Ich hatte fast so viel wie Göthe's Faust
Vom ewigen Geheimniß mir gemaust;
Ich hatte mich in jeder Wissenschaft,
So weit sie nicht verpönt war und verpfafft,
Als guter Christ umhergetrieben;
Ich ochste in verschiedenen Logie'n;
Ich hatte mich in mancherlei Sophie'n
Versucht, und immer redlich nachgeschrieben:
Und war dabei doch ein Hans Narr geblieben.
Ich hatte Kopf und Magen mir verdorben,
Und war auch glücklich dran gestorben.


Liri e Volturno e l'altro suo vicino
prestin l'urne più larghe al mio Sebeto,
perché pianga il gran duol con maggior vene.


Die Wolken schreien Weh' und Ach,
Die Felsen geben Einen Krach,
Den Todten öffne Sich die Thür'
Und Sie gehn aus dem Grab' herfür.


Svět celý chví se nad hrobem,
kdys do hlubin se sřine –
a proto křídla! křídla sem,
bych vzletěl k hvězdě jiné!


Másodpercenként lép egyet kegyetlen.
És a táj dobban, mint az ágyuzott vár.
A fiatal fák inganak, recsegnek
S a vének lepke levelei fogynak.


Má skráň se na strom chýlí,
jenž býval jeden květ,
má skráň se na strom chýlí,
jak nejlíp on v té chvíli
by moh’ mi rozumět.


Falsus ist ein guter Redner; iedes Wort ist eine Blume
Von Verleumdung andrer Leute und von stoltzem Eigen-Ruhme.


Como garza real alta en el cielo,
entre halcones puesta y rodeada,
que siendo de los unos remontada,
de los otros seguirse deja a vuelo,


Erweg in deiner Einsamkeit,
Was für Verlust dein Haus erlitten;
Erwege die Vortrefflichkeit,
Die Anmuth ihrer schönen Sitten;
Gedenk an ihrer Tugend Strahl,
Und wie du dich bey deiner Wahl
Vor tausenden beglückt konntst nennen;
Indem du bey der – – –
So viele Tugendbilder hast
Nur an zwo Lippen küssen können.


„Jiný kos to, poznáš záhy,
pro vous nezříš tváří tahy,
demagog to, vůdce lidu,
stále vidí jeho bídu,
jeho plný kalich žluče,
on jen kleje, pěstí tluče,
panáčkuje se svým sklíčkem!“


Vaj! de hányan megcsalódtak,
kínozván a’ hűseket,
kik szomorgva elvonódtak,
‘s másnak adták szíveket.
Czélra jut,
a’ ki fut.


Sänften hasten zum Theater schon,
Von Gewitterwolken überjagt,
Schwüle Blicke, die wie Fackeln lohn!
Ungeduldig finstre Brauen drohn:
»Eilet, Sklaven!« Spiel ist angesagt!


Espectáculo espantoso
Ofrece Naturaleza,
Las olas como montañas,
Movibles y verdinegras,
Se combaten, crecen, corren
Para tragarse la tierra,
Ya los abismos descubren,
Ya en las nubes se revientan,
Rómpense en las altas rocas
Alzando salobre niebla,
Y la playa arriba suben,
Y luego a su centro ruedan
Con un asordante estruendo:
Silba el huracán, espesa
Lluvia el horizonte borra,
Y lo confunde y lo mezcla.
    * * *
La infelice Rosalía,
Toda empapada, cubierta
Con el pañolón mojado
Que, o bien la cine y aprieta,
O, agitado por el viento,
Le azota el rostro y flamea,
Volando ya desparcidas
Fuera de él las negras trenzas;
Falta de aliento, de vida,
El alma rota y deshecha,
Asida de los sillares
Se aguanta inmóvil y yerta.
Aparición de otro mundo,
Sílfida, a quien maga artera
Cortó las ligeras alas,
La juzgaran si la vieran.
Tiende, espantados, los ojos
Por el caos: nada encuentra
Que socorro o que consuelo
En tal apuro le ofrezca.
Descubre que una gran ola,
Que tronadora se acerca,
Entre las blancas espumas
Envuelve una cosa negra:
De ella no aparta los ojos,
la playa se estrella,
huir deja un sombrero
Cuando sobre la arena,
Y una tabla. —Rosalía
Salta de las ruinas fuera,
Corre allá, mientras las olas
Se retiran. No la aterra
Otra mayor, que se avanza
Más hinchada, más soberbia.
Ve en el madero lavado
Los restos de sangre fresca
Coge el sombrero... ¡infelice!
Lo reconoce... Las fuerzas
Le faltan, cae, y al momento
Precipitase sobre ella
Una salobre montaña,
Que la playa arriba entra,
Y rápida retrocede,
No dejando nada en ella.
    * * *
Cual si dar, tan sólo objeto
De la borrasca tremenda,
Lecho nupcial en los mares
A dos infelices fuera,
A templar su furia ronca
Los huracanes empiezan;
Bajan las olas, la lluvia
Se disminuye, y aun cesa.
Rómpese el cielo de plomo,
Y por pedazos se muestra
El azul, que ardientes rayos
De claro sol atraviesan.
Ya se aclara el horizonte;
Por el lado de la tierra
Fórmanlo azules colinas,
Que aun en parte ocultan nieblas.
Una línea verde, obscura,
Movible, lo forma y cierra
Del lado del mar, y asoma
La claridad detrás de ella.
Aunque silba duro el viento,
Aunque es la reseca recia,
Torna al mundo la esperanza
De prolongar su existencia.
    * * *
En esto una triste madre
Y un tierno hermanillo llegan,
Buscando a su Rosalía,
A aquella playa funesta.
Llenos de lodo, empapados,
Muertos de cansancio y pena,
Tienden enreedor los ojos,
Y nada ¡oh martirio! encuentran.
Al retroceder las aguas,
Unas femeniles huellas
De pie breve reconocen
Estampadas en la arena
«¡Rosalía! ¡Rosalía!...»
Gritan, y no oyen respuesta.
Van a la arruinada torre,
Y hállanse sobre una piedra
Un envoltorio deshecho
Entre fango, espuma y tierra,
Y un pañuelo rojo y jalde
Que le sirve de cubierta.


禅山乔木饱苍烟
柿叶能来老郑虔
楼阁暮寒风铁定
与僧分展对床眠


O amor, a cada filho, se renov
Mesmo no inverno, brilha a primaver
E o coração dos pais, sedento, prova
O néctar suave de quem tudo esper
Vai-se a lua, e vem outra lua nov
Ai! os filho (e quem os não quisera?)
São frutos que criamos para a cov
Melhor fora que Deus no-los não der
Frutos de beijos e de abraços, frutos
Dos instantes fugazes, voluptuosos,
Rosário interminável de noivado
Filho São flores para velhos luto
Por que Jesus nos fez tão venturosos,
Para sermos depois tão desgraçados?


O gülden Jar/ O Gold im Stall/
Daß gülden Kind/ macht gülden all/
Lætamini in Domino,
In hoc anno aureo.


Er flehte: Herz, sei hart
Und rühr's nicht an, das Gold!
Bis er es endlich ward,
Was er so heiss gewollt.
O, nur ein Mann, ein Wort,
Ein Volkssoldat auf Wache,
Ein echter, rechter Hort
Für jede gute Sache!


قالوا ذكرت أبا بكر فقلتُ لَهُمْ
لا غافلاً أبداً عنْهُ ولاَ لاهي
قالوا كذاكَ أَبا حَفْصٍ وصَاحبَه
عثمان قلتُ نعمْ والحمدُ الله


Così l'un disse; e l'altro in giuso i lumi
volse, quasi sdegnando, e ne sorrise,
ché vide un punto sol, mar, terre e fiumi,
che qui paion distinti in tante guise,
ed ammirò che pur a l'ombre, a i fumi,
la nostra folle umanità s'affise,
servo imperio cercando e muta fama,
né miri il ciel ch'a sé n'invita e chiama.


Begeben das Leben/ verlassen das Gutt/
Aechzen und lechzen nach Labsal und Trost/
Wenn sich die Wellen der Höllen erbost/
Verblassen/ erstarren betrübet den Mutt.


Da reiß ich Fetzen Fleisch aus meiner Brust,
zerbeiße mit den Zähnen meine Adern
und stille ihre gierdevolle Lust –
zurück zu jenen giftgen Dunstgeschwadern!
Mit meinem Schöpfer laßt mich grimmig hadern,
in tiefste Heiligtümer will ich dringen,
in seines eignen Demantbaues Quadern
mit meinem Gotte Aug in Auge ringen
und ihn mit meiner Kinderfrage niederzwingen!


Deshechos muros, animadas piedras,
que así callando, amenazáis a Roma,
y vuestra injuria coronada asoma,
con verdes lazos de ambiciosas yedras.


Der blonden Haare wild Gerank
fließt von den Schultern dir wie ein Geschmeide
mit dem du deinen nackten Leib geschmückt
zur Brautnacht. Durch den feuchten Glanz der Seide
die wie ein Kranz von Rosen leuchtet zückt
die blanke kühle Haut in mattem Glanz –


袁安秖有高眠兴
谢眺空伤后会难
十万健儿春瘴近
飞花宜过海南山


Gierig mit scheuen und schüchternen Blicken
Folgt er den höhnenden Rufen,
Aber vergebens versucht er zu drücken
Kreuze auf steinernen Stufen.


Einmal iſt er grün geworden,
Als ein heißes Land im Süden
Sandte ſeinen Gruß nach Norden,
Kuß und Troſt dem Lebensmüden.
Einmal blühten ſeine Zweige,
Einmal zog ein Cymbelzug,
Als in roter Sonnenneige
Dort ein Herz am andern ſchlug.


Kejklíři pak přišli sem,
frašné hry jí strojili,
bez úsměvu, bled a něm
zůstal anděl spanilý.


Virág-gyötrelemnek,
Virág-gondolatnak
Átkos hordozója,
Bánatos, szép, nagy fejű.


Wie kümmst dann du dazu, daß Gott dir Gutes thut?
Du günnst ja nun und nie und keinem, was da gut.


Alles kann ich dir erzählen,
Darf mit keiner Last mich quälen;
Kann ich nicht mich selbst verstehn,
Laß ich's dich, den Nahen, sehn.


两年不到摘星楼
雁隔江声送客愁
昨夜金山船上月
澹随帆影过中秋


Ihr lustigen Bürgervorsteher,
Seid ihr alle zusammen?
Ei so lasset uns fahren
Im Straßenbahnwagen
Zum Dreimännerquartier,
Lust'ge Bürgervorsteh'r seien wir.


O mundo é tão esquisito:
Tem mosquit
Por que, mosquito, por que
Eu     e você?


Die Seufftzer schossen mir
So ungestümm von Hertzen/
Daß ich vor Angstes-Schmertzen
Lufft-loß gestorben schier/
Und wäre mir nicht gleich
Die Müder-Brust zerspalten/
Wodurch ich Lufft erhalten/
So wär' ich im Gesträuch
Dort worden eine Leich.


O sol é grande, caem coa calma as aves,
Do tempo em tal sazão que sói ser fria:
Esta água, que dalto cai, acordar-me-ia,
Do sono não, mas de cuidados grave
Ó coisas todas vãs, todas mudaves,
Qual é o coração que em vós confia?
Passando um dia vai, passa outro dia,
Incertos todos mais que ao vento as naves!


Chi può contar l exercito che mosso
questo dì contra Carlo ha il Re Agramante
conterà anchora in su l ombroso dosso
del silvoso Apennin tutte le piante
dirà quante onde quando è il mar piu grosso
bagnano i piedi al mauritano Atlante
e per quant occhi il ciel le furtive opre
de li amatori a meza notte scopre


Eins muß ich melden zum Beschluß
Du findest einen schönen Gruß
Allhier von meiner Frauen,
Die Fräulein Rackniz in Gebühr
Verlanget ebenfalls dich hier 12
Bald wieder anzuschauen.


Slyšíš, starý, teď mu lid tvůj neuteče,
chytne on tě, Jene, a tvůj Žampach zteče. –
Pancéř jímal kupce, leč než přišlo ráno,
bylo také jeho chlapstvo zajímáno.


La fanciulla ne gli homeri si stringe
E risponde che fu tardo a venire,
Piange il Greco e sospira, e parte finge
Vuommi (dice) lasciar cosi morire?
Con le tuo braccia i fianchi almen mi cinge
Lasciami disfogar tanto desire,
Ch'inanzi che tu parta ogni momento
Che teco io stia mi fa morir contento.


