Вечерняя звезда, подруга тихой нощи!
Чей лик, свечою вдруг блеснувший из-за рощи,
Сияньем радует лазурны небеса,
Безоблачных полей светило и краса!
Что взор склоняет твой в безмолвные долины?
Ветр шумный смолк; поток, прорывшийся в пучины,
Чуть льется; и к стопам прибрежныя скалы
Ласкаются, смирясь, сребристые валЛишь гаснущей зари лучом еще златимыЖужжит крылатый рой, по воздуху носимый;
Лишь изредка пахнув от западной страны,
Промчится ветерок средь общей тишинО лучезарная! скажи: небес с вершины
Что взор склоняет твой в безмолвные долины?
Но ты, уже пройдя синеющийся свод,
С улыбкой клонишься на лоно резвых вод;
Они стекаются, вокруг тебя играют
И волосы твои златые омываюПрости, прекрасная! огонь твоих лучей
Потщусь я заменить огнем души мое —
Чьи тени восстают ко мне с холмов могильных?
Друзья почившие: Фингал, предтеча сильных,
И барды славные, певец скорбей Альпин,
Минона нежная, и Рино, и УллиО сколь, друзья мои, вы много пременились
Со дней счастливых тех, как в Сельму мы сходились,
И пеньем спорили и стройных арф игрой,
Подобясь ветеркам, когда они весной
По зыблющим цветам пестреющего луга
Порхают и шумят, воюя друг на друг —
На торжестве таком пришла Минона к нам,
Небрежно волосы раскинув по плечам,
И слезы по лицу прекрасному струилисТогда, узрев ее, все жалостью смутились
Герои сильные; но арфу вдруг взяла
И в песни Кольму нам на память привелОна Сальгара ждет; до ночи возвратиться
Сальгар ей обещал; но мрак уже густится,
И солнце скрылось; вкруг в пустыне тишина,
И стонет на холме несчастная однКольма
Уже настала ночь; ветр хладный в поле свищет,
И бурей вдалеке колеблются валы,
И в поле диком взор убежища не сыщеИсточник пенистый, свергаясь со скалы,
Дождями наводнен крутится по долинОставлена, одна в безлюдной я пустын —
Восстань, луна! пролей на землю луч златой;
Явите, звезды! мне ваш образ благотворной,
И укажите путь до той пещеры горной,
Где ловлей утомлен Сальгар почиет моОн там лежит, и псов вокруг усердных стая
Отрежет и лук его и тул пернатых стрел;
А я под древом здесь зову его, рыдая,
И жду, чтобы его хоть голос долетеАх! ветров страшный рев, потоков шум унылый,
Претят, чтобы достиг ко мне сей голос милы —
Почто же медлишь ты, Сальгар, любезный мой?
Или забыл уже свое мне обещанье?
Вот камень, древо: здесь назначил ты свиданье,
И здесь я жду вотще, и нет тебя со мноСальгар! возлюбленный! увы! чтоб быть с тобою
Рассталась с братом я, оставила отца;
Мой род с твоим горят взаимною враждою,
Лишь наши сей вражды не ведают сердцВетр буйный! укротись, твой шум меня терзает,
И ты, о водопад! умолкни хоть на чаСальгар! Сальгар! я здесь, здесь Кольма ожидает,
Здесь камень, древо здесь… теряется мой гла —
Светлеет ночь; трава сребрится на долине,
И по горам луны мелькает бледный свет;
Но никого не зрю на серой их вершине,
Не слышу лая псов, и там Сальгара не —
Двух спящих воинов я в поле примечаПосмотрим: Боже мой! Сальгар и с ним мой брат!
Вы примирилися, коль вместе вас встречаю…
Несчастная! они убитые лежа —
Сальгар! почто убил ты брата мне любезна?
А ты, мой брат! почто Сальгара умертвил?
Потеря обоих равно для Кольмы слезна,
И в сердце Кольмином равно ваш образ жиКакой теперь я вас могу почтить хвалою?
О брат! ты некогда бывал противным страх;
А ты, прекраснейший в Морвеновых сынах,
Сальгар! друзья мои! беседуйте со мноОни безмолвны; жизнь слетела с их лица,
И под рукой моей не бьются их сердцО тени милые! хоть вы мне отвечайте:
Не устрашит меня умерших даже глаКуда сокрылись вы, отрадну весть подайте,
Скажите, где искать, везде найду я вас;
В которую идти пещеру мне велите?
Но что! стенаю я, а вы, друзья, молчит —
Воссяду здесь одна я с грустию моей
И утренней зари дождуся со слезами;
Тогда могилу им усердными руками
Изроют их друзья, и я возлягу в неНесчастной Кольмы жизнь как сон уж исчезает;
И что ей жить, когда любезных боле нет?
Близь тока, что с горы здесь шумно упадает,
Глубоким сном она в средине их уснеЛишь ночь сойдет с небес в своих покровах черных,
И томная луна проглянет в облаках,
Я буду здесь летать на крыльях ветров горных,
Рыдая и стеня на хладных сих гробаУслышит в хижине ловец мой глас унылой,
Он устрашит его и вместе усладит;
Придут сюда внимать плач Кольмы над могилой:
Сей плач героев смерть и славу возвестиТак песнь воспела нам прекрасная Минона,
И не могли мы ей внимать без слез и стона;
Всем Кольма грустная известна нам была,
И вновь, казалося, в Миноне ожилТогда предстал Уллин и арфою златою
Нам песнь Альпинову приятно повториО Рино! о Альпин! сколь чувством и душою
Внимавших вам владеть ваш глас искусен был!
Но вы покоитесь теперь в могилах мрачных;
Песнь ваша не слышна ни на вершинах злачных,
Ни моря на брегу, ни Сельмы во стенах:
Молчанье царствует на наших торжестваСколь жалобно воспеть умели вы Морара!
Меч юноши сего был остр, как меч Оскара,
И духом он велик, как сильный был Фингал;
Но смерти час пришел, и юноша сей пал,
И восскорбел отец от тяжкого урона,
И горько нежная восплакала Минона:
Морару храброму сестра она была;
Лишь песнь Уллинову печальную вняла,
Как ясная луна пред бурей, удалиласПод бардов перстами вдруг арфа оживилась,
С Уллином вкупе я свой глас соединил,
И песней наших звук гул звонко повториРино
Замолкнул буйный ветр, и хладный дождь пресекся,
И неба весь обзор лучами вновь облекся,
И солнцем озарен холм влажный засверкал,
И быстрый водопад, стесненный между скал,
То, пенясь, роется в глубокие стремнины,
То, укротясь, журчит в излучинах долинРучей! шум вод твоих прельщает барда слух;
Но более еще пленяется мой дух,
Когда певец Альпин, годами убеленный,
Возвысит в честь бойцам свой голос вдохновенныО старец! отвечай: чей горестный урон
В пустыне чествует твой сладкий сердцу стон?
Так стонет ветр в лесу дремучем и дебристом,
Так стонет вал седой при бреге каменистоАльпин
О мертвых плачу я, о Рино, бард младой!
О юноша! ты днесь сияешь красотой,
И крепостию сил ты многих превышаешь,
И здравием цветешь; но смерть и ты познаешь,
И медленно в крови потухнет жизни жар,
И ты падешь, увы! как сильный пал МораНа гроб печальный твой, пустыней окруженный,
Воссядет изредка лишь путник утомленный;
Светило дня лучей на Рина не прольет,
И лука твоего никто не напряжеМорар! хвала тебе: как ломит вихря сила
Цвет польный, так врагов рука твоя ломила;
Ты легкостию ног бег лани мог пресечь;
Как молния сверкал, как гром разил твой меч;
Твой глас подобен был источнику шумящу
Иль грому дальнему, всем гибелью грозящу,
И счета нет мужам, поверженным тобоНо возвратясь с полей, дымящихся войной,
Ты ближних радовал, не страшен и не злобен;
С лица светилу дня ты был тогда подобен
Иль в молчаливу ночь задумчивой луне;
И вся душа твоя сияла в тишине,
Как светла озера струи во время нощи,
Когда почили сном и ветр, и степь, и рощМорар! и твой навек уже закрылся взор;
Как глыба снежная, отломок вешних гор,
Ты пал: безвестный рок! сколь ты ко всем неверен!
Теперь лишь три шага, и ты, Морар, измереОбросший камень мхом, без листьев древний дуб
Одни явят векам, что здесь зарыт твой труп;
И не придет никто усердия слезами
Почтить его, и гроб усеять твой цветами;
Уже и мать твою в могилу отнесли,
И дщерь Моргланова исчезла от землНо кто же старец сей, покрытый сединою,
Согбенный над жезлом, трепещущей ногою
Печально к нам идет? отец твой, о Морар!
Тобой он жил, в тебе небесный видел дар,
Тобой хвалился, знав, что на войне кровавой
Ты первый юноша и силою и славой;
А ныне слезную узнал он смерть тво —
Несчастный! орыдай потерю в нем свою;
Но ах! твой сын уже рыдания не внемлет;
В могиле, смертным сном окованный, он дремлеО если б отчий глас усопшего воззвал!
Но нет, он в прахе скрыт и сам уж прахом стаКогда же солнца луч во мрачный гроб прольется?
Когда твой крепкий сон, о юноша, прервется?
Прости навеки, муж крепчайший из мужей!
Не знавший ужаса средь битвенных полеОружием твоим леса не озарятся,
Ни чада именем отца не возгордятся:
Нет сына у тебя, погиб с тобой твой род;
Но подвиги твои уведает народ,
Им в похвалу Альпин возвысит песни громки,
И будут им внимать позднейшие потомкТак воспевал Альпин, и песней мрачных глас
Помалу разливал уныние меж нас;
Но боле всех Армии печалию смутился:
Вид сына мертвого очам его явился,
Который яко крин косой ссеченный пал,
И в утешенье так Кармор ему вещал:
Армин! почто вздыхать? иль бардов песнь уныла
Сердечных раны бед глубокие раскрыла?
Поверь, целебный глас искусного певца
Утешну сладость льет в растерзанны сердца;
Так свежая роса, с реки поднявшись летом,
Туманом стелется в долине пред рассветом
И влагой теплою питает жадный злак,
Доколе солнце, встав, разгонит пар и мраПрестань же сетовать, о Гормы вождь почтенный!
Армин
Кармор! когда, навек печалью сокрушенный,
Не осушаю слез средь ночи ни средь дня,
Какой чудесный бард утешит уж меня?
Ни сына ты, Кармор, ни дщери не лишался,
И сирым в старости, как я, не оставалсО Давра! мрачен одр, на коем ты лежишь;
О дочь моя! глубок тот сон, которым спишКогда проснешься ты и в песнях мне приятных
Напомнишь радость дней Армину невозвратных?
Когда среди ночной безмолвной тишины,
На сребряном луче задумчивой луны
В окно к родителю с улыбкою заглянешь?
О! в вечных по тебе слезах меня застанешДхни, ветер! лейся, дождь! бей с шумом в брег, волна!
Катись меж черных туч, кровавая луна!
Я вспомню страшну ночь, когда погибли чада:
Убит был Ариндаль, мой сын, моя отрада,
И смертью медленной дшерь Давра умерлО дочь несчастная! прекрасна ты была,
Звездою утренней блистал твой взор веселый,
Ты груди белизной снег помрачала белый,
И голос слаще был дыханья ветеркО сын мой! крепкая в сражениях рука!
Как туча знойная, висяща над горою,
Чело твое врагам казалося грозою,
Как молния, в боях оружьем ты сверка —
Муж доблестный, Армар, пришел ко мне в то время;
Он дочери моей любовь к себе снискал,
И радовался я, что здесь Армина племя
Навек останется, и браком сочетаНо мщением пылал дух злобного Эрата;
Рукой Армаровой в бою лишася брата,
Он вслед за ним пришел и, злобою горя,
Прибегнул к хитрости: одежду рыбаря
Накинув и главу посыпав сединою,
Пред Даврою предстал вечернею поро«Армина дщерь, — он рек, — прекрасная из жен!
Армар прислал меня; он ловлей утомлеТы видишь ли скалу, биемую волнами,
И дерево на ней с румяными плодами?
Там Давру милую он с нетерпеньем ждеПойдем, мой челн тебя чрез море пренесет»И легковерная словам его внимает,
Идет; к пустой скале он с нею приплывает;
На брег сошла она, Армара кличет там,
Но гул пещер один ответствует словам;
Бежит обратно в челн, и нет его: со смехом
Эрат уже отплыл, гордясь коварств успехоТогда что силы есть несчастная зовет,
Да брат или отец на помощь к ней придет,
И громкий вопль ее до берега раздалсВ то время Ариндаль с ловитвы возвращался:
Лук вместо посоха разрывчатый в руках,
Стрелами полный тул звучит на раменах,
Пять черных с лаем псов вослед ему бежалУзрел его Эрат, и члены задрожалНапрасно скрыться мнишь от глаз его злодей
И жалостью склонить и хитростью речей;
Он узами его ко древу прикрепляет
И, в челн скочив, к сестре бег быстрый направляеНо вдруг бежит Армар; обманут ночи тьмой,
Он в Ариндале зрит Эрата пред собой;
Отмщеньем на врага душа его пылает,
Пустил стрелу, она в цель прямо достигает:
Злодея жребий ты, о сын мой, претерпел,
На камень пал, вздрогнул, и дух твой излечиДочь! помню я тебя в печали беспредельной
Над телом братниным, над раною смертельной,
Из коей, как ручей, кровь быстрая теклПомчался легкий челн по волнам без веслАрмар стремится вплавь, решившись иль погибнуть,
Иль к Давре на скалу с спасением достигнуть;
Вдруг вихрь порывистый от берега подул,
И бедственный пловец в пучине утонуНа камени одна, окружена волнами,
Стенала дочь моя и с горькими слезами
Родителя звала ей помощь принестНесчастный! я ничем не мог ее спастВсю ночь, всю долгу ночь, я на брегу скиталсСвет бледныя луны сквозь тучи прорывался,
Страданья Давры слух терзали мой и взор;
Но буря выла, дождь бил с шумом в ребра гор,
И прежде чем восток денница озлатила,
Ее все силы скорбь и нужда истощила;
Помалу ослабев, замолк стенящий глас,
И жизни горестной луч медленно угаОна оставила несчастного Армина;
Лишился вдруг всего я: дочери и сына;
Он был защитою и крепостью моей,
Она отрадою моих преклонных днеС ужасной ночи той, всегда, как мрачны бури
Оберутся наверху погибельной скалы,
Как тучи частые несутся по лазури
И вихри воющи вьют шумные валы,
Сажусь я у моря и на утес взираю,
Стенаньям жалобным детей моих внимаю,
Их тени бледные летают предо мной:
Они беседуют печально меж собоЛишь мне несчастному они не отвечают,
И чуть послышится им голос их отца,
Безмолвны, прочь летят и взоры отвращают…
И горести моей нет меры ни концТак Сельмы во стенах глас бардов раздавалсФингал согласьем арф и песней любовался;
В собрании вождей он сильных заседал
И повестям времен задумчиво внимаТам часто и меня венчали похвалами,
И первым славили меня между певцами;
Но ныне охладел и Оссианов глас,
Огонь души его с закатом дней угаУслышу ль бардов песнь, и дух мой оживаеИ память прежних лет опять к себе зову;
Но старость хладные мне руки простирает
И силится во гроб склонить мою главу:
Зачем, мне говорит, еще ты воспеваешь?
И снова ль жизнь свою начать располагаешь?
Могила хладная давно тебя зовет,
И ни единый бард тебя не воспое —
Катись чредой своей, безжалостное время!
И радость коль навек рассталася со мной,
Сложи с меня скорей печальной жизни бремя
И в гробе мне пошли желаемый покоУже лишился я и бодрости и силы;
Друзья-сотрудники лежат в земле сырой,
И тихим дремлют сном в объятиях могилОдин остался я; и голос слабый мой
Есть шорох тростника, чуть слышимый в пустыне,
Когда улягутся ряды валов седых,
Замолкнет водопад, затихнет ветр в долине,
И только древ верхи колеблются густы


tu dueño; o ya repose -¡oh blando asiento!-
su cuello en ése que a la nieve fría
prestar color, prestar beldad podría,
¡vuelve, sino la vista al pensamiento!


