Jak úsměv zářivý v šer dnů mých marný
směs obrázků těch já mám chorobně tak rád,
toť mojí pracovny je přelud čárný,
ty svěží krajinky, ten alpský vodopád!


老贼有肝鬲
多为德祖窥
谁令预筹事
更与共观碑


„Na hradě Jestřabí je tajný sklep
pln pokladu a zboží,
kdo vnikne v noci valů pod násep
blíž hlásky, při nároží,
ten najde jistě všecko, milý brachu!
Nu, pojď, nemáš-li strachu!“


Man will kein Schattenkaiser sein – versteht sich!
Von hundert Vetos kreuz und quer bedingt.
Will Sonne sein – die Nebelmasse dreht sich
Trabantenhaft, wenn man sich tüchtig schwingt.
Man ist sein Komponist und selbst Poet sich,
Nach dessen Wort und Weise vulgus singt.
Schön war Byzanz! Wilhelm der Absolute!
Mir wird ganz mittelalterlich zumute.


濛濛灵雨向东来
曙色轩窗面面开
为爱条风吹润绿
莫教人迹印苍苔


ten zamračený archon lidí římských?
Šli muži před ním s pruty, sekerami,
a děsným dojmem působil ten průvod,
jak vládce Hadu sám by tady kráčel.


Welches Herz in Liebe schlägt,
Hat der Wünsche nur noch einen,
Drin, was all die Brust bewegt,
Sich muß fassen und vereinen.
Alles Schweifen der Gedanken,
Alle Sehnsucht, alle Pein,
Lebt in eines Wunsches Schranken,
Schließt ein einzig Hoffen ein.


Ji spravedlnost svatá leká,
toť záhubný jest slabé lék –
ó Spasiteli, pro člověka
jsi nezanechal útulek?


Allen, die der thewre Mann,
Herr Wolder, hat ausgegeben,
Sprach ich meine Seiten an.
Sollt' ich dich nicht auch erheben,
Du der Töchter jüngste, Braut,
Nun Herr Sam sich dir vertrawt?


Das waren Seydlitz' Späße;
Bei Zorndorf galt es Zorn,
Als ob's im Namen säße,
Nahm man sich da aufs Korn;
Das slawische Gelichter –
Herr Seydlitz hoffte traun
Noch menschliche Gesichter
Aus ihnen zuzuhaun.


Csupa sugár, fény, semmi árnyék,
Oh hátra van a hosszu nyár még;
S szivében annyi még az ének
Szegény fakó fülemilédnek.


Apollo e Palla o alcun cantor cantare
con lor penne non ponno e l'ire e l'ore
in cui madonna danna il caro core,
che 'l fronte franto sparge un miro mare.


Dieses, Jesu, schafft dein Lieben,
Jesu, Gottes liebster Sohn,
Das dich in die Welt getrieben
Von des hohen HimmelsThron'.
O wie tröstlich ist dein Leiden,
O wie heilig ist dein Wort,
Das uns zeigt des Lebens Port,
Da wir uns in Freuden weiden,
Wo die grosse Fürsten-Schaar
Dir zu Dienst' ist jmmerdar.


Questo crudel signor di cui mi doglio
mi fu tanto benigno in primo aspetto,
per farmi a lui suggetto,
ch'io fui contento a seguitar sua impresa.
Mostrommi nel servirlo ogni diletto,
donandomi speranza e grande orgoglio
di non rompere a scoglio,
né sentir mai per lui alcuna offesa.
Ohimè quanto mi duol, quanto mi pesa
lo 'nganno, onde io ne vivo in tal dolore
che non spero mai più tranquilla vita!
Quando era nell'età mia più fiorita
senza pensiero alcun, fuor d'ogni errore,
mastrando farmi onore,
in sun un carro trïunfal mi tolse
ed al collo m'avolse
una catena tutta de fino oro,
la qual mi fu cagion ch'io piango e moro.


O último cachorro
deixou seu jeito no canto da porta
seu grito no longe da serra
e no susto dos bichos


顽仙住世本痴凯
宿业迷深宿命乖
入林自喜狎麋鹿
当道于今绝虎豺


Wann wird der goldne Freudentag erscheinen,
Den das Geschick mir aufbewahrt,
Der Tag des Wiedersehens bei den Meinen,
Nach allzulanger Fahrt?


Zofe Melusine
Schnürt sie auch ins nette
Fischgebeinte schlanke
Seidene Korsette.


Chi scese al mare, e chi poggió su al monte
chi tra li boschi ad occultar si venne
alcuna senza mai volger la fronte
fuggir per dieci dì non si ritenne
uscì in tal punto alcun fuor del ponte
ch in vita sua mai piu non vi rivenne
sgombraro in modo e piazze e templi e case
che quasi vuota la cittá rimase


Cos’ tají ticho nesmírné jak utlumené štkání
rtů láskou krvácejících a mroucích v beznaději.
Neb jako kněžna hvězd je nedostižno milování,
po jeho květu nejvyšším když ruce sahat chtějí.


—Mi gota busca entrañas de roca y las perfora.
—En mi flota el aceite que en los santuarios vela.
—Por mi raya el milagro de la locomotora
la pauta de los rieles. —Yo pinto la acuarela.
—Mi bruma y tus recuerdos son por extraño modo
gemelos; ¿no ves como lo divinizan todo?
—Yo presto vibraciones de flautas prodigiosas
al cristal de los vasos. —Soy triaca y enfermera
en las modernas clínicas. —Y yo, sobre las rosas
turiferario santo del alba en primavera.
—Soy pródiga de fuerza motriz en mi caída.
—Yo escarcho los ramajes. —Yo en tiempos muy remotos
dí un canto a las sirenas. —Yo, cuando estoy dormida,
sueño sueños azules, y esos sueños son lotos.
—Poeta, que por gracia del cielo nos conoces,
¿no cantas con nosotras?
                        —¡Sí canto, hermanas voces!


Nic na to. Za čas něžné psaní
jde do rýnského Kolína:
by pamatoval slůvkem na ni,
že ona tolik vzpomíná,
adresy že se dověděla,
že nejraděj by rozechvělá
šla k němu místo psaníčka
a že jest jeho celičká.


Hor quando fuor dogni ragion: qui sono
privi d humanitade i cori humani
non vi domandero la vita in dono
che i prieghi miei: so ben: che serian vani
ma che da cavalliero: o tristo: o buono
ch io sia: possa morir con larme in mano
et non come dannato per giudicio:
o come animal bruto in sacrificio


Pod křídla si hlavinku
holubi schovali, –
dole mrtvou dívčinku
v rubáš oblékali.


em todos os lados o luar se faz divino


O soave languire, arder beato
qual salamandra in chiara fiamma e bella,
se non ce la togliesse adverso fato!


风折蒹葭水结凘
燕鸿相语定归期
淮南水阔山长处
小待燕山霰雪晞


Mache nur still die Augen zu,
Weh tat noch keinem Mensch die Ruh'.


Publicado no livro Reverberações (1976)
In: LISBOA, Henriquet Obras completas I: poesia geral, 1929/198 Pre Fábio Luca São Paulo: Duas Cidades, 198


Fußeisen willst du mir anlegen, wie ich meine,
Drin ich doch gar nicht gehen kann;
Mein Herz und mein Gemüt längst Sklaven sind und deine,
Warum willst du mich fesseln dann?


病怯酒杯微过量
瘦怜衣带颇宽痕
伤心故国迷烟草
秋日荒凉处处村


Si se usaran amigos de esta suerte,
no hubiera entre los hombres tantos males;
que por usarse amigos desleales
no hay lazo de amistad seguro y fuerte.


Und als ich sie begrüßte
Wohin du Engel der Huld in der Wüste,
Wo find' ich den Wasserquell,
Sie sprach, wer das nicht wüßte,
Der würde verdursten schnell.


Ich sah Dich wieder – wieder plötzlich flammten
Sie alle auf, die alten Wahnsinnsgluthen,
Der wilde Zorn, der Schmerz, die herbe Liebe –
Es war, als müßte ich vor Dir verbluten.
Du aber standest mit dem argen Lächeln,
Das mir bekannt aus gottverfluchten Tagen;
Der fahle Blick macht mir das Herz erstarren:
Es war ein freches, antwortsich'res Fragen!


Aber ein höheres Chor begann, von Wonne begeistert,
Durch die goldenen Harfen herab zu rauschen; sie sangen:


Ein Weib, die Lais ihrer Zeit,
Gerieth in seltne Traurigkeit,
Als ihr Verehrer fliehen mußte.
Mit Recht, sagt' ihre Nachbarin,
Liegt dessen Absein dir im Sinn,
Der dich so schön zu lieben wußte.


Nennt den Urbiner den ersten der Maler; allein Leonardo
Ist zu vollendet, um bloß irgend der zweite zu sein.


何处山泉味最佳
从来独说有金沙
楚人遍地宜城酒
莫著淄渑诳易牙


Pinabel con sembiante assai cortese
al castel ch io v ho detto: gli raccolse
la notte poi tutti nel letto prese
& presi tenne: & prima non li sciolse
che gll fece giurar che un anno e un mese
(questo fu apunto il termine che tolse)
stariano quivi: & spogliarebbon quanti
vi capitasson cavallieri erranti


Eiche mit Eicheln!
Ans Kettchen wollt' ich ein Eichkätzchen kaufen,
Weil sie nicht mehr das Kätzchen mochte streicheln.


Starší šedivý již. V tváři rázné
starostí má vryto množství vrásek.
Modré oko nepokojně bloudí
po Žižkově z vozů spiaté tvrzi.
Ústa, bolem spiatá, časem šepcí
soudruhovi slova ke útěše.
Kolem čela hloubně zbrázděného
poletují šedé, dlouhé vlasy.
Nepokryta jesti šedá hlava,
neboť teplou čapku, vydrovici,
synu junáckému na skráň vsadil,
který raněn, podlé matně kráčí
v dlouhý, teplý kožich zahalený
pravicí se o hůl podpíraje,
levicí o stařičkého otce,
jak by klesal mdlobou nad propastí.


Der Epheu stellet mir,
Das Bild von einem wahren Christen für.
Der Epheu wächst nicht auf der Erde, wie der Klee;
Er flicht sich in die Höh,
Und schlingt sich um die hohen Bäume.
So macht es auch ein ächtes Christen-Kind,
Das sein Vergnügen nicht auf dieser Erde findt:
Es schwingt sich in die Höh zu Gott hinauf,
Und bleibt daselbst nach seines Worts Verlangen
Ganz feste an ihm hangen,
Und führt im Himmel seinen Lauf.


Warum liebt der die Erotik?
Jener die Zigarrn?
Der die Aeropilotik?
Der den Kaiserschmarrn?


Wak'd by his warmer ray, the reptile young
Come wing'd abroad; by the light air upborn,
Lighter, and full of life. From every chink,
And secret corner, where they slept away
The wintry glooms, by myriads, all at once,
Swarming, they pour: green, speckled, yellow, grey,
Black, azure, brown; more than th' assisted eye
Of poring virtuoso can discern.
Ten thousand forms! Ten thousand different tribes!
People the blaze. To sunny waters some
By fatal instinct fly; where on the pool
They, sportive, wheel; or, sailing down the stream,
Are snatch'd immediate by the springing Trout,
Often beguil'd. Some thro' the green-wood glade
Delight to stray; there lodg'd, amus'd, and fed,
In the fresh leaf. Luxurious, others make
The meads their choice, and visit every flower,
And every latent herb; but careful still
To shun the mazes of the sounding bee,
As o'er the blooms he sweeps. Some to the house,
The fold, and dairy, hungry, bend their flight;
Sip round the pail, or taste the curdling cheese:
Oft, inadvertent, by the boiling stream
Are pierc'd to death; or, weltering in the bowl,
With powerless wings around them wrapt, expire.


ن نشطت فقل لها لا تربعي
على طلول دراسات الأربع
وصبر إذا الجزع بدا لا تجزع
ولا إذا ما بان بان الأجرع
والطم بأيديها خدود اليرمع
ذراعه برد السرة بالأدرع
ممعوطة أوراكها بالأنسع
يبري الوجيف عظمها ويرتعي
ما كثرت من صيفها والمربع
تصغي إلى الحادي كأنها تعي
إذا تلا مدح الكفيل الأروع
كفيل أبناء البطين الأنزع
شاور ذي المجد الأثيل الأرفع
وصولة صفاتها لم تقرع
ودولة صفاتها لم تقدع
كل رجاء للعدى ومطمع
بعزمة متى تجرد تقطع
كل رجاء للعدى ومطمع
أفلس راجي شأوك الممنع
وأنت رب الحق وهو المدعي
تنمى إلى المجد بزند أقطع
ومارن عن الفخار أجدع
وكم أطرت من خطوب وقع
من شاطئي مصر فلم تروع
وأصبحت أخت العرين المسبع
في عين شانيك قذى لم يقلع
منها وفي الحلق شجا لم يبلع
فهو إذا لم يرتدع ويردع
زجاجة تكسر إن لم تصدع
لك الوزارات التي لم يطمع
ذو منظر في مثلها ومسمع
في مغرب الشمس ولا في المطلع
لما استقرت منك في مستودع
كدر قوم صفو ذاك المشرع
بالغدر والغدر وخيم المصرع
وزارة رداؤها لم ينزع
وإنما كانت كشمس يوشع
معجزة تعجز كل مدعي
فارقتها وهي بقلب موجع
مشغولة الخاطر بالتفجع
ساهرة أجفانها لم تهجع
ولم تزل دائمة التطلع
عاطفة بجيدها والأخدع
إليك يا أكرم مدعو دعي
شديدة النشوز والتمنع
لثامها يضرب فوق البرقع
لم ترض بعد الطرف بالمدرع
وبعد عود النبع عود الخروع
تشتاق وجه العربي الألمعي
أفرس من تحمل ذات أربع
أشجع من عيينة في أشجع
حابس مجد حابس والأقرع
جامع فخر ليس في مجمع
حتى إذا جئت مجيء الأنزع
قضبت من نبت حماها ما رعي
قال لها سيفك عودي وارجعي
سافرة الوجه ولا تلفعي
وكيفما شئت فضري وانفعي
فإنني من غيره لم أقنع
بحاسر منك ولا مدرع
سقيتم كأس الحمام المنقع
وأصبحت ديارهم كالبلقع
وهكذا عزم الفتى فليصنع
ذكرك في الدنيا عظيم الموقع
أخملت ذكر قيصر و تبع
لم تبق في قوس العلى من منزع
فاسعد به عيداً سريع المرجع
يقتاد عمر النسر قود المتبع
عودوا إلى هذا الجناب الممرع
فرط أتى بعد صيام مزمع
عنك بذكر عبق التضوع
قسمته في الفرض والتطوع
بالك مصروف إلى التورع
مالك موقوف على التبرع
يا خير مبد في السماح مبدع
إن أمراً ترفعه لم يوضع
وإن من وضعته لم يرفع
قد مسني الضر ومس من معي
ضاقت بنا أحوالنا فوسع
أضحك والجمار بين أضلعي
من كثرة الدين وفقر مدقع
وأنت ظلي وإليك مفزعي
والدهر لا يحمل عنك موضعي
فانصر نصيراً بك في التشيع
وقد وجدت أرض شكر فازرع


Itt van hajnal palotája,
És tündér tömkeleg.
Tünde s Csongor - úgy mutatják
Messzelátó szemeim -
Erre jőnek, az pihenni,
Ez mint árnyék, őt követni;
S a manók is - mely szerencse!
Üldözésem tárgyai,
Erre jőnek. E határon
Most én kővé változom,
Rút varacskos régi kővé,
Hogy, mit önkényt elbeszélnek,
S fúrt agyakon végezének,
Majd, ha mind kihallgatom,
Meg lehessen rontanom.


a celou říší rozvlněn se dmul,
král Filip v Eskurialu svém se třás
a nenáviděl chmurně celý svět
pro možnost, že by uvěřil té lži,
že posud žije don Sebastian.
Svou černou záští stíhal přede vším
však doňu Anu. Kázal uvěznit
ji ihned v klášteře a střežiti
a pohrdlivě o ní promluvil,
když četl onen list, jejž napsala
kdys Gabrieli. A to stačilo:
po celé říši o ní mluvili
jak o ztracené, bídné ženštině,
jež klesla přehluboko. Drzá lež
ji pomluvou a kalem třísnila,
a nezakázal král, by vnikalo
až do žaláře k sluchu jejímu,
co o ní soudil svět. V tom trýznění
duch její kles’ a bolem zmírala,
když ale soudce přišel surový
a v klášter vnik’ a když ji volali
před jeho soud, tu našla důstojnosť
svou opět a svou sílu duševní.
V síň vešla hrdá jako královna,
o abatyši podpírala se
a řekla této; „Soud jen jediný
já uznávám, soud váš, pokud jsem zde
v tom domě vašem a vám odpovím,
cokoli tázati se budete,
však beze svědků, jen se svěřím vám,
však tomu muži, který uráží
mne každým pohledem? S ním nemluvím...
Že soudcem jest? Co je mi do toho?
Já nespáchala zločin nijaký,
a z lidí světských právo jedině
má král, don Filip, aby přímo mě
o vysvětlení žádal v této při,
jest hlavou rodiny, v níž neštěstí
jsem měla zroditi se... Bohužel!“


