أَيا راكِباً تَرمي بِهِ اللَيلَ جَسرَةٌ
لَها نِمرِقٌ مِن نَيِّها وَوِراكُ
قَراها رَبيعَ الوادِيَينِ وَأَتمَكَت
قَراها عِهادٌ بِاللِوى وَرِكاكُ
لَها هادِيا عَينٍ وَأُذنٍ سَميعَةٍ
إِذا غارَ أَو غَرَّ العُيونَ سِماكُ
تَحَمَّل أَلوكاً رُبَّما حُمِّلَت بِهِ
رَذايا المَطايا مَشيُهُنَّ سِواكُ
وَأَبلِغ عِمادَ الدينِ إِمّا بَلَغتَهُ
بِأَنَّ سِلاحَ اللَومِ عِندِيَ شاكُ
أَفي الرَأيِ أَن تَستَرعِيَ الذِئبَ ثَلَّةً
وَغَوثُكَ بِطءٌ وَالخُطوبُ وِشاكُ
أَرَدتَ وِقاءَ الرِجلِ وَالنَعلُ عَقرَبٌ
مُراصِدَةٌ وَالأَفعُوانُ شِراكُ
وَكانَ أَبوكَ القَرمُ هادِمَ عَرشِهِ
فَلِم أَنتَ أَعمادٌ لَهُ وَسِماكُ
يَكونُ سِماماً لِلمُعادينَ ناقِعاً
وَأَنتَ لِأَرماقِ العُداةِ مِساكُ
أَلا فَاِحذَروها أَوَّلُ السَيلِ دَفعَةٌ
وَرُبَّ ضَئيلٍ عادَ وَهوَ ضِناكُ
نَذارِ لَكُم مِن وَثبَةٍ ضَيغَميَّةٍ
لَها بَعدَ غَرّارِ السُكونِ حَراكُ
وَلا تَزرَعوا شَوكَ القَتادِ فَإِنَّكُم
جَديرونَ أَن تُدمَوا بِهِ وَتُشاكوا
طُبِعتُم نُصولاً لِلعَدوِّ قَواطِعاً
وَلَيسَ عَلَيكُم لِلضِرابِ شِكاكُ
وَكانَ قَنيصاً أَفلَتَتهُ حِبالَةٌ
وَأَينَ حِبالٌ بَعدَها وَشِراكُ
يَكادُ مِنَ الأَضغانِ يُعدِمُ بَعضَكُم
عَلى أَنَّ في فيهِ الشَكيمُ يُلاكُ
فَكَيفَ إِذا أَلقى العِذارَينِ خالِعاً
وَزالَ لِجامٌ قادِعٌ وَحِناكُ
هُناكَ تَرَونَ الرَأيَ قَد فالَ وَاِلتَوَت
حِبالٌ بِأَيدي الجاذِبينَ رِكاكُ
دِماءٌ نِيامٌ في الأَباجِلِ أوقِظَت
وَظَنِّيَ يَوماً أَن يَطولَ سِفاكُ
أَلَيسَ أَبوهُ مَن لَهُ في مِجَنَّكُم
ضِرابٌ عَلى مَرِّ الزَمانِ دِراكُ
وَكانَ سِناناً في قَناةِ اِبنِ واصِلٍ
إِلَيكُم وَلِلأَجدادِ ثَمَّ عِراكُ
فَأَمسَت لَهُ بَينَ الغِمادِ وَأَربَقٍ
رُهونُ مَنايا ما لَهُنَّ فِكاكُ
تَلاقَت عَلَيهِ العاسِلاتُ كَأَنَّها
أَنامِلُ أَيدٍ بَينَهُنَّ شِباكُ
وَأَمَّلَ أَن يَرعى حِمى المَلكِ سِربُهُ
وَبِالجِزعِ حَمضٌ عازِبٌ وَأَراكُ
فَما أَتبَعَتهُ نَشطَةٌ مِن حَميمِهِ
وَلا مِن أَراكِ الجَلهَتَينِ سِواكُ
يُطاوِلُكُم وَهوَ الحَضيضُ إِلى العُلى
فَكَيفَ إِذا ما عادَ وَهوَ سِكاكُ
أَحيلوا عَلَيها بِالمَحافِرِ إِنَّها
مَعاثِرُ في طُرُقِ العُلا وَنِباكُ
وَما الحَزمُ لِلأَقوامِ أَن يَطَأوا الرُبى
وَبَينَ نِعالِ الواطِئينَ شِياكُ
وَلَو عَضُدُ المُلكِ اِجتَلاها مَخيلَةً
لَقَطَّعَها بِالعَضبِ وَهيَ تُحاكُ
فَلَيتَ لَنا ذاكَ الجُذَيلَ يَطُبُّنا
إِذا لَجَّ بِالداءِ العُضالِ حِكاكُ
وَإِنَّ مِلاكَ الرَأيِ نَزعُ حُماتِها
قُبَيلَ أُمورٍ ما لَهُنَّ مِلاكُ
فَإِن تُطفِئوها اليَومَ فَهيَ شَرارَةٌ
وَغَدواً أُوارٌ وَالأُوارُ هَلاكُ


Naposled přej stisknouť
ruce uvadlé,
jednou ještě zlíbať
tváře zapadlé,
na chvilku jen vdýchať
život do těla:
ach, což bych šel blažen,
blažen z kostela!


»Wo sind die Freuden?
Wo sind meine Wünsche?
Du hast mich betrogen
Und einsam verlassen
Zittr' ich noch einmal
Die Hand nach den täuschenden Blumen zu strecken.«


崎岖只惯识羁情
足下忙穿子更轻
近世宦途如纸薄
当知险处不须行


Vor allem aber er bedenck,
ob recht all sein vertrauen henck
Allein in Gots barmhertzigkeit,
vnd nirgend such sein seligkeit
Als nur in Jesu Christ allein,
in seiner Marter, Tod vnd pein,
Glaub dem wort welchs man jm verkünd
›für euch zu vergebung d' sünd‹,
Dan dis wort, welches laut ›für euch‹,
erfordert gläubig hertzen gleich.


,Pojďme už! Jé! kde jsou naši?‘
a spěchali zpátky je dohonit.
„Tudyhle jistě musili jít!“
,Ne tudy!‘ a dívka se leká, straší,
běhají tam a běhají sem,
Vašíček potratil chleba a koláče,
pták zakroužil vysoko nad lesem,
ona na zelenou usedla zem
a dala se do pláče.


Der du mich strenge nennst, merk', was mein Mund jetzt spricht:
Kränkungen nehm' ich hin, nur Unrecht duld' ich nicht.


雨馀嵓石古苔青
松里珠玑万叶明
渺渺绿畦看鹭立
深深清樾有蝉鸣


O aus der Fülle ihres Zauberschoßes
Gab dir die Nacht die besten ihrer Schätze!
Dein, wunderbar Knabe, ist ein großes
Endloses Land voll weicher Ruheplätze,
Voll sanfter Hügelschwellungen und Auen,
Zu denen durch die grünen Blätternetze
Die Mondenstrahlen dämmernd niedertauen.


长安应制住红楼
浪惹玄都紫陌愁
天目有山无捷径
落花莫放出溪流


Die Heimkehr
1
В этой жизни слишком темной
Светлый образ был со мной;
Светлый образ помутился,
Поглощен я тьмой ночноТрусят маленькие дети,
Если их застигнет ночь,
Дети страхи полуночи
Громкой песней гонят прочТак и я, ребенок странный,
Песнь мою пою впотьмах;
Незатейливая песня,
Но зато разгонит стра2
Не знаю, что? значит такое,
Что скорбью я смущен;
Давно не дает покою
Мне сказка старых времеПрохладой сумерки веют,
И Рейна тих простор;
В вечерних лучах алеют
Вершины дальних гоНад страшной высотою
Девушка дивной красы
Одеждой горит золотою,
Играет златом косЗолотым убирает гребнем
И песню поет она;
В ее чудесном пеньи
Тревога затаенПловца на лодочке малой
Дикой тоской полонит;
Забывая подводные скалы,
Он только наверх глядиПловец и лодочка, знаю,
Погибнут среди зыбей;
Так и всякий погибает
От песен Лореле3
Сырая ночь и буря,
Беззвездны небеса;
Один средь шумящих деревьев,
Молча, бреду сквозь лесСветик далекий кажет
В охотничий домик путь;
Мне им прельщаться не надо,
Ведь скучно туда заглянутТам бабушка в кожаном кресле,
Как изваянье страшна,
Слепая, сидит без движенья
И слова не молвит онТам бродит, ругаясь, рыжий
Сын лесничего взад и вперед,
То яростным смехом зальется,
То в стену винтовку швырнеТам плачет красавица-пряха,
И лен отсырел от слез;
У ног ее с урчаньем
Жмется отцовский пе4
Красавица рыбачка
Оставь челнок на песке;
Посиди со мной, поболтаем,
Рука в моей рукПрижмись головкой к сердцу,
Не бойся ласки моей;
Ведь каждый день ты с морем
Играешь судьбой своеИ сердце мое, как море,
Там бури, прилив и отлив,
В его глубинах много
Жемчужных дремлет ди5
Играет буря танец,
В нем свист и рев и вой,
Эй! Прыгает кораблик!
Веселый пляс ночноВздымает гулкое море
Живые горы из вод;
Здесь пропасти чернеют,
Там белая башня растеМолитвы, рвота и ругань
Слышны из каюты в дверь;
Мечтаю, схватившись за мачту:
Попасть бы домой теперь!
6
Вечер пришел безмолвный,
Над морем туманы свились,
Таинственно ропщут волны,
Кто-то белый тянется ввысИз волн встает Водяница,
Садится на берег со мной;
Белая грудь серебрится
За ее прозрачной фатоСтесняет объятия, душит
Всё крепче, всё больней, —
Ты слишком больно душишь,
Краса подводных фей!
«Душу тебя с силой нежной,
Обнимаю сильной рукой;
Этот вечер слишком свежий,
Хочу согреться тобой»Лик месяца бледнеет,
И пасмурны небеса;
Твой сумрачный взор влажнеет,
Подводных фей краса!
«Всегда он влажен и мутен,
Не сумрачней, не влажней:
Когда я вставала из глуби,
В нем застыла капля морей»Чайки стонут, море туманно,
Глухо бьет прибой меж камней, —
Твое сердце трепещет странно,
Краса подводных фей!
«Мое сердце дико и странно,
Его трепет странен и дик,
Я люблю тебя несказанно,
Человеческий милый лик»7
На дальнем горизонте,
Как сумеречный обман,
Закатный город и башни
Плывут в вечерний тумаИграет влажный ветер
На серой быстрине;
Траурно плещут весла
Гребца на моем челнВ последний проглянуло
Над морем солнце в крови,
И я узнал то место —
Могилу моей любв8
Тихая ночь, на улицах дрёма,
В этом доме жила моя звезда;
Она ушла из этого дома,
А он стоит, как стоял всегдТам стоит человек, заломивший руки,
Не сводит глаз с высоты ночной;
Мне страшен лик, полный смертной муки —
Мои черты под неверной луноДвойник! Ты, призрак! Иль не довольно
Ломаться в муках тех страстей?
От них давно мне было больно
На этом месте столько ночей!
9
Ты знаешь, что живу я,
И спишь спокойным сном!
Мой старый гнев проснется,
И я сломлю мой ярёТы знаешь — в старой песне:
Однажды в час ночной
Подругу юноша мертвый
В могилу взял с собой?
Поверь, краса и диво,
Ты, чистое дитя,
Я жив, у меня есть сила,
Сильней всех мертвых я!
10
Я Атлас злополучный! Целый мир,
Весь мир страданий на? плечи подъемлю,
Подъемлю непосильное, и сердце
В груди готово разорватьсТы сердцем гордым сам того желал!
Желал блаженств, блаженств безмерных сердцу,
Иль непомерных — гордому — скорбей,
Так вот: теперь ты скорбе11
Племена уходят в могилу,
Идут, проходят года,
И только любовь не вырвать
Из сердца никогдТолько раз бы тебя мне увидеть,
Склониться к твоим ногам,
Сказать тебе, умирая:
Я вас люблю, madame!
12
Три светлых царя из восточной страны
Стучались у всяких домишек,
Справлялись: как пройти в Вифлеем?
У девочек всех, у мальчишеНи старый, ни малый не мог рассказать,
Цари прошли все страны;
Любовным лучом золотая звезда
В пути разгоняла туманНад домом Иосифа встала звезда,
Они туда постучали;
Мычал бычок, кричало дитя,
Три светлых царя распевал


Napínám zrak v temnou dálku,
hledím k nebi, hledím k zemi –
aj, hle tam se něco míhá
mezi stromů haluzemi.


Hier brach mein Eifer los! der Weise von Stagir,
Und sein unsterblich Buch vom Dichten, winkten mir.
Ich las es öffentlich, und sucht es einzuschärfen,
Und lehrte den Geschmack des Pöbelvolks verwerfen.
Zum Muster wies ich an, die Schönheit der Natur;
Wie meine Dichtkunst schon auf der Lateiner Spur
Aus dem Horaz gezeigt. So ward der Wust verdrungen,
Der kurz vorher Vernunft und Tugend fast bezwungen.
Ganz Leipzig dankte mir; man that die Augen auf;
Der richtige Geschmack gewann nun freyern Lauf,
Halb Deutschland fiel uns bey, und eiferte mit Sachsen
Wo Geist, Vernunft und Witz am schönsten könnte wachsen.


داوَيتُهُ بِالمَحضِ حَتّى شَتا
يَجتَذِبُ الآرِيَّ بِالمِروَدِ


Al brutto Saracin che le venia
Gia contra con parole e con effetti
Privi di tutta quella cortesia
Che mostrata le havea ne primi detti:
Se fate che con voi sicura io sia
del mio honor, disse, e ch'io non nesospetti
Cosa all'incontro vi daro, che molto
Piu vi varra, c'havermi l'honor tolto.


»Lerchen sind wir, freie Lerchen,
Wiegen uns im Sonnenschein,
Steigen auf aus grünen Saaten,
Tauchen in den Himmel ein.«


Amen! Wir wissen, Heil uns! wenn wir glauben.
Brüder und Schwestern, harret des Vollbringers!
Herrlich begann es; herrlich wird er's enden:
Amen, und Amen!


Drum such ich den freund im grunde
Meines hertzens, wo er sich
Aus dem sonst verschloßnen munde
Mir einflößt so süßiglich
Seine gantze sterbens-krafft,
Die ein neues wesen schafft:
Als die rosen in dem Lentzen
Nach dem todt des Winters gläntzen.


Ihr Heilge, di ihr wandelt
Den Berg, der abgehandelt,
Frohlokkt mit mir in lust!
Lasst hurtigst uns forttreten
Mit zittern, furcht und beten!
Klopfft eure händ und brust!
Das End ist strakks bewust.


Carlos me va mirando con vergüenza,
ya por lo menos que me quiere creo,
que de creerse amar amor empieza.


Jich družné kroky znal bych rád,
co v luhu jich, co v mlází,
co má jich stráň, co má jich sad,
co na splavné jich hrázi;
co zasypáno v písku jich,
co v horském mechu skryto, –
zdob množství věru vzal bych z nich
pro prosté řádky tyto.


Aber auf den schönen grünen Auen
Fand ich Eine, die ich suchte, nicht;
Und das lange, ferne, starre Schauen
Machte trübe meiner Augen Licht.


A bájoló zenére
Egész föld megvidul,
S rájok s reá az égnek
Örömkönyűje hull.


Mění se mi v písně
kvítek zlatohlavý,
v jehož kalich slétá
pestrý motýl slávy.


يا مدعي العرفان فجرك كاذبُ
لم يدخل الوقت الذي هو واجبُ
فالنفس منك هي التي كذبت ولم
تصدق وأنت مخاطب ومخاطب
أين الصابح وأين شمسك بعده
روح تنير وليس ثم غياهب
فيضيء كونك باسم ربك كله
وتغيب عنك مشارق ومغارب
إن الحقيقة والشريعة واحد
والفرق بينهما ضلال غالب
فأقم لدين الله وجهك إنه
وجه الحبيب له هناك حبائب
واطلب وكن متوجهاً أبداً به
يحظى ويظفر بالمراد الطالب
لكن بدعواك الوجود حجبت عن
من يُدَّعى والعارفون مشارب
والله أعطانا منازل قربه
وله شكرنا والعطاء مواهب
حتى رأينا وجهه كالشمس قد
أبدى المثال بها إلينا الضارب
في جنة الخلد التي هي لم تزل
موجودة بوجود من هو صاحب
هو صاحب لك إن رحلت مسافراً
عما سواه فما سواه أجانب
طبق الذي قد قاله لك مرسل
وهو النبي عليه صلَّى الواهب


五旬今有二
多父一年馀
不死如闻道
应能续易书


Siebenzig Jahre trug ich mein Schwert bei Fest und Krieg;
Hundert Schlachten schlug ich, und mein war der Sieg.
Nun mag ich nicht verkümmern sonder Klang und Strahl,
Ein elender Greise daheim im öden Saal.


Dlí tu tiše od věků, v mechu ukrývá se,
zlatá jeho korunka v čarovném plá jase.


A v zásadách těch žiji i můj dům,
jak dojista je známo v Attice.


Bez oddechu hlídal spravedlivě,
dům pánův i četný dobytek,
na každého cizince štěk divě,
vzhléd'-li na pánův jen majetek.


Však už slyšel dceř se smát,
jiné sny mu myslí jdou. –
Dlouho, dlouho Honza vlád’
se svou krásnou Svobodou.


Thus to save further Contradiction,
Against what You may think but Fiction;
I for Attraction, , declare:
Deny it those bold Men that dare.
As well your Motion, as your Thought
Is all by hidden Impulse wrought:
Ev'n saying, that You Think or Walk,
How like a Country 'Squire you talk?