Alle, die jhr freyen wollt,
Merckt, wie jhr Euch halten sollt,
Sintemal die Eh' ohn Zwist
Gottes hohe Stifftung ist,
Über die Er in der Welt
Noch gestreng und heilig hält.


Fallet mit Jauchzen vor dem Erbarmer aufs Antlitz nieder!
Lasst Aller Herz das Halleluja singen!
Herr, Herr, Gott, barmherzig!
Du Dulder, du Getreuer! Gnadevoller!
Ehre dir! Preis dir! Dank dir, Erbarmer!


V slávě nebes sedí Hospodin,
veliký a přísný v moci svojí.
Pokorně níž naši světci stojí,
orodují za ten český klín;
pokorně níž král nás s královou,
prosí za sebe i za říš svou;
„Vstaňte z hrobů!“ trouby anděl znějí –
a ty hroby hýbají se, chvějí.


苍苍不改岁寒姿
绝似天山啮雪时
墓左株株皆祭酒
行人再拜不曾迟


Közönséges lelkekből is
Mely mennyei szikrát ejt?
A legvadabb szívekből is
Mely isteni érzést fejt? -
A mi egymást gyülölséggel
S ellenséges dühösséggel
Mind örökké üldözte,
Gyakran öszvekötözte.


Jsem, oběti, váš kat!


Ella era tale: & come imposto fummi
da chi puo in me: non preterisco il vero
per questo io non oscuro gli honor summi
duna et dunaltra che habbi il cor sincero
quel chel Maestro suo per trenta nummi
diede a Iudei: non nocque a Gianni o Piero
ne dHipermestra e la fama men bella
se ben di tante inique era sorella


E Ricciardetto con lei fu mandato,
per piacere a Rinaldo, in compagnia;
e 'l padiglion ch'ella aveva donato
Rinaldo volle renduto gli sia
per ristorarla del tempo passato,
e rendé cortesia per cortesia;
e sempre il tenne poi sopra il suo letto;
e basti questo a lei e Ricciardetto.


L'Égypte ! — Elle étalait, toute blonde d'épis,
Ses champs, bariolés comme un riche tapis,
L'eau vaste et froide au nord, au sud le sable ardent
Se dispute l'Égypte : elle rit cependant


So stehn wir stolz und trotzgewillt,
wenn andre furchtsam zagen,
wir wissen, was wir wollen, und
wir wissen, was wir wagen!
Und löst Freund Hein die Frage dann
zum Schluß unwiderleglich,
so haben wir's uns wenigstens
so froh gemacht als möglich!


Graeciae gazas veteris docebunt
Atque sermonis Veneres latini,
Tullio quantum valeat suoque
Roma Tibullo.


Wo Wien begehrt, daß man die Leute sol verterben,
So last den großen Rath, er wird gut Kaysrisch sterben:
Gut Schwedisch denckt er ihm zu leben auch dabey,
Wo Stockholm wil, daß Stadt und Land gantz wüste sey.


Sőt az Bábi basa hamar meghala,
Memhet basa jó Budában bészálla,
Négy agáját ő hamar elválasztá,
Csak kétezör lóval őket bocsátá.


A čas ten změnil také robě ono,
jež rekem mojich snův a písně mé.
Ba změnil je, že z něho zkvetlo poupě
tak bílé, jako bývá v zimě sníh,
tak čisté, jako luzné jitro máje,
jež luhy plní rosou – zpěvy háje.


Ihr lieben Heil'gen kommt heraus
Und segnet uns, wir flehen euch,
Ihr holden Mägdlein schmückt das Haus,
Ihr Ritter schützt das Reich!


És fekszik és vár, hogy jönnek-e már,
És fekszik és vár a holt,
Nincs hála, se vád, nem kér, nem is ád,
Nem kell neki se nap, se hold.


Ó, hogy is hagynál, hogy mehetnél,
Hiszen dicsőbb dicső egednél
E könnyfakasztó küzdelem!
A vérveréjes küzdelemben
Te tündökölsz még fényesebben,
Megdicsőít a szerelem.


La que no sabe bailar
y sí rezar el rosario
y lleva un escapulario
al cuello, en vez de un collar.
La que desprecia o ignora
los desvaríos mundanos;
la que quiere a sus hermanos;
y a su madrecita adora.
La que llena de candor
canta y ríe con nobleza;
trabaja, obedece y reza...
¡esa es la niña mejor!
       II
¿Quieres saber, Candidita,
tú, que aspirarás al cielo,
cuál es perfecto modelo
de cristiana jovencita?
La que a Dios se va acercando,
la que, al dejar de ser niña,
con su casa se encariña
y la calle va olvidando.
La que borda escapularios
en lugar de escarapelas;
la que lee pocas novelas
y muchos devocionarios.
La que es sencilla y es buena
y sabe que no es desdoro,
después de bordar en oro
ponerse a guisar la cena.
La que es pura y recogida,
la que estima su decoro
como un preciado tesoro
que vale más que su vida.
Esa humilde jovencita,
noble imagen del pudor,
es el modelo mejor
que has de imitar, Candidita.
       III
¿Y quieres, por fin, saber
cuál es el tipo acabado,
el modelo y el dechado
de la perfecta mujer?
La que sabe conservar
su honor puro y recogido:
la que es honor del marido
y alegría del hogar.
La noble mujer cristiana
de alma fuerte y generosa,
a quien da su fe piadosa
fortaleza soberana.
La de sus hijos fiel prenda
y amorosa educadora;
la sabia administradora
de su casa y de su hacienda.
La que delante marchando,
lleva la cruz más pesada
y camina resignada
dando ejemplo y valor dando.
La que sabe padecer,
la que a todos sabe amar
y sabe a todos llevar
por la senda del deber.
La que el hogar santifica,
la que a Dios en él invoca,
la que todo cuanto toca
lo ennoblece y dignifica.
La que mártir sabe ser
y fe a todos sabe dar,
y los enseña a rezar
y los enseña a crecer.
La que de esa fe a la luz
y al impulso de su ejemplo
erige en su casa un templo
al trabajo y la virtud...
La que eso de Dios consiga
es la perfecta mujer,
¡y así tienes tú que ser
para que Dios te bendiga!


Duft geht aus aus deinen runden Zweigen.
Und du fragst nicht, ob ich wachsam sei;
furchtlos, aufgelöst in Säften, steigen
deine Tiefen still an mir vorbei.


Ó lehké pýří, sloky soubretty,
tak hravé, smavé jak úsměvy dám,
vás vidím stoupou času rozmlety.
Co platno? – Jděte! – A já umlkám!


Y las miro lejanas mis palabras.
Más que mías son tuyas.
Van trepando en mi viejo dolor como las yedras.
Ellas trepan así por las paredes húmedas.
Eres tú la culpable de este juego sangriento.
Ellas están huyendo de mi guarida oscura.
Todo lo llenas tú, todo lo llenas.
Antes que tú poblaron la soledad que ocupas,
y están acostumbradas más que tú a mi tristeza.
Ahora quiero que digan lo que quiero decirte
para que tú las oigas como quiero que me oigas.
El viento de la angustia aún las suele arrastrar.
Huracanes de sueños aún a veces las tumban.
Escuchas otras voces en mi voz dolorida.
Llanto de viejas bocas, sangre de viejas súplicas.
Ámame, compañera. No me abandones. Sígueme.
Sígueme, compañera, en esa ola de angustia.
Pero se van tiñendo con tu amor mis palabras.
Todo lo ocupas tú, todo lo ocupas.
Voy haciendo de todas un collar infinito
para tus blancas manos, suaves como las uvas.


Al suo poco intendimento
gli par bene essere amato;
gli ha sì poco sentimento
che non conosce ch'egli è gabbato.
Ben are' dello svogliato
chi 'l volessi per amante,
contadina o schiava o fante
o pulzella o maritata.


Wenn ich dann weiter gehe,
Und auf einen dritten Stern
Mein erstauntes Auge drehe,
Der vom ersten etwas fern,
Und erwege drauf die Breite,
Gröss' und ungeheure Weite
Dieses Orts; so kömmt mir ein;
Kein Platz könne grösser seyn.


Mein Bruder, den ich stets mit neuer Freude nenne,
An dem ich noch weit mehr, als Brudertreu', erkenne,
Ich eigne billig dir der Freundschaft Abriß zu:
Wen lieb' ich so, wie dich? Wer liebt mich so, wie du?
Du bist, und dieses Lob wirst du umsonst verbitten,
Gerecht nach jeder Pflicht, und würdig deiner Sitten.
Mein allertheuerster, mein angeborner Freund,
Der mit der Höfe Witz das beste Herz vereint:
Es kann das reichste Glück mir nichts Erwünschters geben,
Als deine Zärtlichkeit, dein Wohl, dein langes Leben.
O nahet nicht einmal der holde Tag heran,
Da ich dich wiedersehn und froh umarmen kann?


Aber du vermagst im Herzen
Tief zu bergen dies Gefühl,
Außen munter fort zu scherzen
In dem muntern Weltgewühl.


Zatím prchly dnové, roky,
Časy prchly jako letem,
A tu zase matka Sláva
Pokynula svojím dětem.


Libý oddech – tiché lůžko
Budiž Tobě, Muži ctný!
Oudy tvé krý jemná země,
Příteli náš upřímný!
Oddechni sy v samotě
Po vší školní lopotě!


Jako mlatci rovnou časoměrou
Cepů v humně bijí na snopy,
Když klas aneb hlavu konopy,
Aby zerno vypadalo, derou;


Mas llégase tan cerca, y es tan feo,
cuanto me sobresalta porque os siga,
que deja el movimiento embarazado.


El bello racimo, que
trajeron por cosa rara
entre dos en una vara,
de aqueste figura fue.
¿Sábeslo tú?
Yo lo sé
del que lo profetizó.
Mas que no,
porque ha mucho que pasó.
Mas que sí,
porque ha poco que lo vi.


归涂检点物华非
黛色随风上柳枝
扑扑晴香恋芳草
却疑春去未多时


Mit hohlen Augen, wild, mit starren Brüsten,
Eilt Sappho, die die Gluten ihres Wunschs verzehren,
Gleich einer Wölfin längs der eis'gen Küsten.


Ziehe mich, damit ich lauffe,
Tauffe mich mit deiner Tauffe, Um 1726.
Um den Sitz in deinen Reichen
Wollen wir uns ſchon vergleichen.


Vor ihrer Zell wohl achtzehn Jahr,
Neun Vögel sangen traurig gar,
Den gab sie Speiß,
Und weinet bitterlichen.


Vypad Ti lístek z knihy, v kterés psala.
Nahnu se proň... však Tys mě předhonila.
Nevím, jak v mé se Tvoje ruka vzala,
však vím, že ústa hned ji políbila.


Also strichen/ vnd nit wichen
Beyde geiger in die wett:
Ich mit nichten kont entrichten/
Wer es recht gewunnen hett.
Drumb zur gabe nun doch habe/
Sprach ich/ dieser/ dieses Reeh:
Vnd zur gabe jener habe
Was dort weidet in dem klee.


O Sommerfrühe blau und hold!
Es trieft der Wald von Sonnengold,
In Blumen steht die Wiese;
Die Rosen blühen rot und weiß,
Und durch die Fluren wandelt leis
Ein Hauch vom Paradiese.


Como el que se ha mirado en un espejo,
no deja de su rostro más despojos,
ni queda en el cristal la imagen de ellos.


Jako skála nepohnutě stojíš
Uprostřed vln kolem Tebe zuřících,
Lví silou se za svůj národ zbrojíš
I odrážíš nával hromů bořících.
Utužuj Tě Bůh v tom velkém, svatém boji –
S Tebouť v něm za pravdu celý národ stojí!


Lerne d'rum aus ihrem Kreis verschwinden,
Dich in deiner Brust zurechtefinden,
Lerne du dein eig'ner Freund zu sein!
Was sie dir an Treu' und Huld versprechen,
Unwillkührlich werden sie es brechen,
Denn des Lebens Losung heißt: Allein ! –


唤起窗全曙
催归日未西
无心花里鸟
更与尽情啼


Der Geist beschien ein mägdelem,
Und da lag in präsepio


Látod, mikép fenekedik ellenem is? mikép
Vizsgálja, kémli tetteim? mint túr, kotor,
Ás vés utánam? Mint hazudja, hirdeti
Százféle gáncsaim? mikép aláz, mikép
Szidalmaz, átkoz, ingerel szünetlenül?
S ha messze meglát, mint kerül, siet, szalad?
S bekóborolván lakhelyünk egész körét,
És csapva csapván a levet mindenfelé,
Miképpen arcátlankodik? mint cimborál,
S keresve mint keres hasonló társakat?
Hiába mind! Nem boldogulhat énvelem,
Bármint csevegjen, s mocskolódjék, hallgatok;
S előbbre ballagván szokott ösvényemen,
E veszni-tért, irígy, kevély emberke vak
Dühét, erőtlen átkait fel sem veszem,
S őt mindezért haragomra nem méltóztatom.
Miért vesződnénk, mit civódnánk mí vele?
Isméri már az egész vidék, isméri jól
Még a tanúló gyermek is csapodár szavát;
S ismérik őtet nemsokára voltaként
Majd mások is, - főképp azok, kiket ma még
Temjénje kölcsön tékozolt ál füstivel
Vakítva csal, s véletlenül majd vízre visz,
De szomjan elbocsát, s belőlök csúfot űz.
Hadd szidjon ő bízvást s gyalázzon engemet,
S kövesse nyilván szíve mérges ösztönét:
Nem tudja, mit cselekszik így, a balgatag;
Nem tudja, hogy dicséretétől tartok én.
(Mellyel valóban szerfelett megbántana,
S tán engem is bosszúra kénszerítene!)
Attól azonban, hogyha mit remélhetek,
Megment, remélem, mind magyar természetem,
S hazám javára tett saját szolgálatom,
Mind jó barátim s vélem egy pályán futó,
Egy tárgyra néző társaim dicső neve; -
Melynek naponként terjedő fényét az ily
Kaján bagolynak pislogó kancsal szeme
Hazánk derűlő kék egén nem tűrheti.


O mein einsam – einsam – einsam Kissen,
Die Stelle küss' ich, die sein Haupt umfangen;
Wie sind die Nächte langsam hingegangen,
Seit er mich ließ in diesen Kümmernissen!


Liebst du, treu dem alten Sange
Wie dem Sänger, mich wahrhaftig:
Laß dein Schloß, den schönen Garten,
Führ dich heim in Waldesprachten!


Ma d'un parlar ne l'altro, ove sono ito
sì lungi dal camin ch'io faceva ora?
Non lo credo però sì aver smarrito,
ch'io non lo sappia ritrovare ancora.
Io dicea ch'in Soria si tenea il rito
d'armarsi, che i Franceschi aveano allora:
sì che bella in Damasco era la piazza
di gente armata d'elmo e di corazza.


O Velký pátek při pašijí hlase
kde který poklad skrytý otvírá se
po dlouhém roce jedenkrát.
Já vírou najdu ji v tom svatém čase,
Tvá duše z mrtvých slavně vstane zase,
pak zemru šťasten, tich a rád.


So hab' ich's all mein' Tag' getrieben,
Ist mir darum auch fern geblieben
Das Naserümpfen und höhnisch Lachen,
Wenn's andre eben nicht anders machen.
Ja, oft empfand ich einen Neid,
Sah ich die Himmelsseligkeit,
Womit ein unbefugt Talent
Von hoher Schöpferlust entbrennt,
Skizzenbücher zusammenschichtet,
Dicke Hefte voll Lieder dichtet
Und wie ein Geiziger, wenn es nachtet,
Den angehäuften Schatz betrachtet.
Blieb's nur dabei! Doch leider reißt
Die Guten hin ein böser Geist,
Dem Licht auch endlich zu offenbaren,
Wie vergnügt sie im Dunkeln waren,
Da dann am kalten Blick der Welt
Ihr Reichtum nicht die Probe hält.
Dann wird der Segen schönster Stunden
Gezählt, gewogen, zu leicht erfunden.


