Jak bych opojen byl vínem,
vůní, hudbou, sny, já kráčel,
kam se mihlo zlaté křídlo
nebeského ptáka štěstí.
Šli jsme dlouho temným lesem,
jenž byl hlubší víc a více,
divočejší, plný bažin,
nad kterými bílou hlavu
těžkou vůní leknín houpal;
stromy byly jako sloupy,
černé sloupy bazaltové,
bez pohnutí stály kolem;
sem tam býlím jen se mihnul
motýl, a když hled jsem blíže,
lebku měl na svojí hlavě.
Vedro padalo s těch korun
nehybných jak těžké mračno;
skály rostly, jejich stěny
byly náhle obličeji;
kleč, která jim rostla z ňader,
v dál se táhla jako ruce,
kořenů změt dole zase
na kotouče zeměplazů
měnila se mému oku.
Pták lét stále dál a dále,
jako hvězda, která padá;
mih se vždycky před mým zrakem,
mnil jsem, že juž ztracen kdesi,
an tu náhle na kadeři
stromů divných, jež jsem neznal,
on se zaskvěl jako rubín.
Vodopády valily se
po kamenných stupních v propasť,
ve vlnách pták smočil křídlo
a pak střásal na vše strany
celý liják drahokamů.
Teď se kmitl v temné sluji,
balvany jež překlenutá
zela jako dračí tlama,
za ním volala má touha.
Dlouho v tmách jsem kráčel pouze,
přede mnou pták, cizí ruka
jak by rudý nesla kahan
na cestu mi svítíc v spěchu.
Šel jsem rychle, hrůzou často
zavíral jsem obě oči.
Bod, jenž ved mne, náhle rostl,
byl jak slunce – věčný Bože,
v jeskyni jsem stál teď velké;
tisíc stvolů křišťálových
viselo se stropu dolů,
tu jak hrozny obrovité,
jehlance jak obrácené,
jako prales zkamenělý.
Nevím, odkud záře slunce
vnikala v ty tůně ledné,
ale vím, že celé duhy
po klenutí táhly zvolna;
nevím, odkud tekla voda
v křišťálovou tuto lázeň,
ale vím, že zvuky kapek
padajících, zmírajících,
o klenbu jak hudba hrály.
Co tu divů! co tu krásy!
Kráčel jsem jak ve snu spilý.
Pták přede mnou jako hvězda,
na křídlech mu duhy hrály.
Teď se mihl jak šíp zlatý,
zase v tůň, já musil za ním,
hloub a hloub to stále jelo
tmou, kolem nás vodopády
burácely ze tmy do tmy,
zřel jsem oblouky jich valné,
stříbrné a padající
ještě hloub až ke dnu země.
Pták se vznesl, nyní vzhůru,
můj zrak za ním – věčný Bože,
já jsem viděl z hloubky hvězdy.
Nebe černé jako příkrov
a přes jeho nepohnutou,
děsně klidnou, tichou plochu
táhly zvolna zlaté světy
jak obrovským někde kolem
soustav měsíců a sluncí
neviděn by cherub točil.
Hrozné zjevení a děsné!
Točily se, přešly, jiné
za nimi, bez konce, dále
legiony, miliony.
Já se díval v jejich tváře,
rokle zřel, z nichž teklo zlato
jako proudy, pusté břehy,
skalná bradla bez života,
jak by zavěsil kdos kostry
vedle sebe v jedné řadě
na dlouhý drát nekonečna.
A zas jiná plná ohně.
Odvrátit jsem musil oči,
zakryl tvář a zalkal z duše:
Hrozné, Bože, jsou Tvé divy!
Ale kde jest štěstí naše,
co jest, kde jest, jak jen k němu?
Pták se mihnul zlatým křídlem,
dále šla zas divná cesta
přes kameny, jak by vlny
nějakého moře kolem
ztuhly v běhu, zkameněly.
Ani útlý stonek trávy
neprolomil kůru země,
ani mech svou šedou plísní
na balvanů nesed hlavu;
všady pusto, skály rostly,
mezi nimiž sem tam tlely
obrovité dlouhé kostry,
nevím, obrů či snad zvěře.
Snad tu druhdy kvetl život.
Chtěl jsem sednout na kamení,
ale ptáče dále letlo.
Brzy začla tráva opět,
keře zas a zase stromy,
zajásal jsem v hloubi duše.
Šli jsme opět známým lesem,
stanuli jsme, kde jsem vyšel.
Slunce bylo na západě,
červánek zas vroubil stromy,
stíny rostly, rosa kmitla.
Bolely mne velmi nohy,
žízeň stáhla moje hrdlo,
a já ptal se jako druhdy:
Velký jest Tvůj svět, Ó Bože,
neobsáhlý, nemá konce,
ale kde to štěstí naše?
Ještě krok – a já je viděl.
U kapličky matky boží,
kterou šípek opletává
miliony vonných květů,
na pahorku mezi trávou
seděl pastýř, jehož flétna
ráno pouť mou provázela,
na klínu svém držel dívku,
která z jitra na jahody
s malovaným vyšla džbánem.
Flétna v trávu pohozená,
a džbán v trávě překocený,
ale ruce v objímání,
ale ústa ve hovoru.
Seděli tak tiše sami,
ona kladla mladou hlavu
na mohutná jeho prsa,
přes něž husté její vlasy
vlnily se jak len zlatý.
Šátek dávno pad jí s hlavy.
Šípek větrů každým hnutím
do klína jim střásal růže,
nebe bylo modré, čisté.
Tu jsem uzřel svého ptáka,
nad jejich on stanul hlavou,
do zpěvu se dal a jásal
a pak letěl výš a výše,
až byl hvězdou ve azuru.
Juž jsem věděl, co je štěstí,
kde jest, jak se dostat k němu.
Přes sepjaté ruce moje
tekly slzy jako oheň.
Cítil jsem, jest příliš pozdě,
ale rty mé šepotaly:
Krásný je Tvůj svět, můj Bože,
veliký a nekonečný,
ale nad vše v něm je láska.
Děkuji Ti, já ji spatřil.


Az istenember képe bús marad.
Átvert kebléből foly biborszalag.
Szelíd jóságaért ekkép fizettek.
Békét hirdetni jött s harczot teremtett.
»Pax vobis! Béke véletek!« ... De hol?
Nincs béke itt a földön, nincs sehol!
Kereszt alatt görnyedve vérzünk,
Ahasvér bujdosása létünk.


Die Fürsten vollen Güt' und Milde,
Was führen sie in ihrem Schilde?
Gemeiniglich ein wildes Thier,
Ein Thier voll Raub- und Mordbegier,
Wovon gottlob nichts weiß die Welt,
Als daß man es im Käfich hält.


Dám i o tom zprávu tobě zhůry,
Komu místo zde už slíbeno,
Komu věnec pletou nebes kůry?


城南秋草碧于烟
无数白鹅随我船
风帆乍举惊呼散
拍水过溪相对眠


A modlím se, by přišla bouř
a mocných větví šum,
by zapěl písně z dávných dob
nám slávy dědicům!


Das Fräulein stieß die Knecht hinab,
Den Liebsten auch ins heiße Grab,
Sie selber dann in die Flamme sprang,
Über ihnen die Burg zusammensank.


Dones son y magnánimos favores
que despiertan la voz de mi conciencia
y me acercan a Vos Vuestra inocencia
padeció por mi bien penas mayores


DESCRIPTION would but tire my Muse:
In short, they both were turn'd to .
Old Good-man  of the Green
Remembers he the Trees has seen;
He'll talk of them from Noon till Night,
And goes with Folks to shew the Sight:
On , after Ev'ning Prayer,
He gathers all the Parish there;
Points out the Place of either ;
Here , there  grew.
Till once, a Parson of our Town,
To mend his Barn, cut  down;
At which, 'tis hard to be believ'd,
How much the other Tree was griev'd,
Grew Scrubby, dy'd a-top, was stunted:
So, the next Parson stub'd and burnt it.


画堂灯已灭
弹指向谁说
去住本寻常
春风扫残雪


Příkladů takých jest více,
Ba, řeklbych, na tisíce;
Uvedl jsem tyto pouze,
Bych vysvětlil divný úkaz,
A dal spolu skvělý důkaz:
Že o ženské není nouze,
A na vás že nyní jesti:
Hbitě je k oltáři vesti.


Tu amor el rayo fulgurante ha sido
que dio aliento vital al pecho inerte:
el ángel eres que arrancó a la muerte
la vaga sombra de mi bien perdido


Zřím zeleň rostoucí, leč jako plátno,
po kterém ve dne, v noci rozvíjí se
svět s novou osou, jinak zlý a slunný,
s ovocem tropů v domorodé míse.


Do té doby budiž lehký nám tu kámen!“ –
Ozvalo se ještě temné táhlé „Amen!“


Hugo, sombre, dédie
Sa morne tragédie
Aux grands cœurs désolés,


Quel dì che vider pria l'ardente luce
gli occhi mei, che avampòn del suo splendore,
non fu in mio arbitrio a far riparo al core,
anzi, a' nemici suoi fui guida e duce.


نصحنا لكم نصحاً نرجّي ثوابه
من الله لا حمداً نريد ولا شكرا
ونحن بمكنون من السر مضمر
نناجيكم سراً ونسمعكم جهرا
فلا تعملوا أو تعلموا الباب كله
ولا تستروه أو تحيطوا به خُبرا
وإن خضتم فيه بعلم وحكمة
فصبراً على ما بين أيديكمُ صبرا
ولا تكثروا إلا الجميل فقدّموا
لأنفسكم ما بين أيديكم ذخرا
وهذا ختام القول في الحكمة التي
بدأنا بها شكراً لخالقنا شكرا


Doch hatt' er noch die Augen nicht geschlossen,
Als plötzlich ihm ein lieblich Bild erschien.
Er sah das Meer von bunten Blumen sprossen,
In Strahlen schwamm der Wellen dunkles Grün,
Ein süßer Klang kam durch die Luft geflossen,
Wie um's Gebirg' oft leichte Nebel ziehn,
Ein holder Duft, wie von den sel'gen Höhen
Des Libanon, begann umherzuwehen.


Canta la luz aire arriba
como una alondra.
Y por la rama de su canto sube
el mediodía.
Quieren los ojos seguirlo
pero no llegan.
Como el amor, el sol,
de tanto, ciega.


Ja, ja, es kommt der Glaube,
Auch er, er kommt noch nach,
Er ruft dem Sohn vom Staube
Einst das Gewissen wach!


An Zärtlichkeit und an Verehrung glich
Kein einziger dem edlen Friederich.
Nicht nur sein Gut, er hätte selbst sein Leben
Um einen Kuß, bezaubert, hingegeben.
Er wußte wol, das Geld erkauft den Sieg
Unzweifelhaft, sowol in Lieb', als Krieg,
Sprengt Schlösser auf, kann Wall und Burg ersteigen,
Wiegt Wächter ein, macht Knecht' und Mägde schweigen,
Und wiederum, schnell wie das Spiel sich dreht,
Den Knecht, die Magd verführerisch beredt.
Nichts lockt so sehr von allem, was wir kennen;
Nichts auf der Welt ist freundlicher zu nennen.
Avidien! dir lacht in der Natur
Nichts, als das Geld: sonst alles lächelt nur.
Nichts gleicht, für dich, an Liebreiz, und an Freude,
Dem Sonnenerz, der besten Augenweide.
Doch Friederich war kein Avidien:
Nur Silvia war ihm auf Erden schön.
Er hielte sich glückselig im Verschwenden,
Für Silvien auch alles aufzuwenden.
Allein umsonst, wie viel er auch erfand;
Ein trockner Kuß auf Handschuh oder Hand,
Ein kurzer Dank, womit sie ihn beehrte,
Der ihren Stolz durch Pracht und Knechtschaft mehrte,
Ein karges Lob, ein seltner Seitenblick,
Das war sein Lohn, das war sein ganzes Glück.


Denn wäre hundertmal dir unterthan die Welt –
Was frommt's, wenn dir der Will', sie zu beherrschen, fehlt?


3. Weiß und verſteht er nicht gar viel/
So mag er albern ſeyn/
Wo er nicht hunger leiden wil/
So mag er freſſig ſeyn.
Und wo er ja von morgen an
Den durſt nicht wohl vertragen kan/
Mag er verſoffen ſeyn.


Keine Ferne macht dich schwierig,
Kommst geflogen und gebannt,
Und zuletzt, des Lichts begierig,
Bist du, Schmetterling, verbrannt.


Скучная лампа моя зажжена,
Снова глаза мои мучит онГосподи, если я раб,
Если я беден и слаб,
Если мне вечно за этим стоном
Скучным и скудным томиться трудом,
Дай мне в одну только ночь
Слабость мою превозмочь
И в совершенном созданьи одном
Чистым навеки зажечься огне


Zu dreien ist die Liebe schwer,
Und einer geht dann nebenher.


Bzučení mušek v uši ti zní,
jen vzduch zlehounka obilím hne...
Skřivan... Cos vzlétlo: koroptví dav.
Dál slyšet cvrčky.


Ach, sie blühten wohl vergebens,
Da kein Sommer mehr sie reift.
Aber wenn der Sturm des Lebens
In die vollen Zweige greift,


青青水中蒲
秀色宜三春
常苦秋气早
飘飘悲路人


onestamente e piatosa acignarme,
ond'io a memoria l'atto almo e suprano
averò sempre, in questo viver breve.


bis es die unbekannten Munde schluckten,
die niemals reden. (Wo besteht und denkt
ein Hirn, um ihrer einst sich zu bedienen?)


Tudom, ha meglátja, el fog tüle válni.
A hitván kobakot s urát megutálni.


Des Lebens süßes Schmeicheln
Gewann mich neu in seinen Bund,
Und nimmer mag ich heucheln:
Ich fühle mich gesund.


Nicht schüchtern mehr, wie zage Jünger, drängen
Um ihren Sänger sich, die ihn gekannt.
Das ganze Volk schon horchet den Gesängen,
Er kam nach Hause, der sich selbst verbannt.
Kein Fremdling ist sein Geist mehr; deinen Klängen,
Ghasel, hat unser Ohr sich zugewandt;
Wir tranken all' am Melodienborne,
Der Platen's Brust entströmt' in Lieb' und Zorne.


结宇城隅野老同
只将歌咏纪元功
枯荄亦喜春回早
为在条风振拂中


His lofty numbers how sublimely great!
Lifting the ravish'd sense to heights supreme,
Again with fancy painted woes elate,
He shews the passions of the tragic theme.


Mocněj, než kdy se mu zmáhá
Toužení ve prsou
Po milém společníku,
Jenž ho svou blažíval hrou.


Schönes Weibchen ... saurer Wein ... und ... süßer Kuß ...
Ei, wie schwank' ich hin und her ... wie wankt mein Fuß ...
Süße Wirtin, – halte fest mich doch im Arm,
Weil ich sonst zu Boden fall', – daß Gott erbarm'!


In den Gärten, wo die Schritte
Und die Worte nicht mehr eilen,
Wo die Träume unter weißen süßen Bäumen
Wie in lauter Wolken weilen.


安车扶上白头亲
徐积当年也为贫
忆昨扁舟淮上路
青山吾拜墓中人


Die den Herrn gebären soll,
Knieet still und andachtsvoll,
Scheint nur eines zu betrachten. –
Jedes Wort und jedes Ding
Sei auch mir ein Himmelswink,
Fleißig auf mein Heil zu achten.


Ein Zug von holden Gestalten
Der schreitet über den Plan,
Als Heiland mit dem Oelzweig
Wallt jede von ihnen heran.


Gemeine Knechte fahren in der Chaise
Nach Hofe hin, wie Narren aufgeputzt;
Der Landrath bringt zu Markte Wurst und Käse,
Vom langen Weg ermüdet und beschmutzt;
Dort schleppt sich eine Waschfrau fort auf Krücken,
Wer sie erblickt, macht seine Reverenz,
Zieht seinen Hut, krummbuckelt seinen Rücken
Und nennt das alte Waschweib: Excellenz!


Dass wir einander in seliger Ruhe geniessen durften,
Dankten wir himmlisch erfreut nur dem christlichen Gott.
Fromm und feierlich wir schritten von Kirche zu Kirche,
Und im dämmrigen Gang fand sich Lippe zu Mund.
Und im Beichtstuhle fand sich Brust zu bebenden Brüsten,
Und im Herzschlag schlug dröhnend die Glocke vom Turm.


Als ich ging die Flur entlang,
Lauschend auf der Lerchen Sang,
Ward ich einen Mann gewahr,
Arbeitsam mit greisem Haar.


Amor, vuestro absoluto y real respeto
de conde de Monreal, me ha trasformado
en secretario: de señor, criado.
Vuestro fuego es la causa, yo el feto.


Wer hat dies Wunder mir gethan?
Wer schloß die Wunde mir so zu,
Daß keine heiße Narbe glüht?


Dich, vor Minuten noch, im Himmel Hochgeborner,
Bewundernswürdiger, Gesunkener, Verlorner,
O schöner Stern! mein Lied soll dich verewigen! – –
Doch – halt! – wo bist du denn?


Lieb Mädchen guten Morgen!
Lieb Mädchen gute Nacht!
Warum willst du nun schlafen?
Da schon die Sonn' erwacht.


Elűzi majd a jobb idő
Ügyünk setét homályait,
Kifejti s délre hozza ő
Sok szenvedésünk titkait.


