Vor meinen Blicken schwebten holde Bilder,
Im lichten Glanz der Jugendfantasie,
Da träumt ich mir des Schicksals Härte milder,
Und jeder Misston wurde Harmonie.


Ist nicht diß der liebe Tag,
den ich so zu wündschen pflag?


梦入天台迹未芜
双峰楼阁接天孤
凭君一滴清溪水
为写丹霞万丈图


Der dritte Reisende, Signor Sacchiere,
Der reichste Kaufherr von Amalfi war.
Es trugen seine Schiffe sieben Meere,
Ihm bot Arabien Gold und Perlen dar,
Und jetzt lacht ihm Gewinn zugleich und Ehre:
Sein König, sonst ein Feind der Bürger zwar,
Bat ihn um hunderttausend Goldzechinen –
Als Pfand dafür soll halb Sizilien dienen.


Wie nun? Gefällt
Die kleine Welt
Um Ellrich her,
So gut von fern,
Als nah, dem Herrn
Stabs-Sekretär?
Noch zwanzig Länder
Mag er besehn,
Und nirgend fänd' er
Die Welt so schön.
Allein verschwend' er
Sein Lob nur nicht;
Selbst ein Gedicht
Voll Rühmens, wäre
So lieb mir nicht,
Als jene Zähre,
Die vom Gesicht'
Ihm auf der Spitze
Des Berges rann,
Wo ich, vom Sitze
Auf Timian,
Mein Paradies
Ihm schweigend wieß.
Dein Auge sah
Sich brennend um;
Wie sprühten da
Nicht seine Funken
Um mich herum!
Du saßest trunken,
Und starr und stumm,
In dich versunken,
Hier einen Park,
Wie der von Vater
Adam, zu schaun;
Denn sind nicht traun!
Vauxhall und Prater
Dagegen Quark?
Seit der Minute
Wird sicherlich
Von meinem Blute
Der letzte Tropfen,
O Freund, für dich
Im Herzen klopfen.
Denn ist es schon
Ein schlimmes Zeichen,
Wenn Harfenton
Uns nicht erweichen,
Der Talismann
In deiner Kehle,
O Philomele!
Nicht fesseln kann:
So ist der Mann
Wohl ohne Zweifel
Ein halber Teufel,
Der gähnen kann,
Wenn er den Park
Mit Eins erblickt,
Der bis aufs Mark
Uns beid' entzückt.
Doch, sey der Mann
Kein Bösewicht,
Mag, wenn er spricht,
Sich selbst daran
Die Wißgier laben:
Mit allen Gaben,
Mag ich ihn nicht
Zum Freunde haben!
Denn wär' er gleich
Auch an Verstand
Noch Eins so reich,
Als jene Sieben
In Griechenland,
So mag ihn lieben,
Wer im Gewühl'
Der Autorschaft,
Sich um Gefühl
Und Lebenskraft
Herum geschrieben.
Was fing' ich an
Mit einem Mann',
Der keine Ohren
Am Kopfe hat,
Wenn vor den Thoren
Der düstern Stadt,
Die Nachtigall
Im Busche singt,
Der Wasserfall
Nach ihren Tönen
In Wirbeln springt,
Und süßes Sehnen
Ins Herz der Schönen
Allmächtig dringt?
Und wozu kann
Ein Mann wohl taugen,
Der grade dann
Nur keine Augen
Im Kopfe hat,
Wenn ich auf Höhen
Ihn führe, satt
Sich hier zu sehen?
Was fing' ich an
Mit einem Mann',
Der keine Nase
Für Veilchen hat?
Der Lagerstatt
Im weichen Grase
Zu sehr entwöhnt,
Sich rückt und dehnt,
Und sich nach Hause
Aufs Sopha sehnt?
Zu einem Schmause,
Den die Natur
Auftischet nur
Für unser Einen,
Lad' ich so keinen.
Doch, wer, wie du,
Noch Aug' und Ohren
Nicht hat verloren,
Der komm' herzu!
Der soll dann schmecken
Die Süßigkeit,
Die keinen Gecken
Das Herz erfreut,
Auch keinen Weisen,
Die gleich den Schnecken
Nach Weisheit reisen,
Gelehrsamkeit
Zwar nach Vermögen
Der Welt anpreisen,
Doch ach! dagegen
Zufriedenheit
Kalt von sich weisen.
Hat darum dir
Im Tannenhain'
Mein junger Wein
So süß geschmeckt,
Weil Wißbegier
Dich frühe weckt,
Und sich vor dir
Kein Herz versteckt?
Und sind denn wohl
Des Harzes Beeren
In deinem Munde
Schon aus dem Grunde
So Honigvoll,
Weil du die Lehren
Der Salze kennst,
Und manche Stunde
Der Kräuterkunde
Auf Fluren gönnst?
O Freund, fürwahr!
Du hätt'st das Jahr,
Worin mein Wein
Am Niederrhein'
Gekeltert war,
Gewiß errathen,
Wenn dir kein Feld
Mit Büsch' und Saaten
Sich dargestellt.
Hannovers Beeren,
Mein Trauter, wären
Gerade wohl
So Honigsüß,
Als unsre Beeren,
Wenn ich dich ließ'
Ein Körbchen voll
Im Paradies'
Von Ellrich, leeren.
Längst wär' ich schon
Von Haus und Hof
Und Amt entflohn;
Doch, wenn's am Stoff'
Zu Thränen mir
Im Herbst' nicht fehlte,
Im Winter schier
Der größte Mangel
Mich Armen quälte,
Der dann, bald hier
Bald da, den Angel
Nach Freundschaft, ach!
Umsonst warf aus:
Ging ich zum Bach'
Der Wies' hinaus,
Und kam im Schimmer
Des Mondes, immer
Vergnügt nach Haus.
O! vollends nun
Mit einem Freund'
Am Bache ruhn,
Der dankbar weint,
Daß Gott auf Erden
Solch Paradies
Uns Menschen ließ
Zur Freude werden:
Die Lieb' allein
Nur ausgenommen,
Kann nichts so frommen!
Und Lieb' und Wein
Verrauchen bald;
Doch wenn ich alt
Wie Nestor werde,
Die Sympathie
Mit Gottes Erde,
Wird darum nie
In mir erkalten,
Und die Natur
Mir neu erhalten.
Gewinn denn nur
Das große Loos
Der Lotterie!
Dann flieh, dann flieh,
Und ruh' im Schooß'
Der Freundschaft aus,
Und, wo du, Freund,
Entzückt geweint,
Da bau' ein Haus!
Ist das gebaut,
So führe du
Uns deine Braut
Als Freundin zu;
Dein Hochzeitschmaus
Weiht dann das Haus
Mit Becherklange,
Mit Rundgesange,
Mit Küssen ein;
Das ganze Leben
Soll eine lange
Hochzeit nur seyn! –
Glück! kannst du geben?


— "Filha! não posso agasalhar-te em vida;
rosa pendida que te vais finar!
quem te arrancara dessas mãos ferozes
dos meus algozes que te vão matar!


Bil marně křídly, nemohl se vznést –
a již ho chytla chtivě něčí pěst.
Byl zavřen v skřínku zlatý motýl ten...
Tak viděl jsem jej – chudák nemoh’ ven.


Mein Freund du, gebrochenes Auge nun,
Gebrochener Blick wie der des erschossenen Hasen
Oder verächtlichen, kalten Verräters –
Zwölf Jahre gemeinsam sprang uns der Zeitwind entgegen,
Schweigsam teilten wir Bücher und Brot,
Teilten im Schulhaus die Bänke,
Des Lebenshindranges rauschende Not,
Einigen Sinnes Erkennung und Lehre,
Freund, dein Auge ist tot.


A venku v korunách dech větrný jak sténá,
stín bílý v okně vstal. Mně v duši napadla
květina zlomená, Julie usoužená.


Pendens cum latronibus, als ein galgen-schwengel, his de nebulonibus ward einer ein engel.