Sie kitzeln ihn mit ihren zarten Händen
Und zwicken leicht ihn in das gelbe Ohr.
Sie wiegen sich in ihren magern Lenden
Im Tanzschritt hin, ein weißer Trauerchor.


Dík pěvci! Naše vřelé díky nehynoucí!
Dík za ty vlastenecké zpěvy milé, vroucí
a našim českým srdcím rajskou hudbou znící,
že věrny jsou vždy a nad mdlobou vítězící...


Chega a terceira Aurora; desde a Aldeia
Alegres vêm saindo, e os lisonjeia
Argante, tendo em fronte aparelhado
Do lugar da traição o costumado
Baile, com que na paz se festejavam
De muitos dos seus índios. Já pisavam
A estrada os dois amantes: o Pai vinha
De um lado, e de outro lado da mão tinha
Blázimo presa a idolatrada Esposa
(Que alegre vista, que ilusão faustosa!).
Todos diante vêm; este o costume
É da nação; nem teme, nem presume
Algum dos três, e inda o povo todo,
A urdida morte por tão novo modo.


Sie traf den Heinz, nicht blöde,
In einem Luftkurort.
Und dort in luft'ger Öde
Da fiel das Treuewort.


y ese mirto que enlaza las dos flores
en felices esposos la cadena
con que os ensalza el Dios de los amores.


Ich liebe dich, daß ich dich möcht' aus Liebe freßen,
Sprach der von Püschel nechst, mein Thomasen, zu dir,
Ich fieng darüber an, weil ich dabey geseßen:
Er ist ein Schlesier, Herr Haubtmann, seht euch für.


So sprach er, erst leise, langsam, betrübt,
Gedenkend, was man ihm verübt.
Aber allmählich war aufgeloht
Auf Wangen und Stirn ein helles Rot.
Die blauen schönen Augen schickten
Blitze, die hagren Hände zwickten
Und zupften nervös der Decke Falten.
Schwer konnt' er seinen Zorn verhalten.


Por eso puedes irte, porque, aunque no te sigo,
nunca te vas del todo, como una cicatriz;
y mi alma es como un surco cuando se corta el trigo,
pues al perder la espiga retiene la raíz.
Tu amor es como un río, que parece más hondo,
inexplicablemente, cuando el agua se va.
Y yo estoy en la orilla, pero mirando al fondo,
pues tu amor y la muerte tienen un más allá.
Para un deseo así, toda la vida es poca;
toda la vida es poca para un ensueño así...
Pensando en ti, esta noche, yo besaré otra boca;
y tú estarás con otro... ¡pero pensando en mí!


Fesseln binden meine Hände:
Ringsum Wächter, Mauern, Erz:
Sehnsucht, Sehnsucht sonder Ende
Trägt hinaus mein krankes Herz.


فَعَلَامَ حُزْنُكَ وَالْجَمِيعُ سَعِيدُ


»Hebe dein Haupt!
Sieh! Da ist Golgatha!«


»Von Ladies oder Schlumpen –
's tut nichts zur Sache hier,
Du zählst jetzt zu den Lumpen
Und bist nicht mehr wie wir.«


Das ist der Max von Habsburg auf lustiger Gemsenjagd.
Seht ihn auf Felsen schweben, wo's kaum die Gemse wagt!
Der schwingt sich auf und klettert in pfeilbeschwingtem Lauf!
Hei, wie das geht so lustig durch Kluft und Wand hinauf!


Der Leuen Grimm /
durch seine Stimm /
er sterbend macht zu steinen:
auf daß könt' / an seinem Blut /
Gottes Lieb erscheinen.


Es ist an dir ganz und gar,
Was hier unvollkommen war;
Was du hier hast angefangen,
Hast du dort vollauf empfangen.


Die Tage verblassen, die Stunden zergehn,
Die Waffen rasten und rosten;
Ich bin von vorn und von hinten besehn
Ein armer verlorener Posten.


Vuela Amor en mi alcance y no consiente,
en mi afrenta, que olvide aquella historia
que descubrió la senda de mis males.


Donde toda inquietud calmada sea,
donde todo afanarse halle un reposo;
donde en eterno olvido silencioso,
bien muerto el corazón, en nada crea


Greift zum Eisen!


Z oblaků letem
andělé spějí,
„Sláva buď Bohu!“
radostně pějí.


Ó dare výborný! Po čtvrt století mi doneslo
Kněžstvo, co jsem kdy učil, v dar na památku kalich.
Ve čtveru tam sličných smaltů čtver krásně se obraz
Vyskýtá a čtyrem nás mile cnostem učí.
Jest obraz Františka jeden, jenž z lásky ku Pánu
Obětoval se celou službě chudinstva duší.
Jest tu Cyril s Methodem, jenž osvětu vlasti donesli,
Jest Klement, dolovať jenžto pro Pána musel.
Nad nimi pak vznáší vznešený bohomatky se obraz,
V níž snoubí všechněch cnot se přelibě řada.
Kam jsem měl ten dar, leč sídlu Velehradu dáti,
By vzali jej k službám svým mile Otci svatí.
Jest let právě tisíc, do naší co zavítali vlasti,
Nech vroucích nese dar tento památku vděků.
Přijměte Otci svatí ten dar v blahovůli a dejte
Všem těm cnostem u nás kvésť po tisíce roků.


Zwar ich weiß kein Band zu finden,
Deine gnädigst' Hand zu binden,
Denn was ist Dein hoher Pracht,
Vnd dabey mein armes Wesen?
Was aus Indien wird gebracht,
Ist vor Dich nicht auserlesen,
Amor aber ist bemüht
Vmb ein Band vor Deinen Orden;
Dieses fehlt nur, daß er sieht,
Ob er eines hol' aus Norden,
Westen oder sonst wo her,
Welches Deiner würdig wer.


Ich fürchte es nicht, noch Aquilegias Wehren,
Denn seines Falles Stunde ist nun da,
So spricht die Seherin, die in der Dinge Tiefen
Die künftigen Geschicke alle liest.


Jsou dnové zlí a jsou dnové smuteční!
Pomni, ó synu, bys den světil sváteční!
Ne jeden den, Tvůj celý život svátek jediný,
sváteční sny tvé, minuty, vteřiny,
sváteční myšlénky, jež v moři nitra tvého
zazáří leskem slunce ohnivého.
Je velký den. Je divnou zkrášlen něhou,
andělé jiní zahrady tvé střehou,
zářícími je střehou zraky svými,
ne tradičními meči ohnivými.
Je svátek tvůj, když myšlénky vypravuješ,
když květinu neb stromek zasazuješ,
je svátek hovor tvůj, je svátek všecko dění
a tělo tvé v bělostném plá ozáření –
o svátku zpívej jara, svátku zlatém léta,
o velké radosti a opojení světa,
o svátku mlčení a touhy, svátku zimy,
o svátku nejvyšším, své smrti s tahy zjasněnými.


Ein Heuchler leugt nicht uns, er leugt ihm selbsten so,
Wil ihm zu Nutz, nicht uns, durch Lügen werden froh.


Geschwinder als der Plitz, mit mehr als Donnerschrecken
brach ich, ein wahrer Mars, aus Norden stark herfür.
Mit mir kam Furcht und Tod, man hieß mich da und hier
Gerechtigkeit und Krieg. Ich schlug an allen Ecken


Mon cœur désabusé d'un éclat illusoire,
Plus que le barde ailé n'a pas rêvé la gloire ;
Et, voyageur pensif sur le fleuve des jours,
Si j'élève la voix dans ma mélancolie,
C'est afin d'assoupir des pensers que j'oublie


Alt Heiligland, sieh, welch unheilig Hasten,
Die große Meeresstraß' entlang welch Jagen!
An dir vorbei in hohen Wogen schlagen
Des Lebens tolle Wirbel, die nicht rasten.


清分馥馥南州饼
静对绵绵北海云
欲晓博山来入被
祥烟尤惬梦回闻


Ó, zbloudíš-li bolem schvácena, má duše,
v to bílé a nesmírné prázdno resignace!
V to prázdno studené a němé hluše,
kam zoufalství rádo spěchává – v klín Matce,
v klín truchlivé a smírné Smrti,
v klín nehybné a pokojné tmy...
jak šťastna budeš mi –
ó duše, jak šťastna budeš mi!...


„Pekelná bolest! Zabte mne
raději!“ tvoreček zakvílí
a lomí ruce přejemné
jako dvě křídla motýlí.
A skutečně ji zabili!


My na oko dál budem vyjednávat
a čekat s touhou od vás dobrých novin.


Ich weiß es wohl, wie du dich stolz verzehrst nach Ruhm und Sonnenschein,–
Und in der Reichen helles Schloß, ich Arme, darf nicht mit hinein.


Das Kind spricht: »Morgen ist's Feiertag,
Wie will ich spielen im grünen Hag,
Wie will ich springen durch Thal und Höh'n,
Wie will ich pflücken viel Blumen schön;
Dem Anger, dem bin ich hold!« –
Hört ihr's, wie der Donner grollt?


Stát vzpřímen proti mně! Ó, Takio,
při pouhé myšlence já zuřím juž.


Qual avorio di Gange, o qual di Paro
candido marmo, o qual ebano oscuro,
qual fin argento, qual oro sì puro,
qual lucid'ambra, o qual cristal sì chiaro;


نهاري في عمر النوى كله جنح
كما أن ليلى مذ نأوا ماله صبح
إذا أنا لم أنظر إلى مَن أحبه
فكل ذرور في جفوني لها قرح
رماني زماني من كنانة غدره
بسهم له في كل جارحة جرح
سقاني من الآفات كأساً رويّةً
إذا لم أمت منها وعشتُ فما أصحو
إلا في سبيل الله قلبٌ تقلبت
بصاحبه الأحزان والقلق البرح
نعى بمعزِّ الدين ناعٍ كأنما
لصيحته في سمع كل امرىء فدح
أصمَّ وأصمى سمعه وفؤاده
فلا عَذلٌ يُنهي ولا سلوة تمحو
فلله عينا مَن رأى فم صارخٍ
أمرَّ وأدهى منه يسجو بما يشحو
أمن بعد فرخشاه ذى المجد والعلا
يكون لباغي خلعه أبداً نجح
فتىً ملأ الآفاق عدلا وسطوة
كلا خلقيه في العلا شرف قُحّ
سحاب يرجى كالسحاب ويتقى
صواعقهُ سحب ووابله سَحُ
أصار ديار المشركين لجيشه
دياراً فلا حربٌ لديهم ولا صلح
وخافوه حتى ما يرى يحيا لهم
نهارا لراع يوم أمنهم سرح
شجاعٌ له الإخلاص لله شيمة
يصاحبها النصر المؤزر والفتح
إذا صادم الأبطال يوم نزاله
فلا سيف يغنيهم لديه ولا رمح
فتىً كان إن أعيا الرجال قضية
كفاها وأغنى من بديهته اللَّمح
وليس يريك الجد منه فضاضاة
كما لا ينافي الحقَّ من قوله المزح
ولا يملك السخط المبرّحُ عفوه
ويملكه في سخطه العفو والصفح
متى كان هذا الدهر سمحا بمثله
إلا إنه بالغدر في مثله سمح
جفا الغمض أجفاني وجفت مدامعي
فلا نضخ يشفي بالبكا ولا نضح
وأنكرت طعم الماء منذ عدمته
فكل زلال في فمي بعده ملح
وصرت إذا نصحٌ أتاني وقيل لي
تسلَّ بما أوتيت أغراني النصح
عزيزٌ على مثلي إذا صار شعره
مرائي فيه بعدما أعوز المدح
ولو أنني عمرت في شرح فضله
على عمري مثليه لم ينقض الشرح
عفاءٌ على الدنيا فما حسن عيشة
لأبنائها حسنٌ ولا قبحُها قبح
تضرُّ وقد تأتي بنفعٍ مصرَّد
وتسمح أحياناً ويغلبها الشُّح
فشتان منها العزُّ والذل للفتى
وشتان من أخلاقها المنع والمنح


Kníže vece: Pověz cestu,
Dcero česká, odtud k městu!
Srdce ale: Milko má,
V ráj tvůj kudy sem? se ptá.


Nach Arabien, nach Arabien
Laß mich mit dem Wanderstabigen,
Wo der Emir einsam trinkt;
Wo die edlen Wüsten brennen,
Wo die flinken Stuten rennen,
Und die Karawane klingt -
Dahin, Alter, laß mich ziehn!


Gott weis, wie lang es währt. Löscht meiner Eltern Haus,
Wohin ich jezo geh, des Feuers Ursprung aus,
So hof ich hier noch Trost, wo nicht, so soll mein Leben
In weit entfernter Luft nach beßrem Glücke streben.


Jak požár myšlenka ta vyšlehla
jí z hrozných zraků chmurným plamenem,
a Griselda, jež zrak ten pochytla,
se zachvěla, nevědouc sama proč,
a tulila se k Saloméně blíž.


¡Oh, mujer! Te dará la humana historia
la gloria que por sabia merecieres;
mas con el mundo acabará esa gloria,


Půjdeme pryč,
půjdeme pryč,
půjdeme z Evropy,
půjdeme z Moravy,
půjdeme pryč!


Du hast mich oft aus dunklem Ruhn gerissen,
wenn mir das Schlafen wie ein Grab erschien
und wie Verlorengehen und Entfliehn, –
da hobst du mich aus Herzensfinsternissen
und wolltest mich auf allen Türmen hissen
wie Scharlachfahnen und wie Draperien.


Bij údery, z nichž každý rve a ničí
a všechen odpor rozdrtí a zkruší:
tvá síla šedé vlákno nerozruší,
jež z pochybností lidských duší klíčí.


Ha! quälender, denn Dürsten, Brennen,
Denn Gallentrank, der Menschen Spott,
Das ist im Innern mein Erkennen,
Daß ich verlassen bin von Gott.


»Sagt mir, was ist Eure Meinung?
Wer hat recht von diesen beiden?
Wollt Ihr für den Rabbi Euch
Oder für den Mönch entscheiden?«


To nečekal jsem ovšem, holubičko!
Já hledal plný prs a hladké líčko,
a našel ostrý nůž a útok divý.
Je láskou to? Já nebyl lásky chtivý,
když tento práh jsem přešel, ale nyní
plám divou vášní. – Ký to lomoz v síni?


A věďma na to takto zaskuhrá:
„Ó bloude, který tajiti mi chceš,
co na čele ti čítám svraštěném!
Ty hyneš nenávistí bezmocnou,
tvou duši tíží svatý Vyšehrad,
a zlatých klasů velká jezera,
jež bohatě se vlní po vlastech.
Ty Přemyslovo dílo zničil bys,
ty Libušu bys zhubil pomstou svou,
však nemáš síly dost a odvahy, –
toť duma, kterou spřádáš na pořád!“


Doch was für Kleinod sollt er suchen hier?
Er weiß zu gut, er findet nichts bei mir!
Ein golden Ringlein nun erlöste mich,
Jedoch umsonst ist nur der Tod für dich!


E seguitò narrandogli in che guisa
alla sua donna vuol che s appresenti
dico come vestir, come precisa/
mente habbia a dir, come la preghi e tenti
e che forma essa vuol pigliar devisa
che fuor ch el giorno ch erra tra serpenti
in tutti li altri si può far secondo
che piu le pare in quante forme ha il mondo


Lost is the lively aspect of the ground,
Low are the springs, the reedy ditches dry;
No verdant spot in all the vale is found,
Save what yon stream's unfailing stores supply,


Té divé řeči nechápám;
Rač ustaň lkáti bolesť svou!
Neb tisícím ach! utrapám
Ve zkázu vrháš duši mou.


