Madres desventuradas, pobres madres en duelo,
Vuestros gritos de angustia los oye siempre el cielo.
Dios, que guía en los aires al pájaro perdido,
A una misma paloma conduce a un mismo nido.
Madres desventuradas, ¡oh madres sin fortuna,
Siempre se comunican el sepulcro y la cuna!...
¡Cuántos secretos guarda la Eternidad sombría!
La madre cuya historia voy a narrar vivía
En Blois, su hogar quedaba contiguo a nuestra casa;
Lo que Dios da o permite lo tenía sin tasa;
Se casó con el hombre a quien amó rendida,
Y un hijo tuvo: el goce más grande de su vida.
La cuna parecía, bajo un blanco cendal,
Nido de encaje y seda, junto al lecho nupcial.
De noche, a ¡cuántos dulces ensueños se entreabría
Su corazón de madre, y cuál resplandecía
Su mirada en la sombra, cuando ahogando el aliento,
Sin sueño, y en la cuna clavado el pensamiento,
Incorporada oía, con maternal cariño,
La serena y tranquila respiración del niño!
Feliz, al verse madre, cantaba a toda hora;
Su vida, por lo alegre, semejaba una aurora.
Sentado en sus rodillas bajo el materno arrullo,
«¡Ángel mío!», decíale, loca de amor y orgullo;
Mil nombres inventaba para llamarlo, cuanto
Se inventa para un hijo: «¡Tesoro, luz, encanto!»
Lo alzaba, lo ponía sobre el seno. Después
Le devoraba a besos los sonrosados pies,
Tanta dicha en la tierra sueño le parecía...
Con sonrisa de ángel el niño sonreía.
Frágil trémulo, como cervatillo a que espanta
El ruido de una hoja que la brisa levanta,
Crecía, Para el niño crecer es vacilar.
Dio los primeros pasos. Después empezó a hablar,
Tres años tuvo, gárrula edad en que locuela,
La palabra, como ave, las alas bate y vuela.
«Hijo mío», decía con inefable goce;
«¡Cuán grande está, miradlo! Ya las letras conoce;
Pide vestidos de hombre. Ya no quiere el muy pillo
Ni dulces, ni juguetes, ni ropas de chiquillo.
Son el diablo estos niños de ahora. ¡Cómo aprenden!
¡Si todo lo adivinan, si todo ya lo entienden!
El mío irá muy lejos. Será hermoso su sino,
¡Y al correr de los años sabrá abrirse
camino!»
Y al mirarlo con ojos de orgullo y de pasión
Latir sentía en su hijo su propio corazón.
Un día —¡de esas fechas fúnebres quién no tiene!—
El crup, horrible buitre de las sombras, que viene
Siempre a traición, el vuelo para sobre ese techo
Que cubría tres seres felices; en acecho
Espera al niño; rápido cae sobre él; lo agarra,
Y en la garganta frágil hinca la artera garra.
Si acaso no habéis visto la horrorosa agonía
De esos pobres pequeños, de la tierra alegría,
No sabéis de amarguras, ni del dolor que mata.
Luchan y se retuercen bajo el nudo que ata
Sus gargantas; la sombra les invade los ojos
Que sin vida se mueven entre círculos rojos;
El aliento les falta... Se siente angustia y frío...
¿Por qué los niños sufren y uno vive, Dios mío?
Y surge de sus labios tan extraño extertor,
Tan triste y misterioso, que el alma con pavor
Parece oír en esos angustiosos quejidos
Del cuervo del sepulcro los fúnebres graznidos.
Silenciosa, furtiva, la Muerte entra a la alcoba,
Y de ese hogar la dicha como ladrón se roba.
Un padre y una madre de hinojos ante el lecho;
Lágrimas y sollozos que desgarran el pecho,
E impasible ante tanto dolor el infinito...
¡Oh, la palabra expira donde comienza el grito!
Con el alma transida por el dolor, la madre,
En tanto que a su lado lloraba el pobre padre,
Tres meses duró inmóvil, con aspecto sombrío,
Y los ojos clavados en el lecho vacío.
Triste, febril, sin fuerzas, a nadie respondía;
Y a veces en voz baja repetir se le oía
—Los labios temblorosos y el pensamiento fijo—
Como hablando con alguien: «¡Devuélveme a mi hijo!»
El médico, entretanto, viendo dolor tan hondo,
Tanta amargura, al padre decía: «No respondo
De su salud si sigue tan triste y silenciosa;
Es fuerza distraerla, que piense en otra cosa,
Que salga de su encierro».
Pasó el tiempo. Y un día
Volvió a sentirse madre.
Junto a la cuna fría
De aquel ángel efímero recordando el acento,
Sola, muda, dejaba vagar el pensamiento.
Y el día en que de pronto sintió la sacudida
De un ser en sus entrañas, nuncio de amor y vida,
Palideció. «¿Quién llama?
¿Quién viene de otro Mundo?»
Dijo con hondo acento de un gran dolor profundo;
Y en lágrimas de fuego bañadas las mejillas,
Y ante la cuna sola postrada de rodillas:
«¡No... no quiero! clamaba, «porque tendrías celos»
«Tú, mi ángel dormido, que todos los anhelos
Te llevaste y los sueños de mis felices días»;
«Ya otro ocupa mi puesto», sollozando dirías;
«Mi madre lo ama, ríe... lo besa, y yo entretanto
Sin el calor de un beso duermo en el Camposanto,
Olvidado de todos, tiritando de frío...»
«No, nunca!...»
Así lloraba ese dolor sombrío.
Y por la vez segunda se vio madre. Dichoso
Dijo el padre: Es un niño. «¡Cuan rollizo y hermoso!»
Pero ella continuaba llorosa y abatida,
Y en el recuerdo antiguo de su amor abstraída.
Y al acercarle el niño, pensando en el ausente,
En el que fué en su cielo ráfaga refulgente,
Como en delirio trata de incorporarse, y mustia,
«¡Ese ángel está solo!», dice con honda angustia.
Mas de pronto, ¡oh milagro!, con aquel conocido
Acento que no olvida, oye al recién nacido
Que cerca de su seno, y en la sombra callada,
Murmura: «¡Soy el mismo, pero no digas nada!»


Kdo více prahl po míru než já,
bych uskutečnil boží království?
Já peklem bitev k svému ráji šel,
u jehož bran mé všechny armády
se tříštily jak vlny o skálu.
Samoten stál jsem se svým krásným snem.
Já budoucnost chtěl, oni tradici.
Padl jsem v boji za svou Chiméru!“


B.


Quivi lo trovan che disegna a fronte
del calife d'Egitto una fortezza;
e circondar vuole il Calvario monte
di muro di duo miglia di lunghezza.
Da lui raccolti fur con quella fronte
che può d'interno amor dar più chiarezza,
e dentro accompagnati, e con grande agio
fatti alloggiar nel suo real palagio.


Mein König! Priester und Prophet,
Du treuester von allen Zeugen,
Du allerkräftigster Magnet,
Du Held im Stehen und im Beugen!
Es hat Dein schönes Ebenbild,
Seit Du es uns mit Blut erworben,
Wol manches edles Herz erfüllt,
Das schon auf Deinen Tod gestorben:
Allein, was haben wir
Für eine Zions-Zier
Seit wenig Tagen eingesarget?
Wer war Dein Elers nicht,
Das brennend helle Licht,
Des Abgang man Dir fast verarget?


Květ prší dolů sněhobílý,
při něžném vánku dotknutí,
i jediný ten květ mně milý,
že cítím duše pohnutí.


Son tales los milagros en mi pecho,
sujeto y condenado a tu crudeza,
haces, fiero tirano y señor mío,


Bože, rozum ach! tak šťastný
proč’s mu počal krátit? –:
rozříz’ knihu v kněhkupectví,
teď jí nesmí vrátit!


Frohe tag' und freuden-stunden/
die ein mensch hat je entfunden/
sollen stehn üm dein Geschlecht!
Gott und glük sei Dier geneuget/
und Du dem/ der sich erzeuget
als dein stets-ergebner knecht.


Noha bár van vas szivemen,
De még is nincs reménnyemen, -
Szabad még szeretnem,
Tisztán s szüzen égnem,
Mérget s mézet izlenem;
Lehet még ollyan csillag, az ki vezér,
Vízzé nem válik az igaz régi vér:
Azért még élek,
Titkon reménlek,
Még tégedet szemléllek.


Tu jako flétny tenký tón se prýští
z šumění lesa jeden ptačí zpěv.
Pípání jen, v němž tuším hymny příští;
hle, malý pták usedl na větev.


„„Sousede můj,
Siváku holube,
Dám i já ti radu,
Milá-li ti bude.
Nejídej semena
Na rolí hozená:
Raději nachytej
Sobě žab a hadů,
Chutě je polykej!““


Mas eu prefiro é a ru
A rua em seu sentido usual de "lá fora"
Em seu oceano que é ter bocas e pés
para exigir e para caminha
A rua onde todos se reúnem num só ninguém coletiv
Rua do homem como deve ser:
transeunte, republicano, universa
Onde cada um de nós é um pouco mais dos outros
do que de si mesm
Rua da procissão, do comício,
do desastre, do enterr
Rua da reivindicação social, onde mora
o Aconteciment
A rua! uma aula de esperança ao ar livr


Sie werden da ein Gott in Gott,
Ein Wesen, eine Wonne,
Sie sind daselbst das Himmelsbrot
Und selbst die ewge Sonne.
Sie werden eine Seligkeit
Mit ihm, ein Geist und Leben,
Ein Licht und eine Herrlichkeit,
Ein einiges Erheben.


Büszkén lobog, mint egykor
Győzelmeink alatt;
Sok elveszett Mohácsnál
De zászlónk megmaradt.


Bin ich dir als eine Braut
Schon verlobet und vertraut,
Warum läßt du meine Seele
In des Leibes Trauerhöhle?


Auf wie viel Stunden, klagereiche,
Ich schauen muß, und ach, zurück
Auf wie viel wilde Torenstreiche
Und auf wie viel verfehltes Glück!


Fürwar die Lieb gehört darzu/
Vnd auch ein Christlich Leben/
Man sag vnd sing/ vnd was man thu/
Gott fordert das darneben/
Wer glaubt/ vnd glaubt/ vnd lebt nicht wol/
Nur Sünd vnd Schand vnd Laster vol/
Der wird dem Teuffel geben.


A když pak ji najde, raduje se,
Ztracená že ovce zas je nalezena;
I vloživ ji na ramena,
Zpět ji domů nese.
A když dojde domů, kol do kola
Sousedy a přátely své volá,
A jim oznamuje,
Kterak se raduje,
I je žádá řečí dověrnou a jemnou:
„Radujte se spolu se mnou;
Neboť ovci, jež mi byla ztratila se,
Nalezl jsem zase!“


Mir ist, als ob ich immer jenen Lord seh,
Der einst vor meiner Eifersucht sich barg.
Sie schweben schon im Dampfer auf der Nordsee,
Und aus den Masten steigt der Hydepark.


Pompeja, des Seneka Gemahlin.


Ó život! Život! Jak jej nevyznávat?
Jen bloud můž váhat, naděje se vzdávat!


كُن لِلمَكارِهِ بِالعَزاءِ مُقَطِّعاً
فَلَعَلَّ يَوماً لا تَرى ما تَكرَهُ
فَلَرُبَّما اِستَتَرَ الفَتى فَتنافَسَت
فيهِ العُيونُ وَإِنَّهُ لَمُمَوَّهُ
وَلَرُبَّما اِختَزَنَ الكَريمُ لِسانَهُ
حَذَرَ الجَوابِ وَإِنَّهُ لَمُفَوَّهُ
وَلَرُبَّما اِبتَسَمَ الوَقورُ مِنَ الأَذى
وَفُؤادُهُ مَن حَرِّهِ يَتَأَوَّهُ


Proč nepřišla’s tenkráte, dokud byl čas,
kdy krásu žen s láskou jsem chápal,
když k hostinám lásky mě volával hlas
a mládí se rozžehal zápal!


La bruma espesa, eterna, para que olvide dónde
me ha arrojado la mar en su ola de salmuera.
La tierra a la que vine no tiene primavera:
tiene su noche larga que cual madre me esconde.
El viento hace a mi casa su ronda de sollozos
y de alarido, y quiebra, como un cristal, mi grito.
Y en la llanura blanca, de horizonte infinito,
miro morir intensos ocasos dolorosos.
¿A quién podrá llamar la que hasta aquí ha venido
si más lejos que ella sólo fueron los muertos?
¡Tan sólo ellos contemplan un mar callado y yerto
crecer entre sus brazos y los brazos queridos!
Los barcos cuyas velas blanquean en el puerto
vienen de tierras donde no están los que no son míos;
sus hombres de ojos claros no conocen mis ríos
y traen frutos pálidos, sin la luz de mis huertos.
Y la interrogación que sube a mi garganta
al mirarlos pasar, me desciende, vencida:
hablan extrañas lenguas y no la conmovida
lengua que en tierras de oro mi pobre madre canta.
Miro bajar la nieve como el polvo en la huesa;
miro crecer la niebla como el agonizante,
y por no enloquecer no encuentro los instantes,
porque la noche larga ahora tan solo empieza.
Miro el llano extasiado y recojo su duelo,
que viene para ver los paisajes mortales.
La nieve es el semblante que asoma a mis cristales:
¡siempre será su albura bajando de los cielos!
Siempre ella, silenciosa, como la gran mirada
de Dios sobre mí; siempre su azahar sobre mi casa;
siempre, como el destino que ni mengua ni pasa,
descenderá a cubrirme, terrible y extasiada.


خُلُقُ العُروبةِ أن تَجدَّ وتَدأبا
وسَجِيَّةُ الإسلام أن يتغلّبا
لا تِلكَ تَخفِضُ مِن جَناحَيْها ولا
هذا يُريد سِوَى التفوُّقِ مطلبا
رَفَع النُّفوسَ عن الصَّغارِ وصَانَها
عن أن تَخافَ عَدُوَّهُ أو ترهبا
دينُ الفُتوَّةِ والمروءةِ ما طغتْ
لُجَجُ المنايا حَوْلَهُ فَتَهيَّبا
المؤمنونَ على الحَوادثِ أُخوةٌ
لا يعرفون سِوَى الكتابِ لهم أبا
سَلْهُمْ عَلى شرَفِ الأُبُوَّةِ هَلْ رَعَوْا
مَا سنَّ مِن أدب الحياةِ وأوجبا
بَيْتٌ تفرّقَ في البلاد وأُسرةٌ
صَدَع الزّمانُ كِيانَها فتشعّبا
وَهَنَ البِناءُ فَعاثَ في فَجواتِه
عَادِي الفسادِ مُدَمِّراً ومُخَرِّبا
لَبَّيْكَ يا وَطنَ الجهادِ ومرحباً
لَبَّيْكَ مِن داعٍ أَهابَ وَثَوَّبا
لَبَّيْكَ إذ بلغ البلاءُ وإذ أَبى
جِدُّ الزمانِ وصَرفُه أن نلعبا
مَنْ ذا يرى دَمَهُ أعزَّ مكانةً
من أن يُخضِّبَ من فلسطينَ الرُّبَى
كَبَّرتُ حِينَ عفا الوفاءُ وما عفا
في أرضِها أَثَرُ البُراقِ ولا خبا
إنّي أرى المعراجَ عند جلالهِ
وأرى النبيَّ وصحَبهُ والموكِبا
وَطنٌ يُعذَّبُ في الجحيمِ وأُمَّةٌ
أَعْزِزْ علينا أن تُصابَ وتُنكَبا
بقلوبنا الحَرَّي وفي أحشائِنا
ما شبَّ من أشجانِها وتلهّبا
وبنا مِن الأَلمِ المبرِّحِ ما بها
وأرى الذي نَلْقَى أشدَّ وأصعبا
نَتَجرّعُ البلوَى ونَدَّرِعُ الأسَى
نَرْعَى لإِخوتنا الذِّمامَ الأقربا
إنّا لَنعلمُ أَنَّ آكِلَ لحمِهم
سيخوضُ منّا في الدِّماءِ ليَشْربا
جعلوا الكِفاحَ عن العروبةِ حرثَهم
وتعهدّوه فكان حرثاً طيّبا
يَسْقُون ما زَرَعُوا دماً في مُخصِبٍ
لولا الدّمُ الجارِي لأَصبحَ مُجدِبا
البيتُ يَطْرَبُ من أنينِ جَريحِهم
أَرأيتَ في الدّنيا أنيناً مُطرِبا
إنّ الذي زعم السّلامَ مُرادَهُ
جَعلَ الدّماءَ سَبيلَهُ والمركَبَا
إن كان قد غَمَر الزّمانَ وأهلَه
كَذِباً فَمِن عاداتِه أن يكذبا
رَكِبَ الرّياحَ إلى القويِّ يَروضُه
شَرِساً يُقلِّبُ نابه والمِخْلبا
طارت بِه وفؤادُه في رَوْعَةٍ
يتلمَّسُ المَهْوَى ويبغِي المهربا
أَرَأيتَ إذ سكب الدُّموعَ غزيرةً
يأبى الحياء لِمثلِها أن يُسْكَبا
مُتصنِّعٌ باسْمِ الضّعيفِ يُريقُها
وهو الذي ترك الضّعيفَ مُعذَّبا
ما كان أصدقَ نُسكَهُ لو أنَّهُ
رَحِمَ البريء ولم يُحابِ المذنبا
يهذي بِذكرِ العَدْلِ في صَلَواتِه
أَرَأَيْتَ عَدْلاً بالدّماءِ مُخَضَّبا
رُسُلَ العروبةِ هل سأَلتُم جُرْحَها
ما بَالُهُ اسْتَعْصَى وماذا أعقبا
جُرْحٌ تقادَمَ عَهْدُه وتفتَّحتْ
أفواهُهُ تدعو الأُساةَ الغُيَّبا
أنتم أُساةُ الجُرحِ فاتَّخِذُوا له
من طِبِّ شيخِ أُساتِكم ما جَرَّبا
وَصَفَ الدّواءَ لكم وخَلَّفَ عِلْمَهُ
فيكم فأين يُريدُ منكم من أَبَى
يا قومُ لستم بالضِّعافِ فغامِروا
وخُذوا مطالِبَكُم سِراعاً وُثَّبا
أفما كفاكم قُوّةً من دينكم
ما جَمَّعَ الإِيمانُ فيه وأَلَّبا
يا آلَ يعربَ من يُريني خالداً
يُزجِي الخميسَ ويستحثُّ المِقْنَبا
من شَاءَ منكم فَلْيكُنْه ولا يَقُلْ
ذهب القديمُ فإِنّه لن يذهبا
السرُّ باقٍ والزّمانُ مُجدّدٌ
والسّيفُ مافَقَدَ المضاءَ ولا نبا
رُدُّوا المَظالِمَ عن محارِمِ أُمّةٍ
رَدَّتْ ظُنونَ ذوي الجهالةِ خُيَّبا
لم يُعْطِ أوطانَ العُروبةِ حَقَّها
من كان يَطْمَعُ أن تُباعَ وتُوهَبا