Не вы — а я люблю! Не вы — а я богата…
Для вас — по-прежнему осталось все,
А для меня — весь мир стал полон аромата,
Запело все и зацвело…
В мою всегда нахмуренную душу
Ворвалась жизнь, ласкаясь и дразня,
И золотом лучей своих огнистых
Забрызгала меня…
И если б я вам рассказала,
Какая там весна,
Я знаю, вам бы грустно стало
И жаль себя…
Но я не расскажу! Мне стыдно перед вами,
Что жить так хорошо…
Что вы мне столько счастья дали,
Не разделив его…
Мне спрятать хочется от вас сиянье света,
Мне хочется глаза закрыть,
И я не знаю, что вам дать за это
И как мне вас благодарить…


Колокольчик однозвучный,
Крик протяжный ямщика,
Зимней степи сумрак скучный,
Саван неба, облака!
И простертый саван снежный
На холодный труп земли!
Вы в какой-то мир безбрежный
Ум и сердце занеслИ в бесчувственности праздной,
Между бдения и сна,
В глубь тоски однообразной
Мысль моя погруженМне не скучно, мне не грустно, —
Будто роздых бытия!
Но не выразить изустно,
Чем так смутно полон


Нет, полно, полно! впредь не буду
Себя пустой надеждой льстить
И вас, красавицы, забудНет, нет! что прибыли любить?
Любил я резвую Плениру,
Любил веселую Темиру,
Любил и сердцем и душоОни шутили, улыбались,
Моею страстью забавлялись;
А я — я слезы лил рекой!
Нет, полно, полно! впредь не буду
Себя пустой надеждой льстить
И вас, красавицы, забудНет, нет! что прибыли любить?
Мне горы золота сулили;
«Надейся!» — взором говорилПришло к развязке наконец…
И что ж? мне двери указали!
«Учись знать шутку, друг!» — сказалОни смеются! я глупец!
Нет, полно, полно! впредь не буду
Себя пустой надеждой льстить
И вас, красавицы, забудНет, нет! что прибыли любить?
Тот ввек несчастлив будет с вами,
Кто любит прямо, не словамВам мило головы кружить,;
Играть невинными сердцами,
Дарить нас рабством и цепями
И только для тщеславья житНет, полно, полно! впредь не буду
Себя пустой надеждой льстить
И вас, красавицы, забудНет, нет! что прибыли любить?
Ах! лучше по лесам скитаться,
С лапландцами в снегу валяться
И плавать в лодке по морям,
Чем быть плаксивым Селадоном,
Твердить увы печальным тоном
И ввек служить потехой вам!
Нет, полно, полно! впредь не буду
Себя пустой надеждой льстить
И вас, красавицы, забудНет, нет! что прибыли любить?


Penser l'avanza e lo cresce e rinova
e vallo sempre in sua ragion fermando
e falli fare di ciò che vol prova;


Dijeron tu pena tus labios que ardían;
la sed que ahora tienen, entonces tenían.


Wir zechen gern in Frieden,
Und glauben, was man kann!
Im Osten auch und Süden
Wohnt mancher Biedermann,
Doch rühmt ein Schalk uns Kloster,
Tonsur und Paternoster;
Frisch!
Trommelt auf den Tisch!
Frisch!
Trommelt auf den Tisch!
Und schickt ihn heim ins Kloster!


S átsuhansz a városon,
Bérházak felett,
Felragyog sugároson
Sok vak emelet:
Reszkető, bibor varázs,
Vén kémény fala,
Lányszemszínű kék parázs
A szelíd pala.
Mély, sötét udvar felett
Négyszögű egen
Táncos lábad emeled,
Mint halk szőnyegen.


Hagyni, hogy hívjon puha pázsit-párna,
s nem ülni le –
koszorút kötni ezerszín virágból
és nem tenni fel egymás homlokára.


Total que más da!
Está cumpliendo su cometido, esta consumiendo su final,
Puedes escaparte de mi cuerpo pero no puedes escaparte de mi alma...
El alma que en este tiempo me ha dejado y ha huido tras de ti..
Aún cuando no quieras, aún cuando no entiendas
Mi alma te está abrasando en este momento y mis manos te están
cubriendo con mis sentimientos,
Mi alma te abraza ahora,
Ahora cuando incontenible estoy escribiendo,
Ahora cuando lees estas líneas,
Ahora cuando el calor inunda tus mejillas,
Y te sonrojas de vergüenza, te sonrojas de ira,
Ó cuando simplemente las ignoras...
Como esconderte de mí si el olor de tu piel se impregnó
en mi garganta,
Como esconderte de mí si cierro los ojos y veo tu rostro grabado
en mis párpados,
Como esconderte de mí si llevo cada línea de tu rostro
tatuada en mi alma.
Aún cuando duermas estaré allí contigo,
Me desintegraré en el tiempo,
Y seré el aire que atraviesa tus pulmones,
Seré el rocío que se posa en tu ventana en la mañana,
Seré la arena que llega hasta tu cuerpo...
Cuando te despiertes seré la luz que llega hasta tus ojos,
Y me sumergiré en el suave mar de tus pupilas,
En ese mar profundo que se ha tornado de color miel con las hojas que
han caído en el otoño,
Caminaré a través del color miel del ocaso en el desierto,
Caminaré hacia el túnel negro que se oculta allí
en el centro.
Correré a través de las dunas en las yemas de tus dedos,
Me dejaré llevar hacia el remolino que se hace en las falanges...
No se si te importe lo que escribo, a decir verdad no me interesa....
Te lo he dicho, igual que importa lo que pienses,
Si por un minuto me he metido en tus pensamientos...
Ya no sé ni cuanto tiempo he estado aquí sentado,
No sentí caer el manto de oscuridad sobre mi cuerpo,
Igual que importa si te he dicho lo que siento...


kdo ho spjali pevným těsným brdem
v odvislosti, v nevolnictví tvrdém,
jak si umínili v srdci hrdém,


أَلا مِن مُبلِغٌ عَدوانَ عَنّي
وَما يُغني التَوعُّدُ مِن بَعيدِ
فَإِنَّكَ لَو رَأَيتَ رِجالَ أَبوى
غَداةَ تَسَربَلوا حَلَقَ الحَديدِ
إِذاً لَظَنَنتَ جِنَّةَ ذي عَرينٍ
وَآسادَ الغُرَيفَةِ في صَعيدِ


Llegaste, y tu ternura y fe preciada
juraste con afecto a tu querida;
¿cómo no te pagara agradecida,
si en su favor su gloria ve cifrada?


És mindezek közt, ennyi báj körében,
Némán te állsz csak, kastély, egy magad!
Mi átok ül épűleted kövében,
Hogy rajt ez élet viszhangot nem ad?


Ez megállt Bélától kopjavetésnyire.
“Mi járatban s ki vagy?” - kérdte egyszeribe.
- “Te ne kérdezz - Béla válaszolva mondá,
Nevemet nem mondom, van helyes okom rá.


Du weist/ daß ich durch mich nichts kan vollbringen:
Ich weiß daß du durch mich kanst alles thun:
Drumb bitt ich HERR: Laß meiner Faust gelingen
Was du befihlst: diß daß mein Fleisch wird ruhn.
Gib weil diß Blutt sich in den Adern regt/
Ein Hertz das nichts bewegt:
Gib wenn mein Geist/ diß Fleisch sein Hauß ablegt
Was die/ die seelig/ trägt.


En effet, soudain l'eau tranquille
Bomba sa face d'encre et d'huile,


Ma quanta invidia a voi rose et viole
Da quella mano oimé eburnea colte
Che trae del core el duol che gli occhi versa.


合宫舟泛跃龙池
端午争悬百彩丝
新赐承恩脂粉硙
上阳不敢妒蛾眉


Simson, den der Herr gerüstet
Mit Gewalt erschrecklich groß,
Sprach zum Weibe: »Mich gelüstet!«
Und er lag in ihrem Schoß.
Und das Weib quält ihn am Tage,
Und es plagt ihn bei der Nacht:
»Sage, lieber Simson, sage,
Worin stecket deine Macht?«


Intumidito il sen d'umide foglie,
schivo di serpeggiar più verme in cuna,
si smunge, e svena, e le sue bave aduna,
per farne gaie in preziose spoglie.


منازلهن دور بني سُليم
فدومة فالأباطح فالشقيرُ


Mama hat zehn Pfund Schwabbelherz
Im Mieder eingeschnürt,
Wodurch sie einen leisen Schmerz
Bis an den Nabel spürt.


لا ظَلْعَ لي أَرْقِي عليه وإِنَّما
يَرْقِي على رَثَياتِه المَنْكُوبُ


翩翩风影度窗纱
曾记相逢萼绿华
展尽翠笺无一字
太湖石畔有开花


Ha nyakamon a lányka csügg,
S viszont én a kis csacska szán:
Ő nekem a legkedvesebb,
Mert két fiú közt ő a lány.


„No, přes noc, myslím, okřejete snad,
až mdloba povolí a s žízní hlad;“
tak matka pravila a dobrým lékem
chléb režný podala jí s teplým mlékem.


Komm und laß in deinen Blicken
Mich den Himmel offen sehn,
In dem Becher deiner Lippen
Trinkend selig untergehn.


Zvolna před Týnem se vzmáhá ruch,
plamen pochodní se v kouři svíjí,
v rudé záři, jako v slunci much
lid se hemží; lešení se sbíjí,
na němž katem mříť má selský vůdce,
Hanuš z Řičan, lidu polobůh,
soudcův nálezem však dobrodruh,
víry prznitel a země škůdce.


Tinha no nome seu destino líquido: mar, rio e lag
Pois chamava-se Mário Lag
Viu a luz sob o signo de Pisci
Brilhava no céu a constelação de Aquári
Veio morar no Ri
Quando discutia, sempre levava um banh
Pois era um temperamento transbordant
Sua arte preferida: água-fort
Seu provérbio predileto: "Quem tem capa, escapa"
Sua piada favorita: "Ser como o rio:
seguir o curso sem deixar o leito"
Pois estudava: engenharia hidráulic
Quando conheceu uma moça de primeira águ
Foi na ond
Teve que desistir dos estudos quando
já estava na bica para se forma
Então arranjou um emprego em Ribeirão das Laje
Donde desceu até ser leiteir
Encarregado de pôr água no leit
Ficou noivo e deu à moça uma água marinh
Mas ela o traiu com um escafandrist
E fugiu sem dizer água va
Foi aquela águ
Desde então ele só vivia na chuva
Virou pau de águ
Portanto, com hidrofobi
Foi morar numa água furtad
Deu-lhe água no pulmã
Rim flutuant
Água no joelh
Hidropsi
Bolha d’águ
Got
Catarat
Morreu afogad


Mennyi szép fiatal erőt
Unt álmodozással titokba
Hordtam meredt karjaitokba.
Ködben harangoztak a tornyok
S én a fényes Bábelek vágyát
Hordtam meredt karjaitokba,
Mennyi szép, kár-volt, fiatal erőt.


Ten zatne spáry v jeho leb.
Prst každý jako tvrdý hřeb
ve schnoucí týl
se jemu vryl.


Též v domě bylo krásně; portiery z plyše
a drahé koberce jak v panských palácích;
jak zvykla, chodí po nich selka v dřevácích;
tak po měkku jí aspoň klapou jenom tiše.


Lange schon, jahrtausendlange
Kocht's in mir. Ein dunkles Wehe!
Und die Zeit leckt meine Wunde,
Wie der Hund die Schwären Hiobs.


未识凉风宝殿西
宁惊海角有遗黎
玉筝无日尝瑶柱
金马何人赏木犀


Hat Lolli sein Konzert vollbracht, und
Des Mädchens Herz erweicht wie Wachs;
Dann führ sie durch die düstre Nacht, und
Allein zurück, doch nicht zu stracks.


Zaváty jsou cesty, tiše padá sníh,
přebolelo všecko v času návějích.
Ticho po pěšině. Umlk’ houslí hlas.
Sluncem jitro vzplálo, večerem den zhas.


Pois do papel debuxado,
Que mandaste ultimamente,
A letra é tão diferente,
Como do vivo ao pintado:
Ele mostra que o agrado
Teu não terá existência,
No debuxo se figura
Que estas cousas de pintura
Nunca passam da aparência.


„Jen má-li hoch můj přec mne rád?“
žežulko zakukej, – ano?
Ona mi kukla nastokrát
v to krásné, slunečné ráno.


Si para comparar vuestra hermosura
fuera de vos buscase alguna cosa,
e hiciese de jazmín, narciso y rosa
la Griega Helena la mayor pintura,


Ma che più questo a me? Pur l'alma è viva
et onorata nei superni chiostri,
ove umana virtù per fede arriva:


Chè per mì, se nol fudess
per reson de quel socchè...
el sarav lì bella adess..
Ma... t'el vedet nee el perchè?


Eignes Forschen fasset nicht
Gottes Wahrheit, Werk und Licht;
Nur ein klein' und reines Kind
Gottes Wunder schlafend find't.


Mha padá, žluté listí za ní...
Blah v srdci, kdo si štěstí chrání,
přes žluté listí, svadlé kvítí
mír ve své duši cítí.


O Herr Jesu, laß mich nicht
In der Wölfe Rachen kommen,
Hilf mir nach der Hirten Pflicht,
Daß ich ihnen werd entnommen.
Hole mich, dein Schäfelein,
In den ewgen Schafstall ein.


Posupné ticho. Všady chmurné hledy,
jak v přítmí tuče, obtěžkané ledy.
Ba samo nebe lká, svůj obličej
jak v závoj smutku zahalujíc mrakem,
jakoby na ten hrůzyplný děj
nechtělo patřit vyjasněným zrakem.


Crede a me, Guido mio, che io dico il vero:
cangiasse mortal sorte or bianca or bruna,
ma meglio è morte qua che vita altrove.


对花只是月宫游
浥彼黄流注玉舟
莫被清光虚度了
此生更有几中秋


一席中流快好风
平畴时喜看吴农
推篷细话园林趣
总在乾坤生意中


سرى والدجى كالصدر بالهمِّ ملآن
خيالٌ بقلبي منه كالشهب أشجان
فنفَّر عن طرفي الكرَى وأعادَ لي
رسيس غرام وانْقضى وهو غضبان
على حين لم ينضب من النجم قطرة
ولا فاض للظلماءِ للفجرِ طوفان
ولا شفق الأصباح ماء وقهوة
ولا الطير في دوح على العود مرنان
يخيل لي طرفُ المليحة حسنها
لو أن الكرى فيه على الحسنِ إحسان
بروحي من شطَّت فحجبت النوى
شقائق خدَّيها وأقفر نعمان
كأن لم يكن نعمان للغيد منبتاً
فيا حبَّذا قضبٌ لديهِ وكثبان
ويا حبَّذا قضبٌ من البانِ حملها
لذي الثغر تفَّاح وذي الضمّ رمَّان
وكم قيل في البستان غصنٌ وهذه
معاطفها تجلى وفي الغصنِ بستان
وغيداء أمَّا ردفها فهوَ مشبع
رويّ وأما خصرها فهو عريان
وما كنتُ أدري قبل فتك جفونِها
بأن السيوف المشرفية أجفان
ومن عجب محض الأعاريب جاده
تجوع على غِلاَّتهِ وهو شبعان
وأعجب من ذا أنَّ في فمِها الطلا
وإنِّي إلى تلكَ المليحة نشوان
ليَ الله قلباً لا يزال تهيجه
إلى الحبِّ أوطارٌ قدُمنَ وأوطان
أجيراننا بالشعبِ سُقياً لعهدكم
وإن كانَ عهداً حظّنا منه أشجان
ولا زالَ عقد المزْن درًّا بداركم
يفصله من قادح الشوق مرجان
تذكِّرني الأشواق فيكم غزالةً
تفرّ حياً منها إلى البيدِ غزلان
فتاة رأى اللاَّحي عليها مدامعِي
فقال رياضٌ قلت إنَّ وغدران
فبعتُ لها روحِي أتمّ تبايعٍ
فيا حبَّذا لم ذا تفرّق أبدان
ولم أنس مسرى شمسها وهي طلعة
يحفُّ بها شهب الوغى وهو خرصان
إذا هبَّ تلقاء الهوادِج سحرةً
هواءٌ حثا في وجهه الترب غبران
يذبّ كما ذبّ ابن يحيى عن العلى
فلا الأنس دان من حماها ولا الجان
أعمّ الورى جوداً وأبرع منطقاً
فقل في سحاب الجود تزجيه سحبان
ففي صدره الدهناء حلماً إذا اجْتنى
وكفاهُ سيحانٌ علينا وجيجان
يجود وقد أرسَى الوقار بعطفهِ
كما دفع السيل العرمرم ثهلان
ويقضِي على أموالِه فيمينه
على منبع السلسال أوْطف هتَّان
إذا جاءَ بالوجناء كالبيت حاتم
فمن جود مولانا قلاعٌ وبلدان
ومن جودِ مولانا علاً ومناصبٌ
وعلمٌ لنظَّام الثناء وتبيان
ولا عيبَ في نعمائهِ غير أنَّها
لأعناق أحرار البريّة أثمان
ولا عيبَ أيضاً في بديعِ كلامهِ
سوى أنَّه بالحسِ للناسِ فتَّان
خطاب كذوْب الشهد في فمِ ذائقٍ
ولكنه في مهجة الضدّ خطبانُ
رقيق فما الصهبا لديه ذكية
وجزل فما الرمح المدرَّب ملسان
مضى وبدا عبد الرَّحيم وأحمد
فلله آثارٌ كرُمنَ وأعيان
ولله من لفظِ ابن يحيى وفضله
علينا مدَى الأيَّام روحٌ وريحان
وزيرٌ له الحسنى صفاتٌ وكاتبٌ
عليهِ لأوضاع السيادة عنوان
محيط الندَى بالعالمين كأنَّما
لهُ الأرض دارٌ والبرية ضيفان
وكافل أمر الملك حتَّى كأنما
هو الروح والملك المحرّك جثمان
وبالغها في مرتقى المجد رتبةً
تلظّى ولم يظفر بها قبل كيوان
له قلمٌ يجدي ويردي به العِدى
فلله طعَّام اليراعة طعَّانُ
تعلّم سطو الأسد في كرمِ الحيا
زمان سقته السحب والدار حفان
إذا قالَ صاغ الدّر لفظاً وأنعما
كما شهدت أجياد قوم وأذهان
فأسطره نحو الدَّراري سلالمٌ
وإلاَّ فنحو الدّر في البحر أشطان
ويا رُبّ جيش نقعه ونضالهُ
دخان تراعيه الوحوش ونيران
تظلّ به العقبان آلفة القنا
كأنهما وُرْقُ الحمائم والبان
كأنَّ الثرى خدّ من الدمّ مشرق
إذا ما التقى الصفان والخيل خيلان
تلقفت ذاك النضو جمع سلاحه
كما في اليدِ البيضاء للقف ثعبان
يصرّفه البحر الذي البحر كفه
وأنمله أنهار رزقٍ وخلجان
من القوم حلوا كل آفاق دولة
فهم في سماء العزّ والرأي شهبان
ألم ترهم كالشهب لما علوا حموا
ولما حموا أضاؤوا ولما أضوا رانوا
لعدلهمُ صلح الضراغم والظبا
وبين الندى والوفر عبسٌ وذبيان
يرجّح ما بين الكواكب فضلهم
ومن أجل هذا للكواكب ميزان
جمعتم بين الفاروق ما افترق العلى
ونظمتمو أحوالها وهي شدّان
لعمري لقد طبتم وطابت محاتدٌ
وطابت لكم يا زبدة الفضل ألبان
وحسبك يا فرع السيادة والعلى
فنونٌ أضاءت في الفخار وأفنان
تجمَّع في أوصافك اللطف والسطا
كأنَّك في أثنا ثنا حرّ نيسان
وسرّ فقد أحيت محياك آخذاً
كتاب العلى بل سرّ جدك عدنان
رأتك نظير العين في الناس دولة
على رأسِها من صوغ لفظك تيجان
لقد شاءَ ربُّ الناس تفضيل قدرهم
كأنَّك فيهم يا أخا العين إنسان
وإنَّك يا عين الملوك شهابهم
إذا زاغَ في أفقِ المهالك شيطان
وإنَّك للبحرِ الذي كله وفاً
وكلّ حصى شطَّيه في النَّقد عقيان
بدأت بخير طالَ دون تمامه
لحظّي وللأيَّام عدوٌ وعدوان
ودافعني الديوان عن متوفرٍ
ولي فيكَ يا أوفى الخليقة ديوان
فقمْ في ذرى العليا قيام عنايةً
سيمضي بها أزمان ذكرٍ وأزمان
ودونكَ مني كل مشرقة الثنا
لها الأفق مغنى والأهلة جيران
منظمة من كلِّ بيت بودّكم
ففي كلِّ بيت للموالاة سلمان
ولا عيبَ فيها غير راحة نظمها
وحاسدها ذاك المنكل تعبان
يحاول نظماً مع مثاقيل نظمه
كأنَّ يراعاً في الأناملِ قبَّان


Ich war ein Kind, als hilflos ich gelegen
Im Arm der Liebe, die mich einst gebar,
Und diese Kindheit wurde mir zum Segen,
Als außer ihr mir nichts zum Segen war.