Tak končíc rukou kyvla, v temný hvozd
se ponořila opět, zmizela
jak vločka sněhu v šeru zeleném,
a píseň její znovu zazněla,
zpěv jako touhyplný slavíka,
a slaběj zněla, slaběj, slaběji,
čím dále v hustý zapadala les,
až s vánkem lehla v hlubé tišině.
A pastýři u chladné studánky
bez hnutí seděli a dívali
se druh na druha v němém podivu;
a stáda jejich pásla opodál
se v míru božím, slunce svítilo
a jeho zář se zdála slavnostní
jak aureola, zbylá po zjevu,
jenž jako sen byl minul nebeský.
Ten cizí muž však povstal s povzdechem
a šeptal: „Žel!“ a slzu utřel si
a směrem bral se k městu Beaucairu.
Směr opačný si dívka zvolila,
den celý putujíc bez únavy,
a když zas večer listím proséval
své dlouhé, zlatorudé paprsky
a stromy, unaveny, tišeji
když šelestily, zastavila krok
u místa podivného, sedm cest
kde bílých hvězdou křižovalo se,
a pravila si: „Jestli Aucasin
mne hledat bude, kolem půjde zde,
a miluje-li mě tak nadšeně,
jak srdce moje pro něj láskou mře,
pak uhodne, že dlím mu na blízku.“


Nie ertönt meine Stimme nun wieder,
Wenn nicht freundlich die Blüte winkt;
Ewig sterben und schweigen die Lieder,
Wenn die Blume mir nicht mehr sinkt.
Schon sind die meisten der holden entflohn;
Ach! wenn die Kränze die Harfe verlassen,
Dann will ich sterben; die Wangen erblassen,
Stumm ist die Lippe, verhallt der Ton.


Aus seinem Glanzpfad, seinem Regenbogenkleide,
Mit freud- und wehmuthsanftgemischtem Blick,
Schaut nun der Schönverklärte auf euch beide,
Die er hienieden liebt', zurück. –


Wär ich gestorben – doch es ist vergebens –
Nicht in den Stunden reiner Seligkeit,
Nicht in der Fülle eines kühnen Strebens
Naht uns der Tod und findet uns bereit!
Erst muß vorbei die stolze Stunde rennen
In der wir zweifellos uns selbst geglaubt,
Erst muß die heil'ge Flamme niederbrennen,
Der Kranz verdorren der uns frisch umlaubt!


Besser wär' es wohl, du Lieber,
Wenn du ganz herüberzögest;
Schön ist's ja in unsern Bergen,
Wie's die fremden Wandrer rühmen,
Könntest hier auch dichten, lesen,
Träumen, schreiben, und du wärst
Nazarenen doch nicht ferne.


Schatten sind viele. Trübe und verborgen.
Und Träume, die an stummen Türen schleifen,
Und der erwacht, bedrückt von andern Morgen,
Muß schweren Schlaf von grauen Lidern streifen.


Darauf repliziert der Rabbi
Mit zurückgehaltnem Eifer;
Wie sein Herz auch überkocht,
Doch verschluckt er seinen Geifer.


Sie verschmähn die starke Rede
Von dem Kampf des Lichts,
Lieben und vergöttern jede
Ausgeburt des Nichts.


Já znám lepší, hlubší, sladší:
sedět sám u věštců lásky,
vmysliti se v symposion
velikého Platona.
Nechat buráceti v noci
kol své hlavy vodopády
věčných písní Homérových,
stopovati v Lucrecovi
veliký tep Kybely!
Zříti v přísné oko Danta,
kráčet peklem, letět nebem,
laškovati s Ariostem,
s Shelleyem pak chvilku snít.
S Byronem nad Montblanc vzlétnout,
s jeho Kainem hřímat v prostor,
Miltonovy slyšet z hloubi
v odvet dunět varhany.
S Mickiewiczem hřímat stepí
za trojkami bědných psanců,
s Faustem slézat srázný Brocken,
s Hugem letět v ocean!


Preis dem Bacchus! Tanzt im Festgetümmel,
Evoë! und schwingt den Thyrsusstab,
Tanzet hügelauf und thalhinab!
Unsre Feier schalle bis zum Himmel.
Seht, schon tanzt den hochzeitlichen Chor
Luna uns mit heller Fackel vor!
Evoë! wie an den lichten Höhen
Jauchzend sich die Sterne drehen!


V mém duchu uštvaném a utýraném
snad světlo malé ještě bude pláti,
jak v chodbě šeré někdy mrkne ránem,
jak někdy na hnědé se mihne slati.


Doch still wacht in dem Busen der That nieschlummernder Rächer;
Schweiget der Ruf, so schweigt nimmer das eigene Herz.
Zart ist der Sitte Gefühl, wie das leichthinwelkende Sinnkraut,
Jeglichem rauheren Hauch schließt es den züchtigen Schooß.


Wohlan, Ihr Dämonen der Sinne,
Steigt auf, hebt Euch empor,
Ich will mein Bewußtsein ertöten,
Vergessen, was ich verlor.


Nur eine Eberesche
Mit roten Beeren bespickt
Wie mit feurigen Zungen,
Hat ihm Obdach gegeben.


Da hör ich keinen freyen Ton:
Ihr träger Witz gebiert nur wörterreiche Sätze.
Nie war dein Freund Anacreon
So schwatzhaft, ob gleich alt; und Amor haßt Geschwätze.


Dumpfwirbelnd
Die Carmagnole
Trommelt der häßlichste Kerl vom Quartier ...
Vive le son!
Und mit nackigter Sohle
Aufstampft das Rudel in teuflischer Gier.


Du singest mir von Anmuth vor/
Dein Nachklangt redet von Vergnügen.
Dein zarter Thon dringt durch das Ohr/
Das Hertz in den Besitz zu kriegen/
Da breitet sich dein lieblichs Sausen aus/
Und jagt den Sturm der trüben Wolken raus.


Die Augen sind Ihm beyde zugebunden,
Doch schewt jhn nicht zu viel,
Er trifft vns zwar, jedoch mit süssen Wunden,
Durch ein gewünschtes Spiel,
Wunden, die das Sterben fliehn
Vnd das Leben auff sich ziehn.


Hlídal celý den i noc,
nedostával za to moc,
ale každý měl ho rád,
to je také dobrý plat.


De um puro amor a lânguida Saudade
É doce como a lágrima perdida
Que banha no cismar um rosto virgem,
Volta o rosto ao passado, e chora a vid
O  Poeta:


Ach, vždycky! – kterak tklivě zní to,
svět představ milých jak tím vstává,
zřím sladká ústa, která dí to,
zřím pohled, jenž mi s Bohem dává.


Und meine Kinder 18 spielen drunter,
Und tanzen ihren Reihn, 19
Sind frisch und rund und rot und munter, 20
Und das macht all ihr Schein. 21


Wer ist der erste der Bundsgenossen?
Das ist der Herr mit dem himmlischen Heere,
Mit dem blitzenden Speere,
Mit den donnernden Rossen.


Du bist der Heiland meiner Seelen,
Du kanst durch deinen Creuzestod
Die ganze Sündenschuld verheelen,
Du schüzst mich vor der Höllen Noth;
Wo käm mir sonst der Himmel her,
Wenn Gott nicht auch mein Jesus wär?


Ihr rotes Gelock um den Nacken ihr fliegt,
Ein elfisch Feuer im Aug' ihr liegt,
Die Arme sind über die Brust geschmiegt.


Was an der Mutter Brust, was an der Brust
Der großen Mutter, der belebenden
Natur, von Elementen in Dich floß,
Luft, Aether, Speis' und Trank und Regung, Bild,
Gedank' und Phantasei, bist Du nicht selbst.
Du selbst bist, was aus Allem Du Dir schufst
Und bildetest und wardst und jetzo bist,
Dir bist, Dein Schöpfer selbst und Dein Geschöpf.


E lacrimava per i soffitti
pallidi, il cielo, talvolta
sopra lo sfacelo delle cose.
Lacrimava dolcemente
quietamente per ore
e ore, come un piccolo fanciullo malato.
Dopo, per la finestra
veniva il sole, e il mare,
sotto, cantava.


Mir ist, als könnt' ich spüren
Im Wind, im Dufte der Flur,
Wie sich die Kräfte rühren
Der schaffenden Natur.


Groß mit den Großen zu sein ist göttliches Los. An Achilleus
Lehnt sich Patroklos im Kampf, wenn er um Ilium braust;
Teukros entsendet den Pfeil umschirmt vom Schilde des Ajax,
Nestor sitzet, der Greis, neben Odysseus im Rat;
Und dann wandelt Homer mit der goldenen Harfe. Begeistert
Mit unsterblichem Preis krönt er der Helden Gelock.
Aber in kleinlicher Zeit, einsam wie ein Adler, das Große
Kühn zu versuchen und, wenn blutend der Fittich versagt,
Noch mit sterbendem Blick nach dem heiligen Ziele zu deuten,
Wahrlich, ähnlichen Ruhms dünkt es mich würdig zu sein.


Weil die Luft im Berge
Schon den Tod kann bringen
Einem Menschenzwerge?!


Бросьте!
Конечно, это не смертЧего ей ради ходить по крепости?
Как вам не стыдно верить
нелепости?!
Просто именинник устроил карнавал,
выдумал для шума стрельбу и тир,
а сам, по-жабьи присев на вал,
вымаргивается, как из мортиЛасков хозяина бас,
просто — похож на пушечныИ не от газа маска,
а ради шутки игрушечноСмотрите!
Небо мерить
выбежала ракетРазве так красиво смерть
бежала б в небе паркета!
Ах, не говорите:
«Кровь из раны»Это — дико!
Просто ѝзбранных из бранных
одаривали гвоздикоКак же иначе?
Мозг не хочет понять
и не может:
у пушечных шей
если не целоваться,
то — для чего же
обвиты руки траншей?
Никто не убит!
Просто — не выстояЛег от Сены до РейнОттого что цветет,
одуряет желтолистая
на клумбах из убитых гангренНе убиты,
нет же,
нет!
Все они встанут
просто —
вот так,
вернутся
и, улыбаясь, расскажут жене,
какой хозяин весельчак и чудаСкажут: не было ни ядр, ни фугасов
и, конечно же, не было крепости!
Просто именинник выдумал массу
каких-то великолепных нелепостей!


So steht er noch ein Stündlein und grübelt sonder Harm,
Etwa: Im Königssaale, da ist es wohl recht warm.
Der schlanke, der blanke, der schwere Kürassier.


Es waren zwei junge Grafen
Verliebt bis in den Tod,
Die konnten nicht ruhn, noch schlafen
Bis an den Morgen rot.


Západ zhasl, – tmí se velebně.
K odpočinku na balvany v kruhu
na chvíli se skupil malebně
smělý hlouček bojechtivých druhů.
Nad táborem jich, jak nad svými tam dětmi
onen starješina jezerní,
mohutný svůj obrys noří ze tmy
zasmušilý obr severní,
s brvím vážným, jež se jínovatí,
s chladných dálek sněhem na svých skráních,
s klidným okem, zvyklým prodlévati
zamyšleně na nesmírných pláních,
sivě vlahým, jako moře v šeru,
nad nímž hvězdy plují po severu.
Jemu pyšný Srbín po boku
mračně krotí nedočkavé vzdory,
prahna v prvý zápas, k útoku!
Při něm křepký junák Černé Hory,
jehož pohled úžlabími skal
Turku v sled se stokrát prosmýkal,
ana s pohledem se bleskla střela,
jak by z jiskry oka, z duše vyletěla!
Onde Polák, s jízvou na temeni,
v oku vpadlém sopky temný jícen,
v čele tvrdém brázdy utrpení,
ale v ruce zbraň, – a mstitel v srdci zlícen!
Různokrajné s nimi se tu hostí
slovanského kmene letorosti,
v bujném květu odervané k jihu
čaromocnou zvěstí o volnosti,
ježto letíc, báječný co noh,
na svých křídlech unesla je v mihu.


Urak, papok dölyfét,
Ím, eleget tűrtük,
Gyomrunkba a sok bánatot
Már eleget gyűrtük.


Und wie frei, wenn überwunden
Was uns bannte, neu belebt
Wir das kleinste Glück gefunden,
Das unendlich uns erhebt!


Bis jener Fürst der Franken,
Mit Glück von ihm bekriegt,
Ihn in der Meinung Schranken,
Der Mann den Mann besiegt,


Zas se vzkřeste! Vstaňte opět znovu,
Starodávné zapomnělé modly!
Světovládní mudrci se shodli,
Byste ze svých vymohly se kovů.


O King of Glory, thy rich Grace
Our short Desires surpasses far!
Yea, ev'n our Crimes, tho' numberless,
Less num'rous than thy Mercies are.
Still on Thee, Father, may we rest!
Still may we pant thy Son to know!
Thy Spirit still breath into our Breast,
Fountain of Peace and Joy below!


V nesmírnu modrém kdes na zrnku prášku
je bod... Což možno?... Že je kosmem též?
Ač tíhou svou věčnosti nehne vážku,
je autoritou na něm každá veš.
Na zrnka tečce plno malých teček,
zříš drobnohledem do měst, do městeček,
zříš černé – lesy, stříbro – vody to
a slunce trochu víc se nad to nahnout,
vše zžehnuto a vypito...


共眠一榻在山隈
去住明朝不自裁
请看窗前松月白
早时曾向西中来


S' Amor novo consiglio non n' apporta,
per forza converrà che 'l viver cange:
tanta paura et duol l' alma trista ange,
che 'l desir vive, et la speranza è morta;


Syn prachu ví, že jiskra jest v něm živa,
jež s Titanovce pochodně se schvěla;
syn zmaru ví, že hmota trpělivá
je matkou stejně duše jako těla.
Kdo jemu hrozí?
Čím jsou mu bozi?
List růže nad laur věčného jich čela.


Opilí jsme rudým vínem
hejsasa se skáče,
nad Těšínem, pod Těšínem
historie pláče.


Trajo un galán de noche una ballesta
al sitio en que una dama requebraba,
con que de su ventana retiraba
una vecina en escuchar molesta;


Aber Gottes Frieden kröne
Deine Stirn mit Heiterkeit,
Unsre Liebe auch verschöne
Dir des Lebens herben Streit.


Chvíli jsme seděli, každý se chvěl,
skrýval, co říci moh’ i co by chtěl.
Ale v tom tichu pak, na skráni pal,
kol těla měkce jsem, prudce tě vzal –
ať na stole zatím jídla
jak si chtěla schla a stydla.


Was doch die Leute Unsinn schwatzen
Von Strahlen und von Sonnenblicken!
Wir fühlen nur ein warmes Jücken,
Und pflegen uns alsdann zu kratzen.


Daher hast du auch befunden,
daß dir deine höflichkeit,
sprachen und erfahrenheit
deinen könig selbs verbunden,
welcher dich dan hin und her
als gesandten ausgeschicket,
doch zu seiner schlechten ehr
mehr entglücket, dan beglücket;
zwar mag er zu seiner zeit
alles wider zurecht bringen;
auch kan mit der tugend beut,
welche dein, dir nicht mislingen.