Amor come in so' pase
sempre ne li occhi d'esta donna regna:
ell'è contento e piase
che de cotanto onor se faccia degna.
Costei porta la 'nsegna
de pregio, de valore e de vertute;
costei sola è salute
per cui l'anima mia vivere aspetta.


Nechť k nesmrtelnosti dal Bůh ti věna,
kov myšlének jen tehda zostříš v hroty,
kdy plamen lásky své dá k tomu žena.
Svou Collonu mít musil Buonarotti.


Wie trinken sie in vollen Zügen!
Doch als sie kaum den Durst gestillt,
Bezeigen sie ihr Mißvergnügen,
Daß hier nicht Wein, nur Wasser quillt:
»O fades Getränke!
O ärmliche Schwenke!«


Wann ein Geitzhals ist gestorben, hebt sein Schatz erst an zu leben;
Ieder wil bey diesem Kinde willig einen Paten geben.


S úsměvem patřím, kolem jak všady
pučí a bují život zas mladý;
kde byla poušť jen, kvete ráj dnes –


Ché delle grazie, e raro valor vostro
è tal il prezzo, e sì famoso stuolo,
che tal non ha latino o greco inchiostro.


My nemilujem širý svět
a známe jen, co doma
a dovedem to povědět
vlasteneckýma rtoma.
Že revoluce v Stambulu?
To nehne pana Bambulu –
nechť svět se rve a bije,
on vlastenecký malvaz přec
u Fleků klidně pije.


O Frühling, ew'ge Liebesmelodie,
Unausgetönt von allen Nachtigallen,
Unausgeblüht von allen Rosen, wie
Unausgefühlt von Menschenherzen allen!
So Frühling, wie du's nun bist, warst du nie,
Und nie so Frühling wirst du wieder wallen;
Denn nun zum Frühling macht dich blickend Sie,
Und sonst nur Blicke, die der Sonn' entfallen.


Weiche Hügel hingestreckt,
Dicht mit Baum und Strauch gedeckt,
Und von Wäldern übersäumet,
Drob ein Morgenhimmel träumet.


Du lang geöhrter Dropff/
du grober Esels-Kopff/
willstu itzt gantz allein
nicht frölig seyn?


- - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - -
- - - - - - - - -
Vérit, életét, vagyonját
Adja, hogy segítse honját
Számtalan szükségiben
v. Halmozott inségiben


Kvik! to po skle hnátem dráp’
a po prahu klip a klap.


che no attenda plu misericordia:
e zo ch'el vol che sïa fin mil'anni,
fàzal di botto, e struga gli tyranni.


Tausend Fäden der Entthronten
Locken spielend mich zurück,
Und vom Herd des Altgewohnten
Schluchzend winkt ein sterbend Glück.


„Wilkommen hier ins Gruͤn!
Per dio! das bejah’ ich,
Mein blaues Wunder ſah ich!
Woher, mein Kind, wohin?
So weit durch’s Meer zu reiten!
Und doch nicht abzugleiten? —


Da kommt ein selig Stillesein
In mein bewegt Gemüte:
Mir ist es, jetzt gedenkst du mein,
Du Herz von reiner Güte.


Una melodía que nace y renace de quién sabe dónde
sonidos que laten y laten en la noche que expira lenta
y un poeta que conjuga el verbo apenas la tarde se esconde


Haupt, regiere Deine Hütte;
Hüter, mache, daß wir ruhn;
Meister, lehr uns grosse Schritte
Los auf die Vollendung thun.


Ach! daß Jahre voll Vergnügen
Schnellen Winden gleich verfliegen!
Einen Augenblick voll Leid
Macht der Schmerz zur Ewigkeit.


Dem einen macht es Spaß, bei Reichen
zu Gast zu sein,
dem andern mehr bei seinesgleichen
zu Rast zu sein
und in erträumten Königreichen
auf goldenem Thron
Phantast zu sein.


GottGottGott, GötterGott! Du Vater alles Lichts!
Ich falle dir stat alles Volks zufus.
Gedenke, das wir sind ein allzuleeres nichts!
O bire neu in Jesu grus und kus!
Gib Jesusgeist durch Jesusgeist zuschmekken,
Das licht durchschüttre Mensch und Rund!
Las Jesusgeist mit Jesusgeist uns dekken,
Und mach mit uns den Kühlungsbund.
Der Jesusgeist müss Jesusgeist absenden,
Das alle Welt sich neu zu Gott könn wenden.


Ce qu'ils viennent tenter, c'est la dernière épreuve ;
Jusqu'au fond du tombeau ce qu'ils emporteront,
Tristement convaincus, c'est la dernière preuve
Que jamais à l'oubli les morts ne survivront.


A tisztelet és a meglepetés mián
Most alig talált szót a jószívü király.
(Hej mert akkorában nagy volt e szó: Árpád!
Híre és hatalma messze földre szolgált!)


das, wie ich weiß, dich mehr als Gold ergetzt,
das mich in dich und dich in mich versetzt.
Gieb her die Hand, diß Herze soll sie binden!


Laß uns, wer dein Vater ist, dir in augen lesen.


Natural maravilla, arquitectura
de la inmortalidad, sagrada al nombre
de aquella Virgen sola sin ejemplo.


Erhalt, O Hüter Israel,
Jetzt und auch künfftig meine Seel'
In deinen Schutz ergeben;
Schaff, daß ich ruhe diese Nacht,
Beschirmet von der Engelwacht,
Die ob den deinen schweben.
Auf dich
Trau ich:
Laß mein Sinnen
Und Beginnen
Deinen Willen
Jetzt und allezeit erfüllen.


Verse ton souffle auguste et chaud
Jusque sur les plus humbles têtes.
Porte des reproches là-haut,
Égal aux dieux, frère des bêtes.


Praha, Bratislava, Rusa, Varna.
Stokrát myšlenka mi vzletí marna,
lítost, radost, úzkost, naděje.
Stokrát ptám se: V tomto okamžiku
co as děláš v kupé, na parníku –
stokrát dálka se mi vysměje.


ma tal forse lasciollo, acciò che 'l mande
a divorar questa vil greggia, unita
sì ne' suoi danni e di spogliare ardita
i solchi ov'ella i suoi tesauri spande.


Gode Helycona e gelide acque stilla
in vista peregrina ornate e chiare,
lieto ch'onori l'unde e 'l suo bel rivo.


En el surco del verso,
que tu voz siembra,
el verbo se encierra.


O weh mir armen Gwelffen,
wie ist mein nodt so gross!
Will mir kein freundt jtzt helffen?
wie steh ich hie so bloss:
Auff die ich mich vorlassen han
sein all von mir abtretten,
sind nicht ein trewen Man.


Asciutte le mirate? or corra, dove
nega d'andare il pianto, il sangue mio. –
Qui tronca le parole, e come il move
suo disperato di morir desio,
squarcia le fasce e le ferite, e piove
da le sue piaghe essacerbate un rio;
e s'uccidea, ma quella doglia acerba,
co 'l trarlo di se stesso, in vita il serba.


Do bláta hvězdy roztroušené...
Slov smělých úsečná tesklivost. –
Radš hledat ženu. – Okoušené
to víno hoří, trpké dost...


Un llanto,
un llanto de mujer
interminable,
sosegado,
casi tranquilo.
En la noche, un llanto de mujer me ha despertado.
Primero un ruido de cerradura,
después unos pies que vacilan
y luego, de pronto, el llanto.
Suspiros intermitentes
como caídas de un agua interior,
densa,
imperiosa,
inagotable,
como esclusa que acumula y libera sus aguas
o como hélice secreta
que detiene y reanuda su trabajo
trasegando el blanco tiempo de la noche.
Toda la ciudad se ha ido llenando de este llanto,
hasta los solares donde se amontonan las basuras,
bajo las cúpulas de los hospitales,
sobre las terrazas del verano,
en las discretas celdas de la prostitución,
en los papeles que se deslizan por solitarias avenidas,
con el tibio vaho de ciertas cocinas militares,
en las medallas que reposan en joyeros de teca,
un llanto de mujer que ha llorado largamente
en el cuarto vecino,
por todos los que cavan su tumba en el sueño,
por los que vigilan la mina del tiempo,
por mí que lo escucho
sin conocer otra cosa
que su frágil rodar por la intemperie
persiguiendo las calladas arenas del alba.


Mysironi slul ten Vlach. Choť jeho
Češka byla, mladá, spanilá,
Jenž co anjel dobrý muže zlého
Před bludnými kroky chránila.
Marná snaha; něžná slova lásky
Neobměkčí srdce kamenné,
Stobarevné Hymenovy pásky
Slabě víží duše zrůzněné.


»Ihr Mägde, schaut, was ihr im Schreine habt!
Nicht darfst du mir von hinnen unbegabt,
Mein blondgelockter Enkel, der mir bot
Mit priesterlichen Händen Gott im Brot!«


山寒虚籁接溪声
暮雨连空翠几层
寄榻若无千里梦
便如云衲一孤僧


Die Lutheraner schreien:
»Ihr wollt uns hier entweihen
Die große Gottes Welt
Mit eurer Herzenskält,
Wozu hat Gott geschaffen
Der grünen Wälder Pracht,
Der Wolken helle Waffen,
Und ihrer Blitze Macht,
Wollt ihr nicht sehn um euch,
Doch wir verstehen euch gleich;
Denn wir verstehn die Welten,
Ihr könnet sie nur schelten.«


V zvadlých listech hnědých stářím
petrklíč dí: Zlatem zářím!


Er führte sie ins grüne Gras,
Er bat, lieb Aennchen niedersaß,
Er legt seinen Kopf in ihren Schoos,
Mit heißen Thränen sie ihn begoß.


Come, my mates, let us work,
And all hands to the fork,
While the Sun shines, our Hay-cocks to make,
So fine is the Day,
And so fragrant the Hay,
That the Meadow's as blithe as the Wake.


Winket der Todesengel meine Seele
Zu den Sternen empor: so überschatte
Jenes dichte Rosengebüsch den Hügel
Meiner Gebeine!


Wenn Sie aber dennoch den Anblick riskieren,
So dürfen Sie nicht übermäßig erschrecken,
Wenn unterwegs das Pferd mitsamt dem Inhaber
Sollte vielleicht an der Drehkrankheit verrecken.


征路日才几
客心时已烦
春风花鸟处
回首忆田园


熹微衡宇露初乾
九月江南动早寒
肺气暂平新断酒
天香零落醒中看


LIKEWISE we see that Fate ne'er fails
To weigh things in impartial scales:
For, tho' some People are more blest,
With Understanding than the rest,
She some external Oddity
Bestows, which they themselves can't see,
Or some particular defect,
Which, while they indolent neglect,
To Mortals of inferior sort,
In harmless Satire serves for sport.


Soll Sylvia vor mir verschlossen seyn?
Verbotne frucht ist mehr als doppelt süsse;
Der neben-weg reitzt mehrmahls unsre füsse/
Die wollust wächst auch aus gefahr und pein.
Diß ist die süsse nuß/ so schwer ist auffzubrechen/
Die rose wird geliebt/ ob gleich die dörner stechen.


Er will uns allzeit – seiner macht.


Ir Gwaltige, pringt dem HERRN her,
pringt her dem HERREN stärk vnd Ehr,
pringt jm seins Namens Ehre!
Bettet im hailgen schmuck jn an,
dan er allain Gwalt zaigen kan,
vnd troz, der sie jm were!
Hört wie erschallt so vngestümm
auf den Wassern des HERREN stimm,
wie schallt es inn dem Thale,
das sie erschrecken alle!


Všechen žal světa, rmut a tíž
chtě-nechtě váti uslyšíš
z dutosti jeho zpěvu.
Není to ze msty, ze zvůle,
z tesknice, vášně zhynulé,
pro mír, ni pro úlevu.


Milence pohled němý bádá, zvídá,
otázky nejistoty v temno svítí,
milenky mlčení jim odpovídá:
o pravdu tušit lze, ne vysloviti.


¡Y estaba la calle tan triste y desierta!
Mas ella aún espera, soñando despierta,
con besos de fuego que calmen su afán


Ich steh inmitten
Kampfheißer Tage,
Ich bin geworfen
In wirbelnde Flut.
Die Seele blutet,
Die weiche Seele,
Wie kann von Vater
Und Mutter sie los?
An Herzensfäden
Bin ich gebunden,
Durch Herzensfäden
Schneidet die Zeit.
So laß sie schneiden!
Ich will's drum leiden,
Den Weg zu finden:
Wie werd' ich größer?
Wie werde mit andern ich selber befreit?


Finsternis hüllt schwarz und dicht
Was die Gegend mag enthalten;
Riesig drohen die Gestalten:
Wandrer fürchtet ihr euch nicht?
Doch ob tausend Schleier flicht
Los' und leicht die Wolkenaue:
Siegreich durch das zarte Graue
Sich ein funkelnd Sternlein bricht,
Langsam wallt es durch das Blaue,
Und der Zug folgt seinem Licht.


Nehmt, bitt' ich, nehmt von mir für gut
Der trewen Seufftzer heisse Glut,
Die strenge Bache bittrer Zehren,
Mehr weiß ich euch nicht zugewehren.


