
Ein reines glas zubricht/ so stirbet auch die tugend/
Die doch vnsterblich ist. Ein vestes glas zufällt/
Vnd mancher stercker mensch verlässet diese welt.


Und den Knaben hört man schwirren,
Goldne Fäden zart und lind
Durch die Lüfte künstlich wirren –
Und ein süßer Krieg beginnt:
Suchen, Fliehen, schmachtend Irren,
Bis sich alle hold verwirren. –
O beglücktes Labyrinth!


Tys se, Pane, smiloval,
Čechům’s křísitele dal –
Jungmann zahnal němotu,
A vlasť zkřísil k životu,
Pane, posilň nás!


Als brächt' er von draußen
Die ganze Welt,
Von zuckenden Strahlen
Blendend erhellt;
Als ging mir das Leben
Auf in der Brust,
So hing ich am Hals ihm
In bebender Lust.
Und was er gesprochen,
Ich weiß es nicht mehr,
Es sang und es klang ja
Die Welt um mich her!


A stále šli kolem noví, všichni v nedělních kravatách, stejní,
se stejnými náramky, stejnými řečmi, stejným smíchem.
V jich očích prázdno jsem viděl a prázdno jsem cítil v jich srdcích,
zoufalost sahala po mně z dvojího tohoto prázdna.


So zieht denn hin ins Ehrenfeld,
Den alten Preußen gleich!
Fritz schaut aus seiner Sonnenwelt
Herab, und segnet euch!


Para provar que sou poeta
Tenho que poetiza
Para poetizar,
Tenho que inspirar-m
Para inspirar-me,
Tenho que amar,
Para amar,
Tenho que senti
Para sentir,
Tenho que ve
Para ver,
Tenho que cre
Para crer,
Tenho que viver
Para viver,
Tenho que se
Ser Poet


Qui meco stesso a passo non infermo,
Sciolto dal mondo e d'ogni umano impaccio,
Varco sovente in parte, ov'io procaccio
Agli affanni quaggiù riparo e schermo.


Schaffe dir zuvor stolzer Brite, eine eigene Sprache,
Ehe verächtlich du blickst auf den Deutschen herab.
Brüste dich in deinem Stolz, doch jegliches Wort, das vom Munde
Strömt dir, beweiset es klar, was du stets schuldig uns bleibst.


يا دارُ نِلتِ العِزَّ والتَّكريما
وغدَا مَقامُكِ في الدِيارِ عَظيما
قد كنتِ داراً لامرِئٍ مُترئِّسٍ
لا يعرِف التَّحليلَ والتَّحريما
سَلبَ النُّفوسَ مَتاعَها وحياتَها
وأنالَهَا التَّعذيبَ والتَّاليمَا
حتى أتاحَ لكِ الإلهُ سعادةً
إذ صرتِ لِلمسعودِ إبراهيما
وأنالَ وجهَك بهجةً ولَطالما
قد كانَ بالظُّلم الذَّميمِ دميما
عُوِّضتِ عن ذاكَ الظَّلومِ مُرابِطاً
مُتَحَيِّزاً لِلمَكرُماتِ كَريما
حرا خَبيراً بالأُمورِ مُهَذَّباً
مُتَأَدِّباً رحبَ الجَبينِ فَهيما
وهبَ الإلهُ له فُؤاداً نَيِّراً
من كلِّ أدواءِ القُلوبِ سَليما
شهماً له في العلمِ حظٌّ وافرٌ
أدنى له المنثورَ والمنظوما
وأنالَه بينَ الرِّجالِ محبَّةً
فتراهُ لِلقومِ الكِرام حَميما
يا دارُ يَهنيكِ الذي قد نِلتِ من
عزِّ ويُمنٍ لا يزالُ مُقيما
وحُبِيتِ من أثَرِ الظَّلومِ طهارةً
لما أحَلَّ اللهُ فِيكِ حَكيما
وغدوتِ من بعدِ الدُّثورِ جَديدةً
ومُنحتِ من بعدِ الِّفاء نَعيما
صدَقَ الذي قد قالَ إنَّ الحَظَّ لا
يُعطى بكُلٍّ الحَالتينِ لُزوما
يَعودُ الفتى أغنى الوَرى ولَطالَما
قد باتَ مَنفوضَ الجِراب عَديما
وكُسيتِ في حُلَلِ المَلاحةِ حًلَّةً
زَهراءَ غَادَرَتِ الحَسودَ كَليما
وإليكِ قد عادَ الشبابُ مُلاطِفاً
وَتَرحَّلَ الهَرَمُ العنيفُ رَغيما
وإليكَ إبراهيمُ تَهنِئَةً كما
بَعَثَ الصباحُ منَ الرياضِ نَسيما


С постели
ВсталНа голом теле
Дымится ало
И стынет соУлыбки дрожко
Стрекозят крыльВ глазах — умилье…
Еще немножко, —
И под уклон!


