1
«Ну, как мы встретимся? — невольно думал он,
По снегу рыхлому к вокзалу подъезжа-
Уж я не юноша и вовсе не влюблен…
Зачем же я дрожу? Ужели страсть былая
Опять как ураган ворвется в грудь мою
Иль только разожгли меня воспоминанья?»
И опустился он на мерзлую скамью,
Исполнен жгучего, немого ожиданьДавно, давно, еще студентом молодым,
Он с нею встретился в глуши деревни дальнеО том, как он любил и как он был любим
Любовью первою, глубокой, идеальной,
Как планы смелые чертила с ним она,
Идее и любви всем жертвовать умея,-
Про то никто не знал, а знала лишь одна
Высоких тополей тенистая аллеПришлось расстаться им, прошел несносный гоОн курс уже кончал, и новой, лучшей доли
Была близка пора… И вдруг он узнает,
Что замужем она, и вышла против волЧуть не сошел с ума, едва не умер он,
Давал нелепые, безумные обеты,
Потом оправился… С прошедшим примирен,
Писал ей изредка и получал ответы;
Потом в тупой борьбе с лишеньями, с нуждой
Прошли бесцветные, томительные годы;
Он привыкал к цепям, и образ дорогой
Лишь изредка блестел лучом былой свободы,
Потом бледнел, бледнел, потом совсем угаИ вот, как одержал над сердцем он победу,
Как в тине жизненной по горло он погряз,-
Вдруг весть нежданная: «Муж умер, и я еду»— «Ну, как мы встретимся?» А поезд опоздал…Как ожидание бывает нестерпимо!
Толпою пестрою наполнился вокзал,
Гурьба артельщиков прошла, болтая, мимо,
А поезда все нет, пора б ему прийти!
Вот раздался свисток, дым по дороге взвился…
И, тяжело дыша, как бы устав в пути,
Железный паровоз пред ним остановилс2
«Ну, как мы встретимся?» — так думала она,
Пока на всех порах курьерский поезд мчалсУж зимний день глядел из тусклого окна,
Но убаюканный вагон не просыпалсСтаралась и она заснуть в ночной тиши,
Но сон, упрямый сон бежал все время мимо:
Со дна глубокого взволнованной души
Воспоминания рвались неудержимКурьерским поездом, спеша Бог весть куда,
Промчалась жизнь ее без смысла и без цели,
Когда-то, в лучшие, забытые года,
И в ней горел огонь, и в ней мечты кипели!
Но в обществе тупом, средь чуждых ей натур
Тот огонек задут безжалостной рукою:
Покойный муж ее был грубый самодур,
Он каждый сердца звук встречал насмешкой злоБыл человек оди — Тот понял, тот любил…
А чем она ему ответила? — Обманом…
Что ж делать? Для борьбы ей не хватило сил,
Да и могла ль она бороться с целым станом?
И вот увидеться им снова суждено…
Как встретятся они? Он находил когда-то
Ее красавицей, но это так давно…
Изменят хоть кого утрата за утратой!
А впрочем… Не блестя, как прежде, красотой,
Черты остались те ж, и то же выраженье…
И стало весело ей вдруг при мысли той,
Все оживилося в ее воображеньи!
Сидевший близ нее и спавший пассажир
Качался так смешно, с осанкой генерала,
Что, глядя на него и на его мундир,
Бог знает отчего, она захохоталНо вот проснулись все,- теперь уж не заснуть…
Кондуктор отобрал с достоинством билеты;
Вот фабрики пошли, свисток — и кончен путОбъятья, возгласы, знакомые приветы…
Но где же, где же он? Не видно за толпой,
Но он, конечно, здесь… О, Боже, неужели
Тот, что глядит сюда, вон этот, пожилой,
С очками синими и в меховой шинели?
3
И встретились они, и поняли без слов,
Пока слова текли обычной чередою,
Что бремя прожитых бессмысленно годов
Меж ними бездною лежало роковоО, никогда еще потраченные дни
Среди чужих людей, в тоске уединенья,
С такою ясностью не вспомнили они,
Как в это краткое и горькое мгновенье!
Недаром злая жизнь их гнула до земли,
Забрасывая их слоями грязи, пыли…
Заботы на лице морщинами легли,
И думы серебром их головы покрыли!
И поняли они, что жалки их мечты,
Что под туманами осеннего ненастья
Они — поблекшие и поздние цветы —
Не возродятся вновь для солнца и для счастья!
И вот, рука в руке и взоры опустив,
Они стоят в толпе, боясь прервать молчанье…
И в глубь минувшего, в сердечный их архив
Уже уходит прочь еще воспоминанье!
Ему припомнилась та мерзлая скамья,
Где ждал он поезда в волнении томящем,
Она же думала, тревогу затая:
«Как было хорошо, когда в вагоне я
Смеялась от души над пассажиром спящим!»


Hogy keressék, hozzák mindenáron vissza.
Megvigasztalódik mégis, abba bízva,
Ha a csaplárnénak nem lesz, kit szalasszon,
Majd fölkeresteti a - hercegkisasszony.


Wenn wir uns zum Opfer stellen,
So sey Du der Brand-Altar;
Sey die Lampe auf den Schwellen,
Und mach alles licht und klar.


Those Charms are more noble,
The Lovely and Kind
May vanquish the Body,
She conquers the Mind.


Ainsi précipitant leur rapide descente
Par cette route étroite, encaissée et glissante,
Depuis longtemps, suivant leur chef, et, sans broncher,
Faisant rouler sous eux le sable et le rocher,
Les hardis cavaliers couraient dans les ténèbres
Des défilés en pente et des gorges funèbres
Qu'éclairait par en haut un jour terne et douteux ;
Lorsque, subitement, s'effondrant devant eux,
La montagne s'ouvrit sur le ciel comme une arche
Gigantesque, et, surpris au milieu de leur marche
Et comme s'ils sortaient d'une noire prison,
Dans leurs yeux aveuglés l'espace, l'horizon,
L'immensité du vide et la grandeur du gouffre
Se mêlèrent, abîme éblouissant. Le soufre,
L'eau bouillante, la lave et les feux souterrains,
Soulevant son échine et crevassant ses reins,
Avaient ouvert, après des siècles de bataille,
Au flanc du mont obscur cette splendide entaille.


Dejme se ruče
v polet a skok,
srdce ať tluče
v kovový bok,
čile se zmítejme,
slavný den vítejme
hřímavým chorálem jásavých slok!
Hlasněj’ ty nižší,
slaběj’, ty bližší,
temně ty s druhem,
jasně v to já;
naše hřmi luhem
allelujá!


Ví dobře každý z nás, že jsou jen k zlosti
podobné nežádané důvěrnosti.
Ač Juanovi též se protivily,
přec pravil: „Učiním, seč jsou mé síly.“


segundo crença popular
singular sintoma vário
vadio em febre delírio
corpos a dançar cantar


Ich blickte vertrauend
Zum Himmel empor;
Harmonische Töne
Bewegten mein Ohr;
Es eilten die Geister
Des Friedens mir zu,
Mein Schiffchen schwand stiller in friedlicher Ruh.


闲门付与东风扫
独客残春思远道
日午不见蝴蝶飞
细看儿童弄芳草


Ich will dir deinen Baum,
Fremd Kind, hier lassen schimmern
Auf diesem offnen Raum,
So schön, daß die in Zimmern
So schön sein sollen kaum.«


Così dicea, e tra' verdi arboscelli
giacea fra l'erbe la mia Mincia a l'ombra,
qual chi di dolce sonno l'aura ingombra
col mormorar de' limpidi ruscelli;
sparsi le avea Zefiro i capelli
per quel candido collo e per la fronte,
e tremar si vedean soavemente
le marmoree mamelle entro al bel velo,
d'arder d'amor cor freddi, aspri e selvaggi;
quando, svegliata, al cielo
volse i begl' occhi con splendor sì ardente,
che dier lume i bei raggi
u' non passava il sole,
là ne' più folti faggi,
e sospirando verso l'orizzonte
mandò pur fuor quella voce dolente:
– ahi, dove sei ascoso, o almo Sole,
da queste piagge sole?


Come le braccia habbian lunghezza giusta
et la candida man, spesso si vede
lunghetta alquanto, et di larghezza angusta
dove ne nodo appar, ne vena excede
si vede al fin de la persona augusta
il piccolino, et ritondetto piede
li angelici sembianti nati in cielo
non si ponno celar sotto alcun velo


Wer seine Schwachheit liebet
Und alle Schuld damit beschönt,
Gefährlichst sich betrübet
Und niemals recht mit Gott versöhnt.
Er hat die HimmelsStrassen
Noch nie getretten an,
Sein Hertz hat GOTT verlassen,
Weil er nur böß gethan.
Dann Sünd und Unrecht meiden
Ist hier der erste Schritt;
Bald man mit HertzensFreuden
Der Tugend Weg betritt.


Soll dies Elend nimmer enden,
Nie sich wenden,
Soll erloschen und verdorben,
Innen ganz erstorben,
Gott, dein Ebenbild der Mensch verlieren?
Soll sich tief erniedernd
Blöd' er wandeln gleich den Tieren,
Keinen Laut der Lieb' erwidernd,
Soll nichts Göttlich's mehr die Erde zieren?


– Ten zloba nezničí ni úskok, lež,
jak my zde čníme, čníti bude též!
Jen dochovejte vnukům hrdou sílu
a statnou pěsť a mocnou vůli k dílu.


Ey du mein liebe Thresel,
Allein kanns nicht seyn,
Wenn ich im Bette liege,
Must auch bey mir seyn.


Um bom pipote de vinho,
lombo, presunto ou salmão
não pudera, eu adivinho,
reverter à minha mão.


Bláhové již zanech přání
zvědět cíl mých dnů i tvých,
bohům nech to, nač zrak sklání
se v změť čísel Chaldejských?
Věř mi, mnohem líp jest vzíti,
jak nám podává se žití!
Ať jiná mnohá, mnohá léta
štěstí nám i láska zkvétá,
ať poslední zimy šer
teď nám štědří Jupiter.


宫漏迟迟不受催
出花光景渐徘徊
万方日日春台上
不道东风恰始来


Stadt und Land hat viel gestriten,
Wer im Kriege mehr erlidten;
Aber nun liegt an der Thür,
Wie sich Städte brechen für,
Wer also die Haut gefunden,
Die dem Lande weg geschunden.


忆昔扁舟久寓居
客中风景自能摹
重来几换人间节
佳兴如今却胜初


Eugen winkt, die Trommeln rasseln;
Tod, du sollst ans Ernten gehn!
Salven knattern, Säbel prasseln,
Bei Musik nur willst du mähn!
Eugens Fußvolk hat erklettert
Schanz' und Wall auf blut'gem Weg,
Rechts und links sein Stückknecht wettert
In den langen Brückensteg.


No me puedo entregar
a un dulce conquistador,
pues no quiero llorar
por amar yo demasiado.
Por lo cual, convengo D. Juan
vuestro camino debéis seguir,
repartiendo vuestro amor
a doncellas que os harán feliz.


Jsme v době velké jen svět malých lidí?
Či to nás činí velkým národem,
že kamaraderie ze žní klidí,
jimž duch a krev a pot jsou původem?


Las mujeres se rompían
los volantes de la enagua,
y el Darro bailaba el agua
en un triste soniquete
que sonaba a martinete
y a cante grande de fragua...
(¡Encended los faroles;
romped el velo;
cantad por "caracoles",
que viene el duelo!
¡Como una espada,
llevadlo, así, entre "oles"
por su Granada)
      III
No te vayas buen amigo
quédate aquí con nosotros;
están soltando los potros
junto a lo verde del trigo...
Están soñando contigo
temblando de calentura,
gitanas de piel oscura
y brillante cabellera
y hay una boca que espera
morderte labio y cintura...
(Desnúdate deprisa,
que vengo herido;
quédate con la risa
como vestido...
Quiero beberte
y que luego dormido
venga la muerte...)
      IV
«Rosa de los Camborios
gime sentada a la puerta»
medio viva y medio muerta
entre paños mortuorios.
A la luz de los velorios,
con pena de jazmín chico,
cual dos palomas sin pico
muestra sus pechos helados,
heridos y acuchillados
lo mismo que Federico.
(¡Que doble, bronce y plata,
la Vela, Vela,
que se ha muerto la nata
de la canela!
Mi bien amado
de limón y ciruela
va amortajado...)
      V
«Ignacio Sánchez Mejías
con toda su muerte al hombro»
sale pálido de asombro
a las barandas sombrías...
Todas las ganaderías
mugen a la misma hora
y en el filo de la aurora,
junto a los bravos erales,
sobre el mar de los trigales,
la brisa también lo llora...
(¡Ignacio, dame el vaso
con el ungüento;
no puedo dar un paso,
ya no me siento!
Quiero abrazarte,
pero me ciega un viento
de parte a parte...)
      VI
Dentro de su traje oscuro
te nombra Bernarda Alba...
la tarde pinta de malva
la rosa blanca del muro.
En la calle pisa duro
un caballo sin jinete;
dan en la torre las siete
y Angustias, con voz sombría,
solloza un Ave María
derrumbada el el poyete.
(Por la tapia del huerto
te llamé en vano...
—¡Dime que no está muerto
Pepe, el Romano!—
Ciego de zambra,
con un Ángel gitano
va por la Alhambra...)
      VII
—¿De quién es ese lamento
que sobre la noche rueda?...
—De Marianita Pineda,
que está bordando en el viento...
Con hilos de sentimiento,
a la vez que borda y canta
y con mano fina planta
entre sangrientos jardines
una rosa de carmines
que enjoyará su garganta...
(¿Qué bordas, Marianita,
sobre esa tela?
La flor para una cita
que me desvela...
¡En seda cuaja
lo que Granada grita
que es su mortaja...)
      VIII
«¡Hijo con un cuchillito
que apenas cabe en la mano»,
de tu romance gitano
cortaron la flor del grito!
¡Ay, qué dolor infinito
de pedernal y de rosa;
voy y vengo como loca
sin que consolarme pueda
porque ni un hijo me queda
para llevarme a la boca!
(Aquel traje de pana
que se ponía...
Aquella faja grana
que se ceñía...
¡Tanto cuidarlo,
y una flor de canana
para matarlo!).
      IX
Desde su balcón volado,
pálida, triste y mocita,
te llama Doña Rosita,
con el aliento apagado...
Un heliotropo morado
le acuchilla las ojeras
y corta con sus tijeras
adormecidas de herrumbre
su corazón hecho lumbre
por cincuenta primaveras...
(¿Quién cambió los papeles
en el piano?
¿Quién secó los claveles
de mi verano...?
¡Ay, qué tormento!
¿Dónde estás, primo hermano,
que no te siento?)
      X
Sobre el hoyo de la cama
donde su flor se le mustia
igual que un río de angustia
una mujer se derrama...
Llama en vano, llama y llama
al hijo que se le esconde...
—¿En qué jardines, en dónde,
hallar mi nardo de esperma...?
Grito preñado de Yerma
al que el hijo no responde...
(¡A la nana, mi niño,
que es madrugada...!
¡A la nana, cariño,
flor de Granada!
¡Si yo pudiera
quedarme embarazada
yo te pariera!)
      XI
«Antonio Torres Heredia
Camborio de dura crin»,
llora al filo de la media
noche por el Albaicín...
Suena la voz de un muecín
como una fuente delgada,
y desde Sierra Nevada,
una paloma doliente,
baja a besarle la frente
al poeta de Granada...
(¿A dónde vas, amigo,
con tu secreto?
Te llevarás conmigo
voz y soneto...
¡Cómo gemía
dentro de tu esqueleto
la poesía!)


O verheißungsvolles Wort!
Sei mein Schild und sei mein Hort!
Sei mein Licht im finstern Staube!
In Verzweiflung sei mein Glaube:
Daß mir nichts die Wahrheit raube:
Gott ist hier und Gott ist dort.


Wo ist er, aller Freunde Freund,
dem heute seine Sonne scheint?


Maientag und Maienfest!
Unsre Klagen schweigen.
Unsre stolze Sehnsucht läßt
ihre Banner steigen;
ihre Tauben fliegen aus,
ihre Knospen springen –
Kirschen blühn um jedes Haus,
und die Glocken klingen.


Como aventura y enigma
la caricia empieza antes
de convertirse en caricia


O Schul! Ich Komme voll begier/
Die wahre Weißheit zu ergründen!
Durchforsche mich/ du wirst bey mir
Ein munter Ohr vnd Auge finden!
Was mich ie Socrates gelehrt/
Hält ja nicht Stich: der Stagirite
Vorfällt itzt gantz! der weise Scythe
Wird nun auff keinem Stull geehrt.


Die Nebel, die über Wallhall liegen,
Scheucht kein bengalisches Bühnenlicht.
Mit Tönen, die Menschen in Schlummer wiegen,
Erweckt man schlafende Götter nicht.