Bratři, věrní víry bojovníci!
Vyslali k nám posly protivníci,
Přátelství a službu vzkazujíce,
Zlaté hory, doly slibujíce,
Za krále když Zikmunda uznáme,
Jemu Hradec, slavné město, vzdáme.
A však vězte, bratři, dnes na ráno
Mělť jsem já kněz Ambrož vidění:
Znamenal jsem, kterak osení
Patou vojska bylo rozerváno –
A tu vidím na nebeském kruhu
V oblak oděného anjela,
Tvář se jako slunce blyštěla,
Nad hlavou měl rozepiatou duhu –
A ten volal převelikým hlasem,
Jakby sedm hromů mluvilo:
Duch, jenžto se snáší nad veškerým klasem,
Jejžto žezlo vrahův zlomilo,
Káže, aby pošlapaní vstali,
Svědectví o věčné pravdě dali!
A hle, osení to rozmetané
Hrozným kovů třeskem zhůru vstane,
Neb se v kališníky proměnilo,
Z jichžto ran se moře krve lilo.
Zdvihli jsou se statní víry lvové,
V čele jejich oba Prokopové.
Ejhle duch tu vnitřní v ústa moje
Slova klade – zděšen vyvolám:
Proč ty, hospodine, v dálce stoje
V dobách soužení se skrýváš nám?
Proč jsi v mlhách hněvu skryt?
Vrazi lučiště již napínají,
Šípy na tětivy přikládají,
Aby stříleli na věrný lid.
Aj tu zdvihl hlas svůj Prokop vůdce,
Otec věrných kališníků, řkúce:
Mějte pevnou víru v hospodina!
V zápasu kdož statně vytrváte,
Slávu věčnou na výsostech máte –
U nohou se v prachu plazí vina!
My co obět pro kalich jsme padli,
Bychom v smrti věkůvěčně žili,
Krví slávu česku pokropili,
Aby věnce její neuvadly.
Bratří milí, jenom vytrvání!
Pán pomůže věrným dítkám svým,
Dada mečům jejich požehnání,
Nepřátely prutem železným
Roztřiští, jak křehkou nádobu –
Bratří – setrvání do hrobu! –
Takto Prokop; já pak této chvíle
Procitnul jsem. – Nuže vězte míle,
Že vám Zikmund milost zkazuje,
Zlaté hory, doly slibuje,
Za krále když jej uznáte,
Pevný, slavný Hradec jemu vzdáte;
Zpomeňte však na vidění moje,
Na hlas zpomeňte, jejž vůdce voje
Páně vydal!


杜老诗中佛
能言竹有香
欲知殊胜处
说著早清凉


رَفَضُوا الشِّعْرَ جَهْدَ هُمْ ورَقوْهُ
بَينَهُمْ بالهَوَانِ والإزْدِراءِ
فَلَوْ أنَّ الكِتابَ كانَ بِأَيْدِي
هِمْ مَحَوْا مِنهُ سُورةَ الشُّعَراءِ


Und wenn nach heißem, ernstem Tag
Du mir verscheuchtest schwere Sorgen,
Wenn ich an deinem Herzen lag,
Und nicht mehr dachte an ein Morgen –
Glückes genug.


So sitzt der blinde Greis im Stuhl,
Rührt keines seiner Glieder,
Und schlägt mit seiner Stimme Schall
Den Mörder doch darnieder.


Que ne l'étouffais-tu, cette flamme brûlante
Que ton sein palpitant ne pouvait contenir !
Tu vivrais, tu verrais te suivre et t'applaudir
De ce public blasé la foule indifférente
Qui prodigue aujourd'hui sa faveur inconstante
A des gens dont pas un, certes, n'en doit mourir.


Igy jut Dalmátiáig, egy tört, zuzott hajó....
Királyi sors! jó s rosszban emberként osztozó!


Ma essa, quella notte, sola sola
Sopra ad una barchetta piccolina
Passò nel stretto, ove è l'onda che vola
E fa tremare e monti alla ruina;
Né si potrebbe odire una parola,
Tant'alto è quel furor de la marina;
Ma la dama, vargando come un vento,
A Regio se ricolse a salvamento.


Kámen zapadává,
ryby po něm lapou;
ryby po něm lapou,
vlny po něm šlapou;
obrostá ho řasa
a kol kolem sítí,
až se na vždy ztratí; –
však zda kámen cítí? –“


雪液清甘涨井泉
自携茶灶就烹煎
一毫无复关心事
不枉人间住百年


Nechť jsou doby mrtvé opět živy –
Dejž mi spatřit divů všechněch divy!


Sonnenfunken – goldner Hauch –
Löscht ihn nicht – leise! leise!


Or ch'ei mi sfida e qual più a dentro punge
saetta vibra, e quasi fero artiglio
per farmi il fianco infermo e 'l sen vermiglio
la mano adopra che risana ed unge,


Was oben und unten in Fülle und Kraft
Die ewige Mutter erschuf und erschafft,
Sie hat es in Formen, in steife, gehüllt,
In starrende Normen das Leben gefüllt.


溪头古树静垂阴
溪水盈盈不受尘
五月江南新雨歇
晚风多少纳凉人


Ó, květy štěstí: vzpomínky vy milé,
sny první písně, první lásky chvíle!
Či kruté ruce porvaly vás? Rcete!
Ta tam vše rosa, setřen pyl...
hruď lidská pouze jedenkráte kvete;
a blah jen, kdo z té rosy pil! –


A szél kapott föl s úgy hozott elém:
nagy, messzi elhalt forró nyári csókot,
amely a szőke szeptemberbe szállt,
míg nyári felhők selymébe fogódzott.


O rei estava ensimesmado,
De sua boca nada se ouvia
— nenhuma ordem para hoje,
nenhum enforcament
Não foi cobrado o dízimo da noit
Um escândalo arrebentou na economia
e não foi liberado o pensamento
porque o rei havia-se calado
e o país inteiro adormeci
O enclausurado urrou por entre as grade
Mil acidentes com os bóias-fria
O bispo ficou celerado, possesso
e o diabo rezou a ordem do di
Na iniciativa privada
forjaram-se falências desastrosas
com a mudez do rei que só ouvi
Mataram cães de estimação
em mansões de beira-ri
Comunidades se desintegraram,
crianças tornaram-se desafio
e a nudez das mulheres
virou prato do dia,
Adeus, véus de Alexandria!


野亭杂花红近人
山翁爱客青纶巾
涉江欲采芙蓉去
无数秋风鬓发新


Což knihu lásky otevřel
jsi pro tu tvář jen jedinkou?
až k ní došel’s, a končíš už
snad s milých tváří vzpomínkou?


百昌蕃殖归神化
万宇欢康属圣时
形气既和无疾疠
冰台还更觉生迟


 Per quant'aggio di gioia
tant'aggio mala noia:
la mia vita è croia
sanza voi vedendo.
Cantando aivo
or vivo pur pensivo
e tutta gente ischivo,
sì ch'io vo fuggendo,
pur cherendo —ond'io m'asconda:
onde lo core m'abonda
e [per] gli occhi fuori gronda,
[e] sì dolcemente fonda
com' lo fino oro che fonda.


浮云散尽碧天西
那处佳人露只眉
正可开樽邀客饮
只愁易落不迟迟


Óh, neked már fáj a bú is,
Az öröm is fáj neked!
Bánt az árnyék, a derű is,
Bánt az édes, keserű is,
Mint a szegény beteget.


أعاضني الدّهر من رؤياكم نظري
آثاركم وبرغمي ذلك العوض
ثم استقال فقد أضحت موانعه
دون التداني من الآثار تعترض
فقل لمن يمنع الحل المباح غدا
توفي وحقك ما أصبحت تقترض


Dein Vater aber, der sich nennt ein Dichter,
Er möchte dich, und dauerhafter, krönen;
Sein ganzes Leid für dich in Kränze flicht er.


Opustil hned zeman hrad svůj,
v ovčí rouno oblekl se,
aby zakryl co jen možná
těla svého bílé vředy,
a pak bloudil bosou nohou
po lesích a hledal cestu
ku Sázavě. Když tam přišel,
padl k nohoum Prokopovi.
Odstoupili všichni bratří,
požehnali sebe křížem;
hrozné bylo popatření
na člověka, jenž tu klečel
a dvě ruce natahoval
plné ran a plné hnisu.
Ale Prokop pozvedl jej,
zeman zase padl na zem,
do země tvář bledou zaryl,
a pak jal se zpovídati
přede všemi z hříchu svého.
Když dokončil svoji zpověď,
velkým hlasem před vším lidem
zved jej Prokop, a když bratří
zdráhali se k němu vstoupit,
sám jej do své celi odved,
sám s ním žil, s ním vykonával
pokání, jež uložil mu.
Jednou v noci na modlitbách
když dlel podle obyčeje,
pozoroval, malomocný
jak se zvedl s lože svého,
tichým krokem přešel celi,
sáh po šatu Prokopovu,
do něho se oblek celý
a pak s velkým pláčem sklesl
před své lože na kolena.
Povstal Prokop od modlitby:
„Co tu děláš, bratře milý!
Proč oblékáš moje šaty?“
S pláčem zeman odpovídal:
„Otče, jsem juž druhý měsíc
v cele tvojí, modlíme se,
postíme se – ale darmo;
ruka boží zavřena jest,
jeho hněv mou hlavu tíží.
Tu jsem myslil, že když v noci
obleku se v tvoje roucho,
že snad zhojí se mé rány
divnou mocí, která z tebe
na vše strany rozlévá se.
Chtěl jsem vírou spasen býti.
Odpusť mému provinění!“


城头折葛花
一朵如鸳鸯
莫漫怜芳采
相牵亦太长


碧花翠蔓引牵牛
丛竹黄葵意更幽
不用田畴三日雨
已输𫁂䅉十分秋


Nur noch das Schwanenfittichwehn,
Das Brüsteaufundniedergehn
Der stummen Riesin hört die Welt,
Die müdebang den Atem hält.


Partout le sable aveugle et le désert flamboie.
Pas un homme ne passe et pas un chien n'aboie
Dans les villes aux blocs d'édifices carrés.
Depuis le vert delta jusqu'à Thèbe aux cent portes
Dont les temples sous eux cachent des cités mortes,
Tout se tait et s'endort sous les rayons sacrés.


Világosodik lassacskán az elmém,
a legenda oda.
A gyermek, aki csügg anyja szerelmén,
észreveszi, hogy milyen ostoba.
Kit anya szült, az mind csalódik végül,
vagy így, vagy úgy, hogy maga próbál csalni.
Ha kűzd, hát abba, ha pedig kibékül,
ebbe fog belehalni.


„Tam na Golgotě zmlknou navždy ústa,
jež hlásala ty nepříjemné pravdy.
Tam proraženy hřebem ztuhnou nohy,
jež za hříšníky spěly celou zemí,
tam vykrvácí pravice, jež důtky
z provazů spletla na hanobce chrámu.
A bude pokoj! Svatý pokoj hříchu!“


وَغَزالٍ مِن آلِ شَيبانَ قَد أَح
رَمَ عَيني في اللَيلِ طيبَ الرُقادِ
بابِلِيُّ الأَلحاظِ كَالنارِ خَدّا
هُ وَلَكِن حَرَّها في فُؤادي
قُلتُ لَمّا يُرَنَّحُ عِطفَي
هِ كَغُصنِ الأَراكَةِ المَيّادِ
قَد سَرَقتَ الرُقادَ قالَ مُجيباً
لَيسَ هَذا بدعاً مِنَ الأَكرادِ


Tu ch'a que' fiori, Amor, d'intorno voli
qual ape industre e 'n lor ti pasci e cibi
e ne sei così vago e così parco,
deh, come puoi soffrir ch'altri delibi
umor sì dolce e 'l caro mèl t'involi?
Non hai tu da ferir saette ed arco?
Ben fosti pronto in saettarmi al varco
allor che per vaghezza incauto venni
là 've spirar tra le purpuree rose
sentii l'aure amorose;
e ben piaghe da te gravi io sostenni,
ch'aperte e sanguinose
ancor dimostro a chi le stagni e chiuda;
ma trovo chi l'inaspra ognor più cruda.
Lasso! il pensier ciò che dispiace e duole
a l'alma inferma or di ritrar fa prova
e più s'interna in tante acerbe pene.
Ecco la bella donna, in cui sol trova
sostegno il core, or, come vite suole
che per se stessa caggia, altrui s'attiene:
qual edera negletta or la mia spene
giacer vedrassi, s'egli pur non lice
che s'appoggi a colei ch'un tronco abbraccia.
Ma tu, ne le cui braccia
cresce vite sì bella, arbor felice,
poggia pur, né ti spiaccia
ch'augel canoro intorno a' vostri rami,
l'ombra sol goda e più non speri o brami.


Erfleh' mir, daß dereinst mein Sterben
So selig wie Dein Sterben ist,
Und laß mich eine Stätt' erwerben
In jenem Haus, darin Du bist.


Wie mild erleuchtend längs der Ruinen dort
Des Herbstes frühaufstrahlender Mond erglänzt,
In goldnen Schlummerwellen hinströmt
Über den Hügeln der Öde Roma's,


五马浮江一马龙
亡何兵满建康宫
瓜分鼎峙从来事
犹说金陵王气浓


Um wenig Vorteil wird er schon
Aus dir mit Meineid sprechen;
Dich zwingen, der Arbeiter Lohn
Unmenschlich abzubrechen;
Er wird in dir der Witwen Flehn,
Der Waisen Tränen widerstehn.


Aljófares risueños de Albïela
Al blanco alterno pie fue vuestra risa,
En cuantos ya tejió coros Belisa,
Undosa de cristal, dulce vihuela;
Instrumento hoy de lágrimas, no os duela
Su epiciclo, de donde nos avisa
Que rayos ciñe, que zafiros pisa,
Que sin moverse, en plumas de oro vuela.
Pastor os duela amante, que si triste
La perdió su deseo en vuestra arena,
Su memoria en cualquier región la asiste;
Lagrimoso informante de su pena
En las cortezas que el alisio viste,
En los suspiros cultos de su avena.


Desde o dia em que o mar, que é sempre austero e forte,
Chamou o teu marido aos mistérios da morte,
Tua vida tem sido uma eterna invernia...


e dice: – O cavalier, seguendo il grido
de la fallace opinion vulgare,
duce seguite temerario e infido
che vi fa gire indarno e traviare.
Or d'Ascalona nel propinquo lido
itene, dove un fiume entra nel mare.
Quivi fia che v'appaia uom nostro amico:
credete a lui; ciò che diravvi, io 'l dico.


Kommt denn das Morgenroth,
So lob ich Gott.
Dann mit der Feldschallmey
Ruf ich das Lämmerg'schrey
Ganz nah herbey;
Da ist kein Seufzen, kein trauriger Ton;
Denn die Morgenstund
Führet Gold im Mund,
Baut mir ein'n Thron.


屈指流年醉里论
清溪如旧泪痕新
也知不乏追随客
谁是当时共济人


亭前不改晋山河
亭下春风屈曲过
我自不知贤者事
细挼花片付流波


Leurs muscles, où respire
Avec tout son empire
L'immortelle vigueur


冰厓霜树隐房栊
明月澄波夜正中
间有早梅花发尽
冲寒惊起独吟翁


Es ist kein Ding auf Erden,
Und wer es noch so gut,
Das nicht kan widrig werden,
Wen man es immer thut.
Die Ruh' erhält das Leben,
Doch wen man Nacht und Tag'
Ihr müste sein ergeben,
So würde Sie zur Plag'.


Wer ein recht stilles Herz begehret,
Lass' sanfte fallen, was ihn störet,
Und kehr' in Jesu Herz hinein;
Da kann das Herze stille sein.


Da kam der Sohn des Gondoliers gesprungen:
»Schnell! Schwer wird sonst die Heimfahrt. Tiefer Nebel
Hält schon im Süden Stadt und Meer umschlungen.«


Dětské moje čelo nejraděj’ tu dlelo
na rameně sestry, nejmilejší všech,
v její duši bájí pučelo, jak v máji
zlatoušků se shlíží v jasných pramenech.


Jedem leisen Verfärben
Lausch' ich mit stillem Bemühn,
Jedem Wachsen und Sterben,
Jedem Welken und Blühn.


On cítí čár štíhlého toho tílka
i ručku teplou na svojí se chvít,
a jak by síťku hodil na motýlka,
tak její srdce v ústret svému bít.


Viděl jsem tě v denní kráse tvojí,
viděl jsem tě, růže, z večera
v slzách tvých, jež skrytě za šera
s nocí den ve vonných ňádrech pojí.


»Wache auf, wach auf, du Schöne!
Liebesheimat ringsum lacht,
Zaubrisch ringen Duft und Töne,
Wunderbarer Blumen Pracht
Funkelt rings im Morgengolde –
Schau um dich! wach auf, du Holde!«


Der Einheit Größe, die den Gipfel krönt,
Ließ mich das Schicksal nicht ersteigen – –
Nun denn! So scheid' ich unversöhnt –
Und eine andre, große Harmonie
Gibt mir das letzte, weltzeitlose Schweigen ...