大钧生物有奇功
润泽吹嘘雨又风
榴子桂花今古事
一枝要比五枝红


鸟栖残叶梦回时
月满关山有所思
无数人家吹玉笛
未应俱是断肠辞


Já ti kadidlo obětuji,
Syn jsi ty Boží, osvědčuji.
V té víře státi budu;
Ta mě ochrání ode bludu.


Du spielst vortrefflich und spielst hoch,
Großmütig, Ohnesorg,
Dein Spiel hat einen Fehler doch:
Der Einsatz geht auf Borg.


Tout se tait dans l'affreux lointain
Vers qui l'homme effaré s'avance ;
L'oubli, la tombe, le destin,
Et la nuit, sont de connivence.


Die Nymphen, wo du bist, die laßen voller Ruh
Selbst die Gesundheit dir aus milden Adern springen,
Mich wil der wilde Mars von sichrer Freude dringen,
Und läßt mir nicht die Helfft' in meiner Wirthschafft zu.


Y es sueño nada más
cuanto le baja;
sueño cae a su boca,
sueño a su espalda,
y me roban su cuerpo
junto con su alma.
Y así lo van cubriendo
con tanta maña,
que en la noche no tengo
hijo ni nada,
madre ciega de sombra,
madre robada.
Hasta que el sol bendito
al fin lo baña:
me lo devuelve en linda
fruta mondada
¡y me lo pone entero
sobre la falda!


Až pod oči si stříkla voda slaná.
Nuž – vzhůru do proudů ať loď si vyletí!
Když naše vlny hledaly si pána,
ať sevrou loď si ve své objetí!
Kéž jízda ta mou lásku posvětí!
Nuž – vzhůru, vlny, s písní dunivou!
My vyjeli a chceme dojeti.
Ó jděte dále věčnou drahou svou!


Siempre mar adentro,
en busca de la poesía,
y todavía es invierno.


„Nuž, páni!“ Kostka na to zas,
„ten závitek svůj sníte,
a ne-li, dobrá, zde je most,
zpod Vltava, jak víte.


Péro dovedné
lítá jako blesk,
písař, samý lesk,


Heában hány ellent Rustán bék kardjával,
Mert vitéz tatár hám három csapásával
Földre halva nyujtá, s fölötte igy szóllal:
“Holt eb, ihon Krim bék, az kivel játszottál.”


Già mi par di sentir que' dolci accenti
che correano ad udir l' onde e l' arene,
mentre cantando qui la bella Irene
rendeva a l' armonia i Cieli intenti:


Keinen Charakter entdeckst du in diesem erbärmlichen Schauspiel?
Wären es Schufte, du kämst besser mit ihnen zurecht.


Estas sonoras manos oscuras y lucientes
las reviste una piel de invencible corteza,
y son inagotables y generosas fuentes
de vida y de riqueza.
Como si con los astros el polvo peleara,
como si los planetas lucharan con gusanos,
la especie de las manos trabajadora y clara
lucha con otras manos.
Feroces y reunidas en un bando sangriento
avanzan al hundirse los cielos vespertinos
unas manos de hueso lívido y avariento,
paisaje de asesinos.
No han sonado: no cantan. Sus dedos vagan roncos,
mudamente aletean, se ciernen, se propagan.
Ni tejieron la pana, ni mecieron los troncos,
y blandas de ocio vagan.
Empuñan crucifijos y acaparan tesoros
que a nadie corresponden sino a quien los labora,
y sus mudos crepúsculos absorben los sonoros
caudales de la aurora.
Orgullo de puñales, arma de bombardeos
con un cáliz, un crimen y un muerto en cada uña:
ejecutoras pálidas de los negros deseos
que la avaricia empuña.
¿Quién lavará estas manos fangosas que se extienden
al agua y la deshonran, enrojecen y estragan?
Nadie lavará manos que en el puñal se encienden
y en el amor se apagan.
Las laboriosas manos de los trabajadores
caerán sobre vosotras con dientes y cuchillas.
Y las verán cortadas tantos explotadores
en sus mismas rodillas.


To byl on, můj domov milovaný,
oko na vše pohlíželo strany,
to ty nivy, luka, lesy, pole,
i týž mlýn, jenž smutně klepal v dole.


Steh fromm vor dieses Grabes Mal.
Solange die Sonne geht zu Berg und Tal,
Solange schlägt ein treues, deutsches Herz
Und Hoffnung blicket himmelwärts,
Ruft Vollertsen: Streut mir Blumen, nicht Tränen,
Doch auch: Vergesset nicht die Dänen!