The rampant lion shall not wander there,
Nor fiery tiger, roaring for his prey;
Nor prowling wolf, that howls along the plain,
With the keen pangs of raging hunger stung;
Nor surly bear in  mountains bred,
Or  forest ranging merciless;
Such as came furious from the neighb'ring groves
Of ancient  with voracious speed,
Grinning destruction as they roam'd along,
And slew the mockers of the good old seer.
But free, and unmolested shall they walk
Whom heav'n protects, and God vouchsafes to guide.
The ransom'd captives, weary of the yoke,
The heavy yoke of long oppressive thrall,
Shall cheerfully return to happier climes,
In melody break forth the gladden'd heart,
That speaks deliverance, and the voice of joy.
shall witness to the grateful song;
And faithful  echo back the sound.
No signs of woe shall hang upon the cheek,
No shuddering fear, nor horrible despair;
But grief with all its melancholy train
Of huge dismay shall fly from ev'ry face.
Gladness shall crown the head, peace fill the heart,
And endless rapture dwell on ev'ry brow.


Und wir wohnten ganz alleine,
Laridah!
Hatten Nachbarinnen keine,
Laridah!
Unser Nest war zungensicher,
Laridah!
Vor Gekeife und Gekicher.
Laridah!


Herr/ laß fünff Brüder mich (die Sinnen) nicht bethören/
Vielmehr auff Moses Wort und deine Warnung hören.


Slovácy vám zniku dali,
Slovenky vás zrodily,
Ony, jichž ste prsy sáli,
V chodidlách vás vodily.


Du hast zerstückt mit Unbedacht
Den Spiegel dir, o Tor!
Nun blickt der Schmerz verhundertfacht,
Vertausendfacht hervor.


Tiraste os quatro pés (isto é dialética)
Do verso asclepiadeu e, prazenteiro,
Ao jâmbico emprestando rima poética,
Eis-te agora Asclepíades Jambeiro.


A přišlas ty. Pleť jihem sálá žhavě,
zrak divný jas.
Tvých kroků šum jak ozval se kol v trávě,
já ožil zas.


No la miseria en el morir consiste,
sólo el camino es triste y miserable,
y si es vivir, la vida sola es triste.


aberta,


memlekette gibiyiallaha şükür karnım tok


Su la riviera Ferraù trovosse
di sudor pieno e tutto polveroso.
Da la battaglia dianzi lo rimosse
un gran disio di bere e di riposo;
e poi, mal grado suo, quivi fermosse,
perché, de l'acqua ingordo e frettoloso,
l'elmo nel fiume si lasciò cadere,
né l'avea potuto anco riavere.


Huye el sueño de mí, y huye el reposo;
me asaltan mil ideas, mil quimeras,
que suelta amor en giro caprichoso;


几年依样画葫芦
自作葫芦学佛徒
一笔从今勾断了
一瓶一钵任江湖


Auch mir hat ja wohl die Natur
Kein Holz vor Fleisch gegeben.
Dein Umgang half mir auf die Spur,
Der Weißheit nachzustreben.
Du hältst mich schwächer als ich bin;
Ich schleiche zwar in Einfalt hin,
Doch weis ich Lust und Plagen
Schon mit Vernunft zu tragen.


Ale přece Svatoň není šťasten zcela,
mnohou – mnohou hořkost před svou Evou skrývá.
Bolí jej, co děje v posledním se čase
ve veřejném našem životě; směr cizí,
nezdravý a zhoubný všude ujímá se,
víra v ideály víc a více mizí,
vlastenectví pak jen veteší je pouhou,
nad níž přezrálí již duchem mladí páni
rty své ohrnují v němém pohrdání.
Celou onu dobu obrození dlouhou,
nadšení kdy muži, vzorně obětaví,
všecky síly své i majetek svůj celý
povznesení lidu v oběť přinášeli,
nová generace na pranýř teď staví.
Svatoň není z těch, kdo před novými směry
oči zavírají, uvítal proud, který
v naše písemnictví vnesl snahu novou:
život líčiti, jak skutečně se jeví;
však co nyní pravou poesií zovou!
Mladých literátů polotemné zpěvy
formou zhrdají – a myšlenek v nich není.
Na to, našemu co lidu bylo svato,
národní co jaksi tvořilo mu jmění,
jedovaté sliny metají a bláto.
Moderní ta mládež na národním těle
nejcitlivějších míst vždycky vyhledává,
na ně vrhne se a spáry do nich směle
zatne šakalů jak lačných smečka dravá;
hlásá nestoudně, že vše, čím chlubíme se
v umění a vědě, v cizím vzrostlo lese,
sousedních že kmenů vzdělaných je prací,
trhá prapor, pod nímž otcové kdys stáli,
kácí lidu modly – jeho ideály,
zlato bere mu a pozlátko mu vrací.
Kletba onomu, kdo děti nezkušené
svedl na scestí a slepě v před je žene!
Kam to spějeme? Tak často sama sebe
ptá se Svatoň, v duši myšlenka se hrozná
plíží mu, že pozdě snad už národ pozná
upíra, jenž z těla vřelou krev mu střebe.
Roztrpčen tím zjevem, otravnými hesly,
která beztrestné se vykřikují všude,
Svatoň v duchu sobě děsný obraz kreslí,
jaký vlasti naší příští osud bude;
vidí, svedený jak národ prostřed boje
odhazuje zbraň a nepřátele svoje
vítá s jásotem; svůj rodný jazyk sladký,
jímž je modlitbám jich učívaly matky,
děti hanobí; již z nedávného času
hranic nepoznáš, jež dělily dva kmeny:
slabší silnějšímu vzdal se bez zápasu,
splynul s ním jak s řekou potok bezejmenný.


Noc má však dcera míru jesti,
A jemný odlesk oné doby,
O nížto smrtelníku věstí
Tajemnou báji tiché hroby.


Když lyru vezmu ve své ruce
A zapěji Tvou pochvalu,
Tu postupuje žalost prudce
Všech rájských slastí návalu.


až konečně někde v koutečku
se po letu dlouhém zastaví,
a prášek z nás světů bývalých
se ve nový chaos tam rozžhaví,
až v chaosu tom boj plamenný,
boj titánský poznovu vzplane,
a z plamenů žárných až nový svět
jak čarovný fénix zas vstane;


Den stätten sag, wie treu, glaub, ehr
und redlichkeit aus ihnen fliehen,
den dörfern sag, wie sie so sehr
an grobheit und an irrtum blühen;
und sagen sie: du bist betrogen,
so sag du rund: es ist erlogen.


Tod dem Alten, Tod dem Neuen,
Drüber nur die Menschheit weint!
Sprecht nicht mehr von Adelsrechten
Und wie Deutsche mussten fechten
Wider Deutsche für den Feind.


Sollt's Ideal mal sehen,
Herrin Venusine,
Nackt bis an die Zehen.«


Ein Artzt ist gar ein glücklich Mann.
Was er berühmtes hat gethan,
Das kan die Zeit selbst sagen an;
Sein Irrthum wird nicht viel gezehlet;
Dann wo er etwa hat gefehlet,
Das wird in Erde tieff verhölet.


Ein übler Maler ist der Schmerz, gleich ihnen,
Denn, blick' ich auf aus diesen Finsternissen,
Seh' ich nur fromme, heil'ge Menschenmienen
Als Sterne, Sonn' und Mond vom Himmel grüßen.


Should I e'er be Rich or Great,
Others shall partake my Goodness;
I'll supply the Poor with Meat,
Never shewing Scorn or Rudeness.


A byl v tom malý obrázek:
to bylo jako víla,
zrak hrdý, krásný, zářící,
skráň jako úběl bílá
a v oku zář a na rtu smích
a v záři očí blankytných
dřímala první láska...


Za krátko seznal jsem, že oko její
též na mně dlívá plno záliby,
že drobné prsty častěj’ odslánějí
bělostných záclon skoupé záhyby,
a brzy mluvou zraků blahou, bolnou
jsme vyznali si lásku obapolnou.
Však princeznu mou čaroděje zlého
hlídaly mračné, bdělé pohledy;
byl strýc to přísný vzrůstu obrovského,
pochmurný titan, morous škaredý.
Jak rozvalená mračna v horském kraji,
v nichž stále bouřka hrozebná se tají,
obočí husté v krabatou mu tvář
posupně visí; – než se zasní komu,
jizlivých blesků osvítí je zář
a z úst mu rachot zaburácí hromu.
Než na nejvyšší vrchol všeho pychu
to v očích mých jej věru povzneslo:
že s takou tváří muž ten bez ostychu –
cukrářství tropil sladké řemeslo.
Bělostné čapky naškrobené řasy
mu objímaly pusté černé vlasy;
nad hlavou časem sběračky se mih’
nevinný znak a plátna čistý sníh
kol údů obrovských se vlnil k patě –
divoký dravec v nevinnosti šatě!


八法森严得者稀
管城还伴剡藤悲
欲教霜兔魂无恨
须写当时颜段碑


Wie glänzten vom Tyrrhenermeere
Der Flotten Purpursegel her!
Wie drängten Heere sich an Heere
Von aller Zonen Beute schwer!


To vše se ryje písmem nehynoucím
do duší, jež se rozloučiti mají:
Ach tak snad také bývá v posled, mroucím!
„Snad na vždy!“ zdá se šeptat v tichém háji –
jak echem mře to z hlubin země vroucím.
A opět zazněl zvonek jako včera,
s kostelní vížky, v jasném sladkém znění,
jakoby krajině to upomnění,
že zem se s nebem pojí za večera.


Divy vyváděti budeš,
By se ctí a slávou stkvěla,
Jak tvé dívce růže v tváři
Kvetou, neb se oči svítí.


Nun wogt die See durch deine Lieder,
ein unergründlich tiefes Meer:
Die Welle flieht und kehret wieder
und glitzernd sprüht der Schaum umher,
erbrausend schlägt sie auf am Strande,
doch nur des Kenners Blick allein
erspäht im feuchten Ufersande
der Perle Glanz im Muschelschrein.


Wir wollen mal dran schlagen,
Ob es recht voll im Magen!
Das große Faß, es klingt so hohl,
Als wenn es bald der Teufel hol, –
Wir wollen mal dran schlagen!


Doppo la pugna dispietata e fera
Amor m'ha dato pace,
a cui despiace che un suo servo pera.


»Wolan denn! lebe! – Es lebet!
Und mein sei dieses Geschöpf!«
Dagegen redet die Sorge:
»Nein, laß es, laß es mir, Herr!


Universal e aberto, o meu instinto acode
A todo o coração que se debate aflit
E luta como sabe e como pode:
Da beleza e sentido a cada grit


Aldighier, così in terra poveretto,
gli misse tutta ne' fianchi la spada
e morto il fece cadere in effetto.
E Berlinghier gentile anco non bada:
parea di diaccio a' suo' colpi ogni elmetto,
ed ha calcata di morti la strada
e tutto sanguinoso in mano il brando,
tanto che parve a questa volta Orlando.


Hned vyšla na dvůr ve spěchu:
„Je třeba vráně oddechu.


Bránit-li se nebudeme sami,
pak tu drahou marně střehou zem
horští obři žuly pavezami,
dvěstěletých jedlí oštěpem;
marny bystřin peřestné jsou prahy,
marna nepřístupná propasť mlak –
Čas má křídla; což jsou plží drahy
těm, kdo vznést se mohou do oblak!


Ach, was blüht mir vor ein Glücke,
Da mich so ein ehrlich Kind
Unter Feinden, Gram und Tücke
Sonder Eigennuz gewinnt;
Da sie mir den Schwur gethan,
Fang ich erst zu leben an.


Doch wenn auch rings, wie Blumen das Gefilde,
Manch holdes Kind die reiche Erde trug,
Doch schien ihr keins so reizend als Klotilde,
So freundlich keins, und keins so fromm und klug.
Wie hing sie gern an jenem zarten Bilde,
Worin das Herz so rein und friedlich schlug,
Wie sprach sie oft mit süßen Schmeicheltönen:
Nur lieben kann ich dich, doch nicht verschönen!


e s'io ho in camin commesso alcun diffetto,
iscusame, signor: tu non sei ceco,
tu sciai che dove è Amor non è intelletto.


Questo è 'n un tal travieo
che non ne so difinitate.


As crianças morrem


E come di splendore e di beltade
quel vello non avea simile o pare,
così saria la fortunata etade
che dovea uscirne al mondo singulare;
perché tutte le grazie inclite e rade
ch'alma Natura, o proprio studio dare,
o benigna Fortuna ad uomo puote,
avrà in perpetua et infallibil dote.


Iremos juntos sozinhos pela areiaEmbalados no diaColhendo as algas roxas e os coraisQue na praia deixou a maré cheiAs palavras que disseres e que eu disserSerão somente as palavras que há nas coisasVirás comigo desumanamenteComo vêm as ondas com o ventO belo dia liso como um linhoInterminável será sem um defeitoCheio de imagens e conhecimentSophia de Mello Breyner Andresen | "No tempo dividido", 1954


Ejhle! anděl vlasti, anděl lásky
Na hrad na královský sletuje,
A na stříbře svaté sňatku pásky
Dvě slovíčka – libozvučné hlásky –
Národům Rakouským zvěstuje.
V tichém slechu vše se úctou chvěje,
An nebešťan milojemně pěje:


Drumb hieß Er zwey Jünger gehen:
Vnd den Speise-Saal bestehen/
In dem vor der letzten Stund/
Er könnt' auffrichten seinen Bund.


Gyöngy, harmat, liliom, szellő, sugár, villám,
Hajnal, korom, szélvész, hattyu, rózsa, hullám,
Délibáb, menny, pokol... ha mind egybevészed:
Recipe - és megvan a magyar költészet.


Be jó dacolni,
Be jó a cifra bánat,
Be jó bolondulni utánad.


A hleď – tu v dáli jezdců dav se mihl, –
lesk zlata dlouho ve slunci se třpytil,
dav náhle mocný, slavný pokřik zdvihl
a před oráčem do prachu se řítil.


Divno mysli, divno srdci, palno, želno, ba až k pláči,
zří-li, kterak sláva lidstva vzejde, stoupá – k hrobu kráčí.


A las claras estrellas orientales
que palidecen en la vasta aurora,
apodó con palabra pecadora
gallinas de los campos celestiales.
Tan ignorante del amor divino
como del otro que en las bocas arde,
lo sorprendió la Pálida una tarde
leyendo las estrofas del Marino.
Su destino ulterior no está en la historia;
librado a las mudanzas de la impura
tumba el polvo que ayer fue su figura,
el alma de Gracián entró en la gloria.
¿Qué habrá sentido al contemplar de frente
los Arquetipos y los Esplendores?
quizá lloró y se dijo: Vanamente
busqué alimento en sombras y en errores.
¿Qué sucedió cuando el inexorable
sol de Dios, La Verdad, mostró su fuego?
Quizá la luz de Dios lo dejó ciego
en mitad de la gloria interminable.
Sé de otra conclusión. Dado a sus temas
minúsculos, Gracián no vio la gloria
y sigue resolviendo en la memoria
laberintos, retruécanos y emblemas.


Und ihr Kuß war Götterbrot,
Glühend wie der Wein.
Ach! ich liebte fast mich tot!
Rings mit Sonnenschein
War sie emailliert.


Reina de aquel diminutivo imperio
Era la hermosa y arrogante Paula,
Hija del sol de la inflamada zona,
Ardiente cual la tierra de las palmas.
Rafael en sus éxtasis divinos
Sus opulentas formas evitara:
Manos nacidas a pintar madonas
No la pudieran retratar... temblaran.
Más bien a ti, Murillo delicioso,
Arrebatar con ella te tocaba,
En doble excitación de hombre y artista,
Doble lauro triunfal de amor y fama.
Que Paula no era la encantada luna,
Hermana melancólica del alma.
Sino el sol del sentido, que en su mundo
Al otro sol el fuego disputaba.
Bella como el arcángel favorito
En la hora fatal de su desgracia,
Con reflejos de Dios sobre la frente
Y rayos del abismo en la mirada.
No era la fada misteriosa y linda
Que el niño sueña y los poetas cantan,
Sino la del deleite, obra maestra,
Mujer—mujer, esencia de su raza.
Eva salió de Dios como una pura
Encarnación de su mirada santa;
Mas retocó Luzbel la obra divina,
Y retocada por Luzbel fue Paula.
Su crespa, serpeante cabellera,
Eléctrico raudal de negras llamas.
Húmeda en la mañana, ondeando al viento,
Veda entrever la repartida espalda.
Ojos y cejas, requemados hornos,
Infiernos de pasión si celan o aman;
Titilante nariz que infla el deleite,
Boca que morderá si un beso estampa.
Facciones todas que a expresar se hicieron
Su alma impetuosa, franca y entusiasta;
Y una ambarina tez, pálida a veces,
Que el volcán interior lúcida inflama.
Firme el cuello, alto el hombro, seno túrgido
Do amor torneó su espléndida almohada;
Breve cintura, y pie como el gatillo
Con que la tentación tumba su trampa.
Cuerpo gentil que se requiebra él sólo,
Con garbo en cada movimiento, y gracia;
Y un cimbrador andar, único suyo.
Que el corazón golosinado arrastra.
Gran sensibilidad, mas no de aquella
Tan exquisita como intensa y vasta
Ministra del espíritu, que sube
Del polvo al cielo, y dondequier lo inflama.
Sacerdotisa en ritos del sentido.
Si la veis al beber, o cuando el aura
Aspira de una flor, cerrad los ojos,
No sea que traidora os beba el alma.
¡Qué bien maneja el transparente escote,
El suelto rizo, el chai que se resbala!
¿Quién, descubriendo un sesgo piececillo,
Se acierta a distraer con gracia tanta?
Si la vierais nadando entenderíais
Por qué Venus brotó de entre las aguas;
Y en su albo palafrén... ni hay que decirlo,
Pues la indiestra en montar no es mi paisana.
Nadie danza mejor; mas pierde a veces
Compás y discreción quien la acompaña;
Y si al cantar los ángeles la oyeran,
Acaso, con ser ángeles, pecaran.
Si el que tienta no intenta, y si del cielo
Viene ángel tentador, ángel es Paula;
Pero así, sin quererlo ni advertirlo,
Se hace inocentemente algo malvada.
¡Aquí la tienes, corazón protervo,
Que ves tu perdición y allá te lanzas!
Aquí la tienes, loca mariposa,
Que la llama al sentir, buscas la llama.
Vano rey del espíritu que niegas
Esa diadema a la beldad tu hermana,
Ven y sufre el retorno: al lado suyo
La orguUosa razón siempre es esclava.
Yo... no me entusiasmara hasta el extremo
De maridar tan enconosa estatua,
Pues de las veinticuatro horas del día
Las veintitrés y media me sobraban.
Pero es hembra de lujo, y si un Thorwaldsen
La Roma de Nerón simbolizara,
Ya quisiera por tipo esta cachorra,
Magnífico ejemplar de bestia humana.
Hermoso emblema de su patria inculta,
En formas, rica; en corazón, volcánica,
Do atosigado duerme el pensamiento
Al hervor de la física pujanza.
Y tal es la rival de mi poética,
Noble, ideal, contemplativa Gracia:
Fuego y luz, cuerpo y alma, leona y tórtola
Que luchan por Adriano, ídolo de ambas.


