Dicen que un suizo, de cabello rubio
Y ojos secos y cóncavos, mirando
Con desolado amor a sus tres hijos,
Besó sus pies, sus manos, sus delgadas,
Secas, enfermas, amarillas manos;
Y súbito, tremendo, cual airado
Tigre que al cazador sus hijos roba,
Dio con los tres, y con sí mismo luego,
En hondo pozo — ¡y los robó a la vida!
Dicen que el bosque iluminó radiante
Una rojiza luz, y que a la boca
Del pozo oscuro — sueltos los cabellos,
Cual corona de llamas que al monarca
Doloroso, al humano, sólo al borde
Del antro funeral la sien desciñe, —
La mano ruda a un tronco seco asida, —
Contra el pecho huesoso, que sus uñas
Mismas sajaron, los hijuelos mudos
Por su brazo sujetos, como en noche
De tempestad las aves en su nido, —
El alma a Dios, los ojos a la selva,
Retaba el suizo al cielo, y en su torno
Pareció que la tierra iluminaba
Luz de héroe, ¡y que el reino de la sombra
La muerte de un gigante estremecía!
¡Padre sublime, espíritu supremo
Que por salvar los delicados hombros
De sus hijuelos, de la carga dura
De la vida sin fe, sin patria, torva
Vida sin fin seguro y cauce abierto,
Sobre sus hombros colosales puso
De su crimen feroz la carga horrenda!
¡Los árboles temblaban, y en su pecho
Huesoso, los seis ojos espantados
De los pálidos niños, seis estrellas
Para guiar al padre iluminadas,
Por el reino del crimen, parecían!
¡Ve, bravo! ¡Ve, gigante! ¡Ve, amoroso
Loco! ¡y las venenosas zarzas pisa
Que roen como tósigos las plantas
Del criminal, en el dominio lóbrego
Donde andan sin cesar los asesinos!
¡Ve! — ¡que las seis estrellas luminosas
Te seguirán, y te guiarán, y ayuda
A tus hombros darán cuantos hubieren
Bebido el vino amargo de la vida!


Mindent megtettünk, amit
Kivánt a becsület...
Tízannyi volt az ellen,
Győznünk nem lehetett.


Az én öcsém mostan katona a határon,
a szerb hegyek mentén Ferenc József bakája.
Szívdobbanásommal mérek fel minden éjet,
lámpákat gyújtok, és így gondolok reája.


S světem rozluč se!
Před tebou on zavřel sady svoje,
V poušti jsi – jen písně jsou tvé zdroje,
Nemáš místa, uložit svůj spánek,
Vyhnán jsi – jen píseň je tvůj stánek;
Z růží krve své si upleť věnce,
Svět jich nemá pro vypovězence.


Jen chvím se tak, že řeknete si:
je raněn v srdce hluboku
a naději jen hledá kdesi
i v černi chladných výroků.


Milý můj mi jako hrozen,
vonný hrozen smíření,
on svou krví kletbu hříchu
za mír věčný vymění.“


A mně tak veselo jak ranní zoře,
jak bystřině, jež burácí tam v hoře
a daleké už pozdravuje moře.


Ihm antwortete drauf Amalrichs treffliche Schwester:
»Lieber Vater, im Namen des ganzen löblichen Standes
Sag' ich dir Dank für das billige Urtheil. Selten vernimmt man
Aehnlichs diesen Tagen der leidenschaftlichen Gährung.
Möchten die Unsern nur nicht das Geschrei rechtfertigen! Wäre
Adliche Sitte nur immer gepaart mit adlicher Abkunst,
Wie bey dem Mann gepaart, der deiner Tochter begehret;
Nicht im Diplom trägt dieser, er trägt im Innern den Adel,
Edel von Gottes Gnaden, und hätt' auch kein Fürst ihn geadelt.
Wohl auch wäre derselbe, der Väter Sitte verehrend,
Sich zu dem Gleichen gesellend, im eigenen Kreise geblieben,
Hätt' er ein Fräulein gefunden in allen Reichen und Landen,
Deiner Jucunde gleich. Er fand sie nimmer. So weicht dann
Billig das spätre Verhältniß dem früheren, Höherm das Niedre.«
»Erst ein Mensch und sodann ein Adlicher!« spricht mein Bruder.
»Wenig liegt mir daran, ob die Kinder fähig der Stifte
Oder des Hofes mir seyn kraft wohlbehaupteten Stammbaums.
Vieles liegt mir daran, ja alles, daß mir die Kinder,
Gerne die Stift' und die Pfründen dem Unbehülflichen gönnend,
Freudig die Schranken beschreiten, geübt im Turnier der Gesellschaft
Um das Recht und das Licht den Ritterdank zu erringen
Solches befördert zunächst die Wahl der Mutter. Der Mütter
Sinn und Gemüth entscheidet der Nachwelt Sinn und Gemüthe.«
Also redet' Amalrich ... »Amalrich ists und kein andrer
Daß du es wissest, mein Vater, der deiner Tochter begehret.«


Jde s tebou ticho světnic, v plenkách na kolébce
kde dítě dříme, slunce plodonosný šíp.
A kolébavka, kterou nad ním matka šepce,
jest žití budoucího nejkrásnější slib.


Svého hocha – nechať brečí –
zvykám všemu nebezpečí,
v oheň dýmat, nožem hráti,
ať si chuďas chvíli krátí.


Dreieiniger Gott! unendlichst ewigst Eins!
Dein ist/ was du mir gibst! Ich kenne dich durch alles
Ich opffre mich mit allem Weltgeschöpffe!
Lasse den Segen mir häuffiger strömen/
Daß desto mehr dein Segen dich verehr!


Sie wendet sich. Estrellas Herz
Pocht angstvoll unter ihrer Schaube.
Doch jene ruft mit grellem Scherz:
»Kein Wunder, d'ran ich jetzt nicht glaube!
Was führt bei Regen, Nacht und Wind
Zu mir das schöne Grafenkind?
In's Eulennest die weiße Taube?«


Ridono i campi, scorgendo le biade,
Tratte del verno ormai felicemente;
Godon l'acque, che più sicure strade
Danno a chi solca il Levante o 'l Ponente;
L'aere gioisce, che per sua bontade
Il nostro orecchio la dolcezza sente
Degli augelletti, che in vario linguaggio
Cantan forse anche lor: – Ben venga Maggio –.


يا حبَّذا وَطَنٌ يضمُّ تلاديا
إن قيلَ من يفديهِ كنتُ الفاديا
فيهِ كنوزُ أحبَّتي وقبورُهم
أوَ لا أردُّ عن الذخائرِ عاديا
هذا الترابُ مقدَّسٌ برفاتهِ
ونباتهِ وبهِ أفي أجداديا
إني لأنشقُ ريحَهُ متبرِّكاً
وزلالُهُ يَشفي عليلاً صاديا
يا أيُّها الروميُّ لا تكُ ظالماً
باللهِ دَع لي مَوطِني وبلاديا
لكَ أرضُكَ القصوى وهذي الأرض لي
فإلامَ تدهمُني مغيراً راديا
الله يُنصِفُني ويُنصِفُ أمَّتي
وقدِ استحبَّ جهادَها وجهاديا


pien di sode corniuole e mal tagliate,
formiche che non escon per bussare,
e così il pan cornuto allo 'nfornare,
donde rïescon poi le gran tempiate.


Wann ich das Kind zur Welt gebähr,
Dem Vater will ich zuschreiben.


I' dico della splendida e serena
solida tua progenia generosa,
ché l'alber santo e santi frutti mena,


Vergib, o Freund! daß ich mit kind'scher Sprache,
Aus deines Herzens tiefem Heiligthume,
Akkorde leise nachzulallen wage,
Beim Höchsten aber schülerhaft verstumme.


Parea talvolta che si dividessi
l'una fiamma dall'altra, come è detto
de' due teban già in una pira messi,
e poi saltava d'uno in altro tetto,
come se un fuoco distinato ardessi;
e che Tesifo e Megera ed Aletto
vi fusse, e Cerber latrassi, il gran cane,
e vendicassin le ingiurie cristiane.


Meine Wünsche sind gestillt!
Ehre hab' ich mir erworben;
Meine Frau ist mir gestorben;
Meine Kasten sind gefüllt;
Meine Wünsche sind gestillt.


Dicht hinter ihm geht ihre schwere Seide,
die manchmal über seine Hände fließt.


Ó nechť všecka nebesa
Semnou se již rozplesá,
Že tě mohu, Máti,
Věčnou pannou zváti.


Luxure, aspic subtil endormi dans les os.
Désirs aigus comme des pointes de ciseaux.


nenarodil jsem se z chudé české matky,
nenaučil jsem se mluvit, číst a psát,
abych o sto let se odhodit dal zpátky,
rodu složitého slabý resultát.


In die Tiber rinnen meine Zähren,
Hier am Ufer sitz' ich, fremd, allein;
Nacht umhüllt mich; meinen Harm zu nähren
Röthet Luna ihren Silberschein.


Hajej, dadej, drahé dítě,
kvítku lásky mé!
Otec tvůj se nezná k tobě,
ač jsi jeho vlastní robě,
kvítku lásky mé!


Teď vzala pivo mi – a než jsem zvěděl,
tam u stolu zas pod schody jsem seděl.
Můj náhlý všecky překvapil tam zjev
a setkání to bylo všem as milo,
neb k vůli mně se víc než jindy pilo
a brzy náš se rozhlaholil zpěv.
Zas byl jsem svým jak za studentských časů,
roj starostí mi rychle z duše mizí,
ba „poslední“ když hlásila nám Lizi,
mně zdá se, že jsem uchopil ji v pasu...


A k vlaku dunění dál a dál
ty řádky zněly mi v sluchu,
a jak jsem je stále skandoval,
tu stařenku viděl jsem v duchu.


Vertraue dich der See, dem Frauenzimmer nicht,
Dieweil kein Glaß so bald als ihre Gunst zerbricht.
Kein Weib ist gut, und ist ja eines oder zwey,
So weiß ich nicht, wie Gut auß Bösem worden sey.


东郊无地不苍苍
日气融和自有香
最是游人行乐处
不寒不暖昼偏长


Auf einmal war ein liebliches Gebild,
Auf einmal wars an meines Bettes Rand,
Saß neben mir und stützte seine Hand
Auf meine Kissen und sah still mich an,
Daß süßer Schauer mir das Mark durchrann,
Und ich begriff: dies ist mein wahres Ich,
Das lautlos sich zu mir herüberschlich
Und nun mit tiefen Blicken mich ernährt.
Doch ach! ich hatte mich ja nicht geregt,
Und schon! so schnell! wie es sich von mir kehrt,
Wie es auf einmal fremde Züge trägt,
Versteinernd unter meinem müden Blick!
Und nun – sein Antlitz kam ihm nicht zurück –
Und dennoch: Fremde auf ein Fremdes starrend,
Fühlt ich im Innern einen Wahn beharrend,
Ein Wissen, das vom tiefsten Platz nicht wich,
Dies ist nicht Fremdes, sondern dies bin ich!


Wan Scipio iez kem,
im herleger vernem
der landsknecht in eim haufen
groß füllen und zu saufen,
unzucht und huerei,
Schentliche wert und wort,
ir balgen, mein und mort
ir gotlestern, unglauben,
ir spil, stelen und rauben,
ir mortbrennen darbei –
Was würt Scipio sagen?
er würt sie von im jagen
als gar verderbte leut.
derhalb sicht man noch heut
der kriegsleut vil verderben,
krank sein und ellent sterben,
das ir wüst leben macht,
des hab ein ieder acht.


吹毛不是凡间铁
百匝千重唯一决
出头天外笑呵呵
喜得空生不曾说


Stesklo se srdci tuláka –
co chtělo kvést už nezkvete.
Oblaků němá jednou hra
těšila duši dítěte.


Du bist, der niemals Sonntag hat,
der in die Arbeit Eingekehrte,
der sterben könnte überm Schwerte,
das noch nicht glänzend wird und glatt.
Wenn bei uns Mühle steht und Säge
und alle trunken sind und träge,
dann hört man deine Hammerschläge
an allen Glocken in der Stadt.


Na Tvém srdci, vdovo sirá,
v úsměvu Tvém sbíral síly,
v slunečnu kdy znavil křídla
jeho písní orel bílý.


 Elájúlt! - Vas bennem a szív s minden tetem,
Ha ezt a keserves látást eltűrhetem. -
Isten hozzád, hír, név! a fegyvert levetem:
Nem megyek táborba. - Kelj fel, én életem.


紫缘常为海错珍
吴乡传入楚乡新
樽前已夺蟹螯味
当日莼羹枉对人


Wenn neben mir ein armer
Gefangner Freund noch wacht;
So stärk ihn doch, Erbarmer!
Mit einer guten Nacht.
Gib allen sorgenschweren
Beklemmten Herzen Rast;
Wisch ab des Elends Zähren,
Und nimm des Müden Last.


Menschen hatten zarte Seelen,
Schon ein Nadelstich traf Blut ...
Am Gestein sollst du dich stählen,
Und im Felsen werde gut!


Však znám ten lid, jenž nožem hnusné pitvy
si chleb a slávu potem dobývá,
snad zpěv můj klada na své nuzné váhy,
juž znak mu soudu svého v čelo vyrývá.


Schien der Mond nicht durch die Blätter
Unsrer Laube hier am Bache?
Hielten nicht die Marmorgötter
Vor dem Eingang stille Wache?


山中日暖春鸠鸣
逐水看花任意行
向晚归来石窗下
菖蒲叶上见题名


Egli è rimasto al campo tutto solo,
ch'altri ch'ottanta non ha in compagnia,
e di quel magno e valoroso stuolo,
che oggi mandasti, per la fede mia
non è rimaso niuno, ed io con duolo
a pena fino a qui scort'ho la via. —
Così dicendo vien di vita meno
e da cavallo cadde sul terreno.


Drum länger nicht vom Strahl des Lebens ferne
Verschließ dein Herz; laß glühen diese Wange
Und tu wie Rose, Nachtigall und Sterne!


Das war ein Charivari, als ob
Einen Kuhschwanzhopsaschleifer
Plötzlich aufspielten, branntweinberauscht,
Drei Dutzend Dudelsackpfeifer.


voce d'una accorsa anelante,
che al povero petto s'afferra
per dir tante cose e poi tante,
ma piena ha la bocca di terra:


老木深龛阅岁年
我来何处觅飞仙
叶边蝉翳此其地
根底龙蟠合上天


Psi jej rvou a krví tráva
i hloh kol se zabarvil,
Loba v smíchu šátkem mává;
z houště však zní vzdech a kvil,
lidský hlas v psů štěk se druží,
vlku strhli náhle kůži,
v ní se Vidal objevil.


Sveltes et roses, marchant
Les trésors de vos poitrines,
Où donc fuyez-vous ainsi ?
Pèlerines, pèlerines !


Itzt, da er scheidend
Noch einmal ihnen erschien.
Denn itzt erlosch der Sonne Tag,
Der Königliche, und zerbrach
Den geradestrahlenden,
Den Zepter, göttlichleidend, von selbst,
Denn wiederkommen sollt es,
Zu rechter Zeit. Nicht wär es gut
Gewesen, später, und schroffabbrechend, untreu,
Der Menschen Werk, und Freude war es
Von nun an,
Zu wohnen in liebender Nacht, und bewahren
In einfältigen Augen, unverwandt
Abgründe der Weisheit. Und es grünen
Tief an den Bergen auch lebendige Bilder,


Es ist, als ob der helle Glanz ihn freut',
Weil Blütenblätter in die Glut er streut;
Er atmet ein des Feuers heißen Hauch,
Durch seine Krone zieht der schwarze Rauch.


Itt és csak itt, nem, ezt nem és nem
feledem.


-¡Réprobo! ¡Libertino! ¡Condenado!
-Un día, tras las tapias del convento
hablé a Juana -¿Tú ignoras el tormento
que Satanás te tiene reservado?


Tak náruživou mluvou, rukou neznámou
z trav zelených to písmo květin zázrak píše,
mátohy stínů od lesů, jež pod oblaky jdou,
měnivé hloubky vod, zářivé kopců výše.


Hle, krunýř neohrožených na hrudi mám
a dobrý meč v pravici třímám,
jasný štít leskne se na slunci,
kůň řehtá a chochol můj vlá.


Wer sollt' nicht jedermann Den Gottesfrieden gönnen,
Der Herz und Sinn so tief In Jesu Schoß bewahrt,
Daß wir nicht schweifen aus Und nimmer lassen können
Den, der uns liebt so zart!