Dies ist, hat mich der Meister nicht betrogen
Des Westes Meer in dem der Nachtwind braußt.
Dies ist der Untergang von Gold umzogen,
Und dies die Grotte, wo mein Führer haußt. –
Bist du es nicht, den Tag und Nacht geboren
Des Scheitel freundlich Abendröthe küßt!
In dem sein Leben Hälios verlohren
Und dessen Gürtel schon die Nacht umfließt.


Man wird es nie vergessen,
Wie Babels Thurm erlag,
Man spricht von Leipzig s Messen
Bis an den jüngsten Tag.


Samý dým v prstenci sterém,
Bože, to jsou černé vlasy,
fantom jizbou podvečerem,
profil ryzí vzácné krásy.


The guard who nearest stood now whispering said,
"If aught of doubt remain within thy mind,
Or wish to know why thus thou wert betrayed,
Or what strange cause thy faithless knight inclined
To leave the charge he with such scorn resigned,
Each curious thought thou now mayst satisfy,
Since here the entrance of a cave we find,
Where dwells, deep hid from day's too garish eye,
A sage whose magic skill can solve each mystery."


And thus must you —
If opposition, faction, broils prevail,
Take courage, friend, for sure you ne'er can fail.
Misguided youth, is satyre thus your turn!
Haste while the baleful flames of party burn,
In hist'ry read go join the grand dispute,
And give one hireling more to PITT, or BUTE.
Oh would you paint his lordship's jerkin o'er
With imps, and fiends (like base inquisitor)
Then boldly hang him out to public view,
The scorn and laughter of the gaping crew,
How G**A's sons would —


Die Feuer leuchten durch die laue Nacht,
Zum Himmel sprüht und steigt die Funkenpracht.


I vzpomínám na vonné, čárné, svěží
to slunné letní odpůldne –
kdy k rozvalinám helfenburkských věží
jsme po mýtině neschůdné
stoupali v bor, kde vůní pryskyřice
nám vějíř smrků horké chladil líce.


Und als das Mägdlein größer ward
Und sich erging im Mondenglanz
Und Tränen weinte, süß und zart,
Da knospete der Kranz.


Es mag, am jähen Rand verlaßner, wilder Küsten
Auf rauher Felsenbahn, in menschenleeren Wüsten
Der müde Wandrer gehn; schon brach sein Pilgerstab,
Schon dünkt die Schöpfung ihm ein immeroffnes Grab:
Wo diese Gottheit wohnt, verschönt sich jeder Pfad,
Wo ihres Lieblings Tritt voll Zuversicht sich naht,
Zum Schattengang der Ruh'!


ألا يا بخت من زارهم بالصدق وأندر
إليهم معتنى كل مطلوبه تيسر
أنا في شغل عن الناس وعن
كل ما هم فيه من خير وشر
عملي لي ولهم أعمالهم
وبعين اللَه من بر أو فجر
وعلى اللَه حساب الكل في
يوم نار اللَه ترمي بالشرر


Probuď se, ó probuď, chýže synu,
bledou líc ti pablesk olívá,
zlatistá pak struna ve tvém klínu
větříka se dechem zachvívá –
Probuď se, ó probuď – sníti znova,
až buď sen tvůj v nic se rozplyne,
aneb smrti ruka liliová
v bezesennou noc ti pokyne!


O duši, kterou Ty jsi stvořil
a již tvůj zázrak s mojím tělem spjal.


Odejel bez loučení zbytečného.
Z přístavu potom ještě hamburského
jí naposled psal. V dopise tom stálo:
„Má drahá, smiř se se vším, co se stalo!
Nespatříš-li mě v životě již celém,
tož kořistí jsem stal se divých šelem.“


A te pensando,
l'anima, piena
di noie irose,
si rasserena.
La tua mestizia
un gioir santo;
un dolce pianto
la tua letizia.


Alle tausend Donnerwetter
Fluche dem Bären in das Fell!
Ach, es wird der böse Gesell,
Wie du fluchst, nur immer fetter.


Darum schweigen
Wir und beugen
Unsern Nacken nieder.
Wann die Erde wird vergehen,
Werden wir in jenen Höhen
Unsre Todten wieder sehen.


Der, welcher Finsterniß und Licht,
Den Erden-Creis, die Welt gebaut;
Der alles vor der Zeit sehr weißlich eingericht,
Daß man die Spuhr der Allmacht schauet.
Derselbe hat mit Vorbedacht
Dem Menschen die Vernunft gegeben,
Daß er erkennt und sieht, was ihm in diesem Leben
Die Wohlfarth bringen kan, und was ihn glücklich macht.
Er giebt ihm den Verstand, und lässet ihn ergründen,
Wodurch er hier sein Glück kan finden.


عندما أشتاق للوطن
أحمله معي إلى خمارة المدين
وأضعه على الطاوله
أشرب معه حتى الفجر
وأحاوره حتى الفجر
وأتسكع معه في داخل القنينة الفارغ
حتى الفج
وعندما يسكر الوطن في آخر اللي
ويعترف لي أنه هو الآخ بلا وط
أخرج منديلي من جيبي
وأمسح دموع


Jaké spasených plesání,
Jimž bůh přál své lásky zář?
Sferické i hudby hrání
Popiš nám – i boží tvář.


Er jhm von falben grentzen
Entlieff mit vollem trab/
Vnd stachel/ pfeil/ vnd sensen
Ihm stahl gantz redlich ab.
Den bogen auch/ vnd kocher
Er jhm gleich warff zu fewr;
Lacht auß den stoltzen pocher/
Sampt seinem grab-gemäur.


Ty bílé lilie, v nichž zlatý pel je něhy,
ty růže ohnivé, v nichž vášní divé žehy.


Die scharfe Sichel, die das Gold der Garben fällt,
Taucht blinkend nieder, leuchtet auf und funkelt weiter.
Fernhin bedeckt von Arbeit ändert sich das Feld
In jedem Augenblicke, ernst zugleich und heiter.


Die andern aber, als das starre Staunen
Vorüber war, empörten sich gewaltig
Und äußerten mit Worten mannigfaltig,
Doch mehr mit Brüllen, als mit leisem Raunen,
Sie seien nicht im mindesten gesonnen,
Beim Fest der richterlichen Liebeswonnen
Als Fahnenschmuck am Galgenstamm zu dienen.
»Das Weib ist mein!« rief jeglicher von ihnen,
»Und der Herr Kadi ist jetzt selbst Partei.«


Se in Talia si fa nulla,
ne volete ragionare;
se sapete una fanciulla
la qual sia per maritare,
voi volete ricordare
di che genti sie 'l marito,
in che modo e' va vestito,
se gli è ricco e nello stato.


Mein Herz ist unten eng und obenher so weit,
Daß es Gott offen sei und nicht der Irdigkeit.


Den Dummkopf drückt die Trägheit an
Mit weichem Arm und spricht bey seiner ersten Thräne:
Sey ruhig werd ein fetter Mann,
Und über Glück und Unglück gähne!


Wir sezten uns da nieder
Wohl in das grüne Gras,
Und sangen hin und wieder
Die alten Liebeslieder,
Bis uns die Aeuglein naß,
Wegen der Kläffer Haß.
Trab Rößlein trab,
Trab, trab fürbas.


Ó Věčný, posvěť lyru mou, by zněla v žití boji
jak zvon ten, kterým žehnáváš té zemi, dceři svoji,
a zádumčivá lyra má by čista zůstala a svata,
by v každé duši obraz tvůj a v každém srdci našla brata!


وكم خلّي يلومُ جهلاً
وكلّ من حَبَّ لا يُلامُ
قالتْ له مقلتاك مهلاً
لا عذل فالسَّابق الحسامُ


江树离离江水平
紫虚高阁倚春晴
仙人醉坐碧窗下
吹彻洞箫如凤鸣


Na svatém nástroji jen, ďáble, hrám.


Ich mameluckin der natur
Darf keine rechte liebes-spur
Vor meines liebsten augen lassen/
Mein hertze soll entzündet seyn/
Mein hertze fühlt die süsse pein/
Und mit den lippen muß ich hassen.


Je mrtvo na vodách... šum plachý o břeh šplýchá.
Je mrtvo v duši tvé... Spí bolest... Touhy zmdlely.
Klid tvrdě hojivý ti slizce ve tvář dýchá
z mlh vlhké záplavy, jíž dálky zšedivěly.


青峰只在两眉间
何事三回不驻颜
信是黄冠多俗品
不曾俗却谢罗山


Este siglo está dislocado.


To všecko, co mi okřídluje duši,
sny opájí a kropí písněmi,
co pod hvězdami v toužení mne vzruší
a k nebi vznášíc táhne ku zemi,
to všecko, čím se srdce chvěje, buší,
co zasypává cestu růžemi,
je tvé.


Der mich in Trübsal also stärk /
daß vor Gedult kein Angst ich merk;
der das / was mir unmüglich fällt /
mir helffe würken in der Welt.


Zda kámen vypoví svůj žel?
Aj! motýl od fialky dolů
v kraj náhrobku teď zaletěl,
tam román o rytířském bolu
ve kámen vtesán tvrdý,
rod paní hlásá hrdý.


Quanto il sol vede, ovunque scalda, e quanto
Nasconde ai raggi suoi la terra e 'l mare
Non dona a severo occhio il lagrimare.
In sì grave jattura, e in dolor tanto
Chi più vi vieta il pianto
Siete voi stesso, il cui valor divino
V'astringe a stimar lieve ogni uman pondo;
E del grand'avo la sembianza impressa
Che in voi vede oggi espressa,
Vie più che in altri dei nepoti, il mondo:
Così ci vedesse anco il buon destino!
Seguite dunque all'immortal cammino
Chi nel volto e nel cor simìl vi fue;
Dietro a le alte orme sue
Non pur movete le animose piante,
Ma fate sforzo di passargli innante!


قُل لِاِبنِ حَمزَة يَمسَح
بِكَفِّهِ عارِضَيهِ
فَقَد قَرَأتُ بِخَدَّيهِ
وَالمرسلات عَلَيهِ


Las he visto varadas en la playa.
Los niños han abandonado
carruseles, montañas rusas,
nubes de azúcar, blanca o rosa, palomitas de maíz
y suspendidos de sus cometas de colores
han llegado a la orilla. Atrás quedó
la música crispada de los altavoces.
Ahora escuchan otra música más sosegada y misteriosa:
jadeo de olas, disnea de cetáceos agonizantes,
chillidos de las aves marinas,
estremecedora polifonía.
Los niños, desconectados de lo fabuloso,
saben que es imposible que a Jonás
se lo tragase una ballena,
como cuenta la Santa Biblia,
porque al final de la caverna amenazadora
una garganta angosta permite sólo el paso
de minúsculos pececillos, plancton, polen marino
que atravesaron las barbas filtradoras.
(Ignoran, sin embargo, que estas barbas
fueron antaño utilizadas
para acentuar la delgadez del talle de las damas.
¡Sólo Dios sabe qué habrá sido de ellas,
dónde estarán ahora pudriéndose!)


Könnet jhr kein Mittel finden
Das Euch hie behalten kan?
Sagt was von den rauhen Winden,
Von dem kalten Winter-Mann,
Der solch Vngemach erregt
Vnd so sehr zu stürmen pflegt!


Igy folyt ez, igy! Ki vígan él, az él!
Szivünk láng volt, idegzetünk acél;
Bú-baj tartós, teher nem volt nehéz.
De az öröm oly édes, mint a méz.


Bár ki s mi légy: csinálj tolongást,
Dobszó mellett áruld magad!
És drágán fogsz elkelni, meglásd...
Mert vak s bolond mindig akad.
Közöld jól a vágást, hogy átjuss
A nyaktörő uton, tetőn:
Derék ember maradt Pilátus,
Mig a szent felfeszítve lőn.


晚从秦晋结葭莩
绍也他年可不孤
回首玉山人去远
夷亭斜日雨疏疏


No entre las flores, no, señor don Diego,
de vuestros años, áspid duerma breve
el ocio, salamandria más de nieve
que el vigilante estudio lo es de fuego;


Les générations vivent ; le même geste
Est fait par le grand-père et par le petit-fils ;
Je reconnais des attitudes, des profils,
Car l'aïeul qui partit vit en l'enfant qui reste !


Ave Maria!


Dni věčně památný, dni neskonalý,
Svobodou národ velký kácel říše!
Tě nikdy zlost a závist nezakalí –
Zde nejvyšší dosáhnul zápal výše:
Tvé slunce nikdy mraky nezahalí!
Zde vzpřímen stál genius české vlasti,
Zde duch bojoval Husův, Jeronymův
A Žižka se u prostřed zjevil dýmův,
Jak anděl slávy boží nad propastí.


茅屋浙江东
春深多白菘
披图成一笑
清味野人同


绿树青山一揭蓬
水晴烟断岸西东
月来竹院无人过
闲扫松花对午风


雨浥颓墙草翳空
鲁连千载见高风
愁来自撚鸦翎箭
日落登城射断鸿


Grillen zirpen, Wachteln schlagen,
Späte Nachtigallen klagen
Ihren Abschied sich;
Und der Sperling in dem Rohre
Zanket mit dem ganzen Chore
Unermüdet ritterlich.


Und das Lied hat geheißen,
Und das Lied und das hieß:
Ach die Liebe, süße Liebe
Und die schmeckt ja so süß.


A večer nahoře nad lomem, kde trnkových křů je pole
bílými perličkami poseto v tichém vznětu
a zítra bude již rozvito a potom posype dole
zpocená těla dělníků lehounkým sněhem květů,


Guter Wein ist säurlich-süsse;
Herb' ist jed' unreife Frucht;
Bitter, wenn ich sie geniesse,
Und auch süß des Oel-Baums Zucht;
Saur sind Saurampf und Citronen;
Süß hingegen sind Melonen,
Honig, Zucker, Milch und Most.
Marck und Oel sind fette Kost.


Мой пленник  вовсе не любезен —
Он хладен, скучен, бесполезен —
Всё так — но пленник мой не Напрасно     славил,
      Дидло плясать его заставил,
Мой пленник, следственно, не


Ach, was sollte dies Grübeln.
Sie lebte ja,
lebte und liebte ihn,
und war gesund,
gesund wie Er.
O das schöne, blühende Wort!
Oh, ihre quälende Häßlichkeit!
ihre mahnende Nähe!
die Lust und der Abscheu!
Ohnmacht!


Marně matka říkala:
„Budeš honit bycha!
Starý metař dávno už
myslí na ženicha.


儿女欢喜罗酒浆
夜深笑语火炉傍
如何去岁听风雪
身在江南梦故乡


Ó, truchle vidím, vůkol chrám že nádherný je,
ples, krása, vůně, záře planou do kola,
a výsměch bičem trnitým mne hořce bije:
ty v krásném chrámu – hnijící jsi mrtvola.


Mikor bús trombitaszóra
Űlni kellett mindjárt lóra,
Elindúlván a törökre;
Jaj! talán elvált örökre!


Con la fe que me diste me sostengo,
aunque no estoy de nada asegurado,
que nunca se asegura, quien se ausenta.


Und ob kein Strahl des Tags durchs Gitter schösse;
So wüßt' ich, daß im Dunkel vor mich träte
Ein Bild im Lichtglanz seiner eignen Schöne.


Die Verräther unsrer Freude,
Mund und Zunge, küßen dich
Und verlangen inniglich,
Daß uns deine Vorsicht weide;
Hier, Vater, stellt die Liebe dir
Den kindlichen Gehorsam für.


ha bir olmuş, ha yüz bin fark etmez ki


Que me importa que assim vegete, obscuro,
Qual cresce entre a folhagem a violeta,
Na vida a solidão, na lousa o nada,
Se me chamo poeta?


A tma až padne v bílá lada,
zvuk půjdu slouchat piana –
má krásná v podvečer tak ráda
vždy hrá a zpívá Schumanna!


»Bleib' zu Hause, du versoffner Tropf,
Mit deinem verwünschten Spaße!« –
Verzeiht, Eminenz! Es war Euer Kopf
Und darinnen Euere Nase!


»Klara, lebst du?« ruft Johannes
Bang mit lautem Herzenspochen;
Klara liegt am Kerkerlager,
Eine Lilie sturmgebrochen.


Šátečky mé vyšívané,
škoda je vás, škoda,
nebílí vás horské slunce,
nepolévá horská voda;
polévá jen pramen slzný,
za rána-li s očí kane,
bílí jenom horské vzdechy,
šátečky mé vyšívané.