A zase je ticho, tak okamžik.
Pak zaslechnu šustění šatů
a praskání písku, a kroky už
se za mnou teď vzdalují v chvatu.


Nuž, skutečnosti nech a chyť se taje,
s nímž moudrost metafysická si hraje!


Dnes v trosky částky jeho ve zmar klesnou,
by v novém lesku zas povstaly zítra,
jak země květy obnoví se vesnou
a nová slunce vstanou v záři jitra.


O wäre dieser wehrte Mann
Zum wenigsten noch überblieben!
Ach nein, der Tod sieht keinen an,
Er muß den andern gleich verstieben.


Friede ward umsonst verlanget,
Unsrer Ehr' und Freiheit Friede,
Auf zum Kampf nun, wer nicht banget,
Und vor keinem Götzen kniete.


Desselben Weges kommt auch der Junker,
Mit Troddeln am Hut und vielem Geflunker,
Und sieht den Stein,
Und auf dem Steine das schmucke Kind,
Und wie der Blitz geschwind,
Fällt ihm was ein.


Ani ptáka, ani hmyzu
křídlo jemu v zápětí;
na přírody sdranou řízu
sedlo tady prokletí.


Ó, chlubím se jím, rouhač, nebi,
ať v písmenech ta tajna zří,
a třeba svého slunce hřeby
je nezluštěné rozbíjí –:
až rozpustí se sníh ten bílý,
pod nimi rozkvetou fijaly,
jež Vaše drahé jméno vpily,
by vůní svou je dýchaly...


Bděl strážně... nikdy nedozněl
mých poddaných mi k sluchu žel.


«Vidd meg e hírt, s mondd apámnak,
(Úgymond Lilla) ne féljen
Tovább már, hogy Bodor Imre
Velem gyűrűt cseréljen!»
«Vigasztaljon (mond a bús ősz)
Ama boldogító hit,
Hogy több öröm lesz jutalmad,
Mint a mennyit veszthetsz itt,
Szívének - mintegy fedele, -
Feküdt keblén e levele.»
S néki adván Lillának,
Sírva indul útjának.


Ja gar demütig kommet er,
das er dich nicht erschrecke,
Geritten auf aim füllen her,
das er sein macht verdecke,
Aber jdoch
hält er plaz noch,
vnd richt auf durch sein leiden
Vnd demut gros
sein Reich on mos,
das haißt ain Sighaft reuten.


Stiamo, Amor, a mirar la gloria nostra,
cose s[opra] [natura] altere et nove:
vedi ben quanta in lei dolcezza piove,
vedi lume che 'l cielo in terra mostra,


Don Miguel i rytíř Pedro
již s kopím letí z daleka. –
Hned krve teklo z obou vědro,
v nich nepoznal bys člověka.


Questo è quel conte Anselmo che si dice
che in Roncisvalle fe' mirabil cose,
donde l'anima in Ciel n'andò felice.
Orlando in man la lettera gli pose.
Ulivier questa andata contraddice;
ma poi seguire Orlando si dispose,
perché pure era una volta cognato
e lungo tempo l'avea seguitato.


Máš pravdu ovšem hledě v dálku,
to konec písně bývá již,
máj v děsnou všech proti všem válku
je ironií nanejvýš.


leč mniši nikoli, noc jim jest ránem:
tu duše nejlíp mluví se svým Pánem,
tu nejlíp ze svých zpovídá se hříchů,
v své rány kape balsám klidu v tichu.
Sen, Satana léč, nadarmo ji láká,
teď ona pták, jenž letí nad oblaka,
a v etheru se jako hvězda třese.
Vy chcete dobří být – ó modlete se;
však svatými-li před Pánem být chcete,
tu na modlitbách bděte! bděte! bděte!


Ihr wurdet, von Scherzen begleitet,
Geweiht mir vom edelsten Freund,
In dem mit der Tugend die Wahrheit
Zum seligsten Bunde sich eint. –


Veo como a través de un esmeralda
gigantesca, el confín del horizonte:
allá, un risco y después, de un alto monte
una casita entre la verde falda.
Y pienso —con el alma estremecida—
¡Cuán feliz fuera yo, tú, cuán dichosa,
si en aquella casita silenciosa,
pudiéramos vivir... toda la vida!


Era l'Ispan risorto allor che fêa
col destrier pugna il giovinetto ardito;
e vedendo ch'omai d¢mo l'avea,
stava per lo stupor cheto e smarrito:
ché 'n membra giovenili ei non credea
che fosse tal valore insieme unito.
Rinaldo lo saluta, e chiede poi
s'alcun rio male ancora forse l'annoi.


Gleich wie uns hie bestämmet
Der Nehrung wilde Höh,
Sonst würden wir verschwemmet
Von strenger Fluth der See,
So ist auch unsern Sachen
Er einig Schutz und Rhue,
Sonst schlügen alle Wachen
Des Jammers auff uns zu.


Orlando allor gli mena della spada,
ma indrieto si ritorna Durlindana,
quantunque ella sia forte e ch'ella rada.
Dicea ridendo la donna pagana:
- Voi date al vento i colpi o la rugiada,
a ferir me; ch'ogni fatica è vana:
non ne potete aver di questo vello
per nessun modo, o uscir del castello. -


Jaroš u své matky kleči,
křísí ji a nemá řeči,
až se ze mdlob probrala;
hořký pláč a žalná slova,
bolná slova Jarošova
matku v srdce bodala.


S íme! jönnek mind a hárman,
Mint végezve rég vagyon;
Nyelvek hallgat, - csak lépésök
Kopog hangot a fagyon;
S némán oda térdepelnek, -
Csak sohajtást eresztnek -
A bércz kétes párkányára,
Elejbe a keresztnek.


Wer die Kranckheit wil verjagen, muß den Krancken nur vertreiben;
Wo kein Raum und Ort verhanden, wird auch nichts nicht seyn und bleiben.


O Schatz in dem ich mag recht reiche Schaͤtze haben/
O ewig lebend Fleiſch/ das meinen Leib vom Todt
O Blutt! das mich vom Fluch/ von Blutſchuld/ ach vnd
Kott
Der Suͤnden ledig mach’t: fliht/ fliht jhr hellen-Raben!


Над травой мотылек —
Самолетный цветок…
Так и я: в ветер — смерть —
Над собой — стебельком —
Пролечу мотылькоДорнах


So may Thy God-head be confest,
So the returning Year be Blest,
As its Infant Months bestow
Springing Wreaths for  Brow;
As its Summer's Youth shall shed
Eternal Sweets round  Head:
From the Blessings They shall know,
Our Times are Dated, and our  move,
They Govern, and Enlighten all below
As Thou do'st all above.


A třetí květ, to dala’s mi, ó dítě,
když šťastnější kdos líbal v náručí tě
– a já jsem přišel k vám.


Tres faciunt Collegium.
Ein Doktor, ein Barbier,
Und ich dazu, macht um und um
Eins weniger als vier.
Und einig sind wir ohne Noth:
Es wächst kein Kraut uns für den Tod.


Doch ist es eine Blamage –
Von dieser Schauspielergage
Könnten alle Berliner aus der Grammaire
Lernen wo mir und wo mich zu setzen wäre.


Hor si riverde el prestante giardino
Dela quassata Italia allegro assai
Solevarassimo ogni capo chino
Che de inalzarsi non sperava mai
A casa tornerà ogni peregrino
Quasi per fede servar e stati in guai
Che ritornando l'aurea nostra etade
Regnarà amore e pace e charitade


»Wan unser gsel hat brot und wein zutragen,
so wöllen wir in alle bed
heimlich zu tode schlagen,
so bleibet uns beiden das golt
zu teilen miteinander.«
Darmit die zwen beschloßen iren rate.
als nun der drit mit wein und brot
gieng wider aus der state,
da tet er in die flaschen gift,
das die zwen beidesander
Stürben, balt einer trünk den wein,
auf das der schatz im blieb allein.
mit dem kam er gen walde,
da in die zwen mordischer weis erschlugen
und in ein wenig von der straß
hin in ein gruben zugen
und deckten in mit reisig zu;
nachdem sie giengen balde


Del bien gozoso que su gloria mira,
en alta nave su riqueza encierra,
y sin temer del elemento guerra,
las ondas rompe, por llegar suspira.


大禹祠前柳色新
骈阗车马斗行春
登临都道江山好
话到平成能几人


Již, drahý bratře, Pán, ten Král všech králů,
tě postavil zde na sionskou stráž.
Zde úkol svatý v radosti i v žalu
pod Jeho korouhví již konat máš.
Zde šířiti máš Jeho čest a chválu;
nuž, přijmi bratrský tu pozdrav náš.
A dnes, kdy pohnutím se duch nám chvěje,
slyš, co ten pozdrav od Boha ti přeje.


Či tak už tvoje podryta je Říše?
Na hlavu tvou korunu papež klad’.
Smrť pošli sem, ten lancknecht chodí tiše,
a osvobodí obležený hrad.


Hermanos yo no tengo, ni escudo ni nobleza;
yo soy un sacerdote de la diosa Belleza
que ha soñado tus versos y tu melancolía.


Weg mit dem Schurken, weg von hier!
Er kriech' um Schranzenbrot,
Und sauf' um Fürsten sich zum Tier,
Und bub', und lästre Gott!


Auf fuhr der Stauf in Schreck und Schmerz:


 Ma dal mezzo alla suprema
vetta in tutto si dispoglia,
e su su langue, si scema
d'ogni frutto e d'ogni foglia,
e finisce in nudi stecchi
come pianta che si secchi.


Könte mein Gemüth auch irren?
Mein Hertzliebster kompt mir für
Als ein Büschlein frischer Myrrhen
Zwischen meiner Brüste Zier,
Als die Trauben, welche stehen
Auff deß Flecken Engadts Höhen


Blinde Unvernunft, schweig stille!
Er, der Glaub, im Herzen red!
Laß es gehen, wie es geht;
Gottes Wille sey dein Wille.
Fordre Gott nit Rechnung an:
Was Gott tuht, ist recht getahn.


اِنهَض فَهَذا النَجمُ في الغَربِ سَقَط
وَالشَيبُ في فَودِ الظَلامِ قَد وَخَط
وَالصُبحُ قَد مَدَّ إِلى نَحرِ الدُجى
يَداً بِها دُرَّ النُجومِ تَلتَقِط
وَأَلهَبَ الإِصباحُ أَذيالَ الدُجى
بِشَمعَةٍ مِنَ الشُعاعِ لَم تُقَط
وَضَجَّتِ الأَوراقُ في أَوراقِها
لَمّا رَأَت سَيفَ الصَباحِ مُختَرَط
وَقامَ مِن فَوقِ الجِدارِ هاتِفٌ
مُتَوَّجُ الهامَةِ ذي فَرعٍ قَطَط
يُخَبِّرُ الراقِدَ أَنَّ نَومَهُ
عِندَ اِنتِباهِ جَدِّهِ مِنَ الغَلَط
وَالبَدرُ قَد صارَ هِلالاً ناحِلاً
في آخِرِ الشَهرِ وَبِالصُبحِ اِختَلَط
كَأَنَّهُ قَوسُ لُجَينٍ موتَر
وَاللَيلُ زِنجيٌّ عَليهِ قَد ضَبَط
وَفي يَديهِ لِلثُرَيّا نَدَبٌ
يَزيدُ فَرداً واحِداً عَنِ النَمَط
فَأَيُّ عُذرٍ لِلرُماةِ وَالدُجى
قَد عُدَّ في سِلكِ الرُماةِ وَاِنخَرَط
أَما تَرى الغَيمَ الجَديدَ مُقبِلاً
قَد مَدَّ في الأُفُقِ رِداهُ فَاِنبَسَط
كَأَنَّ أَيدي الزُنجِ في تَلفيقِهِ
قَد لَبَّدَت قُطناً عَلى ثَوبٍ شَمَط
يَلمَعُ ضَوءُ البَرقِ في حافاتِهِ
كَأَنَّ في الجَوِّ صِفاحاً تُختَرَط
وَأَظهَرَ الخَريفُ مِن أَزهارِهِ
أَضعافَ ما أَخفى الرَبيعُ إِذ شَحَط
وَلانَ عِطفُ الريحِ في هُبوبِها
وَالطَلُّ مِن بَعدِ الهَجيرِ قَد سَقَط
وَالشَمسُ في الميزانِ مَوزونٍ بِها
قِسطُ النَهارِ بَعدَ ما كانَ قَسَط
وَأَرسَلَت جِبالُ دَربِندَ لَنا
رُسلاً صَبا القَلبُ إِلَيها وَاِنبَسَط
مِنَ الكَراكي الحُزَرِيّاتِ الَّتي
تَقدَمُ وَالبَعضُ بِبَعضٍ مُرتَبِط
كَأَنَّها إِذ تابَعَت صَفوفَها
رَكائِبٌ عَنها الرِحالُ لَم تُحَطّ
إِذا قَفاها سَمعُ ذي صَبابَةٍ
مِثلي تَقاضاهُ الغَرامُ وَنَشَط
فَقُم بِنا نَرفُلُ في ثَوبِ الصِبى
إِنَّ الرِضى بِتَركِهِ عَينُ السَخَط
وَاِلتَقِطِ اللَذَّةَ حَيثُ أَمكَنَت
فَإِنَّما اللَذّاتُ في الدَهرِ لُقَط
إِنَّ الشَبابَ زائِرٌ مُوَدِّعٌ
لا يُستَطاعُ رَدُّهُ إِذا فَرَط
أَما تَرى الكَرَكِيَّ في الجَوِّ وَقَد
نَغَّمَ في أُفقِ السَماءِ وَلَغَط
أَنساهُ حُبُّ دِجلَةٍ وَطيبُها
مَواطِناً قَد زُقَّ فيها وَلَقَط
فَجاءَ يُهدي نَفسَهُ وَما دَرى
أَنَّ الرَدى قَرينُهُ حَيثُ سَقَط
فَابرِز قِسِيّاً مِن كَمَندِ أَتاتِها
إِنَّ الجِيادَ لِلحُروبِ تُرتَبَط
مِن كُلِّ سَبطٍ مِن هَدايا واسِطٍ
جَعدِ البَلاغِ مِنهُ في الكَعبِ نُقَط
أَصلَحَهُ صالِحٌ بِاِجتِهادِهِ
فَكُلُّ ذي لُبٍّ لَهُ فيهِ غِبَط
وَما أَضاعَ الحَزمَ عِندَ عَزمِها
بَل جاوَزَ القَيظَ وَلِلفَصلِ ضَبَط
حَتّى إِذا حَرُّ حُزَيرانَ خَبا
وَتَمَّ تَمّوزٌ وَآبٌ وَشَحَط
وَجاءَ أَيلولٌ بِحَرٍّ فاتِرٍ
في نُضجِ تَعديلِ الثِمارِ ما فَرَط
أَبرَزَ ما أَحرَزَ مِن آلاتِهِ
وَحَلَّ مِن ذاكَ المَتاعَ ما رَبَط
وَمَدَّ لِلصَنعَةِ كَفّاً أَوحَداً


„Hát csak írni, mindég írni
A manó se tudja, mit?
Nosza, már a közönség is
Lásson egyszer valamit!”