¿De dónde alegre vienes
tan suelta y tan festiva,
los valles alegrando,
veloz mariposilla?
¿Por qué en sus lindas flores
no paras, y tranquila
de su púrpura gozas,
sus aromas espiras?
Mírote yo, ¡mi pecho
sabe con cuánta envidia!,
de una en otra saltando
más presta que la vista.
Mírote que en mil vuelos
las rondas y acaricias:
llegas, las tocas, pasas,
huyes, vuelves, las libas.
De tus alas entonces
la delicada y rica
librea se despliega
y al sol opuesta brilla.
Tus plumas se dilatan,
tu cuello ufano se hincha,
tus cuernos y penacho
se tienden y se rizan.
¡Qué visos y colores!,
¡qué púrpura tan fina!,
¡qué nácar, azul y oro
te adornan y matizan!
El sol, cuyos cambiantes
te esmaltan y te animan,
contigo se complace
y alegre en ti se mira.
Los céfiros te halagan,
las rosas a porfía
sus tiernas hojas abren
y amantes te convidan.
Tú empero bulliciosa,
tan libre como esquiva,
sus ámbares desdeñas,
su seno desestimas.
Con todas te complaces;
y suelta y atrevida
feliz de todas gozas,
ninguna te cautiva.
Ya un lirio hermoso besas;
ya inquieta solicitas
la rosa y de ella sales
tras un jazmín perdida.
El fresco alhelí meces,
a la azucena quitas
el oro puro y corres
tras una clavellina.
Vas luego al arroyuelo;
y en sus plácidas linfas,
posada sobre un ramo,
te complaces y admiras.
Mas el viento te burla
y el ramillo retira,
o salpicas tus alas
si hacia el agua lo inclina.
Y al punto en presto vuelo
te tiendes divertida
lo largo de los valles
que abril de flores pinta.
Ahora el ala abates,
ahora en torno giras,
ahora entre las hojas
te pierdes fugitiva.
¡Felice mariposa!,
tú bebes de la risa
del alba, y cada instante
placeres mil varías.
Tú adornas el verano.
Tú traes a las floridas
vegas con tu inconstancia
el gozo y las delicias.
Mas, ¡ay!, mil veces fueran
mayores aún mis dichas,
si fuese a ti en mudarse
mi Doris parecida.


Das wie mit Odhins Wunderwaffen
In raschen Schlägen, schlachtbewährt,
Uns ruhmvoll hat das Reich geschaffen, –
Wir preisen's hoch: das deutsche Schwert,


Bhagavat, bhagavat ! Essence des essences,
Source de la beauté, fleuve des renaissances !
Lumière qui fait vivre et mourir à la fois !
Ils te virent, seigneur, et restèrent sans voix.
Comme l'herbe courbée au souffle de la plaine
Leur tête s'abaissa sous ta mystique haleine,
Et leur cœur bondissant, dans leur sein dilaté,
Comme un lion captif chercha la liberté.
L'air vital, attiré par la chaleur divine,
D'un insensible effort monta dans la poitrine,
Et sous le crâne épais, à l'esprit réuni,
Se fraya le chemin qui mène à l'infini.
Ainsi que le soleil ami des hautes cimes,
Tu souris, bhagavat, à ces âmes sublimes.
Toi-même, ô dieu puissant, dispensateur des biens,
Dénouas de l'esprit les suprêmes liens ;
Et dans ton sein sans borne, océan de lumière,
Ils s'unirent tous trois à l'essence première,
Le principe et la fin, erreur et vérité,
Abîme de néant et de réalité
Qu'enveloppe à jamais de sa flamme féconde
L'invisible mâyâ, créatrice du monde ;
Espoir et souvenir, le rêve et la raison :
L'unique, l'éternelle et sainte illusion.


漂泊那知在异乡
故园秋菊几番黄
酒酣索笔还题画
珍重相期晚节香


All was ich verloren, begraben,
All was ich allein, um zu haben
In der heißen Wüste gesucht,
Das soll mich im Geiste nun laben,
In unverbotener Frucht.


Haciendo de mi alma señor a mi albedrío,
sin aguardar la calma del monstruo soberano,
mi instinto aventurero me lanzó al océano,
timonel y remero de mi débil navío


Ach! ihm mangelt leider die spannende Kraft und die Schnelle,
Die einst des G*** herrliche Saiten belebt.


Rozhrnul houšť, šel deset kroků as
a co jsem viděl: trochu ostružin
a kapradí, jež bujně vzrůstalo
a mech; a hoch tam hříbek nalezl.
A mně v té chvíli bylo smutno tak,
že oči se mi náhle zalily
a hlavu plnou divných myšlének
já od hocha jsem zvolna odcházel.
V strž pode mnou stráň druhá vrhala
hluboký stín, dál stejně klepal mlýn
a cestou hoch si pískal vesele...
Já nevím proč, však ještě večer ten
jsem na hřbitov šel, a tam zamyslil
se nad bědnými lidí osudy
a nad tou láskou, která větší je
než láska k životu, strach před smrtí...


Niemals oͤffne meine Bruſt
Sich der Lockung falſcher Luſt!
Meine Freuden muͤſſen rein,
So wie deine Saiten ſeyn,
Und mein ganzes Leben nie
Ohne ſuͤße Harmonie.


„Přistup sem, ty vyvolenče Boží,
bych ti velmoc v lidu odevzdal;
mnou se Páně duch teď v tobě zmnoží,
abys národ šťastně vésti znal.“


女儿三五漾春风
蠲忿忘忧人袖中
谁唱青溪小姑曲
搴芳未过合欢丛


Homály borult az erdőre,
A csend susog ki belőle.
Denevér száll, szól a kuvik,
Lassan a hold előbuvik.


Tu hned v mysli otázky mi znikly,
Jeli přelud to či skutečnost?
A pak pro jakou as nevděčnost
Trest ten nesou, pro vlast, pro jazykli?


Amado dueño mío:
escucha un rato mis cansadas quejas,
pues del viento las fío
que breve las conduzca a tus orejas,
si no se desvanece el triste acento
como mi esperanza en el viento.
Óyeme con los ojos,
ya que están tan distantes los oídos
y de ausentes enojos
en ecos de mi pluma mis gemidos;
y ya que a ti no llega mi voz ruda,
óyeme sordo, pues me quejo muda.
Si del campo te agradas,
goza de sus frescuras venturosas,
sin que aquestas cansadas
lágrimas te detengan enfadosas;
que en él verás, si atento te entretienes,
ejemplo de mis males y mis bienes,
Si el arroyo parlero
ves galán de las flores en el prado,
que amante y lisonjero
a cuantas mira íntima su cuidado,
en su corriente mi dolor te avisa
que a costa de mi llanto tienes risa.
Si ves que triste llora
su esperanza marchita en ramo verde
tórtola gemidora,
en él y en ella mi dolor te acuerde
que imitan con verdor y con lamento
él a mi esperanza y ella mi tormento.
Si la flor delicada,
si la peña, que altiva no consiente
del tiempo ser hollada,
ambas me imitaban, aunque variamente,
ya con fragilidad, ya con dulzura,
mi dicha aquélla, y ésta mi firmeza.
Si ves el ciervo herido
que baja por el monte acelerado,
buscando, dolorido,
alivio al mal en un arroyo helado,
y sediento al cristal se precipita,
no en el alivio, en el dolor me imita.
Si la liebre encogida
huye medrosa de los galgos fieros,
y por salvar la vida
no deja estampa de los pies ligeros,
tal mi esperanza en dudas y recelos
se ve acusada de villanos celos.
Si ves el cielo claro,
tal es la sencillez del alma mía;
y si, de luz avaro,
de tinieblas emboza el claro día,
es con su oscuridad y su clemencia
imagen de mi vida en esta ausencia.
Así que, Fabio amado,
saber puedes mis males sin costarte
la noticia cuidado,
pues puedes de los campos informarte,
y pues yo a todo mi dolor ajusto,
saber mi pena sin dejar tu gusto.
Mas ¿cuándo (¡ay, gloria mía!)
mereceré gozar tu luz serena?
¿Cuándo llegará el día
que pongas dulce fin a tanta pena?
¿Cuándo veré tus ojos, dulce encanto,
y de los míos quitarás el llanto?
¿Cuándo tu voz sonora
herirá mis oídos, delicada,
y el alma que te adora,
de inundación de gozos anegada,
a recibirte con amante prisa
saldrá a los ojos desatada en risa?
¿Cuándo tu luz hermosa
revestirá de glorias mis sentidos?
¿Y cuándo yo dichosa
mis suspiros daré por bien perdidos,
teniendo en poco el precio de mi llanto?
¡Que tanto ha de penar quien goza tanto!
¿Cuándo de tu apacible
rostro alegre veré el semblante afable
y aquel bien indecible,
a toda humana pluma inexplicable?
Que mal se ceñirá a lo definido
lo que no cabe en todo lo sentido.
Ven, pues, mi prenda amada,
que ya fallece mi cansada vida
de esta ausencia pesada;
ven, pues, que mientras tarda tu venida,
aunque me cueste su verdor enojos,
regaré mi esperanza con mis ojos.


Laß all den Spuk beim Hahnenruf ersterben,
Getrosten Muts: Gevögel nur der Nacht
Wird elend an dem neuen Licht verderben,


Na cestě záhadné
což ještě někam přijdu?
Kdož jdete mimo mne,
nerušte mého klidu!


Chlapci z proutí
sobě kroutí
zvučné píšťalky
a dívčinky
do březinky
jdou na fialky.


Sie sann im Schmerz auf lohnende Gedichte
Für ihren Liebling, der zu Stralenhöh'n
Empor sich schwang und neuer Welten Dreh'n,
Erschaut, verklärt vom ew'gen Sonnenlichte.