Derengő korareggel
nyikorgó kerekekkel


先生宴坐西湖曲
水上青山削寒玉
日光浮动山影来
酿作一壶春酒绿


琪管将扬世罕知
不辞三弄试临溪
少陵若也能精鉴
休戏严公有此儿


Králové a všickni lidé,
Knížata a soudcové;
Mládency y všecky panny,
S dětmi matky, otcové
Hospodina s srdcem ctěte,
Společně pak vděčně rcete:
Budiž chvála věčnému
Bohu neskončenému!


põe sempre os nomes aos bois
Nas histórias que contare
Ou logo os burros depois
Se queixam de os retratares:
Mas são as minhas orelhas!
Este azurrar é o meu!
Se estas são minhas guedelhas!
Ai este burro sou eu!
Não me nomeie ele embora,
Toda a Pátria vai agora
Saber-me por burro, hin-hã!
Ai que eu, hin-hã, hin-hã!
- Quiseste a um burro poupa
Logo doze hão-de zurra


Je blažen, komu klene míru duhu,
kdo srdce jeho volí za svou metu
a trvá v řadě jeho věrných sluhů.


olhos que vêem ermos, e
que se inundam de prazer, de dor,
olhos que querem ver -
estes olhos, são os mesmos, meu amor


Einstein will Einstein
Einstein will Ein Stein
Ein Stein
leben Ein Stein


O ruído vário da rua
Passa alto por mim que sig
Vejo: cada coisa é su
Oiço: cada som é consig
Sou como a praia a que invade
um mar que torna a desce
Ah, nisto tudo a verdade
É só eu ter que morre
Depois de eu cessar, o ruíd
Não, não ajusto nada
Ao meu conceito perdido
Como uma flor na estrad


Auch dein, o Trägheit, lach' ich dann;
Sie wird für meinen Fleiß schon sorgen,
Und mehr, als ich verdienen kann,
Für Spitzen, Hauben, Bänder borgen.


Als müßten sie stützen das Himmelsdach,
Auf steigen die Wogensäulen;
Empor zu den Wolken, und wieder dann jäh
Hinab in die schwindligen Tiefen der See,
Reißt uns die Flut bei des Donners Gekrach
Und der Stürme Tosen und Heulen.


Kezet ád az Asszony, s nagy érzékenységgel
“megleptél ma, úgymond, ezen emberséggel.
Befogadom Mátyást anyai készséggel,
s nem hagyom, még élek, küzködni szükséggel.


Die winselnde Gefangne sprach:
O Freundinn! soll ich nicht dem Menschen mich vertrauen?
Ich nehm' in Gärten, Feldern, Auen
Ihm nichts, bin keinem je zur Last;
Dem Müden sing ich gern bey seiner Abend-Rast,
Und hoffte Schutz und Lohn von ihm, der solche Gruben
Mir gräbt im unverdächt'gen Hain.


Et de sommeil qu’un rien troublait.


Si yo pudiera acariciarte, oh fina
suavidad de esta música del viento,
en las ramas mecidas de la encina...
¡Oh, si tuviera tacto el pensamiento
para palpar la redondez del mundo,
el rumor de los cielos transparentes,
el pensar agobiado de las frentes
y el viaje del suspiro vagabundo!...
¡Si al corazón llegara
en su forma real, el infinito;
lo que fue llanto en la pupila clara
e insaciedad en la eclosión del grito;
si la verdad me hiriera
con su arista cruel, en tajo rudo,
si todo lo que viera
estuviera desnudo!
¿Qué palabra soberbia y rebosante
daría esa expresión apetecida?
¡Pensar que bastaría, así, un instante
para borrar las formas de la vida!


Se eterno brami il radicale umore
e che fulgure mai non ti percota,
odi e sii testimonio al mio dolore.


Geh nicht vor mir in dieses unbesungne
In dieses dunkle Reich, das Keiner kennt;
Damit Dein Name, dieser lang verklungne,
Wenn ich ihn ruf, noch Dich mit Namen nennt.


Poi che la figlia al vecchio par matura
siche ne possa lhuom cogliere i frutti
o fusse mia disgratia o mia aventura
eletto fui degno di lei fra tutti
li lati campi oltra le belle mura
non men li pescarecci che li asciutti
che ci son dognintorno a venti miglia
mi consegno per dote de la figlia


»Jungfrau, komm in die Arme mein!
Sollst deines Siegers Herrin sein.
Will baun dir einen Palast schön,
In prächt'gen Kleidern sollst du gehn.


Der Knabe schüttelt den Lockenkopf.
– Du kannst ja fliegen. Ich kann das nicht.
Und wenn ich dich hasche, fang ich dich nie:
ich bin ja gar nicht dein Bruder.


Mein Herz muß nun vollenden,
Da sich die Zeit will wenden,
Es fällt mir aus den Händen
Der letzte Lebenstraum.
Entsetzliches Verschwenden
In allen Elementen,
Mußt' ich den Geist verpfänden,
Und alles war nur Schaum!
»Ich hör' ein Sichlein rauschen,
Wohl rauschen durch den Klee,
Ich hör' ein Mägdlein klagen
Von Weh, von bitterm Weh!«


Kraj svůj vroucně velebíme,
chrabří hoši od Lužnice,
s Rubešem svým hlásně díme
sborem jedním za tisíce:
Já jsem Čech, já jsem Čech,
kdo je víc se slyšet nech!


