E kietlenségen, a kősziklák között,
Mellyet a tengernek bús habja öntözött,
Nyájas világunkbul már számkivettetvén,
Nyögök, fájdalmamba mindég gyötrettetvén.
Fohászkodásimra a tenger zúgása
Szomorún felelget, melynek hánykódása
A lábomnál eldűlt kősziklákhoz kapdos,
S e kemény testekhez búsulással faldos,
Mellyek körülettem széjjel itt nyugosznak,
S örökös álmokban szüntelen alusznak.
Könyveim nedvesült vállokra hullatom,
Cseppjeket a tenger habjával nyalatom.
Fohászkodásaim a reggeli köddel
Öszvekeveredvén, mennek a szelekkel.
Bús borongásik közt csendesen utaznak,
És ha a nap feljön, mély völgyekbe hullnak.
Honnan kigőzölvén, e kék térségekre
Sijetnek, felmenvén a magas egekre.
Azokkal közölik végső fájdalmamat,
Fel nem találhatván elveszett tárgyomat.
Búvik a nap, s hozza a világ örömét,
Mellyel még neveli életem gyötrelmét.
Körültem látásom szüntelen terjeszti
A földet, álmábul munkára éleszti.
Ediza okozza minden gyötrelmemet,
Ki mindég neveli mégis szerelmemet.
Seb nélkül is vérzik fáradt szívem bennem,
Lehetetlen innét tárgyomat ölelnem.
Ha e rész elválik első vagyonátul,
Úgy tetszik, hogy fele szakadt el magátul.
Magánosságába csak titkon kesereg,
Kínja közt reménye zokogva kevereg.
Mindenütt pusztát lát, valamerre fordul,
Futosó elméje egész világot dúl.
Elvesztett fél részét keresi szüntelen,
A tönéneteket tkozza bűntelen.


Yo, viendo que les dais tantos abrazos,
mis locas esperanzas aventuro,
porque no hay posesión sin firmes brazos.


Ne adjatok rám aranyos palástot,
Nem kell a gyémántos korona,
De vigyétek a víg csörgő-sapkát is
S tarka köpenyeg sem kell soha.


Die Mutter, die das Heil der Welt zur Welt gebahr,
Die Mutter, und doch Jungfrau war;
Die stellt uns vor die Fruchtbarkeit
Des Pomeranzen-Baums, auf dem zu einer Zeit
Man Blüth' und reiffe Früchte sieht,
Mit dieser Uberschrift: Die Frucht schadt nicht der Blüth'. 1


A lampa bílá plane bez ustání,
z ní bílý květ se rodí světla stálý
jak černou nocí v širé moře pláni
loď před námi by tajná plula v dáli
a světlem svým nás vedla v kraje duchů,
a moře ani nešumí nám k sluchu.


O dunque senza pare,
questo mio picciol dono,
ch'umil vi sporgo e dono,
piacciavi umanamente d'accettare;
e ch'altro può donare
a sì reale altezza
l'infima mia bassezza,
ch'opra di carte e inchiostro,
se le gemme sprezzate, perle ed ostro?


Hacen falta corazones abiertos
al amor de los amores,
al amor de Dios,
en un tierra que entierra
la sonrisa de los niños
y se ciega a dar palos a los sordos.
Se precisan labradores
que cultiven labios de alma,
para que sus besos cautiven
el orbe y el urbe, el ser y el estar.
Si tú eres uno de ellos,
escríbelo en el aire,
abracemos miradas
y ciñamos corazones,
para que el poema de vivir
vuelva a la vida,
y en la vida viva y nos reviva.


Hinte Wald und Berg bis an die duftige Wulke,
vorne Matte voll Chlee, und Saat und goldene Lewat,
stoht e Hütten im Feld und in der einsame Mittnacht.
Numme d'Sterne wachen, und numme no d'Feldberger Wiese,
und der Schuhu im Wald und öbbe Geister und Hirze.
Aber im Hüttli sitzen und hüte die buschige Felder
's Meiers muntere Fritz und 's Müllers lockige Heiner
»Heinerli«, seit der Fritz, »der Schlof goht lisli um d'Hütte.
Lueg, jez chuunt er is inen, und lueg doch weger, er het di!
Weidli, chumm ins Grün! Mer wenn im lieblige Wechsel
mitenander singen. Es weiht e lustige Nachtluft,
gvätterlet mittem Laub und exerzirt mit de Halme:
»Rechts um kehrt euch! Links her stellt euch! Nonemol rechts um!«
Aber 's Müllers Heiner mit siner lockige Stirne
streckt si und stoht uf, und sucht si gläserni Röhre.
»Fritzli, stoß mi nit!« Jez stehn sie gegen enander,
der am Chriesibaum, der an der duftige Linde,
und probire d'Tön in ihrer Höchi und Tiefi,
setzen ab, und setzen a. »Sing, Heinerli, du z'erst!«
seit der Fritz, »de hesch doch, traui, näume ne Schätzli.«


老火薰人欲破头
唤秋不到得人愁
夜来一雨将秋至
今晚蝉声始报秋


Lít bílý sokol přes Šumavské vazy,
jež choulily se do mlh haveloku,
na slávský jih, až k moři beze hrází,
sval ocelivý v spáru, blesky v oku.


彩绳高挂绿杨烟
人在虚空半是仙
忽见驾来频奉旨
含羞不肯上秋千


Und weil ein Kameles Rücken
Nur ein großes Überbein,
Mag's drum, wenn die Schuh' dich drücken
Gotts Kamelgedanken sein.


Mit reichem Glanz und Schalle
Das Siegesfeſt begann;
Doch wer nicht ſaß in der Halle,
Das nicht beſchreiben kann.


Már is kél a vihar... nem vihar az, mely kél...
Sötét bár, nem felhő, - zugó bár, de nem szél!
Baljós, félemletes, küldött holló-csoport,
Mit érez...? merre tart...? és hol fog ülni tort...?!


Trochu s obdivem a trochu závidíce
srdce vlastenecká
v trpké sklíčenosti hledí přes hranice
v svět a do Německa.


Златой младых людей и беспечальной век
Кто хочет огорчить, тот сам не человеТакого в наши дни мы видим Балабана,
Бессильного младых и глупого тирана,
Которой полюбить всё право потерял
И для ради того против любви восстаНо вы, красавицы, того не опасайтесь:
Вы веком пользуйтесь и грубостью ругайтесИ знайте, что чего теперь не смеет сам,
То хочет запретить ругательствами ваОбиду вы свою напрасную отмстите
И глупому в глаза насмешнику скажите:
«Не смейся, Балабан, смотря на наш наряд,
И к нам не подходи; ты, Балабан, женат,
Мы помним, как ты сам, хоть ведал перед браком,
Что будешь подлинно на перву ночь свояком,
Что будешь вотчим слыть, на девушке женясь,
Или отец княжне, сам будучи не князТы, всё то ведая, старался дни и ночи
Наряды прибирать сверх бедности и мочи,
Но если б чистой был Диане мил твой взгляд
И был бы, Балабан, ты сверх того женат,
То б ты на пудре спал и ел всегда помаду,
На беса б был похож и с переду и с задТогда б перед тобой и самой вертопрах
Как важной был Катон у всякого в глазах»Вы всё то, не стыдясь, скажите Балабану,
Чтоб вас язвить забыл, свою лечил бы ран


Viele Wasser fließen
noch den Berg hinab,
eh ich meinen Nachen
segelfertig hab.


Silná, živá, nepodvratná víra,
tenť jest základ samojediný,
na němž blahý stan svůj otevírá
moudrým lidem život rodinný.


A vrátil se v ten tichý, milý dům,
v tu strumenitou, pustou zahradu,
kde staré lindy, posud bez listí,
se v klenbu splítaly, jíž nebesa
se sivě smála zlatem protkaná.
A nově život vycházel mu tam.


Was betrübt dich, mein Gemütte?
Lobe Gottes grosse gütte,
In der zugestossnen Plag!
Lobe Gott bei Nacht und Tag!
Gott der Herr wird alles wenden,
Und du must zum Port anlenden.


Also sprach mit Rührung der tieferschütterte Vater.
Thecla die Rührung theilend des Pfarrherrn, eilt' ihm zu danken,
Als, von Amalrich geführt, Jucunde nahten und Thecla,
Jetzt zum drittenmal beschreibend die Runde des Burgrings.
Weicher geworden und kühner zugleich mit der wachsenden Dämmrung,
Hielt vertraulich der Jüngling den Leib umschlungen der Jungfrau,
Welche, gelehnt das sinnige Haupt an die Schulter des Jünglings,
Schweigend, innig bewegt, mit feuchten, glänzenden Augen
Niederschaut' in die grünliche Flut, bepurpert vom Spatroth,
Während am Arm des Erretters die Kleine fröhlich daher sprang.


Dass die Schurken so mächtig heute,
Wollt ihr wissen, warum;
Es kommt daher, daß die ehrlichen Leute
Entsetzlich dumm.


长安二月绾垂杨
为尔踟蹰五骕骦
今日故人投辖地
况逢山色满邢襄


Der Zweck der thätigen Menschengilde
Ist die Urbarmachung der Welt,
Ob du pflügest des Geists Gefilde
Oder bestellest das Ackerfeld.


Nastrčím-li fraucimóru,
výhodný je krok to –


Rukama nad tebou stín bílý zalomí,
mrak těžký na duši kles’ ti:
sám byl’s a v daleku zmizely fantomy
slávy tvé, lásky i štěstí.


Sah ich auf kristallnem Nachen,
Tief im Herzensgrund erschrocken,
Eine wunderschöne Fraue,
Ganz umwallt von goldnen Locken.


Наискось, вдоль, поперечниками
Перечеркнуты годы в былом, —
Ландкарта с мелкими реченьками,
Сарай, где хлам и лоТам — утро, в углу, искалеченное;
Там — вечер, убог и хром;
Вот — мечта, чуть цела, приналечь на нее,
Облетит прогорелым костроЦели, замыслы, — ржа съедающая
Источила их властный состав,
С дней, растерянных дней, тех, когда еще я
Верил вымыслам, ждать не устаИ они, и они, в груду скученными,
Ночи клятв, миги ласк, тени губ…
Тлеть в часах беспросветных не скучно ли им,
Как в несметном, метельном снегу?
Конквистадор, зачем я захватываю
Город — миг, клад — часы, год — рубеж?
Над долиною Иосафатовою
Не пропеть пробужденной труб11 февраля 1922


Das war der kühne Buhle,
Der ihm sein Kind geraubt,
Der König, der verfluchet
Der eignen Tochter Haupt.


Die Engel, nicht halb so glücklich als wir,
Waren neidisch auf mich und auf sie –
Ja! das war der Grund (und alle im Land
Sie wissen, vergessen es nie),
Daß der Nachtwind so rauh aus der Wolke fuhr
Und mordete Annabel Lee.


Ou eu me solto?
Deixo a doideira à solta,
Liberto essa vontade-louca?
Que é que eu faço de mim?


Dokud milencem tvým jsem byl,
Dokud srdečněji šíji tvou labutí
Jiný neobjal z jinochů:
Blažším páčil jsem se nad krále Persie.


Ami nem lehetlen, meglehet,
Hogy az épen most következik:
Mielőtt én édes kedvesem,
Szedtem volna ajkad epreit.


„Egyszer: »suh...« az érnek szétpattan a medre,
Kiront a piros vér, tóvá kerekedve;
De míg az utolsó csepp vér is elakad,
Szenved... ki mondja meg, miféle kínokat?


Rozestřel jsem smysly jako páví chvost,
vše tu mysl měla, by se opila –
ale zachovala suchou střízlivost:
také zlobu spící v kraji větřila.


A potom děti, kterým jest
tak blaze na nebíčku,
(však každé tam má přemnoho
babiček, dědů, strýčků)


Italie! Milenko svrchovaná,
nesčetněkrát objata pyšným rekem,
potom dlouho míjená velikostí,
kterak se chvěješ!


Zašel v bory se Slavojem Záboj,
mocná bedra opásána meči,
vzdorem žhavým rozhněvána srdce
proti Franku, mrzkých vrahů králi.
V levo Slavoj, v pravo zašel Záboj,
s nimi muži – bratrských to srdcí,
pádných mečů, rozpálených pravic.
Dvojí stranou spějí lisím skokem
k modré hoře, hadova kde hlava
pozdvihá se – s voji svými Luděk,
parob nad paroby královými.
Chmurným lesem, v tichu bouřezvěstném
táhnou muži, jako mračna nocí,
ale mračna s Perunovým ohněm;
jako praskot ukrytého žáru
doznívají kroky jejich v dálce;
v patách obrovská jim těla stromů
vyrůstají z temna jako štíty.
Sklamán tichem, z korun jejich slavík
klokotá si noční píseň míru.


Zur Möve ward mein Lied und kommt mit schrillem Ruf geflogen,
Ihr Fittig streift unstäten Flugs die noch empörten Wogen,
Durchs Zucken ihres Flatterns geht ein tiefer Zug von Treue,
Dem sturmbedrohten Schiffe folgt sie nimmermüd' aufs Neue.


Höre deiner Priester Lehre:
Dieser war dein Gatte nicht.
Lebst du doch als Bajadere,
Und so hast du keine Pflicht.
Nur dem Körper folgt der Schatten
In das stille Totenreich;
Nur die Gattin folgt dem Gatten:
Das ist Pflicht und Ruhm zugleich.
Ertöne, Drommete, zu heiliger Klage!
O nehmet, ihr Götter! die Zierde der Tage,
O nehmet den Jüngling in Flammen zu euch!«


Du hast der Feinde toben
Mit deiner Herrligkeit
Gestürtzet und von oben
Vernichtet jhren Streit.
Dein Grimm hat sie beschweret
Und gleich wie Stroh verzehret.


Es wird die Gluht Dich brennen,
Die Teüfel werden trennen
Dein' Adern, Fleisch und Bein:
Sie werden Dich zerreissen,
Sie werden Dich zerschmeissen
Und ewig deine Henker sein.


Alles ein Intrigen-Knäuel,
Teegeklatsch und Weiberschnack, –
Schütz Euch Gott vor solchem Greuel
Und vor seidnem Lumpenpack!


- Tu fai da discortese e da villano,
Ruggiero, a disturbar la pugna altrui;
ma ti farò pentir con questa mano
che vo' che basti a vincervi ambedui. -
Cerca Ruggier con parlar molto umano
Marfisa mitigar; ma contra lui
la trova in modo disdegnosa e fiera,
ch'un perder tempo ogni parlar seco era.


	Voi che portaste già spada e pugnale,
stocco, daga, verduco e costolieri,
spadaccini, sviati, masnadieri,
sbravi, sgherri, barbon, gente bestiale,


Ey Ey, wie scheint der Mond so hell,
Ey Jungfer, wann ists Tag?
Es geht ihr alle Morgen
Ein andrer Freier nach.


Na místě svíček v snítkách chvoje
pro tichou chvíli úlevy
však zářit nechám oči tvoje
a sladké tvoje úsměvy.


Als du den großen Rächer kommen sahst,
Die Blutfahn in der Hand, die er noch nie
Dem edlern Kriegesfeind entgegen trug,
Da standest du betäubt, erstarret, stumm,
Die Augen weggewandt von dem, der kam,
Wie unter Wetterwolken Sünder stehn,
Die Gottes Donnerstrahl auf ihrem Haupt
Erwarten. Bangigkeit und Furcht und Angst
Fiel, plötzlicher als eine Centner Last,
In aller deiner großen Helden Brust,
Ward größer stets, je mehr Er näher kam!


Drauf sah Gott auf die Tiefen her.
Da regt' sich schwimmend große Schaar,
Der Fisch und Walfisch in dem Meer,
Der Vogel in den Lüften klar,
Nach Ort und Art, wie Jedes war.
Da sprach der Schöpfer väterlich,
Sie segnend. Da freut' Alles sich;
Der Fisch und Walfisch hüpft' im Meer,
Der Vogel schwirrt' in Lüften her;
Gott sah sie all' und freute sich.
Das war der fünfte Tag.


Da muß ich oft noch lauschen
In meiner Einsamkeit,
Und denk bei eurem Rauschen
Der schönen Jugendzeit.


Sombra del sol Solombra segadora
ciega mis manantiales trasojados
el nudo desanuda siega el ansia
apaga el ánima desanimada.
Mas la memoria desmembrada nada
desde los nacederos de su nada
los manantiales de su nacimiento
nada contra corriente y mandamiento
nada contra la nada
                   Ardor del agua
lengua de fuego fosforece el agua
Pentecostés palabra sin palabras
Sentido sin sentido no pensado
pensar que transfigura la memoria
El resto es un manojo de centellas


Когда взгляну порою в глубь я
Души собрата моего,
Я вижу только самолюбье,
Порок — и больше ничегХудые думы там таятся,
Там мысль живёт с грехом в связи
И чувства низкие роятся,
Как черви мелкие в грязИ много их, таких собратий,
Врагов, гонителей моих…
Куда бежать от их проклятий?
Куда бежать от злобы их?
Везде они — и поневоле
Себя на муки им отдашь;
Они кричат: «Он наш! его ли
Отпустим мы, когда он наш!»
Нет, не из вашей я дружины,
Я не примкну к её рядам!
Вам не понять моей кручины,
Моей любви душевной к ваЯ счастлив счастием, мне чуждым,
И грустен горестью чужой;
Чужим несчастиям и нуждам
Готов помочь я всей душо


Za nimi v dál kraj český leží svatý,
luh, žírná pole, šumné lesiny,
vesnice, města, osamělé chaty,
a na údolí, pláň i výšiny


Me inicio en tu dolor en esta noche
preñada de delirios y silencios.
Te encuentro traspasada en ese río
que pasa por debajo de nosotros.
Adivino el secreto de tu sombra,
de tus meditaciones solitarias
y palpo tu ansiedad, bebo la sangre
de tus desentrañadas amarguras.
No me digas que no, que yo estoy lejos
de ti, que no podría comprenderte,
que yo no puedo trasladar tu llanto
—ese llanto que nadie ha sorprendido—
hasta el exhausto mar de mis pupilas.
Que yo solo te sé tan torturada
por el infierno eterno que te quema
y quiero hacerte mía en el delirio
de esta noche preñada de silencios.