Io, come quel che non avea ben salde
l'antiche cicatrice,
di tal sùbita forza, incauto!, oppresso,
non ben pensando ancor quanto è gran lalde
svegliere alle radice
quel che è difficil poi tagliare appresso,
non pote' far che a sì suave messo
non inclinassi l'uno e l'altro orecchio;
ché 'l rio costume vecchio
tôr non mi può dal core in tempo breve.
E benché avessi ancor quasi presenti
l'ira, li sdegni e' tristi pentimenti,
fu più il disio su tal bilancia grieve:
né altro fe' che far soglia colui
che ha i primi moti in potestà d'altrui.


Sie, Opferkuchen bei sich habend,
Trippt durch den Hayn,
Schneeweiß gekleidt, den andern Abend
Im Mondenschein.


Stařena v balvan utvrdla v hrůze. –
Z Třebíče stranou silnice šedé
k balvanu vede
malé půl hodinky chůze.


La sin Estrellas Noche del Deslumbramiento: las Cosas perdidas en todo-transparencia; hora de los Rumores sólo aviso de las cosas.
Su estática o figura: el Mundo un Botón Reventicio.
Tensión.
Su dinámica: Mínima, no advertida.
Su moción: un «lento» como procesional, sin dirección, columpio.
Su acento: murmullo de vibraciones interiores, no sonido de traslaciones.
Su sentido: un Presente no fluente. Vibración sin Traslación, No Rumbo, No Perfil, No Andar.
De la noche estrellada no nació metafísica; en la Siesta duerme lo individual; nace el panteísmo.
La Siesta Evidencial envuelve. Borrados en su deslumbre los perfiles, hácesenos nocturna la hora;
los cuerpos vivientes, en el embebimiento de Luz transparentan, invisibles de luz. Sólo los pies de cerco y los muros pisan sombra.
Nocturnalidad de la Siesta.
Al pie de cada muro, todo a lo largo, al pie de cada arbusto, de cada cerco, pincela un trazo o deja caer una gran gota de tinta china la luz estrujada en su tensión, vertiendo de su ser la sombra
más espesa, en la verticación abrumante del Todo.
Sombras más fuertes que no tiene la noche, noche más unida porque no la desunen estrellas, gotea pies negros a los cercos y muros y sobre cada agujero o lista de tinta de la luz estremece un
pequeño enjambre de resplandor.
Noche mejor para la intelección, porque no turba con las pavuras que habitan la noche, se despliega por todas las Cosas, sin perfiles pintados que embebió la Siesta.
La Siesta, una sola, que no se disminuye con el adorno menor de las estrellas.
La Siesta Oída, mientras ojos grandes de ciego son los nuestros, en su rumor.
Tensión de plenitud verticante envuelve; como de un botón reventicio es el rumor de la Siesta Oída.
El Todo de la Siesta bambolea, cimbra en la vasta embebición de tensa luz.
Las Cosas recogen sus Perfiles hasta un mero ser, adivinado.
Duermen los Perfiles. Estáse una frescura levemente móvil en el cabecear las copas de árboles su compás lento. Sigue cayendo con todo-igual verterse. Aquel que por el camino que la
Siesta hace blanco aléjase moviendo ante sí las manos como se camina en la noche, pero para apartar las tinieblas del deslumbramiento, cree vivir individual y proponerse un fin de camino,
pero privado de Perfiles, sin Figura, en las contraluces interiores a la mucha luz es visto sin Figura, transparente, y sólo es fuerte, en su debilidad, la sombra entre sus pies, más vista que
él en el continuo del descenso incesado del aplomo del Día. La Siesta, dormir del perfil, dormir de lo individual, es el hecho mayor de las Cosas, el mayor dato de la inteligibilidad. Nos
dice: «Ahora sé tú el deslumbrado que ve». En otra hora lo real y la inteligencia se son extraños.
Entre los planos de contraluz del Día violento, borrado en transparencia por la luz, hecho hombrecillo, adivinado, el hombre allá se hormiguea en la mancha fuerte, entre sus pies, de su cuerpo.
La luz se ensecreta en la reverberación, seca los Perfiles, agua los cuerpos de los seres; la sombra ancha, libre, lava y empalidece; la sombra fija, de lo enhiesto y vertical, ennegrece al pie de los cercos,
de los muros. Y todo esto vale por cómo a las psiques toma, por qué les propone: la Intelección.
Es el momento de la Sombra Corta, breves sombras negrísimas recogidas a los pies, que no alcanzan de una a otra cosa, que no se alzan por los muros; las cosas aminoradas por transparencias; las
sombras al pie más fuertes. La luz opera una embebición de separaciones y hace del Todo un Continuo. Constante oído rumor unido, quietud y visión una hacen del Todo un ¡ah!,
el elevarse de un ¡ah!
Elevación en luz de las cosas y sombras tintas al pie,caídas, sin tenderse ni alzarse en tanto todo lo que parte de lo terrenal, perfumes, rumores, en un Ascenso. ¿Por
qué cortas las sombras, por qué tanto más negras como cortas, por qué, Siesta, son así tus sombras? Tu luz es la Intelección, ¿pero estas manchas espesas calzando
todo pie? ¿Por qué la Intelección está siempre defendiéndose y atacada de las sombras; por qué de la Intelección hay un prevalecer pero no un continuo?
¿No hay Continuo de Intelección? ¿No hay un Continuo de Pasión?
Abrumación aceptada; sólo la visión de Luz y el oír lozanos. Los árboles o el trigal (Paifois comme un
soupir de leurs ámes brúlantes) se tienen dueños; el hombre es un menos tenerse que ellos; los árboles le dicen: «Qué claro es todo; qué claro es ser».
El todo decir de la Siesta: Presente no fluente, Moción sin Traslación; lo Ser, el Todo hace un Mundo sin Marcha, que es y que no va; el Ser se da una sola vez; Vibración,
Oscilación sin Repetición Idéntica o Casualidad hacen al Tiempo un solo Hoy.
Fantasmas de la Siesta Evidencial.
Exaltación de la Vigilia de la Presentación-Natura que hace dentro a los Ojos sombras de reverberación;
fantasmas de palidecimientos de la fulgencia verticante; fantasma de pie, cabeceando, oscilando, aunque enhiestos.
Siesta al Oído de las crepitaciones, de las bocanadas de la Tensión, de rumores que saltan exhalados, corridas cortas de un aleteo de zozobra del ave en
su sueño, calofríos, hundimientos, distendimientos, ahogos en pesadillas, incorporaciones de yacentes dormidos.
La sin Estrellas Noche por Deslumbramiento.
Discusión con los noes totales del Silencio.
La sin Estrellas Noche de la Reverberación Siestal.
Más rumbos otorgan las estrellas; la Luz-Sollos niega todos. Total negación nos opone la Noche sin Estrellas a la
perfilación, dirección e identidad de lo real. Lo sin Rumbo tiene la verdad; todo Rumbo y Perfil son un error.
Para mí la Siesta es el Llamado al Camino de la Evidencialidad Mística, y está en el ángulo de Oscuridad y Deslumbramiento, lo oscuro por reverberación, la claridad del
darse del Ser por supresión de la Figura y Rumbo que se nos antoja imposible.
El mundo en Siesta no marcha; a la Noche las estrellas le ponen direcciones múltiples. Por ello la Inteligencia prospera en la Siesta y no en la Noche.
(Pero esto ha de ser dado en versión, es decir, en metáfora, no en definición. Quien tenga la metáfora de la Siesta, la dé. Yo se la pediré al gallo insomne de la Noche de la Siesta.
Hay que hacerle arte al místico, a la Pasión, pero no a lo Real, a la pasión de vivir).


Das Schreien wird schwächer, dann hat es ein End',
Die Kathe ist abgebrannt.
In der Heide züngelt es, zischelt und brennt,
Doch nur bis zum Grabenrand.
Im Osten zeigt sich ein purpurner Streif,
Auf Aehren und Blumen und Gras fällt der Reif.
Und ruhig im alten Bogen
Kommt die Sonne heraufgezogen.


悬知雨意未渠已
一夜檐声到枕间
晓上高楼望云气
蛰龙千丈起西山


A jiní měli rozstavené klece
i posady, v nich živé zásoby, –
to ku obětem pro židovské žrece
tam prodávali bílé holuby.


La solitude est encor de mon goût ;
Je crois toujours à l'Auteur de mon être :
Mes beaux enfans me l'ont tant fait connaître !
Je monte à lui, je le cherche partout ;
Mais de chansons, plus une, oh ! plus du tout !


Thränen, die um mich geweint,
Abschiedsschwüre lieber Kinder,
Seid ihr auch nicht ernst gemeint,
Ihr erschüttert mich nicht minder;
Denn für das, was ich vergangen,
Rächt sich meine Phantasie,
Und ein Glück, das ich empfangen,
Das vergess' ich nie.


Nur Hekatomben werden angenommen
Auf dem Altar des Ruhms, auf dem der Liebe –
– O liebe! – ist ein Scherflein auch willkommen


Rief's und tief den Speer vergrub ich
In des Scheichs goldbrünn'ge Brust,
Laut den Siegesschrei erhub ich
Und wir schlugen sie mit Lust:


Jsem statečná, jsem krásná a ztepilá jak proutek,
a hrdá ovšem jsem,
pokrotlou slečinku a její strach a smutek
již nemá nosit zem!