Oblak černý, oblak bílý,
jaké to dva rozdíly!
a přec na jediné půdě
nebeské se zrodily.


Je tatáž posud záprseň
i tatáž dvojí síň,
vždy milé světlo ve velké
a v malé milý stín;
zde vše, i dubový ten stůl,
jenž všecky hostil nás –
leč minul den a prchl sen,
a všecko jinak zas!


Schlägst du ihn aber mit Gewalt
In feste Form, er nimmt Gestalt.
Dergleichen Steine wirst du kennen,
Europäer Pisé sie nennen.


Chmurně cválá Hasan renegát
nad vlastním snad otcem konat soud
mečem, ohněm, – paša velí! –
– Tiše
nad krajinou stín se zavíjí.
Tvrdě zíral Hasan dosavád
až, kde právě letmo pomíjí
známý luh – tu schoulena a nízka
v kapce slzy kmitla se mu víska
s rodnou starou chatou... Bodl koně, -
mizí s tlupou v šeré noci cloně.


Llegaron los tres al mismo sitio
Pidieron espumeantes bebidas
Saludaron a la amable concurrencia
Llegaron los tres a la misma mesa
Tomaron humeantes pociones
No conocían a nadie
No estaban incómodos
Y he aquí
Que cuando los tres se encaramaron
Sobre la cornisa
Sobre la ventana
Sobre el agujero
La mujer de la cantina dijo no se asusten que ellos
     eran una nueva flor traída de Oriente
Pero cuando descendieron y mataron a toda la concurrencia
Ella dijo antes de morir que no había nada que temer
Que se había equivocado de jardín
Que se había equivocado de flor
Y que en vez de traer flores de Buda
Había traído flores de Uranio


أَما لِأَميرِ هَذا المِصرِ عَقلٌ
يُقيمُ عَنِ الطَريقِ ذَوي النُجومِ
فَكَم قَطَعوا السَبيلَ عَلى ضَعيفٍ
وَلَم يُعفوا النِساءَ مِن الهُجومِ
هُمُ ناسٌ وَلَو رُجِموا اِستَحَقّوا
بِأَنَّهُمُ شَياطينُ الرُجومِ
إِذا اِفتَكَرَ اللَبيبُ رَأى أُموراً
تَرُدُّ الضاحِكاتِ إِلى الوُجومِ
إِلى اللَيثَينِ تُرسِلُ بِاِقتِدارٍ
نَوائِبَها يَدُ القَدَرِ الهَجومِ
فَمِن أَسَدٍ يُعَدُّ مِنَ الضَواري
وَمِن أَسَدٍ يُعَدُّ مِنَ النُجومِ


A konečně, když den i přišel,
den první mého setkání,
z úst jsem pak malých jejich slyšel
to její milé pleskání,


Však čtu již, dítě mé, v očích tvých,
jak se as zajíčkům děje?
Na trávě, na stromech sníh jen a sníh –
kdo asi chudinky hřeje?


Синяя, влажная, с звёздным мерцанием,
С тайной призывно-немой,
Прежним, забытым полна обаянием
Тихая ночь надо мноМрачные, злобные годы ненастные,
Старый, привычный недуг —
Будто виденья и грёзы неясные
Всё позабылося вдруг…
Трепетно, радостно сердце сжимается,
Жарко волнуется кровь…
Что это? юность опять возвращается?
Жизнь начинается вновь?!


Wie große weiße
seltsame Spinnen
rinnt und spinnt es
über die Wasser,
lautlos leise ...
und im Schilf
die großen
Rosen
schließen fröstelnd ihre Kelche.


地高天近怯凭栏
下视浮云咫尺间
只怪轻雷起岩际
不知飞雨过前山


Die Eltern tot! Er in die Welt!
Die Träne rann vergebens,
Ich in die Nacht hinausgestellt
Des unbekannten Lebens! –


拜辞膝下思凄迷
望入闽关是故溪
莫忘白门分手处
绿杨残照乳莺啼


Ať jsem šla kdykoli
nahoře nad splavem,
vždy jsem tam zahlídla
v kloboučku modravém
šalamounek.


Dann erwach' zu neuer Lust,
Freudig reich' ich dir die Brust:
Trink in langen Zügen!
Deine Mutter stillet dich,
Keinen Miethling liess sie sich
Rauben dies Vergnügen.


观国归来日
华胥梦已空
此中难着句
把酒送飞鸿


La lune diffusait une faible splendeur,
Une splendeur mourante, au fond des herbes glauques…
Et voici que, soudain, ayant tu ses chants rauques,
Un crapaud se posa froidement sur son cœur.


A kávéházban úgy ül ő le,
minkéntha várna ifjú nőre;
virágokat vesz nyakra-főre.


Ihr Antlitz war in der Tapete,
Als wenn ich es bestellt mir hätte,


e gli atti e i gesti e le virtudi e i modi,
che avranno eternamente il cielo sereno,
senza non mai temer l'onde d'oblio.


لنا من الدَّهرِ خَصْمٌ لا نُغالبُه
فما على الدهرِ إنْ ولَّتْ نوائبُه
يرتدُّ عنه جريحاً من يُسَالِمُه
فكيفَ يَسْلَمُ منه من يُحارِبُه
ولو أمِنْتُ الذي تَجني أراقمُه
عليَّ هانَ الذي تَجني عقاربُه
تَظلَّم الشِّعرُ من ليْثٍ يُساوِرُه
إذا تبرَّجَ أو صِلٍّ يُواثبُه
وحُجِّبَت دون رائيها بدائِعُه
وقُيِّدَت دونَ مَسراها غرائبهُ
وكيفَ لا يتحامى سَفْرُها سَنناً
أمسى به أَسَدٌ ضارِ نوائبُه
يا غَيْبَةَ الكَرَمِ المفقودِ غائبُه
وخيْبةَ الأدَبِ المجفوِّ صاحبُه
أَتُستباحُ على قَسْرٍ مَحارِمُه
وتُستَرقُّ على صُغْرٍ كواعبُه
أَبَعْدَ ما انْهَدَّ عُمري في محاسِنه
حتى وَهَى بحُلولِ الشَّيْبِ جائبُه
ورَقرقَ الطْبعُ فيه ماءَ رَوْنَقِهِ
فجاء كالوَشْيِ مصقولاً سَبائبُه
وكانَ كالثَّمَرِ استقصَيْتُ غايَته
خُبْراً فما يبدي إلا أطايبُه
ضَرْبٌ من السِّحْرِ أجْلوه على نَفَرٍ
سِيَّانِ قائلُه فيهم وجالبُه
تُضيءُ مثلَ سطورِ البرْقِ أسطُرُه
كأنما ذَهَبُ القُرطاسِ كاتبُه
تدنَّسَتْ بيدَيْ غَيري مَطارِفُه
وسُوّدَتْ بسوِى قَوْمي مَناسُبه
وَشْيٌ إذا نَمَنمَتْ منه خواطِرُنا
بُرْداً فلا بُدَّ من كفٍّ تُجاذِبُه
نَهْبٌ فلو حضَرَتْه النارُ مُضْرَمةً
جرى إليه يخوضُ النارَ ناهبُه
بل لو تعلَّقَ بالجَوزاءِ هاربُه
ما فاتَ خَطْفَ أبي عثمانَ هاربُه
سَبَى وأبقَتْ بَوادي سَبْيَهِ لُمَحاً
معشوقةً إن عفَتْ عنها عَواقبٌه
إذا الكميُّ تَحامَى بعضَ ما مَلكَتْ
رِماحُه من خطيرٍ فهو واهبُه
له على سَرْجِ شِعْري غارةٌ أبداً
يرتاعُ معقولُه منها وساربُه
فلا السِّنانُ لها دامٍ وقد برقَتْ
فتْكاً ولا السَّيفُ مخضوباً مضاربُه
إذا تخطَّفَ من أولادِنا ولداً
قامتْ بمِثْلِ قوافيه نوادبُه
إليكُمُ عن شِهابٍ طارَ طائِرُهُ
قِدْماً يُعَرِّي أديمَ الجوِّ ثاقبُه
فنضكبُوا عن طريقِ السَّيْلِ تمتنعُوا
من قبلِ أن تَتَهاداكُم غَوارِبُه
فلسْتُ أُهدي إلى قومٍ سَمائِحَه
من بعدِ ما قُسِّمَت فيهم جنائبُه
ولا تَمُدُّوا إلى العيُّوقِ أيديَكم
جَهْلاً فلم يُدرِكَ العيُّوقَ طالبُه
هل للغَنِيَّيْنِ عُذْرٌ في اغتصابِهِما
حَلْياً يَبوء بأَوفْى اللَّعنِ غاصِبُه
قلْ للوزير تحرَّجْ إنْه سَلَبٌ
غَشْماً تعدَّى على المسلوبِ سالبُه
لا يُبعدِ اللهُ دُرّاً حلَّياكَ به
فكَمْ فتىً عُطِّلَتْ منه تَرائِبُه
ومرْكَباً يتحرَّى الصِّدقَ مادِحُه
حُسْناً كما يتحرَّى إلافْكَ عائبُه
مُدَفَّعاً بأكفِّ الظُّلمِ رائضُهُ
مُنكَّباً برماحِ الجُودِ راكبُه
أضحى ابنُ فهْدٍ حَريباً من مَحاسِنه
من بعدِ ما بُذِلَتْ فيها حَرائبُه
وأنتَ لا شكَّ من أفوافِ يُمنَتِه
عارٍ كما عُرِّيَت منها مناكبُه
وكيفَ تسحَبُ وَشْياً قد تداولَه
قومٌ سِواك فقد رَثَّت مساحبُه
تبرَّجَتْ فيهمُ قِدْماً عرايسُه
وأشرقَت فيهمُ دهراً كواكبُه
لا يُعجِبَنَّكَ دينارُ المديحِ ولم
يَضْرِبْهُ باسمِكَ دونَ الناسِ ضارِبُه
فخيرُ صَيدِكَ ما حلَّت مَصايِدُه
وخيرُ مالِكَ ما طابَتْ مَكاسِبُه
وإن أَصَخْتَ لتَغريدِ المديحِ فقد
وافَى مُغَرِّدُهُ وانحطَّ ناعبُه


Egli gitta, e le memorie
E le glorie
De' suoi padri e di sua gente.
Il passato e l'avvenire
A fluire
Va nel masso incandescente.


Nun, beim äußersten Häuschen an der hintern
Grabenmauer ist gar ein stiller Winkel.
Eine Witwe, des Kantors selig, wohnt dort
Mit drei Kindern. Der eine Sohn ererbte
Seines Vaters geliebte Geige, aber
Alle dreie von seinen Gaben etwas.


桃杏花中偶并栏
依然风味是幽兰
莫因移种长安市
不作春山一样看


Tu usmála se žena, jak by svit
kvetoucí v slunci štěp,
pak však se smála, jak by letěl sem
kvapíku prudký tep.


Beklagt des Grüblers trocknen Fleiß,
Der in der Alten besten Werken
Nur eine Lesart zu bemerken,
Nur Wörter auszusichten weiß.
Ihr Geist, Geschmack und Unterricht
Befruchtet seine Seele nicht,
Sie mag sich noch so weise dünken:
Und, nützt der klügern Welt sein Buch,
So gleicht er denen, die, zum Fluch,
Den Wein zwar keltern, doch nicht trinken.


Domluvil ta slova tichý Don,
dopověděl ona slova pravdivá.
A tu všecky ruské toky, mládci udatní,
odmlčeli se, přizadumali,
přizadumali se, přizamyslili.
Pak naplnili číše vínem zeleným
a všichni oni, bohatýři mohutní,
jednou rukou chopili se číší pěnivých,
jedním douškem vyprázdnili zlaté poháry
na zdraví a věčnou slávu paní ruských řek,
Volhy-sudaryně, ochranitelky,
věrné mátušky, mnohobolestné.


A jde ortel za ortelem v pláč a žal,
bez odplaty pánbůh viny nenechal.


Siehe, Felsen und Berge umschließen dich,
Befruchtende Wasser durchfließen dich;
Es wächst auf knorrigen Bäumen,
In grünen sonnigen Räumen
Dein süßer Feuerwein.
Es wälzen warme Quellen
Ihre wundertätigen Wellen
Aus rauhem Felsgestein.


¡Qué me interesa,


Cento messi a cercar che di lei fusse
avea mandato, e cerconne egli stesso.
Al fine a Malagigi si ridusse,
che nei bisogni suoi l'aiutò spesso.
A narrar il suo amor se gli condusse
col viso rosso e col ciglio demesso;
indi lo priega che gli insegni dove
la desiata Angelica si trove.