Když v měkké náruči’s mne kolíbala
Mou celou duší v lásce objatá:
Když ústa žhavá rty mé celovala
To vzájmu ke mně ohněm rozňatá:
Tu v oku temném city své jsem čítal
A na celý jsem zapomenul svět;
Vždyť nebem plným byl mi ten tvůj hled,
Jenž shloubiti se v slastí vír mě vítal.
A tvých polibkův roznícené chvění,
Ký plamen rozežehlo v prsou mých!
Jakým se ruchem duch můj v zachvácení
Vynášel v říše světův blažených!
Mé divé touhy ztichly ve tvém dechu,
A v sladké nytí duši stopily;
V milostné lnutí bol můj rozlily
Ve slzách vroucích, v úlevném i vzdechu.
Ó že v tvých rukou nemohl jsem sníti
Ten překrásný sen lásky na věky!
Žel! že mi bylo, zas se probuditi,
Bych v pláči s světem vodil nářeky!
Ty’s porušila slib svůj volně daný,
Ty’s zklamala mou lásku planoucí,
A v úsměv dala slzy kanoucí,
Jež zalívaly ráj můj zčarovaný!...
Ať běžný čas můj obraz z duše tvojí
Navěčně shloubí v zapomínky stín,
Ať květné štěstí tvoje touhy skojí,
A v skutečnosť se změní přání kyn:
Přec jedno bolné v duši uspomnění
Tvou slasť plynoucí bezděk zakalí,
A srdce tvé až k slzám rozžalí,
Že’s blaho mé uvrhla v porušení.
Ach! celý svět rozhořčen lásky ztrátou,
A ducha život jí jest zvrácený;
Bolestí nikým – nikým nepojatou
Je schromen jeho vzlet kdys plamenný.
A srdce drahé věno: vřelé city,
Ty mrazem smrtným tlejí v umdlení,
V němž zárod záhuby a umření
Se tají v nitra mého hloubi skrytý.
Když slasť se lásky ke mně usmívala,
Tu nemoh’ jsem ji všecku pojmouti,
A v rozkoši té duše zanikala
Hrozíc se sama s sebou minouti:
Ó kéž i bídu zapomene svoji,
Již neosmělí se těď ani sníť:
Sic všecken pozůstalý ještě cit
Ten nevýslovný bol umrtví v boji...


Sie gibt uns viel, wir geben
Ihr unser ganzes Leben
In Kindesdankbarkeit;
Das Erbe gilts zu mehren,
Daß wir mit ihr in Ehren
Vor uns bestehen können, froh einer reichen Zeit.


Und wie er's sprach, war's, als ob flüchtig walle
Ein leis Gewölk vor seinem hellen Balle,
Wie um ein schönes Antlitz Gramgedanken!
Die Geister aber in die Nacht versanken.


So will ich denn, des Lebens mich zu freun,
In Noth getrost, in Hoffnung glücklich sein.
Wenn unter Rosen oft auch Dornen stechen,
Von Dornen will ich meine Rosen brechen.


野店春残不见花
高林落日乱鸣鸦
同游词客已黄土
泪尽当时卖酒家


Doch dieser mit dem eleganten Wuchse,
Die Damen werden jedesmal ekstatisch:
»Welch' schöner Mann! Und welch' Organ! zu himmlisch!«
Fondsmakler ist er und ein Held am Skattisch!


Die Roſilis
iſt mir bey Tage zwar gewiß:
doch ſtehn zu allen Zeiten
die ſchaͤlen Waͤchter uns zur Seiten.


Fallet nieder! betet an!


Gli onor, che dar dovrebbon più contezza,
con le fortune tu, Europa, misuri,
con gran tuo danno, che 'l nemico apprezza.


Du bist in Gottes Ratsversammlung nicht gesessen,
Als er den Plan der Welt nach seinem Maß gemessen;
Nun thust du doch, als sei dir vorgelegt der Plan,
Und deinen Maßstab legst du unbekümmert an.
Nur zu! Es ist darauf der Großplan angelegt,
Daß jedes kleinste Maß paßt, das man angelegt,
Daß jeder deutet sich die Welt in seinem Sinn,
Und jeder deutet recht; so viel ist Sinn darin.


Sie muß mir Mäulgen geben
Und ist es mir nicht eben
So muß sie gar den Steiß
Mir zu gefallen hertzen
Sonst kan sie leicht verschertzen
Was sie am besten weiß.


Rosenknospe, du mögst ausblühn dein flüchtiges Daseyn,
Weder entblättert vom Sturm, weder versengt von dem Strahl!


Der Zucker meiner Not, das Labsal meiner Pein
und was dem Kranken sonst pflegt recht gesund zu sein,
das Alles ist mir, Schatz, dein güldnes Angesichte.


Estoy solo. Las ondas; playa, escúchame.
De frente los delfines o la espada.
La certeza de siempre, los no-límites.
Esta tierna cabeza no amarilla,
esta piedra de carne que solloza.
Arena, arena, tu clamor es mío.
Por mi sombra no existes como seno,
no finjas que las velas, que la brisa,
que un aquilón, un viento furibundo
va a empujar tu sonrisa hasta la espuma,
robándole a la sangre sus navíos.
Amor, amor, detén tu planta impura.


Und sie schafft und spinnet emsig,
Als wär vieles zu gewinnen,
Mehr als Wohltuns stille Freude,
Waisendank und Gotteslohn.


Parmi les rares passants,
Avec des airs de caniche
Elle erre, comme un chien sans


Estrellose la gala de diamantes
tan al tope, que alguno fue topacio,
y aun don Cristalïán mintió finezas.


«Az egyháznak tiszte itten
Egyedűl megszentelés.
A kötelet ketté vágni,
Hatalmamban nincs már kés.
(Így szól Gyárfás.) A kötésért
Feleljen, ki szerzette.
Hivatalom, megkérve rá,
Csak megörökítette.»


Die Seele Christi heilge mich,
Sein Geist verzücke mich in sich.
Sein Leichnam, der für mich verwundt,
Der mach mir Leib und Seel gesund.


a priori um surrealismo extasianteuma magia só compreendida pelosfamintos - ousadia


In tra quij duu che paren duu fradij,
sbrodolaa tucc e duu d'onc de cusina
e el mostacc con sù el tarter di vassij,
ghe ven come on pagodo della China
dondand i ciapp e el coo don Giorg Braghetta,
col collett e coj gamb color d'ughetta.


Von solchen Zeiten an
Ist tantzen jungen Hertzen,
Was keine Lust seyn kan,
Hie brechen sich die Schmertzen,
Hie vergeht die Traurigkeit,
Hie wohnt lauter güldne Zeit,
Wann man die im Reyen führt,
Die uns das Hertz gerührt.


Die muntre Schwalbe zwitschert helle
Ihr Wanderlied im Sonnenstrahl,
Der Eisblock spielt dahin als Welle,
Die Schneekluft wird zum Blütental.


Qual alga in mar, che quinci e quindi l´onde
sospingan, vivo, o qual abete in cima
d´altissim´alpe, a l´Austro, al Borea segno.


瓦窑桥下一茅堂
函有骊珠照乘光
闭户读书无俗虑
蓬蒿三尺坐清凉


天晴玉连蜷
洞邃香吞吐
趁逐牡丹时
游人推不去


Der Muth zu deinem Dienst ist schlecht,
Die Meisten sind des Mammons Knecht,
Wer hält was von der Tugend?
Die Liebe schweigt, der Neid regiert,
Das Alter wird durch Ehr' verführt,
Durch böse Lust die Jugend;
Wer nicht hiermit stimmt überein,
Der muß der Andern Scheusal sein.


Elküldöm neked ezt a levelet,
De nem mint régen: csevegni veled.


Jsou trpké ti hrozny z vinice žití,
ó kněžko v černé kasuli!
se země sbíráš jen nevinné kvítí
na bílý věnec z bledulí.


Puedo cruzar los brazos mirándote desnuda,
y navegar por ríos que nacen en tu sueño.
Sé que todo lo puedo porque la noche es mía,
la gran noche que tiembla de un extraño deseo.
Sé que todo lo puedo, porque puedo olvidarte:
Sí. En esta sombra, solo, sé que todo lo puedo.
Y ya ves: me contento con cerrar bien los ojos
y apagar las estrellas y pensar que me he muerto.


Tam mne můj milý očekávej,
Tam u trůnu Smířitele,
A v své rozkoši prosby skládej,
By zjednotil nás přátele.


Ma dague d'un sang noir à mon côté ruisselle,
Et ma hache est pendue à l'arçon de ma selle.


Imehr ich mich mit allem thun betracht,
Imehr ich schrekk und werde roth gemacht!
Ich bin nicht werth, das mich di Erd i trägt,
Weil undank noch mein gantzes leben pflegt!
Ich bin nicht werth, das meine stimm erhöhrt!
Mein Gott, mein Gott! ach, das ich dich versehrt!


Und der Verwesung blauer Glorienschein
Entzündet sich auf unserm Angesicht.
Ein Ratte hopst auf nacktem Zehenbein,
Komm nur, wir stören deinen Hunger nicht.


 Гюнтеру
Я без слов: я не могСлов не надо мнНа пустынном берегу
Я почил во снНе словам, — молчанью, брат,
О, внемли, внемлМы — сияющий закат,
Взвеянный с землЛегких воздухов крутят
Легкие морДнем и сумраком объят, —
Я, как ты, — зарЭто я плесну волной
Ветра в голубоГоворю тебе одно,
Но смеюсь — в другоПью закатную печаль —
Красное винЗнал, забыл — забыть не жаль —
Всё забыл давнМосква


雨作山游兴以心
良知一炬照云林
忽然夜半求真觉
独有春山动古吟


Vielleicht ein Mißbehagen,
Ein armes Fünkchen Neid;
Es tat ja meinen Tagen
Noch keiner rechtes Leid,
Und unverdient
War nur das Lieben.
So ist was, ach, dich sühnt,
Kein Opfer mir geblieben.


Doch das Gold des Ben Manasse
schützte Alle; – seinen Reichtum
grüßten selbst die Christen fürsten.
Und die Priester schwiegen noch.


»Nun seht euch um, ihr Herrn gemach,«
Der Herzog grimmen Tones sprach,
»Ihr Herren wollt ihr singen,
Ihr Herren wollt ihr springen?«


ché, se tu aspiri a' miei disiri interni,
spero, vil donna, a la futura etade
far con tant'altri i tuoi gran fatti eterni.


Egyik faluból a másikba mentem
Füves térségen át.
Reményzöld volt a rét füve, - de gyér.
Nem sokkal dúsabb, mint ősz évadán
A fakó, sárga gyep.
De a tavasz lengett a levegőben,
S opálos álomfátyolon keresztül
Csillogtak messze Várad tornyai.


Přes života toho bouřné moře
V ustavičných lítých chomolech,
Na pouhých jen pravdy klamolech,
Putovali lidé plni hoře.


Discutons nos travers, nos rêves et nos goûts,
Comparons à loisir le moderne et l'antique,
Quand nous serons au bout de notre rhétorique,
Deux enfants nés d'hier en sauront plus que nous.


Tam dříví už v kamnech praskalo
a důvěrné teplo sálalo,
tvé vlasy pod mými pocely
tak opojnou vůní voněly!


Così non fosse, per più nostra pace!
Onde si mosse l'acceso disio,
che, tranquillando, mi consuma e sface?


A ta cheville teinte
De laque, un anneau tinte,
Imitant, pur métal,


Kein Jubel mehr! die Freude ſei bemeiſtert
Ob deutſchen Sinn’s und deutſcher Einigkeit;
Es gilt nicht viel, wenn ſich ein Volk begeiſtert
In unſrer krankhaft-überreizten Zeit.
Was Ihr geſehn — des Mitleids frommes Walten
Erlöſt noch lang vom alten Fluch uns nicht,
Und unſre Heimath iſt und bleibt zerſpalten,
Bevor uns nicht ein feſtres Band umflicht.


Concédeme el honor de apadrinarte,
ciudad por cuyas calles ha latido
el ruiseñor de sangre de mis venas;
ciudad que te levantas con el rostro
vuelto a la libertad del horizonte;
ciudad que has hecho un nudo de tu llanto
al ver tus alas de distancia y vuelo
reducidas a cisnes de un estanque.
Del mar te viene nacimiento y cuna.
Naciste ya morena de volcanes,
casi con desnudez de piedra y cielo,
remera de tus brazos y tu frente,
con las piernas hundidas en el agua
igual que una muchacha pescadora.
La mar fue tu nodriza, con sus senos
de espuma y soledad, con sus espaldas
de música y gaviota, con sus hombros
de ondulante trigal y con su vientre
redondo de aventura y lejanía.
Tú te has ido creciendo poco a poco,
trabajándote al ritmo de las olas,
con un dolor de cumbre en la mirada
y un balandro dormido en la sonrisa,
pensándote de árboles y nidos
por las meditaciones de tus plazas
y albergando en tu concha de molusco
un rumoroso corazón de abeja.
Te quiero porque vienes desde abajo,
de descalzas arenas, y no ocultas
tu quehacer de obrera de los mares;
te quiero porque has hecho por ti misma
tu casa y tu canción; porque tus hombres,
a la altura de todos los caminos,
no le ponen frontera a lo que tenga
contorno, y lucidez, y alma de nieve;
te quiero porque en medio de las aguas
besas en paz el corazón del mundo
y lo llevas atado en el recuerdo;
porque tienes aún en las mejillas
fresco el amor y tibia la mañana
de la amistad del aire y las palmeras;
porque sabes sufrir y nunca olvidas
que el odio es una espina de cien leguas
donde no puede amanecer la rosa
que respira en el fondo de tu pecho.
Tú no vienes de ayer, llegas de ahora,
del fulgor del instante que se clava
en tu costado abierto a la alegría.
Y te das y te tienes, trasmitiéndote
en el acordeón del oleaje,
que se va con tu voz y que retorna,
con su alianza de afectos y destinos,
sobre la azul espuma enamorada.
Has llegado hasta aquí, ciudad sin tacha,
mirador de la mar, mordiendo el fruto
maduro de sirenas y de afanes
en el silencio de tus propias manos.
Vosotros, carpinteros, proseguidia
con las maderas de los altos sueños;
vosotros, albañiles, continuadla
con piedras duras como vuestras vidas
y vosotras, doncellas, florecedia,
dadle virginidad de bosque y lluvia,
dadie vuestras espigas de ojos claros,
dadle vuestra ilusión de ser felices.


Wie bald, wie bald, daß ihn ihr Herz vergißt!
Daß ihr ein andrer schon des falschen Eides
Das letzte Wort von falscher Lippe küßt,
Sie mit dem Glänze schmückt des Brautgeschmeid


Máj zvonivý jsem potkal cestou k smrti;
však když jsem jej chtěl drsnou chopit’ rukou:
šleh’ v moje sny a teď mé touhy drtí.


À luz do teu sorriso
Meigo como o luar,
Sinto minha alma entrar
No azul do Paraíso;


Eu sou uma borboleta,
Sou linda, sou feiticeira;
Ando no meio da casa,
Procurando quem me queir
Coro:


Jetzund zeigte sich ein Segen,
Jetzund war er wieder aus,
Biß sich Gott noch lässt bewegen
Und gedencket an dieß Hauß
Und verheisset ihm Bestand
Durch ein zweener Zweige-Pfand.


旅馆清尊日复斜
鹧鸪啼处客思家
晚来墙角胭脂雨
落尽山桃满树花


Erfahr' ich, wie Mitchristen sich geberden,
möcht' ich aus Scham und Ingrimm Jude werden.
Noch mehr! Wie's Jude, Christ und Heide treiben,
verwehrt mir fast, noch länger Mensch zu bleiben.


Ist Gott nun offenbahret
Im Fleisch, so glauben wir,
Das der, so uns bewahret,
Ja segnet für und für,
Sei Gott und Mensch zu nennen:
Es lassen sich nicht trennen
Der Gott und Mensch allhier.


Allein Allvater wollte Sie noch länger
Den Erdekindern leih'n,
Nur Ihres Geistes unerreichte Stärke,
Und uns're Treue sehn.