Und will noch Einer wagen,
Den heil'gen Wein zu schmähn,
Der soll in Wasserfluthen
Erbärmlich untergehn!
Stoßt an und singt, ihr Brüder:
Der Wein und frohe Lieder!


Die Musen fangen an zu singen,
Und ihre Stimmen, die da neunmal klingen,
Erhaben wie ein Wasserfall,
Vom Helikon, Parnaß, Olymp und Himmel nieder,
Sie hallen in uns Menschen wieder.


Tři období má život... Z rodných vod
loď v moře jede, mizí jako bod
a kam jen pohlédneš, je slunný den,
přístavy hostinné, úsměvy žen,
a města v slunci leží před tebou
a chrámy s nádherou a velebou.


« Messieurs, ce n’est pas pour elle,
Dit Planche, que je me bats,
J’ai ma raison pour cela ;
Je ne sais pas trop laquelle ;
Si je me bats c’est pour moi,
Je ne sais pas trop pourquoi. » !


adabı beşerin gereğidir


Or è finito il terzo panierino:
i' non so più che frutte mi vi dare;
per queste ho cerco dimolto cammino.


Da kommen sie von verschiedenen Seiten,
Nord, Ost, Süd, West und anderen Weiten,
Und klagen diesen und jenen an,
Er habe nicht ihren Willen getan!
Und was sie dann nicht gelten lassen,
Das sollen die übrigen gleichfalls hassen.
Warum ich aber mich Alter betrübe?
Daß man nicht liebt – was ich liebe.


Un roulier, tenant sa chandelle
Le réveille avec ses sabots


Ó jak jsme tulili se k sobě lidé
v té pospolité úzkosti a bídě!
Čím byla různosť náboženství, řeči,
čím chudoba, čím bohatství v té chvíli,
kdy rozbouřené moře hučí, skučí, ječí,
řve, hřmí a bouří, pláče, lká a kvílí?


Fulgura el sol en el zenit; su lumbre
Las plantas y los árboles desmaya,
Contra las negras rocas de la playa
Sus ondas quiebra perezoso el mar.
Reina del aire, la gaviota errante
Va por la azul inmensidad cruzando,
Mientras yo, triste, vago suspirando
Muy lejos de la patria y del hogar.
Busca en vano la mente fatigada
Los bosques de sabinos seculares,
Las ceibas, los naranjos, los palmares
Que ayer alegre y satisfecho vi.
Y humedecen las lágrimas mis ojos;
Se llena el alma juvenil de duelo,
Porque este cielo azul no es aquel cielo,
Porque nada de América hay aquí.
Recuerdo alborozado aquellas tardes,
De la Natura y del Amor tesoro,
Cuando el sol que se oculta en mar de oro
Baña del cielo el nacarado tul.
Y los volcanes cuya eterna nieve
Mares esconde de candente lava,
Y el pico de cristal del Orizaba
Que altivo rasga el infinito azul.
Los mangles, atalayas de la costa,
Con sus penachos altos y severos,
Los erguidos, sonantes cocoteros
Que fruto y sombra al caminante dan.
Aquellas flores de perpetuo aroma,
Aquellos tan alegres horizontes,
La frente audaz de los soberbios montes,
Donde estrella su furia el huracán.
¿Dónde está la caléndula de nieve,
Rojos jacintos y purpúreas rosas,
Que buscan las doradas mariposas,
Y besa revolando el pica-flor?
¿Dó está la blanca garza voladora,
Que los juncales en el lago agita?
¿Dó está el zenzontle, que dormido imita
De las vírgenes selvas el rumor?
La brisa de mi patria, cual la brisa
Que los cedros del Líbano atraviesa,
Caliente y perfumada, mueve y besa
Las hojas del florido cafetal.
Sobre eternas campiñas de esmeralda
Brilla en el cielo azul la blanca luna,
Que refleja el cristal de la laguna
En la serena noche tropical.
Allá bajo los toldos del follaje
Que Otoño esmalta con doradas pomas,
Bulliciosa bandada de palomas
Se arrullan tristes al morir el sol.
La alondra habita los risueños valles,
Y cual flores con alma, en los jardines
Agitan los parleros colorines
Sus alas, que envidiara el arrebol.
¡Oh vergel de mis sueños! tierra hermosa
Que guardas mis recuerdos y mis lares,
Queda con Dios tras los revueltos mares:
Yo lejos vengo a suspirar por ti.
Buscando tus estrellas y tus flores,
Suspira el alma con profundo duelo,
Porque este cielo azul no es aquel cielo,
Porque nada de América hay aquí.
Dos aves, hijas de la misma selva,
Que abandonan la rama en que han nacido,
Si llegan a encontrarse, hablan del nido
Que fue su casto y primitivo hogar.
A ti, de los jardines de mi patria
Flor que tesoros sin igual encierra,
Consagro los recuerdos de la tierra
Que allá quedó tras la extensión del mar.
Llevas la luz del trópico en los ojos,
Y la voz de sus brisas en tu acento,
Su clima en tu ardoroso pensamiento,
Su grandeza en tu propio corazón.
¡Feliz si el nombre de la patria hermosa
Tus más bellas palabras acompaña!
El nombre de la patria en tierra extraña
Es un poema, un himno, una oración.


Ó, nech mě na svých ňadrech zpočinouti,
má družko z dětství ztraceného ráje,
hřích pěnou smej a pak mi ustel v proutí
svých mladých vrb, než v jiné prchneš kraje!
Kde otvíráš své plné rámě dvojí,
tam na prsa mě stiskni vášní divou,
že až se ono rozhárání spojí,
juž nezřím slunce loučiti se s nivou,
mě život rve a smrt mě odkopává,
teď na mém čele je a v nitru láva;
chci ochladit ji ve vln jarém zjevu,
chci s vámi, reci, duši pro úlevu
a ránu srdce bědně rozjízlenou,
blah vámi posvěcenou vymyt pěnou;
ó sečkejte; když žití budu zbaven,
i běs mých ňader v pekle znikne znaven!
Hle, hle už zase zuby na mne štěří!...
„Zhyň, pse, zde máš.“ A v prsa pěstí deří,
a dravčím skokem do řeky se vrhá...
Proud rozlícený do středu ho trhá,
však tam, kde kolem sítin stranou bočí,
a pěnu s pískem na mělčinu vrhá,
ven tlačí jej a v matné plvá oči,
a vlna vlně na pomoc se nese,
a na břeh vratmo, ven jej vrže řeka.
Živ, odmítnut, jak osyka se třese,
než ve přízraku jiném znova těká...


Oh quit thy wonted Scorn, relentless Fair!
E're, lingring long, I perish through Despair.
Had Rosalind been Mistress of my Mind,
Tho' not so fair, she would have been more kind.
O think, unwitting Maid, while yet is Time,
How flying Years impair our youthful Prime!
Thy Virgin Bloom will not for ever stay;
And Flow'rs, tho' left ungath'red, will decay.
The Flow'rs anew returning Seasons bring;
But Beauty faded has no second Spring.


¡O libertad!


Ach, zur selben Stunde wurde
Sie vollbracht, die dunkle Untat,
Und der arglos junge Held
Wurde von Don Pedros Schergen


Christ sprach: O Seel sey wolgemuth/
Mein Lieb das Creutz dir geben thut/
Das Creutz bringt dir all Ehr vnd Gut:
Mein Creutz das ist ein thewres pfand
Wem ich das geb/ ist mir bekant.


Son los muertos


A v Nemesi, že pomstí muka kletá,
té třikrát zbité, třikrát křižované –
tak otřásali svědomím jste světa
a v hrob pak kladli hlavy ustarané.


Znalť y hezky rečnovati,
Řečník mu je přezděno,
Přirozenost zpytovati,
Bylo dítě chváleno.


Così Rinaldo va parlando, e 'ntorno
intanto gira il guardo desioso,
ed ognor più vede il paese adorno
di ricche ville e vago e dilettoso;
ma non trova ventura in quel contorno
ov'ei col fatigar prenda riposo,
ed ove mostrar possa il suo valore
e la virtù del generoso core.


垆香烧罢欲黄昏
风雨潇潇懒闭门
听得疏钟林后发
上方道士正朝元


E tutto a un tempo Balisarda stringe,
la buona spada, e me' lo scudo imbraccia:
ma l'Africano in mezzo il destrier spinge,
e Marfisa con lui presta si caccia;
e l'uno questo, e l'altro quel respinge,
e priegano amendui che non si faccia.
Rodomonte si duol che rotto il patto
due volte ha Mandricardo, che fu fatto.


Most beteg a testem. A földi
vágyak messze nagyon...
Mint ropogó csontok a máglyán,
heverek forró ágyamon.


„Však jsem polétala po pšenici v poli,
Leč mě nepohoda svedla do zlé zmoly.