Le souffle des tièdes nuées,
Voyant les roses se fermer,
Effleurait, pour s'y parfumer,
Vos blondes tresses dénouées.


Aber, was ich noch hier lebe, das sei allein
Dir, mein Schöpfer, gelebt! Wo nun mein Erbe ist,
Sei mein Wandel! im Himmel
Wo Serena die Gottheit schaut.


Eins tags ruft er dem delphin wider,
der delphin gieng zum knaben ans gestat;
der knab reicht im ein stücklein brot,
das er empfangen hat
Darnach als oft er auf und nider
gieng, ruft er in heraus an meres rant;
so kam allmal der fisch, empfieng
das brot aus seiner hant.
Einsmals der fisch dem knaben locken wase,
das der knab gritling auf den delphin saße,
und fürt in hin sein straße
gen Puteolon in des knaben schul,
und sürt in darnach wider heim,
als wers sein lieber bul.


Entre nubes de sueños e ilusiones
Van volando las almas de inocentes
Que cumplieron la cita con la muerte
En vagones y arcadas de estaciones.
Van viajando cual aves peregrinas
Con los ojos cargados de tristeza
Por dejar a su nido entre maleza
Con las zarzas y bestias asesinas.
Los cuerpos se quedaron entre ruinas
Ante un pueblo dormido e indolente
Que sufre la pasión del penitente
Cual Nazareno coronado con espinas.
¿Cuando despertará el mundo entero
para decir no más al terrorismo,
para acabar del todo el salvajismo
de demonios con cara de cordero?


Aus freier Gnade hieß der Herr
So schön die Erde werden.
Bedarf zu seinem Wohlsein Er
Der Früchte dieser Erden?
Drum wollen wir auch geben gern,
Wie wir von Ihm genommen,
Und ähnlich werden unserm Herrn,
Und sein wie Er vollkommen.


Sprecht nicht von Christenthum!
Eitel ist euer Ruhm.
Edel und arm und reich –
Christen sind alle gleich.


Was nützte mir der Block der keinmahl wird gehört.


Suffenus schwitzt und lärmt und schäumt,
Nichts kann den hohen Eifer zähmen;
Er stampft, er knirscht; warum? er reimt,
Und will jetzt den Homer beschämen.
So setzt sich Pythons Priesterin
Halb rasend auf den Dreifuß hin,
Und spürt in Hirn und Busen Wehen.
Was ist der stolzen Feder Frucht?
Was wirkt des Dichters Wirbelsucht?
Zum mindsten, glaub' ich, Odysseen!


Im Sonnenlicht zerreißen Ärzte eine Frau.
Hier klafft der offne rote Leib. Und schweres Blut
Fließt, dunkler Wein, in einen weißen Napf. Recht gut
Sieht man die rosarote Cyste. Bleiern grau


Jest život studnicí, z níž vážit musí každý
svou vlastní prací mok ve hloubi ukrytý;
kdo potu šetřil by, stoup k mezím samovraždy.


Amerikának hát vannak feketéi? Nekünk is;
Nálunk a feketék szóemelője te vagy.
Ott azokért sok tiszta kebel küzd szóval, irásban:
Téged méreg bánt, hogy szünik a botidő.


Sdegno, paüra e disperata mente,
zelo di onore o mantenir di fede
conducon spesso, como s'ode e vede,
a voluntaria morte molta gente.


Rausche leiser, edle Quelle,
Unser Lied ertönet dir,
Schweigend kamen wir zur Stelle,
Aber singend scheiden wir.
Gabst nicht du die Stimm' uns wieder,
Die zu Hause war erkrankt?
Billig denn durch laute Lieder
Dir zuerst sie freundlich dankt.


Po celém hradě dnes tu čpí
mydlinek ostrá vůně,
a pak: sedmnáct kapitol
princezna věčně stůně – –


ubozí, stokrát ubozí.
a nevinní jak šelmy z lesů...
můj bílý hochu, tvoje cestopisy
jsou prolog ke krvi a děsu.


Ché lo Schifo era fatto sì codardo
Ch'e' no·mi bisognava ch'i' 'l dottasse;
Ma tuttor non volea ched i' v'entrasse,
Sed e' non fosse notte ben a tardo.


铁石心肠满面霜
岁寒吾计未全荒
相逢休问春何处
定是调羹到玉堂


Wollt ihr beten, so betet, wie Jesus die Jünger es lehrte!
Manches Gebet zwar giebt's, welches zur Läuterung führt:
Dieses setzt sie voraus; will's Einer, ohne zu heucheln,
Beten, so muß er sich erst völlig vollenden als Mensch.


Ein Rabe fliegt, so schwarz und scharf,
Wie ihn kein Maler malen darf,
Wenn er's nicht etwa kann.
Ich stapfe einsam durch den Schnee.
Vielleicht steht links im Busch ein Reh
Und denkt: Dort geht ein Mann.