Jen slavnostnější chtěl bych chvíle,
však i zde třeba couvnout zvyku.
Zřím lidi trochu podnapilé
a slyším šprýmy uličníků.


Così d'Antenor quell'antica sede
e questo d'Adria fortunato lido
faccian de' vostri onor mai sempre fede.


Odkud jsem přišla k těmto končinám
strašného ticha – po hudbách a výkřicích a slavnostech,
po nářku, agonii? Karavany táhly jako vidiny
po světlých obzorech ku věrným tmám,
já v osamělost unikám – smrt ve svých snech –
a v duši věčnosti cíl nebo vteřiny.
A přece ještě uslyším a uvidím, co nikdo neviděl a neslyšel:
otázky, poselství a možnost rozluštění
velikých záhad s reptáním a vším, co člověk chtěl
a čeho nedosáhl, a jak oblast skutečnosti v slavnou báj se mění.


Oh mért nem estél el csatában,
A győzelem napján, dicsőn,
A diadalnak mámorában?!
Ott nyúgodnál a harcmezőn,
Halálod a hazának élet,
Megáldanak bajtársaid;
Oh nem hiába omlott véred,
S oly szépek síri álmaid!
Itt éhség, láz gyötör halálra,
Félholtan jutsz vadak fogára,
S lassanként, jó, ha eltakar
Leplével száraz lomb, avar.


Viz vlasatého tam se klátit hlupce,
jak na vejcích tu dámu –
Kéž lze jak Kristus lichváře a kupce
tu spřež vymrskat z chrámu.


Ach nein ihr lieben Christen/
Sie seyn es nicht allein/
Sünd schand und bose lüsten
Sind jetzt so gar gemein/
Die Welt ist uberhäuffet
Mit grewel groß und viel/
Ein jeder jetz und läuffet
Nach seinem eignen will.


O lichte Augen, ernst und mild,
Ich kann nicht von euch lassen!
Bald wieder wild
Stürmt's her von Sorg und Hassen –
Durch die verworrnen Gassen
Führ mich, mein göttlich Bild!


pur ne sto a la degna tua parola
che de speranza la mia mente inebra
che, s'el è fede in donna, in te sia sola.


Nemluvte, že je slabá žena,
že nezná vyšší ducha vzlet.
Zda síla naše velebená
po věky nehubila svět?
Jest žena srdcem všehomíra,
a širý svět kam dosáhá,
tam žena náruč rozestírá
a láskou ráj nám vymáhá.


Jej neděsí ni samota
těch dlouhých, zimních nocí,
víc bouří ruch jej života,
před vesny chví se mocí.


A mezi řečí vztýčil hlavu svou,
a nepokojný šum se nesl síní,
a biskup jeden děl: „Dbej, pod uzdou
by řeči tvoje byly; víš, že viní
tě mnohý z kacířství pro slova planá,
jež osmělil’s se poslat na koncil?“


Como si fuera cándida escultura
en lustroso marfil de Bonarrota,
a París pide Venus en pelota
la debida manzana a su hermosura.


La vulgar cuerda que tu mano aprieta,
para el pecho de Lisi no es bastante:
otra cosa más dura que el diamante
dudo que la victoria te prometa.


Wie Gold, erprobt im Feuer,
So wert ist uns, so teuer,
Lescure, der edle Graf!
Es schmerzet keine Wunde,
Hört man aus seinem Munde
Das Lob: »Ihr kämpftet brav!«


يا شادِناً في صَدغِه عَقرَب
ما يَستَجيبُ الدَهرَ لِلراقي
يَسلم خَدّاهُ عَلى لدغِها
وَلَدغُها في كَبدي باقي


Hinterm Schmutze seiner Wangen
Sprüht es rot, wehmütig zuckt es
Um das breite Maul, und schmerzlich
Schaun die großen, schönen Augen.


Tak mdle, tak unyle tu chvíle táhla,
a srdce lidská marným steskem práhla
po neznámém, po sladké jakés smrti,
jež duši vznese, pouta těla zdrtí,
a mysl vadla, mučila se v hrůze,
že ničím je zde láska, cnost i víra,
že člověk ztracen zhyne po zásluze,
a práce, dobro, žití
že v smrti klín se neodvratně sřítí,
že Bůh jest hrob, jenž všecko uzavírá,
že pěnou pouze na věčnosti proudu
jest země, člověk jenom jiskrou troudu.


O fra quanti ornò mai porpora ed ostro,
degno d'impero e d'alte imprese ardente
signor, le cui bell'opre alteramente
fan gire al par de' sette colli il nostro,


Ist das ein Kopf aus Australien?
Oder Gesäß aus Berlin?
Jeder versucht Repressalien,
Jeder läßt keinen entfliehn.


V poušť jinoch kráčí s udivenou lící,
kde pochováni byli poustevníci.


Ne men si scorge al mio cotanto errore
L'altrui belleza che il già mai pentire;
Ne men speranza sento che l'ardire
A prender morte ove è il morir più honore.


O százezernyi hős fiak vezére,
Dicső, ha győz, dicső, ha elesik,
Ki úr leendett, milyennél nagyobb nincs,
Meghajlott a lábtúrta fövenyig.


Superbo augel, dunque fuggir credesti,
(quasi ad onta del ciel, che 'l vieta e niega)
la nobil man ch'ogni dì vince e lega
popoli a Dio nemici, a noi molesti?


Od Labe i od Moravy
Přiviňme se k matce Praze,
Od Tater až do Šumavy
K sobě stůjme v jedné snaze.
V bouři i v míru
Chovejme víru,
Že, co pobral přešlý čas,
Budoucnost nám vrátí zas.


园林芳事已阑珊
梅未生仁笋未竿
堤上柳绵风脱尽
绿阴应在雨中寒


粼粼浅碧露沤沙
两岸枫林接断霞
数点征鸿云际落
暗传秋信入芦花


Quando si vederà del lecto fuora
più che prima gagliarda e colorita,
conoscerasse il tuo consiglio alhora!


Quando il carro del sol nel mar s'asconde
E riman l'aria scolorita intorno
Gli ucel lassando il bel cantar del giorno
Prenden quiete alla secura fronde.


Einst aber geht mit schwarzer Lüge
Mama zu ihr!
Mein Kind, sagt sie, kennst du die Züge,
Des Schreibens hier?
Der ewge Treue dir geschworen,
Hat sie verfehlt.
Leander ist für dich verlohren,
Er ist vermählt.


Nun der Verräther sihet/
Wie hoch man sich bemühet
Vmb Christi Todes Pein!
Wil Er in Tausend Nöthen
Vertäufft sich selbst ertödten/
Selbst Richter/ Zeug vnd Hencker seyn.


Forma vermicular desconhecida
    Que estacionaste, mísera e mofina,
    Como quase impalpável gelatina,
    Nos estados prodrômicos da vida;


Wie in ersten Tagen
Des verheißenden Lenzes
Das Kind im Garten
Der geschnitzten bunten Stäbe sich freut,
Unkundig des Lebens,
Das neben dem Stabe,
Gehüllet in Erde,
Sich keimend bewegt:
So freut sich der Mensch
Des nichtigen Lebens,
Und hält für die Pflanze
Des Gärtners Stab.


Ch'ella non v'era si chiarì di corto,
ma già non si chiarì se v'era stata;
perché ogn'uomo ne l'isola era morto,
né un sol rimaso di sì gran brigata.
Il dì seguente si partîr del porto,
e tutti insieme andaro in una armata.
Con loro andò in Irlanda il paladino;
che fu per gire in Francia il suo camino.


No: ma di stirpe illustre il cui bel segno
a l'alma patria nostra rende onore,
in sul mie primo fiore,
e qualcuna per me forse sospira.


Wie lang durchblätterst noch du diese Rolle,
Drauf jedes Unrecht steht, das du erlitten,
Das deiner Brust mit Haß ward eingeschnitten
Und eingeätzt mit langgenährtem Grolle?


S ekkor valami csoda történt,
Halljátok, ím, a nagy csodát:
Elémbe gyöngén, reszketőn
A Nap vetette sugarát.


de mirar levantado hacia la altura
como una fuente con el agua helada
donde el gozo encontró recogimiento;
de manos que juntaron su hermosura
para calmar, en la extensión nevada,
su angustia al hombre y su abandono al viento.


Der mir gefällt,
Gefiel er minder gleich der Welt.


Der Kapitän guckt auch zu tief
Ins Glas nach Ankergründen,
Bis er ganz sanft im Herrn entschlief,
Bevor er sie konnte finden.


rico puesto, a do sólo amor espira,
dichoso en las eternas luces bellas,
y sus llamas afina, y templa en ellas,
siempre fiero y cruel, la aguda vira;


Zeiget euch der ewigkeit liebs-registraturen, und ihr seht für unsre zeit seines willens spuren.


»Lieblich«, sprach der wilde Ritter
Zu der zarten, schönen Braut,
»Lieblich girrt die sanfte Zither –
Sturm ist meiner Seele Laut,
Und der Wogen dumpfes Brausen
Hebt das Herz in kühnem Grausen.


Jak plamínky bludné
věčně v kole pílí
a přec ani o krok
nedorazí k cíli.


Sie stand im Boot und fischte,
Ich sah's vom Ufer her:
Ins Netz die Fischlein sprangen,
Als ob's zum Tanze wär';
Wollt' keins im Meere bleiben,
Das Netz war viel zu klein,
Sie ließ es sich gefallen,
Und dacht', es muß so sein.


« Tu ne peux le comprendre et ta bouche blasphème :
« Porte moins haut l'audace et connais-toi toi-même !
« Le mal est fils de l'homme et de sa volonté.
« Cet arbre aux fruits amers ombragea la nature,
« Du jour où l'éternel fit à sa créature


Ja, daß blind und unbewußt
Deiner Gnade heil'gen Schlüssen
Selbst die Teufel dienen müssen,
Wenn sie tun nach ihrer Lust.


Ahà der Vatter seufftzen thut
Zu seinem Sohn geschwinde;
Ahà der Sohn auch seufftzet gut
Mit eben selbem winde.
O schöner Sohn! du schönes Bild!
Nun lieb ich dich so sehre.
O schöner Vatter! Vatter milt!
Zu dir mich eben kehre.


precisamos ficar calados
diante de certas coisas
porque assim é melhor


Veuve souvent trompée,
Ne poussez pas à bout
Ni le subtil About.


弄人鼓笛不相疑
便著当场傀儡衣
终日抱饥唯饮水
也和醉客一时归


Il miser non mori senza vendetta:
ch a quel medesmo tempo che fu colto
la spada: poco sua: meno di fretta
& a Ruggier havria partito il volto
se gia Ruggier non gli havesse intercetta
prima la forza: e assai del vigor tolto
di forza & di vigor troppo gli tolse
dianzi che sotto il destro braccio il colse


mas luego que las ve, con vuelo blando
baja, y bate las alas vagorosas,
y en medio de sus hojas olorosas
el delicado aroma está gozando;


O Musenheld, was ist mit dir geschehn?
Wer wähnte je, daß so dein Kranz verblasse?
Wo einst die Schleife hing, ist heut zu sehn
Ein roter Adlerorden – vierter Klasse.


Die Lüfte ertönen:
Die Wälder erklingen
Vom Vogelgesang.
Der frömmere Mensch
Blickt betend gen Himmel
Und Freudenthränen tropfen
Ins junge keimende Gras:


Honiglippe, Rosenmund,
Küsse mich zu jeder Stund'!
Arme weich und wonniglich,
Liebesketten, bindet mich.


Mich greiffet/ schleiffet/ schlaget/
Ja mich nun schlachtet gar:
Nur nit/ ach nit verjaget
Die reine wüllen schaar.
Nur mich zum todt/ vnd leiden/
Mich reisset ohn verbott/
So nur mag friedlich weiden
Die Silber-schöne Rott.


Kdo se bouřit opováží? – –
Zda-li křesťanů to plémě,
ať je zhltí černá země!
Což tu nikoho na stráži?


连山带返景
依约澄潭上
白鹭时惊飞
衔鱼入深巷


Již druhý měsíc jako v poušti tady
bez přítelkyně trávím život mladý. –


唤起赤龙耕玉池
池边龙虎自交驰
周天一毂三十辐
十二楼前看雪飞


مُجَرَّبٌ أنهُ إذا نَسَبُ
عفَّى على اسمٍ فإنّهُ لَقَبُ
يدعو به الساخرون صاحبَهُ
وما لهم في دعائهِ أرَبُ
افْطُنْ لداعيهِ كيف يَنْسبُهُ
في موطنٍ ليس حقَّهُ النّسَبُ
هُزءاً وسُخراً بما تنحّل والنا
سُ إذا ما تهكَّمُوا قلبوا


遥看暝色下渔汀
金鸭香消酒半醒
倒转船头元有意
槛边人报放流星


Qui si comincia a sentir vespro e nona;
qui le dolente note cominciorno;
qui innanzi mattutin già terza suona;
qui non si poson le mosche dintorno;
qui sanza balenar l'aria rintruona;
qui purga i suoi peccati Salicorno;
qui si vedrà chi saprà di schermaglia;
qui mostra Durlindana s'ella taglia.


Wer Gefahr und Schmach wil scheuen,
Darff sich nicht mit Tugend treuen;
Redligkeit hat keine Trifft,
Wo da herrscht der Laster Gifft.


jak tíseň snů, jež čeká čistá, ryzí,
až den a všecko břímě jeho zmizí,
by útěchou znavené hlavě vstala.


O frati miei, voi che disiderate
e di gran cor pugnate
in arricchir di van pover riccore,
primamente non poco a Dio peccate,
se tutto procacciate
for dislealtà e for follore;


Eh, to víte, známe už těch povedených ptáčků hlasy,
pořád hudou jednu píseň – že už je to neomrzí –
ale na to ballabile zajděte si hezky brzy.


Auf Bergen deine Wanderschaft,
Der alten Sagen junge Lust,
Und Gottes Treue, Gottes Kraft,
Die immer nah war deiner Brust.


千里长淮北
东风破雪寒
此行休问路
蓦直到长安


三三五五斗轻盈
素手谶腰仔细评
某月日时刚十六
女儿亲口说年庚


¡Murieron de arrojados e inexpertos!
Y ¿han de estar por tan fútiles motivos,
de grandeza y honor siempre cubiertos?


Ella lo dijo: Todo sucede en sábado:
el nacimiento, la muerte,
la boda en el aire de los hijos.
Tu piel, mi piel llegó en sábado.
Somos los dos la aurora, la sombra de ese día.
Ella lo dijo: Si tu padre muere,
yo también voy a morir.
Sólo es cosa de sábados.
Cualquier mañana los pájaros
que amé y cuidé van a venir por mí.
Ella estuvo conmigo. En mi comienzo.
Yo estuve con ella cuando murió, cuando nació.
Se cerró el círculo. Y no sé
cuándo nació ella, cuándo morí yo.
El rayo umbilical nos dio la vuelta.
Sobre la ciudad de cemento se alza el día.
Abajo queda el asombro del tiempo.
Has cerrado los ojos, en mí los has abierto.
Tu cara, madre, es toda tu cara, hoy que dejas la vida.
La muerte, que conocía de nombre, la conozco en tu cuerpo.
Dondequiera que voy me encuentro con tu rostro.
Al hablar, al moverme, estoy contigo.
El camino de tu vida tiene muchos cuerpos míos.
Juntos, madre, estaremos lejanos.
Nos separó la luna del espejo.
Mis recuerdos se enredan con los tuyos.
Tumbados para siempre, ya nada los tumba.
Nada los hace ni deshace.
Palpando tu calor, ya calo tu frío.
Mi memoria es de piedra.
Hablo a solas y hace mucho silencio.
Te doy la espalda pero te estoy mirando.
Las palabras me llevan de ti a mí y de mí a ti
y no puedo pararlas. Esto es poesía, dicen,
pero es también la muerte.
Yo labro con palabras tu estela.
Escribo mi amor con tinta.
Tú me diste la voz, yo sólo la abro al viento.
Tú duermes y yo sueño. Sueño que estás
allí,
detrás de las palabras.
Te veo darme dinero para libros,
pero también comida.
Porque en este mundo, dicen,
son hermosos los versos,
pero también los frutos.
Un hombre camina por la calle.
Una mujer viene. Una niña se va.
Sombras y ruidos que te cercan
sin que tú los oigas, como si sucedieran
en otro mundo, el nuestro.
Te curan de la muerte y no te salvan de ella.
Se ha metido en tu carne y no pueden sacarla,
sin matarte. Pero tú te levantas, muerta,
por encima de ti y me miras desde el pasado mío,
intacta.
Ventana grande que deja entrar a tu cuarto la ciudadde cemento.
Ventana grande del día que permite que el sol seasome a tu
cama.
Y tú, entre tanto calor, tú sola tienes frío.
Así como se hacen años se hace muerte.
Y cada día nos hacemos fantasmas de nosotros.
Hasta que una tarde, hoy, todo se nos deshace
y viendo los caminos que hemos hecho
somos nuestros desechos.
Sentado junto a ti, veo más lejos tu cuerpo.
Acariciándote el brazo, siento más tu distancia.
Todo el tiempo te miro y no te alcanzo.
Para llegar a ti hay que volar abismos.
Inmóvil te veo partir, aquí me quedo.
El corredor por el que ando atraviesa paredes,
pasa puertas, pasa pisos,
llega al fondo de la tierra,
donde me encuentro, vivo,
en el comienzo de mí mismo en ti.
Números en cada puerta y tu ser pierde los años.
Tu cuerpo en esa cama ya sin calendarios.
Quedarás fija en una edad, así pasen los siglos.
Domingo 7 de septiembre, a las tres de la tarde.
Un día de más, unos minutos menos.
En tu muerte has rejuvenecido,
has vuelto a tu rostro más antiguo.
El tiempo ha andado hacia atrás
para encontrarte joven. No es cierto
que te vayas, nunca he hablado tanto contigo.
Uno tras otro van los muertos, bultos blancos,
en el día claro.
Por el camino vienen vestidos de verde.
Pasan delante de mí y me atraviesan. Yo les hablo.
Tú te vuelves.
Pasos apesadumbrados de hombres
que van a la ceremonia de la muerte,
pisando sin pisar las piedras
de las calles de Contepec,
con tu caja al cementerio.
Tú lo dijiste un día:
todo sucede en sábado:
la muerte, el nacimiento.
Sobre tu cuerpo, madre, el tiempo se recuerda.
Mi memoria es de piedra.