Krok svého koně Pepin zarazil,
zrak stíně rukou, nepohnutě stál
a šeptal si: „Div krásy takové
vždy tušil jsem ve snách o Bertě své,
zjev takový as kryje závoj ten,
jejž nikdy pozvednouti rukám mým.
ach, přáno není!“ Vláha stoupala
mu do očí, byl dojat hluboce.


Acabe ya el lamento grande mío,
con quien inundo, Betis, tu corriente;
que mi dolor acerbo no consiente
perpetuo estado a tanto desvarío.


Wann um mich alles finster wird,
Als säß' ich in der dunklen Hölle,
Wann's in mir bangt und zagt und irrt,
Als wenn die Sündflut um mich schwölle,
Wann diese tiefste Seelennot
Fast will am ew'gen Heil verzagen,
Wo dämmert dann das Morgenrot,
Der Sonne Zukunft anzusagen?


E um cedro o escarneceu: "Tu não sabes, perverso,
que foi de um galho meu que fizeram teu berço?"


Y esos somos amor por el desierto
Y esos somos amor por la pradera
Y esos somos amor bajo las cordilleras
Y esos somos amor sobre los mares
Y esos somos amor encerrados en el encanto
Y esos somos amor en la hermosura del tiempo
Y esos somos amor
Cuando nos acercamos a los Océanos
Amor, amor al amanecer del último día
Portadores de lo eterno
De aquello que nos hace invisibles
Amor, amor entonces
Los amantes al amanecer con todo el sol en la cara
De los que se aman y padecen sin cama y sin cielo
De los que se aman y se aman a alcohol y a tabaco
De los que se aman cruzando el Océano Pacífico
Como una estrella
Cruzándolo como amantes oscuros y hermosos
Amor, amor de amantes que se aman
Y se aman como desaparecidos.


çöpe sor, hep onun içindir dalgalaben kendim


Oj! sultánko, děvče mladé,
Uskok rychlý, Uskok smělý,
přinese ti perly drahé,
jen když ňadro utetelí.


O selig, selig, Den zu küssen,
Der aller Liebe Urquell ist!
O schrecklich, schrecklich, Ihn zu missen,
Der alle Wonnen in sich schließt! –


Doch als ich heut nach langen Tagen,
dich still geliebte wiedersah –
wir hattens gar zu schwer getragen –
war Kuss und Kindheit wieder da!


I' veggio nella mente mia inserte
l'efige del mio ben, sì come equale
già mai la vedessi; e pur le mortale
membra sue belle in terra son coperte.


五仙胜迹坡山岑
第一楼高冠古今
记得扁舟湖口过
噌吰枕畔有鲸音


Und dein' Kirch auf die welt gebracht:
Mit aller ehr ins Vaters reich,


Kol špičky rozlehl se křik,
nestvůrné jakés zajásání,
a, ďas ví odkud, v okamžik
se chumelí tam četa vraní


– Především nikde ani slůvka,
tvé čestné slovo. Správu všeho
ty povedeš; dnes ještě v bance
provedem všechny formality
a mlčet, mlčet – mám své plány –


Ich Sünder solte einst den Frevel büssen,
Den, wider Deinen Wink und das Gewissen,
Der ersten Eltern Ungehorsam übte,
Und Dich betrübte.


O senhor deus é espectador desse homem Encheu-lhe o regaço de dias e soprou-lhe nos olhos o tempo suave das árvores Deu-lhe e tirou-lhe uma por uma cada uma das quatro estações A primavera veio e ele árvore singular à beira do tempo plantada vestiu-se de palavras E foi a folha verde que deus passou pela terra desolada e ressequida Quando as palavras o deixaram de cobrir ficaram-lhe dois dos olhos por onde o senhor olha finitamente a sua obra Até que as chuvas lhe molharam os olhos e deles saíram rios que foram desaguar ao grande mar do princípioRuy Belo | "Obra Poética de Ruy Belo" - Vo 1, pá 19 | Editorial Presença Ld, 1984


Verso Africa Agramante alzò le vele
de' legni male armati, e vòti quasi;
d'uomini vòti, e pieni di querele,
perch'in Francia i tre quarti eran rimasi.
Chi chiama il re superbo, chi crudele,
chi stolto; e come avviene in simil casi,
tutti gli voglion mal ne' lor secreti;
ma timor n'hanno, e stan per forza cheti.


Padni třeba, na rtu mroucím
modlitbu však dechni v sled
s unaveným srdcem vroucím
v světa lhostejnosť a led:


Aller Städtemenschen Herdenstrom
Will ich schlagen laut und barsch,
In Fabrik- wie Kirch- und Wolkendom,
Generalgewaltenmarsch!


Nun man fordert von euch Samen,
Den doch ich vor allen such',
Auff, vnd schreibet ewren Nahmen
In der späten Nachwelt Buch!
Kompt, der Himmel sagt euch Rhue,
Glück vnd grossen Segen zu.


to duše květin zavražděných,
jichž tílka leží bezevládně
studeným tenkým drátem spjatá
na hrobech mrtvol práchnivících.


轮如明月尽
罗似薄云穿
无由重掩笑
分在秋风前


Kein Händedrücken, kein Wort
Scheucht vor dem harten Geschick
Die Sorgen, das Bangen mehr fort,
Kein Lächeln, kein Blick! –


V novoroční této době
všech těch zpomínáme sobě,
k nimž nás těsněji i blíže
svazek příbuzenský víže.
Pročež spěchám také já,
bych Vám řek, co ňadra má
naplňuje dnes v hojnosti
city lásky i vděčnosti.
Kéž by nový rok ten jarý
zahrnul Vás všemi dary
štěstí pravého i blaha,
tcháne milý, tchyně drahá,
co jich jenom na tom světě
smrtelníkům nám zde kvete.
Kéž jste blaženi tou měrou,
jak já s milou Vaší dcerou.


Das erst ist kaum ein Schloß zu nennen,
An wenig Trümmern zu erkennen,
Versunken dort am Waldeshange,
Sein Name selbst verschollen lange,
Denn seit nicht mehr die Türme ragen,
Verging nach ihm der Wandrer Fragen.
Doch schreckt dich nicht durch Waldes Dichte
Der Zweige Schlagen ins Gesichte:
Dort, wo des Beiles Schläge fallen,
Einsame Waldhornklänge hallen,
Dort kannst du Wundermär erfragen
Von Mauern, welche nicht mehr ragen.
Ja, setzest du im Mondenscheine
Dich aufs verfallene Gesteine,
So wird die Kund, auch unerbeten,
Dir vor die stille Seele treten.


Volt a hajó népe nagy megijedésben,
Amint szokott lenni olyan vad szélvészben.
Hiába volt minden erőmegfeszítés,
Nem látszott sehonnan érkezni menekvés.


Du Erstlinger und End 1
– – O blanker Nächtewinker
Vnd heller Morgenstern/ Ich seh noch dein Geflinker/
Das heut den Morgen wieß/ den braunen Abend jetzt/
Du Bot der Nacht/ und wann die Sonn zu Wagen sitzt/
Du Erstlinger und End/
– – Es geht zu Ruh die Welt:
Bestirne/ wie du thust/ das dunkle Wolkenfeld/
Doch schaffe/ daß dein Liecht den Morgen morgen sende
Mit Freuden wieder her/ – –
Du Erstlinger und


Von Jahr zu Jahr sie trauern,
Sie sinken fleh'nd auf's Knie,
Er in den schwarzen Mauern,
Auf grünem Eiland sie.
Bis daß in einer Frühlingsnacht
Das Wort des Herrn im Traume
Ward vor sein Ohr gebracht.


Unatkozó emberek karácsonyfát
gyújtottak a főtér közepén.
Belefürdünk gyermekesen a lángba.
Egy sovány pap beszél.


Was, Brüder, that er in der Nacht,
Indem er dem Genuß
Der Ruh' entsagte, nach der Schlacht?
Er faßte weisen Schluß.


Anyám melle tárula feléd, -
erős valék mint az anyatej
s ajkad közül sírva folyok el,
édes fogad elejté csecsét.


L'ostier qui fine alla sua istoria pose,
che fu con molta attenzione udita.
Udilla il Saracin, né gli rispose
parola mai, fin che non fu finita.
Poi disse: - Io credo ben che de l'ascose
feminil frode sia copia infinita;
né si potria de la millesma parte
tener memoria con tutte le carte. -


Schweigend blicken jetzt die Freunde
Durch des Kerkers Fenstergitter,
Nächtlich kommt heraufgezogen
Dort vom Westen ein Gewitter;


Sem chvátám, když mě stará rána pálí,
kde šumotu zní melodie věčná,
a v snivé, opojné mne šero halí
lip našich stará alej nekonečná...


Du sahest nicht der Ehre hellen Sonnenblick,
Den starke Liebe bot,
Freudig im bangen Leid, voll stillem Ernst im Glück
Und jung bis in den Tod.


Er ruft sogar den Tacitus, o je,
Und ist ein rechter Skoptikus; au weh!
Die steinernen Figuren auch
Bestimmet er zu besser'm Brauch.
Au weh, au weh, au weh!


