Две гитары, зазвенев,
Жалобно заныли…
С детства памятный напев,
Старый друг мой — ты ли?
Как тебя мне не узнать?
На тебе лежит печать
Буйного похмелья,
Горького веселья!
Это ты, загул лихой,
Ты — слиянье грусти злой
С сладострастьем баядерки —
Ты, мотив венгерки!
Квинты резко дребезжат,
Сыплют дробью звуки…
Звуки ноют и визжат,
Словно стоны мукЧто за горе? Плюнь, да пей!
Ты завей его, завей
Веревочкой горе!
Топи тоску в море!
Вот проходка по баскам
С удалью небрежной,
А за нею — звон и гам
Буйный и мятежныПеребор… и квинта вновь
Ноет-завывает;
Приливает к сердцу кровь,
Голова пылаеЧибиряк, чибиряк, чибиряшечка,
С голубыми ты глазами, моя душечка!
Замолчи, не занывай,
Лопни, квинта злая!
Ты про них не поминай…
Без тебя их знаю!
В них хоть раз бы поглядеть
Прямо, ясно, смело…
А потом и умереть —
Плевое уж делКак и вправду не любить?
Это не годится!
Но, что сил хватает жить,
Надо подивиться!
Соберись и умирать,
Не придет проститься!
Станут люди толковать:
Это не годится!
Отчего б не годилось,
Говоря примерно?
Значит, просто все хоть брось…
Оченно уж скверно!
Доля ж, доля ты моя,
Ты лихая доля!
Уж тебя сломил бы я,
Кабы только воля!
Уж была б она моя,
Крепко бы любила…
Да лютая та змея,
Доля,- жизнь сгубилПо рукам и по ногам
Спутала-связала,
По бессонныим ночам
Сердце иссосала!
Как болит, то ли болит,
Болит сердце — ноет…
Вот что квинта говорит,
Что басок так вое                        Шумно скачут сверху вниз
Звуки врассыпную,
Зазвенели, заплелись
В пляску круговуСловно табор целый здесь,
С визгом, свистом, криком
Заходил с восторгом весь
В упоеньи дикоЗвуки шепотом журчат
Сладострастной речи…
Обнаженные дрожат
Груди, руки, плечЗвуки все напоены
Негою лобзаниЗвуки воплями полны
Страстных содроганий…
Басан, басан, басана,
Басаната, басаната,
Ты другому отдана
Без возврата, без возврата…
Что за дело? ты моя!
Разве любит он, как я?
Нет — уж это дудки!
Доля злая ты моя,
Глупы эти шутки!
Нам с тобой, моя душа,
Жизнью жить одною,
Жизнь вдвоем так хороша,
Порознь — горе злое!
Эх ты, жизнь, моя жизнь…
К сердцу сердцем прижмись!
На тебе греха не будет,
А меня пусть люди судят,
Меня бог простит…
Что же ноешь ты, мое
Ретиво сердечко?
Я увидел у нее
На руке колечко!Басан, басан, басана,
Басаната, басаната!
Ты другому отдана
Без возврата, без возврата!
Эх-ма, ты завей
Веревочкой горе…
Загуляй да запей,
Топи тоску в море!
Вновь унылый перебор,
Звуки плачут снова…
Для чего немой укор?
Вымолви хоть слово!
Я у ног твоих — смотри —
С смертною тоскою,
Говори же, говори,
Сжалься надо мною!
Неужель я виноват
Тем, что из-за взгляда
Твоего я был бы рад
Вынесть муки ада?
Что тебя сгубил бы я,
И себя с тобою…
Лишь бы ты была моя,
Навсегда со мноЛишь не знать бы только нам
Никогда, ни здесь, ни там
Расставанья муки…
Слышишь… вновь бесовский гам,
Вновь стремятся звуки…
В безобразнейший хаос
Вопля и стенанья
Все мучительно слилосЭто — миг прощаньУходи же, уходи,
Светлое виденье!У меня огонь в груди
И в крови волненьМилый друг, прости-прощай,
Прощай — будь здорова!
Занывай же, занывай,
Злая квинта, снова!
Как от муки завизжи,
Как дитя от боли,
Всею скорбью дребезжи
Распроклятой доли!
Пусть больнее и больней
Занывают звуки,
Чтобы сердце поскорей
Лопнуло от муки!


Ask, první člověk, stvořen byl už chvíli
a nižší bohové se hněvali,
když mlčky na Aska se dívali. –
„Proč, pane, nevybírals s větší pílí,
proč ze dřeva jsi Aska urobil;
proč nestopils ho ve své krásné záři,
vždyť výraz dals i zvěře němé tváři,
když jsi ji pestrou barvou ozdobil?!“


's ist wie ein liebebittend, leises Mahnen
An Vaterhaus und -garten, Ernst und Spiel,
Aufhissen lange zugerollter Fahnen
An der Erinnrung silberknaufigem Stiel:
Durch Korngefilde zieht auf heißen Bahnen
Der Knabe zu dem schattigen Waldesziel,
Wie traumfern klingt mit sehnsuchtdunkler Klage
Das alte Lied: »Wenn ich den Wandrer frage« ...


Felelt Lidi: „Azt én megengedem,
Hogy úrfi már találkozott velem;
De nem olyan nagyok szépségei,
Hogy el ne lehetne felejteni.”


O mirabil Dio santo
come in me operi e fai,
che mi piace pianger tanto,
che altro non vorrei far mai!
O dolor dolce, che me hai
con Iesù dolce legato!


Ale nač bych vyprávěl vám s akcentem vyzývavým,
jak mně to bylo k smíchu?!


Die Welt wird schöner mit jedem Tag,
Man weiß nicht, was noch werden mag,
Das Blühen will nicht enden.
Es blüht das fernste, tiefste Tal:
Nun, armes Herz, vergiß der Qual!
Nun muß sich alles, alles wenden.


Da rauchte, da pocht' ihr entgegen sein Herz,
Als fühlt' es noch Leben, als fühlt' es noch Schmerz.
Jetzt that sich ihr blutiger Thränenquell auf,
Und strömte, wie Regen vom Dache, darauf.


Die runden Lindenbäume blühten,
Die klaren Rinnen rauschten hell,
Und ach, zwei Mädchenaugen glühten! –
Da war's geschehn um dich, Gesell!


Der Haß hat uns gepaart in wildem Kampf,
Der Haß von Mann zu Weib und Weib zu Mann,
Die heiße Gier, sich einzusaugen das fremde Herz
Und jeden Tropfen Blutes und jeden Atemzug.


但使心如水在槃
坐令四体自然胖
有人来问安心法
将汝心来与汝安


Tůvora tu sebou hodí,
Chtě se dostat na nohy,
Marně však, neb jen se svalí
Do opačné polohy.


岁寒草木竞黄落
春到空山梅自开
一任门无车马到
香飞流水涧中来


Bien recuerdo que un día
claro me dijo mi madre:
"...si no llego temprano hoy
cruzas la calle
y llegas solo a la casa...".
Yo me quedé entreviendo
si es que había posibilidad
de plasmar miedo.
.
.
.
Esa mañana me entretuve
desdibujando a Miguel Ángel;
con mi madre se fue lo claro
y con miedo crucé la calle.
Después de eso, no era el mismo: era grande.
Sólo él lo sabía.


Túnica branda
cingida sobre as
espáduas


Rinaldo e 'l suo Dodone e 'l gran marchese
gran festa fanno co' nuovi cristiani;
e battezato è già tutto il paese
del re Corbante e' suoi primi pagani.
Ed Ulivier per la dama cortese
ogni dì fa mille pensieri strani,
ed ora in torniamenti ed ora in giostra,
per piacere a costei, gran forza mostra.


Jistě nějaká pěkná věc někde se děje:
buď na hoře děcko v lese stojí a zpívá,
nebo dva lidé řekli si upřímné slovo,
nebo snad – bylo by to možno? –
chlap někde mužně přiznal svou barvu –
a praruce duchů znovu se objevují,
stávají se nějak zřetelnými,
a zvonice, moje zvonice –
ty andělsky vzdušná moje stavbo! –
vystupuje všemi obrysy z nicoty,
srdce zvonu odráží šustivě paprsky léta
a... a... nepohnulo se?


Mosolyognék egy új, szép friss mosolyt,
De a szív bíborló öbleiből
- Sejt sejtnek adja - száll már biztosan
Szememig a vén könnyek vödre föl.


Zu spucken hatt' ich ganz vergessen,
Da jene Dame nahgesessen.


Ba jdou již domů, pospíchají,
neb vyřídit matince mají
přemilou zprávu ještě dnes;
radosť jim z očí září, svítí,
každý chce první doma býti,
ó rozkoš, radosť, slasť a ples!


die (gewohnt an des alternden Fürsten
sparsame Nacht und Tat)
unter seinem Dürsten
wogten wie Sommersaat.


But now what lamentations rend the skies!
In amaracine wreaths the virgin choir
With Io Hymen mingle funeral cries:
Lost in the sorrows of the Lydian lyre
The breathing flutes' melodious notes expire;
In sad procession pass the mournful throng
Extinguishing with tears the torches' fire,
While the mute victim weeping crowds among,
By unknown fears oppressed, moves silently along.


jak Jidáš přicházíš – smích ve své tváři,
jak on chceš líbat krvavé mé čelo,
ač svědomí tvé křičí: lháři, lháři! –
a přece se ti mne, ach, nezželelo?“...


Together thro' the fields they stray'd,
And to the murm'ring riv'let's side;
Renew'd their vows, and hopp'd and play'd,
With honest joy, and decent pride.


Wer stets in Gotte bleibt, verliebt, gelassen ist,
Der Mensch wird allermeist für Gottes Sohn erkiest.


Se mille volte il giorno
miro in voi, donna, mille volte io giuro
ch'esser non può maggiore
né la vostra beltà, né il mio dolore.
Poi veggio, lasso!, ogn'ora, ogni momento,
in voi crescer beltate e a me tormento.
Del mio martìr, benché sia troppo duro,
poco mi duol, per rimirarvi tale:
pur ch'in voi doppi il bel, doppi in me il male.
Duolmi che se 'l dolor, che per voi sento,
a par de la beltà sen vorrà gire,
mi converrà morire;
e, perché morte maggior ben mi viete,
morrò quanto più bella voi sarete.


Bezpečnou pravdu Církev jen hlásá,
má-li ji člověk, radostně jásá.


苍生望云霓
难作池中物
孔明卧隆中
天子势亦屈


Pěli, za Jozcelína jak
Překrásná se vdala
Anna, dvoru královského
Rodinou se stala.


Sagt doch ein Wörtchen! Sagt, was jeder denkt!
Fällt euch das Deutschtum in das Hosenbein?
Und seid ihr bieder auch beim Festkommers,
In Fürstensälen könnt ihr's nimmer sein.


Egy levelet Amhát basa írata,
Egy szegén embertől Egré iktatá,
Jó Dobónak, Mecskeinek béadá,
Levélhozót ottan vereték vasba.


一枝插向钗头见
千树开时雪里看
惭愧道人三昧手
尽将春色寄豪端


O Flämmlein süß ohn' Maßen,
Auch bitter ohne Ziel;
Um dich muß ich verlassen
All' andre Freud' und Spiel.
Du zündest mein Gemüte,
Bringst mir groß Herzenleid,
Du kühlest dann mit Güte,
Bringst mir des Herzens Freud'.


Al pavón la corneja vydol' fazer la rueda;
dixo con grand envidia: "Yo faré quanto pueda
por ser atan fermosa";—esta locura coeda:
la negra por ser blanca contra sy se denueda.
Peló todo su cuerpo, su cara e su çeja,
de péndolas de pavón vistió nueva pelleja;
Fermosa, e non de suyo, fuese para la igreja:
algunas ffazen esto, que fizo la corneja.
Graja enpavonada, como pavón vestida,
vydose byen pintada é fuese enloqueçida:
a mejores que ella era desagradesçida.
con los pavesnos anda la tan desconosçida.
El pavón de tal fijo espantado se fizo,
vydo el mal engaño, el color apostizo,
pelól' toda la pluma, echóla en el carrizo:
más negra paresçía la graja que el erizo.
Anssy con tu envidia ffazes muchos sobrar,
pierden lo que ganaron por lo ageno cobrar;
con la envidia quieren por los cuerpos quebrar;
non fallarán en tí synon todo mal obrar.
Quien quier' lo que non es suyo e quier' otro paresçer,
con algo de lo ageno aora rresplandesçer,
lo suyo e lo ageno todo se va a perder:
quien se tien' lo que non es, loco es: va a perder.


Pomoz Bože! – ku pomoci
anděly své sešli spasné,
sic tu sněžné ve závěji
babička své vnučce zhasne.


Okamžik věčnosti a věčnost okamžiku
chci ještě v tobě žít a sluncem zaplanout
na moři bez břehu a při vln temných vzlyku,
pohádkou luny tiše po tvém nebi plout. – –
Tak dát ti sebe závratně a odevzdaně –
kvetoucí žhavé Srdce v rudých západech,
ó vezmi – ohně života, mé líbej horké dlaně,
a na svých prsou pak, ó nech mne zhasnout, nech! –


Kommt's auf des Glaubens Prüfung an
Und soll man etwas leiden,
Da läst sich Fleisch und Blut gar leicht
Von Jesu Liebe scheiden.
Im Glücke fällt die Demuth weg,
Und bey den guten Tagen
Wird einer unter Tausenden
Kaum nach dem Himmel fragen.


Néha szigetek buknak föl fejünkben, madarak szállnak el fölöttük, új, csodálatos növényzet magvait hullajtják rájuk
A gép arcából is csurog verejték, anyák szeméből könny, rólunk a munka olajcsöppjei
Lassan így fordul tovább a világ
Tegnap azt hittem, körtefa vagyok s még ma is jönnek hozzám kisgyerekek
Csókolnak és megrázzák bennem a roskadó körtefákat
Első szerelmem spirituszba raktam s most néha elnézem, milyen furcsa kis állat
Szervusz, szervusz, hogy vagy, köszönöm megvagyok és te, hát csak lassan, ilyenkor mintha vágyunk se volna
De vacogva mászkálunk Mont Blancok tetején s imádkozunk, te Isten, te Isten
Mért nem teremtesz hegyeket is
Nektek úgy adom oda magam, mint az anya meleg teli mellét az ő éhes kicsikéjének
A bokrok már alszanak, én is lefekszem tibennetek, hogy reggel kéznél legyenek majd kedvelt, acélhomlokú szerszámaim.


Ein Nebelmäntlein umgeschlagen,
Ein graues Käppchen, grau Gewand,
Am grauen Halse grauer Kragen,
Das Richtmaß in der Aschenhand.
Durch seine Glieder zitternd geht
Der Strahl wie in verhaltner Trauer,
Doch an dem Estrich, an der Mauer
Kein Schatten steht.


Du mußt – gesamt – die Sternenherkunft tragen,
O Mensch, du bist vor Mühsal nie zerschellt:
Fürs Weib zu sorgen, bleibt dem Mann Entgelt,
Denn Frieden freut ihn nicht, er hofft aufs Wagen!


Úspěchu tolik! Výčet slov!
Stačí říc’: Kramář, Benešov!


Unmöglich!