尘路匆匆对夕天
一封谋寄楚江前
顾予艺苑荒凉甚
空有怀沙是旧编


Der HERR geschworn hat vber dich
vnd wirt jn nicht gerewen
›Du bist ein Priester Ewiglich,
den Gottsdienst zu vernewen,
Gantz nach der weiß Melki Zedek‹,
das alt opffer muß gar hinwegk,
wann du dich selbst leßst tödten.


Egli egrave; pur ver, in pi` felice riva,
la potessi goder ai giorni miei!


A řeky šumné, pole orné,
a kraj jak zem zaslíbenou,
až se těm pannám srdce třáslo,
která mu bude zlíbenou.


Bleibt die zwey Stunden nur so – liebe Ichs
Liebe Shakespears! – Gott! wie beseeligt mich's
Dis Dein Gefühl, Urquell aller Gaben!
Menschen mich mitgetheilt zu haben.


To z pohádky je čarodějná chatka!
V okolí jejím touha jme tě sladká,
a mocí nezdolnou tě blíž a blíže vnadí,
až v kruhu kouzelném tě síla tvoje zradí.


Each Sound too here to Languishment inclin'd,
Lull'd the weak Bosom, and induced Ease.
Aerial Music in the warbling Wind,
At Distance rising oft, by small Degrees,
Nearer and nearer came, till o'er the Trees
It hung, and breath'd such Soul-dissolving Airs,
As did, alas! with soft Perdition please:
Entangled deep in its enchanting Snares,
The listening Heart forgot all Duties and all Cares.


Když noha upomění stane,
duch vykouzlí si fantom Tvůj,
tu znovu srdce touhou plane


Envidia, que traidoras armas riges,
y, a tu pesar, si el ánimo embraveces,
al envidiado honoras y engrandeces,
y al envidioso con ahínco afliges,


Ich belustge die Gemüther.


Quédate en el camino.
Ha llegado la noche para ti.
Tal vez de madrugada
nos veremos de nuevo.
Ay gran amor, pequeña amada!


Едва мы вышли из Трезенских врат,
Он сел на колесницу, окруженный
Своею, как он сам, безмолвной стражеМикенскою дорогой ехал он,
Отдав коням в раздумии браздСии живые, пламенные кони,
Столь гордые в обычном их пылу,
Днесь, с головой поникшей, мрачны, тихи,
Казалося, согласовались с ниВдруг из морских пучин исшедший крик
Смутил кругом воздушное молчанье,
И в ту ж минуту страшный некий голос
Из-под Земли ответствует стенаньеВ груди у всех оледенела кровь,
И дыбом стала чутких тварей гривНо вот, белея над равниной влажной,
Подъялся вал, как снежная гора, —
Возрос, приближился, о брег расшибся
И выкинул чудовищного зверЧело его ополчено рогами,
Хребет покрыт желтистой чешуеУжасный Вол, неистовый Дракон,
В бесчисленных изгибах вышел оБрег, зыблясь, стонет от его рыканья;
День, негодуя, светит на него;
Земля подвиглась; вал, его извергший,
Как бы объятый страхом, хлынул вспятВсе скрылося, ища спасенья в бегстве, —
Лишь Ипполит, героя истый сын,
Лишь Ипполит, боязни недоступный,
Остановил коней, схватил копье
И, меткою направив сталь рукою,
Глубокой язвой зверя поразиВзревело чудо, боль копья почуя,
Беснуясь, пало под ноги коням
И, роя землю, из кровавой пасти
Их обдало и смрадом и огнем!
Страх обуял коней — они помчались,
Не слушаясь ни гласа, ни вожжей, —
Напрасно с ними борется Возница,
Они летят, багря удила пеной:
Бог некий, говорят, своим трезубцем
Их подстрекал в дымящиеся бедра…
Летят по камням, дебрям… ось трещит
И лопнула… Бесстрашный Ипполит
С изломанной, разбитой колесницы
На землю пал, опутанный вожжами, —
Прости слезам моим!… сей вид плачевный
Бессмертных слез причиной будет мне!
Я зрел, увы! как сына твоего
Влекли, в крови, им вскормленные кони!
Он кличет их… но их пугает клик —
Бегут, летят с истерзанным ВозницеЗа ним вослед стремлюся я со стражей, —
Кровь свежая стезю нам указуеНа камнях кровь… на терниях колючих
Клоки волос кровавые повисли…
Наш дикий вопль равнину оглашает!
Но наконец неистовых коней
Смирился пыл… они остановились
Вблизи тех мест, где прадедов твоих
Прах царственный в гробах почиет древних!Я прибежал, зову… с усильем тяжким
Он, вежды приподняв, мне подал руку:
«Всевышних власть мой век во цвете губиДруг, не оставь Ариции моей!
Когда ж настанет день, что мой Родитель,
Рассеяв мрак ужасной клеветы,
В невинности сыновней убедится,
О, в утешенье сетующей тени,
Да облегчит он узнице своей
Удел ее! Да возвратит он ей…»
При сих словах Героя жизнь угасла,
И на руках моих, его державших,
Остался труп, свирепо искаженный,
Как знаменье богов ужасной кары,
Не распознаемый и для отцовских глаз!


Leurs seins crasseux dehors, ces mangeuses de soupe,
Une prière aux yeux et ne priant jamais,
Regardent parader mauvaisement un groupe
De gamines avec leurs chapeaux déformés.


Da spaltete mit raschen Rossen
Der Geist der See der Tiefe Schoos,
Kam, als ein Strom, hervorgeschossen,
Und machte mich des Kummers los.
Sohn, sprach er, wahrer Sohn der Tugend,
Halt in Versuchung nur Bestand,
Ich liebe dich und deine Jugend,
Und schencke dich dem Vaterland.


Jeť na světě tolik nešlechetníků,
Žeby člověk strachy mřel, žít mezi nimi,
Kdyby mnozí z těchto ošemetníků
Nemuseli se stavět dobrými.


Köztük egy félisten áll ő,
Keble szent érzelmivel,
Sírni nem tud örömében, -
Keble némán ünnepel.


ليالي النوى علمتني النحيبا
وزاد الجوى نار وجدي لهيبا
أناديك عثمان والقلب مضنى
وما كان عهدي أن لا تجيبا
بلى قد رمتك عوادي الليالي
وهيهات رميتها أن تخيبا
فجاء الطبيب ويا ليت شعري
أينج الطبيب اذا ما أصيبا
وعادك فاستشعر اليأس لما
رأيناه يمشي الينا كئيبا
فبتنا وقد أرق الخطب عينا
ودب الأسى بالقلوب الدبيبا
جثواً لديك ولما يئسنا
أقمنا على كل عضو رقيبا
براك السقام فأمسيتَ مضنى
وقد كنت بالأمس غصنا رطيبا
فنمت وأسلمت لله روحا
طهورا الى ربه قد أنيبا
وأمسيت محتجبا عن عيون
أسالت لفقدك دمعا سكيبا
فيا راحلا شيعته القلوب
وكادت لنكبته أن تذوبا
لقد كنت فينا تقيا وفيا
وكنت هماما وشهما أديبا
على العهد ما دمت حيا واني
أرى العيش بعدك لي لن يطيبا
وان كنت قد غبت عن مقلتي
فإنك عن خاطري لن تغيبا
تبين الليالي لنا عن شؤون
تحير في فهمهن اللبيبا
صروف تمر بنا صامتات
وقد فقدن في وعظهن الخطيبا


Se ancor dura il vigor di quei bei lumi
col qual mia ninfa otenebrò già il sole,
e se può usar le sue dolci parole,
ardon con Iove in celo i sacri numi;


Hence oft', to win some stubborn maid,
Still does the wanton God assume
The martial air, the gay cockade,
The sword, the shoulder-knot and plume.


纷纷幺凤向瑶华
收尽香烟不似花
绿萼一株餐不尽
衔将数片过东家


石路仙源无尽头
山花漂歇水还流
衡门绿树春风里
时见人来杖履游


¿Qué cóncavos volcanes escupiendo
flamantes globos miro?, ¿qué espesura
de negros humos infernal figura?
¡Formidable espectáculo y horrendo!


»O du meines Leibes Rechte,
Ruhm und hohe Zier der Franken,
Schwert des Rechtes, Schirm des Heiles,
Nie bezwungne Heldenlanze!
Du, dem Judas Makkabäus
Ähnlich durch der Tugend Taten,
Saul und Jonathan im Tode,
Simson gleich an Kraft des Armes;
Weh, daß du erschlagen!


A ticho, palác dřímá,
v něm vladař spí i rob,
i jeho stráž děs jímá,
taj vládne šerem kob.
Koberci zločin chvátá,
msta za ním tiše, svatá!
Jsou uzavřena vrata
a němá jako hrob!


Oft bau' ich mir in sel'gen Phantasieen
Ein Laubendach, fern von der Welt Gewühl,
Um dessen Wand sich ewig frisch und kühl
Mit hellem Grün verschwiegne Ranken ziehen,
Wo nimmer welk im Thau die Rosen blühen
Und ewig lebt der Weste laues Spiel.
Dort träum' ich dann vereint mit dir zu weilen,
Durch deinen Geist den meinen zu erhöhn,
Mit zartem Sinn im dämmernden Entstehn
Das leiseste Gefühl mit dir zu theilen
Und reiner mich in deinem Glanz zu sehn.
Still horch' ich dann den linden Geistertönen,
Die deine Hand aus goldnen Saiten winkt,
Berausche mich mit dir in süßen Thränen
Und folge gern, wenn mit geweihtem Sehnen
Dein Geist sich auf ins Land der Hoffnung schwingt.
Ach, jedes Bild, das dann in deinem Herzen
Sich leise wiegt, wohnt auch in meiner Brust;
Gern bad' ich mich im Quelle deiner Schmerzen,
Und pflücke gern die Blüthe deiner Lust.
O sprich, wer kann mir diese Träume rauben,
Die schuldlos mich mit sel'gem Flug umwehn?
Ein Glücklicher, darf er um Glück noch flehn?
Ein ew'ger Glanz umfließt den zarten Glauben,
Und durch den Traum wird erst die Wahrheit schön.
Wenn du herab von des Gebirges Rücken
Den bunten Reiz der Auen übersiehst
Und süß erstaunt mit ewig regen Blicken
Durch Hain und Flur und Thal und Wiese fliehst,
Ergötzen dann die wechselnden Gebilde,
Der Blüthen Schnee, der Haine sammtnes Grün,
Der klare Bach, die üppigen Gefilde,
Die Blumen dich, die rings im Thauglanz blühn?
O nein, es ist der Täuschung geist'ges Weben,
Das um dein Herz mit süßem Zauber fließt,
Das tiefen Sinn und räthselhaftes Leben
In jedes Bild der weiten Schöpfung gießt.
Gastfreundlich beut der Hain dir seine Kühle,
Und säuselt dir mit Liebesflüstern zu,
Dich grüßt der Bach mit leisem Wellenspiele,
Und friedlich schützt der Schatten deine Ruh.
Hier möchtest du dir eine Hütte gründen,
Dort im Gebüsch dir eine Laube baun,
In jenem Thal dir bunte Kränze winden,
Von jenem Fels der Sonne Sinken schaun.
So windet stets der Reiz der Phantasieen
Belebend sich um's regungslose Seyn;
Den ernsten Geist kann Warheit wohl erfreun,
Allein das Herz muß zu den Träumen fliehen,
Um dem Geschick die Wahrheit zu verzeihn.


Bianca du? Was ist's? Kam schon der Tag?


Nur ein Held mag Helden Botschaft tragen,
Darum muß Germaniens bester Mann,
Scharnhorst muß die Botschaft tragen:
»Unser Joch, das wollen wir zerschlagen,
Und der Rache Tag bricht an. «


Megestén eliszonyodva,
Kiforgatva magából,
Mint az ebtől üldözött vad,
Haza szökött Budából;
S kerűlvén a napvilágot,
Vagy megvonúlt várában,
Vagy Káinként bujdos vala
A Bakonynak vadjában.


Štít srdce Tvého čist se stříbrní,
Tvé oko otevřené touží Žití Sen,
Sen, v který se Ti Život proměnil –


Tam na dně bezedném, co v lůna hrobě,
svůj zimní spánek spí,
ukryty zrakům všech ve škeblích tajemství,
co Krásy Světa světlé pravzory,
nejvyšší Skutečnosti a přec Symboly:
Slzavé Perly.
To Mé i Sestry mé jsou vlastní, podsvětné,
tajemství pro nás samy, skryté životy.


Endlich ist der Schmerz gelößt,
Und in Thränen der Rührung
Badet die Freude den jungen Fittig,
Und schwingt sich jubelnd der ewigen Liebe entgegen.
Kein Herz, das nicht schneller klopfte,
Kein Auge, das nicht heller glänzte.


Diz um jurado em voz alta:
“Isto custa a acreditar!
Diga: qual foi essa falta?”
“Ter me deixado apanhar...”


Y tus ojos cambiaron de expresión...
Vi una mirada sensual y penetrante
desnudar mi timidez en un instante...
Sentí la vida oscilar bajo tus manos
suaves...
Y en el olvido nos ahogamos,
vencidos...
Pero las nubes corren esta noche,
veloces...
Ya tu rostro etéreo detrás de una
estrella se esconde...
Ya una lluvia de lágrimas borró
despacio las huellas de tus pasos...
Ya solo adivino la risueña expresión
de tus ojos...
Ay, amor...
Si ya te entregué todo lo que se
puede entregar...
Dime, di...
¿Qué más te podría dar?
Si no eras realidad...
Te vi pasar por mis sueños...
Nada más...


Denn wahrlich, Poseidons Söhne nicht,
Des bläulich gelockten, seid ihr –
Der Meergott schiert sich den Teufel um euch –
Zwei gemeine Gendarmen seid beid ihr!


»Bube!« rief er, meines Schreckens
Blässe für die Farbe eines
Schuldbewußtseins nehmend, »Bube!
Lilialinda, Deine Gattin,
Sprich, wo ist sie? Sicher weißt Du's!
Sicher hast Du diese schönste,
Diese köstlichste von allen
Blumen meines Cölibates
Frech geraubt mir! Hast zur Flucht sie
Ueberredet, vor ihr spiegelnd
Als ob plötzlich nun entflammt sei
Lieb' für sie in Deinem Herzen,
Gegenliebe für die Holde,
Die, ächt weiblich, unschuldvoll
Sich zu Deinem Weib, auf ewig
Zur Geliebten angetragen,
Und die Du, statt hinzusinken
Glückbetäubt zu ihren Füßen,
Der Du werth nicht bist, vom Schatten
Dieser Füße nur zu träumen,
Grausam Dir antrauen ließest!
Ihre Liebesgluth verlachend
Und zu Deiner Gattin machend,
Frech und schnöde sie verstießest!«


Zpěv jejich čistý jako stříbra zvuk –
se k nebi nes’ a s šelestěním trav
van větru nočního a stromu šum
se mísil v sladké jeho vlnění,
a zdálo se jakoby celá step
se s nimi modlila a zpívala,
i starý kostel, zpola sesutý,
byl jeden zvuk, neb všude ozvěna
se probouzela v šerých zákoutích
a jako ze sna v souhlas zvučela.