老鹊呼檐人起早
华鲸催午日西迟
不因地迥稀尘事
那得冬阴似夏时


někomu nic. Však nedbá se toho.
V doušku, jejž pijí ze zdrojů žití,
každý má dost a každý má mnoho.
Jen že to není jak po krčmách píti:


A jako ostrov pustý, kamenitý,
jenž dávno ztlumil sopku svého nitra,
sem pavouček se uchyt polo skrytý


Fürsten prägen so oft auf kaum versilbertes Kupfer
Ihr bedeutendes Bild; lange betriegt sich das Volk.
Schwärmer prägen den Stempel des Geists auf Lügen und Unsinn;
Wem der Probierstein fehlt, hält sie für redliches Gold.


حَلَّت تُماضِرُ بَعدَنا رَبَبا
فَالغَمرَ فَالمُرّينِ فَالشُعَبا
حَلَّت شَآمِيَّةً وَحَلَّ قَساً
أَهلي فَكانَ طِلابُها نَصَبا
لَحِقَت بِأَرضِ المُنكَرينَ وَلَم
تُمكِن لِحاجَةِ عاشِقٍ طَلَبا
شَبَّهتُ آياتٍ بَقينَ لَه
في الأَوَّلينَ زَخارِفاً قُشُبا
تَمشي بِها رُبدُ النَعامِ كَم
تَمشي إِماءٌ سُربِلَت جُبَبا
وَلَقَد أَروغُ عَلى الخَليلِ إِذ
خانَ الخَليلُ الوَصلَ أَو كَذَبا
بِجُلالَةٍ سَرحِ النَجاءِ إِذ
آلُ الجَفاجِفِ حَولَها اِضطَربا
وَكَسَت لَوامِعُهُ جَوانِبَه
قُصَصاً وَكانَ لِأَكمِها سَبَبا
خَلَطَت إِذا ما السيرُ جَدَّ بِه
مَعَ لينِها بِمِراحِها غَضَبا
وَكَأَنَّ أَقتادي رَمَيتُ بِه
بَعدَ الكَلالِ مُلَمَّعاً شَبَبا
مِن وَحشِ أَنبَطَ باتَ مُنكَرِس
حَرِجاً يُعالِجُ مُظلِماً صَخِبا
لَهَقاً كَأَنَّ سَراتَهُ كُسِيَت
خَرَزاً نَقا لَم يَعدُ أَن قَشُبا
حَتّى أُتيحَ لَهُ أَخو قَنَصٍ
شَهمٌ يُطِرُّ ضَوارِياً كُثُبا
يُنحي الدِماءَ عَلى تَرائِبِه
وَالقِدَّ مَعقوداً وَمُنقَضِبا
فَذَأَونَهُ شَرفاً وَكُنَّ لَهُ
حَتّى تُفاضِلَ بَينَها جَلَبا
حَتّى إِذا الكَلّابُ قالَ لَه
كَاليَومِ مَطلوباً وَلا طَلَبا
ذَكَرَ القِتالَ لَها فَراجَعَه
عَن نَفسِهِ وَنُفوسَها نَدَبا
فَنَحا بِشِرَّتِهِ لِسابِقِه
حَتّى إِذا ما رَوقُهُ اِختَضَبا
كَرِهَت ضَوارِيَها اللِحاقَ بِهِ
مُتَباعِداً مِنها وَمُقتَرِبا
وَاِنقَضَّ كَالدِرّيءِ يَتبَعُهُ
نَقعٌ يَثورُ تَخالُهُ طُنُبا
يَخفى وَأَحياناً يَلوحُ كَم
رَفَعَ المُنيرُ بِكَفِّهِ لَهَبا
أَبَني لُبَينى لَم أَجِد أَحَد
في الناسِ أَلأَمَ مِنكُمُ حَسَبا
وَأَحَقَّ أَن يُرمى بِداهِيَةٍ
إِنَّ الدَواهِيَ تَطلُعُ الحَدَبا
وَإِذا تُسوئِلَ عَن مَحاتِدِكُم
لَم توجَدوا رَأساً وَلا ذَنَبا


Und wer hat dich, du Lieblichste! gesandt?
Der Engel, der zu früh sich fern gewandt.
Der Engel, der wie du, ein Stern aus Norden,
Zum Liebessterne unserm Land geworden.


Sie schrie und sprach: Was hab ich gethan,
Daß ich hier bleiben soll bestahn?
Sankt Petrus sprach: Weil du veracht
Gotts Wort, deine Seele nicht bedacht,
So geh nun hin und siehe zu,
Wo du findest in der Höllen Ruh.


Sie, die mich liebt, wo finde
Ich sie, die träumt von mir,
Bußopfer oder Sünde,
Was führt mich hin zu ihr?


Nein! dem schönsten aller Triebe
Sei mein fühlend Herz geweiht!
Schenke mir Themirens Liebe,
Amor, Gott der Zärtlichkeit!


Hörst du wohl den Schuß hier fallen,
Schönste vor dem Schlafkämmerlein schallen,
Ach warum ließest du mich nicht herein,
Konntest ach so unbarmherzig seyn.


 altri bestemmia
la gente onesta,
e il lato nobile
di sé calpesta.


Puede que mañana vuelva a sonreír junto a ti
Escuchar tus carcajadas, sentir tu mano en mi piel
Pero ahora detente, deja pasar la luna en su cumbre
El llanto del camino será largo
Te confieso que te adoro
Pero es más fácil salir de este sueño
Que seguir soñando en copas de vino tinto
Tú seguirás aquí, tranquilo hasta ahora
Cuando me veas partir y tus manos me rocen
No podrás detener la partida de tu gaviota
Quisiera besarte amarte, pero no puedo
Solo soy tu amiga, hoy me desnudé frente a ti
Tus manos te traicionaron, era yo la amiga
Es lo que he bebido de ti
Quédate frente a mi fotografía
Ya no puedo aguantar las ganas de correr
Así que hoy cierro esta puerta, toma las llaves
Yo me quedo fuera de casa
Tú quédate con tus manos en tu cabello
Pensando en, un no sé qué


An des Silberbaches Rande,
Der bald wieder ruhig fließt,
Eil ich zum Gelobten Lande,
Wo mir neue Luſt entſprießt.
Auf den Hoͤhen gegen Oſten
Seh ich manchen Einfall roſten,
Den die Baukunſt erſt verwarf;
Wo, nach einer kurzen Dauer,
Man in ſchon verfallner Mauer
Einſten nichts bewundern darf.


Unglückselige Wohnung
Hier weit hinter der Mauer,
Aus der Stadt, der bewohnten,
Aus der Welt wie verwiesen!
Wo ein heulender Kater
Und ein ächzendes Käuzchen,
Zwei unheimliche Wächter,
Unheildeutenden Lautes
Dumpfe Stunden der Nacht mir,
Dem Schlaflosen, betonen;
Während fern an der Ecke
Des verlorenen Gäßchens,
Des verrufenen Winkels,
Der Nachtwächter nur flüchtig
Abgewendet ins Horn stößt,
Daß der Ton nicht heraufschallt;
Auch vom Thurme, dem nächsten,
Von zu zwergigem Wuchse,
Von zu schmächtigem Schallloch
Und zu spärlichem Schlagwerk,
Unverkümmert und deutlich
Keine Stundenbezeichnung
Mir, dem Lauschenden, zukommt.
Nur bei grauendem Morgen
Ist ein Glockengeläute
Stark genug mich zu wecken,
Das erwachenden Andern
Frohen Tages Zurückkehr
Ansagt, aber mich immer
Traurig mahnt an die Frühe,
Wo es so von dem Thurm klang
Und mein Liebstes zu Grab rief.


Hleď, drahé dítě, jak to kolem pučí:
i skála rosných démantů je plna,
a vlny novou jarní píseň zvučí
a zvonkem stříbrným je každá vlna.
A my si klesli opět do náručí
a ptactvo zajásalo v této době –
že omlád’ jsem, že svěží jsem a ručí,
to děkuji jen Tobě.


V aleji, která ztmělý park střeží,
co asi leží žlutého listí,
a padá stále, jako když sněží,
jako když hvězdy se čistí.


Offtmals meynt er wol, er sehe,
Setzt ihm Fleisches-Augen ein.
Solt er, der blind in der Nähe,
In die Ferne sehend seyn?
Fleischeswill ist sein Verlangen:
Es nimmt seinen Wunsch gefangen
Wollust, Ehre, Gut und Gelt
Und der falsche Schein der Welt.


Megannyi mérhetlen atom;
A sírból jő s a sírba von.


Aber nicht mit deinem Leben!
Denn was hätt' ich deß Gewinn,
So du führst zum Teufel hin?
Nein, mit Thränen, Flehn und Beben,
Magst du nach dem Heile streben,
Ob dir wolle Gott vergeben;
Aber Jammer, Angst und Not
Geb' ich dir bis an den Tod!«


Não saber nada,
absolutamente nada,
apavora, amedront
Maldito cotidiano psíquico!


Wider dich, weil froh du sangst,
Das Gebell von tausend Hunden!
Wider dich die blöde Angst
Vor dem Dichter-Vagabunden!
Wider dich und deinen Trutz
Alle Waffen des Gemeinen:
Kälte, Dünkel, Eigennutz –
Alles wider dich, den einen!


霓旌引上大罗天
别领新衔意自怜
蝴蝶流莺莫先去
满城春色属群仙


Stille doch, mein armes Herze,
O du stilles Wesen du,
Setze mich in dir zur Ruh!
Schau, ich leid' es ja mit Schmerze,
Was mich störet und bewegt,
Was mich hin und wieder schlägt!


El libro es de Olaus Magnus el teólogoque no abjuró de Roma cuando el Norteprofesó las doctrinas de John Wyclif,de Hus y de Luter Desterradodel Septentrión, buscaba por las tardesde Italia algún alivio de sus malesy compuso la historia de su gentepasando de las fechas a la fábulUna vez, una sola, la he tenidoen las mano El tiempo no ha borradoel dorso de cansado pergamino,la escritura cursiva, los curiososgrabados en acero, las columnasde su docto latí Hubo aquel rocOh no leído y presentido libro,tu hermosa condición de cosa eternaentró una tarde en las perpetuas aguasde Heráclito, que siguen arrastrándomJorge Luis Borges | "Poesía Completa", pá 458 | Debolsillo, 3 edição, 2016


Já vím, že na ta promyšlená slova
ti oba přemožení vousáči
lem šatu mého zulíbají znova
a jako děti se mi rozpláčí.
A v blahořečení a díku sterém,
se slzou v oku oba půjdou dál, –
já chytře zatím pravým revolverem
jsem obohatil skrovný arsenál.


Der weis sich ewer auch,
Fraw, trewlich anzumassen
Seyd ihr nach Glaubens brauch
Ihm gantz und gar gelassen:
War ist es, dieser Zeit
Ach! umb den Haußwirth kommen
Ist nicht geringes Leid,
Ihr Schutz wird ihr genommen.


夜雨淋浪晓不收
出门溪涧逐波流
呼童几候重萝径
应有山阴访戴舟


A lesy jak kaskády blaha
mi zpívají, šeptají sem,
ty lesy, v nichž celý kůr blaha
ta nejedná hodina drahá
mi stvořila na srdci tvém.


Sobre a água estarei solto de caminhos
Dos que vierem nenhum barco é para ti
Não deixes a candeia acesa
Dorme:basta-me essa luz


tak v lese veverky, zajíci
veselý večer též mají
a jako dětičky v světnici
skotačí, tančí a hrají.


Nenn' ich es ein heilig Glühen,
Das an Wesen Wesen zwingt,
Und den Keim zum heitern Blühen,
Und das Kind zur Mutter bringt?
Ist's der Himmelslaut der Liebe,
Der das Innerste durchklingt,
Und mit namenlosem Triebe
Herz an Herz zusammenschlingt?


Seht, wie mit tausend Augen er
Die Heimat schaut entzückt,
Aus der die Rebe blütenschwer
Ihm in die Augen blickt!