Das Werk des Meisters, welches von hohem Geist
Geflügelt hinschwebt, ist, wie des Helden That,
Unsterblich! wird, gleich ihr, den Lorber
Männlich verdienen, und niedersehen!


E tu nem sequer presumes
Que então, querida, até creio,
Sorver, desfeito em perfumes,
Todo o sangue do teu sei
Depois que aspiro, ansiado,
Do teu níveo colo o incenso,
Minh'alma semelha um lenço
De viva essência molhad
Deixa que a louca se deite
Nesse torpor, que extasia,
E que o vinho do deleite
Me espume na fantasia;


o que range ao passares;


سألقاكِ حين تنام النجوم
وتصحو الأماني على نورِها
وَتُفضى الرياض بأسرارِها
وأسرارُها عِطر أزهارها
لنَسرِقَ من عمرِنا ساعةً
نعيش الحياة على ذكرها
فأُسلِمُ نفسي وقلبي إليك
كشاديةِ في حمى طيرها
وجسمي ستعصرُه كرمَةً
وتسقى شبابك من خمرها
وأُعطيك من شفتي قبلةً
يذوبُ وجودُكِ في نارها
سألقاكِ طيفاً براه الحنين
ودُنيا يحنُّ إلى فجرها
فأسعد يومى وأحيا غدي
وأُطلِقُ روحي من أسرها


Er schließt der See den Wellenmund
Und heißt sie schweigen bis zum Grund;


Die kleinen versteckten Sänger im Grün
Sind fröhliche Seelen, die sich bemühn,
Das Herz, das sich quält, mit des Himmels Ruf
Zu locken zum Lichte, das uns schuf.


Los ojos cubre y cierra los oídos
de las sirenas a la vista y canto.
Y se manda ligar a un mástil duro.


Ó, tompa, tompa a szívem, s hideg
Azért, azért nem ragadhatom meg,
Azért járok hiába templomot,
A templomokban otthon nem vagyok.
Csupán így, istentisztelet után
Az üres isten-házba nézni le,
Szorongva lesni: gondol-e reám,
Így, kívül, kívül a szentély falán:
Ez vagyok én, ez vagyok igazán.


Fürtrefflich ist, mehr als gesaget,
Di einge Perl, an di gewaget
Der Perlenkaufmann allen schatz
Mit allen Perlen auf dem platz.
Ihr weisser schnee mit ihrem winken
Macht ihm gleich allen mutt versinken;
Er rif: Fahrt, Perlen, fahrt dahin!
Di einge Perl ist mein gewinn.
Di Perle, di ihn hält gebunden,
Ist Gottesreich, in uns empfunden.


que muchos que mostraron las secretas
en vez de las rompidas alabardas,
llevaban en las manos las braguetas.


Was hilffts denn/ daß ein Mensch nach grossem Nahmen strebt/
Wenn sein Gedächtnis nicht kan zu der Nachwelt dringen?
Für Agamemnons Zeit hat mancher Held gelebt/
Den seiner Tugend Preiß zun Sternen können bringen/
Weil aber kein Homer zu ihm sich hat gefunden/
Ist seiner Thaten Glantz in dunckler Nacht verschwunden.


Ihm ist, der unsrem Kreise
Entsproß, der gute, weise
Cathelineau gesellt.
Als Bauernkind geboren,
Führt er, von Gott erkoren,
Jetzt Heere in das Feld!


يقبِّلُ الأرضَ مشوقاً قائلاً
ومستكنُّ الحبِّ منْهُ ظاهرُ
يا جيرةً حمى حماةَ استوطنوا
طرفي إليكم حيثُ كنتمْ ناظرُ
أعجَزُ عنْ وصفي ضميري لكُم
إذْ لمْ يُجَزْ أَنَّ توصفَ الضمائرُ


Come il villan, se fuor per l'alte sponde
trapela il fiume e cerca nuova strada,
frettoloso a vietar che non affonde
i verdi paschi e la sperata biada,
chiude una via et un'altra, e si confonde;
che se ripara quinci che non cada,
quindi vede lassar gli argini molli,
e fuor l'acqua spicciar con più rampolli:


Nívea nube en la fuente se refleja
y más inmóvil a la linfa deja
al cruzar por el diáfano paisaje


Hört ihr nicht den Trompeter blasen,
In der Stadt auf der Parade?
Der Trompeter mit dem Federbusch,
Der mir meinen Schatz verrathen thut.


Due capi d'aglio stavano a' balconi
e corser giù, per la brigata grossa,
e trasser due cipolle d'una fossa,
e due cedriol che fusser testimoni.


山下深林起白云
白云飞处断红尘
伴行直到高峰上
舒卷纵横不碍人


Wohnen will ich nicht in diesen
Alpenthälern, wo sie stehn,
Die getürmten Schöpfungsriesen,
Und so stolz herniedersehn.


Szent Kelet vesztett boldogsága,
Ez a gyalázatos jelen
És a kicifrált köd-jövendő
Táncol egy boros asztalon
S ős Kaján birkózik velem.


A stiskneme-li v tanci krasavici,
úmrlčí lebkou šklebí se z ní Smrt,
a zasednem-li k půlnočnímu hodu,
už svrklá Bída sedí za stolem
a hladnýma očima se v ústa dívá.
A ťukneme-li číškou šampaňského,
zachřestí ostří křížících se šavlí
a bouchající zátky hřmí jak děla.


لو كنتَ في مثل حالي لم تُرِدْ عَذَلي
تسومني هجْرَ مَنْ في هجره أجلي
دعْ عنك عَذْلي فإنّ العذل منك وما
هذي الصّبابةُ من عندي ولا قِبَلي
وفي الهوادج مَن لو شاء علّلني
يوم الرّحيل وقد سرنا على عجلِ
بوقفةٍ لم يُردني يوم ذاك بها
وهي الشّفاءُ لما أشكوه من عِلَلي
فلو مررنا على وادي العُذَيْب درى
مَن عالج الشّوقَ أنّي عنك في شُغُلِ
كم ثَمَّ من مُهجةٍ تقضِي بلا قَوَدٍ
ومن دمٍ طُلَّ من وجدٍ على طَلَلِ
ومن فؤادٍ إذا سِيقت ركائبُهمْ
طَوعَ النّوى من شَرافٍ سيقَ في الإبلِ
تسوقه النُّجْلُ إذْ بانتْ ويوقظُهُ
على الهوى لَمَعانُ المَبْسَمِ الرَّتِلِ
ومعشرٍ بمنىً أضحتْ شفارُهمُ
يَلِغْنَ في ثغَراتِ الأيْنُقِ البُزُلِ
وبالمحصَّب ينتابُ الجمارَ به
عصائبٌ جئن من سهلٍ ومن جبَلِ
والبائتين بِجَمْعٍ والرّكائبُ قد
مَلّتْ هنالك من شدٍّ ومن رَحَلِ
ونازلي عرفاتٍ شاخصين إلى
ذُؤابةِ الشّمسِ أن تدنو إلى الطَّفَلِ
لقد تبوّأ فخرُ الملك منزلةً
علياءَ شطّتْ على الأَيدي فلم تُنَلِ
ملساءَ يحسبها الأقوامُ في مَلَكٍ
وإنّما هي بالتّحصيلِ في رَجُلِ
يا موحشي ببعادي منه في وطني
ومن بلادي ومن أهلي ومن خُللِي
وتاركي بعد أنْ كانتْ زيارتُه
حَلْياً بجيدِيَ مملوءاً من العَطَلِ
إنّي جليدٌ على الأهوالِ قاطبةً
ولستُ في فرقتي إيّاك بالبطلِ
أنتَ الّذي نلتُ منه وهو مُخْتَفِرٌ
فَوقَ الّذي كان يسمو نحوه أملي
من ناظماتِ سموطِ الفخرِ باقيةً
يحول صبغ اللّيالي ويه لم تَحُلِ
ومن مقالٍ إذا فاه الرُّواةُ به
كأنّه في قديم الدّهر لم يُقَلِ
كم لي بحضرتك الغرّاءِ من قدمٍ
ووقفةٍ لم أخفْ فيها من الزَّلَلِ
أروح أسحب فيها ذيلَ مفتخرٍ
وساحبُ الفخر ينسى ساحبَ الحُلَلِ
ماذا بقربك من عزٍّ ومفخرةٍ
وما بكفّك من غُنمٍ ومن نَفَلِ
وما بساحتك الغرّاء من شَرَفٍ
وتُربِ مجلسك المعمور من قبَلِ
وأيُّ ذي خنْزُواناتٍ يُدِلُّ بها
بعُقْرِ دارك لم يُعْدَدْ من الخَوَلِ
إنّ العراقَ إلى نجواك طامحةٌ
طماحةَ الهِيمِ نحو العارض الهَطِلِ
وإنّ مَن بات خوفٌ منك يَعقِلُهُ
قد همّ أو كاد أنْ ينجو من العُقَلِ
فلامَحوا الغَدرَ لمّا أن بعُدتَ ومذْ
رِيعوا بقربك أغضوا عنه بالمُقَلِ
قد قلتُ للقوم غرّتهمْ بشاشَتُه
وربّما شَرِق المُشتارُ بالعَسَلِ
لا تُحْرِجوه إلى شعواءَ قاطعةٍ
فتخرجوا فيه من أمْنٍ إلى وَجَلِ
فالصّلحُ ممّن درى الضُرَّ المحيطَ به
ولا دفاعَ له صلحٌ على دَخَلِ
عُوتِبتُمُ فأبيتم نصحَ ذي شفقٍ
وبالظُّبا يُعتبُ الآبي أو الأَسَلِ
أرخى لكمْ فحسبتُم لا زمامَ لكم
وليس يفْرِق فَوْتاً مُمِسكُ الطِّوَلِ
وقد وأَلتُمْ مراراً في نِكايتِهِ
وربّما عثر الجاني فلم يُؤَلِ
فاِسلَم لنا فخرَ هذا الملك واِبقَ على
مرّ الزّمان بظلٍّ غير منتقلِ
وقد مضى عنك شهرُ الصّومِ منسلخاً
يُثني عليك بخير القول والعملِ
فاِسعَدْ بذا العيد واِقبلْ ما حباك به
من المسرّةِ فيما شئت والجَذَلِ
مُبَرَّءاً من لِمامِ السّوءِ أجمعهِ
مملَّكاً أنفسَ الأعمارِ والمُهَلِ


Augen, meine lieben Fensterlein,
Gebt mir schon so lange holden Schein,
Lasset freundlich Bild um Bild herein:
Einmal werdet ihr verdunkelt sein!


Engel, Engel, laß mich weinen
Hier an heiligen Gebeinen! –
Deines Jünglings Thräne fließt!
Sieh, daß er kein Böswicht ist!


Llega el pase hasta el límite
de la ciudad rumorosa. Más allá,
descampados y paños tendidos,
tal vez sábanas, tal vez
vendajes o sudarios.
No avancemos ya más. Vertiginoso
es el atardecer en la llanura.
Sopla la muerte nocturna su reclamo
y en un murmullo de oración
responde el alma.


Mi pedig siessünk Toldi Miklós után
Bujdosó, vándorló, viszontagos útán;
Sok esett őrajta, sok jeles történet
Ami fölött most csak elsuhan az ének:
Elsuhan, átsuhan mint a fecske szárnya
Mely a tavat éri, belé még sem mártja,
Vagy mint szökdelése víz felett a kőnek
Mellyel a gyerkőcök a folyamon szőnek.


Wie glänzen in Waffen Mann und Pferd!
Wie sprengt ihm entgegen der Stab!
Denn grün ist sein Lorber und scharf sein Schwert
Und mächtig sein Marschallstab.


Po obědě zdřím si do dvou, krátce moh’ být pánem svým,
a tu začli již se trousit (před zrakem je v duchu zřím)
z města děvčata a hoši ku hodinám hudebním.


To velké slovo! Bar-Kochba jest čin
a všichni vedle něho slova jen.


diciendo: «¡Oh bien nacido y venturoso
Silvano, si tu llanto, que no cesa,
con fin tan venturoso se acabase».


Slunci, jež spočinutí zraků mých v dálce rozválo vichřicí žhavého plání,
nocím, když roztesknily se písněmi předvěkých nocí a zajatých duší,
i snům, když uraženy jásotem polibků od loží milenců prchly
a čekajíce, až lítost jim otevře dveře, bloudily v zahradách vůní.
Unavila jsem se množstvím pohledů, které jsem vyslala k slavnostem hvězd
a které pro nesmírnou dálku se už nevrátí ke mně na této zemi.
Odpovídala jsem výkřikům, jež nad hlavami spících národů letí, modlitby Velkých,
oblaky věčného slunce, jež od věků do věků houstnou a táhnou nad osením duší
a nesou vláhu budoucím neznámým květům a západům purpurné záře.
Větry dávaly dech svůj mému odpovídání a vlály mým šatem jak křídly
a pološera kroužila nebeskými vůněmi nad mými nápoji z pozemských zdrojů.
Když jsem se sklonila k věcím, svůj vlastní obraz jsem v nesčetných reflexech zřela,
podobna svíci, jež uprostřed do úhlů složených zrcadel zažíhá lustry tisíce ramen
a v klamných hlubinách magických perspektiv tisíckrát najednou hasne.


Wie bin ich dir so fremd, Wie bin ich dir so ferne,
Die Sünde trennet uns! Mein Heiland, ach wie gerne
Wär' ich einst ganz erlöst Von aller Eigenheit,
Um nur zu leben dir In Zeit und Ewigkeit!


Wohl steht noch heut, Gewehr bei Fuss,
Ein Cerberus an jeder Grenze,
Doch schon umweht's mich wie ein Gruss
Aus ferner Zukunft fernem Lenze.
Dann schlägt kein Tambour mehr Allarm,
Dann steht die Welt voll goldner Halme
Und Frankreich ringt dann Arm in Arm
Mit Deutschland um dieselbe Palme.
Drum juble, juble: Vive la France!
Honi soit, qui mal y pense!


Se per servir liale,
Alcun de' eser mertato,
E tu me poi far beato,
Perché per ben servir me rendi male.


Chceť ona také jednou kralovat
i Štěpán Zápolský; tož mají chvat,
by skutkem byla smlouva obapolná...
Než Matěj Korvín umírá tak zvolna!


Des débris d'incendie encor chauds. Chaque arpent,
Chaque tige entr'ouverte est entourée et prise,
Des vibrions en font l'assaut, éperdument,
Et l'union se fait en des moiteurs de brise.


So sei mir o Gärtner willkommen
Zieh hoch die Blumen mir,
Zieh lang sie zu blühenden Ketten
Ich habe ein Vögelchen hier,
Zieh hoch und dicht eine Laube
Zieh mir ein Gitterhaus
Daß keiner mein Vögelchen raube,
Und es nicht fliege aus,


Sám od sebe umím kouzla tropit,
Mnoho jsem já u Merlína,
Maga Vlachů, k dotvrzení hleděl chopit,
V spolku čaroděje u Hřemšína
Slavíval jsem výlet jarní;
Bývával to rykot parný.
A tak umím víc, než množit mléko, máslo,
Hubit skoty, oučinkovat na obáslo.


Selig, wer von ganzem Herzen
Alles, was ihn tief verletzet,
Alle Trauer, alle Schmerzen,
An dies heil'ge Opfer setzet.


Vy matky české, po dědinách skryté,
jak vlaštovičky jaré švitoříte;
tvář kulatá, byť rozvlněna vráskou,
vždy rumění se nejteplejší láskou;
kdo v oči hledne pod vašimi víčky,
jak pohleděl by v noci na hvězdičky.


Der ich erkant, die Welt sey nichts vnd nichs ihr Pracht,
Lieg auch nun hie zu Staub, Schäm, Asch vnd nichts gemacht.
Doch der auß nichts erbawt den Himmel vnd die Erden,
Wirdt mich sampt meinem Fleisch zu nichs nicht lassen werden.
Drum hab ich nach dem Tod vnd allem nichts gefragt,
Waß nichts ist, weiß ich, bleibt von Würmern ungenagt.


Oi, dançando no peito


né quella cruda e pi` ch'ogn'altra ingrata
m'avrì condotto al periglioso varco,
e di tema mortal il petto scarco
sarìa, qual fronte li minaccia irata.


En mi jardín abejas
labran fino panal:
¡Dulzura de un minuto...
no te la quiero dar!


Hört was im Mond bei Tag geschieht
Und schweigt und singt das Bohnenlied!


è, bella donna, en voi; da cui eo tegno
core, corpo, podere e ciò che aggio;
e sonne ben, vostra mercede, degno.


Zu eurer Höhe kann ich mich nicht schrauben,
Wo statt der Sonne frost'ge Sterne scheinen;
Ich kann nicht hassen bloß und bloß verneinen;
Dies Herz bedarf's, zu lieben und zu glauben.


月砌瑶阶泉滴乳
玉箫催凤和烟舞
青城丈人何处游
玄鹤唳天云一缕


Proč s takovou se snahou trápíš hříšníku o poklad,
Jenž jsa prchav tebe již zítra holého nechá?
Poklad dnů sbírej, když smrt tě zasáhne, bys aspoň
Den ku pokání měl z pokladu svého jeden.