Gegrüßet seist Du, Du Himmelsschwinge,
Des Frühlings Bote, Du Liederfreundin!
Sei mir gegrüßet, geliebte Lerche,
Die Beides lehret, Gesang und Leben.


Y junto a la llave,
las ilusiones se pierden;
no se esfuma tu rostro,
es mi alma que muere.


Stare in vita sì aspra e in tal dolore,
confortar l'alma di sospiri e pianti,
certo, signor, sare' morir men rio.
Se tu hai l'arco e la faretra, Amore,
perché il ghiacciato cor non rompi e schianti?
Non dee donna mortal ostare a Dio!
Riguarda all'onor tuo e mio desio:
pon' fine omai al mio lungo martìre,
perch'è vicin già l'ultimo sospire.


Sharyar


by střežil ctnost a dobré mravy
a zdravý rozum tisíců,
dbal nad frivolním počínáním
laxních a svůdných měsíců.


Es klingt ein Lied aus alter Zeit
Wie Sternentraum so rein,
Von eines Kindleins Herrlichkeit
Und schlichter Hütte hellem Schein.


Die fiengen in, bunden ihn hart,
fürten in für den heren,
der weinet und betrübet wart:
»we! daß bist geboren!
in meinem fleisch und blut hast mich geschmecht!«
Der jüngling sprach: »das mein gemüt
tet die streng lieb verkeren.«
der her in großem zoren wüt,
sprach: »werft in ein den toren
und hüt sein wol, bis das der tag hernecht.«
Zu morgen kam er zu der tochter gangen,
sein herz das war mit schmerzen umefangen:
»Gismonda, tochter, ich hab dich erzogen
in eren und in großer zucht;
tugent het ich bei dir gesucht,
ei! wie felschlichen hastu mich betrogen!


段公曾此读群书
读破应须万卷馀
家礼一传为杂俎
稗官收拾附虞初


Ach život, minulost... a netušila sama,
že přijdou pojednou ty vyčítavé hlasy,
že zjeví příšerně se celé žití drama,
že sobě vzpomene, kde on je dneska asi!


Rózsák szirmait nem hipnotizálja,
szíveket nem, csak villámot, ha vonz.
Bajra született, örökös viszályra,
a szeme tőr, az akarata bronz.
Ha tovasuhan, tekintsetek végig
el-elmosódó sötét vonalán.
Kik önmagukat önmaguktól védik:
azok megértik egykor majd talán...


Nechce o mně slyšet’ nikdo, ani dbáti,
že rodinkou celou já jsem jen a máti.


Nem mondom, nem lenne
unalmas se talán.
De minek maradjak,
hisz láttam a javát?


对花懒举玉东西
孤负金钱满绿枝
短发不堪重落帽
枯肠何可强搜诗


Und ich sahe und hörte und forschte und nahm
Notiz mir von Jenem und Diesem,
Und theil' es hier mit in gefälligem Styl
Und in möglichst con- und präcisem.


Bella Innocenza in tanto il braccio ignudo
Sul vomer posa; e fra sé dice: ond'hanno
Tal dolcezza le stille auree ch'io sudo?


Die Sonne macht das Erdreich grün,
Bekleidet Feld und Blumenstücke,
Und wenn sie Wärme gnug verliehn,
Bekommt sie Dunst und Gift zurücke.
Dies ist auch deiner Wohlthat Frucht;
Wie manche böse Natterzucht
Belohnt die Gnadenbrust mit Stichen
Und beißt anjezt mit List und Truz
Die Hände, derer Huld und Schuz
Sie vormahls in der Schoos gestrichen.


Tři kapky – bohatý jak hrách
hned na srdci se zjeví,
ten s rudým vínem smíchej nach,
by pil... však co, ať neví.


Wie Rehlein wagten deine Blicke
Heran neugierig, arglos sich;
Scheu flohn, wie jene, sie zurücke,
Wenn nur von fern ein Laurer schlich.


Sie sprach, und nun war ich ganz Ohr,
Kaum stammelt sie zwey Worte vor;
So rief ich: welch ein schön Gesicht!
Nur ewig Schade! daß sie spricht.


Pongan en tu sepulcro, oh flor de España,
la virtud militar y la victoria
grandes ciudades presas, en memoria,
y todo el noble mar que a Grecia baña.


Er fällt – des Henkers Messer ist gezückt,
Und auf des Kindes Brust sein Knie gedrückt.


Esperança:


A Petr vyjel. Pyšní se svým šatem
a jasně okem do široka zírá,
vždyť vítanou mu dnešní výprava;
již po blizoučkém vršku hrbolatém
se sváží letem v bujná pole širá,
když na východě svitla záplava,
a když zadrnčel vozík silnicí,
zaplál mu oheň bledé na líci.


Zatřeply v ručky, z očí zář,
smích řehtal z malinových dásní,
a má-li krása jakou tvář –
ó patřte, zdali nejsou krásní!


Was besser ist? – Die Antwort wird mir schwer.
Ich mache weder Kind noch Klapphorn mehr.
Verzweifelt schlepp ich meines Lebens Bürde –
Es fehlte nur noch, daß ich schwanger würde.


莫话伤心事
投春满鬓霜
殷勤共尊酒
今岁只残阳


Ich wollt' auch heute zu dir sprechen
Wie ich's gewohnt zur Weihenacht,
Doch zwischen alle Worte brechen
Die Tränen vor mit Übermacht.


S'el sì me piacque amor cuncupiscibile,
que farà questo che infinitamente
è sancto, dolce et grande, incomprensibile?


Bin ich wie ein Kind, das seine Mutter
Erst verloren, weinend in der Nacht steht:
Sieh! so bin ich, seit ich fern gezogen.


Ezalatt Murányon a nép talpon terme,
Látván, hogy ott kinn az ellenség sem alszik.
Fegyverre! kiáltá a vezér, fegyverre!
Szava, mint pacsirta éneke, ugy hangzik,
Mert Szécsi Mária volt a vezér maga,
Vagy talán leesett a hajnal csillaga?


糟风容易感冲龙
各路诸侯望饮烽
为报陶潜莲社散
生天岂及酒泉封


Psáno: „V den soudu, odplaty a hoře
i spravedlivý v němém strachu stane,
a peklo neochladí slzí moře.“
A srdce: Těžká slza s Boží řasy
se vychví pro to moře vyplakané
a věkovitý požár pekel shasí.


Der mich in Trübsal also stärk /
daß vor Gedult kein Angst ich merk;
der das / was mir unmüglich fällt /
mir helffe würken in der Welt.


O Blume, kann ich ruhig seyn,
Wenn sich dein Bild in mir bespiegelt,
Und wunderbare Liebespein
Mich bald zurückhält, bald beflügelt?
Drum streb' ich auf
Mit irrem Lauf
Und will mit schmachtendem Verlangen,
Du Zarte, deinen Kelch umfangen.


حكمة أخفيت عن الناس طراً
خفية من معرّة الأشرارِ
طعمه الأنبياء قون حلال
وبلاغ الأبرار والأخيارِ
من يرده لغير عقباه يحرم
فتزوّد منه لتلك الدارِ


Schwermutsvoller wallt und trüber
Mir die Stunde jetzt vorüber,
Da er hier mich einst entzückt
An sein klopfend Herz gedrückt.


Alls treten unter sich und sich in sich verhüllen,
Ist sonst kein beßrer Schild für, Unfall, deinem Willen.


دَعِ الناسَ قَد طالَ ما أَتعَبوكَ
وَرُدَّ إِلى اللَهِ وَجهَ الأَمَل
وَلا تَطلُبِ الرِزقَ مِن طالِبي
هِ وَاِطلُبهُ مِمَّن بِهِ قَد كَفِل


To už není sedlák za poroby;
rodovou žil nenávistí,
miloval svých mučeníků hroby,
sčítal rány, jež naň svistí.


鬓蝉彫落柳眉颦
惭愧三郎不见嗔
一病早知尸解去
定无罗袜堕边尘


As when sweet Venus, (so the fable sings)
Awak'd by Nereids from the Ocean springs;
With smiles she sees the threat'ning billows rise,
Spreads smooth the surge, and clears the louring skies;
Light, o'er the deep, with flutt'ring Cupids crown'd,
The pearly couch and silver turtles bound;
Her tresses shed ambrosial odours round.


Viele tausend Male sei du mir gesegnet,
Rosenblüthenmund,
Dem noch nicht der letzte Tropfen ist begegnet
Auf des Bechers Grund.


Den Schlüssel nimm der linken Brust;
Da liegt dein Schatz von Mut und Lust,
Da schließt dein Glück sich auf und zu:
Das ist dein Selbst, ja das bist du.


غلب الهوى واستحوذ استحواذا
فمن الذي نلجا إليه عياذا
في طلعة شمسية قمرية
بجمالها صار الجميع جذاذا
يا هيكلاً ظهرت غيوب شؤونه
فينا فكان لكلنا أخّاذا
وجه تبرقع بالمحاسن والبها
فعنت له كل الوجوه لذاذا
وتمتعت أرواحنا بهلاكها
فيه ولاذت بالفناء لياذا
ونراه أقرب من نراه ولا نرى
شيئاً سواه ومن سواه أعاذا
فهو الذي لجمال طلعته يرى
وقلوبنا وعيوننا تتحاذى
إن الوجود يرى الوجود كما به
عدم يرى عدماً له جبّاذا
وممنَّعٍ بالعزِّ عنه عقولُنا
معقولةٌ لا تقتضيه نفاذا
وقلوبنا في بحر عشقته هوت
تبغي اللقا لا تعرف الإنقاذا
نزل النقا فاشتاقه أهل النقا
أوَ هل ترى بعد النزول لواذا
بالأمس كان مناخه بطويلعٍ
واليوم صار مخيماً بغداذا
لا عار إن خلع العذار محبُّه
في حبه ولجا إليه ولاذا
ظهرت ملاحته بديباج الورى
فينا وقد لبس اللطافة لاذا
وأقول زيداً قد رأيت وخالداً
لا ذاك في بصري رأيت ولاذا
ورآه في زيد بن حارثةٍ هنا
طه النبيُّ وحبَّ فيه معاذا
وبيوسف الصديق شاهد وجهَه
يعقوب حين له هواه آذى
وصفاتنا ظهرت لنا بصفاته
ورأى الجنيد به الورى ممشاذا
أما هواه فإنه هو ملّتي
وعليه كنت أعاهد الأستاذا
عجبي له وهو الكثير أضلنا
والواحد الهادي لنا استنقاذا
يُشقي ويسعد بالذي أشقى به
فتراه لاح صواعقا ورذاذا
بالله يا لحظاته لا تجرحي
قلبي فإن بسهمك الفولاذا
ولأنت يا خمر الرضاب محوتنا
سكراً وريحك لم يزل نبّاذا
من لي بمشهود المحاسن غائب
لام العذول على هواه وهاذا
هو حاضر لكن بغير إشارة
فإذا جهلت تقول عنه هذا
عشاقه بعيونه مفتونة
وقلوبهم صارت به أفلاذا
ويظل يهجرهم ويكثر صده
عنهم وما أحد يقول لماذا
ويرونه حسناً وفي أفعاله
لطفاً وفي تعذيبه استلذاذا
وبهم تجمعت القبائل في الهوى
وعلى البعاد تفرقوا أفخاذا
يأتي النسيم لهم بأخبار الحمى
للمسك فاوح في الهبوب وشاذى
وتهيجهم ورقاء فوق أراكة
تدني البعيد وتجمع الأفذاذا


Vernahmst du, Graf, der Waffen Klang
Vom Hag herüber die Halle entlang?
Was trägt dein schwankender Fuß dich dahin?
Ach! Unheil ahndet dein finstrer Sinn.


Ach kommet, schmekket, sehet doch,
Wie freundlich Sich erzeiget
Der fromme Gott, der täglich noch
Vom Trohn des Himmels steiget
Und senket Sich in unsre Seel':
O wundersüsses Freudenöhl',
O Trost, O liblichs Wesen,
Durch Dich kan man genesen!


يا مُلبِسي بِالصَّدِّ ثَوبَ السَقام
وَسالِبي بِالهَجرِ طيبَ المَنام
حَتّامَ لا تَحنو عَلى عاشِقٍ
مُفارِقِ الوَصلِ غَريمِ الغَرام
يا دانِيَ السُخطِ بَعيدَ الرِضى
قِيامَتي قائِمَةٌ بِالقَوام
مِثلُكَ بِالحُسنِ وَمِثلي بِهِ
في الحُزنِ لَيسا يوجَدا في الأَنام
أَلقى الهَوى حَبلي عَلى غارِبي
فَهِمتُ حَتّى ما فَهِمتُ المَلام
وَهاجَتِ الوُرقُ اِدِّكاري وَما ال
حَمامُ لِلعاشِقِ إِلّا حِمام
وا بِأَبي وَسنانُ أَجفانُهُ
صَحيحَةٌ مَكحولَةٌ بِالسَقام
مُعَربِدُ الأَلحاظِ سَكرانُها
صاحٍ وَفوهُ فيهِ أَشهى مُدام
مُعتَقِدٌ أَنَّ دَمي صارَ في
حُكمِ الهَوى حِلّاً وَوَصلي حَرام
إِنّي لأَهواهُ عَلى جَورِهِ
وَبُخلِهِ حَتّى بِرَدِّ السَلام
البَدرُ يَهوى الشَمسَ لَكِنَّها
تَبعُدُ عَنهُ في لَيالي التَمام
حَتّى إِذا دَبَّ مُحاقاً إِلى
تِسعٍ وَعِشرينَ دَنا لالتِئام
فَهَل أُرَجّي وَصلَ شَمسٍ وَقَد
أَذابَ جِسمي سَقَمي وَالعِظام


Brach se bočil, k babce točil
znenáhla a znenáhla,
až své groše spočítané
vytáhla. –


Můj štít byl vždycky čist. Na bolest svou jsem hrd.
Sám, všemi opuštěn, já zápolil jsem s Nocí.
Můj duch je nezlomen. Však v prsa vtrhla Smrt,
ten podlý žoldnéř jich... A té jsem nemoh zmoci.


„Zjev luzný, nadpozemské krásy, hle,
a v tváři úsměv něhy plný,
bělostné roucho sněhy napadlé
a k nohám lehounce se vlní.“


Der Stürme Wut
Sah ich vorüberschreiten,
Der Haie Brut
Den hohlen Rachen spreiten ...
Nun teilt die Flut
Sich fromm zu beiden Seiten,
Und aus dem Urschoß reiner Sehnsucht blüht
Erfüllung mir, eh noch mein Tag verglüht.


Zum dritten wundert mich besunder,
das die Damaser münich glat
allhie zu Leipzig in der stat
schweren keuschheit, doch nicht dest minder
haben sie all vil kleiner kinder,
die man in aufzeucht allesant
in der stat und daus auf dem lant,
die all kommen von irem leib,
und hat doch ir keiner kein weib
genommen nie; drumb tu ich fragen:
habens die kinder selber tragen,
oder sints in irm garten gwachsen?
nun hat mein alter Fritz zu Sachsen
ein schön und wolgeborne frauen.
kan doch mit ir kein sun erbauen,
das er zum lant ein erben het.
wie das aber alles zuget,
ir herren, des berichtet mich,
wan ir vil gscheiter seit als ich,
bit ich euch summa summarum,
das ich meins wundern gar abkum.


Bald gellt vielleicht mit schwerem Eisentone
Bellona von des Nordens rauher Zone
Auch mir noch einen Schlachtgesang,
Der jüngst vom Felsenfuß der Pyrenäen
Bis an des Samojeden Winterseen
In grellen Noten wiederklang.


Már béna vagyok, már néma vagyok,
naponta felejtem a dalt:
látod Thamyris, látod Thamyris,
mi hozta fejedre a bajt.


绿槐庭下动秋风
草酌相看一笑同
久坐不知更漏永
月轮飞上屋山东


“Amava-te o melhor, o mais guerreiro
Dentre nós? elegeu-te companheira,
A ti somente, que só tu achavas
Sorriso e graça na presença dele
Flor, que nasceste no musgoso cedro,
Cobravas páreas de abundante seiva,
Tinhas abrigo e proteção das ramas...
Que vendaval te despegou do tronco,
E ao longe, em pó, te esperdiçou no vale?
Coema, luz de amor, flor de beleza,
Onde te foste, quando o sol raiava?


Jasmíny kvetou, jasmíny voní,
palouky píseň štěstí zní.
Chodím sám poli, chodím sám lesy.
Neštěstí mám to famosní.
Och, rusalko má spanilá,
jiným jste lásku slíbila?