O, jak v Zevsovu jest na Olympu hlučno paláci!
Švárná hospodyně zde točí se, běhá a poroučí:
Čerstvě vysejpá do hlubokých mis mouku bělounkou,
V pytli co poslala jí přemilá sousedka Deméter1).
Íris2) těsto dělá brzy křehké z ní na koláčky,
Přijde paní tlučeného na prach doň cukru naházet,
Pak krmeným kachnám i husám krky dobře zakroutí,
Břitký nůž pěkným kuřatům do chřtánu zapíchne,
A krocanům hlavy zas sekerou na špalku utíná.
Rychle berou ze jejích to rukou Hory, Grácie, Nymfy1)
A drůbeř pařenou škubají čistotně na prkně.
Od nich hned zase pospíchá k své štoudvi do síně,
Kam dala dříve zatím ryby, poslal jí co Poseidon,2)
Ostrý nůž se opět v studené krvi těchto potápí.
Héra velí. Zkušená je trhá hned Nymfa na díly.
Ve svém háji také střelenou dala Artemis1) laňku,
Této chopí se jiná a nožem s masa kůži oloupá.
Hospodyně snáší rendlíky, pekáče a rožně,
Hrnce a mísy také z misníků všecky vybírá:
Rozdává od ní semotam, cokoliv kdo požádá. –
Zástěrkou pak rozfukovat sama počne oharky,
K ohni co postaveno v hrncích jest, všecko vaří se.
Odtud zas pečených uložit jde na mísy koláčů;
Kdežto zatím si připravují na pekáče kuchařky:
Hřbet jelení, krocany, drůbeř, sele, kejty, zajíce.
Od nich též semotam míchá se omáčka vařečkou,
Rozmanitou tak práci koná všady bedlivě služka. –


Již nepěj pohan mezi námi
a neklam národ smyšlenkami;
již neruš bohorodou ctnost
jen nepříteli na radost.


Selig bin ich alle Stunden,
Voller Trosts und herzlich froh,
Weil ich habe den gefunden,
Der das Alpha ist und O,
Der den Schlüssel Davids hat
Und mir zeigt den Himmelspfad.


con costor colsi il glorioso ramo
onde forse anzi tempo ornai le tempie
in memoria di quella ch'io tanto amo.


Todo o seu prazer é o campo,
Onde se julga feliz,
Quando o seu fiel Melampo
Lhe levanta uma perdiz.


Vzejdi nad mým žitím truchlým,
Noci tichá, snivotmavá,
A ty, hvězdo, v ní planoucí
Hvězdo jemná, usmívavá,
Zahal bolné upomínky
V oka svého stíny temné,
A pak zaplaň přerozkošnou
Září svojí lásky ve mně.


Fürsten haben zwar mehr Gut als vielleicht gemeine Leute,
Haben aber derer viel, denen sie stehn stets zur Beute.
Fürsten haben zwar viel Dienst, müssen aber viel ernähren,
Künnen auch für sich nicht mehr als ein eintzler etwa zehren.


Tak ji vidím: Bílá, malá,
kolem rtíků jemný tah,
– náhle se mi zburcovala
v nejstarších mých vzpomínkách, –
oči tichou láskou vzňaté,
drobounká a malinká,
její vlasy vidím zlaté –
zbyla mi jen vzpomínka.


Os sinos das torres frias
Soluçam hipocondria


Я был весь в пестрых лоскутьях,
Белый, красный, в безобразной маске
Хохотал и кривлялся па распутьях,
И рассказывал шуточные сказкРазвертывал длинные сказанья
Бессвязно, и долго, и звонко —
О стариках, и о странах без названья,
И о девушке с глазами ребенкКто-то долго, бессмысленно смеялся,
И кому-то становилось больнИ когда я внезапно сбивался,
Из толпы кричали: «Довольно!»


Also plaudert Peter.
Lenkt dann das Gespräche
Endlich jetzt aufs Wetter.


有意祝灵椿
无堪献野芹
玉杯真缪巧
金镜最忠勤


Aus weißen Nebeln tauchen schwarze Bäume,
An kahlen Büschen perlt der Silbertau,
Aus blauen Wäldern fließen rote Gluten,
Die Sonne kommt, die Luft weht scharf und rauh.


Die Zweig und Äste durch mit frohem Rauschen,
Wenn schon mit Leere sich die Felder dann vertauschen,
Der ganze Sinn des hellen Bildes lebet
Als wie ein Bild, das goldne Pracht umschwebet.


Gleich und gleich gesellt sich gern,
Wer du bist, zeigt dein Begleiter,
Aus dem Knecht kennt man den Herrn,
Aus der Fahne ihre Streiter.
Was du billigst, ob nur fern,
Ist nach Tagen oder Wochen
Dein als ob dus selbst gesprochen.


S pláčem volá děcka svého:
„Kde jsi, moje poupátko?
Vyrvali tě z klína mého;
ozvi se, mé kuřátko!–


ألا إنَّهُ فتحٌ يُقِرُّ له الفتحُ
فأوّلُهُ سعدٌ وآخرُهُ نُجْحُ
سَرى القائدُ الميمونُ خيرَ سَرِيَّةٍ
تقدَّمَها نصرٌ وتابعَها فَتْحُ
ألم ترَهُ أرْدَى بإسْتجةَ العِدَى
فلاقَوا عذاباً كانَ موعدَه الصُّبحُ
فلا عهدَ للمُرّاقِ من بعدِ هذهِ
يتمُّ لهمْ عند الإمامِ ولا صُلحُ
تَولَّوا عباديداً بكلِّ ثنيَّةٍ
وقد مَسَّهمْ قَرحٌ وما مسَّنا قَرْحُ


Dann spricht er von den Wunderdingen,
Daß Periander staunend horcht.
»Soll Jenen solch ein Raub gelingen?
Ich hätt' umsonst die Macht geborgt.
Die Thäter zu entdecken
Mußt du dich hier verstecken,
So nah'n sie wohl sich unbesorgt.« –


Du warst das Land des wesens überall:
Nun wird in dir historisch nachgespilet!
Di spiler spiln auf iden fall,
Bis si in dir ihr müttlein abgekühlet!
Ihr ernst ist angestellter Ernst,
Das du ihr Spilwerk auch erlernst.
Doch alles ist von der Geschicht kaum schatten:
Den wesentlich ni blosse spiler hatten.


Ich trete vor den Altar hin
Und lese, wie sich's ziemt,
Andacht liturg'scher Lektion
Im heiligen Homer.


Ó vy všichni, kteří v tmavý
večer zimní doma dlíte,
na krb vlídný, plápolavý
zírajíce, blaze sníte,
chvílemi v tom kruhu tichém
hlaholíte jasným smíchem,
šumné, plné vína číše
pozdviháte na zdar výše,
aneb zpěvu samovaru
nasloucháte, vonnou páru
čaje dýcháte a v štěstí
tom si sami díte tiše,
celý svět že šťasten jesti:


Auch fehlen nicht die Trommeln,
Auch donnert mancher Schuß:
Wir schlagen auf die Tische,
Wir stampfen mit dem Fuß.


宝应堤成不避风
高邮湖远若行空
由来饷事今年蚤
四月楼船尽过洪


Ist es nicht, als käme aus den Weiden
Ach! ein Freund, den ich lange nicht gesehn,
Ach, wie viel ist schon seither geschehn,
Seit dem quaalenvollen, bittern Scheiden!


O wüßt' ich nur, wie mir zu Mut! ...
Zerfließen möcht ich ganz,
Vergehn im jener Berge Glut,
In Abend-Duft und Glanz!


Como otro Job me veo perseguido,
y aun mucho más; porque si Job vivía
en aquel muladar tan abatido,


Jahre kommen und vergehen –
In dem Webstuhl läuft geschäftig
Schnurrend hin und her die Spule –
Was er webt, das weiß kein Weber.


Rozkoš být dítětem, bez krve, bez viny stát,
jedinou paní Samotou dáti se zlákat,
rozkoš neumět se smát,
neuměti plakat.


Der glantz des heilgen Geists wird gäntzlich dich umleuchten!
Ich werde leiten dich auf aller warheit steg!
Du solst es führen A.U.S., wi ich sprach durch Propheten,
Ich sprachs und bins, der ich durch dich es würk.
Was meinen nahmen höhnt, das bleibe stets verhöhnet:
Wer sich zum Satan gibt, sei auch mit ihm zu fus.
Mein ausflus wird di zeiten machen!
Ich bleib unenderlich, wi ich auf ewig war.
Auf, zeige an dem Weltgeist das Gerichte!
Verkündige zuletzt den Hunden ihren schlus!
Auf, auf, weissage nun der Amstel, Tems und Seyne!


hadd lássam egyszer még, örökre sértett
gyászomba, rég eltűnt, fényes kisértet,
vezérkedő, roppant szemüveged.


Je symbolem to naší velké tuše?
Jak tito ptáci v jih za tebou, matko,
v snách letíme a o tvé mříže bijem


Und der Lüge schwarzen Molch
Tapfer anzustechen,
Dem gemeinen Höllenstrolch
Kühn das Horn zu brechen:
Ja, die Nas zu finden,
Die uns nicht gefällt,
Ziehn mit allen Winden
Fort wir in die Welt!


E assim se fez verbo
o dom da palavra
para repartir-se
porque ele era s
Da vértebra curva
veio para ouvir
aquela que se houve
para ser ouvida
na aventura a dois:
chamada Mulher
a chamado do Home
O primeiro grito
– parto da palavra –
se faz em sussurro
macio de gozo
veludo de vento


Zůstaň, zůstaň!.. Ne, vy nivy milé,
dražší vás mne nazpět volá krov,
stesk a vzdechy otcův v síňkách zbylé,
mužnost mluvy, zpěvnost ladných slov,
dětské stopy na řek našich písku,
zdroje běh, jenž na dvé dělí vísku,
krev kdys v boji padlých, nářek vdov.


Das wirre Leben ist verklungen,
In Höhen ging und Niederungen
Längst jeder laute Schall zur Ruh.
Urstimmen, die der Tag verschlang,
Erklingen, mystischer Gesang –
Ja, süßes Schweigen, rede du.


Or non fu molta indugia a questo fatto,
Ché ciascaduno il prese per megliore.
A Brandimarte parve un bon baratto
Se ben cambiasse per sua dama il core;
Così Marfisa ancora attese il patto,
E, preso che ebbe l'armi e il corridore,
Lasciò la dama che avea giù portata,
E salta in sella e via cavalca armata;


Wer ehr' vnd lob jhm suchet zu vermehren
Mit ehre vnd lob: wer seine junge jahr'
Vnd wolfart nicht wil setzen in gefahr:
Der lasse sich die alten tugend lehren.
Von alten kan die jugend gutes hören/
Erfahrung' ist die grund-vest' jhrer lahr.
Die weißheit liebt ein tugend-grawes har.
Drumb sol man sie für andern billich ehren.
Ein alter hat die wege schon gegangen
Vor welchen jhr die jugend noch lässt bangen.
Das alter ist was jugend werden kan.
Drumb/ wer verhofft (so Gott wil) alt zu werden/
Der sey nicht gleich den vnzämten pferden.
Er liebe zucht/ so wird aus jhm ein mann.


AT length, by much importunity press'd,
Take, C—, at once the inside of my breast.
This stupid indiff'rence so often you blame,
Is not owing to nature, to fear, or to shame.
I am not as cold as a virgin in lead,
Nor is Sunday's sermon so strong in my head:
I know but too well how time flies along,
That we live but few years, and yet fewer are young.


Allein ſo lang' ich noch in Zweifel ſtehe,
Und gerne moͤchte deine Blicke fragen,
Acht' ich Entfernung als das groͤßte Wehe.


Chocholy bříz se houpají výš,
jakby kdos pozdravem kýval
do dálky dnu, jenž odchází,
by v nebesích odpočíval.


Po boku rozum – strýc Seneka stojí,
u nohou žena – rozkoš lásky marné;
my klidně paže nastavujem dvojí
a otrok bodne, paprsk krve parné


Wärst du jetzt bei mir,
Süßes träumten wir
Zwischen Schlaf und Kosen.
Über grüner Au
Senkt sich goldner Tau
In den Kelch der Rosen.