Oh ! qui n'aimerait pas ce qui nous aime ainsi ?
Qui pourrait égaler ce que je trouve ici ?
Que manque-t-il au cœur nourri de ces tendresses ?
Mon Dieu ! vos dons toujours dépassent vos promesses !
Et dans mon plus beau rêve autrefois d'amitié,
Mon cœur n'en avait pas deviné la moitié !


أصدود منكم ثم عتاب
إن هذا في الهوى شيء عجاب
ما سمعنا أن جان عاتب
أو بأن مُجْنىً عليه يستتاب
بالجفا أنتم بدأتم والنوى
ما أتانا مثل ما كان خطاب
أين أوراق إلينا خُتِمَتْ
ففضضنا فإذا بكر كعاب
وحروف ككؤوس زوقت
نقطها في شكلها منها حباب
كنت أجني كل حين كَلِماً
لفؤادي منه روض مستطاب
هجرتني برهة أقلامه
ثم جاءت فإذا بحر عباب
لطمت أمواجه ذهن فَتىً
فيه من أحداث أيامي حراب
فتجنوا كيف شئتم واجتنوا
أدباً مني وقولاً لا يعاب
لستم أول جان إنه
قد جفانا قبلكم قوم صحاب
قد أنسنا بالجفا من كل مَنْ
قد عفرناه وقد لان الجناب
ما عرفنا للوفا إلا اسمه
ليت شعري هل له معنى يصاب
هذه نفثة مسطور فقف
يا يراعي إنما هذا التهاب


Dein unſterblicher Fuſs weilet, o Königin,
An den Quellen des Morgenroths;
Du entſchöpfeſt dem Quell liebliches Roſenlicht,
Und beſtraleſt die Erdenwelt.


Твои глазенки, как небо — тучки,
Застлали думы, и я, как вождь
Твоих мечтаний, лелеял ручки,
Боясь, что хлынет из глазок дождКрылила чувства в саду певунья,
И раздушила мечты сирень…
Ты прояснилась, моя шалунья,
Защебетала, как майский денНет места грусти! нет русла слезам!Под звон природы тюрьму ломай!Свободу чувству! свободу грезам!
Свободу страсти! — так хочет ма


So, Du Gespiele meiner Jugend, Sprosse,
So reiß' ich Dich aus Deiner Mutter Schooße.
Du solltest Frühling sehn? solltst auferstehen,
Und ich vergehen?


Im lichterhellten Saale
Bei Scherz und Sang und Tanz
Flocht ich beim frohen Mahle
Für ihn den Dornenkranz.


Die Liebe brachte ihre Rosen,
Die Freundschaft auch flocht' Blumen drein,
Das Glück trug, unter sanftem Kosen,
Dich hold in seinen Zauberhain.


Doctor Sebastianus Brant
ein fabel schreibet mit verstant,
wie das auf einem dorfe sas
ein baur, der faul und gfreßig was,
welchem sein vatter war gestorben,
von dem het er sein hof erworben,
darin von treit ein vorrat het,
das er balt gen mark füren tet
und verkaufet das kurzer tag.
mit dem gelt in der stat drin lag,
in dem wirteshaus bei dem wein,
het gar kein achtung auf das sein
und saget oft: was sol ich sorgen,
ich hab gnug, sterb heut oder morgen,
wan ich weiß gewis und fürwar,
wenn ich noch lebet hundert jar,
so hab ich hundert jar zu eßen.
solcher wort trib er vil vermeßen,
ie feuler und heilloser wur.
forthin nicht mer gen acker fur
den ganzen herbst, auch seet nit.
als es hinaus kam an den schnit,
das sein nachbaurn in dorfgemein
schnitten und fürten koren ein
und samleten ir kesten vol,
zu zeren mit ornlich und wol;
aber der faule bauersman
der het im sommer nichtsen tan,
den sein vetterlich erb an worn,
het gebaut weder weiz noch korn;
als der winter kam nach den sachen,
het er kein treit, im brot zu bachen.
als nun der hunger in anfacht,
er im ein losen fürschlag macht,
stach darnider das weidvich sein,
schaf, rinder, böck, geiß und die schwein,
eins nach dem andern solcher maß,
sie sut und briet, darnach sie fraß.
nach dem er auch darnider schlug
die ochsen, so vor in dem pflug
zugen, und die einsalzen was
und einen nach dem andern fraß.
als solichs sahen seine hunt,
da hettens ein gesprech gar runt,
sprachen: schaut, der faul bauersman,
so er sein erbteil hat vertan,
hat er sein weidvich abgestochen,
leßt das sieden, braten und kochen,
hat das gefreßen aus dem salz,
von den er het kes, milch und schmalz,
die im vil nutz haben getragen,
das hat er als in wint geschlagen.
nach dem sein ochsen nider schlug,
welche im zugen in dem pflug,
darmit mocht bauen weiz und korn,
haben all ir treu dienst verlorn,
die frißt er auch in seinen hals.
wenn ers hat aufgfreßen nachmals,
so hat er ie nichts mer im haus
zu freßen, so wirt er voraus
auch freßen uns zwen arme hunt,
wo wir im nicht entlaufen tunt,
uns suchen einen andern hern;
drumb wöll wir laufen in die fern,
das wir vom faulen baurn vermeßen
nicht werden gmetzget und gefreßen.
darmit loffen beid hunt darvon,
verließn den faulen bauersmon.


Dimmi a Rinaldo mio, figliuol d'Amone,
che la mia compagnia che io lasciai
gli raccomando con affezione;
ch'io penso in Pagania morire omai.
Saluta Astolfo, Namo e Salamone
e Berlinghier, che sempre molto amai;
a Ulivier di' che la sua sorella
gli raccomando, e mia sposa, Alda bella.


Und, aus tausend Kelchen stäubend,
Wallt der Nachtviolen Duft,
Der Jasmine, sinnbetäubend,
Durch die atemschwere Luft.


Vousů chomáče si z brady trhá,
Hořekuje, na lože se vrhá.
Baše se mu z plna hrdla smál,
Zapil leknutí, a kouřil dál.


Schweigt, ihr Lüfte! in den Blumengängen,
Denn entflohen ist des Frühlings Traum;
Süß dem Jugendspiele nachzuhängen,
Gibt der ernste Tag uns keinen Raum.


Del primo amore
dall'ardue cime
discendi, o misera:
ti sia terrore
la tua sublime
credulità.


Quand Chassepot, donnant le dernier coup de lime,
Eut créé ce fusil qui de tous est le roi,
Il lui cria, joyeux, avec un air sublime :
L'avenir, l'avenir, l'avenir est à toi !


V čas dávný vžijte se zas homerický!
Buď vítán bohů kvas po tuhé práci,
ať modla všednosti se ve prach kácí
ve potlesk vašich dlaní frenetický!


Wirff die Augen auch zurücke
Auff das allererste Jahr,
Als dein eingebildtes Glücke
Noch in weitem Felde war,
Hast du da von keiner Lust
Eben als wie itzt gewust.


Voll in die Fenster flammt
der Frühmärzsonnenschein
und blendet irrlichtgolden
durch meine Schreiberein ...


Du Held, auf den die Köcher
Einst Höll' und Tod geleert,
Du hörest den, der schwächer,
Am Grabe Trost begehrt;
Du willst, du kannst sein Schutzgott seyn.