Dech pole jetelového a pluhem obrácené prsti
i s vůní žita zralého, jímž obtěžkané vozy s lích se vracejí,
k nám zaletí, když plodů života a práce plné hrsti,
v objetí spolu večer hledět budeme, jak červánky se ztrácejí.


Ty něžné úbělové ruce,
jak jemné tlapky koťátek
v spár tygří zvrhly se k mé muce,
a v očích hořel divý vztek.


Я больше сердцемъ не владѣю,
Коль ты его плѣнить могла;
Ты склонностью ко мнѣ своею
Пронзивъ мнѣ грудь, всю кровь зажглМой дуъъ тобой сталъ вѣчно страстенъ,
Я вѣчно сталъ тебѣ подвластенъ,
Веселость мнѣ любовь твоя;
Лишь ты мнѣ будь вѣрна драгая,
Никто мя не плѣнитъ другая,
Доколь продлится жизнь моЛишась любовныхъ разговоровъ,
Я вижу тѣнь твою съ собой
Хотя твоихъ не вижу взоровъ,
Но мысль моя всегда съ тобой,
Ты жаръ мой и тогда сугубишь
Я помню, что меня ты любишь,
И помню тьмы забавъ моихъ;
Какъ память въ сердце не вмѣщаетъ,
Меня весельо восхищаетъ,
Я таю въ размышленьяхъ сихО вы сладчайшія минуты,
О время предражайшихъ дней,
Гоните прочь случаи люты
Далеко отъ любви моей;
Не дайте въ злой мнѣ жить печали,
Теките, какъ вы течь начали,
Теките такъ, со тьмой забавБудь такъ мой свѣтъ, мной долго зрима,
Доколѣ будешь мной любима
И вѣрности храни уставУтѣхъ моихъ ты рокъ не числи;
Иль дай числу ихъ вольной путь,
Живи въ моей драгая мысли,
Живи въ ней, прострѣливъ мнѣ грудВся жизнь моя въ тебѣ единой,
Съ какой ни буду жить судьбиной;
Я счастливъ тамъ, гдѣ ты, мой свѣтТобой мои глаза прельщенны;
Тобой мои всѣ чувства плѣнны
Тебя миляй мнѣ въ свѣтѣ нѣт


Oft wagt's selbst nicht das Mitleid fürzusprechen,
Da selbst die Gnade auf sich selbst verzichtet,
Doch wer hat euch berechtigt und verpflichtet,
Den Mord durch einen grausern Mord zu rächen?


e con le done andare dove vanno
et a mi' voglia faremi garçone,
complendo sempre lor entencïone
de satisfarli, ancor con mi' danno;


Ach, naše viny! Však se známe k nim,
ach, zásluhy! Svic, kadidla jsou dým!


Yoruba soy, lloro en yoruba
lucumí.
Como soy un yoruba de Cuba,
quiero que hasta Cuba suba mi llanto yoruba,
que suba el alegre llanto yoruba
que sale de mí.
Yoruba soy,
cantando voy,
llorando estoy,
y cuando no soy yoruba,
soy congo, mandinga, carabalí.
Atiendan, amigos, mi son, que empieza así:
   Adivinanza
   de la esperanza:
   lo mío es tuyo,
   lo tuyo es mío;
   toda la sangre
   formando un río.
La ceiba ceiba con su penacho;
el padre padre con su muchacho;
la jicotea en su carapacho.
¡Que rompa el son caliente,
y que lo baile la gente,
pecho con pecho,
vaso con vaso
y agua con agua con aguardiente!
Yoruba soy, soy lucumí,
mandinga, congo, carabalí.
Atiendan, amigos, mi son, que sigue así:
Estamos juntos desde muy lejos,
jóvenes, viejos,
negros y blancos, todo mezclado;
uno mandando y otro mandado,
todo mezclado;
San Berenito y otro mandado
todo mezclado;
negros y blancos desde muy lejos,
todo mezclado;
Santa María y uno mandado,
todo mezclado;
todo mezclado, Santa María,
San Berenito, todo mezclado,
todo mezclado, San Berenito,
San Berenito, Santa María,
Santa María, San Berenito,
¡todo mezclado!
Yoruba soy, soy lucumí,
mandinga, congo, carabalí.
Atiendan, amigos, mi son, que acaba así:
   Salga el mulato,
   suelte el zapato,
   díganle al blanco que no se va...
De aquí no hay nadie que se separe;
mire y no pare,
oiga y no pare,
beba y no pare,
coma y no pare,
viva y no pare,
¡que el son de todos no va a parar!


Un anteayer, soltero ser solía,
y hoy, casado, un sin fin de Navidades
han puesto dos marchitas voluntades
y más de mil antaños en la mía.


Di sopra a Constantin chavea l Impero
di Grecia lo levò da mezo giorno
con le chorde. e col fusto, e con l intero
guarnimento, chavea dentro e d intorno
se lo portó per l aria, e di Ruggiero
quivi lo fece alloggiamento adorno
poi finite le nozze, ancho tornollo
miraculosamente onde levollo


Pročež, synu, pravím jasně,
a ty poslyš slova ta:
Piš si román, piš si básně,
ale nepiš dramata!


故友从来匪石心
谏多难得主恩深
行朝半夜烟尘起
晓殿吁嗟一镜沈


A jako sluneční dni plné zlata, štěstí
se náhle mění v olověné dusno,
jež těžké předtuchy do duší seje lidských,
až náhle šlehne blesk, hrom zarachotí
a vlny zvednou šílený svůj tanec
pod bičem vichřice, jež trhá lana, plachty,
stožáry láme, otvírá bok lodi,
ji srazí se vším na dno oceánu –
tak šlehne náhle zhoubný plamen v očích,
z nichž dosud zářilo jen tiché štěstí,
v hruď padne úzkost
a vášeň zasyčí a metá divé vlny,
v nichž hrdý gigant bezmocně se zmítá,
až padne zničen do hlubiny hluché,
na dno, kde viděl před tím odraz nebe
a nyní cítí jenom sypký písek,
jímž pronikají tvrdé, ostré skály,
a v hrudi byt si dělá slizký polyp.


a mnoho tisíc věcí jiných
jsme obdivovat musili,
jež nahromaděny v těch síních –
a co jsme horka zkusili!


A clona jeho rostla hustá,
tu čelo, nos a obočí,
tu řada zubů a tam ústa,
ten drak i měsíc zaskočí.


Chceš-li, přebrodíš, věř, potok dravý,
a na druhém břehu utrhneš si květ,
chceš-li jmění, dobudeš i slávy,
byť byl proti tobě třeba celý svět.


Mozek v hlavě kolem víří
jako v noci netopýři.
Tu kanály páchnou silně,
tu zas voda prý zasmrádá,
a vše obstarati pilně
má ubohá naše rada.
Vlasy se nám vzhůru ježí,
vzpomenem-li na nábřeží.
Chránit Mánesovu desku,
kdy pak bude konec stesků?
Ještě nejsme hotovi,
už zas místo Hálkovi.
Zdaž nemáme k okrase
dost faráře Niklase?
Ani Vojta Náprstek
nemá pro nás více vděk.
Jest-li že se dopálíme,
my vám řádně posvítíme.
Chytnem všecky dějepisy,
básníky, pamětní spisy,
Poděbrady, kantory,
památníky, mentory,
do koše je uložíme,
v zimě jimi zatopíme.
Ano, tak má hned se stát.
A teď ticho: My chcem spát.


Tak v šeru jen chodeb zámeckých kdes
si zimničně ruce stiskli,
neb podvečer, dvůr když vycházel v les,
než pochodně na cestu blyskly.


«Non more huom perché pianga e si consumi;
breve spatio vivrai da me lontano.
Ché dunque co’ sospir quest’aria allumi?»


К ясному небу восходит
Утра морозного пар,
В печке дрова затрещали,
Песню завёл самоваВстал и оделся ребёнок,
Свежей умылся водой,
Громко прочёл он молитву
Перед иконой святой…
«Няня, ну что же ты чаю?!»
Няня в ответ: «Погоди,
Да не шуми, мой голубчик,
Машу ты мне не буди —
Видно болела головка —
Ночью металась она…»
Мальчик притих и глядит он
Всё на узоры окна…
Много чудесных картинок
Кто-то на нём набросал,
Кто-то серебряным пухом
За ночь его покрывал,
Вышли цветы да деревья,
Целый как будто бы лес,
Вышли те звёзды, что смотрят
Ночью с далёких небеВсё это блещет огнями,
Ярко на солнце горит…
Мальчик задумался тихо,
Глаз не спускает, глядит…
Вдруг ему весело стало —
Он обернулся — и вот…
Маша проснулась и няню
Уж одеваться зовёт…
«Маша, вставай поскорее,
Да подойди-ка ко мне —
Видишь — какие цветочки
Вышли на нашем окне!»


Ó, směj se, směj! – chci slyšet smích,
jak hrdličku když po lesích
jsem jarem slýchal se smát.


Halálordítás szólt az anyaméhből.
Véres kezével megütött a gyermek.


Sie sitzen so mir noch vorm Sinn,
Wie rechts und links von meinem Stuhle
Im Stühlchen saß mein kleiner Buhle,
Und meine Nebenbuhlerin.
So oft er küßte meine Hand,
So zupfte sie mir am Gewand,
Als ob sie Eifersucht empfand.


En parte alguna donde el ansia loca
me lleva de olvidarte, lo consigo,
y de Dante el poema mi alma evoca:


It was a helpless female who exclaimed,
Whose blind and aged form an ass sustained:
Misshaped and timorous, of light ashamed,
In darksome woods her hard-earned food she gained,
And her voracious appetite maintained,
Though all devouring, yet unsatisfied;
Nor aught of hard digestion she disdained,
Whate'er was offered greedily she tried,
And meanly served, as slave, whoever food supplied.


Tu se žena rozplakala,
všecky dítky v náruč vzala,
řkouc: „U smrtelného lože
aspoň jedno nech mi, Bože!“


Herr Simon, gebt zur Gattin mir Jolanthe,
Auf meinen Uebermuth seht nicht zurück!
Sie und Frau Bertha schnell den Sinn mir wandte,
Ich zweifle nicht mehr an der Ehe Glück!«


Tam ke mně promluví ta slunná zem
zas těmi smavými, drahými slovy,
jak jsem je vdechnul na rtu tvém, –
kraj ten mi všechno, všechno zas poví.


El soberbio africano que oprimida
a Italia tuvo el tercer lustro entero,
hartó de sangre su sediento acero,
del Capitolio en deshonor vertida.


»Ma királyi kedvem van,
Ma az élet meghatott,
Ma sajnálok, ma szánok,
Ma szeretek, ma adok.«


E' n'ha già bastonati centinaia,
e trita lor le carni, i nervi e l'ossa. -
Rispose Orlando: - Sempre ove a te paia
la mia persona, Chiariella, è mossa;
e so che, se m'aspetta a la callaia,
vedrai che la tua gente fia riscossa. -
Fecesi l'arme trovare e 'l cavallo,
e Chiariella sua sol vuole armallo;


—¡Vale un Perú!— y el oro corrió como una onda...
—¡Vale un Perú!— y las naves lleváronse el metal...
¡Pero quedó esa frase magnífica y redonda,
Como una resonante medalla colonial!
Dijérase que el arca de un Creso se desfonda...
¡Oh, Edad de los Virreyes, que nunca tuvo igual!
Se abren los claros ojos de la virreina blonda
Y hace brillar sus piedras la mitra episcopal.
¿Cuyo el balcón morisco que un púlpito remeda?
¿Quién descolgó la escala de retorcida seda?
¿Cuál paseo, el de sauces, que en el río se ve?...
La Edad de los Virreyes es baile de gran brillo;
Y en él, mientras se doblan las bazas de un tresillo,
Se van desenvolviendo los cuadros de un minué...


bakarsın


Vše spalo, vnitřek, i okolí,
i naše tvrdá, cihlová past.
Povlakem hustým jako mast
všechno sbratřoval prach.


Já řekl k ní: „Nemůžem ničeho čekat od toho Žití,
od Země této a od těchto Nebes a od těchto Svatých.
Mně hnusny jsou Dnešky, kam Minulost výsměšně ozvěny hází,
pojď se mnou, nejdražší, Svět jiný znám, zjevil se mé duši.“


Ke kříží večer chodila,
dlouho se, dlouho modlila.


Daphnis / o du schöner knabe/
Daphnis mir so lang bekandt/
Offt bey mir du schnittest abe
Ried/ vnd röhrlein allerhandt.
Viel du deren hast verschlissen/
Wan du spieltest deiner herd;
Seind im blasen vil zersplissen/
Waren mehr dan geldes werth.


Man hört bey ihnen nichts denn trawren/
Acker und Weinberg sind verdorben/
Viel leut in Hungers-noth gestorben.


Et pourtant chacun n'a que sa vie en ce monde,
Et pourtant du cercueil la nuit est bien profonde ;
Ni lune, ni soleil : c'est un sommeil bien long ;
Le lit est dur et froid ; les larmes que l'on verse,
La terre les boit vite, et pas une ne perce,
Pour arriver à vous, le suaire et le plomb.


Y el lecho de marfil, sándalo y oro,
En que deja la virgen hermosura
La ensangrentada flor de su inocencia.


„Kam pak?“ – „„Svatá Panno, víš. Já, jenž v Nazaretu
z vůle Boží zvěstoval vykoupení světu,


Es sprach der Mann: O Avalun,
Fahl wird mein Haar,
In Avalun, da will ich ruh'n,
Ich reit' schon dreißig Jahr;
Avalun ist nicht mehr weit,
Avalun, o Seligkeit,
O Avalun.


Miluji líc tvou, kde zřím lilje kvésti,
i úbělově bílé tvoje dlaně,
jak hnízdo pták na útlé ratolesti
svůj celý život chtěl bych vložit na ně.


V okénku svlačec blankytný
ve zvonce rozkvítá
a kolem hlavy vězňovy
síť hebkou uplítá.


Jako vlny valily se
přes mou hlavu žluté mlhy,
jak ve vlnách oceánu
umíralo srdce mé...


An seine wirre Stirne greift
Der Tote schlummertrunken;
Und wie sein Blick die Tafel streift,
Da stutzt er, bohrt versunken
Das Aug in seine Grabschrift
Und starrt/ bis an sein Ohr
Ein Hahnenschrei vom Dorfe gellt;
Da fährt er jäh empor.


Panna málo dbala na bezcestí,
hrbolatou, kamenitou zem;
myslila jen na mateřské štěstí,
na předrahý poklad pod srdcem.


Who serv'd as Porters to the gloomy Dome:
Here, stretch'd upon a miserable Couch,
Lay pining Sickness with continual Groans;
And by her Side, (array'd in filthy Weeds)
Sat quaking Poverty with ghastly stare:
His Presence seem'd to aggravate her Pain,
For when she cast her languid Eyes on him,
She hid her Face and rais'd a fearful Cry.
There Disappointment like a Statue stood,
With Eyes dejected and with Visage pale:
Her heaving Bosom seem'd to swell with Anguish,
And in her Hand she grasp'd a broken Reed:
Here, in the Garb of Piety, we saw
Proud Error frowning with a Look severe:
Doubt at his Elbow bore a Rod of Snakes,
And held a Cup fill'd to the Brim with Tears,
By these we pass'd into the dusky Court,
O'er-run with Hemlock and with gloomy Fern:
Perpetual Night hung o'er the dismal Walls,
And from the Ground unhealthy Vapours rose;
Through folding Doors of Ebony we came,
Into a winding Passage hung with black,
For ever dark — possest by flitting Shades,
By waking Fancies, and by frightful Dreams
This led us to a subterraneous Cell,
Where the sad Empress  reign'd;
The musing Matron sat upon a Throne
Of mould'ring Earth — her Footstool of the same;
And for her Canopy an aged Yew
Spread o'er her Head its venerable Arms:
Her careless Robe was of a sable Hue,
And on her Shoulders flow'd her slighted Hair:
Her Lips were clos'd with an eternal Silence;
Her Arms were folded and her Head reclin'd;
On either Side her pale Attendants stood,
Two mournful Maids, Dejection and Despair;
The first (attended with continual Faintings)
Seem'd on the Point to close her dying Eyes:
A constant Dew hung on her death-like Brow,
And her cold Bosom half forgot to heave.
Despair (whose Garments by herself were torn)
Was mark'd with Wounds that Time can never heal:
With desp'rate Hand she struck her bleeding Breast,
And wash'd the Ground with never-ceasing Tears;
With ghastly Figures was the Cave adorn'd,
And in the midst the Effigies of Death.