ذهبت ايام الشباب سراعا
فوداعاً لهن ثم وداعا
كان لي كلما صبوت فاد
لجت كنجم يلقي عليّ شعاعا
لم اكن ادري قبلما خف ينأى
ان فيه على الرحيل زماعا
يوم اني القويّ اهبط وهدا
ناً فساحاً له واعلو تلاعا
سوف ابكي لو كان يجدى بكائي
املاً بعد ان تقرب ضاعا
ذهب العيش فيه عني حلواً
آه لو كان رده مستطاعا
كان ذاك العيش الذي لم يدم لي
حلماً مر طيفه خداعا
لست انسى جمال تلك الليالي
وان اخترن عن بقاعي بقاعا
ان للذكريات في قلب من فا
رق ما كان قد احب انطباعا
وكأن السنين قد كن ايا
ماً وتلك الايام قد كن ساعا
كان ذاك الشباب مثل ربيع
منبت من انواره انواعا
زهره باسم للحن القماري
فيلذ الانظار والاسماعا
حبذا اللهو اذ دعاني اليه
نزوان الصبا فكان مطاعا
قد حمدت الشباب اذ كان غضا
وذممت المشيب والاوجاعا
ليس هذا القتير في مفرقي ال
لا سحاباً ما ان يريد انقشاعا
انا من بعد ما وهنت من الش
شيب بناء جدرانه تتداعى
حيثما التفت اليه اشاهد
فيه شقاً يخيفني وانصداعا
محزني ان ارى لحبل حياتي
عن قريب من الزمان انقطاعا
ثم من بعد ان اقيم بقبري
لا ارى من شمس النهار شعاعا
انه حفرة من الارض في البط
ن وان كان الظهر منه يفاعا
بئس مثوى المعززين على ال
أرض ضريح يبلي الكلى والنخاعا
وارى بين الموت وهو امامي
وحياتي في كل يوم صراعا
امهلتني الصروف حيناً من الد
دَهر فلما أتين جئن سراعا
وكأني ارى حفيري بعيني
فاغراً فاه يبتغي لي ابتلاعا
وارى ايدياً تحاول دفني
ثم اني لا استطيع دفاعا
ليس من حبي للمنية اني
ان دنت مني اصبعاً ادن باعا
بل هو الشيب والكآبة وال
أمراض يمشين بي اليها سراعا
يحمل الشيخ في الحياة اماني
وقلباً الى الصبا نزاعا
ان قلب الشيخ الكبير كطفل
لم يشأ عن غلوائه اقلاعا
ليس ما للحياة من رونق في
نظر الشيخ الهمّ الاّ خداعا
انا بين الشيوخ لم انفرد في الذ
ذب عنها فان لي اشياعا
كلنا يسعى ان يعيش سعيدا
كلنا يهوى بالحياة انتفاعا
لا اخاف المنون فهو اذا ما
لاح لي القاه بوجهي شجاعا
انه سنة الطبيعة لا تش
هد فيما به تجيء ابتداعا
هل ينافي شجاعتي انني اح
رص ان لا تمضي حياتي ضياعا
ايها العيش انت لست على لو
ن فخير ساعا وشر ساعا
لا تكون الحياة في كل وقت
للألى يرغبون فيها متاعا
ولو ان المنون لم يك حقاً
لاخترعناه للحياة اختراعا
ليس للحملان الشقية في ال
أرض سلام حتى تكون سباعا
طالما في الفناء فكرت فار
تعت وما كان الظن ان ارتاعا
يجد المرء في البقاء على الار
ض لحاجات نفسه اشباعا
اقنعت نفسي بالبقاء ضميري
ولعقلي لم تستطع اقناعا
سدلت حسناء الطبيعة عن
بخل علي وجهها الجميل قناعا
انما هذه الحياة شرار
من زفير الاثير ثار فشاعا
ولها اسرار عن العقل تنبو
انا لا ادعى عليها اطلاعا
لم يضر رأيي في الحياة فتيلا
انه لا يرى له اشياعا
رب رأى للفرد كالسيف ماض
يخرق المأثورات والاجماعا
لا اود المقلدين سواهم
ولقد تنكر الطباع الطباعا
انا لو كنت املك اليوم حر
رية نفسي اذعت ما لن يذاعا
وتجاهرت بالحقيقة مثنى
وثلاثاً من بعده ورباعا


yalnızlıktan da kurtulup yalnız kalmak isterim


Ty, jenž’s ruky Boží prst,
dej, ať této hlíny hrst
vzchopí se zas k činu!


Náhle výhní objalo mne slunce červencové,
v lázeň vonnou nořil jsem se, athlet opálený,
na mé tváři zaplanuly růže ruměncové
a v můj lehký oděv práce, spěchem rozhalený,
laskajícím proudem šlehal vítr rozžhavený.


Az én vágyamból sarjadzik a hajnal!...
Mindig figyel valaki, aki kancsal.


西塞云山远
东风道路长
人心胜潮水
相送过浔阳


Tak měkký to hrob, tak milounký –:
dvě nad hrobem očka svítí,
dva rty kvetou jako růží keř,
dvě líce jak z ráje kvítí.


Rot auf lodern die Gluten
uns einmal noch durchs Herz, –
silberne Schatten fluten
lautlos erdenwärts.


V doli jarovnadném Parthenope slavné
Středomořem krásné sukně stříbří lem.
S obou stran ji vroubí okolina bavná,
Kam ní oko vede, rájem všudy jdem;
Nebe utěšenou mírností nás baví,
Vesnou přirozenost věčnou zde se slaví.


Du allerschönstes Bild, wem soll ich dich vergleichen?
Den weißen Lilien? Dem bunten Tausendschön?
Dem Zuckerröselein? Ach nein, denn sie vergehn,
Verdorren und verbleichen.


Ach Große Königin
Hier fällt zu Deinen Füßen
Dein Lands Kind Deine Magd, die nichts verbrochen hat,
und die ganz unverschuldt schon mehr hat leiden müßen
als mancher Bößewicht für seine Mißethat.
den deutschen Schauplaz hat mein fleiß so weit getrieben
daß ihn Dein ganzes Land und andre Länder, mehr
um seine redlichkeit als Rang und Ansehn lieben;
und iezt verstößt man mich, gewiß das schmerzt mich sehr.
in Leipzig hat man mir die Ehre nicht versaget
daß ich mir für mein Geld den Schauplaz neu gebaut
Der ganze Rath die Stadt die über uns nicht klaget
hat unsere redlichkeit geprüffet und getraut
der Rath hat uns sein Wort, sein Siegel drauf gegeben,
wer nun Contracte schließt, der wird auch leicht verstehn
daß man ihn halten muß; wenn nur ein ehrlich leben
und die bezahlung folgt, kan er nicht rückwärts gehn.
man hält dem Feind das Wort, man hält es dem Verbrecher
wenn man ihm zugesagt, er soll erhöret seyn
selbst die Gerechtigkeit ist aller Boßheit rächer
und dennoch schlägt ihr Schwerd nicht nur gerade drein.
nun kömt ein fremder Mensch, er sey in seinen würden
und bittet Deinem Herrn den mächtigsten August
mir wieder alles recht gewaltsam auf zu bürden,
daß er auf meinem Plaz, den arlequin zur Lust
mit meinen Hab und Guth darf schmücken und beehren
und daß der Leip'zer Rath nun soll gehalten seyn
sein Siegel Hand und Wort leichtsinnig um zukehren,
der schämt sich das zu thun und komt darwieder ein
Ach Große Königin das hab ich Dir zu klagen,
weil mich in diesen Fall Dein Herz erhören kan,
in Hofnung daß Du mich nicht grausam wirst verjagen
den ich beschwöres Dir ich habe nichts gethan.
aus Müllers bitte kanst Du sein Gemüth erkennen,
er hat zwar Deine Gnad allein er braucht sie schlecht
will mir mein wenig Brod mein Haab und Guth nicht gönnen
denn das was er verlangt, ist mein vor Gott und Recht
Du hast ein Königreich, ach laß mir meine Hütte
und schenck mein Haab und gut nicht einem fremden Mann
O! Große Königin das ist die Höchste Bitte,
die Deine Groß Muth mir gar leicht gewähren kan;
Gieb Müllern was Du wilst und mehr als er verdienet
mach seine Armuth reich, und Deiner Gnade wehrt
ich gönne ihm mehr als das, ob er sich gleich erkühnet
und von mir hab und Guth nicht redlich hat begehret;
verschaff ihm ehr und Guth und lauter große Gaben
schenck ihm von Deiner Huld den ganzen Überfluß,
wenn er es brauchen lernt so mag er alles haben
wenn ich nur nicht dabey mein Guth verliehren muß.
er kan mit meinen Guth nicht reich und seelig werden
denn Gott hat schon den Fluch in das Gesez gelegt:
Du solst nicht, heist es da, vom nechsten auf der Erden
begehren was sein ist! wenn Dich nun das bewegt
so nimm ihn diesen Fluch und lehr ihn recht gehorchen
denn wird er auch für Dich vielleicht ein treuer Knecht,
und siehe, daß auch Gott durch Dich will für mich sorgen,
wenn er Dein Herze rührt, und Du erhörst mich recht.
ich kan ja nichts dafür, daß ich auf Erden lebe
daß Gott in Deinem Land mir meinen othem gab,
thu ich denn unrecht dran daß ich mich drum bestrebe,
und suche daß ich auch darinnen Nahrung hab?
laß mich die Brosamen in Deinem Land genießen
die er nicht brauchen kan und ihm verächtlich seyn,
ich hab genug daran es soll mich nicht verdrießen
nur räum ihm nicht mein Guth und mein Vermögen ein!
verwehr mir nicht die Lufft! den Müller zu erhalten;
doch braucht Dein Hoher Ruhm noch eine Kleinigkeit,
so sprich, daß ich für Dich soll hungern und erkalten
hier bin ich, und darzu auf Deinen winck bereit. –
Dir große Königin soll dieses leichte Blatt
das nebst der Ehrfurcht, nichts als diesen inhalt hat:
Ein fremder suchet mich um Haab und Guth zu bringen
Halt dieser Boßheit ein, laß meinen Wunsch gelingen.


Всему человечеству
Заздравный стакан,
Два полных — отечеству
И славе славян
Свободе божественной,
Лелеющей нас,
Кругом и торжественно
По троице в раз!
Поэзии сладостной
И миру наук,
И буйности радостной,
И удали рук,
Труду и безделию,
Любви пировать,
Вину и веселию
Четыре да пять!
Очам возмутительным
И персям живым,
Красоткам чувствительным,
Красоткам лихим,
С природою пылкою
С дешевой красой,
Последней бутылкою
И все из одной!
Кружится, склоняется
Моя голова,
Но дух возвышается,
Но громки слова!
Восторгами пьяными
Разнежился Стучите стаканами
И пойте, друзья!


Du leitest uns durch jeden Vorhof hin,
Du zeigest uns, was hier und da geschehen.
Mir dünckt, daß ich selbst gegenwärtig bin,
Und Kunst und Pracht bewundernd kan besehen.
Drauf lehrst Du uns, wie diese Schilderey
Dem Christenthum und Christo ähnlich sey.


Až vskutku v kraj náš přiletí máj mladý,
květ bílých zvonků, fijal na svém čele,
a počne spáče zimní budit všady,
já řeknu mu: Mě můžeš minout směle!


Dem Steuermann bebt die Hand am Griff,
Es schlottert sein Gebein:
»Das ist ein Wikings-Geisterschiff,
Gott mag uns gnädig sein!«


Mentre ch'io parlo e che 'l dolor m'affretta
alla giusta partita, inanzi scorsi
una donna venir tutta soletta;


夭堑悠悠尔奈何
大江南北自沧波
壮怀莫遣神龙笑
千古斜阳钓艇多


Sie faltete die Hände
Auf ihrer Brust, sie sang
Mit ihrer Engelsstimme
Unendlich süßen Klang.


Et Djihan-Guîr écoute. Un charme l'enveloppe.
Son cœur tressaille et bat, et son œil sombre a lui :
Le tigre népâlais qui flaire l'antilope
Sent de même un frisson d'aise courir en lui.


Оставя беспокойство в граде
И всё, смущает что умы,
В простой приятельской прохладе
Свое проводим время мНевинны красоты природы
По холмам, рощам, островам,
Кустарники, луга И воды —
Приятная забава наМы положили меж друзьями
Законы равенства хранить;
Богатством, властью и чинами
Себя отнюдь не возноситНо если весел кто, забавен,
Любезнее других тот нам;
А если скромен, благонравен,
Мы чтим того не по чинаНас не касаются раздоры,
Обидам места не даем;
Но, души всех, сердца и взоры
Совокупя, веселье пьеУ нас не стыдно и герою
Повиноваться красотам;
Всегда одной дышать войною
Прилично варварам, не наУ нас лишь для того собранье,
Чтоб в жизни сладость почерпать;
Любви и дружества желанье —
Между собой цветы срыватКто ищет общества, согласья,
Приди повеселись у нас;
И то для человека счастье,
Когда один приятен ча


旗翻鱼海三秋雪
马𨇾狼居万里冰
五夜旄头横阵落
六师齐和凯歌声


Hallo a la noche en el llorar reposo;
que amor me enseña a desfogar llorando
eso que de vergüenza callo al día.


Mit bánom én, mit, hogyha hallgatóim
Közt lesznek-e, nem lesznek emberek?
Ott lesz az erdő, ott a bércz echója,
A kik dalomra tetszést intenek.


Mentre lontan se sta el dolce mio bene
da l'altre donne, han lor bone novelle:
ché dove non è lei appaion quelle,
che pur alcuna bella esser se tene.


V duši mé kvílely labutě:
Kdy, má znejmilejší,
najdu tě, ach, najdu tě?


Os confins, e arrabaldes deleitosos
Neste encuberto rio se terminam;
Que, porque o gosto tira aos criminosos,
Da privação do gosto o denominam:
De entorno cerca os campos temerosos,
Que Deus mal diz, e os Santos abominam,
O rio é dois estímulos chamado,
Sempre em firme onda mostra o mal passado.


on hlava synedria. Co nám dnes


<p class="t">Хорошо под осеннюю свежесть
Душу-яблоню ветром стряхать
И смотреть, как над речкою режет
Воду синюю солнца сохХорошо выбивать из тела
Накаляющий песни гвоздИ в одежде празднично белой
Ждать, когда постучится гостЯ учусь, я учусь моим сердцем
Цвет черемух в глазах беречь,
Только в скупости чувства греются,
Когда ребра ломает течМолча ухает звездная звонница,
Что ни лист, то свеча зарНикого не впущу я в горницу,
Никому не открою двер


Nè mi diceva il cor che l'età verde
Sarei dannato a consumare in questo
Natio borgo selvaggio, intra una gente
Zotica, vil; cui nomi strani, e spesso
Argomento di riso e di trastullo,
Son dottrina e saper; che m'odia e fugge,
Per invidia non già, che non mi tiene
Maggior di se, ma perchè tale estima
Ch'io mi tenga in cor mio, sebben di fuori
A persona giammai non ne fo segno.
Qui passo gli anni, abbandonato, occulto,
Senz'amor, senza vita; ed aspro a forza
Tra lo stuol de' malevoli divengo:
Qui di pietà mi spoglio e di virtudi,
E sprezzator degli uomini mi rendo,
Per la greggia ch'ho appresso: e intanto vola
Il caro tempo giovanil; più caro
Che la fama e l'allor, più che la pura
Luce del giorno, e lo spirar: ti perdo
Senza un diletto, inutilmente, in questo
Soggiorno disumano, intra gli affanni,
O dell'arida vita unico fiore.


„Neplačte do krvava,
vy, moje sivá hlava!
Všudy se nebesa klenou – “
Z dveří se junáci ženou.
Už na horách silněji svítá,
jitřenka mdle už kmitá.


Zwei friedlose Gesellen, schlafen
Jene, in ewigen Frieden entrückt;
Aber die Wut und das Wähnen und Wagen
Hält noch die duldenden Lüfte erfüllt.


Lo spirto in me rinova, e una sol dramma
apri a la mente del tuo lume augusto:
indi il desio non sia che foco e fiamma.