Und wie sie langsam führten durch's Thal den Trauerzug,
Die Wind' und Wolken sich rührten, sich senkte der Vögel Flug;
Und brütend lag die Hitze auf Feld und Wald ringsum,
Es leckten scheue Blitze den Boden bleich und stumm.


Nem bosszantom a hátát nyereggel,
Egy kis csótár van csak ráterítve,
Úgy ülök rajt, és sebesvágtatva
Ragad, mert ő a villám testvére.


Quisiera escupir al cielo,
                  sin que me llamen ateo.
Quisiera decir: Orgasmo,
            clítoris,
            pene
                   sin que me llamen
                                mal hablado, mal hablada
                                         mal educado, mal educada.
Quisiera decir:  tomar por agarrar,
             coger por disfrutar del sexo
             hacer el amor por buscando un hijo
sin buscar palabras confusas
temiendo un prejuicio.
Quisiera llamar las cosas por su nombre,
sentir libertar.
Quisiera escuchar las palabras exactas
las cosas llamadas por su nombre
sin escuchar censuras,
         auto censuras,
         prejuicios,
         temores,
         vergüenzas.
Quisiera tener una conversación sin tapujos.
Quisiera usar cualquier palabra.
Quisiera usar
quisiera escuchar
la lengua española
la más bella de las palabras
lengua española libre
libertad de palabra.
Quisiera sentir
           la verdadera
                     la añorada
                              Libertad de expresión
Por pensar, por llorar, por gritar,
por creer que siempre es posible hablar.


Auf der Wiese Schmetterlinge,
Kinder hurtig hinterher.
Haschen sie und reißen lustig
– Seht! – das Tierchen kreuz und quer.


بَعُدنا عن الشج البحرُ فاصلةٌ بيننا
و ها نحن بين الطهارة و الإثم شيئان يلتحمان و ينفصلان


Gleich des Feldes Blumen schwindet
Alles Fleisch umher;
Traurend sucht der Freund, und findet
Seinen Freund nicht mehr:
Vor dem welken Greis' am Stabe
Sinkt der Jüngling und der Knabe,
Vor der Mutter sinkt ins Grab
Oft die junge Braut hinab.


Ať pochovám mrtvá těla v hroby u svatých,
aby se jim neporouhal zlobných vrahů hřích.“


Daß es dir nur nicht gleich Bedenken mache,
Horcht eine Frau zerstreut auf deiner Stimme Ton.
Vielleicht ist sie nicht völlig bei der Sache,
Doch desto mehr bei der Person.


Klekne – vděčné oko vrací k nebi –
V modlitbu se divý mísí škvěk;
Zachvěje se děva těmi škleby,
K ustrašeným prsoum tiskne lék:
A ryk rozmáhá se v okamžení,
A ta duše trne – hrozné zření:


تصابى فأضحى بعد سلوتِه صبَّاً
وعاودَ عمروٌ طوْقَه بعدَ ما شَبَّا
ومرَّ به رَطْبُ البَنانِ كأنه
يُميِّلُ من أعطافِه غُصُناً رَطْبا
نَشْرتُ له صَدْرَ العِتابِ فقال لي
ظَفِرْتَ بنا فاطوِ العِتابَ لك العُتبى
ولا وصْلَ إلا أن تَبيتَ أكُفُّنا
ركائبَ تُزْجي من مُدامتِنا رَكْبا
فجدِّدْ بها عهدَ التَّواصُلِ بينَنا
وداوِ بها شَوقاً ونَفِّسْ بها كَرْبا
وكنْ يا ابْنَ فَهْدٍ في الفُتوَّةِ عاذري
فما زِلتَ خِدْناً للفُتوَّةِ أو تِربَا
ولا تَجعَلِ الذَّنْبَ العظيمَ خيانةً
فليسَ مليحُ الذَّنبِ مُقترِفاً ذَنْبا


Ich will Euch helfen, Veitel spricht,
Ich kenne ja den Brauch;
Den Werth des Geldes kennt Ihr nicht
"- Das sagt der Vater auch.
Ja, hilf Du mir und gib mir's an,
Denn Du, Du bist ein Handelsmann."


Die Nacht/ die Tühr/ die Gunst/ verborge/ machte/ gabe/
mein Glükk/ mich froh/ was ich so offt verlanget habe.
Sey stille Nacht geküßt/ ihr Pforten bleibt geehrt/
und du geliebte Gunst werd' je und je gemehrt!


Kraj kouzla prostý, chudý, opuštěný,
tak bez pomoci, ač tak Bohu blízko;
dech táhne mrazný přes ty skalní stěny,
jen zřídka pták tu sedne na křovisko.


江南岁尽多风雪
也有红梅漏泄春
颜色凌寒终惨澹
不应摇落始愁人


E pure in terra ogni animal che vive
dopo la sua fatica
usa quanto di grazia il ciel ne 'nfonde.
Chi verso il sol, chi nell'amate rive
nella stagione aprica
suona dolci concenti tra le fronde;
altri le più gioconde
silve circunda e con più dolce tempre
le rive, e boschi e' rivestiti colli;
chi ne' liquor più molli
tiepidi lustra per la sua vaghezza,
come natura sempre
ciascuno al suo desir traendo avezza.


Se os náufragos, senhor, que a praia beijam,
E escaparam da morte às mãos mesquinhas,
Devotas tábuas pendurar desejam;


Dann gähnt in ihrem Rücken schwarz ein Spalt,
Und aus der weißgetünchten Mauerwand
Streckt sich ein Arm. Um ihre Kehle ballt
Sich langsam eine harte Knochenhand.


Tvůj bílý chléb jak lahodně as jí se
a můj – ten dásně jenom zkrvaví,
tak okorá ti. Málo ho vždy v míse...
Já nenajed’ se nikdy, bůh to ví!


云檐排比玉妃房
户户俱铺紫木床
圣后从来勤内治
不教偷懒杂沉香


Yo soy como el fracaso total del mundo, ¡oh, Pueblos!
El canto frente a frente al mismo Satanás,
dialoga con la ciencia tremenda de los muertos,
y mi dolor chorrea de sangre la ciudad.
Aún mis días son restos de enormes muebles viejos,
anoche «Dios» llevaba entre mundos que van
así, mi niña, solos, y tú dices: «te quiero»
cuando hablas con «tu» Pablo, sin oírle jamás.
El hombre y la mujer tienen olor a tumba,
El cuerpo se me cae sobre la tierra bruta
Lo mismo que el ataúd rojo del infeliz.
Enemigo total, aúllo por los barrios,
un espanto más bárbaro, más bárbaro, más bárbaro
que el hipo de cien perros botados a morir.


Azt gondolom, maholnap meghalok,
S azt is gondolom, nem kár, ha meghalok.


Er beugt das Haupt den Klagen,
O Wunderton!
Die Dornenkron'
Auf's Haupt mir fiel mit Plagen.


山占仇池地
江分白马氐
潭深龙自蛰
亭迥凤曾栖


Druhý žije jako slunce:
věčně stejně boubelatý,
plný zlata, plný záře,
usměvavý, spokojený –
nebýt na něm trochu poskvrn,
čert by vzal nás ostatní!


Guten Abend, Mutter Marie!
In deinem kleinen Schrein,
Den toten Sohn auf weißem Knie,
Wie sitzest du mild und lieblich drein!


No digo yo que dejes tus amigos,
Mas digo que no es bien que sean notados
De los pocos que son tus enemigos.
Mira que tus vecinos, afrentados,
Dicen que te deleitan los testigos
De tus pecados más que tus pecados.


Così, sanz´aver punto il dì mangiato,
verso la casa sua prese la via,
ove quel giorno dal padre aspettato
era stato con gran malinconia,
paura avendo che non fosse stato
da qualche bestia morto ove che sia,
e divorato con doglia l´avesse:
però a casa tornar non potesse.


Dormid en ella, mi amor,
para que el hombre despierte,
aunque más dura se os haga
que en Belén entre la nieve.
Que en fin aquella tendría
abrigo de las paredes,
las tocas de vuestra Madre,
y el heno de aquellos bueyes.
¡Qué vergüenza le daría
al Cordero santo el verse,
siendo tan honesto y casto,
desnudo entre tanta gente!
¡Ay divina Madre suya!,
si agora llegáis a verle
en tan miserable estado,
¿quién ha de haber que os consuele?
Mirad, Reina de los cielos,
si el mismo Señor es éste,
cuyas carnes parecían
de azucenas y claveles.
Mas, ¡ay Madre de piedad!,
que sobre la cruz le tienden,
para tomar la medida
por donde los clavos entren.
¡Oh terrible desatino!,
medir al inmenso quieren,
pero bien cabrá en la cruz
el que cupo en el pesebre.
Ya Jesús está de espaldas,
y tantas penas padece,
que con ser la cruz tan dura,
ya por descanso la tiene.
Alma de pórfido y mármol,
mientras en tus vicios duermes,
dura cama tiene Cristo,
no te despierte la muerte.


Überm Schloß und seinen Gärten
Brütet heiß im Dunst der Mittag;
Wie in einem Märchen wandl' ich
Durch die schwüle Totenstille.


Ezt elénekelvén mély és szép szavával,
a musika pedig a cadentiával
tuttiba rohanván kellemes lármával,
elkezdik mindnyájan szép harmoniával:


Nuž, já se zotavil – – V těch dobách zlých,
když nemocen jsem ležel, kolikrát
až k smrti teskno v duši bylo mi –
a tak mi líto časem bývalo,
jak opuštěn tu ležím mezi tím,
co na ulici dole pode mnou
dál kypí život, lidé smějí se
a baví... časem ke mně nahoru
smích dívčí zaletěl a popěvek
latinské čtvrti, který noční tiší
tak často rozléhal se po Boul’ Mich’i.*)


S körülem, míg elfed hallgatag
a lágy borongás bokra,
ugatások némán hullanak
nagy bársonyokra...


Um eine Ziege balgten sich
Zween Böcke, warm von Herz und Stirne.
Der Kampf war lang und fürchterlich.
Zum Glück erschien zuletzt die Dirne,
Und rief: Ihr Herrn, berichtet mich,
Weswegen rauft ihr euch? Um dich. –
Um mich? den Streit kann ich entscheiden.
Ich liebe keinen von euch beyden.


Ich seh uns wandeln unterm kahlen Winterwald,
ins Morgenrot, durch streifende Lüfte ging der Weg.
Wir Frohen schritten Hand in Hand und beteten stumm
und glaubten an den Frühling, als der Schnee noch lag ...
– du sollst nicht weinen – gib mir deine liebe Hand! –


Am Berge liegt ein weißer Streif,
So fiel auf deine Lieb' ein Reif,
Heißt: Überdruß und Reue;
In Windeswirbeln fliegt der Staub,
Es bricht der Ast, es stiebt das Laub,
Warum nicht deine Treue?


Ošemetník řeč svou sladí,
usmívá se, tebe hladí,
až když tebe ošidí –
šibal v něm se uvidí.


Havran již vám skráně obletuje!
Satan číhá, do bezdné by sluje
vmetal duše vaše. Gehenny
obklopí vás věčné plameny!


润爱娟娟色
清怜羃羃阴
何因扫苔石
来此坐鸣琴


يا قاتل الله عيني كم أضنّ بها
وليسَ ترضى سوى قتلي وإهلاكي
يا عينُ ما كان ظني فيك أن ترَدي
بمهجتي بينَ سفّاحٍ وسَقّاك
غَررْتِ يا عين قلبي بالغرام وما
قد كان أغناهُ عن هذا وأغناك
كلّفتهِ حمل أعباء الهوى فغدا
صبَّاً وما كان يدْري الحُب لولاكِ


ثُمَّ إِن يُنزَع إِلى أَقصاهُما
يَخبِطِ الأَرضَ اِختِباطَ المُحتَفِرْ
أَلِزٌ إِذ خَرَجَت سَلَّتُهُ
وَهِلاً نَمَسَحُهُ ما يَستَقِرّْ
قَد بَلَوناهُ عَلَى عِلّاتِهِ
وَعَلى التَيسيرِ مِنهُ وَالضُّمُرْ
فَإِذا هِجناهُ يَوماً بادِناً
فَحِضَارٌ كَالضِّرامِ المُستَعِرْ
وَإِذا نَحنُ حَمَصنا بُدنَهُ
وَعَصَرناهُ فَعَقبٌ وَحُضُرْ
يُؤْلِفُ الشَّدَّ عَلى الشَّدِّ كَما
حَفَشَ الوَابِلَ غَيثٌ مُسبكرّْ
صِفَةُ الثَّعلَبِ أَدنَى جَريِهِ
وَإِذا يُركَضُ يُعفُورٌ أَشِرْ
وَنَشاصِيُّ إِذا تُفزِعُهُ
لَم يَكَد يُلجَمُ إِلّا ما قُسِرْ
وَكَأَنّا كُلَّما نَغدُو بِهِ
نَبتَغي الصَيدَ بِبَازٍ مُنكَدِرْ
أَو بِمِرّيخٍ عَلَى شِريانَةٍ
حَشَّهُ الرَّامِي بِظُهرَانٍ حُشُرْ
ذو مِرَاحٍ فَإِذا وَقَّرتَهُ
فَذَلولٌ حَسَنُ الخُلْقِ يَسَرْ
بَينَ أَفرَاسٍ تَناجَلنَ بِهِ
أَعْوَجِيّاتٍ مَحاضِيرَ ضُبُرْ
وَلَقَد تَمرَحُ بي عِيديَّةٌ
رَسلَةُ السَّومِ سَبَنتاةٌ جُسُرْ
راضَها الرَّائِضُ ثُمَّ اِستُعفِيَت
لِقِرَى الهَمِّ إِذا ما يَحْتَضِرْ
بازِلٌ أَو أَخلَفَت بَازِلَها
عاقِرٌ لَم يُحْتَلَب مِنها فُطُرْ
تَتَّقي الأَرضَ وَصَوَّانَ الحَصَى
بِوَقَاحٍ مُجْمَرٍ غَيرِ مَعِرْ


Měl poupě dceru pohanský král,
ta v jeseň jaro mu předla,
však jednou z rána vzdychal a lkal,
dceř růže vadla a bledla.


De un curioso, no ilícito desvelo,
Dina, bien persuadida y mal segura,
con disfrazadas galas ver procura
en otras el retrato de su cielo


A cara do futuro ele não vi A vida, arremedo de nad Então ficou pensando em ocos de cara, cegueira, mão corroida e pés, tudo seria comido pelo sal, brancura esticada da maldita, salgadura danada, infernosa salina, pensou óculos luvas galochas, ficou pensando vender o que, Tiô inteiro afundado numa cintilância, carne de sol era ele, seco salgado espichado, e a cara-carne do futuro onde é que estava? Sonhava-se adoçado, corpo de melaço, melhorança se conseguisse comprar os apetrechos, vende uma coisa, Ti Que coisa? Na cidade tem gente que compra até bosta embrulhada, se levasse concha, ostra, ah mas o pé não agüentava o dia inteiro na salina e ainda de noite à beira d'água salgada, no crespo da pedra, nas facas onde moravam as ostra Entrou em cas Secura, vaziez, num canto ela espiava e roia uns duros no molhado da boca, não era uma rata não, era tudo o que Tiô possuia, espiando agora os singulares atos do filho, Tiô encharcando uns trapos, enchendo as mãos de cinza, se eu te esfrego direito tu branqueia um pouco e fica linda, te vendo lá, e um dia te compro de novo, macieza na língua foi falando espaçado, sem ganchos, te vendo, agora as costas, vira, agora limpa tu mesma a barriga, eu me viro e tu esfrega os teus meios, enquanto limpas teu fundo pego um punhado de amoras, agora chega, espalhamos com cuidado essa massa vermelha na tua cara, na bochecha, no beiço, te estica mais pra esconder a corcova, óculos luvas galochas é tudo o que eu preciso, se compram tudo devem comprar a ti lá na cidade, depois te busco, e espanadas, cuidados, sopros no franzido da cara, nos cabelos, volteando a velha, examinando-a como faria exímio conhecedor de mães, sonhado comprador, Tiô amarrou às costas numas cordas velhas, tudo o que possuía, muda, pequena, delicada, um tico de mãe, e sorria muito enquanto caminhav

("Pequenos Discurso E um Grande" inFicções - SP: Quíron, 197)


Doch weh dir, in der Menschen Hut
Wie wallt, wie wächst die heilige Glut!