羽檄连朝震玉阶
画船犹自织秦淮
登陴寥落城乌坐
拒马惟催栅满街


So hat denn nu die eine Nacht
ein Tag treu-brüchig dich gemacht/
das heißt mit falschen Eydes-schwüren
ein allzu gläubig Kind verführen.


comeré tierra
de la Tierra bajo las tablas
del cemento, me haré ojo,
oleaje me haré.


Jeník knír si bujný urovnává,
pentle Růžička,
i vám s hrdla na široko svlává
pestrá stuzička.
Hlehle, zlatá tabatěrka – –
Avšak pozor, vaše dcerka...
pantáto!


闻得去年交院事
世间谁识老师心
青山绿水门前有
净土西方不去寻


Dieses laß mit Feuergüssen
Aus dir in mich überfließen:
Komm o stark erhabne Fluth,
Reiß mich hin ins höchste Gut.


Viel Gaffer liefen ihm ins Haus,
Doch als sie's kaum ringsum beguckt,
Ein jeder schon die Achseln zuckt'
Und rief: Wo hatt' er sein Gesicht?
Sieht er die schwarze Ader nicht?
Was kann ein solcher Stümper taugen?
Da haben wir doch bessre Augen!


¡Alégrese el mundo;


它人有子但豚犬
是家此郎真芝兰
异时笔底问珠玉
已在只今眉宇间


Banální se zdá být někdy pravda,
není proto méně pravdivá;
ovšem talmi génij naší doby
raději v lesklou lež se odívá.


在昔实方枘
成功见圆机
九原尚友心
白首要同归


Say, father  whose gentle pace
Gives leave to view what beauties grace
Your flow'ry banks, if you have seen
The much sung GROTTO of the queen.
Contemplative, forget awhile
towers, and  pile,
And  pride (his greatest guilt)
And what great  since has built;
And flowing fast by  scenes,
(Honour'd retreat of two great queens)
From  whose proud survey
Brow-beats your flood, look cross the way,
And view, from highest swell of tide,
The milder scenes of  side.


清公已作五台僧
雪浪君今挂一藤
京洛浮云弹指过
头陀归对佛前灯


Jak, Ctirade, jsi jásal a jak se’s smál tak křepce,
když slyšel’s, kterak ona ti slova svůdná šepce,
a smál se’s, co tě projel hrot oštěpu, na mech tě sklál,
neb snil’s, že stisk to lásky a tak jsi smál se jen smál!... –


Was Hafisen in der Welt das Beste däuchte?
Lautenklang und Weinpokal und schöner Reigen,
Vielgeliebter Augen helllebend'ge Leuchte,
Und zuletzt ein nachtbedecktes Wonneschweigen.


Kdo by chtěl tvrdit, že vedlo se
truhlářům u nás kdy kale,
tomu se pozná už na nose,
pravdu že nedí, lže ale!
Neb, kdo se vdávali, ženili,
jinam pro nábytek psali.
Vždyť doma pořádný není-li,
hlupci jen by si jej brali!


Dein Credit beginnt zu wanken,
Deine Curse stehen schlecht,
Und dein Renommee ward schartig
Wie ein schäbiger Cylinder.


先生寄傲向林坰
自得湖山物外情
闲把考槃歌一阕
松风瑟瑟有馀清


Was dem Geiste Kraft gewährte
Und dem Herzen Größe lieh,
Was den Keim des Schönen nährte
Und das Werk des Meisters ehrte,
Wecktest du, o Harmonie!
Freiheit muß auf Scham sich gründen,
Kraft und Milde sich verbinden
Und Genuß durch Müh' erfreun;
Kühnheit soll die That erfinden,
Richterin die Charis seyn.


Ó ti mystři v mystiky arcidílech!
Hello, jediný psycholog tohoto věku!
Tereza mužná, svatý Jan ode Kříže,
jaké to duše!


Un, Nahwer, wenn een hellig is,
dat's heet, un dor is doch
up'n Vittel Wägs keen Born to Hand,
denn deit een sacht'n Tog.


Lieb, in deinen Feuer-Wercken
Sind viel Schwermer zu vermercken.


Má duše, věčna do Emaus je cesta nedaleká, –
nuž co tě, smutná duše, rci, co tě přece leká?


Gern hören wir allerlei gute Lehr,
Doch Schmähen und Schimpfen noch viel mehr.


Věř, pampelišek nemá mez,
když zlatem do daleka svítí,
křepelka nemá „pět peněz“
v mateří doušky skryta kvítí,
co srdce cítilo, co cítí!
Plá slunce, všecko vře, se pění
a v prvním, sladkém záchvatu
tisíce drobných dukátů
se směje v slunce rozjiskření.
Však cítím to a Ty to věz,
zde našli jsme cíl svého snění!


Es wird mir erwecken viel tausend Freuden,
Wenn ich von hinnen werde scheiden
Und kommen soll vor deinen Thron.
Dann wirst du mich in dich erheben
Und ewiglich zu schmecken geben,
Wie du bist all mein Gut und Lohn.


Olhe, senhor guarda
(no fundo a minha boca rugia)
aqui é noite, ninguém mora,
deite esse bom-dia lá fora
porque lá fora é que é dia!


Es waren drey Soldaten,
Dabey ein junges Blut,
Sie hatten sich vergangen,
Der Graf nahm sie gefangen,
Setzt sie bis auf den Tod.


كتبت تقول أنها تشتاق اليه بجنون
وأن غيابه أشعل في قلبها حريق
يالسذاجتي
وياويلي من هذا الحريق
اليوم أعرف من أكون مجرد صديق


Gott scheint dir fern und unbekannt;
Kein Wunder, du stehst abgewandt.
Sei ganz mit Gott, hab ihn alleine,
Dann ist er ganz mit dir und deine!


Ringrazio e lodo il ciel, ché più non sento
nel fondo del mio cor l'acuto chiodo,
né più di gelosia mi struggo e rodo,
né pasco il mio sperar più d'ombra o vento.


争进千岐捷
辞荣一著难
生龟教脱壳
试作个般看


Těch nocí, údělem jež smrti básníků!
Těch nocí, v kterých, milosrdná ty
v zakuklení divném, předivném
mně podávalas černé pohárky
a sama hájilas mé klenoty,
až v deliriu křečovitém mém
se rozplynula v nic má strašidla
a zmizela, leč s nimi Chimera – – –


Estou virando uma menina
tornada mulherinha
com tanta coleirinha
de maturidade
ainda assim me sinto parida agora
tenra, maçã nova
nova Eva novo pecad
Tudo gira e eu renasço menina
vestido curto na alma de dentr
Deixo no mar os velhos adereços
a velha cristaleira, os velhos vícios
as caducas mágoa
Nasce a mulher-menina de se amar
com água no ventre e no olha
Nasce a Doudou das Água


A proudí čas i v nové břehy patří;
a když pak vzešel věkoslavný den,
jenž osvoboditelské voje bratří
v boj vedl báječný jak obra sen,
a v jásot vítajících půda syrá
se rozpoltila jako puklý hrob,
rty otevřela, spjaté klatbou dob,
a hlasem zvonů dávno pohrobených,
jež vyprostěny z dusných sklepů plísně
jak vězni reci, srdcí nezlomených,
se sladce chvěla hřměním vlastní písně,
té písně božské, s bání v lada širá
se valící, jež, po staletí něma,
zas pějíc volnost, rovné v světě nemá;
i ten když blahý den se dostavil,
jímž pustý prestol zhanobené země
v ni zazářil jak z blesků setkaný,
a s jeho výsosti když pozdravil
to svobodné zas, hrdé její plémě
kněz její slávy, Prvověnčaný,
a z mrákot robství, po zoufalém boji
ta vlast když procitla – i byla svojí,
a hrazeny již svaté její týny.


le soe figure come 'l nome forma,
e che de gli artigli e turcascio fae,
e perpugnabel foco che trae,
fiamma entien, saitte d'arco en orma.


Da greift der Künstler in des Schicksals Walten:
Ein Zaubrer, weiß er Raum und Zeit zu bannen,
Er weiß den Augenblick, den wir umspannen,
In lichten Farben selig festzuhalten.


A vágy örökre visszavon
kék karjaidba, Lisszabon.


Funde en tu amor todas nuestras razones,
con todos nuestros argumentos y sentidos,
madurando el individualismo en nuestras conciencias

vestidas de mundo.
Deja treparse la luz

dentro
para llevar nuestras mentes más allá del verbo;
trasciende el concepto
   que nos mantuvo cautivos del
entendimiento,
sin practicar la comprensión por camino...
Sé en mí y todos
a tal punto que nos fundas
en tanto conciencias individuales
y nos hagas retornar al ser
del Ser espiritual entero   y único.
Que palpite en tu amor
el continente latinoamericano,

como hijos
de pensamientos

hermanos.
Muestra tu ruta interior

para que se nos permita fundir,

en intuición común.

nuestras conciencias.
Que seamos una verdad común;
aunque diversa y plural ,
que propicie la coexistencia civil,

múltiple
en la inmensidad de todas nuestras razones.


A kocsmából meg már régen
Kikopott az emberségem;
„Addsza - ne!”
Ilyen szépen főznek le.


Begeistrung wallt in deiner Dunkelheit,
Erwählter Lustort reingestimmter Seelen,
Divonnens Quell! dem zur Unsterblichkeit
Blandusias nur Flackus Hymnen fehlen.


A moře krve přepluješ,
z níž kouří se, jak vesluješ...
Hle, nad bílými horami
cos blýskne hvězdami...


Il Corvo, che con voce adra e nimica
garrì, nel gir colà, donde a noi ride
il chiaro Alcippo, in sacrificio uccide
de' divoti Pastor la schiera amica.


Básníci svou zbrklost příslovečnou
potvrzují znovu; kritiků pak
um se snaží stvořit slávu věčnou
z šarád jejich. Kritik – taky vrták.


Později ho věda zbledlá
do ciziny od nás vedla –
Blud jej drahé vlasti vzal,
národ náš ho litoval.


¡Madre Locura! da me la sardónica gracia
de las peroraciones y las palabras rotas
Tus hijos pertenecen a la alta aristocracia
de la risa que llora, danzando alegres jotas


يا راكِضاً في طِلابِ دُنيا
لَيسَ لِمَن تَصرع اِنتِعاشُ
تَنَحَّ يا عُرضَةً لِرامٍ
أَسهُمُه بِالرَدى تُراشُ
لَم تَخشَ ناراً هَوى لَظاها
لِمَن لَهُ نَحوَها اِنحِياشُ
أَعذَرُ مِنكَ الفَراشُ حالا
عَلمتَ ما يَجهَل الفَراشُ
تَطلُبُها لا تَنام عَينٌ
عَنها وَلا يَستَقِرُّ جاشُ
مَن لَكَ بِالرِيِّ مِن شَراب
يَشتَدُّ مِن شُربه العطاشُ
دَعها فَطُلّابُها رعاعٌ
طاشَت بِأَلبابهم فَطاشُوا
وَاِظمأ لِتَروى وَكُن كَقومٍ
ماتُوا بِها عِفَّةً فَعاشُوا
لَم يَرِدُوها فَهُم رِواءٌ
وَوارِدُوها هُم العِطاشُ
كَأَنَّ آمالنا ظِباءٌ
وَنَحنُ مِن حيرَة خِراشُ
إِن لآمالِنا اِنبِساطاً
بِهِ لِأَعمارِنا اِنكِماشُ


Aber wol! der Himmel lachet/
Kombt jhr Schwestern/ säumt euch nicht/
Eh die Welt zu Feld sich machet
Vnd das volle Liecht einbricht/
Last uns eilen in die Höle
Mit dem heiliggrünen öle.


Nimb vollends hin: all meine Sinn,
Nimb alles weg zur stunden.
Bin lauter dein: vnd gar nit mein,
Geb mich gantz vberwunden.


Na úřadě písař
krotit umí hlad,
dává mu sám císař
tuze pěkný šat,
na něm žluté knoflíčky,
ty milují holčičky,
ha, on může žít,
jíst i pivo pít,
celé mázy piva pít!


Mientras el aura del ardiente estío
Derramaba con vuelo fatigado
Sobre la mustia majestad del prado
De la alma aurora el virginal rocío;
 Besando el agua del raudal umbrío
A la sombra de un álamo apartado,
Oyó que así en murmullo sosegado
Decían el árbol y el sonoro río:
 —Si el céfiro de abril huyó ligero,
¿Qué espíritu divino te alimenta
Y hace perpetuo tu verdor primero?
 —Yo presto sombra cuando el sol calienta,
Rasgo del aire el torbellino fiero
Y el bien que hago mi verdor sustenta.


Mein Sohn, hast du allhier auf Erden
Dir vorgenommen, was zu werden,
Sei nicht zu keck;
Und denkst du, sei ein stiller Denker.
Nicht leicht befördert wird der Stänker.
Mit Demut salbe deinen Rücken,
Voll Ehrfurcht hast du dich zu bücken,
Mußt heucheln, schmeicheln, mußt dich fügen;
Denn selbstverständlich nur durch Lügen
Kommst du vom Fleck.
Oh, tu's mit Eifer, tu's geduldig,
Bedenk, was du dir selber schuldig.
Das Gönnerherz wird sich erweichen,
Und wohl verdient wirst du erreichen
Den guten Zweck.


Foi bom filho de seus pais,
Bom marido da mulher,
Inda melhor pai de filhos,
E acredite-o quem quiser.


桂花已是上番香
枫叶飘红柿叶黄
社日雨多晴较少
秋风昼热暮差凉


Amor, gli arcani tremiti
di cielo in ciel commuta.
Forse da Urano e Sirio
è questa in te venuta
forza, che il frale aiuta
tuo corpo al tuo pensiero
farsi ministro, e congioir nel vero.


Sie tritt aus der Pforte, und Blütenrauch
Weht ihr von den Beeten entgegen;
Die Nachtigall auf dem Granatenstrauch
Begrüßt sie mit schmetternden Schlägen.


Freilich ist es viel gewagt.
Denn was soll an solchen Tagen
Anders mehr der Kluge sagen,
Als daß nun der Tag getagt,
Im Kalender nachzuschlagen?


Pak mezi lidem jako v snách
se dál a dál potácím
a s úsměvem jdu, nevěda,
z jak mnohých ran krvácím.


e 'l mar pur gonfia e coll'onde rinnalza,
e spesso l'una coll'altra s'intoppa,
tanto che l'acqua in coverta sù balza,
ed or saltava da prora or da poppa:
la nave è vecchia, e pur l'onda la scalza,
tal che comincia a uscirne la stoppa;
le grida e 'l mare ogni cosa rimbomba.
Morgante aggotta, ed ha tolta la tromba.


K tomu mladé ptactvo šeptá,
Aneb háj si zašumí;
Mladé ptactvo, listí háje
Slibům lásky rozumí.


眼目昏昏鬓雪侵
还乡犹未改乡音
良朋倘肯来今雨
便共烧灯话夜深


Všechny jizvy strání již se obnažily
zvětralé a šedé, mechem skvrnité.
Suchá voda větru šumí steskem lesů,
po vrších je slunce měkce rozlité.


Cher pays, comme tu m'allèches
Par tes rocs et ta terre glaise !
Je n'ai pas de jument anglaise,
Mais j'ai deux jambes toujours fraîches.
Le plein midi darde ses flèches.


Dein Atem süsser/ denn Kaneel/
süß deines Halses schmale Länge/
süß deiner Brüste Perl-gepränge/
süß ihr' Inwohnerinn/ die Seel.
Süß deine Rede/ süß dein Lachen/
dein Schlaffen/ süsser/ ach! dein wachen.


Indessen ist die Fürstin angekommen,
Hat in der Marmornische Platz genommen,
Der Page kniet und legt die Schleppe nieder.


Nie hält ein süsser Mund was er versprochen hat,


海藏龙宫五千卷
口角流涎方诵遍
不如烦此六丁神
一日与君推百转


Bist du dann zu deinem Wohle
In den Garten hinspaziert,
Siehst du über deinem Kohle
Muntre Tänze aufgeführt.