清明村落自相过
小妇簪花分外多
更待山头明月上
相招去踏竹枝歌


Kezed felé
Kezed, hajad felé
Kezed, hajad, szemed felé
Kezed, hajad, szemed, szoknyád felé
Mi kapkod így - hát mégse jut eszedbe?
Mi kapkod így - még mindig nem tudod?
Pedig ily bosszús arccal
Próbálod elháritani akkor is
Hajad, szemed, szoknyád lefogva.


Und dennoch, dennoch treibt's uns fort
Weit in die Welt hinaus.
Wir litten alle keine Noth,
Wir hatten hier ein sichres Brot,
Wir hatten Hof und Haus.


Zlý reflex jeho dnů mne neustále dusí
dnes, kdy žár léta jinde vzplápolal.
Na sebe pro hřích jara žaluji si
– dřív, než by jiný na mne žaloval.


mi estrategia es
en cambio
más profunda y más
       simple


Umringt vom tollen Schwarm des dummen Pöbels,
Und vom gedrehten Garn des falschen Neides
Umstricket, irrt mit Sehnsucht meine Seele,
Bis sie an dich denckt.


Ché la beltate sol de lo suo viso
tant'allegrezza par ch'al cor m'accoglia,
ch'io non credo più gio' sia in Paradiso.


Was blüht ihr wieder, heitere Syringen,
Wollt ihr den Gruß mir eines Toten bringen?
Er war mein Freund, er war's in Lust und Leiden,
Um dessen Stirn die Frühlingslocken hingen.
Uns schwanden manche Stunden, jugendtolle,
Das Morgenrot noch grüßte Becherklingen.
Das nahm ein Ende, als die Schlachtenadler
Die Flügel breiteten auf Sturmesschwingen,
Und der Granaten unheilvolle Wolken
In Lüften spielten gleich den Schmetterlingen,
Als unsre Fahnen, rot in Abendgluten,
Siegkündend flatterten nach heißem Ringen.
Auf allen Höhen, in den Thalen schliefen,
Die gar zu brüderlich den Tod umfingen,
Und unter ihnen fand in einem Garten,
Von fern herüber tönte Siegessingen,
Den Freund ich, abendkühl, wie traumbezwungen,
Beschattet still von blühenden Syringen.


O pai que desejei
num colóquio abstrato
respondeu-me: "Nada sei"
Exilou-se em seu retrat
O pai que não matei
culpa-me pelo antiat
Invoca a irredutível lei,
o cumprimento do pact
O pai que em outros persigo
é saudade a que me entreg
Matéria de seres tão antigos
quantos filhos dentro carrego?


Todo el poder que da la Poesía
lo tengo en este instante: su pureza,
su triple y abismal naturaleza,
su túnica de sal, su bizarría.
El barro, si lo toco, se podría
volver celeridad y en mi cabeza
crecer una montaña y la tristeza
desbordárseme en súbita alegría.
No me toques ahora. No me mires
con tus ojos humanos. No respires
la atmósfera que soy. Déjame mudo
sin que ningún silencio me quebrante.
No te avergüences de que en mí levante
la desnudez total. Ya estoy desnudo.


Pak bludičku jsem viděl v močále,
jen skočila a mlha juž ji zhnětla; –
oč my jsme lepší?


Nur die, nur die allein verdient gerechte Zähren,
Die, deren Lieb und Schmerz sich jezo stumm erklären
Und an der Heftigkeit in gleichem Grade gehn;
Sie sizt in Einsamkeit bey ihres Gatten Raube
Und seufzt und weint und girrt nach Art der Turteltaube
Und ist sich selbst zu schwach, den Kummer auszustehn.


Der Mittelpunct des Lichts, das Erd' und Himmel füllt,
Woraus der Farben Pracht, Glantz, Wärm' und Leben quillt,
Der Born der Fruchtbarkeit, der Creaturen Wonne,
Der Schönheit Seele, Geist und Leben, kurtz die Sonne,
Lässt sich an diesem Ort, ohn' uns zu blenden, sehn.
Das Auge, durch den Flor der Dunckelheit beschützt,
Sieht unverletzt, wie Wunder-schön
Die reine Gluht, in kleiner Oeffnung, blitzt.
Man siehet, an der Wolcken duncklen Grentzen,
Die Sonne sich mit einem bunten Glantz,
Recht als mit einem Sieges-Krantz,
Von Millionen Strahlen, kräntzen.


A dobrý Čech jsem. V pokladnici
vždy dám svůj halíř na „Matici“ –
jen lump dá více nežli má!
I ke všem ďasům! Natahovat
já nedám se! A předpisovat
mi nesmí každý ničema!


Und traurig sieht sie auf der Haide
Der Menschen Träume wunderbar,
Der Hoffnung täuschend leere Freude,
Ihr ist die Zukunft offenbar.


Soll Solimene meine glut/
Die mir versehret marck und blut/
Gantz ohne deine rettung brennen?
Du äscherst meine brust ja ein/
Mein hertze muß entzündet seyn/
Und du wilst keine flammen kennen.


Петру Гаврилову-Лебедеву
Скончался твой крошка, твой умный ребенок!
Ты плачешь, ты полон тоской…
Он был твоя гордость от детских пеленок,
В Раю — его духу покой!О, я понимаю! о, я понимаю!
Все в жизни ты с ним потеряСтрадалец мой! брат мой! тебе я внимаю…
За что тебя Бог покарал?
Судить ли нам Бога?… С улыбкой востока
Пой гимны в простор голубой!
Но это жестоко! но это жестоко!
И плачу я вместе с тобой!14 октября
Помещено при сборнике стихов
 Гаврилова-Лебедева


Verliehrt es sich denn nicht?


جادَكَ الغيْثُ إذا الغيْثُ هَمى
يا زَمانَ الوصْلِ بالأندَلُسِ
لمْ يكُنْ وصْلُكَ إلاّ حُلُما
في الكَرَى أو خِلسَةَ المُخْتَلِسِ
إذْ يقودُ الدّهْرُ أشْتاتَ المُنَى
تنْقُلُ الخَطْوَ علَى ما يُرْسَمُ
زُفَراً بيْنَ فُرادَى وثُنَى
مثْلَما يدْعو الوفودَ الموْسِمُ
والحَيا قدْ جلّلَ الرّوضَ سَنا
فثُغورُ الزّهْرِ فيهِ تبْسِمُ
ورَوَى النّعْمانُ عنْ ماءِ السّما
كيْفَ يرْوي مالِكٌ عنْ أنسِ
فكَساهُ الحُسْنُ ثوْباً مُعْلَما
يزْدَهي منْهُ بأبْهَى ملْبَسِ
في لَيالٍ كتَمَتْ سرَّ الهَوى
بالدُّجَى لوْلا شُموسُ الغُرَرِ
مالَ نجْمُ الكأسِ فيها وهَوى
مُسْتَقيمَ السّيْرِ سعْدَ الأثَرِ
وطَرٌ ما فيهِ منْ عيْبٍ سَوَى
أنّهُ مرّ كلَمْحِ البصَرِ
حينَ لذّ الأنْسُ مَع حُلْوِ اللّمَى
هجَمَ الصُّبْحُ هُجومَ الحرَسِ
غارَتِ الشُّهْبُ بِنا أو ربّما
أثّرَتْ فيها عُيونُ النّرْجِسِ
أيُّ شيءٍ لامرِئٍ قدْ خلَصا
فيكونُ الرّوضُ قد مُكِّنَ فيهْ
تنْهَبُ الأزْهارُ فيهِ الفُرَصا
أمِنَتْ منْ مَكْرِهِ ما تتّقيهْ
فإذا الماءُ تَناجَى والحَصَى
وخَلا كُلُّ خَليلٍ بأخيهْ
تبْصِرُ الورْدَ غَيوراً برِما
يكْتَسي منْ غيْظِهِ ما يكْتَسي
وتَرى الآسَ لَبيباً فهِما
يسْرِقُ السّمْعَ بأذْنَيْ فرَسِ
يا أُهَيْلَ الحيّ منْ وادِي الغضا
وبقلْبي مسْكَنٌ أنْتُمْ بهِ
ضاقَ عْنْ وجْدي بكُمْ رحْبُ الفَضا
لا أبالِي شرْقُهُ منْ غَرْبِهِ
فأعِيدوا عهْدَ أنْسٍ قدْ مضَى
تُعْتِقوا عانِيكُمُ منْ كرْبِهِ
واتّقوا اللهَ وأحْيُوا مُغْرَما
يتَلاشَى نفَساً في نفَسِ
حُبِسَ القلْبُ عليْكُمْ كرَما
أفَتَرْضَوْنَ عَفاءَ الحُبُسِ
وبقَلْبي منْكُمُ مقْتَرِبٌ
بأحاديثِ المُنَى وهوَ بَعيدْ
قمَرٌ أطلَعَ منْهُ المَغْرِبُ
بشِقوةِ المُغْرَى بهِ وهْوَ سَعيدْ
قد تساوَى مُحسِنٌ أو مُذْنِبُ
في هَواهُ منْ وعْدٍ ووَعيدْ
ساحِرُ المُقْلَةِ معْسولُ اللّمى
جالَ في النّفسِ مَجالَ النّفَسِ
سدَّدَ السّهْمَ وسمّى ورَمى
ففؤادي نُهْبَةُ المُفْتَرِسِ
إنْ يكُنْ جارَ وخابَ الأمَلُ
وفؤادُ الصّبِّ بالشّوْقِ يَذوبْ
فهْوَ للنّفْسِ حَبيبٌ أوّلُ
ليْسَ في الحُبِّ لمَحْبوبٍ ذُنوبْ
أمْرُهُ معْتَمَدٌ ممْتَثِلُ
في ضُلوعٍ قدْ بَراها وقُلوبْ
حكَمَ اللّحْظُ بِها فاحْتَكَما
لمْ يُراقِبْ في ضِعافِ الأنْفُسِ
مُنْصِفُ المظْلومِ ممّنْ ظَلَما
ومُجازي البَريءِ منْها والمُسي
ما لقَلْبي كلّما هبّتْ صَبا
عادَهُ عيدٌ منَ الشّوْقِ جَديدْ
كانَ في اللّوْحِ لهُ مكْتَتَبا
قوْلُهُ إنّ عَذابي لَشديدْ
جلَبَ الهمَّ لهُ والوَصَبا
فهْوَ للأشْجانِ في جُهْدٍ جَهيدْ
لاعِجٌ في أضْلُعي قدْ أُضْرِما
فهْيَ نارٌ في هَشيمِ اليَبَسِ
لمْ يدَعْ في مُهْجَتي إلا ذَما
كبَقاءِ الصُّبْحِ بعْدَ الغلَسِ
سلِّمي يا نفْسُ في حُكْمِ القَضا
واعْمُري الوقْتَ برُجْعَى ومَتابْ
دعْكَ منْ ذِكْرى زَمانٍ قد مضى
بيْنَ عُتْبَى قدْ تقضّتْ وعِتابْ
واصْرِفِ القوْلَ الى المَوْلَى الرِّضى
فلَهُم التّوفيقُ في أمِّ الكِتابْ
الكَريمُ المُنْتَهَى والمُنْتَمَى
أسَدُ السّرْحِ وبدْرُ المجْلِسِ
ينْزِلُ النّصْرُ عليْهِ مثْلَما
ينْزِلُ الوحْيُ بروحِ القُدُسِ
مُصْطَفَى اللهِ سَميُّ المُصْطَفَى
الغَنيُّ باللّهِ عنْ كُلِّ أحَدِ
مَنْ إذا ما عقَدَ العهْد وَفَى
وإذا ما فتَحَ الخطْبَ عقَدْ
مِنْ بَني قيْسِ بْنِ سعْدٍ وكَفى
حيْثُ بيْتُ النّصْرِ مرْفوعُ العَمَدْ
حيث بيْتُ النّصْرِ محْميُّ الحِمَى
وجَنى الفَضْلَ زكيُّ المَغْرِسِ
والهَوى ظِلٌّ ظَليلٌ خيَّما
والنّدَى هبّ الى المُغْتَرَسِ
هاكَها يا سِبْطَ أنْصارِ العُلَى
والذي إنْ عثَرَ النّصْرُ أقالْ
عادَةٌ ألْبَسَها الحُسْنُ مُلا
تُبْهِرُ العيْنَ جَلاءً وصِقالْ
عارَضَتْ لفْظاً ومعْنىً وحُلا
قوْلَ مَنْ أنطَقَهُ الحُبُّ فَقالْ
هلْ دَرَى ظبْيُ الحِمَى أنْ قد حَمَى
قلْبَ صبٍّ حلّهُ عنْ مَكْنِسِ
فهْوَ في خَفْقِ وحَرٍّ مثلَما
ريحُ الصَّبا بالقَبَسِ


تَمَ لَهُ الحُسنُ بالعَذار
وَاقتَرنَ اللَيلُ بِالنَهارِ
أَخضَرُ في أَبيَضَ تَبَدّى
ذَلِكَ آسي وَذا بَهاري
فَقَد حَوى مَجلسي تَماما
إِن تَكُ مِن ريقِهِ عُقاري


Stäublein klein! o ja! um nimmer
Abzutreten von dem Tanz,
Sonnenstäubchen tanzen immer
Ohn' zu sinken aus dem Glanz.


E più la loderei, se questa donna
fosse nel cuore inverso di me punta
coll'amorosa punta
di quel quadrel che punse il cuor d'Elèna,


Navěsil zlatých třásní
petrklíč po mezích,
ať něčí lásku zkrásní.
Proč pláčeš, sestro má?


E cosi il fior de li begli anni suoi:
In lunga inertia haver potria consunto
Si gentil cavallier, per dover poi
Perdere il corpo e l'anima in un punto,
E quel odor che sol riman di noi
Poscia che'l resto fragile e defunto,
Che tra l'huom del sepulchro: e invita ilserba
Gli saria stato o tronco, o svelto in herba.


Nuž vzhůru tedy v zem tu posvěcenou,
kde luzný sen jsem prosnil: dětství dobu,
kde chrámy ideálů mých se klenou:
l já chci zasnít žití hnět i zlobu
a pomodlit se s duší povznešenou
u lásky svojí kolébky a hrobu...


A nade mnou hlas hovoří:
Zde chovám pěvce pohostinnu;
A za dne do chladného stínu,
Jejž vedro slunce umoří
Pozývám chodce k odpočinu.


-9-
في دمي, من وجهه, صيفٌ
ونبض مستعارُعدتُ خجلان إلى البيت,
فقد خرَّ على جرح شهيدا
كان مأوى ليلة الميلاد
كان الانتظار
وأنا أقطف من ذاكرا عيدا !
-10-
الندى والنار عيناه،
إذا ازددت اقتراباً منه غنىَّ
وتبخرت على ساعده لحظة صمت, وصلاه
آه سميه كما شئت شهيدا
غادر الكوخ فتى
ثم أتى, لما أتى
وجه إله !
-11-
هذه الأرض التي تمتصُّ جلد الشهداءْ
تَعِدُ الصيف بقمح وكواكبْ
فاعبديها!
نحن في أحشائها ملح وماء
وعلى أحضانها جر يحارب
-12-
دمعتي في الحلق, يا أخت,
وفي عينيَّ نار
وتحررت من الشكوى على باب الخليفه
كل من ماتوا
ومن سوف يموتون على باب النهار
عانقوني, صنعوا من قذيفه !
-13-
منزل الأحباب مهجور،
ويافا تُرجمتْ حتى النخاع
والتي تبحث عني
لم تجد مني سوى جبهتها
أُتركي لي كل هذا الضياع
فأنا أضفره نجماً على نكبتها
-14-
آه يا جرحي المكابر
وطني ليس حقيبهْ
وأنا لست مسافر
إنني العاشق, والأرض حبيبهْ !
-15-
وإذا استرسلت في الذكرى !
نما في جبهتي عشب الندمْ
وتحسرت على شئ بعيدْ
وإذا استسلمت للشوق،
تَبَنَّيْتُ أساطير العبيد
وأنا آثرت أن أجعل من صوتي حصاة
ومن الصخر نغم !
-16-
جبهتي لا تحمل الظل،
وظلي لا أراه
وأنا أبصق في الجرح الذي
لا يشعل الليل جباه !
خبئي الدمعة للعيد
فلن نبكي سوى من فرح
وَلْنُسَمِّ الموت في الساحة
عرساً وحياه !
-17-
وترعرعتُ على الجرح, وما قلت لأمي
ما الذي يجعلها في الليل خيمهْ
أنا ما ضيَّعتُ ينبوعي وعنوانيَ واسمي
ولذا أبصرت في أسمالها
مليون نجمهْ !
-18-
رايتى سوداءُ,
والميناء تابوتٌ
وظهري قنطرهْ
يا خريف العالم المنهار فينا
يا ربيع العالم المولود فينا
زهرتي حمراءُ,
والميناء مفتوح,
وقلبي شجرهْ !
-19-
لغتي صوت خرير الماء
في نهر الزوابعْ
ومرايا الشمس والحنطة
في ساحة حربِ
ربما أخطأت في التعبير أحياناً
ولكنْ كنت – لا أخجل – رائع
عندما استبدلت بالقاموس قلبي !
-20-
كان لا بد من الأعداء
كي نعرف أنا توأمان !
كان لا بد من الريح
لكي نسكن جذع السنديان !
ولو أن السيد المصلوب لم يكبر على عرش الصليب
ظل طفلاً ضائع الجرح  جبا-21-
لك عندي كلمهْ
لم أقلها بعد,
فالظل على الشرفة يحتل القمرْ
وبلادي ملحمهْ
كنت فيها عازف صرت وترْ !
-22-
عالِمُ الآثار مشغول بتحليل الحجارهْ
إنه يبحث عن عينيه في ردم الأساطير
لكي يثبت أني :
عابر في الدرب لا عينين لي !
لا حرف في سفر الحضارهْ !
وأنا أزرع أشجاري, على مهلي,
وعن حبي أغني !
-23-
غيمة الصيف الت يحملها ظهر الهزيمهْ
عَلَّقَتْ نسل السلاطين
على حبل السراب
وأنا المقتول والمولود في ليل الجريمهْ
ها أنا ازددت التصاقاً بالتراب !
-24-
آن لي أن أبدل اللفظة بالفعل, وآنْ
ليَ أن أثبت حبي للثرى والقُبَّرهْ
فالعصا تفترس القيثار في هذا الزمان
وأنا أصفَرُّ في المرآة,
مذ لاحت ورائي شجرهْ !


