delili bilgi, ayetiyle hep kendini işaret eden,


Un matin, je rôdais près de la Judengasse,
Regardant les murs peints et les balcons de bois ;
A mon rêve, un instant, se mêlèrent les voix
De deux hommes causant sur le pas d’une porte.


Wenns mir auch so sollt gehen,
So hohl der Teufel das Buhlen,
Das Mägdlein laß ich stehn.


D'rum will ich, bei Ja und Nein!
Vor dem Zapfen sterben.
Nach der letzten Ölung soll
Hefen noch mich färben.
Engelchöre weihen dann
Mich zum Nektarerben:
»Diesen Trinker gnade Gott!
Lass' ihn nicht verderben!«


ora, sueltas del hielo tus corrientes,
le des espejo, sólo te suplico
que, cuando quiera en ti ver sus despojos,


Deh, se ciò fosse, or qual più lieto stato
provò alcun mai dopo dolore e pianto?
Ben mi potrei pregiar de la mia morte,
s'avesse sì bel fin, sì crudel guerra,
ma al verno fia di fior piena ogni piaggia,
prima ch'io arrivi a sì felice vita.


sì che la mente mia tolta d'errore
a te suo creator possa levarsi,
e 'l suo vano sperar porre in oblio.


Egy láng lett a födél szempillantás alatt,
A láng piros nyelve az ég felé szaladt,
Feketévé vált a tisztakék égi bolt,
Elhaloványodott a teljes fényü hold.


Wenn ihr suchet die gebückte
Mutter, o nicht suchet mich,
Die vom Schmerze jetzt entzückte,
Seit die Freude mir erblich.


Damon / Halton / jüngling beyde
Sangen/ klungen in die wett.
Weit mans höret auff der heyde/
Ach wers recht beschrieben hett!
Stu i die schöne vöglein sassen/
Saß auch stu i die Nachtigal:
Sie schier aller kunst vergassen/
Da gab Damon solchen schall.


Jen háj ticho šepotá,
Kde slavíček klokotá,
A svou družku nejmilejší
Slaďounkou písní konejší
Hajat, hajat.


Ó vy oči, modré oči,
proč se mně tak líbíváte,
lásku sebou nosíváte,
ó vy oči, krásné oči.


Den za dnem v jednotvárném jasu chodí...
A není tmy... A všude plno světla...
A není rány, jež by náhle vletla
V to zrcadlo a rozbila je v kusy...
A chápu touhu, jež je rozbít musí...
A chápu, že v ně člověk v posled vlít,
by roztříštil ten strašně šťastný klid...


No apagarás la sed de los amantes
ni llorarás la muerte de los sabios.
¡Pobre y cansada agua, prisionera
de tu propio delirio!


Paris verweigert mir fast einen kuß zu schencken.
Kein auge will sich hier auf meine seite lencken/
Das liebliche geschlecht/ so reich an flammen ist/
Hat mich zu einem zweck des hasses ausserkiest.
Es denckt die schöne stadt/ daß farbe/ haut und haare
Bey mir zu wenig sind zu handeln schöne wahre/
Und zwingt daß meine faust wirfft diese worte hin:
Paris verachtet mich/ weil ich nicht Paris bin.


Dva jsou vyrostali rodní bratři
Jako doubce na lesnatém vrchu:
Mladý Jirka a jun dobrý Josa.17)
Oba mladí, oba rozumní se
Milovali vespol z plna srdce.
Neb je drahá matka porodila
Po nedlouhu za hodinu krátkou.


Co Zeus mi v oblaku?
Co Ares, Afrodita?
Jsou rovny přízraku,
mně nos jen v cestu kmitá.“


Sünde, Welt und Eigenheit halten meinen Geist verstricket,
Ach, ich werd' von fremder Macht sehr geplagt und unterdrücket;
Ob ich streit' und ob ich schrei,
Doch läßt mich der Feind nicht frei,
Stets ich will und doch nicht kann,
Ich bin ein gefangner Mann.
Liebe Seel', verzage nicht, wär' dein Stand auch zehnmal böser;
Zwar der Feind ist dir zu stark, doch – wie stark ist dein Erlöser?
Laß ihn führen deine Sach',
Er kann, was kein Mensch vermag,
Er zerbricht das härt'ste Band,
Er bringt Ruh im innern Land!


Et nous cherchons, souci morose !
Hélas ! à deviner pour tous
Le problème que nous propose
Toute cette ombre autour de nous !


Krieg ist mein Lied! Weil alle Welt
Krieg will, so sei es Krieg!
Berlin sei Sparta! Preußens Held
Gekrönt mit Ruhm und Sieg!


El salmo verdadero
de tenue voz hoy torna
al corazón, y al labio,
la palabra quebrada y temblorosa.


孤山君已占多春
此日还当让后人
千树梅花双舞鹤
也须着我白纶巾


Ihre Nahrung sind Menschen, Koffer, Benzin
Und Zeitungen aus Berlin.


Schweigend, in den Lüften droben,
ernste Geister seh' ich sitzen,
eine Hand seh' ich erhoben,
und ein Richtbeil seh' ich blitzen.
Diese Stunde ruft uns beide!
Wagt es nun, die Glut zu dämpfen,
wagt es nun, mit uns zu kämpfen –
und der ew'ge Gott entscheide!


Nach langen Monden fanden sie dich dort
Im Hochgebirge, schleppten dich herab,
Und Buenos-Ayres brach den Richterstab.
Sein Anathem, war das ein Schreckenswort?
Nein! Denn vergiftet war dein Lebensbecher.
Du starbst nicht wie ein zitternder Verbrecher,
Als Triumphator stiegst du aufs Schaffot
Und blicktest auf das Volk, das rohe, feile,
Und botest stolz dein Haupt dem Richterbeile,
Denn eine Stimme rief: »Ich bitte Gott,
Daß er auch deine Wunden wieder heile.«


Ecco pel bosco un cavallier venire
Il cui sembiante e d'huom gagliardo e fiero
Candido come nieve e il suo vestire:
Un bianco pennoncello ha per cimiero:
Re Sacripante che non puo patire
Che quel con l'importuno suo sentiero
Glihabbia interrotto il gran piac rc'havea
Con vista il guarda disdegnosa e rea.


Ich habe von reinem Golde
Bestellt mir einen Ring,
Den Ring... ich zittre verstummend –
Den Ring, du Reine, du Holde,
Nimm an den goldenen Ring.


Doch ich erwach', es fliehen die Gespenster,
In einer reinen Welt seh' ich mich wieder,
Der holde Tag lacht schon durchs Blumenfenster:


O JESU, Source of calm Repose,
Thy Like nor Man, nor Angel knows,
Fairest among ten thousand fair!
Even Those whom Death's sad Fetters bound,
Whom thickest Darkness compast round,
Find Light and Life, if Thou appear.


Не надо наименованья
Тому, что названо давно…
Но лишь весеннее дыханье
Ворвется — властное — в окно,
Чей дух избегнет ликованья?
Чье сердце не упоено?
Весна! Ты выращена словом,
Которому душа тесна,
Зеленым, голубым, лиловым
Повсюду отображенТы делаешь меня готовым
На невозможное, весна!


地下修文两玉人
清诗传世墨犹新
却因风雨重阳近
独立苍茫泪一巾


Und so hab' ich geträumt und mein Traum war süß,
Wie der Nachtwind über dem Meer,
Doch Du warst weit und kein Lufthauch blies
Meine säuselnde Sehnsucht daher;
Und ich kehrte zurück und ich hab' es gewagt
Und ich trete vor Dich hin,
Und ich beuge mein Knie und es sei gesagt,
Daß ich Dein eigen bin.


Monte. Le clair abîme ouvre à ton vol puissant
Les houles de l'azur que le soleil flagelle.
Dans la brume, le globe, en bas, va s'enfonçant.


Je starcem již, a hrá jen podle sluchu,
not jakživ neznal, a jak mistr přec
tón vykouzlí, jenž ladně plyne k uchu,
že řekl bys – to tvoří umělec!
Třikráte v témdnu v naší krčmě hraje,
přichází večer, jak se sešeří,
a v jizby kout se zticha ubíraje
za klavír sedá v temno u dveří.
Jak duch se vhoupne, nikdo o něm neví,
až „Prodaná“ kol zavzní pojednou
a hostům příchod neznámého zjeví –
tu oči všech se k němu pozvednou...


Doch, ein unermüdlicher Sämann,
Fliegt er, neue Saat zu bestellen,
Unbekümmert der schwarzen Stoppeln,
Drüber der Herbstwind klagend wallt.


Eső zuhog az éjben. Ó, fekete eső...
Nedves lesz és nehéz s fáradt szagú a lomb,
Ködzsákokat emel a görbehátu domb,
S az aranyruhás reggel többé tán sohse jő...


Vörös dresszünkön elmaradt nyarak
Vérlódító, nagy forrósága izzik. Gyerekek,
Félidő: 0:0. A vizek
Okos erővel elöntenek mindent.
Érzitek-e, hogy árad az idő? S a vér,
Szép, ifjú vérünk lüktető lovak
Módjára harmatos mezőn nyerít. Ma nincs,
Ki áhitattal meg ne irigyelné
Baráti jobbunkat, melyet
Odanyújtunk a roskadó világnak.
Félidő: 0:0; karcsú tagjainkból
Hajbókoljatok ki cédrusok,
Kövek, tüzek és elektromos álmok!
Őrizzétek, mint kövér kisdedet
Jövő nagy országlásunkat, ahol
Szépek, tiszták és becsületesek
Maradhatnak jó, gyönge társaink.
Idegen autók taposnak el. Erős
Kovácsok markában a vas
Kipirul, mint a fiatal leány,
Ha futva ér virágai közé. Mi már
Meg sem tudnánk maradni, üldögélni,
A távcsöves, kényelmes páholyokban.
Egy pohár friss vizet s aztán tovább -
Kedvünkre győzünk:
Félidő: 0:0, gyerekek -
Hátunk mögött a Szél, a Nap s az Isten!


Poledne zvoní!
Odpočinku doba;
on potají slzu roní,
hoch otci u nohou sedí,
soucitně kmet naň hledí.
Na žule stolí,
skrovně hodují oba
chlebem a solí.


临渠爱流水
试砚涉还歇
起看碎米花
疑残去年雪


Chelindo et Mosco i duo figliuol bastardi
del morto Calabrun Re di Aragona
& un che reputato fra gagliardi
era Calamidor de Barcelona
lasciar da lungi adrieto illor stendardi
& credendo acquistar gloria & corona
per uccider Zerbin: gli furo addosso
et ne fianchi il caval gli hanno percosso


So tausendfach gestaltet,
Erblüh' ich überall,
Und meine Tugend waltet
Auf Berges Höh', im Tal.


Über die beglänzten Gipfel
Fernher kommt es wie ein Grüßen,
Flüsternd neigen sich die Wipfel
Als ob sie sich wollten küssen.


Dos ausentes fica sempre um sorriso
como as pinturas recheias
de surpresa, reencontro e irrea
– e que abre o livro, na versão em francês, o tom dominante de Verbo Encarnado é o que explode nas imagens audaciosas do ciclo apocalíptico, em "Antevéspera", "Véspera" e "O Dia":


Мечтать в полях, взбегать на выси гор,
Медлительно среди лесов дремучих
Переходить, где никогда топор
Не пролагал следов своих могучих;
Без цели мчаться по полям пустым,
И слушать волн немолчное журчанье,
И всё мечтать — не значит быть одним…
То — разговор с природой и слиянье,
То — девственных красот немое созерцанье!Но, посреди забот толпы людской,
Всё видеть, слышать, чувствовать глубоко,
И одному бродить в тоске немой,
И скукою измучиться жестоко…
И никого не встретить из людей,
Кому бы рассказать души мученья,
Кто вспомнил бы по смерти нас теплей,
Чем всё, что лжет, и льстит, и кроет мщеньВот — одиночество… вот, вот — уединенье!


Zběhl do Čech, lačen lupu,
prsty čněly z bot;
kornetem byl vřaděn v tlupu
Valdštýnových rot;
pod záštitou jeho vějky
vodil různou sběř;
vylichotil vnadou Čejky
z Olbramovic dceř.


Chutě pracuj, práce sílí,
lenoch jen má dlouhou chvíli;
vesele se pilný dívá,
lenoch bručí nebo zívá;
každý lenoch ubožák,
ať je dělník nebo žák.


Ja doch, die sind's! – Für sie ja quollt
Aus Schädeln ihr, tollkühnen, frechen!
Dreist ihr Gesetz habt ihr entrollt –
Und jetzt wollt ihr den Hals mir brechen!
Hohnlachend jetzt den Todestoß
Nach meinem Herzen wollt ihr führen –
Fort, ihr Gesindel, laßt mich los!
Ich will mit euch kapitulieren!


Prastarý dům divné stavby uličky běh uzavírá,
jež se kroutí, úzká, šerá – krok tvůj tichem zní a zmírá.
Hvězdáři dal svému kdysi císař Rudolf dům ten darem,
věky přešly – ale něco dřímá z nich v tom koutě starém.


Hasta que, a intersección de injurias tales,
les expongan los dueños querellosos
aquella posesiones ya venales.


Sweet bird that sing'st on yonder spray,
Pursue unharm'd thy sylvan lay;
While I beneath this breezy shade,
In peace repose my careless head;
And joining thy enraptur'd song,
Instruct the world-enamour'd throng,
That the contented harmless breast
In solitude itself is blest.


Auch die Seltenheit ist zu empfehlen
Im Gebrauch der hohen Lamaworte,
Denn es leidet ihre Geltungsstärke
Durch die Häufigkeit der Mundespforte.


Somma beltà celeste,
Di natura e del ciel pregio sovrano,
Che 'n te cortesi han le lor gratie sparte,
Di te forma l' honeste
Dolcezze sue, ch' altrui con casta mano,
Quasi sacro ministro, Amor comparte,
E con severa legge,
Che ferma scrisse entro a i begli occhi e 'l volto,
Ogn' immondo desio frena, e corregge,
Ché s' ei pur empio e stolto
Nuovo gigante incontr' al cielo ardisce,
Tra i monti, che di speme e d' ardimento
A la sua morte ordisce,
Cadrà dal guardo fulminato, e spento:


Kam podělo se varyto,
Jímž hudli naši předci?
Jest rozbito či zaryto?
A sešli pěvci všecí?
Ó vstaň Lumíre a pojď k nám
A zbuduj u nás zpěvů chrám.


Die Laster haben noch dazu
Ihr eigne Straf und Plagen,
Die den Verbrechern alle Ruh
In Ewigkeit versagen.
Wem dein verruchtes Herz allhier
Am meisten war ergeben,
Das quälet dich da für und für
In diesem toten Leben.


Jste blaženi, a my zde hynem,
nám prchl štěstí svit a jas,
zrak v slzách těká nebes týnem,
a teskné srdce volá vás;
nést pomozte nám světa tiše
a žití planý ruch a vír
a z ráje svého – s nebes říše –
v hruď sklíčenou nám sneste mír.


Ist jener rotwein ein Franzos,
so thut er wol, zu uns zu kommen;
er lächelt wie ein rote ros
und wird von uns gern angenommen.
ich hör nicht mehr des winds getös,
sither wir mit dem wein parlieren.
beuvons, messieurs, a vos santez.
so lasset uns all garaussieren.


Triumf! Ein Feur entzündt! Triumf! mir Leib und Glider!
Triumf! Ich stimme an! Triumf! di Hochzeitlider!
Triumf! zuehren Gott! Triumf! und Gottes Sohn!
Triumf! dem Heilgen Geist! Triumf! im Himmels Thron!


艨艟山拥塞荆湖
百万貔貅结阵图
火筏扼喉冲浪蹙
须臾窟穴尽鼪鼯


Mi folyt ott a mezőn?
Patakvíznek gyöngye -
Hát szeretőm arcán?
A búbánat könnye.


V kavárně jsem nečet’ ale,
nač těch novin celý stoh?
Čet’ jsem jen tvé lístky malé,
ó já byl jsem hloupý hoch!


Olho-te muita vez tão fixamente,
com tal desejo a crepitar no olhar,
que ficas a pensar, vaidosa e crente:
— Mais duas lâmpadas no meu altar…


Wenn du sitzest, wenn du stehst,
Wenn du redest, wenn du hörst,
Wenn du aus dem Hause gehst
Und zurücke wieder kehrst,
Wenn du trittst aus oder ein,
Woll er dein Gefährte sein.


Bez dechu tu chasa stojí,
dívkám oči jen jen hoří,
a ve dveřích muži starší
pokyvují libě hlavou.


Wer alle Tugend lernen will,
Der muß bei mir zur Schule gehen;
Wer recht aufmerksam ist und still,
Der kann's aus meinem Wesen sehen.


Herr Harpax, mit dem finstern Blick!
Viel Geld zum neuen Jahr! viel Glück!
Und diesen – Strick!