My v blátě chodili jsme po silnici,
co vrah si hověl v skvostném kočáře,
a z dlouhé chvíle panské ku zábavě
nám kolemjdoucím plval do tváře.


Přijížděla ještě na koníku
Amazonka sem i s komornou,
Majíc, jako Ulan, prapornou
Korouhvičkou ozdobenou píku;


Er beschaut das edle Haupt,
Das ein unsichtbarer Kranz umlaubt,
Ärgert sich und murmelt: »Worte sind's.
Deine Augen spotten, Prinz!


Nech to být.
Tam v srdci na dně nechť vzplá také jednou klid.


曾从先皇战黑山
淋漓汗血尚斑斑
如今四海无征伐
嘶老春风十二闲


Wie schwer ist doch die letzte Stunde,
Da Leben mit dem Tode ringt,
Denn wenn der Geist schwebt in dem Munde
Und jetzund in die Luft sich schwingt,
Da kaum das Ohr ein Wort mehr hört
Und schon die Augen halb verkehrt.


Ich frevelte, wollt ich nicht glücklich sein.


Tak lidstvo bylo stejné v každém věku,
jak za dob našich teď jest i dál bude,
hned jako sláma nadšením vzplá v skřeku
a ztichne za krátký čas vždy a všude.
Jen trouby reklamy když zazní v jeku,
tu pohne se na myšlénky jsouc chudé.
Však odpusťte, já proklatec a psanec
že nudím vás, – již svazuji svůj ranec.


Amé desde el principio de mi vida,
Félix, tus altos méritos, guiada
de aquella luz que el alma enamorada
a mi dulce prisión llevó rendida.


Hledám ráje zlaté prahy,
naděje mé a sen blahý,
který prchnul z duše mojí,
hledám štít v tom krutém boji,
který kruší matnou duši,
hledám meč, jenž kouzlo zruší,
jež mě zlobně opřádá;
a boj roste každou chvíli;
kam se schýlí? nemám síly
a má víra uvadá!


Lasst uns einen Blumen-Krantz
Dem vermählten JOSEPH binden/
Ob gleich aller Blumen Glantz
Muß für seiner Blume schwinden!
Was die Glückes-Inseln tragen
Soll sich ihn zu zieren wagen.


Lo que queráis, señor;
y sea lo que queráis.
Si queréis que entre las rosas
ría hacia los matinales
resplandores de la vida,
que sea lo que queráis.
Si queréis que entre los cardos
sangre hacia las insondables
sombras de la noche eterna,
que sea lo que queráis.
Gracias si queréis que mire,
gracias si queréis cegarme;
gracias por todo y por nada,
y sea lo que queráis.
Lo que queráis, señor;
y sea lo que queráis.


不慕瀛洲十八仙
青云无意事攀援
只怜南国溪山好
风月琴樽共一船


Vers l'éther lumineux des pâles firmaments,
Ruisselle, éclaboussé par les blancs diamants.
Ton clown séditieux, déchirant tous les voiles,
Et toi, tu mèneras des chariots d'étoiles.


Des HERREN hand vnd güte
ersättigt leib vnnd gmüte,
ja vergißt nit die thier:
Er gibt dem viech sein futer,
vnd solches alles thut er
das man sein gros lieb spür.


Canzon, se tua ventura
vorrà, che mai t'accolga amica mano,
dirai: — Mentre lontano
il mio signor sen va dal suo bel sole,
nessun fia, ch'il console:
ché chi partir si può da un tanto bene,
o morir deve, o viver sempre in pene. —


东轩高卧处
竹影乱虚檐
借问轩中事
新功细学谦


Noch jüngst – ich schritt ein hohes Tal entlang,
Es war gekrönt mit sieben Silberspitzen,
Die von dem himmelnahen Felsenhang
Herunter auf die grünen Pfade blitzen –


Né grande speme aver, né gran timore:
Non cercar, né fuggire ogni periglio:
Bramar la patria, e star lieto in esiglio;
Portare a' rei pietate, agli altri amore:


Du schmähst auf ihn und kaufest doch sein Blatt,
Mein Freund, auf deiner Seite scheint der Fehler.
Er gibt, du nimmst, so teilst du seine Tat:
Der Dieb ist nicht viel schlechter als der Hehler.


Aber/ Schöne/ saget an/
was ich wiederüm sol schenken/
daß ihr meiner könt gedenken?
was ich würdigs geben kan?
meine lieder müssen schweigen/
weil die euren auf-wärts steigen.


Nun sag mir eins noch ganz gewiß:
Hast Hoffnung du zu dem Servis?
Sag mir, o trautes Mägdlein dies.


Fegyveres Tamás úr legfontosabb része
Az, mely arra van, hogy az ételt eméssze.
Ki látta a Gellérthegyet életébe’?
Ama hegy e hasnak miniatür-képe.


De siketnek beszélt Andor,
Elek úrfi fülében
Most is Lóra szava zengett,
Lóra élt, vert keblében:
Egy nem ismért új természet
Annyira megszállotta,
Hogy, a miről Andor szólott,
Nem tudta, nem hallotta.


Ach daß die Weißheit wär ein Pfeil / und mich durchdrüng' /
ein glantz und mich erhellt'; ein wasser / und mich tränkte /
ein abgrunds-tieff' / und sie mich ganz in sie versenkte /
ein Adler / der mit mir sich zu der Sonne schwüng:
ein helle Quell' / so in die Sinnen rinnend sprüng'!
Ach! daß den Kunst- Geist sie mir aller Weißen schenkte!
daß nur was würdigs ich zu Gottes Lob erdenkte
und seiner Wunder Preiß nach wunsch durch mich erkling!
Ich such' je nicht mein Lob / die selbst-Ehr sey verflucht!
Gott! Gott! Gott! ist der Zweck / den ihm mein kiel erkohren.
Ich bin der Pinsel nur: sein Hand mahlt selbst die Frucht;
Ihr zimt die Ehr / wird was aus meinen Sinn gebohren.
Aus Gottes trieb kan ja kein Teuffels Laster fliessen.
mein einigs flugziel ist / zu Jesus Christus Füssen!


Už mnozí o snech, o viděních psali,
a zdá se to být zvukem hudby všední,
kdy básník sáhne do strun rozespalý
a slovem živým navrací se ke dni.
Ach bože sen! – to zní tak trochu k smíchu
a věk náš nerad poslouchá ty tóny;
jest lahodnější jemu píseň hříchu
a bujná melodije jako zvony,
když rozzvučí se k veselému sňatku.
A mně se zdálo, – už mi vázne slovo –
že pochovali domovinu matku
a pošlapali srdce vlastencovo.
To zní tak divně, nejde pánům k duhu
a chce se spát jak po probdělé noci;
ta píseň sluší ňadrům bídných sluhů,
co berou sobě domov ku pomoci,
pak píseň domovskou a smutek k tomu,
snad elegii nebo slzy lhané.
Ó znám to vše, a půjdu raděj’ domů,
než vášní zloby hlava moje vzplane.
Vy páni století! – Vám slza vodou slove
a povzdech za vlast prken komedijí,
a kdy se národ v žití vrací nové,
se břich váš smíchem otrhanců svijí.
Vy lůzo století! – – A kdysi zdálo mně se,
že hanbu svrhnul národ zotročilý,
rezavou šavli vzal a láskou spilý
v náruči měkkou sklonil svobodě se
a prolil krev a nelekal se smrti
a padnuv k zemi pomodlil se za ty,
kdož vlast mu drahou bídnou rukou drtí
a z krásné ženy učinili hnáty
i kostru vyzáblou a červy rozedranou.
Nuž lůzo zpanštělá! – To sen můj, k smíchu věru, –
však až vám domy nad hlavami vzplanou,
pak těžko bude běžet pro sekeru
a pustit ji – snad nade hlavou naší?
Ó hanba pánové! věk naučil nás tomu,
že, kdy se plamen nad sousedem snáší,
my půjdem hájit svého zase domu.
To se mi zdálo – byl to sen tak krátký
a všední, zdlouhavý – měl radš jsem bdíti...
Já viděl pohřeb zubožené matky
a z rakve vstala mžikem barrikáda;
nám v srdcích rozžehla se láska mladá
a z hrobu vstalo v slávě živobytí...


In Verfaultem süß und schal
Lautlos ihre Schnäbel mähen.
Häuser dräu'n aus stummen Nähen;
Helle im Theatersaal.


„Toť Nákvasa, jejž Racek chyt’,
až kat mu proklál hruď!...“
„Ej, Bavorák je statný chlap,
tož vždy mi vítán buď!“


A kam se hnem, jen tma a záhad šeř
a nejistoty, tísně okovy,
tím větší trud v nás budí mroucí zvěř,
když sami v sobě nejsme hotovi.


Poetas, meus irmãos, acompanhar meu grito!
Jesus,
se conquistou os céus com suas orações,
Ele, o Redentor,
sobre a terra triunfou com o sangue do seu corpo!


Hügel ! nicht der Ahnen graue Zierde,
Nicht der Feldherrnstab,
Nicht des Bergbeherrschers Schimmerwürde,
Die dein Fürst dir gab;


Rom feyerte auf manche Art
Die Lebens-Tage seiner Kayser.
Es wurde nichts an Pracht gespahrt,
Man schmückte Straßen, Plätz und Häuser.
Ist dieser Tag nicht gleich so schön,
An dem die edle Wahl geschehn,
Die uns den Landes-Fürsten schenket?
Sie stellt uns ja des Volkes Zier,
Den Theuren Landes-Vater für,
Der nur auf unsre Wohlfahrt denket.


Tam po tvých lesích kvete vřes, –
mně je to všechno jako dnes,
ač nad žitím se stmívá;
však nejkrásnější z vidin všech
nás dosud blaží v našich snech,
jak den se připozdívá –
Ce songe ďamour!


Warum schleppt sich blutend, elend,
Unter Kreuzlast der Gerechte,
Während glücklich als ein Sieger
Trabt auf hohem Roß der Schlechte?


Steht ein Häuschen an der Bahn,
hoch auf grünem Hügelplan.


Aber, weh, nun wird's gefährlich,
„Tſchi, tſi, tſung.“ — Die Töne ſchneiden,
Schnell hinweg die Meſſer! ſchwerlich
Ueberſteht er ſolche Leiden;


Am Morgen wußt' ich gar nicht mehr,
Ob ich in meiner Haut noch wär.


Csak így lehet célt érni magyarral el,
Szidj, kérj, dörögj és hozd a reményt nekünk,
Mert hogyha nem remél a költő,
Más ki remélne az új hazában.


Herr Hack/ dit geit juw Neeß verby/
Ick will't Herr Hannß tho drincken.
Herr Hannß ick bring't juw allthomal.
Dit hir iß unse Vagetsschahl/
Dar will wy ehn mit ehren/


Armer alter Mann,
Kann
Dich der Hund nicht trösten, dem du Semmel in die Suppe stiepst?
Horch an seinem Fell,
Wie sein Herz so hell
Alle Stunden schlägt, die du es liebst.


Bleib/ höchster schatz/ ô mein Sapphier/
O mein Orion/ bleib bey mier/
Du Hoffnung der Verzagten;
Du Himmels-tau befeuchte mich/
Du Schönstes Manna zeige Dich
den Armen und Verzagten.
Laß nicht dein Licht
hier auff Erden tunckel werden/
Laß den Deinen
hier dein Wort noch ferner scheinen!


Vorläufig hass' ich jedes Lieben,
Vergib, daß du mir treu geblieben.«


Zří za ním Evuška, jak plátno bílí,
a slyší, po horách jak každou chvíli
on střílí.


A já jsem zmítaný
svobody touhou,
proklínám tyrany,
porobu dlouhou,
řetězy chřestím,
odkrývám lež,
pohromu věstím
na bídnou spřež,
na prahu žaláře
plivám jim do tváře,
prosbám se nepoddám,
hrozbami pohrdám,
v jitra i v západy
vymýšlím úklady,
jak bych je odhalil,
jak bych je povalil
a jak bych národu
vydobyl svobodu.


So seyt an jetzt zu helffen unverdrossen,
Zwar jederman, doch mehr den Mitgenossen,
Und säet so deß Geistes edle Gaben,
Daß ihr hernach mögt ewig Erndte haben.


Ihr Jüngling', ihr Schönen,
Gebt Dank ihm und Preis!
Laßt Gläser ertönen
Zur Ehre des Mays!
Es grüne die Laube,
Die Küße verschließt;
Es wachse die Traube,
Der Nektar entfließt!


Dein heil'ges Mahl, dein Leib und Blut,
Das du mir angericht zu gut,
Hab' ich zum öftern hier genossen;
So hast du dich vereint mit mir
Und ist dein Leben ganz von dir,
Herr, meinem Leben eingeflossen,
Daß du, mein Heiland, mein, ich dein,
Und wir dies ewig sollen sein.


Eingeschrumpfter Batzenstrik!
Zipfel nur von einem Stük!
Miserabler, schlechter Tropf,
Warum hängst denn stets den Kopf?
Bist doch ein erbärmlich Wesen,
Anders bist doch sonst gewesen.
Nicht so unscheinbar und klein,
Nicht so lummlich, welk und schlaff,
Früher wus'lig, wie ein Aff,
Jezt heilt Butter dich hinein.
Bist ein kleiner Eigensinn,
Und hast deinen eignen Kopf,
Will ich, daß er steht, der Tropf,
Hängt er bis zum Arschloch hin
Will ich, daß er lummlich sey,
Ist er hart, wie ein Stück Blei.
Wart', ich führ dich doch noch an,
Weiß, daß ich dir schmeicheln kann;
Nun, ich laß mich schon erweichen,
Laß dich kitzeln, sanft dich streichen.
So, mein Spitzle, – stehst jezt doch?
Wart' – jezt mußt du erst in's Loch!


Což věru kniha nová, jížto žití
jen suchý ohlašuje inserát,
by vskutku mohla něco více chtíti
než na obálkách věčným spánkem spát!


تَكَدَّرَ القَلْبُ مِنْ مِنْ أمُورٍ
لَيْسَ لها غَيْرَ ذي الجَلالِ
وإنَّني أعْجَزُ البَرَايا
عَنْ حَمْلِ ما دُونَ ذَا بِحالِ
يا رَبِّ إما دَفَعْتَ عَنّي
ما نَالَني مِنْ أَذَى الرّجالِ
أَوْ خِرْتَ لي بالّذي تَرَاهُ
إمّا بَحَلٍّ أَوْ ارْتِحالِ


Zeuch in fernes Land, und denk
Unsers Bunds hienieden!
Dort am Sternenhimmel, Bester!
Knüpft die Ewigkeit ihn fester!
Leb indes in Frieden!


Jetzt bin ich bei den leeren
und schaue durch alle Alleen.
Fast bis zu den fernen Meeren
kann ich den ernsten schweren
verwehrenden Himmel sehn.


yüzünün renginden geliyor bütün üzüntüsü


Én vagyok Julia, én szemem hatalma
mindenek szívével bír,
Én megbódogítok, kit jó szemmel látok;
kit gonosszal: hal, vész, sír;
Én szerelmem ellen ez világon sincsen
orvosság és hasznos ír!