O göttlich hoher Flug!
Mein Flügel ist nicht stark genug,
Sich dir auf Neutons Pfad, o Muse! nachzuschwingen.
Ich will im niedern Busche singen,
Wo Erato sich kühlt
Und Amorn lockt, mit Amorn spielt.


Valašek v ráz břinkot slyším,
bouři ples a hukot holí,
rachot pušek, ržání koní
po Tatrách se rozhlaholí.


Unsere Seele ist gebeuget zur Erde,
O Wehe, daß wir so gesündiget haben!


qualunque in terra ha più quel che ei desia,
di forza, senno e di belleza ornato,
qualunque sia nel mondo più beato,
non se pareggia a la fortuna mia:


破钱羞涩客囊倾
菜把青青价稍平
却喜来朝知肉味
敢云何处有鱼羹


y así teje y desteje su red celeste el día
con tiempo, sal, susurros, crecimientos, caminos,
una mujer, un hombre, y el invierno en la tierra.


Dein werd, O Christ, das Reich im Hertzens Reich!
Di Bundesarch erscheinet sonder gleich!
Auf, Adam, auf! Erlange thron und kron!
Das heilge Weib gebährt in uns den Sohn!
Auf, Michael! Auf, auf! dein ist der Sig!
Auf, Brüder, auf! Auf, das der Feind erlig!
Das Knäbchen ist, Gottlob, zu Gott entrükkt!
Di Mutter wird auch in der Wüst beglükkt.
Fliht, dreithir, fliht mit eurem Drachenstrom!
Di Erde hilft uns aus der Wüst und Rom.


Krab přissál se mu hned
u jeho chladných úst,
a korál šeptal: Ze srdce
chci, mrtvý, tobě růst!


Nun so bleibt ja voller Gunst,
Voller Labsal, Trost und Saft,
Voller Wunder, voller Kunst,
Voller Weisheit, voller Kraft,
Voller Wunder, sag ich noch,
Bleibt der keuschen Liebe Joch.


开岁晴天亦太悭
六花日日舞檐端
浑然一色无分别
也把梅花作雪看


Gizike barna dús hajával
besátorozta lelkemet,
Gizike gyönyörű hajával
bilincsbe font be engemet.


Hitem, szerelmem, szent hazám!
Semmit se tettem igazán,
még gyümölcsöt se hoztam, –
eddig csak délibábot néztem,
eddig csak álmodoztam.


Prägt ihr zwar – Hohn ihrem falschen Schalle! –
Euer Bild auf lügende Metalle,
Schnödes Kupfer adelt ihr zu Gold –
Eure Juden schachern mit der Münze, –
Doch wie anders klingt sie über jener Grenze,
Wo die Waage rollt!


Verliebter Bräutgam, schau, die Nacht,
So dir die Schönheit zinsbar macht,
Regt schon den Flügel in der Nähe;
Beweise, was die Liebe kan,
Und scherze, bis der muntre Hahn
Dir zu der süßen Arbeit krähe!


Wie kann, wo jeder herrschen will,
Die Eifersucht verglüh'n!
Spricht Freyheit, Frechheit ruft: Sey still!
Und schweigend muß sie flieh'n!


雾后飞来满太空
巧将轻片舞条风
六花烹作六安水
瑞气都留玉盏中


Hitvány, szikes földbe
vetik el a répát.
Embernek, állatnak
sovány táplálékát.


Laß mich doch denen ja nicht gleichen,
Die nur wie Schweine in dem Kot
Der Erde wühlen bis in 'n Tod,
Die hier ihr Gut und Teil erreichen
Mit jenem Reichen! (Luk. 16)


Ein andrer breitet Teppich,
Milchfarb und rosenrot;
Baumwollen das Gewebe:
Der Baum die Wolle bot.


Diese ist es, die mir zürnet,
Sie, die stolze Himmelsfürstin,
Eine Jungfrau sonder Makel,
Zauberkundig, wundertätig.


Én öngyilkos leszek...
mondom kesergőn.
Csak nézzen rám valaki görbe szemmel,
úgy felkötöm magam a városerdőn,
vagy revolverrel, mint sok más nagyember.
Akkor aztán sírhatnak miattam,
leragadt szemmel, sárgán, mélyen alszom,
rózsák között, kék fátyolokban arcom,
s ha hívnak is, nem szólok sohatöbbé.
Az ostorom, csigám örökli öcskös,
a bélyegkönyvet valami közömbös,
a kisszínházam a kicsi hugom,
vagy egy parasztfiúcska, mit tudom.
Úgy elmegyek, hogy aztán sose látnak.
Csak kiskabátom kérdi reggel: hol van?
Úgy itt hagyom ezt az egész világot,
amelybe annyit, ah annyit csalódtam.
„Szegény fiú” mondják majd hangtalan,
„egy pici angyal felrepült az égbe”,
s egyszerre roppant sajnálom magam,
s én is szepegve suttogom: „Szegényke”...


للقلبِ إن طالَ البعادُ تقرُّبُ
ولهُ إذا حالَ الودادُ تجنُّبُ
شبَّهتُ في سَفري قلوبَ أحبَّتي
والموجُ حَولي مُزبداً يتقلَّب
بِذُرَى جبالٍ في الصَّبيحةِ تنجلي
ومن السَّواحلِ سارَ يَدنو المركب
أمّا الحياةُ كما عَلِمتَ فصعبةٌ
والسَّعدُ من نيلِ الثُّريَّا أصعَب
سببُ الشَّقاوةِ حرصُنا وطموحُنا
إنَّ الشقاءَ مع الرجاءِ لطِّيب
لكن إذا طالَ الزمانُ ولم نجد
فرَجاً يُخَفِّفُ ما به نتَعذَّب
ورَأيتَ دمعكَ في قنوطِكَ جامداً
والماءَ من رَوضِ الشبيبةِ ينضب
وسمعتَ نعقةَ بومةٍ تحتَ الدُّجى
وشهدتَ نصلاً بالدماءِ يُخَضِّب
ودِّع هَواكَ ودَع مُناكَ مُسائلاً
أكذا النفوسُ بلا عزاءٍ تذهَبُ
قُل لي أقرَّحتَ الجفونَ تسهُّداً
وضرَبتَ قلباً في الهوى يتلَّهب
فسمعت فيه هاتفاً لك قائلاً
إن المنايا من مناك لأقرب
قُل لي أسامَرتَ الكواكبَ هاجساً
ودَعوتَ أشباحاً تئنُّ وتهرب
فرأيتها صفراً وحمراً تارةً
تبدو وطوراً بالسَّحائبِ تُحجَب
قُل لي أسرتَ عن الجمالِ مفتِّشاً
فرأيتَ في سوقٍ بغيّاً ترقُب
فدَنوتَ مفتوناً بحُسنِ خِضابها
وهَرَبتَ من أفعى تفحُّ وتلسب
قُل لي أسرتَ مع الرِّفاقِ لنزهةٍ
وغدوتَ تلهو في الرياض وتلعب
وشربت كأس الخمر مترعةً وقد
غنَّتكَ غانيةٌ فؤادَك تخلب
فغدوتَ نشوان المدامةِ والهوى
في الظلِّ من كاسٍ وعينٍ تشرَب
غرقان في لذَّات بابلَ ضاحكاً
مُتمايلاً لرنينِ عودٍ تطرَب
حتى إذا نفَث الشَّرابُ بُخارَهُ
أصبَحتَ تبكي كالصَّغيرِ وتنحب
وكأنَّ كفّاً في الظَّلامِ خَفيّةً
جاءت على جُدرانِ قلبكَ تكتُب
فدَعِ الأمانيَّ الكواذبَ وافتَكر
فلعلَّ صدرَك بالتفكُّر يرحب
وارغَب عن الدنيا الغرورِ وأهلِها
إن كان قلبُكَ بالفضيلةِ يَرغَب
واعبُس إذا أبصرت ثغراً باسماً
إنَّ الملاحةَ كالسَّعادَةِ تكذب


mas yo quiero vivir sin conocelle;
que no quiero la gloria de ganalle
por no tener el miedo de perdelle.


 Mi traje de marinero
se trocaría en guerrera
ante el brillar de su acero;
que buen caballero era.
 ¡Qué dulce oírle, guerrero,
al borde de su estribera!
En la mano, mi sombrero;
que buen caballero era.


neříkej nic, jdi, jako bys šel spat,
po druhé, vždycky stejné by to bylo,
pro to či ono chtěl bys posečkat,
pro to či ono rádo by se žilo;
dni nejsou pás už, jenž by běžel tokem
a zřídka, zřídka do tance se dal,
dni zešílevše letí divým skokem
a každý rád by bral i sliboval.


Weile, Kronos , einen ganzen Himmel
Wohlgerüche schickt dir die Natur.
Deiner Kinder buntes, schwärmendes Gewimmel
Sonnt und wälzt sich auf der jungen Flur.


Tisíce hynou a klnou,
zoufání v patách jde zlo,
ale to veliké kolo
jde tak, jak před věky šlo.


Du erschrickst –: Von lauter Stimme
hörst du einen Namen rufen – –
Ja, das ist das alte Städtchen
deiner ersten Werdestufen.


Empfieng, mit bloßen Haupte,
Die Herren an der Thür,
Und murmelte: mein Kätchen,
Hohl eine Kanne Bier,
Daneben Brodt und Butter,
Und Schweizerkäs' und Wurst. –
Sie stillten ihren Hunger,
Und löschten ihren Durst;


Wer Schencke, Becker, Koch bey Hofe hat zur Gunst,
Isst mehr, als der sich nehrt von einem Sack voll Kunst.


Il divo Augusto perché ad onorarlo
Roma ebbe l'oceàno e 'l ciel confini,
chiaro feo da per tutto il padovano.


Jak kněžna zlato vzhladovělé davy,
ozdobu stromů krajem rozhodí:
„Já léto stelu na cestu své slávy!“


Mais bientôt, raillant le prodige :
«Ce bonnet, ce frac suranné,
Serait-ce, pauvre chien, lui dis-je,
Une géhenne de damné ?»


A všemu život vdechne její víra,
jak okna domků srdce zotevírá
přívalům jara tvůrčí její dech,
Národa Máť, z níž proudí život všech!


Vše zabudnuto dávno tak –
vše zabral času přival; –
skráň klesla v dlaně – v dáli pták
truchlivou písničku zpíval.


En santa Águeda de Burgos,  do juran los hijosdalgo,
le toman jura a Alfonso  por la muerte de su hermano;
tomábasela el buen Cid,  ese buen Cid castellano,
sobre un cerrojo de hierro  y una ballesta de palo
y con unos evangelios  y un crucifijo en la mano.
Las palabras son tan fuertes  que al buen rey ponen espanto;
—Villanos te maten, Alonso,  villanos, que no hidalgos,
de las Asturias de Oviedo,  que no sean castellanos;
mátente con aguijadas,  no con lanzas ni con dardos;
con cuchillos cachicuernos,  no con puñales dorados;
abarcas traigan calzadas,  que no zapatos con lazo;
capas traigan aguaderas,  no de contray ni frisado;
con camisones de estopa,  no de holanda ni labrados;
caballeros vengan en burras,  que no en mulas ni en caballos;
frenos traigan de cordel,  que no cueros fogueados.
Mátente por las aradas,  que no en villas ni en poblado,
sáquente el corazón  por el siniestro costado;
si no dijeres la verdad  de lo que te fuere preguntando,
si fuiste, o consentiste  en la muerte de tu hermano.
Las juras eran tan fuertes  que el rey no las ha otorgado.
Allí habló un caballero  que del rey es más privado:
—Haced la jura, buen rey,  no tengáis de eso cuidado,
que nunca fue rey traidor,  ni papa descomulgado.
Jurado había el rey  que en tal nunca se ha hallado;
pero allí hablara el rey  malamente y enojado:
—Muy mal me conjuras, Cid,  Cid, muy mal me has conjurado,
mas hoy me tomas la jura,  mañana me besarás la mano.
—Por besar mano de rey  no me tengo por honrado,
porque la besó mi padre  me tengo por afrentado.
—Vete de mis tierras, Cid,  mal caballero probado,
y no vengas más a ellas  dende este día en un año.
—Pláceme, dijo el buen Cid,  pláceme, dijo, de grado,
por ser la primera cosa  que mandas en tu reinado.
Tú me destierras por uno,  yo me destierro por cuatro.
Ya se parte el buen Cid,  sin al rey besar la mano,
con trescientos caballeros,  todos eran hijosdalgo;
todos son hombres mancebos,  ninguno no había cano;
todos llevan lanza en puño  y el hierro acicalado,
y llevan sendas adargas  con borlas de colorado.
Mas no le faltó al buen Cid  adonde asentar su campo.


Kam to pluješ, tam co Libuše
Mnohé shladit dala, k strašné skále?
Dlí tam vodník!“ – Dí druh: „Miluše,
Hle, jak dává znamení ti stále;
Skončit se to musí, radš chci sjít,
Nežli takto stále v strastech žít.“


若有人兮湘水𣸣
冷香和月浸黄昏
自怜不入离骚谱
待把芳心吊楚魂


Als Grimm und Haß und Scham und Groll
Den Funken glimmend fachte,
Der dann zur Gluth in Aspern schwoll,
In Leipzigs Donnern krachte.


Ismerj meg minket, tieid vagyunk!
A szíved hajtó, élő, drága nedv,
A diadalmas vörös lüktetés
A mi bús vérünktől is gazdagult,
S világra ömlő harsonád sodrába
Gyötört torkunk reszkető hangverése
Szerényen s mégis segítve simul:
A kicsiny, árva magyar jaj-patak
A messzezengő nagy moszkvai árba,
Mely most tisztára mossa a világot:


Den mit trocknen Erbsen angefüllten Schädel
Taucht er jauchzend in des klaren Meeres Wellen,
Das man Goethe nennt; nun schauet achtsam,
Wie die Nähte platzen, wenn die Erbsen schwellen!


Zwei Elstern waren Nachbarinnen;
Kaum wurden sie des Herbstes innen,
So trugen sie mit regem Fleiße
Sich auf den Winter ihre Speise
An guten Eicheln, braunen Nüssen,
Und was sonst Elstern haben müssen,
Jedwed' in einen hohlen Baum,
Und gaben keiner Sorge Raum.
Der Winter kam vom hohen Brocken,
Das Haupt umringt mit Eis und Flocken;
Der freie Strom ward plötzlich hart,
Die sterbende Natur erstarrt.
Die Elstern zehrten ohne Klagen
Vom Vorrath, den sie eingetragen;
Doch flog die eine manches Mal
Bei'm ersten besten Sonnenstrahl
Hinaus in's Feld und suchte sich,
An Rain und Hügeln, kümmerlich,
Was noch zu essen dienlich war.
Die andre nahm dies spöttisch wahr
Und sprach: Fürwahr, Frau Nachbarin,
Wie lange denkt Ihr denn noch hin
Mit Eurem Vorrath auszukommen?
Habt Ihr die Lerche nicht vernommen,
Die munter schon im Saatfeld singt
Und uns den Frühling wieder bringt?
Der Winter kann nicht länger währen,
Und sicher könntet Ihr verzehren,
Was hier schon aufgesammelt ist,
Und sonst verdirbt und Niemand frißt.
Lebt so wie ich in Freud und Scherz.
Denn neue Nahrung bringt der März.