Kol moře modř svou temnou a zásvit promění
v lom světel uzavřený ve drahém kameni,
jejž zvali hydrophanem, kdož půvab nestálý
a světly podmíněný v hře jeho poznali.
A sarail v tomto moři jak bílý teskný div
svou krásu perlovitou jen vzdušně obraziv,
své boky nahé, křehké tu k lázni hotoví
ve vodě přehluboké se mnoha ostrovy,
jak touha by to sama, se v loktech moře chvíc,
na čele nesla bledý a třpytný půlměsíc.
I stromy jeho zahrad, jež jaro košatí,
do hloubky mořské zřely, ne bez vší závrati,
neb vějířům jich větví jest oporou jen chlad,
jenž nemůže ni sebe před bázní uchovat.
A z oken sarailových od modrých lamp a váz
tak přepodivný zásvit se mihotal a třás,
jak ve fluidu lehkém, jejž roní povrch těl,
by význam barev skrytý to pouze uletěl.
A bylo jaro pozdní, mák otrávený kvet’,
jaks pro těžký hřích smyslů, ne pouze pro pohled,
jaks pro těžký hřích smyslů, jenž spáchán ve spánku,
krev vytéká-li z rány na sněžném beránku.
Kvet prostě sesam bílý, by dlouze vadnul pak,
kvet perský šeřík hojně pro nenasytný zrak,
tak hojně, že se zdálo, jak přímo šumí již,
a jak ty, vdechnuv z něho, snu smrti upíjíš.
Pak růže kvetly také. Však žádným z lidských úst
ta slova dána nejsou, jichž nejútlejší růst
ke gracii a vůni jich poblíže by stál,
a vysloviv své všecko, nic dlužen nezůstal.
A pak tu ještě kvetla směs divná jakási,
jež nevtírá se zrakům, jsouc zevně bez krásy,
však naplňuje večer, když hýří hvězdami,
ne vůní, spíše citem, jenž nám byl neznámý.
To byla toho domu mdlá, dusná zahrada,
kam luna, stopy tajíc, své stříbro ukládá,
kde z křovin, jejichž hloubka se hluchem zalyká,
jak roztok žalu zhořklý zpěv plynul slavíka,
a fontán jak by chladný ve sklenné hoře vznik,
jsa v krystal proměněný, či zatajený vzlyk,
tak útle, tiše zvonil jak o číš přetenkou,
ne rukou zavadil bys, leč pouze myšlenkou;
a vodou jeho čirou jak v závoj oděny
jsou ryby zlatých ploutví a modré murény,
i mušle, jejichž nitro krev barví tajeně,
i plavuně, jež hrají ve škálách zeleně.
Cest písek, jejž tu slunce svým třpytem oděje,
se zdá být stvořen pouze pro hebké kročeje,
jež tudy přejdou tajně ve zlatém střevíci,
snů započatých svižnost a hebkost mající!
A hudba přepodivná ze fléten, cymbálků
v hlas promění se lidský a zjihlý na dálku,
chví zjitřeně se příliš, jak rozťatý by sval
cév spletí obnažených se prudce zachvíval.
A loutna dutých prsou jak touha vyžitá
se na rozhraní slasti a trýzně ocitá;
tlak sordiny, jenž lehá na strunník z perleti,
dá trýzeň její snésti a slasti želeti.
Šum moře k bití louten je temnou základnou,
do níž se tichem nočním svým hlasem propadnou.
Je v jizbě odalisek šer dýmem zjemnělý,
jak oči v tajnost vidin by hledět nesměly,
dým nargilehu sivý i vání oleje,
jak šerbetu když vůně se těžká rozleje
a jizbou se pak pojí v tah étherických vln,
tak vzácným zde je život, jsa tajných smyslů pln.
A Čerkeska tu krásná, jež žhoucné tělo má,
jež propaluje rány do srdce očima,
a nahotou svou bílou ze přítmí vyniká,
verš Nisamiho sílíc, verš smělce básníka,
stesk s lascivností pojí a krásu se žaly,
jež na dně smyslnosti jí tkvěti zůstaly.
Jak noc jsou vlasy její, jež v černé rozlivy
se rozkřídlena snáší jak upír vášnivý,
jsou těžké vlasy její, stan hříchu vějící,
jenž v touhu mužskou šumí a voní skořicí.
Rty její vlhké, kypré, jak čerstvé zranění,
pod mečem džagatajským jež náhle zrumění,
smrt samotnu by vlíbat rtům jiným uměly
a přesytit svou mocí sen plachý, nesmělý.
Je úsměv její letmý jak sladká zrada, lest,
až k šílenostem smyslů jím člověk veden jest,
a její sladká ňadra, to lůžko nevinné,
kde smutná hlava muže mdle, těžce spočine,
jak na polštáři mdloby když skráně složeny,
sen sníce polomrtvý, však smírně blažený.
Na pažích jejích silných had spony, jehož třpyt
jak objetí by jejich měl tajně otrávit,
zde ve měsíčné září, jež v stříbře mihotá,
sen hluboký tu přede o vichru života,
jenž ve člověku bouří, rve sypký hrudi val,
jak srdce, kteréž chví se, by vzpurně dobýval.
Sen hluboký si přede, sen lásek veliký,
jenž vykupuje světce tak jako hříšníky.
A sarail všecek bílý, jejž moře zrcadlí,
dá snům, by byly sněny i aby uvadly.


Auch dich erschuf sein Wille nicht zum Feinde
Der Mädchen, aber keines bindet dich;
Du liebest zärtlich deine Freunde,
Als Freundin liebe mich!


去日黄河边
水深不可渡
故人不复回
今作行人路


Gottlob! Das wesen ist! Gottlob! heut dargebohren!
Gottlob! Figuren gehn! Gottlob! gleich heut verlohren!
Gottlob! Ich bleib zum Printz! Gottlob! von Gott erkohren!


C’est le comte d’Hoffmann avec de la bêtise en marge,
Amis qui m’écoutez, faites votre entendement large,
Car c’est la vérité que ma morale, et la voici :


Nemám živé duše, coby
V divém hoři svadlé mysli
Ulehčení přála, coby
Pocýtila outrpnosti.


Die Sonn jhr Liecht nach Christag mehrt
In hoc anno.
Wann Gott vns selbst erleucht vnn lehrt.
Hoc in anno gratulemur,
Genitricem veneremur,
cordis iubilo.
Christum natum adoremus,
nouo cantico.


andarilho sem odres de couro
um patori desaplumbeAdo
na travessia das grAndes estórias
construindo em sete mil dias Dios


Literáti zatím, zlobu v lících,
táborem si lehli po ulicích.
Na dláždění nastlali si slámy
a tam k hrůze měštěnínů všech
– velký bože, račiž zůstat s námi –
strážný oheň na nárožích šleh’.
Ozbrojeny po zuby a po pás
literátů hlídky tam a sem
chodily, – kdo divadlo to propás’,
při čtení se zachvěj úžasem.
Válečné tam písně pěny všude,
Heyduk k tomu dudáckou jim hude.


ظُبىً وَسِهامٌ أَم رَناً وَلحاظُ
عَلَيها نفوسُ العاشقين تُفاظُ
وَتلك رِماحٌ أَم قدودٌ موائسٌ
وَهَيهات أَعطافُ الرِماح غِلاظُ
وَما عميَت عن لينها عينُ كاشحٍ
ولكن قُلوبُ الكاشحين فِظاظُ
لعمريَ لو لم ترضَ نَفسي بحبِّها
لما كُنتُ أَرضى في الهوى وأغاظُ
وإِنَّ فؤادي وهو شاكٍ من الهَوى
ليثنيه عن نهج السلوِّ حفاظُ
وَما جلهَت نَفسي بأَنَّ شرابَه
سَرابٌ وَبَرد العيش منه شُواظُ
وَهَل عَن مَقامات الهوى متحوَّلٌ
وَفيها شَتا أَهلُ الغَرام وَقاظوا
بِنَفسي من أَطمعتُ نَفسي بنَيلِها
وَما عندها للمستميح لَماظُ
مَعاطفُها نَشوى وَما ذُقن خمرةً
وَأَجفانُها وَسنى وهنَّ يَقاظُ
كأَنَّ عيوناً أغريت بجمالها
لشدَّة ما تَرنو إِليه جحاظُ
برعتُ على أَهل الغَرام بوصفها
كأَنّي قُسٌّ وَالغَرامُ عُكاظُ


Když se z chýrné trhliny mračen vyhoupla mýtina,
plášť proroků pod ní vzdut
mýtina chudák – ó, habří, ó, břízy, a ty, paloučku! –
nevěsta zžehlá znamením
hladká tržná rána
jež vyvolené vbodl siný posel, shasiv
dřív, než zmámená zavrávorala,
tehdy také tětím pukl atom času, stana


Era la Poesía como la luz del viento
cuando discurre —sordo—, cuando divaga —ciega—.
Símbolo puro del infinito dentro del momento
y de lo efímero que dura y perdura y que se va y que nunca llega.
Era la Poesía como campo reseco tras la siega
como el océano después de la borrasca, híspido y lento.
Igual a hembra poseída, sacïada —Ipsilon, Gama, Omega—
y al hombre pensieroso, trascendental, hierático, virulento.
La Poesía es cosa de pasmo y sortilegio y maravilla; 1
fácil tonada que la discanta el caramillo;
aria aérea en la cálida voz sexual de la contralto.
Todo el dolor inmerso en la congoja; toda la euforia. Apenas brilla
lumbrada ocasional si zozobrante: estride sólo el grillo
La Poesía cosa es cimera tallada en corazón si de cenizas de basalto.


秋意凤城多
凉飙奈夜何
题诗满霜叶
不见洞庭波


物在人亡风月残
一篇遗草墨花寒
可怜露冷猿啼夜
展向灯前不忍看


Die dieses Haus in Gottes Hut vertraut,
Aus kleinen Spenden haben sammelnd sies erbaut,
Gespart, gesorgt, getrachtet jahrelang,
Der Tonkunst es geweiht und dem Gesang,
Sie dachten, als sie legten diesen Stein,
So fest wie er mög ihre Stiftung sein,
Und selbst wenn einst zerfallen Stein und Mauern,
Noch gleicher Sinn in diesem Lande dauern.


Cavalgada panteísta de mim por dentro de todas as coisas,
Cavalgada energética por dentro de todas as energias,
Cavalgada de mim por dentro do carvão que se queima, da lâmpada que arde
De todos os consumos de energia
Cavalgada de mil amperes,
Cavalgada explosiva, explodida como uma bomba que rebenta
Cavalgada rebentando para todos os lados ao mesmo tempo,
Cavalgada por cima do espaço, salto por cima do tempo,
Galga, cavalo electrão — ião —, sistema solar resumido
Por dentro da acção dos êmbolos, por fora do giro dos volante
Dentro dos êmbolos, tornado velocidade abstracta e louca,
Ajo a ferro e velocidade, vai-vem, loucura, raiva contida,
Atado ao rasto de todos os volantes giro assombrosas horas,
E todo o universo range, estraleja e estropia-se em mi
Ho-ho-ho-ho-h
Cada vez mais depressa, cada vez mais com o espírito adiante do corpo
Adiante da própria ideia veloz do corpo projectado,
Com espírito atrás adiante do corpo, sombra, chispa,
He-la-ho-h  Helahoh


Die Schöne übersah mit wonnevollen Blicke
Das holde Thal, wohin die Macht
Des Gottes sie im schnellen Flug gebracht.
Wo bin ich? ruft sie voll Entzücken,
Wer wohnt auf dieser Zauberflur?
Wer herrscht hier über die Natur,
Mit Himmelsreiz dies Thal zu schmücken?
Ist dies der Huldgöttinnen Thron?
Hat den Adonis einst Cythere hier gefunden?
Sind Lunen hier der Dämmrung holde Stunden
Einst mit Endymion im süßen Rausch entflohn?


Vyřekla a padla,
Na sám na prach zvadla,
An tu s Boží Mateře
Sem se záře prodeře.


	Monsignor vostro amico e mio padrone
era ito quivi acompagnar un frate
con un branco di bestie e di persone.


Und ob die wunden Glieder
Mit der Verzweiflung Kraft
Er dort noch einmal wieder
Empor zum Sprunge rafft:
Dich schreckt nicht mehr sein Rasen,
O greiser Heldenfürst!
Laß die Posaunen blasen,
Und Babels Feste birst.


Er schwingt sich muthig in den Kreis der Sterne
Durch Dunst und Wolken. Von der hohen Ferne
Schaut er, wenn Schaaren wilder Krieger lärmen,
Nur Wespen schwärmen.


Az öregúrnak benne kedve telt,
Mert ész s ügyesség villant ki belőle,
Miként a tűzkőből a szikrák,
És gondolá az öregúr:
Szikrából támad a láng.


Sfér mnoho probloudiv, se pohled tam až řítí,
kde klíčí prasvěty jak zlaté obilí;
chtí matné představy té říše vydobýti,
do končin nejzazších až bodnout svojí zbraní,
krev astrální ať objeví se na ní...
Však nelze, nelze jim, by věčnost dobyly!


Und wie man eine Hand umdreht, stellt er in Rotten sie und Reihn,
Schreit: »Linksum kehrt!« und »Vorwärts marsch!« und führt zur Kreisstadt sie hinein.
Vor einem steinernen Gebäu haltmachen läßt er trutziglich:
»Seht da, mein Kleidermagazin – das Landwehrzeughaus nennt es sich!


Zu meinen Füßen sinkt ein Blatt,
Der Sonne müd, des Regens satt;
Als dieses Blatt war grün und neu,
Hatt ich noch Eltern, lieb und treu.


Не призывай и не сули
Душе былого вдохновеньЯ — одинокий сын земли,
Ты — лучезарное виденьЗемля пустынна, ночь бледна,
Недвижно лунное сиянье,
В звездах — немая тишина —
Обитель страха и молчанья
Я знаю твой победный лик,
Призывный голос слышу ясно,
Душе понятен твой язык,
Но ты зовешь меня напраснЗемля пустынна, ночь бледна,
Не жди былого обаянья,
В моей душе отражена
Обитель страха и молчань1 июня 1900


Und alle Menschen bekommen ein Stück
Zu ihrer speziellen Erheitrung –
Die besten Brocken: die Redakteur'
Der Neuen Rheinischen Zeitung.


Ni le aflige el oráculo dudoso,
ni el envidiado cetro considera
si lo ha de arrebatar violenta Parca.


Und ihr, die von listen Höhen,
Von dem heitern Element,
Wo die Geister wandeln gehen,
Alles schauet, alles kennt,
Helden aus den grauen Zeiten,
Die ihr längst geschieden seid,
Hört die Siegesglocken läuten,
Freut euch deutscher Herrlichkeit!


És íme zeng!... De mely szokatlan,
Mely új erővel hangzik ezüst-szava?
Mint éled ah! s mely ellenállhatatlan
Vígságnak indul minden a partok körül!
Miként örül,
Miként süvít az ő
Hatalmas énekének
Hegy, völgy, mező!
Mely víg örömre gerjedének,
S miként felelgetnek mindenfelől neki
A szirtos oldalú hegyek
Láttatlanul enyelgő gyermeki!


bunalmış, otura kalmış yolun kenarındgüneş a


Da Freunde oft das Herz für dich gegeben.


إِذا عَرَضَ المَنامُ لَنا بِسَلمى
فَقُل في لَيلِ طارِقَةٍ قَصيرِ
أَتَتنا بَعدَما وَقَعَ المَطايا
بِنا في ظِلِّ أَبيَضَ مَستَطيرِ
فَقُلتُ لَها كَذا الأَحلامُ أَم لا
أَتَتني الرائِعاتُ مِنَ الدُهورِ
فَلَمّا لِلصَلاةِ دَعا المُنادي
نَهَضتُ وَكُنتُ مِنها في غِرورِ
نَماني كُلُّ أَصيَدَ دارِمِيٍّ
عَلى الأَقوَمِ أَبّاءٍ فَخورِ
إِذا اِجتَمَعَت عَصايِبُ كُلَّ حَيٍّ
مِنَ الآفاقِ مُختَلِفي النُجورِ
مُلَبَّدَةٌ رُؤوسُهُمُ سِراعاً
إِلى البَيتِ المُحَرَّمِ ذي السُتورِ
رَأَونا فَوقَهُم وَلنا عَلَيهِم
صَلاةُ الرافِعينَ مَعَ المُغيرِ
وَرِثنا عَن خَليلِ اللَهِ بَيتاً
يُطَيَّبُ لِلصَلاةِ وَلِلطَهورِ
هُوَ البَيتُ الَّذي مِن كُلِّ وَجهٍ
إِلَيهِ وَجوهُ أَصحابُ القُبورِ
خِيارَ اللَهِ لِلإِسلامِ إِنّا
إِلَيكَ نَشُدُّ أَنساعَ الصُدورِ
سَتَحمِلُنا إِلَيكَ مُبَلِّغاتٌ
يَطَأنَ دَماً مُكَدَّحَةُ الظُهورِ
بَناتُ الداعِرِيِّ إِذا تَلاقَت
عُراها وَهيَ جائِلَةُ الضُفورِ
لِنَأتي خَيرَ أَهلِ الأَرضِ حَيّاً
تُحَلُّ إِلَيهِ أَحناءُ الأُمورِ


E así te ruego, Angel, ayas cura
del curso de mi vida e breviedad,
e con diligençia te apresura,


Először lát ma engem ez a lány,
És fény és figyelem a homlokán.


In schöne Zeiten falle
Dein Loos, wenn Du Dein Volk regieren wirst,
Wenn Du es weiden wirst mit Hirtenhand!
Dann walle Dir entgegen
Aus Deines Vaters Leben
Des Guten Frucht,
Und was er pflanzete, das ernte Du!