Wann Veit schreyt in seiner Gicht:
O, daß mich der Tod nicht hollt!
Kummt sein treues Weib und spricht:
Lieber Mann! ja, was ihr wollt.


Die Jahre gehen, wie man weiß,
Im Winter kalt, im Sommer heiß.


Sie teilen kreischend unter sich:
»Den speisest du, den du, den ich.«


ché tanta non uscì fiamma del lato
del mentito destriero onde Troia arse,
quanta del legno in cui formata sei;


Elhallgat a dob is, kezdi a kisbiró.
Kékben a zord paraszt, s pénzgondra veszve lelke.
Nyögnek az asszonyok: pipet kapott a csirke!
De ujjong a kalász: a napban állni jó!


envelope da urgência o intervalo


If this rebellious Heart of mine
Despise the gracious Calls of Heav'n,
I may be harden'd in my Sin,
And never have Repentance giv'n.


Wi reitzt nicht Genf in Kühlmann deine krafft?
Selbst Rath und Stadt hegt Kohlmanns eigenschafft.
Den man vor Fridrichs Sohn verehrt
Nicht ohngefehr nur sternbethört;
Aus Königs Jacobs blutt genommen,
Was ist ihm plötzlich überkommen?
Als gleich ein Jahr, das ich in Richmonts blikk
Zirvirdt um Genf des Königs greuelstükk,
Und Gott uns schmükkt mit Fridrichs weissem blauen,
Fällt Genf mich an, um das es war zuschauen.


Ei scheidet sich dann der Winter von mir,
So kommt ein frischer Sommer;
Hat er dann Lust und Liebe zu mir,
So wird er wiederum kommen.


Snů těžkých plna je ta alej tmavá,
myrt v záhonech a planý balšám v mlází,
chmel s révou, který přes cesty se plazí,
i růží keř, jenž zvolna opadává.


La lucha tiene sombra, y las pasiones
agonizantes, la ternura huida,
todo lo amado que al pasar se olvida
es fuente de angustiosas decepciones.
Pero, ¿por qué dudar, si aún ofrecen
en el remoto porvenir oscuro
calmas hondas y vívidos cariños
la ternura profunda, el beso puro
y manos de mujer, que amantes mecen
las cunas sonrosadas de los niños?


Andächtig sei in Gott entzündet!
Auf Gott durch Gott aus Gott gegründet!
Von gantzer Seelen, Geist und hertz!
Von aller krafft, ohn schein und schertz!
Alleine zu Jehovah ehren
Um seinen ausflus zuvermehren
Durch Jesum dir, wi er ausflos,
Eh er sich in geschöpffe gos,
Eh noch di Engel ausgeflossen:
Eh Gottes diser kreis genossen.


Ihr, gesaltznes Herings-Heer, gebet grossen Hertzens-Danck
Für in Holl- und Engeland auffgerührten Waffens-Zanck.
Weil sie beyde selbst sich fressen, künnen sie nicht euch verzehren,
Künnen euch auß eignem Saltze nicht in fremdes mehr gewehren.


تَلفَّتَ في مَنازل آلِ مَيٍّ
فَلَمْ يَرَ يا سُلَيْمى من يُحِبُّ
فلم يرقأ له إذ ذاك طرف
ولم يَصْبِرْ له إذ ذاك قلب
وتحتَ ضلوعِه للوجدِ نار
تَشُبُّ من الشجون وليس تخبو
يُلامُ على الهوى من غير علمٍ
وهل يصغي إلى اللّوام صبُّ
وأطلال بميثاء دروساً
سَقَتْ أطلالها سحب وسحب
تذكّرني بها فيها التّصابي
وعَيشاً كلُّه لهو ولعب
وغزلاناً لها في القلب مرعًى
ومن عَبرات هذا الطرف شرب
ويجمَعُنا ومن نهواه شملٌ
بحَيثُ يضمُّنا والحيّ شِعب
وحيث الشّيحُ ينفحُ والخزامى
وحيث البانُ لدن القدّ رطب
إلى أرواحها ترتاح روحي
وألقى بالأحِبَّة ما أُحِب
ولي حتَّى أرى الأحبابَ فيها
على الأيام طول الدهر عتب


Bist du droben, Heimatland?
Sturm und Woge rauscht hienieden,
Und ein Pilgram seufzt um Frieden,
Weil er die Heimat
Immer nur ahnt und nirgends fand.


Když jsem ondy na svět hleděl
A po tichu nářky ved’,
Aj, tu jakýs ptáček letěl
A na čelo mé si sed’.


Uvážila kněžna tuto radu
a pak řekla: „Vypusťte mi z hradu,
a to zrovna před úsvitem ranním,
koně bělouše a jděte za ním
přes lučiny, lány, širá pole,
dál, až tam, kde na železném stole
oráč bude jísti chléb své země.
Toho za knížete přiveďte mně!“


لو كنتَ شاهده وقد غَشِيَ الوغى
يختالُ في ضافي الحديد المسبلِ
لرأيتَ منه والحسامُ بكفه
بحراً يريق دمَ الكماة بجدول


Erst lief er vor dem Berge,
Der deutsche Sumpf, davon,
Dann höhnten sie, die Zwerge,
Die Revolution,
Die Nüchternen den Zecher,
Der endlich niedersank,
Weil er den Freiheitsbecher
Bis auf die Hefen trank.


Dort weilen rosige Gestalten
In heitern Höhen, himmlisch klar,
Und fest am goldnen Ringe halten
Sie schwesterlich das Kettenpaar;
Sie liegen ängstlich auf den Knieen
Und sehen sanft zum wilden Spiel,
Und wie sie im Gebete glühen,
Löst, wie ein Traum, sich sein Gefühl.


Šero táhne přes dědinu,
jež svůj klid a květnou vnadu
rozprostírá podél Labe
plna luk a bujných sadů.
Nebesa i zemi líbá
jarní večer v kráse svojí,
a jak milec rozkochaný
milky dvě v svou náruč pojí.
Teče Labe po planině,
po lučinách žene proudy,
zdobíc pásem bleskotavým
kyprou zem jak dívčí oudy.


Si la traición es la espada que blande el ermitaño mirando hacia sus manos,
yo guardo miles de ellas en la alcoba del pasado.
Si el orgullo es el fuego hiriente que rompe amistades y me hace más fuerte,
yo tengo mil cenizas en el cajón del presente.
Si la conciencia es el peso de los actos que en mi corazón no dan cabida,
si el mañana del futuro entra en mi almohada mientras estoy dormida...
si la tristeza es la página en blanco que la soledad ensombrece...
la vehemente pasión que me habita ávidamente crece y crece...


Doch schlecht wirst du für alle diese grossen
Verdienste regalirt,
Am Martinstag zur Martyrin geschossen
Und nicht kanonisirt!


A zatím, jak nám pozděj’ přišlo k uchu,
co v modlitbách my trvali a v pláči,
svět potácel se ve šíleném ruchu;
tu vida chvíli zhouby, která kvačí,
číš rozkoše všech vášní u výbuchu
chtěl každý k dnu vychýlit, pokud stačí,
a k starým družil jarmo nových hříchů,
a v orgii a ve šíleném smíchu
se v křeči svíjí, vínem hrdlo smáčí,


Však umřel Rosswurm s věrou na odvetu,
že, byť i pozdě, spravedlivý Bůh
nevinnost jeho odekryje světu,
a kletba stihne mrzký sobců kruh.“ –


Quiconque aime, quiconque souffre,
Au profond mystère est uni ;
Tout cerveau qui pense est un gouffre ;
Tout être est plein de 'l'infini ;
Le cœur qui s'ouvre ouvre une porte ;
Les âmes, atomes qu'emporte
Un souffle d'ombre ou de clarté,
Sentent frémir, aux cieux dressées,
Dans lâ moindre de leurs pensées
Les ailes de l'immensité.


S'io piansi amaramente
Fu perché nel mio sol, come beltade,
Non ritrovai pietade.
Piace a Madonna or ch'io
In questo foco abbrusci, e così care
Gli son queste mie dolci fiamme amare,
Che de l'istesso ardore
Si sente accesa il core.
Ond'io, poi ch'a lei piace,
Ardo così contento in questa face
Che 'l vago desir mio,
Così gradito gli è l'amato gioco,
Non mi fa desiare altro che foco.


El ruiseñor, pavo real
facilísimo del pío,
envía su memorial
sobre la curva del río
lejos, muy lejos, a un día
parado en su mediodía,
donde un ave carmesí,
cenit de un primavera
redonda, perfecta esfera,
no responde nunca: sí.


Kdys zpěvná duše sabbatní, teď neplodná buď vdova!
Kdy jásá vesna, září den, kde tvoje byla slova?


Ülve az őstelken, hol rád fény és öröm árad:
Védd, gyarapítsd, - s díszét még magasabbra emeld!
És kik az első fát olták s letevék az alapkőt:
Őseid emlékét áldani el ne mulaszd!


Zas dopsáno. Ach, tak se život stáčí!
Byl dobrý? Zlý? – To věru těžko říci.
Byl dobrý duší Tvojí milující
a zlý, když bez Tebe jsem hynul v pláči.


Loda mi togli et fai falso latino
quando a lodarme tanto tu te ingegni;
non credi tu ch'io creda che me tegni
d'ingegno rozo, basso et piccollino?


Ach Darthula! deine irren Segel
Eilen nicht dem wald'gen Etha zu.
Seine Berge heben nicht die Rücken
Und die Seeumwogten Küsten bücken
Turas Felsen schon dem Meere zu.


Aufmerksam an der Wegecke ein Laternenlicht sich dreht,
Mutterseelenallein ein warmer Wind über die Straße geht,
Eine weiße Hauswand leuchtend in der Nacht steht.
Unruhig ein Palmenschatten am Wegrand weht.


هذا هو العرس الذي لا ينتهي
في ساحة لا ينتهي
هذا هو العُرسُ الفلسطينيُّ
لا يصل الحبيبُ إلى الحبيبْ
إلاّ شهيداً أو شريدا


Мы с тобой не просим чуда:
Только истинное чудно;
Нет для духа больше худа,
Как увлечься безрассуднНынче, завтра — круг волшебный
Будет нем и будет тесен;
Оглянись — и мир вседневный
Многоцветен и чудесеВремя жизни скоротечно,
Но в одном пределе круга
Наши очи могут вечно
Пересказывать друг друг


DIE DÄNEN:


Hat zu lieben wer nicht Fug,
Jetzund sieht er Wege gnug
Wo in Ehren anzubinden:
Zuthun, Raht, Verstand und Wahl
Wird jhm leichtlich Eine finden
In der ungezählten Zahl.


Der wesentlichste Dank, den Gott liebt wie sein Leben,
Ist, wenn du dich bereitst, daß er sich selbst kann geben.


Selten winket ihr Stab, selten enthüllet sie
Sich den Söhnen des Staubs! Ach, sie verkennen dich,
Ach, sie hüllen der Wollust
Deinen heiligen Schleyer um!


Pour ma part, moi, j'en réponds,
Pour ma part, moi, j'en réponds ;
Bienheureux sont les chapons !


precios corrientes,


A tou vraždou nenadálou zhladil
Celý rod nám, který dalece
Slávy stromby nad Baltem byl sadil.


Nuž, přímé čiňte stezky jeho,
co křivé, každý vyrovnej;
ty, Kriste, přijď jak Spása všeho
a věčný pokoj srdcím dej!


ed abbracciolla con gran gentilezza;
prima baciolla a suo modo francese.
La gentil dama per gran tenerezza
non poté salutar, tanto s'accese!
Ed Ulivier sentia tanta dolcezza
che le parole sue non sono intese,
e pur voleva dir: "Ben venga quella
che sola agli occhi miei fia sempre stella".


Mein gantzer leib / der ist von vieler brunst zerschwollen.
Nachdem mir deine gunst geöffnet hat das thor.


Y a la rabia de un pueblo furibundo,
inocente, sangriento y enclavado,
muere en la cruz el Salvador del mundo


Einst einer von euch allen,
Wenn er so altergrau
Wird, wie ich falle, fallen,
Gibt Stoff zu anderm Bau,
Da wohnen wird und wachen
Ein Fürst auf deutscher Flur;
Dann wird mein Holz noch krachen
Im Bau der Präfektur.


Vaghi sono altri sol di poter fare
sì che avuti sieno in reverenza
da tutti, e 'n ciò s'ingegnan d'avanzare.


To „Zámek smrti“ byl; řek’ Nello tak,
když jeli k bráně už, a úzký most
když spustil se, a v pozdrav polnice
když hlasem vstříc jim hřměly příšerným.


Das ist meine größte Klage,
Daß ein Liebchen mir geworden,
Das, um ab des Lebens Plage
Mir zu nehmen, mich will morden.


Soll ohne Sinn fortan der Sterne Reigen,
Der ewige, zu meinen Häupten kreisen
Und die Natur, zu Stein erstarrt, mir schweigen?


A plamen nebes, bengál kosmu skvělý,
též pro tebe byl velmi málo bdělý,
by ozářil tvou slávu i tvou sílu,
tvé kypění, tvůj vzdor a lom,
by divým pocelem tě zlechtal v týlu
a rozhlaholil k dílu hrom.


Věžní závory a dvéře
Rozražuje síla ruk,
Ve spěchu se k němu déře
S pochodněmi drábů hluk;
Ale hledy jejich jasné
Jeví navštívení spasné,
Nenesoucí nových muk!


„Však ať každý je z vás v této řece mytý;
Zbroj sem vzíti každičký se chraň;
V nenávisti bohyně má zbraň:
Sice ostane mu osud neodkrytý.
Ať sem přijde několik z vás k přesvědčení.
Muži stojí jako v omámení,
Každý by rád příští svou choť zhlíd;
Tři se na přezvědy vybídli tam jít.“


Wenn zum Tanz die jungen Schönen
Sich im Mondenscheine drehn,
Kann doch keine sich so lieblich
Und so leicht wie meine drehn!


Drum ward auff beyden Theil' ergriffen Stillestand/
ihr ward die Fillis/ und die Kloris der bekannt.
So hält ein Degen offt den andern in der Ruh/
diß macht/ daß Kloris hier auch täht ein Auge zu.


na jaro života, na jaro života,
které se probudí pod sněhem,
že na ně myslíš a čekáš,
teplem vlastním je probudíš.


Ah! a játék hamar kihull
Az ifjoncnak kezébül;
Fényes, tündér világba lép,
Mely álmain felépül.
Sápadt az arc, a sziv dobog,
Mégis szebb lett az élet:
Csillag s zene, szellő s patak
Új értelmet nyerének.


Haciendo sus choquezuelas,
Canillas y coyunturas,
El ruido que los dados
Cuando se chocan y juntan.
Rumor que al punto conoce
La infeliz, y se espeluzna,
Y repite : «El Rey; sus huesos
Así sonaron, no hay duda».
Al punto se desemboza
Y la faz descubre adusta,
Y los ojos como brasas
Aquel personaje, a cuya
Presencia, hincan la rodilla
Cuantos la bóveda ocupan,
Pues al Rey Don Pedro todos
Conocen, y se atribulan.
Este saca de su seno
Una bolsa, do relumbran
Cien monedas de oro, y dice:
«Toma y socórrete, bruja.
»Has dicho verdad, y sabe
Que el que a la justicia oculta
La verdad es reo de muerte
Y cómplice de la culpa.
»Pero, pues tú la dijiste,
Ve en paz; el cielo te escuda.
Yo soy, sí, quien mató al hombre,
Mas Dios sólo a mí me juzga.
»Pero por que satisfecha
Quede la justicia, augusta,
Ya la cabeza del reo
Allí escarmientos pronuncia».
Y era así; ya colocada
Estaba la imagen suya
En la esquina do la muerte
Dio a un hombre su espada aguda.
DEL CANDILEJO la calle
Desde entonces se intuía,
Y el busto del rey Don Pedro
Aun allí está y nos asusta.