Schau/ wie ich armer in thränen zerfliesse/
Wie mir mein hertze vor trauren verschmacht;
Weilen dein safftiger balsam der küsse/
Andern die lippen zu nectar-thau macht/
Mich aber veracht.
Doch schmertz und leid wird mit der zeit
Nicht anders als nebel durch sonnen zerstreut;
Drum hoff ich auff lachen
Auch mitten im krachen/
Wie lächzende muscheln in wäßriger grufft/
Auff morgen und lufft.


És az arcom, mely szép volt teérted,
megijeszt s kigúnyolja magát.
Gally voltam egy tölgyön, amelyre
a nagy bú felaggatta magát.


Come, lovely Health! divinest maid!
And lead me thro' the rural shade,
To thee the rural shades belong:
'Tis thine to bless the simple swain;
And, while he tries the tuneful strain,
To raise the raptur'd Poet's song.


Leč ne, to není hrob, to z rajských růží
a z nebes úsměvů jest lože klín,
v němž slunci krása velebná se druží,
a nad nímž blankytový baldachýn
stran do všech s hvězdnou nádherou se šíří,
při bledším vrchu skvostem luny spjat;
v tom loži z křídel cherubínův pýři
bůh světla velebný je krásou jat.


Der Sünder aber, der nichts hat,
Wird exkommunizieret,
Da eine jede Lastertat
Zu tausend andern führet.
Doch auch mit dem hats keine Not,
Er weihe seine Seele Gott
Und werd ein Kapuziner!


重访隐斋留雅咏
将归禁署促东辕
晓猿夜鹤君家物
不恋南湖只恋轩


Tout est gai, tout est comique,
Tout est matière à paris
Dans la savante mimique
De ce singulier Paris.


Tragen zwei Engel
Mich auf zur Himmelshimmelshöh';
Mein feines Liebchen
Ich wieder seh'.


Und sprach zum Vater der Menschen:
Herr über Leben und Glück!
Gieb diese niedrig gebohrne
In meinen leitenden Schutz;


بِها جِيَفُ الحَسرى فَأَمّا عِظامُها
فَبيضٌ وَأَمّا جِلدُها فَصَليبُ


Reinahrt war die zweite flamme;
Lielje ward mier bald entrükt:
dan hat mich die Liebetamme
kaum drei wochen lang entzükt.
Hildegond und Adelheit
brachten auch für freude leid.


Para o Paulino de Azurenha


Was ist das für ein Thier?


De Mai, de Mai is kamen;
nu gah wi, jung un olt,
nu gah wi alltosamen
in't Holt, in't gröne Holt.


E si rivolse indietro. E in quel momento
Si spense il lampo, e tornò buio l'etra,
Ed acchetossi il tuono, e stette il vento.


Kdy vřesoviště kvetou růžovitá
a člověk skoro zapomněl, co bolí,
co chtěl, kam spěl, co zmařil ve svévoli
a duše jeho čím kdys byla zpita.


وَكَيفَ تُرَجّي الوَصلَ مِنها وَأَصبَحَت
ذُرى وَرِقان دونَها وَحَفيرُ


Po někom, jenž umřel šťastně,
aby funus měl,
most že by se zvát měl vlastně,
to bych nevěděl – –


Aranyt visznek az angolok
s én rímet, verset hangolok.


Kábulok. A szemem lehunyom. Mi haszna?
Nagyonis sokáig bámult már a gazba.
S tudom, majd ha este elfujom a lámpát,
szobám éjében is füvet és torzsát lát.


Was Meroë 5 gestifft
Für Unheil bey den Leuten/
Viel deren auszureuten
Mit ihrem Zauber-Gifft/
Ist gegen deinen Thaten
Nichts/ als ein Kinder-Spiel/
Viel tausend müssen braten/
Die dir getraut zu viel.


« Esprit-saint, » descendez en ceux
Qui raillent l’antique cantique
Où les simples mettent leurs vœux
Sur la plus naïve musique.


Nach seines Mentors heisrer Pfeife
Und einer Trommel hohlem Ton
Zog ein Kameel mit einem Schweife
Von Buben, einst durch Lißabon.


زارَني طيْفُها محلى مُعَطَّرْ
وتخطَّى كمثلها وتَخَطَّر
وحكَاهَا فَصَار في النَّقْل عَدْلاً
حينَ أَدَّى عَنْها وإِنْ كَان زوَّر
أَشْمَسَ اللَّيْلُ إِذْ زَار في اللَّيـ
ـلِ وَلَوْ لَمْ يَزُرْ لَما كَانَ أَقْمَرْ
ولَقَدْ عَامَ في بحارِ دُمُوعٍ
ظَنَّ مِنْها أَنْ لا وصولَ إِلى الْبَرْ
واشْتَكَى البردَ ثُمَّ وَافَى إِلى القَلْـ
ـبِ ونِيرَانِ قَيْظِه فَاشْتَكى الْحَرْ
خَفَّفَ الْقَيْظَ عن فؤادِي مَا ابْتـ
ـلَّ لَه مِنْ مُوزَّرٍ ومُزرَّرْ
وتوثَّقْتُه بِقُفْل عناقٍ
فشَّه الانْتِبَاهُ لَمَّا تَعَسَّر
كنتُ مُستيقظاً وزَار خيالُ الذّ
كْر مِنْها ومُذْ رَقَدْتُ تَفَسَّر
والذي أَرْسَلَتْه سمراءُ في القا
مَةِ إِذْ تَنْثَني ومَا اللَّونُ أَسْمرْ
أَشرَقَتْ بالبياضِ حَتَّى استَنَارَتْ
ولَعَمْرِي فالبَدْرُ أَبْيَضُ أَنْورْ
لا يَتهِ جَوْهَرُ العُقودِ ولا يش
مَخْ عَلَيْها فالوَجْه والثَّغْر جَوْهَرْ
إِنَّ عيشي مُرٌّ وحُلْوٌ بِمَن أَصْـ
ـبحَ مِنْها في الوَجْه مِلْحٌ وَسُكَّرْ
سأَلَتْني مَا حَالُ قَلْبك بَعْدي
ربَّةَ البيت أَنْتِ بالبيتِ أَخْبَرْ
فيه جمرٌ كجمرِ خَدِّكِ لكنْ
جَمْرُ ذَا أَسْودٌ وجَمْرُكَ أَحْمَرْ
كيف ينفَكُّ جَمْرُ خدِّكِ منه
وَهْو بالخْالِ فَوْقَهُ قَدْ تَسَمَّر
وإِلى جَنْبِ ذَلِكَ الخالِ وَشْمٌ
قد تَخَفَّى بِصُدْغِها وَتخَفَّر
هُو بالصُّدِغ قَدْ تَزمَّل والصد
غُ عَليه بِمسكِه قَدْ تَدَثَّر
ولَئِنْ غَرَّني المُؤَنَّثُ مِنْها
فلقَدْ غَرَّها عَليَّ المُذَكَّرْ
رُبَّ ليلٍ لهوتُ فيه ببدرٍ
يَنْثَني أَبْيَضاً ويهتَزُّ أَسْمَرْ
كان أَحْوَى فزِيد بِالعين رَاءٌ
حِينَ يَرْنُو فَصَارَ أَحْوى وأَحْوَر
إِنْ رَنَا فالْغَزالُ أَحولُ إِن قيـ
ـسَ إِلَيْه والنَّرجِسُ الغَضُّ أَعْورْ
عَادَ أَغْنَى الْوَرى بدينارِ خدٍّ
أَصْبحَ الآنَ بالعِذَارِ مُسَطَّر
رُبَّ رَاح شَرِبْتُها اليومَ صِرْفاً
مِنْ ثَنَاياهُ ثُمَّ قُلْتُ لَه سِرْ
ولقد مِتُّ مِنْه فاعْجَب لأَمْرِي
إِنَّني مَيِّتٌ وعِشْقي مُعَمَّر
لم يُمِتْني إِلاَّ الحَبِيبُ ولم يُحْـ
ـيي الْمَعَالي إِلاَّ أَبو الْفَضْلِ جَعْفَر
ضَمَّ شَمْلَ النَّدى فأَغْنَى وأَقْنَى
وأَعَادَ الْعُلاَ فَأَنْشا وَأَنْشَرْ
أَنِسَ الْمَدْحَ فَاصْطَفَى الحرَّ مِنْه
وأَتَى غَيرُه فنَفَّى ونَفَّرْ
يسبقُ الخَلْقَ في طريقِ المَعَالي
وجَرى كُلُّ مَنْ جَرى فتَعَثَّرْ
هو قَاضٍ وما سَمِعْنا بقاضٍ
حَوْلَه مِنْ نَداهُ جُنْدٌ وعَسْكَر
وإِذا بارَزَتْ أَياديه قَرْن الـ
ـفقرِ فَهْو المهْزُومُ وَهْي المُظَفَّر
إِنْ بَدا شَخْصُه فَشَمْسٌ وبَدْرٌ
أَوْ جَرَى ذِكْرُه فَمِسْكٌ وَعَنْبَر
دعْ غَماماً هَمَى وبَدْراً تَجَلَّى
وشهاباً أَوْرَى ورَوْضاً تَنَوَّر
هو أَنْدَى يَداً وَأَبْهَر أَنْوا
راً وأَوْرَى زَنْداً وأَحْسَنَ مَنْظر
قد شَكَا الْمُعْتَفُونَ ثِقْلَ أَيادِيـ
ـه على الظهر فَهْي تَشْكُو وَتَشْكُرْ
حَسِبُوا إِذْ هَمَى سَحَابَ يَدَيْه
كالسَّحابِ الَّذِي يَمُرُّ فَمَا مَرْ
قُلْ لِمَنْ قَالَ لم يُر الجُودُ في الخلـ
ـقِ وقَدْ جَادَ ذَا الجوادُ أَلَم ترْ
فَمُوالي نَداهُ يَحْظَى ويَرْضَى
وَمُعَادِي عُلاَه يَخْسا ويَخْسَرَ
قُلْ لِمنْ رَامَ رَاحَتَيه تَقَدَّمْ
ولِمَنْ رَامَ غَاَيَتَيْه تَأَخَّرْ
قدَّر اللهُ أَنَّه أَفْضَلُ النَّا
سِ كمَا أَخْبرَ الْقَضَاءُ الْمُقَدَّرْ
كلَّما كَرَّرَتهْ تسأَمه النَّفـ
ـسُ سِوَى مَدْحِه إِذَا مَا تَكرَّرْ
لم تَر الْعَيْنُ قَطُّ أَحْسَن مَرْأَى
مِنْه في حُلَّةِ الثَّنَاءِ الْمُحَبَّر
خَاطِرُ الْمَدْح قَد تَبَخْتَر فِيه
وهْوَ مِن عِظْم شَأْنِه مَا تَبَخْتَر
إِنْ تسَلْ عنه أَو تَسَلْه إِذا جئـ
ـتَ إِليْه فَهْو الرَّشِيدُ وجَعْفَرْ
ولَئِنْ أَشْبَهَ الكرامَ قَدِيماً
فَهْوَ أَتْقَى مِنْهمْ وأَنْقَى وأَطْهَر
وَرِعٌ إِنْ تَقُل لَه النَّفْس خُذْ هـ
ـذَا وحَاشاه منه قَالَ لَها ذَرْ
وصلاةٌ في اللَّيلِ جَهْراً تَلِيها
صَدقَاتٌ في السِّر تَخْفَى وتَظْهَر
وصِيَامٌ في كُلِّ يَوْمِ هجيرٍ
يَتْركُ الماءَ جَمْرةً تَتَسَعَّر
ونعيمُ الدُّنيا إِذَا لَمْ تَصِلْه
بنَعيم الأُخْرى نَعِيمٌ مُكدَّر
ولَئِنْ لَمْ يَصُمْ على الكُرْهِ مِنْه
حَسَداً لالتياثِ جِسْمٍ مُطَهَّر
فَلأَجْرُ السَّقامِ أَغْلَى وأَعْلى
وثَوابُ الآلاَمِ أَوْفَى وأَوْفَر
ولقد صُمتُ نَائِباً عنكَ ذَا الشَّهـ
ـرَ وقَصْدِي في أَنْ أَصُومَ وتُؤْجَر
وهْو نَذْرٌ عليَّ في كُلِّ عام
إِنْ قَضَى الله الْبرْءَ فِيه وَيَسَّر
لستُ أَرْجُو سِوى بَقائِك أَجْراً
فهْوَ أَجْرٌ مُعَجَّلٌ في المُؤَخَّرْ
وإِذَا دُمْتَ لي تَعَجَّلت أَجْرِي
أَنْتَ لي جَنَّةٌ وجُودكَ كَوْثَرْ
بك أَصبحتُ أَنعمَ النَّاسِ بالاً
زمَني أَبيضٌ وعَيْشِيَ أَخْضَرْ
وإِذا أَظْمأَ الزَّمانُ شِفاهي
كنتَ بَحْراً تفيضُ دُرّاً وجَوْهَرْ
تِهْ عَلى الدَّهْر بي وطاوِلْ بَنيه
وَعَلى الْخلقِ كُلِّهم بيَ فَافْخَر
أَنْت لي مُنجبٌ وشَأْنُك عَال
بنجيبٍ مِني وشَانيك أَبْتَر


Ez lesz majd műhelye a koszorúzásnak,
melly megigértetett Rikóti Mátyásnak,
mihelyt vége lévén az alkonyodásnak,
csillagja feltetszik a három kaszásnak.


土牛分尽彩泥香
动地欢声入寿觞
倍觉今年春意好
上元灯火斗风光


Odpověděl Ondřej z Dubé:
„Řekni svému pánu dále,
V Táboře že sice není
Žižka, pouze jeho zeť,
Jenžto však se vynasnaží,
Rovnati se tchánovi.“


وَعادِيَةٍ إِلى الغاراتِ ضَبحَاً
تُريكَ لِقَدحِ حافِرِها اِلتِهابا
كَأَنَّ الصُبحَ أَلبَسَها حُجولاً
وَجِنحَ اللَيلِ قَمَّصَها إِهابا
جَوادٌ في الجِبالِ تُخالُ وَعلاً
وَفي الفَلَواتِ تَحسَبُها عُقابا
إِذا ما سابَقَتها الريحُ فَرَّت
وَأَبقَت في يَدِ الريحِ التَرابا


„Přenešťastná matka těžkou nesu vinu,
nač jsem na svět bílý zrodila tě, synu?


Ich war schon bemüht zu flügen
Vor dein schönes Zimmer hin/
Deine Liebste zu vergnügen/
Dir zu sagen ihren Sinn/
Aber weil sie wolte schicken
Einen Krantz dich anzuschmücken/
Must' ich warten/ biß Er gar
ümb und ümb gezieret war.


Mädels, sagt es laut:
Lisel ist 'ne Braut.
Michel thut mich heuren,
Haus und Hof und Scheuren
Sind für mich gebaut;
Ich bin eine Braut.


龙门尚想旧同游
药笼深惭晚见收
新筑沙堤却何日
欲归且复为公留


Aj hle, tam z oné husté vřavy
se tyčí k nebi statný rek,
to jeho plášť i chochol vlavý
i chůze, jak to Nestor řek’.


Darumb erkennt die gute That,
Die er an euch erwiesen hat;
Seyd schnell und fertig viel zu hören,
Zu reden langsamb und bedacht,
Deß Zornes ungezämbte Macht
Laßt euer Hertze nicht bethören;
Deß Menschen Zorn begehet viel,
Was Gott nicht von uns haben will.