Neugefügt von ewigem Gesteine
Sei also der feste Staatengrund.
Auf dem Gott geschlossenem Vereine
Ruht die große Friedensburg und keine
Höllenmacht erschüttert diesen Bund.


A szolga mond ismét: mit késtek?
Nem látjátok-e, hogy ő részeg!?
Bátran! kiált fel a lopó, ha lát:
Ittas őr kezén pincét, kamarát;
Bátran! mond a rosz nyelv, mit úgyse véd:
Vegyük el a részeg becsűletét!
Bátran! lepjük meg, szól a nyavalya,
A dobzódó ugyis keres maga!
Bátran! sug a bűn, ez most szót fogad,
Vezessük, hol van inség, kárhozat!
Ne féljetek hát véle szembeszállni,
Azért, hogy ő palástban jár s királyfi:
A józan szolga több a részeg úrnál...!
- Haljon meg ő, akit Absólon útál!


Des porteurs de paniers marchent en longues lignes,
Flamboyants et vermeils dans les roses du soir,
Et tout fumant, le sang mystérieux des vignes
Sur un long rhythme clair s'écoule du pressoir.


Wird der Schreckenbilder Schwarm
Noch mein dunkles Grab erfüllen?
Nein, des Todes kalter Arm
Wird in seine Ruh mich hüllen!
Herz, was hoffest du den Tod?
Hoffnung könnte dich erhalten!
Denke nur an deine Not,
Und laß deine Not nur walten!


Per ch'i' te dico ben ched e' mi sembra:
Se·ttu creder vorrà' 'l consiglio mio,
Tu sì non perderai aver né membra.


Mein Auge sieht, wohin es blickt,
Die Wunder deiner Werke.
Der Himmel, prächtig ausgeschmückt,
Preist dich, du Gott der Stärke!
Wer hat die Sonn an ihm erhöht?
Wer kleidet sie mit Majestät?
Wer ruft dem Heer der Sterne?


حَسِبتُمُ وَلَدَ البَرشاءِ قاطِبَةً
نَقلَ السَمادِ وَتَسليكاً غَفا الغِيَرِ


Hlemýždě překrásně zbarvené,
růžové, černožluté,
v placatý koláček stočené,
v růžek zas zavinuté.


»Herr Tannhäuser, wie saget ihr mir!
Ihr sollet bey uns bleiben,
Ich geb Euch meiner Gespielen ein,
Zu einem eh'lichen Weibe.«


Auf der Kindheit frühsten Szenen
Im Erinnerungsdämmerschein
Seh' ich um mich stehn zwo Lenen,
Beide meine Schwesterlein;
Alles kam von denen,
Was von zarter Poesie ist mein.


أرَى العذالَ في الهيمان لاموا
وليس الصب يردعه الملامُ
فقلتُ دعوا الملامة إن غدرا
نصيحةُ مَن تملَّكُه الغرام
دعوا بعض الملام فليس يصغى
محب للعواذل مستهام
ففي قلبي زوافرٌ صاعداتٌ
جُذَاها والدموع لها انسجام
ذكرت محبتى عمرانَ دَهراً
يطيب لمن ألم بها اللِّمَام
وتسفر فيه عن منظوم عِقد
من الياقوتِ فَصَّلَه النظام
فما نَورُ الأقاحي يوم جفت
أعاليه وحاديه الغمام
وما عرف الكباء ولا الخُزامَى
ولا مسك يفوح ولا المدام
بأشهى أو بأحسنِ من ثنايا
مُقَبِّلِها إِذَا الرقباءُ ناموا
يذكرني ببنت ألبان بَانٌ
تغنى في ذوائبه الحمام
وكانت قبلُ واصلةً ولَمَّا
أتيحَ لعروة الوصل انفصام
أبنتَ ألبانِ إِنَّ عليك مني
على النؤى التحية والسلام
أتدَّكرين ليلةَ بات يُسقَى
مداما مِن عوارضك البشام
فجاذبتُ السواكَ وفيه ريق
كما في الدن أمسكه المُدام
كفاني اليومَ أَن تصل التحايا
إِلَى عمرانَ أو يصل السلام
سقى الله المُبَيدع حيث أمسى
لشمل الحى ساحتَه انتظام
وأسقى منزلا بالجُلَّه عافٍ
يُذَكِّرني بقاياه الوشام
أبنت البان إني كنت أهوَى
لقاك ودونه قد حال عام
ولكني عداني أن أتاني
فليس لحبل واصلك انصرام
وعيدٌ من حليلك حازذَمَّا
يفض به عن النقص الختام
أيوعدني أشمط ذو بنات
حقير الجاه ليس له مَقام
كسا خجل المعاصى وجنتيه
رداءً يَدلِهُّمُ به الظلام
فتظهر وجنتاه كل فعل
أسر به سريرته حرام
اجاحت ماله وكست سوادا
مُحَيَّاهُ كبَائره العظام
فيحيى الليلَ مَنكَرُهُ ويغدو
عَلَى دَيبَاجِغُرَّتِه القَتام
وما اتبع الشريعة في صلاةٍ
ولا صوم إذَا الأقوام صاموا
أضاع مكانه في اللهو حتى
تساقط فَوقَه منه الدِّعَام
فلم يك رافعا في الحى سمكا
لخيمته وقد رُفِعُ الخيامُ
وضيع حق زوجته فلاقت
ملماتٍ يُشُدُّ لها الحزام
تشاهد مِن مناكره أموراً
فَيُذكَى في جوانحها اضطرام
وقد ترك البنات بضنك عيش
ضعافا ما بهن له اهتمام
نَأ عنهن سَاكَنَ كُلَّ أرضٍ
تطيبُ بِها المشارب والطعام
فكيتاً للفويسق قد رماني
بشيء ليس فيه له احترام
رامني بالخيانة ليس يدري
بأني والشهود عَلَيَّ قاموا
عصامي المكارم كنتُ حَاوٍ
مكارم ما أحاط بها عِصَامُ
ولست ببائع مالا لغيرِى
فتهجوني الأكارم واللئام
أعز النفس أني إِن هَجَاني
بمنقصة يشيب لها الغلام
هجا قبلي أباه وكان أولى
وأجدر أن يكون له احترام
وألبس عمه جلباب ذم
علته منهُ منقصة وذام
وذم الصالحين فهم جميعا
له خُصَصا إذا وقع الخِصام
ويهجو الصالحين وهم سجود
لرب العرش أوجههم وِسَام
وَنجلَ فتى هجاه وكان شيخا
له في العلم لو تُرعَى الذمام
وَنَجل الحارِث القاضِي هجاه
وَبِالدِّين الحَنيفِ لَهُ اعتِصام
وَآل الماجد الخَلَفِ الطهارى
وقد كانوا على الدين استقاموا
رمى في الدين ناديَهم جميعا
وما رام الذي في الدين راموا
وَذَّمَّ أبَّاهَ عَالِمَ كُلِّ فَنٍّ
كريم النفس إِن ذكر الكرام
وذم الشيخ عبدَالله مَن عَن
مراتبه تقاصرتِ الأنام
وذم الشيخ أحمدَ وهو قطب
من أرباب الندى ملك همام
جواد يقتدِي بِعُلاهُ جَمٌّ
من العلماء وهو لهم إمام
ترى بين الوجوه عليه سِيمَا
صلاحٍ ليس يسترها اللثام
أتفخرُ يافويسقُ بعد وَجنَا
ذَلُولٍ حين جاذَبَها الزمام
دنوت لبيعها فدهاكَ منها
ومن عُقبَى مذمتها الحِمَام
وتفخر بعد جعلك موضحات
برأس أبيك تشكوها العظام
أتفخر بعد ما نتفت لحن من
أبيك وكسرت منه
وقد رباك في نعم ولكن
أتاك اليومَ في الكِبرِ انتقام
وسمَّاك السُّمَا وحباكَ مالا
كثيرا يوم أدركك الفطام
فاصبح روض ثروته هشيما
كأَنَّ الأرض ليس بها هشام
على الهادى وشيعته الطهارى
صلاة الله يتلوها السلام


Vy chcete mír, jenž z bodáků má vzrůsti
a černých jícnů kanonových ústí,
a učíte lid vraždit lidi!
Ne, tím se sváry neuklidí;
ty uklidí se jenom právy.
Víc nežli vaší loupežnickou cháskou
dnes člověk vybojuje sdílnou láskou.


Also dringt die scharpffe Pein
Nimmer in sein grosses Hertze,
Das von Wollust, Lieb' und Schertze
Gantz will frey und sicher seyn,
Will nicht von den Freuden wissen,
Die Gemüth' und Leib muß büssen.


Však vdova ty žíti nemůžeš,
nuž ulehni ve hrob ke mně,
a bůh nám dej sladce spočinout
a lehká nám budiž země.


Když se někdy jedná o to
v pokročilé společnosti,
v zologické zahradě-li
exemplářů zvěři dosti,
zčepýří se, rozumuje:
„Sbírky hojné nutno míti,
víc se musí zakoupiti,
má-li s pokrokem se jíti.“


Dal čižmy dobře načerniť
a kučmu vrazil k týlu
a k palaši si třapec dal
a šňůry na atilu.


Vorwärts empor! Und kann ich hoch mich richten,
Genossen meines Elends, euch allein
Soll all mein Fühlen, Wollen, Denken, Dichten,
Mein letztes Können froh verschüttet sein.
Was durch die Seele schwillt von freudelichten
Gebilden aus der Zukunft Blütenhain,
Was mild mein Wehe lindert, soll zu Liedern
Verklärten Trostes schluchzend sich befiedern.


Nun klingen die Glocken zum Erntefest,
Nun wollen wir tanzen zwischen dem Heu,
Wo unsere Schlegel dem Körnertanz
Laut schlugen den Takt:
Auf der Tenne.


百丈牵舟上瀑布
芙蓉乱落如烟雾
中流忽有石梁横
咫尺梅泷不可渡


Mein Gott, mein Gott! Schau meine Trübsal an!
Ich sehe um und um nichts als nur lauter wasser!
Ob Ost und Nord mit mir zu schiffe gehen,
Und gros dein werk, das täglich mir vorlauffet!
Doch stehe ich mit Ost und Nord in Noth,
Bis an den gürtel recht in hauptgefahr und wellen.
Ich weist nicht mehr vor meiner nässe rath,
Mit der mein Weis und Blau so häuffig wird gefeuchtet.
Di flutten steigen hoch! Mein Schif zeucht mehr und mehr!
Das es di höchste zeit in grösser eil zufahren.


Una luce seguì già la terz'alba
languida e altera del secondo sole,
che le bocche afferrava al re de i fiumi;
e seco venne qua con chiaro foco
per dolcemente ornar di nove stelle
l'aria, e di novi fior le rive e i poggi.


Selig, wer von ganzem Herzen
Alles, was ihn tief verletzet,
Alle Trauer, alle Schmerzen,
An dies heil'ge Opfer setzet.


疏牖延月光
照我白羽扇
风吹入君怀
所思不可见


Doch steht ein Turm dort über dem Gewühle,
Der andre Zeiten sah und beßre Brüder,
Das Kreuz treu halten seine Riesenglieder,
Wie auch der Menschlein Flut den Fels umspüle.


Wer darum nur die Morgenröthe grüßet,
Nur darum gern durch Saat und Hecken streicht,
Weil's ihn ergötzt, wenn durch sein Blei erreicht,
Ein Huhn die rothen Aeuglein schließet;
Wer darum nur zum reinen Himmel blicket,
Nur darum seufzt: Wo bleibt der Abendstern?
Weil er im Lerchengarne, ach! so gern!
Das Köpfchen voll Gesang zerdrücket;
Wer darum nur dem Lärm' der Stadt entfliehet,
Nur darum in dem Rohr' der Teiche ruht,
Weil er so gern den Hecht, betrieft mit Blut,
Am Widerhaken zappeln siehet:
Der biete nie mir seinen Arm zum Gange
Durch Flur und Wald, wo mir die Lerche singt,
Das Rebhuhn zirpt, der Hecht im Teiche springt;
Weg mit dem Mann'! Er macht mich bange.
Nimm du, o Freund, mich auf in deine Arme!
Mit dir ging' ich, ich wüßte nicht, wie weit?
Du freuest dich, wenn ein Geschöpf sich freut,
Und härmst dich mit bei seinem Harme.


Doch de Burmeister fung nu an tau reden:
›Durchlauchtigster! Du Sieger vieler Schlachten!
Dies is 'ne eklichte Geschicht'!
Nimm's nicht vor übel! Denn wir dachten,
Erhabenster, du wärst das nicht.
Geh nicht mit uns zu strenge ins Gericht!
Oh, Teterow, du mußt dich schämen!
Wir wollten festlich dich begrüßen
Mit Ehrenpforten und Kanonenschüssen –
Und müssen dir die Pfeif' abnehmen!
Die holde, die erhabne Pfeife,
Die, schön geschmückt mit rosenroter Schleife,
Zu deinen hohen Füßen liegt;
Die du in mancher wilden Schlacht
Dir zur Beruh'gung angemacht,
Mit der du immer hast gesiegt.
Durchlauchtigster, großmüt'ger Fürst!
Erbarme dich! Nicht wahr? Du wirst
Dem hies'gen Magistrat nicht zürnen.
Nicht wahr, o Held, du hast verzieh'n?
Sieh: rings um dich gesenkte Stirnen,
Mein teures Weib hier auf den Knie'n
In ihrer vollen Schönheit Reife;
Sie reicht dir zitternd deine Pfeife,
In Wehmut aufgelöset ganz.
Flicht dir in deinen Siegerkranz
Auch noch der Großmut edlen Ruhm,
Nimm dein erhabnes Eigentum,
Geh mit uns gnädig ins Gericht!
Es ist 'ne eklichte Geschicht'!
Doch Tet'rows Bürgerschaft, sie kennt,
Was die Gerechtigkeit verlangt:
Dort steht der Bösewicht von Delinquent,
Der deine Pfeife sich gelangt;
Dort steht der niederträcht'ge Mann!
Nimm gnädig ihn zum Opfer an,
Geh mit ihm schrecklich ins Gericht;
Er war von je ein Bösewicht!
O Held, nur keine Gnade nicht!
Du Siegesfürst! Wir alle kannten
Ihn lange schon als Frevelanten,
Als einen sauberen Patron.
Sieh! Sein Gewissen regt sich schon.
Sieh ihn vor Schreck dort in den Winkel taumeln,
Erhabenster! Der Kerl muß baumeln!
Auf, Tet'rows Bürger! Auf! Man greife
Ihn, den die Hölle ausgespie'n,
Man fass' den Bösewicht und schleife
Ihn her zu des Erhabnen Knie'n,
An dem er sich vergriffen hat.
Hierher! Zu der unschuld'gen Pfeife,
Der stummen Zeugin seiner Tat.‹


Wie herrlich glänzt im Morgenthau
Die grüne blumenreiche Au!
Wie ist von neuem belebt der Wald!
Wie's ringsum wiederum hallt und schallt!


Sein Haupt vom Dorn umwunden
Und doch Sein Blick voll Huld,
Sein reiner Leib voll Wunden –
Weh! das ist meine Schuld!


Obloha v nuancích šedivých hrála –
teď jak by pláč se na skle rozprostřel,
jasnými údery jak by se smála
věž vypjatá... a pod ní vztek a žel.


Le lusinghevol vie false e diverse
tremando fuggirò, che dentro sono
brutte e dannose, e di fuor vaghe e terse;


Höss! höss! Kapáltam s vérrel izzadtam napot
Napestig éhen: úgy szereztem e kevést.
Akkor te seregély, te babuk, a sűrű liget
Árnyékai alatt édesen hivalkodál.
S fogyasztod-e te is mustomat dongó darázs?
Nem elég, ha szabad a böngézés? Nem, mondanak:
Mi ég madarai mindenkor szabadok vagyunk.


Než usne, kolik jar – v nich nikdy sněhů –
jí otvírá však oči do nezračna,
kdy vzpomínek jde chvat, proud květných břehů!


V hloubi však jsi kořenů svých se zachvěl,
na tvé větve havranů když slet’ zástup
mrtvol spousty větřících v dálce větrem
od Bílé Hory.


Nestane přítel šedý, dumavý,
a tíží let už ne jak druhdy přímý.
– – Hrob ten mi sílá dávné pozdravy,
z nich trocha jara vane do mé zimy.
Po celém Kosmu létlo jeho dílo.
Do výše nebes zalétalo až.
Tak málo místa teď mu postačilo.
Vavřinec Vořech spí zde, básník náš – –


Ja! Eben deßwegen!