Di rider ho gran voglia,
Se non fosse una doglia
Che m'è nata nel fianco
Di sotto al lato manco
Tal, ch'io son stanco – omai d'andar per l'Alpe.
Certo non pur le talpe – nascon cieche.
Fole latine e greche
Ho molte udite e lette.
Deh, perché son sì strette
Le vie di gir al vero?
E pur questo sentiero – fosse serrato.
Io son sì innamorato,
Ch'io me n'ho tutto il danno.
Poche persone 'l sanno: – ond'io m'allegro.
Deh, che mal aggia il negro – di Marrocco.
Ancor son io sì sciocco, – com'io soglio.
Non pur ad uno scoglio
Ho stropicciato il legno,
Ma picciolin disdegno – m'è rimaso:
E forse verrà il caso
Che non fia sempre indarno.
Bel fiumicello è l'Arno – là 'v'io nacqui,
Ed un altro, ov'io giacqui
Già lungamente in pace.
Veramente fallace – è la speranza.
Un consiglio m'avanza – e questo è solo,
Ch'io non mi lievi a volo – e non mi parta.
Con piccioletta carta
Veggio Damasco e Cipri,
E se Borsella ed Ipri mi vien meno.
Ecco 'l tempo sereno – ch'è buon gir nudo.
Trovato ho un forte scudo
Contro la mia nemica.
Da che vòi ch'io 'l ti dica, – egli è da nulla
Colui che si trastulla – con le ciancie.
Lascia spezzar le lancie,
E lascia enfiar le pancie de' poltroni.
Molti ladroni sedono in bel seggio.
Ancora c'è via peggio:
Che i buon son posti in croce.
Se io avessi voce, i' parlerei.
O Signor delli dèi, che fai tu? e' dorme.
Mille diverse forme
Son qui; chi non s'accorge?
Dolci parole porge tal, c'ha mal fatti.
Mal si servano i patti: – or lo conosco.
Chiaro viso e cor fosco – assai mi annoia.
Mille navi ch'a Troia
Coperser l'onde salse:
E quanto Roma valse, – quanto fu ricca!
Mal volentier si spicca – cui 'l morir dole.
Ciò che riscalda 'l sole, – al petto avaro
È nulla: e val di Taro – è bel paese.
Ma l'animo cortese – del donar gode.
Così s'acquista lode – e vero pregio.
Mie parole non fregio: tu te 'l vedi.
Credimi, sciocco, credi, – non star duro.
Rade volte è sicuro – l'uom ch'è saggio.
Bella stagione è 'l maggio:
E giovenette donne
Sotto leggiadre gonne – andar cantando.
Ancor altro dimando: – il quale è sempre.
Ecco ben nove tempre: – e pare un sogno.
Certo assai mi vergogno – dell'altrui colpe.
Che gran coda ha la volpe – e cade al laccio.
Fuor è di grande impaccio,
Chi vano sperar perde.
Tal arbuscello è verde, e non fa frutto;
E tal si mostra asciutto, ond'altri coglie;
E talor tra le foglie – giace il vesco.
Gran traditor è 'l desco – e il vin soverchio.
In su la riva ha 'l Serchio – molti bugiardi.
Non più fumar, anzi ardi,
Legno nodoso e torto.
È così secco l'orto,
Così caduto il tetto,
Così sparso il sacchetto – de' bisanti.
Deh ascoltate, amanti, – nova foggia:
Pur tonar e mai pioggia – non seguire.
O svergognato ardire;
Una zoppa bugia
Voler a lunga via
Guidar molti c'han senno!
Vedete com'io accenno – e non balestro.
Ma s'io rompo il capestro, – ogniuno scampi.
Ch'io n'andrò per li campi – col fien sul corno:
Sia di chi vuol lo scorno, – e chi vuol giunga.
Troppo forse s'allunga
Frottola col suon chioccio.
Ma dar le capre a soccio – è pur il meglio.
Come non son io veglio
Oggi più ch'ieri al vespro?
Et anco ha lasciat'Espro – i monti Schiavi.
Ch'or volasser le navi – in un dì a Roma!
Sì bionda ha ancor la chioma
Una donna gentile,
Che mai non torna aprile – ch'io non sospiri.
Convien pur ch'io m'adiri
Meco medesmo un poco.
Non farò: perché fioco – mi fa 'l guazzo.
Or basti, ch'un gran pazzo
Non entra in poca rima.
Fa le tue schiere in prima
Sopra 'l fiume toscano:
E vieni a mano a mano; – vien, ch'io t'aspetto.
Deh, che sia maladetto chi t'attende;
E spera in treccie e 'n bende.
Già corsi molte miglia:
Or non fia maraviglia
S'io mi son grave e zoppo,
E 'n ogni ceppo intoppo. – Udite il tordo.
So ben ch'io parlo a sordo: – ma io scoppio
Tacendo, e male accoppio
Questo detto con quello:
E 'l tacere è men bello:
Poi ch'agli uomini scarsi
Sovente innamorarsi – par gran cosa
D'una vecchia tignosa. – Addio: l'è sera.
Or su vengan le pera,
Il cascio e 'l vin di Creti.
Fior di tutti i poeti – Omero trovo.
Una castagna, un ovo
Val ben mille lusinghe.
Truova un altro che spinghe – a cotal verso.
Che bel color è 'l perso – e 'l verde bruno!
Non far motto a veruno.
Che gran cittad'egregia
È la bella Vinegia!
Qui 'l mar, qui l'acque dolci,
Le gelatine, i solci. – I' non ho borsa;
Ed è così discorsa
La speranza e la fede!
Tristo chi troppo crede.
Sta lieto. Or chi non pò?
Certo l'Adice e Po – son due bei fiumi.
Tu mi stanchi e consumi.
Or vo in giù, or vo in sù:
E son pur sempre bu, – com'ogniun sape.
L'erbe e talor le rape – son mio civo.
E così vivo – pur mi stetti un tempo;
Ed or assai per tempo – anco m'accorgo.
L'acqua del proprio gorgo – è bella e chiara.
Ben fa chiunque impara – insino al fine.
Sparse son le pruine – per li colli,
E le campagne molli – e la neve alta,
E 'l ghiaccio i fiumi smalta.
Or ti vesti di vento.
Ma io non mi spavento – e non mi lagno.
Che bel guadagno – è quello d'una simia!
Rade volte l'alchimia – empie la tasca.
Così di palo in frasca – pur qui siamo.
Chi prende l'esca e l'amo – mal dispensa.
O dolorosa mensa – all'altrui pane!
Vil animal è 'l cane; – ma l'uom più assai.
Gentil formica, omai
Al tuo esser m'appiglio.
Non più sognar – quest'è il miglior consiglio.


В темный час на иконы
Безнадежно гляжу,
И закрыты каноны,
И молитв не твержБезобразны и дики
Впечатления днБестревожные лики,
Утешайте меня!
От бесстрастного взора
Прямо в душу мою
Я греха и позора
Никогда не таНе от мира исходит
Утешающий свет,
И не к жизни приводит
Нерушимый завеЧто мне ми Он осудит
Иль хвалой оскорбиТемный путь мой пребудет
Нелюдим и сокры


No metrô vi um homem imensamente belo
que mirava aos homens como se mira um peido
na rua vi um homem de atroz beleza
tinha na testa o sinal da justiça,
o branco 5, o branco número
que dividiu os céuNo espelho noturno
de um bar onde creram
alguns que lá estavam, havia já um Desperto
que olhava a cena como se existir

:

EL ANTICRISTO (SEBASTIÁN EN EL SUEÑO)

En el Metro vi a un hombre inmensamente bello
que miraba a los hombres como se mira a un pedo
en la calle vi a un hombre atrozmente hermoso
que tenía em la frente la cifra de justicia,
el Blanco 5, el Blanco número
que dividió a los cieloEn el espejo oscuro
de un bar donde creían
algunos que vivían, había ya un Despierto
que miraba la escena como si existier