处处风波逐枕衾
相看今又到秋深
千阑百就多辛苦
只愿君心似妾心


اذا غصَّ النَّديُّ بحاضريهِ
سَراةِ الحي من قارٍ وحامِ
وقوبلتِ المساعي بالمساعي
وميزَ مقامُ فخْرٍ عن مَقامِ
رأيت عُلا بهاءِ الدينِ منهمْ
كَرَأدِ الصُّبح من غسق الظَّلام
جريءٌ حينما تنبو المَواضي
جوادٌ عند اِخْلافِ الغمامِ
فتىً كالزعزع الهوجاء عَزْماً
وعند الحلم أرجحُ من شَمامِ
يضمُّ قساوةَ الجُلمودِ بأساً
إِلى خُلُقٍ أرقَّ من المُدامِ
يمرُّ اذا تُشاغبهُ الأعادي
ويعذبُ في المكارم والنِّدامِ
أَبو الفضل المُشارُ إلى عُلاهُ
غُلاماً قبلَ سِنِّ الاِحتْلامِ
تخافُ شَبا مزابرهِ العَوالي
ويرهبُ سُخْطهُ بأسُ الحِمامِ
فهُنِّيَ كل شهرٍ حَلَّ فيه
به فضلاً عن الشَّهرِ الحَرامِ


nebýt jím vyvržen na pusté pobřeží,
kde ani vraku se dobře neleží;


觞流无定处
客醉醒还酌
毋令仲御歌
空使人惊愕


Wenn der rasche lose Knabe,
Der sonst wild und feurig eilt,
Oft bei einer kleinen Gabe
Unter leichten Spielen weilt,


Van öltözve drága ünneplő ruhába.
Ragyogó gyémántból gyöngysor a nyakába.
Mint a nyiló rózsa, olyan az orcája,
Csakhogy egypár örömkönnye pereg rája.


Non li si chiude porta:
ognun fa largo al nostro ser Gorgoglio
come al senator proprio in Campidoglio.


Dann scheint des Himmels Schooß sich zu erschließen,
Und auf der Inseln schimmerndes Gebirge
Ein goldner Regen sanft herabzufließen;


¿Podrá el vidrio llorar partos de Oriente
¿Cabrá su habilidad en los crisoles?
¿Será la tierra adultera a los soles,
por concebir de un horno siempre ardiente?


Immortal Glory forms his Throne,
And Light his Awful Robe;
Whilst with a Smile or with a Frown
He manages the Globe.


Vagy rózsanyelvre forditván a szót:
Fehér s piros egymás mellé valók?...


Das glänzende und helle Nacht-Gewürm,
Scheint nur zur warmen Sommer-Zeit.
So auch die Heuchel-Christen,
Sich bey dem Glück mit ihrer Frömmigkeit
Und Liebe Gottes brüsten.
Die Frommen aber sind nicht so gesinnt:
Bey rauher Zeit, bey Trübsal, Sturm und Wind;
Bey Jammer, Elend, Weinen
Sie nach der Sterne Art bey kalten Nächten funkelnd scheinen.


So geht die Welt dahin mit ihrer Herrlichkeit,
So, so besteht die Lust der schnöden Eitelkeit.
So lange hält dies Eis, so lange liegt der Schnee
Und folgt doch nichts darauf als Jammer, Angst und Weh.


Rasch den Helm, den mähnumbüschten,
Reichet Schwert mir und Geschoß,
Auf, Hephästion, mein Trauter,
Zäume den Bukephalos!


Saffo piangente
Vergine fu tra le donzelle argive,
Ch'in vece d'ago adoperò la cetra,
E sormontò da l'eliconie rive
Insino a l'etra.


Jsme bohy v té největší tvoření chvíli.
A jako on z rozmaru, z rozkoše život nám dal,
my spolu zrodíme život.


Oh öröm, kit látok ott.
Ilma, Ilma, Csongor eljött.


إِنّي لَأَطوي الهَوى كَي لا يُطيفَ بِهِ
ظَنٌّ وَأَجحَدُ ما أَطوي إِذا اِنتَشَرا
حَتّى أَغُمَّ بِمَن لا أَشتَهي بَصَري
عَمداً وَأَصرِفَ عَمَّن أَشتَهي البَصَرا
تَرميهِ بِالوُدِّ عَينٌ لَستُ أَملِكُها
حَتّى إِذا نَظَرَت بَغَّضتُها النَظَرا


Hrůza!slyšte!
věční bozi
odštěpence
skláti hrozí.
Blesky, hromy
zkázu hněvem
na pohromy
ssílají.
Zajaté jim
nenechejme,
bohu oběť
dáti spějme:
kdo se vzpírá,
jako zlého
hada, štíra
skolí nůž!


Ať hanbí se a mne ať nenávidí,
ať za posměch jsem licoměrných lidí,
že volna v lásce jsem! V mé srdce hloubi
s tvou duší mou sám anděl žití snoubí.


Wie guts die armen sünder können haben, wenn sie sich an des Lammes wunden laben?


条桑初绿即为别
柿叶半红犹未归
不如村妇知时节
解为田夫秋捣衣


Ne hidd Chlorinda,
Mezei nymphám,
Édes báránykám,
Mert ez a sziv
- Esküszem Pánra,
A nagy istenre,
Égre, tengerre -
Te hozzád hiv!


Či byl jsi nadšení a lásky číš?
zvon svaté volnosti, myšlének bleskných skrýš?
Či krystalem, kteréhož hranou čet’
jsem v knize přírody, co praví kámen, květ
i hvězdná výš?


Fröhlich will ich fahren tief ins Abendrot,
Sei mein schlanker Läufer, spring, Gevatter Tod!
Trabe, Läufer, trabe! Flugs bestelle mir
Ein geruhig Bettlein und das Nachtquartier!«


Das alles sieht der Vater an,
Die Mutter nimmts zu Herzen,
Und niemand ist, der helfen kann;
Da kommen denn die Schmerzen,
Die häufen sich ohn Unterlaß
Und halten stets die Augen naß
Bei Eltern und bei Kindern.


In welche sich mein herz und deren herz in mir
(durch brunst der wahren lieb entzündet) einverleibet,
die lebet nu mit got und in mir, für und für,
hat der tod, blind und taub, schon leider! mich entweibet.
Des himmels engelchor in purer lieb mit ihr,
und frölich sie mit ihm die zeit ohn zeit vertreibet,
weil selig sie zugleich und ganz unselig wir,
und er durch sie ganz reich, ohn sie die welt arm bleibet.
Schau selig schönste seel, wie doch in meiner brust
der heiligen lieb glut kan mit den aschen dauren
und was zuvor nur got, jetz auch der welt bewust.
Dir aber, dem mein leid kan deine freud versauren,
wer du auch bist, wünsch ich, daß fürhin kein verlust
mach dich, wie dieser mich, der ich allzeit muß trauren.


Nastal přísný soudný den,
trhají se hroby,
s mstivou tváří vstávají
utrýzněných doby.


el ben, che d'alcun modo non si cont'ora.
Tu pure non ci ha' al mondo aprezzati,
quanto meriterebe tua dimora.


Poněvadž opustil’s přítele
v neštěstí, jsi všedním sprostákem;
že’s však nadto jeho svízele
zužitkoval, zvláštním bídákem.


Oppress'd like you, so  son once felt,
O'erburthen'd with a gross inconstant race;
Fain wou'd ye to their promis'd  guide
These wretched wanderers, lead them to their rest,
As nursing fathers bear the sucking babe;
Fain wou'd ye to the sheltering hive allure,
And fix the swarm where endless pleasures flow.


Ja, wenn ich etwa nicht mit dir zufrieden wäre
und schmähte deinen Rat, so ließ ichs billich sein,
daß du mir legtest auf so eine harte Pein,
für der ich lieber tot, als krank zu sein begehre.


Ty krásná, mladistvá a zádumčivá ženo,
nač klečíš opodál a v dlaně tiskneš tváře?
Což božské milosti tě neoblila záře,
což díkem nebylo, co ústy vysloveno?


Deckten dann mit Erde wieder ihn und seine stolze Habe,
Daß die hohen Stromgewächse wüchsen aus dem Heldengrabe.


I' mi rivolgo in mente gli occhi e 'l riso,
Che farien giorno quando è notte oscura,
E nel freddo giel fiori e verdura,
E ritornare i fiumi al paradiso.


Die stille felsigte Natur
Sah sie auf ihrem Knie,
Im Himmel hörte Gott den Schwur
Und blickte Muth auf sie.


Addunque, più ch'altr'uom lieto, ti gaude;
tu, che meritato hai tu solo avella,
a Dio da' grazie, ché a tal ti condusse.


O! so wahr du schaust, an den ich glaube!
Zürne nicht, o Vater, mit dem Staube,
Wo ich dich – wo wir, nicht ohne Zagen,
Unsern Vater klagen!


mentre neri torrenti e chiare fonti,
correranno nel sen, che noi qui serra,
o sieda il mondo in pace, o corra in guerra,
seran, guerrier de Dio, vostri onor conti.


Et hor gli ha messo il cauto Saracino
la punta de la spada ne la gola
quattro altri uccide appresso a l indovino,
che non han tempo dire una parola
mention de nomi lor, non fa Turpino
e il lungo andar la lor notitia invola
dopo essi Palidon di Monchalieri
che sicuro dormia fra duo destrieri


ch'io veggio da lontano in mare un scoglio
ove la stella mia dritto me mena,
e di fortuna ognhor cresce l'orgoglio;


حَياةٌ عَناءٌ وَمَوتٌ عَنا
فَلَيتَ بَعيدَ حِمامٍ دَنا
يَدٌ صَفَرَت وَلَهاةٌ ذَوَت
وَنفَسٌ تَمَنَّت وَطَرفٌ رَنا
وَمَوقِدُ نيرانِهِ في الدُجى
يَرومُ سَناءً بِرَفعِ السَنا
يُحاوِلُ مَن عاشَ سَترَ القَميصِ
وَمَلءَ الخَميصِ وَبُرءَ الضَنى
وَمَن ضَمَّهُ جَدَثٌ لَم يُبَل
عَلى ما أَفادَ وَلا ما اِقتَنى
يَصيرُ تُراباً سَواءٌ عَلَيهِ
مَسُّ الحَريرِ وَطَعنُ القَنا
وَشُربُ الفَناءِ بِخَضرِ الفِرنِدِ
كَأَنَّ عَلى أُسِّهِنَّ الفِنا
وَلا يَزدَهي غَضَبٌ حِلمَهُ
أَلَقَّبَهُ ذاكِرٌ أَم كَنى
يُهَنَّأُ بِالخَيرِ مَن نالَهُ
وَلَيسَ الهَناءُ عَلى ما هُنا
وَأَقرَب لِمَن كانَ في غَبطَةٍ
بِلُقيا المُنى مِن لِقاءِ المَنا
أَعائِبَةٌ جَسَدي روحُهُ
وَما زالَ يَخدُمُ حَتّى وَنى
وَقَد كَلَّفَتهُ أَعاجيبَها
فَطَوراً فُرادى وَطَوراً ثُنا
يُنافي اِبنُ آدَمَ حالَ الغُصونِ
فَهاتيكَ أَجنَت وَهَذا جَنى
تُغَيِّرُ صِنّاؤُهُ شيبَهُ
فَهَل غَيَّرَ الظَهرَ لَمّا اِنحَنى
إِذا هُوَ لَم يُخنِ دَهرٌ عَلَيهِ
جاءَ الفَرِيَّ وَقالَ الخَنى
وَسَيّانِ مَن أُمُّهُ حُرَّةٌ
حَصانٌ وَمَن أُمُّهُ فَرتَنى
وَلي مَورِدٌ بِإِناءِ المَنونِ
وَلَكِنَّ ميقاتَهُ ما أَنى
زَمانٌ يُخاطِبُ أَبناءَهُ
جِهاراً وَقَد جَهَلوا ما عَنى
يُبَدِّلُ بِاليُسرِ إِعدامَهُ
وَتَهدِمُ أَحداثُهُ ما بَنى
لَقَد فُزتَ إِن كُنتَ تُعطى الجِنانَ
بِمَكَّةَ إِذ زُرتَها أَو مِنى


Hoj, vzhůru, český sokole,
až v bouřných mraků lem:
ať s vichrem vidí v zápole
tě celá česká zem!
Jen dál, jen dál, jen výš’ a výš’,
a střež nám prapor náš. –
Tvá peruť mávej nahoře
a dole naše páž!


Ott voltam magam is,
Hallám, amint a hant
Az ásók éliről
Tompán reád zuhant...


乐天知命真君子
尽理穷微大圣人
只要厥中为大本
全明大本便通神


Hir ist mein Hertz! Hir, Vater, wohn im Sohn!
Mein Jesus, herrsch hir in des Vatern thron!
Gebähre den, der ewigst deine Sonn,
Wi du gebährst dir ewigst Gottes Wonn!
Red, Jesus, red des Vatern red und stärk
Aus meinem hertz in deiner Rede Werk!
Werk auch in mir des Vatern Werk im thun!
Werk grössre werk in deines Vatern ruhn!
Ich bitt durch dich: dein Vater wird geehrt.
Mein bitten sei, wi du versprachst, erhöhrt.