Und um seine rote Nase
Flattert ein Zitronenfalter,
Fliegt zu einem schönen Mädchen,
Das mit scheuem Herzen horcht.


všech vzdorujících dílnou hlučně zněly,
hněv obrů odsouzených po věk celý
být stráží paláců a panských sadů,
hněv kariatid, jež tu kují zrádu,
že jednou břemene a nudy syty
s beder svých svrhnou portály a štíty,
hněv bohů, že tak dlouho luza smělá
smí zrakem frivolním jich čistá těla
bez trestu hltat. Hněv ten rostl v moře.


Ja! mir künden heilige Schauer:
du auferstehest,
den ich dunkel geahnt
in den Dämmertagen der Kindheit
und den ich verloren, vergessen
im selbst sich vergötternden Jünglingsrausch ...


Quando più l'alma, che no' ad altro attende,
in aspetto pensosa e 'n sé romita
a contemplar vostra beltà infinita,
per grand'amor nel gran piacer s'accende,


While to the cheerful hearth and social board
Content and ease repair, the sons of want
Receive from niggard fate their pittance scant;
And where some shed bleak covert may afford,
Wan poverty, amidst her meagre host,
Casts round her haggard eyes, and shivers at the frost.


	E tanto tempo viverà la corte
quanto sarà la vita di ser Cecco,
perché è tutt'uno ser Cecco e la corte.


MAKE there my tomb beneath the lime trees' shade,
Where grass and flow'rs, in wild luxuriance wave;
Let no memorial mark where I am laid,
Or point to common eyes the lover's grave!
But oft at twilight morn, or closing day,
The faithful friend, with fault'ring step shall glide,
Tributes of fond regret by stealth to pay,
And sigh o'er the unhappy suicide!
And sometimes, when the Sun with parting rays
Gilds the long grass that hides my silent bed,
The tear shall tremble in my CHARLOTTE's eyes;
Dear, precious drops! they shall embalm the dead;
Yes! CHARLOTTE o'er the mournful spot shall weep,
Where her poor WERTER, and his sorrows — sleep.


千骑西南最上头
雪山晴色照吴钩
高牙大纛行春暇
满酌郫筒酹武侯


a kývá hlavou: Vím, že vy jste pán,
já paní z Trocnova; to žertík malý
byl pánem bohem dobrým lidem dán,
by se mně, ženě s bradou, z duše smáli).


Mit schwerem Kampf das Leben bricht,
Der Baum, der Busch, so todesmatt,
Hält seufzend fest am letzten Blatt;
Wie gut der Tod, sie glaubens nicht.


Haz tu gusto, que yo quiero
Dejar (pues de ello te sirves)
El espíritu cansado
Que mis flacos miembros rige.
Conseguiremos en esto
Ambos a dos nuestros fines:
Tú el de cruel en dejarme,
Yo el de leal en morirme.
Tú, rey de los otros ríos,
Que de las sierras sublimes
De Segura al Oceano
El fértil terreno mides,
Pues en tu dichoso seno
Tantas lágrimas recibes
De mis ojos, que en el mar
Entran dos Guadalquivires,
Ruégote que su crueldad
Y mi firmeza publiques
Por todo el húmedo reino
De la gran madre de Aquiles,
Porque no sólo en las selvas,
Mas los que en las aguas viven
Conozcan quién es Daliso
Y quién es la ingrata Nise.


NEin Ungluͤck iſt zu groß/
zu ſchwer die Noth/
So mancher Hertzens-ſtoß
dreut mir den Todt.
Mein Schmertze weiß von keiner Zahl.
Vor/ nach/ und alle mahl’
haͤufft ſich die Quahl.


A zas patřil v tmavou dál,
hlubokou a nedohlednou,
dalekou a spící v mlze.
S očí jeho tryskly slze,
chvěly se a tváří bědnou
tiše, volně kanuly.


Ich kann in Gedanken dem Winter entschweben
Und trotz dem Winter im Frühling leben.


Lebend, zu verschiednen Stunden,
Sahn sie, Herr, dich dort und hier;
Sie berührten deine Wunden,
Sprachen, aßen oft mit dir.
Deinen Trost und deine Lehren
Ließest du sie wieder hören;
Freudig betheten dich an,
Die dich wieder lebend sahn.


Du stolzer Narr, siehst immer unter Dich.
Schau über Dich!


Es rauscht, die gelben Blätter fliegen,
Am Himmel steht ein falber Schein;
Du schauerst leis und drückst dich fester
In deines Mannes Arm hinein.


Este é um poema quadradEste poema é um quadradÉ um poema este quadrado?
Este quadrado é um poema,
Este quadrado  Um poema
É um poema – este quadradEste é um quadrado-poemUm quadrado-poema é este
Poem Este é um quadradUm poema quadrado é este
Quadrad Este é um poema,
este  Um quadrado-poem


«Antes ser na terra escravo de um escravo Do que ser no outro mundo rei de todas as sombras» Odisséia - Homero Antes ser sob a terra abolição e cinza Do que ser neste mundo rei de todas as sombra Sophia de Mello Breyner Andresen | "O nome das coisas", 1977


Též zvláštní místo pro sebe si našli:
milounké hnízdečko to v lůně hor.
Dvě skály proti sobě stály v spor,
a ty, jak dívčí vlas se zdobí mašlí,
svůj mech si bílým vyleštily pásem,
jenž po nich zurčil tenkým pramenem.
A dole, mezi skal těch kamenem,
se leskly trávy sametovým klasem.
Ty byly jako schválně tu, dle plánu,
jak koberec k sedátku prostřený;
sedátkem kámen byl tu omšený,
kobercem to, kam noha šlápla v stranu.
To dole. Nahoře však, prostřed doubí,
vstříc rostly sobě šípky vysoké,
ty spletly tak se v tísni divoké,
že tvořily jak jednoslité loubí,
jímž s těží dral se den i krůpěj deště.
Bylať to klenba divě líbezná,
jak velká živá brána vítězná,
kde vše se šatí v přirozeném leště.
To byl jak koutek schvalně uschovaný.
Však znali jej též ptáci peřestí,
jej laňky znaly v ranním úcestí,
a Katušce byl nad vše milovaný.


Und selig ist derselbe Mann,
Der die Anfechtung dulden kan:
Denn wenn er nun nach vielen Wunden
Bewährt und lauter ist gefunden,
Nimbt ihn der Himmel herrlich an.


Jdi, vezmi břízy hebký vlas
a metlu udělej,
slz neuroň a zas a zas
tu ruku sešlehej;
a bij a bij a neulev,
až znikne ruky strašný zjev,
jenž hrozí prstem.


Pryč ty cáry dolů z tvého těla,
jež je plno hnisu, jeden vřed,
pryč ten lživý soucit s tvého čela,
ušlapaných slyš hněv burácet!


Fern hinunter in die Flut
Taucht das Licht, sich nochmals wendend
Zu den Bergen, eine Glut
Ihren Alpenblumen sendend.


nas palavras


Už tmí se. Jak poutníci smutní
v tmách bělavé kapličky jdou;
jak zoufalá beznaděj cesta
tam bez konce vine se tmou.


青山中有一道士
独卧烟霞昼掩扉
踏雪叩关知意重
拥炉相与话真机


A cizinec-li ode hranic dále
pokročil,
já nechci moci díl, chci nebezpečí ale
celý díl!


捍裘未减春垆暖
丈室偏宜道骨寒
摆手便行呼不应
闲名在世试除看


Ob es in dem Innern auch
Dumpf und düster schweiget;
Sei zufrieden, daß der Rauch
Mild gen Himmel steiget.


Byl palác velký dvacíti as pater,
do hloubky zdi měl víc než deset sáhů,
v mrak střecha ztrácela se jako kráter
skrz vrata schody ve spirály dráhu
zřel’s točit se velký amfiteater,
zmok strašný ležel přes příč toho prahu,
dva velcí obři, lebka jejich zlatá
a z jílu nohy, hlídali mu vrata.


So werd ich frey von allen Stricken:
Jndem das Hoͤllen-Netze bricht/
Sich darff kein Garn mehr auf mich ruͤcken/
Noch mich mit ihren Ketten druͤcken/
Weil ſelbſt das ewig helle Licht/
Bey GOtt vor meine Schuld einſpricht.


Komm, kehr doch wieder ein, du ausgekehrte Seele,
Und bleib nicht länger fern im Land der Mitternacht,
Komm und auch ja dich nicht mit Furcht und Unglaub' quäle,
Gott ruft und wartet schon, bis du zurecht gebracht!
Bekenn nur deine Schuld und beuge dich demütig,
Kehr dich vertraulich so in seinen Schoß hinein;
Ach nein, er zürnet nicht, er ist so fromm und gütig,
Mit armen Kindern will der Herr vertrauet sein!


Früher reichten deine Schatten weiter als die salz'ge Flut,
Wenn du deine Krone tauchtest in der Abendsonne Glut,


Jasné ráno. Zvonů zvuk se pojí
s šumem pestrých davů v řadách bud,
žebrák u cesty, kde lid se rojí,
zmrzačený ukazuje úd,
vřeště k tomu modlitbičku svoji.
Tam pak serbus v tváři všecek rud,
samožitnou spíš než těžkou službou,
po hospodě šilhá s vroucí tužbou.


A tiše, bez reptání skláníš hlavu
na ňadra svého vládce, dětinná,
jak poupě tonoucí ve dravém splavu,
jak zašlapaná záhy květina.
Nač třeba druhé půlky jabka nyní?
Mrak Erebu tě zahrnul a stíní,
nit žití v ráz ti Parka přetíná.


Ich weiß nicht wo's Vöglein ist,
Ich weiß nicht wo's pfeift;
Hinterm kleinen Lädelein,
Schätzlein wo leist?


Čiperná byla to blondýnka.
Ač jsem byl nemluvné kotě,
tak rád bych, věřte, byl zlehýnka
zulíbal rety té slotě!


芹藻浮香水半环
官曹得似广文闲
羽书趣上将军马
却拥貂裘度剑关


hasta que al fin, doliente y compasiva,
venga, implorada, tu inmortal hermana
y en su seno piadoso me reciba


„Kam v tom ošumělém kabátě jdeš, příteli?“


Jeder Einfall, statt ihn zu loben,
Wird einem andern zugeschoben.


Hinauf! wo dich der Blitz mit Christo soll umgeben,
Mußt du wie seine drei auf Tabors Höhe leben.


Herr Vullmacht hett nich Unrech, seggt de Docter,
Mi dünkt dat ok, de Welt ward jümmer koler;
En ächten Bruskopp süht man nu man selten,
Un Allens ward vernünftig, still un old.


Vždyť znáš mě přec, jen v tvář mi hleď,
a doznej, ten že jsem,
jenž v posměch Kristu ukrutnost
vznes’ církve zákonem;


Der Kampff, die Angst, der Hohn war dein,
Der Sieg, der Nutz, die Ehr' ist mein;
Nicht hastu dir nicht überwunden,
Ich und wir All, die du befreyt,
Wir theilen uns die schöne Beut'
Und freuen uns der harten Stunden,
Da du die auffgebürdte Last
Biß auff das Blut getragen hast.


doğuşlar


Wunderschön Prächtige,
Große und Mächtige,
Liebreich holdselige, himmlische Frau,
Welcher auf ewiglich,
Kindlich verbinde mich,
Ja mit Leib und Seel gänzlich vertrau.
Billig mein Leben,
Alles beyneben,
Alles, ja alles, was immer ich bin,
Geb ich mit Freuden, Maria, dir hin.


Lid dobrodušný si mne váží
pro pověsť, jež mne provází,
rád svěřuje mi, co jej blaží
a rady bere v nesnázi.


东土西天一幻缘
先生古佛岂其仙
攓蓬指处无生死
勘破髑髅未兆前


Leč, přec se nepodám! spíš vzmachem zoufalým
se vznesu k smrti šeru,
a zda tak před věky už bylo určeno,
to lhostejno mi věru. –


Když od báby neprospělo,
Tu k popovi se běželo,
On pop kropí, zažehnává,
Modlí se žalm, zaříkává.


Sparito il sol, che lagrime e sospiri
già tutti sparir fenne
quanti mai pena dienne,
e fiamma d'ardentissimi desiri;
o mille ogni dì squadre di martiri,
quai più spietati e forti,
e mille e mille morti, e mille inferni
entro il mio petto, e nel mio petto eterni.


牛背晚风清
渔舟夜月明
征人肠欲断
出塞不胜情


Skrývá jako vrána své hanby, a
Slovy na vzdory rozumu chlapství
Lahody hlásá, v srdcy zrádném
Lstivého vítěze smrtí,


Tak dí a onak – plané povídání.
Vím jiného cos: ironický Osud
nastrojí něco, by si moh jak Pilat
pak ruce umýt, ramenoma krčit:
Jsou sami vini, sami tak si chtěli...


Sprach dumpf der Aelteste: es stimmt!
Sein Nachbar ein Stück Kreide nimmt,
Durchstreicht die Ziffernreihen,
Daß es wie eine römsche Zehn
Oder ein Andreaskreuz zu sehn,
Mit dicken Strichen zweien.


O welche Luft! rings um mich hin
Im finstern Thal, auf Felsensteinen
Prangt die Natur im frischen Grün
Von unermessnen Tannenhainen,
Ein schmaler Bach, der über Sand
Und Kiesel glitscht, und sanft den Rand
Des bunten Ufers küsst, verschwistert
Sein süsses Plätschern mit dem Laut
Des Morgenwindes, der vertraut
Die Blätter meines Buchs durchflüstert.
Von Moos und Dorngesträuch verhüllt,
Steht dort auf jener Felsenspitze,
Mit scheuen Eulen angefüllt,
Der Rest von einem Rittersitze,
Den einst zu unsrer Ahnen Zeit,
Wie mich ein Landmann hier belehrte.
Der Muselmänner Grausamkeit
Mit räuberischer Hand verheerte.
Diess Schloss giebt meiner Neubegier
Oft Anlass zu gelehrten Fragen:
Wer führt' es auf? wer hauste hier?
Doch niemand weiss mir das zu sagen.


»All die Verliebten sind geladen!«
Rief wiederum Frau Dauthendey,
Und in der Stadt schloß man die Laden,
Paarweise zog das Glück herbei.


E quanto e plu e meno aparisse,
tanto la so vertù è plu ad uno.
Amico, non è vero che alcuno
la sconda mäi, po' ch'el avampisse.


Inzwischen kam ein Haufen frischer Gäste,
Da sah'n sie sich vertrieben, eh' sie's dachten,
Und müssen nun mit ew'gem Durst bezahlen!


连云不见五城楼
曾立金鳌顶上头
回首乾坤双雪鬓
海风吹梦落沧洲


Světa věk je dlouhý,
krátké lidské žití –
člověk z deště pravdy
sotva krůpěj chytí.


De rodillas pedía,
a mi sagrado corazón,
Dios mío no me dejes,
no aguanto este dolor.
Corazones de hielo,
que no sienten ni el amor,
díganme ustedes,
porque sentir tanta humillación
no más sangre,
no más violación,
han hecho de mi alma,
un rincón sin corazón.
Nunca más volverá a oír ni sentir,
ni gritos ni llantos,
que no me dejan vivir.
Ya no podré sonreír,
armas y cuchillos,
desgarraron mis sentidos
negándome todo consuelo,
a un inocente llevado al suicidio.
Me quité el alma,
negándome la vida,
para no ser así más testigo,
de tanta infamia.
Sujeté mi cuerpo, y encomendé mi vida, aquí tenéis
poderosos, lo que andabais buscando, coged cobardes
mi vida.


Sie schreiten fremd an mir vorbei,
Ich frage Keinen, wer er sei;
Wir wandeln auf und wandeln nieder,
Und sehn vielleicht uns nimmer wieder.


Snad víte už. Leč k vůli úplnosti
já povím obsah. Císař jeden kdys,
byl výlupek to lidské ješitnosti,
a ješitnost ta měla jeden rys:
nádheru v šatech. Nikdy neměl dosti
a co kde vymyslil v ní mozek čís,
to musil míti. Polovičku daní
ta praskla, jak se říká, jenom na ni.


Jener Abend war entschwunden;
Doch mit jedem Morgenlichte
Fand Johannes im Gefängnis
Frische Blumen, süße Früchte.


Seltsamer Troß! hier Riesenbau
Und hiebgespaltnes Angesicht,
Und dort ein Bübchen wie 'ne Frau,
Ein zierliches Spelunkenlicht;
Der drüben an dem Scheitelhaar
So sachte streift den blanken Fänger,
Schaut aus den blauen Augen gar
Wie ein verarmter Minnesänger.