Nun fleußt die Donau schnell, und breitet ihren Strand
Gedoppelt aus, wenns Berg und Fels gestatten:
Zuweilen tritt sie auch in dichter Wälder Schatten,
Wo ihre Fluth den Durchgang fand.
Bald schweift sie auch in angenehmen Auen,
Wo sich das Augenlicht an weiter Aussicht labt;
Wo Steuermark der Berge Reih läßt schauen,
Womit es die Natur begabt;
Die ungeschmolzner Schnee das ganze Jahr bedecket,
Und deren Anblick schon erschrecket.


ecco, s'un che famoso in terra visse
de la sua fama per morir non esce,
che sarà de la legge che 'l ciel fisse?


Vom Weltplan, von des Urvolks erstem Wandern,
Von Gott, der sie hausväterlich gesetzt
In Häuser, die das Eigentum von andern,
Die andrer Väter Söhne auch zuletzt.


积雨冥冥溪涨高
春风下峡双鸣桡
莫道下滩容易在
下滩篙比上滩牢


年年筑边城
敌骑犹出没
夜深沙月寒
空照杞梁骨


Da unser schuldiges Geschlechte
Dem Tode heimgefallen war:
Stellt sich der einzige Gerechte
Zum Opfer der Versöhnung dar.
Verlohren waren Adams Kinder!
Der Sohn des Gottes Zebaoth
Erniedrigt sich zum Kreuzestod,
Und stirbt für abgefallne Sünder.


Cebado vos los ojos de pintura,
En noche camináis, noche luciente,
Que mal será con dos soles obscura.


夜泊北桥杨柳汀
捲蓑为枕梦魂清
觉来乱滴孤蓬雨
认作梧桐叶上声


Lo Schifo disse: «Qui no·sto più io»;
Vergogna si fuggì in istran paese,
Paura a gra·fatica si partìo.


Kormos gyermekeit fel nem eresztheti,
Mert szent hely az. Egész táborok omlanak
Feljebb onnan alólról
A kápolna felé; hanem


Pasó la primavera y el verano
de mi esperanza, y el agravio mío
en la estéril sazón del seco estío
entrega estos despojos a Vulcano


Trippelt nun, trappelt nun,
Graumännerchen, Grauweiberchen,
Tippelt nun, tappelt nun,
Die Sonne die schläft fest.
Humpelt nun, hampelt nun,
Herr Grauschopf und Frau Grauschopfin,
Zumpelt nun, zampelt nun,
Hei, Weihnachtsfest!


Boldog, ki csak nősz’, alszik és emészt.
Vak ösztönét követve, mint az állat.
És nem vesz ama küzdelembe’ részt,
Mely új Bábel-toronyt építni fárad.


Dann hat er weiter noch gesungen
Von seiner ungetreuen Braut;
Da hätte bald sein Lied geklungen,
Wie ein bewegter Seufzerlaut.
Doch herrlich über alle Schmerzen
Empor das hohe Lied sich reißt,
Er singt von Ihr aus festem Herzen
Als einem abgeschiednen Geist.


»Wohl dem Glücklichen mags ziemen«,
Ruft Oileus' tapfrer Sohn,
»Die Regierenden zu rühmen
Auf dem hohen Himmelsthron!
Ohne Wahl verteilt die Gaben,
Ohne Billigkeit das Glück,
Denn Patroklus liegt begraben,
Und Thersites kommt zurück!«
»Weil das Glück aus seiner Tonnen
Die Geschicke blind verstreut,
Freue sich und jauchze heut,
Wer das Lebenslos gewonnen!«


Werthes Paar, lebt in die Wette
Mit deß Glückes bester Zeit,
Biß daß euch die Ewigkeit
Von der Sterblichkeit errette!
Wann der neunde Monat weicht,
Hebet »eines« an zu zehlen;
Dieses muß euch nimmer fehlen,
Biß die Zahl auff zehne reicht.


Cuando de Palos
            Colón dejó la playa
En busca de ignotas regiones,
            "¡Tente!" decían,
            "¡Vuelve!" clamaban;
Mas él en brazos de la fe seguro
Dio la vela a los vientos y el leño a las aguas.
            Hoy en el golfo
            De religión te embarcas,
y cuantos que te aman y estiman,
            "¡Quédate!" dicen,
            "¡Vuélvete!" claman;
"Padecerás tormentas, y en el siglo
Hay gentes sin veneno y honores sin mancha".
            Otros que el mundo
            A divisar no alcanzan
Que lejos tus ojos distinguen,
            "Es sombra", dicen
            "Quimera vana;
Los ángeles que vienen a llamarte
No son sino sirenas que a incautos engañan".
            Todos a una,
            "La estación es aciaga,
Las olas naufragios anuncian,
            Hierven Ias sirtes,
            Los austros braman!..."
Mas tú en los brazos de la fe seguro
Das las velas al viento y el leño a las aguas.


Der Herr, der Schöpfer, bei uns bleib',
Er segne uns nach Seel' und Leib,
Und uns behüte seine Macht
Vor allem Übel Tag und Nacht!


Der Himmel hat bißher sich auf die Erd erhitzt
Und mit viel Schwefel/ Feur und Flammen lichten krachen/
Gelodert und getobt; Die Erd hat aus dem Rachen
Des Abgrunds auf die Luft und Sternen selbst geblitzt:
Nicht einer der das Schloß des grossen Throns besitzt
Hat iemahls sich ins Feld der Erden wollen machen/
Nicht einer der allhier muß auf der Erden wachen
Hat auf den gülden Bau des Himmels sich gespitzt.
Nunmehr wil Gott Friede machen und schlägt edle Mittel vor/
Er wird selbst ein Mensch gebohren und entschleust des Himmels-Thor
Was haben wir für Ursach mehr zu zancken?
Gott und Engel steigen nieder; Schwache Menschen fahren auf
Nunmehr wird eins Erd und Himmel/ Engel/ Menschen sind ein Hauff.
Wer wundert sich daß Mensch und Engel dancken.


Da fand ich dich und wurde neu gebohren,
Die Ahndung sprach: nein, laß dich nicht berücken,
Es darf dir auch mit diesem Freund nie glücken,
Denn kaum gefunden, ist er dir verlohren.


日落园林淡荡风
晚云参错若相攻
分明阵势天边列
诸葛神谋一望中


Ein goldner Stern in Maiennächten,
Stiegst du vor meinem Blick empor,
Du glich'st dem Edelstein, dem ächten,
An den ich ganz mein Herz verlor.


Jsem sám. Jen z dálky pozaznívá ke mně
dech ňader tvojich, vlasti vzdálená,
však žádná bytost nestulí mne jemně
víc v konejšivá svoje ramena.


Peido fedendo a chulé
Num samba de madrugada
Sai com tanta misturada
Que ninguém sabe o que é
Mais um peido de Pelé
Jogador que vive bem
Passa veloz no vintém
Não há goleiro que pegue
Nenhum bom juiz que negue
O valor que o peido tem


Hoch to sličný: Kolem hladké líce
dívčí krásy, divujemné pleti,
vlasy měkké, volně splývajíce
ve prstenců světlých bujné změti,
jak len jasný s lehkým zlata třpytem
v šíj se valí v toku vlnovitém,
ale k bělostnému čelu hladce
přilehají, zastřiženy krátce.
Na ztepilé těla údobě
září hebký oděv bělorůžný
v hojných třásní zlaté ozdobě.
Jako kolouch štíhlý je a pružný,
každé oko přirozeným vděkem
poutává, když kněžnu provázeje
síní skvostnou, po koberci měkkém
jako motýl zářivý se chvěje.


马鬣巍巍久已平
状元空忆旧时名
若无故老慇勤意
徒有慈孙缱绻情


Ноч Не слышно городского шумВ небесах звезда — и от нее,
Будто искра, заронилась дума
Тайно в сердце грустное моИ светла, прозрачна дума эта,
Будто милых взоров меткий взгляд;
Глубь души полна родного света,
И давнишней гостье опыт раТихо всё, покойно, как и прежде;
Но рукой незримой снят покров
Темной груст Вере и надежде
Грудь раскрыла, может быть, любовь?
Что ж такое? Близкая утрата?
Или радость? — Нет, не объяснишь, —
Но оно так пламенно, так свято,
Что за жизнь творца благодариш


A než rosa druhého dne seschla s bodláčí,
páni s rychtářem již ke vsi přikvačí.


يا ايها الحادي اعد مغناه
فعسى النياق تؤمنا مغناه
ذنبا له وجدا واقلق لبنا
والسر منا بالهوى معناه
يبدو فيخفق كل قلب ساكن
من كلنا اذ ينجلي بساه
ويغيب لكن لا يغيب وحقه
ما زال باصرة القلوب تراه
وحياته لولا جميل صفاته
ما حن منا مغرم اواه
كل العيون ضياؤها انواره
كل القلوب حياتها مجلاه
هل للاحبة والغرام ذريعة
دهرا لوصل حبالهم الاهو
وسواهم هل يشفي اخي عليلهم
في الحادثات ومن يكون سواه
طابت قلوب العاشقين بذكره
وبنعته وبوصفه وحلاه
هو روحهم محراب جند قلوبهم
وبذروة الاجلال ما اعلاه
لم تصرف العشاق آه مقلقا
في حبه الا واقبل آه
كادت تطير له القلوب وحقها
هو روحها سبحان من سواه
شغفت به الارواح في ملكوتها
وعليه اجلالا تجلى الله


In meiner zarten Jugend noch
Hab ich sie unterdruckt
Unbändig ihrem Tugend-Joch
Mich meisterlich entzuckt:
Den Schatz der Unschuld hab' ich ihr
Entfremmt/ eh' sie vernünfftig schier/
Ja mörderisch verletzt'
In armen Stand gesetzt.


Un ombú que prolongaba
sus enramados caminos,
para que el ave asentase
la vivienda de sus nidos.
Un ombú cuya nostalgia
se remontaba a la ausente
condición, liviana y libre,
de ser pequeña simiente.
Pues sabiendo que, del suelo,
era enclavado cautivo,
nunca mostraba, aunque enorme,
contento por verse vivo.
Nunca mostraba contento,
si bosque ni monte vario
conocía por sufrir
condena de sedentario.
Mas pasó una mariposa
ingenua, por ser menor
su vivencia entre los bosques,
e inquieta se le acercó.
Y sin saber de la pena
que al árbol amedrentaba,
irreverente y curiosa
le preguntó con sus alas:
«¿Me dirás, ombú, por qué
la natura es tan injusta,
que me hizo frágil a mí
y a ti una planta robusta?
»¿Me dirás, ombú, por Dios,
pues juro que no lo entiendo,
por qué fugaz me hizo a mí,
mientras a ti sempiterno?
»¿Por qué, pródiga, te dio
natura a ti tantas ramas
con hojas, mientras a mí
tan sólo débiles alas?
»¡Qué injusta que fue natura
conmigo, puesto que tú
cuentas con tantas ventajas
por ser un árbol, ombú!
»¡Qué bellaca fue natura,
qué inicua, mala e injusta,
que me hizo frágil a mí
y a ti una planta robusta!»
Mas el ombú plañidero,
con su savia de tristeza,
le respondió con sollozos
de brisa entre la maleza:
«Yo prolongo mi enramada
cual un frondoso camino,
para que puedan posarse
los pájaros con sus nidos.
»Testigo soy de las crías
que raudas al cielo huyen,
mientras a mí, una parcela
diminuta me recluye.
»Y siendo enorme, no muestro
contento por verme vivo:
Obsérvame, de este suelo,
soy enclavado cautivo.
»Obsérvame, que yo nunca,
ni bosque ni monte vario
conoceré, si condena
sufro de ser sedentario.
»Ve tú, mariposa blanca,
que tienes vida de un día,
a conocer lo que yo
no pude en mi larga vida.
»No te quejes, pues natura
me dio a mí en eternidad,
lo que a ti, con ambas alas,
te dio en posibilidad.
»Que si me dio a mí, natura,
dureza sobre este suelo,
a ti la fragilidad
te dio, mas en amplio cielo.
»¡Ve tú, dulce mariposa,
que tienes vida de un día,
a ver lo que yo, en un siglo,
no pude ver todavía!»


Du salbtest ihn, das er ein Cyrus würd,
Und deinem Volk wegnehme Romes bürd;
Das er abwürffe Babels last
Mit allem, was dir ist verhasst;
Das er aufricht das Reich der Franken,
Das Freiheitsreich in Teutes schranken;
Das Franke Reich im Teutes land und dinst,
Wo Gottesfurcht der Printzen hauptgewinst.
Drum gabstdu ihm di Kaiserliche Krone
Mit des Madrils dir längst verworffnem throne.


Vinorre. Tifis de La Dragontea,
Candil, farol de la estampada flota
de Las Comedias, siguen su caudillo.


In Büchern und auf Bänken,
Da war er nicht zu Haus,
Ein Pferd im Stall zu tränken,
Das sah schon besser aus;
An schnallt er die silbernen Sporen,
Blaustählern war der Dorn –
Zu Calcar war er geboren,
Und Calcar, das ist Sporn.


Doch schenkt mir ein! Heut will im Schwung
Ich über Tod und Leben schweben;
Schenkt voll mir ein! Heut will ich jung
Zurück ein Halbjahrhundert leben –
Und fliegen über Staub und Grab
Nach oben alle guten Geister,
Sie winken heut mir Lust herab
Und rufen: Bleib der Freuden Meister.


剑戟纷纷扶主日
山林寂寞闭门时
水声禽语皆时事
莫道山翁总不知


Ich grüße dort den Ozean, den blauen,
Und hier die Alpen, die im weiten Bogen
Auf die Laguneninseln niederschauen.


Jak byste měly ještě v zásobě,
co ostatní svět nuzně promrhal:
květ, mladost, krásu v krásy podobě,
i radost, důvěru i pravý žal.


So floß, o Freund! dein Leben. Ganz unbemerkt
Dem lauten Haufen feiler Verewiger,
Dem schielen Auge kleiner Richter,
That'st du der Ewigkeit werth're Thaten,


Ta píseň má, jež zrodila se v bolu
a ptala se, zda dále půjdem spolu,
ta pěla Tobě naposled.
Já spatřil Tebe naposled.


Ke komu se přivinouti,
Kdo mě touhy sprostí?
Kdoby mě chtěl milovati,
Těká v dalekosti.


Neuer Orpheus deiner Zeiten!
Dessen wundervolle Seyten,
Ohn ein sonderlich Bemühn,
Bäum und Felsen nach sich ziehn;
Edler! = = wenn deine Liebe
Nicht die alte Freundschaft stört:
So nimm hin, was dir gehört,
Diese Frucht der treusten Triebe;
Kann gleich meiner Musen Lallen
Dir nicht, wie du mir, gefallen.


Zsigmond király nagy kevélyen
Végignéz a vitézségen,
Szemeit félig behúnyja,
És így kezdi cudar gúnnyal:


y a cuantos hoy el mundo tiene escritos,
en fama vence de mi fe el ejemplo,
que es mayor maravilla mi amor solo.


Мы встретились с нею в пустыне,
Утром в пустынСолнце палило песоТоропливо шел я — на Запад,
Она — на ВостоЛицо ее, полное светом,
Полное светом,
Словно сияло в лучах;
И таились вещие тайны
В глубоких очаНадеждой сердце забилось,
Сердце забилось,
Веря, что миг тот высок…
И мы молча прошли, я — на Запад,
Она — на Восто


Pohladím vranky, jako pěny
hned cvrnknou podkovou,
aťsi jsem synek opuštěný
s chaloupkou dochovou.


نعد أنفاسه ونحسبها
والليل فيه الظلام يلتطم
إذا خروج الحياة أجهده
تساقطت عن جبينه الديم
صدرٌ كصدر الخضم مضطرب
جحافل الموت فيه تزدحم
إن قام ملنا له بمسمعنا
أو نام خفت بوطئنا القدم
يرتاع من طول نومه الأمل
ويشتكيه الرجاء والسأم
كأنما الخوف من تردده
خيلٌ لها من رجائنا لجم
خلناه قد مات وهو في سنة
ونائم الجفن وهو مخترم
قد قلصت ثغره منيته
كأنه للحمام يبتسم


Wir nahmen Theil an deinen Freuden,
Desgleichen auch an deinen Leiden,
Denn unser Geist war gleich gesinnt.
So sind noch jetzo unsre Herzen.
Dein Glück und deine Freuden-Kerzen,
Und was dein Herz zur Lust entzündt;
Das giebt uns gleichfals viel Vergnügen,
Und wecket unsre Flöten auf.
Wir suchen dich nicht zu betrügen;
Die Regung hat hier freyen Lauf.


una mujer, entre ocasión y ruego,
mayor empresa fue que haber vencido
del mar el agua y del infierno el fuego.


