Sol denn die traurigkeit den gantzen geist beschlüssen
Und die gewünschte zeit samt aller lust verflüssen?
Sol denn die einsamkeit/ o meisterin der pein!
Des hauses bester schatz/ des bettes zierrath seyn?
Nein/ nein/ es müssen nicht die sehnen müßig liegen/
Es soll das alter hier nicht ohne zeugen siegen.
Es ist gut einsam seyn/ wenn schnee das haupt bedeckt/
Ein winter-kaltes eyß uns in den lenden steckt.
Und uns der zeiten zahn die besten adern rühret.
Wer sonnen-heisse glut noch in den sehnen führet/
Der tret in zuversicht ein gleiches wesen an/
So glut zu halten weiß/ und glut erregen kan.
Ist doch in dieser stadt noch wohl ein bild zu finden/
So die aus Cypern kan mit schönheit überwinden/
Bey welcher der corall den süssen mund bedeckt/
Ja selbst der sonnen krafft in beyden augen steckt/
Von welcher lippen nichts als amber-tropffen fallen;
So schnee auff ihrer brust vermischet mit corallen.
Und welcher mit verdienst das hohe lob gebührt/
Daß sie den schwanen selbst die farbe hat entführt.
Das ist ein zeitvertreib/ so die erwehlen sollen/
Die in der sterbligkeit mit recht verfahren wollen.
Must alles fleisch gepaart in Noens kasten gehn/
Wie will man ungepaart in dieser welt bestehn?


لي حَبيبٌ لسْتُ أعصي أمْرَهْ
لمْ أُطِقْ بعْدَ وِصالٍ هجْرَهْ
يدّعي أني ثقيلٌ مبْرِمٌ
أثْقَلَ اللهُ بعِدْلي ظَهْرَهْ


Můj intellekt víc stále mužní, sílí,
můj názor životní se stále upevňuje,
můj názor životní vždy v podrobnosti větší
se harmonicky, přesně rozvinuje –
v svém vlastním životě, v svém vlastním díle
zřím stále nové, pestré možnosti –
a přec se vše tak marně vyčerpává
jen v improvisacích a náladách,
a v Říši Možnosti jen v touhách bez splnění
se dusí nebo schne – –
Tak celé bohatství mé je jak zahrada,
den za dnem bohatěji rozkvetlá,
než zavřená, klíč ukryt, kdo ví kde –
a jara, léta dny se rychle střídají,
že podzim všechen květ a zima všechen plod
dřív bez požitku, bez užitku zničí,
než nalezne se – nalezne-li se!


Ein schneider het ein katzen,
die tet freidig anplatzen
die meus und auch die ratzen,
hielt im sauber das haus
Sein; ein kürschner saß neben
im, der het tauben eben,
die bracht ser um das leben
des schneiders katz on graus;
Darab het der kürschner ein klag.
eins nachts es sich zutrug,
das er griffe im taubenschlag
die katzen, sie erschlug.
darum geschach dem schneider leid;
doch waren sie gut gsellen beid,
das er drum nichts tet jehen
zu kürschner; ließ es gschehen;
nun begab sich in nehen,
von Leipzig bracht zu haus


Zwar gibt's oft manchen sauren Tag,
Der Lehrstand hat viel Plagen;
Gibt man dem Buben einen Schlag,
Gleich geht's an ein Verklagen.
Das A, be, ab,
Das E, be, eb,
Das träge Buchstabiren,
Kann weidlich uns vexiren.


Была ль то песнь, рожденная мечтою,
Иль песнею рожденная мечта,-
Не знаю я, но в этот миг со мною
Роднилися добро и красотОт светлых дум сомненья исчезали,
Как легкий дым от гаснущей золы;
Я был далек от сумрачной печали,
От злых обид и дерзостной хулЯ мир любил, и был любим я миром;
Тая в душе неугасимый свет,
Я в бездне бездн носился по эфирам,
С толпою звезд, за сонмищем планеИ видел я пленительные тайны
Бессмертного, божественного сна…
Я постигал, что зло и смерть случайны,
А жизнь с добром — и вечна и сильнЯ ликовал смущенною душою,
И жар молитв сжигал мои уста…
Была ль то песнь, рожденная мечтою,
Иль песнею рожденная мечта?


So spiel ich den langen Winter hindurch;
Doch wenn die Maiblumen sprossen,
Zerbrech ich das gläserne Puppenspiel
Und mache den Dichter im großen!


Jaké jsou tvé moci,
Svatá velkonoci!
Svět tvou čijíc závladu
Kvapně se má k odmladu.


V to ticho darmo otáčíš sluch bdělý;
jen anděl tvůj ti kyne v hvězdné říze,
tu cítíš teprv – jak jsi osamělý.


Wieder bist du dahin, traurige Mitternacht,
Und der Morgen ergraut! Aber noch senkte sich
Auf mein schmachtendes Auge
Der erquickende Schlummer nicht.


A mrskal’s, kdo jen v tichu
pěl Bohu Husův zpěv,
ač sám za spousty hříchů
měl’s mrskat se až v krev.


Nyní srdce Vilímovo
Jak led bylo studené,
Nejevilo lásky slovo
Přezřídka ním mluvené.


Takž byli vesele až k ránu pohromadě.
Pak vyšli. – „To je mi teď divně!“ – „A mně taky!“
„Mně třesou ruce se.“ – „Mně zkalily se zraky.“ –
„Mně huba drkotá v tom náhlém ranním chladě!“ –
„A kdo tím vinen?“ – „Z Kalventa ty škody!
On radil nám sem jít, ať teď zas dále radí!“
A Kalvent s úsměvem si dlouhou bradu hladí:
„Já myslím, abychom šli do hospody!“


Majd ha látsz virágot hervadozva,
Büszke lombot búsan meghajolva,
Majd ha látsz kis csermelyt gyors mentében
Megfáradni völgyek mély ölében;


Die Jris widerſteht der Schlangen/
Und toͤdtet ihr hochſchaͤdlich Gifft.
Glaubt daß der Juliane prangen
Und Herrligkeit ſie uͤbertrifft.
Jhr Heiland hat vom Gifft der Suͤnden
Sie durch ſein Gnaden-Bad befreyt/
Daß man ſie wird geſchmuͤcket finden/
Jm Himmel-blauen Unſchulds-Kleid.


Dies schreibt mein Freund, der Kapitän,
Und was er sagt, ist ohne Frage
So wahr, als was ich selber sage.


لا يَبخِلونَ بِزادِهم عَن سائِلٍ
عَدَل الزَمانُ عَليهمُ أَو جارا
وَإِذا الصَريخُ دَعاهُمُ لِمُلمَّة
بَذَلوا النُفوسَ وَفارَقوا الأَعمارا
وَإِذا زِنادُ الحَربِ أَخمدَ نارَها
قَدَحوا بِأَطراف الأَسِنَّةِ نارا
فمن اِستَغاثَهُمُ اِستَغاثَ ضَراغماً
وَمَن اِستَماحَهُمُ اِستَماحَ بحارا


Non vede il sol tra questo e il polo austrino
un giovene sì bello e sì prestante:
Ruggiero ha nome, il qual da piccolino
da me nutrito fu, ch'io sono Atlante.
Disio d'onore e suo fiero destino
l'han tratto in Francia dietro al re Agramante;
et io, che l'amai sempre più che figlio,
lo cerco trar di Francia e di periglio.


'TWAS in this isle, O Wright indulge my lay,
Whose naval form divides the Tuscan flood,
In the bright dawn of her illustrious day
Rome fix'd her Temple to the healing God.


Drahá ženo, usuš slzy svoje,
žhavá touha žádá sobě boje,
Pergamus chci chránit mečem svým.
V boji za posvátný odkaz bohů,
padnu, vlast však zachrániti mohu,
než-li k vlnám Stygu sestoupím.


Natur ist Gottes Wunderuhr;
Und was kann sie nun zeigen?
Sie zeiget Dir die Stunden nur;
Ist ihr der Künstler eigen?


Es ist so lang' gesprochen,
Daß bald ein Aufruhr sei,
Drum ist er ausgebrochen,
Von dem erstickten Geschrei,
Der Pulverthurm sprang auf,
Die Fenster klirrten drauf.


Und es kam bei ihm zutage,
Daß er nicht die Arbeit kennt.
Dieses stand auch außer Frage,
Denn er war ein Korpsstudent.


Ale až vyhasne,
Potom bude běda,
Jako té babičce,
Co u kamen sedá.


Presas nela
dispersas
lascas
de pureza -


Díš pravdu, věru; mladík snadno zpívá
„o polibcích“, o „štěstí“, „hradu lásky“,
když sám jak „Adonis“ v objetí krásky
„rozmluvy“ o „milostném kouzlu“ mívá.
Však „zázrak“ jest ve stáří ještě pěti,
když křičí žena naň a tucet dětí.


Irgendwo würde ein Stall erbrochen,
Fände man sortiert, gestapelt, gebündelt, umschnürt
Lumpen, Stanniol, Strumpfenbänder und Knochen.


Es schwanken im Flusse die roten
Lichter von kreuzenden Booten,
Die zitternde Spiralen
In tiefschwarze Wasser malen,
Mit glimmenden Spuren die Ufer verbinden,
Von Brücke zu Brücke hinhuschen und schwinden.


Cotal si ruppe quel gelato smalto
In che il cuor si chiudea per fatal danno:
Quindi d'amarla in me stesso m'esalto,
Quindi per gloria e per virtù m'affanno,
Che se durasse il mio vitale inganno,
Altro lo spirto mio non chiederia.


Keine Spitze, kein Gewand
Drückte die polirten Glieder,
Nur des Gürtels leichtes Band
Lief von stolzen Hüften nieder:


Jutván életünknek alkalmas korára,
Nyelvünket intéztük szüléink módgyára;
Nem is ügyelhettünk más nemzet szavára,
Mindegyiknek annya tett szót ajakára.


Dva dni před každými svátky,
než nastane Boží Hod,
smejčí drobní andílkové
celé nebe o závod.
Pavučiny šedých mraků
odstraňují z blankytu,
vynášejí lesklé hvězdy
ze všech rajských úkrytů
a věsí je k oněm hvězdám,
jež celý rok svítily,
by o svátcích září svojí
dodaly jim posily.
Ti pak, kdo na božím světě
muzikanty bývali,
a dámy, jež u opery
za živa kdys zpívaly,
do ruky vzít musí noty
a cvičit slavnostní sbor,
který řídí sám král David,
slavný nebes regenschor.
Pouze oni literáti,
kteří psali satyry
a všemu se pošklebují,
neznajíce manýry,
mohou, aby od jich kritik
měli hudebníci klid,
mezitím, co zkouška trvá,
jít své vlasti navštívit.


Bělostný příkrov nahotu cest a hrud a skály stají,
v kraj vyleje se sněhového moře širá vlna.
Hle, stromy sladkou tíži sněhu přijímají,
jak jenom přijímat zná náruč láskyplná
za noci srdce dary.


Es ist ein trotzig und verzagt Ding um aller Menschen Hertze.


„Ó Irie svatá, vyslyš prosby dech,
ó odpusť, rytířem svým být mne nech!“


V té prázdné samotě, kam oko hledí, zří jen
ztracený světa kout, jenž ničím nevábí:
stráň, úvoz rozrytý, kde zádumčivý říjen
své mlhy rozvěsil na smutné jeřáby.


Doch bindt sich diß nicht nur an deutscher Gräntze Ziel/
Es zeigt den Kern von Roms und Morgenlands Geschichten.
Wer sich gelehrt/ verliebt und Staats-klug weisen will/
Sieht was er nur verlangt in Reden und Gedichten.
Er kan auch/ will er sich zu suchen unterwinden/
In diesem Buche viel von nähern Zeiten finden.


Tu n'as jamais medit de ce monde stupide
Qui te dévisageait d'un regard hébété ;
Tu l'as vu, tel qu'il est, dans sa difformité ;
Et tu montais toujours cette montagne aride,
Et tu suçais toujours, plus jeune et plus avide,
Les mamelles d'airain de la Réalité.


Memento skluzavka skrývá
politikům aktivním,
kdo se do propasti dívá,
bude snadno passivním.
Ten kdo padá, vítěz není,
třeba dával na modlení
a k pomocí volal Řím.


Danck habt jhr schöne Sternen/
Ihr gülden fräwlein rein/
Von euch daß möchte lernen/
Wo sey der liebste mein.
Treibt er die Schaaff zur waiden/
Zum grünen Erd-gemüß?
Zun wasen vnderscheiden/
Mit vielen blümlein süß?


O suavi piaceri, o lieti giorni,
O fido inmaginar de altrui beltade,
O amorosi sospir pien di dolceza,


قلب الزمان على الخلافة قاسي
ما للزمان جرى بغير قياس
قطعت يد أضحت قصوركم بها
مهجورة بعد الندى والباس
هذي حصون الروم عطل غزوها
وغرت دياركم بنو العباس
حتى متى لا ينتهي عن ظلمكم
أبداً وما لجراحكم من آسي


Žár v krbu vzplál a zase dohořívá,
mha padá k zemi, víc a víc se stmívá...


Ein Zaubergarten liegt im Meeresgrunde;
Kein Garten, nein, aus künstlichen Krystallen
Ein Wunderschloß, wo blitzend von Metallen,
Die Bäumchen sprossen aus dem lichten Grunde;


Gluͤck zu/ Gluͤck zu/
du edle Doris du/
und du Floran/
du wehrter Rittersmann/
So ſingen fuͤr und fuͤr/
die Goͤtter und auch wir.


Oh dieser mürrisch pfeifende nörgelnde Wind!
Könnt ich mit diesen beiden Armen
zusammenschlingen den ruhlosen Nörgler,
ein blankes Bekenntnis ihm einhauchend
ihn dann loslassen, eine fegende Erklärung,
wolkenzerreißend, länderdurchtönend!


隘口分弓号摆滩
领班人戴白鹇冠
莫言南徼无冰雪
映日戈明水帐寒


Laß mich alle Lust genießen,
Laß mich alle Künste wissen.
Wenn ich nicht bei dir soll sein,
So gebiert mir es nur Pein.


são silêncios de uma cor tão clara
são como flore
Como são pássaros
as alma


E os ecos responderam — desgraçada!


Tam kvetly plané růže,
mateřídouška voněla...
Tam jsme se scházívali za šera.
Tak mírné, dobré byly oči její
jak pohled modrých nebes.


Sieh, der blauen Schaaren König,
Der mit sieben Heeren auszuziehen vermag,
Jedes ein Hochgewitter, schwarz, drohend,
Mit Keulen des Todes bewaffnet –
Friedrich Wilhelm will den Frieden;
O so laß ihm lächeln diesen Sohn des Himmels.
Er schwinge nicht im rollenden Jahre
Das blutige Schlachtschwert des Wodan Brennus
Gegen die Riesin der Mitternacht,
Der Schlachtengeheul lieblicher tönt,
Als der Hymnus des Friedens,
Von Geistern des Himmels gesungen.


لا شيء في الدنيا على ما بان لي
كالدين محبوب إلى الإنسان
ما إن يضر الدين بعد شيوعه
ما فيه من خطأ ومن هذيان


A letos! Terinka prý komus psala z Vídně,
a starou se služkou on živoří tu bídně,
jak teprv o pouti! to teprv bude čisté!
V tom kantor škubne jím. „Ó, velebnosti, vizte!“
V tu chvíli, s kantorem jak farář pohnul hlavou,
se nebe pokrylo jak clonou třepetavou,
a ta se vlnila svým cípem jedním k předu.
„To čápi!“ vykřikl náš farář, bázeň v hledu.
– Ba, čápi, čápi to, už na cestu se strojí! –
Však farář letěl již a v tísni, nepokoji
ubíhal do fary a jedním skokem v sad.
Ó, ještě přišel v čas: na hnízdě čápů řad
se loučil s domovem a faráře jak zhlídli,
zobáky klepali a zamávali křídly,
pak náhle vznesli se a odletěli s fary...
„Tak odešli i ti!“ si šeptal farář starý
a klesnuv na lávku, kde starý štěp se klene,
své oči upíral na hnízdo opuštěné
a v duchu provázel své čápy v modrý vzduch,
do výše oblačné přes proud i lán i luh,
přes šírých lesů stín, přes bílé horské hlavy
a slyšel křídel šum tak těžký, vítr lkavý,
jak sám by letěl již, do větru prsa boře,
a viděl nesmírné, ach, přenesmírné moře.
Pak náhle v skutečnost se vracel, střásal sen
a jako hnízdo to se cítil opuštěn...


Il capo omai da l'atra morte avvolto
Levasi; ed improvviso
Trema su 'l bianco ed affilato volto
L'aleggiar d'un sorriso,


Óh, ez a nagy sivatag,
Óh, ez a magyar Puszta,
Szárnyaimat már hányszor
Sározta, verte, húzta.


خليلي خُلْصَانِي لم يُبقِ حبُّها
من القلبِ الأعُوَذا سينالُها


Я любуюсь людской красотою,
Но не знаю, что стало бы с ней,
Вдохновенной и нежной такою,
Без дыхания жизни моей?
Обращаю к природе я взоры,
И склоняю внимательный слух, —
Только мой вопрошающий дух
Оживляет немые просторы, —
И, всемирною жизнью дыша,
Я не знаю конца и предела:
Для природы моей я — душа,
И она мне — послушное тел


Ne vádolj, ne fogadkozz,
ne légy komisz magadhoz,
ne hódolj és ne hódits,
ne csatlakozz a hadhoz.