Ach můj Bože! jak tak mnohá
Se mnou bída se potkává;
Po cestach mám kráčet ouzkých
Zde na zemi v bídach těžkých.


Ihr sollt nicht Mährchen für Wahrheit halten.
Denn wenn ihr das thuet,
So mordet ihr euch selbst
Und mordet eure Kinder.


Robogj föl, Láznak ifju serege,
Villogj, tekintet, világbiró kardunk,
Künn, a mezőkön, harsog a Tavasz
S mi harcból harcba csapat-számlát tartunk.


allega y da reposo
al inmortal cuidado, y entretanto
conocerás curioso
mil historias que canto,
que todo navegante hace otro tanto;
Todos de su camino
tuercen a nuestra voz y, satisfecho
con el cantar divino
el deseoso pecho,
a sus tierras se van con más provecho.
Que todo lo sabemos
cuanto contiene el suelo, y la reñida
guerra te cantaremos
de Troya, y su caída,
por Grecia y por los dioses destruida.»
Ansí falsa cantaba
ardiendo en crueldad; mas él prudente
a la voz atajaba
el camino en su gente
con la aplicada cera suavemente.
Si a ti se presentare,
los ojos sabio cierra; firme atapa
la oreja, si llamare;
si prendiere la capa,
huye, que sólo aquel que huye escapa.


Doch begegnen Ringelnatzen
Häßlich alte Fraun mit Katzen,
Geht er schnell drei Schritt zurück.
Denn er sagt: Das bringt kein Glück.


青山一发海中央
岛雾昏昏拍岸黄
过客不堪肠断处
尉陀城下水如汤


E disse: o Madre a te sia il dono accetto,
Ben che non molta in questi carmi ho fede:
Se non mentisce del cantor l'aspetto
E l'usurpata chioma e il debil piede.


Zda chcete?... – Jen ho přivolej
čert jednoho si z nás již měj!


V domku hlídačově častý host,
jenž tam vždycky chodíval tak rád,
nezdržel se dlouho tentokrát,
a když vyšel, taková jím zlost
lomcovala, na rudém že čele
naběhly mu modré pruty žil,
zimničně že na všem chvěl se těle,
až se posléz trochu utišil
jeho vztek, když ze rtů zmodralých
proudy nadávek se draly zlých.


Einstens hinter Pyrrhas Rücken,
Stimmen Dichter ein,
Sprang die Welt aus Felsenstücken,
Menschen aus dem Stein.


Tam podál bledá dívka sedí,
mdle na ni padá světla zář, –
ta upjatě na křížek hledí
a slzou zaskví se jí tvář.


Le Havre a votre amour, et d’une ;
Son port, et de deux ; qu’il soit fier !
Mais Marseille ! c’est une brune
Qui sourit, au bord de la mer !


Es freue sich, in wessen Brust
Ein Herz voll Freyheit schlägt!
Ist Völkerfreyheit dem nicht Lust,
Der keine Fesseln trägt?


Auch Krebse, Schildkroten,
Sonst langsame Boten
Stehn auf aus dem Grunde,
Zu Gehör diesem Munde
Kein Predig niemalen
Den Aalen so gefallen.
Ecce quam bonum
bonum et jucundum
habitare pisas
Pisces in unum.


صِغَرُ الرَّأسِ وَطولُ العُنُق
خِلقَةٌ مُنكَرَةٌ في الخِلَق
فإذا أبصَرتَهَا مِن رَجُلٍ
فاِقضِ في الحِينِ لَهُ بالحُمُقِ


Eine heitre Abschiedsstunde!
Süßen Schlaf im Leichentuch!
Brüder – einen sanften Spruch
Aus des Totenrichters Munde!


V tom šedém okolí, och, jak jsem bláhový!...
Proč, srdce mé, chceš stále pláti rudým vznětem?
Proč v resignaci nechceš splynout s šedým světem,
proč jak keř tajemný chceš hořet stále květem
a býti bez plodu keř poupat růžový?


Thais, ta má zuby černé, shnilé,
ale Lecanie krásné bílé
jako perly bělostné a žhavé. –
Ano, ty jsou koupené, a ony pravé.


Alles, du Ruhige, schließt sich in deinem Reiche, so kehret
Auch zum Kinde der Greis, kindisch und kindlich, zurück.


月落江村歇钓船
归来高枕绿蓑眠
无端一夜西风起
吹向垂杨古渡边


Demütig küssend zu begrüßen
der großmächtigen göttin hand,
soll dich misgunst und unverstand
weder verhindern noch verdrießen.


Csak egy van, aki nem tágul még.
Talán egy ártatlan bohó,
Kinek szivében tiszta láng ég,
És tisztességes cél?... ohó!
Regényt ki írna most ilyenről?
Nem, nem! Nézzük csak őt közelbről.
Ő nem közönséges veréb,
Valóban furcsa keverék.


Mír měj, Velký! V oblastech jasných duchů,
ti, kdož lidstvu k svobodě, k zoři pěli,
Dante, Shelley, Mickiewicz, Victor Hugo
vítají tebe,


Verdejantes murtas,
Redolentes cravos,
Lindas papoulas
Da donzela escravos,


Parfois, lasse d’avoir suivi les papillons,
Tu mires ton visage à la source des fées,
Et l’odeur des lilas t’arrive par bouffées
Dans la brise qui vague et le chant des grillons.


玉作仙家殿
都无暑气侵
犹裁葵叶扇
常有爱君心


açtığımız her bahçede baharmış doğrhangi dal


أَينَ تِلكَ الأَيمانُ يا كَذّابُ
يَومَ صالَحتَني بِأَن لا عِتابُ
كانَ تَصديقُها وَلَم يَكُ إِلّا
مُذ ثَلاثٍ أَن جاءَ هَذا الكِتابُ
قُلتُ لَمّا حَكى كِتابُكَ أَنّي
قَد تَغَيَّرتُ ما لِهَذا جَوابُ
رَبِّ إِنّي مِنَ الحَبيبِ بَعيدٌ
وَبَعيدٌ تَدنو بِهِ الأَسبابُ


碧玉罅中仙洞府
玻瓈无底涵烟雨
好将润泽天下施
沾溉宁论数千亩


Seht, wie der Geizhals Harpax sitzt,
In seinen güldnen Pallisaden,
Und wie er bey dem Zählen schwitzt;
Wie stark ist jede Hand beladen!
Die Finger sehen kohlschwarz aus;
Wie manche Post kommt da heraus?
Wie sind die Zettel numeriret?
Hat Crösus etwan sich allhier
In diesem kostbaren Revier
Sein reiches Schatzhaus aufgeführet?


Ich steh nicht auf, laß dich nicht rein,
Bis meine Eltern zu Bette seyn;
Wenn meine Eltern zu Bette seyn,
So steh ich auf und laß dich rein.


Все впечатленья в звук и цвет
И слово стройное теснились,
И музы юношей гордились
И говорили: «Он поэт!»
Но нет, — едва лучи денницы
Моей коснулися зеницы —
И свет во взорах потемнел;
Плод жизни свеян недоспелый!
Нет! Снов небесных кистью смелой
Одушевить я не успел;
Глас песни, мною недопетой,
Не дозвучит в земных струнах,
И я — в нетление одетый —
Ее дослышу в небесаНо на земле, где в чистый пламень
Огня души я не излил,
Я умер весь… И грубый камень,
Обычный кров немых могил,
На череп мой остывший ляжет
И соплеменнику не скажет,
Что рано выпала из рук
Едва настроенная лира,
И не успел я в стройный звук
Излить красу и стройность мир


Theils hatte schon die welt dahin genommen, theils zehlten sich zu den entschlaffnen frommen.


Vnd dan auch fort im selben gang
Last ihm zun ehren springen,
Last sagen danck vnß lebenlang,
Last allweg opffer bringen.


e abraços de segredos e silêncio
    longmuito longe
        um risco brando
       acorda os ecos dos quissanjes
    vermelho como o fogo das queimadas
com imagens de mucuisses e lua
    Canções que os velhos cantam
                             murmurand
e nos homens cansados de lembrar
       a distância vai calando mágoa
renasce em cada braço
     a força de um secreto entendiment


Jaro je vůle, jaro je zápas.
Jaro je svět, jenž přichází.
I po smrtelné posteli jednou
nám rudé máky rozhází.


Slyšel jsem slovo stvoření:
vyhaslá slunce vzplaňte,
a mrtví ze svých sklepení
zas do života vstaňte!


ما بالُ عَلوى لا تردُّ جَوابي
هذا وَما وَدَّعتُ شَرخَ شَبابي
أَتَظُنُّ أَثوابَ الشَبابِ بِلَمَّتي
دَورَ الخضابِ فَما عَرَفتُ خضابي
أَوَلَم تَرَ الدُنيا تطيعُ أَوامري
وَالدَهرُ يَلزمُ كيفَ شِئتُ جنابي
وَالعيش غَض وَالمَسارِح جمَّة
وَالهَمُّ أَقسَمَ لا يَطورُ بِبابي
وَوَلاءُ آلِ محمدٍ قَد خيرَ لي
وَالعَدل وَالتَوحيدُ قَد سَعدا بي
من بَعدِ ما اِستَدَّت مَطالِبُ طالِبٍ
بابَ الرشادِ إِلى هُدىً وَصَوابِ
عاوَدتُ عرصَةَ أَصبَهانَ وَجَهلُها
ثَبتُ القَواعِدِ مُحكمُ الاِطنابِ
وَالجَبر وَالتَشبيه قَد جثما بِها
وَالدينُ فيها مَذهَبُ النُصّاب
فَكَفَفتُهُم دهراً وَقد نَفَّقتُهُم
إِلّا أَراذِلَ من ذَوي الأَذناب
وَرَوَيتُ من فَضلِ النَبِيِّ وَآلِهِ
مالا يُبَقّي شَبهةَ المُرتابِ
وَذَكرتُ ما خُصَّ النَبِيُّ بِفَضلِهِ
من مَفخر الأَعمالِ وَالأَنسابِ
وَذَرِ الَّذي كانَت تَعَرَّفُ داءَهُ
اِنَّ الشِفاءَ لهُ اِستِماعُ خِطابي
يا آلَ أَحمدَ أَنتُمُ حِرزي الَّذي
أَمنَت بِهِ نَفسي من الأَوصابِ
أُسعِدتُ بِالدُنيا وَقد والَيتكُم
وَكَذا يَكونُ مَع السعود مَأبي
أَنتُم سراجُ اللَهِ في ظُلَمِ الدُجى
وَحسامهُ في كُلِّ يومِ ضراب
وَنجومُهُ الزُهرُ الَّتي تهدي الوَرى
وَليوثُهُ اِن غابَ لَيثُ الغابِ
لا يُرتَجي دينٌ خَلا من حُبِّكُم
هَل يُرتَجى مَطَر بِغَيرِ سَحاب
أَنتُم يَمينُ اللَهِ في أَمصارِهِ
لَو يعرفُ النصّابُ رجعَ جَواب
تَرَكوا الشَراب وَقَد شَكوا غُلَل الصَدى
وَتَعَلَّلوا جَهلا بِلمع سراب
لَم يَعلَموا أَنَّ الهَوى يَهوى بِمَن
تَركَ العَقيدَةَ رنة الأَنسابِ
لَم يَعلَموا أَنَّ الوَصِيَّ هوَ الَّذي
غَلَبَ الخضارِمَ كلَّ يومِ غلابِ
لَم يَعلَموا أَنَّ الوَصِيَّ هوَ الَّذي
آخى النَبِيَّ اخوَّةَ الاِنجاب
لَم يَعلَموا أَنَّ الوَصِيَّ هوَ الَّذي
سَبَقَ الجَميعَ بِسُنَّةٍ وَكتاب
لَم يَعلَموا أَنَّ الوَصِيَّ هوَ الَّذي
لَم يَرضَ بِالأَصنامِ وَالأَنصاب
لَم يَعلَموا أَنَّ الوَصِيَّ هوَ الَّذي
آتى الزَكاةَ وَكانَ في المِحراب
لَم يَعلَموا أَنَّ الوَصِيَّ هوَ الَّذي
حَكَمَ الغَديرُ لَهُ عَلى الأَصحاب
لَم يَعلَموا أَنَّ الوَصِيَّ هوَ الَّذي
قَد سامَ أَهلَ الشِركِ سَوم عَذاب
لَم يَعلَموا أَنَّ الوَصِيَّ هوَ الَّذي
أَزرى بِبَدرٍ كُلَّ أَصيَدَ آبي
لَم يَعلَموا أَنَّ الوَصِيَّ هوَ الَّذي
تَرَكَ الضَلالَ مُفَلَّلَ الأَنياب
مالي أَقصُّ فَضائِلَ البَحرِ الَّذي
عَلياه تَسبِقُ عدَّ كُلِّ حساب
لكِنَّني مُتَرَوِّحٌ بِيَسير ما
أُبديهِ أَرجو أَن يَزيدَ ثَوابي
وَأُريدُ اكمادَ النَواصِبِ كُلَّما
سَمعوا كَلامي وَهو صوتُ رَبابِ
أَيَحلو اِذا الشيعيُّ رَدَّد ذكرَهُ
لكِن عَلى النُصابِ مثل الصاب
مِدَح كَأَيّامِ الشَبابِ جَعَلتُها
دابي وَهُنَّ عَقائِدُ الادآب
حُبّي أَميرَ المُؤمِنينَ دِيانَةٌ
ظَهَرت عَلَيهِ سَرائِري وَثِيابي
أَدَّت اِلَيهِ بَصائِر أَعمَلتُها
اِعمالَ مَرضِيِّ اليَقينِ عُقابي
لَم يَعبَث التَقليدُ بي وَمَحَبَّتي
لعمارَة الأَسلافِ وَالأَحسابِ
يا كُفؤَ بِنتِ محمدٍ لَولاكَ ما
زُفَّت اِلى بَشرٍ مَدى الأَحقاب
يا أَصلَ عترةِ أَحمدٍ لَولاكَ لَم
يكُ أَحمدُ المَبعوثُ ذا أَعقابِ
وَأُفِئتَ بِالحَسَنَينِ خير وِلادَةٍ
قَد ضُمِّنَت بِحَقائِبِ الاِنجاب
كانَ النَبِيُّ مَدينَةَ العِلمِ الَّتي
حَوَت الكَمال وَكنتَ أَفضلَ باب
رُدَّت عَلَيكَ الشَمسُ وَهيَ فَضيلَة
بَهرت فَلَم تُستَر بلفِّ نقاب
لم أَحكِ الا ما رَوَتهُ نَواصِب
عادتك وَهيَ مُباحَة الأَسلاب
عومِلتَ يا صَنوَ النَبِيِّ وَتلوَهُ
بِأَوابِدٍ جاءَت بكُلِّ عُجاب
عوهِدتَ ثُمَّ نُكِثتَ وَاِنفَرَدَ الأُلى
نَكَصوا بِحَربِهِمُ عَلى الأَعقاب
حورِبتَ ثُمَّ قُتِلتَ ثُمَّ لُعِنتَ يا
بُعداً لأَجمَعَهم وَطولَ تباب