Kdo větší lásku zná, ať o ní poví!


Fleh zu Gott, der grüne Saaten
Und das Menschenherz beraten,
Bete heiß und immerdar,
Daß er, unsre Not zu wenden,
Licht und Wärme wolle senden
Und ein gutes Menschenjahr!


Era di nube il ciel rinchiuso intorno
e stanco il sol sen gia verso occidente,
allhor ch’un altro sol più vivo ardente
aperse l’aria e ne diè novo il giorno.


浦口潮来初淼漫
莲舟摇飏采花难
春心不惬空归去
会待潮回更折看


Er kleidet sie in königlich Wat,
Mit Weinen und Klagen er sie umfaht.


Dí statistik: Věc tuze jednoduchá,
to kapitál se přelil jedním směrem,
střed ožebračen, propast je tu hluchá
a Bída sedí v zákoutí tom šerém.


一夜残芳泣露痕
晓来红雨点兰荪
对人终有风流在
几片斜飞在酒樽


Pravil starý v lese:
„Dobře znám tvůj kříž,
synku, ty jsi holič
a tajemství víš.
Ty je nesmíš povědít žádnému,
neulehčíš ale srdci svému,
až to vyslovíš.


Sta, tisíce těch dobrých hochů bylo,
šli v západ, východ, stranu polední –
sta, tisíce se jich už navrátilo,
Vy vracíte se nyní poslední!


A Navarra te dio justicia y maña;
y un casamiento, en Aragón, las sillas
con que a Sicilia y Nápoles humillas,
y a quien Milán espléndida acompaña.


Bůh smiloval se nade mnou,
anděla poslal mi v snění,
a byl to hrozný, smutný sen
a jaké probuzení!


Ich hätte freilich stehlen können,
Mir schien zu betteln minder hart;
Ich habe höchstens mir am Wege
Ein paar Kartoffeln ausgescharrt;
Und immer aller Orten steckte
Die Polizei mich dennoch ein,
Mir raubend meine einz'ge Habe –
Du Gottes Sonne bist ja mein!


Ihn erwartet, auch ihn nimmt, wo die Stunde kömmt,
Seine purpurne Flut; sieh! und das edle Licht
Gehet, kundig des Wandels,
Gleichgesinnet hinab den Pfad.


Não queiras ter pai nem mãe,


寺中闻说牡丹花
多少人争耳傍夸
潦倒参军来看晚
数枝已谢病僧家


Hora che il gran splendor del ciel risorge,
Et fuggon stelle et segni il maggior lume,
Continuando il suo antiquo costume
L'Aurora il dolce vago al mondo scorge,


Wir sprengen hinein in die laute Schlacht,
Es tanzen die wiehernden Rosse
Dahin, wo der Donner am stärksten kracht,
Weit voran dem trippelnden Trosse:
Dem Reiter kredenzt auf sein stürmisch Gebot
Den ersten, den feurigsten Trunk der Tod!


وحامِلَةٍ راحَاً على راحَةِ اليَدِ
مُوَرَّدةٍ تَسْعَى بِلَوْنٍ مُوَرَّدِ
متَى ما تَرَى الإبْريقَ لِلْكأسِ راكِعاً
تُصلِّي لَهُ مِنْ غَيْرِ طُهْرٍ وَتَسجُدِ
على ياسَمينٍ كاللُّجينِ ونَرْجِسٍ
كأَقْراطِ دُرٍّ في قَضيبِ زَبَرْجَدِ
بِتلْكَ وهذي فَالهُ لَيْلكَ كُلَّهُ
وعَنْها فَسَلْ لا تَسْألِ النَّاسَ عَنْ غَدِ
سَتُبدي لكَ الأيّامُ ما كُنتَ جاهِلاً
وَيأتِيك بِالأَخْبَارِ مَنْ لَمْ تُزَوّدِ


بِرَبِّكَ ماذا أَصابَ البِلادا
فَما تَنظُرُ العَينُ إِلّا حِدادا
فَوَيحَ القُلوبِ وَوَيحَ العُيونِ
لِحُزنٍ تَوالى وَخَطبٍ تَمادى
فَقَدنا الظَهيرَ فَقَدنا النَصيرَ
فَقَدنا المُجيرَ فَقَدنا العِمادا
فَقَدنا المَضاءَ فَقَدنا الوَفاءَ
فَقَدنا الإِباءَ فَقَدنا السَدادا
فَيا لَكَ خَطباً يَهولُ النُفوسَ
وَيَأبى عَلى الدَهرِ إِلّا اِشتِدادا
وَيا طولَ وَجدي عَلى أُمَّةٍ
أَساءَ الزَمانُ بِها ما أَرادا
إِذا أَنجَبت رَجُلاً عاجَلَتهُ
يَدُ المَوتِ تُفجِعُ فيهِ البِلادا
سَلامٌ عَلى راقِدٍ لَم يَكُن
لِيَهوى القَرارَ وَيَرضى الرُقادا
وَأَدنى العُيونِ مِنَ النَومِ عَينٌ
تُميتُ طِوالَ اللَيالي سُهادا
فَإِن يَستَرِح جِسمُهُ في الثَرى
فَذَلِكَ مِمّا أَطالَ الجِهادا
جِنايَةُ نَفسٍ لَو اِستودِعَت
ذُرى شاهِقٍ مُستَقِرٍّ لَمادا
وَإِنَّ النُفوسَ مَطايا الجُسومِ
إِلى المَوتِ لَو نَستَبينُ الرَشادا
فَأَمّا الشِدادُ فَتَمضي سِراعاً
وَأَمّا الضِعافُ فَتَمشي اِتِّئادا
وَإِنَّ حَياةَ الفَتى كَالثَراءِ
يُصَرِّفُهُ سَرَفاً وَاِقتِصادا
فَهَذا يُؤَخِّرُ مِنهُ البَقاءَ
وَهَذا يُعَجِّلُ مِنهُ النَفادا
نَظُنُّ الحَياةَ دَماً جائِلاً
وَروحاً تَقينا البَلى وَالفَسادا
وَما هِيَ إلّا حِسانُ الفِعالِ
تُفيدُ البِلادَ وَتُجدي العِبادا
فَلا رَحِمَ اللَهُ إِلّا اِمرَأً
يُجيبُ نِداءَ العُلا إِذ يُنادى
يَخوضُ إِلَيها جِسامَ الأُمورِ
وَيَقتادُ فيها الصِعابَ اِقتِيادا
وَلَو أَبصَرَ المَوتَ مِن دونِها
لَما رامَ عَن جانِبَيها اِرتِدادا
عَزاءً بَني مِصرَ عَن كَوكِبٍ
أَحالَتهُ أَيدي المَنايا رَمادا
كَأَنّي بِهِ يَستَثيرُ القُبورَ
وَيَبعَثُ فيها الحَياةَ اِجتِهادا
كَأَنّي بِأَيدي البِلى واهِناتٍ
تُمارِسُ مِنهُ خُطوباً شِدادا
عَزاءً بَني مِصرَ عَن فَقدِهِ
وَضَنّاً بِشِرعَتِهِ وَاِعتِدادا
وَلا تَتَعادَوا فَإِنَّ الشُعوبَ
تَموتُ اِنقِساماً وَتَحيا اِتِّحادا


Pot chladný cítil, jak mu skrápí líce,
a bylo mu tak divně, bolně, k pláči,
když nad křížem čet nápis: Inkvisice!


Dem Satan hieltest du zu Trutz',
O grosser Gott, uns starken Schutz,
Ja stundest bei uns in Gefahr,
Biß daß dein Zorn vorüber war.


أسمعُ يا صديقتي ما يهتف الأعداء
أسمعهم من فجوة في خيمة السماء:
((يا ويل من تنفست رئاته الهواء
من رئة مسروقةٍ!يا ويلَ مَنْ شرابه دماء !
ومن بني حديقة  ترابها أشلاء
يا ويله من وردها المسموم ))!!


Hle, karneval můj začal dnes
při měsíčním již modrém světle,
neslyšíš hudbu? – znící kdes? –
a při ní lilje v ledu zkvětlé
paprsky kreslí měsíční.
Tam na rozlehlou řeku z délí,
nad kterou hory mlžné ční,
z ker vystavil jsem palác smělý.
Tam z veleměsta, krajů všech
radosti letí na křídlech...


Es ging ein Mann im Syrerland,
Führt' ein Kamel am Halfterband.
Das Tier mit grimmigen Gebärden
Urplötzlich anfing scheu zu werden
Und that so ganz entsetzlich schnaufen,
Der Führer vor ihm mußt' entlaufen.
Er lief und einen Brunnen sah
Von ungefähr am Wege da.
Das Tier hört' er im Rücken schnauben,
Das mußt' ihm die Besinnung rauben.
Er in den Schacht des Brunnens kroch,
Er stürzte nicht, er schwebte noch.
Gewachsen war ein Brombeerstrauch
Aus des geborstnen Brunnens Bauch;
Daran der Mann sich fest that klammern
Und seinen Zustand drauf bejammern.
Er blickte in die Höh' und sah
Dort das Kamelhaupt furchtbar nah',
Das ihn wollt' oben fassen wieder.
Dann blickt' er in den Brunnen nieder;
Da sah am Grund er einen Drachen
Aufgähnen mit entsperrtem Rachen,
Der drunten ihn verschlingen wollte,
Wenn er hinunter fallen sollte.
So schwebend in der beiden Mitte,
Da sah der Arme noch das Dritte.
Wo in die Mauerspalte ging
Des Sträuchleins Wurzel, dran er hing,
Da sah er still ein Mäusepaar,
Schwarz eine, weiß die andre war.
Er sah die schwarze mit der weißen
Abwechselnd an der Wurzel beißen.
Sie nagten, zausten, gruben, wühlten,
Die Erd' ab von der Wurzel spülten;
Und wie sie rieselnd niederrann,
Der Drach' im Grund aufblickte dann,
Zu sehn, wie bald mit seiner Bürde
Der Strauch entwurzelt fallen würde.
Der Mann in Angst und Furcht und Not,
Umstellt, umlagert und umdroht,
Im Stand des jammerhaften Schwebens,
Sah sich nach Rettung um vergebens.
Und da er also um sich blickte,
Sah er ein Zweiglein, welches nickte
Vom Brombeerstrauch mit reifen Beeren;
Da konnt' er doch der Lust nicht wehren.
Er sah nicht des Kameles Wut
Und nicht den Drachen in der Flut
Und nicht der Mäuse Tückespiel,
Als ihm die Beer' ins Auge fiel.
Er ließ das Tier von oben rauschen
Und unter sich den Drachen lauschen
Und neben sich die Mäuse nagen,
Griff nach den Beerlein mit Behagen,
Sie deuchten ihm zu essen gut,
Aß Beer' auf Beerlein wohlgemut,
Und durch die Süßigkeit im Essen
War alle seine Furcht vergessen.


有时山洞拾荆薪
应遇真仙对弈春
多少胸中高著处
尽教饶尽世间人


宫柳垂垂拂苑墙
啼莺惊梦暗心伤
起来羞见空中絮
也得随风入御床


Zsarolt, foglalt jó kedvben és haragban,
Meggázolá a törvényt s a jogot; -
Egymás vérét ontotta, itta gyakran,
Ha ellené s szomszédé megfogyott.
Az oltártól rablá el más aráját,
Felszedte a templom szent kincseit:
Égben, földön nagy méltán gyúlt reá vád...
S a birótól nem félt sem ott, sem itt.


Daß er mit seinem Glorieglanz
Erfülle, zier' und sel'ge ganz
Den Geist und sich drin liebe.
Wer diesen Adel kennte recht,
Dem wär' die ganze Welt zu schlecht,
In Gott er sich erhübe.


Dann ohne Säumen,
Nach langen Träumen,
Nach tiefer Ruh,
Durch Wies' und Wälder,
Durch blüh'nde Felder
Der Heimath zu!
Mir dann entgegen
Fliegen mit Seegen
Genien, bekränzt,
Strahlen-umglänzt:
Sie führen den Müden
Dem süßen Frieden,
Den Freuden, der Ruh,
Der Kunstheimath zu!


Omar, ein Krieger


Den Zevs ersuchte sein Trabant,
Der Adler, einst um das Vergnügen
Ein bischen in sein Vaterland
Auf Abentheuer auszufliegen.
Schnell, wie der Sturm aus Aeols Mund,
Fuhr er von des Olympus Küste
Hernieder auf das Erdenrund,
Und setzte sich in einer Wüste,
Die das Athen der Affen war,
(Nun heißt die Gegend Zanguebar)
Um auszuruhen. Ha! wie lauschte
Der Pavianen muntres Chor,
Als er, gleich einem Meteor,
In ihren Kreis herunterrauschte.
Der Rector der Academie,
Ein Doctor der Mythologie,
Erkannte gleich am goldnen Schnabel
Des Donnergottes Leibconstabel.
Heil dir! so rief der Musensohn,
Du Hüter von Chronions Waffen!
Was treibt er nun auf seinem Thron?
Giebts noch mit Riesen viel zu schaffen?
Darf ich den Vorwitz dir gestehn,
Ich möchte gern ihn einmal sehn.
Spricht er auch öfters von uns Affen?
O ja, lacht ihm der Adler zu,
Sitz auf, du sollst in einem Nu
Den König der Natur erblicken.
Der kecke Doctor Sapajou
Springt jauchzend auf des Knappen Rücken.
Schnell, wie die Blitze, die er hält,
Durch die getheilten Wolken zücken,
Trägt er ihn durch die Oberwelt
Und stellt ihn zu des Thrones Füßen,
Um welchen sich die Sphären drehn.
Starr, unbewußt wie ihm geschehn,
Umwölkt von Todesfinsternissen,
Fiel er auf seine Stirne hin;
Und hätte Jupiter im Fliehn
Nicht seinen Hauch noch aufgefangen,
Er wäre wie ein Dunst vergangen.
Doch kaum erblickt er neues Licht,
So birgt er, wie der Aberglaube
Vor Josephs Throne, sich im Staube,
Und schlägt die Pfoten vors Gesicht.
Wolan, sprach Zevs, man bring ihn wieder
Hinab in seine Wüsteney!
Fahr wohl, und lehre deine Brüder,
Wer der Monarch der Götter sey.
Er winkt dem flüchtigen Trabanten,
Und eh sich Matz besinnen kann,
Langt er im Schooß der Anverwandten,
Von kaltem Schweiße triefend, an.
Schon taumelt jauchzend, wie Bachanten,
Der ganze Rudel bunt und kraus
Den Pilger an. Sey uns willkommen!
Wie lebt sichs in dem Oberhaus?
Was hast du neues dort vernommen?
Wie sieht der Gott der Götter aus?
So hört er hundert Stimmen fragen. –
Wie wird er aussehn? – Wie ein Gott;
Ja, wie ein Gott, das kann ich sagen,
Versetzt der rauhe Don Quixott,
Und streichelt seinen Rektorskragen.
Gut, sprach ein junger Candidat;
Allein, wie ist ein Gott beschaffen? –
Ha, Freund! rief Matz, er ist ... er hat ...
Er hat ... kein Härchen von uns Affen.


Chuť se k zpěvu obživuje
Plná cytedlností,
A mé srdce pozdvihuje
Vážnou rozmyslností.
List se v lípě šustem třese,
Kde ratolest harfu nese,
Ta od dechu ke mně zní;
Smímliž pak se ozvat s ní?


相逢都下豪华客
尽爱人间富贵春
忽忆旧时姚魏宅
凭阑为尔一伤神


Triumf, Hallelujah! Di Himmel sind beschwemmt
Mit uns aus Gott gantzunaussprechlichhoch!
Triumf, Hallelujah! Di Lust fleucht ungehemmt!
Nun schmekken wir das süste Jesusjoch.
Der Ewikeit hochheilge ufer brausen
In unserm Hertz, das uns entrükkt!
Der Heilge Gott mit seinem Libesausen
Hat uns barmhertziglich beglükkt.
Jehova hat durch Jesus uns genesen:
Genade ist stat rechtens Recht gewesen.


烟水西湖身日远
风云北阙梦长牵
木兰旧种千馀树
刳作秋江小渡船


Silêncio, silêncio, amigo,
Escuta, que o caso é sério!
No que em seguida te digo
Avalia meu critério!


Or, maintenant, quelle est la plante
Qui sut tirer si promptement
De tant de délices l'amant,
De tant de désespoir l'amante ?
Boccace dit en peu de mots,
Dans sa simplesse accoutumée,
Que la cause de tant de maux
Fut une sauge envenimée
Par un crapaud ; mais, Dieu merci !
Nous en savons trop aujourd'hui
Pour croire aux erreurs de nos pères.
Ce serait un cent de vipères,
Qu'un enfant leur rirait au nez.
Quand les gens sont empoisonnés
Dans notre siècle de lumière,
On n'y croit pas si promptement.
N'en restât-il qu'un ossement,
Il faut qu'il sorte de la terre,
Pour prouver par-devant notaire
Qu'il est mort de telle manière,
A telle heure, et non autrement.
Pauvre bonhomme de Florence,
A qui, selon toute apparence,
Dans les faubourgs de la cité
Ce conte avait été conté,
Qui l'aurait voulu croire en France ?
Braves gens qui riez déjà,
L'histoire n'en est pas moins vraie.
Cherchez la plante, et trouvez-la.
Demain peut-être on la verra
Dans le sentier ou dans la haie ;
La Faculté l'appellera
Pavot, ciguë, ou belladone.
Ici-bas tout peut se prouver.
Le plus difficile à trouver
N'est pas la plante, c'est Simone.