Wer am Blick der Liebsten hängt,
Wird die Wahrheit besser inne;
Nichts ist, was er nicht erdenkt,
Daß er ihre Hand gewinne.
Nur wenn jeder Hoffnungsstern
Ihm erlischt in dunkeln Räumen,
Kann er schweigen nur und träumen,
Denn Gedanken stehn zu fern.


Come legasti già la sacra testa,
anze legave i bei raggi d'Apollo,
scì vo' che leghe in vita lo cor mio;


للهِ وَللمثلِ الأعلى
وَلوجه الأُمةِ والوطنِ
سرْنا في خطتِنا المثلى
بالعلمِ وَبالخلق الحسن
نبغي عزاً نأْبى ذلاًّ
لا نخشى عاديةَ الزمن
نادانا الداعي فَلَبَّيْنا
لَبَّيْكَ أيا داعي العليا
جئنا صفاً قَدْ آلينا
أَنْ لا نرتدَّ وَلا نعيا
في أُفقِ (دمشق) لقد بزغتْ
شمسٌ هَتَكَتْ حجبَ الظلمِ
في أقطارِ الدنيا رفعتْ
للعلمِ مناراً والعلم
أَعظمْ (بأُميَّة) إِذْ فتحتْ
بالسيفِ الدنيا والقلم
بلغتْ أَوجَ العليا وَسَمَتْ
بالعربِ عَلَى هام الأُمم
قرّي يا (شام) بنا عيناً
الموتُ لأَجلكِ والمحيا
الصعبُ لقد أمسى هيناً
إنْ متنا نحن لكِ البقيا
يا (ليلى) دون البلدانِ
(قيسٌ) في حبكِ واليمنُ
وَحَّدْتِ شتيتَ الأوطانِ
فاجتمعَ (بأَندلس) عدن
كم فيك لنا حلوُ أَماني
وَخواطرُ هاجَ لها الشجن
عهدٌ لكواكبِ غسان
وَشموس أُمية مؤتمن
في حبّكِ إِنّا غالينا
وَتسابقنا فيه جريا
وَببذلِ الروحِ تواصينا
بالدمِ والدمع لك السقيا
قد هيضَ جناحُ النَّسْرِ وَلَمْ
يسقطْ فتحاملَ مكسورا
أَما (السيّار) وَكان حرم
فأْبيحَ وَأمسى مأْسورا
فكبى لهما (قاسيون) وَلِمْ
لا يندبُ تاجاً وَسريرا
وَعروس (أُمية) ذات أَلمْ
تستصرخ كفؤاً وَمجيرا
أَين الحامون لها أَيْنا
كم ذا نادتْ حيَّا حيَّا
ما أَشجى إذْ تشكو البينا
ما أَلهف إذْ ترجو اللقيا
نسمَاتُ (الغوطة) إذْ تسري
لو تسمعُ ناحتْ أرواحا
وَظلالُ الحور عَلى النهر
في الليلِ تراءَتْ أَشباحا
بين الريحان أَو الزهر
عرفٌ لذكيِّ دمٍ فاحا
(بردى) يبكيه إذا يجري
والبلبل إنْ غنى ناحا
هل من واعٍ نحن وَعينا
هيّا للمجد بنا هيّا
هل من ساعٍ نحن سعينا
هيّا نملأُ سمع الدنيا


Heut' athme Segenswünsche die sanfte Brust,
In Wünschen lisple leise das Saitenspiel,
Und Segen fleh', in ihm der Inbrunst
Perle, der Blick, den nicht hemmt die Wolke:


حسْبِي رِضاكَ من الدهرِ الَّذِي عَتَبا
وجُودُ كَفَّيْكَ للحَظِّ الَّذِي انْقَلَبا
يا مالِكاً أَصبحَتْ كَفِّي وَمَا مَلَكَتْ
ومُهْجَتِي وحَياتِي بَعْضَ مَا وَهَبا
ما أَقْلَعَ الغيثُ إِلّا رَيْثَما خَفَقَتْ
مَجَادِحُ الجودِ من يُمْناكَ فَانْسَكَبا
ولا نَأَى السَّعْدُ إِلّا وَهْوَ تَجذِبُهُ
شوافِعُ المجدِ عن عَلْيَاكِ فاقْتَرَبا
أَنتَ ارْتَجَعْتَ المنى غُرّاً مُحَجَّلَةً
نحوِي وَقَدْ أَعجَزَتْنِي دُهْمُها هَرَبا
لَئِنْ دَهَتْنِي شَمالاً حَرْجَفاً عَصَفَتْ
بماءِ وَجْهِي لقد أَنشأْتَها سُحُبا
لَئِنْ تُنُوسِيَ تحرِيمُ المُحَرَّمِ لي
سَعْياً لعَجْلانَ مَا أَمَّنت لي رَجَبا
أَنَّسْتَنِي بِسَنا الإِصباحِ منبلِجاً
فِي حِينِ أَوْحَشَنِي البدرُ الَّذِي غَرَبَا
وصَبَّحَتْنِي غَوادٍ منكَ مُغْدِقَةٌ
عن بارِقٍ لِيَ فِي جُنْحِ الظَّلامِ خَبا
لَئِنْ توهَّمَهُ الأَعداءُ لي نُكَباً
أَنْحَتْ عليَّ لقد عُوِّضْتُها رُتَبا
لَئِنْ فُجِعْتُ بِهَا بيضاءَ من وَرَقٍ
تبأَى عَليَّ لقد أُخْلِفْتُها ذَهَبا
فَمَنْ يباري جوادَ الشُّكْرِ فيكَ وَقَدْ
ناوَلْتَنِي يَدَكَ العلياءَ يومَ كبَا
وكنتَ ملجأَهُ فِي النائِباتِ وَقَدْ
سالَ الزمانُ عَلَيْهِ أَسهُماً وظُبى
وذَبَّ عدلُكَ دونَ الحقِّ منتقِماً
ورَدَّ نصرُكَ ظُلْمَ العِلْمِ مُحْتَسِبا
حَتَّى تلافَيْتَ في ضَنْكِ المقامِ لَهُ
حَظّاً غَدَا بَيْنَ أَيدي الظُّلْمِ مُنْتَهَبَا
أَبى لَكَ اللهُ إِلّا أَن تفوزَ بِهَا
خيراً ثواباً وخيراً عندَهُ عُقُبا
أَيادِياً إِنْ أَكُنْ مخصوصَ نُصْرَتِها
فقد عَمَمْتَ بِهِنَّ العِلْمَ والأَدَبا
وأَنْعُماً أَكْسَبَتْنِي عزَّ مَفْخَرِها
وغادَرَتْ كاشِحِي رَهْناً بِما كَسَبا
فإِنْ يَقَعْ جُهْدُ شكري دونَهُنَّ فقد
أَوْجَبْنَ من حُسْنِ ظَنِّي فَوْقَ مَا وَجَبا
من بعدِ مَا أَضرم الواشُونَ جَاحِمَةً
كَانَتْ ضلوعي وأَحشائِي لَهَا حَطَبا
ودَسَّسُوا لِيَ فِي مَثْنى حبائِلِهِمْ
شنعاءَ بِتُّ بِهَا حَرَّانَ مُكْتَئِبا
حَتَّى هُزِزْتُ فَلا زَنْدُ القريضِ كَبَا
فيما لَدَيَّ ولا سيفُ البدِيهِ نَبا
وأَشرقتْ شاهِداتُ الحَقِّ تَنْشُرُ لي
نُوراً غَدَتْ فِيهِ أَقوالُ الوُشاةِ هَبا
هيهاتَ أَعْجَزَ أَهْلَ الأَرضِ أن يجِدُوا
لِلدُّرِّ غَيْرَ عُبابِ البحرِ مُنْتَسَبا
وحاشَ لِلْوَرْدِ أَن يُعزى إِلَى رَمَضٍ
وأَن يكونَ لَهُ غيرُ الربيعِ أَبا
لِمَنْ سَنا الشَّمْسِ إِن أَضْحَتْ مُشكَّلَةً
فِيهِ لِمَنْ نَفَحَاتُ المِسْكِ إِن كُذِبا
ومَنْ يُكَذِّبُ فِي آثارِ مَوْقِعِهِ
مُهَنَّداً خَذِماً أَوْ عامِلاً ذَرِبا
وكيفَ يَصْدُقُني منكَ الرَّجَاءُ وَلا
أجْزِي ثَناءَكَ إِلّا المَيْنَ والكَذِبا
ودُونَ مَا أَنا من نُعْماكَ مُحتمِلٌ
مَا أَنْطَقَ الصخر أَوْ مَا أَنْبطَ القُلُبا
حاشى لقدرِكَ أَن أُزْجِي الثَّناءَ لَهُ
دَعْوىً وأُهْدِي إِلَيْهِ الدُّرَّ مُغْتَصَبا
لكنَّها هِمَمٌ أَنْشَأْتَها نِعَماً
تَشاكَها بنفيسِ القَدْرِ فاصْطَحَبا
ولستُ أَوَّلَ من أَعْيَتْ بدائِعُهُ
فاسْتَدْعَتِ القَوْلَ مِمَّنْ ظَنَّ أَوْ حَسِبا
إِنَّ امْرَأَ القَيْسِ فِي بَعْضٍ لَمُتَّهَمٌ
وَفِي يَدَيْهِ لِوَاءُ الشِّعْرِ إِنْ رَكِبا
والشِّعْرُ قَدْ أَسَرَ الأَعشى وقَيَّدَهُ
خُبْراً وَقَدْ قِيلَ والأَعْشى إِذَا شَرِبا
وكيفَ أَظْما وبحرِي زَاخِرٌ فطناً
إِلَى خيالٍ من الضَّحْضَاحِ قَدْ نَضَبا
فَإِنْ نأَى الشَّكُّ عنِّي أَوْ فها أَنا ذا
مُهَيَّأً لِجَليِّ الخُبْرِ مُرْتَقِبا
عَبْدٌ لِنُعماكَ فِي كَفَّيْهِ نَجْمُ هُدىً
سارٍ بِمَدْحِكَ يَجْلُو الشَّكَّ والرِّيَبا
إِن شِئْتَ أَمْلى بَدِيعَ الشِّعْرِ أَوْ كَتَبا
أَوْ شئتَ خاطَبَ بالمنثورِ أَوْ خَطَبا
كَرَوْضَةِ الحَزْنِ أَهْدى الوشْيَ مَنْظَرُها
والماءَ والزَّهْرَ والأَنوارَ والعُشُبا
أَوْ سابَقَ الخيلَ أَعْطى الحُضْرَ مُتَّئِداً
والشَّدَّ والكَرَّ والتَّقْرِيبَ والخَببَا
سَبَكْتُهُ عامِريَّ السِّنْخِ مُنْقَطِعاً
إِلَيْكَ من سائِرِ الآمالِ مُنْقَضِبا
فَحَقَّ للعلمِ أَن يُزْهى بِهِ فَرَحاً
وحقَّ للشعرِ أن يَشْدُو بِهِ طَرَبا
فأَحْجَمَ الدهرُ مِنِّي عن فَتى أَدَبٍ
قَدْ حالَفَ العِزَّ والأَملاكَ والعَرَبا
وبَلَّغَتْهُ المُنى من حِمْيَرٍ أَمَلاً
وأَعلَقَتْهُ العُلا من عامِرٍ سَبَبَا
فأَضْحَتِ المُنْيَةُ الغَرَّاءُ لي وَطَناً
وأَضْحَتِ الدعوةُ العَلْياءُ لي نَسَبا
وذُلِّلَتْ ليَ أرضٌ أَيْنَعَتْ ثَمَراً
وظلَّلَتْنِي سماءٌ مُلِّئَتْ شُهُبا
وَقَدْ وَجَدْتُ عياذَ اللهِ أَمَّنَني
فِي ذِمَّةِ المَلِكِ المنصورِ مَا حَزَبا
من شَرِّ تَشْغِيبِ حُسَّادِي إِذَا حَسَدُوا
وشَرِّ غاسِقِ أَيَّامِي إِذَا وَقَبا
وفَلَّ عَنِّيَ أَحزابَ العِدى مَلِكٌ
مُعَوَّدٌ أن يَفُلَّ الجحفلَ اللجِبا
ويَتْركَ المَلِكَ الجَبَّارَ مُخْتَلَعاً
عنهُ رِداء العُلا والعِزِّ مُسْتَلَبا
مُجدَّلاً بِجُنُوبِ الأَرْضِ مُنْعَفِراً
ومُشْعَراً بِنَجِيعِ الجَوْفِ مُخْتَضَبا
وقائِدُ الخيلِ عَمَّ الجوَّ عِثْيَرُها
ومادَتِ الأَرْضُ من أَهوالِها رُعُبا
وصفوةُ اللهِ مِنْ أَنصارِ دَعْوَتِهِ
ومن تَنْقَّى لنصرِ الدِّينِ وانْتَخَبا
مُوفٍ عَلَى الرُّتَبِ القُصْوى مدىً فَمدىً
ووارِثُ المُلْكِ قحطاناً أَباً فَأَبا
حَيْثُ اعْتَزَى فَخْرُ إِسماعِيلَ فِي سَلَفَيْ
هُودٍ وحيثُ تلاقَتْ خِنْدِفٌ وسَبا
من كُلِّ قَرْمٍ غَدا بالمجدِ مُشْتَمِلاً
ومُسْتَقِلّاً بتاجِ المُلْكِ مُعْتَصِبا
أَلقَتْ إِلَى يدِهِ الدُّنيا أَزِمَّتَها
فأَحرزَ الأَرْضَ مُلْكاً والعُلا حَسَبا
مُسْتَحْقِرٌ لِعُبَابِ البَحْرِ إِنْ وَهَبَا
ومُسْتَكِنٌّ بِرُكْنِ الحِلْمِ إِنْ غَضِبا
كَأَنَّهُ والمُنى تَسعى إِلَى يَدِهِ
صَبٌّ تَنَسَّمَ من نَحْوِ الحبيبِ صَبا
فَلْيَشْكُرِ اللهَ يَا مَنْصورُ مِنكَ يَداً
كَشَفْتَ عَنِّي بِهَا الأَحزانَ والكُرَبا
وطالَمَا لاذَتِ الدُّنيا بِحِقْوِكِ مِنْ
خَطْبٍ أَلَمَّ فَكُنْتَ المَعْقِلَ الأَشِبا
وكيفَ يُخلِفُ مِنكَ الظَّنُّ مَا رَغِبا
أَوْ يُعْوِزُ المَجْدَ فِي كَفَّيْكَ مَا طَلَبَا
وَقَدْ غَدَوْتَ لآمالِ الوَرى أَمَداً
وَقَدْ غَدَوْتَ لأَفلاكِ العُلا قُطُبا
وأَنْتَ بَحْرُ الندى لَمْ يَأْلُ أَنْ عَذُبا
وأَنتَ حِزْبُ الهُدى لَمْ يَعْدُ أَنْ غَلَبا


Am Schopfe zerrt der rothköpfige Harry
Den pockennarbigen Jack, wie im Krampf,
Dazwischen heult die schielende Mary;
Um eine Kartoffel ein Zwergenkampf!
Und weiter fährt der Alte:


Nun will ich singen überlaut
Vor allem Land, das grünt und blüht,
Es ist kein Turm so hoch gebaut,
Darüberhin mein Sang nicht zieht!
So eine kühne Brücke schlagend,
Such ich zu ihrem Ohr den Weg:
Betritt im Traum das Seelchen zagend
Des wilden Lärmers schwanken Steg?


Welch Kirchenhund, der grimmigst mich anfällt?
Ich werff ihn weg, imehr er mich anbellt.
Er schleppt sein klotz und wil mich doch nicht lassen,
Bis Gottesgrimm ihn mus im grimm erblassen.


夜来枕席喧风水
忽坐长叹恨无已
为客愁多在九秋
况复沦流更千里


La notte a pena di seguir rimane
Per affrontarsi col Signor d'Anglante,
Tanto ha creduto alle parole vane
Del messaggier del cauto Negromante,
Non cessa cavalcar sera e dimane
Che si vede apparir la terra avante
Dove Re carlo rotto e mal condutto
Con le reliquie sue s'era ridutto


Ach, můj Bože, je to možné,
by měl sen i vůl?
Co to vchází do stájenky?
Muž – a nese hůl!


– »Knabe, du bist zart und dürftig,
Deine greisen Eltern darben –
Warum gräbst du nicht die nahen
Schätze, die dein Erbe sind?«


Mintha az is egy pár volna,
Mint kik itt lenn a kunyhóba
Alusznak alacsony házban,
Alacsony ház - magas ágyban.


La qual, com´usata era, così allora
diceva lor ch´ognuna si guardasse
che con niun uom facesse mai dimora,
– E se avvenisse pur che l´uom trovasse
fuggal come nimico ciascun´ora,
acciò che ´nganno o forza non usasse
contra di voi: ché, qual fosse ingannata,
da me sarebbe morta e sbandeggiata. –


Král tento podle zákonů
byl ze soboty na neděli,
když o slávě snil na posteli,
zburcován hřměním kanonů.


V měsíčném svitu s jabloně
květ po květu se chvěl,
a v poroseném záhoně
se černý motýl tměl.