Nicht ein Blatt am Strande wagt zu rauschen,
Wie betroffen stehn die Bäume, lauschen,
Ob kein Lüftchen, keine Welle wacht?
Und die Sonne ist hinabgeschieden,
Hüllend breitet um den Todesfrieden
Schleier nun auf Schleier stille Nacht.


Hle, nahoře tam ta okna,
oh, jak jsem rád je měl!
Já v slunci i dešti sem chodil.


O aclive convida-nos à lut Anima-nos a aventura da escalada:  ela nos leva a antever Polymnia no cimo da montanh Alçamos os braços como a querer sondar o Infinito, na busca dos encantos da musa, de seu aconcheg
Aqui nos repetimos, no intuito de levar a nossos leitores algo que vagueia nos labirintos da fal O mistério, às vezes, condiz com a beleza da art É-nos importante lançar idéias positivas: fomentar o tormento não faz sentid
Cada um de nós é responsável pela alegria do mundo porque fazemos parte de toda essa loucura que passeia pelo temp
Não podemos deixar que nossos olhos se molhem no pranto de onte


Der Mond, o Liedermund ! Wie steigt er auf?
Roth, wie es aus der Brust des Kriegers quillt .
Ha, Sohn des Himmels! färbet Heldenblut
Dein Antlitz? Klagst du die Gewaltigen,
Die fallen werden? Fallen werden sie!
Mir wittert offner Gräber feuchter Duft.
Mir ahnet fernher leises Lautes so,
Wie Mutterjammer, Brautgewinsel tönt.
Bereite Schlachtgesänge, Bardenvolk!
Und Siegeslieder! Aber Klagen auch,
Auch über Friedrichs Helden; denn auch sie
Sind ach Thuiskos Enkel! fallen nicht,
Wie vor der Sense niedrig Wiesengras!


Na začátku pozorlivě
Poláci naň hlídali,
Ale jakoby se pod ním
Vlny mořské hýbali –
Jako s nebeské když výše
Hromu hlas se rozlíhá –
Moře šumem odpovídá,
K nebesům se pozdvíhá – –


去官因脱囚
为感戴天仇
史氏乃失实
却云逃报雠


Vive la adelfa triste,
Siendo gentil y hermosa,
En solitarios campos
O en las desiertas costas.
 ¿Por qué no crecen flores
Bajo sus verdes hojas?
¿Por qué la adelfa vive
Tan apartada y sola?
 ¿Qué penas la entristecen?
¿Qué pesares devora?...
—Flores, prestadme oído,
Y os contaré su historia.
 Vivió en los prados la adelfa,
Gentil, ufana y pomposa,
Dulce orgullo de la fuente
Que murmuraba a su sombra.
 Y vio del prado fecundo
Sobre las bordadas ondas,
Flores de inmensa hermosura
Y de riquísimo aroma.
 Tuvo continuos desvelos,
Y pesares, y congojas...
Y tuvo también envidia;
Pero lo supo la aurora,
 Y allá a los desiertos campos
Y a las solitarias costas
Hízola huir, pues la envidia
Cuanto respira emponzoña.
 Por eso la triste adelfa
Vive macilenta y sola,
Y guarda amargo veneno
Oculto en sus verdes hojas.


نَبَّهتُ نُدماني فَهَبّا
تَرَباً إِلى كاسي وَلَبّى
نَشوانَ يَحكي مَيلُهُ
غُصناً بِأَيدي الريحِ رَطبا
ما زالَ يَصرَعُهُ الكَرى
وَأَذُبُّ النَومَ عَنهُ ذَبّا
وَسَقَيتُهُ كَأساً عَلى
مَرَضِ الخُمارِ فَما تَأَبّى
وَاللَيلُ مُسوَدُّ الذُرى
وَالصُبحُ زادَ صِباً وَشَبّا


Nu dir versprich ich und gelob
(will dir es auch steif ferners halten),
daß deiner tugend ruhm und lob
soll weder sterben, noch veralten;
Dan ich will sie so tief und klar
der ewigkeit portal einetzen,
daß das allfressend starke jahr
sie nicht soll ändern noch verletzen:
Ich will mit so getreuem mund
(wan ja die Musen nicht betriegen)
dein leben machen also kund,
daß man sich darab alle stund
soll, wie du dich ab mir, vernügen.


A to všecko, hochu, na srdce ti kladu,
čas je, povstaň z dumy, synu Uranův!
Od kolébky prahu až ke stínům Hadu
člověka veď žitím přeludův a snův!


Popi, voli, vojsko, děla v jednom poutu pevném.
Ještě žije stará pýcha jako pode Plevnem.


Cuando me tiene vista
como presa segura
avanza tu falo
descubriendo sus virtudes
trae en su médula
néctar de un principio
y palpitar de un fin
Tímido meñique adormecido
al rozarme
gallardo índice certero
Voz erguida articulando callada conquista
Devoto a la vigilia
arrastra
por los pliegues de mi sombra
rumor de un anhelo
Ávido ofidio
buscando en mi selva
la dulce fruta jugosa
raíz de su ardor
Llave que se acopla
a mi cerradura
se a
   b
    i
     s
      m
       a en mi secreto
y me inunda y dobla mi frente
con su cálido soplo desgajante


Auch ich verharre meiner Pflicht;
Der Schatten weicht der Sonne nicht.


Ein Juhschrei und ein falscher Schnalzer,
Dann dreht er sie im wilden Walzer,
Und merkt beim ersten Schritt: Wie nett!
Das Mädel trägt ja kein Korsett!


Avea colui che ancor Prometeo piange
cavato il capo fuor dell'orizonte
di fuoco e sangue, onde e' parea che Gange
mostrassi de' cristian le future onte;
quando appresso si scuopron le falange
del re Marsilio e de' pagan già a fronte,
ed apparivan sopra una montagna
a poco a poco le turbe di Spagna.


Nem szánom én az ostobát,
kinek üres a mennyek boltja:
ki méltó látni a csodát
az a csodát magában hordja.


Io veggio spesso Amore
girarsi intorno agli occhi chiari e vaghi,
dolci del mio cor maghi,
de l'amato e gradito mio signore.
Quinci par che saetti,
e sian gli strali suoi gioie e diletti:
queste son armi, che dànno altrui vita
in luogo di ferita.


Es frew sich was da lebt/
Vnd unterm Himmel schwebt/
Ihr Berg und Bäum im Wald/
Vnd Kräuter mannigfalt;
Der Breutigamb kömpt;
Der Breutigamb kömpt/
Ihr Thier und Fisch im Meer/
Kommt her/ gebt Ehr
Diesem König und freut euch sehr.


Над бездной адскою блуждая,
Душа преступная порой
Читает на воротах рая
Узоры надписи святоИ часто тайную отраду
Находит муке неземной,
За непреклонную ограду
Стремясь завистливой мечтоТак, разбирая в заточенье
Досель мне чуждые черты,
Я был свободен на мгновенье
Могучей волею мечтЗалогом вольности желанной,
Лучом надежды в море бед
Мне стал тогда ваш безымянный,
Но вечно-памятный приве


Wolan, so fahr, odelein,
zu dem, von dem du erschallen,
sag ihm, weil es sein gefallen,
mir sehr freindlich stets zu sein,
Daß ich leichtlich därf ohn grauen
(zwar fremd, jung und wenig klug)
zu den himmeln meinen flug
seiner gunst flügeln vertrauen,
flügel, deren glanz belebet
under beeden himmeln schwebet.


Fanno, Berardi mio, che dentro ho 'l core
Pacato sempre e fuor tranquillo il ciglio:
Mentre che 'l vostro or ferro ed or consiglio
Tenta rendere all'Arno il prisco onore.


طرِبتُ إلى المِرَاةِ فروَّعتْني
طوالعُ شَيبتينِ ألمَّتا بي
فأمّا شيبةٌ ففزِعت منها
إلى المِقراض حُبّاً للتصابي
وأما شَيبةٌ فصفحتُ عنها
لتشهَدَ بالبراءَة من خضابي
فأعجِبْ بالدليلِ على مَشيبي
أقمتُ به الدليلَ على شبابي


Ruth? Esther? Evu jsem to celoval?
Mne zbožnost jme. A po špičkách jdu dál – –


    tudo que a lua
    mais chique


I dali jsou se do velkého řevu,
jen proto, by křik chlapců přehlušili
a do ohníčka jejich v prudkém hněvu
začali foukat z plic svých celé síly –


Verblüht die Kränze,
Die du gewunden,
Verweht die Lieder,
Die du gesungen,
Und in deinen Haaren,
Die so golden geflattert,
Klebt nun die
Erde!


لا تَمدَحَنَّ فَتىً تَرجو نَوافِلَهُ
وَلا تَزُر غَيرَهُ ما عاشَ عَبّادُ
إِذا تَرَحَّلَ أَقوامٌ أَجَرتَهُمُ
عادَت إِلَيكَ بِما يَثنونَ عُوّادُ
أَلَستَ غَيثَ حَياً لِلناسِ ماطِرُهُ
وَكُلُّ غَيثٍ لَهُ في الأَرضِ رُوّادُ


Sprödes, knospenkeusches Mädchen,
könnt ich einmal noch dich küssen
scheu wie einst, da du erröthet –
hab auch selbst erröthen müssen.


خلائق اترلتك يفاع مجد
واعطتك الثمار بها القلوبُ


Hlukot se blíží, hrdiny Emanuel
Řetězy svírá, s posměchem k hradu je vede.
Bořita Čech prch porobě nectné co střela
K Vratislavovi letí, otcyby přispěl.
Turcy vstoupili v hrad, smrt při boku s nimi,
Velitel kyne, a trůn svým bleskotem mámí
Dravý pluk; soud začal se nad Čechy strašný.
Křesťané chlapové spiatí k trůnu se vlekou.
Emanuel co král k nim s vysosti mluvě
Tupí mužnosti kmen, y se rouhaje Krystu
Vyvolává v boj jak člověka Boha.
Velitel pyšný na smrt posvětiv hrdin
Zástupu kázal, by radovánky sy chystal.
K rozkoši chvátá zbor, a vévodu slaví.
Izuf hlídaje zlata se směje, že zlatem
Bude se těšiti svým, jak zvětřenec srdce
Pěnami těší, vrtkéli nápady vtělí.
Můrán touží po svém životě, jako
Lakomec po zlatě toužívá, byť y mořem
Hnáti se měl neb prodrati jedem a meči
K pěknému zlatu; než na hradě růžové panny
Nevida vřelec se leká, po hradě sem tam
Zhlížeje volá, ptá se, a slibuje zlato,
Slibuje svobodu slouhům, pannuli najdou.
Na hradě neživne stín, les nekryje dívky,
V sklepy se pouští, slídí v jeskyni stuhlé,
Do vody patří, po hrobu v zahradě pátrá,
Naděje blesk s hor, z dolin a ze zahrad duše
Zmatené neposylní; lásky se hvězda
Očím zdivočujícým z hlubiny mrtvé
Neukáže, a nesvede k rozkoši dráče.
Zoufání, vztek zvětřuje smysly a k činům
Vyhubujícý náhlí pomatenosti.
Hrůzami mrtví lid, meč do boku míře
Skončí žádosti boj, smrt, láskali srdce
Nezblahoslaví, vášní hrdinu zvěční.
Z příkrých zhlížeje hor mžik v puklině zočí;
Bystří zrak, chrt skalami chvátaje vidí
Milenku svou, kmet vztahuje ruku a mečem
Dívčicy prohnati chce; muž zvracuje ránu,
Spíná starce, a do světa s pokladem letí.
Vykypěv vztekloty var zlé vyčistil srdce
Plamenné lásce, a vnadami májové krásy
Naplnil hlavu co růžemi zahradu jaro.
S usměchem patří Můrán na boje srdce
Outlého, na bledé tváři a do zemi vryté
Slzami zkalené oči. Tu plésaje trne,
Láska že mocná hrdou dívčicy zmůže.
K otcy se otáčí, a zde v pohledu kalném
Spatřuje vztek, jenž lítí v zježeném srdcy,
Spatřuje jistou smrt, co milence chystá;
Starceli sprostí pout, hrob vyhrabe panně,
Skryjeli buřiče sklep, tma tesknosti dceři
Zasype čelo; co hráz se mu neustupná
Mudrán na cestě staví. Mužnosti zvrátiv
Skálu se bouří naděje sladivé dotře.
Tváří rozdrcujícý odpory zpupné
Hřímá: Stařec je vrah a příznivec Krystův,
S Křesťany veďte ho na smrt. Chlapové táhnou
Stařečka v hrad. Jak samice, v ouzkuli zočí
Ptačata, skáče, a milých chrániti hledí:
Takto y dívčice letíc o pomoc volá
Zemi y nebe, a s očima zdivočenýma
Po hradě zhlíží, spatřuje trůn, kde se zlatem
Velitel leskne; co orlice střeluje k nohoum
Mocného muže, a lomíc rukama svou mu
Zjevuje tíž a otcovo nebezpečenství.
Ouzkost jasní tvář, a všecka se krása
Vtěluje v ní, jenž střelami ohnivými
Do srdce vráží. Nemoha Emanuel
Strpěti střel dí k dívčicy s pohledem vlídným:
Neděs se vrahů, v pokoji bydleti budeš.


Chtěl bych míti blesky Perunovy,
abych spálil modlu cizoty,
která dusí naše životy;
chtěl bych hřímať pěvcovými slovy:
„Nechte cizích, mluvte vlastní řečí!“
Milujte vlasť, toneť v nebezpečí,
sic vás raní blesky Perunovy!


Su mano coronó su cuello ardiente
y el acero le dio cetro y espada;
hízose reino a sí con mano armada;
conquistó y gobernó francesa gente.


蒋山山头秋月明
龙江江上暮潮生
行人又是金陵客
卧听西风鼓角声


Vím, čekáš na svůj život. Nebylo ho, není,
ne, ještě ne to život: živoření.
Zástupů hromadných bolesti tebou pádí
chrleny Evropou v krvavém porodu.
Vše daly jsme, řvou: Krev a mozek, zdraví, mládí
a teď a teď chcem svobodu.


“demiştim” demeyeceğim


Ahora voy a contaros,
cómo fue que los gusanos
que mantenía con hojas de morera
en una caja vacía de jabón,
se me convirtieron
en bolas alargadas de colores,
y cómo después yo los vi
transfigurarse en mariposas,
y esto sucedió porque era mayo sólo
y los insectos son así de mágicos.
Luego os contaré,
de cómo Eloísa Muro,
cuarta querida de Cervantes,
fue la que escribió el Quijote.
Porque yo, tan mínima, sé tantas cosas,
y mi cuerpo es un ojo sin fin
con el que para mi desventura veo todo.