مَن مُبلِغٌ عَنّي سِناناً رِسالَةً
وَشَجنَةَ أَن قَوما خَذا الحَقَّ أَودَعا
سَأَكفيكَ جَنبي وَضعَه وَوِسادَهُ
وَأَقتُلُ إِن لَم تُعطِنا الحَقَّ أَشجَعا
تَصيحُ الرُدَينَياتُ فينا وَفيكُمُ
صِياحَ بَناتِ الماءِ أَصبَحنَ جُوَّعا
خَلَطنا البُيوتَ بِالبُيوتِ فَأَصبَحوا
بَني عَمِّنا مَن يَرمِهِم يَرمِنا مَعا


Bey meines Buhlen Kopfen,
Da steht ein güldner Schrein,
Darin da liegt verschlossen,
Das junge Herze mein,
Wollt Gott, ich hätt den Schlüssel,
Ich würf ihn in den Rhein.
Wär ich bey meinem Buhlen,
Wie möcht mir baß gesein.


(بالقدسِ) لي أرضٌ ونخلٌ
وغُلامَةٌ كانت تخبِّئُ كلَّ أسرارِ المحبةِ فيهْ


Dentro una ricca sala immantinente
apparecchiossi il convito solenne.
Col Senapo s'assise solamente
il duca Astolfo, e la vivanda venne.
Ecco per l'aria lo stridor si sente,
percossa intorno da l'orribil penne;
ecco venir l'arpie brutte e nefande,
tratte dal cielo a odor de le vivande.


Nám pýchou Hus, ta žertva svatá
a pýchou národů je všech;
jím pravda jako hvězda zlatá
nám vzešla v slunných plamenech.


Wenn um das Götterkind Auroren
In Finsternis werden Rosen geboren,
Sie fleucht, so leicht, so hoch gemeint,
Die Sonne ihr auf die Fersen scheint.
Das ist denn doch das wahre Leben,
Wo in der Nacht auch Blüten schweben.


zaman korkuya gebe, bitimsiz sanılmıemir, ölü


Řež divou asi prodělal jsi dnes
a poranil tě trochu skalný tes,
jen svěř se mi, já nejsem žádný kat,
zřím jasně – podkovu ti musím dát.


كتابُ سعادةِ الدارين سفرٌ
بديعٌ عزّ بين الكتبِ مثلا
وَجدناهُ كتاباً مستطاباً
أَتى لرَشادنا أهلاً وسهلا
أَحاديثٌ عنِ المُختار تُروى
وَآياتٌ عنِ الرحمنِ تُتلى
وَأقوالٌ إلى العُلَماء تُعزى
بدَت كعرائسٍ بالحسنِ تُجلى
حَوى فضلَ الصلاة على نبيٍّ
عليهِ اللَّه في القرآنِ صلّى
فبيّنَ حُكمها فرضاً ونفلا
وفصّل نفعَها نقلاً وعقلا
بهِ خيرُ الأماني والأمالي
فرائدُ لَن تمنَّ ولن تملّا
أَرانا المُصطفى منّا قريباً
وسهّل لِلوصولِ إليهِ سبلا
هوَ الكنزُ المُباح لمَن أتاه
عليهِ لَم نَضع رصَداً وقفلا
فَمَن شاءَ الغِنى دُنيا وأخرى
بِلا تعبٍ فقد وافاهُ سهلا


Tritt ein Volk ein in die Geschichte,
Weise mit Kronen schreiten voran,
Ihrer Führung erstem Lichte
Reihen Zug an Zug sich an,
Immer gedrängter wogt es, je länger
Helden erscheinen, und Seher und Sänger
Füllen erstürmend die weitere Bahn.


Carco, passez-moi la gourde,
Que ce vin d'Irouléguy
Me fasse le cœur moins lourd
Et l'âme moins alanguie.


Ofender y rogar, vano cuidado,
y acometer a amar, y olvidar presto,
que para el cielo, en aceptando el puesto,
no ha de volver atrás el buen soldado.


Nuž, čilo, bez rozpaku,
než mi na jahodky,
na tvůj ret a tvoje líčko,
má sivůčká holubičko,
přikluše ten krotký – –
sem kalíšek vodky.


Plamen sálá, dým se houpá,
a s ním chvála naše stoupá
k výšinám.


Kdože to v řadách pravil: „Vzdát se!“
Ven z našich řad, ten prokletý,
zde není místa pro skety,
je slaboch totéž jako zrádce!


Wurde, ach, durch dich zum Herbste, der ich einem Frühling glich;


E l'è che l'illustrissima patrona,
menter la va a cuu indree sul canapè
per mett in statu quoniam la persona
stada in disordin per l'affar del pè,
in del lassass andà, cajn, cajn,
la soppressa col sedes la Lillin.


domy se řítily, země se třásla,
světla se kmitala, tratila, hasla...
bouře se stišila, bída tu zbyla.


On s'est connu si jeune ! on s'est dit tant de choses !
On a vu se lever tant de jours, tant de roses,
Tant de soleils sereins Se promener aux cieux,
Vous regardant ensemble"et lés yeux sur les yeux !
Tu n'y songes donc pas : ces tendres habitudes,
Ces soucis partagés, ces rêveuses études,
Ces printemps, tout chargés d'éclairs, de fleurs, de miel,
À toi, c'était la vie, à moi : c'était le ciel !


¿Y si fuera verdad
la inquietud que aprieta,
el rubor que sube,
el clamor que agita,
el tropel que abruma?
¿Y si fuera verdad
cuánto te quiero?


Radost nám i jaro povýšilo,
České hory měly zelenost,
Po loukách se kvítí rozbarvilo.


Lehajtja szép fejét a rózsa;
Nem éli túl a hév nyarat.
S az édes vágyak, a virágok,
Szivemben is hullonganak.


Lebe von der Schäflein Wolle /
wünsche nichts / als was ich solle /
bin in meiner Armut reich /
und ein Königin bey Schaafen /
kan ohn' Angst und Sorgen schlaffen /
werd ob keinem Stürmen bleich.


Wem zu glauben ist, redlicher Freund, das kann ich dir sagen:
Glaube dem Leben; es lehrt besser als Redner und Buch.


Und während unsere Brüder sich zerfleischen:
Das U-Boot zischt, auf London sinkt der Zepp –
Zerfliessen wir in geigenden Geräuschen
Und wippen leicht im Brasilianerstep.


Ya solo influye en su mortal destino
la libre religión de las ideas;
ya la fe miserable a tierra vino:


Teď, světice, jsi ležela tu mrtvá, zabitá...


Erhalte mir, o Herr, mein Hort!
Den Glauben an dein göttlich Wort,
Um deines Namens willen;
Laß ihn mein Licht auf Erden sein,
Ihn täglich mehr mein Herz erneun,
Und mich mit Trost erfüllen!


Doch wüthend focht der Pfalzgraf, für Zwei hieb er im Kreis!
Führt wohl des Sohnes Schatten den Arm dem Heldengreis?
Jetzt sammelt rings sich wieder sein kühnes Kriegsvolk dicht,
Wo Böhmen je noch kämpften, fehlt's auch an Hieben nicht.


Die Todten sind am Leben,
Das Leben im Entschweben;
Sich trennt, was sich gefunden,
Und bleibt in Gott verbunden.


Das Größt in Gott ist Gnad und Lieb erweisen;
Uns kömmt es zu, sie demutsvoll zu preisen,
Zu sehn, wie hoch, wenn Gott uns Gnad erzeiget,
Die Gnade steiget.


Sie fieng nun an, o Freuden!
Sich vollends auszukleiden;
Doch, ach! indems geschiehet,
Erwach ich und sie fliehet.
O schlief ich doch von neuem ein!
Nun wird sie wohl im Wasser seyn.


Da wandeln so selig im dämmernden Thal
Vergöttert die himmlischen Musen,
Allmächtig belebet ihr blitzender Stral
Den glimmenden Funken im Busen!


Aber mit einem Male erstrahlen
Tage der Nähe wie selige Segel,
Die auf dem Blau des Wassers sich malen.
Aber der Glückliche kennt nur Beharren.
Ach, er vergaß ganz die Sehnsucht der Tage
Gestern und vorher, die Jahre gehegte.
Ach, ihm erstarb ganz die brennende Frage
Wann? Und er sieht die Errettung verweilen,
Aber vom Glück?! – Und träumend entgleiten
Sieht er die Tage, die Segel enteilen
Silbern hinaus in verfließende Weiten.


Valami csúnya bűnt
koholnak. Loholnak,
suttognak odakünt.


Vuola, moja vuola,
kde se mi poděla,
s drobnými vtáčenci
do pole letěla – –


Auf, Leibgeistseel! Der König Salomon
Gibt mir sein Schwerd und Zepter in di hand!
Er salbet mich mit des Jehovahs Wort,
Und prophetirt von Christus eisern Rutt.
Er kleidt den Hof in gleichnis des Gemachs,
Das alle Welt verfällt mit ihrer pracht.
Er kleidet mich mit einem Fürstenschmukk,
Dergleichen noch kein Welt-fürst hat gehabt.
Er schenket mir zum grusse seinen schatz,
Mit denen ich empfange alle Schätz.


Bald sah ich Hohn durch deine Züge schweifen,
Drauf sie verklärt von warmer Tränen Hauch,
Nun mühsam dich das Leichtste nicht begreifen,
Dann selbst das Tiefste wieder fassen auch.


Höret ihr die Klage weit erschallen;
Lessing, Lessing! seufzt der Nachhall schwer,
Ach, ein Edler, Theurer! ist gefallen,
Ach, ein Theurer, Edler! steht nicht mehr.«


kígyózva elébe,
s a tőrt a szivébe
döfném.


Ich und jene lieben Dreie,
derer Einer nun ist hin, –
itzt die überbliebnen Zweie
ungesegnet von mir ziehn, –
ich alleine bin noch hier,
der ich weiß um die Revier.


Auch hat mich vorübergehend durchzuckt:
Ich wollte sterben nach einer grellen Raketentat.
Ich habe Lysol und einen Drillbohrer verschluckt.
Ich sandte ein Kuvert an den Hamburger Senat;
In das Kuvert hatte ich kräftig gespuckt.


Itzt wärmt der Lenz die flockenfreye Luft;
Der Himmel kann im Bach sich wieder spiegeln;
Den Schäfer labt der jungen Blumen Duft;
Sein Wollenvieh hüpft auf begrasten Hügeln.
Der Wolken Naß geronne jüngst zu Schnee;
Itzt blitzet es, trotz Demant, auf dem Klee.


Erscheinstdu, Gott, mit einem gnadenblikk?
Ach wilstdu, Gott, mein Gott, mich noch erlaben?
Du spilst mit mir im vollem Wunderschikk:
Noch Habacuc mus Danieln erdraben.
Das Löwenmaul verleuhret seine art:
Si können nicht, ob si schon wolln, zermalmen.
Dein Rath wird selbst dir, Babel, zugepaart:
Si werden bald stat unser dich aushalmen.
Ob alles A.V.S. auf unser seite rufft:
Doch ist es nur, O Babel, deine grufft.


烟笼柳影老莺啼
雨湿芹香乳燕飞
二十四桥春又尽
江南词客正思归


Nu slovem: Sir John Bull – cožpak ho neznáte,
civilisátora a lidství koryfeje v Indii? –


Pokraj lesa kdo se míhá
Jako stinný obraz noci,
Vůkol smutně pozíraje?
Slabý jest krok jeho, slabší ještě
Vzdychnutí zatajené.
K hradu hledí, tajná slova šeptá:
Slova kletby? – slova požehnání? –
Ozvěna tajemství nejeví.
„Bedřichu!“ zvolá tu Vojín;
„Bedřichu!“ zahučí šírý les.
Postava se blíží,
Blíží se a uleknuta sklesne.


恰则夭夭看小桃
靓妆撚指九分消
丁宁更耐明朝雨
款曲随风送落潮


Amour, peut-être, ou de moi-même haine ?
Sa dent secrète est de moi si prochaine
Que tous les noms lui peuvent convenir !
Qu’importe ! Il voit, il veut, il songe, il touche !
Ma chair lui plaît, et jusque sur ma couche,
À ce vivant je vis d’appartenir !


Slibovali, lákávali,
na konec ho s prázdnou přec odvšad psuli.
Dobře! Neměl beztak nic,
než pár hladných zřítelnic –
ty už pohasnuly.


"No, ne'er will I the memory lose,
" Though from my sight thy form is flown,
"Of tenderness for other's woes,
" And noble firmness in thy own.


Im Maie wardst du hier geboren,
Da lernte ich ein Lied von dir,
Ist Mai, und Jugend auch verloren,
Dein süßes Lied, das bleibet mir.«


Näherin im Erker,
Flieh aus deinem Kerker,
Flieh mit mir im Sonnenschein
In den grünen Wald hinein!


Was Erd' und Welt an mir,
Das fällt und faulet hier,
Was sein, steht unbeweget
Und wird gantz neu verklärt,
Wenn sich die Welt und Erd'
Eins in die Asche leget.


To slovo nedořeknul, Pavla vyskočila
a zrovna za zády se Dubákovi skryla,
i Dubákem to škublo rázem v každém svalu,
neb slyšeť z rákosí jak hvizdot na píšťalu
tak jasně, podivně. Tu děti na se hledly,
a oba slyšeli to, oba taky zbledli.
A když to přestalo, zas Dubák měl se k smíchu
a vysmíval se Pavle, jež se ptala v tichu:
„To nebyl hastrman, viď, že jsi mne jen strašil?“ –
„Kde pak by byl? Však já bych pořádně jej splašil!“
A hlavou pokyvoval. Pavla tedy směle
pět kroků popoběhši na hrdlo tak celé
křik spustila: „Jen pískej, pískej, hastrmane!“
a prchá nazpátek, až za Dubákem stane.
„Jen takhle na něj volej! Přijde se svou sítí,
a nežli naděješ se, už tě do ní chytí!“ –
„A já si nesmočím ni nohy do rybníka,
na suchu nemůže, to naše bába říká“ –
„Však on tě zmate jednou, dej si pozor na něj,
ba ani krávy blízko k vodě nezaháněj!
Víš, skoták Bednářů? Víš, v koňské díře loni?
I teď prý jeho duši vodník ještě honí
tu často po hrázi. Snad skotáku se stýská
tam pod vodou. Nu, kdo ví třeba, kdo tam píská,
tak pískalo to divně! Kdo ví, kdo tam není.“


Wie die herrlichen einst, Pindos und Helikon,
Und Parnassos, und rings unter des Vaterlands
Goldnem Himmel die freie,
Klare, geistige Freude glänzt.


Jsme v slunné Helladě.


A vonat befutott - s felkelt a nap -
A fejedelmi Transsylvániából.


Und als aus Mess' und Litanei die freien Bürger zogen,
Da standen dänische Reiter drei wohl unterm Rathausbogen.


ma se in sua sorte in ciel vera beatrice
l'acerbo di qua giù pervien dolore,
nel vostro amaro pianto è men felice.


volgetevi a mirar mia vita dura
e quel (lasso) ch'io sono e quel ch'io fui,
poiché 'l vostro splendor co' raggi sui
notte fe' a me fuor del suo stile oscura.


يا أَخا الريم في النَفار وَكالغُص
ن قَواماً عَطفاً عَلى عُشاقك
إِن أَقداحك الَّتي تَرَكتَني
غَير صاح تُدار مِن أَحداقك
خَلق اللَه مِن خَليقتك البد
ر وَطيب الرِياض مِن أَخلاقك


Mais tu vis, mais tu penses !
Tu songes, tu dépenses
Tes jours dans un charmant


Hilf Gott! was wälzen sich von weiten
Für schreckliche, für wilde Zeiten
Aus der umwölkten Nacht der trüben Zukunft her?
Von was für grauser Wellen Wogen
Wird Sachsens Horizont bezogen?
Es braust nach Norden zu, wie ein bestürmtes Meer.
Der Tag wird schwarz, wie Mitternacht;
Der Himmel blitzt, die Wolke kracht:
Und nun schießt Stral auf Stral, auf Hütten und Paläste.
Der Berge tiefer Grund erbebt;
Es zittert alles, was nur lebt:
Ihr Sachsen! rettet euch! denn Fliehn ist hier das Beste.


O felici serragli, o sacre mura,
Che chiudete e serrate
Quel tesor di beltate,
Quella gemma d'onor sì tersa e pura,
Riverente a voi giro i lumi e i passi,
Vi saluto con gli occhi, e bacio i sassi.


Meint ihr, weil ihr müssig geht,
Daß mir frey zu feyren steht?
Nein, gleich wie der Sonnen Rad
Keinen Blick zur Musse hat,


Lílije, vy děvy milostkvoucí!
Cože se to v tváři vaší bělá?
Zda zář luny ve vás stan si zděla?
Čili jste sníh nebes k zemi lnoucí?


Da tönt es von fernher an ſein Ohr
Mit rauhem und heiſerem Schalle:
„Komm, zappelndes Mäuschen, dich hab’ ich geſeh’n,
Und nimmer entrinnſt du der Falle!“


Doch mächtig, wie Allvater schuf,
Traf meine Seel' ein andrer Ruf:
»Held Herman sey nun dein Gesang;
»Dein Lied sey, Varus Untergang!«


Nevěděli páni
strachem kam a kudy,
rybník za rybníkem
krví byly rudy;
drábové i jezdci
složili tu kosti;
posud lid ta pole
zove „Na žalosti“.


Zpívá, jdouc skrz Dlouhou Lhotu:
Měj se, žídě, ku životu!