Nun die Namen sind geschrieben
In das grosse Kirchen-Buch,
Drum zerreisset nach Belieben
Immerhin das Leichen-Tuch,
Steiget nur in Sarg hinein,
Kurtzweil muß getrieben seyn,
Habens doch die lieben Alten
Vormahls eben so gehalten.


Was muß ich über Ohnmacht klagen?
Was lässt der Durst mir selten Rhu?
Die Freunde werden hingetragen,
Ich leb' halb tod noch jmmer zu.


天南东北望
慈母隔江𣸣
今日云洲上
相看祗白云


Uns zu Häupten neben einem morschen Laube flog ein Falter –
Keine herbe Grenze scheidet Jugend hier und Alter.


Und, o wie beb' ich! o ihr Unsterblichen!
Vielleicht erreich' ich früher das hohe Ziel!
Dann mag, o dann an meine leichte
Fliegende Locke dein Athem hauchen!


Was ist der Ruhm? Ein luftig Traumgebild,
Das wesenlos vor trunk'nen Blicken schaukelt
Und gold'ne Träume vor die Seele gaukelt
Und nimmer euer glühend Sehnen stillt.


Kommt ihr Hirten, kommt ihr Armen,
Seht das ewige Erbarmen,
Das sich uns hat zugesellt,
Nicht den Königen der Erden,
Hirten will er ähnlich werden,
Er, der Herr der ganzen Welt.


És Amnon mégis vissza nem lép,
Előtte mindig, mindig e kép!
Éjjel viraszt, eped napestig,
Hogy belé szinte megbetegszik...
S midőn háló és annyi csel
Céljához nem vivé közel:
Erőszakhoz nyul a rosz bátya...
S ékes Támár meg van gyalázva!


Il gran Pastor, a cui le chiavi date
furon del Cielo, a voi si volge e prega
che de le greggi sue pietà vi prenda;


O Mademoiselle Sarah,
C'est à qui de nous deux sera
Le mieux encore épris de l'autre.


Nem kivánok a dalért
Sem borostyánt, sem babért,
Egy virágszál hó kezekből,
Egy mosoly szép hölgyszemekből
Nékem a legszebb füzér,
Legdicsőebb pályabér.


MAedgen muſt du mich betruͤben/
Kanſt du meinen treuen ſinn
Nicht ein bißgen wieder lieben/
Weil ich doch dein diener bin?
Ach es kommt mir nicht ſo gut/
Jch bin nicht wie milch und blut.


Und ein paar Bäume stehn den Weg entlang
Im halben Licht verkrüppelt und beleibt.
Wie schwarz aus einer Stirn gekrümmt und krank
Ein starkes Horn steht und nach oben treibt.


Mein Kind, die Zeit zerstob, ich werde alt:
Wird eurer Kinder Zukunft anders sein,
Wenn unsre bangen Stimmen längst verhallt?


Však jaký rozdíl nyní o sto roků!
Ty aspoň žiješ, byť i v denním boji,
tribunů slovo stíhá pěvců sloku,
sta srdcí, paží sta se, matko, zvedá,
ti vybudovat pevný týn, kam bledá
zášť vrahů nesáhla by dykou svojí.


عليكَ بِهذا السفرِ إن كنت شيّقاً
لِخيرِ الوَرى لازمه أيّ لزامِ
فإنّك إِن لازمتهُ بمحبّةٍ
تَرى المُصطفى في يقظةٍ ومنامِ


Den Stecken hielt ich friedlich nieder,
Bis ich der Unschuld heil'gen Schlaf
Gefährdet sah von gift'ger Hyder.
Ich schlug, daß ich die eignen Glieder
Mit grauenvollstem Fluche traf.


Ihr Völker! die ihr auch bey der verwirrten Zeit,
Im weiten Kreis der Welt so hier als dar verstreut,
Euch voller Demuth müßt vor Stab und Scepter beugen,
Den eine holde Frau auf euch zum Schutz will neigen;
Die ihr den güldnen Saum des Fürstenmantels küßt,
Sagt, wie gewogen euch das Himmels Schicksal ist.
Was läßt euch nicht der Schutz von diesen Herrscherinnen
Für Vortheil, Sicherheit, für Lieb und Huld gewinnen?


Mais suave, de l’arbre extérieur, la palme
Vaporeuse remue au delà du remords,
Et dans le feu, parmi trois feuilles, l’oiseau calme
Commence le chant seul qui réprime les morts.


Mora la serpe, che la fama e 'l core
Velenosa mi punse, empia mi morse;
Mora la tigre, onde mi tenne Amore
Certo del duolo, e de la vita in forse.
Pera l'aspe, ch'al duol d'alma che muore
Orecchio mai, non che pietà, non porse;
Pera quel mostro, che con varie forme,
Quanto vago è di fuori, entro è difforme.