为君三日废行程
一县官人是酒朋
共忆襄阳同醉处
尚书坐上纳银觥


Bůh mi dřímal v srdci, zdrtil mě svou nekonečností.


Vyznám, že jen u vás, školy živé,
Ctnost jsem spatřil v blesku věčitém;
Nač jste ale přitom podkrytem
Vlily do mne jedy tyto lstivé?


Du daurest mich noch sehr, nicht weil du dies verdienest,
Blos weil mich die Natur zum Mitleid aufgelegt
Und weil mein Herz das Bild, in dem du ehrlich schienest,
Aus großer Zärtligkeit in seinem Blute trägt.


Alsbalden fallen sie geworffen auß dem Himmel
mit schreckenden Getümmel.
Gleich wie die Fledermauß wenn jetzt die Sonn erwacht/
sich auß dem Staube macht:
Sie sind nicht mehr wie vor den Sternen gleich gestaltet/
geschnäbelt/ kahl/ veraltet/
mit Drachenhaut beschupt/ den Tigern gleich bezähnt/
mit Löwenmähn bemähnt/
Dreyleibig/ Horngefüst/ ihr Kleid die Wölffe kleidet/
ihr Zorn die Hunde neidet.


Pojď, svatý večere, a obejmi mne chladem,
mé srdce chvěje se a těká zmučeno
a divně zmateno – zda sytostí či hladem? –
chce sladkou moudrostí být upokojeno.


荒山藤束木皮棺
见此令人鼻骨酸
自是杏殇风易剪
不须惭痛泪阑干


No, zdrceno je slavně. Svět by žasl,
leč rány franckých pěstí se mu staly
už něčím všedním. Schvaluji to plně,


But ah! continu'd Doubts, returning Pains,
And num'rous Dangers wait the Fishing Swains.
Fond Hope with Dreams of fancy'd Gain delights,
And to new Toils their restless Minds invites.
The Fishers labour not on certain Ground,
But in a leaky Boat are tost around.
Here fierce succeeding Waves tumultuous beat,
Roar by their Sides, and swift Destruction threat.
Now murm'ring Winds disturb the careful Wight,
Now black'ning Clouds, and gath'ring Storms affright.
They tremble, who secure from Land behold
Contending Waves in angry Conflict roll'd.
No shelt'ring Coverts here the Swain befriend,
When Clouds condens'd in noisy Streams descend.
No Tree from cold bleak Winds, or falling Sleet,
Nor Shade secures from Autumn's sickly Heat.
Here to the scented Game no Dog can guide;
Their native Fish the circling Eddies hide,
And thro' the trackless Deep unseen they sportive glide.
Besides loud threat'ning Storms, and sudden Winds,
He meets vast Whales, and monstrous nameless Kinds.
The slender-woven Net, vimineous Weel,
The taper Angle, Line, and barbed Steel,
Are all the Tools his constant Toil employs;
On Arms like these the Fishing Swain relies.


Buď požehnán, kdo hlásá pravdu a lásku!
Však běda vám, kdož stojíte na Sionu věžích
a podle příkladu světa deptáte zákon!


Sie schwebten nieder. Jedem Heiligthume
Der Kunst umwebte Amor heil'ge Nacht.
Sieh, wie zu seiner Freundin hohem Ruhme
An seiner Fackel neuer Reiz erwacht!
Aus jedem Kunstwerk sprießet auf die Blume
Des Genius in sanfter, voller Pracht.
Vor Amor's Fackel glänzen auf – Ideen,
Die (glaubt's der Liebe!) Liebe nur kann sehen.


Cítě osten v slovích, Čeněk
Vece na to: „„Královno!
Nutno, aby posavadní
Shovívavosti se konec
Udělal. Na listopadu
Den desátý – již se nikdo
Netají s tím – zase valná
Hromada je svolána,
A sic do Prahy. Rozvažte,
Královno! Máme-li pak
Vydáni být v libovůli
Luzy hrubé, výtržné?““


Zde však můj zpěv se přenese přes řadu roků tří,
neb život Asry k závěru se chýlí;
mně zbývá zapěti jen konec.
Ó smutné zakončení, přesmutné,
však tají v sobě pravdu žití...
Pět závěr mní – zřít jak se naděj boří mnohá
neb končit zná jen silný muž a chladné srdce Boha!


هذيت بنا منذ ليلين ،
كنا هذيناك
كانت خديجة مفؤودةً بالغياب
هتفنا نسلي لها القلب ،
عينان مأخوذتان وتاريخها فضة النوم رأت ، أو تراءى لها ما رأت، زوجةً لإبنها ،
رأت ، أو هـذت ، أو هذينا لهقيل لها : يا خديجة هذا صغيرك العاشق الفتي  هيئ لك خذيه،
لئلا تأخذه الفتنة بالناس إلى خمرة التهلـكيا خديجة ، وأغويه ،
فليس له مهب سواك قيل لها ،
و كانت في الشهوة ،
في بهجة الصهد يتفصد تحت وطأة الكلام ،
في الريح وهي تمزج الطلع بالهواء ،
في بيت الحريق وهو يمحو ،
في ليلـها ، واهب الكوابيس ،
في ردهة الكهف ، فوهة للخراب يا خديجة  هذا فتاك ،
طريد الزنازن والحانات
خـذيه ، واجعليه خدينك الأثير ،
ودثـريه بشغفـك الباذخ
يدحمـك ، و يمنح نسلـك المجد ،
خذيه ، و اسدلي وشاحك في مهده ومثواه صغيرك الغر و فتاك الفاتن وفارسك المأخوذ بترف المعنى
قالوا ، يا خديجة ،
فـضي طفلـك المفتون
كي يجتاز محنتـه و يبرأ من رخام الكهف ،
فـضي وحشك المذعور كي يهوى و قالوا ، ضمخي شفتيه بالرؤيا لكي يهذي
و قالوا ، زيني بالزعفران يديه أو خديه مكتوب لـه  يبكي لـك ،
وله القطيفة وانخطاف الزيت في القنديل
و القفطان يبلى في بكاء النار قالوا ،
تسمعين اليوم فرحته الذبيحة وهو يزخر بالنصال
و كلما يهذي ، يرى القتلى وينتهب الطريق لهم
و أنت في انتحاب البرزخ اليومي بين الدفن و الأعراس
قالوا ، يا فرات الناس
وحدك تسمعين الماء يشخب دونـه و يموت من عطش ٍ
و وحدك تنهلين النوم والأحلام
سوف ينتاب الفتى هذيانـه ، ويقوده مـلـك ،
وتغفو أمة في ثوبـه ،
و ملاكـه السري يمضي شاهقاً وجلاً ،
وبين يديك يكتب ليلنا الأزلي ،
بين يديك  يهذي
عندما يهوي إليك
وكلما يهذي ويهدم هيكلاً ،
يهذي  ويبنينا  و يهدمنا يرى مستقبلاً فينا يهذي ،
عندما تخلو يداه من القرنفل و الحديد ،
وعندما يسري به ماء الحديقة
ينتشي في ثوبه ،
يحنو على كـتبٍ ويمحو قهوةً و يظل يهذربما تنتابه الرؤيا و يجترح المعاجز ،
يهتدي بالبرق
كي تـرمي السماء عباءة الفوضى وتنتخب الكتابة،
عله يزهو بهفلربما منحته أسماء وترياقاً لًيقرأ ،
ربما طارت به الحمى
ونـز الضوء من أطرافه ،
و مضى يهلهل سره في بهجة الأسماء،
ليلاً هاطلاً في زمهرير الروح ،
يهذي مثلما تفشي غيوم حبها للأرض


Da schaut, in tiefer Ueberlegung,
Garcia zögernd, halb besiegt,
Auf seinen Wirt; doch bald verfliegt
Die zarte, ungewohnte Regung;
Das Mitleid ist wie weggeblasen –
»Bah!« denkt er, »lauter glatte Phrasen,
Entschuldigungen, faule, hohle,
An mir verschwendet, armer Tropf!«
Reißt aus dem Gürtel die Pistole,
Jagt ihm die Kugel durch den Kopf,
Die lange schon für ihn gegossen –
Und Frauenstimmen hört er schrein.
Weib, Tochter stürzen rasch herein;
Doch er, von Pulverdampf umflossen,
In voller Mannesmajestät
Ruft ihnen zu: »Ihr kommt zu spät!
Es war in Jenes Rat beschlossen,
Der mich zum Richter eingesetzt. –
Laß deine Donner niederbrausen,
O Herr, ich bin gerächt! – Und jetzt
Betrachtet ihn mit Stolz und Grausen,
Den allerletzten von den Sieben.
Dann, euch begrüßend, meine Lieben,
Darf ich getrost die Hände falten –
Ich habe treulich Wort gehalten!
Ich bringe dir ein Prachtgeschmeide,
O Weib, zu deinem Trauerkleide:
Sieh her, vollendet ist es schier
Und deiner würdig, wenn ich hier
Ein letztes Ohr herunterschneide.«


Ayant mis les soldats au pas sacramentaire,
Ayant mis les curés au pas réglementaire,
Et logé les Vertus au train régimentaire;


Wir haben für die Alten
Die Prisken sonst gehalten,
Die Casken für bejahrte
Mit langem greisem Barte.


Oly édes, gazdag volt a nap,
Mint a málna s a méz
S bár régesrégen nyugta jött,
A nyughatatlan kis csapat
Pihenni mégse kész.
Állunk az erdészház előtt,
Kicsit tanácstalan,
Le kellene feküdni már:
Csak ez, mi hátra van.
Csak ez... Ámde szívünk szorul:
Mért ment le ez a nap?
Mikor jön vissza ez a nyár?
Oszlik az így összeszokott
Kicsiny testvér-csapat?
Körös-körül nő a homály,
A fenyves feketül -
Erőltetett a hangulat,
A csend ránknehezül.
S ekkor hirtelen kiszakad,
Hogy messze hallani,
Egy lány szívéből a sikoltás:
„Legyen még valami!”


¡Oh, perdido primero
Tras un jabalí fiero,
No te pierdas ahora
Tras esa, que te huye, cazadora!
La luz le ofreció una Ninfa,
Que en duda pone a los cerros,
A cuál se deban sus rayos,
Al Sol o a sus ojos bellos.
De tres arcos viene armada,
El uno contra los ciervos,
Contra los hombres los dos,
Blanco el uno, los dos negros.
De un cordón atraillado
Un diligente sabueso,
El viento solicitaba,
Y desafiaba al viento.
Apenas vio al joven, cuando
Las cumbres vence huyendo;
Él la sigue, ambos calzados,
Ella plumas y él deseos.
¡Oh, perdido primero
Tras un jabalí fiero,
No te pierdas ahora
Tras esa, que te huye, cazadora!
Flores le valió la fuga
Al fragoso, verde suelo,
Varias de color, y todas
Hijas de su pie ligero.
A las malezas perdona
Mal su fugitivo vuelo.
Ellas, sí, al coturno de oro
Engastes del cristal tierno.
«¡Oh, cobarde hermosura!
—Dice el garzón, sin asiento—
No huyas de un hombre más
Que sabes huir del tiempo.»
Volviendo los ojos ella
Por flecharle más el pecho,
De que le alcance aún su voz
Acusa al aire con ceño.
¡Oh, perdido primero
Tras un jabalí fiero,
No te pierdas ahora
Tras esa, que te huye, cazadora!


تباركَ اللهُ ذو الجلالِ لقد
أدهشَ عقلي زمانُنا الفاسدْ
مصادراتٌ جرتْ وسفكُ دِما
وأصلُها ضربُ كافرٍ واحدْ


Grazïosa, gentile anima lieta
che fai fede fra noi quanto sien belle
l'alte forme celesti, onde le stelle
prendon dal corso suo principio e meta,


O Jüngling, sei weise, verwein nicht vergebens
Die fröhlichsten Stunden des traurigen Lebens,
Wenn flatterhaft je dich ein Mädchen vergißt.
Geh, ruf sie zurücke, die vorigen Zeiten!
Es küßt sich so süße der Busen der zweiten,
Als kaum sich der Busen der ersten geküßt.


Hier kann ich tanzen kreuz und quer,
Frei bin ich hier, was will ich mehr?
Lieb Kind, leb wohl! ich danke sehr.«


— Eh, rapaz!
Um cálice de absinto
para imitar Verlaine e os poetas maldito
(Mas cautelosament
Aqui não se toleram mitos!
Há ladrões!  Fechem as casas!)


Ach, škoda že to dlouho potrvá,
než proti vám se zmírní naše vzdory!
my hudlaři jsme v mnohém teprva,
v čem bychom mohli na vás míti vzory.


Der Müller denket schnell,
Er denkt der Nägel nicht,
Die Nägel klingern hell,
Zum armen Knaben spricht:
»Es ist wohl schwer dein Geld,
Ich nehm dir ab dein Geld.«


«Mily hideg vagy, vőlegényem,
Csak egyetlen csókod’ kérem.
El kell válnom, int az óra,
Hajolj hoznám csak egy szóra,
Csak egy csókot bucsuzóra!»


Когда безстрастна ты, мой свѣтъ, въ очахъ другова,
Онъ смотритъ на тебя съ почтеніемъ однимъ,
Пусть тотъ изъ устъ твоихъ не слытитъ жарка слова,
Не мучитъ то ево, не властвуешъ ты имНо ахъ моей душею,
Не твой ли взоръ владѣлъ,
Какъ звать тебя своею,
Я щастіе имѣлъ?
Владѣешь и теперь равно ты мной какъ преждѣ,
Равна въ моихъ глазахъ и страсть моя нова,
Гдѣ ты протекши дни въ утѣхахъ и надеждѣ?
Куда дѣвались вы и нѣжныя слова?
Безъ чувствія внимаешь,
И рѣчь мою и стонВсе хладно принимаешь,
Прошелъ мой сладкій сонВоспомни тѣ часы, въ которы сердцемъ тая,
Желала проводить весь вѣкъ свой ты со мной,
Въ которы средь забавъ минуты пролетая,
Казались коротки когда я быль съ тобоИ очи то казали,
Какъ я тобой любимъ,
Ни разу не сказали,
Что милъ не буду имВозмогъ ли бъ о тебѣ заочно я повѣрить,
Что ты противъ меня такъ стала холодна,
Во мнѣ мои глаза не могуть лицемѣрить;
Моя лишь только кровь горитъ теперь однНе только разговоровъ
Лишился я твоихъ,
Лишенъ твоихъ и взоровъ,
Не вижу страсти въ нихДо нынѣ думаль я, что мнѣ твой нравъ извѣстенъ,
Анъ нѣтъ извѣстно то, что суетно люблКолико мнѣ твой взоръ, дражайшая прелестенъ,
Толико я теперь мученія терплНо слово хоть и ложно,
И жаръ твой нынѣ лживъ,
Забыть тебя не можно;
Доколѣ буду жив


l'aura suave murmurando move
le novellette frondi, e nulla piega
il tronco o ramo, anzi spirando il fove.


Ecco ch' io già discioglio
Gli antichi nodi, e nuovi homai non temo,
Sì del passato duol pavento, e tremo,
E qual sicuro in porto
D' alta tempesta le reliquie accoglio
Saggio nocchier da' primi rischi accorto,
E i miei sparsi pensier chiamo, e conforto,
Che, se talor di cara usata gioia
Le già spente faville avviva e desta
A le mie paci infesta
Dolce memoria, e i miei riposi annoia,
L' alma la scaccia, e 'n van d' opporsi prova
Vecchia dolcezza a fresca doglia, e nova.


Tenť nad ostatní z lidu povznesen
a odpověden pouze sobě sám,
jet Jovišovi přímo podoben,
až v nebe sahá jeho ducha chrám
a z věků do věků svou šlehá září!
Pryč, Jophone, sám odsoudil ses, lháři!“


A tak jsi žil jen v budoucnosti zoři
jak maják, jehož záře chví se v moři,
než velké jitro lidstva z vln se vznoří.


Datime a piena mano e rose e zigli,
spargete intorno a me viole e fiori;
ciascun che meco pianse e' mei dolori,
de mia leticia meco il frutto pigli.


	Fugga, chi sa, dove non regni morte,
e non si fugga chi aspetta soccorso,
po' che la morte sì 'l mondo spaventa.
O turba umana, è nova questa sorte?
Non fu trafitto Adamo da tal morso?
E ciaschedun convien che così senta.
Sapriemi dir chi più qui s'argomenta,
se mai nessun poté fuggir da questa?
Fuggì mortal tempesta
Abràm, Isàch, Iacòb e Moisè,
Aaron e Iosèph e Iosuè,
Maccabeo, Sangàr e Gedeone,
Davìd e Salamone,
Isaia, Ezechielle,
Ieremia, Eliseo e Danielle?
E qual già mai fu ne la vecchia legge,
che non venisse a tal condizione?
Nessun vivo si legge,
se già non fosse Enoch con Elia,
che son là dove a Dio s'offese in pria.