النصرُ حِزْبُكَ فِي الضَّلالَةِ فاحْتَكِمْ
واغضَبْ لدينَ اللهِ مِنْها وَانْتَقِمْ
قَدْ وافَقَ التوفيقُ سَعْيَكَ مُقْدِماً
فِيهَا وَقَدْ عَزَمَ القضاءُ لما عَزَمْ
فموارِدُ النصرِ العزيزِ لَهَا مَدىً
وعوائِدُ الفَتْحِ المُبِينِ لَهَا أَمَمْ
فَلَرُبَّ موقفِ ظافِرٍ لَكَ فِي الوَغى
والخيلُ تَعْبِسُ والبوارِقُ تَبْتَسِمْ
والشمسُ فِي كبدِ السماءِ كَأَنَّها
والنَّقْعُ يغشاها كَمِيٌّ مُلْتَئِمْ
وكأَنَّما كِسْفُ العَجاجِ إِذَا التقتْ
أُسْدُ الكُماةِ سحائبٌ مَطَرَتْ بِدَمْ
ثُمَّ اقْتَحَمْتَ الحربَ فِي ضَنْكِ الوَغى
والموتُ فِي عَلَقِ الجَناجِنِ يَقْتَحِمْ
حَتَّى انتهَيْتَ من العِدى أَمَدَ المُنى
ومن العلا أَسْنى الرغائِبِ والقِسَمْ
يا ابْنَ الأُلى لم تَعْصِ طاعَةَ أَمْرِهِمْ
عادٌ عَلَى أُولى الزمانِ ولا إِرَمْ
رَفَعُوا رِواقَ الملكِ فِي أَرْماحِهِمْ
حَتَّى استكانَ الدهرُ والدنيا لَهُمْ
ولَوَ اَنَّهُمْ شَامُوا السيوفَ لأَحْرَزُوا
مُلكَ الخلائِقِ بالخلائِقِ والشِّيَمْ
ثُمَّ انْتضَوْا دونَ الهدى أَسيافَهُمْ
قَسْراً فَعزَّ الدينُ والدنيا بِهِمْ
لا نَظْمُ أَشعارِي ولا نثري ولا
صُحُفِي ولا جَهْدُ اللسانِ ولا القَلَمْ
مِمَّا يقومُ بنشْرِ أَيسَرِ مَا طَوى
صدرِي من الإِخلاصِ فيكَ وَمَا كَتَمْ
وصلاتُكَ اتَّصَلَتْ مع الأَيَّامِ لي
حَتَّى عَدِمْتُ بِهِنَّ آثارَ العَدَمْ
ورَفَعْنَ ذِكْرِيَ فِي عبيدِكَ فاعْتلى
ونَظَمْنَ شمليَ فِي جِوارِكَ فانتظَمْ
وتبوَّأَتْ بِيَ من جنابِكَ مَوْطِناً
وَقْفاً عَلَى كَرَمِ الوسائِلِ والذِّمَمْ
فحطَطْتُ رحلي منكَ فِي عِزِّ الحِمى
ومنعتُ أَهلي منكَ فِي أَهلِ الحَرَمْ
وغدَتْ تَهادى بي إِلَيْكَ بصيرةٌ
دانَتْ بما شرع الوفاءُ وَمَا حكمْ
حُدِيَتْ مطايانا بأُهْبَةِ شاكِرٍ
تُزْهى بأَنْعُمِكَ الَّتِي لا تُكْتَتَمْ
ومَنِ الَّذِي يعتادُ من شمسِ الضحى
نوراً ويهدأُ فِي غياباتِ الظُّلَمْ
وبِما يَكِيدُ العجزُ عنكَ عزيمةً
أَلِفَتْ جنابَ العزِّ منك فَلَمْ تَرِمْ
وبما أقيمُ وَقَدْ حَشَدْتُ محامدي
لأقلِّ جُزْءٍ من نداكَ فلم تَقُمْ
وأَضِنُّ عنكَ ببذلِ نفسٍ طالما
سُقِيَتْ بجُودِ يَدَيْكَ أَنداءَ الكرمْ
ويَرُوعُني لفحُ الهجيرِ إِذَا الْتَقى
وَهَجاً وأَنْسى منكَ مُنَهَلَّ الدِّيَمْ
أَمُثَبِّطِي عنكَ الزمانُ إِذَنْ فَلا
نَهَضَتْ إِلَى الظِّلِّ المبارَكِ لي قَدَمْ
أَأُسَرُّ دونَكَ بالحياةِ وَكَمْ يَدٍ
لَكَ بَشَّرَتْنِي بالحياةِ وكمْ وكمْ
أَقريرةٌ عيني بعَيْشٍ لا أَرى
فِيهِ سيوفَكَ فِي عُداتِكَ تحتكِمْ
أَمُكَلَّلٌ وجهِي ووَجْهُكَ بارِزٌ
لِشَبا الأَسِنَّةِ والهواجِرُ تضطرِمْ
إِنِّي إِذَنْ لَكَفُورُ أَنْعُمِكَ الَّتِي
صَرَمَتْ حبالَ الذلِّ مِنِّي فانصرمْ
لا والذي قادتْ إِلَيْكَ هِباتُهُ
مُلْكَ الملوكِ وصَفْوَ طاعاتِ الأُمَمْ
لا أَقتدِي بالخالِفينَ ولا أُرى
أَسعى لِنَيْلِ رِضاكَ فِي أَدْنى الهِمَمْ
حَتَّى تَبَيَّنَ كَيْفَ أَثمارُ النَّدى
عندي وتَبْلُوَ كَيْفَ شكري لِلنِّعَمْ
ويُريكَ صدقُ موارِدِي ومَصَادِرِي
إِبْطالَ مَا اختلَقَ الحسودُ وَمَا زَعَمْ
ولعلَّ من يقضِي الأُمورَ يُقيدُنِي
بِرِضاكَ من صَرْفِ الزمانِ فأَحْتَكِمْ


Il est une fontaine heureuse, dont l'eau tombe
Dans un bassin plus blanc qu'une aile de colombe ;
Cette eau limpide, avec de clairs rayonnements,
Sur les dauphins de marbre éclate en diamants.


Až někdy v loktech chotě Svého
blahostně spočineš, a jeho ruka
Tě hladíc, vlásky s čela Tvého
lehýnce odšine,
a lahodné Tvé tílko
ku ňadru přivine,
a zlíbá Tě – zdaž, milko,
pak vzpomeneš, že tomu, jenž Tvé vlásky
hladíval také druhdy v blahu lásky,
opuštěnému srdce puká?


Мы с тобой говорили, с любовью смотря
Друг на друга, о наших невзгодаИ алела любви безрассудной заря
И вещала о солнечных годаПриоткрыла мне сердц Я видел, что в нем
Только с честностью правда да горе;
И что это я видел, ты знала о том
В моем грустном, доверчивом взорТы меня понимала, как берег волну,
Что порою несет ему ласки,
И любила меня, словно роза весну,
Словно грезы — волшебные сказкГрусть ковала сердца, и хотелось, — чего?
Неги? страсти? лобзаний и зноя?
Разумеется, нет: не хотя ничего,
Мы с тобою хотели покоПозабыться хотели от горя и лжи,
Удалиться хотели в пустыню,
Чтобы отдых найти для усталой души;
Чтоб забытую вспомнить святынМолодые сердца бились звучно, и в них
Столько удали было и силы,
Столько чувств вдохновенных и чисто святых,
Что молчать нам немыслимо былТвои губы внезапно обжег поцелуТы зарделась: он огнен и жутоЭто я, пылкой страсти своей златоструй,
Потерял на мгновенье рассудоНо встречает препоны неопытный шаг,
А затем уж свободна дорога;
Мы с тобой целовалися много…
О, порыв! Что за чудный, волшебный ты маг!
Лишь утихла, как все и должно утихать,
Страсть, что вспыхнула яркою искрой,
Мы с тобою печальны и сонны опять,
И ничтожны пред жизнию быстро-Петербург
17-го февраля 1906


yace mi entendimiento fulminado.
Si es su inscripción mi congojosa vida,
dentro del cielo viva sepultado.


Daß aber den, der grösser ist, als alle,
Weil er, o Freund! dich kaufte für sein Geld,
Und, der wie Vieh, in seinem Rinderstalle
Dich gleich den andern Sclaven hält,


Čím to, pot že na mém čele,
ačkoli se třesu v zimě,
srdéčko že mře mi v těle?
Ježíšek dnes navštíví mě!


Nos confins do Universo,
Entre vales e montanhas
Lá se encontra o paraíso,
Luzes, perigos, doces manhas!


心情犹在未收时
却顾花闲影渐移
不道春来添几线
日长只与睡相宜


أَجَمَّ رَحيلي ما أَجَمَّت مَوارِدي
وَكانَ دُخولي في ذَوي العَدَدِ الجَمِّ
أَشمَسَ نَهاري كَم خَلَت لَكَ حِجَّةٌ
فَهَل لَكَ مِن خالٍ فَيُعرَفَ أَو عَمِّ
لَعَمري لَقِدماً صاغَكِ اللَهُ قادِراً
بِغَيرِ أَبٍ عِندَ القِياسِ وَلا أُمُّ
رَحِمتُكِ يا مَخلوقَةَ الإِنسِ إِنَّما
حَياتُكِ مَوتٌ وَالمَطاعِمُ كَالسُمِّ
فَإِن تُحرَمي عَقلاً سَعِدتِ لِغَبطَةٍ
وَإِن تُرزَقيهِ فَهوَ مُبتَعَثُ الهَمِّ
وَلَن يُجمِعَ الناسُ الَّذينَ رَأَيتُهُم
عَلى الحَمدِ لَكِن يُجمِعونَ عَلى الذَمِّ


To starý motiv neznámého mistra:
Pod klenbou šerou gotického dómu
u varhan seděl muž, stál jinoch za ním;
hra prstů vpadla do klávesů bystrá
a rostla v tónů vichřici, v cval hromu,
muž pozved hlavu k juna dumným skráním,
jak tázal by se: „Je to zvuk ten pravý?
To, co jsi snil, vyslovit nedoved?“ –
Hra burácela, rostla v tónů splavy,
svět vyjadřujíc byla svět.