Mein Töchterchen, mein Wunderchen,
du konntest kaum alleine stehn,
da hobst du schon, um mitzugehn,
die kleine Hand, so oft ich ging;
nun sollen wir uns wiedersehn
und kennen uns nicht mehr.


Les yeux toujours fermés, le petit Angélus


Na jejich vzácný brokát zlatý
vetkány tajné arabesky
a drahokamů duhy sváty,
ze kterých srší třpytné blesky.


Trovando una Formica ch'ali avea,
Vi montò su Fresiero, e poi dicea:
Giamo or volando al monte di Parnaso,
Ch'io son Bellorofonte, e tu Pegaso.


Schon lang'.
Und, Vetter Hans,
Säng' Er auch heut, im Leben und im Sterben
Und Brod- und Toderwerben
Gölt' Er als Gans.


Příliš mnoho nás tu dozajista
– dím, v dlaň hlavu chýle, –
bůžek vína z nedostatku místa
zasedl mi v týle.


A Marie než mluvila víc štkala:
„Chci vědět, zdali z mojí vázy vůně
po mukách všech, po hanbě kříže, v lůně
skal rozvětralých rovněž nezvětrala.“


Was euch Erholung beut,
Wär mir zur Last;
Was mich als Muße freut,
Ist euch verhaßt.
Des Tages Schaffen weiht
Mir auch die Rast,
Und bin ich nie befreit,
Ist süß die Last!


Si ya el griego orador la edad presente,
O el de Arpinas dulcísimo abogado
Merecieran gozar, más enseñado
Éste quedara, aquél más elocuente,
Del bien decir bebiendo en la alta fuente,
Que en tantos ríos hoy se ha desatado
Cuantos en culto estilo nos ha dado
Libros vuestra Retórica excelente.
Vos reducís, oh Castro, a breve suma
El difuso canal desta agua viva;
Trabajo tal el tiempo no consuma,
Pues de laurel ceñido y sacra oliva,
Hacéis a cada lengua, a cada pluma,
Que hable néctar y que ambrosía escriba.


Tou dobou pyšná dívka domů šla
kol husté lípy, stranou stojící
u bílé cesty, vzhůru hleděla,
a hle, na větvi sudba seděla,
,máť tmavých lesů‘, šerá, byla to.
Tu pravila jí dívka: ,Sudbo, slyš,
dej kvetoucí mi větev na vínek!‘


Dvě strašidla rod lidský bouří,
ční jako hory v jeho sen,
buď klesne v tmy, buď v žáru kouři
se ztopí – nikdy vykoupen.


Písma zatím vévodům jak došla,
vévodové ihned poskočili,
po bělických dolech, po ćeklinských
svěžích co tu výrostků a kloučků
sebrali, k nim velestovských mládců,
ozrinických přibrali též hlouček,
na pláň s nimi na Papratnu táhli.


Was ist es, das
An die alten seligen Küsten
Mich fesselt, daß ich mehr noch
Sie liebe, als mein Vaterland?
Denn wie in himmlischer
Gefangenschaft gebückt, in flammender Luft
Dort bin ich, wo, wie Steine sagen, Apollo ging
In Königsgestalt,
Und zu unschuldigen Jünglingen sich
Herabließ Zevs und Söhn in heiliger Art
Und Töchter zeugte
Der Hohe unter den Menschen.


En agua crasa el fuego convertido,
que del cielo al altar había bajado,
setenta años en ella sepultado
estuvo, sino muerto, amortecido


Fehlt mirs an aller Lebens-Kraft,
Hat meine Rebe keinen Saft,
Und sinke ich vor Mattigkeit
Beynahe hin zu mancher Zeit;
So ist Dein kräftiges Gefühl in mir,
Das hält mir starke Helden-Kräfte für.


So will hinfüro ich
Befleissen mich/
Daß in der Lieb'
Ich stäts mich üb'/
Auff daß ich also reich/
Den Englen gleich/
Wohl immerfort
Leb' hier/ und dort/
Will umb die Lieb auch geben
Gar mein Leben;
Auff daß ich leb' in ihr/
So lebt auch Gott in mir. 24


Mein Herz, und bei den Starken war mein Sinn,
Den Guten, die hier unten vormals lebten.


烟柳霏霏绿树丛
六桥春色有无中
只今夜半西湖月
一片空明漾玉虹


一水夷犹达汝阴
年华客意两相侵
河边无限青青草
揽辔何人系此心


Csak fázni egész éjszaka
és ázni, mint egy árva fa.


These are Britannia's praises. Deign to trace,
With rapt reflection Freedom's favourite race!
But tho' the generous isle, in arts and arms,
Thus stands supreme, in Nature's choicest charms;
Tho' George and conquest guard her sea-girt throne,
One happier blessing still she calls her own;
And, proud a fresh increase of fame to view,
Crowns all her glory by possessing you.


Denn in Deutschland weht der Sturm –
Sturm, man weiß, ist Wind –
Wähnen, wenn der Ast sie schnellt,
Daß sie flügge sind.


竹树潇湘声
华馆岩壑意
夜不下朱帘
为有云来去


– Ben mirarle dèi tu, poiché ciascuna
cede de' tuoi begli occhi a le faville. –
Così Tirsi rispose, a cui tranquille
ore né sol giamai volge, né luna.


Přec rád tě mám ty země má,
ty rodný kraji půvabný!
Jsouc v mlze celý zahalen,
se kryješ v mraku přede mnou,
ač dávno jsem tě neviděl.
Co znamenat má mlha ta?
Tvůj budoucnosti obraz to?
či mně jsi přichystala zjev,
bych hledě naň se viděl v něm,
a osud svůj, jenž čeká mne?


Sie gleitet hinweg durchs wogende Gras
Und sucht ihr Nest in den Tannen,
Die Schwestern schießen ihr rauschend nach;
Der Spielmann wandert von dannen.


Die Mondschein-Nacht ward stumm, und immer stummer,
Ich hörte nur der Rosse scharfen Trab.
Ein jeder Tritt, so sagte mir mein Kummer,
Führt von der Holden weit und weiter ab.
Und stets verscheucht' ein Zweifel mir den Schlummer:
Gedenkt sie wohl der Zeichen, die sie gab?
Erst als mein Haupt am Lorbeerkranze ruhte,
Den sie verschwiegen, still, mit sinn'ger Hand
Als Talisman mir für die Reise wand,
Fühlt' ich Erquickung in dem trüben Muthe.
Mir wies ihr lächelnd Bild ein heitrer Traum:
Doch ach! zu früh erschien Aurorens Purpursaum.


Clam fugit et tenerae linquit penetralia matris:
Per freta, per terras et per inane volat.


Kdosi mu střelil tam do lebky,
Rychlík pad, jak by si lehal,
krk natáh, trochu se převalil
a zadní nožičkou šlehal.


И это небо голубое,
И эта выспренняя тишь!
И кажется, — дитя ночное,
К земле стремительно летишь,
И радостные взоры клонишь
На безнадежную юдоль,
Где так мучительно застонешь,
Паденья ощутивши болА все-таки стремиться надо,
И в нетерпении дрожатНе могут струи водопада
Свой бег над бездной задержать,
Не может солнце стать незрячим,
Не расточать своих лучей,
Чтобы, рожденное горячим,
Все становиться горячеПорыв, стремленье, лихорадка,
Закон рожденных солнцем сиПролей же в землю без остатка
Все, что от неба получи


Léta travím v bědování
Není cíl mé zlobě,
Jenom tím mi pohověno,
Poplakám-li sobě!


A fákon megszólalnak a csengők:
Valaki megérkezett.
A hajnalnak is sok csengője van,
A hajnal
Fiatalasszonyok szívéből keletkezett.


Wer hier nur ist bekant,
Der weiß, man kaufft ietzund
Das Fleisch zwar durch das Pfund
Die Weiber nach der Hand.


ما تَوارى في زَوايا الطُّرُق ِ!


So tönte bald, daß Pergamos bebte, daß
Des Xanthos Nymphen Schrecken ergriff, der Schmerz
Des Volkes, bald vernahm der greise
König der Einzelnen leises Ächzen.


لَعَمرُكَ يَا جَرِيرُ لَقَولُ عَمروٍ
وَصَاحِبِهِ مُعَاوِيَةَ الشَّآمِي
وذي كَلَعٍ وَحَوشَبَ ذِي ظُلِيمٍ
أخَفُّ عَلَيَّ من زِفِّ النَّعَامِ
إذَا اجتَمَعُوا عَلَيَّ فَخَلِّ عَنهُم
وَعَن بَازٍ مَخَالِبُهُ دَوَامِي
فَلَستُ بِخَائِفٍ مَا خَوَّفُونِي
وَكَيفَ أَخَافُ أَحلاَمَ النِّيامِ
وَهَمُّهُمُ الَّذِي حَمُوا عَلَيهِ
مِنَ الدُّنيَا وَهَمِّيَ مَا أَمَامِي
فَإِنّ أسلَم أَعُمَّهُم بِحَربٍ
يَشِيبُ لهَولِهَا رَأسُ الغُلاَمِ
وَإِن أهلِك فَقَد قَدَّمتُ أَمراً
أفُوزُ بِفَلجِهِ يَومَ الخِصَامِ
وقَد زَأَرُوا إِليَّ أَوعَدُونِي
وَمَن ذَا مَاتَ مِن خَوفِ الكَلاَمِ


Stand einst ein Schloß am Rheine
mit Zinnen hoch und hehr,
Efeu und Rosen rankten
um seine Mauernwehr ...


Die Mauern starren kahl und grauverdreckt
Ins kühle Dunkel. Im Fieberbette friert
Der schwangere Leib, den frech der Mond bestiert.
Vor ihrer Kammer ist ein Hund verreckt.


Emlékek nélkül nemzetnek híre csak árnyék.


Ce n'est pas cela, non ; — elle est trop corrompue
Pour ne pas oublier, et la chaîne est rompue
Qui liait son présent à son passé. — d'ailleurs,
Je ne crois pas qu'elle ait dans un pli de son âme
Un de ces souvenirs qui, dans tout cœur de femme,
Si dépravé qu'il soit, restent des jours meilleurs,
Et se gardent sans tache au fond de sa mémoire,
Comme fait une perle au creux d'une onde noire.
— Ce n'est qu'une coquette, elle n'a pas aimé :
Le bal, un souper fin, quelque soirée à rendre,
Le plaisir l'étourdit, et l'empêche d'entendre


Still! Es rufet: Du sollst beten,
Christ, sollst glauben, lieben, hoffen;
Sperrt sich dir die deutsche Welt auch,
Ewig steht der Himmel offen.
Drum laß alles durcheinander
Fallen, stürzen, krachen, brechen,
Droben, glaube, waltet einer,
Der wird letztes Urteil sprechen.


Zapláčem’ pro světelné, krásné fantomy,
jež nemůžeme duší obejmout,
zapláčem’ pro vůně, jež voní v krajinách,
kam nikdy zavoněti nedojdem’!


Igy adnak választot az két vitéz vajda:
“O, hatalmas vitéz, Szigetnek nagy ura,
Ajánlásod böcsüljük, de tedd máshova,
Nem ösztönöz adomány minket próbára.


Ich bin nicht nur Ernst, bin Heiter!
Ich, Ernst Heiter, Erst und Einz'ger,
Bin erhaben über Vieles!
Bin ein Fürst, mit dem die Kaiser
China's, Rußlands und Marokko's.
Nimmermehr sich messen werden!
Zwischen diesem, dem Verkehrten
Weltchen und dem hochvernünft'gen
Sterne Erde hab' ich Schlösser
Eine Unzahl und viel prächt'ger
Als Du, Mufti, Dir kannst denken!
Das Gebiet, das schöne, reiche
Deutscher Zunge ist das meine!
Und im Reiche der Humoren,
Wie in jenem zaubervollen,
Himmlischen, deß Blum' und Früchte
Man vom heiligen Parnassus
Ueberschaut, bin ich, Ernst Heiter,
Wenn auch oft nicht Selbstbeherrscher,
Doch so mächtig und gebietend,
Daß, gleichwie der Gott der Götter
Ego, ich dies Reich des Sultans
Und mit ihm Dich, alle Mufti's
Und die andern Creaturen
In dem nächsten Augenblick schon
Stürzen und vernichten könnte!
Außerdem bin ich noch Doctor
Der Weltnarrheit und der Rechte,
Die das arme, vielbetrog'ne
Menschenthum sich will erstreiten!
Bin an Spree, Rhein, Main und Elbe
Mannigfacher Lustvereine
Shakespearweiser Narren Mitglied,
Präsident, Doktor und Ritter!
Bin auch Ritter des erhab'nen
Goldenen Champagnerkorkes
Erster Klass' mit Lorbeerblättern,
Wie des schönen Kreuzstern-Ordens
Für wahrhaftige Verdienste
Mit der Schleife – und noch and'rer
Irisbunter (falls dies Wort nicht
Tautologisch) Narren-Orden!
Ferner, staune! bin Prophet ich,
Denn ich habe, Dank den Göttern!
Wenn der großen Lüge ich die
Wahrheit sagte, wahrgesagt oft!


Blumen streuen wollt' ich zur
Stunde der Gespenster
Auf ein Grab und streute sie
Vor ein Kammerfenster.


Wie bald, o Freund, wie bald ist es verschwunden,
Das lange Jahr mit seinen kurzen Stunden!
Was Dir einst Unlust, oft mir Sorge war,
Vorüber ist's, das kurze, lange Jahr.


Erschrick nicht/ bließ sie drauff ihm in die ohren ein/
So sind die laster nur dem wesen nach gebildet:
Itzt aber solstu sehn/ wie dieser zauber-schein
Sie wieder durch den glantz als engel übergüldet.
Hierauff verdrehte sie den spiegel in der hand/
Und spritzte siebenmahl aus ihrem faulen rachen:
Gleich überwurffen sich die ungeheuren drachen/
Und traten ingesammt wie kinder an die wand:
Die wölffe machten sich zu angenehmen frauen/
Und in Megera war Medusa selbst zu schauen.


Po krajích hřebenatí táhnou draci
a chvosty svými dokola se vijí,
ty řek’ bys: mají žízeň, z vásy pijí,
tak vypoulený zrak jich v hloub se ztrácí.


Là fra l'onde ove scherza, ove s'immerge
d'ignude ninfe amorosetto coro,
il bel viso d'amor pompa e tesoro
Galatea la fugace or tuffa, or erge.


Nem tágít a népség, egymást töri, tolja;
Még jobban gyülekszik, nemhogy eloszolna;
Aki hozzá nem fér, hogy vele beszéljen:
„Éljen Bence!” kiált, „a jó Bence éljen!”
„Megvan a vén Bence? lássuk a vén csontot!”
- „Ezt hajigálták meg valamely bolondok?”
- „Ki bántotta Bencét, a pokolra termett?
Akasztófa kéne annak az embernek.”


Esta turba famélica y bellaca
nunca se cansa de fumar de gorra;
como al hebreo en tiempo de Gomorra
yo os maldigo, y mi furia no se aplaca.
¿A qué tanto pedirme la petaca?
¿Cómo quieres, hambrón, que te socorra?
¿Soy acaso asqueroso hijo de zorra?
¿Recibo yo bajeles de Guaxaca?
¿Cómplice acaso soy del vicio ajeno?
Yo gano mi fumar con mi trabajo,
y en la aduana lo compro, malo o bueno.
Tú, que eres un pobre calandrajo,
estate sin fumar... o chupa heno...
o chúpate la punta del carajo.


Už z Variété, milostpaní?


Weg/ ihr Bauren/ Pflug und Egen/
streuet keinen Samen auß/
füllet euer Garbenhaus/
ihr dürfft keine Hand anlegen:
Sondern Vnkraut/ Tresp und Dorn
wächset rein und reiffes Korn.


Ach vy, nad něž jsem nikoho v žití
více snad nemiloval!
Vy, již v ponurém národa bytí
budete pýchou a slávou, již dal
genius jeho, jenž v těžkých dnech bdí!
Vy, kteří jste hotovi, kteří jste silni!
Vám nový den vítězství přisoudí!


Voltam béles bendő
Komáromi kendő
Szekér rúdján billog
Égi réten csillag


Cuando tú te extravíes en tus propios cabellos,
no me olvides, acuérdate que te amo,
no me dejes perdido ir sin tu cabellera
por el mundo sombrío de todos los caminos
que sólo tiene sombra, transitorios dolores,
hasta que el sol sube a la torre de tu pelo.


Nehněvej se, budu jiná,
hochu můj,
až nebudu maminčina,
hochu můj!