Klorofil - mondja a növénytudós:
Levéli-zöld.
Reménység - mondja a szomorú szív,
S ha elviselt,
Ismét magára ölt.
Zöld, zöld.
Te drága szín.
Tündér-ruha -
Szavakkal szeretnélek
Most körülírni:
Csuda. Csuda.
Sajgó szemem
Sem nap-aranyán,
Sem mennyország-kékjén,
Sem hó-fehérjén
Meg nem pihen.
Minden szín idegen neki.


Bin ich nicht Staub, wie alle meine Väter?
Bin ich vor dir, Herr, nicht ein Übertreter?
Tu ich zu viel, wenn ich die schweren Tage
Standhaft ertrage?


Včelky mají vůdce svého,
Ten je hájí, dává všeho;
Tím zdar jejich rozkvetá.
I my máme sestry, bratří,
Vůdce, jimžto sláva patří;
To voláme do světa!


Szavak helyett ajkadat
Néma csókkal kérdem:
Mi lehet ez, tudod-e?
Érted? Én nem értem.


»Schweig', Kind! dein Sang wird sonst den Vater stören,«
Spricht leis' die Mutter, zeigt zur Kanzel hin;
»Die Leute wollen nun die Predigt hören.«
Da schweigt das Kind mit tief bewegtem Sinn. –


Komm, Schwester, laß uns an den Thüren singen,
Wo milde Herzen reich in Liebe schlagen,
Ob sie den Waislein Kleid und Speise bringen
Und sie erwärmen in den kalten Tagen.


Io lo lasciai ne la citta crudele
onde col suon del spaventoso corno
havea cacciato il populo infedele
& gran periglio toltose dintorno
et a compagni fatto alzar le vele
et dal lito fuggir con grave scorno
hor seguendo di lui: dico che prese
la via dArmenia: e usci di quel paese


V růžonesném máji v stínu stromů
Prokvetaných milency se sešli,
Neděsýc se ukrutenství hromů,
V spolek láskou uvěčněný vešli.
„Ty jsy vysvobodil bratra z lomů
Chlapství, přijmi obět volnou, chcešli
Pěnou krásy plané za vděk vzýti,
Strážcem nevinnosti křehké býti!“


V ohledu, píšeteli Slované, věk tento nemějte;
Vás jen čísti třetí vděčně potomcy budou.


草根未放晓霜稀
骤冷初暄蝶倦飞
行到碧桃花下看
新花良是旧枝非


断尾雄鸡不畏牺
凭依掇祸复何疑
八千里路新州瘴
归骨中原是几时


Me muero en esto, oh Dios, en esta guerra
de ir y venir entre ellas por las calles, de no poder amar
trescientas a la vez, porque estoy condenado siempre a una,
a esa una, a esa única que me diste en el viejo paraíso.


Das keine schlechte Wort' ein Pegnitz-Schäffer spricht;
Dass er die Freud' und Lust der Sinnen Sonne nennet,
Und vor ein Stirn-Gestirn der Phillis Aug' erkennet,
Verwundert mich in Minsten nicht:
Denn, wenn an diesem fruchtbarn Ort,
Wo snatternd alle Gäns' in Schwanen sich verkehren, 1
Parnassus schwanger ist; so pflegt er zu gebähren
Statt einer Mauss, ein Zwilling-Wort.


Du machst mir Freud und Trost, diß Wasser Furcht und Beben,
Ach Freund, ach schaue mich, ach schaue dich doch an,
was hat das Glücke doch uns beiden nicht getan?
Gott aber habe Dank, der uns läßt oben schweben.


Bože, myslím často v děse,
duše má jak vetchá blána,
dřív než tělo rozpadne se,
myšlénkami rozhlodána!


In dieses grünen Parks Revieren
Fließt milder Hauch von Baum zu Baum,
Die jungen Mädchen gehn spazieren,
Das Leben ist ein Liebestraum.
An Tante Marlitt just ergötzt sich
Die breite Bonne neben mir,
Ein Greis in braunem Schurzfell setzt sich:
Evviva Wurst und Lagerbier!


Du Himmelskind, laß fahr'n die Erd',
Ein großer Reis'pack nur beschwert!
Wer Gott hat, der bedarf sehr wenig
Und ist doch reicher als ein König.


Und deine schöne Tochter
Geht nicht mehr Jungfrau dir,
Sie zwang ich dir erzürnet,
Sie trägt ein Kind von mir.


天上神仙吴子晋
丹凤楼前驾鹿车
红门下马见天子
袖有一卷养生书


Uma após outra guardava
As setas o deus frecheiro
Na rica aljava, e primeiro
Na dura pedra as provava;
Alta empresa meditava.
Que no rosto bem se via;
Já as penas sacudia;
Mas não sei que lhe faltou,
Que enquanto foi e voltou.
Eu quebrei-lh’as: que alegria!


Vengon le Grazie catenate e scinte,
Pietà, Beltate innanzi al carro, e quelle
virtù che son in gentil cor distinte.


بي فارغ أهواه لا شغل له
من التجني لا يرق لحالي
ما زال عمري في هواه ضائعا
حتى مضى في الفارغ البطال


Wo, Phöbe, werther Hund, die Augen auf dir hat,
So kräncket deinen Fuß kein schnelles Wagen-Rad,
Doch hütte dich vor dem, den wir den Pluto heissen:
Du kommst, so schön du bist, den Katzen ziemlich bey,
Drum möchte dermaleinst dich in der Raserey
Der Cerberus sein Hund statt einer Katz' erbeissen.


Sie ſungen voll zufriedner Luſt;
Der necktarvolle Becher glaͤnzte;
Es reichten ihn, mit nackter Bruſt,
Die jungen Grazien, die Roſ’ und Myrth umkraͤnzte.


Ověnčte čelo bujným laurem
neb trní k němu připněte,
muž vyšších tužeb obé přijme,
jen zdar činu-li vykvete.


Hob itzt 'n Pater H** g'fragt:
Is sonst denn Neamt mehr hinten?
Do leckta mit der Zung' und lacht:
»'s war freili no wos z'finden!
Do 's Käterl in der Kuch'l dras,
Vom Refektori nüba.«
Der Subregens versteht koan Spaß,
Drum woaß i net viel drüba.


أَمْسَى الفُؤَادُ عَلَى تَلهُّبِ جَمْرِهِ
كَلِفاً بِمَنْ فَتَنَ الأَنَامَ بِسِحْرِهِ
قَمَرٌ غَنِيتُ بِرِيقِهِ عَنْ قَرْقَفٍ
وَكَذَا غَنِيتُ بِنُورِهِ عَنْ بَدْرِهِ
أَفْنَى الفُؤَادَ بِحُسْنِهِ وَجَمالِهِ
فَالعَاشِقُونَ بِأَسْرِهِمْ فِي أَسْرِهِ
فَكَأَنَّ ضَوْءَ الصُّبْحِ نُورُ جَبِينِهِ
وَكَأَنَّ ظُلْمَةَ لَيْلِهِ مِنْ شَعْرِهِ


S zachmuřeným zrakem navrátil se
starý Ivan smutné nesa zprávy,
líce staré, rozorané bolem,
vzalo výraz vážný, odhodlaný.
Jako krahuj nepřítel se vplížil
v Ukrajiny půdu živnou, dobrou,
pokropenou krví bohatýrů,
prosáknutou potem prapraotců.


Non pertanto avverrà che tu sospenda
Quindi a poco il versar de' libri amati,
E che ad altro ti volga. A te quest'ora
Condurrà il merciaiol che in patria or torna
Pronto inventor di lusinghiere fole
E liberal di forastieri nomi
A merci che non mai varcàro i monti.
Tu a lui credi ogni detto. E chi vuoi ch'ose
Unqua mentire ad un tuo pari in faccia?
Ei fia che venda se a te piace o cambi
Mille fregi e lavori a cui la moda
Di viver concedette un giorno intero
Tra le folte d'inezie illustri tasche:
Poi lieto se n'andrà con l'una mano
Pesante di molt'oro; e in cor gioiendo
Spregerà le bestemmie imprecatrici
E il gittato lavoro e i vani passi
Del calzolar diserto e del drappiere;
E dirà lor: ben degna pena avete
O troppo ancor religiosi servi
De la necessitade, antiqua è vero
Madre e donna dell'arti, or nondimeno
Fatta cenciosa e vile. Al suo possente
Amabil vincitor v'era assai meglio
O miseri ubbidire. Il lusso il lusso
Oggi sol puote dal ferace corno
Versar su l'arti a lui vassalle applausi
E non contesi mai premj e ricchezze.


Wir werfen Netze, um den Wind zu fangen.
Wir stellen Schlingen für die Wolkenvögel.
Wir schreien, um an Gottes Ohr zu rühren. –
Gott hört am Sirius den Äther singen.


Myslí nebes dotýkej se temen,
Zhrdej chodiť v podlé peleše,
Ráje stvořuj z chudé veteše,
Setbu metej nadhvězdových semen.


O Ermo, veramente orrido e cieco,
Come non sei tu già di vita casso
Poi che il ben ch'era in te non è più teco?


A l'Orient mon élégance
Laissant son antique oripeau,
Saura bientôt faire une ganse
Et mettre un semblant de chapeau.


Knaben, o werft den Mut
nicht in die Schnelligkeit,
nicht in den Flugversuch.


春风鉴池水
长年弄清晖
仙翁晚归来
子孙笑牵衣


ya rabb


A nad rovem ze zástupu
šepce jeden divná slova,
že jest plna trpké kletby
daleká pouť cigánova.


谁倚黄旗唤阿瞒
令君终作可怜人
萧然惟有鹿门老
不带孙刘一点尘


Svatý Jiří, svatý Jiří,
drakobijče bez bázně,
postať tvoje silou hýří,
u nohou ti hydra řve.


Sento ne l'alma un pensier dolce e rio
Che spesso mi confonde in tanto errore,
Di spene, di paura e di dolore,
Che, sol per lui, ogni altra cosa oblio.


Jakobych letěl s ptáky zpátky,
přes moře v dálku, v slunný jih,
přes cesty, lesy, křižovatky,
přes bílé mlhy zmoklých lích.


Tak prostá lidu vypravuje báje:
Dal hrstku semen Pán Bůh Adamovi,
děl: „Chléb si dobývej!“ – a s těmi slovy
tvář odvrátil a psance vyhnal z ráje.


Cantaba el ruiseñor bajo la umbría.
Así como la niebla se delata
se dilataba mi melancolía.
Y en tanto que por la mujer ingrata
en llanto mi dolor se deshacía,
cantaba el ruiseñor su serenata.


I stojím, myslím, možno je-li,
by sestry obě byly snad;
v tom družka družce v oči zřely
a lekly se a prchly ztad.


Herr, der du über uns des Tages Wagen lenken
Mit deinem Winke kannst, Herr, lehre mich bedenken,
Daß ich davon muß aus der Zeit.
Mein Leben flieht dahin, ist kurz, ist nur so breit,
Als diese Hand, mit der ich schreibe;
O warum denk ich mir hier eine Ewigkeit
In einer Welt, in der ich vierzig, funfzig Jahr,
Wenns hoch kömmt, zweymahl vierzig Ernten bleibe!
Herr! wenn du fragen wirst, wie lang ich Wandrer war
Hier unter dir auf deiner Erde?
Wie ich die Stunden angewandt?
O Gott! bey dem Gedank erzittert mein Verstand,
Was ich dir Antwort geben werde.
Früh oder spät schlägt meine Stunde mir,
Bestimmt zur letzten meiner Stunden,
Eh ich gebildet ward von dir,
Zehntausend werden wie erwürgt befunden,
Zehntausend bracht ich fühlloß zu,
Ohn daß ich Guts ohn daß ich Böses wollte,
Und viele Tausende verschlief ich in der Ruh,
Die mich zum Guten stärken sollte.
Wie wenig Stunden braucht ich wohl
Mich zu dem Schritt vorzubereiten,
Den ich herüber schreiten soll
Ins Thor der unumgränzt – endlosen Ewigkeiten!
Die Zeit flieht schneller als ein Pfeil,
O möcht ich ihren kleinsten Theil
Noch haschen um ihn anzuwenden!
Möcht' ich den Tag mit deinem Umgang enden,
Und wenn die Sonne mich begrüßt,
Erwachend danken, daß sie meine Tage mißt;
Und wenn der Mond erleuchten kommt die Nächte,
Laß mich ihn sehn und denken, daß
Er auch mir Zeit zur Vorbereitung messe!
Erinnre du mich selbst, daß ich es nicht vergesse,
Mein Körper welkt dahin wie Graß.


菁茅葺成宇
白云拥为户
是中有定僧
默坐自朝暮


山灵亦为妇人哀
半路能令追骑回
何似愚公长障塞
免教骸骨尽成灰


I jde jednou v horním létě,
Střelmil kde se loučil s ní,
Nemyslic již, v tom že světě
Stan ten bude k spatření;
Ale jak se podivila,
Uzříc, an tu přeskvostno
Vše, jak byla zůstavila,
Zeleno i milostno!


Mourir ? Peut-être brodent-elles,
Pour un oncle à dot, des bretelles ?


„Hej, Čechu, zanech hry a pojď k nám v kolo!
Co hraješ, může být, že všechno pěkné,
však každý cigán upřímně ti řekne,
že tvoje hra je dobrou hrou jen v polo.
Tvá hra – vždyť člověk by se rozplakal,
jen samý bol a při tom beze vzteku;
to cigán jiných má pro smutek léků,
když bol ho trýznil, tanec zaskákal.
Zpomínej na matku a na otce,
jak nouzí, bídou byli stísněni,
že k chudobě je svedli nemoce,
že pro chudobu byli plísněni,
pak divoce tvá píseň zavěstí –
jak? – nepoznal’s jich? – holé neštěstí!
Snad jsi měl bratra, jenž ti zemřel záhy,
snad sestru, kteréž mladosť ukradli,
snad světem štván jsi byl co hošík nahý,
snad záhy lásky doby ovadly –
to všechno ne? – Nuž, zůstaň mezi námi,
buď bídným člověkem, buď cigánem,
buď cigánem, hoď holí za pánem
a staň se věrných bratrů soudruh chámý!
Až seznáš krásnou naši svobodu
a pro ni mnohou těžkou nehodu
konečně lehce snést se naučíš,
až poznáš vše, co lidské srdce bolí,
až jako zvěř štván budeš parným polem,
až každou bolesť nad tím umučíš,
že žiješ mezi žalářem a kolem,
až smyčec bude žebráckou ti holí,
pak housle tvoje písně zapějou,
že srdce v prsou lidem rozchvějou
a každý bezdech hře tvé slouchat bude!
Svou píseň cigán z pomsty jiným hude,
a darmo se jí, kdo ji slyší, vzpírá!
Tak mocně píseň naše dojímá,
že každý za cigána zapláče,
když chvějící se ruka struny svírá,
že pán jak cigán sprostý zaskáče
a žebráka cigána objímá!“


Neu beschwing ihm das Gefieder,
Das nun kriechend kritzeln muß:
Blick und Wort statt Brief' und Lieder,
Statt der Siegel Kuß um Kuß!