Wie dauert mich der Freund, so oft ich ihm begegne,
Wie er sein arm Gesicht mißhandelt, das verlegne.
Er meint, um Mitgefühl des Leids mir auszudrücken,
Müß' er auch jede Spur von Frohheit unterdrücken.
Es macht ihm, soviel Weh im Angesicht zu zeigen,
Gewiß mehr Weh, als mir, mein eignes zu verschweigen.


Mé srdce utýrané strádáním,
a nenávistí znavené a záštím,
šlos za klidem a já miluji svár,
je na mír v hrobě kdy, a pamatuj:
je krásno zradit, co jsme milovali!


Ihr seyd der tausendarmige Strom, der, ein
Leitfaden, strömt durch's mystische Labyrinth:
Ihr seyd der Pfeiler, der die grosse
Ampel des strahlenumströmten Lichts trägt.


Den Schöpffer lob ich eben sehr/
Wan Sonn sich wider bieget/
Vnd auff gesenckter niderkehr
Den matten Wagen wieget.
Wan wir bey sanfftem abend-sang
Nach hauß die Schäfflein treiben/
Vnd wachsen alle schatten lang/
Gezielt von kurtzen leiben.


梦入烟萝山
一攀云中驾
至今闻仙钟
恍惚瑶台下


Ein aufgeklärter Obskurant,
Und weder Hengst noch Stute!
Ja, ich begeistre mich zugleich
Für Sophokles und die Knute.


Sei nur getrost! Du blühest wieder,
Du wischest ab die Spur der Schmach,
Und große Sagen, süße Lieder,
Sie tönen am Gestade nach.
Zwar dich verläßt die Weltgeschichte,
Sie hält nicht mehr am Ufersand
Mit Schwert und Wage Weltgerichte,
Doch stilles Gnügen wohnt am Rand.


que tu forma fantástica ceñía,
poco importa burlar brazos y pechos
si te labra prisión mi fantasía.


	Pensar dé'ciaschedun ch'al mondo sta,
che può venir, quel ch'è e che già fu,
e non seguir ciò che sua voglia dà,
se quella non misura con vertù:
ché l'uom che cade giù
per ignoranza, mai si scusa po'.


jaro a vzkříšení je boj,
kámen a led je rozdrtiti.
uč se, jak zpívá včelí roj,
když domova chce vydobýti.


„Já byl jsem touhou a nocí spit.
Jí rty se zachvěly zrádně:
Co by se dalo bídy skrýt
v tom tichém rybníku na dně!..“


Wer ermüdet hinauf zu der Heerschaar der Gestirne,
In die Höhen zu schaun, wo der Lichtfuss sich herabsenkt,
Wo den Blitzglanz Fomahant und Antar, wo des Leun Herz
Sich ergeusst, ins Gefild hin, wo die Ähr' und die Winzerin strahlt!


Zwar ist kein Hören heil
in dem Durchtobtsein,
doch der Maschinenteil
will jetzt gelobt sein.


Bey den Gefärten, bey der Welt
Sich deine Gottheit nicht enthält,
Ach da, da werd ich dich nit finden.
Such ich dich dann bey Fleisch und Blut,
Bey den Gefreundten: ach da ruht
Mein Jesus nicht, da wohnen Sünden.


Wahr leider ist's! Des Cäsar' s Löwenklauen
Zermalmeten der Freiheit güldnes Bild.
Augusten sehn, hieß recht, Sirenen schauen;
Sein Glimpf stahl, was des Grimm's ich noch behielt.
Kein schlimm'rer Fuchs kann, als Tiber, nicht leben;
Er konnte Gift in güldnen Pillen geben.


الحبُ، جسدي مطحوناً بحوضكِ الصَقيلِ
الحبُ، جَسدُكِ معجوناً بعاصفة الطلعِ
في بَرْقِ الروحِ والأقاصي
حيثُ الصُعودِِ،
الصعودُ و التلاش
الحبُ مسافةُ النارِ
بينَ الدقِيقِ و الخُبزْ
حيثُ الخَلقُ هو الجسدُ وبَعْدُ
9


五十衰翁发半华
犹能把酒醉天涯
丝毫美政何曾有
惟把丰年赠汉嘉


Iesv clemens! pie Deus! Iesu dulcis! amor meus! Iesu bone! Iesu pie! fili Dei et Mariae!


Aber schilt er auch dann, flüchtige Zeit! dich träg',
Wann im Thore des Tod's ihm die Verwesung winkt,
Und vom Staube sein Geist wartender Ewigkeit
Ahnungvoller entgegen bebt?


Dann werd' ich sinnend, voll Entzücken,
Nach deiner Dichterstirne blicken,
Und jeden Nachhall in mich ziehn.
Zerschmettern werd' ich meine Leier:
Doch meines Busens starkes Feuer
Soll, weil ich lebe, nie verglühn!


Věčně slavní budou dnové
Skrz Helvetské doliny,
Když se hnali naši lvové
Na Žampanské roviny.


Duch můj větří u vidění,
jaká krása, jaké zpěvy,
jaké lidu pomatení
ve svatyni božské děvy!
Sem i Francouz běží,
Vlach se záštím ježí,
na mne žehrá Němec,
s vytržením leží
v chrámě cizozemec!


Nicht mit dem Verstand, nein, mit dem Gemüt
Will ich mein Volk regieren;
Ich bin kein Diplomatikus
Und kann nicht politisieren.


Und als wär' er begabt mit Empfindung und Sinn,
Zog leiser und leiser der Nachen dahin,
Wie getragen von wehender Fittiche Schlag
Durch den Himmel, der über und unter uns lag.


Szeretném elsöpörni mind a hitványt,
Ki most kevélyen a fölszínen úsz,
Üres fejével s még üresb szivével,
Selyem ruhában és nagyúri gőggel
Szegény költőre, rám, gúnnyal lenéz.
Utálom ezt az úri csőcseléket,
A kesztyűs, frakkos, mívelt barmokat,
A törpelelkű, bársonyos heréket,
Az irigy, önző, gaz érdekcsoportot,
Mely bitorol dicsőséget, hatalmat.


Sind wir nun so jung beisammen
In der holden Morgenfruh,
Süßes, rosenrotes Mündchen,
Plaudre, plaudre immerzu!


Da als ich wolte sicher gehn,
Und mein Verbrechen nicht gestehn,
Geschwand ich gantz an Marck und Beinen
Für stätem Heulen und für Weinen.


»»Du dientest brav und tüchtig stets,
Nicht will ich dir den Wunsch versagen.
Geh! aber denk' an das Gesetz,
Das Rückkehr heischet nach drei Tagen!««
»Meint ihr, daß meinen Fahneneid
Ich falschen Sinnes brechen könnte?
Seid ruhig, Sir! zur rechten Zeit
Bin ich zurück beim Regimente.« –


Ze tmy v bílém úsvitu
vzešlos otcům v jitro prvé;
nám se zvedáš z moře krve
nad červánky k blankytu.


Doch glaubt: Von nun an wird geschehen/
Daß ihr in dem Thron werdet sehen
Deß Menschen Sohn alle Heyden
Zur Rechten Gottes entscheiden.


Bajo la sombra de saúz añoso
frente a un albergue rústico apartado,
se hallan, un joven de naciente bozo,
y un viejo descreído, mutilado.
 Los surcos de la frente marchitada,
las escépticas frases que congelan,
la irónica sonrisa y la mirada
del viejo, su pasado nos revelan.
 El apuesto garzón, el casi niño,
con marcada humildad escucha atento
al anciano, que lleno de cariño
le dice así con paternal acento:


الفَلَك الأَخير ِ  وكُلُّ شيء أَبيضُ ،
اُلبحرُ المُعَلَّقُ فوق سقف غمامة ِ
بيضاءَ  والَّلا شيء أَبيضُ في
سماء المَطْلَق البيضاءِ  كَنْتُ ، ولم
أَكُنْ فأنا وحيدٌ في نواحي هذه
الأَبديَّة البيضاء  جئتُ قُبَيْل ميعادي
فلم يَظْهَرْ ملاكٌ واحدٌ ليقول لي:
"ماذا فعلتَ ، هناك، في الدنيا؟"
ولم أَسمع هُتَافَ الطيِّبينَ ، ولا
أَنينَ الخاطئينَ ، أَنا وحيدٌ في البياض ،
أَنا وحيدُ لا شيء يُوجِعُني على باب القيامةِ
لا الزمانُ ولا العواصفُ  لا
أُحسُّ بخفَّة الأشياء أَو ثِقَلِ
الهواجس  لم أَجد أَحداً لأسأل :
أَين " أَيْني" الآن ؟ أَين مدينةُ
الموتى’ وأين أَنا ؟ فلا عَدَمٌ
هنا في اللا هنا  في اللا زمان،
ولا وُجُودُ


Po sta bludech, předce vnesla svodná,
Loď tam do Itaky vítěze,
Zbaven Prometheus řetěze,
V nějž ho krádež ukovala škodná;


Was ist das für'n heller Schall,
Kling und klang, kling und klang,
Ist das wohl die Nachtigall,
Die da eben sang?
Nachtigall, die kann's nicht sein,
Kling und klang, kling und klang,
Singt ja nicht so klar und rein
Bei der Gartenbank.


碧筱挺奇节
空霏散冷露
十年青山游
得此幽贞趣


Weiße Leiber, heiße, nackte,
Weiße Leiber, rosenumrötet,
Weiße Leiber, tanzumflötet,
Schlanke, hohe,
Schönheitfrohe,
Glutenhauchende weiße Leiber ...


Wie manches, was des Tages Wille
mit rechter Klarheit nicht ergreift,
dem hilf, daß es in deiner Stille
zu freundlicher Vollendung reift!


Schmerzen muß dein Pfeil nur nicht,
Amor, ach! sonst schieße nicht!


Zuweilen dünkt Dich: reich bin ich ja doch,
Denn immer hab' ich etwas noch zu geben,
Wer mir nur naht, er nimmt ein Stücklein noch
Aus diesem armgeplündert-dunklen Leben.


	Quando veggio a l'occaso il sol nigrescere
et paulatine nel nostro hemisperio
il bel splendor d'Apolline evanescere,


Ó ženo drahá, strome můj sladký,
mlčelivá má hlubino,
až jednou, což vím, možná zítra,
vyrveš se sama z mého nitra,
odhodíš, zlomíš mě navždycky, –
kéž očí tvých večer tropický
změní se v jezero, v němž bych rázem
utonul tiše!


Vadász kegyetlenül
Leejti kis madárt;
Szép lányka könyezi
A szörnyü, szörnyü kárt!
«Ne sirj, oh szép alak,
Hogy megbántottalak!»


Mi vida un poco deshilachada
cuenta mi madre
No está muy segura
de nada
Erra entre mi destino
y el suyo
Soy su compañía en las noches
De día
                 trabajo.


Mlád já jsem rozdal vše, a rád, co moje bylo,
ó, tenkrát necítil jsem hořkou žití svízel!...“
A než jsem zvedl zrak, v kterém se zatemnilo,
já viděl, ten, jenž byl duch písní mých, že zmizel.


Che misteri, che orror, dite, son questi?
Che siam, povera razza de i viventi?...
Ma tu, brutta quiete, immobil resti.


Ich lass' mir einen Teppich bringen,
Lieg' auf dem Marmor hingestreckt,
Die Vögel blühn, die Blumen singen,
Ein Himmel hat mich zugedeckt.


Náhle pokory zář netušená
zasvitla jí z očí, se skrání,
před Pánem když padla na kolena,
žádajíc ho za požehnání.


Nun du bist hier, da liegest du,
Hältst in dem Kripplein deine Ruh;
Bist klein und machst doch alles groß,
Bekleidst die Welt und kommst doch bloß.
Halleluja!


一度春来一度新
翠光长得照龙津
君王自爱天然态
恨杀昭阳学舞人


Asztal utóján már kedvökre lakoznak;
S ím, erdei süldőt, büszke vadat hoznak,
Mint eleven, nyujtó-deszkára hasalva,
Bőre piros páncél, szájában egy alma.
Tar nekigyürkőzött a gazdai késsel,
Esett neki visszán szelnie bal kézzel:
„Addsza” kiált Toldi, s elkapta nevetve:
Elereszté Lőrinc, sanda szemet vetve.


Wie gern läg' ich an Deiner Brust,
Dem letzten, wahren Hort –
Wie gern läg' ich zu Füßen Dir
Und lauschte Deinem Wort.


»Dieses sind zwei Königskinder,
Früh verwaiset, König Pedro
Hieß der Vater, und die Mutter
War Maria de Padilla.


Am Tage lebt sie ihrer Pflicht
Und niemals klagt ihr Mund,
Doch Gott und seiner Sterne Licht
Sind ihre Nächte kund.


Es ertönt ein Lied vom Frieden;
Macht den Sängern Platz!
Denn er ist fürwahr hienieden
Gar ein großer Schatz;
Und zu Felde gehn und kriegen
Ist kein Glück, und kein Vergnügen!
Saget an!
Saget an!


Und siehst auf ihn, der alle Nester
Verlaßner Raben unterhält,
Und Deine tief in Staub herabgeworfne Schwester
Zum Wunder machte vor der Welt.


لَسْتُ أَنْسَى لِمَشيبي
يَدَهُ البيْضَاءَ عِنْدِي
مُؤْنِسي بَاقيَ عُمْرِي
وَضَجِيعي عِنْدَ لَحْدِي


Gehst du, ein Mond, in anmuthsvollem Prunke.


واسَوأَتا مِن رَأيِكَ العازِبِ
وَعَقلِكَ المُستَهتِرِ الذاهِبِ
وَمِن رَشيقٍ وَهوَ مُستَقدِمٌ
يَبصُقُ في شَعرِ اِستِكَ الشائِبِ
إِن وَقَفَت سوقُكَ لَو أَكسَدَت
بِضاعَةٌ مِن شِعرِكَ الخائِبِ
أَنحَيتَ كَي تُنفِقَها زارِياً
عَلى عَلِيِّ بنِ أَبي طالِبِ
قَد آنَ أَن يَبرُدَ مَعناكُمُ
لَولا لَجاجُ القَدَرِ الغالِبِ


Jetzt, da mein Herz, noch jenen Abend feiert,
Wird dieses Haar von gold'nem Glanz umschleiert,
Die Freundschaft zieht mit zartem ernstem Sinn
Mich bald zum Sohn', und bald zum Vater hin!


Ein hirtenloses Schaf, ein Körper, welcher tot,
Ein Brunnen ohne Quell: dies ist die Seel ohn Gott.


Naso, dir ist deine Nase stat der Sonnen Uhr bereit:
Wann der Schatten weist gerade auff das Maul, ist Essenszeit.


Cizák cepy umlácen
zkrotl jako štěně,
prchá zas, krev komoňům
stojí v potu pěně.


Wenn meine Seele Gott im Geist begegnen kann,
So starrt, o Jesu Christ, ein Lieb das ander an.


Jesu, so kommen wir, all deine Gäste;
Wollen zu dir, dort, wo du uns erwartest;
Halten mit dir dort festlicher das Mahl des
Brodes und Weines.


görünür hakhakk, kul ile hakk ’tır


Multiplicó en escuadras un soldado
su honor precioso, su ánimo valiente,
de sola honesta obligación armado.


Hiefür hab' ich die Segel den trügrischen Winden gespannet,
Habe mit Rädern den Staub fernester Straßen erregt,
Hiefür sitz' ich nun hier im engen, einsamen Stübchen. –
Dank dir, allmächtiger Gott, für den allmächtigen Zorn!


So laß uns heiter grüßen
Das Leben wie den Tod
Und fromm die Augen schließen
Im letzten Abendroth.


恬和效春律
芳茂若秋松
杯毕花枝放
吴伻俳笑空


Já beru pořád ustinky –
a ústek neubývá,
a v krásné oko hledím jí –
a krásy přece zbývá.


Novo modo de morte e nova dor!
Estranheza de grande admiração,
Que perde suas forças a afeição,
Por que não perca a pena o seu rigo
Pois nunca houve fraqueza no querer,
Mas antes muito mais se esforça assim
Um contrário com outro por vence
Mas a Razão, que a luta vence, enfim,
Não creio que é Razão; mas há-de ser
Inclinação que eu tenho contra mi


A véghetetlen némaságot
Már nem zavarja élő hang,
Maradt a síkon egymagába
A harangláb s a holt harang.


S mnohým stoletím se váš věk,
s mnohým pokolením styká,
o Mráčkové ale z Dubé
pověst dávná nezaniká.


Wie sie alle lustig sind,
Flink und froh sich regen!
Amsel, Droßel, Fink und Staar,
Und die ganze Vogelschaar
Wünschet uns ein frohes Jahr,
Lauter Heil und Segen.


A vážně pozvedl se soud
když takto pověděl;
kupec pak v hanbě zůstaven
s koněm svým domů šel.


Wird nach schwartzer Kirschen Frucht
Nicht der höchste Baum bestiegen/
Andre/ die man siehet liegen/
Kaum mit fauler Hand gesucht?


Steht auch wie Mauern,
Könnt ihr nicht streiten,
Wozu soll's leiten,
Die Feinde lauern,
Die gleichen Glieder,
Sie stürzen nieder.


il vivo honor de l’una e l’altra stella
ritratto havesse, o pur colte le rose
fra la neve dal volto ov’Amor pose,
per se stesso ferir, l’empie quadrella,


Sie können nur, wenn sie sich nicht gefallen,
Mit ihrem halben Dasein uns versöhnen,
Nur, wenn sie zeigen, daß sie weiter wollen.