Nicht wolkennahe Thürme mit jeder Kunst,
Der Menschenhände trächtig, den Aufenthalt
Der Erdegötter, nicht den Erbstuhl
Mächtiger Herrscher in Gold gekleidet,


Jaký je to zubožený, prohnilý a špatný kříž!
A ten Ježíš Kristus z plechu k nepoznání černý již!


Ne, nic to není! Uchráněný nebem
jsem zůstal zatím. Byl jsem věru rád:
to cestou kolem vůz jel pouze s chlebem,
kol nás jezdíval týdně čtyřikrát.
A věru, kámen se srdce teď spad’ mi,
když viděl jsem ten známý, žlutý vůz –
leč běda, běda, jak to bude za tmy?
ptal jsem se v tušení všech příštích hrůz.


— Não vês aquele adotivo
professor de medicina,
que no olhar meditativo
mostra saber o que ensina?


V ves žítí sféru omlazení vděk
tryskni, stvoř vědu v obrození mezí
bez, nesměrnou, rub hluché phantaisie.


Den Teufel kennt fast Niemand
Und wär' er noch so dick;
Das Auge sieht nicht die Hand
Und das ist großes Glück.
Sonst lebte sich's so sicher nicht
Am Tageslicht, am Tageslicht.


Y replica la sombra, sulfurada:
«crea el manto, que huérfano de luces,
yo le tiendo a la tierra cuando salgo,


Ať meč se láme, puká štít,
on vraždí, pálí. V srdci klid.


cum una çoia a cigli ornato,
en trono stando stende so splendore;
en vista veste tene di meçato,
de perso parse e blanco colore.


Kterak se mu třásla hlava,
jazyk též snad cosi děl,
králík ovšem že to nebyl,
skoro jsem se zastyděl:


Uns mangelt des Gefühles edle Feinheit,
So Schwung und Schärfe leiht dem Schwert im Fechten,
Das hohe Wollen und des Herzens Reinheit.


سبع سنابل خضر من أعوامي
تذوي يابسة في كف الأمل الدامي
ارقبها في ليل القهر
تضحك صفرتها من صدري
وتموت فتحيى آلامي
يا صاحب سجني نبئني
ما رؤيا مأساتي هذي
فأنا في أوطان الخير
ممنوع منذ الميلاد من الأحلام
و أنا اسقي ربي خمرا بيدي اليمنى
واليسرى تتلقى أمرا بالإعدام
وارى شعري مزقا في أيدي الحكام
وارى قبري ممنوعا في كل بلاد
وارى ملك الموت يجرجر روحي
ابد الدهر ما بين نظام و نظام
وارى حول البيت الأسود بيتا أبيض
يجري بثياب الإحرام
يرمي الجمرات على صدري
ويقبل خشم الأصنام
ويحد السيف على نحري يوم النحر
وأرى سبع جوار كالأعلام
غص بهن ضمير البحر
تحمل عرش عزيز المصري
بطل العنف الثوري
وعروش الأنصاب الأخرى و الآزلام
واراها تحت الأقدام
تشجب ذل الاستسلام
وتنادي بجهاد عذري
من يد تأتي من سابع ظهر
يمضي بالفتح إلى النصر
ويخط سطور الإقدام
ويعيد الفتح الإسلامي
بصهيل الروليت الجامح
من فوق الرايات الخضر
أو تطويق عذارى الشرك بيوم الثأر
فوق الخصر وتحت الخصر
منذ حلول الليل و حتى الفجر
وأنا ارقد في غيابة بئري
اشرب فقري
رهن البرد ورهن الظلام
وتمر السيارة تشري
من بقيا جلدي و عظامي
نيران بنادقها المزروعة في صدري
بالمجان و تطلب خفض السعر
و ألو الآمر لا أحد يدري في أمري
منشغلون إلى الآذقان بتطبيق الإسلام
كف تمسك كأس القهوة
والأخرى تمتد لظهر غلام
يطمع في جنات تجري
حين يطيع ولي الآمر


人众由来口铄金
漫从时好答人心
堪怜寒露冰壶玉
尘满冠巾汗满襟


Weiß am Verstand, und weiß ist Gallas an den Haaren,
Der Vorgesetzter ist der Kayserlichen Schaaren:
Stillt er den Hahn und schafft den kalten Heintzen bei,
Sag' ich, daß er ein Sohn der weißen Hennen sey.


Ben veggio omai che né virtù d'Amore,
né aprir di fior, né verdeggiar di campi,
né vera servitù, né ferma fede,


Por qué te entregas a esa piedra
Niño de ojos almendrados
Con el impuro pensamiento
De derramarla contra el árbol.
Quien no hace nunca daño a nadie
No se merece tan mal trato.
Ya sea sauce pensativo
Ya melancólico naranjo
Debe ser siempre por el hombre
Bien distinguido y respetado:
Niño perverso que lo hiera
Hiere a su padre y a su hermano.
Yo no comprendo, francamente,
Cómo es posible que un muchacho
Tenga este gesto tan indigno
Siendo tan rubio y delicado.
Seguramente que tu madre
No sabe el cuervo que ha criado,
Te cree un hombre verdadero,
Yo pienso todo lo contrario:
Creo que no hay en todo Chile
Niño tan malintencionado.
¡Por qué te entregas a esa piedra
Como a un puñal envenenado,
Tú que comprendes claramente
La gran persona que es el árbol!
Él da la fruta deleitosa
Más que la leche, más que el nardo;
Leña de oro en el invierno,
Sombra de plata en el verano
Y, lo que es más que todo junto,
Crea los vientos y los pájaros.
Piénsalo bien y reconoce
Que no hay amigo como el árbol,
Adonde quiera que te vuelvas
Siempre lo encuentras a tu lado,
Vayas pisando tierra firme
O móvil mar alborotado,
Estés meciéndote en la cuna
O bien un día agonizando,
Más fiel que el vidrio del espejo
Y más sumiso que un esclavo.
Medita un poco lo que haces
Mira que Dios te está mirando,
Ruega al Señor que te perdone
De tan gravísimo pecado
Y nunca más la piedra ingrata
Salga silbando de tu mano.


¿Será bien aguardar a tanto aprieto,
que ya los tenga el final hielo asidos,
o en la vana esperanza divertidos,
que no siendo virtud no tiene efecto?


Vese ignorante, y sabio se mejora,
porque en el ser de Dios, en su grandeza
sólo el que ignora más, más le comprende


To each unthinking being Heav'n a friend,
Gives not the useless knowledge of its End;
To Man imparts it; but with such a View,
As while he dreads it, makes him hope it too:
The hour conceal'd, and so remote the fear,
Death still draws nearer, never seeming near.
Great standing Miracle! that Heav'n assign'd
Its only thinking thing, this turn of mind.


Aber da meinen die Pfuscher, ein jeder Schwarzrock und Grünrock
Sei auch, an und für sich, unsrer Beschauung schon wert.


    C'est alors que ma voix
    Murmure un nom tout ba c'est alors que je vois
    M'apparaître à demi, jeune, voluptueuse,
    Sur ma couche penchée une femme amoureuse!

    Oh! toi que j'ai rêvée,
    Femme à mes longs baisers si souvent enlevée,
    Ne viendras-tu jamais?

    C DOVALLE


-Yo soy cristiano En preguntar no insisto
Es la moda del día: ser cristiano,
despreciando las máximas de Cristo


Hůl s torbou v ruce, mřížemi jsme zřeli
a jedli stoje z otrockých svých mis,
my, věříce, že přijde, vyhlíželi
jsme velkou, věčnou, svatou Nemesis.


Den v dubnu, mrazné odpoledne,
ač slunce svítí. Šla do toho parku,
kde scházeli se. On tu ještě nebyl.
Šla pěšinami, chladný vítr rval jí
i plášť i vlasy. Přišel, omlouval se,
měl v očích jakous neznámou jí záři
a z duše jeho cizota k ní vála.
Hovořil spěšně, časem chytla pohled
a cítila, jak chladně znamená si,
že její líc je zažloutlá a vpadlá.
A mluvil v pracně nastavených větách
o lidech, věcech lhostejných a cizích,
o příhodách, jež zatím seběhly se,
v té době dlouhé, kdy se neviděli.
A ona cítila, že mluví toto,
by zakryl jakés ono. Zasteskla si,
by vůbec také něco promluvila,
na chladný den a na studený vítr. –


Nic, nic, jak ptáče počla lkát:
Ty, pane, sestru mou máš rád...
Já kolikrát jsem dívala se,
chtěls hladit ji po temném vlase
a šeptat jí a zasypat
růžemi její věčný chlad...


Ventosedad, y no poca,
sacó de vuestra fatiga;
yo fío que ella os lo diga,
pues las noches tienen boca;
aunque la tendré por loca
si estimándoos en un clavo,
no os habla por otro cabo;
porque, señor don Sotés,
es noche, y noche de un mes
que sabe volver de rabo.


Sei ein Philister, der sich stillvergnügt
Die Marseillaise auf den Bierbauch trommelt,
Doch beiss dir deine Finger ab, mein Junge,
Wenn du Talent zu einem Herrgott hast!
Auch sieh dich vor, dass du um Mitternacht,
Wenn dir der Vollmond schneeweis ins Gesicht scheint,
Nicht einmal unversehns pathetisch wirst,
Mit dem Revolver vor den Spiegel tappst,
Ihn deinem Doppelgänger vor die Brust setzt
Und theatralisch à la Hamlet fragst,
Wozu denn eigentlich der ganze Schwindel?
Frag lieber, wenn du's durchaus nöthig hast,
Warum den Blocksberg keine Flöhe beissen,
Wie oft sich Robespierre wohl rasiren liess,
Was zalmi dupi deutsch heisst, kurz etc.!
Das Beste freilich, doch – wozu noch reden?
Addire nichts und nichts, und du thust das,
Was Gott thut, als er diese Welt erschuf.


Ledül Poki Gergely, s bőven hányja vérét,
Vérrel kibocsátja ő magábul lölkét,
De mindjárt megtalálta ott temetését,
Mert kétszáz megholt török befödé testét:


cansado
¡Sí!
Cansado
de usar un solo bazo,
dos labios,
veinte dedos,
no sé cuántas palabras,
no sé cuántos recuerdos,
grisáceos,
fragmentarios.
Cansado,
muy cansado
de este frío esqueleto,
tan púdico,
tan casto,
que cuando se desnude
no sabré si es el mismo
que usé mientras vivía.
Cansado.
¡Sí!
Cansado
por carecer de antenas,
de un ojo en cada omóplato
y de una cola auténtica,
alegre,
desatada,
y no este rabo hipócrita,
degenerado,
enano.
Cansado,
sobre todo,
de estar siempre conmigo,
de hallarme cada día,
cuando termina el sueño,
allí, donde me encuentre,
con las mismas narices
y con las mismas piernas;
como si no deseara
esperar la rompiente con un cutis de playa,
ofrecer, al rocío, dos senos de magnolia,
acariciar la tierra con un vientre de oruga,
y vivir, unos meses, adentro de una piedra.


Hat mir ein goldkammiger Hahn gekräht,
Der der Zeiten und Völker Geheimnis singt –
Ihr wißt, es wird nimmer zu Wind verweht,
Was der kluge Schnabel der Weisheit klingt –
Er sang aus verborgener Zukunft Wolke
Mir Wunderrunen vom deutschen Volke.


Así quiso a Javier guardarle el punto,
porque sabe, que el Sol en su carrera
la eclíptica no tuerce aunque difunto


Se Morte prevenisse al mio partire,
più dolze mi saria che 'l viver poi
non riveggendo mai simile a voi,
madonna, ogni mia speme, ogni disire.


Sieh: ein Logis im ersten Stocke,
Recht weit und reich, mit Maß geheizt,
Ein Kreuzchen auf dem schwarzen Rocke,
Das sich kokett versteckt und spreizt,
Ein Chaischen, ein Livreechen drauf,
Und fährt's auch mit Fiakerpferden –
Bruder! die Seele geht mir auf: –
Ich muß Geheimer Hofrat werden!


Až odnož dubu Žižkova
do výše stromem se vzmuží
a větve kmene v mohutná,
obsáhlá ramena ztuží,
přijde sem rolník s toporem,
do silných větví jej vseká,
synkovi zrobí kolébku –
rekovi, lid jehož čeká.


Dann magst du wieder scheiden,
Der Rüstung dich entkleiden
Und bau'n dein frommes Feld.
Du wirkst im stillen Schaffen,
Wie in dem Lärm der Waffen,
Für's Vaterland ein Held.


أَبلِغ بَني بَكرٍ إِذا ما لَقيتَهُم
وَمَن فيهُمُ مِن مُلزَقٍ أَو مُعَلهَجِ
بِأَنّي أَذُمُّ العافِقِيَّ إِلَيكُمُ
وَوالِبَةَ الكَلبَ الهَجينَ اِبنَ حَشرَجِ
حَسِبناهُما مِنكُم فَقَد أَخرَجَتهُما
عَجوزاهُما مِنكُم إِلى شَرِّ مَخرَجِ


ma perch'esso sollicito proccuri
al ben di santa Chiesa e' suoi seguaci
e ch'agli inniqui audaci,
contrari ai lor voler, si metta il freno,


términos del Océano la espuma,
dulce fía? Tu métrico instrumento,
¡oh Mercurio del Júpiter de España!


CONCÊNTRICOS


Agite quois frontibus hæret sacrum theta? dona Dei penitus ametameleta. 1


Du schwarze Nacht, die du die Welt umfangen
Hast überall mit Furcht und Tunkelheit,
Schämst du dich nicht, wann meiner Liebsten Wangen
Sich lassen sehn mit ihrer Zierlichkeit?
Ihr Sternen auch, dörft ihr von oben schauen
Und in der Luft so ganz stehn unverwendt,
Wann ihr das Licht der schönesten Jungfrauen,
So biß zu euch gen Himmel reicht, erkennt?
Wie möget ihr nicht also bald verbleichen,
Wann sich der Glanz leßt sehn mit solcher Pracht?
Aurora selbst, die pfleget ihr zu weichen,
Daß sie für ihr auch schamroth wird gemacht.


فتَّاحةٌ تَأخذُها وتَفتحُ
بابيَن في داخِلها سَتَلمَحُ
وعندما تُريدُ أَن تَفتقدا
نَتيجةَ السِّعرِ بِه مُنغَمِدا
تَفتحُ في بابٍ له وتُقفِلُ
عليه حتى يَستَقي وَيرحَلُ


Nechst der Sonnen pranget nicht
In der Welt ein schöner Licht
Als der Monde, nechst dem Helden
Friedrich Wilhelm wissen wir
Nichts als Seines Hertzens Zier,
Unsre Churfürstin zu melden.


Also entkräftete der göttergleiche
Ulyss den Riesen, der an Macht
Dreyhundertmal ihn übertraf, mit Einem Streiche,
Nicht ohne Muth vollbracht:


Jungfer Mutter laß das Dencken
und das übermachte Kräncken/
das den Safft der Adern regt.
Frage den/ deß Zürnen brennet/
der zur Botschafft mich ernennet/
mir sein Wort in Mund gelegt.


Que sois en la milicia preeminente
Germanos de continuo administrando
vuestra persona en partes señalando
con corazón viril noble y valiente.


勿嫌糠秕勿嫌陈
当念农家种苦辛
输得逋租盈廪廥
却归耕陇作饥民


WHAT strange infatuations rule mankind!
How narrow are our prospects, how confin'd!
With universal vanity possest,
We fondly think our own ideas best:
Our tott'ring arguments are ever strong;
We're always self-sufficient in the wrong.


岭南咫尺莫如虔
和暖严寒别有天
一夜诗魂清到骨
晓霜封却钓鱼船


Esto siempre juzgó mi entendimiento,
que deste mal todo hombre se guardase;
y así porque esta ley se conservase,
holgué de ser a todos escarmiento.
¡Oh! vosotros que andáis tras mis escritos,
gustando de leer tormentos tristes,
según que por amar son infinitos;
mis versos son deciros: «¡Oh! benditos
los que de Dios tan gran merced hubistes,
que del poder de amor fuésedes quitos».


溽暑薰天地涌泉
弯跧避湿挂行缠
出门斟酌无忙事
睡过黄梅细雨天


Foszlányit szerte hordja
Lábán száz harci mén;
S vak rettegésre válik
A győzelem-remény.


Slepici-li vejce učí kázni?
O! vás v mozek mečem tupým bodli!
Čili takto duch váš jesti podlý,
Že nic svojich nevidíte strázní?


Ihr Nonnen und ihr Pfaffen!
Ihr sollt beisammen schlafen,
Laßt Messe Messe sein;
So oft die Glocken läuten,
So oft sollt ihr euch reiten,
Steckt ihn fein tief hinein.


Pak vzlétl habrů na koruny
jak boží lásky úsměv slunný
a nežli kdo se nadál, višní
se kadeř stříbrem pyšní.


Laß das ärgste Leid ergrimmen,
Laß Neid, Unmuth, Zorn und Haß,
Zeit und Noht ohn alle Maß
Wieder dich zusammen stimmen,
Das Gebeth der frommen Welt
Ist was Dich gefahrlohß helt.


Qu'elle est bien au piano !
Sa voix nous charme et nous touche.
Mais devant un soprano
Elle n'ouvre point la bouche.
Quoi ! Par pitié ? Dit un sot.
Oui, c'est l'humeur de Margot.
Viens, Margot, viens, qu'on te baise.