قُلوبُ الأولياءِ لها سُيوفٌ
وتَفْعَلُ فوقَ أفْعالِ السُّيوفِ
تُصَيِّرُ مأمَنَ الأعداءِ خَوْفاً
وتُجري الأمنَ في اليومِ المَخوفِ
وتَخْتَرِقُ الصُّفوفَ بغيرِ خَيلٍ
وتَجْمَعُ في الوَغى شَعَثَ الصُّفوفِ
يَمُرُّ الواحِدُ الطَّيَّارُ منها
فَيَفْتُكُ حينَ يَهْجِمُ بالأُلوفِ
عَصائِبُنا بِهمْ أهلُ المَعالي
جَحاجِحَةُ الحِمى سودُ الشُّفوفِ
شُموسٌ بالمَعارِفِ زاهِراتٌ
حُفِظْنَ مَدى الزَّمانِ منَ الكُسوُفِ
عِصابةُ حَضرةِ الغَوْثِ الرِّفاعي
أبي العبَّاسِ ذي القلبِ الرَّؤوفِ
مَتينِ الجأشِ قافِ ذوي التَّجَلِّي
كَريمِ الخُلْقِ ذي الطَّبْعِ الألوفِ
رَصينٌ ذو مُحاضَرَةٍ مَكينٌ
وسَمْكُ الدَّهْرِ يُمطِرُ بالحُتوفِ
سَخِيٌّ هاشميُّ الطَّوْرِ ماجَتْ
على ساحاتِهِ سُحْبُ الضُّيوفِ
يَقومُ على المَحَجَّةِ أحْمَدِيًّا
إذا عَجِزَ الرِّجالُ عن الوُقوفِ
ويَقْطَعُ حَبلَ جاحِدِهِ بِسِرٍّ
إلهِيٍّ كما بالعَهْدِ يوفي
نَسَجْتُ لهُ من المَنْظومِ ثوباً
نَظَمْتُ بِسِلْكهِ دُرَرَ الحُروفِ
وجِئْتُ بِلَهْفَتي وعَناءِ قلبي
حِمى الفَحْلِ الحُسَيْنِيِّ العَطوفِ
وقُلْتٌ لِهِمَّتي البُشْرى أنيخي
ببابِ أبي العَواجِزِ ثمَّ طوفي
وقومي واقْعُدي طَرَباً وأمْناً
وإيَّاكِ العُكوفَ عن العُكوفِ
ألا فاسْتَحْقِري الأخْطارَ إنَّا
لِجَلْجَلَةِ الفُتوحِ على شُروفِ
فَذا غَوثٌ بِهِمَّتِهِ جِهاراً
مَشَيْنا فوقَ بارِقَةِ السُّيوفِ


Horch! Der tiefe Amselschlag
Schallet aus den Gründen;
Treue Wächter soll der Tag
Heiter in uns finden.
Wer wird denn vermissen
Eine kurze Nacht,
Wenn sie sangbeflissen,
Wacker durchgewacht?


少年文学已精深
更向周程一派寻
千里求师宁惮远
殷勤要识圣贤心


С томной Софи на борту пакетбота
Плыл лейтенант иностранного флотПеред Софи он вертелся, как черт…
И, завертевшись, свалился за борт!
В тот же момент к лейтенанту шмыгнула,
Зубы оскалив, большая акула!Но лейтенант не боялся угроз
И над акулою кортик занес!
Глядя на это в смущенье большом,
Вскрикнула, вдруг побледневши, Софи:
«Ах, лейтенант! Что вы? Рыбу – ножом?!
– Фи!»
И, прошептавши смущенно «Pardon»,–
Мигом акулой проглочен был он!


Что ж может быть любви и счастия быстрее?
Как миг их время пролетиНо дружба нам еще милее,
Когда от нас любовь и счастие бежи


أبريل 69


When we set out in life every thing has its charms,
Enkindles the fancy, and all the heart warms;
'Tis this makes us look on the joys that are past
With an eye that turns coolly to glance on the last.


Mám hrdou milenku, jež v porobu mne chvátí,
mám sladkou milenku – zrak její vášeň věstí,
mám snivou milenku – ráj v očích zřím jí kvésti –
a přece odpověď z nich žádná nemůž dáti,
když v touhách táži se, zda a kdy dojdu štěstí!


Daß niemand gut als Gott alleine,
Wird leicht gesagt und schwer geglaubt;
Er nehm' es, was du dir geraubt!
Das Nichts, das Elend ist nur deine.
Was suchst, was quälst, was fürchtest du?
Stimm dieser Wahrheit gründlich zu:
Wirst du ins Nichts dich überlassen,
Bald wird Gott zärtlich dich umfassen.


月明山静海无尘
鹤氅翩跹玉一痕
却记别时春已暮
落花都付富家村


Ein alter, schwerer Wahn von Sünde
War fest an unser Herz gebannt;
Wir irrten in der Nacht wie Blinde,
Von Reu und Lust zugleich entbrannt.
Ein jedes Werk schien uns Verbrechen,
Der Mensch ein Götterfeind zu seyn,
Und schien der Himmel uns zu sprechen,
So sprach er nur von Tod und Pein.


Však chcete-li žít s námi v míru,
zde jsme – a v celém světa šíru,
jestli kde přátelství a láska kvete,
nad přátelství Slovanův – většího nenajdete!
Chcem žíti s vámi jako děti sester matek,
chcem půjčit vám, když máte nedostatek,
chcem dost mít, jestli v šťastném srdce tluku
stisknem si s vámi zmozolenou ruku!


Z potopených věží tóny
dusí se a lámou hořem
jako zvony
dunící pod černým mořem.


Kloní hlavu Jíra, níže k pasu
stéká voda s prosivělých vlasů,
v mrtvé tváři nevýslovná muka,
zhaslý zor... jen níž se týčí ruka.


In dem Walde sprießt und grünt es
Fast jungfräulich lustbeklommen;
Doch die Sonne lacht herunter:
Junger Frühling, sei willkommen!


-o-


مَجموعَةٌ لِأَحمَدٍ
مُعجِزُه فيها بَهَر
تُعَدُّ في تاريخِها
أَليَقَ ديوانٍ ظَهَر


pro cizí to, jež mizí...
Tvá duše zná to ryzí,
zná rovněž to, co bližší,
jež v posled všecko ztiší.


O Sinhô foi açoitar
sozinho a negra Ful
A negra tirou a saia
e tirou o cabeção,
de dentro dêle pulou
nuinha a negra Ful
Essa negra Fulô!
Essa negra Fulô!


Ich weiß, er denkt mit dem ersten Blick,
»Das tat meine alberne Barbe!«
Und freundlich streicht er das Haar zurück
Von seiner rühmlichen Narbe,
Ruft mich bei Namen, und zieht mich nah,
Daß Tränen die Augen mir trüben;
Ach, er ist mein herrlicher Vater ja,
Soll ich ihn denn nicht lieben, nicht lieben!


„A já jsem zklamal jej. Však nerad, věř
mi, dobrá Marto – – Snadným úkolem
nebylo, co jsem jemu přislíbil – –
Jdi, Marto, od jezera k jezeru,
od hory k hoře, projdi na sta měst
i drobných osad, samot odlehlých,
– je všude život týž – a vášní boj
též všude tentýž zuří... Úsměv žen
má ve všech krajích stejně zrádný lesk
a v duších jejich stejné touhy jsou.
Rci, kde jsem hledati měl výjimku?


S lásd, én, ki voltam a »hét alvó egyike«,
Megváltozám, s pedig nem hinnéd, mennyire!
Szememből a hajnal első sugárival
Az álom elrepül, s a szép reggel kicsal.


Sotva vyšel z brány hradu,
viděl, kterak u strážnice
bosonohé dítě stojí.
Útlé tílko jak bys vdechnul
do živůtku pestrých barev,
vlasů černých vrkoč plný
nakvap stočen v rudý šátek.


Wir sind Herren von Rom, wir dringen sogar ins Geheimste,
Und ihr Heiligthum schließt selber die Ehfrau uns auf.


Also sprach er, und stand wie betroffen; ernste Gedanken
Schienen ihm plötzlich den Geist zu verschatten; manche Minute
Schwieg er bedächtig und sprach sodann mit verhaltener Rührung:


Così solinga ogni mia data sorte
Madonna, a suo voler, contenta e snerba,
Come del viver mio solinga cura.


Daß dir im Sonnesehn vergehet das Gesicht,
Sind deine Augen schuld und nicht das große Licht.


distraída planta
esquece o rabo fora da toca
e neva este verão
um floco
um floco só
na haste da escuridão


Staletý nepřítel se nepřerodí
a dravec nebude se v trávě pást;
jak žralok táhne za naší se lodí
a krokodil, chce chodce pláčem mást.


Ofte wünsch ich aller Dingen
Wie ein edler Brunn zu springen.
Ofte wünsch ich, daß ich wär
Eine See und ganzes Meer,
Voller Gottes Süßigkeit,
Ihme zur Ergötzlichkeit.


مَنْ لي بِهِ كَالبَدْرِ في إِسْفارِهِ
نَفَرَ المُحِبُّ عَنِ الكَرَى بِنِفارِهِ
قَدْ كُنْتُ أَرْجُو جَنَّةً بِمُحَمَّدٍ
وَاليَوْمَ أَخْشَى في الهَوَى مِنْ نَارِهِ
يَا نَجْمُ بَلْ يَا بَدْرُ بَل يا شَمْسُ بَلْ
كُلٌّ أَراهُ يَلُوح مِنْ أَزْرارِهِ
ما في صُدُودِكَ رَحْمةٌ لِمتيَّمٍ
إِلّا احْتِمالُكَ عَنْهُ مِنْ أَوْزارِهِ
فَارْفِقْ بِهِ واحْذَرْ فَدَيْتُكَ أَهْلَهُ
في الحُبِّ أَن يتطلَّبوكَ بِثارِهِ
وَافى هَواكَ فَلَمْ يُزِلْ عَنْ قَلْبِهِ
جَلَدٌ وَزَالَ الصَّوْنُ عَنْ أَسرارِهِ
هَيْهَاتَ يَطْمَعُ في لِقَاكَ وَدُونَهُ
خَطْرُ القَنا الميَّادِ مِنْ خُطَّارِهِ
حَاشاه يا أملَ النُّفُوسِ بأَنْ يُرَى
مُتَعدِّياً في الحُبِّ عَنْ مِقْدارِهِ


Hoff und wart ich alles Guts,
Bin ich froh und gutes Muts,
Rückst du mir aus meinem Sinn
Alles gute Sinnen hin:
Gott ist, sprichst du, fern von dir,
Alles Unglück bricht herfür,
Steht und liegt vor deiner Tür.


Do bom Jorge de Brito porá a morte
Este Estado em grandíssima aventura;
Tanto é cega a paixão, a ambição forte,
Que sua ruína, e destruição procura:
Porém no grave mal, da mesma sorte,
Que o santo lume na tormenta dura
Aparece aos aflitos marinheiros,
Lhes acudirão aqueles dois guerreiros,


Tú que conmigo retozabas tierna,
Cuando me ves te ruborizas hoy:
Dejé una niña, y encontré una reina;
Era tu amigo, tu vasallo soy.
Mi mano ayer te acariciaba niña,
Y en mis rodillas te sentaba yo,
Y sólo hallabas en mis labios risas
Y un beso al verte y al decirte adiós.
Tiembla hoy mi mano al estrechar tu mano,
Calla hoy mi voz al percibir tu voz,
Y al verte, absorto, deslumbrado, extático,
Pienso que es sueño o el ayer o el hoy,
¡Vuélveme, oh virgen, del ayer mis risas;
Vuélveme un beso de mis besos mil:
Hoy no me niegues la infantil caricia
Que ayer mil veces provoqué feliz!
Somos los mismos, unos mismos sean
En mí el cariño, la inocencia en ti:
No olvides hoy entre tu pompa, ¡oh reina!
Que fuiste ayer mi blando serafín.


»Und wie es mir ergangen ist,
Das darf ich Euch wohl sagen:


Zu viel ist niemals gut, ich hasse Völlerei,
Doch wünsch ich, daß ich Gotts so voll als Jesus sei.


Aztán mentem a hegyi patakhoz,
Fenekéről aranyakat szedtem
Kavicsokból,... de tudom, nem lesznek
Több ily aranyaim az életben!...


لَمَّا تَمثَّلْتُ بِقولي لَهُ
مَا ضَاعَ حَقٌّ خَلْفَهُ طَالِبُ
أَجَابَ مَا مَدْحِيَ حَقٌّ ولا
نَاسَبَني ذَا المَثَلُ السَّائِبُ
كَذَبْتَ في وَعْدِي كَذا أَنتَ في
مدْحي كِلانَا مُفْتَرٍ كَاذِبُ


Dieser unumschränckten Weite
Grentzen-losem Wunder-Reich,
Dieser Höhe, Gröss' und Breite
Ist kein' irdsche Grösse gleich,
Weil sie alle Dinge füllet,
Deckt, umgiebet und umhüllet,
Ja den gantzen Kreis der Welt,
Wie das Meer ein Fischlein, hält.


Nachtigall, was schweigest du nun?
Du sangst so kurze Zeit.
Warum willst du singen nicht mehr?
Das thut mir gar zu leid.
Wenn du sangest, war mein Herz so voll
Von Lust und Fröhlichkeit.
Warum willst du singen nicht mehr?
Das thut mir gar zu leid.


Mumraj slov a frásí rej!


Sobre el potrero, que vigor transpira
en sus tibios y lánguidos reposos,
el desalado viento zumba y gira
por los cañaverales rumorosos...
Entre las verdes cañas, serpentina
y angosta senda un carrizal separa,—
¡senda en que a trechos con orgullo empina
su ígneo penacho la gentil zacuara!
En la espesura, mugidor y ardiente
corre el toro ya libre del arado;
¡y allá, junto a las tapias, el torrente
ladra como un mastín encadenado!
¡Algún mozo de campo en plena lucha
su ardua tarea intrépido acomete;
que, entre el murmullo trémulo, se escucha
el sentencioso golpe del machete!
Pleno cañaveral. Signo es del cielo
la cruz de cañas que en la verde alfombra
se proyecta, inclinándose hacia el suelo,
como empeñada en abrazar su sombra...


jako její požehnání,
jako její dlouhé listy,
jež mi psala do ciziny,
jak ta radosť při shledání:


Lieb ich ja, so seyn die Triebe
Nicht unedel und gemein.
Spühr ich doch an Schaafen Liebe,
Die gar unvernünfftig seyn.
Wer kan nun der Menschen Flammen,
Die Vernunfft und Tugend nährt,
Billig tadlen und verdammen?
Da das Lieben uns gehört.


Sníh zmrzlý klouzal koňům pod kopyty,
je vozka švihal bičem přes nohy
a klel, jen stěží stoje; podnapitý
i nohou kopal potah ubohý.


Geme il vicino mar sotto l'incarco
de l'alte navi e de' più levi pini,
sì che non s'apre omai securo varco
nel mar Mediterraneo a i saracini;
ch'oltra quei c'ha Georgio armati e Marco
ne' veneziani e liguri confini,
altri Inghilterra e Francia ed altri Olanda,
e la fertil Sicilia altri ne manda.


gridando a te: «Piatà, piatà, piatate!»


Que ninguém toque:
falo das tuas mãos
Recriar do mundo, elementa
Que ninguém sinta:
falo da tua boca
Pura seda, roçar de borboletas;


– Nachts, wenn die Grille draußen hupft,
Italien Mandolinen zupft.


Az örvények lelkét, tenlényedet fogd át,
Járd az önismeret üdvözítő poklát,
Éjjelét ragyogd át!


Tvá píseň nocí letí
a volá tmavou hluší
a já vím o ní jen,
když celou svojí duší
snům padnu do obětí
a v bezdné jejich tůně
se dívám nachýlen.


V poslední chvíli pluky vzít si směly,
co ohni urvaly. Teď každý voják
byl skoro boháč. Ještě čekali,
až bude snesen těžký zlatý kříž
Ivana Velkého, jejž císař chtěl
přivézti do Paříže, pak se šlo.


Amor unter Küssen,
Eckehardt in Sorgen,
Kommen sie zu grüßen.


»Woll'n Sie nun Vietz'schen oder Noah'schen?«
So sprach der Wirt, und langte her
Die Käse: »Ich kann Ihnen versichern,
Daß durchgebrannt sie beide sehr.«


يملُّ هواهُ كلُّ سرْجٍ وسابحٍ
وتشكوا لياليه جَفاءَ النَّمارقِ
وتأنفُ من سكنى الغمود سيوفُه
فتُغمدها هيجاؤهُ في المفَارق
ويمضي رعيل الرأي من قبل جيشه
فيهزمُ كَبَّاتِ الخطوبِ والطوارق
ويهمي نداهُ والسماءُ بخيلةٌ
فيكشف غمَّاء السنين البَوارقِ
سحابُ بنانِ فيضُ نُعماهُ غيثُه
وبِشْرُ مُحيَّاهُ مكانَ البَوارقِ
إِذا سار في لُوحَيْ نديٍّ ومعركٍ
حوى الحمد ما بين الندى والصواعق
تصيب يداهُ ثروةَ البأس والغِنى
فيقسمها ما بين عافٍ ومارقِ
فيكشف مُغبرَّين عن جونة الضحى
بسورة جدبٍ أو بحومةِ مازقِ
وزيرٌ تخافُ اللُّدُّ صاخب قولهِ
إِذا ما الفتاوى أقحمتْ بالمضايقِ
إِذا أوسعوهُ من جِدالٍ بشُبهةٍ
رماهم ببرهانِ النُّهى والحقائقِ
فأفوْهُهمْ من علمهِ غيرُ أفْوهٍ
وناطِقُهم من فضله غيرُ ناطِقِ
أبو جعفرٍ تاجُ الملوكِ ومانعُ ال
نَّزيلِ ومأوى المُرْملين الدرادق


Mi lelt megint
Szivem, te nyugtalan?
Ezer bajom
Van véled untalan!
Könnyű neked,
Könnyű kötődni benn;
Künn a világ
Koránsem úgy megyen!


Ledva okem velebystrým lid Bohdána dohlídne,
An chvojinou průvod vede tam k stanovišti velebně;
Vstříc z dalekosti hrdel mu tisícero již se ozívá.
Prudce doráží do skalných stěn pokřikem ohlas,
Vzduch ho donáší zas v ucho od stěn šesteronásob.
Vůkol zmat kraluje v lidohlučném háji radostí,
An každý hrne ku knězi blíž své zástupy vůdce.
Rozpůliv pevnou hráz příval s hor se valící,
V rozšklebině z všelikých pramenů vlny jak v sebe mísí:
Splyv z dalekých končin krajanů tako louky na rovnu.
Až Bohdán prodere skrze dav se na místo povýšné,
Zmat teprvé stíší kolkol jeho rámě kynoucí.
Nakloněné ucho se slov proudu otevře pozorně:


Marje, co jsme učinili? Vodě
svěřili jsme lásky hoře!
Přijda příval s hory strašné výše,
proudem odnese ji v moře!