Gleich schön sind wir, die schönsten drei von allen,
Gleich Seiten von Krystallen,
So sind wir gleich und fest verbunden
Zu deinen frohen Stunden,
So gleich sind wir, dir eifrig zu gefallen,
Des Volkes Wohlgefallen.


بسَيفِ الدَّولَةِ اتسَّقَتْ أمُورٌ
رأيْناها مُبَدَّدَةَ النَّظامِ
سَما وحمى بني سامٍ وحامٍ
فلَيْسَ كمثلِهِ سامٍ وحامِ


حَدِيقَةُ ياسَمِينٍ لا
تَهِيمُ بِغَيْرِها الْحَدَقُ
إِذَا جَفْنُ الغَمَامِ بَكَى
تَبَسَّمَ ثَغْرُها اليَقَقُ
كأَطْرَافِ الأَهِلَّةِ سا
لَ فِي أثْنائِها الشَّفَقُ


A prales volá, nemožno se klamat,
to prales volá „ahó“ hluboce,
tlí v temnu dějství mlčenlivých dramat
a časem kane shnilé ovoce.


Syn bretonského přišel vévody
v ten starý hrad zabloudiv jako ty,
však věčně kletý byl to pro mě den!
Byl spanilý a mladý, jeho mrav
byl rytířský a svůdný. Zahořel
pro dítě moje láskou, moje dceř
jej milovala též... Nuž, za ženu
ji pojmul, odved’ mi ji daleko
do svého kraje, v zámek u moře.
Já zůstal zde a ve své tesknotě
jsem šťasten přec byl, domnívaje se,
že ona šťastna. Listy psávala
mi občas plné něhy dětinné
a o svém choti s velkým nadšením
vždy mluvívala. Nikdy nezvala
mě však, bych navštívil ji, nikdy též
mi neodpověděla, zval-li jsem
ji k sobě na návštěvu. Plynula
tak léta pomalu. Tu zjevil se
zde v této síni jednou na večer
zjev bledý, zbědovaný: moje dceř!
Jak žebračka tu stála, rozedrán
šat její byl a obuv neměla
a dítě svoje nesla, znavena
až k smrti dlouhou poutí cizinou
a štkajíc prosila mě: „Nech mě zde
kdes v koutku v míru zemřít, v domě tom,
kde šťastna byla jsem zde v síni té,
kde o lásce mi mluvil bez konce,
ten, který zapudil mě nešťastnou!“
A objímala moje kolena
a pomalu mi vypravovala
tak dlouhá muka, která snášela!


Ja, ja, man weiß oft selbst nicht wie,
So kommt man in die Jahre;
Pardon, mein Schatz, hier haben Sie
Schon eins, zwei graue Haare! –


风卷千林夜雪晴
九华山下月微明
不须更觅唐昌蕊
树树珑璁玉刻成


Mühsam von dem Hund geführt,
Bittet er nun von dem Rathe
Seinen Lohn, daß er verrathen,
Was des Himmels Witt'rung führt.


Die Staatsverträge sind Papier,
Drum ist auch ein Kurs ihnen eigen,
Die Krakauer gehen sehr mit Verlust,
Doch die von Ferrara steigen.


少妆银粉饰金钿
端正天花贵自然
闻道禁中时节异
九秋香满镜台前


Ao ciíme da tua boca, quando calas
Ao silêncio dos teus olhos, quando choras
E aos teus braços nus, quando me abraças
E ao teu ventre que é tão breve quando part
E às tuas esperanças vãs que eu alimento
A ao ópio do teu sonho onde me tardo,
E a ti onde, afinal, não aconteç


Il est vrai, le génie a ses vicissitudes.
Mon crâne ossianique aux lauriers destiné
Du bonnet d'âne alors fut parfois couronné.
Mais l'on voyait déjà ce dont j'étais capable.
J'avais d'écrivailler une rage incurable ;
Honni de mes pareils, moulu de coups de poing,
Je rimais à l'écart, accroupi dans un coin.
Dès l'âge de quinze ans, sachant à peine lire,
Je dévorais Schiller, Dante, Goethe, Shakspeare ;
Le front me démangeait en lisant leurs écrits.
Quant à ces polissons qu'on admirait jadis,
Tacite, Cicéron, Virgile, Horace, Homère,
Nous savons, Dieu merci ! quel cas on en peut faire.
Dans les secrets de l'art prompte à m'initier,
Ma muse, en bégayant, tentait de plagier ;
J'adorais tour à tour l'Angleterre et l'Espagne,
L'Italie, et surtout l'emphatique Allemagne.
Que n'eussé-je pas fait pour savoir le patois
Que le savetier Sachs mit en gloire autrefois !
J'aurais certainement produit un grand ouvrage.
Mais, forcé de parler notre ignoble langage,
J'ai du moins fait serment, tant que j'existerais,
De ne jamais écrire un livre en bon français ;
Tu me connais ; tu sais si j'ai tenu parole.


Dieses Denkmals ihrer Liebe
Freuet einst sich dann die Welt,
Wenn ich weinend mich betrübe,
Daß sie, ach! der todten Liebe
Dieses Denkmal aufgestellt!


Wer blickt herab – herauf auf unsre Bühne?
Wo ist der Patriot, dem nicht
Der Hochgedanke Carl aus jeder Miene
Wie Sonnenglanz aus leichten Wolken bricht?
Wer denkt nicht heut den milden Strom der Gnade,
Der sich vom Stuhle Carls auf unser Land ergoß –
Nicht seine Huld, die mild
Wie Licht auf unsre Pfade,
Wohlthätig auf uns niederfloß?
Sprich du, sein Volk, zu welchem Stande
Hat diese Huld sich nicht herabgeneigt?
Der Groß' und Kleine in dem Lande,
Der Arme, wie der Reiche, zeugt. –
Als jüngst der Wintergott mit fürchterlicher Strenge
Durch Deutschlands Zonen grimmig fuhr,
Da lag sie wie erstarrt, die ächzende Natur.
Es kamen Dürftige in wimmelndem Gedränge
Und schrieen Hilfe! Carl, an Vatermilde reich,
Sprach: Kommt, ihr Dürftigen, erquickt und wärmet euch! –
Doch Thaten, die zum Himmel aufgeflogen,
Vom Thatenschätzer schon gewogen
Mit ihres Lohnes Schwergewicht,
Entweiht ein menschliches Gedicht.


Slyšíte, uhelní králové,
slyšíte podzemní hřmění?
Bludištěm štol Hrůza prochází,
vraždí tam, vraždí a plení!


Majestad soberana, en quien el cielo
tanto valor encierra y saber tanto,
que ya a la envidia sobras, ya al espanto,
hollando sabio el mar, valiente el suelo.


Lobsinget seinem Namen,
Und strebt ihm nachzuahmen,
Ihm, dessen Gnad' ihr nie ermeßt:
Der alle Welten segnet,
Auf Gut' und Böse regnet
Und seine Sonne scheinen läßt!


»Gott hats gewollt! Ach stirbst du schon?
Verzeihung mir und dir!
Leb wohl, du Held, du Schmerzensohn!
Laß diese Locke mir!«


Kommt, tröstet mich, ihr alten Tage,
Und last euch einmahl wiedersehn,
Sonst muß ich bey so scharfer Plage
Den Tod um Hülf und Rettung flehn.
Ihr martert mein bedrängtes Herze,
Ihr seyd es, was mein Leid verstärckt,
Denn wüst ich nichts von eurem Schmerze,
So hätt ich kaum die Noth gemerckt.


Am sonnig weißen Gartenhaus,
Da reifet Traub an Traube,
Die sanfte Schöne tritt heraus
Und prüft die schwere Laube;
Dem blauen Blick des Weibes gleicht
Der Beeren dunkle Menge;
Wohin ihr freundlich Auge reicht,
Lacht freundliches Gedränge.


godi però ch'io son quel Federico
ch'adori et ami, figlio del gran rege,
sopr'ogni re per sua virtù exaltato,
el qual te parlo, e nota quel ch'io dico:
se 'l cielo a mio dominio stato elege,
serrai nell'ombra mia ben collocato.
E ciò ditto, voltato
fu in altra parte, ond'io dal sonno tolto
trovaimi sì felice e sì giocondo,
che fin che vivo al mondo
arò contento il core e lieto el volto.


Allein was quält mich die Zukunft; Weg ihr vergeblichen Sorgen,
Laß mich der Wollust geniessen die jetzt der Himmel mir gönnet,
Laß mich das fröliche Landvolk in dicke Haynen verfolgen
Und mit der Nachtigall singen, und mich beym seufzenden Giesbach
An Zefirs Thönen ergötzen. Ihr dichten Lauben, von Händen
Der Mutter der Dinge geflochten! ihr dunkeln einsahmen Gänge
Die ihr das Denken erhellt, Irrgärten voller Entzückung
Und Freude, seyd mir gegrüsst! Was für ein angenehm Leiden
Und Ruh und sanftes Gefühl durchdringet in euch die Seele!
Durchs hohe Laubdach der Schatten das streichende Lüfte bewegen,
Worunter ein sichtbares Kühl in grünen Wogen sich wälzet,
Blickt hin und wieder die Sonne, und übergüldet die Blätter,
Die holde Dämmrung durchgleiten Gerüche von Blüthen der Hecken
Die Flügel der Westwinde duften. In überirrdischer Höhle
Von krausen Sträuchen gezeugt, sitzt zwischen Blumen der Geißhirt
Bläst auf der hellen Schalmey, hält ein, und höret die Lieder
Hier laut in Buchen erthönen, dort schwach, und endlich verlohren,
Bläst, und hält wiederum ein. Tief unter ihn klettern die Ziegen
Am jähen Absturz der Kluft, sie reissen an bittern Gestäude,
Theils irren sie oben im Klee des Thals; Ihr bärtiger Ehmann
Ersteigt die über den Teich sich neigende Weide, beraubt sie
Der bläulichen Blätter und schaut von oben ernsthaft herunter.
Mit leichten Läuften streicht jetzt ein Heer gefleckter Hindinnen
Und Hirsche mit Ästen gekrönt durch grüne rauschende Büsche
Setzt über Klüfte, Gewässer und Rohr. Moräste vermissen
Die Spur der fliegenden Last. Gereitzt vom Frühling zur Liebe
Durchstreichen muthige Rösse den Wald mit flatternden Mähnen,
Der Boden zittert und thönt, es strotzen die Zweige der Adern,
Ihr Schweif empört sich verwildert, sie schnauben Wollust und Hitze
Und brechen, vom Ufer sich stürzend, die Fluth der Ströme zur Kühlung.
Dann setzen sie über das Thal auf hohe Felsen und schauen
Fern über den niedrigen Hayn aufs Feld durch seegelnde Dünste
Und wiehern aus Wolken herab. Jetzt eilen Stiere vorüber,
Aus ihrer Nasen raucht Brunst, sie spalten mit Hörnern das Erdreich
Und toben im Nebel von Staub. Verschiedne taumeln in Höhlen
Und brüllen dumpficht heraus, verschiedne stürzen von Klippen.
Aus ausgehöltem Gebürge fällt dort mit wilden Getümmel
Ein Fluß ins büschichte Thal reisst mit sich Stücke von Felsen
Durchrauscht entblössete Wurzeln der untergrabenen Bäume
Die über fliessende Hügel von Schaum sich bücken und wanken;
Des Waldes Laubgrotten thönen umher, und klagen darüber.
Es stutzt ob solchem Getöse das Wild und eilet von dannen,
Sich nahende Vögel verlassen, im Singen gehindert, die Gegend
Und suchen ruhige Stellen, wo sie den Gatten die Fühlung
Verliebter Schmerzen entdecken in pyramidnem Gesträuche
Und streiten gegen einander mit Liedern von Zweigen der Buchen.
Dort will ich lauschen und sie sich freun und liebkosen hören.
Fließ sanft o gläsernes Flüßchen! still! ächzende Zefirs im Laube
Schwächt nicht ihr buhlrisches Flistern. Schlagt laut Bewohner der Wipfel
Schlagt, lehrt mich euren Gesang! Sie schlagen; Symphonische Thöne
Durchfliehn von Eichen und Dorn des weiten Schattensaals Kammern
Die ganze Gegend wird Schall. Der Fink, der röthliche Hänfling
Pfeift hell aus Buchen. Ein Heer von tulpenfarbgen Stieglitzen
Hüpft hin und wieder auf Strauch, beschaut die blühende Distel,
Ihr Lied hüpft frölich wie sie. Der Zeisig klaget der Schönen
Sein Leiden aus Zellen vom Laub. Vom Ulmbaum flötet die Amsel
In hohlen Thönen den Baß. Nur die geflügelte Stimme
Die kleine Nachtigall weicht aus Ruhmsucht in einsahme Gründe
Durch dicke Wipfel umwölbt, der Traurigkeit ewige Wohnung,
(Worinn aus Lüften und Feld der Nacht verbreitete Schatten
Sich scheinen verenget zu haben, als sie Auroren entwichen)
Und macht die schreckbare Wüste zum Luftgefilde des Waldes.
Dort tränkt ein finsterer Teich ringsum sich Weidengebüsche
Auf Ästen wiegt sie sich da, lockt laut und schmettert und wirbelt
Daß Grund und Einöde klingt. So rasen Chöre von Sayten.
Jetzt girrt sie sänfter, und läuft durch tausend zärtliche Thöne
Jetzt schlägt sie wieder mit Macht. Oft wenn ihr Liebling durch Vorwitz
Sich in belaubten Gebaur des grausamen Voglers gefangen
Der fern im Lindenbusch laurt; Denn ruhn der Lustlieder Fugen
Denn fliegt sie ängstlich umher, ruft ihrer Wonne des Lebens
Durch Klüfte, Felsen und Wald, seufzt unaufhörlich und jammert
Bis sie für Wehmuth zuletzt halbtodt zum Hecken herabfällt
Worauf sie gleitet und wankt mit niedersinkenden Haupte.
Da klaget um sie der Schatten des todten Lieblings, da dünkt ihr
Ihn wund und blutig zu sehn. Bald thönt ihr Jammerlied wieder
Sie setzt es Nächte lang fort und scheint bey jeglichen Seufzer
Aus sich ihr Leben zu seufzen. Die nahen sträuchichten Hügel
Hierdurch zum Mitleid bewogen, erheben ein zärtlich Gewinsel.


Wie rein die Stirn sich hebt,
Die Wangen strotzend leuchten,
Die Unterlippe, als zum Kuß geformt,
Ein Rosenblatt, sich schwellend hebt,
Vom Oberlippchen zierlich überrandet
Und Wang und Kinn mit ihren Grübchen
Zur strengen Schönheit fügen süßen Reiz!
Du bist schön, o Kleine!
Und wirst es mehr noch sein, wenn nicht mehr klein.


Da fome já não se fala
- é tão vulgar que nos cansa -
mas que dizer de uma bala
num esqueleto de criança?


Postavil se Boubín na široké paty,
divně zachmuřil se jako žalem jatý,
v zkamenělých ňadrech srdce mu se chvělo,
oči náhle vlhly, mračilo se čelo.


So lang als dieser Baum wird Laub und Schatten geben;
So lange müsse auch der Held Augustus leben!


Jamás tuvo la luz tanta blancura,
como esta paz cuyo fervor estivo
doró la mies que en el silencio activo,
las presencias del júbilo apresura.
Fermenta en su virtud la levadura
del nuevo pan, que resurrecto y vivo,
se ofrecerá a los hombres en el divo
manjar en que el amor se transfigura.
Por recibirlo, la desnuda mesa
cubre su ser de majestad ilesa.
El aire en su redor fulge y aclara,
y en una oculta palidez divina,
la potestad del corazón se inclina,
como ante el sacro resplandor de un ara.


V kaleidoskopu snů, tak pestře vzňatém,
já hrdou, božskou Svobodu jsem plaše zřel,
jak tiše dumala na trůně zlatém,
při hymnu geniů,
jichž tlum kol v záři čarovné se chvěl.


Nimm mich, Liebster, in dein Reich,
Mach mich den Erlösten gleich.
Nimm mich aus der Trauerhöhle,
Jesu, Bräutgam meiner Seele.