So eitel künstlich haben sie verwoben
Die Kunst, die selber sie nicht gläubig achten,
Daß sie die Sünd in diese Unschuld brachten:
Wer unterscheidet, was noch stammt von oben?


»Klug laß er erklingen
Geklirr der Schlüssel;
Ein weiblich Gewand
Umwalle sein Knie;
Laß blinken die Brust ihm
Von breiten Juwelen,
Hochgetürmt und gehüllt
Das Haar ihm auch sein.«


Gib, daß der wilde Blitz so Feld- als Garten-Früchte
Nicht treffe, nicht verseng' und sonst zu Grunde richte!
Kein Rach-Strahl stürtz' und kehr', im wohlverdienten Grimm,
Haus, Gärten, Bäume, Korn und andre Güter üm!


东风酿雪觉春迟
不见鹅黄上柳枝
闭户试听三夜雨
满庭芳草绿差差


لأيام مولانا العزيزِ عواطفٌ
على قاصديهِ من ندًى وثواب
فما مصرُ إلاَّ مثلُ جنَّة ساكنٍ
ندى رِزقهِ يأتي بغير حساب


Louco, às doudas, roncando, em látegos, ufano,
O vento o seu furor colérico passei
Enruga e torce o manto à prateada areia
Da praia, zune no ar, encarapela o ocean
A seus uivos, o mar chora o seu pranto insano,
Grita, ulula, revolto, e o largo dorso arqueia;
Perdida ao longe, como um pássaro que anseia,
Alva e esguia, uma nau avança a todo o pan
Sossega o vento; cala o oceano a sua mágoa;
Surge, esplêndida, e vem, envolta em áurea bruma,
Anfitrite, e, a sorrir, nadando à tona d'água,


¿Mas, que pierdo en perderte?; la vil parte
de la miseria humana, el cuerpo indigno
que debieras mas bien de él alejarte,


On jí však tuhost žití ukáže
a bude tupým bezohledným pánem
a bude hnát ji k pracím plantáže
a na konec bít uzlovitým lanem.


Ne – pro boha, jenž nechce zatratit –


Die Prediger der eitlen Wissenschaften,
Die Meister von der falschberühmten Kunst,
(Und wenn sie all ihr Zeug zusammenrafften,)
Bereiten hier doch nichts als blauen Dunst.
Man komme nur erst an des Todes Thor,
Und säe da die Spreu Philosophie;
So erndtet man gewiß vergebne Müh,
Der Einfalt kommt das Werk ganz leichte vor.


„Weh, halt ein in Deinem Raſen, das mich zu vernichten droht,
So entblättert nicht die Liebe, ſo entblättert nur der Tod!“
Doch die Leidenſchaft des Rieſen kennet nicht der Lieb’ Erbarmen,
Und er ſpielt mit ſeinem Opfer, bis es todt in ſeinen Armen.


I cítil, život všední shon,
jej uměním chtěl plně žít,
i cítil, že mu schází tón –
Ó vyslovit se! Vyslovit!


Erstens war man überzeugt,
Daß es selten Gutes brächte,
Wenn ein Mädchen viel verkehrt
Mit dem anderen Geschlechte.


Da hilft denn also nichts, du bist allein –
so beiße deine Zähne fest zusammen,
halt deinen Nacken grad und schaue drein,
als wolltest du dich in die Erde rammen


学诗元不离参禅
万象森罗总现前
触著见成佳句子
随机饤饾便天然


»Die Weine sind mir gar zu lieb,
Es soll mir keiner dran,
Geist oder Teufel sei der Dieb,
Ich will ihn dennoch fahn!«


Hluk dozněl smíchu, výkřiků
těch rozjařených lidí. Chvilkou jen
hřmí kočár, mizí ve mžiku
s třesavým světlem svojich svítilen.


K ní ho žene luny zář,
volá ji a vzdychá:
„Ukaž mi svou milou tvář,
trpitelko tichá;
krutý, děsný byl můj čin,
odpusť, odpusť otci,
tíhou činů svých a vin
váznu v běsů moci!“


Mizí co zásvit luny bledé,
kdy mrak ji ve svou náruč jal;
a na pokraji skály šedé
muž jiný z lůna hory vstal.
Černý mu oděv dolů s bedra splývá;
a jeho tvář, tak poklidná a snivá,
k obloze hledí, kde mu hvězdy planou.
I rozpjal náruč v temný šírý dol
a hlasem jeho zachvěl tichý bol:
„Žehnám tu zemi svatou, milovanou! – –


Jak bolí to, bolí... Prostřednost
se drze dotírá.
Však dravec ten rozpne křídla svá
samotou vesmíra.


烛下一枝梅
欲开犹未开
浑如玉冠子
戴月上琼台


La mamá de Blanca y Rosa
Trajo de la calle un día
Una muñeca preciosa,
Vestida como una diosa.
De seda y argentería.
—«¡ Para mí! —¡No! ¡para mí!»
Gritó al verla cada una;
Y ella les dijo: «¡Alto ahí!»
Si la disputáis así
Será más bien de ninguna.
Voy a dársela esta noche
A quien se porte hoy mejor;
Y si os portáis sin reproche
Todas dos, a la otra un coche
Daré del mismo valor.
La madre condescendiente
Dejó que una y otra niña
Viesen de cerca el presente;
Tomáronlo, y prontamente
Entre las dos se armó riña;
Pues cada cual se empeñó
Con manos, uñas y brazos
En que a ella se le dio
La muñeca; —y resultó
Que el dije se hizo pedazos.
No hay cosa más tonta y fea
Que dos niñas peleando;
Las detesta el que las vea,
Y pierden en la pelea
Eso que están disputando.


In einem Bauer nah dabey
Hieng ein beredter Staar,
Der wegen seiner Plauderey
Der Schönen Liebling war.


Zehn Winter flohn. – Still Abendrot
Lag über Meer und Strand –
Da stieg aus morschem Fischerboot
Ein müder Mann zu Land.


Я вечером с трубкой сидел у окна;
Печально глядела в окошко луна;
Я слышал: потоки шумели вдали;
Я видел: на холмы туманы леглВ душе замутилось, я дико вздрогнул:
Я прошлое живо душой вспомянул!
В серебряном блеске вечерних лучей
Явилась мне Лила — веселье очеКак прежде шепнула, коварная мне:
«Быть вечно твоею клянусь при луне»Как прежде за тучи луна уплыла,
И нас разлучила неверная мглИз трубки я выдул сгоревший табак,
Вздохнул и на брови надвинул колпа


Da hab ich viel blasse Leichen
Beschworen mit Wortesmacht;
Die wollen nun nicht mehr weichen
Zurück in die alte Nacht.


Pulida claridad de piedra diáfana,
lisa frente de estatua sin memoria:
cielo de invierno, espacio reflejado
en otro más profundo y más vacío.
El mar respira apenas, brilla apenas.
Se ha parado la luz entre los árboles,
ejército dormido. Los despierta
el viento con banderas de follajes.
Nace del mar, asalta la colina,
oleaje sin cuerpo que revienta
contra los eucaliptos amarillos
y se derrama en ecos por el llano.
El día abre los ojos y penetra
en una primavera anticipada.
Todo lo que mis manos tocan, vuela.
Está lleno de pájaros el mundo.


مَاذَا التَّهَاجُرُ يَا مُنَى الْقَلْبِ
مِنْ غَيْرِ مَا جُرْمٍ وَلاَ ذَنْبِ
أَسْتَغْفِرُ اللهَ العَظيمَ عَدَا
أنِّي أُحِبُّكَ غَايَةَ الْحُبِّ
وَتَذَلُّلَي لِبَدِيعِ حُسْنِكُمُ
يَاحُسْنَ ذَاكَ الْفِعْلِ مِنْ صَبِّ
صِلْنِي أَصِلْكَ وَدَعْ مُعَاتَبَتِي
وَافْلُلْ شَبَاةَ الذُّعْرِ وَالرُّعْبِ
وَلْتُطْفِ مِنْ نَارِ الصُّدُودِ فَقَدْ
أَفْنَى أُوَارُ لَهِيبِهَا قَلْبِي
وَاهْنَأْ بِمِلْكِ فَتىً أَخِي ثِقَةٍ
مُسْتَبْصِرٍ بِالطَّعْنِ وَالضَّرْبِ
ذِيِ عِفَّةٍ تَحْمِيهِ هِمَّتُهُ
عَنْ أَنْ يَجِيءَ بِفَاحِشٍ نَكْبِ
أزْرَى بِمِقْوَلِهِ وَمَنْصِبِهِ
بِابْنِ الْحُسَيْنِوَعَمْرٍو ذِي الْكَلْبِ
وَعلَيكَ مَا غَنَّتْ مُطَوَّقَةٌ
أَزْكى سَلامي يَا مُنَى القلْبِ
أَذْكى مِنَ النِّسْرينِ في سَحَرٍ
تُبْرِي رَوَائِحُهُ مِنَ اللَّسْبِ


فَإِن تَنجُ مِنها تَنجُ مِن ذِي عَظيمَةٍ
وَإِلاّ فَإِنّي لا إِخالُكَ ناجِيا


Non parlai plu de trent'agne
(como el so le me' compagne);


Der Himmel und die Erd' ist dein,
Und Alles lebt von deinen Gaben.
Du heißest Wüsten fruchtbar sein,
Und sättigst auch die jungen Raben.
Nichts setzet deinem Rath ein Ziel.
Du schenkst das zarteste Gefühl,
Der Größen Wissenschaft den Spinnen.
Du lehrst dem Storch die Reisezeit,
Du gibst der Ameis' Emsigkeit,
Den Bienen Reich und Königinnen.


入洛深衣已十春
声名千载有知闻
不须更结耆英社
溧水前头独绘君


Já mlčel. Já nemohl. Srdce moje
bilo těžce a prudce.
Veliké blaženství zalehlo je,
tak velké až podobné muce.
I ustalo bíti. Hluboko v něm,
hluboko, mlčky slíbil jsem,
muž muži přisáhl sobě,
že já, hrst prachu, u cesty květ,
že já, duše z Boha, větší než svět,
v tom životě žiju Tobě...


Não tive a vez do azul quando do gozo
a mim foi dada a queda, nunca o pouso
e outros retesaram-me no chão
assim, ó vil cantiga que eu nem ouso
nesta cama de gato é que eu repouso
ferreado da violenta compulsão


Die stille Ewigkeit ist unserm Geiste nah,
Wenn er durch Gott von Zeit und Kreatur entbunden;
Kehr aus der Vielheit ein, Gott ist nur Eines ja,
O selig, wer dies Gut in seinem Grund gefunden!


七雄虎斗着难下
三季蚖蟠石不磨
蛮触纷纷无了日
青秧白水弄镰柯


Vallyon ki? ki e?
Nincs neve, de jól tudják
És ujjal is mutatják.
E, E, E.
Vallyon ki? ki e?


Der Schiffer schwazzt von Stürmen/
der Krieger praalt von Türmen
die er so oft erstiegen hat/
der Bauer lobt die Felder/
der Jäger Wild und Wälder/
der Reisender so manche Stat:


Zahleděla jsem se v obraz toho,
jemuž pro mne rovno v světě není,
zahleděla se jsem dlouho, dlouho –
krasším byl mi v každém okamžení.


All' die Freuden vor'ger Jahre
Flohn mit ihr die Gruft hinab;
Starrten mit ihr auf der Bahre,
Sanken mit ihr tief ins Grab!
Von uns ist sie, von uns gangen,
Unsre Traute, Freundliche,
Achtet nicht auf unser Weh,
Weiß nicht unser heiß Verlangen.


Viel tausend Schweizer stehen auf hoher Alpenwand,
Sie schaun ins Land hernieder und drücken Hand in Hand
Und schwören, in Tod und Leben zu stehen kühn und treu,
Und schwören, in Tod und Leben zu bleiben stark und frei!


Da – ein Fleck, ein Loch am Himmel; bist du endlich doch gebrochen,
Alte Wassertonne, hab' ich endlich dich entzwei gesprochen?


Tam fantastická schodiště a brány,
kdos po nich kráčel... Byla’s to ty, Touho?
Já nevím, srdcem chví však Tvoje záře.


Geliebter, gläube mir, ein Mensch ist glücklich dran,
Der in dem treuen Schoos von Freunden ruhen kann,
Die mit vereintem Fleis nach Kunst und Weisheit streben,
Und auch der Menschlichkeit, was ihr gebühret, geben.
Ein solcher ist gewis der weisen Henne Sohn;
Die Sonne sieht auf ihn von ihrem goldnen Thron
Mit Neid und Groll herab, und wünscht sich solche Stunden,
Wie zwischen mir und dir in reiner Lust verschwunden.
Dem Höchsten sey gedanckt, der, wenn ichs sagen darf,
Mich aus besondrer Huld in deine Armen warf;
Und als ich dich einmahl in seinem Tempel schaute,
Mich auch so gleich mit dir vor seinem Altar traute. 1


Wie heißt das Ding, das wenige schätzen,
Doch zierts des größten Kaisers Hand,
Es ist gemacht, um zu verletzen,
Am nächsten ists dem Schwert verwandt.
Kein Blut vergießts und macht doch tausend Wunden
Niemand beraubts und macht doch reich,
Es hat den Erdkreis überwunden,
Es macht das Leben sanft und gleich.
Die größten Reiche hats gegründet,
Die ältsten Städte hats erbaut,
Doch niemals hat es Krieg entzündet,
Und Heil dem Volk, das ihm vertraut!


o porta de' Sacrati, sorridi nel florido arco!
d'Italia grande, antica, l'ultimo vate viene.


Oltra l'usato modo si rigira
lo verde lauro, ahi, qui dov'io or seggio
et più attenta, et com più la riveggio,
di qui in qui con gli occhi fiso mira.


In dem Busche, dem Busche
In Gras und in Kraut
Da leben wir lustig
Als Bräut'gam und Braut.


O ernste Schau! Da lägen wir, im Haupthaar Erd' und Gräser,
Das Antlitz fleckig, halbverwest – die rechten Reichsverweser!
Da lägen wir uns sagten aus: Eh' wir verfaulen konnten,
Ist eure Freiheit schon verfault, ihr trefflichen Archonten!
Schon viel das Korn, das keimend stand, als wie im Märze starben:
Der Freiheit Märzsaat ward gemäht noch vor den andern Garben!
Ein Mohn im Felde hier und dort entging der Sense Hieben –
O, wär' der Grimm, de rote Grimm, im Lande so geblieben!


Wir danken dir für alles das, etc.


Co životem kde hlučně zavíří,
jsou kacíři, jsou kacíři!
Jich bolest pouhé slovo nezléčí,
z nich ty jsi největší!


La Fénix que ayer Lerma, fue su Arabia
es hoy entre cenizas un gusano
y de conciencia a la persona sabia.


尘海翩翩猎梵衣
何如苹末看斜晖
几回行到言诗处
水寺秋云毷氉飞


V mém slabost a touha, smích ocele blyštící v tvém,
a v jeho zrcadle myšlenku vlastní uviděl jsem.


in me fugge di me, e volentieri
nel tuo andare ti vorrei aver detto
ch'alla battaglia tu fossi il derrieri.


أن تذهب إليه ،
أن تفض ذهبك المختوم ونبيذك المكبوت
وتبالغ في الشهوة
اسكب وليكن جسدك القدح
و روحك الخمرة الشريفة


V slávě východu-li žhoucí
kyneš do propastí s ledných hor,
touha moje všemohoucí
vyzvedne mě prudce nad obzor.


Da wir aber allzumal
So beisammen weilen,
Dächt ich, klänge der Pokal
Zu des Dichters Zeilen.
Gute Freunde ziehen fort,
Wohl ein Hundert Meilen,
Darum soll man hier am Ort
Anzustoßen eilen.


Fa che ti rechi dentro dalla mente
lo peso che portar dei sopra ispalle,
e l'ordine dispon primieramente
lo qual servar farai per ogni calle,
ché leggermente da mont'e da valle
colui sale e discende
che ben provede e 'ntende
ciò ch'essergli può incontro


A když za les slunce jasné
Cestu skončilo,
Zněla píseň její hlasně,
Zněla hlasně – –
Víc jí nebylo.


A tvoje duše? Okamžitý zákmit...
Ty něco víš? Ne, zákmit zatím zmizel...
Vše chvěje se... Zda necítíš to chvění?


程子精微谈谷种
谢公近似喻桃仁
要须精别性情异
方识其言亲未亲


Der Denker, Dichter, den wir jetzt betrachtet,
Hat auch mit solchem Bild uns vorgeleuchtet,
Das Ziel erreicht, wonach die Forschung trachtet.


千叶扬州种
春深霸众芳
无言诮君子
窈窕有温香


Con occhi d Argo il figlio di Pipino
previde ove assalir devea Agramante
e non fece dissegno il Saracino
a cui non fusse riparato inante
con Ferraù, Isoliero, e Serpentino
con Falsiron, Grandonio, e Balugante
e con ciò che di Spagna havea menato
restò Marsiglio in la campagna armato


'Loud, and more loud, ye foaming billows burst!
' Ye warring elements more fiercely rave!
'Till the wide waves o'erwhelm the spot accurst,
"Where ruthless Avarice finds a quiet grave!"


o borbulhar de espuma
em corpos de areia


Dennoch – Ach! der Weiber Herzen
Sind ein Räthsel allzumal! –
Fand sie Kurzweil manches Mal
Mir zu brüten Sorg' und Schmerzen,
Kalt zu küßen, kalt zu herzen,
Leicht mit meiner Ruh' zu scherzen,
Meiner Liebe! warm und treu,
Immer alt und immer neu!