Da schwebt hervor Musik mit Engelsschwingen,
Verflicht zu Millionen Tön um Töne,
Des Menschen Wesen durch und durch zu dringen,
Zu überfüllen ihn mit ew'ger Schöne:
Das Auge netzt sich, fühlt im höhern Sehnen
Den Götterwert der Töne wie der Tränen.


سَقَى دارَهُمْ هامٍ منَ السُّحْبِ هامِعُ
ولا أجْدَبَتْ تِلكَ الرُّبَى والأجارِعُ
يَنوبُ عنِ الأجْفانِ في عَرَصاتِها
إذا كَلَّ منْها عارِضٌ مُتَتابِعُ
وحَيَّ بِها عهْدِي إذِ العيْشُ ناعِمٌ
نَضيرٌ وإذْ روْضُ الشّبيبةِ يانِعُ
وقَفْنا علَيها الرَّكْبَ يوْماً وبعْدَهُ
وثالِثَ يوْمٍ واقْتَضى السّيْرَ رابِعُ
نُعَفِّرُ في الآثارِ حُرَّ خُدودِنا
ونَشْكو الى الأطْلالِ ما البَيْنُ صانِعُ
فكمْ قدْ روَتْ عنّا بِها تِلكُمُ الرُّبَى
أحاديثَ شكْوَى سَلسَلَتْها المَدامِعُ
مَعاهِدَنا اللاّتِي محَتْ حُسْنَكِ النّوَى
تُرَى هلْ لَيالِي الأنْسِ منْكِ تُراجِعُ
ويَسْكُنُ قلْبٌ منْ بِعادِكِ خافِقٌ
ويَرْفأ جَفْنٌ منْ فِراقِكِ دامِعُ
يَميناً بعَهْدِ القُرْبِ فيكِ إذِ الهَوى
قَشيباً وإذْ شمْلَ الأحبّةِ جامِعُ
لَمَا خامَرَ السَّلْوانُ بعْدُ قُلوبَنا
ولا عرَفَتْ مِنّا الجُنوبَ المَضاجعُ
وإنّا لَيَعْرونا إليْكِ تَشَوُّقٌ
إذا لاحَ برْقٌ منْ ثَناياكِ لامِعُ
ومِنْ عجَبٍ أنْ خانَنا فيكِ عزْمُنا
فَلا العَهْدُ مَنْسيٌّ ولا الحيُّ شاسِعُ
وما إنْ تَنَكَّبْنا الوَفاءَ طَريقَةً
ولا برِحَتْ تَحْنو علَيْهِ الأضالِعُ
ولكِنّنا جِئْنا منَ الأرْضِ جنّةً
بِها للعِبادِ الفائِزينَ مَشارِعُ
فأبْصارُنا وقْفٌ علَى كلِّ منْظَرٍ
يَروقُ وفِيها ما تلَذّ المَسامِعُ
ومَنْ حَلَّ هَذا المُلْكَ لمْ يَبْغ بعْدَهُ
رَحيلاً ولمْ ينْزِعْ بِهِ عنْهُ نازِعُ
حلَلْنا منَ الأنْصارِ حيّاً بنُورِهِ
أضاءَت لأرْبابِ اليَقينِ المَطالِعُ
وغَاباً لأُسْدِ اللّهِ دونَ مَرامِهِ
جُنودُ السّماواتِ الطِّباقِ تُدافِعُ
وإنْ غالَ خطْبُ فهْوَ مأْوَى منَ الرّدَى
وإنْ هالَ ذنْبٌ فهْوَ في الذّنْبِ شافِعُ
وفاضَتْ علَيْنا منْ مَواهِبِ يوسُفٍ
بِحارٌ لغُلاّتِ الظَّماءِ نَواقِعُ
ولاحَتْ لَنا منْ بِشْرِهِ ونَوالِهِ
سَحائِبُ تَهْمي والشُموسُ طَوالِعُ
فلمْ نَرَ منْ قبْلِ اسْتِلامِ يَمينِه
بِحارَ نَوالٍ قِيلَ هُنّ أصابعُ
ألا هَكذا فلْيُحْرِز المَجْدَ ربُّهُ
وتُبْنى المَعالي أوْ تُرَبّى الصّنائِعُ
أميرَ العُلَى لوْلاكَ لمْ تنْبُ رَوْعَةٌ
ولمْ تَعْرِف النّوْمَ العُيونُ الهَواجِعُ
ولا سُكِنَتْ هَذِي الجَزيرةُ بُرْهَةً
وأصْبَحَتِ الأوْطانُ وهْيَ بلاقِعُ
ولا عُرِفَ الحقُّ المُبينُ من الهَوى
ولا مثَلَتْ للسّالِكين المَهايِعُ
ولمّا استَشاطَ الكُفْرُ بيْنَ بلادِها
وقادَتْهُ لاستِئْصالِهنّ المَطامِعُ
أعَدَّك فِيها اللهُ تنْصُرُ دينَهُ
وتَصْدَعُ بالحقِّ الذي هوَ صادِعُ
وتَمْضي كَما يمْضي القَضاءُ بقُدْرَةٍ
منَ اللهِ لا يُلْفَى لَها الدّهْرَ دافِعُ
وكتّبْتَ منْ أُسْد الحِفاظِ كَتائِباً
إذا ثوّبَ الدّاعي أتَتْهُ تُسارِعُ
إذا سحَبوا ذَيْلَ الدّروعِ إلى الوَغَى
كما تسْحَبُ السُّحْبَ البُدورُ الطّوالِعُ
تحرّكَتِ الأجْيالُ واشْتَعَلَ الفَلا
وزُلْزِلَ منْ هَذي البَسيطةِ وادِعُ
وأعْدَدْتَ منْ غُرِّ الجِيادِ صَوافِنا
تَغارُ بأدْناهَا البُروقُ اللّوامِعُ
مُطَهّمَةً جُرداً لها منْ دَمِ العِدَى
شِياتٌ ومنْ نسْجِ القَتامِ البَراقِعُ
ومُنْصَلِتٌ كالصُّبْحِ أشهَبُ ساطِعٌ
وأحْمَرُ وردِيٌّ وأصْفَرُ فاقِعُ
لدَيْهِنّ منْ رألِ الرِّمالِ إذا انثَنَتْ
تَليلُ ومِنْ ظَبْي الفَلاةِ أَسارِعُ
وثقّفْتَ منْ سُمْرِ الرِّماحِ ذَوابِلاً
بأقْلامِها فِيهِمْ تُخَطُّ الوَقائِعُ
فأصْبَحَ جمْعُ الكُفْرِ دونَ نِزالِها
كَما تتْرُكُ النّبْتَ الهَشيمَ الزّعازِعُ
يؤَمِّلُ بالسِّلْمِ انتِظامَ شَتاتِهِ
وهيْهاتَ يُرْجى وصْلُ ما اللهُ قاطِعُ
فبابُكَ مرْجُوٌّ وبأسُكَ مُتّقَى
ورِفْدُكَ مَبْذولٌ وعدْلُكَ شائعُ
ومُلْكُكَ منْصورٌ وحِزْبُكَ غالِبٌ
وسيْفُكَ آنافَ الضّلالَةِ جادِعُ
لكَ اللهُ ما أمْضى سُيوفَك كلّما
تَواقَعَ منْ مُرّ الحَوادِثِ واقِعُ
ومَنْ ذَا لهُ جَدٌّ كجَدِّكَ أوْ أبٌ
إذا عدّدَتْ آباءَهُنّ التّبابِعُ
لقدْ أبْصَرَتْ منْكَ النّواظِرُ مِلأَها
غَداةَ بَدا منْ غُرّةِ العِيدِ طالِعُ
برَزْتَ على رجْلِ الجَلالِ الى التي
تُرَفِّعُ منْ مَثْواكَ ما اللهُ رافِعُ
وأحْيَيْتَ للدّينِ الحَنيفِ شَرائِعاً
بأنْصارِ دينِ اللهِ تُحْيَى الشّرائِعُ
وقد زَحَفتْ يُعْشِي العيونَ رُواؤُها
صُفوفٌ من الفُرْسانِ وهْيَ دَوارِعُ
فلمّا قضَيْتَ العيدَ سُنّةَ نحْرِهِ
وأُطعِمَ مُعْتَرُّ هُناك وقانِعُ
رَجعتَ الى دارِ الخِلافةِ والعُلَى
فضاءَتْ بنورِ الهَديِ تلكَ المَرابعُ
وعرّضْتَ للتّقْبيلِ كَفاً كريمةً
تَفيضُ على الطُّلاّبِ منها ينابِعُ
وذاعَتْ بروْضِ المدْحِ فيكَ مدائِحٌ
كما ذاعَ منْ أنفاسِ دارينَ ذائِعُ
فيَهْنيكَ في الأعْيادِ أسْعَدُ قادِمٍ
يخبِّرُ أنّ الفَتْحَ منْ بعْدُ تابعُ
أطلّ فحيّانا بطَلِّ سُرورِه
لقد عذُبَتْ منْهُ لَدَيْنا المَواقِعُ
فدُمْ ملْجَأ للدّينِ تَحْمي ذِمارَهُ
إذا دهَمَتْ يوْماً بَنيهِ المَفازِعُ
كأن بكَ قد أحْرَزْتَ كلَّ ممَنّعٍ
بَعيدٍ فلمْ يمْنَعْهُ دونَكَ مانِعُ
وأصبحَ مُلْكُ الرّومِ نهْباً وأصبحَتْ
تحَكَّمُ في غُلْبِ الرِّقابِ الجَوامِعُ
ودانَتْ لكَ الدُنيا وأصْبَح شمْلُها
بُعَيْدَ افتِراقٍ وهْوَ بالدّينِ جامِعُ
وإنّي لأرْجو اللهَ حتّى كأنّني
أرى بجَميلِ الظّنِّ ما اللهُ صانِعُ


My kouřili a pili vřelou kávu,
a generál se zabral v upomínky
té hrozné války. Vím, měl valnou účast
ve slavných bitvách, Francie jej zove
svým Bayardem – leč neřek jedné věty,
jež kolem jeho „já“ by točila se.
O české brigádě se rozhovořil,
jak nádherně se u Vouziers bila,
jak u Terronu – inu, řádní hoši,
ti znali, že má život velkou cenu,
když člověk něco má, zač dát jej může,
a k chvíli žije, kdy jej může dáti.
Vše ostatní – já planý mihot jepic
při slunci západním. Oh, smysl žití –
to pochopit jen kdyby lidé znali!
To pochopili vaši čeští hoši,
to pochopil i francouzský náš voják.
Mám reliquii, nejcenější z všeho,
co vidíte tu – snímá se zdi obraz
či skizu jakous – podává mi, vidím:
cár papíru, je popsán písmenami,
jež potácí se – psala je as ruka
buď neumělá nebo oslabená, –
a dole v konci neforemných písmen
je hnědá skvrna – vyčetl jsem toto:
„Má drahá maminko, váš syn je šťasten,
že může umřít za Francii naši.
Vám dává sbohem Váš –“ a podpis skryla
ta velká skvrna... Snad že přitisk k hrudi
sil zbytkem list ten – snad proud krve vytrysk
mu z úst, když políbit chtěl tyto řádky.
Teď skvrna skrývá podpis. – Bezejmený
dal život za Francii. Políbil jsem
ten smysl žití... Gouraud stál tu tiše
odvrácen, šátek na očích, když vracel
jsem nejdražší mu jeho reliquii.


Jenom z buku zdoutnalého
rudý kvítek pučí ven,
chrání-li ho korné stěny,
nebo je to opožděný
uvadlého srdce sen?


Jděte z chrámů, jděte nesvěcenci;
Zdaliž u Mus pěstovanců, Řeků,
Proti bohům pěl kdo v takém vztěku?


Va Piero solo inanzi e spiega al vento
il segno riverito in Paradiso,
e segue il coro a passo grave e lento
in duo lunghissimi ordini diviso.
Alternando facean doppio concento
in supplichevol canto e in umil viso,
e chiudendo le schiere ivano a paro
i principi Guglielmo ed Ademaro.


Hier, wo ein Held einst stürzte, stürzt die Säule.
Hier, wo ein goldner toter Adler glänzte,
Hält mitternächtig Wacht die Fledermaus.
Hier, wo der Damen Roms vergoldet Haar
Im Winde wehte, wogt nun Ried und Distel.
Hier, wo auf goldnem Thron der Herrscher lehnte,
Schlüpft geisterhaft aus ihrem Marmorhaus,
Vom Schein des zwiegehörnten Monds beleuchtet,
Die flinke Echse schweigend über Steine.


Desenójase Dios por la piadosa
ofrenda de los frutos que le ofrece,
hijos de su oración maravillosa.


Quando não vens, oh! pálida tirana,
Torna-se lúgubre o quartinho estreito!
Com muitas flores, flor, debalde o enfeito:
Falta-lhe a flor das flores soberan


DAMA NEGRA


Der Muͤntze Korn und Schrott/ wie ſehr es uns gefaͤllt/
Jſt zwar ein herꝛlich Ding im Leben/ nicht im Sterben:
Denn es bleibt auf der Welt/
Und trifft zum oͤfftern an nicht einen danckbarn Erben.


酒尽都门惜解携
客中送客意凄凄
明朝疋马严陵道
无那青山杜宇啼


Soy un canario amarillo y nuevo,
cuando me acurruco
parezco la yema de un huevo.
Pío, pío, pío
nunca tengo hambre,
nunca tengo frío.
En mi despiste,
se me olvidó el alpiste.
Quiero a Pepita y a Juan
porque me dan migitas de pan.
Quiero a Pepillo,
porque me trae un bocadillo
de mebrillo
y de lechuga,
con oruga.
Me relamo,
soy el amo.
Quiero a Marujita,
porque me trae agua fresquita.
En mi tacita.
Los niños me dan
hasta cortezas de tocino.
Y yo le doy mi trino.
Pío, pío, pío.
Vivo contento, —dice el canario—
en mi cárcel de alambre.
Nunca tengo frío.
Nunca tengo hambre.
Los niños no sé porqué me tienen preso.
No saben, que si me abrieran
la puerta de la jaula,
me quedaría con ellos.


Während mit den Sternenaugen
Ueber uns der Himmel wacht,
Oeffne deinen duft'gen Kelch mir,
Heil'ge Wunderblume, Nacht!


Kurta oktáván a sovány böjtben,
Pozsony városából kimentemben
Szerzém ezeket ilyen versekben
Táncnótára egy kisded énekben,
Az másfélezerben
És nyolcvankilencben,
Hogy bécsi virág juta eszemben.


Kümmert, ihr Rosen, ihr Hyacinthen, Syringen und Tulpen,
Um den Kalender euch nicht. Schneyet und frieret es gleich,
Kommt nur dennoch hervor, denn hier im Zimmer ist Sommer;
Zwiefach verdienet ihr Dank, wenn ihr dem Rufe jetzt folgt;
Denn wer weiß, ob nicht mit euren späteren Schwestern
Schon meine Urne vielleicht Liebe im Lenze bekränzt.


Und so fänd ich am Abend noch frisch den gebundenen Kranz hier;
Unverwelklich spräch uns von der Tafel er an.