Sujeté mi cuerpo, y encomendé mi vida, aquí tenéis
poderosos, lo que andabais buscando, coged cobardes
mi vida.


Již tenkrát v přísvitu těch hrozných dějů,
jež krví jsou a slzami zde vryty,
týž zazněl kvil, jejž plachý zde dnes pěju,
již srdcem dědů tytéž chvěly city!


Wollen's wieder holen
Aus dem Faß hervor,
Was im Flug der Jahre
Jeglicher verlor!


Qui, par les morts saisis, les pieds échevelés
Sentent les fuir les fleurs, et leurs spermes ailés,


»Ei! artig Spielding!« ruft sie, »das nehm ich mit nach Haus.«
Sie knieet nieder, spreitet behend ihr Tüchlein aus,
Und feget mit den Händen, was da sich alles regt,
Zu Haufen in das Tüchlein, das sie zusammen schlägt;


Daphnis / o du cron der hirten!
Daphnis / du so schönes blut!
Dich die beste sitten zierten/
Warest voller tugent gut.
Ach wer brachte dich zum grabe?
Wer so stahl- vnd eisen-hart/
Je doch dorffte brechen abe
Solches blümlein/ solche art?


事难处如易
役大办若细
才力运有馀
大川更谁济


¡Qué maravilla que buscase a un hombre
el sabio entre aquel número perdido,
que imitaba las fieras las costumbres;


Doch vom Engel unterrichtet,
Ward mit Trost er aufgerichtet,
Und dich Schöne Gottbegehrte
Höher er fortan verehrte.


Laß deine Seufzer gehn
Mit lieblichem Getön.
Laß hören dein Verlangen,
Den Bräutgam zu empfangen.
Sei eine Nachtigall,
Und lock mit Liebesschall
Der Himmel höchste Zier,
Den süßen Gott, zu dir.


Der Landmann thut nicht recht, daß er so kläglich thut
Um sein entwante Wahr: es war beweglich Gut.


Víš, kolik v křišťálné mu duši
spí žhavých blesků, hromu ran,
víš, kolik vzdechů klid mu ruší,
když bouř jde z nebes mračných stran?


Benned és rajtad kivül
Bús mennyekbe vezet,
S örök titkok zsámolyán
Veled csöndben megül.


隔溪古寺夕阳时
风送钟声落翠微
想见老僧归院晚
山童未掩白云扉


Růžová skála, rozryta v půli,
na ní ten můstek, kolkolem smrčí,
až půjdeš kolem, neptej se na mne,
ať raděj lesy – po skále mlčí.


Dunque amicizia, affinità congionta
non ci assicura, anzi via più c'inganna
quanto ha più 'l destro a farci danno ed onta.


Ihr Nymfen, diser welt der einig wahre pracht,
mit deren lieblichkeit die himmel sich erlaben,
die götter haben sich schier mangelhaft gemacht,
euch reichlich zu begaben.


لَيالِيَّ بَعدَ الظاعِنينَ شُكولُ
طِوالٌ وَلَيلُ العاشِقينَ طَويلُ
يُبِنَّ لِيَ البَدرَ الَّذي لا أُريدُهُ
وَيُخفينَ بَدراً ما إِلَيهِ سَبيلُ
وَما عِشتُ مِن بَعدِ الأَحِبَّةِ سَلوَةً
وَلَكِنَّني لِلنائِباتِ حَمولُ
وَإِنَّ رَحيلاً واحِداً حالَ بَينَنا
وَفي المَوتِ مِن بَعدِ الرَحيلِ رَحيلُ
إِذا كانَ شَمُّ الروحِ أَدنى إِلَيكُمُ
فَلا بَرِحَتني رَوضَةٌ وَقَبولُ
وَما شَرَقي بِالماءِ إِلّا تَذَكُّراً
لِماءٍ بِهِ أَهلُ الحَبيبِ نُزولُ
يُحَرِّمُهُ لَمعُ الأَسِنَّةِ فَوقَهُ
فَلَيسَ لِظَمآنٍ إِلَيهِ وُصولُ
أَما في النُجومِ السائِراتِ وَغَيرِها
لِعَيني عَلى ضَوءِ الصَباحِ دَليلُ
أَلَم يَرَ هَذا اللَيلُ عَينَيكِ رُؤيَتي
فَتَظهَرَ فيهِ رِقَّةٌ وَنُحولُ
لَقيتُ بِدَربِ القُلَّةِ الفَجرُ لَقيَةً
شَفَت كَمَدي وَاللَيلُ فيهِ قَتيلُ
وَيَوماً كَأَنَّ الحَسنَ فيهِ عَلامَةٌ
بَعَثتِ بِها وَالشَمسُ مِنكِ رَسولُ
وَما قَبلَ سَيفِ الدَولَةِ اِثّارَ عاشِقٌ
وَلا طُلِبَت عِندَ الظَلامِ ذُحولُ
وَلَكِنَّهُ يَأتي بِكُلِّ غَريبَةٍ
تَروقُ عَلى اِستِغرابِها وَتَهولُ
رَمى الدَربَ بِالجُردِ الجِيادِ إِلى العِدا
وَما عَلِموا أَنَّ السِهامَ خُيولُ
شَوائِلَ تَشوالَ العَقارِبِ بِالقَنا
لَها مَرَحٌ مِن تَحتِهِ وَصَهيلُ
وَما هِيَ إِلّا خَطرَةٌ عَرَضَت لَهُ
بِحَرّانَ لَبَّتها قَناً وَنُصولُ
هُمامٌ إِذا ما هَمَّ أَمضى هُمومَهُ
بِأَرعَنَ وَطءُ المَوتِ فيهِ ثَقيلُ
وَخَيلٍ بَراها الرَكضُ في كُلِّ بَلدَةٍ
إِذا عَرَّسَت فيها فَلَيسَ تَقيلُ
فَلَمّا تَجَلّى مِن دَلوكٍ وَصَنجَةٍ
عَلَت كُلَّ طَودٍ رايَةٌ وَرَعيلُ
عَلى طُرُقٍ فيها عَلى الطُرقِ رِفعَةٌ
وَفي ذِكرِها عِندَ الأَنيسِ خُمولُ
فَما شَعَروا حَتّى رَأَوها مُغيرَةً
قِباحاً وَأَمّا خَلفُها فَجَميلُ
سَحائِبُ يُمطِرنَ الحَديدَ عَلَيهِمُ
فَكُلُّ مَكانٍ بِالسُيوفِ غَسيلُ
وَأَمسى السَبايا يَنتَحِبنَ بِعَرقَةٍ
كَأَنَّ جُيوبَ الثاكِلاتِ ذُيولُ
وَعادَت فَظَنّوها بِمَوزارَ قُفَّلاً
وَلَيسَ لَها إِلّا الدُخولَ قُفولُ
فَخاضَت نَجيعَ الجَمعِ خَوضاً كَأَنَّهُ
بِكُلِّ نَجيعٍ لَم تَخُضهُ كَفيلُ
تُسايِرُها النيرانُ في كُلِّ مَسلَكٍ
بِهِ القَومُ صَرعى وَالدِيارُ طُلولُ
وَكَرَّت فَمَرَّت في دِماءِ مَلَطيَةٍ
مَلَطيَةُ أُمٌّ لِلبَنينِ ثَكولُ
وَأَضعَفنَ ما كُلِّفنَهُ مِن قُباقِبٍ
فَأَضحى كَأَنَّ الماءَ فيهِ عَليلُ
وَرُعنَ بِنا قَلبَ الفُراتِ كَأَنَّما
تَخِرُّ عَلَيهِ بِالرِجالِ سُيولُ
يُطارِدُ فيهِ مَوجَهُ كُلُّ سابِحٍ
سَواءٌ عَلَيهِ غَمرَةٌ وَمَسيلُ
تَراهُ كَأَنَّ الماءَ مَرَّ بِجِسمِهِ
وَأَقبَلَ رَأسٌ وَحدَهُ وَتَليلُ
وَفي بَطنِ هِنزيطٍ وَسِمنينَ لِلظُبى
وَصُمَّ القَنا مِمَّن أَبَدنَ بَديلُ
طَلَعنَ عَلَيهِم طَلعَةً يَعرِفونَها
لَها غُرَرٌ ما تَنقَضي وَحُجولُ
تَمَلُّ الحُصونُ الشُمُّ طولَ نِزالِنا
فَتُلقي إِلَينا أَهلَها وَتَزولُ
وَبِتنَ بِحِصنِ الرانِ رَزحى مِنَ الوَجى
وَكُلُّ عَزيزٍ لِلأَميرِ ذَليلُ
وَفي كُلِّ نَفسٍ ما خَلاهُ مَلالَةٌ
وَفي كُلِّ سَيفٍ ما خَلاهُ فُلولُ
وَدونَ سُمَيساطَ المَطاميرُ وَالمَلا
وَأَودِيَةٌ مَجهولَةٌ وَهُجولُ
لَبِسنَ الدُجى فيها إِلى أَرضِ مَرعَشٍ
وَلِلرومِ خَطبٌ في البِلادِ جَليلُ
فَلَمّا رَأَوهُ وَحدَهُ قَبلَ جَيشِهِ
دَرَوا أَنَّ كُلَّ العالَمينَ فُضولُ
وَأَنَّ رِماحَ الخَطِّ عَنهُ قَصيرَةٌ
وَأَنَّ حَديدَ الهِندِ عَنهُ كَليلُ
فَأَورَدَهُم صَدرَ الحِصانِ وَسَيفَهُ
فَتىً بَأسُهُ مِثلُ العَطاءِ جَزيلُ
جَوادٌ عَلى العِلّاتِ بِالمالِ كُلِّهِ
وَلَكِنَّهُ بِالدارِعينَ بَخيلُ
فَوَدَّعَ قَتلاهُم وَشَيَّعَ فَلَهُم
بِضَربٍ حُزونُ البَيضِ فيهِ سُهولُ
عَلى قَلبِ قُسطَنطينَ مِنهُ تَعَجُّبٌ
وَإِن كانَ في ساقَيهِ مِنهُ كُبولُ
لَعَلَّكَ يَوماً يا دُمُستُقُ عائِدٌ
فَكَم هارِبٍ مِمّا إِلَيهِ يَئولُ
نَجَوتَ بِإِحدى مُهجَتَيكَ جَريحَةً
وَخَلَّفتَ إِحدى مُهجَتَيكَ تَسيلُ
أَتُسلِمُ لِلخَطِّيَّةِ اِبنَكَ هارِباً
وَيَسكُنَ في الدُنيا إِلَيكَ خَليلُ
بِوَجهِكَ ما أَنساكَهُ مِن مُرِشَّةٍ
نَصيرُكَ مِنها رَنَّةٌ وَعَويلُ
أَغَرَّكُمُ طولُ الجُيوشِ وَعَرضُها
عَلِيٌّ شَروبٌ لِلجُيوشِ أَكولُ
إِذا لَم تَكُن لِلَّيثِ إِلّا فَريسَةً
غَذاهُ وَلَم يَنفَعكَ أَنَّكَ فيلُ
إِذا الطَعنُ لَم تُدخِلكَ فيهِ شَجاعَةٌ
هِيَ الطَعنُ لَم يُدخِلكَ فيهِ عَذولُ
فَإِن تَكُنِ الأَيّامُ أَبصَرنَ صَولَهُ
فَقَد عَلَّمَ الأَيّامَ كَيفَ تَصولُ
فَدَتكَ مُلوكٌ لَم تُسَمَّ مَواضِياً
فَإِنَّكَ ماضي الشَفرَتَينِ صَقيلُ
إِذا كانَ بَعضُ الناسِ سَيفاً لِدَولَةٍ
فَفي الناسِ بوقاتٌ لَها وَطُبولُ
أَنا السابِقُ الهادي إِلى ما أَقولُهُ
إِذِ القَولُ قَبلَ القائِلينَ مَقولُ
وَما لِكَلامِ الناسِ فيما يُريبُني
أُصولٌ وَلا لِلقائِليهِ أُصولُ
أُعادي عَلى ما يوجِبُ الحُبَّ لِلفَتى
وَأَهدَأُ وَالأَفكارُ فيَّ تَجولُ
سِوى وَجَعِ الحُسّادِ داوِ فَإِنَّهُ
إِذا حَلَّ في قَلبٍ فَلَيسَ يَحولُ
وَلا تَطمَعَن مِن حاسِدٍ في مَوَدَّةٍ
وَإِن كُنتَ تُبديها لَهُ وَتُنيلُ
وَإِنّا لَنَلقى الحادِثاتِ بِأَنفُسٍ
كَثيرُ الرَزايا عِندَهُنَّ قَليلُ
يَهونُ عَلَينا أَن تُصابَ جُسومُنا
وَتَسلَمَ أَعراضٌ لَنا وَعُقولُ
فَتيهاً وَفَخراً تَغلِبَ اِبنَةَ وائِلٍ
فَأَنتِ لِخَيرِ الفاخِرينَ قَبيلُ
يَغُمُّ عَلِيّاً أَن يَموتَ عَدُوُّهُ
إِذا لَم تَغُلهُ بِالأَسِنَّةِ غولُ
شَريكُ المَنايا وَالنُفوسُ غَنيمَةٌ
فَكُلُّ مَماتٍ لَم يُمِتهُ غُلولُ
فَإِن تَكُنِ الدَولاتُ قِسماً فَإِنَّها
لِمَن وَرَدَ المَوتَ الزُؤامَ تَدولُ
لِمَن هَوَّنَ الدُنيا عَلى النَفسِ ساعَةً
وَلِلبيضِ في هامِ الكُماةِ صَليلُ


Pod hvězd živným zráním, vzrušným tichem
jarý vichr horské sosny ruje,
rusým dýmem, mokrou parou ulic
siný měsíc těžce prozařuje,
bláto šlape dav, jej bída žene,
žití chtíč a zlato zatracené.
V prstech komínů a křížích věží
mrtvo srdce leží.


Loupeživí tu padouši
Panují a káží,
Panen a rodičů city
Zavile uráží.


Ein Lenz, zweitausend Jahr' im Grab vergessen,
Als ries'ger Rosenphönix leuchtend, schreitet
Aus des Papyrus Kohlen ihm, – indessen
Sein eigner Lenz vor'm Thor vorübergleitet!


Gloria a te sempre, onnipotente Iddio.


	questa fa sì che quel che altri piglia,
tardi si spicca dalle sue artiglia.


Z té vsi a jiných mleči jezdili,
ba přijížděli sem až od hranic,
neb ten byl hlas: že na Lamačův mlýn
od konců světa není daleko –
bylť mlynář Bohu, lidem spravedliv.
A z mlýna chodil mlynář do vsi jen,
když k sousedům jej táhlo řízení,
o svátcích na mši, vždycky na pohřeb,
– co před lety mu žena zemřela.
Ku svatbám, křtům jen poslal, co mnil vhod
a nešel řka: „Nač bral bych víc, než dám?
a požehnání může dát jen Bůh.
Kdo rád mne má, to můj se dozví hrob,
tam mezi nimi budu dlouho dost.“


Doch du darfst glauben, ich bin nicht
Von den gemeinen Seelen,
Im Himmel habe ich Gewicht,
Und habe zu befehlen.
Ich schrieb das gräuliche Legend
Der Heiligen, das jeder kennt,
Kurz ich bin Pater Kochem!


Man hörte ihn die Lieblingsdogge kirrn.
Er warf zum Frasse ihr den Leichnam vor
Und sprach: Er fand den Pfad, dieweil wir irrn.


Laßt uns in den garten gehen,
schönes lieb, damit wir sehen,
ob der blumen ehr, die ros,
so euch eure farb gezeiget,
da sie heut der thau aufschloß,
ihren pracht noch nicht abneiget.


Sad kolem hradu zdiven jest,
ba každý květ i stvol,
že mrtvo ve tvých komnatách;
nuž, k veselí nás zvol. —“


انظر وجوه القوم غـ
ـرَتها بزينتها المدينه
مسكينة بلهاء لا
تدري الزمان ولا فنونه
يا من يغرِّبها إذا
أرست لصاحبها السفينه
الأفق مضطرب الحوا
شي والسماء بها حزينه
لا تحسن الدنيا إذا
ما المرء جن بها جنونه
وطغت منافعه علَيـ
ـه وصرن دنياه ودينه
العيش حيث الحب حَيـ
ـثُ العطف صاف والسكينه


千林花发衬琴声
六载心劳抚字情
不须振舄空中过
自有重瞳列姓名


Da schwieg sie, und sie aß nicht viel,
Weil ich mein Grab im Meer nicht will.


S'accampa di pensier turba inquieta,
S'arma la gelosia, la tregua è rara,
E chi morto mi vuol, pace mi vieta.


Nach dem alten Abessynien
Möcht' ich auch, o Vater, hinigen,
Wo der Strauß entschwirrt dem Ei;
Wo die Nilkataraktere
Zu des großen Negus Ehre
Schäumen in die Nubierei -
Dahin, Alter, laß mich ziehn!