O tieffer Fall! war Adam nicht
Das schönste Bild auf Erden?
Noch war er auf die Frucht verpicht,
Welch' ihn lies heßlich werden.
Er hat solch' eine Schuld begangen
Als Satan, welcher ihn gefangen,
Demnach sie Beid' und zwahr allein
Dem Schöpfer wolten ähnlich sein.


翛然文室卧楞伽
一枕江南兴未涯
三十六陂春水色
画船箫鼓载吴娃


Jiným lidem, jiným krajům
nesu bílý den,
zatím co vás do náruče
pojal noční sen.


öyle ise gelecek benigeçmişe, güne aşkın yaşa


Zwar mein Stern rufft mich von hinnen/
iezt zieht man die Segel auff/
iezt geh ich den Schmerzen-Lauff
denn die Parzen kläglich spinnen:
weil sie Leiden und Verdriessen
dieser Reise drehen müssen.


Fa' ch'io riveggia il bel guardo, ch'un sole
fu sopra 'l ghiaccio ond'io solea gir carcho;
fa' ch'io ti trovi al varcho,
onde senza tornar passò 'l mio core;
prendi i dorati strali, et tendi l'archo,
e facciamisi udir, sì come suole,
col suon de le parole
ne le quali io imparai che cosa è amore;
movi la lingua, ov'erano a tutt'ore
disposti gli ami ond'io fui preso, e l'ésca
ch'io bramo anchora; e i dolci lacci ascondi
fra' capei crespi e biondi;
sai che 'l meo core altrove non s'invescha;
spargi co le tue mani le chiome al vento,
stringimi al nodo usato, e son contento.


一年梅一度
花时可再旬
若无清夜赏
输却一旬春


Die roten Tulpenflammen sind verglüht;
Maiglocken wachen auf; der Flieder blüht;
Die Eiche, die so lange sich besann,
Steht nun in Laub; es steckt die Kerzen an,
Die grünen Kerzen, übertrieft von Saft,
Der alten Fichten innerliche Kraft.
Um jede Blüte ist ein Surretanz
Von Schwebewesen, ein lebendger Kranz
Von Schillerflügeln gelb, grün, blau von Glanz,
Und an den Stengeln kriecht im Drängelauf
Das Käfervolk bunt, tausendfüßig auf.


Or sì ch'e' mi rimembra
di lei che fu sì cruda
a chi la vide in mezzo l'acque ignuda.
Ma che? S'al nome sol costei l'assembra,
nel candor delle membra
l'avanza sì, ch'a me pur fusse dato
mirar quel ch'ei mirò tutto svelato,
sa bene Amor, se poi non fusse tolto
sì bel, sì dolce sguardo a gl'occhi miei,
ch'in cervo sosterrei d'esser rivolto.


Dão ao mandato efeito: pega o fogo
Na disposta matéria: com tremenda
Fúria vibrantes pontas sobem logo
Aos ares, e de fum nuvem horrenda:
Grita a mísera gente; porém rogo
Não admite a voraz chama, contenda
Com as nuvens horríssona travando,
As esferas mais altas ameaçando.


V dál větší každý zvuku sled
odnáší širý, volný vzduch,
a s větších výší, z řidších sfér
se zdá vždy k zemi přicházet
sen, pozdrav odvěčnějších tuch.


翠窦连空跂可攀
飞仙时下五云端
公车不暇频游此
今日才来可谓难


"Lord Percy, to a candid mind,
" Unites a fervour like thy own;
"And Emma, not to merit blind,
" Refers his cause to thee alone.


Hállome bien sin ella pues no es mía,
estoy con ella alguna vez presente,
véola por un velo transparente
y enamórame menos cada día.


ستقولُ : لا  وتمزِّقُ الألفاظَ والنهرَ البطئَستلعن
الزمن الردئَ, وتختفي في الظلّ  لا – للمسرح
للغويّ  لا – لحدود هذا الحلم  لا – للمستحيلْ


陌上论交易别离
御沟杨柳渐成丝
可怜一片燕台月
不似清源送客时


Ještě si po slavných výbojích vzdychne
zhluboka, naposled.
Dožije, dobije, ztichne.


Der schönste, größte Durst der Pfalz
Muß früh in Ruh'stand sinken;
Das letzte Dorf des Odenwalds
Kann ich nicht mehr vertrinken.


Zda zbude po mně jediná jen rýha?
Já do každé své símě rád vždy klad’,
co tenkým paprskem se dneška míhá,
to bude zítra velký vodopád,
to bude triumf, lásky ples i sad
mé duše!


Man to! nu goll dat, nich to nœlen,
Wie föhln dat langs de Stęweln schœlen.
Wi lepen langs den natten Sand
In Drav, de Büssen inne Hand,
Man jümmer langs de flacksten Stellen!
Man jümmer vœrwärts as de Wellen!


Sta let míří, kopí v dlani,
Mstitel jak by nad ní stál,
a věk nepohne se ani,
co v něm hydra řádí dál!