بَشير لقا الأَحبّة حينَ حَيّا
دَعا مَيت الهَوى العُذريِّ حَيّا
وَداعي البشر بِالأَحباب نادى
أَلا حَيّا عَلى الأَفراح حَيّا
أَدارَ لَنا سلاف هَناً وَأُنسٍ
فَكَم أَحيا الهَنا داراً وَحيّا
وَساقي خندريس طلا النَدامى
لَنا قَمَر جَلا شَمس الحَميّا
وَبي أَحوى حَوى رقّ المُعَنّى
بِمَعنى رقّةٍ وَسَنا مُحيّا
فَدَيتك أَيُّها الرَشأ المُفَدّى
إِلى كَم أَنتَ تَهجُرُني مَليّا
أَلي أَم لِلوشاة لظاك تصلي
فَمَن أَولى بِجذوتها صِليّا
وَما لِشَراب هَجرك عَلقَمياً
وَكاس رِضاب ثَغرك سكَّريّا
وَعلمي أَنَّ قَدّك سَمهريٌّ
فَما لسهام لَحظك مَشرفيّا
وَعَهدي أَنَّ طرفك كسرويّ
فَما بالي أَراه حَيدريّا
وَكُنت إِخال خالك عَنبرياً
فَما للثغر أَصبح جَوهَريّا
فَهيّا يا ندامى الحيّ هَيّا
إِلى حان وَأَلحان تهيّا
كَأَنّا بِالسُرور وَقَد تَدانى
فَمثّل لِلنُهى بَشراً سَويّا
وَرقَّ وَراق ماء البشر فينا
فَأَصبَح بَيننا طلقاً سَريّا
وَردناه عَلى ظَمأ فَنِلنا
بِريّا طيبه رِيّاً وَرَيّا
فَلَو أَنّا هَززنا جذع لَهو
عَلَينا ساقطت رُطباً جَنيّا
وَأَغصان الرُبى أَشبَهنَ غيداً
أَزاهرها لَها اِنتَظَمَت حليّا
وَغَنّى طَيرها طَرَباً فَأَشجى
خَليّاً وَاِستهامَ بِنا شَجيّا
وَقَد نادى البدار بدار أُنس
وَظلّ ظَلَّ ناديهِ نديّا
صَفا وَقت الصَفاء لَنا وَلَولا
لقا الأَحباب أَصبَحَ أَكدَريّا
عنيت لِقاء أَحمَد مَن تَهادى
لَهُ حمدي فَطابَ شَذاً وَريّا
وَحيد أُولي النُهى شَرَفاً وَحلماً
وَمَجداً قَد تَأثّل هاشِميّا
أَخا حَزم لَهُ الهِمم العَوالي
وَعَزم دون غايَتِهِ الثريّا
وَطَبع مِن نَسيم الرَوض أَذكى
شَميماً وَهوَ أَنضر عَبقريّا
وَلُطف شَمائل يُتلى ثَناها
فَيذكي طيب عُنصرها الذَكيّا
وَأَخلاق مَكارمها اِستَطالَت
فَأَنست حاتماً وَعَدت عَدِيّا
وَأَوصاف مَحامدها تَوالَت
فَكانَ مَقامها فينا عَليّا
وَذو شِيَم لَها ما زالَ أَهلاً
كَما أَمسى المناظر أَجنَبيّا
فَلو أَني لَها عانَيت عدّاً
لأَعياني وَأَصبَح لي عَصيّا
فَها أَنا لا أُجيد سِوى التَهاني
فَعيشي لَم يَزَل رَغداً هَنيّا
أَلا يا مَعشَر الأَحباب نَهلا
رِدوا كَأس المَسَرّة كَوثَريّا
وَها عَنا العَناء وَهى فَهَل لا
عرا مَن كانَ مِنهُ بِنا عريّا
فَلَيسَ سِوى العَناء بِهِ جَديراً
وَلَيسَ سِوى الهَناء بِنا حَريّا
وَإِنّا لا نَرى لِلناس ضَيماً
فَلا يَخشَ الضَعيف بِنا قَويّا
عَلى أَنا بِحَمد اللَه قَوم
نَرى سنَن الهِداية أَحمَديّا
فَيا اِبن الأَكرَمين إِلَيكَ بكراً
جَلَت لَك حُسنَها الأَسنى البَهيّا
أَتَت بِقُدومك الباهي تهنّي
أَحبّتنا فَلَم تَكُ تَلقَ غيّا
فَدُمت مَدى الزَمان عَزيز قَوم
وَدامَ الضدّ مُبتَذلاً زَريّا
وَلا زالَت شُموسك مُشرِقات
وَلا بَرح الزَمان بِها مضيّا
مَدى الأَيّام ما حَيّا المَعالي
بَشير لقا الأَحبّة حينَ حَيّا


رأيت على خدِّها شامَةً
كَحُلكة ناظرها في السوادِ
فقلت لها لِمْ عجمتِ الشقيق
وعارضْتِ حُمرتَهُ بالمداد
فقالت حَمَيْتُ بها وَجْنتي
من العين والنظر المستزاد


Ólommadár vagy, és röpülni vágynál?


Takto volal pan ministr
v očích žhavý plamen.
Těžko bylo odolati
síle těchto ramen.


草暗颓垣似断峰
孤村遥带夕阳舂
无边烟树重重合
多少人家紫翠中


Aber die Geißel, neunsträngig, mit Blute,
Hebet gen Himmel der Chan im Gebet:
»Seht ihr in Wolken die stammende Rute?
Vorwärts! nach Westen hin weist der Komet.«


Soll ich nun die Stadt verlassen,
Wirds nicht schwer mir fallen,
Meinen Abschied kurz zu fassen
Von den Lebenden Allen.


abys na plody své práce
s rozkoší se jednou díval
a v stínu jich letorostí
stařec – sladce odpočíval.


Trulla hatte sich geschmücket, trat dem Manne gegen über,
Fragte, wie sie ihm gefiele? Nackend, sprach er, bistu lieber.


A sua vida é toda uma chaga mordaz,
Como a de uma coivara em labareda, em facho.
Triste vida augural, de soluços e ais,
Espelhada na luz das águas do riacho!


Das sind Tapezereien,
Mit Flammen außgestikt,
Die dessen Macht ausschreien,
Den sonst kein Mensch erblikt.
Wie herrlich muß wol prangen
Der grosse Himmelssahl!
Wem solte nicht verlangen
Nach Gottes Freudenmahl?


Noch rauchet dein Altar/ und deiner Andacht Flammen
Stehn vor dem großen Gott/ vor dessen Angesicht.
Da legst du vor dein Land die Hände noch zusammen/
Und deine Gräfin läßt auch da Ihr Beten nicht.
Gott hat dich nur darum von Menschen weg genommen/
Es solte Gottes Freund zur Lammes Freundin kommen. 2


Tak šel jsem nitrem tvým a duší tvojí,
a přání roj mi v hloubce ňader tkvěl,
ty hlavě mé jsi žehnal šumnou chvojí,
mech u nohou se chvěl.


Hurá, buď zdráva! Nové jaro ve mně.


Liebesdichter und so weiter,
Hohe Meistersängerzunft,
Ewig jung und ewig heiter
Wie des Frühlings Wiederkunft!


Doch die Gesellen giengen eben,
Zwei mußten ihn nach Hause heben.


S a korzó csupa sárvíz,
Eláznak a hölgyek,
S az alföld csupa árvíz,
Eláznak a völgyek,
A Tisza, az ismert nevű folyam,
Egész komolyan
Utánozza a másik Tiszát,
És mindent túlzásba visz át,
Gátat tör, rombol, zúg, ropog,
A félalföldön átrobog,
S miatta nem lesz aratás.
De legfőbb elemi csapás,
Valljuk be, mégis csak az lenne,
Ha a Tisza
Díszpolgárként ömölne Debrecenbe.


por tu dulzura y tu bondad, señora,
en que también, venciéndolas, descuellas,
contra el fiero rigor de las estrellas
mi voz al cielo en tu favor implora


öncülerin gösterdiği,


Du tränkest mich mit lauter Milch und Wein,
Du schenkest mir den Brunn des Lebens ein.
O edles Bild,
Du bist so süß und mild,
Daß ich stets drauf gedenke,
Wie ich mich dir ganz schenke.


Ich sollte ruhn? Ich soll die Liebe zwingen,
Die feurigfroh nach hoher Schöne strebt?
Ich soll mein Schwanenlied am Grabe singen,
Wo ihr so gern lebendig uns begräbt?
O schonet mein! Allmächtig fortgezogen,
Muß immerhin des Lebens frische Flut
Mit Ungeduld im engen Bette wogen,
Bis sie im heimatlichen Meere ruht.


Du lebst nicht nur vom Brode
Nein auch vom Wort aus Gottes Mund
Dich macht vom innern Tode
Die Liebe Jesu nur gesund.


Ja, Freund! dann sitzest du näher
An dem erhabnerem Thron,
Greifst hoch ans Ruder. O! zähle
Der häuslichen Freuden dann mehr.


Bratříčkové a sestřinky!
Jak jest mílo v škole být!
Zde naše pilné ručinky
Mohou sobě štěstí sít.


Amor, che con sua forza e virtù regna,
nel summo cielo ardendo sempre vive
e l'anima gentil di lui fa degna,


Dobrého Alberta nevybouřené hněvy
nabitých zbraní rány neztají –.
Horečným čekáním sesinal spánek levý –
i slzy čekají –


In continova doglia e tristi guai
istarò sempre: deh, aggi pietate
di me, se grazia merita' giammai!


Wie er aber, wenn es Zeit ist,
Wiederkehren auf die Erde
Und zu Josaphat die Toten
Und Lebend'gen richten werde.


Frischer Morgen!
Frisches Herz,
Himmelwärts!
Laß den Schlaf nun, laß die Sorgen!


Kötésünket a Sors akarta,
Nem érdem, nem bűn, nem erény,
Nem szükség, de nem is ravaszság:
Helóta nép, helóta költő,
Találkoztunk, ti meg én.


Mint galamb, ki Noé bárkájából repült,
Nagy vízözön miatt meg bárkára került,
Szájában ágat hozván, tetejére ült,
Ki zöld ággal újult,


Dieses hat zu seinem frommen/
Dem wir hie/ zur leibes ruh/
Geben das geleite nu/
Jederzeit in acht genommen.


For when Paridel tries in the dance
Any favour with Phyllis to find,
O how, with one trivial glance,
Might she ruin the peace of my mind!
In ringlets He dresses his hair,
And his crook is be-studded around;
And his pipe — oh may Phyllis beware
Of a magic there is in the sound.


Ach, ach, seind wir nit erden staub?
So gar vor dir verschwinden,
Vnd fliegen hin wie dürres laub,
Das triben wird von winden.
Nur dir allein, ô mächtig Gott,
Muß alles vnter-ligen;
Die Teuffel auch sampt ihrer rott
Vor dir sich müssen biegen.


Groß ist die Zahl, das hab' ich erst erfahren,
Seit mich die Wellen unter Menschen trieben.
In meiner Heimat noch, der frommen, klaren,
Da mußte Einsamkeit mich sehr betrüben,
Doch als ich in die Fremde nun getreten,
Wie schauderte mir vor Genossenschaft!
Wie Pilze hingen sie am dürren Schaft,
Wie Nesseln schossen sie aus allen Beeten.


Schauet dort jene! Die will ihre Schönheit in dem, was ich dichte,
Finden, hier diese, die legt ihre, o Jubel, hinein!


Und schleudernd jetzt den wucht'gen Schaft
Mit Hasses Kraft und Schnelle,
Durchfuhr die Lanze Percys Leib
Um eine Weber-Elle.


¡Ah! nunca en mis delirios
creí que fuera eterno
el sol de aquellas horas
de encanto y frenesí;
pero jamás tampoco
que el soplo del invierno
llegara entre tus cantos,
y hallándote tú aquí...
Es fuerza que te alejes...
rompiéndome en astillas;
ya siento entre mis ramas
crujir el huracán,
y heladas y temblando
mis hojas amarillas
se arrancan y vacilan
y vuelan y se van...
Adiós, paloma blanca
que huyendo de la nieve
te vas a otras regiones
y dejas tu árbol fiel;
mañana que termine
mi vida oscura y breve
ya solo tus recuerdos
palpitarán sobre él.
Es fuerza que te alejes
del cántico y del nido
tu sabes bien la historia
paloma que te vas...
El nido es el recuerdo
y el cántico el olvido,
el árbol es el siempre
y el ave es el jamás.
Adiós mientras que puedes
oír bajo este cielo
el último ¡ay! del himno
cantado por los dos...
Te vas y ya levantas
el ímpetu y el vuelo,
te vas y ya me dejas,
¡paloma, adiós, adiós!


Teď se zdvihá velká sýla,
Kteréž mnohý z lidí
K odlehčení svého díla
Pro svůj zysk nevidí.
Jenom mudrc považuje,
Jak se dobré rozmnožuje,
Ten tě, Hadovče, rozšafně
K cýli svému klidí.


Čet jsem dál... čas prchal letem
a mně bylo, jakbych k pouti
po dědinách s flašinetem
měl se již již rozhodnouti
a s ním i svůj život spříst,
ale ohled na synáčka,
nebožčina jedináčka,
kázal mi tu déle pobýt
a se dál tou prosou bříst:
pro něj střádat, pro něj robit,
pro něj číst.


E spezialmente, Donna mia çentile,
manda soccorso a color che governa
in questo nostro pizzoletto ovile,


Die Stücke sind zwar schlecht die auff uns kommen seyn/
Und kan man wenig Licht in solchem Schatten finden/
Die Funcken geben bloß aus bleichen Kohlen Schein/
Doch sind sie unsern Sinn noch fähig zu entzünden:
Und daß die Kinder auch/ was Ahnen thäten/ lernen/
So muß ein neuer Glantz ihr dunckles Grab besternen.


Naposledy. Zříte, bratři? Věčnost kyne nám.
Hle dálky se otvírají – pojďme, pojďme tam.
Pojďme, bratři, tam!


In quella parte là, dove or dicesti,
sanza consiglio molto esaminato
ir non si vuol, ché tu ten penteresti.


So fleuß nun Donau hin mit deinen sieben Flüssen/
geuß in das strenge Meer das strenge Blutvergiessen
bey Constantinens-Stadt/ lauff Morgenwerts/ lauff hin/
nimm Donau ab den Krieg von unserm Constantin.


Jak mile usmála se v loži!
Chvil prchlých zář
klad’ milostivě anděl Boží
na její tvář,
a jako růže úběl sněhu
dvou líček přizdobil jí něhu
sen, žití lhář.


Das hab ich je und je gegläubt
Und fass ein fest Vertrauen.
Ich werde den, der ewig bleibt,
In meinem Fleische schauen;
Ja, in dem Fleische, das hier stirbt
Und in dem Stank und Kot verdirbt,
Da werd ich Gott inn sehen.


– Philippe Deux était à la droite du Père.


碧天大火未全收
一雨空庭带叶流
不为无家悲落莫
他乡燕子早知秋


D'or in or fresche grazie in voi ritrova
giudicio che dal volgo s'allontani,
e d'alta meraviglia cagion nova!


Sagst du der Welt Ade? ist Christus gantz allein
Der Grund/ auff den du wilst die keusche Liebe setzen?
So muß dich wenn er rufft/ vnd fragt kein Trauren letzen/
Du must der Menschen Haß/ du must die grimme Pein/
Schläg/ Elend/ Band vnd Schmach/ du must Schmertz Angst vnd Stein
Womit der Teufel pocht/ für lauter Wollust schätzen:
Ia/ wenn die Feind auff dich/ gleich alle Länder hetzen
Doch must du allzeit treu/ vnd vnerschrocken seyn.
Vor/ da dein junger Geist von heisser Lust entbrennet/
Bistu nach eignem Sinn bald hier bald dort gerennet/
Wo eitel Freud vnd Ehr die Strasse dir gezeigt.
Itzt trit den rauen Patz/ vnd lern in Ketten gehen
Hin/ wo der Holtzstoß brennt/ wo hohe Pfäler stehen
Da stirb dem der sein Haupt die von dem Creutz herneigt.


És sötét szivemre omlik
mindenféle tarkaság.
Furcsa táncos figurákban
forganak a csacska fák.
És a fényes boltok öblén
súgó szemű asszonyok,
ez életnek szép babái,
cifra csengők, ostorok.


Und dürft von allem nichts spüren
In dieser dummen Zeit,
Was sie da unten hantieren,
Von Gott verlassen, zerstreut;


有德无年亦可矜
腊鹅兴谤竟难明
当时虽不为天子
文选犹传万世名


Весна — и гул, и блеск, и аромат…
Зачем мороз снежинки посыпает?
Наряд весны нежданной стужей смят,
Асад еще весной благоухает!Но солнце вновь дробит лучистый звон
И лед в лучах певучих растопляет —
Опять весна взошла на пышный трон,
И снова сад весной благоухает!


Vive, dizes, no presente;
Vive só no present
Mas eu não quero o presente, quero a realidade;
Quero as coisas que existem, não o tempo que as med
O que é o presente?
É uma coisa relativa ao passado e ao futur
É uma coisa que existe em virtude de outras coisas existire
Eu quero só a realidade, as coisas sem present
Não quero incluir o tempo no meu esquem
Não quero pensar nas coisas como presentes; quero pensar nelas como coisa
Não quero separá-las de si-próprias, tratando-as por presente
Eu nem por reais as devia trata
Eu não as devia tratar por nad
Eu devia vê-las, apenas vê-las;
Vê-las até não poder pensar nelas,
Vê-las sem tempo, nem espaço,
Ver podendo dispensar tudo menos o que se v
É esta a ciência de ver, que não é nenhum


Denn nur Kunde des Grams brachte der Engel mit,
(Einst ihr Genius, jetzt ihr Freund,)
Von dem heimischen Stern, wo ihr Gewand von Staub,
Unter Thränen und Schluchzen, sank.


Was Gott uns gab hienieden,
Das nennt man hier die Zeit;
Was jenseits uns beschieden,
Benennt man Ewigkeit.


Wie weit wirft es die Wellen-Kronen fort,
Wie rüttelt's an der morschen Felsenkammer!
Es ächzt das Schifflein selbst im sichren Port
Und hält sich fester an des Ankers Klammer.


Bald sieht man sie sich schnell verdunckeln;
Bald wie Rubin und Purpur funckeln,
Durch wechselnden Empfang des Lichts.
Bald gleichen sie erhabnen Bergen,
Bald werden sie zu kleinen Zwergen;
Bald sind sie klein, bald grob, bald nichts.


Van, ki a kultúrát siratja
s a hősi technokráciát,
verset, zenét, képet meg drámát
s a szobrokban a gráciát.


Los labios impacientes de la noche te sanan mientras abren el olor de la piedra
te conducen si acosan el alma de la piedra
si el tierno corazón mineral beben
es tu hora es la noche
así, dirás que te han robado como un vino novicio
y te harás piedra aguda como un líquido agudo
limpia como opio de oro
y serás tregua tuya
y alianza
así, dirás que la que es contigo y lleva un aire desigual a balanza entre estrellas
la idéntica más favorable
tu obra nocturna rara
es la que muestra sonrisa y griterío
palabras como estrellas
y escucha un piano terso como una estrella, estrellas.


Ein Traum, deß finst'rer Zaubersegen
Mit Fesseln meuchlings mich umreift.
Er brach herein, wie Räuber pflegen,
Als ich die Rüstung abgestreift.
Er brach herein bei nächt'ger Stille,
Vampyrhaft saugte er mein Blut,
Als schlimme Wächter, Geist und Wille
Erschöpft vom Tageswerk geruht.


Von der tiefsten Herzensmeinung
Schneid er ab der Verse Zahl,
Ists mit den Koupons zu Ende,
Geht zu Markt das Kapital.


Laß mich dann seyn aufgeschrieben,
Lis mich aus dem Buch der Lieben.
Lösch die schwarzen Schulden aus
Mit der Dinte deiner Wunden,
Daß ich werd ein Schäflein funden,
Ewig bleib in deinem Haus,
Wann der Teufel treibt zur Höllen
Seine Böck und Qual-gesellen.