Wer klimmt herab vom Wald
Mit seinem Bündelein?
So klar, ich meinte bald
Es könnt' ein Engel sein.
Vielleicht ein frommes Kind,
Das Holz den Eltern schleift,
Das Wetter ist ganz lind,
Doch scheint sein Haar bereift.
Es ist der junge Tag,
Tritt scheu ins Dorf hinein,
Schaut um, als ob er frag':
Wer kauft hier Sonnenschein?


O schüttle ab den schweren Traum
Und die lange Winterruh:
Es wagt es der alte Apfelbaum,
Herze, wag's auch du.


山岭千重拥蜀门
成都别是一乾坤
五丁不凿金牛路
秦惠何由得并吞


3
Vejo vir grandes baleias
Pella costa de Biscaya
Gaia gaia da vezinha praya
Que lhe tingem as areia


My pak dnes, Křesťané, srdečné Zdrávas
Maryi od Boha vyvolené
Zapějme v plésání, v radosti slavně
Nebeským plodem svým ozdobené!
Zdrávas, ó Královno vyvýšená –
Zdrávas, ó Marya oslavená!


Der Schuster rief: »Ihr Herren, wißt ihr das Neu'ste nicht?
Zu Lichtmeß kommt der König; Gott geb', es werde Licht!«
Indeß der Färber heimlich guckt in die Karten dem Schmied,
Und murmelt dabei halb leise das alte schöne Lied:


Da stieß er ihr den Stahl ins Herz,
Sie hat nicht geschrieen vor Schmerz –
Erlöst war ihr Herz – –
Der Speer tropfte blutrot – –
Der Blutspeer hat das Herz durchschnitten –
In der Nacht –
Der Chor ist tot tiefab geglitten
In die Nacht –
Der Riese ist finster zurückgeritten
In die Nacht – in die Nacht.


أَبا مَخلَدٍ كُنّا حَليفَي مَوَدَّةٍ
هَوانا وَقَلبانا جَميعاً مَعاً مَعا
أَحوطُكَ بِالوُدِّ الَّذي أَنتَ حائِطي
وَأَيجَعَ إِشفاقاً لِأَن تَتَوَجَّعا
فَصَيَّرَتَني بَعدَ اِنتِكاثِكَ مُتهِماً
لِنَفسي عَلَيها أَرهَبُ الخَلقَ أَجمَعا
غَشَشتَ الهَوى حَتّى تَداعَت أُصولُه
بِنا وَاِبتَذَلتَ الوَصلَ حَتّى تَقَطَّعا
وَأَنزَلتَ مِن بَينِ الجَوانِحِ وَالحَشا
ذَخيرَةَ وُدٍّ طالَما قَد تَمَنَّعا
فَلا تَعذِلَنّي لَيسَ لي فيكَ مَطمَعٌ
تَخَرَّقتَ حَتّى لَم أَجِد لَكَ مَرقَعا
فَهَبكَ يَميني اِستَأكَلَت فَاِحتَسَبتُها
وَجَشَّمتُ قَلبي قَطعَها فَتَشَجَّعا


çocuklar gibi sevdim devler gibi ıstırab çektim


Herodes Trabanten betauren den Vnfall der jungen Kinder nicht sonder Mitleiden:


Já varoval tě, kníže, děl Horymír a šel.
Noc táhla nad Vltavou a kraj se zvolna tměl;
dál Horymír bez cíle šel směrem k Motolu,
až znavený krok stavil ve stínu topolů.


Lá numa região a nós desconhecida,
Sobre uma nuvem alta de púrpura vestida,
Levanta aos Céus um templo a soberba fachada.
Com temerosa mão proíbe o gênio a entrada
A críticos pedantes, estúpidos autores,
Que em vão forçar pertendem do século os louvores.
Mostra-se ali sem véu a cândida Verdade.
Neste palácio habita a Imortalidade.
A Preocupação, a quem o vulgo incensa,
Sem máscara bramindo foge da sua presença.
As palmas, que das artes são prêmios verdadeiros,
Se enlaçam orgulhosas co’as palmas dos guerreiros.
Neste lugar Virgílio passeia igual a Augusto,
Homero, ao pé de Aquiles não sente horror, nem susto.
Mistura a terna Safo ornada de mil flores
As murtas amorosas aos loiros vencedores.
Ovídio ali parece que a Júlia a amar ensine.
Chapemélé inda chora nos braços de Racine.
A irada de Couvreur desgrenha a trança bela.
Pára Corneille atento, e fixa os olhos nela.


Plul nebem mráček, vzduchem pták
a ulicí zas zpěvák šel,
na loutnu hlučně sobě hrál
a takovou si píseň pěl:


Dann dreh'n wir uns lustig im Kreise
Und tanzen auf Einem Bein.
Das ist ein Leben und Treiben!
Wir trommeln und singen und schrei'n.


Nincs ember szivében oly keserü bánat,
Mint az én szivemben. Elnémítja számat...
Itt rebeg ajkamon az utolsó nóta,
Aki nekem dalolt lenn a koporsóba
- Szól a harang búsan, végsőt üt az óra.


A este oficio me obligan los dolores ajenos,
las lágrimas, los pañuelos saludadores,
las promesas en medio del otoño o del fuego,
los besos del encuentro, los besos del adiós,
todo me obliga a trabajar con las palabras, con la sangre.
Nunca fui el dueño de mis cenizas, mis versos,
rostros oscuros los escriben como tirar contra la muerte.


– Co chce ta luza, mluvil skrze růže,
ah, vzpomínám si! Mlčte! – Petronius
psal krásné věci o vás, že prý bohem
mne uznat nechcete? – Nu, dobrá! Nyní
snad k rozumu jste přišli! Moji sochu
snad slíbíte mi vztyčit v synagoze
před archou smlouvy? Či váš Jahve děsný
mne neuzná snad za hodného bratra
a souseda? Tvář zahalili židé


入佛名无本
归儒字浪仙
韩公虽稍黠
不晓句参禅


Teď bys tu mohla sedět – paní
mých snů a visí...
kde dřevěný se panák sklání
nad veteše směs cizí.


Ohn Ursach sollen wir nie zucken unsren Degen;
Ohn Ehre sollen wir ihn drauff nie nieder legen.


Que, parmi le reflux des clartés, se déploie
La pompe des parfums, des chants et des couleurs :
Avec des cris d’orgueil, d’espérance et de joie,
Jetez à pleines mains les fleurs, les fleurs, les fleurs !


A tebe, nejkrásnější všech mých ženo;
i s tlumem služebnic tvých propouštím,
tvé pouto otrocké je roztrženo,
jsi volna na vždycky, jdi v míru s ním,
kam? on ví jen; mým duchem vládne šero!“-
A Kristus odvětil: „Jdem k Otci, dcero!“


Durch seine hohlen Ärmel trabt
gespenstisch auf und ab die Maus ...
Der Rock, am Tage angehabt,
er ruht zur Nacht sich aus.


Altehrwürd'ges Symbol der wahren Einheit und Eintracht,
Welch ein gewaltiges Bild stellst du mir hin vor den Geist!
Mehr erhebt es mich fast, dich werden zu seh'n in Gedanken,
Als mich, gesättigten Blicks, deiner Vollendung zu freu'n.
Welch ein harmonisches Leben! Welch fröhlicher Austausch der Kräfte!
Und von Geschlecht zu Geschlecht schlingt sich das heilige Band.
Kaum entfaltet der Meister, des Genius irdischer Herold,
Fromm und begeistert den Plan, als sich auch Alles ihm beugt:
Nicht das Handwerk bloß, das nur durch's Dienen sich adelt,
Auch die stolzere Kunst horcht nur auf seinen Befehl.
Einer greift zur Kelle, der And're zum Meißel, und freudig
Fängt nun Jeglicher an, was er nicht endigen soll.
Wer als kräftiger Jüngling die luft'gen Gerüste erklommen,
Steigt erst herunter als Greis, doch es ersetzt ihn sein Sohn,
Diesen wieder sein Enkel, und als nun endlich der Letzte
Für die Spitze des Thurms windet den schimmernden Kranz,
Siehe, da kann er die Blumen auf dessen Grabe schon pflücken,
Welcher den Grundstein einst, gläubig vertrauend, gelegt!
Aber nun stehst du auch da, ein Fels, von menschlichen Händen,
Und verkündest der Welt, wie man das Dauernde schafft!


ölüm cellâdı geldi, boynunu vurddostum, gel y


»Ich bet' dich an, mein Gott«, ein andrer öfters spricht;
Mein Geist es immer tut, doch sagt mein Mund es nicht.


Non perché gemme e seta ed oro ed ostro
faccian d'intorno a voi pomposi fregi,
né perché siano imperatori e regi
rami e radici del grand'arbor vostro,


过血乖离惨极刑
人情天理岂其真
天心处置非无意
故把瑕疵累圣人


Engesztelhetlenül úgy fusson
Minden bilincselt, bántott, bús magyar
Hajója, hogy büszkén eljusson
Víg partra, melyet tört szíve javall
Perlőinket perlő nagy jusson.


Mas ¡ay! en vano os volverá piadosos
quien por naturaleza así os convida,
que os tiene mi razón embrutecida
hartos, hambrientos, y sin sed rabiosos.


„Zdrávas Maria – matko boží!“
Střež ji svojí ochranou,
Ať ji nikdy u podnoží
Nepřátele nestanou.


Ya va fuera de mí verso que admire
en pulido decir; mi llama excusa,
¡oh, sagrados despojos de Medusa!
que en vuestras aguas este ardor respire.


凉州遮莫小江南
桑葚虽鲜也未堪
解道谢公怀远略
已夸风味胜黄甘


Ha nézed ősi házamat.
Szivedre csendes bája hat,
Türöd, ha sorsod balja sért,
S nem érzed tűzforrtán a vért.


O gentil, per collei qual sola invoco,
Superbo da quel dì ch'ella te prese,
Come oggi l'opre tue monstri palese
Ch'io vedo in la mia man non trovi loco;


Zwei Könige, vom Weltgeist nicht verdorben,
Vereinigen um sich mit edlem Streben,
Der eine große Männer, die gestorben,
Der andere kleine, die zur Zeit noch leben.


Hrdina Růženu křísyl; vždyť spáchala vraždu
Dívka, by živila muže, vždyť zradila Boha,
Otce y čest, by svému se líbila choti.
Krása a láska y tvrdého zýskaly muže,
Vděčnost, že Křesťany z pout snad vytrhla věčných,
Sníženost vznešené panny co hromové bili
Na srdce outlé, a cyt v něm zbouřily živý.
Růžena povstala z mdloby, a mrtvého otce
Spatříc škubala sebou, zhlížela vůkol,
Usměchy pyšného panstva a potupu svou y
Škaredu v pohledu cyzým vyryté zočíc
Vzbudila hrdosti cyt, stud obrazyl v tvář se.
Hanba a sníženost roj střel do srdce hnaly,
V srdcy se rozšlehla zlost, krev vřelá co olej
V plamenném těle, a hlava se tísnila bouří.
Bohyně krásy a div prv celého světa,
Rozkoše dceraby smích svým plodila pádem?
Myšlénka vplynula v skutek, co vichřice skočíc
Prohnala bok, a smrtí skončila zmatky.
Vévoda zkostl, král zpitoměl, Křesťané tuhli,
Všecken se zarazyl lid, a tváři své skrýval.


Jen jazykem tu válčí muž?
Kdo útočil – hle, změna:
jen obranou se bije už,
kde muže vede žena
z bran města přímo na výpady!
I jí krev z rány těla kane,
zrak bolestnou jí slzou tane
a ohnivá v nich krouží kola,
však za ní stojí lid,
vlá na val korouhvice.
Dnes vítězství, kde kovu kmit
a šípů létavice!
Ať hoří hradby přeprseň,
most nepřátel se boří,
kde pod ním proud se krví pěň –
štít k štítu Francouz na se kleň
a vítěz, vítěz dlouhá za příkoří!


Suele en oscuro y tímido aposento
sentir ruido un hombre desvelado,
y más de honor, que del valor armado,
la causa examinar con miedo atento.


Umění vždycky jest velké, sterými slunci v svět září,
nesmírná jeho jest říš; malým jest umělec jen.


Az éjféli eső a láthatlan egekből
Most búsan lezuhan, s a csendes éjszakát
Vak zajjal veri fel, mint magas emeletről
Az éjféli öngyilkos ha leveti magát.
Jaj, aki most nem alszik, s e sötét, furcsa percben
Gondjai közt motoz, mint a gyufásdobozban,
S a gyújtó sárga fénye szemét fájdítva sercen
S a gondok sápadt fénye szemében fájva lobban...


Wir sind die drei Weisen aus dem Morgenland,
Die Sonne, die hat uns so schwarz gebrannt.
Unsere Haut ist schwarz, unsere Seel ist klar,
Doch unser Hemd ist besch... ganz und gar.
Kyrieeleis.


Fern wandelt der Held und es ist ihm, was war,
Wie Nacht und wie Nebel versunken;
Er wandelt dahin, wie ein Lichtgott hin,
Vom Lichte, dem göttlichen trunken.


阁上谈玄客
天边削翠峰
大痴皴染细
不用墨池浓


Sprich, könnten wir ein Glück genießen,
Wenn sich nicht jedes Wesen freut,
Und eng' uns in uns selbst verschließen
Im Angesicht der Ewigkeit?


Sötét a felhő: Istennek felhője,
Bús a harangod: Istennek harangja,
Ontsd a felhődet, kongasd a harangod,
Éld el a sorsod, éld el a szived.


Vedesti le case deserte di Parisina la bella
non forse? Non forse sei quella amata dal giovane Werter?


¡Pobre Satán!, botado del escaño
del trono del Señor de las mercedes,
tú que ablandar con lágrimas no puedes
el temple diamantino de tu daño.
Que no puedes llorar, Satán huraño,
preso del miedo único en las redes,
del miedo a la verdad, a que no cedes,
¡pobre Satán, padre del desengaño!
A vivir condenado sin remedio
contigo mismo sin descanso lidias
y buscando olvidarte y para el tedio
matar es que la vida con insidias
nos rodeas, teniéndola en asedio
mientras el ser mortales nos envidias.


Vaga Eritra di Grazie in piccol giro,
m'offri due Soli entro argentina stella;
e non invidio al Ciel mentre ti miro.


Wann Albrecht etwas borgt, der manchen hat betrübt,
So spricht er, wann ich kan ein Stücklein Geld erlangen,
Ist es, wie halb geschenckt. Und wann er es empfangen,
So ist es gantz geschenckt, weil er nichts wieder giebt.


Tak drobná, útloučká ta naše zlatá
mláď v školu vstupuje a plaše zírá
v ta místa nezvyklá a jasná, šírá,
tu tajnou bázní, tam zas žasem jata.


Je me rembarque sans motif
Meilleur que celui de me plaire
À justifier mon motif.


Nacque alhor l'empia e sanguinosa guerra,
e il desio di lassar di sé memoria
col domar gente e por cità sotterra.


«O cerveaux enfantins!


Mein stilles Glück, die Lust von wenig Stunden,
Ist wie das Glück von einer Sommer-Nacht,
Ist ohne Spur, ist wie ein Traum verschwunden,
Der Bettler oft zu kurzen Herrschern macht.
Verlassnes Haus und vormals werthe Zimmer,
Wodurch ich jetzt, gejagt durch Unruh, flieh,
Zeigt mir ihr Bild und widerholt mir immer,
Hier gieng sie oft, hier saß, hier ruhte sie!


Den Schiffer im kleinen Schiffe
Ergreift es mit wildem Weh;
Er schaut nicht die Felsenriffe,
Er schaut nur hinauf in die Höh'.


Tremente de volúpia todo o povo,
Que assim a vê, obriga-a ali de novo
A cantar e a dançar de novo a obrig
E ela aced e, em maior desenvoltura,
Redobra de furor mostrando a altura
onde nas coxas ela aperta a liga!


Laßet den Malvasier heute besuchen/
Laßet aufftragen Pasteten und Kuchen/
Gebet uns Gläser und Krüge voll Bier/
Weil wir anitzo beysammen allhier.


Mert vén Szabadka, áldalak,
mint hosszú, bús évek alatt
hittem sorsnak, hazának,


Cosí mi vivo, et cosí avolge et spiega
lo stame de la vita che m' è data,
questa sola fra noi del ciel sirena.


V chýši tiché u kolébky
matka klečí v rozjímání,
pro své dítě milované
modlí se o požehnání.


¿Cómo, expuesta del cierzo al rigor vago,
teme humilde el desdén de la fortuna,
mendigando alimentos, importuna,
del turbio humor de un cenagoso lago?


Das Turnen ist ein deutsches Ding,
Darum ich gern vom Turnen sing';
's ist eine Kunst und ein Pläsir,
Des Menschen Vorzug vor dem Thier.


Wie sollen wir denn da gesunden?
Haben weder Außen noch Innen gefunden.