S vámi dlím tu v Betlémě nám drahém.
Zaklínám vás vašich duší blahem,
bratří, sestry, páni, rytíři,
ze svých srdcí vymeťte prach pýchy,
by v nich hostem beránek byl tichý,
jemuž klanějte se s pastýři,
vůdci stád, i vůdci národů,
síly králů, knížat, vévodů.
A ty prvý jednej, Český králi!
Svatý buď tvůj národ, dokonalý!
Země tvoje zemí svatou buď!
Každá chata v ní buď svatyní,
ona celá nebes předsíní,
kde je lampou čistou každá hruď,
aby království tvé, celá tvoje zem,
veškeren v ní národ byli Betlémem.
A ty, králi Polský vznešený,
i ty, lide jeho sbratřený,
buďte záloha vždy věrná, jistá:
pomáhejte potřít Antikrista!
A vy všeho světa králové
a vy knížata a vůdcové,
sestupte se, shromážděte sem,
celý svět učiňte Betlémem!


sì che te prego che no m'abanduni
che d'un sol guardo tu me paghi e duni.


Engedni, - de nem esik az ingyen,
Vér foly elébb minden kis göringyen;
Mindenik otthagyja keze szennyét,
Míg magukat a várba bevennék.


S'il faut mon sang pour la victoire,
Agnès, tout mon sang coulera.
Mais non ; pour l'amour et la gloire,
Victorieux, Charles vivra.
Je dois vaincre ; j'ai de ma belle
Et les chiffres et la couleur.
J'oubliais l'honneur auprès d'elle,
Agnès me rend tout à l'honneur.


Buk své rámě, jako při modlení
velkněz lidí, vzpínal do nebes,
a kol kolem – ó jak smutno k zření –
celý jeho podrost, mladý les,
a kol nich, vždy dále v lesní šero
listuprostých ramen tisícero.


Was uns Adam hat verlohren,
Wird nun endlich neugebohren!
Sions Einheit di erscheint!
Was verdrükkt, wil triumfiren!
Was verdrükkte, sich entziren,
Heulet, schreiet, klaget, weint!
Seelig und seelig den Abelittern!
Wehe und wehe den Kainnittern!
Jene beseligt ein ewig freuen!
Dise bewehet ein ewig reuen!


Sie sind vertheilt auf weiter Erde
Und stehen einsam und allein;
Da fühlet jedes die Beschwerde
Vom Sturm und heißen Mittagsschein:
Doch stehen zwei vertraut beisammen,
Da werden sie zu einer Welt
Und nur des Blitzes Himmelsflammen
Zerreißen, die so schön gesellt.


quel che ragion comanda e i suoi precetti.
Guarda dove ti metti;


Ihr Blätter/ Wetterspiel/ ihr Vortrab frischer Früchte/ 1
Des Zephyrs Buhlgewächs/ ihr leichte Lentzenbruht/
Ihr macht/ daß unsre Ruh im Schattē prächtig ruht/
Wie solten wir dann nicht euch dichten ein Gedichte.
Der Zweige Zittern rauscht/ und weidet das Gesichte/
Von euch kömmt/ daß wir oft aufklären Sinn und Muht.
Nun Flora schütz euch fort für harter Hagels-Wut/
Es mache spätlich euch der Bläste Brast zu nichte/
Du aber/ fettes Gras/ Smaragden nahgesipt/
Du Blumenbunter Rokk der Wöchnerinn der Erden/
Wir zimmern ober dir oft unsrer Sorgen Sarg/
Die Heerden speisest du/ und bist uns nimmer karg.
Wohlan/ du müssest auch spat abgestreiffet werden/
Spat werde deine Zier vom Nordwind abgeknipt.


S búsan az egyik mondja: »Pajtás
az én életem lassu hajtás.«


Sei du der feste Punkt, um den die Welt sich dreht,
Mein strahlenreiches Herz! sei Sonne, nicht Planet!


Laß Nürnbergk sein Geschlecht auffweisen
Von hundert Jahren vnd noch mehr,
Laß Welschland Seine Vettern preisen
Ihr tapffer Hertz, Ihr Lob vnd Ehr!


Uns stehen alle Häuser offen, und alle Tafeln sind uns frey,
Man nährt in mir, den Eulenspiegel, in dir, die Schmeicheley!


Von allen den Bäumen jung und alt,
Von allen den Bäumen groß und klein,
Von allen in unserm ganzen Wald,
Was mag doch der allerschönste sein?
Der schönste von allen weit und breit
Das ist doch allein, wer zweifelt dran?
Der Baum, der da grünet allezeit,
Den heute mir bringt der Weihnachtsmann. –


Slovači, má sestro zlatá,
kdo ti bude stráží?
jedovatá cizotina
hroty v prs ti vráží,
všecko všude tobě béře,
salaše i stánky,
krásnou mluvu, pohádečky,
zkazky i zpěvánky!


Mauri, Subra, le chœur divin
Des lointaines, des disparues,
Vous n'êtes pas belles en vain.
Mauri, Subra, le chœur divin !
La beauté, c'est encor le vin
Par qui les races sont accrues.
Mauri, Subra, le chœur divin
Des lointaines, des disparues !


Frau Königin schlief still bei mir,
Ich dacht: »Das Mohrle schreit nach dir.«


O meine bleiche Braut! du blasse Wolke
im Arm des Sturms! du zuckend Haupt,
an meine Brust geneigt aus deinen Schleiern!
erbleichst, erbebst du mir –?
O nun erglühst du, heimlich glimmend Auge,
du tau gefüllter Kelch der schwanken Lilie,
und heißer küss' ich dich – wir sind allein!
Allein –! in rosige Dämmrung taucht
die Ampel sacht das schattige Gemach
und Dich, du weiße Taube, – flüchte nicht:
dem keuschen Himmel selbst verwehr' ich nun
dich anzulauschen! sieh: der Vorhang rollt,
und jeden Spalt verhüll' ich faltenschwer,
daß nicht die Nacht die schwärzlich blauende
erröte, muß sie deine Schönheit schaun,
daß nicht der Sterne reines Silberlicht
sich neidisch trübe, sehn sie Deine Reinheit! –
Thu ab die Myrtenkrone, den Gürtel nun:
du bist allein! die jungen Rosen nur
um dein verschwiegen Pfühl, die schlummernden,
duftselige Träume spinnen
von purpurner Entfaltung scheuer Knospen,
die Rosen nur – – und ich!
Und wie in Träumen taumelnd, düfteleicht,
versunknen Blicks auf weichen Lüften schweb' ich
und winke, winke dir:
es stürzen und schwinden
tiefer und tiefer die irdischen Dunstgewande,
auf seidnen Wogen treibst du her zu mir,
und Schooß an Schooß gespült von strömenden Schauern
von goldnen Dunkelheiten sanft umschäumt,
wiegen wir uns auf tastenden Schwingen
bang umwunden hinüber
in die Gärten der Ewigkeit: –
Keime der Sehnsucht sprießen da,
blühende Ranken holder Erfüllung flechten
da zusammen die einsam pulsenden Seelen,
Puls in Puls zu Flammengarben fluten
glutvermählt die lohenden Wünsche,
und im weherlösten, schwellenden Busen schmilzt
die starre Furcht vor Tod und Unendlichkeit: –
grauen los im Grauen hangen
ganz erloschnen Dranges alle Sinne,
still verblutet in seligen Thränen der Wille,
dürstend umsaust ihn der Odem der Allmacht,
und den welt umfangenden Fittig senkt die Inbrunst,
auszuruhn vom Fluge am Herzen Gottes,
und in matter Hand
beut sie die funkelnden Tropfen
Seinem befruchtenden Hauche dar: ich fühle –
fühlst du? Geliebte – rinnen die Quellen des Lebens –
Mund an Mund Ihm – trinke – trink' ich –
trunken
stamml' ich nach das Schöpferwort.


Kol jsou Čechy ohraženy
horami jak baštami,
k uhlům světa obráceny
svými čtyrmi hranami.


Und in mir sprach's: wie hoch auch Pessimisten
Beteuern, Nichtsein gelte mehr als Sein,
Hier fehlte wohl der Mut zu solcher Phrase.


الخيلُ تعلمُ يوم الرّوعِ إِن هُزِمَت
أَنّ اِبنَ عمرو لدى الهيجاءِ يَحميها
لا يرهب الجارُ منهُ غدرةً أبداً
وَإِن ألمّت أُمورٌ فهوَ كافيها


Ты любишь, ты притворствовать умеешь —
Когда в толпе, украдкой от людей,
Моя нога касается твоей,
Ты мне ответ даешь и не краснеешь!
Все тот же вид рассеянный, бездушный,
Движенье персей, взор, улыбка та ж —
Меж тем твой муж, сей ненавистный страж,
Любуется твоей красой послушноБлагодаря и людям и судьбе,
Ты тайным радостям узнала цену,
Узнала свет: он ставит нам в измену
Все радости… Измена льстит тебСтыдливости румянец невозвратный,
Он улетел с твоих младых ланит —
Так с юных роз Авроры луч бежит
С их чистою душою ароматноНо так и быть! в палящий летний зной
Лестней для чувств, приманчивей для взгляда
Смотреть в тени, как в кисти винограда
Сверкает кровь сквозь зелени густой!


Hol lehet altiszt, azt kutatja,
holott a sírt, hol nyugszik atyja,
kellene megbotoznia.


Der Schwab vor freuden sprunge
und sprach: »ich zeuch hinwerz
In krieg noch also junge,
ich bin ein lauter herz;
Mir zittret der ganz leibe!«
so keck das Schweblein was,
wie ein groß bauchet weibe
und ein gefangner has.


Wie wirst Du einst in andern Welten
Dich Deines Lebens freun
Und, was Dein Gott nur kann vergelten,
Darüber glücklich sein!
Nur Gutes thun und 's nie zu wissen, –
Ist mehr im Himmel zu genießen?


Deutschland, armes Deutschland,
Die Kunst trieb kranke Stengel aus deinem Boden,
Höchstens matte Blüthen,
Die an den Aehren hingen vom Winde zerstreut,
Und in der Hülse, wenns hoch kam,
Zwei Körner Genie:
Wenn ich dichte und – –


Una alimaña
le grita en la nariz
que intenta aplastársele
enfurecida...
Irrumpe un griego
por sus ojos distantes.
Un griego
que sofocan de enredaderas
las colinas andaluzas
de sus pómulos
y el valle trémulo
de su boca.
Salta su garganta
hacia afuera
pidiendo
la navaja lunada
de aguas filosas.
Cortádsela.
De norte a sud.
De este a oeste.
Dejad volar la cabeza,
la cabeza sola,
herida de ondas marinas
negras...
Y de caracolas de sátiro
que le caen
como campánulas
en la cara
de máscara antigua.
Apagadle
la voz de madera,
cavernosa,
arrebujada
en las catacumbas nasales.
Libradlo de ella,
y de sus brazos dulces,
y de su cuerpo terroso.
Forzadle sólo,
antes de lanzarlo
al espacio,
el arco de las cejas
hasta hacerlos puentes
del Atlántico,
del Pacífico...
Por donde los ojos,
navíos extraviados,
circulen
sin puertos
ni orillas...


Verde que te quiero verde.
Grandes estrellas de escarcha,
vienen con el pez de sombra
que abre el camino del alba.
La higuera frota su viento
con la lija de sus ramas,
y el monte, gato garduño,
eriza sus pitas agrias.
¿Pero quién vendrá? ¿Y por dónde...?
Ella sigue en su baranda,
verde carne, pelo verde,
soñando en la mar amarga.


Zadržet chtě nepřítele v tahu
Břetislav mu svěřuje svou krev:
Rozkoš jeho, mladý Spitihněv,
Vydává se do zástavy vrahu!


لَسنا كَمَن حَلَّت إيادٌ دارَها
تَكريتَ تَنظُرُ حَبَّها أَن يُحصَدا


Arion war der Töne Meister,
Die Cither lebt' in seiner Hand;
Damit ergötzt' er alle Geister,
Und gern empfieng ihn jedes Land.
Er schiffte goldbeladen
Jetzt von Tarents Gestaden,
Zum schönen Hellas heimgewandt.


NOTA: Poema composto de 23 quadras, dividido em 3 parte


秋风忽起家山意
流落天涯叹憔悴
古寺不挂寰瀛图
终南山翁何处至


天下共知归汉德
东西那可限鸿沟
虽令羽割大河水
分得人心两处不


Vidí a slyší Maryčka –
přec: Klame Noci šalba zlá?
Klame ji vlastní touha jen,
setmělé mysli živý sen?
On, její Noční Milenec?
Toť neslýchaná věru věc!


Krásný, má milá, měl jsem sen,
jak jsem tě vyved’ z domu ven.
Na cestu kvítí sypali,
překrásní ptáci zpívali.


Jehovah, wilstdu nun vollenden deinen Rath,
Von welchem alle welt ins eilfte Jahr nun schwanger?
Sollen di Feinde so plötzlich verschrekken,
Welche Noahs sechsgerichts gespottet?
Lächerlich scheinet noch allen dein wesen,
Welches verheischen ward so lange.
Dunkel, recht dunkel ist alles ergangen,
Weil di Gesandten und Boten filen.
Doch deine wunderhand erhilt mich wundervoll
Zutrutz dem Höllunhund und allen den unnattern.


موقعُ النجم في الحمى الشرقيّ
قد تراءى في المركز الغربيّ
وبروق العلا ترفرف جنحاً
بجناح النجاح للوسميّ
ورياح الصَّبا تبشّر عن نج
د الأماني في الجانب الغوريّ
وظباء النقا بوادي زرودٍ
ترتعي في ربيعه العبهريّ
وبدور الهنا تدور بأفلا
ك المنى في منار دورٍ كُرَيّ
حيث لاحت شمس العيان وراحت
تتجلّى بالمشهد العينيّ
وتجلّت ثمّ انجلت في برودٍ
من جلال الجمال في نشر طيّ
دارها دارة الفؤاد وما تم
م سواه لدورها الدوريّ
وهي حورٌ عينٌ وحوراءُ عَينٍ
حرتُ في حسن وصفها المضويّ
حجبت نون حاجبٍ دون ذي النو
ن هواها في شامها المصريّ
وهي ورقاء دوح روضة خضرٍ
ذي حياةٍ في العالم الكونيّ
كم تلت من فنونها بالأفاني
ن فأفنت بشدوها كلّ حيّ
قد أدارت خمور دنّ التداني
في سما كأس شمس أنسٍ سنيّ
نحن سكرى به نشاوى شؤونٍ
وصحاةٌ في حالنا الأمكنيّ
قد روينا لما روينا بماءٍ
من معينٍ عن العيان الرويّ
حيثما جامع الصفا أزهر الفر
ق مصلّىً لجمع كلّ صفيّ
ما صلاتي لها سوى ما تصلّي
ه إلينا من وصفها الوصليّ
قبلة القلب كعبة الربّ منّي
وطوافي بركنها اليمنيّ
أنا في حجرها حطيمٌ وما كن
ت فطيماً عن درّها الزمزميّ
وبمرآة مروتي كان سعيي
لصفا وحدتي بسرٍّ خفيِّ
كم أواري بزينبٍ وسعادٍ
وورا ذاكَ رميُ قدحٍ وريّ
شمس حقٍّ لها الحقائق شرقٌ
في ضياءٍ للعالم الروحيّ
واستوت فوق عرش روحي وقلبي
واسعٌ بالشهود كالكرسيّ
حيث جزئيُّ هيكلي باطنُ الجم
ع طوى فوق ظاهرٍ كليّ
أنا منّي طوراً أغنّي بسلمى
وغزالٍ في شعري الغزليّ
أسمع القوم لطف لين قوامٍ
يتثنّى كالأسمر الخطيّ
وعيونٍ أهدابها قد أراشت
من جفون سهامها كالقسيّ
وخدودٍ محمّرةٍ كورودٍ
عمّها عرش خالها المسكيّ
والثنايا درٌّ بقاموس ثغرٍ
كنظام الصحاح للجوهريّ
ومحيّا شمس الضحى فيه لاحت
وجبينٌ كالكوكب الدريّ
كلّ هذا وإنها في شعار ال
حجب من نور عزّها المحميّ
ليس فيها دون المرام إليها
من سبيلٍ من مفرد مثنويّ
أشفعِ الوتر أوتر الشفعَ تُهدَى
في التجلي إلى الصراط السويّ
في تجلّي الصفات صفو المرائي
وتجلّي الأفعال في كلّ شييّ
فاستكن في كيان كن تكن السا
كن في جنّة الشهود الجليّ
في جنى جنّتينِ فرقٌ وجمعٌ
تعلو من رفرفٍ على عبقريّ
وإذا ما فهمت معنى بديع ال
فقه ذوقاً أعربتَ بالنحويّ
كلّ من صار صارفَ العزم فيها
صرَّفته في العالم العلويّ
صاح فاصرف دينار همّك عنها
دون أسمى تدعوك بالصيرفيّ
وإذا أشهدتك لمعة رقّ ال
قرب منها تكون خير سَرِيّ
فتعرّض مستروحاً نفحات ال
روح بالروح في الدجا السحريّ
وكما أنت فلتكن مستقيماً
في مقامٍ من الرضاء عليّ
مستمدّاً مستنجداً عند غور ال
فكر في الذكر نفحة البكريّ
اخلع النعلَ إن حللت بوادي ال
قدس وارتع في روضه الأقدسيّ
مت تعش في ظلال روض التجلّي
تجنِ فيه قطوف عيشٍ هنيّ
لا تشن للشؤون في كلّ شأنٍ
فتسيءَ الظنون مثل الغويّ


Andulčina matka dvéře
Před Matějem zamyká;
Andulička u matičky,
Matěj venku naříká.


Da geht im Hain das Schütteln los,
Und flugs steht Alles blank und bloß,
Bis auf den Zweig des Finken.
Jetzt, naseweises Vöglein, flieh'!
Mit solcher Staatsökonomie
Da ist nicht viel zu spaßen.


方头路滑不可度
我来跨鹤御天风
喷泉九月飞□冷
举袖擎天晓日红


Que l'homme en son orgueil me condamne et m'accuse,
Qu'il se lève et s'acharne et marche sur mes pas,
Qu'il blâme avec dédain mon amour pour la muse,
Il pourra me briser, il ne me ploiera pas !
Aux souffles des autans j'opposerai la tête,
Car mon cœur se dilate au vent de la tempête
Et j'aime à voir bondir les flots autour de moi !
Bercé par le courroux de la vague orageuse,
Je laisserai flotter ma barque voyageuse,
Insoucieux de l'onde et ne rêvant qu'à toi.