四面星辰著地明
散烧烟火宿天兵
不关破贼须归奏
自趁新年贺太平


罢相避同列
衔杯乐圣人
那知偃月堂
中有丞相瞋


Viel böses kümmt gegangen vielmal auß guten Spuren:
Auß Engeln worden Teuffel; auß Jungfern werden Huren.


قلب المعنّى والحشا نشوان في الحبّ انتشى
دمع غرامي قد فشا وغدا الهوى لي مدهشا
كم التجنّي والصدود يا أيّها الريم الشرود
إن يلحني واشٍ حسود فلست أصغي للوشا
بالله ريم الأجرع ارحم لواعج أضلعي
يا ليت سحب الأدمع تطفي نيران الحشا
عطفاً فديتك للذي عهد الهوى لم ينبذ
فاجْلُ صدى القلب القذي فالوصل كحلٌ للغشا
حسب النوى من عبرتي دماً جرى من عَبرتي
حتّى بصحّة مهجتي كرم التصابي عرّشا
صبراً على ألم النوى زفير نيران الجوى
إن متّ في رقّ الهوى فالله يفعل ما يشا
بالوعد كن لي منجزاً يا من لرقّي أحرزا
كم قلت لي هذا جزا من بالملاح تحرّشا


Triumf! der Erdkristall! Triumf! trägt heilge Früchte!
Triumf! unsehbar sind! Triumf! di Lichtsgesichte!
Triumf! O Freudenfreud! Triumf! so gar behend!
Triumf! Triumf! Triumf! Triumf! der sonder
END.


Doch kom Er (ſeelig) bald: Dan mit zu fruͤher nacht
Der tod/ ſparend was boͤß/ dz beſt allzeit beſchweret:
Vnd diſe Goͤttin wirt mit eyfer vnd obacht
Der Goͤtter/ als die zierd des himmels/ ſchon ge-
ehret.


Feur verzehret böse Dünste;
Macht die Luft in Zimmern rein.
Durch die neu-erfundnen Künste
Spengt das Feuer Erd' und Stein,
Feur verzehret gantze Wälder,
Düngt dadurch die dürren Felder,
Ja es frisst die Gluht zugleich
Unraht, Heide, Dorn und Sträuch.


步侍车舆幽厄中
犹将古训启君衷
他时改葬怀瞻望
可见当年授受功


Szól a zene, harsog
Mint diadalének...
El innen, el innen!
Ne őrüljek még meg.
Ne halljam azt, ami másnak
Dicsőséget hirdet;
Nekem halált, vagy ami több:
Feledékenységet!


凭高独上白云楼
万壑烟销乍似秋
一道红旗过大海
踏歌归饮月氏头


Четыре девочки по четырнадцати лет
На песчаной площадке играют в крокеМолоточек поставят между ног, и — стук!
Шар чужой далеко отлетает вдруА солнце, лучи посылая вкось,
Белые платьица пронзает насквозь,
Чтобы каждый мечтатель видеть мог
Детские формы худощавых ноДевочки смеются, — что щебет птиц! —
И черны узоры длинных ресниц,
Но пятна волос еще черней
В слепительном блеске закатных огне16 июня 1915


Sólo el camino sabe donde acaba el camino,
sólo el silencio sabe donde el silencio acaba,
sólo tu vuelo de ave sobre el vértigo... madre,
sabe donde se estrellan los anhelos del alma.


En sus ojos ha muerto la visión de los ángeles;
ya no late el recuerdo de los bellos arcángeles
que en los sueños de rosa nos vieron a los dos


Wenn einer sick 'ne Fru hett fri't,
Denn kümmt tauirst 'ne schöne Tid,
Un »Stutenwochen« nennt man sei;
Doch wohrt dat gor nich all tau lang,
Mit einmal is de Pott intwei,
Un ein kümmt in so'n Äwergang,
Wo Mann un Fru dat beid probieren,
Dat Rug' nah buten rut tau kihren,
Un wo sick dat d'rüm handeln deiht,
Wer woll de Hosen anbehöllt,
Un hett sick dat denn rute stellt,
Denn kümmt, wenn't gaud geiht, Einigkeit.
De junge Schaustermeister Hank
Un sine Fru, geburne Brümmer,
De wiren in den Äwergang
Un streden sick recht nüdlich rümmer.
»Korlining«, seggt de Schauster, »hüt
Künnst uns woll mal Pannkauken maken,
Ick heww dorup so'n Appetit«,
Un ward dorbi ehr äwerstraken.
Doch Lining schüwwt sin Hand taurügg.
»Dat geiht hüt nich,
Du quälst di nich un hest gaud snacken;
Worin sall ick den Kauken backen?
Ick heww kein Pann.«
»Ih«, seggt de Mann,
»Du kannst jo nah Fru Schulten gahn,
De hett uns ehr jo ümmer dahn.«
»Un wer bringt s' ehr denn wedder rümmer?«
Fröggt em Korlin, geburne Brümmer,
»Oll Schultsch, de lurt dor orndlich up
Un seggt, dat sei nahgradens einen
Pannkauken kreg för't Pannenleinen.
Ne, du kriggst hüt Pantüffelsupp.«
Sei striden sick, sei kiben sick
Un schellen sick twei breid, twei lang,
Un schadt ok nich, so helpt ok nich,
Denn sei sünd in den Äwergang.
Na, endlich, as s' nich anners kann,
Dunn geiht de Fru un halt de Pann;
Doch bi dat Backen brummt sei ümmer
För sick: »Ick bring' s' nich wedder rümmer.«


Doch schlichen eines Tags sich Böck' herein.
Wo Böcke sind, wird immer Zwietracht sein.
Die Böck' erhoben bald ein groß Geschrei:
Ihr Schafe, wißt nur nicht – ihr seid nicht frei.
Das wahre Glück liegt in der Freiheit nur,
Und schuf uns nicht zur Freiheit die Natur?


Le recchezze el tempo tolle,
la scienzia en vento estolle,


Věř, Voku, chápu teprv teď,
jak marně jsem tě rmoutil,
na klášter tvůj když skalnou zeď
jsem ve svém hněvu zhroutil.


On však přijde znenadání k nízkým této země,
malomocným ruky podá, řka: Ó, pojďte ke mně,
ciťte sílu Promethea v lidstvu věčně spící,
Krista lásky, Buddhy oběť, obé vítězící.


Mir hertz vnd augen schmeltzen gar,
All adren sich erwarmen,
Vnd strecken mir die Feuchte dar,
An zähr mag nie verarmen.


Mongole, deine Herden sollst du grasen
Im Norden, wo der Steppe Nebel grauen,
Zu Rosse sollst du sein und Zelte bauen
Und oft wie Sturm durch alle Völker blasen.


Das Bild, aus krankem Sinn emporgetrieben,
Drin sphinxgestaltig Mensch und Tier sich einen,
Zerberstend wird's dahin in Aschen stieben.


Hier kann ich mich zwar ergötzen
Mit der schönen Garten-Lust/
Besser aber kann mich letzen
Ihre Liljen-weisse Brust/
Ihre Lippen/ Ihre Wangen/
Die mit schönern Sachen prangen.


Sur les trétaux l'arlequin blême
Salue d'abord les spectateurs
Des sorciers venus de Bohême
Quelques fées et les enchanteurs


Du hest wul ehr en Pudel sehn?
He slępt en Kęd-Enn' mank de Been,
Na alle Ecken kikt he lüstern,
Un löppt vœr Freiden rein in Bistern,
Un prust na jede Katt und Kater,
Un lett an jede Bom sin Water,
An jede Ecksteen mutt he snüffeln,
In jeden Misten söcht he Trüffeln,
Un alle Muslöck kratzt he deper,
Un rükt bi jeden Hund na'n Pęper,
Doch ehr he't wis ward, liggt he möd
Un knurri wedder an sin Kęd. –


Ante sus ojos ve la muerte cierta
el piloto en el piélago inhumano
mas dando el viento a sus deseos la mano
en vida trueca la esperanza muerta


宝马图开雕锦鞍
殿前挥洒汗飞丹
婕妤手捧将军赐
玉甲光摇玛瑙盘


Vois, menaçant l'Amour de leur dernière dent,
Où la perruque verte orne de son chiendent


Ihr Jüngling', ihr Schönen,
Gebt Dank ihm und Preis!
Laßt Gläser ertönen
Zur Ehre des Mays!
Es grüne die Laube,
Die Küße verschließt;
Es wachse die Traube,
Der Nektar entfließt!


元龙父子二人耳
贤于曹公十万师
吕布就擒公路死
都在劝回新妇时


„Nikdy nesmí odrodilec pták
octnouti se v našem obvodu,
by snad pěvec dospělý neb žák
obětí se nestal odrodu;
zaznívá-li někde ptačí zpěv,
tam se dravec žádný neobjev!“


وَحُلوَةِ الريقِ باتَت
في حُضنِ غُصنٍ وَريقِ
أَعدى إِلَيها فَرَقَّت
مِنَ النَسيمِ الرَقيقِ
مَكفوفَةِ القَدِّ بَيضا
ءَ ذاتِ مَرأىً أَنيقِ
تُشَقُّ عَن أَحمَرِ اللَو
نِ قانِئٍ كَالشَقيقِ
كَأَنَّها تَملَأُ الكَف
فَ صُرَّةً مِن عَقيقِ
تَجني وَيُجنى عَليها
فَما لَها مِن صَديقِ
طُفنا بِها فَسَقَتنا
ريقاً كَطَعمِ الرَحيقِ
أَيَّ اِجتِماعٍ قَضَينا
عَليهِ بِالتَفريقِ


Ich seh', ich seh' es, wie sie so sanft! so still!
Dem Grabe welkte, wie sie den großen Schmerz
In sich verschloß, und ihren Kindern
Freundlichkeit lächelt' aus matten Augen.


敝邑连山远
仙舟数刻同
多惭屡回首
前路在泥中


Mně bylo u tebe,
jako bys tisíckrát
mohl mne s sebou brát
do nebe.


Poddán buď rozkazu vrchností svých,
osud tvůj v rukou pánových!


O, wie ist mir so wohl! Wonne, die lauterste,
Die ein Himmlischer fühlt, fühl' ich im Busen tief –
Milde, stille und süße,
Wie die Wonne des sterbenden.


Der Kranz, der hell sich schlingt durch seine Haare
Zu leichten Kaufes ward er ihm beschieden.
Ich opf're Bess'res auf dem Brandaltare:


„Její otec Zbislav za mladého věku
Předčil v síle nejstatnější z reků;
Tam kde bylo slyšet o kolbách a boji,
Přibral se tam jako náhlá bouře,
Zahynuli jeho soci v spouře:
Žil věk skoro celý v nepokoji,
Odporníkům byly půtky nehonosné,
Jemu kromě slávy nevejnosné.“


Der Moscowitisch vnd darnach
Auch Türckisch mehr als fertig sprach,
Den Welschland vnd der Pohl vernommen
Nicht auff das Deutsch einmal zu kommen,


y permanece en el poema.


Drauf kam ein gut Bauer vor die Schmiede geritten
Und thät des Schmieds Jörgen herzinniglich bitten:
O Molle hübsche Stiefelein
Mach meinem Rolle an die vier Bein,
Von Stahel und Eisen mit Riemen zum greifen
Auf die allergeschmeidigste Sitt,
Mit Rahmen gedoppelt, daß er nicht stollhoppelt,
Auch um den mindesten Tritt,
Allamodisch, Heroisch, Sklavonisch, Saphoiisch,
Mit braunen Galaunen, mit Knöpfen wie Pflaumen
Von hänfener Seiden, kohlschwarz wie ein Kreiden,
Kortesische Stötzlein, Malthesische Pantöfflein.
Hasengärnisch geschnüret, Palermisch stafieret,
Noch Geld, noch Kunst laß dauern dich!


Na brancura da pele e no gesto macio,
A carícia tu tens e a moleza de gata:
O teu andar sutil é doce como a pata
Desse animal pisando um tapete sombri
Tens uma morbidez lânguida de sonata,
Teu sorriso é polido, é fino e é muito fri
Se as tuas mãos acaso eu beijo e acaricio,
Sinto uma sensação esquisita, que mat
Quando eu tomo esse teu cabelo ondeado e louro,
E o cheiro, e palpo o teu corpo branco e felino,
Como te torces, pois, minha serpente de ouro!


Me da terror este papel en blanco
tendido frente a mí como el vacío
por el que iré bajando línea a línea
descolgándome a pulso pozo adentro
sin saber dónde voy ni cómo subo
trepando atrás palabra tras palabra
que apenas sé qué son sino son sólo
fragmentos de mí mismo mal atados
para bajar a tientas por la sima
que es el papel en blanco de aquí afuera
poco a poco tornándose otra cosa
mientras más crece la presencia oscura
de estas líneas si frágiles tan mías
que robándole el ser en mí lo vuelven
y la transformación en acabándose
no es ya el papel ni yo el que he sido.


Da tritt ein Weib aus der Ladentür,
Eine schlichte Frau von den Flühen,
Die stieß an den klingelnden Harlekin schier,
Und hat nicht gelacht noch geschrien.
Ihr mattes Auge sucht auf dem Grund,
Als habe sie etwas verloren,
Und hinter ihr trabt ein zottiger Hund,
Verdutzt, mit hängenden Ohren.


L'homme, vers le plaisir se ruant par cent voies,
Ne songent qu'à bien vivre et qu'à chercher des proies ;
Hélas ! nos passions ont des serres infâmes
Où pend, triste lambeau, tout ce qu'avaient nos âmes


Daß reiner als geboren
Daß wie getauft so rein,
Ich, was ich je verloren
In Buße nehme ein.


小园数树杂花开
零落无声覆绿苔
休恨五更风雨急
明年春色自归来


Da ich viel allein verbleibe,
Pflege weniges zu sagen;
Da ich aber gerne schreibe,
Mögen's meine Leser tragen!
Sollte heißen: gern diktiere,
Und das ist doch auch ein Sprechen,
Wo ich keine Zeit verliere;
Niemand wird mich unterbrechen.


A přec ono stejně svatý asyl jest,
kam jen právo má se dívat zástup hvězd,
srna kde a kolouch v běhu sotva mohou stát,
kde můž’ poutník polekaný jen se požehnat.


Nevšední zjev celou vzbouřil ves:
skvostný vůz sem přijel v letu hbitém
a zde stanul před lékaře bytem;
premovaný lokaj s něho slez,
vešel do domu – a v malé chvíli
povoz k městu s Vladimírem pílí.
Mladý lékař v ruce drží list,
na kterém lze prostá slova číst:
„Chorá žena prosí o návštěvu. “
Na lístku tkvěl chvilku jeho zrak,
myšlénkám se volně oddal pak.
Nač as myslil? Na milenou děvu,
která středem jeho tužeb všech.
V duchu k slastné chvíli té se vrací,
kdy ji prvně zlíbal; tenkrát ptáci
pěli o lásce a voněl mech,
ba i dubu stařičkého tělo
jako by se láskou bylo chvělo.
Budoucnost pak v duchu kreslí sobě;
ruměnec mu slabý polil tváře
při myšlénce, že již v krátké době
odvede si žínku od oltáře.
Ó, jak krásný život čeká naň!
Po klopotné práci do únavy
na klín žínce položí svou skráň,
a jak dotknou zemdlené se hlavy
prsty její něžné, okamžitě
zapomene na trampoty žití,
do náruče Blaženku svou chytí,
vroucně zlíbá milené to dítě...


Ich höre schon die braune Sulamith
Und ihren Freund und ihr verliebtes Klagen,
Sie eilt ihm nach, indem er vor ihr flieht.
Sie seufzt, daß sie die Liebe wund geschlagen.
Doch ihre Lieb ist nicht von dieser Welt,
Ein höher Feur wird uns hier aufgestellt.


Die Bosheit sprüht hier nicht ihr Nattergift
Auf unbesorgter Unschuld Rosenkronen:
Gerechte Gleichheit teilt des Landmanns Trift,
Und Freiheit herrscht, wo gute Menschen wohnen.


Po straně Živsově dál švarná průvodkyně darmo
vedla hovor veselý – host žertům jedva naslouchal;
takto do výše opět po stráni vystoupali travné
pod řásní květovou; dvoru zas farního dostihli.