Eine Gemse auff einem hohen Felsen stehende:
Sturm und Wolcke bricht
Meine Ruhe nicht.


Dergleichen Leut scheinen
Von Edelgesteinen
Der Tugend so prächtig/
Gleich wie die Tages-Böttin/
Farben-Göttin/ 13
Wann sie nun der Wolcken mächtig:
Diese weit vor Ihr
Wohlgefallen mir/
Weil nemlich ihr Schönheit nie verschwindet/
Standhafft sich befindet
Auch bey dunckler Nacht:
Dann der Tugend Pracht
Alles heiter macht.


Schlachtflüchtig sucht' ich den tiefsten Tann,
Wo die Dornen zusammen wachsen:
Ein müder, wunder, verzweifelter Mann
Und – der König der Angelsachsen! –


Se ha visto en el jardín al unicornio
junto a la antigua fuente, casi exhausta
donde la hija del rey pasa sus tardes
tocando el arpa y recogiendo flores.
Cuentan que se ha acercado a la doncella,
se ha arrodillado, preso de algún extraño efluvio
y ella le ha mostrado la palma de su mano
donde un botón de rosa empieza a abrirse.


小圃固日涉
柴门常自关
此心无一事
应共白云闲


Di ciò lieta la Dea fe' su le groppe
de' corsieri sonar la sferza; e quelli
infra la terra e lo stellato cielo
desiosi volaro; e quanto vede
d'aereo spazio un uom che in alto assiso
stende il guardo sul mar, tanto d'un salto
ne varcâr delle Dive i tempestosi
destrier. Là giunte dove l'onde amiche
confondono davanti all'alta Troia
Simoenta e Scamandro, ivi rattenne
Giuno i cavalli, gli staccò dal cocchio,
e di nebbia li cinse. Il Simoenta
loro un pasco fornì d'ambrosie erbette.


Hochheilige Stadt!
Die du im Schooße
Kleinode trägest,
Die zu besitzen
Geizet die ganze
Gewaltige Welt;
Kaabe! dich nenne ich
Feirend vor allen,
Abrahams Wohnung,
Die einst vom Himmel
Engel betraten,
Heilige! du! –
Brunnquell, den einstens
Hagarn gezeiget
Freundlich ein Engel,
Sey mir gegrüßt!
Schwärzlicher Marmor!
Der du bedeckest
Ismaels Asche,
Sey mir gegrüßt! –


Welchen König der Gott über die Könige
Mit einweihendem Blick, als er geboren ward,
Vom Olympus her sah, der wird ein Menschenfreund
Und des Vaterlands Vater sein.
Ihm winkt schimmernder Ruhm und die Unsterblichkeit,
Viel zu theuer durchs Blut blühender Jünglinge
Und der Mutter und Braut nächtliche Thrän' erkauft,
In das eiserne Feld umsonst.
Niemals weint er am Bild eines Eroberers,
Seinesgleichen zu sein! Schon da sein menschliches Herz
Kaum zu fühlen begann, war der Eroberer
Für den Göttlichen viel zu klein!
Aber Thränen nach Ruhm, welcher erhabner ist,
Keines Höflings bedarf, Thränen, geliebt zu sein
Vom glückseligen Volk, weckten den Jüngling oft
In der Stunde der Mitternacht,
Wenn der Säugling im Arm hoffender Mütter schlief,
Einst ein glücklicher Mann! wenn sich des Greises Blick
Sanft in Schlummer verlor, itzo verjünget ward,
Noch den Vater des Volks zu sehn.
Lange sinnt er ihm nach, welch ein Gedank' es ist,
Gott nachahmen und selbst Schöpfer des Glückes sein
Vieler Tausend! Er hat eilend die Höh' erreicht
Und entschließt sich, wie Gott zu sein!
Wie das ernste Gericht furchtbar die Wage nimmt
Und die Könige wägt, wenn sie gestorben sind,
Also wägt er sich selbst jede der Thaten vor,
Die sein Leben bezeichnen soll,
Ist ein Christ und belohnt redliche Thaten erst!
Alsdann schaut auch sein Blick lächelnd auf Die herab,
Die der Muse sich weihn, welche das weiche Herz
Tugendhafter und edler macht,
Winkt dem stummen Verdienst, das in der Ferne steht!
Durch sein Muster gereizt, lernt es Unsterblichkeit;
Denn er wandelt allein, ohne der Muse Lied,
Sichern Wegs zur Unsterblichkeit.
Die Du von dem Olymp Gott, den Messias, singst,
Fromme Sängerin, itzt Dich zu den Höhen hebst,
Wo das heilige Lob jener Monarchen tönt,
Die Nachahmer der Gottheit sind,
Fang' den lyrischen Flug kühn mit dem Namen an,
Der in Deinem Gesang künftig oft tönen wird,
Wenn Du einst von dem Glück, das nur die Tugend lohnt,
Und von frommen Monarchen singst, –
König Friederich ist's, welcher mit Blumen Dir
Jene Höhen bestreut, die Du noch steigen mußt;
Er, der Christ und Monarch, wählt Dich zur Führerin,
Bald auf Golgatha Gott zu sehn!


Když padne krůpěj na kov rudě žhavý,
jen zasyčí to ve zoufalém stonu
a zahalena v bílé páry clonu
se krůpěj mihne jen a rázem staví.


残阳楚水畔
独吊舜时人
不及庙前草
至今江上春


Soll ich dich denn nun verlassen,
Erde, heitres Vaterhaus?
Herzlich Lieben, mutig Hassen,
Ist denn alles, alles aus?


Indeß der Engelvolck sich läst in Lüfften hören/
singt: Fried/ Fried/ Fried auf Erd auf tausend Frieden-Chören
den Frieden-Lobgesang. Man fängt auf Erden an
mit hellem Glockenklang zu läuten/ was man kan;
Auf Türnen üm und üm die grossen Glocken klingen/
auf Thoren hin und her die grossen Stücke singen/
der Stückenknall dem Krieg zum letzten Ehren knallt/
der Glockenhall dem Fried zum neuen Eintrit hallt
durch eine gantze Stund. Die frohe Sonne wolte
nun fast zu Bette gehn; diß Rund ihr folgen solte/
es sollt und wolte nicht. Es ließ sich freudig auß
das fromme Friedenvolcks/ lief in in Gottes Haus
und danckte seinem Gott/ der von verwichner Plage
sein Salem einst erlöst/ bey spat verblichnem Tage.
Hier/ wo der Edle Raht zu Rahte täglich gehet/
ein neugebauter Chor/ der Friedausbläser/ stehet
mit Bircken schön begrünt; die Trompter trompten auf/
die Kesselpaucke pauckt/ ein jeder nimmt den Lauf
auf diesen Friedenton; der Fried wird außgeruffen/
die Trompter trompten fort/ die Kupfertumlen puffen
die Gassen durch und durch; die Bürger ruffen laut/
willkommen Götterkind/ willkommen Himmelbraut. 15
Wie wann Gott Wolckenab mit Segengüssen regnet/
den Printz und dessen Land mit einem Printzen segnet/
wird alles neugeborn; die Freud ist mehr als groß/
man pauckt/ man trararat; Man lässt Gefangne loß/
die Cantzeln dancken Gott/ Poeten wünschen Glücke/
die Bürger ziehen auf und geben in die Stücke
dreyfache Salvenfeur; Diß alles geht hier vor/
nachdem das Himmelkind/ der Fried/ im güldnen Flor
war kommen in die Welt.
Wer diß und das verbrochen/
wird von der Folterbanck und Hencker loß gesprochen/ 16
daß er nicht lesen darf mit Schrecken/ Furcht noch Graus/
was angeschrieben steht in jenem Marterhaus
mit Schwartz auf weisse Wand. Wie wann von Raubgaleen
ein eingeschlagner Sclav dem Ruder kan entgehen/
die Fessel froh wegwirfft.
So lässt sich freudig auß/
gantz Nürenberg das geht hinauf in Gottes Haus;
Der Hüter/ Hüter! fragt/ hat sich die Nacht verkrochen? 17
Der Hüter/ Hüter! sagt/ der Tag ist angebrochen
deß mehr als güldnen Frieds! der Threnenfluß der fleust
und häuffig sich vor Freud auß allen Augen geust.
O schöner Tag/ der du entbürdest Kriegesbürde/
Ach daß dein Denckmahl Ach! in Bley gegraben würde
mit einem eisern Keil! die Feder müsse seyn
ein scharfgespitzter Stahl/ Papyr ein Felsenstein!
Diß ist/ diß ist der Tag/ den uns der HERR gegeben/
wolan/ so lasst uns ihn mit Frölichkeit durchleben!
Diß ist der Tage Tag/ diß ist die Zier der Zeit/
der billich wird verbracht mit eitel Frölichkeit.
Der Kirchen Orgelwerck/ das an Gewölben schwebet/
wird von dem Friedenwind vom neuen als belebet/
der Pfeiffen schöne Rey die heisset Friede seyn/
wieviel ihr immer sind/ so stimmen sie doch ein.
Sie tönen Himmelan von neuen Friedenliedern/
es singt der Kirchenleib vom Friede mit den Gliedern/
Fried/ Fried/ die Flöte flöt/ Fried/ Fried der Zincke schreit/
Fried/ Fried/ die Laute laut/ Fried/ Fried/ Fried melodeit
der gantze Sängerchor; So gar kan auch der Geigen
ihr unbelebtes Holtz den Frieden nicht verschweigen/
die Säite säitet Fried: Es müsse Friede seyn/
so lange friedlich gehn der Sonn- und Monden-Schein!
Der Sohn wird fort zum Grab den alten Vatter schicken/ 18
den Vatter nicht deß Sohns verblaste Leiche schmücken/
wiewol bisher geschehn. Nun/ nun ist Fried gemacht/
dadurch der Tod fast selbst wird in das Leben bracht.


Hogy ünnepelt vagy megvetett,
Hogy fönt-e, vagy alant leszek:
Nem érinti azt, mi bennem
Mindig egy, mert véghetetlen:
Maga Isten sem töri szét,
Tűzmagodat, egyéniség!


Denk' ich meines Lebens Blüthe-Tage,
Denk' ich, hoher Eichenwald! an dich,
Wo ich, unter'm Nachtigallenschlage,
Leicht und froh durch kühle Schatten schlich,
Träumend lieg' ich noch an jener Quelle,
Die sich laut vom grauen Berge goß,
Wo im Abendgolde jede Welle


Occhi, se ben mirate,
io pur ho vita e pur son senza vita,
ché quella c'ho smarrita
coi chiari lumi de la sua beltate
giva pascendo l'alma,


لو كنت صياداً
لأعطيت الغزالة فرصة أولى
وثانية
وثالثة
وعاشرة،
لتغفواكتفيت بحصتي منها:
سلام النفس تحت نعاسهأنا قادر لكنني أعفو
وأصفو
مثل ماء النبع قرب كناسها
لو كنت صيادا
لآخيت الغزال"لا تخافي البندقية
يا شقيقتي الشقية"
واستمعنا، آمِنَيْن، إلى
عواء الذئب في حقل بعيد!


El rostro que adoraron en Seyano,
despedazado en garfios, es testigo
de la instabilidad del precio humano.


Bei dem kargen Mittagsmahle
Speist das schwarze Brod ihn kaum,
Und zum Wasser in der Schale
Mischt sich nie des Weines Schaum.


Der Sterbliche, den du der Begeisterung würdigst,
O himmlisches Kind, o Dichtkunst eilet erhaben
Der Sternenban zu, und lernt die Göttliche Tugend
Und Weisheit verstehn.


Takový dům, v němž končí všechna muka,
kde zákeřná se bolest vyléčí.
Takový dům, jenž klid a bezpečí.


Maiglöckchen und Leberblümchen sind
Ja nur botanische Canaillen,
Viel besser passen zum deutschen Wald
Die Rhododendren und Azalien.


Tu přišel básník od severu –
až sem jej zahnal bouří jek –
Ó dítě, v jeho nitra šeru
tys byla první paprslek!


This poem is concerned with language on a very plain leve
Look at it talking to yo You look out a window


Zvuk matčiny řeči
Zprahlou duší loví,
V její zrak se noří,
V náručí si hoví.


Tief, voll Gedanken, voller Entzückungen,
Geht die Natur dir, Gottes Nachahmerin,
Schaffend zur Seiten, große Geister,
Wenige Götter der Welt zu bilden.


Da warf die Ritter alle
Herr Goldmar in den Kreis;
Er empfing bei Trommetenschalle
Einen Stab und ein Lämmlein weiß.


Kterážto nehoda všem lidem byla
znamením věcí příštích, jež pak vskutku
se dostavily. Od těch dnů pan papež
žil v městě Lyoně anebo Bordeaux
a potom sídlo zvolil v Avignoně,
kde žil a po něm nástupcové jeho.
Tak rubínem, jejž z koruny své ztratil,
byl míněn Řím, jenž s hroby apoštolů
opuštěn zůstal jak chrám bez oltáře
a stádo bez pastýře osiřelé...


O Sohn/ vnd Vatter namen süß!
Wie gar hab euch mißhalten?
Wil werffen mich an seine füß/
Mein händ anmütig falten:
Wil schleichend bey mit starckem schrey
Sein weiches hertz erspalten:
Ach vatter mein/ beyn knechten dein
Mich laß nur platz erhalten.


V lese poutník zabloudil,
Večer mine,
Temní se již víc a víc
Křoví stinné;
Kde, poutníku,
Lůžko tvé?


Vlasy jeden černý prsten,
snědá tvář osmáhlá,
jakby přes ni sama bolest
loktušku svou táhla.


Fece quel carro la cerca maggiore;
e chi si cava pattìn, chi pianelle,
per vedere straziare il traditore
sì che di can non si strazia più pelle:
tanto tumulto, strepito e romore
che rimbombava insin sopra le stelle,
- Crucifigge! - gridando - crucifigge! -
E 'l manigoldo tuttavia trafigge.


No podrás morir.
Debajo de la tierra
no podrás morir.
Sin agua y sin aire
no podrás morir.
Sin azúcar, sin leche,
sin frijoles, sin carne,
sin harina, sin higos,
no podrás morir.
Sin mujer y sin hijos
no podrás morir.
Debajo de la vida
no podrás morir.
En tu tanque de tierra
no podrás morir.
En tu caja de muerto
no podrás morir.
En tus venas sin sangre
no podrás morir.
En tu pecho vacío
no podrás morir.
En tu boca sin fuego
no podrás morir.
En tus ojos sin nadie
no podrás morir.
En tu carne sin llanto
no podrás morir.
No podrás morir.
No podrás morir.
No podrás morir.
Enterramos tu traje,
tus zapatos, el cáncer;
no podrás morir.
Tu silencio enterramos.
Tu cuerpo con candados.
Tus canas finas,
tu dolor clausurado.
No podrás morir.


Ich stieß mit dem Fuß ans Korallenriff
Beim lustigen Untertauchen,
Da lag's in den Ästen, ich zog es hervor;
Nun sagt, wie können wir's brauchen?«


硕果食难尽
其机运不停
岷峨几霜雪
依旧草青青


A jak v povel hnul se tábor v před
a šel jezdcům polem, loukou vstříc,
bledosť lehla na každinkou líc,
blesky srší každý jejich hled,
a když obě strany už se zdravit chtěly,
nikdo nehles’ – jen ty bory
teskně zašuměly.


Wird der Drang dir nie gestillt,
Deines schönen Amts zu walten,
Dieser Welt verworrnes Bild
Leise deutend zu gestalten.


Lehre mich, O Heyl der Armen,
Jesu, deiner Streiche Werth,
Was dadurch für ein Erbarmen
Und für Trost mir wiederfährt;
Daß dein Blut, so von dir fleußt,
Ein bewehrter Balsam heißt,
Der die alte Sünden-Beulen
Kan mit einem Tropffen heilen.


Nimm eine zarte denn/ die darffst du nicht berühren.


E o teu casebre é o mesmo, ainda todo aromado
De floridos rosais na curva do telhado;
E canta-lhe o canário à sombra do arvoredo.


Ma sì·tti priego, gentil compagnone,
Se·ssai alcuna via che·ssia più avaccia
Per Mala–Bocca e' suo' metter in caccia
E trar Bellacoglienza di pregione,


Quejosa está de vos naturaleza
por vuestra condición áspera y dura,
que para humana os dio tanta belleza.


Jsem jak skalní zdroj, jenž dráhu
prorazil si v kamení,
odkud hlasným tokem jasným
na venek se pramení.
Rád bych jako ze studánky
z duše čistý pramen lil,
aby se jím na své pouti
unavený osvěžil!


Que no ha menester urna más lucida,
ni Coloso más vano de crecido,
un Sabio que descansa de la vida


参禅求法性全迷
离法求玄事转违
会得法从心上出
法空心寂见牟尼


Helle Flammina / mein Herzens- begehren!
muß ich dich gänzlich- verhoffet entbähren?
müssen so löbliche Lebens-Gedanken
von dem erheblichen Tugend-Zweck wanken?