Istenem, némelyeknek
Mily jó fülük tud lenni!
Például Gyávay Szula úr is
Így tud oly szépen előremenni!
Neki oly kitűnő füle van.
Hogy a füvecske növését is hallja,
S a legtávolabbi rigók dalja
Sem kerüli el fülei tövét,
Sőt “vakerászva” vakarja
E derék tövet -
S ha a kitűnő fül akarja,
Mindent elkövet,
S juszt is
Meghallja azt is,
Hogy az újságírók, a mulyák,
Hogy döngetik,
Hogy röngetik
A Csokonai-kör kapuját.


talán azt, hogy mélly partot mosnak
A lassú patakok. De elég az hozzá,
Hogy a fejér népet Isten meg átkozá,
Mert félig mind féltő, félig mind szerelmes!


A v ucho moje šeptal: Roků řad
své tajemství zde úpím v lesní tiši,
však dále táhne hvězd stříbrný chlad
a trávy stvol zří klidně k nebes výši.


Toť lučavka je všechněch Idealů,
toť nový osten každé pochybnosti
a bezdná studna nekonečných žalů.


In dem weiten Saal zu Kassel
War das Schlacht- und Ehrenfeld;
Fürchterlich war das Gequassel,
Jeder zeigte sich als Held.


Or dormiss'io infino alla reddita,
o girmene potessi là con lei,
o non saper ch'ella vi fosse ita.


Et qui, dans leurs cheveux, qu'admirent
Les demoiselles sans soucis,
Avec art sur leur front se tirent
Une raie entre les sourcils.


Ich bin ein deutscher Patriot
Und schwarz-weiss-roth sind meine Verse,
Denn treu dem Volk bis in den Tod
Schwör ich auf Werther, Faust und Lerse.
Manch goldbeschlagnes Auerhorn
Hab ich aufs Deutschthum schon getrunken
Und bin als Kerl von Schrot und Korn
Noch niemals untern Tisch gesunken.
Doch trotzdem ruf ich: Vive la France!
Honi soit, qui mal y pense!


Ein heiliger Bezirk ist ihm die Szene,
Verbannt aus ihrem festlichen Gebiet
Sind der Natur nachlässig rohe Töne,
Die Sprache selbst erhebt sich ihm zum Lied,
Es ist ein Reich des Wohllauts und der Schöne,
In edler Ordnung greifet Glied in Glied,
Zum ernsten Tempel füget sich das Ganze,
Und die Bewegung borget Reiz vom Tanze.


Tmy kryta závojem
ó! žel má zem se zraku tají,
tma šíří po cizím se kraji:
kam jdu a odkud jsem,
tmy kryto závojem.


So viel Anschläg auf der Post,
Wältz ich täglich in der Brust:
Ist ein Anschlag doch vor allen,
Denn bloß dir wil ich gefallen.


Zwar neigt der Tag schon bald sich meinem Haupte,
Und näher rückt des Lebens Mittagszeit,
Und die mit Rosen noch den Tag umlaubte,
Die Jugend sinkt hinab in Dunkelheit.
Zu früh erbleicht, was man zu dauernd glaubte,
Zu spät wird man von manchem Wahn befreit;
Nur ein Trost bleibt, der Trost, im großen Ganzen
Sich geistig, sich unsterblich fortzupflanzen.


اخترت بالمختار لذَّاتي
وكرَّ كاساتي وطاساتي
وبَرْدَ ظَلْماء دُجَاه إذا
بلّله قطرُ الغَمامات
سَقْياً لأيام سروري إذا
أَسْعدها إقبالُ أوقاتي
بِتْنا نُسَقِّي قَهوةً مُرّةً
على طَنابِيرٍ ونَايات
من كَفّ مَخْطوف الحَشا أهَيفٍ
يَرْفُل في ثوب الملاحات
فنَمَّم الرحمن ربُّ العلا
دهرَ نِزارٍ بالمسَرَّات


Thy councils, Lord, to me how dear!
The sum how great beyond compare!
As well might I the sands recount,
As tell them o'er, so great th' amount.


kaç yıl mı geçti


Vidi la nobiltà del mio signore,
vidi la gentilezza e 'l dolze riso,
quando il piè destro fra le mani e 'l core


Az égnek tiszta mézét:
Az édes harmatot,
Testvérink közt először
Velünk kóstoltatod!


Kdož ta děva? Spánek jest jí bratem,
O ní věstí, temně však a němě,
K ní hruď strojí v objímání svatém.


Nuž, té pozasuté sopky
Svou pochodní tajné kobky
Nám, Palacký! osvěcuj,
Dávní lásku rozněcuj.


Und doch! – es ist nicht spielend überwunden,
So lang' es stürmisch an die Schläfen pocht.
Wer ist der Starke, der es stets vermocht,
Zurückzuscheuchen der Verzweiflung Stunden?
Der Tod ist alt, das Leben ewig jung –
Auch Männerstirnen darf Erinnerung,
Darf Todesscheu mit schwerem Tau befeuchten;
Hier nur ein schwarz behangener Altar,
Hier Grabesschauer, drüben Miramar,
Dort Sonnenschein und hier Gewitterleuchten!


Un giorno verrà... Ma quel giorno
che strazi di fiori! che strappi
di ricci! che sperpero intorno
di candidi pappi!


Su personalidad humilde
le hizo cortar relaciones con la mayoría de sus primos


A ticho zas. Host v číši smočil knír,
pak pravil klidně: „Toho věčný mír
již objal před lety!“ Však nedořek’,


Carlo rispose molto grazioso
che tutto il campo e lui libero vegna,
come degno signor, magno e famoso,
in cui molta eccellenzia sa che regna.
Calavrion, con volto assai doglioso,
con certi principal della sua insegna
ed Archilagio suo tanto stimato
venne a Parigi, e fu molto onorato;


Die Heimath entfliehet, –
So fahre sie hin!
Die Liebe sie ziehet
Gewaltig den Sinn.


عبَسَ اللّيلُ فلا صُبْحٌ يُرى
وهَوى النّجْمُ وغابَ الفَرْقَدُ
وضَحِكْنا وجَلَبْنا طُرَفاً
أفَلا يَضْحَكُ هَذا الأسْوَدُ


Ed ei sparso di rigido
Livor la bella faccia
Al tuo gran nume supplica
Pur con le inferme braccia.


des Daseins Klang und siebenfarbig Strahlen
in ewig wüste Nacht, schaurig erhellt
von aller Nöte flammenden Fanalen.


Tak v půli cesty stál jsem zamyšlený
a přede mnou poušť beznaděje zela,
kde výkřik zoufání mřel bez ozvěny.


Puisque mes dieux sont morts, qu'au vent de ma pensée
Dormons du lourd sommeil qu'en son gouffre béant


Vígan dongva oda hagyják
A méhek köpűjöket,
S a szellővel versent vájják
A nyílt virág-öblöket.
A feléledt tarka lepkék
A réteken bolyongnak;
Karikázva űzik egymást
S virágokra szállongnak.


Der Gedanke ist das Licht,
So regiert er alle Wesen,
Weil sie nur in ihm gewesen,
Er aus allen zu uns spricht.


A zdali do hradu dojedou?
Kronika nemá ni zdání.
Jiskry jim srší za stopou,
jak noční mizejí tmání.


Zücke nie umsonst dies Schwert
Für der Väter freien Herd!
Sei behutsam auf der Wacht,
Sei ein Wetter in der Schlacht!


Ach, proč tak se mnou nakládá jen přísně,
vždyť dobře ví, že jenom její chválu
bych zvěstovat moh’, ples a radost cítím,
jen k vůli ní že skládám svoje písně
a čím víc láskou že muk snáším v žalu,
tím ohnivěji v lásky boj se řítím.
Ó paní nad mým žitím
a nad mou smrtí! Nikdy neuzříš,
že lásky tvé se vzdám,
ty žijícího v smrt uvrhneš spíš –
ach rcete, k čemu, k čemu oči mám?


Göttinn, die du mit erhöhten Freuden
Jede gute That dem Thäter lohnst,
Und dem Dulder überstandner Leiden
In dem Nachbild als Erquickung wohnst;


Wach auf! wach auf! die Morgenluft
Schlägt mahnend an dein Ohr –
Aus deiner tausendjähr'gen Gruft
Empor, mein Volk, empor!
Laß kommen, was da kommen mag:
Blitz auf, ein Wetterschein!
Und wag's, und wär's nur einen Tag,
Ein freies Volk zu sein!


The bard with many an artful fib
Had in imagination fenced him,
Disproved the arguments of Squib,
And all that Groom could urge against him.


Kis szőke lányok könnyű libbenésén
s törékeny ajkán én már túl vagyok.
Hadd táncoljanak éltük tompa késén.


Der Hirt blast seine Weise,
Von fern ein Schuß noch fällt,
Die Wälder rauschen leise
Und Ströme tief im Feld.


Und deines Friedens selig,
Mit ruhig-heiterm Blick
In deine Hand befehl' ich
Auch dieses Tags Geschick.


Mučím se v plameni Tvé Lásky,
vždy otevřeno ran Tvých pět,
Tvé Milosrdenství je bez otázky,
když u Tvých nohou kleknu bled.


Sei wohl gegrüßet, guter Hirt,
Und ihr, o heilgen Hände
Voll Rosen, die man preisen wird
Bis an des Himmels Ende.
Die Rosen, die
Ich mein allhie,
Sind deine Mal und Plagen,
Die dir am End
In deine Händ
Am Kreuze sind geschlagen.


Milému hochu k sedláku
pomohli do žebřiňáku,
řekli mu: „Lehneš si, ani se nehneš,
nějakou míli si nadeběhneš,
pak slezeš, o strom opřeš se zády
a budeš čekat na kamarády.
My půjdeme pořád rovným směrem,
a tak se sejdeme před večerem.“


Sie flohen davon, und ich habe gesungen,
Versöhner Gottes, des neuen Bundes Gesang!
Durchlaufen bin ich die furchtbare Laufbahn!
Ich hofft' es zu Dir!


Mit wieviel Unruh und Verwirrung früh und spat
Muß man das böse Gut verwahren
Mit Last, mit Kummer und Gefahren;
Weit edler ist der Schatz, den Gottes Liebe hat!


Fürchte nie, zu überraschen.
Das »harmonische Gesetz«
ist ein Netz mit güldnen Maschen.
Du sei wider jedes Netz.


Erkies' ich mir dann einen Weißen /
der auch zu gleich ein Dichter ist:
so muß ich deine Weißheit preißen /
die auch die Himmel zugerüst;
es ist / dein allersüßter Mund /
der Dicht-Kunst Ursprung / Brunn und Grund.


Zde měl Košuth mnoho práce,
Aby zbudil jednotu
Mezi vůdci žárlivými –
Velkou s tím měl trampotu;
Podařilo se mu sice,
Že si ruce podali,
V srdci ale jako dříve
Nesvornými zůstali.


لولا الغرام بكم لعشت طويلا
لكن كلفت بكم فعدت قتيلا
صيّرتمو نوم العيون محرما
ولطالما كان المنام جميلا
وجعلتمو طرف المحب معذّبا
يبكى السوالف بكرةً وأصيلا
قسماً بسالف عهدكم ووفائكم
وبما كرمتم عصبةً وقبيلا
ما نحتُ من ألم الصدود وإنما
أشفقت أن يجد الفراق سبيلا
سقيا لأيام نعمت بطيبها
عوّدت فيها القرب والتنويلا
لم تخل من تيه الدلال وإنني
لأرى الدلالَ على الفراق دليلا
أسرفتُ فيها محسنا ولطالما
كان التغالى في الغرام وبيلا
متّعتُ فيها ناظريّ وربما
أدركت منها الضم والتقبيلا
أدركت منها ما ابتغيت وعفتي
لا تستطيع عن الفؤاد رحيلا
ومشيت تحت الليل مشية ناسك
ألف الخشوع وأحسن الترتيلا
لهفى على ذاك الزمان لقد مضى
وبقيت بعد ذهابه متبولا
متولّها يرثى العدوّ لحيرتي
كالليل همّا والذبيح خبولا
أجد السبيل إلى البكاء ولن أرى
بعد الفراق إلى السلوّ سبيلا
هم يحسدونك يا زكيّ ولو رأوا
شكواك بلوا من شجاك غليلا
يا ذاهبا ليس الفؤاد بذاهب
عما عهدت وإن نأيت طويلا
لم أنس منك على الزمان خلائقا
كالزهر طيبا والرحيق قبولا
اللَه يشهد ما ذكرت وصالكم
إلا سقطت على الفراش عليلا
ما راعني إلا معاهدنا التي
أمست على حكم الزمان طلولا
ولقد يئست وما رجائي بعدما
سحب الهواء على الرسوم ذيولا
شرّدت نومي واستبحت مدامعي
لما عزمت عن الديار رحيلا
فلئن نسيت وما إخالك فاعلا
لأسلّطنّ على الخدود سيولا
وأودعن مطاعمي ومشاربي
ولأكثرنّ على جفاك عويلا
بعداً لقلب يبتغي بك صاحبا
لا عشت بعدك إن جحدتُ جميلا
أنا من علمت وفاءهُ وودادهُ
فاحذر فديتك أن تروم بديلا
قلّ الوفاء فلست تعرف عاشقا
إلا خشيت الغدر والتبديلا
منى السلام على لقاك وطيبه
وعلى كمالك بكرةً وأصيلا
فلأنت أصدق من هويت مودة
ولأنت أكرم من عرفت أصولا


»Rechtmäßiger König, er kehret zurück,
Den Treuen verleiht er entwendetes Glück,
Ich löse die Siegel der Schätze.«
So rufet der Alte mit freundlichem Blick:
»Euch künd ich die milden Gesetze.
Erhole dich, Sohn! Es entwickelt sich gut,
Heut einen sich selige Sterne,
Die Fürstin, sie zeugte dir fürstliches Blut.« –
Die Kinder, sie hören es gerne.


Für großer Dürr und Schmachtigkeit
Ist in dem Trank kein Unterscheid,
Es muß den Durst uns wehren
Was irgend kann
Und wüßte man
Die Ström auch auszuleeren.


Břeh plavý vssává vlnu. Hádej, komu
vstříc otvírá se škeble vlhkých retů?
Oh, ty to víš, že pro tebe jen kvetu,
ač jsem jen květ ze Zeleného Domu.1)


Chers fantômes naissants dont la soif m’est unie,
Désirs ! Visages clairs !… Et vous, beaux fruits d’amour,
Les dieux m’ont-ils formé ce maternel contour
Et ces bords sinueux, ces plis et ces calices,
Pour que la vie embrasse un autel de délices,
Où mêlant l’âme étrange aux éternels retours,
La semence, le lait, le sang coulent toujours ?
Non ! L’horreur m’illumine, exécrable harmonie !
Chaque baiser présage une neuve agonie…
Je vois, je vois flotter, fuyant l’honneur des chairs
Des mânes impuissants les millions amers…
Non, souffles ! Non, regards, tendresses… mes convives,
Peuple altéré de moi suppliant que tu vives,
Non, vous ne tiendrez pas de moi la vie !… Allez,
Spectres, soupirs la nuit vainement exhalés,
Allez joindre des morts les impalpables nombres !
Je n’accorderai pas la lumière à des ombres,
Je garde loin de vous, l’esprit sinistre et clair…
Non ! Vous ne tiendrez pas de mes lèvres l’éclair !…
Et puis… mon cœur aussi vous refuse sa foudre.
J’ai pitié de nous tous, ô tourbillons de poudre !


Doch zwischen den Ähren, du flatternde bleiche
Blüte des Mohnes, üppige, weiche,
Zu dir will ich gehen.
Sündige Blüte, du wirst mich verstehen.
Dein gütig Neigen,
Dein sanftes Schweigen,
O ich weiß, was es spricht:


خضّبْتُها بعْدَما لاحَ المشيبُ وقدْ
جوّزْتُ في العَقْلِ كتْمَ الصُبْح بالغَبَشِ
فاضَ البياضُ علَى رغْمِ السّوادِ بها
ويرْشَحُ الدّمْعُ تحْتَ الكُحْلِ في العَمَشِ


Also den alten Kummer
Singst du, o Riesengeist!
Indes der träge Schlummer
Die lasse Welt umfleußt.


Du machst das ganze Leben
So dunkel und so tot;
Willst mir wohl Ruhe geben,
Und trösten meine Not?


Libseelger Jesus Christ! Auf dein Wort wil ichs wagen!
O mein dreiekkig Baum, dahinter ich mich berg!
Der Bluttstrom treff di Schlang, di ihn nach mir ausspeiet,
Das Schwerd den Mann, der mir, wi Drabitz, dräut!
Geht, Siben Proben, geht nun über meine Feinde!
Zerbrecht, Fünff Monden, ernst den stoltzen A.M.A.Lekk!
Entbrennt im zorn, ihr Elemente!
Kämpfft, Himmel, Kämpfft vor Jesuswerk in Uns!
Auf, Geister, Auf mit euren Legionen!
Auf, Nymfen! Sylfen, Auf, und was in See und erd!
Befodert nebenst mir di grosse haupterlösung!