I' sì mi ispecchio nel tuo gentil viso,
dove mie gloria ha lucenti occhi lieti;
i' sì mi specchio nel leggiadro riso,
per cui i mie sensi istanno tutti cheti.
Specchiomi nel parlar di paradiso,
che tu fai col parlar, onde m'asseti
d'un amor che 'n te piove gentilezza,
onestà, leggiadria, somma bellezza,
la chioma fresca intorno a quella fronte,
le vaghe ciglia sì leggiadre e conte».


Colhermos juntos
tão sentido
e doce


Adtál mézet, virágot is;
Megátkozzalak-e téged,
Hogy te sem adsz ingyen semmit;
Ernyőd ára: kígyó, méreg...


Von Gott zu reden, Mensch, ist gut, wenn's gut geschicht,
Doch der tut besser, wer von Herzen zu Gott spricht,
Am allerbesten ist's, wenn man kann schweigend hören,
Was Gott uns selber hat zu sagen und zu lehren.


Es kommt der lieblichste der Lenze,
Von Glanz umringt,
Doch alle Kränze, die er bringt,
Sind Todtenkränze.


tiene genio


Nimm, O Churfürst, Dir die Zeit,
Thu nur jetzund an die Seit
Des verwirrten Krieges Sorgen,
Dieser Tag, so Dich der Welt
Und Dich uns geschenckt, O Held,
Die gewünschte Stund' ist morgen.


A tak s tím, co zve se „heslo“,
s tím, co „zásluha“ si říká,
neb jen s pustým hladem očí,
žrali. Bědná republika
sem tam o pomoc zrak točí.
Mlčela. A bez mála
jen tak tak, že dýchala.


Und, Herze, willst du ganz genesen,
Sei selber wahr, sei selber rein!
Was wir in Welt und Menschen lesen,
Ist nur der eigne Widerschein.


César le halló, pero la causa ignoro
de haceros tan curiosa y importuna,
aunque os parezca femenil decoro.


Však nebyla zde k upomínkám chvíle. –
Aj advokát již ke mně klusem kvapil
a moje páže bez omluvy lapil
a v tance vír mne zpola mocí nes’. –
Ó, čemu u nás přezdívají „ples“!
Kotouče prachu nad hlavou nám víří,
vše strká se a rejdí zběsile,
ten letí sem a druhý nazpět míří
a třetímu v bok vráží nemile.
Rej nesmyslný, – bláznů závod pravý –
však naše dámy jenom tak se baví. – –
Pot horký splýval proudem po mé skrání
a rytíř můj – ten neznal slitování. –
Konečně přece ustál – bohu dík!
v odlehlý pokoj uvedl mě dvorně. –
U plných sklenic seděli tam svorně
pan purkmistr i suchý lékárník
a otec můj (já otce s sebou vzala).
Zde bavili se moudrým hovorem. –


mientras que tú sales del mar, desnuda,
y regresas al mundo llena de sal y sol,
reverberante estatua y espada de la arena.


Tak to chodí měsíc, rok a léta,
křížem krážem ve svět z domova,
vždyť nám všady říše boží zkvétá,
kde je ruka k ráně hotova.
Ale ne tak – dobré lidi bít,
jenom právo hájit, křivdu mstít,
a kde hlahol příbuzné zní řeči,
tam je k zápasu chuť ještě větší.


Mladý cikán housle chopil
bujaře,


To bude slavný sabat duší zkonejšených v sen,
v němž splynění v jeden tón a v jednom touhy chvění.
Ó, pojď a přivři zrak, jenž slzou štěstí zarosen,
a podej ret, bych vypěl lásku v polibení.


Мне снятся поразительные снОни всегда с действительностью слиты,
Как в тающем аккорде две струнТе мысли, что давно душой забыты,
Как существа, встают передо мной,
И окна снов гирляндой их обвитОни растут живою пеленой,
Чудовищно и страшно шевелятся,
Глядят — и вдруг их смоет, как волноМгновенье мглы, и тени вновь теснятсЯ в странном замк Всюду тишинЗа дверью ждут, но дверь открыть боятсНе знаю, кт Но знаю: тишь страшнИ кто-то может каждый миг возникнуть,
Вот, белый, встал, глядит из-за окнИ я хочу позвать кого-то, крикнутНо все напрасно: голос мой погаПостой, я должен к ужасам привыкнутВедь он встает уже не первый раВзгляну Уше Какое облегченье!
Но лучше в сад пойт Который час?
На циферблате умерли мгновенья!
Недвижно вс Замкнута глухо дверЯ в царстве леденящего забвеньНет «после», есть лишь мертвое «теперь»Не знаю, как, но времени не сталИ ночь молчит, как страшный черный зверВдруг потолок таинственного зала
Стал медленно вздыматься в высоту,
И принял вид небесного провалВсе выш Вот заходит за черту
Тех вышних звезд, где Рай порой мне снится,
Превысил их, и превзошел мечтНо нужно же ему остановиться!
И вот с верховной точки потолка
Какой-то блеск подвижный стал светиться: —
Два яркие и злые огонькИ, дрогнув на воздушной тонкой нити,
Спускаться стало — тело паукРаздался чей-то резкий крик: «Глядите!»
И кто-то вторил в гуле голосов:
«Я говорил вам — зверя не будите»Вдруг изо всех, залитых мглой, углов,
Как рой мышей, как змеи, смутно встали
Бесчисленные скопища голоА между тем с высот, из бледной дали,
Спускается чудовищный паук,
И взгляд его — как холод мертвой сталКуда бежать! Видений замкнут круМучительные лица кверху вздернув,
Они не разнимают сжатых руИ вдруг, — как шулер, карты передернув,
Сразит врага, — паук, скользнувши вниз,
Внезапно превратился в тяжкий жерноИ мельничные брызги поднялисВсе люди, сколько их ни есть на свете,
В водоворот чудовищный сплелисИ точно эту влагу били плети,
Так много было бешенства кругом, —
Росли и рвались вновь узлы и сетНевидимым гонимы рычагом,
Стремительно неслись в водовороте
За другом друг, враждебный за врагоКак будто бы по собственной охотВкруг страшного носились колеса,
В загробно-бледной лунной позолотМетется белой пены полоса,
Утопленники тонут, пропадают,
А там, на дне — подводные лесВстают как тьма, безмолвно вырастают,
Оплоты, как гиганты, громоздят,
И ветви змеевидные сплетаюВверху, внизу, куда ни кинешь взгляд,
Густеют глыбы зелени ползущей,
Растут, и угрожающе молчаМеняютс Так вот он, мир грядущий,
Так это-то в себе скрывала тьма!
Безмерный город, грозный и гнетущиНеведомые высятся дома,
Уродливо тесна их вереница,
В них пляски, ужас, хохот и чума…
Безглазые из окон смотрят лица,
Чудовища глядят с покатых крыш,
Безумный город, мертвая столицИ вдруг, порвав мучительную тишь,
Я просыпаюсь, полный содроганий, —
И вижу убегающую мышь —
Последний призрак демонских влияний!


何处惊麇触祸机
烦君遣骑割鲜肥
秋来多病新开肉
粝饭寒菹得解围


Du sichst mir zu/ Vulkan/
wie ich die Venus herze/
und/ weil du meinst/ ich scherze/
wie wirstu heissen? Pan.


君到临邛问酒垆
近来还有长卿无
金徽却是无情物
不许文君忆故夫


Pretenciosa, ornamenta la exigencia,
con idílico objeto perseguido:
hombre culto, cabal, bien parecido,
y baluarte de amores y decencia


Und aus dem wunderschönen Bund
Entspringen möcht das Glück,
Blieb in dem tiefen Herzensgrund
Die Liebe nicht zurück.


Nu, před trůnem už práskne Posa mnohý
kurážně bičem až to zafičí,
však dosud markýzi se třesou nohy,
když před mocnými stane voliči.


Není paní, není dívek tady –
jsou jen ženy sluncem opojené,
které touží vejít do zahrady
Astarté od věků zasvěcené.


Mientras los niños crecen, tú, con todos los muertos,
poco a poco te acabas.
Yo te he ido mirando a través de las noches
por encima del mármol, en tu pequeña casa.
Un día ya sin ojos, sin nariz, sin orejas,
otro día sin garganta,
la piel sobre tu frente agrietándose, hundiéndose,
tronchando obscuramente el trigal de tus canas.
Todo tú sumergido en humedad y gases
haciendo tus desechos, tu desorden, tu alma,
cada vez más igual tu carne que tu traje,
más madera tus huesos y más huesos las tablas.
Tierra mojada donde había tu boca,
aire podrido, luz aniquilada,
el silencio tendido a todo tu tamaño
germinando burbujas bajo las hojas de agua.
(Flores dominicales a dos metros arriba
te quieren pasar besos y no te pasan nada).


tal commo perla o claro rubí,
e vuestra vista társica e benigna,
a cuyo esguardee merçed me di.


Pusta noc; ta v mracích
luna pohasíná,
na zašlou mě lásku
truchle upomíná.


così di vaghe donne un lieto stuolo,
che danno più che il sol splendore al giorno
col chiaro lume de' begli occhi solo,


Ach Freund! sie flieht, die Ungetreue!
Und sie besaß mein Herz.


Dann seufzen wir vergebens
Uns jeden Augenblick
Des ungenoßnen Lebens
Mit bangem Ach zurück.
Drum folget mir und weihet
Euch jetzt der Fröhlichkeit!
Und dann, im Winter, freuet
Euch der genoßnen Zeit.


La cruz del sur se echa en una nube
y me mira con ojos diamantinos
mis ojos más profundos que el amor,
con un amor de siempre conocida.
Estuvo, estuvo, estuvo
en todo el cielo azul de mi inmanencia;
eran sus cuatro ojos la conciencia
limpia, la sucesiva solución de una hermosura
que me esperaba en la cometa,
ya, que yo remontaba cuando niño.
Y yo he llegado, ya he llegado,
en mi penúltima jornada de ilusión
del dios consciente de mí, mío,
a besarle los ojos, sus estrellas,
con cuatro besos solos de amor vivo;
el primero, en los ojos de su frente;
el segundo, el tercero, en los ojos de sus manos,
y el cuarto, en ese ojo de su pie de alta sirena.
La cruz del sur me está velando
en mi inocencia última,
en mi volver al niñodiós que yo fui un día
en mi Moguer de España.
Y abajo, muy debajo de mí, en tierra subidísima,
que llega a mi exactísimo ahondar,
una madre callada de boca me sustenta,
como me sustentó en su falda viva,
cuando yo remontaba mis cometas blancas:
y siente ya conmigo todas las estrellas
de la redonda, plena eternidad nocturna.


Na noite tão preta como carvão
A gente falava de assombração


Jetzt weißt du das Andre, das uns verstößt,
so oft wir's im Dunkel erfaßt;
von dem, was du sehntest, bist du erlöst
zu etwas, was du hast.
Unter uns warst du von kleiner Gestalt,
vielleicht bist du jetzt ein erwachsener Wald
mit Winden und Stimmen im Laub. –
Glaub mir, Gespiel, dir geschah nicht Gewalt:
Dein Tod war schon alt,
alt dein Leben begann;
drum griff er es an,
damit es ihn nicht überlebte.


Lo blanco pinto sopra la tempesta
e 'l pomo che tu porti per cimero,
tri doni propiati a cavalero
en ti compluti çascun manifesta:


倒尽鸱夷酒更沽
西风吹兴渺江湖
客中剩喜身强健
岁岁秋香看紫萸


Da schüttelt Frost den Kaiser:
»So tief – die Erde rot?
Herr Christus, lösche die Farbe:
Ich tat's auf dein Gebot.«


Or, poi che tolta m'è la santa luce,
che ne mostrava la via nelle ambage,
veggo restarmi in tenebre confuso.


U hřbitova mládec skočí s oře,
vejde, hledá... marné hledání,
jenom tráva roste všady spoře,
božím pláštěm všecko zaclání.
Kde však hroby?... v jednom pořadí –
čas vše stejně srovná, uhladí,
nuže, všickni, jak tu spíte v tichu,
pokoj vám – nás Bůh ať chrání hříchu!


Faction (that ) is no longer fear'd,
Her Heads are lopp'd, and all the Wounds are sear'd;
When innovating Schemes successful prove,
They do but fasten, what they would remove.


Od moře k moři stojí germánská vojska...
Za nimi daleko překrásná leží země...


Entre sus claustros húmedos, se inmola día y noche
por ese mundo ingrato que le asesta un reproche
Inmóvil ermitaño sin gesto y sin palabras,


Ludmila, dcera rytíře
Žicha jest to nejmladší:
Ó vy líbá ústa, přál bych
Blaženost vám nejsladší!


V kámen vryto po věky trvá záruky slovo,
chabější kamene přece v lásce své nebude vnuk
v lásce ku vlasti této, krušené v tolikém boji,
pevnost kamene měj, v pevnosti kamenem buď!


Na chodnících zástupy se tměly,
ples a smích na každé tváři hraje,
vzmáhá se a roste, šmahem zraje,
aby v jásot proměnil se vřelý.


An mir sprang der Stahlkolben des Riesen;
Des Henkers Faust lahmte an mir;
Des Tigers Zahn stumpfte an mir;
Kein hungriger Löwe zerriß mich im Circus.
Ich lagerte mich zu giftigen Schlangen;
Ich zwickte des Drachen blutrothen Kamm;
Doch die Schlange stach, und mordete nicht!
Mich quälte der Drach', und mordete nicht!


Und durch Pragas weite Gassen
Wälzt sich schallend das Gepränge,
Ottokarn, den Herrn, umgebend
Hoch zu Roß mit seiner Braut.


珠露瀼瀼金作风
秋声凄怨入焦桐
骎骎碧树霜痕染
那复宫题叶上红


Le due fian sue germane e belle e saggie,
e d'ogni raro ben ricche ed altere,
per queste de' mortai fallaci piagge
scorte di gire a Dio fidate e vere.
L'altra, che par che l'aria intorno irragge,
onde Amor se medesmo accende e fere,
Claudia Rangona fia, che non gli altrui,
ma faran chiara i proprii scritti sui. —


لجود قاضي القضاة أشكو
عجزي عن الحلو في صيامي
فالقطر أرجو ولا عجيبٌ
ألقطر يرجى من الغمام


Monta a cavallo e se stesso rampogna
Che non seppe tener strette le coscie,
Tra se la vecchia ne sorride, e agogna
Di stimularlo, e di piu dargli angosce
Gli ricorda ch'andar seco bisogna
E Zerbin ch'ubligato si conosce
L'orecchie abbassa come vintoe stanco
Destrier c'ha in bocca il fren, gli sproni alfianco.


Ja, o Gott, erlös daneben
Dein bedrängtes Israel,
Deine Kinder, die hier schweben,
Selbst aus allen Ängsten schnell;
Gott, du kennest alle ja,
Schaue die beklemmten Herzen,
Komm inwendig selber nah,
So verschwinden unsre Schmerzen!


Ach, tu on mi s citem vřelým
Z oka slíbal slzinku,
A v tato mne slova těšil,
Tiskna moji ručinku:


Sein Creutz ist nun
Liebs-Warheit Brunn:
wo wird mit Freud erblicket /
wie der schönste Gottes Sohn
ist mit Lieb verstricket.


تَمَنَّت غُلاماً يافِعاً نافِعاً لَها
وَذاكَ دَهاءٌ دُسَّ فيهِ الدَهارِسُ
سُرِرتِ بِهِ إِذ قيلَ أَعطَيتِ فارِساً
وَما هُوَ إِلّا ضَيغَمٌ لَكِ فارِسُ
أَلَم تَسمَعي الأَيّامَ نادَت صُروفُها
خُذوا مَقِرّاً مِمّا تَفيءُ الجَوارِسُ
وَحاذَرَ أَن نَنسى الزَمانُ فَما وَنى
يُذاكِرُنا أَحداثَهُ وَيُدارِسُ
يُخَوِّفُنا أَهوالَ ما هُوَ كائِنٌ
وَيكَفيهِ مِن أَهوالِهِ ما نُمارِسُ


Zu ihrem Gott, die blutige Geißel schwingend,
So treibst Du mich, Unruhe über mir,
Nun aus mir fort: ins Unerreichte zwingend.


Ma lasciàn questo; la sua meschinella
Filiberta pel mondo spersa mandi:
dimmi, che ha fatto o meritato quella?
Or vo' che sappi, pria che tu domandi,
che la città con tutte sue castella,
se tu non vuoi che questa lor comandi,
anticamente son qui di costui,
ed ogni cosa s'appartiene a lui.