Jak slova tato slyšel Hilarion,
křik’: „Haleluja! Otevřel se Sion!“
Vstal náhle jako mladík, vztyčil hlavu
a ruce vztáhl přímo proti davu,
hlas jeho hřímal, oko blesky silo:
„Ó chvalte Pána, velké svoje dílo
on dovršil, otevřel oči slepým!
Jsem sám a jdu a divům velkolepým,
jež tají svět, se budu dívat v zraky.
Jdu ke dnu země a jdu nad oblaky!
Jsem hlas, jenž volá, ruka jsem, jež tluče!
Jdu, letím cizím světům do náruče,
na křídle vidění jsem nesen žhavém!
Ve dílnu boha nahlížím tím právem,
že vyšel jsem z ní posvěcen a čistý!
Z mé duše roste lilie, na listy
jí místo rosy nebes hvězdy kanou.
Jdu hlady mřít a opojit se manou!
Nuž, Haleluja! Na poušť! křičte v plesu.
Do vašich srdcí, jak do skalných tesů,
bůh uhodil mým slovem jako holí,
a pramen vytrysk’. Já byl dřív strom holý,
pod tíží květů skláním teď své suky;
jdu, požehnání padá s mojí ruky,
nuž tlucte v cymbál, bijte v harfy zlaté
a hlučně zpívejte ty sloky svaté,
jež Israel pěl, když ve rudém moři
se Faraon oct’ s vojskem, vozy, oři.
Jdu, s bohem, bratři, s bohem, sláva bohu!“


Doch ihrer spotten läßt Natur mit nichten.
Unmerklich folgt das Herz dem tiefen Hange
Nach Freiheit, der es lehrt auf Prunk verzichten.


Dun bel drappo di seta havea coperto
el scudo in braccio el cavallier celeste
come havesse non so tanto sofferto
di tenerlo nascosto in quella veste
che immantinente che lo mostra aperto
forza e chil mira abbarbagliato reste
e caa come corpo morto cade
e venga al Negromante in potestade


Sind das denn nicht die Hallen der Cäsaren,
Der Pol-Stern eines sturmbedrängten Volks,
Von wo aus donnernd die Geschicke fahren,
Die blind erwartend hinnimmt eine Welt?
Und fand der Schmerz in diese Herrschermauern,
In diese Herrscherglieder einen Weg?
Und, leichthingleitend ob des Fröners Weibe,
Tritt er dich an und ruft: sei Mensch und leid!


O grosse Weisheit, Hülff' und Gunst,
Die du der Welt erzeigest!
Dis schaffet deiner Libe Brunst,
Das du so gnädig steigest
Von deinem Thron herab zu mir.
Wie sol ichs gnugsahm danken Dir,
Das du so tief dich neigest?


Dich auch lüd' in diese Haine
Traulich unsre Göttin ein,
Ziemt' es dir, o Keusche, Reine,
Unsrer Lust so nah' zu sein.
Ha! Du solltest Jubel hören!
Hören Sang und Zymbelklang!
Solltest uns in Taumelchören
Schwärmen sehn drei Nächte lang;
Solltest bald in Wirbelreigen
Uns um rasche Nymphen drehn,
Bald, zu Paaren unter Zweigen,
Süßer Ruhe pflegen sehn.
Auch der Held, der fern am Indus,
Vom bezähmten Pardel stritt,
Ceres und der Gott vom Pindus
Freu'n sich unsrer Freuden mit.


Ein milesisches Mährchen, Adonide!
Unter heiligen Lorbeerwipfeln glänzte
Hoch auf rauschendem Vorgebirg' ein Tempel.
Aus den Fluthen erhub, vom Pan gesegnet,
Im Gedüfte der Ferne sich ein Eiland.
Oft, in mondlicher Dämmrung, schwebt' ein Nachen
Vom Gestade des heerdenreichen Eilands
Zur umwaldeten Bucht, wo sich ein Steinpfad
Zwischen Mirthen zum Tempelhain emporwand.
Dort, im Rosengebüsch, der Huldgöttinnen
Marmorgruppe geheiligt, fleht' oft einsam
Eine Priesterin, reizend wie Appelles
Seine Grazien malt, zum Sohn Cytherens,
Ihren Kallias freundlich zu umschweben
Und durch Wogen und Dunkel ihn zu leiten,
Bis der nächtliche Schiffer, wonneschauernd,
An den Busen ihr sank. Ein schöner Jüngling!
Werth Endymions Göttertraum zu träumen.
Liebe säuselte Zephyr; Liebe stralte
Luna durch die Platanen; Philomele
Sang, in Tönen der Nachtigall von Lesbos,
Auf den Mirthen ein Brautlied; Amorn woben
Einen magischen Flor um die Vermählten.


Poklid, nebe povždy v sobě nosíš;
Neleká tě smrt ni rov;
Netlačí tě vězení kov,
Odpuštění ukrutníkům prosíš.
Tam slibeno máš – krásného rána
Viděti Pána!


Et quand midi répand la lumière par douches,
Elle ferme à demi, béate de chaleur.
Ses grands yeux chassieux où pullulent des mouches.


La vieille le vit bien : " cette fois, cria-t-elle,
Tu tiens un amoureux, Corintina, ma belle !
— Oui-da, lui répondis-je, et mieux qu'un amoureux :
Qui serait son mari pourrait se dire heureux. "
L'aimable enfant rougit (car déjà nos deux âmes
Suivaient, comme nos corps, le mouvement des rames).
Et l'irlandaise aussi, dans le fond du canot,
Nous sourit doucement mais sans dire un seul mot.
" çà, repartit la vieille, écoutez ! J'ai cinq filles,
Aussi blondes que vous, toutes les cinq gentilles ;
Venez les voir. — non, non ! Je n'en ai plus besoin.
Pour trouver mes amours je n'irai pas si loin. "


e l'uom, dal cielo a dominar eletto
tutti gli altri animali de la terra,
dotato di ragione e d'intelletto;


Dì da segnar con qual mai più lucente
gemma a noi venne da i confini eoi,
poi ch'altro segno al suo merto non giunge.


D'alors et de ma honte ici,
Qui me ramena dans la voie
Où j'allais, contrit et transi,
Mais, peut-être, hélas, que ma joie


Baronka psala, abych rychle přijel,
do okresu vpad selský kandidát,
lid jeho řečmi prý se velmi spíjel
a prý bych mandát mohl ztratit snad.
Tož rychle svoje švestky posbírati
a spěchat v oheň, čichat smrad i prach.
Ba, hořko je mi, že pryč dnové zlatí,
a Mizzi klne ve všech tóninách!


Életemet pedig
Hazám, te szent hazám,
Kész áldozat gyanánt
Tenéked áldozám.


El mundo queda en confusión bañado,
pierde la vista, el mar su azul decoro,
y baña negra noche y triste lloro
la cara de la sierra en luto helado.


So scheint mich noch die Seele
Vom Auge zu grüßen,
Wie längst das Leben fehle
Von Haupte zu Füßen.


però dammi licenzia in ogni modo».
Ella mi licenziò, ed io in cammino
mi missi e lasciai lei nel crudel nodo;


Když v jeden lesk a v jedno třpytné záření
v livreji zlaté sluhové je vzhůru vedli
po mramorových bílých chodbách, v umdlení
reflexem zraků zvědavých a svící zbledli.


竹下少行尘
诗篇入夜新
黄花虽满径
不是倦游人


دارتْ عليها للهوى راحةٌ
فبتُّ أسقاها وأسقيهِ
من مهجةٍ تنسابُ من مهجةٍ
آخذها فيَّ إلى فيهِ
والقلبُ من ذلّي ومن دلّهِ
كقومِ اسرائيلَ في التيهِ
يا طولَ سقم القلبِ إما غدا
يمرضهُ من كانَ يشفيهِ
لو تنصفون لقلتُ آه
ماتَ العليلُ فما دواهُ
ماكادَ يطوي جانبيهِ
على الأسى حتى طواهُ
ورأى الهوى ناراً فلم
يخفِ الهوى حتى كواهُ
شيءٌ يسمى بالغرا
مِ وليسَ يدري الناسُ ماهو
بينَ السعادةِ والشقا
ءِ فكلما عرفوا تاهوا
يا مقلتيَّ إذا بقي
في الجفنِ دمعٌ فاسكباهُ
وإذا احتمى بكما الكرى
بعدَ التفرقِ فاطرُداهُ
أخذَ الحبيبُ عليَّ عهداً
أنَّ أعذبَ في هواهُ
ومن العجائبِ أنني
راضٍ وأسألهُ رضاهُ
ألحاظهُ كالنحلِ تحمي
ما أجنَّتهُ الشفاهُ
فإذا رنا لم يبقَ قل
باً سالماً إلا رماهُ
وإذا مشى وقعتْ على
كبدي وأحشائي خطاهُ
يا ربِّ هل ابدعتهُ
إلا ليفتنَ من رآهُ
أطلعتهُ قمراً فكا
نَ سوادَ حظّي من دجاهُ
وخلقتهُ رشأً فكا
نَ مراحَ أضلاعي حماهُ
وبريتهُ غصناً فروّ
ى دمع أجفاني ثراهُ
بعضُ الهوى عذ
بٌ وسائرهُ العذابُ لمن بلاهُ


Rok sucha nastal, nebe ohněm plálo,
jak koule krvavá a zarudělá
to slunce stále na blankytu stálo
a v znoji jeho zem hořela celá,
žíznivým palem otvírala ústa,
ta půda rolí vypráhlá a pustá
a žhavé slunce žáry ssajíc v sebe
žhavější ještě dýchala je v nebe.
Bez stínu stály sprahlé háje, sady,
ni větřík v nich, ni zpěvné ptáče jedno,
i hory, na nichž povždy bývá ledno,
jak hořící kol rozplanuly hrady;
osení v polích tvrdých jako skála
sotva že vzešla, žárem nebe vzplála,
a pakli někde klásek vymet’ rudý,
byl shrblý jako žebráček je chudý,
vždyť v mošničkách měl chleby suché, malé,
neb prázdné je měl všechny dokonale;
po luzích pustých vyschl potok všaký
a jako had se svítil zkamenělý,
osleply jasné studánek všech zraky,
jež spáleny se černým uhlem tměly.
Jen jeden pramen nevysch’ v tomto žáře,
on z krvavělých lidu očí plynul
a brázdy ryl v ty smutné jeho tváře,
neb v žhavých lánech živný chléb mu hynul.
Slzavé zraky rolník v pole zvracel,
kde poty vylil v práci namahavé,
kde žárem se mu strom života kácel
jen listy urodiv mu suché, žhavé.
Budoucnost krutá před duší mu táhla
hroznější ještě než ta role sprahlá.
Již hlad se žravou, hrobopádnou tíží
tu tam se v chudé pozahostil chýži,
vždy šíře bledá roztahuje křídla,
až v bohatá i statku zased’ sídla.
Teď smutné byly rodinné ty kruhy,
umlkly krby živé, povídavé,
jen němé kolem shromáždivše druhy,
mrtvoly živé, mdlobou klopýtavé,
a smutné bylo matek podívání
na dítek uschlých hladem umírání,
nad nimiž rodičové vysínalí
k modlitbě slabé sotva ruce spjali.
Však smutnější se ještě v prsou hrana
ozvala lidu stále žalující,
když s rudou pochodní vybledlých lící
morová vpadla do dědiny rána.
Tu proud života zledovatěl kolem
a kraj se zdál být jedním mrtvol dolem;
druh druha nepozdravil na potkání,
a mrtvé bylo i to žalování.
Tu nad svým mužem žena žalovala,
se skácela a mrtvá ještě lkala,
a jinde syn, jenž matku k hrobu nesl,
on do hrobu i s matkou mrtev klesl,
tu otec v jizbě seděl němý, bledý,
na mroucí dítě matky zřely hledy,
a když mu tváře smrti dechem svadly,
tu otec, matka v náruč klesli sobě
a na slední hledíce mrtvé robě
tím morem sklati oba rázem schladli.
A nejen vdovy, dítky osiřelé –
v sirobě vzdýchali i chaty celé,
a okna jejich zasmušená stále
jak oči vdov, ty vyplakané v žale.
V tom hrůzném ruky boží navštívení
já zapomena na své staré žaly
co nové rány všude kolem lkaly,
jsem přemýšlel svých bratří ve spasení:
myšlénka pevná v mysli tkvěla psána,
že z hladu morová se líhne rána,
a protož, dokud mé stačily spíže,
jsem zaháněl od bratrů hlady tíže,
však brzo prázdny byly sýpky moje
a stále vraždily ty moru voje.
Tu na hojné jsem vzpomněl na zásoby,
jež shromážděny v panském byly dvoře,
já myslel, že ty steré rány, hoře
již obměkčily jediné tam zloby.
Vyzval jsem bratry, živou jejich bídu
by za chléb žebrat v panské síně zašli,
tam že snad předce útrpnosť by našli,
vždyť vrchnost ráda zve se otcem lidu.
Vyšli jsme houfem – ach to smutné stádce
beránků tichých, jež požíral prudce,
tím vlčím zubem bledý moru vládce, –
kdož katanské naň vykasal by ruce! –
A přec tak bylo, když jsme přišli k správci
a bídu svoji tomu lkali dravci:
on nebál se té hrozné ruky boží,
že kárající ruky prst naň vloží
a za buřiče, vzdorné za rebely,
jež drancovat jsme panské dvory chtěli,
nás vyhlásil a chlapské nazval zrůdy
a my jsme předce sotva vlekli údy
a mdlobou, hladem, sžíravými žaly
žalobné prosby sotva blekotali.
Na mne však správce obořil se prudce,
já vzpoury že jsem zarputilý vůdce,
tvrdočel vzdorný, podpalovač lidu,
jenž panstvo burcuje i ze sna klidu,
však že mi ohne šíji moji hrdou
a v prach pomete hlavu tupou, tvrdou,
pak drábům kynul, by mne spjali v pouta
a do káznice temna vrhli kouta. –


Er kömmt und kann sein Erbland länger
Nicht leiden sehn! O! wie viel bänger
Wirds ihm um Brust und Herz, wenn ers von ferne schaut.
Er kömmt! durch was für Ehrenbogen
Von Herzen, kömmt Er eingezogen;
Die treuer Völker Gunst mit tausend Freuden baut.
Sein großes Herz ist Kronen werth:
Bey allem, was uns wiederfährt,
Geußt seine Sorgfalt Oel in die geschlagnen Wunden.
August, der dieß bemerket hat,
Stellt Ihn erfreut an seine Statt,
Zum Troste seines Volks, das so viel Noth empfunden.


JESU, my GOD and King,
Thy Regal State I sing.
Thou, and only Thou art great,
High thine Everlasting Throne;
Thou the Sov'reign Potentate,
Blest, Immortal Thou alone.


que virar pelo avesso


Da sì bella cagion dunque sospinto
L' amicizia, e la pace a te richiede:
E 'l mezo, onde l' un resti a l' altro avinto
Sia la virtù, s' esser non può la fede.
Ma perché intese, che già t' eri accinto
Armato ad assalir ciò ch' ei possede,
Volse pria, ch' altro male indi seguisse,
Ch' a te la mente sua per noi s' aprisse.


Taks tu zpíval. A marno zapírat:
Tvé jsem krve. Tvého rodu? Snad.
Mne též pravá láska v snách jen objímala.
Mně též z velkých stesků písnička rodí se malá.
Mně též tvé příbuzenstvo, smyslně maušlující
po strandu, v koších a na ulici,
je nepřátelsky cizí, tak jako jemu já.
K tobě však cos jak náhlá mne vděčnost přepadá,
filosofe ty v tanci,
koketní v disonanci,
rozmanitý a rozmarný,
kočkovitý a nezmarný,
synu Rýna, dítě Seiny,
bezkořenný – dvoukořenný –
metlo a vichře a psanče!


Tochter Du, was zitterst Du?
Was sinkest Du?
Schweige, leide,
Hoffe, meide,
Nicht verzag,
Nicht klag!
Wahrheit kommt alle Tag'.


Hej egy másik, megvetett
Szerelmért boszút lihegve,
A lovagra tör s a hölgy
A szobába fut remegve.


يَا مَحَلاًّ لِخُلَّتِي وَانْتِخَائِي
لَمْ يُبِحْ لِي الْخُرُخجَ بَابُ الرَّخَاءِ
دَلَّ أَنَّ الرَّخَاءَ مُغْتَبِطٌ بِي
فَبِحَقِّ تَبَجُّحِي وَانْتِخَائِي


Als lang am Himmel sich die goldnen Sphären waltzen,
So lange wird ein Blat durch kluge Hände gehn,
Auff welchem so viel Wort als süsse Stacheln stehn,
Fragt ihr, an was es fehlt? Ihr müst die Verse saltzen.