Ô délices ! Je respire
Tes divines tresses blondes !
Ta voix pure, cette lyre,
Suit la vague sur les ondes,
Et, suave, les effleure,
Comme un cygne qui se pleure !


Mněl’s, plameny že mocné šlehají,
a srdcem světa pronikal přec klid
tak velebný, že rákos nehnul se
a do vody a do houští vpouštěl svit.


mIser chi maloprando si confida
ch ognor star debbia il maleficio occulto
che quando ognaltro taccia: intorno grida
l aria: & la terra istessa inch e sepulto
e Dio fa spesso: chel peccato guida
il peccator: poi che alcun di gli ha indulto
che se medesmo: senza altrui richiesta
inavedutamente manifesta


Svou ruku vlnám na rty kladu
a šept umlčím všeliký,
když rozčechrám svou šedou bradu –
jeť moře hřbitov veliký.


Slyš! měsíce zář jako sněhy skvící,
i hvězdy, jiskry z věčna tryskající;
noc jasná, jež jde v plné nádheře
proud paprsků za zlaté kadeře,
i blesk, ta struna žhavá vesmíru
vln vzdušných znící ve víru.


Objeto de los cielos sempiterno,
como el espejo al sol, luz en diamante,
Júpiter Español, César Infante,
más digno de vivir siglos eternos.


i' ti priego per me, che sempre canto
il tuo chiaro sprendor che mi trasforma;
i' ti priego pel tuo nome, che storma
e occupa già il mondo tutto quanto,


Wann wird der zornige Strom das Meer gewinnen?
Wann löscht die Glut, wann grünt es in den Talen?
Wann wird man wieder süße Lieder sinnen?


 Little bird, sing me a sweet song deep
         Of what is not to‑day;
 Be it not the future that yet doth sleep
 In the hall where Time his hours doth keep,
         More than far awa
 Sing me a song of the things thou knew'st
         And desirest e'er,
 Be it a song to which but is used
 The heart that has to love refused
         What is merely fai
 Bird


Mas ella, con alzar el sobrecejo,
le dijo, melindrosa: «Aquesto, hermano,
no es más de ver y desear la fruta.»


Cual su acento, tu muerte será clara,
si espira suavidad, si gloria espira
su armonía mortal, su beldad rara.


檐前白日易西斜
人世风流莫放赊
试问南朝朱雀燕
年来筑垒入谁家


Am Ufer steht ein Weidenbaum,
Und dran gelehnt ein Stein,
Und drunter liegt im schmalen Raum
Ihr kaltes Totenbein.


Amore, or m'accorgh'io che fino ad ora
La mia amorosa guerra
M'è paruta aspra e dura più che morte;
Ma or ch'i' son lontan da la mia terra
E da la donna che sì m'innamora,
Come sbandito fuor de la sua corte,
Sto da' begli occhi, da quai alcuna volta
De la mia pena molta
Rifrigerio prendeva. Ora che stato
Dirò che sia 'l mio se non di scoglio
Dove 'l mar batte sempre con orgoglio
Con onde tempestose d'ogni lato
Fin che l'ha consumato?
Ma tanto è più la mia vita terribile
Quant'io 'l sento e quegli è insensibile.
Se io mi dolsi al gentile mio signore
Degli occhi dispietati
Che ne la donna mia vedeva stare,
Ora si sono in peggio rivoltati
I miei lamenti, con maggior dolore.
Se 'l mio amoroso e 'l dolce e 'l bel mirare
Che sì largo mi fu, pur m'era poco,
Or mi ritrovo in loco
Ch'un sol capel de la sua bionda trezza
Di trenta giorni un sol veder potessi,
Non credo che più avanti gli chiedessi,
Tanto 'l disio per la sua lontanezza
È caduto in bassezza.
E solo 'l nome suo mio cor vagheggia,
Quest'or l'accende, quest'or l'infiammeggia.
Lungo la riva de le marine onde
Con Amor passo passo
Assai sovente vado ragionando,
Sol de la donna mia dicendo: – Lasso,
Qual ria fortuna il bel viso nasconde!
Ché chi gisse l'universo cercando
Non se ne troveria uno tanto bello,
Ché con divin pennello
Giove 'l fermò in cielo a suo diletto.
Ahi! donna, del mio core specchio e luce,
Sì che sopr'ogni splendore riluce,
Fontana di virtù, senza difetto. –
Così de 'l bel cospetto
In tutte parti vado rivolgendo,
D'ogni piacer passato ripetendo.
Poi volgo gli occhi ver Toscana mia
Et al ponente vento
Porgo il mio volto con aperte braccia,
E dico: – O venticel, quanto contento
Puoi esser più di me! Per la tua via
Forse hai tu tocca l'angelica faccia
De la mia donna, e forse i suoi capelli
Bïondi e ricciutelli,
Dicrollati hai soavissimamente! –
E così l'aër co' le braccia stringo;
Vane immaginazion nel cor dipingo
Che pur conforto porgono a la mente,
Che sconsolatamente
Vive lontan da quel bel che più brama,
Che giorno e notte ad alta voce chiama.
Ahi quante volte ne la barca, solo
Col vogante nocchiero,
Fatto mi sono incontro al bel paese
Dove dimora ciascun mio pensiero!
– Deh, perché (dico allora) un solo volo
Non posso fare dove amor mi prese;
Poi ritornar co' le medesim'ale
Ne l'usato mio male,
Poi che fortuna mi ha tolto il potere
Di star dove menai già lieta vita? –
Ma poi che notte a ritornar m'invita,
Non mi fa l'appressarmi tal piacere
Quanto m'è 'l dispiacere
Di dilungarmi da tal bene e gioia,
Ch'ogn'altro bel piacer m'è grave noia,
Né giammai sento alcun canto amoroso,
Né di stormento suono,
O ragionar d'amore, o por quistioni,
Ch'io non me reche a mente quant'io sono
Lontan dal viso bello e grazïoso
Per cui mi pungon gli amorosi sproni;
E tanto forte l'alma ne sospira,
Che se alcun fiso mira,
Porria vedermi uscir del petto a forza
Il calor de le fiamme dove io ardo
Sì forte, che, se troppo tempo tardo
Di riveder quei raggi che gli ammorza,
Sol de l'alma la scorza
Temo non faccia chiar chi ne sta 'n forse,
Ch'amor mi strugge sì co' le sue morse.
Dato non m'ha fortuna alcuna pace,
Né conforto nessuno,
Né alleggiamento alcun de la mia pena;
Ma bene Amor me n'ha pur dato una,
Come colui che sa, quando gli piace,
A' servi suoi atare e porger lena.
Così a mostrar ch'un po' di me gl'incresca,
Come davanti un'esca
Recata m'ha di due occhi simiglianti
Sì forte a que' de la mia donna, ch'io
Ne lo scontrar di quei co 'l mirar mio
Assai volte ho creduto pe' sembianti
Aver mia donna avanti;
E riscosso mi son per maraviglia:
Questo or rimiro perché gli simiglia.
Tu te n'andrai, canzone mia, a Fiorenza;
Ne la bella presenza
T'appresenta d'un cor alto e gentile,
E di' che 'l tuo fattor ti manda a lui,
Ché ben doler non si può con altrui
Non comprendesse l'amoroso stile,
O che 'l tenesse a vile,
Ché calunniato è amor da chi non 'l prova,
Però con lui dolermi più mi giova.


Van větru milý cítím,
to boží dech je sám,
pod stromem jsem se zrodil,
pod stromem umírám.


عَلَيَّ ثِيابٌ لَو تُباعُ جَميعُها
بِفَلسٍ لَكانَ الفَلسُ مِنهُنَّ أَكثَرا
فيهِنَّ نَفسٌ لَو تُقاسُ بِبَعضِها
نُفوسُ الوَرى كانَت أَجَلَّ وَأَكبَرا
ما ضَرَّ نَصلَ السَيفِ إِخلاقُ غِمدِهِ
إِذا كانَ عَضباً حَيثُ وَجَّهتَهُ فَرى


Mert én vagyok a foglalat,
Mely minden arcról egybegyüjti
Az ős testvér-vonásokat.
És én vagyok az ötvözet,
Amelyben tűz a vízzel összefér,
S a híd vagyok, mely átvezet,
S a sarkoktól a trópusokig ér.


Wißt ihr, woher es kömmt, daß Phlegon seine Hand
Dem reichen Gänschen Thais angetragen?
Der blinde Amor schoß, mit ungewisser Hand,
Statt in sein Herz, in seinen Magen.


Já však nutném po chlebíčku
Pracně musím slíditi,
Že mne mládce ráčil Pán Bůh
Méně jiných dařiti.


每看灯市搭松枝
清在灯光映月时
石埠年年挑不尽
今年刚得一篇诗


Ich verlasse mich darauff,
Auff ihr Musicanten auff,
Streichet biß die Quinte reißt,
Und die Nacht uns wandern heist.


Ti fájdalmim sokszor hallátok,
Ti aggó éjjelem tudjátok,
Tudjátok, mért nem alszom én.
Ti láttátok, mely bús lélekkel,
Mely bágyadtan s könnyes szemekkel
Kesergettem Lilla nevén.


per voi, Signor, poi fra quei grand'auttori,
di cui Parnaso e nostra età s'onora,
come nel ciel oscur fulge l'aurora
lampeggian vostri illustri eterni onori.


Ai hle modla k tomu hotová
Jako, kde dva bohové se sváří,
Mezi nimi třetí hospodaří;


Hilff grosser Sternen Gott/ was für ein Stern bricht ein/
es fehlet nimmermehr die Sonn muß doppelt seyn!
Irzt etwan die Natur und will auß Nacht Tag machen?
die Feuer zancken sich die nächtlich flinckernd wachen:


Er hat mit großem Fleiß gesucht,
Daß er sie könnt aus dieser Flucht
Mit seinem Netze fangen.
Und endlich hat er sie allein
Bei einem frischen Brünnelein
Erblicket und ergangen.


夹山散众到华亭
千古令人恨不平
底事覆车犹不戒
行看此祸又重新


Komm' mit! sagt ihm sein Kamerad,
Hier nebenan im Häuschen,
Da schmausen wir ganz delicat,
Da gibt's die fett'sten Mäuschen!
Der Kater wirft zwar einen Blick
Durch seines Bodens Spalten,
Doch zieht er sich sogleich zurück
Und hungert bei den Alten.


Rund um mich war die Landschaft wild und öde,
Kein Morgenrot, kein goldner Abendschein,
Kein kühler Wind durch dunkle Wipfel wehte,
Es grüßte mich kein Sänger in dem Hain;
Auch aus dem Tal schallt keines Hirten Flöte,
Die Welt schien mir in sich erstarrt zu sein.
Ich hörte in des Stromes wildem Brausen
Des eignen Fluges kühne Flügel sausen.


Es hebt Vitellius den Becher in die Höh,
Trinkt einen langen Trunk, ruft: Evan Evoe
O Stifter aller Lust! schenkt schäumend wieder ein
Flicht Epheu um sein Haar und Ros' und Mirten drein,
Trinkt, ruft: o Evoe du kühlst mein heiß Gehirn,
Ich fühle Kraft und Muth und Hörner an der Stirn,
Er trinkt, hüpft wie ein Bock; die Laube dreht sich um,
Er sieht zwee Monden gehn, sein schlaffer Leib wird krum,
Er trinkt; sieht Bachus Schaar, hört seine Priester schreyn:
O Mann und Kind zugleich, Lenaee, o Hyeu,
O Pan, o Indier, Evasta, Ligyreu!
Sie trommeln: und er tanzt, wankt, taumelt, lallt, schläft ein.


Den Seume sollte auch kein Mensch vergessen,
Der auf die Tugend heut noch etwas hält,
Der an Neuschottlands Strand betrübt gesessen,
Ein Biedermann, ein Dichter und ein Held,
Und der das große Werk sich unterfangen
Und ist zu Fuß nach Syrakus gegangen!


„Ty muže podvádíš! a je to hanba věru,
mě oči neklamou, jen syn je hluch a slep,
já chtěla přitisknout sem na svá prsa dceru,
a v rakev synovu jsem vtloukla první hřeb.


洛阳大贾爱名姬
富乐园中饮酒归
千步长廊好骑马
不愁春雨夜沾衣


Diese weiß-bewährte Kunst übt der neuen Welt Erfinder:
Glück Erwartung / machet ihm alles leidend Vnglück linder:
er erduldet Schmach und Dräuen: biß er neues Land erblickt /
wird dann / von verzeihungs bitten / Sieg' und Ehr zugleich beglückt.
wer auf Erden wird verspott / mag an Glaubens-Mastbaum steigen:
der wird das verhoffte Land / nahend / reich und groß / ihm zeigen.


日照孤云作彩霞
帝乡风送去天涯
野人遥望归何处
万里峨嵋便是家


Zda přijdete? Ó jak to říci
v tu chvíli trapnou, nebohou,
že Vámi pouze, hvězdou skvící,
má noc je jasnou oblohou?


In der Frommen Brust der Aar: das Glück der Liebe.


„Klepá někdo,“ praví Žižka.
„Odstupte na chvíli, moje
Milé!“ Obě poslechly.
„Dále!“ volá Žižka na to.


Loben dich, Herr! mit grossem schall.
Rühmt dich auf erden allezeit.


Wesenloses gewinnt nun Gehalt, Geringes Bedeutung,
Und aus Moder und Staub lodert noch einmal der Geist.


Aus der Tiefe ihres Elends
Schauten sie zu mir empor,
Wie mit weißen Geisteraugen,
Daß ich schier darob erschrocken.


Auf horchte selbst das Seelenlose
Den Tönen deiner Melodie;
Die bleiche Lilie, die Rose
In ihrem Schlummer hörten sie.


Světlo její blíž a blíže
větvic oblakem se skvělo –
a již tisknu horké čelo
na studené parku mříže.


»Auf diesen Mann hohnlästerst du,
Der doch von dir mit Achtung spricht?« –
Er hat vielleicht Grund dazu,
Ich leider nicht.


There, as she taught thee to behold
Imagin'd deeds of distant years,
Embattled knights and barons bold,
Great Ella's griefs, or Juga's tears;
Rapid as thought arose the glowing scene,
Till poverty, despair, and death, rush'd in between.


E kiss köznek
Csallóköznek
Légy bizonyos gyámola,
Tüzet vizet,
Ki meggyőztél,
Tűz árvizet meggyőzzél.
Oh szent János paissa,
Jó hirnév pátronussa,
Böcsület pártfogója!


Die Schlachten unsrer Väter sind
Noch auszukämpfen dort;
Ein gutes Christenschwert gewinnt
Noch Arbeit fort und fort!


A rengetegbe törteték,
s belé zokogtam a neved,
ujjongva zúgtak fák, galyak:
ne sírj szegény, szeret, szeret!


Věčný mír jí z temna očí září,
čarovná se, božská kryje báj
za tou jasně usmívavou tváří.


雨飘风射八千春
一日丹青见树身
何事人生不如树
百年肠断倚庐人


Brecht das Doppeljoch entzwei!
Brecht die Not der Sklaverei!
Brecht die Sklaverei der Not!
Brot ist Freiheit, Freiheit Brot!


Hned spěla pro chléb, úsměv milý v líci,
a dítě chtivě sáhlo po krajíci
a jedlo, vymořeno dlouhým postem,
jenž na útěku byl jich věrným hostem.


Popřejte jí, by se zotavila
po nedávné ráně! Až jí líce


Pour couvrir son industrie
Et s'établir décemment,
Ell' prend à tempérament
Un commerc' de fruiterie.
Mais ell' n'avait pas de quoi
Payer les hommes de loi.


殷士周家亦可推
大元此老杀何为
我知世祖终宽厚
天授非人识者谁


Andělská stanula tu hudba.
Nu, tady třeba přitlačit.
Tady to není jako v poli,
jako tam v lese, u řeky –
dí jejich pohled pronikavý.
Každý si ladí nástroj svůj,
smyčce již drží nad strunami,
obočím primarius hnul –
vyrazil průvod slavných tónů,
slavnějších nežli předtím kdy.
Do šumu strojů šepotavých,
bouchání kladiv obrovských,
sykotů hadů rozžhavených,
sálání pecí, z chaosu
vytvářejících nové hmoty;
do toho rytmu obřího
gigantské práce lidské hlavy,
děla kde lijí lodní, polní,
pevnostní, horská, létací,
a jiné zpěvné instrumenty,
píšťalky, flétny, fujary,
niněry, nové harmoniky
pro monstrekoncert budoucí
unuděného toho světa –
jenom jak tenký paprsek,
skulinou jenž se prodral do tmy,
paprsek jako pavučinka
napjatá mezi trámovím,
svítící však tak neústupně,
proniká hudba andělská.


Kis asztalon az olcsó vekkeróra,
zordon időm egykedvü balszeme.
Még öt perc s matt-kék acélmutatóin
leperg az éj, az éjféli zene.


Vyhoupli jej jak vích slámy:
„Pán je, my jen bídní chámi,
nízko je nám mřít;
jej však s nájezdníky všemi
po ztýrané české zemi
každý musí zřít!“


Lasso! ch'io me n'accorgo de' mia danni
e vorrei non veder quel ch'io pur veggio,
e con questo pensier, mentre io vaneggio,
veggo dinanzi agli occhi fuggir gli anni.


Preiß des Adels, Licht der Schlieben,
Herr, den meine Künste lieben,
Alß der reichlich sie begabt,
Der vnd jener wil ich heissen,
Wo ich diesen Herbst in Preussen
Solchen Freund alß dich gehabt.


O Flämlein süß ohn massen!
O bitter auch ohn ziel!
Du machest mich verlassen
All ander Frewd/ vnd Spiel;
Du zündest mein gemüthe/
Bringst mir groß Hertzen leidt/
Du kühlest mein Geblüthe/
Bringst auch ergetzligkeit.