À la fenêtre recelant
Le santal vieux qui se dédore
De sa viole étincelant
Jadis avec flûte ou mandore,


Prost Jahrmarkt! Kommt und kauft mir was!
Das und dies, dies und das!
Trommeln und Pfeifen, Trompeten und Geigen,
Kuchen und Torten, Datteln und Feigen,
Hammer und Glocke, Degen und Flinten,
Mandeln, Rosinen, Nüss' und Korinthen!
Kauft mir was!
Dies und das!


يَا سَيّدِى خُذْ بِالدَّجَاجِ
فَالنَّارُ في قَلْبِ السِّراجِ
لا سِيَّما وَقَد ابْتَدأ
تَ ولم يُجِبْ قَصْداً لِراجي


Пред зовет завхоза басом:
«Вдрызг конец пришел запасаПовторяю в страшной яри я:
в беспорядке канцелярия!»
Прибежал завхоз несчастный
в магазин ближайший, частный,
карандаш, бумагу, штемпель
закупил в ударном темпИ в отдел, исполнен важности,
тащит пуд писчебумажностРазвернул товар — и вмиг
переплеты слезли с книС перьев по три фунта кляксы,
а печать — грязнее ваксы!
Положенье — хоть повеситься,
а замзав кричит и бесится:
«Дура ты, хотя и брав, —
ты б пошел в «Мосполиграф»!
1Там конторе купишь вещи —
не порвут гроссбух и клещ1Карандаш, перо, чернила,
штемпель — дешево и мил1А обои — загляденье! —
Рад бы клеить каждый день 1Шрифта — угол непочатый,
всё, что хочешь, напечатай!»
1Взвыл завхоз: «Товарищ прав!
Я бегу в «Мосполиграф»


Wer hat nun Recht zu sagen und zu singen
vom freien Rhein, dem freien deutschen Sohn?
O diese Lieder, die so mutig klingen,
beim ew'gen Gott, sie dünken mich wie Hohn.
Ja, wolltet ihr erwägen und bedenken,
welch stolzes Wort von eurer Lippe kam,
ihr müßtet ja das Auge niedersenken,
mit bittern Tränen voller Zorn und Scham! –


Ein Strahl, o Neuberin, ein Strahl von deinem Feuer
Durchdringe mir das Blut und schein auf meine Leyer!
Der Vorzug deiner Kunst, der Stellung Zauberkrafft
Sey, da ich singen will, des Ausdrucks Eigenschaft!
Soll mir mein Helden-Lied, wie dir dein Sieg, gelingen:
Wohlan, so wie du spielst, wünsch ich auch mir zu singen!


Still', Knabe: dein unsinnig Beginnen
Bringt dich um alles, um Himmel und Heil,
Doch sei dir ein letztes Wünschen zu Teil:
Wie willst du sterben: das ist mein Schluß.


Mich sehnet, o süße
Geliebte, nach dir!
Doch wähl' ich das Grab mir,
Des Heilands dafür.


'S ist nicht für Mädchenbusen,
So schön sieht es nicht aus:
Schwarz, schwarz ist seine Farbe,
Es paßt in keinen Strauß.


Ach, den süßen Klang verführet
Weit der buhlerische Wind,
Und durch Schloß und Wand ihn spüret
Träumend jedes schöne Kind.


Seit daß du in Philosetten
So verliebt gewesen bist,
Seit daß sie dir günstig ist,
Liegt dein Hertz gleich an der Ketten,
An der Ketten liegt dein Hertz,
Die auch weich macht Staal vnd Ertz.


Na to, z jara, denně vyhrab
Sazeničku drnovou;
Kde jsou spáry, tam ji vehrab,
Až se v trávník rozmohou;
Pak sem tam mateřídoušku,
Sedmikrásu, zvonek vtěl –
Kol a kolem horních kroužků
Na sta vonný květen vsel.


Ať vidím jitro tvé, jak nad hory se zvedá,
kdy hoří ledovce ve tvého slunce žehu,
před nimiž prchá mha jak bajadera bledá
a zmírá v krůpějích a ve krystalech sněhu.


To divý orkan pouští šílí
a lítá prudce sem a tam,
štká, prosí, úpí, stená, kvílí,
od vlasti svojí dalek – sám.


وَقَفَ الطَيفُ بِجَفنٍ كَالطَلَلْ
سائِلاً أَينَ الكَرى أَينَ رَحَلْ
إِنَّما كانَ الكَرى يَسكُنُها
فَالكَرى مِن وَصلِهِم ثُمَّ اِنتَقَل
فَجَرى الفَجرُ وَأَخفى ناصِعاً
فَالتَقى الماءُ بِمَقدورٍ نَزَل
إِنَّهُ يا طَيفُ طوفانٌ طَغى
وَاِبنُ نوحٍ لَيسَ يُنجيهِ الجَبَل
إِنَّ قَلبي مِن قُلوبٍ لَم تُبِن
سِرَّها لَو لَم تُبَيِّنهُ المُقَل
حالَتِ الأَشياءُ عَن حالاتِها
فَتَوَلّى الماءُ إيقادَ الغُلَل
فَتَرى الدَمعَ دِماءً لَم تَسِل
مِن سُيوفٍ بِجُفونٍ لَم تُسَل
وَعَذولٍ هَبِلَتهُ أُمُّهُ
لَم يَقُل قَولاً فَلا يَعلُ هُبَل
وَحَبيبٍ لَم أَقُل يَهجُرُني
إِنَّما يُهجَرُ مَن قالَ وَصَل
رُبَّ بُستانِ حَديثٍ بَينَنا
فَتَّحَ العَتبُ بِهِ وَردَ الخَجَل
لا يُمَلُّ الوَردُ فِي وَجنَتِهِ
وَقُصَارَى كُلِّ وَردٍ أَن يُمَل


Hrozivé podoby na sebe brali čtyři Worpswedští –
na smutnou pověst o nemožném štěstí hvízdal jsem pamflet –
v hraběcí zahradě stromy již dávno trčely nahé –.


Tisíce nových tam duší
projdou vždy v radosti, bolu,
sotva z nich jedna cos tuší
a se tam zahledí – dolů.


لشَمْسِ الدّينِ زوْجٌ ضجَّ منْها
وطالَ لفِعْلِها منْهُ النّكيرُ
أشَمْسَ الدّينِ لا قُرِنَتْ لقِرْنٍ
فقَرْنُ الشّمسِ معْروفٌ شَهيرُ


Du mußt in mir versinken,
Mir ganz zu eigen sein,
Ich will Deine Seele trinken
Wie feuerflüssigen Wein;
Und wenn sich zur Liebesekstase
Die schäumende Wollust gesellt,
In stammelndes Liebesgeflüster
Der Schrei des Genusses gellt,
Und wenn dann – fester und fester –
Dein zitternder Arm mich umschlingt,
Und in die erstickenden Küsse
Lethargisches Röcheln erklingt, –
Dann bist Du für immer mein Eigen,
Du sinneberückendes Weib,
Und mein ist die mystische Seele
Und mein ist der leuchtende Leib ...
Du mußt in mir versinken,
Mir ganz zu eigen sein,
Ich will Deine Seele trinken,
Wie feuerflüssigen Wein.


Tam v řádu rythmickém se věčné vlnky plaví,
tím jedna ožívá, čím druhá zaniká,
a všude kol je přeplněno slávy
zní nejtruchlejší dvojzpěv bravníka.


Vorüber! Ach, vorüber!
Geh wilder Knochenmann!
Ich bin noch jung, geh Lieber!
Und rühre mich nicht an.


Der Erdkreiß lädet mich zu sich/
zu sich/ auf sich zu Gaste/
er spricht: Komm her und setze dich/
iß/ was dir schmeckt und raste/
greiff an die Trachten ohne Zahl/
laß dir wol seyn bey meinem Mahl/
ich hab dich hertzlich gerne.


Gottes Mann ist eine Kibla weit im Land,


Non che sia degno da notarsi in carte,
ma che sul reste qui tra questi faggi,
così colmo d'amor, privo d'ogn'arte;


Meg-látván a’ kis Klári
Aszszony-Anynyát tsókolni,
meg-tsalt, ugy mond, a’ Néném
kába volnék, ha hinném
hogy a’ férfi tsók tilalmas.


Má duše, viď! Teď zbyli jsme zde sami
se svými prohrami, se svými vzpomínkami...


Ach! wie ist mir jetzt zu muthe?
Meine Seele schwimmt im Blute!
Meiner Adern Purpur kocht;
Meine matten Füsse zittern;
Ich fühl in mir ein Erschüttern,
Und mein Herz ganz ängstlich pocht.
Aus den schwachen Augen quillet
Eine heiße Thränen-Fluth.
Was hat mich in Boy verhüllet?
Was betrübet meinen Muth?


Ich bin im Walde mit dem Vater draus
Gewesen, diesen Abend, auf dem Pfade,
Du kennest ihn, vom vorgen Frühlinge.
Es blühten wilde Rosen nebenan,
Und von der Felswand überschattet' uns
Der Eichenbüsche sonnenhelles Grün;
Und oben durch der Buchen Dunkel quillt
Das klare flüchtige Gewässer nieder.
Wie oft, du Liebe! stand ich dort und sah
Ihm nach aus seiner Bäume Dämmerung
Hinunter in die Ferne, wo zum Bach
Es wird, zum Strome, sehnte mich mit ihm
Hinaus – wer weiß, wohin?


e, fermato il desio, fermar le piante
sovra un gran monte; ond'io mi specchio e tergo
nel bello exempio, e l'alma drizzo ed ergo
dietro l'orme beate e l'opre sante.


jak je to všecko plno šalby,
jak daleko dne dnešního –
jako když vítr zafoukal by
do pýří pampeliščího –


O handsome phoenix, for that such you are
We know; your beauty does your breed declare;
And I with sorrow own thro' all my coast
No other bird can such perfection boast;
For Nature form'd you single and alone:
Alas! what pity 'tis there is but one!
Were there a queen so fortunate to shew
An aviary of charming birds like you,
What envy wou'd her happiness create
In all, who saw the glories of her state!


Wenn aber ich, als solch ein Held,
Dir, Mars, nicht sterben soll,
Nicht glänzen soll im Sternenzelt:
So leb' ich dem Apoll!


„Kmetovi již třeba spánku,
aby mnohý dožil den, –
mlada jsem a nepokojný
mám já ještě v noci sen.


风雅吾师李庆阳
何徐踽踽让前行
若还独自抒机轴
一句应须倒一觞


Wer nicht selbsten kan betriegen,
Wird gemein betrogen;
Wer nicht andre kan belügen,
Wird gemein belogen.


Köstliche Ringe besitz ich! Gegrabne, fürtreffliche Steine
Hoher Gedanken und Stils fasset ein lauteres Gold.
Teurer bezahlt man die Ringe, geschmückt mit feurigen Steinen,
Blinken hast du sie oft über dem Spieltisch gesehn.
Aber ein Ringelchen kenn ich, das hat sich anders gewaschen,
Das Hans Carvel einmal traurig im Alter besaß.
Unklug schob er den kleinsten der zehen Finger ins Ringchen,
Nur der größte gehört, würdig, der eilfte, hinein.


Doch die vom Fels im Sternenstrahl
gen Osten wenden ihr Gesicht,
sie fühlen dieses Dunkels Qual,
sie träumen nicht.


Bald rasselt Tom, bald schnarrte Knut,
Und jeder hatte seine Wut.


A svorně jít vždy radostí i trudem
a mimo sebe nehledati nic – –:
rci, dítě mé, zda v tomto žití chudém
naleznem’ štěstí víc?


Dein nicht würdig ist die Decke
Meines Hauses, ist zu schlecht,
Sprich ein Wort nur, und erwecke
Zur Gesundheit deinen Knecht.


Csak csöndesen, szívem aludj,
jó nekem így, jó nekem úgy,
akárhogy.


Ecco, mugge l'orribile corteo:
La fiera testa in su la picca ondeggia,
E batte a le finestre. Ed il re prono


Své Kristy ukřižují... S vrcholů
s morálkou dolů do děr zalézají.
Své vraždí Kristy pravd a rozkolů...
Pak pro jich z mrtvých vstání roucha tkají...


Takž má láska, kterouž bodla
Z tvých rtů sladkých hořká střela,
Utekla se v písně moje,
By tam v jejich myrtí zmřela!


Úzkost i rozkoš nevýslovná
– tak mráz a žár, a žár a mráz –
projala dívčí srdce v ráz:
A jak by se v ní ozval zrovna
Osudu hlas!


Sé que la enredadera cariñosa
y el corpulento roble centenario
hundirán sus raíces en mi fosa
para estrechar mi cuerpo solitario


Cum tuta fede Merçede ti chiama,
che tu ami sì fermo cum'el ama.


»Dort draussen vor dem Thor,«
Sie sagten an,
»Den armen Mann,
Zwey Jäger ihn erschossen.«


Ya en mi ciega noticia restituyes
lo que de humana me negó el engaño,
y algún defecto, que se hurtó al juicio.


yanlış bilme, yanlışın olur


"For, by the fury of the tempest tost,
" Against the rocks its severing planks rebound;
"The floating wreck is driven towards the coast,
" With seamen's lifeless bodies scatter'd round.


La sottise, l’erreur, le péché, la lésine,
Occupent nos esprits et travaillent nos corps,
Et nous alimentons nos aimables remords,
Comme les mendiants nourrissent leur vermine.


Tengo celos de un muerto,
de un vivo, no.
Tengo celos de un muerto
que nunca te miró.


大鄣山前黄叶稀
游人江北行将归
相思千里芜城月
鸿雁翩翩何处飞


Es flössen jetzt noch meine Tränen,
Daß solch ein Herz so bald gestorben,
Fühlt' ich nicht fest in meinem Sehnen,
Daß wir es tot erst ganz erworben.


Jak potok mezi olšinami
a kvetoucími lučinami
ten život nejdřív proudí,
pak jako řeka rozvírá se
a pod mrakem i v slunné kráse
neznámou cestou bloudí.


Drei Dinge haben hier im Leben Macht:
Der Neid, die Hoffahrt und die Niedertracht;
Doch, wenn sie dich auch noch so schön bespucken,
Am Ende wirst du sie zu Boden ducken!


岭环隔翠苍龙绕
突出神峰霄汉边
金井不须开宝穴
万年天子是飞仙


and kisses are a better fate


楚天未白转星河
楼角先吹出塞歌
长愧侵床五更月
殷勤无计谢姮娥


Eure Gesundheit!


Favel A lua
faz das latas dos barracos
finas prataria
Finado
Sacrifício das flores
para embelezar a mort


Nun, nun Herr Doctor, schönen Dank
Für deine süßen Sittenlehren!
Fahr wohl! ich liebe keinen Zank,
Und traun! du wirst mich nicht bekehren.
Du lebest lang, ich lebe schön;
Allein auch du wirst einst vergehn.
Dann ist es gleich, ob mir nur Stunden,
Ob Menschenalter dir verschwunden.
Wer ohne Vorwurf und Verzug
Die Freuden dieses Lebens brauchet,
Und wenn ers morgen von sich hauchet,
So stirbt er alt genug.


Publicado no livro Obras Póstumas (1868*) Poema integrante da série Contradições Poética
In: GRANDES poetas românticos do Brasi Pre e notas biog Antônio Soares Amor Intro Frederico José da Silva Ramo São Paulo: LEP, 195 2, 6


Mein Tisch der darff mich nicht um Übersatz verklagen;
Der Gurgel ess' ich nicht; ich esse nur dem Magen.


Und plötzlich auf den Estrich nieder
Taumelt er wie ein wundes Roß,
Es zucken, strecken sich die Glieder.
Welch ein Getümmel in dem Schloß!
»Krank« dieser, »tot« spricht jener Mund,
Ja wahrlich, das ist Todes Miene,
Und eine mächtige Ruine
Liegt Friedrich auf dem eignen Grund.


Ein eintzig kopff gebührt offt tausendfachen streit/
Gleichwie ein finsterniß im meere tausend wellen.
Drum schilt Riccobonus der Römer lieblichkeit/
Weil ihre federn nicht nach seiner zunge quellen;
Und meynt/ daß Plinius viel worte nur geschmiert/
Der Tacitus zu rauh/ und Flor zu kurtz geschrieben;
Sveton und Spartian die sprache schlecht getrieben/
Und endlich Marcellin zu harte reden führt.
Als ob der sonnen licht die strahlung von den sternen/
Rom aber römisch noch von kindern solte lernen.


Da küßt er am Kranze die Thränen,
Sein Auge, voll Liebe, voll Sehnen,
Sprach: »Selma! wie glücklich sind wir.«
Den leuchtenden Blicken entschwebten
Auch Thränen der Liebe, sie bebten
Am rosigen Busenband mir.


En la última página
del libro
de versos inspirados
por mi pena
de que no fuiste
lo que hubieras sido,
inserta este poema.
Medio es tuyo
porque no me amaste,
medio de ella,
porque me ama mucho.


辟兵龙印篆神经
系臂香萦绣色轻
自有微凉生玉宇
池光静照午阴清


موكرة من حيث لم يرج مخلف
مطائط صيفيَّ الأضا وسمالها
أسافي لا توكى على ما تضمنت
ولا يستريب الناضحون ابتلالَها
أمام قلوب كالحصى مطمئنة
إلى ثقة المستبطئات عجالها


Ni falso amigo ni mujer liviana
cerca de mí. No más la enredadera
y el roble rico de vejez lozana
son y serán mi amigo y compañera.
Lejos del miasma, en vértigo inefable,
del monte aspiro el tropical perfume
y, águila enferma en jaula miserable,
mi espíritu las alas desentume.
Al fin, bajo el magnífico frondaje
de la selva sonora y florecida,
hallé la paz, aunque al rendir el viaje,
porque por un contraste de la suerte
hoy, que por vez primera amo la vida,
es cuando está acercándose la muerte.
Cerré todas las puertas a los vicios,
abandoné las roncas bacanales
y hui de los perversos precipicios
lanzándome a regiones inmortales.
Ya no canto ese canto atormentado
que abrió en mi corazón surco tan hondo,
tan hondo que aunque a verlo me he asomado,
nunca le he visto, al asomarme, el fondo.
Hoy mi canto es más puro, es más sereno,
porque es ahora mi pensar más sano;
canto en la soledad a pulmón pleno
y aunque en el monte estoy, no canto en vano:
Me aplaude arriba con su salva el trueno
y abajo con su trueno el océano.