إِذا فاضَ دَمعي وَاِستَهَلَّ عَلى خَدّي
وَجاذَبَني شَوقي إِلى العَلَمِ السَعدي
أُذَكِّرُ قَومي ظُلمَهُم لي وَبَغيَهُم
وَقِلَّةَ إِنصافي عَلى القُربِ وَالبُعدِ
بَنَيتُ لَهُم بِالسَيفِ مَجداً مُشَيَّد
فَلَمّا تَناهى مَجدُهُم هَدَموا مَجدي
يَعيبونَ لَوني بِالسَوادِ وَإِنَّم
فِعالُهُمُ بِالخُبثِ أَسوَدُ مِن جِلدي
فَوا ذُلَّ جيراني إِذا غِبتُ عَنهُمُ
وَطالَ المَدى ماذا يُلاقونَ مِن بَعدي
أَتَحسِبُ قَيسٌ أَنَّني بَعدَ طَردِهِم
أَخافُ الأَعادي أَو أَذِلُّ مِنَ الطَردِ
وَكَيفَ يَحُلُّ الذُلُّ قَلبي وَصارِمي
إِذا اِهتَزَّ قَلبُ الضِدِّ يَخفُقُ كَالرَعدِ
مَتى سُلَّ في كَفّي بِيَومِ كَريهَةٍ
فَلا فَرقَ ما بَينَ المَشايِخِ وَالمُردِ
وَما الفَخرُ إِلّا أَن تَكونَ عِمامَتي
مُكَوَّرَةَ الأَطرافِ بِالصارِمِ الهِندي
نَديمَيَّ إِمّا غِبتُما بَعدَ سَكرَةٍ
فَلا تَذكُرا أَطلالَ سَلمى وَلا هِندِ
وَلا تَذكُرا لي غَيرَ خَيلٍ مُغيرَةٍ
وَنَقعَ غُبارٍ حالِكِ اللَونِ مُسوَدِّ
فَإِنَّ غُبارَ الصافِناتِ إِذا عَل
نَشِقتُ لَهُ ريحاً أَلَذَّ مِنَ النَدِّ
وَرَيحانَتي رُمحي وَكاساتُ مَجلِسي
جَماجِمُ ساداتٍ حِراصٍ عَلى المَجدِ
وَلي مِن حُسامي كُلَّ يَومٍ عَلى الثَرى
نُقوشُ دَمٍ تُغني النَدامى عَنِ الوَردِ
وَلَيسَ يَعيبُ السَيفَ إِخلاقُ غِمدِهِ
إِذا كانَ في يَومِ الوَغى قاطِعَ الحَدِّ
فَلِلَّهِ دَرّي كَم غُبارٍ قَطَعتُهُ
عَلى ضامِرِ الجَنبَينِ مُعتَدِلِ القَدِّ
وَطاعَنتُ عَنهُ الخَيلَ حَتّى تَبَدَّدَت
هِزاماً كَأَسرابِ القَطاءِ إِلى الوِردِ
فَزارَةُ قَد هَيَّجتُمُ لَيثَ غابَةٍ
وَلَم تُفرِقوا بَينَ الضَلالَةِ وَالرُشدِ
فَقولوا لِحِصنٍ إِن تَعانى عَداوَتي
يَبيتُ عَلى نارٍ مِنَ الحُزنِ وَالوَجدِ


Wae worth that man wha first did shape,
That vile, wanchancie thing — a raep!
It maks guid fellows girn an' gape,
Wi' chokin dread;
An' Robin's bonnet wave wi' crape
For Mailie dead.


Behaglich streckte dort das Land sich
In Ebnen aus, weit, endlos weit,
Mit Türmen, Wald und Flur, und wand sich
Der Ströme Zier ums bunte Kleid;


Jde z rána mladá žena
trápena teskným snem,
chvějící rukou váže
v uzlíček rodnou zem.


寒轻夜浅绕回廊
不辨花丛暗辨香
忆得双文胧月下
小楼前后捉迷藏


Tož, kveťte jenom tajně v duši,
mé drobné písně, tiše dál,
tam hněvu sníh vás neporuší,
byť nade mnou i mrakem stál.


Noite mort
Junto ao poste de iluminação
Os sapos engolem mosquito
Ninguém passa na estrad
Nem um bêbad
No entanto há seguramente por ela uma procissão de sombra
Sombras de todos os que passara
Os que ainda vivem e os que já morrera
O córrego chor
A voz da noite
(Não desta noite, mas de outra maio)


Leč nikoli! V tom kovu starém
přec vytrval i starý zvuk
a pod vnuceným cizím tvarem
bil tajně dávný srdce tluk.
Jej nevytiskla z věrných zvonů
moc exorcismu, svatých konů,
on pod útlakem pouze zdřím’,
a duším věrným v jejich znění
vždy duníval jak dálné hřmění:
Hus, Hus, Jeroným!


“Da luz do nascer do dia,
Das ardentias do mar,
Das brisas d’ave maria
E dos orvalhos do ar;


„Kdos ty, synku?“ pán se táže.
Poklonil se Janík bledý,
upřel k pánu snivé hledy,
s fujarenkou spustil páže.
„Slovák jsem já, panko, chudý.
Chodím tudy, chodím všudy,
nesu pozdrav v bydlo vaše
z dolinky a ze salaše – –“


"Till, in the peaceful shade of this lone bower,
" Or near yon shattered tower in silence laid,
"The orient orb, that watch'd my natal hour,
" Had brightly glitter'd o'er my mouldering head. "


pelo que dentro fizeram
com seus vazios, com o nada;
pelos espaços de dentro,
não pelo que dentro guarda;


Que du nombre des jours Dieu pour jamais l'efface !
Que, toujours obscurci des ombres du trépas,
Ce jour parmi les jours ne trouve plus sa place !


Ještě něco ku vínku bych přidal,
co jsem někdy ve Tvém oku vídal,
sebe sám – u věrném zobrazení:
mne však proto v oku Tvém snad není,
že, když nyní se kdy na mne díváš,
v srdci mne skrýváš.


Tam na kříži teď Kristus
ramena rozepial,
by objal ty, kdož trpí,
a ztišil jejich žal.


Ein doppelter Rubin ist mein Ruin;
Denn nimmermehr zu meiden und zu flieh'n,
Ist, was mir auch Vernunft und Glaube sagt,
Des Weines hier und deines Munds Rubin.


Dem kein Unfall nie stieß für,
Dieser ist ein Wunder-Thier.


Verzeiht es mir, weil ihr mit Donnern und mit Quähln,
Die armen Leute wollt biß auff das Leben scheeln,
Und voller Raub und Mord erweitert eure Schätze,
Daß ich es sagen darff: Ihr bringet das Gesetze.


Körbe flicht aus Binsen er,
Früh und spät sich regend,
Trägt sie zum Verkauf umher
In der ganzen Gegend,
Und er gäbe sich zufrieden,
Wär er nicht im Volk gemieden;
Denn man zischelt mancherlei:
Daß ein Hexenmeister,
Daß er kräuterkundig sei
Und im Bund der Geister.


Where the rising forest spreads
Round the time-decaying dome,
To their high-built airy beds
See the rooks returning home!


قَد آذَنَتنا بِأَمرٍ فادِحٍ أُذُنٌ
وَإِنَّما قيلَ آذانٌ لِإيذانِ
شَمسٌ وَبَدرٌ أَنارا في ضُحىً وَدُجىً
لِآدَمٍ وَهُما لا رَيبَ هَذانِ
وَاللَيلُ وَالصُبحُ ما اِنجَذَّت حِبالُهُما
وَكُلَّ حَبلٍ عَلى عَمدٍ يَجُذّانِ
وَيَأكُلانِ وَلَم يَستَوبِلا مِقَراً
مِنَ الطَعامِ وَلا شَهداً يَلَذّانِ
إِنَّ الجَديدَينِ ما ظَنّا وَما عَلِما
بَل طائِرانِ عَلى جَدٍّ أَحَذّانِ
طِرفانِ لِلَّهِ ما بُذّا وَلا لُحِقا
وَلَم يَزالا بِمِقدارٍ يَبُذّانِ
هَذّا العِظاتِ عَلَينا في سُكونِهِما
كَصارِمَينِ ذَوي غَربٍ يُهَذّانِ
وَقالَتِ الأَرضُ مَهلاً يا بَنِيّ أَلا
سِيّانِ فَوقَي أَجمالي وَقَذّاني
غَذاكُمُ اللَهُ مِنّي ثُمَّ عَوَّضَني
مِمّا لَقيتُ فَبِالأَجسامِ غَذّاني
وَطِئتُموني بِأَقدامٍ وَأَحذِيَةٍ
فَقَد أُدِلتُ فَتَحتي مَن تَحَذّاني
كَم مَرَّ في الدَهرِ مِن قَيظٍ وَمِن شَبَمٍ
وَلاحَ في الأَرضِ مِن وِردٍ وَحَوذانِ
يا صاحِبَيَّ اللَذَينِ اِستَشفَيا لِضَنىً
بِمَن تَلوذانِ أَو مِمَّن تَعوذانِ
بُقراطَ عَمري وَجالينوسُ ما سَلِما
وَالحَقُّ أَنَّهُما في الطِبِّ فَذّانِ


In Times of , when Time was ,
And Poets their own Verses Sung,
A Verse could draw a Stone or Beam
That now would overload a Team;
Lead 'em a Dance of many a Mile,
Then rear 'em to a goodly Pile.
Each Number had it's diff'rent Pow'r;
Heroick Strains could build a Tow'r;
Sonnets, or Elogies to
Might raise a House about two Stories;
A Lyrick Ode would Slate; a Catch
Would Tile; an Epigram would Thatch.


Zjev lahodný! Do divé melodie
zapadá jemný selankový ton:
Tam Husitka se k Husitovi vije,
a jako mocný javor stojí on –
oh, obraz plný luzné harmonie
ti táboritští Baucis, Filemon!...
Čert jaksi kosmo k vozu tomu zřel
a tiše skoro opatrně děl:


Tvá láska – orla k loupeži
je křídel rozepnutí,
a láska Češky – v růžovém
je loubí spočinutí.


勾漏山前一色秋
苹花开处送孤舟
人言湘水偏流北
不道漓江亦北流


我识岷峨最上头
当年脚力与云浮
两山父老如相问
一席三椽正卧游


Na posled sekera se kata vznesla –
on viděl sebe, vlastní svoji hlavu
na špalku popravním – sekera klesla –
a výkřik zazněl v shromážděném davu –
on: „Vando!“ vzkřikna povstane ze křesla –
tu zmizí vše, i přízrak krvavý.
A on se cítí opět v hluché noci
samotným, opuštěným, bez pomoci –
jakoby čekal svojí popravy.


Und wenn ich in den Garten geh',
Und dann das erste Veilchen seh',
Dann bin ich guter Dinge,
Ich tanze, sing' und springe.
Das Veilchen zeigt es deutlich an,
Der Frühling, der Frühling kommt heran.
O Veilchen, liebes Veilchen du,
Wie seh' ich dir so gerne zu!


Sich barg im Winterkleide.


Tak nejen rukama, však celým tělem chyt’,
tak bych ho chyt’ a stokrát zobjímal,
zobjímal tisíckrát rukama samá křeč!


Lord Athol kniet im Beichtstuhl
Vor dem Bischof von Aberdeen:
»Frommer Bischof, ich fühl' ein Feuer
In Mark und Adern glühn.


Et ce qui me frappa, dans ma sainte terreur,
Quand au front du cortège apparut l'empereur,
Tandis que les enfants demandaient à leurs mères
Si c'est là ce héros dont on fait cent chimères,
Ce ne fut pas de voir tout ce peuple à grand bruit
Le suivre comme on suit un phare dans la nuit,
Et se montrer de loin sur sa tête suprême
Ce chapeau tout usé plus beau qu'un diadème,
Ni, pressés sur ses pas, dix vassaux couronnés
Regarder en tremblant ses pieds éperonnés,
Ni ses vieux grenadiers, se faisant violence,
Des cris universels s'enivrer en silence ;
Non, tandis qu'à genoux la ville tout en feu,
Joyeuse comme on est lorsqu'on a qu'un seul vœu,
Qu'on n'est qu'un même peuple et qu'ensemble on respire
Chantait en chœur : VEILLONS AU SALUT DE L'EMPIRE !
Ce qui me frappa, dis-je, et me resta gravé,
Même après que le cri sur sa route élevé
Se fut évanoui dans ma jeune mémoire,
Ce fut de voir, parmi ces fanfares de gloire,
Dans le bruit qu'il faisait, cet homme souverain
Passer, muet et grave, ainsi qu'un dieu d'airain !


Und sonderbar, sie hatte recht,
Der Hunger schmeckte nicht so schlecht,


Doch wandt ich mich hinweg und ließ sie gehen!
Und wickelte mich enger in die Falten,
Als wollt ich trutzend in mir selbst erwarmen;


Vždy v širší kruh, vždy v širší kruh
se nese dál a prostírá,
až naposledy cítí duch,
že splynul s duchem vesmíra.


Bylo ticho. Matka boží
dívala se dlouhou chvíli
na čápa a na Františka,
a jak vždycky tak i tenkrát
vlídnou byla prostřednicí;
promluvila, a hlas její
jako stříbrné zněl zvonky.


Fenn Lajosnak udvarában,
A hadjáték pompájában
Két hős ifju áll;
Országcímer pajzsaikon,
Szíveikben a magas hon;
S kikre karjok száll,
Úgy akarja jó szerencse,
Porba hull sok német és cseh.


Rok za rokem v hrob se sklání,
našinci též odcházejí;
za tré duší v tomto roku
naše bolné vzdechy znějí:
Božena, Ferdinand, Josef
v věčný sen se uložili. –
Rok již hasne, Bože dopřej,
bychom v příštím šťastněj žili!


Föl, gyáva nép, hamar!
Orozva jött az ellen,
Mint éjben a vihar.


水流自何许
远欲穷其源
石梯苔藓层
微有屐齿痕


Jak jiřinky květ polou rozvitý –
tvůj ret je krásný, a v něm ukryty
a neoděny v zvuk, spí ještě v tuše
vše sny a přání dětské tvojí duše!


Wenn die Nachtigallen schlagen,
Hell die grüne Farbe brennt,
Will ich, was die Blumen sagen
Und das Auge nur erkennt,
Leise kaum mich selbst befragen.
Wenn ich wandl' auf stiller Flur,
Still verfolgend die Natur,
Und sie fühlend denken lerne,
Folg' ich den Gefühlen nur,
Denn Gedanken stehn zu ferne.


Saint Père ! me voici comme je vins au monde,
Faible et nu, devant toi, mon juge et mon recours.
J'ai prié sans relâche et jeûné quatre jours,
Je me suis repenti : guéris ma lèpre immonde.


Ha, ich fühle deine Leiden,
Wie du wild im Zorne glühst,
Wenn du so auf allen Seiten
Die Getreuen fallen siehst!
Wie in Bächen,
Dich zu rächen,
Nur umsonst das Herzblut fließt.


Navegar
E nossa missão
Mas que vá para o diabo
Para o diablo
Para as profundas
A nossa missão
Estamos aqui
Marítimos
Mas não queremos estar
Nem todos de nós
Queremos
Estar
Muitos querem ir embora
Dois já foram
Um com a sereia
E o primeiro
Com outro peixe
Mais da nossa metade
Junto à amurada
Junto ao muro
Junto à fronteira
Do mar
Está
A fazer últimas orações
Para eles chegado o momento
O porto
A pedra
Já começam a cair
Começam a se jogar
O mar que era calmo
Faz marulho
Agora
Ao engolir os corpos
De nós
Que caímos
Os corpos de alguns
De muitos
Caídos
No mar tanatificado


Темнее В городе чужом
Друг против друга мы сидим,
В холодном сумраке ночном,
Страдаем оба и молчиИ оба поняли давно,
Как речь бессильна и мертва:
Чем сердце бедное полно,
Того не выразят словНе виноват никто ни в чем:
Кто гордость победить не мог,
Тот будет вечно одинок,
Кто любит,- должен быть рабоСтремясь к блаженству и добру,
Влача томительные дни,
Мы все — одни, всегда — одни:
Я жил один, один умрНа стеклах бледного окна
Потух вечерний полусве-
Любить научит смерть одна
Все то, к чему возврата не


Szép finom lent sodra pergő rokkafán
A menyecske, czifra mint a tulipán,
Csipkés ujja gyolcs ingének hófehér,
Tarka szoknya s kendő rajta mint a vér.


В этот день голубых медведей,
Пробежавших по тихим ресницам,
Я провижу за синей водой
В чаше глаз приказанье проснутьсНа серебряной ложке протянутых глаз
Мне протянуто море и на нем буревестник
И к шумящему морю, вижу, птичая Русь
Меж ресниц пролетит неизвестныНо моряной любес опрокинут
Чей-то парус в воде кругло-синей
Но за то в безнадежное канут
Первый гром и путь дальше весенни


لا تغبط المجدَب في علمه
وإن رأيتَ الخِصبَ في حالِه
إن الذي ضيّع من نفسه
فوق الذي ضمر من مالِه


S'Amor per cortesia non vi perdona,
consigliovi piangendo anzi finire,
ché voi voleste lo meo cor tradire:
di ciò sovente l'Amor v'accagiona.


Copri, mia Silvia ingenua,
Copri le luci; et odi
Come tutti passarono
Licenziose i modi.


段韶谷刹千金铸
彭乐丁公七宝装
虎子得来成底事
何如抱犊卧云岗


不论兰菊有分身
捻就东皇一面春
看到晓霜随例尽
寒香寸寸欲怜人


In tutto l'Oriente uom di più core
di lui non era o di miglior consiglio:
fu detto Eurimedonte, e 'l suo valore
fea tremar da l'Eusino al mar vermiglio.
Or a questi Ezzelin diede l'onore
di liberar di Federico il figlio,
e con più ardor, quand'egli udì, si mosse,
ch'era infreddato e ch'egli avea la tosse.


Mein Leben schenkst du mir aufs neu;
Es sei auch dir verschrieben,
Mit neuem Ernst, mit neuer Treu,
Dich diesen Tag zu lieben.