Ne hodovníci, vyvrženci světa...
Nic pro ně nekvete, jim po všem veta,
nic pro ně nebylo, nic pro ně není,
ač na světě, – přec z něho vyhostěni!


A jeden mladý bratr s bledou tváří
čte chvějícím se hlasem u pulpitu,
nad městem božím Kristus ve soucitu
jak plakal kdys. Dí dávní kronikáři,


A smutný český lán ve černou hmotu srůstá
s tím nebem, z něhož hvězd zářivé slzy pryští
nad těmi prosbami, co štkají česká ústa
v tu noc, v níž bez ozvěny v moři mlh se tříští.


Na ňadrech tvých ty chvíle jsou mé žití,
z nich pouze slunce v pusté dny mé stéká,
na chvíle ty má lačná duše čeká,
tvých očí ždajíc rosnou vláhu píti.


Die bunte Kuh, gelockt mit Gras,
Kam her vom Anger trabend;
Und als das Mägdlein melkend saß,
Da bot ich guten Abend,
Und sah durchs Busentuch hinein.
Dalderi daldera, das Mägdelein
Soll mein Herzliebchen sein!


还得原来恁地明
无边真趣自生生
何须著力相防检
水自流兮云自行


Wer nachbleibt, wünscht dem lieben Freund
Im stillen Grabe Ruh, und weint.


ASHAM'D BE HE WHO WITH MALIGNANT EYE
SO READS MY PURPOSE: and be he accurs'd
Whoe'er in after-times shall so pervert
This sacred institution. To the world
I here consign it, to the good and great
Of every age and clime, and them alone.


灯花鹊喜两无凭
那更清宵梦不成
月上楼头天似洗
愁人别是一般情


Smutné žalmy větrů sbor
u mrtvoly zpívá,
jako u nás pokraj hor
po vesnicích bývá.


Poco guadagno, e perdita uscir molta
de la battaglia può, che per far sète:
quando abbiate a Ruggier l'aquila tolta,
poca mercé d'un gran travaglio avrete;
ma se Fortuna le spalle vi volta
(che non però nel crin presa tenete),
causate un danno, ch'a pensarvi solo
mi sento il petto già sparrar di duolo.


Zřím stvoření, mhu zadrh’ povel Ducha?
Snad v pevný glob se zhustí hvězdná tucha
a duše sestoupí v tvar jasných těl.


Ob diesen herrlichen Ideen,
Die mir hiebey in meiner Seel' entstehen,
Und die ich selbst nicht fassen kann,
Tritt mich ein Seelen-Schwindel an.
Der Geist, samt aller Kraft, wird gleichsam hier verschlungen,
Mein Dencken mit wird ümgeschwungen.


Люблю тебя, как сабли лоск,
Когда, приосенясь фуражкой,
С виноточивою баклажкой
Идешь в бивачный мой киоск!
Когда, летая по рядам,
Горишь, как свечка, в дыме бранном;
Когда в б…е окаянном
Ты лупишь сводню по щекаКиплю, любуюсь на тебя,
Глядя на прыть твою младую:
Так старый хрыч, цыган Илья,
Глядит на пляску удалую,
Под лад плечами шевелО рыцарь! идол усачей!
Гордись пороками своими!
Чаруй с гусарами лихими
И очаровывай б…й!


Über die Zypressenwipfel wandert der Mond.
Die Blätter des Ölbaums glänzen von seinem Lichte:
Sanftes Silber.


„Stůj mezi žitím, smrtí na rozhrání
a nikdy netěš plně život tvůj –
neb tebe, Čechu, tvořím k umírání,“
tak pronesl nám osud ortel svůj!


Však třeba chtěl, již každý z nás
nad sebou ztratil vládu
a následuje dějů proud
k vítězství – aneb k spádu.


Kommt her zur Außerwehlten Zahl/
Ihr werdet eingeladen all/
Der Freud mit zugenießen:
Heut ist die zeit/ diß nehmt in acht/
Geht ein eh man die thür zumacht/
Sonst wird man euch außschließen.


Aquela clara madrugada que
viu lágrimas correrem no teu rosto
e alegre se fez triste como se
chovesse de repente em pleno Agost
Ela só viu meus dedos nos teus dedos
meu nome no teu nom E demorados
viu nossos olhos juntos nos segredos
que em silêncio dissemos separado
A clara madrugada em que part
Só ela viu teu rosto olhando a estrada
por onde um automóvel se afastav
E viu que a pátria estava toda em t
E ouviu dizer-me adeus: essa palavra
que fez tão triste a clara madrugad


Тихо, мягко, над Украйной
Обаятельною тайной
Ночь июльская лежит —
Небо так ушло глубоко,
Звезды светят так высоко,
И Донец во тьме блестиСладкий час успокоенья!
Звон, литии, псалмопенья
Святогорские молчат —
Под обительской стеною,
Озаренные луною,
Богомольцы мирно спяИ громадою отвесной,
В белизне своей чудесной,
Над Донцом утес стоит,
К небу крест свой возвышая…
И, как стража вековая,
Богомольцев сторожиГоворят, в его утробе,
Затворившись, как во гробе,
Чудный инок обитал,
Много лет в искусе строгом
Сколько слез он перед Богом,
Сколько веры расточал!Оттого ночной порою
Силой и поднесь живою
Над Донцом утес стоит —
И молитв его святыней,
Благодатной и доныне,
Спящий мир животвори


Eine Hütte wollt' ich baun,
So daß über ihre Schwelle
Flösse aller Wein der Quelle,
Ringsum baut' ich einen Zaun.


Když v smutek dny mne svádějí,
dál v prsou chovám naději,
že lepší den mi přijde zpět;
když v hrudi své však štěstí nosím,
tu o smír prosím,
řka: Vím – dnes naposled!


Jamais, au bercement des chants et des caresses,
Baigné d'ardents parfums, d'amour et de langueur,
Djihan-Guîr n'a senti de plus riches ivresses
Telles qu'un flot de pourpre inonder tout son cœur.


Wann, o wann ist auch mir erlaubt,
Daß ich zu dir mich füge?
Daß ich in süße Ruh' mein Haupt
Auf deinem Busen wiege?
O Priesterhand, wann führest du
Mich meiner Herzgeliebten zu?


Wenn all die Schar von Monden, Wochen, Tagen,
Stund', Augenblick', Minuten und Sekunde,
Die mir durch dich verschmachteten als Wunde,
Die mir durch dich verjammerten als Klagen:


In der Jugend frühster Pracht
Tritt sie einher – Donnerwetter!
Nur von Eitelkeit erfüllt,
Das Herz noch leer – Donnerwetter!


Beeren, die ihr Finger drückte,
Honig, der der Wab' entfloß,
Kräuter, die vom Beet' sie pflückte,
Milch, die sie in Schalen goß:
Ha! bei solchem Göttermahle
Säßen wir, wie froh, wie stolz!
Wär' auch Löffel, Kelch und Schale
Nur aus weißem Buchenholz.


Ich bin so traurig in dem Sinne,
Der sonst so still und freundlich war,
So voll von Gottes süßer Minne,
Von Gottes Licht so hell und klar;
Bei Menschen fühl' ich mich verlassen,
Und einsam faßt mich schlimme Not,
Ich kann mich selber nicht mehr fassen
Und wünsche oft: O wärst du tot!


Um dia quebrarei todas as pontesQue ligam o meu ser, vivo e total,À agitação do mundo do irreal,E calma subirei até às fonteIrei até às fontes onde moraA plenitude, o límpido esplendorQue me foi prometido em cada hora,E na face incompleta do amo Irei beber a luz e o amanhecer,Irei beber a voz dessa promessaQue às vezes como um voo me atravessa,E nela cumprirei todo o meu ser


يا لَيلَةً فُزْتُ إذْ ظَفرتُ بها
لأنْتِ صَفْوُ الحَياةِ لو دُمْتِ
هزَمتُ فيك الهمومَ فانْهَزَمَتْ
بكرّ شُقْرِ الكؤوس والكُمْتِ
وكادَ لَيلي يكون من قِصَرٍ
غَيرَ زَمَانٍ مجدّد الوقتِ


Mir träumt', ich komm ans Himmelstor
Und finde dich, die Süße!
Du saßest bei dem Quell davor
Und wuschest dir die Füße.


Es giebt Seelen, doch wen'ge, die, reiner als andre, vom Urquell
Sich, vom unendlichen Grund alles Lebend'gen, gelöst.
Jedes Räthsel der Welt es scheint in ihnen gefunden,
Jeglicher Widerstreit hold und entzückend versöhnt.
Nimmer trübt sich in ihnen die übernatürliche Klarheit,
Und doch sind sie wohl nie sich ihrer Allmacht bewußt.


Weinend naht' ich, und sank sprachlos an deine Brust,
Lächelnd küßtest du mich, aber nur bitterer
Floß die Wehmuth, und netzte
Deine Wange, Geliebteste!


Es schlummert König Knut der Greis,
Sein Atem fiebernd geht:
Zu seinen Häupten lilienweiß
Seine junge Königin steht.
Den Heilkelch hält die rechte Hand,
Sie hält ihn abwärts schwank:
Es fallen auf des Estrichs Sand
Die Tropfen von dem Trank.
Die Linke preßt, so dicht sie kann,
Die braunen Augen beid'. –
Sie weint: – ist's um den alten Mann? –
Ist's um ein eigen Leid?
Der Greis erwacht – er blickt sie an: –
Sie sieht es nicht vor Weh:
Er denkt: noch nie hat wohlgetan,
Wer Rosen barg in Schnee. –
Da hebt sich Lärm in Hof und Flur,
Sein Feldherr stürzt daher,
Das Haupt verbunden, mühsam nur
Hält aufrecht ihn der Speer:
»Stirb, Norwegs König, stirb vor Weh, –
Der Tod ist dir Gewinn, –
Wir sind besiegt zu Land und See!« –
Und rasselnd stürzt er hin.
Und Tostig folgt, sein Bruderssohn, –
Blut zeichnet seinen Pfad: –
»Weh', Oheim, dir, und Norwegs Kron': –
Denn Erich Blutaxt naht.
Dein Heer zerstreut wie Laub vom Sturm
Die Schiffe sind verbrannt,
Schon pocht an deinen Königsturm
Wie Donner seine Hand.
Durch Schwert und Schild und Brünne schlug
Sein Beil mir bis ins Mark,
Für Menschen bin ich Mann's genug, –
Den macht die Hölle stark.«
»So muß ich,« rief der alte Mann,
»Den Wiking selbst bestehn,
Auf, legt mir Helm und Harnisch an
Und stützet mich im Gehn.«
Er spricht's und richtet sich empor,
Und sinkt in Ohnmacht hin: –
Da schreitet langsam zu dem Tor
Die junge Königin.
Jarl Tostig ruft: »Wie? hemmst wohl du
Des Unholds Siegeslauf?«
»Ich will's versuchen!« – sprach in Ruh'
Die Königin darauf. – –


Koně staví knížeti a praví:
„Mocný kníže, dej ti Pán Bůh zdraví!


满眼珠玉光
高才极雄骋
对之不敢言
稚子来弄影


إِنَّ الفَقيرَ وَإِن نَمَت
هُ مَكارِمٌ وَفَضائِلُ
لا يُستَعانُ بِهِ وَلا
يُعبا بِما هُوَ قائِلُ
لَو كانَ سَحبانَ البَلا
غَةِ أَنكَرَتهُ وائِلُ
أَو كانَ قَسّاً في الفَصا
حَةِ قيلَ هَذا باقِلُ


Unserm Meister, geh! verpfände
Dich, o Büchlein, traulich-froh;
Hier am Anfang, hier am Ende,
Östlich, westlich, A und Ω.


Da warf ich mich weinend nieder,
Wünscht' im Unmuth todt zu seyn:
Todt sind alle Lerchenlieder,
Abgestorben Sonnenschein. –


(Fausto, com os olhos fechados, encolhido na cadeira, treme como que dum grande fri)


Sem ke mně pěkně do chládku,
povíme sobě pohádku,
jak rytíř Chroust, jenž tenkrát žil,
po slavných činech zadychtil,
jak nespokojen se vším všudy
se do daleka vydal ztad
v zlé útrapy a mnohé trudy
království nových dobývat.


朦胧犹记管弦声
噤㾕馀寒酒半醒
春暮日高帘半卷
落花和雨满中庭


Мой друг, когда бы был ты бог,
Ты б глупости такой сказать не мо


Mas nada es para mí la cruda guerra
que en vano suspirar en soportado,
si la calculo ¡oh Dios! con la que falta


– Essere, o mio fedele, a te conviene
mio precursor, ma sii pronto e sagace.
Vattene al campo, e fa' ch'alcun ti mene
e t'introduca ove Tancredi giace,
a cui dirai che donna a lui ne viene
che gli apporta salute e chiede pace:
pace, poscia ch'Amor guerra mi move,
ond'ei salute, io refrigerio trove;


Hier wo Er aus dem Getümmel der tollen
Plumpen Bewundrer sich hergestohlen,
Hier seinen reinen Athem dem Vater,
Seufzend über die Thorheit und Mühe
Menschlicher Grillen, zurükgeschikt hat;


Můj život vstříc jde tmě a navždy oči žhavé
ji němě vssávají – mou sudbu neznámou!
Mráz žalu jde v mou krev. Ach, komu vlasy plavé
tvář smavou zahalí, kdo vezme krásu mou?


Ty nejsi zlým; co’s vykonal,
soud věčný velel mít,
ty’s mečem, kterým Husův hnis
Bůh kázal vvhubit.


十牛一马两相安
食力还思稼穑难
祇应只角生来异
也得君王一笑看


Gegrüßt sei, Mutter, die, erkorn,
Des Vaters ewgen Sohn geborn!
Bitt, daß er uns auch woll beschern,
Daß wir den auch in uns gebärn.


Einsame Klagen sinds, weiß keine von der andern,
Wenn sie zusammen auch im wilden Chore wandern.


V slabinách bolí mě askeze,
rty po Tvých polibcích žízní,
a přes všecky sladké vzpomínky
ta touha nejvíce trýzní,


Doch alsobald ersieht man, was geschehn,
und spricht einstimmig: Diese Magd muß gehn.


Du aller Sterne Schöpfer, Licht,
Das aus des Himmels Tiefen bricht
Und gehst der Ewigkeiten Lauf
In ewig neuer Klarheit auf!


يا سَلمَ ذاتَ الوُضَّحِ العِذابِ
وَرَبَّةَ المِعصَمِ ذي الخِضابِ
وَالكَفَلِ الرَجراجِ في الحِقابِ
وَالفاحِمِ الأَسوَدِ كَالغُرابِ
بِحَقِّ تِلكَ القُبَلِ الطِيابِ
بَعدَ التَجَنّي مِنكِ وَالعِتابِ
إِلّا كَشَفتِ اليَومَ عَنّي ما بي
جاءَ مَشيبي وَمَضى شَبابي
وَزالَ عَنّي أَهوَجُ التَصابي
فَلَم أَجُز عَن مَنهَجِ الصَوابِ


Svůj lehký kročej dostala od laní
a zvonky v hrdlo pták a úběl skráni
dal bílé skály les a něhu kvítek na ni;


Dva věky líbají se na Tvé skráni;
lesk doby mroucí a svit doby příští.
V nich srdce Tvé jest skvoucí démant ryzý.


Перед гробницею святой 1
Стою с поникшею главой…
Все спит кругом; одни лампады
Во мраке храма золотят
Столпов гранитные громады
И их знамен нависший ряПод ними спит сей властелин,
Сей идол северных дружин,
Маститый страж страны державной,
Смиритель всех ее врагов,
Сей остальной из стаи славной
Екатерининских орлоВ твоем гробу восторг живет!
Он русский глас нам издает;
Он нам твердит о той године,
Когда народной веры глас
Воззвал к святой твоей седине:
«Иди, спасай!» Ты встал — и спас…
Внемли ж и днесь наш верный глас,
Встань и спасай царя и нас,
О старец грозный! На мгновенье
Явись у двери гробовой,
Явись, вдохни восторг и рвенье
Полкам, оставленным тобой!
Явись и дланию своей
Нам укажи в толпе вождей,
Кто твой наследник, твой избранный!
Но храм — в молчанье погружен,
И тих твоей могилы бранной
Невозмутимый, вечный сон…


رمتْ وَلم ترم غيرَ العلم والعملِ
يدُ الزمانِ رماها اللهُ بالشللِ
محتْ بودقِ الرزايا والفجائع مِنْ
صحفِ الكمالِ سوادَ القلبِ والمقل
لله أيّ مصاب جلَّ إِذْ قصدتْ
فتى إباءِ وَفضلاً نادر المثل
وَأي خطبٍ دهانا يومَ مصرعِهِ
فحسبنا اللهُ في ذا الحادثِ الجلل
يا مَنْ قصدتُ عليه في الإِخا أَملي
أَصبحتُ بعدك في الدنيا بلا أَمل
فكيف حالك من بعدي فإِنيَ قَدْ
أصبحتُ عما سوى ذكراك في شغل
واهاً لغضِّ شبابٍ بات منعفرا
تحت الترابِ وقدٌّ منك معتدل
فاذهبْ حميداً حباك اللهُ مغفرةً
منه وَعظَّمَ أجرَ العلمِ والعمل


效颦常锁远山愁
蹙损东风翠黛羞
笑贴鬓钿双玉燕
一天秋思上眉头


老去东篱感兴长
菊花还袭道袍香
独吟佳色秋风里
始信芙蓉不耐霜


Kit a pénzvágy vásárra hajtott,
Vevén az embert, mint a barmot:
Önkényt arany-jármamba búván:
Jártam rajtok nagy vétkek útán.