So wie der Gießbach über die Klippen
Mit wildem Strom zur Tiefe flieh't,
So braust begeistert mir von den Lippen
Ein ungeregelt Heldenlied;
Weil dir der Dichtkunst Füll' entfaltet,
Dem Auge rein und klar gestaltet,
Die Seelen magisch an sich zieh't.


Parter naplnil se záhy;
amici et inimici
vítali se stiskem ruky,
roztomilým úsměvem.


Es ist genug durchkreutzet dise See!
Steh Jesus auf! Bewese di Figur!
Der Hafen ward fast siben Jahr gesehn:
Ja um und um bekreutzt durch alle Welt,
Durch alle wind, durch aller wetter art,
Durch alle furcht, durch allen widerstand,
Mehr als ein Mensch von Adam an erfuhr.


»O liebster Kammerad,
Wenn einer fragt,
Ihr ihm doch sagt,
Ich wär mit Ehrn erschossen.«


Da kommt sein junger Enkel auch
In Kindeslust gesprungen,
Und um den Fremdling, wie zum Schutz,
Hält er den Arm geschlungen.


O cœur toujours en proie à la rébellion,
Qui tournes, haletant, dans la cage du monde,
Lâche, que ne fais-tu comme a fait ce lion ?


Slzami tichými se kámen třpytil,
a slzy tiché kropily nám šat,
já muka štěstí nesmírného cítil
řka: „Slečno, tak bych věčně chodil rád.“


Der Geist, der heiß nach Blut hieß diesen Geier schmachten,
Es ist der starke Geist zugleich der Völkerschlachten;


e d'altro foco acidental ardore,
al popul dato in delitevol gioco,
fece vendetta, e non è però poco
tòre al triunfo voi, suo primo onore:


Jauchzt, Himmel, die ihr ihn erfuhrt,
Den Tag der heiligsten Geburt;
Und Erde, die ihn heute sieht,
Sing ihm, dem Herrn, ein neues Lied!


Così ragiona quegli che non crede
la troppo umana favola d'un Dio,
che rinnegò la chiesa dell'oblìo
per la necessità d'un'altra fede.


Za jedné odpolední chvíle
tvé velké oči gazelí
se s pozorností v lístky bílé,
jež odkládal jsem, upřely,


Parteiung schleicht in seinem Heiligtume
Gefährlich um, Mut und Vertrauen wankt;
Weh, armes Volk, weh deinem alten Ruhme,
Dein Herz ist hart getroffen und erkrankt.


Und keine Spur ist sonst von ihr geblieben,
Als daß ein armes Espenblättchen zittert,
Als sei's gerührt vom Odem meiner Lieder.


Proč jste vrata nezatarasili –


Tu sosen rozklenutých teskný, tichý pláč
po štěstí šlapaném tě touhou mučí...
však časem bouře, jako rozkácený rváč
ve hněvu spravedlivém, lesy hučí...


Und dieses Recht, es gilt auf Erden;
Es werde ihm von uns gebracht:
Sobald wir wahre Christen werden,
Ist er mit uns vom Tod erwacht.


hinche los mares y montañas,


نظرت إلى وجه الذي الكلُّ هالكٌ
سوى وجهه والوجه ما هو مبهمُ
فظنوا بأني ناظرٌ في وجوههم
عيون لهم عما أشاهده عموا
أأترك وجهاً بالمحاسن مشرقاً
وأنظر وجهاً حشوه القيحُ والدم
وعن رؤيتي تمتاز رؤيتهم إذا
أتى الموت وهو اللازم المتحتم
ومن يفتري يوماً علينا بظنه
بنا السوء ذاك الظن منه المحرم
ويجزيه عنا ربه سوء حالة
هنا وله يوم الحساب جهنم
ولا زال مطروداً عن الله دائماً
ويُمنعُ عما نحن فيه ويُحرَم


琼瑶一簇带花来
便𣃁苍苔手自栽
喜见唐昌旧颜色
为君判病酌金罍


Und endlich fort vom Reigen
Führt ihn das schöne Weib;
Ihr Auge blickt so eigen,
Verlockend glüht ihr Leib.
Fern von des Fests Gewimmel,
Da blühen die Lauben so dicht -
In Wolken birgt am Himmel
Der Mond sein Angesicht.


Ne hagyjon el engem a múzsa kegyelme,
Ne fogyjon el addig ez a vékony elme,
Míg rólad is egy dalt könyvembe nem írok,
(Szűk hála, de minden, amit adni bírok).


Wie du kriegst, suchst du durch der Erden innres, Brod:
So kriegst du, durchsuchstu des Hertzens innres, Gott.


Nebyla lilie,
šumná dívka byla,
v chudobné kolibě
mamonka ji kryla.


Até que a mais bela
das brasílicas feras
entra meu sonho
se deita ao meu lado
de mim toma conta
e brinca e
se enrola
comigo
e já não me engana
enquanto sussurra
Suçuarana


手指庭柯绿未乾
心悬民瘼古来难
一时悯雨传新咏
肉食何人耻宴安


Pero sube, camina, no repares,
rompa tu fuerza los contrarios vientos
hasta ver de tu sol su luz a solas;


Nadešel den. Již procitli zmámení spáči.
Byl to jen sen? Kde zůstaly Poutníka stopy?
Tisíce hříšných se rozplývá v lítosti pláči,
tisíce štěstím zemřelých slzami kropí. –


Ey waß dan will brauiren
Ein schwaches pfläntzelein?
Der Todt wird bald citiren/
Fort/ fort/ dan muß es seyn.
Wan schon bist jung von jahren/
Wan schon bist hüpsch/ vnd fein/
Doch must von hinnen fahren/
Fort/ fort/ muß dennoch seyn.


De most, visszajövet, Ádria szigetjén
Szemeit a bájos Mikoltára vetvén,
Özvegy üres szíve megeléglé gyászát:
Nem-várt mennyegzővel lepi meg a házát. -


Összeomlásoknak ideje volt
S ez összeomlást már előre láttuk:
Az úrfajták akkor egymás között
Gyujtogatták és oltották a lángjuk.
Mi már tudtuk, hogy a halálbagoly
Föluhuzott fejük fölött vidáman,
De azt is tudtuk, hogy ilyen ledérnek
Indult forradalmak nem hamarost érnek.


gravandomi di sì noioso pondo
che levar non mi posso a risalire,
onde giammai non posso esser giocondo –.


The tow'ring Lark expands her Wing,
The Birds in Concert all combine;
And, as they glide through Air, and sing,
They call your sweeter Voice to join.


A jako dráty znění to jemné
vzpomínky šumí nitrem mým
bolně i sladké, světlé i temné
ševelem teskným, tlumeným. –


Tudom én, hogy ülj bár autód volánja
mögött, vagy a gyár köt, rabként, vagy a bánya -
mostoha vagy édes: az Élet leánya
lelked, s csak a forró Cselekvést kívánja.


لعلياك في أفق الكمال مطالع
وسعدك بالإقبال والعز طالع
وغصن المعالي بالهنا عاد مثمرا
وروض المعاني قد زها وهو يانع
وورق الحمى في الايك بالبشر غردّت
وغنت على العيدان وهي سواجع
وهب نسيم القرب يعبق نشره
ووافى لنا العرف الذي منه ضائع
وعادت بك الايام تزهو كما بدت
سرورا وقد ردت اليها الودائع
واشرقت الايام حسنا وبهجة
وقد عمها نور من العدل ساطع
وقد سرت فينا سيرة عمرية
صدعت بها الباغين والحق صادع
وعزمك اضحى مثل امرك ماضيا
ومالك في افعال جود مضارع
وللملك سيفا قد جليت مهنداً
صقيلا له الرحمن بالمجد طابع
فيا شائما برق الحيا من نواله
ليهنك هذا الغيث هام وهامع
وهذا هو البحر الذي من اكفه
تشير الينا بالاكف الاصابع
وهذا حوى العلياء والمطلب الذي
عن البذل لم يحجبه في الجود مانع
وهذا باعلى قيمة يشتري الثنا
اذا قام في سوق المدائح بائع
وهذا لعمري قبلة الجود والندى
وما هو الا للمحامد جامع
وهذا هو البدر المنير ومن غدت
لطلعته تعنو البدور الطوالع
وما الدهر الا عبده وغلامه
يجيب لما يدعو سميع وطائع
قضى السعد جزما ان رابة مجده
اذا جالد الاعدا لها النصر راجع
اخو فعلات لا يطاق دفاعها
ومن للجبال الراسيات يدافع
ولم تلهه بيض عن البيض في الوغى
اذا صبغت من حمرهنّ المدارع
وسمر القنا اشهى من السمر عنده
اذا بيّضت سود التواصي الوقائع
وفي سلمه بحر من الجود وافرٌ
وفي حربه سم من الموت نافع
ونصرته وقع السيوف على العدا
وللضرب في الاسماع منها مواقع
صوارمه في الهام صلت وكم لها
هوى ساجد بين الصفوف وراكع
وكم غادرت فوق الثرى من معفر
طريح عليه طائر النسر واقع
ولا بدع ان سحت دماء على الثرى
وقد سطعت منها البروق اللوامع
بمقدمه الميمون سرت قلوبنا
وقد حسدتمنا العيون المسامع
اسيباي يا مولى له العز ناظر
وفي فلك العليا له السعد طالع
ويا بمن اذا ما السحب بالغيث اقلعت
فسيب نداه بالحيا متتابع
حللت دمشق الشام فانتظمت بها
عقود الهنا بالشمل والشمل جامع
وأيامها عن صبح عدلك اسفرت
وقد اينعت بالبشر منها المراتع
وفيها نشرت العدل من بعد طيه
وذكرك في الاقطار بالعدل شائع
وجبهتها اقمارها بك اشرقت
وعنها اميطت في الخدور البراقع
وربوتها بالدف ينقر طيرها
وغنى على جنك لها وهو ساجع
وقرت عيون طالما قد تفجرت
وفاضت اسى بالحزن منها المدامع
وزال يحمد الله ما ضاق ذرعه
وذاك بفضل الله والفضل واسع
فطابت بك الاوقات واعتدلت وقد
تنفست الايام والبين هاجع
ومما جناه الدهر اصبح تائباً
ومعتذراً قد جاء والعذر شافع
فاكرم به مولاي من عمل اتى
لنحوك يسعى ليس فيه تنازع
ودم وابق في عز وامرك نافذ
وفعلك ماضٍ مثل سيفك قاطع
ودونكها من عبد بابك خدمة
لها منك معنى رائق الوصف رائع
تسامت علوّاً بالطباق بيوتها
فكل معانيها الحسان بدائع
تخصك بالمدح الذي انت اهله
وتثني على الجود الذي انت صانع
فلا زلت محروس الجناب مؤيدا
لك الدهر عبد خادم وهو خاضع


Mrak zase zastřel nebe v dálce
a mračna jsou i nad roklí –
zas vichr hotoví se k válce –
a zvedá plášť svůj promoklý...
Teď z toulce vodu vylil na zem
a liják máme tu zas rázem...
– U čerta! Tonko! – Co chceš víc?
Ať něco máš, či nemáš nic –
ty vrať se hned, my čekáme tě!
Slyš – bora hučí z východu,
kdo odváží se na vodu
pak pro tě na tom božím světě?
Kdo šílený tě zachrání
z tance, v němž tančí satani?


O, ne fuss előttem, szép Viola virág!
Nem erdei csuda vagyok, ki füvet rág;
Nem vagyok Harpia, kit látni is rutság;
Nem, kit Hercules tett egekben, vad csillag


Daß ihm am Tag der Schlacht die Wehr nicht fehle,
Erwarb mein Geist sich Schärfe, Kraft und Licht,
Doch blüthenlos blieb meine ernste Seele –
Im Waffenkleid pflegt man der Blumen nicht.


Kdes měkce v dáli zamlžené
rozlil se zvonů hlas.
A touha duši v prostor žene,
a kletba poutá zas.


Snad ten hošek ani neví,
že ty mlhy šedé
předci jsou, jež těmi zpěvy
touha k němu vede.


Virágos zöld erdő közepében,
Egy kis kunyhó szárnya enyhelyében,
A világ minden baját feledve
Öleléssel, csókkal éldegélve...


الحمد للّه عظيم الشأن
من أرسل المختار من عدنان
يدعو الورى طراً إلى الجنان
بالسنة الغراء والقرآن
صلى عليه اللّه ما هب الصبا
وآله وصحبه ذوي التقى
وبعد فاعلم أن علم السنة
طريق من يرجو دخول الجنة
وكيف لا وهي مقال أحمد
والفعل والتقرير للمسترشد
وقد أتى تلميذنا حسين
وهو بما ينقله أمين
وقال لي قد طلب الجمالي
على سعد الدين ذي الأفضال
إجازة مني فيما أملي
عن كل حبر متقن ذي فضل
تبركا منه بما أرويه
عسى بما أجيزه أهديه
إلى طريق سنة المختار
أحمد خير صفوة للباري
من جاء بالسنة والقرآن
يهدي الورى طراً إلى الرحمن
وكل من تابعه سعيد
ومن هدى بهديه رشيد
وكل من خالفه فهو الشقي
وفي غد نار الجحيم يصطلي
فأولا أوصيك بالتقاء
والذكر في الصباح والمساء
بما أتى عن الرسول لا سوى
فكل من خالفه فقد غوى
وذلك الحصن الحصين قد أتى
يا حبذاه ما روى وما حوى
واحرص هديت للرضاد يا علي
على كتاب اللّه ربك العلي
فكن على الدرس له محافظاً
وكن له غيباً هديت حافظا
فكل خير في كتاب ربي
حسبي به في كل أمر حسبي
واعمل بما علمت إن علمنا
يزدك رب منه ما أملنا
وثانياً فإنني أجزتكا
بما أنا أرويه قد ميزتكا
فَلْتَرْوِ عني ما أنا أرويه
عن كل حبر فاضل نبيه
فارو البخاري وصحيح مسلم
وغير هذين بهذا فاعلم
من كتب السنة والتفسير
كجامع الأصول والتيسير
والبغوي وجامع البيان
لكن مع التحقيق والإِتقان
وارو الذي تراه من تصنيفي
وما تراه صح من تأليفي
نظماً ونثراً وكذا رسائلي
وما أتاك من جوابي سائلي
من غير تحريف ولا تصحيف
وابدأ بعلم النحو والتصريف
فها هما باب علوم الأثر
ثم أصول الفقه علم نظري
فمن لما ذكرته قد أتقنا
نال من العليا مقاماً حسنا
وصار عيناً في بني الزمان
يهديهم لطاعة الرحمن
فما سوى طاعته من مطلب
فاحرص عليها فهي خير مكسب
والأصل إخلاص الفتى للنية
بقصده لوجه رب العزة
فكل من أخلص في أعماله
نال الذي يرجوه في مآله
ينزل حقاً في جوار المصطفى
وحسبنا اللّه بهذا وكفى
صلى عليه اللّه كل ساعة
ولا حرمنا الفوز بالشفاعة
وآله ورض ما عشت على
أصحابه ذوي التقى والنبلا
واسأل لنا في كل حين يا علي
حسن الختام فهو خير العمل


牛马毛寒缩如猬
古今此句绝奇奇
今春大雪亦将尔
莺死无声社燕迟


A s kletbou děsnou přejel most
a zaklel hrad i kolem hvozd.


Doch ihr Gewand
Sei weiß, und auf der Stirne wert
Soll keine Falte düster ragen;
In ihrer Hand –
Und faßt die Linke auch das Schwert –
Die Rechte soll den Ölzweig tragen,
Und aufwärts sei der Blick gewandt.


Oui, ces cadavres et ces folles,
Tendant leurs longues mains d'ivoire,
Contre vous alors, sans paroles
Témoigneront dans la nuit noire.


Ač vím, že péče matičky jej vede
bezpečně po života cestách prorvaných,
mám steskem, starostmi už vlasy šedé
a smutek zírá i z mých zraků ztrhaných...


A šel jsem zamyšlen, jen bolest byla se mnou,
Tvůj obraz vznášel se tak spanilý a čistý
před každým krokem mým, v houšť proplítal se temnou
a splýval do stínu, se míhal všemi místy.


Až dosud ruka po prázdnu se pnula
člun touhy strašné pukal na souši,
když ona vše své plachty rozvinula
a živlů tlak se přijmout pokouší;


Die Magier kamen, doch keiner verstand
Zu deuten die Flammenschrift an der Wand.


Und wir theilen alle Freuden,
Sonn' und Mond und Sternen-Glanz;
Allen Segen, alles Leiden,
Arbeit und Gebeth und Tanz.


Und wenn ich sterben soll, sterb' ich auf jener Bahn.


Ano, to můž, drazí moji!
To můž krůpěj čacká v krve zdroji,
Nekazí-li neduh její běh.
Ona krev, jenž ve mně hrává,
Ona krev vám živý důkaz dává –
Že jsem krví, duší Slovan,
Že jsem srdcem, duchem – Čech!


Der Geist vertritt uns aufs Beste
Mit unaussprechlichem Seufzen
Und ruft in unsern Herzen:
»Abba, Vater!«


Wer für sein kleines Vaterland sich dünken will zu groß,
Der gleicht dem Riesen, der sich schämt vor seiner Mutter Schooß.


Ne szólj ollyant nékem, édes Violám,
Miért haragszol most ártatlanul reám?
Vagy hogy talán tréfálsz, tudni kivánnám.
Ne üzz el magadtul, szerelmes Violám!