Jársz mint jó őrlött (?) azt mondák Győrött:
Jól tudod, Isten akkor menydörgött,
Hogy szüzességem, drága épségem
Megszakasztottad kis szeplőségem.


Der kranich sprach: »nicht streiten
wil ich ob deiner fedren zir;
die natur hat von weiten
ein edler gab verlihen mir;
das mein gefider fürt mich auf
Zu dem gestirne schone
unter des himels firmament
bis zu der götter trone,
das ich durchschau an alle ent
die wunder, der ganzen welt lauf;
So mustu bleiben auf der ert,
dein leib mit hoffart ist beschwert,
mein grabe federn mir doch sein
nützer, wan dir die dein.«


,Jak krutá Jste! – jak ledová to slova! –
Což litujete minulosti?
Já chtěl bych prožíti ji s Vámi znova!‘ –


Než otec šel, řek’: Budete jísti.
Míjí rok.
Se stromů padá sežloutlé listí.
Neslyšet krok.


胡人吹笛戍楼间
楼上萧条海月闲
借问落梅凡几曲
从风一夜满关山


Den Stein da will ich in mein Tuch
Gewickelt bei mir tragen,
Und lautet wider mich sein Spruch,
Ich schwör ihn zu erschlagen;
Nicht hab ich Geld, nicht hab ich Gut,
Und soll ich geben Blut um Blut,
Will Blut um Blut ich nehmen.


Žiješ stále v blahém nadšení,
Soucit jevíš s básníkovou písní,
Povyšuje mysl básnění,
Utěchy dá, srdce-li tě tísní.


إِنّي نَذيرُ الَّتي أَلقَت مَنيئَتَها
عَلى القُعودِ وَحَفَّتها بِأَهدامِ
مِنَ المُهيباتِ مُخضَرّاً مَغابِنُها
لَم تُثقِبِ الجَمرَ كَفّاها بِأَهضامِ


El amor que te brindo, vida mía,
no es amor terrenal, ofrenda impura
que se tributa solo a la hermosura,
que nace y muere como flor de un día;


Als ins Banner schwarzrotgolden
Frisch und frei der Rheinwind blies;
Als man einen Trunkenbolden
Nach Verdienst vom Throne stieß.


Herr, nicht schicke deine Rache,
Ueber meine böse Sache,
Ob sie wol durch Uebelthat
Grossen Zorn verdienet hat;
Freylich muß ich es bekennen,
Ursach hastu sehr zu brennen,
Doch, du wollest jetzt allein
Vatter, und nicht Richter seyn.


Óh, én tudom, hogy gyönge szómban
Csak gyáva vágy az, ami vadság,
Hisz lelkem minden pillanatja
Romlást hozó, csodás igazság.
Ködön keresztül, vaksötéten,
Meg nem fejtett titkokba látok
S átkozottként kell rejtegetnem
Ezer csodás, igaz világot.


Nun brauch ich zwar nur trawr-gesang,
Doch wird sichs accordiren,
Wan ihr schon braucht nur frewden-klang;
Vngleich macht musiciren.


The high desert of thy renown'd forefathers
Well hast thou shewn; but hast thou therefore prov'd
Thy self deserving to be call'd their son?
To thee their prosp'rous virtues have indeed
Transmitted lineal rank, and titles proud,
By them more hardly gain'd; for which thou stand'st
To custom and th' indulgence of thy country
Indebted, Guzman, in a large account;
Which thou must first discharge by noble deeds,
Ere thou canst stile those dignities thine own.
This if thou hast not paid, why dost thou seek,
Like thriftless prodigals, to swell the debt,
And overwhelm thy self with obligations?


Měsíc svítí.
Ale co se děje v duši bez naděje
i když měsíc svítí, kdo ze šťastných cítí?
Nikdo!


وكان الصديق يزور الصديقَ
لشرب المدام وعزف القيانِ
فصار الصديق يزور الصديقَ
لبثِّ الهموم وشكوى الزمانِ


Rytířů sto tisíc táhlo
za tím králem z Izraima,
pohled na jich strašnou zbroj
každé srdce hrůzou jímá.


نَصَحتُكِ أَجسامُ البَريَّةِ أَجناسُ
وَخَيرٌ مِنَ الأَعراسِ بُرسٌ وَعِرناسُ
وَلا تَلِجي الحَمّامَ قَد جاءَ ناصِحٌ
بِتَحريمِهِ مِن قَبلِ أَن يَفسُدَ الناسُ
فَكَيفَ بِهِ لَمّا اِعتَدى في طَريقِهِ
رُجَيبٌ وَحَوّاشٌ وَتَنجٌ وَأَشناسُ
تَمازَجَ بِالعُربِ الأَعاجِمُ وَالنَقى
عَلى الغَدرِ أَنواعٌ تُذَمُّ وَأَجناسُ
أُناسٌ كَقَومٍ ذاهِبينَ وُجوهُهُم
وَلَكِنَّهُم في باطِنِ الأَمرِ نَسناسُ
جَزى اللَهُ عَنّي مُؤنِسي بِصُدودِه
جَميلاً فَفي الإيحاشِ ما هُوَ إيناسُ
تَخافينَ شَيطاناً مِنَ الجِنِّ مارِداً
وَعِندَكِ شَيطانٌ مِنَ الإِنسِ خَنّاسُ


O Geist der Wahrheit, steh Mir bei,
Daß Ich nicht bloß ein Hörer sei
Deß Wohrts; laß Mich für allen Dingen
Nach einem neüen Leben ringen.
Ach steüre Meinem Fleisch und Bluht,
Daß Dir so viel zu wider thut;
Wie werd Ich armer sonst bestehen,
Wen nun die Welt sol untergehen?


So laß dich auch fertig finden,
Anzuzünden
Deinen Weyrauch, weil die Nacht,
Da dich Gott vor Unglücks-Stürmen
Wollen schirmen,
Nun so glücklich hingebracht.


Gemählich lichter seyn. Der Himmel geht von sammen
Und zeigt sein inner Theil von lauter Glantz und Flammen,
Wie wann man sonst in Kalck- und Ziegel-Ofen sieht,
Da alles von der Loh und liechtem Brande glüet,


Něco získat silou ducha,
rukou svou neb lsti své léčí,
mnoho jest, však udržeti
vyzískané, ctnost je větší.


Po chlebě sáhl lékárník,
dítěti dal:
„Na, snad pomůže přec!“
Než přišla, dokonal muž,
nebylo chleba mu třeba.
Vrátilo dítě se zas,
přineslo bochánek zpět:
„Pozdě jsem přinesla lék.“
„Pro tebe bude snad vhod!“


Nad mraveništěm usedl pták
na špici nejvyšší věže –
Bludiště dole a nahoře mrak.
Oj, ptáku, rozleť se svěže!


Ve březině na varhany hraje
chladný sever, olše žalmy zpívá,
černou hlavou jako taktem kývá
bujná jedle lesa u pokraje.


Za tebou jde. Kde se vzal,
nevíš, a krev z žil ti bral,
u kolébky tvé již stál.


Hvězd se neptám, zda mi zítra
nová cesta radost dá...
Vím, že ku práci se rodí
šest dnů kdesi za lesy.


Tak s vážnou tváří žvatlal kamarád... Emanuel naslouchal,
v hluboké tůni jeho dušičky přízrak světelný zrál.


Éljen, vigasztaljon a Pán mindnyájunkat,
Gyöjtse, szaporitsa elosztott nyájunkat.


Na mrtvou nemusím žárliti,
jí slunce ani hvězdy nesvítí,
jen stínů smečka divá
jí úklady smí činiti.
Ale ta živá –!


Und sie klimmen immer höher,
Nur noch ihre Tritte schallen;
Still ist nun der Wasser Rauschen,
Still das Lied der Nachtigallen.


春水年年上钓矶
扁舟今趁暮潮归
羊裘已被虚名累
须向沧洲著布衣


كنتُ اكتشفتُ نصوصَكَ الصغرى
وأخفيتُ السماءَ بدفتري
ومشيتُ وحدي
دونَ أن أغفو على ليل الرسائل


In allen Brücken, drunter uns die Zille
Hindurchgebracht, ertönten die Signale
Gleichwie in Trommeln wachsend in der Stille.


¿A quién se dio jamás, pues, tal tormento?
¿Dónde se vio decir que un mal tan alto
venga envuelto en un bien que par no tiene?


Nimm die Laute! Was jene nur
Matt und gebrochen lallen,
Leih ihm aus deiner Seele das Wort,
Und mit deiner im vollen Accord
Laß die Stimmen von Wald und Flur
Aus den Saiten erschallen.


Ma hatvankét esztendeje annak,
Mikor engem megtettek Johannak,
Esztendeim hát bövibe’ vannak
Nem sok időt igérek magamnak.


O, gieb mir Beten! Beten!
Nichts Andres brauch' ich ja:
Wenn ich zu Dir kann reden,
Dann bist Du stets mir nah'. –


Will in Versenkung ich verschwinden,
Sollst nicht ein Härlein von mir finden.


قَصَدْتُ أَبَا عِمْرَانَ مُوسَى وَقَدْ طَغَتْ
هُمُومِي على قَلْبِي الكَئيبِ الْمُبَرَّحِ
لِكَيْ تَسْرَحَ الآمَالُ في رَوْضِ جُودِهِ
فَمَنْ لاَذَ بِالرَّاعِي يَسْرَحْ وَيَمْرَحِ


Wie damals er um deine Stirne saußte,
Als fürchterlich durch Büsche, neben deinem Haupt,
Des schönsten Jünglings Sieges-Wagen braußte,
Sein Streitroß dampfend dich umschnaubt.


-Se l'uscio s'apre, ond'altri attende danno
in qual del mondo sì riposta parte
gli onor del mio gran Vasto non s'udranno?-


Con Melicerta in collo Ino piangendo,
e le Nereide coi capelli sparsi,
Glauci e Tritoni e gli altri, non sappiendo
dove, chi qua chi là van per salvarsi.
Orlando al lito trasse il pesce orrendo,
col qual non bisognò più affaticarsi;
che pel travaglio e per l'avuta pena,
prima morì, che fosse in su l'arena.


Vše v pýše jaré síly a hodu okamžiku
se bouřnou slastí zpijí a vnitřním ohněm žhne,
vše roste, odumírá a vstává v novém vzniku,
mrak v údolí se níží a propast výš se pne.


Endlich seis auch als ein Himmel,
Der entfernt von allm Getümmel
Dir, dem Himmelsherrn, geschenkt.
Als ein angenehme Wüste,
Als ein Abgrund ewger Lüste,
Da dein Geist sich hin versenkt.
Ach, wenn ich mit dir versinkte
Und ganz seliglich ertrinkte!


Ich war ein klarer Frühlingsquell,
Ich hab' es nicht vergessen,
Du stand'st und trankest meine Well'
Als schlankste der Cypressen.


A před domem skryt sněťmi visícími
je starý bassin. Vody nelze zříti
pro koberec, jejž tkají listy svými
rostliny vodní... Jak ta zeleň svítí!
A náhle, jakbys octl v pohádce se,
s druhého konce tiše majestátně
se bílá labuť přímo k tobě nese,
prsoma dělí zeleň, jež se chvatně
zavírá za ní, pluje, pluje, pluje,
před tebou stane – pak jak ve sklamání
nad cizí tváří tvou – se oddaluje
a v smutku svém se neohledne ani.


Sie erlagen dem Wonnegedanken. Die Saiten nur tönten.
Aber nicht lange, so scholl ihr Gesang von Neuem zur Harfe:


Je pleure en écrivant ces chansonnettes…


Ich will von Sünden auferstehn,
Wie du vom Grab aufstehest:
Ich will zum andern Leben gehn,
Wie du zum Himmel gehest.
Dies Leben ist doch lauter Tod,
Drum komm und reiß aus aller Not
Uns in das rechte Leben!


Voici que se réveille en mon cœur la rancœur
La rancœur endormie au profond de mon cœur !
Je ne puis étouffer cette ancienne rancœur.


Wäre nur Schönheit und Jugend in ihr gestorben,
Es gäbe einen Trost, denn Jugend und Schönheit vergehen,
Aber die Güte sollte der Welt länger gegönnt werden.


Ustane-li někdy kmenů soupeření,
hašteřivý Babel o přednosť a moc,
zhasne-li ten požár, jako ztichlo vření
pro vyznání víry v minulosti noc;
národům-li vzejde shody věčná hvězda:
aspoň blízká se mi nezdá!


Csalán s tövisből jólszövött
És nem libeg a test fölött,
Tapad, szorul, ölel, fujt és mar,
Az emberrel szint’ összenőtt.


Vy hvězdy ve výši! Vy světy vzdálené!
Jak často pozvedá své ruce lidství naše k Vám!


Tu s koně Ronan hbitě slez’
a v porosenou trávu kles’
a ret svůj zpráhlý k vodě nes’.


Někdy se něco chtělo hnout,
do nebes prudce vytrysknout.


Der, wie das Schicksal, fest beim Wehgeheul der Schmerzen,
Saatkörner seines Ruhms, warf Kugeln in die Herzen;


A mnohé ohně tehda dohasnou snad
pod vrstvou rmutu, spoustou popele.
Nebudu škodit, reků pár-li zbývá
a páží pár, však všecky z ocele.


Nad zašlé slávy hrobem světec vzdych’,
a branou drolící se v prach a rum
bral povlovným se krokem. Vešel tam,
kde skvělá někdy síň se pyšnila
sta hostů jímající v širý klín –
bez stropu byla, kapraď rostla v ní,
však v kruhu velkém křesla kamenná
tam posud stála, v prostřed ještě sloup
– ač puklý – k nebi čněl, a jeho stín
jak druhý, černý ležel na zemi.


Dost dala vavřínu – leč skrovně chleba,
však pudy hrozné chtíti víc než třeba;
vždy nenasycen vstávám od stolu,
vždy jiné zřím žhnout v lásky plápolu.


Cleant hört allem Lob, und du hörst keinem zu:
Hoffärtig ist Cleant, die Hoffahrt selbst bist du. 1


Feindlich bin ich allen Röcken,
Die vor meinem Blick verstecken,
Was das Schönste doch im Grund,
Deinen Hals, den wundervollen,
Und den sinnverwirrend tollen
Reiz der Waden, schlank und rund.


Tím pobouřena
jsou srdce: po snu přísná skutečnost
že srdce klamává, nechává otevřena,
že po Betlému dá ti Golgatu
a po vzkříšení hrobu ztrnulost.


Warum soll ich Nathos! dir erzählen
Von des Kampfes schwankendem Geschick?
Ach! umsonst bedeckt von meinem Schilde,
Sank der Vater mir im Schlachtgefilde,
Und in heißen Thränen schwamm mein Blick.


叶无圆影柄无香
收尽莲歌冷碧塘
一片伤心云锦地
也曾遮月宿鸳鸯


Snášel sy těžké bolesti
Pro člověka nepravosti,
Smrt kříže míles podstoupil,
Bys ho k životu vykoupil.


Vece Faustus: „Vítej ty mi, muži smělý,
Znám tě podlé jména, budeš někdy skvělý;
Ty mě v skutcích velmi přeceňuješ,
Když mě tím, čím chci být, prohlašuješ.
Ano budem jednat pospolu,
Oba k jedinému oukolu;
Vyvedení nás víc nemine,
Záměr se nám k slávě vyvine.


Alle Blumen der Erd, alle die fröhlichen,
Schönen Früchte des Hains, heitern sie alle nicht
Dieses Leben, ihr Götter!
Das ihr selber in Lieb erzogt? –


Escorrega pelo passado
Criando misturas sensuais
Derretidas pela simetria da paixão


Svým zrakem pichlavým jen po knihovně bloudil,
leč knihy nenašel, by na vše zapomněl,
kdy tepla hledal víc, by život mírně soudil,
tím ještě hroznější v svém srdci zimu měl...


Tak blíže sebe dva tu stáli nepřátelé.
Zde chlubné vítězství, tam slepá nenávist!
Nač přemítati dál?!... Muž v doubravině ztmělé
v líc pušku přiložil a schoulil se jak list.
A pak jen kůň se vzpjal a prch’ do pustých lad
a mladý důstojník jak hmota k zemi pad’.