Nač budit lidstvo potom v život nový,
kouř sopek křísit z mrtvých ostrovů?
Co lidská tvář tam nového mi poví?
Nač v marný vír zas vpadat poznovu?


华州回道士
来到岳阳城
别我游何处
秋空一剑横


Wie ein Gewölk, so schnelle,
So schnell, wie deine Welle,
Entflieht die Zeit, beliebter Bach!
Ein Thor allein sieht ihr mit Wehmut nach.
Nur der sie nutzt,
Kann, fleucht sie gleich den Winden,
So sehr sie stutzt,
Ihr ihre regen Flügel binden.
Ist unser Leben nur ein kurzer Weg,
Ist unser Leben nur ein schmaler Steg,
So laßt uns diesen kurzen Weg
Und schmalen Steg,
So lang wir noch im Frieden drüber gehen,
Mit Rosen übersäen.


Breit aus die flügel – unverletzet seyn.


Já mečem vyvraždil tvé kněze, pravda, Jahve.
Však oni byli to, kdož skryli syna Isai
a chleby svěcené kdož dali hladu jeho.
Ty chleby svěcené, jež patřily jen tobě.
Hle, moh jsi na váhy klást všechny hříchy moje
i tu mou zásluhu – rci, proč mě stiháš, Jahve?


Však ten, který jej z města vypudil,
šel k Alambuše ještě toho dne
a žádal odměnu za zlý svůj čin,
a ona vrhla se mu v náručí
a unes’ ji do svého paláce,
kde v hluku žila celou řadu dní
a v opojení, v lesku, v nádheře,
ve víru nejskvělejších slavností,
až přesycena klesla únavou.
Tu na lůžku, když tiše ležela,
hlas začal náhle v nitru šeptat jí
a tázal se: „Nuž, zapomnělas jej
a zapudilas jeho vidinu?“
A viděla ten cudný jeho zrak,
ten úsměv plný něhy dětinné,
a viděla, jak v svatém zjevení,
tu cestu z hříchu, z hnusu, z potupy
a z pekel hanby vzhůru vedoucí
do výšin věčných, blahodatných pravd,
tu cestu, kterou pouhým pohledem
svých očí blouznivých byl hlásal jí
a prostým slovem, plným soustrasti.
Tu zachvěla se hrůzou před sebou
a v pláči ruce lomíc sténala;
„Ach, Upagupto, smiluj, ustrň se!
Ó, zasviť na mne slunným zrakem svým!
Vím, nejsem hodna se ti přiblížit.
však u tvých nohou nech mě pokleknout,
bych prosila tě, bys mi prominul!“


Willst du singen, so schlage die Leier,
Aber philosophiere nicht,
Oder es geht mit deinem Gedicht,
Wie mit Penelopes Schleier.


Sem s Jindřichem byl přijel z dálných cest,
a hostem již zde víc než léta půl;
leč nikdo neví, z jaké příčiny,
a neví se též kdo a odkud jest.


Farà di me chi de essa farà historia,
cussì la mia, che in breve mancarebbe,
viverà cum la sua longa memoria.


Così me fuss'el mo gratia largita,
che, come te, ancor caciasse io via
l'altre me pecche et tanta vanitade.


No Brasil a medicina vai bem
mas o doente ainda vai ma
Qual o segredo profundo
desta ciência original?
É banal: certamente
não é o paciente
que acumula capita


Es war ein Tag wie's ihrer viele giebt,
Wenn falb der Sommer in den Herbst zerstiebt;
Verstummt schon schien der Vögel buntes Völkchen
Und grau am Himmel standen kleine Wölkchen.
Nur ab und zu schwamm's fernher durch die Luft
Noch weich wie ein verirrter Rosenduft,
Und wie ein Lenzlockruf, nur herbstlich stiller,
Klang hie und da ein später Vogeltriller.
Auf lauen Windes Flügeln kam's und schwand
Und reichte wiederkehrend sich die Hand,
Wie wenn zwei Herzen durch ein letztes Grüssen
Sich noch des Scheidens bittres Weh versüssen.


Zdráva buď, plná milosti,
nám nezacházej již,
Luno, jež slávu výsosti
v noc naši odrážíš!
Nedávej srdcím hynout v hoři,
úsměv tvůj provázej
na poušti světa, na bouřném moři,
a Jitra dočkat dej!


Da singt Feinslieb gar helle,
Die Metten in dem Kahn,
Und sieht dabei mit Tränen
Den Fischerknaben an.


Habt jhr den Spiegel auch der dort hing ander wandt
Melanie wol je genommen in die Handt?
Ey liebe! ſchawt hinein/ da iſt was guts zu finden.


Von jedem bitten wir dabey,
Von was vor Stand und Würd er sey,
Er woll ihm Lieb und Ehr erweisen
Und seine wohlerlernte Kunst
Nach Mögligkeit mit Rath und Gunst
Geheim und öfentlich zu seinem Glücke preisen.


Wir schreien itz in unsrer Noht
Und hochbetrübtem Stande;
Es mangelt unß das liebe Brod,
Die Theürung ist im Lande.
Der Hunger drükt uns treflich schwehr,
Daß Völklein muß verschmachten.
Es läuft und bettelt hin und her;
Diß wil kein Reicher achten
Noch frembde Noht betrachten!


Podivná věc,
nad kterou leckdo hlavou zavrtí:
plukovník Švec
nechce sem ani po smrti.


He, lušti jen – – Axiom řekl se, axiom necelý,
autorit neuznal, věřil jen přírody průkazné moci –
Věčný žid Ahasver! Enigma! – Rád věděl by, kam se poděli
myšlenek jeho orlích holoubkové krotcí –?
Kam se jen poděli? – –


十年东岱枕书眠
别梦因君一慨然
尽说西江山色好
几人踪迹在梅天


Chorému se z rukou prudce vyvine,
usměje se, „s Bohem!“ ještě pokyne,
polibky mu posílajíc kývá mu,
ve svůj obraz navrací se do rámu.


Da droben auf jenem Berge steht
Ein Holunderbaum vom Wind umweht,
Gewieget zu der Erden.


Die Götterfrucht grünt nicht am Halme
Des Lebens auf im engen Thal der Zeit.
Und wenn die Seligkeit mit ihrer schönern Palme
Das neue Himmelsleben weiht:
Auch dann wird sie noch unserm Herzen fehlen,
Bei jedem neuen Feierkranz;
Wir mögen tausend, tausend Kränze zählen;
Doch nie besitzen wir sie ganz.


Als d'rauf die beiden Wanderer
Nach kurzer Zeit von ungefähr
Sich wieder sahn, da rühmten beide,
Mit welcher wahren Lust und Freude
Ihr Leben nun versüßet sey.
Jedwedes blieb der Herberg treu;
Vergnügen war auf beiden Seiten.
Und so wohnt noch zu unsern Zeiten
Die Spinne bei den Armen gern,
Das Podagra bei großen Herr'n.


A v dlaně zatleskal a kynul k věžím
velkého chrámu: Pravdu děls a směle,
jsou hadi hladoví, to vím juž déle!
a na stráž zahřměl: Vydejte ho kněžím!


Sie floh vor mir wie 'n Reh so scheu,
Und wie ein Reh geschwinde!
Sie kletterte von Klipp' zu Klipp',
Ihr Haar, das flog im Winde.


Čím sy má své živobytí
Na mnoho let prodloužiti,
Slíbils, holku naučiti.
Teď však chuďas hořekuje,
Když se život rozšiřuje,
Dobrá pověst potracuje.


Én építész!... a versek építésze!...
Apám, nézd titkos törvényét a vérnek:
Oly távoleső mesterségeink
Valahol látod, mégis összeérnek.


Ausgebreitet die ernste Flügelpracht,
Nahst du, schwermüthig schöner Falter,
Wie im Traum den Blumen,
Die, aufleuchtend in duftiger Farbengluth,
Des Sommers letzte Tage schmücken
Und des Gartens schwindendes Grün.


¿Esta es aquella Jezabel hermosa?
La admiración del pueblo repetía,
mirando la cabeza, pies, y manos.


bien muestran en la gloria de sus hechos
que son tus hijos, ¡oh felice España!
honra del alto imperio de Occidente.


Tamto vepeř a pes, co se kaše
Proti řeči naší, zlolejský;
Tu had má sťat býti Lernejský,
Tam chlév dlužno čistit Augiáše:


Razón juntó lo honesto y deleitable,
y de estos dos nació lo provechoso,
mostrando bien de do engendrado fue.


窗前有修竹
道人心自足
清风入诗肠
何用五鼎肉


边无音信暗消魂
茜袖香裙积泪痕
海燕归来门半掩
悠悠花落又黄昏


Ein Stündchen schleich ich bloß heraus
In euer ästig Sommerhaus,
Und muß mich des beklagen:
Ihr lebet stets in Saus und Braus,
Seht's nachten hier und tagen.


Pórul jártak a leányok,
Eddig én jártam utánok,
Most ők járnak én utánam:
Látod, látod, csámpás lábam!


Aus allen himmlischen Bezirken
Versammleten die Bürger jüngst
Sich in der Luft zu sehn, wie Du mit jungen Türken
Die Bacchanalien begingst.


Yet if we look more closely, we shall find
Most have the  of Judgment in their Mind;
Nature affords at least a ;
The  tho' touch'd but  are drawn
But as the slightest Sketch, if justly trac'd,
Is by ill  but the more disgrac'd,
So by  is good Sense defac'd.
Some are bewilder'd in the Maze of Schools,
And some made  Nature meant but
In search of  these lose their
And then turn Criticks in their own Defence:
Those hate as  all that write; and others
But envy  as  envy
All  have still an Itching to deride,
And fain  upon the :
If  Scribble in  spight,
There are, who  still worse than he can


Domenichi, al gran Bembo ch'io cotanto
Amai ed onorai, da lui amato
Sua benigna mercede ed onorato,
Di che più d'altro assai mi glorio e vanto,


Trüb der Morgen und kalt.
Ueber die Wiesen schweifen
Feuchte Nebelstreifen;
Auf den Bergen ringsum
Liegen Wolken geballt,
Grau und stumm.
Mühsam
Gegen die dunklen Schatten,
Halb wagend,
Halb zagend,
Sendet Sonne den matten,
Bebenden Strahl.
Nieder in's Thal
Röthlich bricht
Hier und dort unsicheres Licht ...
Kämpfen muß die herrlichste Gluth,
Die hehrste Feindin irdischer Fehle:


Je suis jeune ; j'arrive. A moitié de ma route,
Déjà las de marcher, je me suis retourné.
La science de l'homme est le mépris sans doute ;
C'est un droit de vieillard qui ne m'est pas donné.
Mais qu'en dois-je penser ? Il n'existe qu'un être
Que je puisse en entier et constamment connaître,
Sur qui mon jugement puisse au moins faire foi,
Un seul !… Je le méprise. — Et cet être, c'est moi.


La luna, tan inconstante
falta a su cita cambiante.
Tiene un lunar de gitana
y unos faldones de triana.
Con la palma de la mano
adivina el pensamiento
que se escapa con el viento.
Las nubes comen rodajas
de naranjas y limones
en manteles de mortajas.
Se oyen susurros lejanos
en la plata de las eras.
La luna mira a las rosas
que parecen mariposas,
que duermen entre las ramas.
Se ha estremecido en el río
un brillo de escalofrío.
Es la alhaja de la noche
que lleva siempre en su manto,
mientras pasa mientras tanto
con su suave y dulce encanto.


¿Y si Dios no existiese? ¿Si todo feneciera
con el postrer aliento de la fatal partida?
¿Sería razonable que la mujer pusiera
sus hijos en un mundo que a la muerte convida?


e qual facesti al doloroso grido
d'Adrïana, che Bacco accese e strinse
a farla degna di cotanto nido.


AH! boast not those obscuring lays,
Nor think it sure and certain
That every one can draw a face,
Who can produce a curtain.