Wie Schritt vor Schritt die schwarze Wolke fliehet,
Entdeckt sich ihm bald öder Sand,
Der, unerfrischt von kalten Quellen, glühet,
Und Felsen und unwirthbar Land.


O Barde! sieh zurücke.
Du sangest einst von Joseph,
Wo kühle Lüfte scherzten
Um junge Wiesenblumen.
Da kam ein fremder Bardensohn,
Und nannte dich Bindengeschmückter,
Und nannte dich den Freund an Ossians Busen,
Dem Ossian am Abend seiner Augen
Die Harfe ließ. –
Wie war dir da?
Du sankest im süßesten Taumel
Entzücket auf Blumen dahin. –
Nun fuhrst du wieder auf,
Und wolltest ihn umarmen.
Weg war der Bardensohn,
Und – Rhingulph war der Bardensohn.


Nad obrázkovou knihou hlavy dětí,
kdy, báseň živá, sklánějí se v tlum,
vzpomínky motýl křídlem lehkým letí
a střásá na skráň zlatý pel svých dum;


أَقامَ عَلى عَهدِ النَبِيِّ وَهَديِهِ
حَوارِيُّهُ وَالقَولُ بِالفِعلِ يُعدَلُ
أَقامَ عَلى مِنهاجِهِ وَطَريقِهِ
يُوالي وَلِيَّ الحَقِّ وَالحَقُّ أَعدَلُ
هُوَ الفارِسُ المَشهورُ وَالبَطَلُ الَّذي
يَصولُ إِذا ما كانَ يَومٌ مُحَجَّلُ
إِذا كَشَفَت عَن ساقِها الحَربُ حَشَّها
بِأَبيَضَ سَبّاقٍ إِلى المَوتِ يَرفُلُ
وَإِنَّ اِمرَأً كانَت صَفِيَّةُ أُمُّهُ
وَمِن أَسَدٍ في بَيتِها لَمُرَفَّلُ
لَهُ مِن رَسولِ اللَهِ قُربى قَريبَةٌ
وَمِن نُصرَةِ الإِسلامِ مَجدٌ مُؤَثَّلُ
فَكَم كُربَةٍ جَلّى الزُبَيرُ بِنَفسِهِ
عَنِ المُصطَفى وَاللَهُ يُعطي فَيُجزِلُ
فَلا مِثلُهُ فيهِم وَلا كانَ قَبلَهُ
وَلَيسَ يَكونُ الدَهرَ ما دامَ يَذبُلُ
ثَناؤُكَ خَيرٌ مِن فَعالِ مَعاشِرٍ
وَفِعلُكَ يا اِبنَ الهاشِمِيَّةِ أَفضَلُ


Es schätzet seiner Mutter Brüste
Mehr als die Welt und alle Lüste,
Da find't es, was ihm nötig ist,
Da schläft es ein und all's vergißt.


Vzrostla, vzrostla, Bože milý,
tajemně se chvěla,
nezřely jí oči spráhlé,
věděl jsem jen, že mi náhle
vzhůru k hvězdám navždy odletěla.


Nuž tedy, kde ten div tvůj jest?


Cortesia cortesia cortesia chiamo
e da nessuna parte mi risponde,
e chi la dèe mostrar, sì la nasconde,
e perciò a cui bisogna vive gramo.


Caían sobre tus ojos
       los últimos fríos
el tiempo era una imagen
de fotos amarillas
regresando rostros del pasado
hablábamos de lo posible
y una ausencia se notaba en tus manos
las miradas nos salvan —decían tus gestos—
así
enajenada de sol
bordeando una tristeza
lloraste como la tarde
una lluvia de adioses
hasta quedarte dormida
entre la luna y la nostalgia


Se treckt em langs den Klosterhof un langs de düstre Strat,
De Wächter steit vœr Schrecken still, as se vœrœwergat.


Wie du mit den kleinen Kindern,
Will ich alles mit ihr tun,
Und sie soll in ihrer Wiege
Neben meinem Bette ruhn.


	Ruberto conte, che d'Artese stimo,
fu il secondo, e 'l terzo Alafrante,
di Lanzona e Pittier conte sublimo;


Zpěv, jásot kol zaznívá,
nadchází nový rok
a k nebi se ozývá
tu zbožných přání tok.
Rej plachých chvílí měrou
svou dále sledujte,
nadějí, láskou, věrou
jich vínek zkrašlujte.
Zapuďte všecky žaly,
všem trampotám buď zmar,
květ slastí kyň Vám stálý
a tomu volám: Zdar!


Das blasse Volk, das löschen will, erstickt;
Die Gassen deckt ein Pflaster schwarzer Leichen:
Und dem es noch das Feur zu fliehen glückt,
Das kann dem Grimm der Stücke nicht entweichen.
Statt Wasser, trinkt die nahe Wiese Blut,
Es zischt und rollt auf Felsen voller Gluth.


Das ist der Wind der Reaktion
Mit Meltau, Reif und alledem!
Das ist die Bourgeoisie am Thron –
Der annoch steht, trotz alledem!
Trotz alledem und alledem –
Trotz Blutschuld, Trug und alledem –
Er steht noch, und er hudelt uns
Wie früher fast, trotz alledem!


林下翩翩雁影斜
满川红叶映人家
岩头孤寺见横阁
有客独来登暮霞


Sokan azt mondják felőle,
Hogy őt a nap kergeti,
Mely a többi csillagoknak
Sugarát irígyeli.
De ez oly nagy, oly erős, hogy
A nappal megütközik,
S ha legyőzi, soha többé
Tőlünk el nem költözik.


Vezměte kříž na bedra hříchy spjatá
a tam putujte k oné Golgotě,
kde hlubokého hrobu v temnotě
práchniví věky vaše sláva zlatá.


abatta e disconfonda Carlo Mano,
Turpin di Rana, Angiolier di Baiona,
Danese Ugieri e di Maganza Gano
e quattro fi di Namo e sua persona,
Orlando, il forte campione romano,
che della Spagna vuol portar corona;
ciascun che crede in fé di Gesù Cristo,
Macone abatta e sempre il faccia tristo. —


Doch ach die liebe Zeit! mit Wortposaunen
Bläst sie Dein Bild des Griechenlebens an,
Und bleckt bei dem Gewitterdom den Zahn,
Wahrhaftig schön, altdeutsch, recht zum Erstaunen!
Doch Kritiker hört man ins Ohr sich raunen:
Phantastische Prospekte, nicht viel dran,
Im Kolorit hat er noch nichts getan,
Sein Blau will grauen nicht, sein Grün nicht braunen.


	Tomaso de' Cospi,
Giovanni delle Pianelle.


Nyomában az irgalmatlan ár dandára tolong sürüen
egymásra nyomva tördelt jegeit, pajzs pajzs hátán
végtelen had vonulása veszélyes, idegen ég alatt.


Da neigen sich und flüstern
Willkommen Baum und Strauch,
Die heiße Stirn umschmeichelt
Des Regens kühler Hauch.
Und aus des Laubes Rauschen,
Aus Sturmes wogendem Laut
Tönt rührend eine Stimme,
Geschwisterlich vertraut.


¿Destilarás en baños a Occidente?
¿Podrán lo mismo humos que arreboles?
¿Abreviarán por ti los Españoles
El precioso naufragio de su gente?
Osas contrahacer su ingenio al día;
Pretendes que le parle docta llama
Los secretos de Dios a tu osadía.
Doctrina ciega y ambiciosa fama:
El oro miente en la ceniza fría,
Y cuando le promete, le derrama.


Kdo rozložil slitá dvě světla? Kdo úsměv můj v tváři tvé zhas’?
Kdo našemu hlasu dal cizí přízvuk, že smyje se s duší?
Kdo ochromil jemné chvění dotyku? A hodil tajemný kvas
do našeho vína, jenž jeho žehnutí opojné ruší?


Wer aus der Finsterniß/ aus einer duncklen Gruben/
In der er lange Zeit/ gleich einem bösen Buben/
Aus Ubelthat gesteckt/ wird an das Licht gebracht/
Der rühmet deßen Glantz/ verflucht die böse Nacht/
Verwundert sich/ wie er so lange sich betrogen/
Und statt der Sonnen sey dem dunckeln nach gezogen;
Legt alle Thorheit ab/ verdammt des Hertzens-Wahn/
Und zündet seinem Geist ein Göttlichs Feuer an.
Den Weg zum Himmel sehn als denn die Adlers Augen.
Jedoch zu unserm Glück kan bloßes sehn nicht taugen:
Die Flügel schwingen wir/ biß daß man Kräffte kriegt/
Sich von der Erden hebt/ und denn zum Himmel fliegt.


我见庭梅六十春
当时初见已轮囷
人老只道梅花老
不道梅花老笑人


Tři básníky hračkou strhat,
k potřebě juž patří denní,
a sny věštců padly v kořisť
všetečnému klábosení.


I am a politician too, and hate
Of any party, ministers of state:
I'm for an Act, that he, who sev'n whole years
Has serv'd his king and country, lose his ears.


Několik že z českých pánů,
Jan Michalec z Michalovic
Starší, Jan Chudoba z Ralska,
Pak pan Škopek, Zajíc z Kosti,
A Děčínský z Vartenberka
S četnými se přibližují
Zbrojenci a nákladnými
Vozy, aby hradčanský
Zámek zásobili. „Aj,“
Vece Žižka, „potravy my
Sami potřebujem. Proč ji
Postoupiti královským,
Aby tito ztučněli,
A my zchřadli?“ I bez hluku
Překročiv Vltavu, vrh’ se
Mezi přichárející
A hradčanský zámek. Ha, tu
U Bubenče započalo
Divé zápasení. Čeští páni
Chtěli mermocí k zámku
Proniknouti, ale Žižka
Zabraňoval cestu jim.
Dlouho na rozvzteklených
Boje vlnách vítězství
Váhalo, až statný Žižka
Konečně rozprášil voje
Pánů, a jim odňal dvacet
Vozů s těžkým nákladem.
Pronásleduje pak dále
Nepřátely, zapálil
Klášter Břevnov, jehož mniši
S nimi byli drželi,
Mnichy samy odevzdal však
K potrestání Pražanům.


小桥官树绿无央
袖手东风日正长
料理只今谁到我
祇宜煎茗坐僧房


Ach, madonno, spas otce mého, spas!


But what is Death, we so unwisely fear?
An end of all our busy Tumults here:
The equal Lot of Poverty and State,
Which all partake of by a certain Fate.
Who e'er the Prospect of Mankind surveys,
At divers Ages, and by divers Ways,
Will find 'em from this noisy Scene retire,
Some the first Minute that they breath, expire.
Others perhaps survive to talk, and go,
But die, before they Good or Evil know.
Here one to Puberty arrives, and then
Returns lamented to the Dust again:
Another there, maintains a longer Strife
With all the pow'rful Enemies of Life;
Till with Vexation tir'd, and threescore Years,
He drops into the dark, and disappears.
I'm young indeed, and might expect to see
Times future long, and late Posterity.
'Tis what with Reason I should wish to do,
If to be old, were to be happy too.
But since substantial Grief so soon destroys
The Gust of all imaginary Joys,
Who would be too importunate to live,
Or more for Life, than it can merit, give.


d'onor, d'avere, e in chonclusione,
m'acchomandate a Chosimo e Giovanni,
posto, son cierto, duole loro e mie danni.


Byl klidný den, mráz třeskutý,
vzduch jasný do průhledna.
Nač jim to? Hovor pohnutý
o Benediktu, Řehoři – –
Sněm v Kostnici smír utvoří,
buď hlava církve pouze jedna,
tří vespolná-li ochota – –
Pak císař, dvorný lichota,
klid města chválí, polohu. A dolů
jak naklání se s pavlánu
i s papežem – – Jdu na stranu,
mně rukou trhá běs, zrak v hrůzách třeštím, bledna – –


Neplač, srdce, tichni, žalost!
Hleď, kam hleď, již všude radost!
Zpívej pěstiteli milému:
Sláva, sláva, sláva mu!


的皪金𫔇堕晓星
晴天霹雳应弦声
风毛雨血燕云在
未要草间狐兔惊


Déšť kalný bije do oken,
se vzteklou vichřicí bije,
a dlouze zpívají, zlomené kývají
v něm suché rákosiny,
a šumí bolestně
tím neživým zvukem
ospalé, vyšeptalé
mrtvoly přešlé vegetace
nad prorvami jarních vod.


Contento era del cielo esser prescritto
per li amati fratelli, ver cultore
dell'amicizia: è vero amor, non fitto.


Les beaux captifs, admirez-les !
Ils brillent sur la terre noire,
Glorifiant de sa victoire,
Jaunes, pourprés et violets,
Le pêcheur vidant ses filets.


In die bebende Seele fällt mild eine Thräne aus Gottes Aug',
Um die glühende Stirn weht's leise wie ein Frühlingsrosenhauch.


To bude as jaro chudé,
zlou ten zvonek věstí;
kdo tím luhem chodit bude,
dej mu Pánbůh štěstí?


Hüllen Schleier dich ein? Oder entfließen dir
Thränen? Bist du, gleich mir, nagender Traurigkeit
Raub, ein Erbe des Jammers?
Deine strahlenden Brüder auch?


Posléz přišli první, doufajíce,
Ze štědrých že rukou vezmou více.
Ale i ti přední
Nevzali leč po poníží jak poslední.


Die Augen sind mir aufgegangen,
und nüchterner blick ich in die Welt,
von weniger Selbsttrug mehr befangen,
erkenn ich klar, was ich gefehlt:


Az Úr nem ment el, itt maradt.
Őbelőle táplálkozunk.
Óh különös, szent, nagy titok!
Az Istent esszük, mint az ős


E ´nverso Fiesol vòlto, piaggia piaggia
guidato d´Amor, ne gìa pensoso,
caendo la sua amante aspra e selvaggia,
e che facea lui star malinconoso;
ma pria ch´un mezzo miglio passato aggia,
ad un luogo pervenne assai nascoso,
dove una valle i duo monti divide:
quivi udì cantar ninfe, e poi le vide.


Vom Schwarzwald wie ein Silberstreifen,
Die blauen Donauwellen eilen –
Fast lockt's, die Blumen selbst zu greifen,
Die doch am andern Ufer weilen,
So ruhig wogt sie hin, so schmal,
Durch Wald und Fels im engen Thal.


Ma sem hiszünk a pásztoroknak,
Sem a prémbundás, víg örvendezőknek,
Sem a vezér-csillagnak,
Csupán mi saját, szomorú erőnknek,
Mely megfeszíttetett igazán.


Ein Dichter schrieb: »Der Krieg muß bleiben,
Heroisch, wie er immer war,«
Ich aber muß zur Wahrheit schreiben:
Der Dichter ist ein Versbarbar!
Er trügt in seiner schönen Ode,
Weil er nicht horcht, weil er nicht lauscht,
Wie zu der alten Menschheit Tode
Der neuen Menschheit Taufpsalm rauscht.


ve ben unutulsam ve yazdığım şiirler


自昔吴僧标致清
经禅之外有诗名
士衡止在东家住
恨不同听鹤唳声


Während sie den Holzstoß zünden,
Ruft ein weißer Priesterchor,
Cäsars Ankunft zu verkünden,
Zu den Sternen dies empor:
Nehmt ihn auf in eure Mitte,
Diesen Siegesgott der Welt,
Der sie einst im Segensschritte
Einer Sonne gleich erhellt!