Flammende wälder am bergesgrat
Schleppende ranken im gelbroten staat
Vor ihrem schlummer in klärender haft
Hebst du die traube mit leuchtendem saft


问于胡为到海陬
仙人共去住罗浮
莫辞荔子开樽酒
无柰梅花绕郡楼


„Posuď z její vlastní řeči,
Že jsem sliboval jí jenom lásku, vděčnost;
Žádný sňátek: sama přivodí se k léči.
Lásku držím, žádám ji i o společnost;
Ale nikterak pak o manželství.
Má však žíti na mém statku,
A to bezevšeho nedostatku,
Ve přízni a ve přatelství.“


De most megrázkodik, torka muzsikája
Elfúl, mintha kötél hurkolódnék rája,
Szemöldöki, mint két ellenséges medve,
Egymásnak rohannak, s megállnak meredve;


ma dolmi che per altrui dir m'avegna
ch'ella mi ombreçi s'eo so' ananti lei:
und'eo me blasmo sol de gl'ogli mei.


Ze světa, starý, a do světa zase.


Ich verlasse nun die Welt
Und was mir an ihr gefällt.
Dir alleine will ich leben,
Dir mich gründlich untergeben.
Du alleine, Jesulein,
Sollst mein Herr und Obrer sein.


A bledý Bonaparte v Italii,
ach, po ní stýskal si, ji bohyní zval svou,
v svém srdci choval žárlivosti zmiji
a lásky portret v medaillonu na prsou,
ten byl mu v bouřích bitev hvězdou naděje
i amuletem, kterým dobyl trofeje.


Gibt mehr Gott als genug, auff daß uns nichts verterbe,
So hebe man es auff und samml es in die Körbe.
Gibt nicht Gott stets genug, so wil er diß doch geben,
Das, hat man ja nicht Brot, man kan von Brocken leben.


Mžikem na ránu hrotovou
Dvě dýky se zablesknou,
A nad hlavou jinochovou
Nahé se meče lesknou.
Kochan však křičí vesele:
„Nehodenť tento ocele;
Stranou ho jen zaneste
A na dubu oběste!“


Meine beiden Knie wurden brüchig,
Von der Stirne triefte mir das Fett.
Als das Hemd du abgetan, da schlich ich
Wonneschauernd an dein Bett.


Lahodu vdechni v kraj, písni má,
svobodou sladkou vykojená,
kouzlem ať její opřádá let
snů lidských ňader příšerný svět;
ticho, tichounce v svobodě blahé
ku srdci srdce zasnubuj drahé,
lahodu vdechni v kraj, písni má,
svobodou sladkou vykojená.


Mir ist vergangen Muht und Krafft,
Die Stärk' hat Mich verlassen;
Es mangelt Mir des Lebens Safft,
Mein Antlitz muß verblassen.
Mein' Hertzens-Angst ist gahr zu groß,
Mir ligen fast die Knochen bloß,
Kein' Hülffe kan Ich fassen.


Petulca war jüngst hin von ihrem Manne entgangen,
Sprach: Denckt ein wenig nach, worauff es angefangen!
Ein Acker ist das Weib, der Mann, der ist ein Baum;
Wann dieser wurtzelt nicht, was soll ihm dann sein Raum?


敬谨曾参氏
临深履薄如
平生传圣训
要具孝经书


Mně vzkazuje to země má?
Či jen jsi vyřídila mně,
bych zpravil o tom zemi svou?
Či duch můj taký zoufalý,
tak neladný a uštvaný
se leká strašidel,
jež z minulosti hrobové
jak mutná lidstva vzpomínka
z svých rovův v duchu vstávají?....
Duch minulosti pokladem!
V něm částka lidstva celého,
ba lidstvo celé samo jest.
Co chová jeho minulost,
čím jeví život přítomnost,
co kryje v budoucnosti se –
to v duchu lidském skupeno!
Vždyť já to byl a duše má,
jejž anděl z ráje vyháněl,
jen v jiné tvaru podobě;
vždyť já to jsem a duše má,
jež trpí lidu svého bol,
jej celý v sebe vnímajíc.
O kéž to jsem i duše má,
a lidstvo celé se mnou též,
v něm národ můj tak ztýraný;
jež anděl v ráj zas uvede.
Oj Kassandro, pryč Kassandro!


Es war ein neuer Stern erschienen,
Der wies uns wieder auf den Herrn,
Auf ihn, dem alle Völker dienen,
Wies uns der neue Morgenstern.


Přijde jaro, přijde,
bude první máj;
v ten den každý dělník
právo svoje haj!
Nechť nám nach radosti
tváře poleje,
nechť též proletář si
jednou zapěje.


Kykyryký! Dost je spánku,
den se budí do červánků,
do růží a do zlata:
vzhůru, lidé, vzhůru, zvěři,
zapěj, ptáčku, skrytý v keři,
vůni dyšte, poupata!


Žár před nimi, dým za nimi,
vše tak nezvyklé a cizí...
tuby než k rtům schýlit mohli,
jako vidění vše mizí.


«Szép Jolánka vőlegénye!
Merre andalog szemed?
Jer kedves menyasszonyodhoz,
Nézd meg mesterművedet!
Itt fekszik némán, halottan,
A kezed-rabolta nő;
Most lehelte végfohászát
Szíve, a rég vérező.


柴门流水钓矶闲
梦绕天涯鬓已斑
酒债诗逋还未了
又随人去看青山


Da wider trutzt das hellisch heer
mit toben vnd mit wüten,
Vnd brausen grewlich wie das Meer,
sie sein nicht zuuergüten,
Des Ein theyl stracks die Leer vernicht,
blutig das ander gegen sicht,
den Christum auff zu reiben
vnd auß der welt zu treiben.


Fra folti boschi o tane o altro loco
leon né lupo né can par rimaso
che non si pasca quivi o molto o poco.


Doch wie ich eifrig klomm und wie ich strebte,
Es blieb der Abstand immerdar sich gleich,
Dasselbe Bild, das körperlos entschwebte,
In Fernen glänzend, in der Nähe bleich.


Ať zpíváš nebo pláčeš,
ať klímáš nebo skáčeš,
ať klneš nebo blahořečíš –
všem na věky se nezavděčíš.


Der Herr Kosacke wie der Schlachtschütz,
Und sieht man's beiden auch nicht an,
Der Herr Kosacke wie der Schlachtschütz
Ein jeder ist ein Edelmann.
Doch schützt ihr alter Adel sie
Vor Knut' und Kantschu dennoch nie,
Vor piff paff buff buff buff,
Ja piff paff puff.


مَهاةَ اللِوى حَسبي وَحَسبُ الهَوى ذُعرا
أَما نَأمَنُ الإِعراضَ يَوماً وَلا الهَجرا
أَفي كُلِّ يَومٍ مِن صُدودِكِ غارَةٌ
أَخوضُ المَنايا بَينَ أَهوالها حُمرا
أَماناً لِعانٍ يَطلُبُ السِلمَ في الهَوى
وَحَسبُكِ ما أَتلَفتِ مِن نَفسِهِ نَصرا
أَغَرَّكِ جُندٌ لِلمَحاسِنِ باسِلٌ
إِذا ما تَداعى أَمعَنَ القَتلَ وَالأَسرا
وَما زِلتُ أَشكو فِتنَةً بَعدَ فِتنَةٍ
إِلى أَن أَتَت عَيناكِ بِالفِتنَةِ الكُبرى
دَعيني وَما أَلقى مِنَ الدَهرِ وَاِشغَلي
بِحُبِّكِ من لا يَشغَلُ الناسَ وَالدَهرا
وَهَبتُ الصبى وَالشَيبَ وَالشَوقُ وَالهَوى
لِمِصرَ وَإِن لَم أَقضِ حَقَّ الهَوى مِصرا
بِلادٌ حَبَتني أَرضُها وَسَماؤُها
حَياتي وَأَجرى نيلُها في فَمي الدُرّا
تُريدينَهُ حُسناً عَلَيكِ وَبَهجَةً
تُغيرُ الغَواني وَالخَمائِلَ وَالزَهرا
وَأَعتَدُّهُ مَجداً لِمِصرَ وَسُؤدُداً
تَبيتُ لَهُ الأَمصارُ والِهَةً حَرّى
وَما حادِثٌ يَوماً وَإِن راعَ وَقعُهُ
بِماحٍ هَواها أَو يُطاوِلُها ذِكرا
هِيَ الدَهرُ أَو شَيءٌ يُشابِهُ صَرفَهُ
وَإِبرامَهُ وَالنَقضَ وَالطَيَّ وَالنَشرا
تَمُرُّ بِها الدَولاتُ شَتّى وَتَرتَمي
عِظاتُ اللَيالي حَولَ أَهرامِها تَترى
كَأَنّي بِها صُحفُ الخُلودِ وَكُلُّها
يَخُطُّ عَلَيها مِن أَحاديثِهِ سَطرا
لَها في يَدِ التاريخِ ما لَيسَ يَنطَوي
مِنَ العِبَرِ اللائي مَلَأنَ النُهى بَهرا
كَأَنَّ رُباها لِلمَمالِكِ مِنبَرٌ
يَقومُ عَلَيهِ الدَهرُ يوسِعُها زَجرا
كَأَنَّ ثَراها لِلشُعوبِ تَميمَةٌ
تَقي مِن جُنونِ الجَهلِ أَو تُبطِلُ السِحرا
كَأَنَّ بِماءِ النيلِ سِرّاً مُحَجَّباً
يَرُدُّ إِلى حُكمِ الأَناةِ مَنِ اِغتَرّا
خُذي مِن عِظاتِ الدَهرِ يا مِصرُ وَاِشهَدي
عَلَيهِ وَزيدي في أَعاجيبِهِ صَبرا
وَلاقي بِمَأمولِ الرِضى مِنكِ مَوكِباً
تَوارَت لَهُ الجَوزاءُ وَاِستَحيَتِ الشِعرى


Valamikor voltam örömöd,
Ne hagyj itt ocsmány, bús végek között,
Nagy gyalázatomban.


Zu gleicher zeit/ zu gleicher frist/
In tausent viel oblaten/
Auff einmahl einer vielmahl ißt;
O wol der wunder thaten!
Der Glaub allein es freilich sicht/
Der sinn gibt gar verlohren;
Noch händ/ noch auge greiffens nicht/
Verstand mags nie durchbohren.


z boří vjížděl mezi dubí
v moře bílých konvalin,
z nichž se žlutal turmalín
bledých zvonců jedovatě
jako záští bez vůně.
Mezi stromy u tůně
v zeleném jak tráva šatě
lesních panen tlum se skrýval,
za tlupou se jezdců díval,
vějíři kapradí kýval.
Dubska jakby ožila,
suky steré ježila,
černé větve napřahala,
píky jezdcům z rukou rvala;
šedé brady s pňů se chvěly,
jako hadi kořeny
koním nohy ovíjely
v plihé chumle spleteny.
A zas onen strašný hlas
zblízka zněl a v dáli has’:
běda, běda, běda! Spěchem


أتاني جوابك عن رقعتي
إلى غيرها فأسأت الظنونا
فلا تعتذر عن جواب الظهور
فبعض الظهور يفوق البطونا
ولا ترتهني بإمساكها
فلست بتارك خطي رهينا


Ó šťastné město, ať se dní neb stmívá,
ó šťastný lide, vzplá zas vaše léto,
spí králové... On v srdci lidu zpívá...


Ach, aber wo soll mir
Auch wohl ein Ort vor dir
Gnug Schuz und Hülfe geben?
Wer kan dir widerstreben,
Dir, der du Held und Wafen,
Ja alles hast geschafen?


Da sie also red'ten, erhub sich heller Klang
Von Zimbeln und Drommeten. Es zog das Tal entlang
Inmitten seiner Degen König Sigurd Ring;
All sein Ingesinde im Festgeschmeide ging.


月胁霜飞镜夹瞳
龙媒扫尽朔庭空
沙丘尚有真骊牡
端自方皋一顾中


盈盈一水望牵牛
欲渡银河不自由
月照纤纤织素手
为君裁出翠云裘


Počíná jaro, je jas, je jas
a louka plna sedmikrás.
Návratu mého zročí se den,
bez tebe se zročí.
Nehleď, nehleď mu v oči.
Jsi mlád – a všude jarní jas
a louka plna sedmikrás.
Zrození tvého ročí se den,
zas vzpurný vítr běží.
Leť o závod s ním k věži!
Spas se, pohlédna na mě!


E s'eo non trovo merçé, ché mi burli
a lei, che m'à çà spinto en color nigro?
Questo farà çascun d'amarla pigro ».


春入长安百万家
湖边无日不香车
一株柳色吾无分
看杀庭前荠菜花


Alors s'en vont en foule et sultans et sultanes,
Pyramides, palmiers, galères capitanes,
Et le tigre vorace, et le chameau frugal,
Djinns au vol furieux, danses des bayadères,
L'Arabe qui se penche au cou des dromadaires,
Et la fauve girafe au galop inégal !


Tetuán


O sabor aromal do teu beijo sonoro,
Não me ficam nos lábios
Acídulos ressábios
Da ânsia sensual de onde a Volúpia espouc
Só me fica na boca
A macia impressão de que beijo asas branca


Bey der Frau Wirthin Nachts,
Sie kehrten ein:
»Wollen lustig seyn,
Das Mädchen schläft allein.«


Die Jungfrau schläft in der Kammer,
Der Mond schaut zitternd hinein;
Da draußen singt es und klingt es,
Wie Walzermelodei'n.


Huh! wie das krabbelt, kneipt und kriecht!
Und wie's so infernalisch riecht!
Jetzt fahre hin, du gute Ruh!
Geh, Grete, mach das Fenster zu!
Sie kommen, die Jesuiten!


Sag ichs, oder nicht,
Aufgefahrnes Licht!
Daß wir deiner Seufzer Rauchen,
Auch für diese Seele brauchen;
Ich verschone dich,
Jesus höret mich.


– Ten dlouhý den a noc zas dlouhá!
Vše plno snů a divných tuch.
Mne v dálný kraj kams vábí touha,
kde lidský snad už není vzduch...
„Bych uzřel, co jsem dosud nezřel,
a neřek’ nic – a potom zemřel?“
Zde ukut někde na mne šíp,
já nelovil tak dosud ryb!
Však nejásej hned, Konavljane!
Já přečkám už, co přečkat mám,
já dobře vše vždy proved’ sám
a v konec má se vůle stane!
Hle, pták zas letí k Mrkanu –
a já živ doma přistanu! –


Wir werden angetrieben
Zu sagen: Er allein
Muß selbst die Liebe seyn,
Die Er so rein kan üben.


لا تظن الله معنا ها هنا في ذا الوجودْ
هو معنا بالتجلي بتقادير القيودْ
وتقادير القيود الكلُّ فانٍ هالكٌ
عدم لكن له يظهر بالله وجودْ
إنما الكون جميعا حادث إذ لم يكن
ثُمَّ قد كان وربي كان من غير جحود
ليس شيء معه من قبل أن يخلق لا
داخل أو خارج أو ذو اتصال أو نفود
لا زمان لا مكان لا فلان كان في
أزل الآزال فافهم وانتبه مِن ذا الرقود
وتأمل في كلامي وانتظر إن لم يكن
فاهماً فالله ربي سوف بالفهم يجود
أنت مخلوق وما تفهم مخلوقاً فكن
عارفاً نفسك خلقاً كلها دون جمود
لا تجل بالفكر في ربك لن تقدر أن
تعرف المطلق بالداخل في قيد الحدود
رفع الله السموات الطباق السبع في
نظر العين كما قد قال من غير عمود
وهو لا يظهر إلا بعد أن يفنى الورى
كلهم يظهر بالإيمان منه في الشهود
فيراه القلب غيباً مطلقاً عن كل ما
كان من قبل يراه وهو مولانا الودود
واجعل الحس يراه فهو محسوس ولا
شيء معه من جميع الخلق من بيض وسود


Z dlouhé chvíle rýmy hledám,
hledaje jich nenacházím:
jindy hledaly mne samy,
když jsem z lásky verše skládal.


Ihr Berge/ Felsen/ Klüfft' und Steine/
Du Lust-Kind/ Echo/ spring mir bey
Sih wie den Abschied ich beweine/
Stimm ein in meine Melodey/
Die nichts als Wind und Seufftzen ist
Zu dieser frist.
Nun seh ich/ wie dem ist üms Hertze/
Der seinen Freund verlaßen muß/
Diß lehret mich mein eigner Schmertze
mit überfluß.


Sieh dort durch des Tempelbaues Hallen
Ernst die gottgeweihte Jungfrau wallen!
Eine Lampe, deren Flamme zittert,
Trägt sie, und mit reiner Hand umgittert
Sorglich sie dieß Licht, daß es im Grimme
Rauher Stürme sterbend nicht verglimme.
Nicht vermag es alle dunklen Stellen
Dieses weiten Domes zu erhellen;
Doch genügt's, daß Helle es verbreitet
Auf dem Pfad, auf dem die Jungfrau schreitet,
Daß ihr Schein, der milde, ernste, klare,
Ihr die Richtung zeige zum Altare,
Wo die Perlen ihres sel'gen Sehnens
Thauen, wie der Balsam Magdalenens.
Jener Jungfrau gleichet meine Seele,
Wie sie durch des Lebens Dunkel schreitet,
Nur vom ew'gen Liebesstrahl geleitet,
Daß sie nimmer ihres Weges fehle.
All ihr Denken, Fühlen, Thun und Treiben
Dienet nur die Flamme zu beschirmen,
Daß sie von des Lebens rauhen Stürmen
Unerreicht und unberührt mag bleiben.
Meines Daseins dunkle Schattenmassen
Kann sie nicht zerstreu'n mit mächt'ger Lichtung,
Aber leuchtend weis't sie mir die Richtung
Zu dem Trost nur mehr allein zu fassen;
Sichert mir den Weg, den ich betreten,
Leitet mich mit ihrer frommen Helle
Treulich hin zur wundervollen Stelle,
Wo sich Klagen wandeln zu Gebeten. –
O es gleicht mein unverlöschlich Lieben
Jenem Stern, der einstmals fortgetrieben
Die drei Könige aus ihren Landen,
Der sie über Berg und Meer geführet,
Bis sie endlich, wonnevoll gerühret,
Betend vor dem Gotteskinde standen.