Wohlthun und Wohl empfangen, lehrt
Ein allgemeiner Bund.
Im Kerker ist die Spinn' uns wert,
Auf öder Flur ein Hund,
Ein Hühnchen, das gerufen kam,
Und Brot aus unsern Händen nahm.


Uno acuto coltello uno omo occide
e alcuna volta il sana,
e a udir par cosa strana,
pure in putrida piaga ognor si prova;
se 'l stral d'Amore occide e anco risana,
dal morto non divide
l'anima che confide
in lui, tanto aver fede in sé gli giova,
anzi pur lo rinova
quanto era l'alma trista,
e più lo alieta in vista
quando in sul men sperar segue l'aïta.
O glorïosa vita,
che per fidel servire onore acquista!
O dopo gran fortuna dolce porto,
che renda sano un che si stimi morto!


Vmb den Wetzstein ist mirs nicht,
Es ist mir nur umb euch.
Gönnt mir euer Angesicht,
Sonst gilt mir alles gleich:
Mein Creutz, mein Blut,
Seyd ihr mir gut,
So hab ich warlich viel,
Der arme Stein
Mag immer seyn
Und bleiben, wo er wil.


Vzpomíná si na pochmurné ráno
k útěku vše bylo přichystáno,
v olšinách stál ukryt chladným stínem
zapřažený vozík pode mlýnem.
S Prokopem se rozloučili již,
domlouval mu ještě zasmušile:
„Bratře, chraň to rodné hnízdo milé,
vetřelce ať lačné nevpustíš!
Budou pod základy všude hlodat,
braň se, braň se, abys nepodleh!
Ó, kéž mohu jednou po letech
ruku svou ti ku pomoci podat!“
Prokop klidně děl: „Mne nezastraší
neurvou ni hrudky z půdy naší!“


水晶帘捲午风凉
薝卜花开树树香
独有总成偏好客
拟倾江海入壶觞


Mein Augen stehn verdrossen,
Im Hui sind sie geschlossen,
Wo bleibt denn Leib und Seel?
Nimm sie zu deinen Gnaden,
Sei gut für allem Schaden,
Du Aug und Wächter Israel.


Damals ward der Fluch gesprochen,
Und ihn hörte Berg und Kluft:
»Daß dir sei dein Stolz gebrochen,
Zittre künftig jeder Luft!
Andre Bäume zittern
Nur in Ungewittern,
Zitternd soll das Herz dir pochen,
Wenn im Wald ein Vogel ruft.


旧时邻舍已生疏
此日归来得尽娱
田父隔村谈款曲
旋刍新酒摘园蔬


Harfa má a vůle dobrodružná,
Zpěvu dar a vzdy radostný vzhled,
Bodrá mysl krasavicem služná,
K tomu široširý svět:
To je všecko, čím mne vypravili
Osudové na pouť divokou;
To je všecko, čím mne podělili
Pod oblohou vysokou.


Cada hombre es una semilla ente
que aprende a proyectarse sí mismo
y se torna en familia
y sociedad-Estado..
Y cada familia es una flor de semillas

que se educan a convivir;
para volverse realidad moral en mañanas de sus hijos
con otros.
Una sociedad es el grupo o un concurso de mentes
que se rigen por valores edificados desde sus conciencias
en una sabiduría social de vida, acorde a sus ideas-credos

e intereses.
Un estado es un producto
del ejercicio político —entre ideólogos y poderosos—
para estabilizar el ámbito estatal y promover
la justicia y el equilibrio de intereses

entre los muchos grupos.
En esto descansa la complejidad de crear un Estado.
Crear un estado es algo histórico; se da con sus grandes hombres.
Crear un estado es tan difícil

como superar todos nuestros sectarismos;
¡como alcanzar el concepto de identidad nacional como Estado!
¡Porque el nacionalismo,
la libertad de mercados sin capitalismo

son los problemas mundiales a vencer!;
¡para dar un sentido global a nuestra evolución histórica!
Todos los Estados requerimos adoptar una sola identidad
y alcanzar así un estado de conciencia compartida como identidad.

Esto
como misión histórica
y para liberarnos al fin de todas las ideologías....


Pange língua — pois canto no caminho
as coisas e as pessoas do caminho
do país dos Mourões a teu país, Apolo,
e teu país é meu caminho — e meu caminho
é minha residência
— pois
sobre meus pés caminho
e ao longo
de minha sombra —
e minha sombra
responde ao sol e à lua
seu mapa essencial:
não viajo de mim —
nesta fronteira
Ich bin der Markgraf
e o margrave marca
sua fronteira
e sua
fronteira é sua sombra
e habito minha sombra e sou
cartógrafo de seu mapa sob a planta
dos pés limito minha nação
pois natural
de praça e rua de monte e val
a pura sombra
dá deferência — deferimento
ao mero corpo:
ali sou eu onde o luar
defira à noite minha memória
pela raiz de minha sombra onde
o resíduo de meus dias


Děl Brandan klidně: „Hůře nebude,
než soudil Bůh!“ A ďábel mlčky šel.


Wär' es nicht selber fromm: Ist jener fromm-seyn/ Wind.


Il vivo fonte di Parnaso e quelle
frondi, che furn'ad Appollo più care,
m'ha fatto lungo tempo Amor cercare
driet'alla guida delle vaghe stelle,


Das Bächlein lärmt, ein spielend Kind am Pfad;
Mit Lasten zieht der mächt'ge Strom indessen
Unhörbar fast, geräuschlos und gemessen,
Schweigsam dahin, ein Mann der Pflicht und That.


Son fier palais, ses blanches tours
Sont des ruines et des tombes,
Et les aigles et les vautours
Ont déchiqueté ses colombes.


Nem adott az élet
Nyugodalmat, békét,
Feldúlta lelkemnek
Végső menedékét;
Nincs már egy reményem,
Szivemből már régen
Eltüntek az álmok...
Megfogott, megölt egy
Ismeretlen átok!


Jene Menschen sind toll, so sagt ihr von heftigen Sprechern,
Die wir in Frankreich laut hören auf Straßen und Markt.
Mir auch scheinen sie toll; doch redet ein Toller in Freiheit
Weise Sprüche, wenn ach! Weisheit im Sklaven verstummt.


莼鲈一别信音疏
食指令人尽信书
不是分甘慰愁思
临渊空羡计无如


空如玉乳甘难饫
不似香醪冽易醺
却爱烧春能爽口
一杯已觉暖氤氲


كيف اجترأت على جدار شذا
زمن الشتاء بمرسلٍ جعد
وحصدت شعرك  وهو زرع يدي
يا طالما شهقت على زندي
نجداً ضممت ، ولا صبا نجد
سقفي  وبستاني  ومدفأتي
وفراشي المجدول من ورد
***
وأذره  يا ضيعة الجهد
أنا كم عقدت عليه أشرطتي
وفرشته ليلاً على كبدي
حتى إذا اندفعت غدائره
عصف المقص به  فمزقه
بلهاء  شاحبة الجبين  ترى
حل الشتاء بكل زاويةٍ
عاشت حراج اللوز من بعدي
***
وكحلته بمكاحل السهد
حتى إذا اندفعت غدائره
عصف المقص به  فمزقه
***
بلهاء  شاحبة الجبين  ترى
حل الشتاء بكل زاويةٍ
فالثلج عند مفاتق النهد
عاشت حراج اللوز من بعدي
***
إن السوالف مجدها مجدي
وكحلته بمكاحل السهد
حتى إذا اندفعت غدائره
نهراً من الكافور ، والرند
عصف المقص به  فمزقه
وتكسرت قارورة الشهد
***
بلهاء  شاحبة الجبين  ترى
أطفأت ثأرك منه  فاعتدي
حل الشتاء بكل زاويةٍ
فالثلج عند مفاتق النهد
لا تكشفي العنق الغلام  فلا
عاشت حراج اللوز من بعدي
***
لا تقربيني  أنت ميتةٌ
إن السوالف مجدها مجدي


Wust du dat man begripen blot,
du büst doch süs klok nog –
treckst du den Jung tüm Kater grot,
kratzt he di ut din Og.


Wol mir Glückseligem, der ich den Göttern sitze
selbselbsten in dem Schoß'! Ich find an mir vollbracht
all', alle Süßigkeit, so werden kan erdacht,
und biete nun auf Lust den Göttern selbst die Spitze.


Jehovah, wundergott! Gib selbst mir Wunderworte,
Das ich dein Wunder mög aussprechen wunderlich!
O sprich selbst aus, was heut mir auszusprechen!
Di Stund beginnt zum fünffmahlsibnem Jahre:
Si schlüsset zu, was si recht schlüsset auf.
Dein Wunder endt, das di figuren endet:
Das di figuren ernst der Ewikeit beginnt.
Dein schlus geht an, der vor dem fall beschlossen!
Er macht den schlus vor ides Element.
Di zeiten sind dahin, di mir di zeiten brachen.


Leč, dívko, řekni, – zda i my tak sebe znali?
Či hledala se u nás duše s duší? – –
My pro tu harmonii byli hluši,
a pro tu lásku velkou – my jsme byli malí...
A přece jsem tě kochal! – Rozuměj mé řeči:
Tys milkou byla mojí duše spící,
a sen můj v tobě našel krasavici;
teď ale před obrazem tvým jen stín můj klečí.
Až probudím se jednou, ret můj bude němý
a studený – – Pak zapomeň, že chvílí,
kdy marně ideál jsem hledal na té zemi,
se k tobě kroky moje přiblížily.


Ich sah mir die Blüthenbäume an,
Dran alle Knospen gesprungen,
Sie waren gleich Bräuten angethan,
Von Schleier und Myrth' umschlungen.


Amados en Jesús oyentes míos
(¡qué cara tiene todos de animales!)
Los judíos son seres infernales
(cómo que son muy ricos los judíos )


Jak často nad svou skloněn prací,
kdy v stínech hasnul slunný den,
jsem ptal se v tiché resignaci:
Nač obsah? Já zřím formu jen!
Mé zvlnilo se bolem ňadro,
já zachytit směl pouze rys;
tvar slupka jest a všecko jádro,
my tvar jsme, jádro, Bože, ty’s! –
Ach, jak jsem býval šťastný kdys!


So ist er ideell entschädigt
Für das, was er entbehren muß,
Und was er eigentlich benötigt,
Und was ihm mangelt zum Genuß.


Holder Schäfer, zürne nicht,
Wenn du mich entfernt gefunden.
Wem das Schicksal wiederspricht,
Dem ist Hand und Fuß gebunden.
Dieses riß mich zwar von dir,
Aber dich nicht aus dem Herzen,
Doch vergiß es, weil es hier
Uns vergnügt läßt wieder scherzen.


خذيني إلى ضفتيك المحاصرتين
أخاصرك ثم نرقص
كي تمطر الأرض أسلحة
والحدائق نفتحها للمصابين بالعشق
هاتي  خذيني  هو الحب هذا السؤال
كما اللغم يصعقنا كل يوم جميل
وفي دهشة الخوف أجلس  أستنطق الوقت
لا وقت للكلمات المعارة من جدول الصمت
لا وقت للكلمات
لكني خذوا قدمي سوف تمشي على كل لغم
وتنسف كل الخرائط لكن خذوني
حو لني العشق شيئا من النار
شيئا من الماء
هل تسأل النار عن مائي الأول
أم يسأل البرق عن معطف الخوف
ندخل كالماء في الأرض أو نتداخل
نستوطن القبلة الخائفة
عادة نلتقي في الحروب المستهامة
بالنوم
أو في نهاياتها العاصفة
إذا حولتك السجون انتقالا من اللون
قل هذه حربنا الخاطفة
ليس في الحب نصف
جنوني عصف وأنت اجتياح
وهذا الوطن
حو لوه إلى عسل خاثر بالجريمة والحب رمز
سأعرف كيف أحاصر صوت ك عشقا
أ حوله أغنيات لأطفالنا المقبلين
فمن حمرة البحر يأتي مناخ الشجر
ومن خضرة الأرض تطلع رائحة الرعب فينا
لنخلع خوفا ونصنع للعالم الخوف منا
تعالي هنا سيد العشق أسطورة للعذاب
تعالي سيعرفك العاشقون المعارون للنار
يعرفك الناهضون من النوم
يعرفك التائهون


Künn a sárgára pörkölt nyári kertben
a nap tűzzáporától összeverten
haldoklanak a sápadt rózsafák.


Würde doch von Niklas Mutter,
Durch den alten Teufelstext
Und ein Stücklein Hexenbutter,
Dir ein Traum von mir gehext!
Schmunzelnd in dem Schlafe, drücke,
Fest mein Bild mit einem Schmaz!
Morgens trabst bey meiner Krücke
Du einher, und bist mein Schatz!


»Lass' die Thränen und deine Schmerzen ausgieß' in der Liebe mitleidigen Schooß,
Die Liebe allein knüpft deine Seele aus den Banden der Sünde los.


云车十亩覆星衣
添脑华池体自肥
一息绵绵天地小
已忘天地早忘机


身材局促似蜘蛛
且喜牙长六足铺
羽翼不长肩盖尽
等闲觅得夜明珠


Die Seele flog darvon, ihr kam kein Säbel zu.
Nun siehst du um dich her die Serafinen schweben,
schaust auf diß große Nichts, um welches wir so streben,
lachst deine Mörder aus und jauchzest in der Ruh.


Ein Kreuz auf hohem Felsen blickt nieder in das Land
Und zeigt den Ort, wo bebend einst Habsburgs Sprosse stand.
Noch lebt die edle Kunde und jubelt himmelwärts
Aus manchen Sängers Munde, durch aller Tyroler Herz!


„Kincs van elég, vagy lesz mindenkor a hadban,
Hanem ily szerződés ára-megadhatlan:
Omló birodalmat jobb védeni néppel,
Hogysem erőfogytig hadakozni éppel.


WHY should I deprive my Neighbour
Of his Goods against his Will?
Hands were made for honest Labour,
Not to plunder or to steal.


Now prowls abroad the ghastly fiend,
Fell Suicide, whom Frenzy bore;
His brows with writhing serpents twin'd;
His mantle steep'd in human gore!
The livid flames around his eye-balls play,
Stern Horror stalks before, and Death pursues his way!


Dcera pak, líc nebylo jí vidět
zahalenou šátkem, šla s ní v pláči,
že až lidem líto; oni křičí:
„Hlavu spletl jí, měl by se stydět!
Tak s ní jedná, když jí poklid zničí!“
A jim sklenář za to: „Utrhači!
Jděte po svém!“ Ale k tomu slovu
povyk z venku ozýval se znovu,
zástup odrostků naň hvízdá, volá,
on však neslyší, neb opřel hlavu,
oči z důlků vynikly mu zpola,
a tak zůstal k divu, k smíchu davu.


Jehovah bringt herbei nun seine grosse stund!
Jehovah hilfft mir selbst, stösst alle Welt zugrund!
Jehovah schaut im ernst auf dises Falschgeschlecht!
Gibt ihm und Satan gleich sein hochverdintes Recht!
Hilfft seinem Knechtchen gantz durch solches Hauptgefecht.


Nun schencket frisch ein!
Ich bringe zur Tafel die bräunlichen Trauben/
die alle Betrübte der Trübsal berauben;
sie stärcken den Magen/
und schwächen die Taschen/
sie füllen den Kragen
und leeren die Flaschen.
Nun schencket frisch ein
den Reinischen Wein!
Was solte dem Menschen das flüchtige Leben/
wann selben nicht Früchte von Reben gegeben?
Die Gaben behagen/
gepresset in Kälter/
sie wenden das Klagen
und machen nicht älter.
Nun schencket frisch ein
den Moseler-Wein!