Pleju, nevypleju,
jenom slzy leju.
Slzy lásky – deštíček májový,
a mé slzy – déšť to podzimkový.


Já však milé naše děvy
Po vší vlasti české znám,
Nechci slyšet tyto zpěvy,
Neb co lež je proklínám.


动身尚懒那堪事
学古无成罢读书
枕上侧眠听语燕
池边小立看游鱼


Drum heißt Loke der Erste der Hasser,
der Lästerer Erster in euerm Lied;
ja, es ehrt, es ehrt ihn, daß er
Verräter verriet!


Kommt und laßt uns Herberg' nehmen,
Kehret bei dem Heiland ein;
Da wird Sehnen bald und Grämen,
Welt und Schmerz vergangen sein.


Ich sitz' an dies und das gebunden,
Wie sehr mich auch nach Freiheit sehn',
Ich werd' zerstreut und überwunden,
Ob ich mich gleich an dich gewöhn'.


И скучно и грустно, и некому руку подать
В минуту душевной невзгоды…
Желанья! Что пользы напрасно и вечно желать?А годы проходят – все лучшие годы!
Любить… Но кого же? На время – не стоит труда,
А вечно любить невозможнВ себя ли заглянешь? – там прошлого нет и следа:
И радость, и муки, и всё там ничтожно…
Что страсти? – ведь рано иль поздно их сладкий недуг
Исчезнет при слове рассудка;
И жизнь, как посмотришь с холодным вниманьем вокруг, –
Такая пустая и глупая шутка…


És ti, a kor rákfenéi,
Királyok - le veletek!
Nincs a földön és alatta,
Nincs sehol menhelyetek.
Fölvet a sír és a kunyhó?...
Ott a nép, ott van birád!
Vesszen a bűn szabadalma,
Éljen a köztársaság!


Früh muß sich die Blum' entblättern,
Drauf zu heiß das Licht geglüht.
Kleine Pasqua, dank den Göttern,
Daß im Schatten du erblüht!


白发翩翩海鹤姿
河清已过杖乡时
岁寒不用愁风雪
自有春阳到柳丝


Und König James hielt lustig Hof zu Inverneß im Schloß:
Von Bischöfen im Infulschmuck, von Priestern welch' ein Troß!
Der junge König geht einher wie ein guter Engel licht,
Und wie ein dunkler Schatte folgt der Kanzler Kairn ihm dicht.
Und wo der junge König kömmt, da kömmt's wie Sonnenschein,
Und wo der finstre Kanzler naht, in Wolken hüllt sich's ein.
Da trat Ralf Douglas vor ihn hin und sprach: »Sire, hört mich an,
Rings um mein Schloß zu Stirlingsford, da rauscht der schönste Tann.
Da äsen Hirsche rudelweis und falbe Reh' genug
Und mancher Reiher wiegt den Busch in königlichem Flug,
Die Otter lauscht im blauen Strom, der Luchs auf schwankem Ast:
Ich lade dich und deinen Hof nach Stirlingsford zu Gast.«
Da rief der König: »Sagt, Sir Kairn, wie dünkt Euch, was er spricht?«
»Mir dünkt es sicher im eignen Haus: Wort, Glas und Treue bricht.«
Der König aber sprach: »Mir dünkt mein Haus mein ganzes Reich
Und wer so arm von Treue denkt, des Treue scheint nicht reich.
Es jagten meine Väter all' im Wald von Stirlingsford
Und fanden immer treu wie Gold der Douglas Tat und Wort:
Sir Ralf, brecht auf und sagt uns an, wir folgen Euch alsbald
Und jagen die Otter im blauen Strom und den Hirsch im grünen Wald.«
Und der Douglas ging und sein Herz war schwer und er wog des Königs Wort
Und er ritt mit Gram, die Hand am Dolch, durchs Tor von Stirlingsford.


حجار
حجار و ما من ثمار
و حتى العيون
حجار و حتى الهواء الرطيب
حجار يندّيه بعض الدم
حجار ندائي و صخر فمي
و رجلاي ريح تجوب القفار


»Wer über meinem Haupte,
Wer weinet und wer schluchzet?
Wer sitzet in Verzweiflung,
Die Ruhe meines Schlummers,
Die tiefe, tiefe störend,
Auf meinem Hügel wer?« –


Nedaří se Krepiho však práci:
jako bejlí Hanuš muže kácí,
Michalovic Smil jim poltí hlavy,
před oba pak, věrná jejich stráž,
v jedné ruce prapor, topor v druhé,
hrdinně se staví Eliáš;
leč už umdlévá to rámě tuhé,
oko hasne, postať síly ztrácí
jako dub, když blesk jej v hrudi tesá,
až jak dělník po skončené práci
s těžkým vzdechem na svůj prapor klesá,
prsa dvakrát proseknuta v příči,
ale prsty zaťaty jsou v tyči. –


天山洞里径森森
白日青尊对绿阴
云影山光看不厌
几人知道洞天深


Più e più ognor s'avicinava intanto
quel lume e insieme un tacito bisbiglio,
sì ch'a me giunse e mi si pose a canto.
Alzo allor, bench' a pena, il debil ciglio
e veggio due vestiti in lungo manto
tener due faci, e dirmi sento: <<O figlio,
confida in quel Signor ch'a' pii soviene,
e con la grazia i preghi altrui previene.>>


早看东南暮看西
蜀天只怕上头低
东边日出纯无用
云暗上头三尺泥


Das freulein sprach: der klaffer vil
die sehen uns gnau auf das spil;
wo ich dich bei dem tag vernim
oder hör bei der nacht dein stim,
zum fenster darf ich nit aussehen,
förcht, dir möcht auf der gaß was gschehen.


Lenoš a řvi,
dají mzdu dví!
Pracuj a kuš,
hubu suš!


Quand pour bénir l'enfant, dont sa fille est la mère,
Que lui dirai-je, hélas ? son regard attristé
Se remplira des pleurs, dont ici je t'arrose…


VII


Buenos días.
No has cambiado mucho cariño,
te veo igual cada mañana.
Tu chata nariz,
tus ojos achinados...
ni el pelo te crece.
No pasa el tiempo por ti.
Yo tampoco he cambiado mucho.
Sigo siendo el mismo.
Incapaz de romper
de una vez esta foto
que veo cada mañana.


»Nun so komm, du lieber Wind,
Spiel um meine Haare geschwind.
Bist doch ein lustiger Tanzgesell,
Drehst dich im wechselnden Wirbel so schnell.«
Und der Wind über die Haide schnob,
Blies ihr grad in's Gesicht so grob:
»Ha, ich bin ein freier Mann!
Fang dein Spiel mit Andern an.«


Do krve vyssát, ztýrán, zubožen
mní lid, že na blízku již soudný den.


Festiva forma una corona hermosa
igual a la de Alcides celebrada,
y a tal Historiador; apasionada
corona liberal, premia gustosa


Od deště tichého se lesklo dláždění,
padaly krůpěje jak slza tryská vřelá.
Po hluku včerejška a po vydráždění
noc prvá v roce tom tichounce přicházela.


Ye careless Ones, who never thought before,
Read this grand Verse, then tremble and adore:
Let stern Enthusiasts here be taught to know,
'Tis from the Heart true Piety must flow:
Here Hope, Content, and smiling Mercy shine;
And breathe celestial through the speaking Line:
From the still Mind its guilty Passions roll,
And dawning Grace awakes the fervent Soul.


觉地何曾有后先
银山铁壁任高悬
化城有路人难到
待我闲身来坐禅


„A co jste napsal?“
„Valašské písně.“
„Kdo pak je tiskl?“
„Šašek a Frgal
V Meziříčí Velkém.“
„Venkovské hnízdo
kdes na Moravě?“
Kývám, že ano.


O curso de um rio, seu discurso-rio,
chega raramente a se reatar de vez;
um rio precisa de muito fio de água
para refazer o fio antigo que o fe
Salvo a grandiloquência de uma cheia
lhe impondo interina outra linguagem,
um rio precisa de muita água em fios
para que todos os poços se enfrasem:
se reatando, de um para outro poço,
em frases curtas, então frase e frase,
até a sentença-rio do discurso único
em que se tem voz a seca ele combat


Stín chrámu nebyl nikdy přísnější –
v něm staří bozi šli zas váhaví,
i paní šly, jež milovaly kdys
v čas mythickým jen sněním mlhavý –
jich očí zář můj refrain změnila...
(Ta píseň štěstím velkým nemilá!)
l v tomhle uzoučkém území
nějak má setba vzejde mi...


عَلَوناهُمُ في كُلِّ فَخرٍ وَسُؤددٍ
وَعِزٍّ كَما يَعلو القَناةَ سَنانُها


民食腥膻鸟兽同
那知土谷利无穷
后人只祀勾龙弃
谁念艰难起帝功


S végre eggyet köpvén: “soha életemben
görögnek én, úgymond, sem mesterségemben
nem hittem, sem pedig kereskedésemben.
öt görög, öt török tíz pogány szememben.”


Když v černém bahně lži zem dusí se a topí
a život není již než zlá a trudná věc,
ne víc než krutý žert, jejž kdosi s námi tropí,
a svět jen ponurý a truchlý blázinec –


Pohled’ na své ruce suché, – lek’ se sám,
cosi vzdech’, co znamenalo: „Umírám!“
Kývla hlavou, usmála se: „Všechno vím,
ve dne v noci z rámu svého na tě zřím,
jak se biješ s nadějí a zoufalstvím.


Erschrecklich muß es ihnen sein,
Wenn sie von Teufeln allen
Noch über jetzt erzählte Pein
Erst werden angefallen.
Weiß doch nicht ein beherzter Held,
Was er vor Angst soll machen,
Wenn ihn nur ein Gespenst anfällt;
Was sind dann tausend Drachen!


Éloignez de mes yeux les flamboiements barbares
Du Rouge, cri de sang que jettent les fanfares.


Bis daß sie im Herzen
des Weibes entfaltet
zu üppigster Blüte
berauschend erprangt.


U samých vrat se sešli tady
a zdravili se z dálky už:
on zdvořilý byl člověk mladý,
ten zdvořilý byl starší muž.


Beklemmendes gefühl der schwere
Auf müd gewordner pein
Und dann dies dumpfe weh der leere —
O dies: mit mir allein.


Mais celui dont les dents ont fui ma coupe amère
Et qui n'a pas dormi sur un sein libre et fier,
Quand sur lui tomberont les neiges de l'hiver
Celui-là pleurera sur sa vaine chimère,
Et, comme les guerriers aux cuirasses de fer,
Il maudira trois fois son aïeule et sa mère !


Doch hatt' er noch die Augen nicht geschlossen,
Als plötzlich ihm ein lieblich Bild erschien.
Er sah das Meer von bunten Blumen sprossen,
In Strahlen schwamm der Wellen dunkles Grün,
Ein süßer Klang kam durch die Luft geflossen,
Wie um's Gebirg' oft leichte Nebel ziehn,
Ein holder Duft, wie von den sel'gen Höhen
Des Libanon, begann umherzuwehen.


Avšak to se protivuje
Uzavření sněmu, kterýž
Hned po smrti Václavově
Sešel se, a jehož výrok
Tím je vážnější, že Zikmund
Dosud nepřisáh’ a není
Pomazán ni na království
Korunován. A co škodí
Ony hromady, kde se jen
Modlí, zpívá, přijímá,
Rozumí se pod obojí?“


Ó jak se to v útěk ten Tesbitský dal
před nepřátel hrozbou a zlostí!
Ó jak ten rek z Galád pod jalovcem lkal:
„Již dost je, můj Bože, již dosti!“
Že marný ved boj, že zas Bál bohem jest,
to plní ho bolem, to nemůže snést;
radš v hrobě chce složit své kosti.
Než, přece se vzmužil. Bůh zavolal naň:
Ty vstaň!


Imagem - 00160009


Therese kam. »Wie lange schreckt es noch
Am Rheine?« war ihr Wort, dem Mann' ein Wink,
Der ihre große Seele ganz versteht 2 .
Er sah' der Felsenklumpen wilden Sturz,
Der Dorngebüsche feindliches Gewirr'
Mit jener stillen Geisteshoheit an,
Die seiner Herrscher ihn so würdig macht.
Sie schwanden weg.


Ferma, gentil viator, alquanto el piede,
la mano stende e lieva el picol masso,
vedrai, invido cor di pietà casso,
qual fia de' mortal ultima sede.


or ad altro non par che più s'inchine
Roma già Roma, che l'ozio seguire,
e gir u' l'appetito ognor la chiama.


también tu pensamiento un mundo abarca,
y a tu sien ceñirás el lauro hermoso
de Homero, Ariosto, Milton y Petrarca


V březnu sedláček rozsívá,
v máji žito květe;
praží-li notně svatý Duch,
v září, mlatci, spěte!


Und Preussen wolt' allein
Ohn Schmertz' und Kummer seyn?
O klag für allen Dingen,
Durch diesen Trawer-Stand
Must du auch, armes Land,
Mit deinem Tode ringen.


Papai tosse, dando aviso de si,
vem examinar as tramelas, uma a um
A cumeeira da casa é de peroba do campo,
posso dormir sossegad Mamãe vem me cobrir,
tomo a bênção e fujo atrás dos homens,
me contendo por usura, fazendo render o bo
Se me tocar, desencadeio as chusmas,
os peixinhos cardume
Os topázios me ardem onde mamãe sabe,
por isso ela me diz com ciúmes:
dorme logo, que é tard
Sim, mamãe, já vou:
passear na praça em ninguém me ralha
Adeus, que me cuido, vou campear nos becos,
moa de moços no bar, violão e olhos
difíceis de sair de mi
Quando esta nossa cidade ressonar em neblina,
os moços marianos vão me esperar na matri
O céu é aqui, mamã
Que bom não ser livro inspirado
o catecismo da doutrina cristã,
posso adiar meus escrúpulos
e cavalgar no topor
dos monsenhores podado
Posso sofrer amanhã
a linda nódoa de vinho
das flores murchas no chã
As fábricas têm os seus pátios,
os muros tem seu atrá
No quartel são gentis comig
Não quero chá, minha mãe,
quero a mão do frei Crisóstomo
me ungindo com óleo sant
Da vida quero a paixã
E quero escravos, sou lass
Com amor de zanga e momo
quero minha cama de catre,
o santo anjo do Senhor,
meu zeloso guardado
Mas descansa, que ele é eunuco, mamã


So will ich ziehen
Dem Berge zu/
Das Creutz nicht fliehen
Dem Leib zu schaffen Ruh';
Dein Joch ist süß/ die Burd ist leicht: 14
Wer es nicht scheucht/
Und selbst sich überwindet/
Dich/ und die Ruh bald findet.


El mi pare de natura di corvo,
che nase blanco e posa nero cresse,
sì gl'à disposto novi gli culuri.


Und bist du fern, ich will ja nicht, daß Thränen du um mich vergieß'st,
Doch denk daran, wie heiß um dich aus meinem Aug' die Thräne fließt ...


Wer gar was Dummes hört und sieht,
Spricht oft nicht viel gescheidter:
»Das geht noch übers Bohnenlied« –
Und denkt dabei nicht weiter.


Má světnička věru nevelká,
ve čtvrtém patře, leč milá,
pod oknem vichr ať temně lká,
k nám z krbu dívá se víla,
tam praská to, šumí, výská v ráz
a tajný, veselý šepce hlas:
„Trhejte růže, než zvadnou!“


Ať vybělí dne žár ji znojným suchem,
prach ulic na ní deštěm v kal se plíhá:
klid z očí vhnilých přísným vítězstvím se line.


Krásno jest, když v zlatou kápi
Sněžku jitro obalí,
V červec její hřbety stápí,
Zohní skalní návaly:
Krásněji však, když ze hůry,
Z klína černé lesiny,
Hrade, zříš na klidné zvůry
Nevýměrné planiny.


- Poeta, encontraste esta eloqüência
Em minha beleza, em minha amplidão?
Retrocedo pela sua emoção!
Diga a esta divindade e beleza,
Se encontrares no seu corpo impureza,
Não tenho culpa, condene esta humanidade,
Por lançarem em minhas águas seus detritos,
Sem respeito, ignorância e maldade!
Vou seguir meu destino apaixonado e aflito,
Deus me fez grandioso e infinito,
Vou obedecer a lei da eternidade!