Wann sich – allein, mein Kind, ich schweige.
Von dieser Lust, die ich dir zeige,
Ist, was ich sage, kaum ein Traum.
Erwünschte Wehmuth, sanft entzücken,
Was wagt der Mund euch auszudrücken?
Das Herz begreift euch selber kaum.


a mulher de nuvens


Por falta de público para o Nelson Gonçalves que venho ensaiando
escrevo para mim, mais baixo e floread
Mas o murmúrio é ciumento de um tenor
de voz educada para as deusas da ru
E eu teria vergonha de uma taça de do
Afogo noutro lirismo outra espécie de flo
Domo a bom domador um velho dó de peito, surdino, circunspecto,
que trato por senho
Minha ária em bocca chiusa aspira ao violoncelo
que não pôde serestea
Abre o peito um cabar
O bolero de Ravel plana a meio palmo
de uma insônia comu
A escultura da mulher, da garrafa, do violão
dão na mesma sombra da cortina lilá
Mas venho ensaiando Ofélias
que vão do bar para o ma


Vergebens kommen mit Springen und Singen
Die Bajaderen; vergebens erklingen
Die Zinken und Pauken der Musikanten,
Doch nichts erlustigt den Elefanten.


Die Mädgen wollen lustig seyn,
Drum lieben sie uns auff den Schein,
Der blossen Zeit-vertreibung wegen:
Doch weil es nur am Glücke liegt,
Daß man sie bey der Laune kriegt,
So kömmt man offt gar ungelegen.


Sacude abril su fértil cabellera
y el ancho suelo puéblase de flores;
el alba le saluda, y mil colores
en torno brillan de la clara esfera


Wie ein Fischlein in dem Garn
Hat der Dom mich eingefangen,
Und da bin ich festgebannt –
Warum bin ich dreingegangen?
Ach, wie unter breiten Malven
Taubesprengt ein Röslein blitzt,
Zwischen guten Bürgerfrauen
Hier mein feines Liebchen sitzt!


Na hrobech stojíš; – v tvůj se rov
též někdo schýlí beze slov,
– k těm němým ústům, kde je klid; –
a také on se utiší
jak ty, až věčnost uslyší
z nich promluvit.


In: CACAS Beijo na boca e outros poema São Paulo: Brasiliense, 198 8


Menino de Timor, estás triste?!
Porquê?! - Não tenho com quem brincar!
Nem com quem! Já nem posso falar!
A minha terra correste e viste


, false Damon, how often you've said,
You lov'd me as well as a man could a maid;
Though you slight me at last, and I cannot tell why,
Yet, trust me, I never with sorrow shall die.


Wie das Säuseln leiser Schwingen
Draußen über Tal und Kluft
Ging zur selben Stund ein Singen
Ferne durch die stille Luft.


Und nun fahr hin! – Es rauscht und zieht
durch dunkle Luft ein dunkles Lied;
ich mag nicht ruhn und träumen.
Ich liege wach die ganze Nacht
und horche auf die heiße Schlacht,
das Stöhnen in den Bäumen.


Però, volendo a suoi preghi ubbidire
e mossa a passïon di sua mestizia,
ch'al chieder giusto è villania disdire,


Leicht ist's, mit starken Konsequenzen
Als neuer Philosoph zu glänzen;
Doch ist's ein schwerer Unterwinden,
Die rechten Voraussetzungen zu finden.


And as from out thy tortur'd body
Thou draw'st thy slender string with pain,
So does he labour, like a noddy,
To spin materials from his brain.


Janela aberta, para onde
Campos de não haver são
O onde a dríade se esconde
Sem Ser imaginaçã
Quem me dera que a poesia
Fosse mais do que a escrever!
Canta agora a cotovia
Sem se lembrar de vive


Ante el viejo retablo donde lloras,
mi madre se postraba de rodillas,
y, lo mismo que en ti, vi en sus mejillas
rodar el llanto en las amargas horas


Na skále hory, odkud rozhled širý
Hluboko v modré lesy za Sázavou,
Kraj lesa; jinoch opřen o dub sirý.
Zda orly pozoruje, v dál jak plavou,
Jak v modru nad propastí vedou víry,
Či řeky běh stopuje mezi hory,
Jež údolím se leskem nebe bělá:
Proč rukou sloní skloněného čela,
By před paprskem žhavým chránil zory?


Zweymal ist der Schnee zerflossen/
Zweymal hat des Schnitters Hand
Von dem Akker Korn entwandt/
Zweymahl hat man Most genossen/
Seit daß ich an diesem Fluß/
Gab der Lust den ersten Gruß.


كسرت جرار اللون  موعدنا
في الغيم  تحت نوافذ الشرق
بمرافئ الفيروز  رحلتنا
وعلى ستور المغرب الزرق
ومع العبير تسوح فرشتنا
ورديةً  عطرية الخفق
وطعامنا ورق الورود  وما
في الليل ، من نغمٍ ومن عشق
***
أحرقتني  ومضيت كاذبةً
قولي ، أتلتذين في حرقي ؟
عمري يباح لمئزرٍ خضلٍ
ثر المواسم ، غامر الرزق
أفدي وراء الوهم  قادمةً
كالضوء ، من ترفٍ ومن ذوق
قبل المجيء  أشم فكرتها
وأحس خطوتها على عرقي
***
يا توبتي  وهواك يأكلني
صعبٌ بأن تتجاهلي شوقي
مري  بجوع بيادري كرماً
وتقطري سحباً  على أفقي


Neckend halb und halb in Sehnsucht
Flüstert an den Fels geschmieget
Mila leise Liebesworte
Und ihr Busen wogt und wallt:


O todo tu grito, sí.
Afilado en el callar,
acero, rayo, saeta,
rasgador, desgarrador,
¡qué exactitud repentina
rompiendo al mundo la entraña,
y el fondo del mundo arriba,
donde él llega, fugacísimo!
Todo, sí, tu grito, sí.
Pero tu voz no la quiero.


A potom zvolna plamen vichrem štvaný
usíná, hasne, ku zemi se chýle.
Noc májová se snesla nad Olšany,
a na obloze vzplály hvězdy bílé.


Ja, der Tod, der andre Männer
Niederschmettert und zerschellt,
Hat dem Ziska, dem Gewaltgen,
Feig und tückisch nachgestellt.


So hiengen auch des fruchtbarn Thaues Tropfen
Hier um der Purpurmuschel weichen Rand,
Und an dem seidnen Moos, das sie umschattet,
Und mehrten ihrer Farbe kostbarn Reitz.


Nebesa, neslyšíte? – – – –


Ningún ciervo de Dios, según se reza,
pisó jurisdicciones de vencejo;
volar, a solo un ángel lo aconsejo,
que aun de Roble supone ligereza.


So ist gelungen jeder Plan,
Doch niemand sieht das Nest mehr an!


O sieh es an, das Bild, das du gestaltet,
Dem um die Stirn, im Auge frei und klar
Begeisterung mit mächt'gem Fittig waltet,
Den Jünger, der des Meisters Liebling war.
Den Mund umschwebt ein seliges Verlangen,
Nicht dieser Welt gehört sein trunkner Blick,
Verklärung glänzt im Morgenroth der Wangen,
Und er besiegt das irdische Geschick.
Schon hat sein Geist zum Ew'gen sich erhoben;
Dort wandelt er, wo seine Sehnsucht lebt,
Ach, Alles, was er liebt, es wohnt dort oben,
Und, was er liebt, er hat es jetzt erstrebt.
Doch ist ihm auch das Göttliche beschieden,
Mit stillem Sinn trägt er die heil'ge Lust,
Und freundlich schwebt, gehüllt in zarten Frieden,
Ein sel'ger Geist um die entzückte Brust.
So muß mit Ruh' die Flamme sich verbinden
Und Trunkenheit durch Zartsinn sich erhöhn;
Begeisterung lehrt Ewiges dich finden,
Doch zarte Ruh' lehrt Ew'ges dich verstehn.


Wann ich den Herrn nicht selber krieg,
So geh ich zu meiner Mutter,


Dich, o Dämon! erwart ich und deine herrschenden Launen,
Aber im härenen Sack schleppt sich ein Kobold dahin.


Ja, Ja! der Himmel bricht vor dich in Gotteskampff,
Wi er Elien vormals brach!
Di flammen fahren ab zum wunder aller welt.
Ja, Ja! Di Erde reisst zum allgemeinen schrekken,
Wi si dem Mosen vormals ris!
Si schlukket ein, di Gotteswerk verschlukkt!
Di Erde wird dem Herrn gantz unterthan!
Das jauchtzen schallt in ider Nation!
Der Himmel und di Erd erbrechen neu vor freuden!
Gottloben wirdwarist der Völker einges End.


Chlebíček pro vezdejší
málo se ohánět znám,
po širém života jezeře sám
bloudím, jen rákosí slyší můj pláč.


A celý život byl mi pohádkou
jak svatojanské noci vzdušný sen.


Du segnest das gepflügte Feld
Noch eh' offt, als die Saat bestellt,
Du giebest Taw vnd Regen.
Du Krönest das begrünte Jahr,
Daß seine Frücht' vns jmmerdar
Sich schier zun Füssen legen.
Die Anger sind der Schafe voll,
Die kleinen Hügel tragen wol,
Die jungen Lämmer springen,
Das Land ist nichts denn Frewd' vnd Zier.
Mein Gott, dich preiß' ich für vsnd für
Mit jauchtzen vnd Lobsingen.


Was Liebes täglich sprechen können
Und doch dabey vergebens brennen,
Schnitzt uns die härtste Folterbank.
So nahe bey dem Quell zu stehen;
Und voller Durst zurücke gehen,
Macht Seel und Herz vor Sehnsucht krank.


Al bravo que echa de vicio,
Y en los corrillos blasona
Que mil vidas amontona
A la muerte en sacrificio,
No tiniendo del oficio
Más que mostachos y ligas,
Nueve higas.
       10
Al pretendiente engañado,
Que puesto que nada alcanza,
Da pistos a la esperanza
Cuando más desesperado,
Figurando ya granado
El fruto de sus espigas,
Diez higas.


Die Stunde sei's, wo, wie von Blitzesscheine
Erhellt, das holde Wunder mir geschehn,
Daß ich erkannte: Diese oder keine!


Je n'ai plus le sou, ma chère, et ton code,
Dans un cas pareil, condamne à l'oubli ;
Et sans pleurs, ainsi qu'une ancienne mode,
Tu vas m'oublier, — n'est-ce pas, Nini ?


Však rolník pusté úhory
ve květný pás promění,
nechť za den, za rok, za věk dá
plod jeho přičinění.


„Kedves öcsém uram! - Terhére ne essék,
Nem busítanám, de hajt a kénytelenség;
Nagy bajom érkezett, nagy szomoruságom,
Aminél nagyobb nincs nekem e világon:
Kedves jó leánykám, egyetlen gyermekem,
Az ágyszalmát nyomja, halálos betegen.
Mindenféle orvos kifáradt mellőle,
Már kétségbeestem, igazán, felőle.
Különös, hogy épen aznap esett baja,
Mikor a hugomból ki-vált a nyavalya,
(Tartsa meg az Isten, szivesen kivánom,
Mert a hugomasszony kedves keresztlyányom.)
Még különösebb, hogy a kórság is olyan,
Mintha ereszkedvést jött vón’ ide onnan.
Nem is gyógyitja meg senki, - elláttam azt,
Ha csak egy kis időt kigyelmed nem szakaszt.
Nézze meg, jöjjön el, tegye rá a kezét:
Bizony az Uristen is megáldja ezért.
Lesz ebédje nálunk, zab, széna lovának;
És ha felét kéri kis Meseországnak,
Azt is od’adom... vagy akármibe kerűl:
Sőt meg is köszönöm szépen azonfelűl.
Minden jót kivánunk, mind közönségesen:
Köszönti kelmedet a szegény hitvesem,
Köszönti kelmedet a napamasszony is,
De még (bár eszén nincs) kedves leányom is.
Az öreg kanász is, meg a szolgáló is,
Meg, aki a háznál legalábbvaló is;
Kelmedet magát is, az ipa-urát is,
A feleségét is, napaasszonyát is:
Szóval mindnyájokat, az egész cselédet:
Kivánunk szerencsét, sok jó egészséget.”