Es kamen der Müller sammt Tochter und Frau
Und Knechte und Mägde zu dreien,
Und als sie mi sahen in Jammer und Schreck
So dasteh'n, wie weiland das Kindl vor'm Dreck,
Begannen's zu lachen und schreien.


Aber zu dem schönen Bache
Such ich einen Lustweg wohl,
Der, als wie in dem Gemache,
Schleicht durchs Ufer wild und hohl,
Wo der Steg darüber gehet,
Gehts den schönen Wald hinauf,
Wo der Wind den Steg umwehet,
Sieht das Auge fröhlich auf.


Wahr ist es, doch ich bin nicht du, und du nicht ich:
Wer Lachens werth mich schätzt, der denckt nicht einst auf dich. 1


So schlaf in Ruh,
Mein Söhnlein du!
Dein Vater leidet Schmach und Noth,
Dein Vater ist lebendig todt,
Und seine Freunde bleiben fern
Und sehn auch dich und mich nicht gern.


إِلى مَتى مِنكُمُ هَجري وإقْصَائي
ويلي وجدتُ أحِبّائي كأعْدائي
هُمْ أظمؤُوني إلى ماءِ اللّمى ظمأً
تَرَحّلَ الرِّيُّ بي منهُ عنِ الماءِ
وخالفونيَ فيما كنْتُ آمُلُهُ
منهمْ وَرُبَّ دواءٍ عادَ كالداءِ
أَعيا عَليّ وعُذري لا خفاءَ بِهِ
رِياضَةُ الصعبِ مِن أَخلاقِ عذراءِ
يا هَذِهِ هَذِهِ عَيني الَّتي نَظَرتْ
تَبلّ بالدَّمْعِ إِصباحي وَإِمسائي
مِن مُقلَتَيكَ كَساني ناظِري سَقَماً
فَما لِجسميَ فَيءٌ بيْنَ أفيَاءِ
وَكُلُّ جَدْبٍ لَه الأنوَاءُ ماحِيةٌ
وَجَدْبُ جسميَ لا تمحوهُ أنْوَائي
إنّي لَجَمرُ وَفاءٍ يُستَضاءُ بهِ
وأنْتِ بالغدرِ تختارينَ إطفائي
حاشاكِ مما اقتضاهُ الذمّ في مثلٍ
قد عادَ بعد صَنَاعٍ نقضُ خرقاءِ
ما في عتابِكِ من عُتْبَى فأرقبها
هل يُسْتَدَلّ على سلمٍ بِهَيْجاءِ
ولا لوعدكِ إنجازٌ أفوزُ بهِ
وكيف يُرْوي غليلاً آلُ بيداءِ
مُؤنِّبي في رَصينِ الحلم حين هَفَا
لم يَهْفُ حلميَ إلّا عند هيفاءِ
دعْ حيلةَ البُرْءِ في تبريح ذي سَقَم
إنّ المشارَ إليه ريقُ لمياءِ
مُضنى يردّ سلامَ العائداتِ له
مثلَ الغريق إذا صلّى بإيماءِ
كأنّه حينَ يستشفيْ بغانيةٍ
غيرِ البخيلة يَرْمي الداءَ بالداءِ
ما في الكواكب من شمس الضحى عوَضٌ
ولا لأسماءَ في أترابِ أسماءِ


Odplula léta.... Vlasatá kdys hlava
už prořídla, a herecká má sláva
nevím ni, komu dědictvím as zbyla.
S mou duší sudba jiný ortel slila:
Na života teď potloukám se scéně
a s Osudem zápolím na ní denně.
Cos z loutkového divadla tu vidím,
jen za režii se tak mnohdy stydím.
Je v ensemblu zde mnohá Dišperanda
i mnohý zloděj, darebáků banda,
však obráceně se tu něco děje:
zde v životě těm lotrům štěstí přeje
– a čertů není tady smečka dbalá.


青山见孤塔
绿树空茆亭
画师不解意
欠我六尺藤


Auch die Erinnrung ist süß. Mit vollendeten Seelen zu leben,
Himmlische Freundin, ist Trost, ist der Andenkenden Ruh.


K loži mému,
horečkou prohořelému,
přátelé dobří přicházejí,
nejdražší dary přinášejí:


Má hlava byla těžká od nepřišedších snů.
Ta bledá bázeň se mnou, nechť kamkoliv se hnu.
Ta bázeň příštích nocí – eh, zasmušilé ráno!


La Brisa desciende a los pensamientos,
                vuela cometas.
El tornado desaparece en el horizonte,
                el viento cesa.
El torrente que soyserpentea;
(fluidez, armonía sosiego, entrega).
Las aguas ya no caen
desbocadas topando piedras,
han encontrado el cauce, la calma,
el impulso sincero.
Y la roca; de piel ycarne
ya no se queja,
Existe serenamente anclada, a la Madre Tierra.


»Schneide so kein Gesicht!
Warum bist du der Welt so satt?«
Das weiß alles nicht,
Was es neben und um sich hat.


»¿Quién pensara que el color
de tal suerte me engañara?
Pero ¿quién no lo pensara
como no tuviera amor?
»Madre, en ellos me perdí,
y es fuerza buscarme en ellos.
¡Ay, que... !»


Květ nebo člověk, musíš oporu
tu míti v celém žití,
po níž bys tihl k nebi nahoru
a květy mohl víti.


Богини девственной округлые черты,
Во всём величии блестящей наготы,
Я видел меж дерев над ясными водамС продолговатыми, бесцветными очами
Высоко поднялось открытое чело, —
Его недвижностью вниманье облегло,
И дев молению в тяжелых муках чрева
Внимала чуткая и каменная девНо ветер на заре между листов проник, —
Качнулся на воде богини ясный лик;
Я ждал, — она пойдет с колчаном и стрелами,
Молочной белизной мелькая меж древами,
Взирать на сонный Рим, на вечный славы град,
На желтоводный Тибр, на группы колоннад,
На стогны длинные… Но мрамор недвижимый
Белел передо мной красой непостижимо


Wer kennt mich noch? Ich trug die Persermütze.
Es spiegelte darin der Schlange Bild.
Ihr grauer Blick, der mich gefangen hielt,
Verwehrte mir des Paradieses Spitze.


Nebo jakás možná teta!


Körűlte! mig el nem pusztúl egymásután
A férfi-iró, ez utolsó mohikán!
Semmit se tesz, hogy a kritika még huhog,
Kihullt kezéből a mindenható sulyok.


A na to Griselda zas slyšela,
jak dvéře zavíral, a obraz zas
jak přiklonil, pak pravil Aleně:
„I kdyby zňal se prach a sbořil síň,
ta kobka nedotknuta zůstane,
neb vytesána jesti do skály.
Teď pojďme otci mému zprávu dát.“


Die Bilder meiner Stube hängen schief.
In meiner Stube dünsten kalte Betten.


Passando una lor Fusta a terra: a terra:
nanzi all inculta e solitaria riva
dove fra sterpi in su lherbosa terra
la sfortunata Angelica dormiva
smontaro alquanti galeotti in terra
per riportarne e legna: & aqua viva
e di quante mai fur belle: e liggiadre
trovaro in fiore: il braccio al santo padre


Und wie der Mensch dem Menschen Weg' bereitet,
Dem Menschen ist's der Mensch, der sie bestreitet.


Doktor dychtil mlynářce stát v slibu,
Převracoval listy v kouzedlné knížce,
Nenašel nic, seznal, že má chybu;
Napadlo mu v této trudné tížce,
Že snad chová jeho první láhvička
Něco léku, a že malá kapička
Může vznik zas vzbudit k omládnutí.
Pud ho po cti ke skoumání nutí.


甲帐挂流苏
人道春云热
梅花一纸寒
襺云云不泄


Nyní že již nespí,
Že se probudila,
Spokojenost celou
A mysl veselou
Ze mne vypudila.


Espíritu desnudo, puro amante,
sobre el sol arderé, y el cuerpo frío
se acordará de Amor en polvo y tierra.


Nur zuweilen ward gesondert,
Und das herbre Bildnis trug,
Daß der Blick den Tod erkenne,
Falter, Kranz und Aschenkrug.


Sia maladetta l'ora e 'l punto ch'io
seguii tua vanità, o falso Amore,
non 'maginando tuo falso pregìo!


公孙弟子剑光芒
临颖家惟十二娘
玉貌锦衣君不见
杜陵禁得鬓毛苍


Allhier nimt auch jetzund die Endschafft das Gesetze
Der Jüden groß Geplerr/ und reissen das Geschwätze.
Hier ist das LebensBuch/ das newe Testament:
Jehova selbst ist hier/ den noch kein Jüde kent.
Das Leid/ der Schmertz ist weg; Jetzt nimt man Ihn herunder/
Versenckt Ihn in das Grab/ erwartet seiner Wunder.
Kom nun Terpsichore/ und setze dich zu mir/
Bring Harff und Lauten mit und laß uns spielen hier.


إِذا ما غَضوبٌ غاضَبَت كُلَّ رَيبَةٍ
وَكانَت لَميسٌ لا تَقِرُّ عَلى اللَمسِ
فَقَد حازَتا فَضلَ الحَياةِ وَعُدَّتا
مَكانَ الثُرَيّا في المَكارِمِ وَالشَمسِ
أَخَمسينَ قَد أَفنَيتُها لَيسَ نافِعي
بِتَأخيرِ يَومٍ أَن أَعَضَّ عَلى خَمسي
نُرَجّي إِياباً مِن غَدٍ وَهُوَ آيِبٌ
وَكانَ صَواباً لَو بَكَينا عَلى أَمسِ
وَمازالَ هَذا الجِسمُ مُذ فارَقَ الثَرى
عَلى تَعَبٍ حَتّى أُعيدَ إِلى الرَمسِ
أَلَم تَرَ أَيّامَ الفَتى في عِظاتِهِ
بِهَمسٍ تُناجي أَو أَدَقَّ مِنَ الهَمسِ
تَوَخَّت عَواريَّ المُلوكِ بِرَدِّها
جِهاراً وَآثارَ الأَكارِمِ بِالطَمسِ
وَلَم تَترُكِ العِزَّ القَديمَ لِفارِسٍ
وَلَم تَرعَ حَقّاً مِن فَوارِسِها الحُمسِ
أَرَتكَ بِرُغمِ الأَنفِ سَيفَ اِبنِ ظالِمٍ
حَمائِلُهُ مَوصولَةٌ بِفَتى الحُمسِ
وَصارَ دَمُ الديكِ المُؤَذِّنِ سُحرَةً
لِأَهلِ المَغاني حُسوَةً لِفَمِ النِّمسِ
وَما سَرَّني أَنّي اِبنُ ساسانَ أَغتَدي
عَلى المَلِكِ في الإيوانِ أُصبِحُ أَو أُمسي


春雨夜初歇
源泉晓发时
无风尘欲静
水面见玻璃


Encierra en sobre oscura está labrada
piedra, tú, peregrino caminante,
repara el grave caso, y con semblante
pío suspende el curso a tu jornada


ثَريدٌ كَأَنَّ السَمنَ في حَجَراتِهِ
نُجومُ الثُرَيّا أَو عُيونُ الضَياوِنِ


吸江亭下雨初晴
中有樵夫跣足行
时作微吟清彻骨
兹游无乃太清生


La vida que anhelo
siempre me recuerda
a los días claros de la primavera,
un plácido campo,
tejido de flores,
y tu y yo caminando,
entre mil olores..
recordando instantes
instantes pequeños..
de la vida simple,
de la vida bella
momentos fugaces
que hacen disfrutar
de cosas pequeñas
de forma sencilla...
tranquila...
placentera...
recuerdos... nostalgia,
de bellos colores
que visten de fiesta
a la primavera nuestra...
Y esa vida sencilla
que amas y añoras
a veces, se quiebra...
y se convierte
en un fino velo de seda
que oculta el rostro
de los días de pena
esos días tristes
donde tú no estás...
y yo te busco
desesperado,
dentro de la espesa niebla
Al final,
siempre...
así es la vida...
un camino ancho que conduce
a una estrecha vereda
como dice el refranero viejo
¡las alegrías de ayer, siempre se envuelven en penas!...


Sie verläßt, mir einen Gruß zu nicken,
Itzt die Lindengänge, wo sie schlich.
Welche Himmelsfreude, welch Entzücken,
Götter, überströmet mich.


sen uzaktaki yalnız çocuk


Dej Vám Pánbůh štěstí, zdraví!
Nechať ještě mnohá léta
těšíte se životu,
z něhož dobrý Tvůrce světa
vypuď každou trampotu!
Na zemi Vám vzkvítej stálý máj,
po smrti buď v úděl věčný ráj!


Da kam ein Mädchen wunderschön
und lächelnd wie die Grazien,
mit Rosen auf den Wangen,
ihr Auge war voll Glanz und Licht
und bläulich wie Vergißmeinnicht,
g'rad' auf mich zugegangen.


Есть лишь три легенды сказочных векоСмысл их вечно старый, точно утро ноИ одна легенда, блеск лучей дробГоворит: «О, смертный! Полюби себя»И другая, в свете страсти без страстей,
Говорит: «О, смертный! Полюби людей»И вещает третья, нежно, точно вздох:
«Полюби бессмерть Вечен только Бог»Есть лишь три преддверь Нужно все пройтО, скорей, скорее! Торопись в путВ храме снов бессмертных дышит нежный свет,
Есть всему разгадка, есть на все отвеНе забудь же сердцем, и сдержи свой вздох:
Ярко только Солнце, вечен только Бог!


缠缚千遭趁酒巡
环观巧手竞称神
莫言名利如缰锁
猛烈抽身亦在人


Győzedelme magvat
Fog teremni még,
Téged, szent szabadság
S boldog egyesség!


– „Ne, hory ať jsou schůdnější
a roviny ať štědřejší!“


En el pasadizo nebuloso
cual mágico sueño de Estambul,
su perfil presenta destelloso
la niña de la lámpara azul.
Ágil y risueña se insinúa,
y su llama seductora brilla,
tiembla en su caballo la garúa
de la playa de la maravilla.
Con voz infantil y melodiosa
con fresco aroma de abedul,
habla de una vida milagrosa
la niña de la lámpara azul.
Con cálidos ojos de dulzura
y besos de amor matutino,
me ofrece la bella criatura
un mágico y celeste camino.
De encantación en un derroche,
hiende leda, vaporoso tul;
y me guía a través de la noche
la niña de la lámpara azul.


Und einer spricht: »Halt an, Gesell!
Du riefst, und wir erwachten;
Spiel' auf, spiel' auf! Wir folgen schnell
Zu Zechgelag und Schlachten.


Bien podéis vos turbar mi fantasía,
privarme de la luz y oscurecerme,
mas no apartarme ya de este camino.


Opodál mech byl hustý a svěží, –
tam starý javor zvedal se k nebi. –
Pod ním se rokle hluboká šklebí
vyrytá vodou ve příkré strání.
Ta k řece kolmo skoro se sklání, –
krok jeden chybný – – – Myslivec mladý
na svěží mech tam kořisť svou skládá.
Kořist je jeho, – čeho víc žádá? –
Bez ducha ještě dívka je bledá
půvabů plná, čarovné vnady.
Čeho však v bázni lupič kol hledá?
po čem se plaše ohlíží všady? –
„Přelud mne děsí!“ šeptá si tiše.
„Kdo by moh’ v lese stíhat mé stopy?
ohlas mých kroků byl to jen spíše!“ –


Und später machte man jeweilig
Die Winkelhieb unterabtheilig;
Man legt sich aus verhängt und steil,
Sowohl zu Fuß, als auch zu Gäul.


Als die Diplomaten tranken:
»Blücher hoch! und hoch das Heer!
Dem wir Freiheit jetzt verdanken
Und des Friedens Wiederkehr!«


Vzpomeň si na mne, až pták zazpívá ti
kdes ve zelenu píseň nejkrasší,
až mocná touha v srdce se ti vrátí,
jež ke mně duši tvoji odnáší,
až pod větvemi – jeden vonný květ
ti otevře se písní mojich svět.


In seiner Angst, wiewohl es nie
an Denken vorher irgendwie


Die Hausfrau wußte da nicht viel
Von Zwang und Etikette,
Und ging, so lang es ihr gefiel,
Mit ihrem Mann zu Bette;
Und war sie nun des Dinges satt,
So konnte sie, wie Sara that,
Dem Manne nach Belieben
Ihr Mädchen unterschieben.


Číš vysýchá, rty žen jsou málo svůdné,
jež miloval jsi, v chladném hrobě dřímou,
jsi bit, když pravdu povíš s tváří přímou,
a cesty slávy jsou tak málo schůdné.


Csillagok, felhők, világok
Jönnek, mennek szüntelen.
Csóválgatja, mint egy zsákot,
Ismeretlen ős elem.


Du, weiser Gott! du weist, was mir gebricht,
Ich – was mir nützt, das weiß ich selber nicht
Und wünsche, was mir schadt.
Mein Sinn, was vor mir ist, vergist:
Wie solt er sehn, was künftig ist?