Тихий, милый ветерочек,
Коль порхнешь ты на любезну,
Как вздыханье ей в ушко шепчЕсли спросит, чье? — молчЧистый, быстрый ручеечек,
Если встретишь ты любезну,
Как слезинка ей в лицо плещЕсли спросит, чья? — молчЯсный, ведряный денечек,
Как осветишь ты любезну,
Взглядов пламенных ей брось лучЕсли спросит, чьи? — молчТемный, миртовый лесочек,
Как сокроешь ты любезну,
Тихо веткой грудь ей щекочЕсли спросит, кто? — молч


Y es más noble creer en un Dios vivo,
sabio, justo inmortal, omnipotente,
que a cada paso tropezar ruinmente
por rechazar su eterno imperativo


أَقول للوَرْدِ ونَشْرُ الذي
أَهداه لي أَذْكى مِنَ الوَرْدِ
أَشْبَهْتَه في النَّشْرِ طِيباً فِلْم
خالفَتُه في الحفظ للعهد


Não leio já; queria abrir um livro
E ver, de chofre, ali, a ciência tod
Queria ao menos poder crer que, lendo,
E em prolongadas horas lendo e lendo,
No fim alguma coisa me ficava
Do essencial do mundo, que eu subia
Até ao menos cada vez mais perto
Do mistéri Que ele, inda que inatingido,
Ao menos dele que eu me aproximav
Não fosse tudo um ()
Como uma criança que a fingir sobe
Uns degraus que pintou no chã
Não lei Horas intérminas, perdido
De tudo, salvo de uma dolorosa
Consciência vazia de mim próprio,
Como um frio numa noite intensa,
Em frente ao livro aberto vivo e morro
Nad E a impaciência fria e dolorosa
De ler pra não sonhar, e ter perdido
O sonho! Assim como um () engenho
Que, abandonado, em vão trabalha ainda,
Sem nexo, sem propósito, eu moo
E remoo a ilusão do pensament
E hora a hora na minha estéril alma
Mais fundo o abismo entre meu ser e mim
Se abre, e nesse abismo não há nad
Ditoso o tempo em que eu sonhava, e às vezes
Eu parava de ler para seguir
Os cortejos em mi Amor, orgulho,
– Crenças inda! – pintavam os meus sonho
E com muita insistência, eu era
O amante de belezas ()
E o rei de povos vagos e submissos;
E quer em braços que eu sonhava, ou entre
As filas () prostradas, eu vivia
Sublimes nadas, alegrias sem co
Mas
Hoje nenhuma imagem, nenhum vulto
Evoco em mi Só um deserto aonde
Não a cor dum areal, nem um ar morto
Posso sonha Mas tendo só a ideia,
Tendo da cor o pensamento apenas,
Vazio, oco, sem calor nem frio,
Sem posição, nem direcção, nem ()
Só o vazio lugar do pensament


yo te diera... no sé... ¡no tengo nada!...
—el poeta es mendigo de la tierra—
¡toda la sangre que en mis venas arde!
¡todo lo grande que mi mente encierra!


A pisztrángos Szinyva partján
Lakik egy szép szőke kis lyány;
Pisztrángot mind oda adnám,
Hogyha őt elhalászhatnám!


O Morgestern! wie lieblig isch's uf dir!
Zwor nit gar anderst as bei eus, doch heitrer
Und glänziger isch d'Gegnig gsy und wärmer,
As wär dört ewig Früehlig, ewig Sunntig;
Und scho am Luftzug het me g'schpüert, es weiht
E sanftrer Othem dört ... i selber bi
Mer gröber vorcho wie 'ne Hozzewälder,
Der uffen Bal dappt z'Friburg im Museum.
Doch wandli fürwärts. Lueg, do isch e Tal,
E prächtig Matteland und schöni Waldig
Und klar und frisch e Bergforellewasser.
... Es het mi gmahnt ans hinter Wiesetal,
Wemme vo Mambach nidsi goht go Huse,
So schön het alles blüeht, so saftig frisch
Hen d'Chrüter gschproßt ... Früeh isch's no gsy am Morge.
Doch wien'i witers chumm, so höri rede.
Am Waldhang sitzt en alt ehrwüerd'ge Greis,
Schneewis vo G'wand und mild vo Gsicht und Art,
Um ihn im Moos e lustig Chindervolch.
Schuel het er g'halte. Nei, wie hens'em g'looset.
Me het jeds Läubli wisple g'hört im Wald.
Und Zucht isch gsy und Ordnig. Me het's g'merkt
Der bruucht kei Ruete, 's Vüdeli ze versohle.
Druf schließt ers Buech und lächlet und seit: »So!
Jetz singt no eis, dann chönnd 'er gô go spiele,
Und über d'Matte gumpe, doch gent Achtig,
Daß kei's 'ne Mejeblüemli z'semmetritt,
Und tuend keim guete Tierli Öppis z'leid!«
Was meinet er, as d'Chinder g'sunge hen?
»Se helfis Gott und gebis Gott
E gute Tag und b'hüetis Gott!
Mer beten um e christlig Herz,
Es chunnt eim wohl in Freud und Schmerz,
Wer christli lebt, het frohe Muet,
Der lieb Gott stoht für alles guet.«
Dann packes z'semm und batsche froh in d'Hend
Und springe furt. Der Greis chunnt uf mi zue.
»Gottwilche«, seit er, »was bisch du für ein'?«
Ich antwort: »Nüt für unguet, eigentli
Se g'höri nit ganz uf de Morgestern,
Doch lockt's mi zuenich, d'Sproch schint mer bikannt
Und euer Singe heimlet mi so a.« –
»He woher chunnsch denn?« frogt er. – »Wither«, sagi,
's wird Euch villiicht nit akkurat bekannt sy:
»Es isch e ferne Stern, me heißt 'en d'Erde,
Drin isch en Erdteil, der Europia heißt,
In sellem Erdteil isch e Land, heißt Dütschland,
In Dütschland aber isch am Rhi e Ländli ...« –
»Zem Dunderwetter!« brummlet do der Alt,
»Du morgesternverflogen Erdechind,
Meinsch echt, mer wüsse hielands au nit mehr
As wie der Föhreli us der Geography?
Wie goht's denn z'Karlisrueh?« –


绿树残春外
双飞锦翼齐
长沙有迁客
莫向雨中啼


Dat Best dat is mi ümmer recht,
wen weet, wat ick denn do,
wenn he – na, ick heww nicks nich seggt –
ick – na, ick meen man so!


O dunkle, dunkle Reise
Ins Land Vergessenheit!
Wär ich so stark wie weise,
Ich nähm das Reisekleid:


Den Ring mir meine Mutter gab,
Die konnte Wind und Wald verstehn,
Und blickst du auf des Sees Grund,
So wirst du deine Zukunft sehn.


Die Henne fast sich selbst vergißt,
Aus Liebe so gedrungen,
Sie sucht und kaum ein Körnlein ißt,
Sie zeigt es ihren Jungen.
O Jesu, so sorgst du für mich
Und willst dich selbst mir wesentlich
Im Geist zur Speise geben.


Ta hrdost Španěl dala Francii
hlubokou ránu. Národ obhájil
vítězně mor svůj proti lékaři,
měl zase krále svého, královnu,
své mnichy, šlechtu, řády a svou tmu.


Co, když válka zkrvavená
Rozprostře svá křídla,
By života žídla
Zrádným kvapem vypila?
Když se zpírá potupená
Příroda jejímu vzteku:
Tu zní strastné naříkání
V ulekaném okolí,
Hrozné smrti svolávání;
Ta že v jistém oudolí,
Kde víc srdce nebolí,
Ubohé ty schlácholí.
Tu kde zhouba zhoubu stíhá,
Ukrutnost se míhá,
Řekni, kterak sobě
Počínáš v té době? –


Jen plamínek pokladů lekem
se bledě tetelí – –


Que dentro de tu cuerpo soy la piel,
que dentro de tu boca soy el aire,
que muerdo cuando muerdo tus deseos
y enciendes las espaldas en gemidos.
Diva fresca, ciudad de lengua tibia,
disturbio destinado entre tus piernas,
yo sólo veo amor sobre tu cuerpo.
Detengo en los orgasmos los papeles;
confusos desde el vientre del amor
y somos del olor, la madrugada.


رشاد اسمع عقدت العزم فاذهب
وأمك فاخطبا لي اليوم زينب


Estos poemas los desencadenaste tú,
como se desencadena el viento,
sin saber hacia dónde ni por qué.
Son dones del azar o del destino,
que a veces
la soledad arremolina o barre;
nada más que palabras que se encuentran,
que se atraen y se juntan
irremediablemente,
y hacen un ruido melodioso o triste,
lo mismo que dos cuerpos que se aman.


Donna per cui mi piacque arte ed ingegno,
non fu certo pietà degna di noi
a pregar Dio ch’io sovrastessi a’ tuoi
giorni, che fer d’Amor felice il regno,


 Den ein allzufruͤh Ermatten
Um der Jugend Reſt betrogen,
Laſſet uns den Freund beſtatten,
Den wir, wenn auch fern erzogen,
Lieb, wie einen Bruder, hatten.


金阙银宫上帝居
绿章封事达云衢
晓来官吏传相告
明日放生仍断屠


يا مَوضِعَ الشَدَنِيَّةِ الوَجناءِ
وَمُصارِعَ الإِدلاجِ وَالإِسراءِ
أَقري السَلامَ مُعَرَّفاً وَمُحَصِّباً
مِن خالِدِ المَعروفِ وَالهَيجاءِ
سَيلٌ طَما لَو لَم يَذُدهُ ذائِدٌ
لَتَبَطَّحَت أولاهُ بِالبَطحاءِ
وَغَدَت بُطونُ مِنى مُنىً مِن سَيبِهِ
وَغَدَت حَرىً مِنهُ ظُهورُ حِراءِ
وَتَعَرَّفَت عَرَفاتُ زاخِرَهُ وَلَم
يُخصَص كَداءٌ مِنهُ بِالإِكداءِ
وَلَطابَ مُرتَبَعٌ بِطيبَةَ وَاِكتَسَت
بُردَينِ بُردَ ثَرىً وَبُردَ ثَراءِ
لا يُحرَمِ الحَرمَانِ خَيراً إِنَّهُم
حُرِموا بِهِ نَوءاً مِنَ الأَنواءِ
يا سائِلي عَن خالِدٍ وَفَعالِهِ
رِد فَاِغتَرِف عِلماً بِغَيرِ رَشاءِ
اُنظُر وَإِيّاكَ الهَوى لا تُمكِنَن
سُلطانَهُ مِن مُقلَةٍ شَوساءِ
تَعلَم كَمِ اِفتَرَعَت صُدورُ رِماحِهِ
وَسُيوفِهِ مِن بَلدَةٍ عَذراءِ
وَدَعا فَأَسمَعَ بِالأَسِنَّةِ وَاللُهى
صُمَّ العِدى في صَخرَةٍ صَمّاءِ
بِمَجامِعِ الثَغرَينِ ما يَنفَكُّ مِن
جَيشٍ أَزَبَّ وَغارَةٍ شَعواءِ
مِن كُلِّ فَرجٍ لِلعَدُوِّ كَأَنَّهُ
فَرجٌ حِمىً إِلّا مِنَ الأَكفاءِ
قَد كانَ خَطبٌ عاثِرٌ فَأَقالَهُ
رَأيُ الخَليفَةِ كَوكَبُ الخُلَفاءِ
فَخَرَجتَ مِنهُ كَالشِهابِ وَلَم تَزَل
مُذ كُنتَ خَرّاجاً مِنَ الغَمّاءِ
ما سَرَّني بِخِداجِها مِن حُجَّةٍ
ما بَينَ أَندَلُسٍ إِلى صَنعاءِ
أَجرٌ وَلَكِن قَد نَظَرتُ فَلَم أَجِد
أَجراً يَفي بِشَماتَةِ الأَعداءِ
لَو سِرتَ لَاِلتَقَتِ الضُلوعُ عَلى أَسىً
كَلِفٍ قَليلِ السِلمِ لِلأَحشاءِ
وَلَجَفَّ نُوّارُ الكَلامِ وَقَلَّما
يُلفى بَقاءُ الغَرسِ بَعدَ الماءِ
فَالجَوُّ جَوّي إِن أَقَمتَ بِغِبطَةٍ
وَالأَرضُ أَرضي وَالسَماءُ سَمائي


Wenn sie sich ergrimmet strecken
Aus der Tiefe hoch hinauf,
Brechen sie die Luft: Sie lecken
Gar das Wasser zischend auf.
Sie verschlucken, sie zerstechen,
Sie zermalmen, sie zerbrechen
Alle Dinge: Stahl und Stein
Schlingt ihr heisser Schlund hinein.


山头日渐上
山下日渐明
迟尔五色鸟
来为吾道鸣


sieht die Schaaren der vom Sturm Umbrandeten,
die Myriaden der nach Rettung Winkenden,
der Gescheiterten, Gestrandeten,
der Verschmachtenden, Ertrinkenden –


¿Qué resta al infeliz que acongojado
en alma y cuerpo, ni una sola hora
espera de descanso o de mejora
cual malhechor a un poste aherrojado?


伊洛渊源世所宗
高谈性理半雷同
若无上蔡除根力
远隔程门一万重


Le glaïeul rose et ses feuilles en pointes ;
Venait courir sur les pierres disjointes ;


Mora se vší milostností
Pých Alanův zbudila;
Okem plným nevinnosti
K činu pekla pudila.
Viz! tu osamělou hrobku
Zbyty brance kryjící:
Tam Alan svatební kobku
Má u prachu ležící.


窗外家僮遽疾呼
开门满幅把明珠
惊回一觉无聊梦
犹有寒灯守药炉


Amid this feast of Mind, when Fancy's Child,
Sweet SHAKESPEAR, raps the soul to virtuous deed,
When SPENSER warbling tunes his Doric lays,
Or the first Man from Paradise exil'd
Great MILTON sings, can aught my rustic reed
Presume to sound, that may deserve thy praise?


Zerknechtet und zerknetet,
Es kennt sich selber nicht;
Drum singt und wacht und betet:
Mehr Licht, o Gott, mehr Licht!
Und kehrt der Friede wieder
Dereinst nach Kampf und Streit,
Dann singt: Das Lied der Lieder,
Das ist das Lied der Zeit!


Sou bem-nascid Menino,
    Fui, como os demais, feli
    Depois, veio o mau destino
    E fez de mim o que qui
    Veio o mau gênio da vida,
    Rompeu em meu coração,
    Levou tudo de vencida,
    Rugia e como um furacão,


Rozvětřenec horem dolem
Dra se běžel v pustiny,
Ruce lomě pádil kolem,
Hledal krásné dívčiny;
Vbloudiv v počernalé lesy,
Volal: Zlatá ženo kde jsy?
Kams se milá poděla?
Potěš svého manžela!


飒飒西风万木平
微微古寺一灯明
虚堂独坐闻寒雨
疑有孤魂泣夜声


És nem vár hiába, oh, nem!
Lesz itélet, nagy itélet!
Jertek ide hallgatózni
S hinni, hogy ha nem hinnétek.


	Con esso serve per ispaventacchio,
anzi ha servito adesso in Alamagna,
a turchi, ad altri: io so quel ch'io mi gracchio.


Na escada em que antes não havi
Há sempre um quarto em que vivemos


Tak mi bylo volno v okamžení,
Když jsem krásnou vlast počala znáti,
Když jsem vyřkla v sladkém opojení
Poprvé to slovo: „drahá máti!“


V lazuru moři letní slunko plá,
Miriam hledá proti parnu chlady,
vychází v park, kde vánek vítá ji,
a stinných stromů dlouhé, táhlé řady.
Po luhu kráčí k bujné bystřici,
poslouchá květů hovor tajeplný,
usedá na břeh mezi keřů stín,
a hledí snivým okem v hravé vlny.
Bystřice vypráví, co viděla
na horách vysokých, kde má svá zřídla,
rokotá dálné věsti oblohy,
obláčkem letným kde svá měla sídla,
šeptá, co v ňadrech země zírala,
povídá mořského dna tajné divy,
a sdílí, co v své pouti sebrala,
od věků vmetena jsouc ve kruh živý.
Na druhém břehu dřímá šumný les,
lepetá v prostor snů svých šedé báje,
ptáčkové rozpěli se nad luhy,
vše vane hudbou z neznámého kraje.
I srdcem jejím tatáž hudba hrá,
proniká v hloubku celou bytost její,
čeří se v roztoužených citů tem,
a budí slzy, jež se rosou chvějí.
Pohybem liliové ručky své
trhá si nezabudku v pestrém břehu,
potápí černé oko v malý květ,
a zírá v modrou, ladnou jeho něhu.