Haschen in des Lebens reichen Tagen,
Was der Gott als Köder streut,
Mögen Andre nach den Kränzen jagen,
Die die Mitwelt beut!


Advierte cuerdo, si a tu bolsa amagan,
que hay locos que echan cantos, y otros locos
que recogen los cantos y los pagan.


Cypris, meiner Phyllis gleich,
Saß von Grazien umgeben!
Denn ich ſah ihr frohes Reich;
Mich berauſchten Cyperns Reben.
Ein geweihter Myrthenwald,
Den geheime Schatten ſchwaͤrzten,
War der Goͤttinn Aufenthalt,
Wo die Liebesgoͤtter ſcherzten.


Ich will von dir keine Eitelkeit,
die dich beweist.
Ich weiß, daß die Zeit
anders heißt
als du.


Der du keine Gottheit gläubest,
Und bisher verblendet bist,
Wo du hier im Irrthum bleibest,
Und dieß Wunder nicht ermist;
So willt du mit Fleiß nichts sehen.
Kann dieß von sich selbst geschehen?
Zieht sich selbst von ungefehr
Wohl ein Vorhang hin und her?


Aus allen tönt wie Eines Mundes
Die Losung, die auch dich erfaßt;
Du bist nicht mehr ein fremder Gast,
Ein treuer doch des Völkerbundes.


Die Kellnerin ist das Objekt
Für Witze, die man sonst versteckt,
Wie meckert so ein alter Greis,
Wenn er was Ordinäres weiß!


„Krev vidím již, kam vzhlednu jen,
Mé širé kraje zbroceny!
I syna krev! Děsící sen! –
A rod a trůn můj zhroceny!“ – –


لَسنا بِشَربٍ فَوقَهُم ظِلُّ بُردَةٍ
يُعِدّونَ لِلحانوتِ تَيساً وَمِفصَدا
مُلوكٌ وَأَبناءُ المُلوكِ إِذا اِنتَشَوا
أَهانوا الصَبوحَ وَالسَديفَ المُسَرهَدا
إِذا جَلَسوا أَلفَيتَ رَشحَ جُلودِهِم
مِنَ المِسكِ وَالجادِيِّ جَفناً مُبَدَّدا
تَرى فَوقَ أَثناءِ الزَرابِيِّ ساقِطاً
نِعالاً وَقَسّوباً وَرَيطاً مُعَضَّدا
وَتَحسُبُهُم ماتوا زُمَينَ حَليمَةٍ
وَإِن تَأتِهِم تَحمَد نِدامَهُمُ غَدا
وَذو نَطَفٍ يَسعى مُلَصِّقَ خَدِّهِ
بِديباجَةٍ تَكفافُها قَد تَقَدَّدا


Presso l'onde del Lego alzano i duci
La tomba dell'Eroe: giace in disparte
Il fido Lua, di Cucullin compagno
nella caccia dei cervi; alzasi il lutto.


sol per dar loco a le virt` pi` ardenti,
ove sua luce in tutto si confonde,
non così spesso a questo aere s'appoggia.


Unser Reigen ist Berauschung,
Liebe ohne Sinnentrug,
Und er gähret, gleich dem Weine,
In des Körpers ird'nem Krug.


Daß der Nagel mich verderbte/
Daß mein Vieh die Peste sterbte/
daß nichts wüchß als Disteln/ Dorn.
Tauber Haber/ fliegend Korn.


Против юга готовьте красные бронБаронское наступление — тылу удаУдар барона — по фронту трудНе прекратить России стона,
если Врангель уголь утащит с ДонЧтоб голод победить, и холод, и тиф,
надо на юг с винтовкой идт


Denkt, hei liggt doch gor tau fri;
Meint, dat hei nich taugedeckt
Un dat sine Fru em weckt.
»Mutter, segg, wat stöttst du mi?«


A s neskosených luk a niv
a z táhlých lesů, sadů, cest
jde vůně květin, jara div,
to od země až k tichu hvězd.


»Hadd el, komám, hadd el,
Hadd el, komám, mindegy.
A Mennybéli régen-régen
Erre küldött minket.


Weite Wiesen im Dämmergrau;
Die Sonne verglomm, die Sterne ziehn:
Nun geh ich zu der schönsten Frau,
Weit über Wiesen im Dämmergrau,
Tief in den Busch von Jasmin.


Demüttig sei in allen sitten,
Von hochmutt in dir unbestritten:
Rechtnidrig, in geberden rein,
In deinem aug hertzinnigklein.
Dein Jesus wil vor alles rathen
Di Demutt stets mit Demuttsthaten:
Er hat sehr nidrig hir verkehrt,
Das Gott di ehr allein gewährt.
Gott ist di höh, Alls aller gaben:
Drum nidrigt er, di sich erhaben.


O come ancise a me l'altra parola
che 'nanzi alla canzon tu s[ì] pregiasti,
soma a mie spalle più che ampia mola,


Dich der Christen und nur der Christen
Einziger, allerhöchster Seegen
Heiliger Balsam! der die Wunden
Des schwingeversengenden Stolzes heilt.


Den ich pflanzte, junger Baum,
Dessen Wuchs mich freute,
Zähl ich deine Lenze, kaum
Sind es zwanzig heute.


Skrápěny nocí domy hasly a zmlkaly
a černě teď spí. Jenom jeden váhá.
Tmám vzdal se i on, štola, již dobrali,
v něm světlo. Jím k Bohu sáh’, nedosáhá.
Na kraji přístavu stojí dům,
voj Velkého Vozu míří naň,
do plachet zámlk úzkost duje.
U světla žena ponocuje,
moře tkví jak tasená zbraň.


Belle, belle nur zu! so sehr du, Köter, auch bellest,
Kriegst du den Mond nicht herab, kommst du zu ihm nicht hinauf.


In the fullness of the years, like it or not, a luminous mist surrounds me, unvarying, that breaks things down into a single thing, colourless, formles Almost into though The elemental, vast night and the day teeming with people have become the fog of constant, tentative light that does not flag, and lies in wait at daw I longed to see just once a human fac Unknown to me the closed encyclopaedia, the sweet play in volumes I can do no more than hold, the tiny soaring birds, the moons of gol Others have the world, for better or worse; I have this half-dark, and the toil of versJorge Luis Borges | "Poesia Completa", pá 609 | Debolsillo, 3 edição, 2016


Wo ist dein Büblein, Mutter? – weh!
Du führst mich in die Kammer,
Da liegt – o herber Jammer! –
Dein braunes Büblein weiß wie Schnee.


Già per render compita
Ogni antica figura
Il gran Re di Natura
Si fece a l'alme estinte esca di vita:
Portò fra l'ombra oscura
Sì chiara luce e sì pomposa intorno,
Che la notte restò tinta di scorno.


Děvče, děvče, smavá zlatovlásko,
popěvků mých nejzpěvnější zkazko,
ptačátko, jež v myšlenkách mi hvízdá,
neuleť mi, probůh, z ňader hnízda!


The ivy'd tower now met my eye,
Where minstrels used to blaw;
Nae friend stepp'd forth wi' open hand,
Nae weel-kenn'd face I saw;
Till Donald totter'd to the door,
Wham I left in his prime,
And grat to see the lad return
He bore about langsyne.


Viens, tu verras desLucindes,
Des Agnès, des Rosalindes,
Avec des perles des Indes,
Sur l'index une perruche.
Le col serré dans la ruche.
Le grand éventail d'autruche


Ein kostbar Kleid und feine Spitzen,
Demanten die in Silber sitzen;
Neu' ist die Tracht, sie aber alt,
Sie ist vortrefflich ungestalt.


Proč to píši? Že mne k tomu
věřící mé srdce nutí:
Poznáte-li naši bídu,
první krok to k dohodnutí.


Ach welch Hoffen, ach welch Sinnen,
Welch ein Jubel, welch ein Minnen
Riß uns flammend einst empor.
Die Natur zu unsern Füßen –
Wollten wir das Licht begrüßen,
Wo es strahlend quillt hervor.


Demuthvoll blieb unerfüllet
Dieses Willens trüber Ernst,
Ahndung damals schon enthüllte,
Was die Klugheit nicht entfernt.


Ach Liebchen, sollte wohl
Der Berg noch lange stehen?


Verfolgend eine Dolenschar,
Strich über'n Main der Königsaar,


À noite tarde, tarde noite,
Em transe de açoite
Naquele apartamento,
Eu te amei em tormento


Oráči již v polích vypřahali
na poledne, když se sklenář z pouti
navracel. Byl celý nevyspalý –
v noci šel – a sotva moh’ se hnouti.
Když však spatřil stavení své pěkné,
přidal kroku, a již na dvůr vkročí,
vejde v zahrádku a mlčky klekne.
Kolem do kola pak veda oči
vzdychl blahem: „Do smrti již svojí
nehnu se již odtud, bloudek jeden!
Marnou touhou byl jsem to jen sveden.
Jenom tu se moje duše zhojí.“
Usnul zmořen mezi svými květy.
když procítil, tak jemu bylo,
jako tomu, který před sto lety
zaspav vzpomíná, co se mu snilo.


No sabes escuchar ruegos baratos,
y sólo quien te da te quita dudas;
no te gobiernan textos, sino tratos.


O könnt' ich euch, ihr kleinen Lieder,
Doch jeder guten Seele weih'n!
Ihr seyd so sanft, so wahr, so rein,
Und hallt mir tief im Herzen wieder
Wie Flötenton im Hain!


Lucy byla zaujata
celou ženskou zvědavostí
jenom tímto novým párkem.
Zvědavostí jen – nic více.
Jinak spokojený poklid,
když tak přešli, pad jí v duši.
Napadlo jí, tak že asi
stromu je, když odříznou mu
suchou ratolest... Ten poměr
ku Jiřímu je teď jasný,
pouhé sesterství... Tak ráda
oběma těm přála štěstí,
i ten Jiří jevil se jí
náhle lepším, cítila teď,
že mu cosi odpouští, že
smiřuje se, že mu doma
stiskne ruku... A dál cítí,
že ji cosi přibližuje
k tomu neznámému vedle.


Hledali jsme je, do bědného žití,
do nejpodlejší doby malých lidí vbiti.
Ach, místo! mají je troufalí kořistníci,
hlupáci mají je i se svou milostnicí,
pitomci bez ducha, leč s usměvavou lící
zločincům nahoře pokorně kývající.
Ach, místo! Máš je teď a já je budu míti.


De invisible comercio mantenidos,
y desnudos de cuerpo, los favores
gozaran mis potencias y sentidos;


És harapná, bizony, isten tudja meddig,
Ha az ennivaló el nem fogyna keddig;
Ezt a bölcs Gerendi látta még szombaton,
Hogy próféta lett vón’ pedig, nem mondhatom.


Aller frohe Scherz der Lippen, Bester!
Jener Augen Blitz, dein reiner Sinn,
Jene freie Stirne und dein fester,
Wohlgebauter Körper ist nun hin!


Пускай поэт с кадильницей наемной
Гоняется за счастьем и молвой,
Мне страшен свет, проходит век мой темный
В безвестности, заглохшею тропоПускай певцы гремящими хвалами
Полубогам бессмертие дают,
Мой голос тих, и звучными струнами
Не оглашу безмолвия приюПускай любовь Овидии поют,
Мне не дает покоя Цитерея,
Счастливых дней амуры мне не вьюЯ сон пою, бесценный дар Морфея,
И научу, как должно в тишине
Покоиться в приятном, крепком снПриди, о лень! приди в мою пустынТебя зовут прохлада и покой;
В одной тебе я зрю свою богиню;
Готово все для гостьи молодоВсе тихо здесь: докучный шум укрылся
За мой порог; на светлое окно
Прозрачное спустилось полотно,
И в темный ниш, где сумрак воцарился,
Чуть крадется неверный свет дневноВот мой диван; приди ж в обитель мира:
Царицей будь, я пленник ныне твоУчи меня, води моей рукой,
Всё, всё твое: вот краски, кисть и лирА вы, друзья моей прелестной музы,
Которыми любви забыты узы,
Которые владычеству земли,
Конечно, сон спокойный предпочли,
О мудрецы! дивиться вам умея,
Для вас одних я ныне трон Морфея
Поэзии цветами обовью,
Для вас одних блаженство воспоВнемлите же с улыбкой снисхожденья
Моим стихам, урокам наслажденьВ назначенный природой неги час
Хотите ли забыться каждый раз
В ночной тиши, средь общего молчанья,
В объятиях игривого мечтанья?
Спешите же под сельский мирный кров,
Там можно жить и праздно и беспечно,
Там прямо рай; но прочь от городов,
Где крик и шум ленивцев мучит вечнСогласен я: в них можно целый день
С прелестницей ловить веселья тень;
В платок зевать, блистая в модном свете;
Н бале в ночь вертеться на паркете,
Но можно ли вкушать отраду снов?
Настала тень,— уснуть лишь я готов,
Обманутый призраками ночными,
И вот уже, при свете фонарей,
На бешеной четверке лошадей,
Стуча, гремя колесами златыми,
Катится Спесь под окнами моимЯ дремлю вновь, вновь улица дрожит —
На скучный бал Рассеянье летит…
О боже мой! ужели здесь ложатся,
Чтобы всю ночь бессонницей терзаться?
Еще стучат, а там уже светло,
И где мой сон? не лучше ли в село?
Там рощица листочков трепетаньем,
В лугу поток таинственным журчаньем,
Златых полей, долины тишина —
В деревне все к томленью клонит снО сладкий сон, ничем не возмущенный!
Один петух, зарею пробужденный,
Свой резкий крик подымет, может быть;
Опасен он — он может разбудитИтак, пускай, в сералях удаленны,
Султаны кур гордятся заключенны
Иль поселян сзывают на поля:
Мы спать хотим, любезные друзьСтократ блажен, кто может сном забыться
Вдали столиц, карет и петухов!
Но сладостью веселой ночи снов
Не думайте вы даром насладиться
Средь мирных сел, без всякого трудЧто ж надобно? — Движенье, господа!
Похвальна лень, но есть всему пределСмотрите: Клит, в подушках поседелый,
Размученный, изнеженный, больной,
Весь век сидит с подагрой и тоскоНаступит день; несчастный, задыхаясь,
Кряхтя, ползет с постели на диван;
Весь день сидит; когда ж ночной туман
Подернет свет, во мраке расстилаясь,
С дивана Клит к постеле поползеИ как же ночь несчастный проведет?
В покойном сне, в приятном сновиденье?
Нет! сон ему не радость, а мученье;
Не маками, тяжелою рукой
Ему Морфей закроет томны очи,
И медленной проходит чередой
Для бедного часы угрюмой ночЯ не хочу, как общий друг Вершу,
Предписывать вам тяжкие движенья:
Упрямый плуг, охоты наслажденьНет, в рощи я ленивца приглашу:
Друзья мои, как утро здесь прекрасно!
В тиши полей, сквозь тайну сень дубрав
Как юный день сияет гордо, ясно!
Светлеет все; друг друга перегнав,
Журчат ручьи, блестят брега безмолвны;
Еще роса над свежей муравой;
Златых озер недвижно дремлют волнДрузья мои! возьмите посох свой,
Идите в лес, бродите по долине,
Крутых холмов устаньте на вершине,
И в долгу ночь глубок ваш будет соКак только тень оденет небосклон,
Пускай войдет отрада жизни нашей,
Веселья бог с широкой, полной чашей,
И царствуй, Вакх, со всем двором своиУмеренно пируйте, други, с ним:
Стакана три шипящими волнами
Румяных вин налейте вы полней;
Но толстый Ком с надутыми щеками,
Не приходи стучаться у двереЯ рад ему, но только за обедом,
И дружески я в полдень уберу
Его дары; но, право, ввечеру
Гораздо я дружней с его соседоНе ужинать — святой тому закон,
Кому всего дороже легкий соБрегитесь вы, о дети мудрой лени!
Обманчивой успокоенья тенНе спите днем: о горе, горе вам,
Когда дремать привыкли по часам!
Что ваш покой? бесчувствие глубокСон истинный от вас уже далекНе знаете веселой вы мечты;
Ваш целый век — несносное томленье,
И скучен сон, и скучно пробужденье,
И дни текут средь вечной темнотНо ежели в глуши, близ водопада,
Что под горой клокочет и кипит,
Прелестный сон, усталости награда,
При шуме волн на дикий брег слетит,
Покроет взор туманной пеленою,
Обнимет вас и тихою рукою
На мягкий мох преклонит, осенит,—
О! сладостно близ шумных вод забвеньПусть долее продлится ваш покой,
Завидно мне счастливца наслажденьСлучалось ли ненастной вам норой
Дня зимнего, при позднем, тихом свете,
Сидеть одним, без свечки в кабинете:
Все тихо вкруг; березы больше нет;
Час от часу темнеет окон свет;
На потолке какой-то призрак бродит;
Бледнеет угль, и синеватый дым,
Как легкий пар, в трубу, виясь, уходит;
И вот жезлом невидимым своим
Морфей на все неверный мрак наводиТемнеет взор; «Кандид» из ваших рук,
Закрывшися, упал в колени вдруг;
Вздохнули вы; рука на стол валится,
И голова с плеча на грудь катится,
Вы дремлете! над вами мира кров:
Нежданный сон приятней многих снов!
Душевных мук волшебный исцелитель,
Мой друг Морфей, мой давный утешитель!
Тебе всегда я жертвовать любил,
И ты жреца давно благословиЗабуду ли то время золотое,
Забуду ли блаженный неги час,
Когда, в углу под вечер притаясь,
Я призывал и ждал тебя в покое…
Я сам не рад болтливости своей,
Но детских лет люблю воспоминаньАх! умолчу ль о мамушке моей,
О прелести таинственных ночей,
Когда в чепце, в старинном одеянье,
Она, духов молитвой уклони,
С усердием перекрестит меня
И шепотом рассказывать мне станет
О мертвецах, о подвигах Бовы…
От ужаса не шелохнусь, бывало,
Едва дыша, прижмусь под одеяло,
Не чувствуя ни ног, ни головПод образом простой ночник из глины
Чуть освещал глубокие морщины,
Драгой антик, прабабушкин чепец
И длинный рот, где зуба два стучало,—
Все в душу страх невольный поселялЯ трепетал — и тихо наконец
Томленье сна на очи упадалТогда толпой с лазурной высоты
На ложе роз крылатые мечты,
Волшебники, волшебницы слетали,
Обманами мой сон обворожалТерялся я в порыве сладких дум;
В глуши лесной, средь муромских пустыней
Встречал лихих Полкапов и Добрыней,
И в вымыслах носился юный ум…
Но вы прошли, о ночи безмятежны!
И юности уж возраст наступил…
Подайте мне Альбана кисти нежны,
И я мечту младой любви вкусиИ где ж она? Восторгами родилась,
И в тот же миг восторгом истребпласПроснулся я; ищу на небе день,
Но все молчит; луна во тьме сокрылась,
И вкруг меня глубокой ночи тенНо сон мой тих! беспечный сын Парнаса,
В ночной тиши я с рифмою не бьюсь,
Не вижу ввек ни Феба, ии Пегаса,
Ни старый двор каких-то старых муЯ не герой, по лаврам не тоскую;
Спокойствием и негой не торгую,
Не чудится мне ночью грозный бой;
Я не богач — и лаем пес привратный
Не возмущал мечты моей приятной;
Я не злодей, с волненьем и тоской
Не зрю во сне кровавых привидений,
Убийственных детей предрассуждений,
И в поздний час ужасный бледный Страх
Не хмурится угрюмо в голова