Nechápeš? Nuže, aspoň věř:
Tys metafysická jen sběř,
jež tak jen dlouho může žít,
dokud v ni věří dobrý lid.
Nu, žils přec hezkých roků dost.
Však teď už lidská společnost
nit žití tvého přestřihla.
Už nevěří v tě – věc to zlá,
však co tu dělat? S paluby
se hází přítěž, zmaru by
se vystříhala lodička,
v níž sedí Církev Matička.
Když kormidlo měl svatý Jan,
tys mohl býti k službě brán:
tu peklo žilo, v hranici
hořeli bídní hříšníci,
tu draci lezli po lesích,
kde kořínky jed zbožný mnich,
tu čarodějnic hříšný sbor
vyletal v nocích nad obzor,
tu rouhajícím na zkázu
krev vytrýskala z obrazů
a v kostele zor svatých soch
se otevíral... Taks žít moh,
v ten vzduch jsi dobře hodil se.
V něm člověk žil, jak zrodil se,
náš po smrti, jak za živa.
Ne vítaná, ne vábivá
pak přišla změna. Církev máť
však zná svých duší ostříhat.
Teď svatý Pavel v ruce své
má kormu lodi houpavé.
On Církve advokát a štít,
zná s proudem doby moudře jít
a nezadat nic, nepustit.
Co možno svolit, svolí se,
co přítěží zlou, shodí se –
tak pro tě není místa již.
Vím, málo tomu rozumíš,
vždyť v shonu věcí všelikém
byls vždycky špatným logikem.“


Dunque, rondini rondini, addio!


JCh ſolte/ Werthſter Freund/ mit tieffgeſinnten Rei- men/
Und Reden-voller Zier beſaͤnfftigen ſein Leid:
Was nur erquickend iſt von Pindus Lorberbaͤumen/
Von Fluͤſſen Caſtalis/ das ſolt’ ihm ſeyn geweyht;
Denn es ſchreckt unſer Ohr/ wenn man von Graͤbern ſaget/
Und daß der arme Menſch ſo bald verfaulen muß/
Und wer bey Traurenden nicht auch mitleidend klaget/
Vergroͤſſert nur das Leid/ erweckt nichts als Verdruß.
Allein/ ich wil allhier der Aertzte Kunſt-Grief brauchen
Die aus dem aͤrgſten Gifft/ die heilſamſt Artzney ziehn.
Wir werden wenn der Dampff des Blutes wird verrauchen/
Auch mitten aus dem Grad ſehn unſer Leben bluͤhn.
Es haͤngt an einem Punct der Anfang und das Ende/
Jn einem Zirckel ſeyn Gebohren und vergehn;
Vergebens/ daß der Menſch Fleiß/ Wuͤnſche/ Klag’ einwende:
Dem ewigen Geſetz kan niemand wiederſtehn.
Es mahlt uns die Natur an jeden Blum’ und Zweigen/
Den Auff- und Untergangmit Untergang mit klaren Farben fuͤr.
Man ſieht der Sonnen-Rad bald auff-bald abwerts ſteigen/
Wie offt deckt Finſternuͤß des Mondes Silber-Zier?
Wie aͤndern nicht den Lauff die feurigen Cometen?
Wie ſchnell zerfleuſt die Lufft in Regen/ Wolck’ und Wind?
Es wird eiu Purpur-Glantz die Demmerung erroͤthen/
Wenn auff den Mittag gleich die ſchwartzen Wetter ſind.
Der lebende Cryſtall der Brunnen muß offt ſterben/
Wenn dort ein rauſchend Strom die Ufer uͤberſchwemmt:
Den groſſen Ocean wird Eol ſo erherben/
Daß den erboſten Schaum noch Kunſt noch Macht mehr hemmt.
Wie ungeheur die Fluth/ ſo wird ſie endlich ſchwinden/
So daß man ſchlieſſen muß/ daß nichts beſtaͤndig ſey.
Sehn wir die Erden an! ſie lehrt mit tauſend Gruͤnden/
Daß ſie nicht feſte ſteh’/ und vor Zerruͤttung frey.


Gott ist nur eigentlich; er liebt und lebet nicht,
Wie man von mir und dir und andern Dingen spricht.


Ke vchodu povoz ozlacený hrčí.
Křik – skok – a před vozem, jenž vázne v letu,
dvě ruce suché, deset ruček trčí
a „Slitování!“ sténá z chorých retů.
Tu nožek dvé se na stupátko smeká
v hedbáví sněžném jak dvé lilií
a vděkuplná tvář, již kadeř měkká
jak ručej zlatých vlnek ovíjí,
ku bědné skupině se nakloňuje.
Kmit světel kočárových odsloňuje
zjev hrdě majestátní a přec něžný
ve třpytném rouše, s diademem kněžny
jak vidinu, již báje sad jen chová.
Lze postřehnouti mocné srdce hnutí
ve zraku ztrnulém a ňader dmutí,
na chvějném rtu, jenž vzdychá beze slova.
Již ruka jemná v roucha záhyb sáhla;
však vrátila se prázdna; chvilku váhá;
skvost perel s šíje uchvacuje znáhla...
Tu přetrhla se v rukou šňůra drahá
a k zemi prší lastur slzy jasné
před tlupu zmámenou. Ve smíchu, pláči
teď honí, sbírají ty třpyty spasné
jak rozházené zrní havěť ptačí.
Než ustáli od radostného díla,
v paláci zmizela jich dobrá víla...


Doch immer ruhiger und mehr besonnen
Legt sich der Kampf. Die Wahrheit steht. Es fragt
Jeder von uns und jeder neu verzagt:
»Wer hat gewonnen?!«


Doch lispelt' ich Ihr sprachlos zu,
Und rauschte mit den Rosenbändern:
Da wachte Sie vom Schlummer auf.


A sním a přemítám, kdo za ním bdí to as,
zda kmet, zda dívka jemné pleti,
kdy hvězdy na nebi, a zlatých snů je čas,
proč k němu spánek nepřiletí?


No quiero pensar nada.
No quiero pensar
Que nunca me has querido.
Que mis caricias
No han pasado de tu piel.
Que podía haber besado
Mi almohada.
No quiero ni pensar
Que esto es cierto.
Yo quiero que me
Engañes dulcemente.
Yo quiero que me
Digas que me quieres.
Mi corazón se niega
A aceptarlo y sin embargo,
Sé que no me quieres.


هُنا وقفتْ
تأمّلْ في جبينِ الحُسْنِ ما رسمتْ
حكايتُها :
دعِ الأوتارَ إذْ عُزفتْ،
تأرجحُ بينَ أهدابِ الهوى العُذري،
تُقاسي وهيْ صامتةٌ منَ الأيّامِ أحزانا ،
هنا أُنشودتي رقصتْ يجيءُ الصّمتُ ملتحفاً شحوبَ اللّيلْ
فيحكي قصةَ المأساةِ
عن وطنٍ تشردُهُ غرورُ الذّات
عن الإنسانِ كيفَ يُضاجعُ الطّرقات،
ويبحثُ في جُيوبِ اللّيل،
يُفتشُ عنْ هُويتِهِ عن اللّذات،
وعنْ شيءٍ يُخفّفُ لوعةَ الزّفَراتْ هنا وطنٌ يشعُّ الفخرُ في عينَيه،
هنا اغتسلتْ بقايا الرّوح،
هنا تغتالُكَ الأفراح،
ويبسمُ جوفُ هذي الأْرض
أُسارقُ دهشةَ التّاريخ،
تمطّتْ في حواجبِهِ،
فتَلمعُ في دخيلتِه :
هنا الأمجادُ والتاريخ
هنا الأمجادُ والتاريخ فآهٍ لوعةَ الماضي
على وطنٍ تُشتّتُهُ دموعُ الشّعَب ،
وتمسحُهُ حراراتٌ منَ الأنفاسْ،
فلا وطنٌ ولا شعبٌ،
بل الآهاتْ


Sein ist der Blitz, der züngelnd brennt;
er schlägt in euer Parlament,
er frißt, was faul und modrig war, –
durch Rauch und Dünste ringt sich klar
die ewige Sonne.


秋阳千里晒
聊复曝吾书
自笑年来事
昏眸眩鲁鱼


Der Du von dem Himmel bist,
Alles Leiden endlich stillest,
Den, der doppelt elend ist,
Doppelt mit Erquickung füllest:
Ach ich bin so müd, so müde;
Was soll aller Schmerz und Lust?
Gottesfriede –
Komm, o komm in meine Brust.


I přišel večer, přišla noc:
A vůdce k spaní káže;
Ves tábor jala spánku moc,
Jen sem tam chodí straže.
Však děva dlouho nespala;
A jak tu leží tiše,
Její se duše zabrala
V myšlénky jiné říše.


Come la donna in tal periglio vede
colui cha di Ruggier tutti li segni
subito cangia insuspition la fede
subito oblia tutti li bei disegni
che sia in odio a Melissa Ruggier crede
per nuova ingiuria: & non intesi sdegni
& cerchi far con disusata trama
che sia morto da lei che cosi lama


A kolem se převaluje černé moře, moře nekonečné bídy.
Ne proto, že mám tě rád a že se prodáváš,
ne k vůli sobě, mám leckdy touhu někoho zabít, – –
a co ty, ty, když viděla's stokrát víc bídy než já.


弑姑杀子欲何为
伤败彝伦总不知
祸乱晋朝诚在己
灭亡父族咎归谁


O verwesen und vernichten!
Doch Vernichtung ist es nicht,
Nur verpuppen wie die Raupe
Soll der Mensch sein Angesicht.


头上酒巾为长物
据梧微咏意无涯
人生行乐知能几
但见春风满路花


Des Höchsten Güt' und Treu
Ist alle Morgen neu,
Die reichlich in uns wohnet
Und unsrem Glauben lohnet.
Der uns bißher erhalten,
Wird ferners ob uns walten.


公署忙闲不自由
眼中诗料忽相投
草分暗茁攻砖罅
槐出横枝荫瓦沟


Imagem - 00200003


Les coins soulevés de ses lèvres
Rappellent le falerne bu ;
Deux glandes, comme en ont les chèvres,
Pendent sous son menton barbu.


Když August růžemi číš ověnčenou zvedal
ve haeter chumáči a v parasitů tlumu,
stín velký, neznámý po pravici mu sedal,
jenž vyrost’ najednou tam z hloubi v ulic šumu,
kde podivně to vřelo
a šum rost’ v bouř a hromy v ráz to hřmělo,
a stín se ve mrak slil na skráni pána světů,
co dole bouřilo to milionem retů:
Panem et circenses!


Der zarte Lufft mit seinem Volck,
Das schwimmt und stimmet in der Wolck,
Zu Gottes Lob erschaffen:
Die Vögelein auf Berg' und Thal,
Die singen manches Madrigal,
Wann wir zu Morgens schlaffen.
Segen,
Segen,
Schauer, Blitze,
Frost und Hitze
Sich erschwingen,
GOTT in Lüften Lob zu singen.


Zlaté slunko – mezitím co
tak se mně to slastně spalo –
skrze listí mladé lipky
dukáty mne posypalo!


„Já však ne! – Mám již toho dosti!“ –


Wann, sonder Erdenmängel,
Dein Reiz in Fülle blüht,
Und Anmut holder Engel
Dir aus dem Auge sieht;
Wann sich zur Engelseele
Die deinige verschönt,
Und himmlisch deine Kehle
Zur Himmelsharfe tönt:


身执金吾主禁兵
腰间宝剑重横行
接舆亦是狂歌者
更就将军乞一声


Ich küsse dich, doch nur in den Gedancken,
Mein Schiff der Liebe will zwar wancken,
Allein es kan vielleicht den Port,
Geliebte Doris, bald erreichen,
Den längst gewünschten Ort,
Allwo das widrige Geschicke,
Nach einen aufgeklärten Blicke,
Vor uns muß doch zuletzt die stoltzen Seegel streichen.


五凤楼西花一园
低枝小树尽芳繁
洛阳才子何曾爱
下马贪趋广运门


Aure amiche, ah non spirate
Per pietà d'Irene amante;
Care piante, ah non tornate
Così presto a germogliar.


S ime most hangosb az ütés,
A part felé közelg,
Hol a habok tajtéka közt
A holdvilág enyelg.


Jetzo schon auf halbem Wege
Hält sie plötzlich wieder ein.
Regen, Sturm und Donnerschläge
Treiben sie zuletzt hinein.
Lachend sieht sie Amor eilen
Und sein Blick begleitet sie.
Man entgeht des Blitzes Pfeilen,
Aber Amors Pfeilen nie.


Poeta! a voz do pegureiro errante
Em ti vibrand se alteou! cresceu!
Tua alma é funda - como é fundo o pego!
Teu gênio é alto - como é alto o céu!


وَلا فِي سرورِ العيدِ نحنُ مُهَنُّوهُ
ولا فِي سريرِ الملكِ نَحْنُ مُحَيُّوهُ
فلَهفِي عَلَيْهِ والكُمَاةُ تهابُهُ
ولهفي عَلَيْهِ والملوكُ مُطِيعُوهُ
ولهفي عَلَيْهِ والوغى تَسْتَخِفُّهُ
ولهفي عَلَيْهِ والكتائِبُ تَقفُوهُ
ولهفي عَلَيْهِ والضُّيُوفُ تزورُهُ
ولهفي عَلَيْهِ والرَّكائِبُ تَنْحُوهُ
ولهفي عَلَيْهِ والأَمانِي تَؤُمُّهُ
ولهفي عَلَيْهِ والخلائِقُ ترجُوهُ
ولهفي عَلَيْهِ والمصاحِفُ حَوْلَهُ
يخُطُّ كتابَ اللهِ فِيهَا ويتلُوهُ
ولهفي عَلَيْهِ حاضِراً كُلَّ مَسْجِدٍ
وداعُوهُ أَشياعٌ لَهُ ومُصَلُّوهُ
تَلَهُّفَ قلبٍ لَيْسَ يشفي غليلَهُ
سوابِقُ دمعٍ لاعِجُ الحزنِ يحدوهُ
وأَشكو إِلَى الرحمنِ تَرْحَةَ فجعَةٍ
بمن لَمْ يَبِتْ داعٍ إِلَى اللهِ يَشْكُوهُ
وأَدعو لديهِ فوزَ رَوْحٍ وراحَةٍ
لمن لَمْ يَزَلْ يدعُو إِلَيْهِ ويدعُوهُ
وإِنْ جَلَّ فينا فقدُهُ ومصابُهُ
ليبلُونا فِي الصبرِ عنهُ ويَبْلُوهُ
فقد عَوَّضَ الإِسلامَ من فقدِ نَفْسِهِ
هلالَ سماءٍ لا يضِلُّ مُهِلِّوهُ
وبحراً سقاكُمْ رِيَّ جودٍ وأَنْعُمٍ
فَسَقُّوهُ إِخلاصَ الصدورِ ورَوُّوهُ
وسيفاً حَباكُمْ صَفْحَهُ ومضاءهُ
فصُوغُوا لَهُ حُرَّ الوفاءِ فَحَلُّوهُ
فقد حتمَ الدهرُ الَّذِي حَلَّ خطبُهُ
بأَنْ لَيْسَ إِلّا بالمُظَفَّرِ يَجْلُوهُ
ومن كَانَ لا يعدو الرياسةَ سعيُهُ
فليسَ تباشِيرُ الرياسةِ تَعْدُوهُ
بهَدْي من المنصورِ لَيْسَ يُضيعُهُ
عَلَى سَنَنٍ من سعيِهِ لَيْسَ يَأْلُوهُ
فلولاكَ يَا يحيى لهُدَّتْ لِفَقْدِهِ
ذُرى عَلَمٍ أَذواؤكَ الغُرُّ بانُوهُ
ولولاكَ يَا يحيى لماتَ بِمَوْتِهِ
رجالٌ بأَحرارِ القلوبِ مُوَاسُوهُ
وَمَا رَغِبُوا عن نفسِهِ بنفوسِهِمْ
وَقَدْ ذاقَ طَعْمَ الموتِ حَتَّى يذوقُوهُ
ووُدِّعَتِ الأَرواحُ عند وداعِهِ
وضلَّ سبيلَ الصَّبْرِ عنه مُضِلُّوهُ
وقلَّبَتِ الدنيا قلوباً وأَنفُساً
فلا العيشُ محبوبٌ ولا الموتُ مكروهُ
فلا فَضَّنا دهرٌ وأَنتَ تلُمُّنا
ولا مَضَّنا جُرْحٌ ويمناكَ تَأْسُوهُ
ولا وُقِيَ الإِشراكُ مَا مِنْكَ يُتَّقى
ولا عَدِمَ الإِسلامُ مَا منكَ يرجُوهُ


Mudan los tiempos y las voluntades;
se muda el ser, se muda la confianza;
el mundo se compone de mudanza
tomando siempre nuevas calidades.
De continuo miramos novedades
diferentes en todo a la esperanza;
del mal queda la pena en la membranza;
y del bien, si hubo alguno, las saudades.
Torna el tiempo a cubrir con verde manto
el valle en que la nieve relucía:
igual en mí se torna lloro el canto.
Y, salvo este mudar de cada día,
mudanza, hay otra de mayor espanto:
que no se muda ya como solía.


Die Venus ging in ihren Schritten/
Aglajen war ihr Außsehn gleich/
Es straalt' auß ihren holden Sitten
des Amors ganzes Königreich:
Lust/ Liebe/ Freundligkeit und Leben
den treu-verliebten nur gegeben.


Fort zogen die Wolken. Es leuchtet die Nacht.
Ein silberner Spiegel lagert der See.
Drauf springt und spielt das lustige Kind
und hascht nach den Fledermäusen.


Wie gerne mag dein Traum zerstieben,
Von deinem Kuß hinweggeflößt.
Wie hast du schön dich selb vertrieben,
Wie schön dich selbst hier abgelöst!


Man soll in keiner Stadt länger bleiben als ein halbes Jahr.
Wenn man weiß, wie sie wurde und war,
Wenn man die Männer hat weinen sehen
Und die Frauen lachen,
Soll man von dannen gehen,
Neue Städte zu bewachen.


Und in fremder Märchenhülle,
Wenn sie dir vorübergehn,
Glaubst du Phöbus' Lockenfülle,
Aphroditens Reiz zu sehn.