"All is now hush'd, still as the silent grave,
" The breeze scarce swells the smooth unruffled wave,
"Which glittering with celestial lustre bright,
" Reflects the spangled heaven's ethereal light:


Ich ich will / Vernunfft-geblendt /
mich in Gottes Güte wagen /
und verhoffend beede Händ
voller Wunder Frücht her tragen:
will auf meinen Stern / auf Gott /
Nadel / Herz / und Augen richten /
ihn zu Hülff und Trost verpflichten.
Noht / hat glaubend keine Noht.


yak, sana ait ne varsa


昨夜春风入未央
竞将新月试涂黄
自从玉辇看梅去
万户千门尽淡妆


Lieget unter kalten Schneen
Sicher nicht die goldne Saat?
Unter diesem starren Schleier
Ruhet sie, bis daß das Feuer
Titan's sie erwärmet hat.


Dann klagt er laut: sie sind nicht mehr!
Des Colosseums öde Mauern
Beginnen rund umher antwortend mit zu trauern,
Tiefbrausend, wie ein stürmisch Meer:


Szavadért, nevedért gyalázást,
Szenvedek, eltürök lenézést:
Epedek, esengek érted s lásd
Jövevény lettem én, jövevény;


Wir sollen vom Erkenntnißbaum nicht essen,
Uns freu'n an Allem was uns zugemessen,
Und des Gebotes nimmermehr vergessen:
Wir sollen vom Erkenntnißbaum nicht essen.


Im Garten ist ein Weiher,
Darin sind Fisch';
Die hören auch das Geleier
Und tanzen frisch.
Der Spielmann fiedelt vor dem Schloß,
Die Bäum' und die Fische tanzen drauf los.
Der Spielmann spricht: »'s ist noch nicht genug,
Ich muß fiedeln noch einen Zug.«


Spesso perdo l'ardire e l'arroganza
e temo che il guardar mio te sia a sdegno,
come a vedere un sì bel viso indegno,
che ogni antiqua belleza e nova avanza.


Ach Gott! daß hier so lange
Die Trübsahl wehren muß!
Den Leüten wird sehr bange,
Sie leben mit Verdruß.
Krieg, Auffruhr, Theürung, Sterben
Neid, Unfried', Angst und Noht,
Die häuffen das Verderben:
Wer wünschet nicht den Tod?


Der Tambur die Trummel im Wirbel schon rührt,
O wunderschön Mädchen must leiden groß Noth,
Da heißt es, Soldaten in's Feld müßt marschieren,
Bald haben wir kein Geld, bald haben wir kein Brod.


Wie oft Erinn'rung plötzlich sich erneut! –


Wie sich jene Marmorsäule brüstet,
Die vielleicht die Asche
Eines Harpagon mit Pomp bekleidet,
Der nur Münze zählte.


Publicado no livro Arranjos para Assobio (1982)
In: BARROS, Manoel d Gramática expositiva do chão: poesia quase tod Intro Berta Waldma I Pot Rio de Janeiro: Civilização Brasileira, 199


her odada bir boy aynası


Toť přímo skvostné! vladař raduje se,
toť slavná pomoc v těžkém úkoli!
Vždyť císař velkou zodpovědnost nese
a nemá možnosti v svém okolí
se správně vyznat. Jistě pšenice se
zde promísila hojně s koukoli –
chci mít ty šaty! Připravte je, ano!
Co třeba, vše vám bude řádně dáno!


ben burnumu şaraba sokmuştum


Meine Sinne können nicht
Allen Schimpf und Hohn erdenken,
Welcher dich, O lebens licht,
Durch die Diener muste kränken.
Lose Buben hatten Macht,
Dich zu quählen hier auff Erden,
Daß dadurch wir müchten werden
Hoch im Himmel angebracht.


Ich schwur ihr Liebe bis ins Grab:
Ihr Blitze hörts, um sie zu rächen;
Und könnt' ich je die Schwüre brechen,
So fahrt auf dieses Haupt herab!


Umsonst, umsonst. Die Sphären schweigen,
Mein Aug' wird matt, mein Ohr wird stumpf,
Fremd schau' ich auf der Erde Reigen,
Der sinnlos mich umdrängt und dumpf.
Wie leer die Stunden hin sich dehnen!
Du böse, Moira, meine Last;
Von meinem Denken, meinem Sehnen
Gieb in der Urne süße Rast!


Virágot dobtam, visszadobtad,
visszaráztál sok pazar szirmot
és most már minden sárba-rothad.


京洛风尘里
相逢眼尽青
故人多密近
谁诵四隅铭


V tom pomatení živlů svět starý mizet zdá se,
i jiný z sutých prvků se rodí, kvete, září,
zem skvělá, obrozená se míhá v skvělé kráse
a pije z lásky zdrojů, sní s usměvavou tváří.


Als noch von deinem Munde
mir Wort und Gruß erklungen,
in glückberauschter Stunde
ist mir kein Lied gelungen.