E, assim velhinho, e de cabeça calva,
Ande às rosas de luz da Estrela Dalva,
E nelas colha o melhor tesouro.


Quid hoc sibi vult, Agnellum tam deformem, tam misellum?


Er hinauff zur Sonnen schwebet/
Machet selber seinen tag:
Sie der arbeit vberhebet/
Folget seinem wagen nach.
Er die beste baanen reyset/
Zeiget jhr den besten lauff/
Auch die längste strassen weiset/
Sie dan lasset wider auff.


Truova prima il Silentio, e da mia parte
Gli di, che teco a questa impresa venga,
Ch'egli ben proveder con ottima arte
Sapra di quanto proveder convenga,
Fornito questo, subito va in parte
Dove il suo seggio la Discordia tenga,
Dille che l'esca e il fucil seco prenda,
E nel campo de Mori il fuoco accenda.


Рабочей России Красной рыцарь
вновь предлагает Европе миритьсИх дипломаты задумались горькРабочий Антанты! Решенье ускорь-ка!


O wo ist der, der aus Besitz und Zeit
zu seiner großen Armut so erstarkte,
daß er die Kleider abtat auf dem Markte
und bar einherging vor des Bischofs Kleid.
Der Innigste und Liebendste von allen,
der kam und lebte wie ein junges Jahr;
der braune Bruder deiner Nachtigallen,
in dem ein Wundern und ein Wohlgefallen
und ein Entzücken an der Erde war.


No nos dejes caer


Прощайт Дайте руку Вашу…
Не нужно, нет! К чему опять
Переполнять страданьем чашу,
Страданьем сердце растравлять?Довольно Вашими лучами
Питались нежные мечты…
Сегодня, разлучаясь с Вами,
Я не скажу Вам больше: «Ты»!
Не плачьте! Видеть не хочу я,
Как Вы рыдаете… О чем
Вам плакать? Боже! не могу я,
Моя душа полна огнем!Ну, уходите… полно… полно…
Я плачу… Дай к своей груди
Тебя прижму, мой враг безмолвный!!Вот так… Прощай! Теперь… иди…


Daß er hier lautlos stehen
Und dieses ansehn muß,
Wie Alle sich ergehen
Und sichtlich mit Genuß.


论坚莫如松
言脆莫如葱
坚脆卒同尽
无尽无如翁


Douce aux destins nouveaux, son âme végétale
Se disperse aisément dans la forêt natale ;
L'universelle vie accueille ses esprits :
Il redonne à la terre, aux vents aromatiques,
Aux chênes, aux sapins, ses nourriciers antiques,
Aux fontaines, aux fleurs, tout ce qu'il leur a pris.


Da wird man sicher leben
Ohn' Armuht, Müh' und Schweiß,
Dem Herren wird man geben
Lob, Ehre, Dank und Preiß:
Da wird man Sich erquikken
Und frölich sein zugleich,
Ja selber Gott anblikken
In Seinem Freudenreich'.


Salamankas Damen glühen,
Wenn er durch die Straßen schreitet,
Sporenklirrend, schnurrbartkräuselnd,
Und von Hunden stets begleitet.


 Proibì di ristacciare
i puntigli del collare,
pena la scomunica;


Der weder Nohtdurfft noch den Lecker
Bezahlt, noch Weinschenck oder Becker,
Noch Krahmer, Schuster oder Schneider;
Der allen lehrte die Geduld,
Der hat O Wunder! und O leider!
Bezahlet der Natur die Schuld.


In dem Bach sind wenig Fische, welcher immer klar und licht.
Stirn, die immer heiter lächelt, viel Gedanken hast du nicht.


Haszszán nem ért ily dolgokat,
Haszszán csak szép leányt lát,
Mint oly áhitva térdepel,
Mint mondja szent imáját.
Szemében a szent megadás,
Arczán a lélekolvadás,
Szép ajka énekében
Jézus bor- és kenyérben.


Nació paloma, y, en tu seno, el vuelo
perdió; gusano, arrastra despreciado,
y osas llamar tu vil cautela celo.
Tal fin tendrá cualquiera desdichado
a quien estorba oír la voz del cielo,
con músico alboroto, su pecado.


Kein Regiment ist ie so gut, das allen möchte tügen.
Regiren selbst, das wil mehr, als regiret seyn, vergnügen.


To bylo ve dnech běd a ponížení.
I my jsme přišli ve světelný sál
pro chvíli žáru, pro slib vykoupení.
Byl cizí zástup, před kterým jsi stál.


Ob Armut euer Los auch sei,
Hebt hoch die Stirn, trotz alledem!
Geht kühn den feigen Knecht vorbei;
Wagt's, arm zu sein trotz alledem!
Trotz alledem und alledem,
Trotz niederm Plack und alledem,
Der Rang ist das Gepräge nur,
Der Mann das Gold trotz alledem!


Era un enano de a pie,
se casó con una enana
que pesaba lo que él.
Y tuvo siete enanitos.
Y a los siete dio carrera
y a los siete dio besitos.
A él le daban un papel
si trabajaba en el circo,
dijo que no y también dijo:
—Aunque soy algo bajito
soy muy alto en la cultura,
de mí no se ríe un niño
ni ninguna criatura.
Era un enano de a pie.


Explanada de pitas como espuma
de lava verde, y el volcán es mío,
el pelotón redobla y se despliega,
el capitán del sol abrasa el áspero
dril de los uniformes y refluye
calor en la madera de fusiles
ya contra el suelo ya contra los hombros.
El día duele de alto y de amarillo
y la luz es espejo que se rompe
furioso entre las piedras, mil pedazos
vuelven a reflejar el mismo cenit,
el mismo mediodía sin sonrisa.
El sudor baña rostros y se enfunda
en la miseria de los corazones.
Así me van a fusilar, debieron
de fusilarme ayer el tiempo pasa.
"Un instante
primero que la voz de mando suene".
Los amigos me buscan en las fosas
comunes y sortean mi cadáver
porque así debió ser y vuelvo a casa
seguramente tarde, demasiado,
y tal vez expulsado del colegio
y lloro en brazos de una madre, niño,
que en la sombra me llama y no es la mía
o es que acaso no soy yo quien acude
con el traje escolar que se parece
al que llevaba el mediodía aquél
cuando las quince bocas me apuntaban
la lección de la muerte y sus respuestas
de plomo y sangre y sueño y odio acaso
por la explanada de la pita, entonces
al volver he caído, el niño nunca
lo pensó: era la guerra. Hubiera sido
mi padre quien cayera... al fondo emerge
la casa familiar, joven encuentra
su muerte en una guerra no cumplida,
enlutados los hijos ahora cruzan,
ahora cruzamos. Tuvo un hijo, éste
que persigue el semblante y unos ojos
que miraron serenos a mi madre.
Está a la puerta de un destino extraño,
un destino no suyo que se pone
igual que una guerra y reglamenta
usada vida impropia y tal vez muerte
impostora, porque era quien caía
yo y bien que lo noto ahora en el pecho
y en la frente. Las quince no acertaron,
cinco sueños perforan aquel cuerpo
que tuve, al que llegué desde un endeble
esqueleto de niño que soñaba
escenas de una guerra aún no ocurrida.
De la explanada del fusilamiento
llego con sangre seca por las sienes
con la camisa rígida de sangre
lávala, madre, y el botón sujeta
con tu hilo de paciencia y sacrificio
seca sangre en el borde de los huecos
por donde resbaló la vida leve
de aquella adolescencia entre fusiles.
Has metido los dedos en las simas,
pequeñas, restañadas, tan oscuras
madre, que son la noche hecha de pétalos
heridos y co]gados de tus manos
¿te las miras ahora todavía
con inconmensurables ojos secos
de un llanto exterminado por la muerte?
Y cruzan los soldados voluntarios
formando el pelotón que me ejecuta,
van a dejar sus armas en los viejos
arsenales del odio y a la sombra
de un volcán apagado por mis ojos.
Arrastro desde entonces tanto cuerpo
acribillado que me pongo fuera
del tiempo carretera tan angosta
para andar a favor de la esperanza
y comprender que soy sólo un cadáver.


Es lebe Ernst August der grosse Held von Sachsen!
Es müß sein Fürsten-Haus bis an den Himmel wachsen!


Áttetsző és lenge kis szent,
rózsákat pazarló,
kérd meg énhelyettem Istent,
hogy ne nézze gyarló
voltomat és hadd mehessek,
hol a Hold a sarló,
vándortársatok lehessek,
rózsákat pazarló.


Held, den meine Seel erkiest,
Dessen Gegenwart mein Leben
Vnd mein höchster Wolstand ist,
Nicht gedencke darumb eben,
Das, weil du gefochten hast,
Ich geschwebt in Ruh und Rast:


Prošel’s v bujné hlavy ruchu
všecka díla veleduchů,
co kam psáno krví, zlatem,
pérem, dlátem,
ale vše ti bylo cizí
ani krůpěj živné mízy
nestekla ti v pokrm sladký,
všecko darmo,
duchu jen si utáh’ jarmo –
pospěš v srdce zpátky!


من يداوي لي فؤاداً
قد شكـا داء وداء
سَلْ حبيبي كم طبيبٍ
حاذقٍ بالجهل بـاء
عاجز عن فهم دائي
مادرى من أين جاء!
لم أعدْ أرضي فؤاداً
واهـناً بالحب نـاء
سَلْ غريمي كم دمـوعٍ
لم تصـحح ما أساء
كيف أحيا دون قلبٍ
وهْوَ يلهو كيف شاء
يا شهودي أنصفوني
من عنيد قد أسـاء


Ta píseň jako hymna k nebi zněla,
ač vichry divé mu ji od úst rvaly;
on vystavil vstříc bouři svého čela,
a mračna se o čelo jak o skály
v své málomocné vášni rozrážela.
Rty mládce vítězně se usmívaly, –
jakoby onen souhlas v srdci tryskl bleskem,
co chaosu tmu spoutal svitu leskem
vod nad propastmi, tvůrčím živým dechem –
a vesmír jemu odpovídal echem...


Eine ganze Stirne voll
Glücklicher Gedanken,
Unter einem Höcker soll
Länger nicht sie schwanken!
Strecket euch, verkrümmte Glieder!
Garst'ger Buckel, purzle nieder!
Fingerhut, nun bist du grad,
Deines Fehls genesen!
Heil zum schlanken Rückengrat!
Heil zum neuen Wesen!«


Ich tat mich stündlich steinigen,
Und konnt' mich nicht mehr reinigen.


Jak miska zelená luh sáhá k strži,
již hor lesnatých tlum dokola svírá.
Ve trávě husté bařina se drží,
kde pramének se po praménku sbírá.
Ve proudu pstruh na mušku číhá zchytra
a rosa plá a tráva voní zjitra.


továrna dějů řve a vrhá,
zločin má ruce na pažbách,
štěp života svou mízou mrhá,
padavek plno po dlažbách,
a medu nedá roj –
jak neprahl bys po klekání,
jež stáda zvoní na horách,
po sladké ilusi, jež chrání
na cestách ve větru a tmách,
– a pak šel v nový boj.


No es todo hacer una poesía para el pueblo,
sino un pueblo para la poesía,
por eso escribo para el niño
y para el adolescente
que pronto serán el nuevo pueblo decente.
Mi sitio es estar en medio del pueblo
y ser un medio del pueblo
para servir sólo al pueblo.
Estoy con el pueblo de donde vine
y adonde voy para quedarme.


Auch ich, o Freund, hab' auf dem Lande mir
Mit meinem letzten Deut ein kleines Ohnesorge
Zurecht gebaut. Mein Leben gleichet hier
So ziemlich meiner Nachbarin, der Zorge. 1
Zwar kennt man ihren Namen schon nicht mehr,
Betritt ein Wanderer nur Schwarzburgs nahe Grenzen,
Zwar drückt kein Schiff mit Kaufmannsgut sie schwer,
Zwar sieht man kaum im Mondenschein' sie glänzen.
Auch geht nur der an ihren Kieselstrand,
Wer sanftes Rauschen liebt von felsenvoller Welle,
Und Freud' am Spiel' mit ihren Kindern fand,
Dem trägen Krebs, der lustigen Forelle.
Doch wuchs durch sie schon manche Weide groß,
Und gab dem armen Lamm' im Pelze, kühlen Schatten;
Und Wiesen trugen Klee durch sie, die Moos
Und Disteln sonst und Dorn getragen hatten.
So weiß von mir kein Wort die nächste Stadt,
So drückt nicht Lein und Korn und Wolle meine Speicher,
Und die zu Bettlern viel' gestickt schon hat,
Lion, wird durch mein Kleid gewiß nicht reicher.
Doch mancher Jüngling scheut durch mich den Schlag
Des Stärkern nicht, mit ihm für Unschuld Kampf zu wagen;
Und liegt, durch mich, nicht da, wo Stoppe lag,
Itzt Kleist auf manchem Nachttisch' aufgeschlagen?
O flösse doch mein Leben ganz die Stadt,
Der Zorge gleich, vorbei! Irrt' ich, wie sie, durch Wiesen,
Bis alles Irren hier ein Ende hat,
Von den Socraten glücklich nur gepriesen!
Dann – – Aber halt! du steigst zu hoch empor!
Zurück du kühner Wunsch! du darfst noch nicht entfliegen.
Denn wäre nicht selbst Socrates ein Thor,
Daß er nicht lebte, bloß für sein Vergnügen?
Athen mit Achselzucken nicht verließ,
Wo ihn die Schlangen der Verläumdung rund umzischten?
Den Söhnen noch den Werth der Tugend prieß,
Indeß schon Gift die Väter für ihn mischten?
Wohlan! Auch ich will unter Menschen alt,
Im Kleinen, Socrates, und grau mit Ehren werden.
Dann aber hin, wo die Schalmey erschallt!
Hinaus zu den friedsamen Lämmerherden!


Ah, nékem is van egy titkom
Szívembe rejtve!
Nem szabad azt kimondanom:
El van temetve.


Nemohl jsem promluvit
K tobě ani slova,
Chtě se na tě ohlédnout
Zahořel jsem znova.


Il sagrestano recise la grossa
corda per cui pendeva davanti la figura
di Cristo, la lampada rossa
con la sua fiamma quieta e pura.
La lampada cadde con sorda
percossa su le pietre sepolcrali;
l'uomo con tre moti uguali
girò intorno al collo la corda
e penzolò nel vuoto.
Davanti il Crocifisso
sembrò un macabro voto
improvvisamente sorto
fra il Cielo e l'Abisso.


Amor, ya no vuelves a mis ojos muertos;
y cuál mi idealista corazón te llora.
Mis cálices todos aguardan abiertos
tus hostias de otoño y vinos de aurora.
Amor, cruz divina, riega mis desiertos
con tu sangre de astros que sueña y que llora.
Amor, ya no vuelves a mis ojos muertos
que temen y ansían tu llanto de auroral
Amor, no te quíero cuando estás distante
rifado en afeites de alegre bacante,
o en frágil y chata facción de mujer.
Amor, ven sin carne, de un Icor que asombre;
y que yo, a manera de Dios, sea el hombre
que ama y engendra sin sensual placer!


Súlyátul görnyed gyáva szív:
Sarkát keményen odanyomja,
Kegyelmet pallósára hív
S botor fülekhez nincs pardonja.


Denně její vzhled když stíháš,
zdá se ti, s tou těžkou rakví
nehneš, jen ji stále zdvíháš.


Vem caindo a noute, vai subindo a lu
O horizonte, como para recebê-las,
De uma fímbria de ouro todo se debrua;


Du bist das Bild der nun in unsern Tagen
Gepries'nen Duldsamkeit!
Dir gilt es gleich Gold oder Mist zu tragen,
Und hältst, wenn man dich bläut.


Klečela tě dívka u mé hlavy,
slzičkami tváře umyté,
ruce majíc zbožně vyvité
do nebeské zřela do dálavy.
Modlila se za obžití moje –
synu můj! – to byla matka tvoje!


To bude velký den – a snad mi bude líto,
že nemoh’ jsem tě k cíli dovésti.
Zda pamatuješ? Tenkrát řek’ jsem ti to,
že lačně číhá tisíc bolestí – –


Gabs eine ärmre je als unsre Zeit
An Männern und an Werken und an Geistern?
Und aus so vieler Mittelmäßigkeit
Wollt ihr Vortrefflichkeit des Ganzen kleistern?