Ty ptáš se, srdce mé, kdy půjdem zas
tou cestou známou, krásné sny kde kvetly,
kde u cíle měl uvítati nás
zjev mladých tužeb, nádherný a světlý?
Už nikdy, srdce mé, už nikdy.


Zieht hier ein Krieger stolz geschmücket,
Den Hut ins Auge tief gedrücket,
Mit bloßem Schwerdt vor seinen Reihn,
So wünsch ich ein Soldat zu seyn:
Doch soll der Zug nach Böhmen gehen,
Wo bärtige Panduren stehen,
Die mit verdammten Messern dräun;
So wünsch ich, kein Soldat zu seyn.


O noci dlouhé, o vy dny jak moře,
proč věčné vy a vy proč nejste slední? –
Já z noci k noci stejné nesu hoře
a jednu bolest mám ode dne ke dni.


A nedbej lidstva na břehu, jich řečí,
a nedbej drsných úskalí a léčí,
a nedbej na chlad, vítr, mračen na chmuru,
buď roven potápěči
a s odvahou ponoř se v duše své moře
a vynes pak perlu si na denní zoře,
tu perlu krásy – skrytou v písně lasturu!


A vad röhejben elfelejtem,
hogy e világon létezem,
a durva ember-rengetegben
nem nyúl dijért mohó kezem.


Du siehst: das Laster schwelgt bei lauten Jubelchören,
Die Tugend darbt, die Unschuld wird verkannt,
Der Frechheit folgt das Glück, die Wahrheit wird verbannt,
Die Weisen baun am Heil, daß Narren es zerstören!
Hier ist es, wo dein Herz auflodernd sich empört! –
Vernunftlos, wie er ist, wie mag er dich empören,
Der Zufall, der da wild den Gang des Rechtes stört?
Verklagst du so die Blindheit eines Blinden?
Doch nein! du kannst dich hier dem Glauben nicht entwinden:
Daß einer Welt des Rechts die Tugend angehört,
Die hier im Drang der Welt sich göttlich frei entfaltet.
Ja, mächtig, wie ein Lebenstrieb,
Hält dich der Glaube fest: daß eine Gottheit waltet,
Die ihren Namen tief ins Herz der Tugend schrieb.
Uns ward ein Sinn des Rechts, und Trieb nach Lebenswonne;
Und dieser Doppelstrahl, der in dies Dasein fällt,
Verleugnet nicht die ferne Sonne,
Die einen höhern Kreis erhellt.


Ty pokrytství saň zdrtila jsi patou,
na čele zoři budoucnosti zlatou
máš růží ze slz opuštěných spjatou!


Kann ich's nicht dulden, nun wohlan
So hab' ich Einen Trost:
Dann brichst du, armes Herz! Drum sei,
Bis daß du brichst, getrost!« –


Rings lärmt er auf zum rüstigen Bewegen
Und dieses Läuten ruft: Habt acht! habt acht!
Mit jeder Schiene, die sie weiter legen
Wird neues Leben in die Welt gebracht.


Iaiá está
na rede de tucu
A mucama de Iaiá tange os piuns,
Balança a rede,
Canta um lundum
Tão bambo, tão molengo, tão dengoso,
Que Iaiá tem vontade de dormir


Wer da will der Liebe leben,
Muß sich ganz der Liebe geben,
Sich nicht teilen, nicht zersplittern,
Ganz im Kuß hinüberzittern;
Muß des Herzens ganzes Drängen
Auf des Mundes Spitze zwängen;
Muß nicht denken, rechnen, klügeln,
Sich nicht fesseln oder zügeln;
Muß den Arm nicht ängstlich halten,
Gilt es, Hüften zu umfalten;
Nicht voll Scheu die Hand befühlen,
Gilt's, im seidnen Haar zu wühlen;
Muß im seligen Versenktsein
Unklar, ob er ist und denkt, sein.


Však nejhůř je, když švestky dozrávají
a cizích kluků rozpustilá směs
má na ně chuť – tu rány dopadají,
žel na prázdno – kdož jeho hůl by snes?
neb než on stihne jednoho jen z nich,
již z druhý stromů zaznívá všech smích.


Dann schritt er durch des Hofes Säulengang
Und blieb oft stehn und lauschte oft empor,
Ob nicht etwa der Herrin Morgensang
Herab zu seiner Sehnsucht sich verlor –
Ganz hingegeben seiner Liebe Zwang.
Da schlug ein süßes Lachen an sein Ohr;
Er blickte auf und sah so zart und licht
Am Gitterfenster lächeln ihr Gesicht.


Drücke sie beide, daß sie zu sich selbst kommen.


Ich komme, Herr, und suche dich,
Mühselig und beladen.
Gott, mein Erbarmer, würdge mich
Des Wunders deiner Gnaden.
Ich liege hier vor deinem Thron,
Sohn Gottes und des Menschen Sohn,
Mich deiner zu getrösten.
Ich fühle meiner Sünden Müh;
Ich suche Ruh, und finde sie
Im Glauben der Erlösten.


»Weit über dem Meer, am Donaustrande,
Dort steht ein Häuschen, ein niedliches, blankes,
Und aus dem Häuschen, am Fensterrande,
Winkt mir ein Mädchen, ein liebliches, schlankes.


Ach vns armen! vns ellenden!
Ach was haben wir gethan?
Jesu wir vns hoch verpfänden/
Wir nit waren schuldig dran.
Da wir zu den händen kamen/
Da wir zu den füssen dein;
Wir ein grausen warlich nahmen/
Wolten da nit wülen ein.


Llora Jacob de su Raquel querida
la hermosura marchita en fin temprano,
que cortó poderosa y fuerte mano
del árbol engañoso de la vida


altro è favor di donna, altro è di corte,
anzi s'accordan mal tutti dui insieme,
ché industria ci dà l'un, l'altro è per sorte.


Der alten Männer-Milch/


Nejen pro ně oba,
i pro jejich chasu
pestré kytky vážou
na ňádra i k pasu.


Ihr Unterthanen, fragt nur nicht,
Wer euch dies Lachen zugericht,
Wer euch die Ruhe wiedergiebet!
Ein Fürst, der euch die Herzen stiehlt,
Ein Herr, der euch im Scherz befiehlt,
Ein Carl, der euch als Vater liebet.
Auf, Schäfer, sammlet eure Schaar,
Die bey der Furcht des Krieges flüchtig war,
Belägert die verwaisten Hügel,
Weil euch kein Feind mehr schröckt,
Weil euch des Adlers Gnadenflügel,
Weil euch die Sicherheit bedeckt.
Weckt, Hirten, weckt die stummen Flöthen
Von ihrer Faulheit auf!
Last euren Wüntschen freyen Lauf!
Verkündigt den Sudeten
Den neuen Friedensschluß
Und lehret die beredten Wälder
Und lehret die betretnen Felder
Den Nahmen und den Ruhm
Des tapfern Carolus!


Telle fut la vigueur de ton sobre génie,
Tel fut ton chaste amour pour l'âpre vérité,
Qu'au milieu des langueurs du parler d'Ausonie,
Tu dédaignas la rime et sa molle harmonie,
Pour ne laisser vibrer sur ton luth irrité
Que l'accent du malheur et de la liberté.


„Panství děliti se nedá v spolek soků.
Jaká jest jen vláda bez otroků?
Někdo upadnout z nás musí v podrobenství:
Která by z vás byla ráda otrokyní?
Ztratímeli nyní vrchnostenství:
Žena na vše časy zadětiní,
Na budoucnost poutami jí ducha sklíčí.
Kterak otrocká se mysl platně spíčí?“


Da fand ich mich entlassen/
Von wunder schwärem traum;
Blickt auff zun blawen strassen/
Kent Mon/ vnd Sternen kaum.
Baldt JESV dir von hertzen
Ich schickt ein seufftzer tieff/
So gleich zun Hi iel-kertzen/
Recht auff in lüfften lieff.


Y voló.


Sommerende ... Spätoktober ...
und ich glaub es nun doch,
daß wir längst Abschied genommen,
eh Dezember es noch!


Pierde a sus puntas la traidora vida,
que tanta libertad ve abandonada,
y la pena que da tu Aljaba airada,
recíbela en el alma repetida.


Unterhaltung? Ja, bei Gott, das geben
Sie mir reichlich. Morgens zwölfmal nur
Nüchtern zwanzig Brockhausbände heben – – –
Hei! das gibt den Muskeln die Latur.


A hle, tu ztrnul, novou zděšen ranou!
Neb králův mramor bílý
byl zmařen! Postavu veň vytesanou
jun uhlazoval s pílí.


"Questi è colui che giacque sopra 'l petto
del nostro pellicano, e questi fue
di su la croce al grande officio eletto".


Zde tedy práchniví
ten obal duše jemné,
jíž kouzla posvátná
ve zvuky přetajemné
vtkal smyčec mistrný,
že oko české vzplálo –
žel bohům slovanským,
jak časně doplesalo!


Der Feyerabend ist gemacht,
Die Arbeit schläft, der Traum erwacht,
Die Sonne führt die Pferde trincken;
Der Erdkreiß wandert zu der Ruh,
Die Nacht drückt ihm die Augen zu,
Die schon dem süßen Schlafe wincken.


Wie iſchs mer gange? Numme z’gut! J ha
in wenig Wuche ſiebe Meiſter gha.
O Muͤetterli, wie falſch heſch profezeit?
J choͤmm kei Meiſter uͤber, heſch mer gſeit.


Zeuch, o Herr, die durst'gen Seelen,
Die in dunkler Trostbegier
Im Vergänglichen sich quälen,
Zeuch sie liebend all zu dir!
Statt der Schale, dran sie kleben,
Laß sie schaun der Dinge Kern,
Steig in ihrem dunkeln Leben,
Steig empor als Morgenstern!


„„Ó královno, běda, běda!
Soud rozsoudil, ubohý můj
Otec že má býti koňmi
Vláčen ulicemi města,
Pak upálen na hranici.““


Ó dobrý Pane, nedopouštěj,
By zmohla duši oznoba,
Čím nevěra se valí houštěj,
Tím víc hoř k Tobě útroba.


Aber höher, süsser ist die Lust,
Wenn sich edle Herzen glühend sagen:
Dass sie ewig für einander schlagen!


o maličkých sestrách v úlu,
ježto hlad prý pořád mají,
a pro které dobré včelky
v polích sladký med sbírají.


Daphne! Daphne! -


(Již vězte však, že rek ten zpěvu mého
rád předivo své řeči rozvláčí
a kolem cívky rozumu je svého
rád navinuje, volně zatáčí,
že lecos v šedivé si mate hlavě, –
nuž, prosím, páni, suďte shovívavě!)


Saudade que eu sei donde me ve
Talvez de ti, ó Noite! Ou de ninguém!
Que eu nunca sei quem sou, nem o que tenho!


ogni fanciul suffochisi in la cuna,
e il dolce lacte mutesi in veneno
che al pecto de la madre si raduna.


Mám razit minci pro budoucí děje,
z níž reliefem hledí hlava lví.
Bronz je moc tvrdá, zlato moc se stkví –
nechť tedy stříbro s démanty se sleje.


Was soll der Stand? was sollen Stände?
Sie hemmen nicht der Zeiten Lauf.
O, reicht euch alle gern die Hände!
Euch alle nimmt Ein Haus nur auf.


de su querido ausente tan celoso
se muestra, ¡oh amor fuerte!, que sus velos
cubren ojos nacidos de recelos
del largo olvido del ausente esposo.


Vor meinem Spiegel stand ich früh,
Hielt Musterung der Locken, zog von allen
Die Nadeln aus, daß auf die Schultern sie
Wie Bäch' herab von Felsen fallen.
Die schönste sucht' ich dir heraus;
Ich schnitt sie ab mit deiner Bilderscheere,
Und weinend stieß ich da den Seufzer aus:
Ach! daß es eine Krone wäre!
Doch so – nur eine Locke, Freund!
Die nicht verdient, daß sie hinauf sich schwinge,
Wo hell das Haar von Berenicen scheint, 1
Noch daß ein Pope sie besinge.
Und dennoch hat sie Werth, o Mann!
Denn du erhältst mit ihr mein Herz voll Liebe;
Und böt' ein Fürst für das mir Kronen an,
So glaube, daß die Kron' ihm bliebe.
Freund! nimm denn meine Locke hin!
Dann werd' ich doch, nicht ganz, für dich begraben,
Und wenn ich längst ein Spiel der Winde bin,
Wirst du von mir den Theil noch haben.


Denk an des Geschickes Walten.
Wie die Schiffer auf den Plänen
Ihrer Fahrten stets erwähnen:
Wind und Wetter vorbehalten!


Ich, der ich sonst geglaubt, daß ich gebohren wäre
Des Bachus ächter Knecht, ein Priester der Cithere,
Voll, wie Anakreon, starck wie Ovid, zu seyn,
Vergesse dieses mahl die Liebe, wie den Wein.
Ein Werck, wodurch ich mich zu den Virgilen schwinge,
Ist itzt mein Augenmerck. Es sey gewagt! Ich singe.


Sì che, sperando nel bel viso e sancto,
Io possa la speranza al disio equare,
Sento piena di morte ogni mia fede.


Už dítě hledala den druhý,
až zkonejšil ji v polích lid,
že předvčírem dceř uplakanou
blíž boubínského lesa zhlíd’.


Stříbrný paprsk měsíce
kradl se na lup a zvědy,
a mně zas přes ret, přes líce
úsměv šleh’ tichý a bledý.


Již jsem dal své slovo svaté,
Přisáhal jsem k práporu;
Na rozchodnou, děvče zlaté,
Dej mi kousek fáboru.


— Godi, nuova — gridò — Ciprigna stella,
orta più vaga 'n più pudica mente,
nato è per te più glorïoso amante. —


M'è più grato fra' cigni essere accolto,
Lunge avendo da me discordie e liti,
Che di garrulo stuol, fallace e stolto,
I vani applausi e i popolari inviti.


铁笛爱吹风月夜
夹衣能御雪霜天
伊予试问行年看
笑指松筠未是坚


Sie beginnt: »Du sollst es jetzt erfahren:
Frühe traf ich schon der Liebe Wahl,
Gab sein Schwert auch meinem Palikaren,
Als das Vaterland es mir befahl.


Ten „Evropy“ byl skon. A šumně, sněžně
hrob její značily vln prsteny.
I kruhy zanikly. A s troskou stěžně
vlnami tone prapor červený.


Car tu n’eus peur ni de la mort ni de la vie,
Et jusqu’à cet automne fier répercuté
Vers les jours orageux de ta prince beauté,
Ton beau sanglot, honneur sublime, t’a suivie.


Tu, tendal aberto em flores,
Na estrada negra e atroz dos meus sonhos e dores.


Sir Robert der in seinem Herzen,
Sir Robert konnte nicht dafür,
Mit Liebe ist das wissen wir
Wie mit dem nicht zu scherzen,
Er also, der in seinem Herzen
Sein bißchen Liebe auch empfand,
Und auf sein wiederholtes Klagen
Kein Mitleid bei der Betty fand,
Beschloß, den Kopf sich einzuschlagen.
Der Henker wird ihn doch nicht plagen!
Sir Robert! Ja, da half kein Schrein,
Er ging zur Betty hin, und schlug den Kopf sich ein.
Die Leute laufen zu, und drängen sich und fragen:
Was Robert widerfahren sei.
»Ps!« sprach die Betty, »kein Geschrei!
Er hat den Kopf sich eingeschlagen.«


»Böser, laß die falschen Lieder!
Ruh auf keinem Zweig, der blüht,
Laß auf keiner Au mich nieder,
Die von schönen Blumen glüht.


S lecsendesül perczekre a háborgó elem,
Mint sírok birodalma a csend oly nesztelen,
Oly bűvös, oly csodás lesz egyszerre a harang,
Mikéntha fenekéről csendűlne fel a hang...


Michel, warum weinest du,
Weinest du so sehr?
»Weil sie mir mein Geld verprassen,
Ohne Nachricht, wo sie's lassen,
Darum, darum weine ich,
Weine ich so sehr!«