Kdys vyšla v poušť. – Den chmurný slunce zář
v par neproniklé sítě uvěznil,
že pouze s korou žlutě narudlou
z nich kmitalo. Vzduch sálal plameny,
a celý vesmír jedna výheň byl.
Šla zamyšlena, za ní zvolna lev.
Tu náhle temné, děsné hučení
z dum zbudilo ji; hlavu pozvedla.
Kam sáhl zrak, se obzor zatmíval,
mrak černý před slunce jak záclona
se rozložil, pln dusných plamenů,
a žhavý vítr písek do vírů
hnal divoce, tu v sloupy obrovské
jej zvedaje, ty vzduchem nesly se,
jak samy šly by, či jak třímány
by titanskými byly rameny,
jež zakrývaly řasy zrádných par,
tam kola vírná v písek rýsoval,
ryl v ňadrech pouště, která chvěla se
pod jeho dechem, náhle ztajil se
a náhle vybuchnul, a celý déšť
drobného písku rozlil prostorem,
jak z raket snopy jisker létacích.
Tu zdálo se, že ruce neznámé
se kloní k zemi, jak obrovská dlaň
mrak dolů kles, a její každý prst
byl písku sloup, a dlaň se svírala
a celý liják písku padal z ní,
jak démon kýs by chytil celou poušť
a ždímal ji; pak všecko v jeden mrak
se slilo valný, který zvolna rost,
jak hvězdy chtěl by strhnout ve svůj klín,
je smísit v zhouby chaos jediný
a vychrlit je Stvořiteli v tvář.
Ten obr vzpřímil se, dvě ramena
nad obzor rozpjal, jak by v objetí
svět rozmačknout chtěl – ticho hluboké!
V tom horký vítr roztáh perutě
a sterými šleh po něm jazyky,
a jako onen kolos biblický,
jejž ve svém snění viděl Daniel,
když štěrk se dotknul nohou hliněných,
tak velký, valný, zvolna svalil se
jsa roven pohoří na tuhou zem;
leč dřív než mohl celou tíhou svou
si lehnout na ni, jak na moře mrak
a jako mlha nad šer propastí,
juž druhý vítr křídlem po něm šleh,
v prach rozmetal jej a jak pouhou smeť
jej házel kolem, nová údolí
tam vyhloubil, tam hory nakupil,
tam dávno tlící kosti vyhrabal,
tam zbytky zdí, jež celá století
pod pískem snily, stromů kořeny,
s palm suchým listím v jediný smet vír
a v huku bouře příšerně se smál.
Ó jaké divadlo! – A Marie,
ač sotva srdce v těle bilo jí,
přec klidně stála s čelem vzpřímeným,
zrak cloníc rukou v dál se dívala,
jak obzor tměl se, v tváři cítila
žeh plamenů, v šat písek padal jí;
leč když měl k zemi klesnout jeho mrak,
tu vítr vzal jej na své perutě
a kolem ní jej v dálku tmavou hnal,
jak ohnivými biči andělé
by hnali z ráje zástup démonů.
Tu z této spousty v dál se nesoucí
cos bílého jí k nohoum upadlo,
a Marje zvedla to – vír dále spěl,
až zmizel kdes jak mraku kotouče;
svit slabý z mlhy husté prodral se
a Marie viděla, v ruce své
že drží lebku. – Dlouho zírala


Deswegen wir mit nassem Blick
Nicht sehn in unser Grab:
Genug! wir gehn zu dem zurück,
Der uns das Leben gab.


È mezzodì. Rintomba.
Tacciono le cicale
nelle stridule seccie.


Plameny tmy údy tráví žárem ledu do popela,
rakve hranice se ssuje – slzou země prohořela,
trouchně hrst se prachem slehá, by jen duše nad ní bděla.


Und ob ich schon ( ô Spott!)
Zu seyn andächtig scheinte/
Ich dannoch es mit Gott
Niemahlen redlich meynte/
Fromm stellt' ich mich allein
Zum äusserlichen Schein:
Mein Welt-verwirrtes Hertz
War' immer anderwerts.


على الدين فليبكي ذوو العلم والهدى
فقد طمست أعلامه في العوالم
وقد صار إقبال الورى واحتيالهم
على هذه الدنيا وجمع الدراهم
وإصلاح دنياهم بإفساد دينهم
وتحصيل ملذوذاتها والمطاعم
يعادون فيها بل يوالون أهلها
سواءً لديهم ذو التقى والجرائم
إذ انتقص الإنسان منها بما عسى
يكون له ذخراً أتى بالعظايم
وأبدى أعاجيباً من الحزن والأسى
على قلة الأنصار من كل حازم
وناح عليها آسفاً متظلماً
وباح بما في صدره غير كاتم
فأما على الدين الحنيفي والهدى
وملة إبراهيم ذات الدعائم
فليس عليها والذي فلق النوى
من الناس من باكٍ وآس ونادم
وقد درست منها المعالم بل عفت
ولم يبق إلا الاسم بين العوالم
فلا آمر بالعرف يعرف بيننا
ولا زاجر عن معضلات الجرائم
وملة إبراهيم غودر نهجها
عفاءً فأضحت طامسات العالم
وقد عدمت فينا وكيف وقد سفت
عليها السوافي في جميع الأقالم
وما الدين إلاَّ الحب والبغض والولا
كذاك البر ء من كل غاوٍ آثم
وليس لها من سالك متمسك
بدين النبي الأبطحي ابن هاشم
فلسنا نرى ما حل بالدين وانمحت
به الملة السمحاء إحدى القواصم
فنأسى على التقصير منا ونلتجي
إلى الله في محو الذنوب العظائم
فنشكو إلى الله القلوب التي قست
وران عليها كسب تلك المآثم
ألسنا إذا ما جاءنا متضمخ
بأوضار أهل الشرك من كل ظالم
نهش إليهم بالتحية والثنا
ونهرع في إكرامهم بالولائم
وقد برء المعصوم من كل مسلم
يقيم بدار الكفر غير مصارم
ولكنما العقل المعيشي عندنا
مسالمة العاصين من كل آثم
فيا محنة الإسلام من كل جاهل
ويا قلة الأنصار من كل عالم
وهذا أوان الصبر إن كنت حازماً
على الدين فاصبر صبر أهل العزائم
فمن يتمسك بالحنيفية التي
أتتنا عن المعصوم صفوة آدم
له أجر خمسين امرئ من ذوي الهدى
من الصحب أصحاب النبي الأكارم
فنح وابك واستنصر بربك راغباً
إليه فإن الله أرحم راحم
لينصر هذا الدين من بعد ما عفت
معالمه في الأرض بين العوالم
وصل على المعصوم والآل كلهم
وأصحابه أهل التقى والمكارم
بعد وميض البرق والرمل والحصى
ما انهل ودق من خلال الغمائم


C'est en vain qu'éveillée en sursaut, cette Nymphe
Cacha de ses deux mains son corps puissant et doux
Où le sang est bien plus abondant que la lymphe,
Et lui cria : Monsieur, pour qui me prenez-vous ?


Tvou slávu odvanu i čest,
a pověst dnů tvých všech
jen kalem bude páchnoucím
na ďáblů kopytech!


A construção dos poemas


Já stvořím Jahve,
já stvořím peklo,
já stvořím muka,
bych moh’ se rvát.


Mich haben die Menschen auf's Tiefste gekränkt,
Am Besten wird's sein, wenn man Alle ertränkt;
Das alte Geschlecht ist voll Sünden,
Du wirst mir ein neues begründen.


U lesa hřbitov. Ze tmy chvoje
zeď jeho svítí z pozdálí –
ó, nediv se, že rety moje
na tvých dnes tolik zaplály!


¡O libertad!


يا حَبيبَ الحَبيبِ دِنهُ كَما دا
نَ مُحِبّيهِ مِن صُدودٍ وَهَجرِ
ثُمَّ مُر طَرفَكَ الصَحيحَ بِأَن يَأ
خُذَ مِن طَرفِهِ السَقيمِ بِوِترِ
جاءَ نَصرُ الإِلَهِ وَالفَتحُ لي إِن
دُمتَ حَرباً لَهُ وَقُمتَ بِنَصري
أَنتَ بَدرُ التَمامِ فَاِجعَل لَنا بَي
نَكَ عَهداً وَبَينَهُ حَربَ بَدرِ


Alle beten dich an, und keiner versteht dich, die Frage
Ist es nun einzig, was sie thäten, verstünden sie dich.


Aranyfonál, kis deszkaszál,
fényes égi hinta:
illeg-billeg fel s alá,
mintha gondunk hajtaná
és hintázgatni hívna.


Wie? geht es heut denn wieder an?
Mein, lasset mich zufrieden,
Ihr wisst, ich sey ein schwacher Mann
Vnd gern von Lust geschieden:
Daß gestrig halt ich mehr als gnug,
Ich warte meiner Sachen,
Wir müssen keinen Bier-Zech-Krug
Auß diesem Hause machen.


Előveszik a végrendeletét.
Szabályszerü az, rá ütve pecsét.
Sugallta nyugodt órán hideg ész,
Tanuk előtt. Csak két sor az egész.


Daleká se cesta zdála,
udeřil hlas hodiny,
přišla mi tak z nenadála,
za okamžik jediný;
tělo zpět se vrací k prachu,
duše letí plna strachu
v nebes výšiny.


¡Tantarantán! ¡Tantarantán!
Tantarantán: Palabra que repite el tambor,
(porque no sabe otra).
También si te empujan
te dan un «tantarantán».
Con la palabra TANTARANTÁN
se puede hacer un villancico:
Tantarantán,
que el Niño no llora.
Tantarantán,
que se va a reír.
Tantarantán,
tambor de pastores,
Tantarantán,
dejadle dormir.


Das milde, weise Lächeln,
Das um die Lippe wallt,
Wie linder Weste Fächeln
Zu mildern die Gewalt.


la indescifrable noche.


¡Sí, te conozco! De la patria vienes
donde el arte inmortal hizo su asiento,
y ternura, y pasión, y sentimiento
en el alma y la voz y el rostro tienes


s a szellemeknek hull a kába
mély, híg, padlótalan lakába,


Mille son di gravissima armatura,
sono altrettanti i cavalier seguenti,
di disciplina a i primi e di natura
e d'arme e di sembianza indifferenti;
normandi tutti, e gli ha Roberto in cura,
che principe nativo è de le genti.
Poi duo pastor de' popoli spiegaro
le squadre lor, Guglielmo ed Ademaro.


Ein volles Jahr bleibt meiner Buße Ziel.
Mich will ich hier, allein um dich, beweinen.
Da ich so sehr dem klügsten Mann gefiel,
Wie muß ich jetzt ihm niederträchtig scheinen?
Ich lieb', ich ehr', und dennoch meid' ich dich;
Ich wußte mir nichts Schwerers aufzulegen.
Gedenkest du, noch übers Jahr, an mich,
So dulde mich, um meiner Leiden wegen.
Die man versucht, ist schon dem Fehltritt nah.
Das hätt' auch ich recht überlegen sollen.
O daß ich nicht auf diese Wahrheit sah!
O daß du mich so hart versuchen wollen!


Era um, era dois, era cem
era um dia, era claro, quase meio
encerrar meu canto já convém
prometendo um novo ponteio
certo dia que sei por inteiro
eu espero não vai demorar
este dia estou certo que vem
digo logo que vim pra buscar
correndo no meio do mundo
não deixo a viola de lado
vou ver o tempo mudado
e um novo lugar pra cantar


haritalarda


Er lehrte dreyßig Jahr die Schönen Witz und Tugend,
Vernehmt auch, welchen Dank ihm eine Freundinn gab:
Getreu verwahrte sie die Fehler seiner Jugend,
Und setzte sie dem guten Mann aufs Grab.


□□□□□□□
□□□□□□□
□□□□□□□
□负秾华一句无


A Kapitány rá néz bel tusakodással:
ha tréfále vagy sem a magasztalással?
de, hogy ezt valónak leli ámúlással,
így szóll végre hozzá szelíd mosolygással:


Jen přivři oči. Nezdá se ti,
že lesem jdeš, jak šel jsi kdys,
že nad tebou šum korun letí,
že slyšíš bzučet, hučet hmyz?


E ben ch'io non sia degno star nel cielo
e ch'io fin ponghi a sì gravi tormenti
né riveder l'aventurato loco,
deh, moviti a piatà la crudel doglia
ch'io sento al core omai! Deh, dammi pace,
s'i' in te debbio sperar trovar mai bene!


Welch seufftzen? Ach! was ist nun wider schuld?
Im gantzem volk entstehet ungedult,
Es lüstert Kürbis, Fleisch und Fisch!
Nicht Gottes, nur Egyptens tisch.
Di Gottesrach wird, ach! vil eusre leger lodern!
Ja bängnis neigt gewaltsam Moses hertz!
Er seufftzt durch solche last und wil gehorsam fodern!
Was hilfts, Gott gibts. Doch wächset schmertz aus schmertz.
Es füllen nun vil tausend di lustgräber:
Doch werden, ach! von andern widerstreber.


When Grief pursues with harpy wing,
To whirl me to dark realms of Care,
Upon poetic spells I fly,
Wafted afar from black Despair;
And, as I sing,
Am rais'd on high:
Young Joy with pleasure smoothes the scene,
Of mortal eyes unseen;
With these I fleet,
Amid the Loves and Smiles sweet flowrets wreathe;
And every sigh I waft, and every joy I breathe,
Mix'd with seraphic airs, fly on poetic feet.


Lach nur, und zwing die Hölle zum Lachen mit!
Bald wird sie heulen! stürzen vom Throne bald,
Den du, mit ihr im Bund', auf Schädeln
Freier, verratener Völker bautest!


Und das süße Mädchen weinet,
Sie verhüllt ihr Angesicht,
Möchte gern vor Schmerzen sterben,
Nur den Theuern lassen nicht.


Tens qualquer cousa de vago
Na abstração d’esse olhar,
Manso às vezes como um lago
Visto em noites de luar;
Outras vezes cintilante,
Como um broche de rubis,
Ou a pedra de brilhante
D’esse teu anel de onix.


Einen Freund ich hatt', ich vergoß mein Blut,
Wenn sein Blick es begehrt von mir,
Doch ertrug er nicht meines Herzens Glut,
Sich zu kühlen mußt' er von hier.


Vagy tán fekéllyel fekszel a szemétben,
vagy mit se várva, ifjan és setéten
az asztalodra ráborulva sírsz?


新诗一任世人传
陆贾祠边好放船
今日莫论南粤橐
箧中元有卖文钱


Que le cyprès? - Pourtant nous avons, avec soin,


Naprul napra sötétebb lesz,
Éjrül éjre hidegebb...
Ölő tél, mely megdermesztesz,
Érezem már szeledet.


Wir gehn heraus, und wollen nun,
Biß auff den hochzeit-tag,
In lieb, geduld und glauben ruhn,
Der uns vollenden mag.


¿Adónde están los cristianos
que gozan de aqueste lance?:
que en el reino de Toledo
los Pedros pagan por Tarfes.
Si la que lo prometiste
en esa cazuela yaces,
más gente harás, si te nombras,
que las banderas de Flandes.
Doña Urraca diz que fue
la del pregón detestable:
que cosa tan mal cumplida
no pudo ser de otras aves.
Francisco de Quevedo y Villegas

Ms. 142. Biblioteca Menéndez Pelayo, f. 186


Tumulto de pequeños colegiales
que, al salir en desorden de la escuela,
llenan el aire de la plaza en sombra
con la algazara de sus voces nuevas.


巴□鼓棹兴悠悠
野鹿衔花出峡头
网得巨鱼堪切脍
携觞重上荔枝楼


Heimlich schlägt dein zartes Herz
Durch den Zauber deiner Töne,
Suchend, wie es jeden Schmerz
In des Hörers Brust versöhne.
Alle Lust und alles Ach
Rufst du auch in meiner wach.


紫燕双飞掠画楼
黄莺百啭和箜篌
妖姬十五颜如玉
底事长干唤莫愁


V srdci tom však lásky není,
jak na podzim v lese tam
listy stromů barvu mění,
v každém kroku klam, jen klam.


görmeseydim


Vedeste come applause e come morse,
favorevole a' buoni, a' rei severo?
Com' or religioso, or cavaliero,
parlò di gloria, e non a caso, forse?


Mein Herz tichtet ain feines Lid,
ich will sehr artlich singen
Von aim König vnd seiner Güt,
mein Zung mus sich erschwingen
Vnd wie ain Feder sein geschwind
welche ain guten Schreiber find,
mit GOT mus mir gelingen.


S föltekintve a bérc ezüstös fejére,
Felséges nagybátyja képe tűnt elébe,
Kinek, mint e bércnek idegen határba,
Már a koporsóban van az egyik lába.


The dark horizon clear'd again,
And shone propitious on his reign;
Fair Liberty assum'd her seat,
And crush'd Oppression at her feet:
Religion triumph'd, Albion smiles,
Once more the first of states, again the queen of isles.


Unter Blumen, im Dufte des röthlichen Abends, in frohes
Lebens Genuss,
Das, mit glücklicher Täuschung, zu jugendlichem sich dichtet,
Ruh' ich, und denke den Tod.
Wer schon öfter als siebzigmal die Lenze verblühn, sich
Immer einsamer sah,
Solle der Vergesser des Todes seyn, des Geleiters
In die schönere Welt?
Wünschet' ich mir den Beginn zu erleben des neuen Jahrhunderts;
Wäre der Wunsch nicht ein Thor?
Denn oft säumet, zwischen dem Tod' und dem Leben, ein Schlummer.
Leben; ist nicht Leben, nicht Tod!
Und wie würde das mich bewölken, der immer sich jedem
Schlummer entriss.
Trennung von den Geliebten, o könt' ich deiner vergessen;
So vergäss' ich des Todes mit dir.
Doch nichts schreckliches hat der Gestorbne. Nicht den verwesten
Sehen wir, sehn nicht Gebein;
Stumme Gestalt nur erblicken wir, bleiche. Ist denn des Mayes
Blume nicht auch, und die Lilie weiss?
Und entfloh nicht die Seele des blumenähnlichen Todten
In die Gefilde des Lichts,
Zu den Bewohnern des Abendsterns, der Winzerin, Maja's,
Oder Apollo's empor,
Zu des Arktur, Zynosura's, des Sírius, oder der Ähre,
Asteropens, Zeleno's empor?
Oder vielleicht zu jenes Kometen! der flammend vor Eile,
Einst um die Sonne sich schwang,
Welche der schöneren, die der Erde strahlet, ihn sandte
Auf der unendlichen Bahn.
Glänzender flog der Komet, und beynah der sendenden Sonne
Unaufhaltbar, so schnell
Schwang der liebende sich. Er liebt die Erde Wie freut er,
Als er endlich näher ihr schwebt,
Da sich des Wiedersehns! Zu der Erde schallt ihm die Stimme
Aus den jungen Hainen hinab,
Aus den Thalen der Hügel, der Berge nicht; und die Winde
Heisst er mit leiserem Fittige wehn:
Alle Stürme sind ihm verstumt, und am ehernen Ufer
Schweigt das geebnete Meer.