Я на дудочке играю,
Тра-ля-ля-ля-ля-ля-ля,
Я на дудочке играю,
Чьи-то души веселЯ иду вдоль тихой речки,
Тра-ля-ля-ля-ля-ля-ля,
Дремлют тихие овечки,
Кротко зыблются полСпите, овцы и барашки,
Тра-ля-ля-ля-ля-ля-ля,
За лугами красной кашки
Стройно встали тополМалый домик там таится,
Тра-ля-ля-ля-ля-ля-ля,
Милой девушке приснится,
Что ей душу отдал И на нежный зов свирели,
Тра-ля-ля-ля-ля-ля-ля,
Выйдет словно к светлой цели
Через сад, через полИ в лесу под дубом темным,
Тра-ля-ля-ля-ля-ля-ля,
Будет ждать в бреду истомном,
В час, когда уснет землВстречу гостью дорогую,
Тра-ля-ля-ля-ля-ля-ля,
Вплоть до утра зацелую,
Сердце лаской утолИ, сменившись с ней колечком,
Тра-ля-ля-ля-ля-ля-ля,
Отпущу ее к овечкам,
В сад, где стройны топол18 декабря 1904


I' non potrei sì presto raccontarve
quanto sì presto poi de' Viniziani,
dopo la rotta, quello stato sparve.


Sie ist erwacht,
des Winters einzige Blume.
In Tod und Nacht
träumte die stumme
Botin des Frühlings
von Licht und Leben.


When in a pensive mood I sit,
And Melancholy takes her fit,
Mild, tender, soft, thou shalt appear,
Like the first blossoms of the year:
But when in brisker tides my spirits run,


Zwar schwingt (ein seltnes Meteor!)
Wohl auch die Tugend sich: doch ziehet
Sie Billigkeit auch dann noch Ränken vor,
So hat, kaum halb gesehn, der neue Stern verglühet.


Aigle fier et serein, quand du haut de ton aire
Tu vois sur l’univers planer ce noir vautour,
Le mépris (n’est-ce pas, plutôt que la colère)
Magnanime génie, dans ton cœur, a son tour ?


Nur karge Mitleidszähren
Vermag die Wolke zu schenken;
Dann schleicht sie trübe weiter,
Ohne Kraft, zu tränken.


Ouço o cantar dos astros no mar do firmamento;
No mar das matas virgens ouço o cantar do vento,
Aromas que selevam, raios de luz que descem,
Estrelas que despontam, gritos que se esvaecem,
Tudo me traz um canto de imensa poesia,
Como a primícia augusta da grande profecia;
Tudo me diz que o Eterno, na idade prometida,
Há de beijar na face a terra arrependid
E, desse beijo santo, desse ósculo sublime
Que lava a iniqüidade, a escravidão e o crime,
Hão de nascer virentes nos campos das idades,
Amores, esperanças, glórias e liberdades!
Então, num santo êxtase, escuto a terra e os céus,
O vácuo se povoa de tua sombra, ó Deus!


Écoliers turbulents de la classe échappés,
Pour danser en chantant l'antique ritournelle :
" Nous n'irons plus aux bois, les lauriers sont coupés, "
Nous n'irons plus aux bois, — ô ma cousine Angèle !


Jde, čílka spícím hladí tiše, hebce,
jim kolébavku zpívá o ráji,
pohádky zlaté opuštěným šepce,
hladové sytí, žízeň ukájí.


Dnes jarem ovoněné se rozhoupaly zas,
rodného kraje zvony se rozhoupaly zas –
hlaholil v dálky, plesal, lkal, ten slavný, snivý jejich hlas!


Bílý je domek tvůj a zpívá slunečnou sloku,
v zahradě růže kvetou, v poli dozrává klas.
Drobné děti tvé cupou, kam se hneš, po tvém boku,
snědé jak muž tvůj, pomněnky v zraku, vzdorný tvůj vlas.


Most nyílnak a virágok:
A rózsa, mint királyné;
Űl tarka trónusában,
S a nárcisok körűlte
Fenn-állva udvarolnak.
Tulipántok és kükörcsök
S jácintusok borúlnak
Királyi zsámolyára:
S a szép tavasz felette
Kék kárpitot lobogtat.
Viríts becses ligetke,
Viríts ezer virággal,
S felhőzd bé illatoddal
A jó Hafíz halomját!
Ti pedig, piros leányok,
Jertek begyezni rózsát
A jó Hafíz gyepéről,
Kinek égi lelke nyájas,
Mint rózsa; s drága híre,
Mint rózsaszag, kiterjedt
Szívünkre és hazánkra.


Mein Sterben ist stumm
Und ohne Bilder ...


Apollo! (denn dir hat Friedrich den Tempel
Aus Stufen erhöht, mit Säulen umpflanzet,
Und deinen Spielen eingeweiht:


alla partita corta — che la fama.
Amianci; ama chi t'ama.


Und wie ich die langen Winternächte
In Kummer verlebt und immer gedacht:
Wo er weilen möcht, ob er mein gedächte –
Bis zum Rhein man die blutige Locke gebracht.
Bis alle kamen – nur nimmer der eine!« –
Da ward sie still, ihr entsank der Kranz.
Aufrauschte die Erle im nahen Haine,
Und sie weinte um ihren toten Franz.


Dráty a mosty a drahami
spojte, co chystá den před námi, za námi...


Das ist ein gutes Zeichen!
Die bringen Glück und Freud,
Wenn auch die Ahne sagte:
»Das schwatzen dumme Leut.«


Und dennoch fühl' ich, wie verwandt,
Zu deinen Schauern mich gebannt,
Und Liebe muß der Furcht sich einen.
Ja, trätest aus Kristalles Rund,
Phantom, du lebend auf den Grund,
Nur leise zittern würd' ich, und
Mich dünkt – ich würde um dich weinen!


Gewisse Leute meinen woll,
Sie seien klug beraten:
Doch heut in meinem Beutel soll
Noch klingen ihr Dukaten;
Und noch bemerk ich, ich heiß Büll,
Der Heringsspender, der heißt Müll.
Willkommen sein Dukaten!«


Lesz még virág a rózsafán,
Egymást még mi is látjuk tán.
Isten hozzád, édes,
Isten hozzád, kedves
Galambocskám!


A nepřijde už mezi nás
ta Paní s liliemi,
jež přicházela samý jas
a v tváři úsměv němý.


Hátha a nemzetnek tekéntünk sorsára,
Miként telepedtek dicsőség karjára?
Miként uralkodtak világ csudájára,
S miként estek ismét a község sorjára?


Én iskolám, köszönöm most neked,
Hogy az eljött élet-csaták között
Volt mindig hozzám víg üzeneted.


Die Rose, die zarte, blühet,
Die Liebe blühet und glühet,
Das fühl ich im Herzen mein. –
Es stehen drei Sterne am Himmel,
Die geben der Lieb ihren Schein.


Hlavu klade
spanilou v klín měkký šera,
obláčky jí pozdravení sterá
nesou ode noci mladé.


Došková chaloupko nízká
pod starou kvetoucí hruší!
Jsi jako obrázek z blízka,
což jsi nám přirostla k duši!


„Halloh! Halloh! Friſch auf gewagt!„
Hoch hielt der Graf den Preis empor.
Ein Jeder hoͤrt’s, doch Jeder zagt,
Aus Tauſenden trit Keiner vor.
Der Zoͤlner vergebens, mit Weib und Kind,
Durchheulte nach Rettung den Strom und Wind. —


A zaslech' jsem: jak člověk plakal z hloubky duše,
že pyšný, zděděný mu zavraždili sen.
A dokud sám zas nezavraždí, roky hluše
mu bez odvety minou, padne pokosen.


فقيرةٌ غنيَّةٌ
مرَّتْ بنا وقد خَلَتْ
سبْحتُها في كفِّها
عدَّتْ بها مَنْ قَتَلَتْ


Wer aber gedenkt
Der Ungenannten,
Der Ungeliebten,
Der Gräberlosen?
Derer, die dahingegangen
Fernab vom Herzen der Mitwelt
Und unvermißt,
Unbetrauert,
Ihre Atome dem All zurückgegeben?


Dann denk' ich all' der Wünsche, die vergebens
In meine Seele kamen, und entflohn,
Und seufze: wär' der kurze Traum des Lebens
Vorüber, wie so manche Hoffnung schon.


Es ging so leise, wie es kam.
Ich hört es nicht, ich sah es nicht,
Doch fühlt ich, wie es Abschied nahm.
In meiner Brust erlosch ein Licht.


Дрожит, дымится пароход,
Знак подан в дальний путь!
Кипит сребром равнина вод,
Кипит тоскою грудь!
О чём грущу невольно я?
Ужель пугает даль?
Отчизна милая моя,
Тебя покинуть жаль!
Гляжу, как тонет берег твой
В лазуревых волнах,
Гляжу, поникши головой,
С слезами на очах…
Зачем, ребёнок милый мой,
Так жмёшься ты ко мне?
Иль сердце просится домой —
К родимой стороне?
Но там никто тебя не ждёт
Из дальнего пути,
Никто, рыдая, не прижмёт
К трепещущей груди!
Была б она! Она б ждала!Родной давно уж нет!В могилу хладную легла,
Легла во цвете лет!
Нет, крепче жмись к моей груди —
Родная в ней живёт!
Прости, о родина, прости!
Лети, мой пароход!
Неси меня скорее вдаль,
Чужбины к берегам!
Мою глубокую печаль
Сложу, быть может, там!


"Nasceu a poesia"


Igy gondoló Bécs bölcsesége,
És Európa hitt neki,
Reánk jött éhes vampyr-népe,
Hogy szívünk vérét szíja ki...
De elég ebből immár ennyi,
Nem speech lesz ez a költemény,
S a lapokkal mért versenyezni
A honfi-phrasis mezején?
Im eldobom hát a sallangját,
Nem áhitom a karzat tapsát,
Sem honlyányok gyöngéd kegyét,
Nem majmolom Biharmegyét.


Hrůza vládne v blízkém lese –
Vichřicí se klátí strom:
Skála věčná se tam třese –
Ptactvo plaší blesk a hrom.


天皇赫怒静荆蛮
号令威严重若山
诸将奋先随克捷
六军踊跃凯歌还


– Lernet verachten
die niedern Geschlechter!
Hoch durch die Wipfel
wandelt der Sturm.


Jedoch die Liebe wird Ihr länger dienstbar seyn: 29
Wenn Glaub und Hoffnung einst wird in der Welt vergehen/
Wird Sie die Liebe noch zur Ehr und Lust erhöhen.
Sie strahlt auch schon durch Ihr mit ungemeinen Schein:
Sie hat das Lamm geliebt/ 30 und ist im Vließes Orden/
Den Gottes Lamm gestifft/ ein theures Mitglied worden.


Già quaranzette e mille cinquecento
correvon gli anni del nostro Signore,
quando d'agosto in mezzo all'acqua e 'l vento
restar gli Umidi asciutti e senza umore:
onde di doglia piena e di tormento
l'Accademia, e di rabbia e di furore,
tenendo in verso il ciel le luci fisse,
così piangendo e sospirando disse:


止竟闲人不爱闲
只偷无事闭柴关
轰霆搅破蛟龙窟
也被狂风卷出山


Zum Abgrund, Höllscher Drach! zum Abgrund, Römscher Drache!
Di grosse stund ist da! Ich komme auf euch zu.
JehovahJesus gibt von seinem stuhle flügel:
Di deine list in Adam mir versehrt.
Ich schwinge mich in krafft durch meines Schöpffers stärke
Zum hauptversigeln Dich in Amstel, Tems und Seyn.
Steigt, Zeugen, hi zum neuem Himmel!
Fallt, Sibentausend, fallt, di ihr zum fallen reiff!
Demüttigt euch! di ihr nicht wollt verderben!
Das wesen ist nun da, das Höll und Babel bricht.
Das Sibtzig findt sein end mit unserm virundachtzig.


Johann Tserklaes/ Graf von Tilly.


猛可东风度小池
朱樱开得两三枝
好似撷□溪畔女
凝妆临水照多时


Und bald verblitzt der letzten Scherbe Schein,
zum Grund gefegt vom Sturm- und Wellentanze.
Nur feiner Glasstaub deckt noch Baum und Stein
und funkelt tausendfach im Sonnenglanze ...
Ich schau, ich sinne, hab der Zeit nicht acht –:
Den Tag verscheuchte längst der Schattenriese.
Und aus der Tiefe predigen durch die Nacht
die Fälle vom versunknen Paradiese.


O! zjevy nedosáhlých, vzdušných vzletů,
o zastavte se, odpočiňte v letu,
v paprscích svých plných divné záře,
vy stejny vždy jste v zimě jako v jaře.


Hei de rasgar-te as virilhas com forquilhas e croques,


, they try their wonted Art,
To win your easy, youthful Heart;
They talk of an immortal Name,
And promise you the Realms of Fame:
A mighty Empire,  'tis true,
But wondrous small the Revenue!


Wie? Must du mich doch noch verrathen,
Du ungetreues Augen-Paar!
Du soltst den Zug und Trieb verdecken,
Den du siehst in den Adern stecken,
Und machst zu meinen grösten Schmertzen,
Das innerste von meinen Hertzen,
Nunmehr auf einmahl offenbar.


Ich unstet, wild, der Erde düstrer Gast,
Du himmlisch heiter, wie die Engel fast -
Nun zeig', o Liebe, daß du Allmacht hast!


Erstlich sincken die Gedancken
In den hohlen Raum der Luft,
Drin sie schwindeln, stutzen, wancken,
In Betrachtung dieser Gruft.
Denn wie tief ein Geist gedrungen;
Fühl't er sich dennoch verschlungen,
Durch die tiefe Dunckelheit
Dieser Unermeßlichkeit.


Und liegen will ich Mars zu dir,
Du Liebesgöttin stark,
Und ziehn ein Netz um uns herum
Und rufen dem Olymp,


Schon lange ist's her, schon manch langes Jahr,
Hab' immer gern deiner gedacht,
Du rosige Wange, du goldhelles Haar,
Du Auge, voll tiefblauer Pracht,
Ihr Lippen, wie konntet ihr lachen und schmollen,
Ihr Augen, wie konntet ihr strahlen und grollen,
Bald Höllenpein spenden und bald Paradies,
Was half mir mein besseres Wissen und Wollen,
Ja Lüge und Trug war's, doch süß, ach so süß.


Denn wie sich auch mein Fuß bemüht zu kämpfen,
ich kann die süße Sehnsucht nicht mehr dämpfen,
aus ihrem Kelch den edlen Duft zu schlürfen.


Del suo stato felice e fuor di doglia,
il Caprar Aretin cotanto vago
divien talora, sì è contento e pago,
che a dir spesso cantando il dì s'invoglia.


Já myšlenkou se k hvězdám nes
a zbadal sluncí smělé běhy,
já bydlil v duše hlubinách –
já hrál jak dítě s vášně šlehy.


彭泽先生多种秫
河阳令尹亦栽花
何如清绝仁山地
静倚山扉月万家


Boszúsan nézte a kincs garmadát,
Nem vive térni meg cinkos hadát!
Szegény nőm szíven szúraték,
S hű népem egyig felkoncoltaték.


Tu slyšela jednou od družek svých
a ony to za pravdu měly – :
Kdo březnovým sněhem se umyje,
že líce nad úběl mu zbělí.


Jako hrášek drobná slza skvělá
po tvářinkách se mu skutálela.


Ist das vermessen, mein Gott, vergieb.
Aber ich will dir damit nur sagen:
Meine beste Kraft soll sein wie ein Trieb,
so ohne Zürnen und ohne Zagen;
so haben dich ja die Kinder lieb.


„A co vzkážeš hochu tomu,
dcero má,
a co vzkážeš hochu tomu,
jenž chodíval k nám do domu
a s tebou se těšíval?“


وحقّك ما استطعمت بعدك غمضةً
من النوم حتى آذنَ النجم بالغروبْ
وعارضتُ مسرى الريح قلتُ لعلَّها
تنمُّ بريّا منك عاطرةِ الهبوبْ
إلى أن بدا وجهُ الصباح كأنه
مُحَيَّاك إذ يجلو بغرته الخطوبْ
فقلتُ لقلبي استشعرِ الأنس وابتهج
فإن تبعد الأجسام لم تبعد القلوبْ
وسِرْ في ضمان الله حيث توجَهت
ركابُك لا تخشَ الحوادث أن تنوبْ


Dā sein zorn wärt ain augēplick,
vnn sein Güt durchs ganz lebē.
Lust hat er, dz er gern erquick
vnd mög das leben geben.
Drum wan den abend wärt das laid,
geht morgens widerum auf fräud,
vns nicht zu vberheben.


„Vyřiď, sluho, svému pánu,
veleknězi Svantovíta,
s šetrnou že úctou vždycky
má jej chudá střecha vítá.