أنا حسبي من رآه
هام فيه وافتتن
أنا للنفس شفاء
أنا للروح بدن


هوايَ طيبةُ لا بيضاءُ عطبولُ
وَمُنيَتي عينُها الزرقاءُ لا النيلُ
عَذراءُ جلّت عنِ التشبيبِ إذ جُليت
هامَت بِها الخلق جيلاً بعده جيلُ
كلُّ المحاسِن جزءٌ من محاسنها
إِجمالُها بجمالِ الكون تفصيلُ
فَما سعادُ إِذا قيسَت ببَهجتها
وكلُّ أَمثالها إلّا تماثيلُ
ما كنتُ أسألُ لولاها الركائبَ عن
سلعٍ وَلا كانَ لي بالجزع مسؤولُ
مَتى أَراها بطرفٍ ظلَّ يكحلهُ
مِن تربةِ البيدِ ميلٌ بعده ميلُ
حتّى إِذا ظهَرت آيُ البشير له
رَوى أحاديثهُ للناس مكحولُ
تقولُ نفَسي غداً أو لا فبعد غدٍ
يا نفسُ يكفيك هذا القال والقيلُ
إِن قرّبوا فبلا قولٍ ولا عملٍ
أَو أبعدوكِ فما للقولِ محصولُ
إِذا دخلتِ حِماهم فاِدخُليه مَتى
شاؤوا وَإلّا فمنكِ الحبُّ مدخولُ
سيلي جَوىً واِسألي تقريبهم كرماً
فربَّ سائلةٍ يرجى لها السولُ
وَحمّلي البرقَ حاجاتٍ يبلّغُها
عربَ النقا حيثُ ربع الأنس مأهولُ
يا برقُ واِسر إلى سلعٍ بجاريةٍ
مِنها على الرأسِ حلوُ القطرِ محمولُ
وَاِسق الحِمى نهَلاً من بعده عللٌ
قد كنتُ أَسقيهِ لولا الدمع معلولُ
الحمدُ للَّه عَيني في غنىً ولها
كنزانِ مِن دمعها الياقوت واللولو
يا برقُ أشبهتَ ثغرَ الحبّ مُبتسماً
هَل منكَ يا برقُ للأعتاب تقبيلُ
يا برقُ واِشرح لِسادتي وإِن علموا
مَعنى المُعنّى وما بالشرحِ تطويلُ
قُل نازحٌ في بلاد الشامِ حاجتهُ
مِنكم قبولٌ فَقولا أنت مقبولُ
صَبٌّ سَرى الحبّ في أجزاءِ طينته
مُذ كانَ وهو عليه الدهر مجبولُ
يهمُّ بالسيرِ والأقدارُ تقعدهُ
كأنّما هي كبلٌ وهو مكبولُ
في قلبهِ جمرةٌ لولا العيون بها
جَفّت لَكان جرى في شأنها النيلُ
حليفُ فقرٍ لعربِ المُنحنى وله
دينٌ على أغنياء الجزع ممطولُ
يَهوى الحجازَ وتُصبيه معالِمهُ
شَوقاً لأهليهِ والبيد المجاهيلُ
تُرضيه رَضوى ويَحلو بالعذيبِ له
نحوَ المدينة إرقالٌ وترسيلُ
إِن يَجعلوا شخصَها بالبعد محتجباً
عنهُ فتَمثالها في القلب مجعولُ
أَستغفرُ اللَّه مِن قولٍ أُخيّلهُ
صِدقاً ومعناه بالتحقيق تخييلُ
كأنّه النحوُ أقوالٌ مجرّدةٌ
قامَت بأنفُسها تلك الأقاويلُ
لا تجحدِ الحقَّ يا هذا فأنت فتىً
كسلانُ عندك تسويفٌ وتسويلُ
هذي البحارُ وهَذي البيدُ ما برِحَت
تَجري بها السفنُ والنوقُ المراسيلُ
لَو كنتَ تَقوى بتَقوى اللَّه طرت ولم
يُحوِجك فُلكٌ ولم تعوزك شمليلُ
لَكن بركتَ بأثقالِ الذنوبِ وهل
بِمِثلها لجناحِ المرءِ تثقيلُ
عَليكَ بالصدقِ في حبِّ الحبيبِ فما
بِغيرهِ لكَ تحصيلٌ وتوصيلُ
محمَّدٌ خيرُ خلق اللَّه أفضلهم
لديهِ سيّان مفضالٌ ومفضولُ
أَصلُ النبيّين قِدماً وهو خاتمُهم
فمنهُ للكلّ إجمالٌ وتجميلُ
حَقيقةُ الفضلِ عنه لا مجازَ لها
أمّا سواهُ فَتشبيهٌ وتمثيلُ
كلُّ الفضائلِ منه فُصّلت فلهُ
على البريّةِ بالتفصيل تفضيلُ
وَدينهُ الحقُّ مفتاحُ الفلاح فما
بِدونهِ بابهُ المقفول مدخولُ
لا جرحَ يلحقُ مَخلوقاً يعدّله
وَما لِمجروحهِ في الخلق تعديلُ
لَم يجحدِ اللَّهَ لم يجحد نبوّته
إلّا عمٍ عن طريقِ الرشد ضلّيلُ
فَكلُّ ذرّاتِ كلّ الخلق شاهدةٌ
أَن لا إله سوى الرحمن مقبولُ
وَأَنّ أحمدَ خيرُ الرسلِ رحمتهُ
لِلعالمينَ ففيها الكلُّ مشمولُ
مِن نورهِ خلقَ اللَّه الورى فسرى
لآدمٍ وبعبدِ اللَّه موصولُ
نعمَ الظهورُ البطونُ الحاملاتُ له
يا حبّذا حاملٌ منهم ومحمولُ
كَم مِن دلائلَ جاءَت في نبوّتهِ
إنَّ النهارَ لِشمسِ الأفق مدلولُ
الإنسُ والجنّ والأملاك شاهدةٌ
بِها وتَوراةُ موسى والأناجيلُ
كَم معجزاتٍ له جاءَ البعيرُ بها
وَالظبيُ والضبّ والسرحان والفيلُ
وَكالعناكبِ قد فازت بنصرتهِ
وُرقُ الحمائمِ والطير الأبابيلُ
وَالشمسُ رُدّت وشقّ البدر حين بدا
بدرٌ له بظلال الغيمِ تظليلُ
وَالجذعُ حنّ وجاءت نحوه شجرٌ
تسعى وَسيفُ جريدِ النخل مصقولُ
وَعِلمُه الغيبَ من مولاهُ مطّردٌ
مثل الدعاءِ ومهما شاء مفعولُ
لَم تخرجِ السحبُ يوماً عن إشارتهِ
غيثٌ وصحوٌ وتكثيرٌ وتقليلُ
بِالبرءِ سقمٌ وبالموتِ الحياة بهِ
وَالعكسُ بالعكس تنكيرٌ وتكميلُ
كَفى المئينَ كَفى الآلاف من يدهِ
مدٌّ من القوت مشروبٌ ومأكولُ
كفُّ الحَصى في حنينٍ منه كان به
كيوم بدرٍ لجيش الكفر تنكيلُ
أَبو دُجانة نالَ السيفَ في أحدٍ
وكم بهِ كان مجروحٌ ومقتولُ
في الخندقِ الصخرُ مثل الرملِ صار لهُ
مِن بعدِ أن عجزت عنه المعاويلُ
شَفى بتفلتهِ عينَي أبي حسنٍ
في خيبرٍ فكأنّ التفل تكحيلُ
أَشارَ في الفتحِ للأصنامِ فاِنتَكَست
بِالحقّ قد بطلت تلك الأباطيلُ
وَفي تبوكَ عيونُ الرومِ منه جرَت
جَريَ المذاكي وجيشُ الشرك مخذولُ
كِتابهُ مُعجزٌ للخلق قد خَضَعت
لهُ الأقاويلُ منهم والمقاويلُ
قُرآنُ أحمدَ في التقصيرِ عنهُ حكى
زبورَ داودَ توراةٌ وإنجيلُ
فَكَم تضمّن مِن آلاف مُعجزةٍ
تَفسيرُها ما له في الناس تأويلُ
كلُّ العلومِ له فيه به اِجتَمعت
وَمنهُ للناسِ منقولٌ ومعقولُ
بهِ الشرائعُ والأديانُ قد نُسخت
فَما على غيره للناس تعويلُ
لَو كانَ مِن عندِ غير اللَّهِ لاِختلفوا
فيهِ وَوافاه تبديدٌ وتبديلُ
بِالحقِّ مُنزلهُ المولى وحافظه
مِن أينَ مِن أينَ تأتيه الأباطيلُ
هوَ الكريمُ الّذي للكتبِ قاطبةً
مِن نورِ جَدواه تنويرٌ وتأويلُ
هوَ القديمُ بمعناهُ الحديثُ أتى
وَمِنهما الشرعُ تفريعٌ وتأصيلُ
لكنَّه بِالتحدّي مُعجزٌ وله
دونَ الأحاديث ترثيبٌ وترتيلُ
لا ينزلُ الريبُ يوماً حول ساحتهِ
لأنّه مِن لَدُن مولاه تنزيلُ
وَكَم له آيةٌ غرّاء واضحةٌ
لدينهِ غررٌ منها وتحجيلُ
سَرى إلى العرشِ بعد القدسِ ثمّ أتى
إِلى البطاحِ وسترُ الليل مسدولُ
أَكرِم بها رِحلةً كان الدليل بها
عَلى الطريقِ أمينُ اللَّه جبريلُ
حتّى أَتى السدرةَ العلياءَ قال هنا
عَن غيركَ البابُ يا مقبول مقفولُ
وَزجّ بالمُصطفى في النورِ مُنفرداً
حتّى رَأى ربّه والكيف مجهولُ
وَنال مِن قسمةِ التقريبِ سهمَ رضىً
بقابِ قوسَين هذا السهم موصولُ
مَرقىً رَقاه على متنِ البراقِ علا
كلَّ الأنامِ به في شرحه طولُ
وَمنصبٌ ليلةَ المعراجِ خصّ به
كلُّ الورى عنه معدولٌ ومعزولُ
لا يعلمُ الناسُ في الدنيا حقيقتهُ
فَالعقلُ عنها بحبلِ العجز معقولُ
وَفي القيامةِ تَبدو شمسُ رُتبته
كأنّها فوقَ هامِ الخلق إكليلُ
يجرُّ في الحشرِ ذَيلاً من سيادتهِ
بِفضلهِ كلُّ خلق اللَّه مشمولُ
حيثُ الشفاعةُ لا تَرضى سواهُ ولا
يَقوى لِخطبَتها الغرّ البهاليلُ
قَد أحجَم الرسلُ حتّى قال قائلهُم
في ظلِّ أحمدَ يا كلّ الورى قيلوا
يُرى هنالكَ مَشغولاً بأمّتهِ
وَالكلُّ بالنفسِ عن كلّ مشاغيلُ
مَقامهُ ثمَّ مَحمودٌ وفي يدهِ
فوقَ الجميعِ لواءُ الحمد محمولُ
هذا هوَ الجودُ ضيفُ اللَّه خصّ بهِ
محمّدٌ ولكلِّ الخلق تطفيلُ
اللَّه أرسلهُ والشركُ مُشتركٌ
فيهِ الأنامُ وللتوحيد توحيلُ
فأصبحَ الشركُ في أشراكِ حكمتهِ
كالوحشِ وهو بحبلِ الذلّ محبولُ
وَحلّ في الأرضِ دينُ اللَّه محترماً
وَعمّها منه تحريمٌ وتحليلُ
قَد خاصمَ الناسَ حيناً ثمّ حاكَمهم
إِلى السيوفِ وحكم السيف مقبولُ
فَفازَ بالحقِّ حُكماً غير منتقضٍ
لَهُ بِصفحةِ هذا الدهر تسجيلُ
في سادةٍ هاجَروا للَّه شارَكهم
بِالنصرِ أنصارهُ الشمُّ الرآبيلُ
كِلا الفريقينِ أبطالٌ ضراغمةٌ
لا يعصِمُ الأسدَ من غاراتهم غيلُ
في السلمِ خدُامه في الحربِ أسهمهُ
سُيوفهُ وقناهُ والسرابيلُ
نِعمَ السلاحُ الّذي رأسُ الضلالِ به
وَسيفهُ العضبُ مفلوقٌ ومفلولُ
قَد أجفلَ الناسُ مِن عربٍ ومن عجمٍ
مِنهم وما فيهمُ في الحرب إجفيلُ
نِعالُهم أينَما حلّوا أوِ اِرتَحلوا
عَلى رؤوسِ أَعاديهم أكاليلُ
في كلِّ يومٍ يُرى مِنهم هنا وهنا
لِلدّينِ والشرك تجديدٌ وتجديلُ
همُ الهداةُ فإِن ضلّت بهم فئةٌ
فقَد يغصُّ بعذبِ الماء مغلولُ
بئسَ الشقيُّ شقيٌّ كان قمستهُ
مِن معدنِ الرشدِ إغواءٌ وتضليلُ
كلٌّ عُدولٌ وكلٌّ عادلونَ وما
فيهِم فتىً عن طريقِ الحقّ معدولُ
لكنّهم دَرجاتٌ بعضُها عليَت
وَالبعضُ أَعلى وما فيهنّ تسفيلُ
أَعلاهمُ الخلفاءُ الراشدون على
ترتيبهم وَسواهم فيه تفصيلُ
كالشمسِ في الأفقِ الأعلى أبو حسنٍ
ومِن معاويةٍ في الأرض قنديلُ
أكرِم بأصحابهِ أكرم بعترتهِ
نورانِ منهُ فَموصولٌ ومفضولُ
مِنهم شموسُ ضياً منهم بدور علاً
منهم نجوم هدىً منهم قناديلُ
عدوُّ قومٍ عدوُّ الآخرين فلا
يخدعكَ مَن عندهُ للبعض تبجيلُ
فَأحببِ الكلَّ تُجعل يا فتى معهُم
إنّ المحبَّ معَ الأحباب مجعولُ
يا سيّدَ الرسلِ يا مَن لا يزال بهِ
لكلّ صعبٍ بإذن اللَّه تسهيلُ
أَشكو إليكَ زَماني شاكراً نعماً
ما عندَ مثلي لها لولاك تأهيلُ
فَقَد بُليتُ بعصرٍ كلّه فتنٌ
فيهِ أخو الحقّ مغلوبٌ ومغلولُ
عَصرٌ على الخيرِ صالَ الشرّ فيه ولا
تهوينَ إلّا علاه فيه تهويلُ
هذا الزمانُ الّذي بيّنت شدّتهُ
فكلُّ ما قلتَ فيه اليوم مفعولُ
الدّينُ فيه بحكمِ الجمرِ قابضهُ
بنارِ دنياه بين الناس مشعولُ
لولا نجومُ هدىً من شمسكَ اِقتبسوا
أنوارَهم عمّت الدنيا الأضاليلُ
بِوعدكَ الصدق لا تنفكُّ طائفةٌ
منّا على الحقّ مهما كان تبديلُ
أَنتَ الحبيبُ إليكَ الأمرُ أجمعهُ
مِنَ المُهيمن في الدارين موكولُ
فاِنظُر لأمّتك الغرّاء قَد لَعِبت
بِها عراقيلُ تتلوها عراقيلُ
كَم قابَلتها بِما تَخشى فراعنةٌ
وكَم لَها مِن شرارِ الناس قابيلُ
مَهما أساءَت فَلن ترضى إساءتها
حسبُ المُسيء من الإحسان تقليلُ
عَجّل بقهرِ أَعاديها فليس لها
في الخلقِ غيركَ يا مأمون مأمولُ
وَكُن لَها وزراً ممّا ألمّ بها
فَقَد كَفاها على الأوزار تنكيلُ
وَاِعطِف عليّ فإنّي مُذنبٌ وجلٌ
في الخيرِ لا عاملٌ منّي ومعمولُ
وَاِخلَع عليّ وأَهلي للرضا حللاً
أَجملتُ قولي ولا تخفى التفاصيلُ
لا تَنسني يومَ نزعِ الروح من جسَدي
وَيومَ أُسألُ إنّي عنك مسؤولُ
سهّل شَدائدَ أيّام القيامة لي
فإنَّ عقدَ اِصطباري ثمّ محلولُ
ما لي سواكَ كَفيلٌ يوم يطلُبني
أَهلُ الديونِ فقل لي أنت مكفولُ
وحاصِلُ الأمرِ أنّي طامعٌ برضى
ربّي وإن قلّ بي للخيرِ تحصيلُ
إنّي اِلتجأتُ إِلى مقبولِ حضرتهِ
وكلُّ مَن عاذَ بالمقبول مقبولُ
كَم خائِفٍ حصلَ التأمين منك له
وَآمنٍ كانَ منه فيك تأميلُ
أَتاكَ كَعبٌ وقد جلّت جنايتهُ
وَكادَ يَغتالهُ من ذنبه غولُ
وَقامَ ينشدُ لَم تملل مدائحهُ
غيرُ الكريم لديه المدح مملولُ
فآبَ بالبُردةِ الحسناءِ مُشتملاً
وَعادَ وهو ببردِ العفو مشمولُ
وَلستُ مِثلاً لهُ لكنّ حالتهُ
لَها بحالةِ هذا العبد تمثيلُ
إِن كانَ متبولَ قلبٍ يوم أنشدكم
بانَت سعادُ فقلبي اليوم متبولُ
ورُبّ سُبّاقِ فضلٍ عارَضوه بها
أَنا الأخير بهم غرٌّ ذهاليلُ
خاضوا بمدحكَ هذا البحرَ ما بلغوا
كَعباً فَعادوا لهم بالعجز تخجيلُ
إِن وَازَنتها وما وازَت قصائدُهم
فربَّما وازنَ الدرّ المثاقيلُ
وَللقريضِ تَفاعيلٌ توازنهُ
هيَ القريضُ وهاتيك التفاعيلُ
أَستغفرُ اللَّه كلٌّ قد أجادَ وهم
كلٌّ رؤوسٌ لهم بالفوز تكليلُ
لَكن لكعبكَ يا خيرَ الأنام على
رُؤوسِنا ثابتٌ فضلٌ وتفضيلُ
عليكَ أزكى صلاةِ اللَّه وهيَ لنا
مِسكُ الختامِ بها للخير تكميلُ


Nimm die Begierden und Sinne in Liebe gefangen,
Daß wir nichts neben dir, Jesu, auf Erden verlangen;
Laß uns mit dir Leben verborgen allhier
Und dir im Geiste anhangen!