De ne félj, meg nem halsz nagy dicséret nélkül,
Mert lá, megölettetel Zrini kezétűl.”
Igy mondván kibocsátá lelkét testébül,
Mert elválék feje kegyetlen mellyétül.


"Mas coitado! uma idéia o afligia,
Era o seu mau estado monetário;
Nada tinha de seu; e ele bem via
Que tudo no Brasil era precári
Seu lugar d'um Ministro dependia;
Sendo tudo interino e arbitrário,
Tudo cair podia num instante,
Quanto mais ele, mísero pedante!


Zog erst das arme Lied hinaus,
Dann sucht es lange durch die Welt
Nach jenem Klang im Heimathhaus,
Der einst so süß sich ihm gesellt.
Nur wenn es pocht an deine Brust,
Die einst die Schwingen ihm verlieh,
Dann findet es die ganze Lust
Der alten Heimathmelodie.


Azért hát aszondom, állandó tanyára,
Akár ha csak ép egy nyári éjszakára
Síkon is a dombot, a buckát keressed.
Lakó- vagy fekhelynek ez a leghelyesebb.


Un céfiro inquieto
dijo mi secreto...
—¿Has sabido tu secreto un día?
¡Oh Mía!
Tu secreto es una
melodía de un rayo de luna...
—¿Una melodía?


Fu un tempo tranquilla la mia vita;
ma non si può saper che cos'è pianti,
se prima altri non è servo d'Amore,
né si conosce il viver sanza morte
o quanto è vana ogni umana speranza,
né fia contento omai chi desia pace.


涉世浑如涉大川
风波过却愈拳拳
朱帘画舫非吾事
只合扁舟听雨眠


Ich erfreu, was menschlich heist.


Die Raben ziehen krächzend zumal
Nach dem Hochgericht, zu halten ihr Mahl.
Wen flechten sie aufs Rad zur Stund?
Was hat er getan? wie ward es kund?
Die Sonne bracht es an den Tag.


Vígadj, szűz Pegazus! csergedezzen
A hegyek alatt zuhogó szent forrásod,
Víg nótát kettőzve zengedezzen
Hunyadi nevén örvendő ekhózásod.
Szent hegyeink múzsái nevét hírdették
S azt az örök Hónornak köveire tették.
Zengjetek,
Ligetek!
Mély tiszteletet tévén érdemének,
Amelyet
Sok helyek
Tudósabb fiai tevének.


Des Adams ungezähmte Lust,
Die dir in mir auch ist bewust,
Hat leider mich getrieben,
Daß ich gantz frech zum Baum' hin kam
Und die verbotne Frucht annahm;
Dich treibt das edle lieben
Biß an den Berg, da du gefangen
An einen Baum bist auffgehangen.


Jak slunce zářivý mně v cesty svítí,
do nocí pustých tmy, do mého žití,
jímž vleku dál se bez oddechu chvil.


Budeš vždycky čerstvý, zdravý, silný,
jsili čistoty a práce pilný.


Svědomí šeptá spáchané mu hříchy,
cítí, že kvapí za ně odplata:
pak chvílí zmlká v hlase zpupné pýchy,
vyrostlé z žoku lesklého zlata.


Ihr erkennt die Krankheit der Zeit
Und seid mit dem Heilmittel bereit,
Allein was in Lot und Gran gesund,
Davon tötet den Kranken ein ganzes Pfund.


Der rosen gibt ein tag den gang,
die gilgen blühen auch nicht lang,
und deine blum ohn widerkehren
veraltet und verwelket sich;
so solt auch diser goldfad dich
alsbald dein brüchigs leben lehren.


Er fraget ernst: »Welch Unheil ist geschehen?«
Sie aber schrien: »Komm, schau das Wunder an,
Zur Halle komm, Marinus anzusehen,
Die Unschuld sieh, der wir so weh getan!«


La statue alla droit dans l’ombre à la statue ;
Et celui qui marchait regarda fixement
Celui qui songeait triste, immobile et dormant,
À travers la noirceur des sombres branches d’arbre.


Wohin dreht sich der Reigen?
Was sucht die springende Menge
Im windenden Gedränge? –
Vorüber! Es glänzen die Lichter,
Wir tummeln uns näher und dichter,
Es jauchzt in uns das blöde Herz;
Lauter tönet
Grimmer dröhnet
Ihr Cymbeln, ihr Pfeifen! betäubet den Schmerz,
Er werde zum Scherz! –


Den Staub auf dich gebreitet,
Wirft man auch über mich,
Mein Grab, mehr ausgeweitet
Als deines, öfnet sich


Weg meine Lauten! was wird das singen seyn/
Wenn man die Glieder setzt in die gruben eyn?
Wird jemand was ich schreibe lesen;
Wann ich werd' in der grufft verwesen?


Wiewol er mag es bleiben,
Und seine Zeit vertreiben,
Wie wo und wann er wil;
Jedoch daß ich die Plagen
Fast stündlich muß ertragen,
Das ist für mich zuviel.


Giunse apunto Ruggier: che si facea
la bella mostra fuor di quela terra
& per saper il tutto ne chiedea
un cavallier: ma scese prima in erra
& quel ch affabil era: gli dicea
che di Scotia: & di Irlanda: & dInghilterra
e de lIsole intorno eran le schiere
che quivi alzate havean tante bandiere


Ráda jej o tvůj kmen
vídám se opírat –
zelená jedličko,
kdož by tě neměl rád?


De csinálod, mert csinálod,
De csináld, mert erre lettél
S ha már álltad, hát kiállod.


Les ondulations que son volume écrase,
Viennent avec fureur se briser sur sa base ;
L'onde monte et bondit vers son front orgueilleux ;
Mais lui — voyez ! — semblable au Dieu de la tempête,
D'écume et de vapeurs il couronne sa tête
Et semble maîtriser l'élément furieux.


Mely ez égő szerelemmel
Enyelegve játszhatál,
Mely hüséget esküvél, és
Ah mely mégis megcsalál.


Der Mond ging blutig unter und die Erscheinung verschwand.
»Nimm da die Goldharf' und singe
Friedrichs Todtengesang!«
So sprach die Muse zu mir,
Der in der Betäubung Todesfrost starrte;
Laß Friedrichs Barden singen !


«Non ir più desiando,
O travagliato amante arso dal ghiaccio,
D'aver la luna in braccio;
Ma, 'l tuo frale terren stato mirando,
Frena il superbo ardire,
Ché non è da mortal tanto desire.


Expectent alii praeconia maxima regum:
Est mihi sat Bembo posse placere meo.


So unvergänglich ist des Schönen Macht,


O du schalk, den Königstittel
Schläget London gäntzlich ab:
London, das des Romes grab,
Spinnet deinen sterbekittel.
Krone, Zepter und der hutt
Kommet bald an Fridrichs blutt:
Wird der Liliros ihr gutt.


Die Zaubertöne Deiner Harmonieen –
Jetzt bald wie Sehnsuchts-Hymnen, tief und weich,
Dann wie Akkorde, die zum Himmel fliehen, –
Entschwebten hold dem stillen Friedensreich,


Umlknul Kníže, hnutý krásou města teď.
Korouhví zamáv’ v šíř;
co „Amen“ linulo se jemu v odpověď
z úst slavně světců kolem čtyř.


E seguì: "Grato e lontano digiuno,
tratto leggendo del magno volume
du' non si muta mai bianco né bruno,


Nebe rudé zhaslo zticha.
Nezadýchá od hor vánek.
Z oblak padá rosa, spánek.
S nebeských jen cest
hluk dolétá k srdci mému
valících se hvězd.
Usni, kde jsi, srdce chudé!
Hvězdná říš ta všude, všude
plna lásky jest.


Drauf herab hat sich die Flucht
In Sankt Gallens Thal gezogen,
Zwanzig Hirten in die Schlucht
Sind ihr kühnlich nachgeflogen;
Werfen einen Feuerbrand
Vor den Thoren in die Mühle,
Und gemach aus Feindesland
Ziehn sie in der Morgenkühle.


A zařval pak. Ten řev už smutně zněl, –
řvát nemůže ni Apis v smrtné chvíli –
a natáh’ nohy, vzdych’ a scepeněl,
leč krávy po plebejích ozdravily!


To bylo na večer. – V mrak západ růže střásal
a hvězdy v lazuru svým zlatým blýskly okem,
když s hledem ztrhaným a matným, chvějným krokem
do dveří svatyně muž vstoupil tváře divé.
Kles před oltář a chtěl se modlit jako dříve.
Chtěl ruce sepnouti – krev kapala s nich hustá.
Leč slova neřekl – moc divná spjala ústa
a z hrudi prchl vzdech. Jen ku Kristu zrak bloudil
a: „Odpuštění!“ lkal. A Kristus soudil – soudil,
jak před tím jeho líc je přísna, nepohnuta. –
Dál v prsou hříšníka zněl pláč a bolest krutá.
V tom dítě k oltáři šlo nevinné a svaté
a kleklo, zvedajíc své k nebi ručky spjaté:
„Tatíčku nebeský, nám odpusť naše viny!“
Jak pablesk naděje by v černé zapad stíny,
muž náhle pocítil v své duši lítost vřelou
a v slzách topil zrak a hrudí zkamenělou
v práh nebe s dítětem šla prosba jeho čistá!


Et alzando la man nuda e senz'arme,
antico segno di tregua o di pace,
disse a Grifon: - Non so, se non chiamarme
d'avere il torto, e dir che mi dispiace:
ma il mio poco giudicio, e lo instigarme
altrui, cadere in tanto error mi face.
Quel che di fare io mi credea al più vile
guerrier del mondo, ho fatto al più gentile.


Das Wasser rauscht', das Wasser schwoll,
Netzt' ihm den nackten Fuß;
Sein Herz wuchs ihm so sehnsuchtsvoll,
Wie bei der Liebsten Gruß.
Sie sprach zu ihm, sie sang zu ihm;
Da war's um ihn geschehn:
Halb zog sie ihn, halb sank er hin,
Und ward nicht mehr gesehn.


Népfelkelő szemlére hív
Megint a kis ravasz;
Ebből íme kétségtelen,
Mégis itt a tavasz!


Strenge gegen sich selbst, nachgebend gegen die Freunde,
War er dem Redlichen hold, aber dem Laster ein Feind,
That und förderte Gutes und half als Vater den Armen.
Seinem Andenken sei dankbar dies Denkmal geweiht!


Se d'un cultor di selve exarse Iove,
dilecto forsi pria d'alcun pastore,
non puòte però aver suo primo fiore
se non colto e gustato a mille prove,


Neprožité, celé žití –
řekla jsi, že mou chceš býti,
když mne všichni opustili.


„Hoj Kopidlenské zdi, – pán z Psinic promluvil, –
jak pevně vámi váš pán hrad svůj ohradil,
že není možno blíž se dostat ku pokladu,
ku Bertě spanilé, té růži u vnitř hradu!


Will sich nur legen
So mit dir, ach!
Tief in die Erde,
Ins Brautgemach.


君道乾刚岂易柔
谬牵文义致优游
高皇马上辛勤得
总被儒生断送休


Sním a po řece pak plavu,
A nejistotou se chvěje,
Jasnomodrých vln se táži,
Zdaž mi Jedna, Jedna přeje.


Mert nagyon kell ma a boldogság,
Zengő kertnek mese-zenéje,
Nagyon kell a friss, boldog párok
Virágos és muzsikás éje.


Herr, gib frei uns die Gefangnen: den Gedanken und das Wort! –
Sieh, es gleicht der Mensch dem Baume, schlicht und schmucklos grünt er fort;
Doch wie schön, wenn der Gedanke dran als bunte Blüthe hängt,
Und hervor das Wort, das freie, reif als goldne Frucht sich drängt!


»Ruhm und Sieg!« rufts durch die Stille,
Und auf schwarz gewaltgem Rosse
Sprengt heran, in wilden Sätzen,
Zawisch, Herr von Rosenberg.


Vedle břehu Belzebub tu kráčí,
Který v zlořečícím okřiku
Žerdkou hlavy do jezera vmáčí;


S e levegő, mely vízsűrű,
s e viz, amelyen nincs bürű,


Sommerszeit/ der Sternen Käiser/
fährt im schönen Wappenkleid/
und durchgutscht der Thiere Häuser/
als ein Schiedesmann der Zeit.
Fried ist schöner als der Wagen/
der den Sommer bringt getragen.


ed ululò dal Pallantèo la coppia
dei fidi cani, a piè della capanna
regia, coperta il culmine di stoppia
bruna e di canna;


To milované místo mé
šat naděje si vzalo,
tak jak by se mně ve světě
nic nebývalo stalo.


    So with the world thy gentle ways,
    And unassuming beauty
    Shall be a constant theme of praise,
    And love — a dut


十载恩难报
重泉哭不闻
年年春草色
肠断一孤坟


风流不减晋诸贤
涌出胸中万斛泉
吟到秦淮商女句
令人忆杀杜樊川


生长般溪溪上州
一朝沧海忽横流
黍离麦秀悲歌里
华发归来万事休


Drin saß ein abgeflattert blutlos Agnatenweib;
Der Recke ließ erklirren den starren Riesenleib.
Der schlanke, der blanke, der schwere Kürassier.


Covella d'Arco ancor v'era, fornita
di buono uccel ciascuna, e se n'andaro
all'altre che nel luogo avean partita.


Ich schwebe nur und schwebe,
in die blaue Welt hinein.
Wer weiß wohin – ade, ade –
der Himmel wiegt mich ein:
fahr wohl, du kleiner Held.


Am Sarg saß sie daneben
Mit Tüchern in der Hand.
Und Tränen wollt' sie geben,
Bis ihr das Aug' leer stand.


Sonne! alle Menschenzungen
Loben deine goldne Stralen.
Bäche, wo sich Nimfen baden,
Wo sie sich am Ufer troknen;
Thäler, wo sich Hirt' und Heerden
Deiner Glut entgegen lagert;
Berge, wo von dir erwärmet
Eiß und Schnee in Thäler rinnet;
Klippen, wo an kalten Eichen
Ziegen hangen, Gemsen klettern;
Fluren, wo Narzissen blühen,
Wo dein Stral Violen wärmet,
Danken dir für deine Stralen:
Aber ich kann dir nicht danken;
Denn du straltest gar zu helle,
Als mich in der Sommerlaube
Keine Mutter sehen sollte.


Viva mirarti omai
Nulla spene m'avanza;
S'allor non fosse, allor che ignudo e solo
Per novo calle a peregrina stanza
Verrà lo spirto mio. Già sul novello
Aprir di mia giornata incerta e bruna,
Te viatrice in questo arido suolo
Io mi pensai. Ma non è cosa in terra
Che ti somigli; e s'anco pari alcuna
Ti fosse al volto, agli atti, alla favella,
Saria, così conforme, assai men bella.


Was niemals Mode war, das Schöne, Gute,
Ging ruhig wachsend doch durch alle Zeiten,
Indeß im Mummenschanz der Weltminute,
Die flücht'gen Bildungen vorüber gleiten,
Und schwinden nach gebüßtem Uebermuthe.
Was unzerstörbar lebt für Ewigkeiten,
Erscheint, wie wenn nach bunten Flackerfeuern
Sich Sterne rein und groß dem Blick erneuern.


hlas jeho dunění děl, praskot pušek
a dusot kopyt zvučně přehlušuje:


V tom tu vyvalil se hrozný kanec,
Po šlechtici mířil ostré kly,
Počal tu s ním divný tanec,
Kňučel: „Zahubils mě, přijmi tu své mzdy!“
Lovec o pomoc tu volá:
„Přispějte mi, ať mě neudolá!“
Faust dí: „Chci tě bránit,
Chceš-li Vandy na vždycky se chránit.“


Gleich wie das beständige Gold
Im Ofen nur köstlicher wird
So/ daß ihm die Menschen gantz hold
Nachstreben mit heisser Begierd/
Wird in dem Feur immer nur feiner/
Fürtrefflicher/ schöner/ und reiner;
Auch also nimmt zu der Gerecht'
In seinem hochschätzbaren Wehrt/
Je mehr ihm durch scharffes Gefecht
Der Satan zu schaden begehrt.


»Geh' langsam durch den Garten hier,
Auf buntbelebten Wegen.
Wir treffen uns, ich komme dir
Von ungefähr entgegen.«