A este joven señor, tan bellamente
vestido, blanco el traje y la gorguera,
blanca la tez, envuelve en luz poniente
el oro viejo de su cabellera.
De su apostura la elegante gracia
tiene una laxitud de laxitudes,
y en el pecho, podridas, las virtudes
de su clara y fatal aristocracia.
Tedio y desdén en la orgullosa frente,
vago pesar en la mirada infausta....
lujosísima espada en joyas rica.
Cruza una banda el busto indiferente.
Blanca mano espectral, de sangre exhausta,
y en la mano un limón, que significa...


Verranno gli altri, e me di su la strada
porteranno con loro esili gridi
a medicare nella lor contrada,


Wie ist nun in tiefstes Blau
Nebeldunst verschwunden!
Nur ein leiser Morgentau
Kühlt die Lebenswunden.


Leurs ongles sont armés de l'aiguille féerique,
Et dans la blonde en fleur cisèlent un bonnet,
Comme Pétrarque, fils de la Grèce lyrique,
Pour la chaude Italie ébauchait le sonnet.


, who thus long had passive sat,
Here stroak'd his Chin, and cock'd his Hat;
Then slapp'd his Hand upon the Board;
And thus the Youth put in his Word.
Love's Advocates, sweet Sir, would find Him
A higher Place, than You assign'd Him.
Love's Advocates, , who are those? —
The Poets, You may well suppose.
I'm sorry, Sir, You have discarded
The Men, with whom 'till now You herded.
alone, for private Ends,
I thought, forsook their ancient Friends.
, crys ;
If He may be allow'd to teach Us.
The self-same Thing soft  says
(A proper Judge in such a Case.)
his Phrase is ;
And happy was that curious Speaker.
Here  too has plac'd this Passion:
What signifies too long Quotation?
In  and  plain the Case is,
That Love holds One of these Two Places.


Der Pegasus, das Musenroß,
Wie's aufrecht in den Himmel schoß!


绯紫锵锵集殿庭
君王负扆坐横经
儒臣讲说通天听
圣学光明似日星


Die Seraphim und Cherubinen
Dir Tag und Nacht mit Ehrfurcht dienen,
Der Engel Scharen ohne Zahl,
Die höchsten Geister, die dich kennen,
Dich heilig, heilig, heilig nennen,
Sie fallen nieder allzumal.
Ihr Seligsein bist du,
Dir schreibt man alles zu;
Amen, Amen!
Auch wir sind dein Und stimmen ein:
Du, Gott, bist unser Gott allein.


Já učil jsem se boha v sobě znát.
Mlčení jeho tvůrčích znamení a jeho mluvu žhoucí
já v lidské vůli toužil rozeznat,
řeč jeho síly jediné a vroucí.
Svou všechnu pokoru si k chvíli oné střehu,
kdy skloněn, jeho smilování, dech a něhu
hřát ucítím, jí uzřím sebe kvést a růst,
až oživne jím slovo mojich lidských úst.


أَمِن أُمِّ عَمروٍ بِالخَريقِ دِيارُ
نَعَم دارِساتٌ قَد عَفَونَ قِفارُ
وَأُخرى بِذي المَشروحِ مِن بَطنِ بِيشَةٍ
بِها لِمَطافيلِ النِّهاجِ صِوارُ
تَرَاها وَقَد خَفَّ الأَنيسُ كَأَنَّها
بِمُندَفِعِ الخُرطومَتينِ إِزارُ
فَأَقسَمتُ لا أَنساكِ ما عِشتُ لَيلَةً
وَإِن شاحَطَت دارٌ وَشَطَّ مَزارُ
أُحِبُّكِ ما دامَت بِنَجدٍ وَشيجَةٌ
وَما ثَبَتَت أُبلى بِهِ وَتِعارُ
وَما اِستنَّ رَقراقُ السَرابِ وَما جَرَت
مِنَ الوَحشِ عَصماءُ اليَدينِ نَوارُ
وَما سالَ وادٍ مِن تِهامَةَ طيبٌ
بِهِ قُلبٌ عادِيَّةٌ وَكِرارُ
سَقاها مِنَ الجوزاءِ وَالدَّلوِ خِلَفَةً
مَباكيرُ لَم يُندِب بِهِنَّ صِرارُ
بِدُرَّةِ أَبكارٍ مِنَ المُزنِ ما لَها
إِذا ما اِستَهلَّت بِالنِجادِ غَوارُ
وَفيها عَلى أَنَّ الفُؤادَ يُحِبُّها
صُدودٌ إِذا لاقَيتُها وَذِرارُ
وَإِنّي لَآتيكُم عَلى كَلِمِ العِدا
وَأَمشي وَفي المَمشى إِلَيكِ مُشارُ


أَبلِغ سَراةَ بَني شِهابٍ كُلَّها
وَذَوي المَثالَةِ مِن بَني عَتّابِ
كَثُرَ الضَجاجُ وَما مُنيتُ بِغادِرٍ
كَعُتَيبَةَ بنِ الحارِثِ بنِ شِهابِ
جَلَّلتَ حَنظَلَةَ المَخانَةَ وَالخَنا
وَدَنِستَ آخِرَ هَذِهِ الأَحقابِ
وَأَسَرتُمُ أَنَساً فَما حاوَلتُمُ
بِإِسارٍ جارِكُمُ بَني الميقابِ
فِخّوا بِأَطرافِ الأُنوفِ وَأَمهِلوا
عَنكُم قَوادِمَ صِرمَةِ الأَعرابِ
بِاِستِ الَّتي وَلَدَتكَ وَاِستِ مَعاشِرٍ
تَرَكوكَ تَمَرِسُهُم مِنَ الأَحسابِ


Hochwürdiger Herrscher von Papstes Gnaden
Und Helfer für jeden Seelenschaden!
Sieh, wie ich dir hier meinen Bruder bringe,
Mit dem ich zusammen mein Liedlein singe.
Ein gut Theil davon hat er gemacht
Und er hat mir den Sieg gar schwer gemacht.
Siehe aber, wir sind verkleidete Narren;
Da doch Viele hier vor uns harren,
Die zur Narrengilde beeidet sind
Aber als Kluge verkleidet sind.
Du weißt wohl, was ein Sprüchlein spricht:
Die Thoren mögen die Narren nicht,
Die klugen Herrn
Vertragen die Narren gern.
Nun haben wir gehört von Groß und Klein,
Du wollest fein
Ein gerechter Narrenbischof sein,
Und also bitt' ich
Dich fromm und sittig,
Nimm uns unter deines Schutzes Fittich,
Begegne uns gütig auf unsern Wegen
Und segne uns mit deinem Segen.
Der Bischof lachte und wurde ernst hernach,
Und mit lauter Stimme also sprach:


Voi, la cui vista l'alma luce allegra,
Venite, conducetemi ad un poggio
Delle mie rupi: il bel nocciuol l'ombreggi
Con le folte sue foglie, o non vi manchi
Di quercie il susurrar: sia verde il luogo
Del mio riposo; e vi s'ascolti il suono
Di torrente lontan. Tu, prendi l'arpa,
O figlia di Toscarre, e sciogli il gaio
Canto di Selma, onde soave il sonno
Tra la gioia nell'anima serpeggi;
Onde allo spirto mio tornino i sogni
Della mia gioventù, tornino i giorni
Del possente Fingallo. O Selma, o Selma,
Veggo le torri tue, veggo le querce
Dell'ombrose tue mura: i duci io veggo
Della morvenia stirpe. Oscarre inalza
La spada di Cormallo, e cerchio fangli
Mille garzoni a contemplarla intenti;
Essi nel figlio mio fisano i sguardi
Gravi di meraviglia, e del suo braccio
Vantan la gagliardia: scorgon del padre
Gli occhi in gioia natanti, e braman tutti
Impazienti a sé fama simile.


Ich bin zur Lust gebohren
Die hängt mir allzeit an,
Und gibt mir nicht verlohren
So lang ich lispeln kan:
Doch du verwandelst meinen Sinn
Daß ich bißweilen traurig bin.


»Auf Hans, rasch fort die Riegelkette!
Vielschönes Weib berief mich heiß!«


Ez a ricsaj majd dallá simul át,
Addig halottan avagy éberen
Pihenjen a szent láz s az értelem,
Míg eltünnek a mai figurák.


Des Weibes Leib ist ein Gedicht,
Das Gott der Herr geschrieben
Ins große Stammbuch der Natur,
Als ihn der Geist getrieben.


Jene läßt mit lautem Ruhm sich lohnen,
Und ihr Aufenthalt sind Thronen nur;
Diese sieht man auch in Hütten wohnen,
Und ihr Lohn ist Segen der Natur.
Jene kann ein Kind des Glückes sein.
Diese dankt ihr Dasein sich allein.


Auf diesem Liebesmeere
Wo wird die Ruhstatt sein?
Entweder an deinem Herzen,
Ach, oder im Grabe mein?


Betheuret klar; daß gantz vnd gar
Ich frembd in deinen Ohren:
Ach Meister nein: eh wolt ich seyn
Spricht Petrus/ nie geboren.


Svou k naší přiviň umučenou duši,
svou v naši tiskni uhnětenou dlaň,
pak jedem záhuby tě neporuší
všech nejlítější odrodilství saň.


Wasser, immer magst du winken,
Wer zu klug ist, Wein zu trinken,
Trinke dich!
Wasser weg von meinem Tische
Du gehörest für die Fische,
Nicht für mich!


Má matka spí... Ta dobrá, svatá žena,
mdlá parnem žití, hořko unavena
si dřímla teď... Slyš, jak by oddech z dola táh!
A já, jenž jindy k mrtvé šeptám vřelá slova,
ji zdravím, „s Bohem“ dám – jdu lehce ze hřbitova,
bych sen jí nerušil – jdu tiše, po špičkách...


تَعالى اللَهُ وَهوَ أَجَلُّ قَدراً
مِنَ الإِخبارِ عَنهُ بِالتَعالي
سَعى لي والِدايَ بِغَيرِ لُبٍّ
وَسِيّانِ العَرائِسُ وَالسَعالي
وَكَونُ الروحِ في الأَجسامِ أَلقى
نَفاراً في الخُدودِ مِنَ النِعالِ
أَتَيتَ وَعُدتَ بِالتَسليمِ كُرهاً
لِأَقدارٍ أَتَينَكَ مِن مُعالِ
وَلَولا أَنَّ شَيبَ المَرءِ نارٌ
لَما وَصَفَ المَفارِقَ بِاِشتِعالِ


Allein, allein in mitternächt'ger Stunde,
Und mitternächtig finster ist mein Leben,
Am Horizonte will kein Strahl mir Kunde
Von einem lichten Morgenrote geben.
Die Thrän nur, die mir im Auge hängt,
Sie ist mit mir, sie ist mir treu geblieben,
Ein flehend Kind, das sich hervorgedrängt
Und das man nur aus Mitleid nicht vertrieben.


Es merket kaum die Leiden
Das leicht erfreute Auge;
Und ob auch Fremde horchen,
Mußt du dich stets im Dunkel einsam glauben.


Stirbt, o Frommer, am Gangarand,
Laß dich stürzen in's heil'ge Naß!
Mich ausathmen an diesem Mund,
Mich hinsterben in Wonne laß!


لا تُتبِعِ النَفسَ شَيئاً فاتَ مَطلَبُهُ
وَاِشرَب ثَلاثاً تَجِد مِن هَمِّهِ فَرَجا
وَسائِلٍ لي عَنِ العُذّالِ قُلتُ لَهُ
نَجا فُؤادي وَلا تَسأَلهُ كَيفَ نَجا


»Und wenn ich über Kisten und Kasten komm,
Und sehe das Ringlein an,
Da darf ichs nicht anstecken,
Das Herz möcht mir zerbrechen,
Weil ichs nicht ändern kann.«


Bedenck der Ausserwehlten Lohn,
Die unvergänglich' Ehren-Crohn
Im Reiche der Gerechten,
Vnd such umb sie
Ohn End' allhie
Gantz Ritterlich zu fechten.


A komor éjszak alatt fekszik Nagyszombat; egében
majdnem emészthetlen szemetek szállongnak; italja
sárga mocsárral együltt, s pöczesóval teljes erekből
áll; s ne hogy a frissebb levegő megjárja koronkint
a beteg elméket, szemevájt szerzője bevonta
négy szögletbe szorúlt kulibáit téglasövénynyel.
Népe komor, s a járom alatt, mely terheli vállát,
szinte alágörnyedt. Szomorú kunyhóiba rejtve
tölti egész napját; a szűk utszákra csak akkor
sompolygván, mikor a kuvaszok, kik az aklokot őrzik,
vagy mulatásképen vagy tisztből félre vonódnak.
Igy lopják magokat kristálypatakokhoz az erdő
mélyeiből a szivtelenebb vagy gyönge vadacskák,
míg az oroszlányok véres prédáikat osztják.


قد وقع الصلح على غلتي
فاقتسموها كارة كاره
لا يدبر البقال إلا إذا
تصالح السنور والفاره


ch´io tanto onorar bramo; e se forse ella
non have onde gradirmi, almen mi vaglia,
ch´io vivo pur del sol degli occhi suoi.


V kruhu stojíte jak rytíři
v skalné přilbici a krunýři –
nuže, hněte údy mohutnými!
Či krev v žilách vašich nevíří?
Dumáte pod stany blankytnými
s chmurou na čele – jen za vzor malíři?


Холодное море… Песчаныя горы
И темныя ели стеною;
И сераго моха седые уборы,
И алой брусники живые узоры
И верескъ подъ грустной сосноВечерняго неба румянецъ багровый,
Въ лесу золотая дорога
И дикій цветокъ — колокольчикъ лиловый…
Все это въ душъ моей будитъ такъ много
Своей красотою суровой!
IЕще последними лучами
Горитъ на западе закатъ,
И сосны красными стволами
Сквозь зелень хвойную глядятA северъ ужъ погасъ — и, сонный,
Онъ голубую ночь зоветИ месяцъ, будто утомленный,
Туманнымъ призракомъ плыветъ,
Въ прозрачной тучке тихо таетъ
И умираетъ, не горя…
И зорьку раннюю встречаетъ
Вечернимъ отблескомъ зар


Leč kudy jsem jen chodil,
já zevšad slyšel zníti:
„Proč tam, kde jsem se zrodil,
mě nenechali žíti?“


Leč – proč píseň moje
tak tesklivě zní?
Nemáme-li zdroje
síly, nadšení?
Zmalátněly ruce
naše v umdlení?
V zápas! – Jsme-li v muce –
co je k ztracení?


Wie mir da im Innern
Jeder Schatten weicht
Und ein hold Erinnern
Wonnig mich beschleicht!


暨阳山水总流传
越女吴姬濯锦边
便从五泄攀奇胜
须向杨家泊酒船


When, catching frenzy from thy page,
Immortal Siddons treads the stage,
The Fairies stern awhile refrain,
A while their scorpion lust restrain,
And, pleas'd, behold the scene of woe.
Uncertain, if our tears and sighs,
From true, or fancied ills arise;
But, ah! the sweet delusion o'er,
Again they steep their snakes in gore,
And bid our sorrows flow.


Z pohádek luzných čarovného bludu
mám v žití vejít báseň pravdivou:
Zda vytrvám, a rekem ní tam budu?
Zda hvězda má mi bude příznivou?
Zda v proudu všedním holé skutečnosti
tam jiskru aspoň najdu poesie?...
Ba, přátelé, ten román lidských ctností –
jak mnohem snáze psává se, než žije!


Miért nem csináltatok
Eddig is már?... vas hiányzott?
Törjetek szét minden láncot,
Majd lesz elég vasatok.


有铭于鼎未为著
无忝所生方是存
筱下若人元不死
春风吹雨着寒根


Und deine Armen leiden unter diesen
und sind von allem, was sie schauen, schwer
und glühen frierend wie in Fieberkrisen
und gehn, aus jeder Wohnung ausgewiesen,
wie fremde Tote in der Nacht umher;
und sind beladen mit dem ganzen Schmutze,
und wie in Sonne Faulendes bespien, –
von jedem Zufall, von der Dirnen Putze,
von Wagen und Laternen angeschrien.


Tornerò fra le gregge
All'afflizione ed al silenzio in preda;
Poi delle fiere in traccia
Qual disperato per alpestri selve
Imprenderò la perigliosa caccia;
E senza tema, qual chi morte aspetta,
Su le rabbiose più feroci belve
D'una belva crudel farò vendetta;
Griderò forsennato,
E ovunque volga i furiosi passi
Dirò: ‘D'ingrato amor quest'è l'effetto:
E se a pietà non mossi un bianco petto,
A pietà mossi almeno i tronchi, i sassi.’
Empia, e allor che mia morte al fin saprai,
Vieni e, sul tronco d'una quercia annosa,
Al cui piè giacerò, tu leggerai:


e sempre mi combatti onne stagione.
Perché lo fai, poi sono a tua balia?
Ché non fer quella, che contra te pone
suo senno e suo talento e te guerria?


Ognuna quivi l´animo assottiglia
con gli archi loro, e qual dardo lanciava.
Mensola tosto il suo dardo in man piglia,
e più presso che l´altre al segno dava;
Africo di ciò si fe´ maraviglia,
e tosto l´arco suo ´n man si recava,
e allato al dardo di Mensola ha messo
la freccia, sì ch´amenduo fûr più presso.


Nenne nicht das Schicksal grausam,
Nenne seinen Schluß nicht Neid!
Sein Gesetz ist ew'ge Wahrheit,
Seine Güte Götterklarheit,
Seine Macht Notwendigkeit.


Um des Mönches Haupt, wie Sonnenlicht
Leuchtend, fließt das holde Traumgesicht,
Rüstig nach dem Stabe greift die Hand,
Hoch erhobnen Haupts blickt er ins Land.


客至从嗔不著冠
起来信手揽书看
小蜂得计欺侬睡
偷饮晴窗砚滴乾