Zwei Türme noch, Wall und Graben,
So ragt eine Burg im Forst,
Auf ihrer Zinne haben
Die Falken einen Horst,


Johannes aber im nachrit,
schrei: »o sun, fleuch dein vatter nit,
das ist mein bit,
du ermster aller armen!
Dein sünde wil selb büßen ich,
Cristum hab ich beten für dich,
genediklich
wird er sich dein erbarmen.«
Der jung unwert
fiel auf die ert,
bekent sein sünd und schulde,
in seufzen lag
mit wein und klag.
Johannes gottes hulde
den jüngling wider leibet ein,
der sich wol hielt aufrichtig.
drum keim sünder die christlich gmein
versage die buß tüchtig.


谁惜光阴似惜金
十年湖海已投簪
于今雨屋青灯夜
消尽风尘未了心


Laut spricht hinein er in die Mitternacht,
Als lauscht' ein Gast ihm gegenüber hier,
Bald wie mit einer allgewalt'gen Macht,
Bald wieder wie mit seinesgleichen schier:


Rauscht vorüber, hurtige Dinge,
Lasset Bild um Bild gestalten,
Mit der Seele Siegelringe
Formgeprägt und festgehalten!
Keine Ferne sei verschlossen,
Keine Nähe sei versagt,
Aller Fluß in eins geflossen
Und das Eigne frisch gewagt!


Will ein Ton ins Kreuzlein steigen,
Will ein B wie Weh erschalln,
Mag aufs Herz der Finger zeigen,
Und Musik ganz leise halln,
Weil die Noten in zwei Herzen
Einfach stehen in der Terz,
Laß uns ganz piano scherzen,
Und allegro leiden Schmerz.


Tušit jej dětsky,
ve mžik chopit jej,
s jiskřícím zrakem
zajmout nejvroucněj’.


Cedron erstens gar erschrecket,
War der Waffen ungewohnt,
Bald er seine Wasser wecket,
Wollte der Gefahr entgehn,
Wie die Pfeil vom Bogen zielen,
Lief er ab, auf nasser Meil,
Rohr und Eimer ihm entfielen,
Fiel auch selbst in blinder Eil.


Verdad que no oficiamos en el ara
del templo idealizado aquella cara
religión que en silencio es nuestra y arde


kulağından


Poslední děsná hudba, –
Ohlašuje se sudba.


Aber es bleibt daheim gern, wer in treuem
Busen Göttliches hält, und frei will ich, so
Lang ich darf, euch all, ihr Sprachen des Himmels!
Deuten und singen.


Nun kommen sie lächelnd und steigen
An's leuchtende Sonnenlicht
Und wollen Dir deuten und zeigen
Was Deine Geschichte spricht:


Seine Meinung ist die rechte,
Wenn er spricht, müßt ihr verstummen,
Sonst erklärt er euch für Schlechte,
Oder nennt euch gar die Dummen.


Полно взоръ ко мнѣ метать,
Дарагая, болѣ;
Полно имъ меня прельщать,
Я и такъ въ неволЯ взглянулъ лишь на тебя,
Не видалъ во мнѣ себя
Съ самой той минутВы мнѣ съ перваго часа,
О прелестные глаза!
Стали всѣхъ миляЯ влюбившися въ тебя,
Свѣтъ мой, лишь страдаю,
Вольность вѣчно погубя,
Льщусь и унываЯ вздыхаю по тебѣ,
Ты жъ не думаешь о мнѣ,
Жаръ мой презирая,
Видя то кипитъ вся кровь,
О безплодная любовь!
Что тебя есть зляе?
Я не властенъ ужъ въ себѣ,
Ты владѣешь мною,
Ты одна покой даешь,
Отнятъ онъ тобоСжалься, свѣтъ мой, надо мной,
Возврати драгой покой,
Что взяла скорбь злая,
И во мзду моей любви,
Ахъ! почувствуй жаръ въ крови
Ты ко мнѣ драга


Quivi erano d Apamia duo germani
soliti in giostra rimaner di sopra
Tirse e Corimbo, et ambo per le mani
del figlio d Olivier cader sosopra
lasciò il primo li arcion nel scontro vani
con l altro messa fu la spada in opra
già per commun giudicio si tien certo
che di costui fia de la giostra il merto


Di Anklag eilet gleich von Dover nach dem Saul,
Das Kühlmann David sei, erwählt von Gott stat seiner!
Eile, Jehovah, genädig zur hülfe!
Nun erscheine, der du mich geruffen.
Lasse di kräffte des Frantzen verschwinden,
Welche dem stoltzen du gegeben!
Fodere rechnung alles misbrauches!
Weiche vom Saule mit deinem geiste!
Dein Geist begeistre mich, mit dem ihn Drabitz salbt:
So thu ich deinen will im himmel und auf Erden.


Wirstu aber ferner funkeln/
sprech' ich gar Medeen an/
die soll dich an deiner Bahn
auch in einem Hui verdunkeln.


Никандр! ты хвалишь мне свой нежный вкус напрасно;
Скажу я беспристрастно,
Что вкус и груб и дурен у тебя:
Ты любишь самого себя!


Ihr Auge? Solche Heiterkeit
Im weiblichen Gesicht
Fand ich auf Erden weit und breit,
Fänd' ich im Himmel nicht!


Уж не я ли тебя, милая, упрашивал,
Честью, ласкою, как друга, уговаривал:
«Позабудь меня — ты после будешь счастлива,
Обвенчают нас — ты вспомнишь волю девичьУ меня зимой в избушке сыро, холодно,
Мать-старуха привередлива, причудлива,
Сестры злы, а я головушка разгульная,
Много горя ты со мною понатерпишься»Ты не верила, сквозь слезы улыбалася,
Улыбаясь, обняла меня и молвила:
«Не покинь меня, надёжа, всё я вынесу,
При тебе и злое горе будет радостью…а
Уж на что ж теперь ты поздно стала каятьеяз
На свекровь и на золовок горько плакаться?
Не они тоски-кручины тебе придали —
Что трава от ветра, от меня ты высохлРазлюбил я друга, как — и сам не ведаю!
Ноет мое сердце, разума не слушает:
О тебе печалюсь об иной я думаю,
Ты вся сокрушилась, — весь и я измучился!


De sí, como Narciso, se enamora,
vuelta pincel de su retrato extraño,
cuando sus ninfas, viendo cerca el daño
hurtaron a Anteón a su señora.


Es ist ganz dunkel. Und die Küsse fallen
Wie heißer Tau im dämmernden Gemach.
Der Wollust Fackeln brennen auf und wallen
Mit roter Glut dem dunklen Abend nach.


Gedanken, freind und bücher, gut,
was recht stets lernen oder lehren,
der stirn und zungen gleicher mut,
den tod nicht förchten, noch begehren.


Némán, sötéten egy gyászos koporsót
Vitt négy ember a temető felé,
Örülten járt a fergeteg toborzót,
A síri dalt hárfája nyögdelé -
Ilyen lehet a végitélet napja,
Mely a világot majdan eltapodja.


Tras este velo de tu carne anúnciase
la osamenta, la roca de tu cuerpo,       Génesis II, 23.
que es roca de la roca de tu Madre.       1 Corintios XV,14.
Y si no floreció, muerto, tu roca,
es vana nuestra fe, esta imagen vana,       Salmo XVII, 3; Deuteronomio XXXII, 4.
es infinita vanidad el mundo;
como sombras que posan nuestros días,
y el hombre no es ni sueño de una sombra.       Pindaro, Pitia VIII, 136.
¿Vendrás, Señor, en carne y hueso al cabo
de los días mortales, y al conjuro
de tu voz, como ejército, a la Tierra       Cantares V, 4; Isaías XXVI, 19.
la matriz retemblándole, los huesos
de los que duermen en su fuerte polvo
despertarán cantando? Y el rocío
de tu sangre a esos huesos levantados
¿los hará florecer en viva carne
donde vuelva el recuerdo? Que el recuerdo,
Señor, es el espíritu; y dormirse
sobre la almohada del recuerdo es vida
que vale lo que cuesta. Es la memoria
flor de la eternidad; es sobre el hueso
de tomo y peso idea-carne, y Tú eres
la memoria de Dios, el libro abierto
de los vivientes; Tú, de Dios la carne
sobre los huesos de la tierra has puesto;
¡nuestra roca y aliento has sido Tú!


Jsou doby velkých těžkostí.
Ministrům strašnou starostí
šediví přes noc vlasy...


Já žehnám ti! Já, který prošel svět
a viděl ponížení lidu svého,
teď vítám v tobě jeho vzkříšení!
Tys judský lev, tys hvězda Jakuba,
ty žhoucím dechem úst svých zabiješ
i satana, jak věstil Isaiaš,
tys Nasi náš, ty kráčíš bez meče
neb všecka síla je v tvém rameni,
však já tě opásám již mečem síly,
na bílého, pojď, oře vystoupíš,
já pokorně ti střemen podržím
jak svému králi! A ty, legate,


يا منعماً بنداه يعدم العدم
وينجلي بهداه الظلم والظلم
وقادراً أمطر الدنيا ندى وردى
ففاض من راحتيه البأس والكرم
هنئت عيداً تخطتني سحائبه
وقد سقى الخلق منها الوابل الردم
في روضة الحزن من فقدانها غلل
وفي سباخ الثرى من صوبها ديم
عجبت كيف تناستني علاك وقد
ظلت ضحاياك بين الخلق تقتسم
نسيان مثلي بعد الذكر محقرة
إن الغنيمة عندي ما هي الغنم
أنت الزمان فمن ترفعه يعل ومن
تخفض من الناس لا يرفع له علم
ومن تغافلت عنه فهو مطرح
ومن نظرت إليه فهو محترم


Wann kommt der Herr der Herrlichkeit
Mit seines Reiches Freuden?
Wann kommt der Richter, Freud' und Leid,
Und Bös und Gut zu scheiden?
Er ist nicht fern, er ist uns nah;
In unserm Herzen ist er da!
Du kannst ihn nicht vermeiden.


Noi siàn rimasi sei frate' carnali;
ma punirotti io sol, traditor fello. -
Rinaldo stava tuttavia in su l'ali
come il terzuol, per dibattersi a quello,
e disse: - Badalon, se tanto vali,
come ti fe' cader qui il mio fratello?
Dunque tu chiami traditor Rinaldo,
che sai che tu se' il fior d'ogni ribaldo? -


Sonha! julga sentir no rosto de açucena
Os beijos de Batilo, o gladiador da aren
XII


V tom roce bouřemi byl zvlněn Řím
a toto byla příčina a průběh:


Warum machet solche Schmerzen,
Warum machet solche Pein,
Der von unbeschnittnem Herzen,
Dir, herzliebstes Jesulein,
Mit Beschneidung, da du doch
Frei von des Gesetzes Joch.
Weil du, einem Menschenkinde
Zwar gleich, doch ganz ohne Sünde?


Ich glaube, es sind auf jeder Seite zwanzig.
Jeder hat einen Säbel oder einen Hirschfänger,
Und mit der andern Hand macht er eine schöne Bewegung,
Wie ein Kunstreiter oder wie ein Opernsänger.


Weise Menschlichkeit hat den Verein zu Staaten erschaffen,
Hat zum Leben das Leben gemacht!
Wilde leben nicht; sie sind jetzt Pflanzen, dann athmen
Sie als Thier' ohne Seelengenuss.
Hoch stieg in Europa empor des Vereins Ausbildung,
Naht dem letzten der Ziele stets mehr;
Ist nicht des Zeichners Entwurf, ist beynahe Künstler vollendung,
Raphaels, oder Angelo's Werk,
Raphaels, oder Angelo's Werk, wenn der Zauber der Farb' auch
Hier und da Verzeichnung beschönt.
Aber so bald die Beherscher der Nazionen statt ihrer
Handeln; dann gebeut kein Gesetz,
Das dem Bürger gebeut, dann werben die Herschenden Wilde,
Löwen, oder entzündendes Kraut.
Und jetzt wolt ihr sogar des Volkes Blut, das der Ziele
Letztem vor allen Völkern sich naht,
Das, die belorberte Furie, Krieg der Erobrung, verbannend,
Aller Gesetze schönstes sich gab;
Wolt das gepeinigte Volk, das Selbsterretter, der Freyheit
Gipfel erstieg, von der furchtbaren Höh,
Feuer und Schwert in der Hand, herunter stürzen, es zwingen
Wilden von neuem dienstbar zu seyn;
Wolt, dass der Richter der Welt, und, bebt, auch eurer, dem Menschen
Rechte nicht gab, erweisen durch Mord!
Möchtet ihr, ehe das Schwert von der Wunde triefet, der Klugheit
Ernste, warnende Winke verstehn!
Möchtet ihr sehn! Es entglüht schon in euren Landen die Asche,
Wird von erwachenden Funken schon roth.
Fragt die Höflinge nicht, noch die mit Verdienste gebornen,
Deren Blut in den Schlachten euch fliesst;
Fragt, der blinken die Pflugschaar lässt, die Gemeinen des Heeres,
Deren Blut auch Wasser nicht ist:
Und durch redliche Antwort erführet ihr, oder durch lautes
Schweigen, was in der Asche sie sehn.
Doch ihr verachtet sie. Spielt denn des neugestalteten Krieges
Nie versuchtes, schreckliches Spiel,
Alzuschreckliches! Denn in den Kriegen werden vergötzten
Herschern Menschenopfer gebracht.
Sterbliche wissen nicht, was Gott thun wird: doch gewahren
Sie, wenn grosse Dinge geschehn,
Jetzt sein langsames Wandeln, jetzt donnernden Gang der Entscheidung,
Der mit furchtbarer Eil' es vollbringt.
Wer zu täuschen vermag, und mich liebt, der täuscht den Erlebung
Wünschenden, weissagt donnernden Gang.


Da öffnet knarrend sich die Kammertür,
Vorsicht'ge Schritte übern Teppich schleichen.
»Ich schlafe nicht, Rainer, komm her, komm hier!
Wann wird man endlich mir den Knaben reichen?«
Der Gatte blickt verstohlen himmelwärts,
Küßt wie ein Hauch die kleinen heißen Hände:
»Geduld, Geduld, mein Liebchen, bis zum Ende!
Du bist noch gar zu leidend, gutes Herz.«


Ó Jahve ukrutný, je dílo tvé to zlosti?
A rány ruky tvé? Mně není oddechnutí,
však sycen trpkostí a naplněn jsem hrůzou.


Indessen ist die Fürstin angekommen,
Hat in der Marmornische Platz genommen,
Der Page kniet und legt die Schleppe nieder.


Quien no ha visto una tigre, no la siga;
quien no jugó jamás, ¿de qué blasfema?
Quien no sabe que el aire enjuga y quema
no tema el rayo que el laurel mitiga.


Chriſt/ es iſt nicht genug daß ich in GOtt nur bin:
Jch muß auch GOttesſafft zum wachſen in mich zieyn.


»Du lieber, du seltsamer Jägersmann,
So Huld- mir und Liebe-reich;
Den Ring, den nehm ich vom Vater nur an,
Ich führe zum Alten dich gleich.« –