Als ich nechst war ausspazieret
Zu den Hirten in den Wald
Und mit ihnen musicieret,
Daß der ganze Pusch erschallt,
Kam die Venus selbst zu mir,
Bracht' auch ihren Sohn mit ihr,
Der bei mir verbleiben solte,
Wo ich ihn was lehren wolte.


Sitzet in der wechsel-bank, und zehlt die talente, damit krigt der Herr mit dank capital und rente.


Később mindent elvesznek mások,
ami jó lenne, ami járna:
Nincs lánymosoly, nincs pénz, imádság,
nincs március, és nincsen párna.


Da rauscht es dumpf, da klingt's empor
Wohl aus der Tiefe Nacht,
Da schlägt es an des Ritters Ohr
In wundervoller Macht.


onde s'arossa, impallidisce e imbianca,
né di tornare ardisce a sua presenza,
come servo che in fede al signor manca.


莫来莫往尽诗歌
山费周旋石费磨
幽谷标名虽自许
丰山真面奈人何


Veggio la santa croce, e veggio i segni
imperial nel verde lito eretti:
veggio altri a guardia dei battuti legni,
altri all'acquisto del paese eletti:
veggio da dieci cacciar mille, e i regni
di là da l'India ad Aragon suggetti;
e veggio i capitan di Carlo quinto,
dovunque vanno, aver per tutto vinto.


أَحِنُّ إِذا رَأَيتُ جَمالَ سُعدى
وَأَبكي إِن رَأَيتُ لَها قَرينا
وَقَد أَفِدَ الرَحيلُ فَقُل لِسُعدى
لَعَمرُكِ خَبِّري ما تَأمُرينا
أَلا يا لَيلُ إِنَّ شِفاءَ نَفسي
نَوالُكِ إِن بَخِلتِ فَزَوِّدينا


Al oír el clamor de las bocinas,
Bandadas de palomas campesinas
Surgen volando de las verdes frondas,
Y de los ríos al hendir las brumas
Dibujan con la sombra de sus plumas
Cruces de nieve en las azules ondas.


Sankt Agnes Abend – oh, wie fror die Welt!
Kalt saß der Kauz trotz dickem Federkleide,
Der Hase hinkte matt durchs eisige Feld,
Wollpelzige Schafe bebten in der Heide.
In starren Fingern hing der Rosenkranz
Des Beters, dessen Atem dampfend jagte
Wie gottgefälligen Weihrauchs frommer Tanz
Und um der Jungfrau Bild, das strahlend ragte,
Wie Wolke wehte, während er Gebete sagte.


حَكَيتَ جِسْمِي تُحُولاً
فهل تعشَّقْتَ حُسْنَكْ
وكان جَفْنَكَ مُضْنىً
فصرتَ كلُّكَ جَفْنَكْ
وزادَكَ السُّقمُ حُسْناً
واللهِ إِنَّكَ إِنَّكْ


Wie der mit geschelten Stäben
was er weiß getrieben auß/
schwartzbestriemt gebracht zu Hauß/
wenn er jhnen Tranck gegeben/
Sause liebes Kindelein/
Eja/ sause schlaf fein ein.


“Köszönöm Kelmednek előre munkáját.
Nem hagyom bér nélkűl szép comédiáját,
és hogy lássa, mikép böcsűlöm pennáját,
megköttetem én is holnap bokrétáját.


Und das immer letzte Paar, sich bückend,
durch die Bogen an die Spitze schreitet,
dort als Tor sich wieder aufzustellen?


Blümchen, ihr welkt, und kein junger Busen
Wird euch heben hinfort mit schweren Seufzern,
Noch der seufzersteigenden Brust ein trunkner
Jüngling euch rauben.


Cettivayo, prince électrique,
Ne quittait pas ce bâton lourd,
Cette matraque, ou simple trique,
Dont il s'escrimait comme un sourd.


So singt der Elf im Dämmerstrahl;
Sein Lied verhallt im dunkeln Thal;
Dann spannt er seine Flügel aus
Und füllt die Nacht mit Sturm und Graus.


»König Erich, die Faust auf den Widerrist,
Laß tanzen den Hengst im Grase.
Vergiß den alten Bruderzwist,
Wir trinken aus einem Glase.«


众已咍㘆犹待月
身堪扶策便寻春
漏名牛党赞皇党
尚有蒙人苦县人


Wie wird nun alles so stille wieder!
So war mir's oft in der Kinderzeit,
Die Bäche gehen rauschend nieder
Durch die dämmernde Einsamkeit,
Kaum noch hört man einen Hirten singen,
Aus allen Dörfern, Schluchten, weit
Die Abendglocken herüberklingen,
Versunken nun mit Lust und Leid
Die Täler, die noch einmal blitzen,
Nur hinter dem stillen Walde weit
Noch Abendröte an den Bergesspitzen,
Wie Morgenrot der Ewigkeit.


A nežli pohár ke rtům zvednu, skane
má slza tam, to slza žalu rmutná;
dej, Satane, ať hned se jedem stane!