Wißt ihr, was eines Dichters Brust durchwühlt?
Ihn quält das Todesröcheln eines Lammes;
Verwandt ist alles ihm, was lebt und fühlt,
Und was Gedanken hat, ist seines Stammes.
Er sucht in Freundesherzen seine Wohnung,
Beharrlich, trotz der Seltenheit des Fundes,
Und mehr als karg gespendete Belohnung
Rührt ihn das treue Auge seines Hundes.
Er kann nicht ernten, was er ausgesät;
Die Gegenwart belächelt dessen Meinung,
Der in so mancher schillernden Erscheinung
Nichts achtet als des Todes Majestät;
Heil wünscht er jedem, der mit voller Hand
Sich zu den Armen und Verlass'nen wendet,
Der seinen Trost aus kühlen Bronnen spendet,
Heil dem Propheten in der Sonne Brand!
Nicht jeder Dichter ist ein Quellenfinder;
Doch allen schwebt das Wort des Meisters vor:
»Unsterbliche heben verlorene Kinder
Mit feurigen Armen zum Himmel empor.«


E giunse traversando una foresta
a pie dun colle ad una chiara fonte
nel hora chel monton di pascer resta
chiuso in capanna: o sotto un cavo monte
& dal gran caldo et da la sete infesta
vinto si trasse lelmo da la fronte
lego el caval tra le piu spesse fronde
et poi venne per bere alle fresche onde


E seguitai: "Come 'l verace stilo
ne scrisse, padre, del tuo caro frate
che mise teco Roma nel buon filo,


A tím, v celém Slavsku putujíce,
Napomohli onnu vzájemnost,
Po níž ty tak toužíš převelice;


Nur feige Kerls und alte Weiber zittern
Vor der Gefahr, ein Deutscher nicht!
Zu streiten ist Soldatenpflicht.
Viel besser, daß die Axt den Schädel mir zerspalte,
Als daß ich feig auf meinem Bett erkalte.
Und kurz und gut, mein Fürst hat es gewollt
Und dafür hab' ich meinen Sold.


	Se niuno avaro è in questo ballo,
le sue scarpette rompe sanza fallo:
a seder vada, per consiglio do.


Der alte Junge ist gottlob
Noch immer äußerst rührig;
Er läßt nicht nach, er tut als ob,
Wenn schon die Sache schwierig.


Foukni na fagot podlé nových not!


Nun frönt ich sicher heimlichem Genuß,
Mein Gift verwahrte mich vor Überdruß
Und ließ die Zeugen nach der Tat verschwinden.
Daß Lust am Gift, am Morden ich gewann,
Wer, was ich tat, erwägt und fassen kann,
Der wird's begreiflich finden.
Ich teilte Gift wie milde Spenden aus,
Und weilte lüstern Auges, wo im Haus
Der Tod hielt Schmaus.


Round the vast ball thy new dominions chain
The wat'ry kingdoms, and controul the main;
Magellan's streights to Gibraltar they join,
Across the seas a formidable line;
The sight of adverse Gaul we fear no more,
But pleas'd see Dunkirk, now a guiltless shore.
In vain great Neptune tore the narrow ground,
And meant his waters for Britannia's bound;
Her giant Genius takes a mighty stride,
And sets his foot beyond th' incroaching tide;
On either bank the land its master knows,
And in the midst the subject ocean flows.


– „Prosil bych vás o hlt vody.
Ale máte kříž to krásný!
Víte, co mu schází? – Stromy!
Chládek! Vůně! Ptáčata!“


Drum, lieber Vater, der du Kron
Und Zepter trägst in deinem Thron
Und aus den Wolken blitzest,
Vernimm mein Wort und höre mich
Vom Stuhle, da du sitzest.


¡África, tierra sin frío,
madre de mi obscuridad;
cada amanecer ansío,
cada amanecer ansío,
cada amanecer ansío
tu completa libertad!


Et vous, sur votre père incessamment penchée,
Visitant ma jeune âme où Dieu l'avait cachée,
Comme au nid d'un oiseau, vous montiez quelquefois
Lui bégayer mon nom d'une angélique voix.


E perche era cortese e ne havea forse
non men dei dui Cugini il petto Caldo
laiuto che potea tutto le porse
pur come havesse lelmo ardito e baldo
trasse la spada: e minacciando corse
dove poco di lui temea Rinaldo
piu volte s eran gia non pur veduti
ma al paragon de larme connosciuti


Ja, ich bekenne: die Fortsetzungen
Haben mich immer erst ganz bezwungen,
Weil ich daraus mit Freuden erfuhr:
Karl Arnold hatte nicht Schärfe nur.


Tiergewalten, kampfbewährt,
Herrengaben, auserlesen,
Eignen uns und wir verwesen
Einer Welt ererbten Wert.


Wie manches Leid, wie manche Not,
Wie manches Jammerheer
Brächt uns in Angst, tät uns den Tod,
Wo Gott nicht bei uns wär.


Diß sind die Augen; was? Die Götter; sie gewinnen
Der Helden Krafft und Muth mit ihrer Schönheit Macht.
Nicht Götter, Himmel mehr; dann ihrer Farbe Pracht
Ist himmelblau, ihr Lauff ist über Menschen Sinnen.


A v ženách květných vnad a v zjevech reků
lid římský bohy zřel i národ Řeků.


V Radotíně na rovině
stojí pěkné stavení,
dělá se tam na akcie
cementové kamení.


Die furchtbarn Plagen stehn auf seinen Wink bereit,
Zum Dienste der Gerechtigkeit:
Der Krieg im blutigen Gewande
Geht würgend aus auf sein Geboth:
Die Pest fliegt über ganze Lande,
Begleitet von dem Tod.


Un op de Panzers fulln de Släg', un Rüters in den Sand,
Un vun de Geest dar kaamn de Burn, un de Floth keem œwert Land.


Ein Harfner hatt' ein Harfenspiel
Für seine Hand ersonnen.
Drauf hatt' er süßen Lobes viel
Im Land' umher gewonnen.


Otci, matce za jich lásku
na čelo chceš dáti vrásku?


إن الزمان الذي كنا نحاذره
قد ابتلانا فلم يبقي ولم يذر
أفتى بتفريقنا من بعد ألفتنا
وشج صافي الهنا والأنس بالكدر
لم يرقب الله فينا إذ ألم بنا
ولم يحاذر جزاء البغي والضرر


Wi solt ich nicht in dir sein hochbeflammt?
Ach deine Lib zermalmt den Hertzensmarmel!
Ich war und war zur Abgrundangst verdammt!
Du bringest mich zum hohen Gnadencarmel!
Du brichst des willens demanthärt!
Ich wart und wart auf deiner wärt.
Mein Täubchen, komm! Umschatte stets mein haupt,
Weil Gott der Herr ja dises dir erlaubt.
Ich jauchtz und jauchtz und lass hinfort mein sorgen!
Genug, das du mein Beistand mir verborgen.


Ach a co ta družka počne věrná,
Co s ním jedla, hruď mu blažívala?
Už jí kalí slza očka černá,
Jimiž často v zrak mu hledívala;
Ona prchne před lomozem války,
Krokem plachým, v nedohledné dálky.


社寒比腊更清严
花蕊萧疏半欲缄
过手重裘犹得力
莫将晴暖信春衫


جِئتُ بِلا حُرمَةٍ وَلا سَبَبِ
إِلَيكَ إِلّا بِحُرمَةِ الأَدَبِ
فَاِقضِ ذِمامي فَإِنَّني رَجُلٌ
غَيرُ مُلِحٍّ عَلَيكَ في الطَلَبِ


A quoi nous servent donc tant de luttes frivoles,
Tant d'efforts toujours vains et toujours renaissants ?
Un chaos si pompeux d'inutiles paroles,


Schaw hir des Himmels Bild/ diß hat ein Mensch erdacht/
Der doch auff Erden saß: O übergrosse Sinnen/
Die mehr denn iemand schawt durch forschen nur gewinnen!
Soll diß nicht himlisch seyn was selber Himmel macht?


Donc que je dise ou que tu dises
Qu’il est sale, mon beau parleur,
Il laisse tomber les bêtises,
Car le peigne est un grand seigneur.


所志惟一饱
聚声如雷车
秋来腹长饥
扑扑喙作花


Líbal lživý Matěj
sukně v místa skvoucí,
vystavěl ji rychle
v zbožné Olomouci;
beťarové pusty
líbali ji s vděkem,
vždyť posvátná sukně
potila se špekem.


名山几度欲寻幽
此日虽来不暇游
一棹黄昏过山下
疏灯络纬满林秋


Alcina i pesci uscir facea de l'acque
con semplici parole e puri incanti.
Con la fata Morgana Alcina nacque,
io non so dir s'a un parto o dopo o inanti.
Guardommi Alcina; e subito le piacque
l'aspetto mio, come mostrò ai sembianti:
e pensò con astuzia e con ingegno
tormi ai compagni; e riuscì il disegno.


Mě díkem plní, druzi drazí,
ta útěcha i pobídky –
však vidím, že jen konec schází
té smutné dvojí povídky:
i bůh tam tenkrát padl v trávu
a slzel tam a hořce lkal –
a vavřín též mu stínil hlavu,
a mnohý list naň dopadal...


Allora un lampo la notte m'aprio,
E tutto cader vidi, allor piagnendo
Ai miei dolci pensieri i' dissi: addio.


Minden rendű aljas
Milyen emelt fővel
Ugatja a nyomom
Hajnali kelővel.


Dort strömt dir Paradieseswonne
Aus tausend Lebensbächen zu,
Dort lächelt eine mildre Sonne
Dir unaussprechlich sanfte Ruh!


Des Epheus grün Geflechte schlingt
Sich um die Pfeiler und Balkone
Ein Siegeszeichen, das, zum Hohne,
Natur, die ewig junge, schwingt!
Sie, die aus unerschöpfter Fülle
Stets neues kräft'ges Leben treibt,
Indeß zu Schutt und zu Gerülle
Das Werk der Menschenhand zerstäubt.


Z těch kras a luzných lepostí
si nový stánek vystavím,
a přebývati budu v něm,
až rány duše zacelím.
Ty ručky z kvítek utkané
mně setřou s čela děsný mrak;
dech něžný z ústek růžových,
jenž jako vánek libezný
dchne vůní ducha jarního,
se v jeho květech vykoupav,
mně vdechne novou naději
a svěžest vesny bujaré;
to oko nebes zrcadlo
dá novou víru, nadšení.
Svou hlavu v ňádra položím,
a sníti budu o nebi.


Die vertilgten, du vertilgen? Bilder des Gesangs!
Ihr Geister! ich beschwör' euch, ihr Genien! lehrt
Führet mich den steilen kühnen Gang
Des Haines, die Bahn der Unsterblichkeit hinauf!


岭松岁古欲无根
水石秋深未有痕
无限好山将不去
又依帆影过前村


Na svůj zisk i v politice
myslíte a na nic více.
Přidáno mít chcete všeci –
obdržíte pěkné věci!


Danach fuhr ich irgendwo hin,
Um einen kleinen Affen zu erwerben,
Weil ich ein Tierfreund bin.
Aber was einem die Tiere nicht alles verderben.


-Poich'apre il sol quel desiato giorno
ch'il gran Bessenio mio qui vedo e sento,
fugga, qual nube il sol, qual nebbia il vento,
ogn'ira ed ogni noia il bel soggiorno.


Odpověděl:
„Šťasten, kdo sebe víře vložil do rukou,
aby jej mísila, hnětla, válela,
kdo v pokoře sebe sama se zbavil,
posledním z nejposlednějších
hotov sloužit.
Srp Smrti, v pokorné namířen čelo,
jak po žule sjede.“


Ich wohnte unter vielen vielen Leuten
Und sah sie alle tot und stille stehn,
Sie sprachen viel von hohen Lebensfreuden
Und liebten, sich im kleinsten Kreis zu drehn;
So war mein Kommen schon ein ewig Scheiden
Und jeden hab' ich einmal nur gesehn,
Denn nimmer hielt mich's, flüchtiges Geschicke
Trieb wild mich fort, sehnt' ich mich gleich zurücke.


Půda pode nohou skluzká,
noha klesá – eh, což z toho,
beztoho, zda kpředu, nazpět –
všechno jedno, bludná noho!


Los claros clarines de pronto levantan sus sones,
su canto sonoro,
su cálido coro,
que envuelve en su trueno de oro
la augusta soberbia de los pabellones.
Él dice la lucha, la herida venganza,
las ásperas crines,
los rudos penachos, la pica, la lanza,
la sangre que riega de heroicos carmines
la tierra;
de negros mastines
que azuza la muerte, que rige la guerra.


Deus
pode ser a grande noite escura
E de sobremesa


Ty po volnosti voláš, věc tvá svatá,
tož jak by vzkřik tvůj přeslechnout moh svět
a nechat dále zlovolného kata
z tvé krve žít a bohatnout z tvých běd?
Též tobě věk náš musí vzplanout zoří,
tvé rány zhojit, ruce zbavit pout,
ne, nesmí slávská řeč tvá zaniknout
v tom hltajícím všeněmeckém moři!


紫陌春风万物荣
王孙驻马最多情
金丸不肯轻弹射
却听黄郦隔叶鸣


Dein Haus muß doch an Glücke blühn
Und durch dein heilsames Bemühn
Mehr Seegen und mehr Wachsthum finden
Als Mäckler, die aus Übermuth
Und durch ihr schlimm erworbnes Gut
So plözlich steigen als verschwinden.


Dáš-li jiskru, tvůj jsem,
dáš-li chaos, tvůj jsem,
nedáš-li, nejsi!


de cor (de cor) de cor (de cor) de cor
negra (sim) de cor negra (por que não?)
já não quero cantar a tua dor
(continente-africano) é uma canção
que te quero cantar ( o teu senhor
é Deus) basta de tanta escravidão
(ó continente-rei) basta de açoite
que o sol é sangue ( a lua é sangue ) a noite


Ach, den Frieden, der so milde
Dort auf meine Seele floß,
Ferne scheucht ihn dieß Gefilde,
Wie den Thau des Windes Stoß.
Leer, wie diese öden Felder,
Find' ich diesen Busen hie.
Keine Feier heil'ger Wälder,
Keine Bergkluft schmücket sie.


1
Что нужно кусту от меня?
Не речи ж! Не доли собачьей
Моей человечьей, кляня
Которую — голову прячу
В него же (седей — день от дня!)Сей мощи, и плещи, и гущи —
Что нужно кусту — от меня?
Имущему — от неимущей!
А нужно! иначе б не шел
Мне в очи, и в мысли, и в ушНе нужно б — тогда бы не цвел
Мне прямо в разверстую душу,
Что только кустом не пуста:
Окном моих всех захолустий!
Что, полная чаша куста,
Находишь на сем — месте пусте?
Чего не видал (на ветвях
Твоих — хоть бы лист одинаков!)
В моих преткновения пнях,
Сплошных препинания знаках?
Чего не слыхал (на ветвях
Молва не рождается в муках!),
В моих преткновения пнях,
Сплошных препинания звуках?
Да вот и сейчас, словарю
Придавши бессмертную силу, —
Да разве я то говорю,
Что знала, пока не раскрыла
Рта, знала еще на черте
Губ, той — за которой осколки…
И снова, во всей полноте,
Знать буду, как только умолкн2
А мне от куста — не шуми
Минуточку, мир человечий! —
А мне от куста — тишины:
Той, — между молчаньем и речьТой, — можешь — ничем, можешь — всем
Назвать: глубока, неизбывнНевнятности! наших поэм
Посмертных — невнятицы дивноНевнятицы старых садов,
Невнятицы музыки новой,
Невнятицы первых слогов,
Невнятицы Фауста ВторогТой — до всего, после всегГул множеств, идущих на форуНу — шума ушного того,
Все соединилось в котороКак будто бы все кувшины
Востока — на лобное всхолмьТакой от куста тишины,
Полнее не выразишь: полноОколо 20 августа


Nun fing man an von Kunst zu sprechen.
Der Herr Geheime sprach: Verßeihn Se,
wenn ich so frei bin aufzubrechen,
ich habe Geschäfte beim Hofrat Heinse.
»Oh« – »leider« – »bitte« – bedauerndes Lächeln,
Verbeugen und Neigen und Wangenfächeln.
»Ja, leider dringende Kommission,«
verschwand mit Würde Herr J. von Kohn;
nun ging es hoffentlich bald los.


Svévolnému světské zloby rohu
Ctnostné prsy v odpor dal;
Mládež vodil ku pravdě a Bohu,
Které v srdci schovával.