يرى من ستور الغيب حتى كأنما
يطالع في سفرٍ جليل المراقم
له خاطرٌ يقظان ليس بنائم
يجيش بأصداف اللآلي الكرائم
صقيلٌ كخد الصبح سمحٌ كنوره
نقيٌّ كصوب العارض المتراكم
وروحٌ كأن الكون منفرط رحبها
بها قطرةٌ في زاخرٍ متلاطم
ولحظٌ كأن البرق ريش سهامه
يضيء حواشي كل أغبر قاتم
ولفظ كضوء الشمس في مثل سيرها
يسح بفيض العقل سح الغمائم
كأن رياضاً في مثاني حروفه
أرجن بأنفاس الثغور البواسم
يحمل خفاق النسيم حديثه
ويركبه ظهر الرياح الهواجم
فتجريه في أنواف كل خميلةٍ
وتنشده بين الربى والمخارم
وتلقيه أنداءً على الزهر سحرةً
وتوحيه سجعاً في صدور الحمائم
ونرسله في الجو صرخة آيسٍ
يجاوبها قصف الرعود الغواشم
وتطلعه فجراً على الناس واضحا
يريم سبيل الحق بادي المعالم
وما الشعر إلّا صرخة طال حبسها
يرن صداها في القلو الكواتم
يرقرق أنداء العزاء على الأسى
ويضرم طوراً خامدات العزائم
فيا روضة الحب التي طلها ندي ال
جمال ووشاها بنور المباسم
دعيني أنشق في ظلالك عرفه
فإن حياتي ملؤه للخياشيم
وإن شفائي عبرةٌ لو هرقتها
ولكن جفني كالبطون العقائم
فإن لم يغثن اللَه فيك بسجعة
شقيت بجمات العيون الظوالم
وفي الشعر للمفؤود سلوى وأنه
ليغنيه عن صوب الدموع السواجم


أَبا الفَضلِ طالَ اللَيلُ أَم خانَني صَبري
فَخيِّل لي أَنَّ الكَواكِب لا تَسري
أَرى الرَملَة البَيضاء بَعدَكَ أَظلَمَت
فَدَهري لَيلٌ لَيسَ يُفضي إِلى فَجرِ
وَما ذاكَ إِلّا أَنَّ فيها وَديعَة
أَبى ربها أَن تَستَرِد إِلى الحَشرِ
رَزيت بِملء العَين يُحسَب كَوكَباً
تولَّد بَينَ الشَمس وَالقَمَر وَالبَدرِ
بِأَبلَجَ لَو يَخفي لَنَمَّ ضِياؤُهُ
عَلَيهِ كَما نَمَّ النَسيمُ عَلى الزَهرِ
بِنَفسي هِلال كُنتُ أَرجو تَمامَهُ
فَعاجله المِقدار في غُرَّة الشَهرِ
وَشِبل رَجَونا أَن يَكون غَضَنفَراً
فَماتَ وَلَم يَجرح بِنابٍ وَلا ظفرِ
أَتاهُ قَضاءُ اللَهِ في دار غُربَةٍ
بِنَفسي غَريبُ الأَصلِ وَالقَبرِ وَالقَدرِ
أُحَمِّلُهُ ثقل التُرابِ وَإِنَّني
لأَخشى عَلَيهِ الثُقلَ مِن مَوطءِ الذَرِ
وَأودعه غَبراء غَيرَ أَمينَةٍ
عَلَيهِ وَلَكِن قادَ شر إِلى شَرِّ
فَواللَهِ لَو أَسطيعَ قاسَمتُهُ الرَدى
فَمُتنا جَميعاً أَو لقاسَمَني عُمري
وَلَكِنّما أَرواحَنا مُلكَ غَيرِنا
فَماليَ في نَفسي وَلا فيهِ مِن أَمرِ
وَما اقتَضتِ الأَيّام إِلّا هِباتها
فألّا اقتَضتها قَبلَ أَن مَلأتَ صَدري
وَمِن قبل أَن يَجري هَواهُ وَإِلفه
بِقَلبي جَريَ الماء في الغُصُنِ النَضرِ
وَلا حُزنَ أَلّا يَومَ وَارَيتُ شَخصَهُ
وَرُحتُ بِبَعضِ النَفسِ وَالبعض في القَبرِ
وَأَعلَمُ أَنَّ الحادِثاتِ بِمُرصِدٍ
لِتأخُذ كُلّي مِثلَما أَخذت شَطري
أَحينَ نَضا ثَوب الطُفولَة ناسِلاً
كَما يَنسَّلُ الرِيش اللَوام عَن النَسرِ
وَخَلَّى رِضاعَ الثَدي مُستَبدِلاً بِهِ
أَفاويق مِن دَرِّ البَلاغَة وَالشِعرِ
وَالقى تَميمات الصِبا وَتباشَرَت
حَمائِل أَغماد المهنَّدَةِ البُترِ
وَبانَ عَلَيهِ الفَضل قَبلَ اثِّغارِهِ
وَيَبدو وَإِن لَم يثَّغر كرم المُهرِ
وَقامَت عَلَيهِ لِلعَلاءِ شَواهِدُ
كَما استَشهَد العَضب السَريجي بِالأَثَرِ
وَخَبَّرنا عَن طيبهِ ماء وَجهِهِ
كَتَخبير ماء الظَلم عَن طيبة الثَغَرِ
وَجادَت بِهِ الأَيام وَهيَ بَخيلَة
وَقَد يَنبَع الماء الزُلال مِنَ الصَخرِ
طَواهُ الرَدى طَيَّ الرِداءِ فَأَصبَحَت
مَغانيهِ ما فِيهِنَّ مِنهُ سِوى الذِكرِ
فَجادَ عَلى قَسرٍ بِباقي ذِمائِهِ
وَقَد كانَ مِمَّن لا يَجود عَلى القَسرِ
فَإِن أَبكِ فَالقُربى القَريبَةُ تَقتَضي
بُكايَ وَإِن أَصبِر فَبَقياً عَلى الأَجرِ
فَبي مِنهُ ما يوهي القوى غَيرَ أَنَّني
بُنيتُ كَما يُبنى الكَريم عَلى الصَبرِ
وَما صَبرُ مَحزونٍ جناح فؤادِهِ
يُرَفرِفُ ما بَينَ التَرائِبِ وَالنَحرِ
يُقَلِّبُ عَيناً ما تَنامُ كَأَنَّها
بِلا هَدبٍ يُثنى عَلَيها وَلا شَفرِ
غَطا دمعها أَنسانُها فَكَأَنَّها
غَريق تَسامى فَوقه لُجَجُ البَحرِ
يُنَغِّصُ نَومي كُلَّ يَومٍ وَيقظَتي
خَيالٌ لَهُ يَسري وَذِكرٌ لَهُ يَجري
وَيوسع صَدري بِالزَفير ادِّكاره
عَلى أَنَّ ذاكَ الوسع أَضيقُ لِلصَّدرِ
وَقالوا سيسليه التأَسّي بِغَيرِهِ
فَقُلتُ لَهُم هَل يَطفأ الجَمرُ بِالجَمرِ
أَيندَمِلُ الجَرحُ الرَغيب بِمِثلِهِ
إِلّا لا وَلَكِن يَستَطيرُ وَيَستَشري
وَلَيتَ التأسي بِالمُصيبَةِ كائِنٌ
كفافاً فَلا يُسلي هُناك وَلا يُغري
فَلا تَسأَلوني عَنهُ صَبراً فَإِنَّني
دفنت بِهِ قَلبي وَفي طَيِّهِ صَبري
فإلّا تَكُن قَلبي فَإِنَّكَ شَطرِهِ
قُددتَ كَما قُدَّ الهِلالُ مِنَ البَدرِ
أَيا نِعمَةً حَلَّت وَوَلَّت وَلَم أَكُن
نهَضتُ بِما لِلَّهِ فيها مِنَ الشُكرِ
وَضاعفَ وَجدي أَن قَضيتَ وَلَم تُقِم
مَقامَ الشَجا المَعروض في ثَغرة الثَغرِ
وَلَم تَلقَ صَفّاً مِن عِداكَ بِمِثلِهِ
كَما أَسنَد الكِتاب سَطراً إِلى سَطرِ
وَما خُضتَ جَيشاً بِالدِماءِ مُضمَّخاً
يَرى بيضُهم مِثلَ الحَبابِ عَلى الخَمرِ
وَلَم تَختَصِم حوليك أَلسِنَة القَنا
فَتَحكُمُ في الهَيجاء بِالعرف وَالنُكرِ
بَضَربٍ يَطير البَيضُ مِن حَرِّ وَقعِهِ
شَعاعاً كَما طارَ الشَرارُ عَن الجَمرِ
تَرى زرد الماذيِّ مِنهُ مفكَّكاً
يَطيح كَما طاحَ القُلامُ عَن الظفرِ
وَلَمّا تُضِف في نَصرَةِ اللَهِ طعنه
إِلى ضَربَةٍ كالبِئرِ فَوقَ شَفا نَهرِ
وَلَمّا تَقُم لِلَّهِ بِالقِسطِ مَوقِفاً
سَأَقضي وَلمّا أَقضِ مِن مِثلِهِ نذري
وَلَم تَمشِ في ظِلِّ اللواء كَما مَشى
إِلى الصَيدِ فهد تَحتَ رفرفة الصَقرِ
وَلَم تُخفِق النيران حَولَك للقِرى
كَما خفقت أَطراف الويةٍ حُمرِ
وَلَم تَقفُ أَبكار المَعاني وعونِها
فَتَرغب فيها مِن عَوانٍ إِلى بِكرِ
وَلَمّا تَبارى النَجم ضوءاً ورِفعَةً
وَصيتاً وَأَنواءً وَهَدياً إِذا يَسري
وَلَم تَخجَل الرَوض الأَنيق بِرَوضَةٍ
مفوَّقةِ الأَرجاءِ بِالنَظمِ وَالنَثرِ
وَلَمّا تَقم في مَشهَدٍ بَعدَ مَشهَدٍ
تَصدّق أَخبار المَخايلَ بِالخُبرِ
وَما قلت إِلّا ما ذَكاؤُكَ ضامِنٌ
لَهُ كَضَمانات السَحائِب لِلقَطر
عَلَيكَ سَلامُ اللَهِ ربك إِن تَكُن
عبرت إِلى الأُخرى فَنَحنُ عَلى الجِسرِ
وَما نَحنُ إِلّا مِثلَ أَفراس حلبةٍ
تَقَدَّمنا شيء وَنَحنُ عَلى الإِثرِ
وَلَمّا تَجارَينا وَغايَة سَبقنا
إِلى المَوتِ كانَ السَبقُ لِلجَذَعِ الغَمرِ
مَحاك الرَدى مِن رأي عَيني وَمامَحا
خَيالك مِن قَلبي وَذِكرك مِن فِكري
فَما أَنسَ مِن شيء وَإِن جَلَّ قدره
فَإِنَّكَ مِنّي ما حَييتُ عَلى ذِكرِ
وَإِنّي مِن دَهرٍ أَصابَكَ صِرفِهِ
وَأَخطأَني مِن أَن يُصيبَ عَلى حِذرِ
رحلتَ وَخَلَّفتَ الَّذينَ تَرَكتَهُم
وَراءَكَ بالأَحزانِ وَالهَمِّ وَالفِكرِ
فَلَو لفضتكَ الأَرض قلت تَشابَهت
مَناظِر من في البطن مِنها وَفي الظَهرِ
وَلا فَرقَ فيما بَينَنا غَيرَ أَنَّنا
بِمَسِّ الأَذى نَدري وَأَنَّكَ لا تَدري
رَجوتك للدُّنيا وَللدِّينِ قَبلَها
وَرُحتَ بِكَفٍ مِن رَجائِهما صِفرِ
أَزورَكَ إِكراماً وَبِرّاً وَفي البِلى
لِمثلِكَ شغل عَن وَفائي وَعَن بِرّي
وَلَمّا أَتى بَعدَ المَشيب عَدَلتُهُ
بِعَصر الشَباب الغَضِّ بورك من عَصرِ
وَقلت شَبابُ ابني شَبابي وَإِنَّما
يَنقَّلُ مَعنى الشَطر مِنّي إِلى الشَطرِ
فَوَلّى كَما وَلّى الشَبابُ كِلاهُما
حَميد فَقيد طَيِّب العَهدِ وَالنَشرِ
وَكانَ كَمِثلِ العَنبَرِ الجونِ لبثِّهِ
فَبانَ وَأَبقى في يدي عبق العِطرِ
نَقضت عُهود الوُدِّ إِن ذقت بَعدِهِ
سلواً إِلّا إِنَّ السَلو أَخو الغَدرِ
وَما أَنا بِالوافي وَقَد عِشتُ بَعدَهُ
وَرُبَّ اعتِراف كانَ أَبلَغ مِن عُذرِ
كَفى حُزناً أَنّي دعوت فَلَم يَجِب
وَلَم يَكُ صَمتاً عَن وَقارٍ وَلا وَقرِ
وَلَم يَكُ مِن بُعدِ المَسافَة صَمته
فَما بَينَنا إِلّا ذِراعانِ في القَدرِ
نُنافِسُ في الدُنيا غُروراً وَإِنَّما
قَصارى غِناها أَن يَؤولَ إِلى الفَقرِ
وَإِنّا لَفي الدُنيا كركب سَفينَةٍ
نَظُنُّ وقوفاً وَالزَمان بِنا يَجري
طويت اللَيالي وَاللَيالي مَراحِل
إِلى أَجَلٍ يَسري إِليَّ كَما أَسري
وَأَفنَيتُ أَياماً فَنيتُ بِمَرِّها
وَغايَة ما يُفني وَيَفنى إِلى قَدرِ
إِلى اللَهِ أَشكو ما أَجِنُّ وَإِنَّني
فَقَدتُكَ فَقدَ الماءِ في البَلَدِ القَفرِ
عَلى حينَ جِزتُ الأَربَعينُ مُصَوِّباً
وَلاحَت نُجومُ الشيب في ظُلمِ الشَعر
فَيا مَعشَرَ اللَوامِ كفوا فَإِنَّني
لِفَرطِ الجَوا قد قامَ لي في البُكا عُذري
إِذا ما تَوَلّى ابني وَوَلَّت شَبيبَتي
وَوَلّى عَزايَ فالسَلامُ عَلى الدَهرِ


Však verše mé jsou chátra divá,
je vzdor a rozmar diktuje
a etiketta úzkostlivá,
jež dneska v básních panuje,
je na posměch jim – beze skladu
jde z pera druž ta bujará
a o pointu, o náladu
se jejich autor nestará.
Je chaos to jen nelahodný,
já do stolku je uklízím,
že světla světa nejsou hodny,
můj bože, já to vím.


Começam os Alonsos
os Albertos, Ambrósios e Anicetos,
os Álvaros, Anselmos e Anacletos,
e às vezes até entra algum Adão.


Chán volal v naději a mnohém veselí:
„Kéž syna krásného má choť mi nadělí!“


Un duolo acceso al cor parlar mi face,
sì che, s'io non so dire
ciò ch'i' ho in desire, — mi scusi la pena.
La voce tremolante gia si sface;
ma, con tutto il martire,
io pur seguire — intendo in fin che ho lena.
Donne felici, che in vita serena
desïate regnare, essemplo dovvi;
pregando, omè, dirovvi
che vogliate esser crude, anzi Dïana
che la pietosa Dido o Adrïana.


Nun jauchze, mein Östreich!
Dein Adler zieht aus,
Blickt fest in die Sonne
Und machet sich kraus,
Und schüttelt den Fittich
Und mißt seinen Feind,
Und grüßet die Freunde
Und gut ist's gemeint.


宴喜堂中酒满觞
膝前沾洒湿宫裳
平倭伟绩全忠孝
我亦通家与有光


S ha csakugyan vadalmafa lennék,
Volna öröm a földön és
Sehol semmi bú, szenvedés
S a mosolygó fejeket nem
Bántaná az elköltözés.


Hrabali a v konec díla
divnou vyhrabali věc,
zbroj jakous – ač těžká byla,
domů donesli ji přec;
potěšil se otec z kovu;
„Bude pluhu na obnovu
zbroj, již nosil praotec!“


só na noite


Sieh! da vernahm ich Deine holden Töne,
Geschmückt mit neuer ew'ger Jugendschöne
Prangt nun aufs neue Tempel und Altar;
Nun glaub' ich an der Menschheit Adel wieder,
Die Wehmuth weiht den Tagen Trauerlieder,
Wo ich mit Dir einst ach! so selig war!


Šel domů sedlák poděšen,
v tom s nebes hloubi náhle
červánek vznítil kalný vzduch
a v dáli rudý pruh,
jak v krev by nořil brázdy táhlé.


Selige Kyria!
Tochter des 2 Abi-Jah,
Ve Ruach 3 Elohah,
Schwester 4 des Jehovah!


Erschreckliche Nacht! schwere Bande!
Durchteuffelter Haß! hohe Schande!
Ihr Felsen kracht vnd erschüttert!
Ihr Berge bebt vnd erzittert.


Sokáig tartott így. Miklós pedig várta,
Hadd szűnjék az asszony keserves sirása;
Szűnt is egyszer aztán, legalább úgy látszott:
Nem rí oly erősen, egy kicsit juházott.
Akkor monda néki: „Hallom, amint hallom,
Az asszony baját, de nem értem, megvallom;
Két fiát megölték, ki ölé meg és mért?
Ha megölték: nincs, ki vért kivánjon vérért?”


Myšlenky mé, kajicnice;
jdou na dálnou smíru pout,
chtí pramenem černé kštice
kříž mých žalů ovinout.


Seliger Abend! den ich nie vergesse,
Jede düstere Stunde wird mir lichter,
Schwebt dein Bild, in Himmelsgestalt, um meine
Traurende Seele!


Ben poriste agli amanti tor gli omei,
far a ciascun de la sua amata un dono
et starian sempre seco non dormendo.