几州陵变谷
经月雨为霖
世事今如此
西风动客心


Zde nenávist a vášeň skráň nám bodá
a kdo ví, život lásky-li ti podá.


يا ابن الأمين وحسب بي
ت الخالصيين أمينها
تشكو اليراعة ربها
مذ طال فيه حنينها
هي راية مرفوعة
للمجد وهو يمينها
فالى م يهجرها وقد
عطفت عليه شجونها
قد حرك الإحساس في
القلب الرقيق سكونها
فأنابت الداعي له
واستلفتته عيونها
فلطالما جنت به
وكفى الحبيب جنونها


acılar içinde de acziyet, garip kılmaktaydgen


Ez újjait nyugasztja zönge húrnál.
Az csillagok titkába néz, hatol;
A harmadik kezén a mérleg úgy áll,
Hogy nyelve jobbra, balra nem hajol
Sarkát levert órjás mellére tévén:
Végső csapást mér a hős zordonan.
Feje, ki járt szörnyű halálnak révén,
Nyitott szemmel lábához hullva van.


郎宿临初度
村翁喜欲颠
要知侬甲子
老弟已稀年


Přišlo ke mně jaro taky –
bože! – kdož to uvěří!
Mělo velké, tmavé zraky,
spanilé a bílé čelo,
nad kterým se černě skvělo
mračno bujných kadeří.


De lianes-serpents, d'herbes qui vous empoignent.


Reih' unsre Thränen fleissig auff,
Hemm aber endlich jhren Lauff,
Stell unser kranckes Hertz zu frieden,
O Vater, sey in keiner Noht,
Es gelte Leben oder Todt,
Von uns geschieden!


ó já bych strh’ tu tvář tvou civící
a pohodil jí ve prach v ulici
k hře drobným dětem, když jdou ze školy!


Ich lobe mir den Mann, der das, was er nicht kann,
Nicht unternimmt, und das vollbringt, was er begann.


But let me scrape the dirt away
That hangs upon your face,
And stop and eat, for well you may
Be in a hungry case.


Von alter Zeit her war des Hauses Wand
Von wuchernd dichtem Efeu überspannt;
Den liebt' der Bauer, sonst so liebeleer,
Weil er so gierig, alt und zäh, wie er!


庭草真传到晦翁
无端万紫与千红
可知肝胆朱门学
不在经书传注中


A nás kam nese to v touze?
K žití či ke zmaru pouze?
Ale, ať co chce, dá doba –
vždyť nás to unáší oba!


Porque os outros vão à sombra dos abrigos
E tu vais de mãos dadas com os perigo
Porque os outros calculam mas tu nã


Ó Pane, smiluj se nad hříšným světem,
na poli tvém jsme hnijícím jen květem;
ó smiluj se, své tělo na krev zhnětem,
jen duši zachovej po žití kletém.


雨打风吹可奈何
眼看花事渐蹉跎
人今欲去花还好
偏道花时风雨多


A rabló szótalan
És zordon férfi volt,
Csak nem, midőn a bús
Fogoly felé hajolt;


Rcete, jak tu na daleké cestě
Rád se poutník stavoval,
V slavě, jakéž není v zpupném městě,
S dobrým Raškou hodoval.


4. Wann auch ein junger gelber ſchnabel
Sich im proceſſe ſelbſt verfuͤhrt/
Und alles mit der ſilbern gabel
Fein fromm und ſittſam embrochirt/
Auch nichts in ſeinen complimenten
Als ehren tugend ſprechen kan/
So heiſſet er bey uns ſtudenten
Nur ein devotion-galan.


Třiadvacet Písečáků
v cizí zemi hrob svůj má,
a ten poslední můj krajan
sšavlován byl u Znojma.
Císař pán pak s Bonapartem
přátelsky se setkali,
tuze rádi hned se měli,
objali se, líbali.


لا تُفسِدَن سابِقَ إِحسانٍ مَضى
وَاللَهُ لا يُغلَبُ فيما قَد مَضى


剪水轻花著地消
弱肌无力倚风飘
欲知回旋空中舞
恰似杨家静婉腰


Les végétaux chambrés, le fleuri, la verdure
De ces jardins vitrés plus chauds que des maisons
Et tout le trompe-l'œil des tapis, des tentures
Voulant singer les rocs, les arbres, les gazons,
Accusent mieux, l'hiver, leur piteuse imposture
Alors que l'on regrette avec tant de douleur
Le soleil qui faisait éclater la couleur,
Flamber le verdoîment dans toute la nature !


Allein und finster schreit' ich fort,
Versunken ist mit dir mein Hort;
O daß ich dich verlieren mußt'
In solche Seelenferne!
Die Nacht ist schwül, wie meine Brust,
Vom Himmel fallen die Sterne.


Merckt, Christen, was der Teufel thut,
Den Morian das gute Blut 2
Hat Bolßwing todt gestochen; 3
So gehts, wann uns der Wein erhitzt,
Doch meint man, der gefangen sitzt,
Kan werden loß gesprochen.


Zimouli se jaro blíží, také vám se vrátí,
a kdo rod a Slovač zradil, toho panbůh schvátí.
Jeden levou, druhý pravou dáváme vám ruku,
v tom objetí srdce zplanou v stejnorodém tluku.


Einen Augenblick beglänzt vom Lichte –
Oder in der rauhen Luft gereift,
Und nun auf der harten Erde dichte


Ich lege Kron und Mantel
Beschämt am Wege hin
Und muß nun ohne Trauer
Und ohne Freuden ziehn!


Tiše a pomalu kamenný přízrak byl pohlcen,
se zvěří se vracející se vrátil zelený sen.


,
1а потом задышали б ел1Сломают сами
и орут в уши:
транспорт, мол, в Советской России разруше1Ты же и разрушил транспорт весь!
Зря верхом на паровоз не лез1А полезешь — поймает дорогЗа разгром паровозов ответишь строг


V tiché půlnoci tlum dívek před sklepy těmi,
kde dlel Messéňan kdes dole pod vlhkou zemí,
sedí ve chrámu šeři
dveří u závor na stráži, němý.


Srdce se srdci zpovídá,
myšlénky v dálku táhnou,
a ústa touhou žíznivá
po políbení práhnou.


Du fragest sie auch die ernste Frage, die schreckliche:
Auf welcher Stufe der Geister
Steht, wer den Gottesleugner
Nicht für rasend hält?


Alors, tout noir, comme une mouche,
Me parant et me régalant,
Un gai béret de Scaramouche
Me coiffe de son pli galant.


Welche Nymphe besteigt itzt das rothe Gewölk,
Mit der Krone von Gold? Rosen bekränzen ihr Haar,
Wo die Göttliche geht, keimen Blumen hervor,
Füllen Balsamgerüche die Luft.


Dama-da-noite
sob o céu sem lume
argh, que perfume!


To bůh ví. Štěstím snad by bylo otce, matky,
i jejím vlastním též i toho manžela,
z nich kdyby zářil smích neb lásky plápol sladký
a vášeň bezmezná v tom zraku hořela,


Que obrou o medo então, negar não posso:
A lancha nos parece milagrosa,
Saudável meio do remédio nosso
Em hora tão estreita, e trabalhosa.
Eu, sem me deter mais, dela me aposso,
Por ser qualquer tardança perigosa:
Tínhamos vela, e remos, e provida
Em breve espaço foi para a partida.


Ist dir's bestimmt ein Herz zu finden,
Das, mit dem deinen gleichgestimmt,
In deinem innersten Empfinden
Des eignen Selbstes Ruf vernimmt?
Wird dirs ein milder Gott vergönnen,
Von stolzer Freudigkeit beseelt,
Vor aller Welt ihn dein zu nennen,
Den deine Liebe sich erwählt?


So gern der Franzmann auch, wie Wahl und Satzung weist,
Den Scepter aus der Hand der zarten Weiber reißt,
So must er ehmals doch, die Wahrheit zu bekennen,
Marien von Florenz zum Herrschen tüchtig nennen;
Sie wars, die statt des Sohns den Regimentsstab nahm,
Mit angeworbnem Heer dem Feind entgegen kam,
Und der Rebellen Schwarm, mit dem sie muthig kämpfte,
Zur Sicherheit des Reichs und ihrer Ehre dämpfte.


Ki tudja méltán ími az öklelő
Hajdú vivását, amikor a lovast
Dárdája szórja, s mennykövek közt
A meredek falat ostromolja?


انهضْ من تخت الحكم
انهض من بياض سريرك
من سديمك
وافتح سريرتك،
فرسك البيضاءُ على وعدها
بيضاء مثل اليقظة في الخرمانهضْ من تختك
استدر بكعبك الصلد
وانحدر نحو فرسانك المنتظرين
لا نجاة لهم بدونك
ولا نجاة لك وحد


i ten kout je příliš světlý,
ni tam nelze pobýti:
neboť jistě „Čas“ už četli,
vědí, co si mysliti.


¡Y no más la veré! ¡Terrible pena!
¡Y no más en su rostro la sonrisa
hará mi encanto, de delicias llena!


Nach Puppen wird das Kind sich sehnen,
Der muntre Jüngling nach der Schönen,
Der Ruhm erhitzt des Mannes Fleiß,
Und Gold begehrt der matte Greis.
Bei so veränderlichen Trieben,
Wer wird sein wahres Glücke lieben?
Nur Der, der Schönen, Ruhm und Geld
Für Puppen der Erwachsnen hält.


E se non fussi il rimembrare ancora
consolator degli affannati amanti,
Morte posto avre' fine a tante pene.


Ki jót beszél, Krisztust beszél,
Szörnyű a szél
S vitorla nincs:
Krisztus kell, ajtó és kilincs.


A na luka jsem vyšel z těchto lesů,
tam ocún krášlí kraje chudé šaty –
květ jeho jeden z toulky své ti nesu –
jest jak tvá láska – ostře jedovatý...


Obdiv bouři, obdiv kráse
napájí jen touhu v prsou
a ta jimi vzlétá výš.


Wolst alsofort,
O liebster Hort!
Mich diesen Tag behüten
Vor Sünd und Schand,
Vor hartem Stand
Und vor der Feinde Wüten.


Milyen gonoszságot
Forralnak magokban,
Hogy nem beszélnek fönn-
Szóval, csak titokban?
Mily istentelenség
Forog elméjökben,
Hogy alattomban kell
Eljárniok ebben?


Щечки рдеют алым жаром,
Соболь инеем покрыт,
И дыханье легким паром
Из ноздрей твоих летиДерзкий локон в наказанье
Поседел в шестнадцать лет…
Не пора ли нам с катанья? —
Дома ждет тепло и свет —
И пуститься в разговоры
До рассвета про любовь?А мороз свои узоры
На стекле напишет внов


Ich, sagte Mars, lehr' ihn die Kriegeskunst,
Durch welche mancher Mensch der Götter hohe Gunst
Erworben hat, und itzt
Im glücklichen Olymp bei uns zu Tische sitzt.


Vždy v masopustě hladkých na lístkách
„tanečním pořádkem“ to zve tištěný řádek;
a když se to pak v sále provádí,
je z toho obyčejně jen – taneční nepořádek.


Ma quel con un fendente al capo mira,
e poi la spada in giù fischiando abbassa;
l'altro il suo bon corsier da parte tira,
sì che senza toccarlo il colpo passa;
indi ver' lui velocemente il gira,
e sotto gli si caccia e l'urta e squassa;
poi, fuor tratto il pugnale, il destro fianco
percotendo gli piaga e 'l braccio manco.


Le sort est vil ; de nous toujours, traître et fantasque,
Mais jamais jusqu'ici l'on n'avait vu ce masque


Bělá se ves mezi topoly,
i když noc kryje ji tmavá.
Nad tou vsí s topoly srdce už nebolí –
bolí jen mladá má hlava.


أحسن بها يا سيِّدي أنعماً
لم أرها إلا لكم تُنسبُ
فلم أقلْ حين فشا عرْفها
من أين هذا النفَسُ الطيب


Mne vždycky baví v slunce žáru,
jak v okně její budoiru
své stopy nechal každý ples,
kde tančívala s celou duší...
Hle, krásná paní zvolna suší
tam spoustu zašlých kytic dnes.


Baljóslatú, bús nép a magyar,
Forradalomban élt s ránk hozták
Gyógyítónak a Háborút, a Rémet
Sírjukban is megátkozott gazok.


Come 'n cità che da crudeli et empi
nemici, oltra le morti e le rapine,
giace conversa in ceneri e 'n ruine,
con miserandi e non più oditi essempi,


Jak co chutná, snadno zvíš,
Pakli toho okusíš.
Nejez, dokud nemáš chuti,
Hlad pak tobě jídlo vnutí.
Ačkoliv je sladký med,
Nemírnému bývá jed.
Hořkne v ustech pelyněk,
Sladne dryák z bezinek.
Ocet vinný chutně kyselý,
Pivní bývá zabřesklý;
Sůl kuchynská je slaná,
Trpká trnka česaná;
Pepř je perný, křen čpavý,
Kousavý a štiplavý.


Ne lépj nyomomba; légy te bölcsebb.
Panasszal napjaid’ ne töltsed.
Ne légy telhetlen vágyaidban;
Vedd a világot úgy a mint van.


Deh, s'el ti piace, i' m'açerto ch'el fie
e ch'ella agradirrà la pura fede,
ma sença te l'alma trista non crede
de mille priegi trovar pur un sìe.


Kde jsou ty Vesny, z kterých duše fialek
zde dýše roztavena v sladké krůpěje?
Tak dýše ruka tvoje, šíj, tvých ňader vděk,
v té vůni samota a sladké naděje
a tiché jásání a upomínek něha
a rozkoš s tebou být z té vůně šlehá.
Ba celá duše tvá v tu vůni rozlitá
jar zašlých glorií mou duši ovívá,
já cítím, hlava má v tvých ňadrech ukryta...
zřím dlouho v tvoji tvář, která se usmívá;
kéž sloku poslední mé básně dozpívá
ten úsměv nebeský, to dlouhé, vlídné zření!
Tvou vůní zahrnut chci čekat v sladkém snění,
než vůní probudí mne tvoje políbení!


Catane et Palerme l'ont plu.
Je n'en dis rien ; nous t'avons lu.
D'avoir parlé bien tendrement,
Moins en voyageur qu'en amant,


Wolt ja mein Glaub in Ungemach
Das Schwerd zuführen werden schwach,
Die Arme sinken lassen,
Wann meine Stärke nichts mehr gilt:
So sey, O Jesu, du mein Schild
So laß mich dich anfassen.
Der Satan bald in Onmacht fällt,
Wann sich dein' Allmacht vor mich stellt.


O Gott! wo bin ich doch?
Auff was für einer Erden?
O weh mir! leb ich noch?
Ach! ach! wie will mir werden!
Ich bin gantz müd/ und schwach/
Erfüllt mit Ungemach/
Und schmertzlichen Beschwerden.


村南村北总西风
桕叶先霜浅着红
野鸟飞边堪入画
数家篱落夕阳中


„Jest pravda vše, co Jophon mluvil vám,
že žádám zlato, utěšen-li duch;
že syna častých hněvů málo dbám
a na výstrahy jeho vždy jsem hluch;
či nemám kmet už v konec všeho žití,
když chvíle dovolí, se potěšiti?


S minden olyan mozdulatlan...
Mult, jövendő tán együtt van
Ebben az egy pillanatban?


Kůra ještě je živá i ruka má na ní,
pro nikoho, pro nic, co mírné vládne tu, zdejší.
Mé květy byly pláčem do marné svěžesti ranní,
mé plody jsou hořkostí večerem nedosycenou,
až spadnou, jedem budou, ne chlebem.
Pohřbi mne, země, kde jsi nejčernější!


Als sie mich an ihren Busen drückte,
Liebe mir und stete Treue schwur;
Als sie mich ins Himmelreich entzückte,
Damals lachte, so wie jetzt, die Flur.


Pozor, Bratří! Víte, co Vám vnuká
slavná moudrost krále Svatopluka!
Žádný škůdce ať Vás nerozdvojí!
Vždyť Vás láska k Církvi, k vlasti pojí!


向晚佳人逞艳妆
偶随月姊到山房
自怜老去无佳句
亦复冥搜为发扬


Doch selig süß wird das Erschrecken,
Tut man allmählich sich entdecken.


Und warum fallen oft zu haufen
die tobend-brausend-laute wind?
weil sie, zu bausen sehr geschwind,
das meer gern wolten gar aussaufen.


Dann bin ich Jungfrau worden,
Bekam ein Herz geschwind,
Und Herz und Jungfrau waren
Wie lauter Wog' und Wind.


Sein Heer, die Sterne, Sonn und Mond
Gehn ab und zu, wie sie gewohnt,
Die Erd ist fruchtbar, bringt herfür
Korn, Öl und Most, Brot, Wein und Bier,
Was Gott gefällt.


Venne in speranza di lontan Ruggiero,
che questa fosse armata d'Agramante;
e, per saperne il vero, urtò il destriero:
ma riconobbe, come fu più inante,
il re de Nasamona prigionero,
Baliverzo, Agricalte e Farurante,
Manilardo e Clarindo e Rimedonte,
che piangendo tenean bassa la fronte.


Schauet drauß die weißen Flocken,
Wie sie streichen hin und her,
Wie sie sich zusammen stocken,
Wie sie stürmen überquer!
Das ist ein gesundes Wetter,
Und man heizt auch tapfer ein,
Horchend bei dem firnen Wein
Der Musik von einem Bräter.