Благослови, поэт! В тиши парнасской сени
Я с трепетом склонил пред музами коленОпасною тропой с надеждой полетел,
Мне жребий вынул Феб, и лира мой удеСтрашусь, неопытный, бесславного паденья,
Но пылкого смирить не в силах я влеченья,
Не грозный приговор на гибель внемлю я;
Сокрытого в веках священный судия
Страж верный прошлых лет, наперсник муз любимый
И бледной зависти предмет неколебимый
Приветливым меня вниманьем ободрил;
И Дмитрев слабый дар с улыбкой похвалил;
И славный старец наш, царей певец избранный Крылатым гением и грацией венчанный,
В слезах обнял меня дрожащею рукой
И счастье мне предрек, незнаемое мноИ ты, природою на песни обреченный!
Не ты ль мне руку дал в завет любви священный?
Могу ль забыть я час, когда перед тобой
Безмолвный я стоял, и молнийной струей
Душа к возвышенной душе твоей летела
И, тайно съединясь, в восторгах пламенела,—
Нет, нет! решился я — без страха в трудный путь,
Отважной верою исполнилася грудТворцы бессмертные, питомцы вдохновенья!Вы цель мне кажете в туманах отдаленья,
Лечу к безвестному отважною мечтой,
И, мнится, гений ваш промчался надо мной!
Но что? Под грозною парнасскою скалою
Какое зрелище открылось предо мною?
В ужасной темноте пещерной глубины
Вражды и зависти угрюмые сыны,
Возвышенных творцов зоилы записные
Сидят — бессмыслицы дружины боевыДалеко диких лир несется резкий вой,
Варяжские стихи визжит варягов строСмех общий им ответ; над мрачными толпами
Во мгле два призрака склонилися главами
Один на груды сел и прозы и стихов —
Тяжелые плоды полунощных трудов,
Усопших од, поэм забвенные могилы!
С улыбкой внемлет вой стопосложитель хилый:
Пред ним растерзанный стенает Тилимах;
Железное перо скрыпит в его перстах
И тянет за собой гекзаметры сухие,
Спондеи жесткие и дактилы тугиРетивой музою прославленный певец,
Гордись — ты Мевия надутый образец!
Но кто другой, в дыму безумного куренья,
Стоит среди толпы друзей непросвещенья?
Торжественной хвалы к нему несется шум:
Он — он под рифмою попрал и вкус и ум;
Ты ль это, слабое дитя чужих уроков,
Завистливый гордец, холодный Сумароков,
Без силы, без огня, с посредственным умом,
Предрассуждениям обязанный венцом
И с Пинда сброшенный, и проклятый Расином?
Ему ли, карлику, тягаться с исполином?
Ему ль оспоривать тот лавровый венец,
В котором возблистал бессмертный наш певец,
Веселье россиян, полунощное диво?4
Нет! в тихой Лете он потонет молчаливо,
Уж на челе его забвения печать,
Предбудущим векам что мог он передать?
Страшилась грация цинической свирели,
И персты грубые на лире костенелПусть будет Мевием в речах превознесен —
Явится Депрео 5, исчезнет ШапелеИ что ж? всегда смешным останется смешное;
Невежду пестует невежество слепоОно сокрыло их во мрачный своп приют;
Там прозу и стихи отважно все куют,
Там все враги наук, все глухи — лишь не немы,
Те слогом Кикона печатают поэмы,
Одни славянских од громады громоздят,
Другие в бешеных трагедиях хрипят,
Тот, верный своему мятежному союзу 6,
На сцену возведя зевающую музу,
Бессмертных гениев сорвать с Парнаса мниРука содрогнулась, удар его скользит,
Вотще бросается с завистливым кинжалом,
Куплетом ранен он, низвержен в прах журналом,
При свистах критики к собратьям он бежит…
И маковый венец Феспису ими свиВсе, руку положив на том «Тилемахиды»,
Клянутся отомстить сотрудников обиды,
Волнуясь восстают неистовой толпоБеда, кто в свет рожден с чувствительной душой!
Кто тайно мог пленить красавиц нежной лирой,
Кто смело просвистал шутливою сатирой,
Кто выражается правдивым языком
И русской глупости не хочет бить челом!Он враг отечества, он сеятель разврата!
И речи сыплются дождем на супостатИ вы восстаньте же, парнасские жрецы,
Природой и трудом воспитанны певцы
В счастливой ереси и вкуса и ученья,
Разите дерзостных друзей непросвещеньОтмститель гения, друг истины, поэт!
Лиющая с небес и жизнь и вечный свет,
Стрелою гибели десница Аполлона
Сражает наконец ужасного ПифонСмотрите: поражен враждебными стрелами,
С потухшим факелом, с недвижными крылами
К вам Озерова дух взывает: други! месть!Вам оскорбленный вкус, вам знанья дали весть —
Летите па врагов: и Феб и музы с вами!
Разите варваров кровавыми стихами;
Невежество, смирясь, потупит хладный взор,
Спесивых риторов безграмотный собор…
Но вижу: возвещать нам истины опасно,
Уж Мевий на меня нахмурился ужасно,
И смертный приговор талантам возгремеГонения терпеть ужель и мой удел?
Что нужды? смело в даль, дорогою прямою,
Ученью руку дав, поддержанный тобою,
Их злобы не страшусь; мне твердый Карамзин,
Мне ты приме Что крик безумных сих дружин?
Пускай беседуют отверженные Феба;
Им прозы, ни стихов не послан дар от небИх слава — им же стыд; творенья — смех уму;
И в тьме возникшие низвергнутся во тьм


Kalászos szemükből
Kiszédült az arcok meleg magva,
Kihull az értelem
Rossz vihederéből
Bomlottpántú, meghasadt agyuknak.


Si atrevida tal vez la lira mía
osa turbar con importuno acento
el noble afán del alto pensamiento
en que la patria sus destinos fía;


Quanto sia largo Amor, la sua mercede,
a nobil donna e che sue leggi osserva,
via più ch'ogni altra ne poss'io far fede,
che non fui seco mai dura e proterva;
e fei col suo favor sì alte prede,
che fur miei servi, chi fêr Roma serva;
e con lo stral degli occhi e col crin biondo
vinsi e legai quei ch'avean vinto il mondo.


Doch wird man einst des Mordens satt,
Und durch das lange Streiten müde,
Und was man sonst verworfen hat,
Daran gedenkt man itzt; das Absehn ist der Friede.
Man eilt von allen Orten zu,
Und sinnt auf die gemeine Ruh,
Und will der Streitigkeit gemessne Schranken setzen.
In Münster und in Osnabrück,
Befestigt man des Reiches Glück,
Und weis der Deutschen Ruh nach ihrem Werth zu schätzen.


THUS said, he crown'd the Hero's Martial Care,
With Riches far superior to the Fair:
Due Thanks return'd, they to PRISCILLA came,
Bestowing Gifts and Honours on the Dame:
CAPRESA next, with Age and Labour worn,
In comely Robes the grateful Pair adorn;
With ample Wealth her former Bliss restor'd,
And from the Seas redeem'd her Nuptial Lord;
Her Nuptial Lord again enjoys his Wife,
Again delightful Freedom crowns his Life;
Till  calls him to resign his Breath,
In honourable Age, and peaceful Death.


Estendida, depois, numa velha canoa
Ruma ao velho hospital, envolta na garoa
Que se alastra, gelada, às campinas agrestes!


Tummle dich, mein junges Leben,
Vorwärts gleich dem schnellen Renner!
Mußt nicht vor dem Staube beben
In dem heißen Kampf der Männer,
Mußt nicht vor den Stürmen zittern,
Die die Starken niederschmeißen,
Eichen aus den Felsen splittern,
Und die Felsen selbst zerreißen.


Du magst dich nur verkriechen,
Du Lastervolle Welt!
Du bist ja gleich den Siechen,
Die plötzlich überfält
Der Tod, im fall' er raubet
Ihr Leben, Guht und Ehr';
Auch dir ist schnell erlaubet,
O Welt, die Wiederkehr'.


e riputato quel di ch'avea insegna,
mosse le donne e i cavallieri a riso.
Il vil Martano, come quel che regna
in gran favor, dopo 'l re è 'l primo assiso,
e presso a-llui la donna di sé degna;
dai quali Norandin con lieto viso
vòlse saper chi fosse quel codardo
che così avea al suo onor poco riguardo;


Estrela, mentes? Luar, mentes também? Seria
Uma blasfêmia cruel dizer agora ao certo
Se de vós veio a luz que ela tem, ou se o aberto
Olhar que tendes, dela em gotas veio um di
Uma blasfêmi Pois eu não posso dizer-vos
Se ela é do céu, ou se vós sois da terra, tanto
É o sensualismo que me vem do vosso pranto,
Tanta é a celeste luz que me vem dos seus nervos!


"Ich weiß nicht, was soll es bedeuten,
Daß ich so traurig bin,
Ein Beafsteack aus alten Zeiten,
Das kommt mir nicht aus dem Sinn."


“ne olur” demiş olan nebini bul


深村人有结绳风
晚岁身为带索翁
啜粥茹蔬茅屋底
谁知也过百年中


O Prinz, das will nicht munden,
Doch denkt er: ›Sei gescheit,
Volle vierundzwanzig Stunden
Sind eine hübsche Zeit.
Relais, viermal verschnaufen,
Auf dem Sattel Nachtquartier,
Und kann's ein Pferd nicht laufen,
So laufen's ihrer vier.‹


Tres eran tres
las tres carabelas.
Tres eran tres
de hierro y maderas.
Tres eran tres
juguetes de olas,
montañas de espumas
gigantes y solas.
Por ese camino, surcado de sustos,
de grandes espantos, de miedos y asombros,
las tres carabelas pasaron un día
llevando la gloria sentada en los hombros.
Detrás de ese espanto un mundo os espera
de cielos de seda, de sol de quimera,
de nubes de nácar, de tierras de oro,
de piedras preciosas un rico tesoro.
El árbol da frutos de dulces sabores.
Sus razas guerreras infunden temores.
Sus flores perennes perfuman el cielo,
los valles, los lagos, los ríos, el suelo.
Las gestas se sufren, las gestas se sangran.
Revienta de pena el dolor en su entraña.
Sudores, afanes, peligros, esfuerzos...
¡El descubrimiento, la gloria de España!
Tres eran tres
las tres carabelas.
Tres eran tres
de hierro y maderas.
Tres eran tres
juguetes de olas,
montañas de espumas
gigantes y solas.


Zweyter Sohn der kinderreichen
Friederika, sey gegrüßt!
Welchem Helden soll ich dich vergleichen,
Welchen jungen Gott umschließt
Dieser Adern zart Gewebe,
Diese sammetweiche Haut?
Bist du nicht der milden Phöbe
Schönem Bruder gleich gebaut?
Ha! Du blickest wie der weise
Große Vater Friederich . –
Bey der Tafel liegst du einst dem Greise
An der Brust, und jüngerlich
Hängst Du an Ihn mit den Augen,
Lässest Deinen Nektar stehn,
Um die Reden einzusaugen
Die aus Seinem Munde gehn.
Lächle Ihm und beyden Müttern
Deiner frohen Aeltern zu:
Laß uns nicht für Deine Tage zittern.
Denn Geliebter , ehe Du
Diesen Gliederbau bezogen,
Ist schon mancher junge Fürst
Von dem Throne fortgeflogen,
Den Du mitbeschützen wirst. –
Theurer Prinz bleib auf der Erde,
Wo Du sehr willkommen bist;
Bleib bey Deinem Bruder hier, und werde
Ihm dereinst, was Heinrich ist
Seinem Bruder unserm König –
Unserm väterlichen Freund,
Dem ein Seculum zu wenig
Zeit zum Thatenraume scheint.


Am Weidensee vorüber ging's,
Die Elfen tanzten inmitten des Rings;
Sie blieben plötzlich stehn und schienen
Uns anzuschaun mit Beileidsmienen.


O bájné taje zdrojů mystických, z nichž maně
jak luny neznámé ze starých houštin lesů
se rojí Madonny v tmou zahalené pláně!


Poi l'anema crosata ver'lei prega
che non consideri s'el cor è netto
o pleno d'altro amor, quando la nega;


A znova hromem bouří knihy znící:
Dél nechcem’ žíti, nuže na hranici!
Kol kolem básníka se kupí, věží,
ta starých desk, ta zlaté vazby svěží,
ta veršem ladným, ona prozou sytou
spor básníkovi hlásá hřímavý,
an satyr opět ve tvář rozpačitou
mu smíchu osten vráží bodavý:


A písní se jí srdce rozehrálo
a lehko je jí jako na křídlech,
hned by se vznesla, kam by se jí zdálo,
k azurným výším ve královských snech;
a dívčí roztoužení ňadra dme jí:
to vše, co patří, království je její!


Toldi pedig intett, hogy még víni kíván;
Jelt ad a bajmester, más lovagot híván,
De vontatva készül Lőkös, a harmadik,
Ráér a jó Miklós széllyelnézni addig.
Lova lassan ballag; körbe-körbe léptet,
Nézi a nézőket, a sok szép cselédet,
Mintha kertben volna, mind virág közt járna...
Páncélos dereka nem hajlik utána!


Cierra los ojitos,
mi niño de nieve.
Si tú no los cierras,
el sueño no viene.
Arriba, en las nubes,
las estrellas duermen;
y abajo, en el mar,
ya sueñan los peces.
Mi niño travieso,
mi niño no duerme.
Pájaros dormidos,
el viento los mece.
Con sueño, tu sueño
sobre ti se extiende.
Ángel de su guarda,
dime lo que tiene.
Que venga la luna
que a la estrella mece:
que este niño tuyo
lucero parece.


Und treu nun zu Dir halten
Das werd' ich je und je
Und nimmer Dir erkalten
In Freude wie in Weh.


To je šumů, zvuků,
jak by harfa zněla,
křidélkem tam lesklým
brnká bzučná včela.


vás pozdravuje, vítá domů z dáli,
a jarní van co celým světem duje,
zas do své půdy si vás přesazuje,
květ nejkrásnější, do svobodné země
si se slzou vás klade, vzácné sémě,
v němž dřímá jistě nové síly zárod.
Vy mrtví jste, a přece navždy živí.
Nad hrobem vaším častokráte stane
vnuk ještě pozdní s obnaženou hlavou
a v zmatku pozná cestu svoji pravou,
nechť po ní vichr ve tvář bije divý.
O vaší lásce, smrti požehnané
pět budou pěvci ještě příštích věků
své hymny nadšené a epopeje.
V té knize, kam své národ píše děje,
plát budou vaše činy, smělost reků,
a legenda, jež ráda sobě sedne
u krbu v zimě, kolem mláď i stáří,
vás opřádat svou bude svatozáří,
a bude radost zřít, jak pýchou zvedne
se dětí hruď a v očích zahoří jim
týž svatý hněv k všem tyranům a zmíjím.


قَمَرٌ يُحَجِّبُهُ دَلَالٌ مُفْرِطُ
سُلْطَانَهُ أَبداً عَليَّ مُسلَّطُ
عَهْدِي بِهِ مُتَناهِياً في حُسْنِهِ
لَكِنَّهُ فِي قَتْلَتِي مُتَوسِّطُ