Знаю я, что ты, малютка,
Лунной ночью не робка:
Я на снеге вижу утром
Легкий оттиск башмачкПравда, ночь при свете лунном
Холодна, тиха, ясна;
Правда, ты недаром, друг мой,
Покидаешь ложе сна:
Бриллианты в свете лунном,
Бриллианты в небесах,
Бриллианты на деревьях,
Бриллианты на снегаНо боюсь я, друг мой милый,
Как бы в вихре дух ночной
Не завеял бы тропинку,
Проложенную тобо


In Gallien gepaart.


A jak časem lehký větřík vane,
vody zčeří, vlnkou po nich těká:
v šíř i dál jak okno malované
bludná slať se třpytí do daleka!


Mám chvíle plné muk, kdy šeptám zoufale –
jeť život vleknout škoda,
vždyť známe všeho cíl, kam plyne jasný proud
i kalem sytá voda.


Wil mir denn kein Trost erscheinen,
Spür' ich gar kein Gnaden-Liecht?
Nein: Vergeblich ist mein weinen,
Mein Gebet, das hilfft mir nicht.
Uber mich verlaßnen Armen
Wil kein Helffer sich erbarmen;
Ich bin todt, mein Hertz zerbricht!
Christlicher Trost der angefochtenen Seelen.


Inkább a napba, mint a könyvbe nézz.
A napvilágtól szemed fénye vész.
Nem így a könyvvel; oly világ van ebben,
Mely erősíti még szemeidet,
S közel hoz mindent... s minden vajmi szebben
Tünik föl, hogyha távol nézheted.


Letěli jsme... Jako ironie houfy mrtvých stejně rychle dole v moři plynuly...
Křídlům nejsilnějším, očím nejbystřejším, srdcím nejvíc roztouženým ostrovy již kynuly.


Ach, dobrý pane, ušetř vády,
že v myšlének tvých dumný sněm
já vcházím, stařec do porady.
Mne cosi k tobě mocí láká,
já vetchý, slabý, letem ptáka
jsem lítal přes klest, přes kamení
a nyní vidím, tvému snění
snad budu darmo překážet.


Com Sousa, Castelbranco, Abreu, Andrade
Mandou outro esquadrão, que socorresse
O primeiro em qualquer necessidade,
Que o caso belicoso oferecesse.
Saem os de Luso, e supre a quantidade
O valor, que em qualquer deles floresce.
A recebê-los sai o imigo bando,
Os Céus puros com gritos penetrando.


Tosto al suo dire ognuno arco e quadrella
riprende, e la faretra al fianco alluoga
come, al fischiar del comito, sfrenella
la 'gnuda ciurma e remi, e mette in voga.
Già per l'aier ne va la schiera snella,
già sopra la città calon con foga:
così e vapor pel bel seren giù scendono,
che paion stelle mentre l'aier fendono.


Così convien che sempre m'apparecchie
a soffrir nuovi di fortuna colpi,
e che 'n novello strazio alfin m'invecchie.


Il faut que le poète, en sa dignité sainte,
Comme un dieu boit le fiel sache boire l'absinthe,
Qu'il marche gravement par son œuvre absorbé,
Comme le laboureur sur le sillon courbé,
Oubliant les frelons dont l'essaim l'environne,
Et les insectes noirs qui mordent sa couronne.
Il sied que le poète, à toute heure obsédé,
Sur le jaloux rhéteur à sa chaire accoudé,
Sur l'obscur pamphlétaire accroupi dans son bouge,
Imprime son dédain quoiqu'il ait un fer rouge !
Mais il est bon parfois qu'entouré d'envieux,
Il songe aux ennemis d'un maître illustre et vieux,
Qu'il tire de l'oubli qui sur leurs fronts retombe
Tous ces vils Bavius enfouis dans la tombe,
Et que sa main, tardive ainsi que le remords,
Fasse pour les vivants un exemple des morts !


¿Nacerán estrellas de oro
de tu cáliz tremulento
—norma para el pensamiento
o bujeta para el lloro?
No vale un canto sonoro
el silencio que te oí.
Apurando estoy en ti
cuánto la música yerra.
Amapola de mi tierra:
enamórate de mí.


„Nuže,“ vzdechl Strange v mocném oka vzplání,
„s prstenem tím dávám sama sebe v sázku!“


Era più là Alfeo, con le sue onde
piegate intorno e dietro ad Aretusa
con quelle terre che correndo infonde.


Aber hüte dich vor Zügen
In die Herrschaft des Verstandes,
Denn sogleich sollst du dich fügen
Den Gesetzen seines Landes.


Laßt satt mich schauen in die Klarheit,
In diesen keuschen, sel'gen Raum,
Denn bald könnt' werden ja zur Wahrheit
Das Fliegen, der unsel'ge Traum.


Da mahnt es mich, daß auch mein süßes Leben
All diese Berg' und Thäler jüngst durchzogen:
Schnell hab' ich neu die Karte durchgeflogen.


oči zlíbat, ústa zlíbat,
vzbudit tě, v sny ukolíbat:


On peut tres bien, mademoiselle,
Vous prendre pour une maquerelle,
Ou pour une vieille guenon,
Mais pour une grace,— oh, mon Dieu, no


Doch sein Auge blicket immer
Als ein himmlisch milder Stern;
Treue Diener stehen wartend
Um den alten, edlen Herrn.


- Se per insino a qui son suto matto,
intendo d'esser savio diventato;
da quinci innanzi voglio stare a patto
che per me non facciate più bucato,
perch' i' ho 'nteso appunto questo fatto
come gli è ito pel tempo passato;
e 'n villa sanza me più non andrete
fin ch'a mie modo i' non governo il prete. -


Ministerio


Doch wie vergeht sich Gram und Sehnen?
Wie? weis ich nicht, daß unser Trieb
Neun Jahre lang gleich zärtlich blieb?
Itzt wirkt er mir die ersten Thränen.
Nein, unsre Liebe nahm nicht ab.
In Freud und Leid, in Lust und Plage
Gab uns der Ehstand heitre Tage;
Nur itzt entseelt mich fast ihr Grab;
Nur itzt, seit dem sie Abschied nahm,
Vergeh ich fast vor Weh und Gram.


Die Prozession ist auch schon da.
Sie zieht vorbei. Der Blinde sah,
Die Lahme, ebenfalls kuriert,
Kann gehn, als wie mit Öl geschmiert,
Und beide sind wie neu geboren
Und kratzen sich verdutzt die Ohren.


Она катается верхом
Почти всегда ежевечернЕе коня зовут конем
Совсем напрасно: он — как серна!
И то вздымаясь кордильерно,
И то почти прильнув к земле,
Он мчит ее неимоверно,
И тонет бег коня во мглБывает: Ингрид над прудом
В лесу, где ветхая таверна,
Коня придержит, и потом
Любуется собой венерно
В пруде, как в зеркал Конь мерно
И жарко дыши На скале
Дозорит солнце — все ли верно,
И тонет солнца ход во мглСтэк, оплетенный серебром,
На миг взовьется, — вздрогнув нервно,
Скакун несется ветеркоИ королева камамберно
Глумясь над крестиком из Берна,
Глаз практикует на орлРужье нацелено примерно, —
И тонет лет орла во мглДуша — прозрачная цистернПочило солнце на челИ все-таки, как то ни скверно,
Потонет жизнь ее во мгл


Zvon oněměl a zhaslo věčné světlo.
Jen stíny na holý se oltář kladou,
kde jindy oken malovaných vnadou
jak bájný svět vše pestrým jasem kvetlo.


明河查上有仙翁
犯月撞星到碧穹
金阙东边银榜处
大书天地长男宫


Zlo vrací se, jest mnoho cest
pro lačnost lupu, klam a lest.
Jen jediný prostředek k štěstí:
klepadlo k srdci musí vésti


戴盆难与望天兼
自怪虚名亦自嫌
槁壤太牢俱有味
可能蚯蚓独清廉


Heridas de la luz,
caminos lentos por donde
anduvieron nuestros cuerpos,
un deseo que creció bajo los ojos
de cualquier madrugada.
Allí siguen los objetos
que oyeron el sonido
de la lujuria en la penumbra,
el ancho lecho en que
ardieron los astros,
los minutos que se fueron
cayendo de tus manos.
Después, las calles
se olvidaron de los ecos.


Und was ists, das ich dagegen fodre?
Liebe nur! die reinste Liebe lodre
Gegen mich in jeder Brust!
Jedermann, der Erdkreis soll es hören!
Jedermann verläugne mir zu Ehren
Sich und alle seine Lust!


لَأَتبَعنَّ الهَوى
إِلى أَقاصيه
حَتّى يَقولَ فَريقٌ
رَقَّت حَواشيه
ما عيلَ مصطَبري
لَولاكَ يا يَحيى
أَموتُ بِالنَظَر
وَتارَةً أَحيا
ما شِئتُ مِن خَبَر
يا بِدع في الأَشيا
صَبٌّ يُقاسي النَوى
فيما يُقاسيه
يَفيضُ وادي العَقيق
عَلى مَآقيه
مَن لي بِوَجهِ جَمعٍ
مَحاسِنَ الصُوَر
يُغني إِذا ما طَلَع
عَن مَطلَعِ القَمَر
وَمَبسَمٍ لَم يَدَع
صَبراً لِمُصطَبِر
مِثل الأَقاحِ اِستَوى
فَباتَ يَسقيه
ريقٌ كَأَنَّ الرَحيقَ
مُشَعشَع فيه
دَمعي جَرى فَنَطَق
عَن بَعضِ ما أَجِد
وَمسعِدي في الأَرَق
وَالناسُ قَد رَقَدوا
نَجمٌ ضَعيفُ الرَمَق
حَيران مُنفَرِدُ
يَلوحُ ضعفَ القوى
عَلى تَوانيهِ
مِثل اِلتِماسِ الغَريق
ما لَيسَ يُنجيهِ
وَجهٌ كَمِثلِ الهِلالِ
يَبدو عَلى غُصنِ
رَصعتهُ بِالجَمالِ
وَتُحفَةُ الحُسنِ
فَعِندَ ذلِكَ قالَ
قولوا لَهُ عَنّي
لَس نَرتَضي لَو سِوى
وَصفي وَتَشبيهي
يُريدُ نَكون لي صَديق
يَصبرُ عَلى تيهي


Wir Narren haben wohl gedacht,
Du würdest uns, o Mitternacht,
Mit schwarzen Flügeln decken!
Umsonst! Gott wacht um uns, er wacht
Mit allen seinen Schrecken!


„Felséges uram” - mond - „a győző jogával
Kénye szerint bánhat a király, foglyával:
Hanem ez itélet a törvényben semmi,
Bíró e dologban csak az önkény, nem mi.
Lakomára jöttünk: minek e feszűlet?
Magyar olasz ellen törvényt nem is űlhet;
De, ha úgy akarja, teheti Felséged;
Esedezünk mégis bocsánata végett.”


峨眉十载住不足
南礼潮音北五台
巴劫半生何处是
眼前谁个不如来


ma se al mio gionger non trovati loco
che a vui sola scoprir possa el mio ardore,
l'alma viver non può più in tanto foco.


家住万山中
云峰翠几重
东山朝日出
望见海霞红


Da kam ihm ein Gedanke, der wie Blühn
Von roter Rose ihm die Stirn betaute
Und Aufruhr warf ins Herz; der Plan war kühn,
Den er dem armen Weiblein nun vertraute.
»Oh!« rief sie, »wie du schlecht und gottlos bist!
Willst du der Herrin kindlich frommes Walten,
Gebet und Traum mit unverschämter List
Und frevlerischem Tun zum Narren halten?
Geh, geh! Du bist nicht der, für den ich dich gehalten!«


Kiragadom a világbol,
Kiben eszme tüze lángol.


Města a lesy a lučiny,
močály, pole a vísky –
horizont všude jest jediný:
jak čára rovný a nízký...


Über die Heide sind wir gegangen,
Und die Heide war blütenleer,
Goldene Käfer flogen schimmernd
Auf dem Sande vor uns her.


风流百世林和靖
洒落三生杨补之
一自阆风归去后
几回展画又观诗


‘Hah nyomorúlt! kezemben vagy, tudom,
Mi történt védtelen hattyúimon...’
S megcsapja vesszejével a bikát,
Ki rögtön kis madárrá válik át.


Unerbittlich rief des Schicksals Stimme
Weit sie fort ins fremde Brautgemach;
Und ich stand mit tief verbißnem Grimme,
Zähne knirschend, weint' und sah ihr nach.


Se te sentires perdido numa noite assim
À deriva pelo meio da multidão
Sem saber qual é o caminho certo
E o momento de parar
E ouvir a voz do teu coração


Meine Thränen find' ich nur
Und die Tauer der Natur,
Daß die Blume dieser Flur
Weggegangen ohne Spur.


Was unsern Augen ward beraubt,
Was wir nicht zu erreichen wissen,
Soll leben! uns ist doch erlaubt,
Daß wir es in Gedanken küssen.


كأنّ الرايَ حين أتَى طرياً
بأذناب كَمُحْمَرِّ العقيقِ
بلسقيات بلّور لطاف
بِأَسْفَلِها بقايا من رحيقِ


华阳春树号新丰
行入新都若旧宫
柳色未饶秦地绿
花光不减上阳红


Co ještě přidati k té krásné zemi?
Čím doplniti na ní jara vděk,
jež klaní se své kněžně květy všemi,
té perle jeho tvůrčích myšlének?
Čím dovršiti divulepé dílo,
by na něm v čirém spokojení zřel
tu všechnu vnadu, o níž se mu snilo,
a tvůrčí dumy všechen čarný pel? – –
Tu náhle snivou lící tvořitele
kmit úsměv jasný, na vznešeném čele
v zář shladila se přemýšlení vráska
a z jeho srdce slétla na svět: Láska.“


A jak jsme zchudli, jak jsme klesli;
ó Bože, jak jsi snížil nás,
když bělohorské hrůzy nesly
po vlasti nám jen smrt a žas;
když po zemích širého světa
rozptýlená vyhnanců četa
už lkala jen, už lkala jen:
Snad na vždy po Sionu veta! –


A kterak mocně k bolševičce
hřmí příval řečníkových vět.
„Podáme ruku přes hranice!“
„Nebude hoře ani běd!“


Wer Tausende in seinem Busen trägt,
Sich ihrer Noth erbarmend, Finsterniß
Zu Lichte schafft und träget in sich selbst
Die große Regel aller Seligkeit:
»Was Du nicht willst, daß Dir geschehe, thu
Auch Andern nicht! was Du willst, thu zuerst!«
Und hat Gefühl und Kraft, ein Menschengott,
Nur Göttliches zu wollen und zu thun:
Wer ist es? Ein allmächtig-gutes Selbst.


Pillanatra látta egymást
Tündér és vadász az erdőn;
S a rövid találkozásból
Hosszú, forró szerelem lőn.


" Oui, d'autres à leur tour viendront, couples sans tache,
Puiser dans cet asile heureux, calme, enchanté,
Tout ce que la nature à l'amour qui se cache
Mêle de rêverie et de solennité !


In vain the spring proclaims the new-born year;
No flowers beneath her lingering footsteps spring,
No rosy garland binds her flowing hair,
And in her train no feather'd warblers sing.


Mit leisem Tritte nahte sich der Tod.
Des Lebens Uhr, die mit dem Finger des Titus
Dem thatenstrebenden Manne
Nie eine verlorne Stunde wies,
Rasselte ab. – Ha, selbst die letzte Minute
War für den Geitzer der Zeit unverloren:
Denn sie lehrte Könige die Sterbekunst .


Ich sah dein Lockenhaupt im Sonnenleuchten,
Du rufst: Der Freiheit nur sterb' ich zum Ruhme,
Ich rief: Mir schmückt den Helm die Königsblume,
Ich sah dein Lockenhaupt im Sonnenleuchten.


Ve mládí ztraceném my ssáli lži a klamy
a touhy přehnané po věcech, kterých není.
Nám život zakryt byl tajnými záclonami,
pak přišlo násilné a náhlé probuzení,
a pak... To mrzácké a shrbené jho žití
náš mozek sepialo, puch mrtvol zavál z rovů,
žaloby slabochů nám přešly v žilobití,
týž osud schvátil nás a zardousil nás znovu.
My vše jsme zdědili, však málo vymýtili,
zas tytéž otázky a pochyby a přání.
Pod přísným životem jsme sny své pohrobili,
bláhové naděje a idylická zdání. –
Vše to jsme prohlédli, náš podiv shasnul tklivý
a trpkost zklamání nám zachvěla se hlasem,
– pokrytci, kejklíři, již nevěříme v divy,
leč zas nám dobry jsou, mládeží pohnout časem.


Also war auch bei des Damian
Zwofach aufgesproßtem Samian
Aehnlich zwar das Angesicht,
Aber ihre Herzen nicht.


Vidím, vidím – velký příval,
Oceán to chmurný zpíval,
kolébavku Zemi pěl;
obřím klidem, rytmem chmurným,
v břeh stříkaje chechtem spurným,
kolébavku Zemi hřměl.