أَتَشفيكَ تَيّا أَم تُرِكتَ بِدائِكا
وَكانَت قَتولاً لِلرِجالِ كَذَلِكا
وَأَقصَرتَ عَن ذِكرِ البَطالَةِ وَالصِبى
وَكانَت سَفاهاً ضَلَّةً مِن ضَلالِكا
وَما كانَ إِلّا الحَينَ يَومَ لَقيتَها
وَقَطعَ جَديدٍ حَبلُها مِن حِبالِكا
وَقامَت تُريني بَعدَما نامَ صُحبَتي
بَياضَ ثَناياها وَأَسوَدَ حالِكا
وَيَهماءَ قَفرٍ تَخرُجُ العَينُ وَسطَها
وَتَلقى بِها بَيضَ النَعامِ تَرائِكا
يَقولُ بِها ذو قُوَّةِ القَومِ إِذ دَنا
لِصاحِبِهِ إِذ خافَ مِنها المَهالِكَ
لَكَ الوَيلُ أَفشِ الطَرفَ بِالعَينِ حَولَنا
عَلى حَذَرٍ وَأَبقِ ما في سِقائِكا
وَخَرقٍ مَخوفٍ قَد قَطَعتُ بِجَسرَةٍ
إِذا الجِبسُ أَعيا أَن يَرومَ المَسالِكا
قَطَعتُ إِذا ما اللَيلُ كانَت نُجومُهُ
تَراهُنَّ في جَوِّ السَماءِ سَوامِكا
بِأَدماءَ حُرجوجٍ بَرَيتُ سَنامَها
بِسَيري عَلَيها بَعدَما كانَ تامِكا
لَها فَخِذانِ تَحفِزانِ مَحالَةً
وَصُلباً كَبُنيانِ الصَفا مُتَلاحِكا
وَزَوراً تَرى في مِرفَقَيهِ تَجانُفاً
نَبيلاً كَبَيتِ الصَيدَلانِيِّ دامِكا
وَرَأساً دَقيقَ الخَطمِ صُلباً مُذَكَّراً
وَدَأياً كَأَعناقِ الضِباعِ وَحارِكا
إِلى هَوذَةَ الوَهّابِ أَهدَيتُ مِدحَتي
أُرَجّي نَوالاً فاضِلاً مِن عَطائِكا
تَجانَفُ عَن جُلِّ اليَمامَةِ ناقَتي
وَما قَصَدَت مِن أَهلِها لِسِوائِكا
أَلَمَّت بِأَقوامٍ فَعافَت حِياضَهُم
قَلوصِي وَكانَ الشَربُ مِنها بِمائِكا
فَلَمّا أَتَت آطامَ جَوٍّ وَأَهلَهُ
أُنيخَت وَأَلقَت رَحلَها بِفَنائِكا
وَلَم يَسعَ في الأَقوامِ سَعيَكَ واحِدٌ
وَلَيسَ إِناءٌ لِلنَدى كَإِنائِكا
سَمِعتُ بِسَمعِ الباعِ وَالجودِ وَالنَدى
فَأَدلَيتُ دَلوي فَاِستَقَت بِرِشائِكا
فَتىً يَحمِلُ الأَعباءَ لَو كانَ غَيرُهُ
مِنَ الناسِ لَم يَنهَض بِها مُتَماسِكا
وَأَنتَ الَّذي عَوَّدتَني أَن تَريشَني
وَأَنتَ الَّذي آوَيتَني في ظِلالِكا
فَإِنَّكَ فيما بَينَنا فِيَّ موزَعٌ
بِخَيرٍ وَإِنّي مولَعٌ بِثَنائِكا
وَجَدتَ عَلِيّاً بانِياً فَوَرِثتَهُ
وَطَلقاً وَشَيبانَ الجَوادَ وَمالِكا
بُحورٌ تَقوتُ الناسَ في كُلِّ لَزبَةٍ
أَبوكَ وَأَعمامٌ هُمُ هَؤُلائِكَا
وَما ذاكَ إِلّا أَنَّ كَفَّيكَ بِالنَدى
تَجودانِ بِالإِعطاءِ قَبلَ سُؤالِكا
يَقولونَ في الإِكفاءِ أَكبَرُ هَمِّهِ
أَلا رُبَّ مِنهُم مَن يَعيشُ بِمالِكا
وَجَدتَ اِنهِدامَ ثُلمَةٍ فَبَنَيتَها
فَأَنعَمتَ إِذ أَلحَقتَها بِبِنائِكا
وَرَبَّيتَ أَيتاماً وَأَلحَقتَ صِبيَةً
وَأَدرَكتَ جَهدَ السَعيِ قَبلَ عَنائِكا
وَلَم يَسعَ في العَلياءِ سَعيَكَ ماجِدٌ
وَلا ذو إِنىً في الحَيِّ مِثلَ قَرائِكا
وَفي كُلِّ عامٍ أَنتَ جاشِمُ غَزوَةٍ
تَشُدُّ لِأَقصاها عَزيمَ عَزائِكا
مُوَرِّثَةٍ مالاً وَفي الحَمدِ رِفعَةَ
لِما ضاعَ فيها مِن قُروءِ نِسائِكا
تُخَبِّرُهُنَّ الطَيرُ عَنكَ بِأَوبَةٍ
وَعَينٌ أَقَرَّت نَومَها بِلِقائِكا


Každý chce být trochu živ –
A to není žádný div!
Každý je tu jen co host,
A má přec jen nejradš sebe;
A země je krásná dost
K čekání na blahé nebe;
Každý tu má někoho,
S nímž si rád přec pohovoří;
Každý tu má někoho,
Pro nějžto rád něco tvoří;
Každý tu má někoho,
S nímž si trochu rád zaskáče;
Každý tu má někoho,
S nímž si trochu rád zapláče;
Každý tady něco má,
S čím si může lámat hlavu;
Každý tu přec něco má,
Čím si může získat slávu;
Každý tu přec něco má,
Co ho vznese do nebe:
Inu, každý tady má
Přece něco pro sebe.
Proto není také div,
Že chce býti každý živ,
A aby moh’ déle chtít
Zde na světě trochu žít,
Tropí ve vší zdvořilosti
Všelijaké maličkosti.


Und mein Carl – – o! Himmelsaugenblicke! –
O du Stunde stiller, frommer Seligkeit! –
Wohl ist mir! ich denke mich in jene Zeit zurücke –
Gott! es war doch meine schönste Zeit.
(O daß wiederkehrten diese Tage!
O daß noch so unbewölkt des Jünglings Herz,
Noch so harmlos wäre, noch so frei von Klage,
Noch so ungetrübt von ungestümem Schmerz!)


Da lodern hoch, mit wunderbarem Glanze,
Die Sonnen Wahr und Gut und Schön ,
Um die, – so willst du es – sich in vereintem Tanze
Des Geistes Künste drehn.


Ma poscia, come il sol viene abbassando,
lavati e rinfrescati balzan fuori,
e vannosi vestendo e rasciugando.


سَعِدتْ مقلتي بوَجْهِك لولا
أنها أُعْقِبَتْ بطول السهادِ
نَظَرَتْ نظرةً إليك فأمسى
ما اجْتَنَتْ منك وارثاً للرقادِ
ليس فيما كُسيتَ من حُلل الحس
ن ولا في هواي من مُستزادِ
أنا فَرْدُ الهوى كما أنت فرد ال
حسنِ مُستكبِرٌ عن الأندادِ


Tak pravíc, rychle větve kvetoucí
se stromů lámala a malý stan
z nich spletla nízký; z ratolestí krov
pak sestrojila, lože z vonných trav,
a různé zvonky, plané růže, hloh
stěn toho domu byly ozdobou,
až uvnitř byl jak zvenčí jeden květ.
A nad ním dub se starý rozkládal
pln ptačích hnízd a zlatým mechem kryt.
V stan vešla dívka, klesla na lože,
a spánek spustil se jí na víčka
při šumu lesa, v čarném soumraku.
A vyšly hvězdy, velký měsíc též,
a dívaly se střechou zvědavě
na sladce spící zjev ten panenský,
a sedm bílých cest se rozběhlo
do světa širého, by hlásaly,
co byly viděly, však podivem
tak byly ztrnuly, že mlčely.
Tak Nicoletta skryta zůstala. –


Publicado no livro Juca Mulato (1917)
In: DEL PICCHIA, Menott Juca Mulat Intro Osmar Barbos I Tarsila do Amaral, Mozinha e Auto Rio de Janeiro: Ediouro,  3 (Prestígio


Und auch sei dir bescheret
Ein Herz zu mir bekehret,
Ein Herz an Schmerzen reich,
Darinnen sollst du wiegen
Das Kind mit mir zugleich.


Auf, o werte schöne Braut!
Auf, an Tanz ist Zeit zu gehen!
Siehstu schon den Liebsten stehen,
den dir Amor hat vertraut,
den dir hat in keuscher Brunst
zugetan des Himmels Gunst?


Testigo que te extrañó más en Abril
Cada vez que el sol se detiene su jornada
Mi alma camina herida a su encuentro
En sus brazos llora cada esperanza mutilada
Nada me cobija, es un manantial de espinas
Que acabó con mis sentimientos
Se fue en una noche sin decir adiós
Se fue en el mar... sin mirar atrás
Llega la amiga noche... mi amiga noche
Se detiene frente a una copa de vino
Entre palabras cortadas... Espero
Que no sea verdad... tu partida
El cielo enfurecido lloró
Mas llega la tormenta, me rompe el corazón
Llegan las tardes de primavera
Sentada aquí entre garganta cortada
Me toma en sus brazos... lloro
Me ultraja, me maldice, y no puedo hacer nada
Estoy herido, responde mi corazón
Palabras necias se las lleva el viento
Sonríe con su malicia, la copa se ha roto
He caído en el suelo con mis manos en mis ojos
No hay vino que te traigan a mi orilla
Cuando ya no puedo hacer nada por detenerte
Te refugiaste en las ramas de la muerte
Y yo, junto al mar y la arena lloro
Porque aun mis sentidos te escuchan
Hola muñeca linda...
¿Soy papi cómo estás?


Wer dich zum ersten Mal gewahrt,
den stört der Nachbar und die Uhr,
der geht, gebeugt zu deiner Spur,
und wie beladen und bejahrt.
Erst später naht er der Natur
und fühlt die Winde und die Fernen,
hört dich, geflüstert von der Flur,
sieht dich, gesungen von den Sternen,
und kann dich nirgends mehr verlernen,
und alles ist dein Mantel nur.


Vzkaz, bílý svitek nese na své šiji,
s ním hory, lesy, údoliny míjí,
či jezer klín,
kde milenka, slov roznícených lačná,
jej hledá zrakem mezi šedí mračna
jak vlídný stín.


Bis daß auch mir der Tod wird Wonne
Und ich aufflieg', ein sel'ger Strahl,
Du Bruderherz! in deine Sonne,
Mit dir zu leben noch einmal.


Grazie a te, sommo, esuperante Nume,
da poi che per tua grazia, e non altronde,
della tua cognizione abbiamo lume.


Pod krokem koloucha snad větvička se zlomí,
pád suché šištice, snu hraničí se stav,
svým krátkým šelestem kol rozechvěje stromy,
pro sílu tajemství, co moh’, to vykonav.


Io maledico la mia sventura,
quando, per mutar vesta,
sì dissi mai; sì bella nella oscura
mi vidi già e lieta, dove in questa
io meno vita dura,
vie men che prima reputata onesta.
O dolorosa festa,
morta foss'io avanti
che io t'avessi in tal caso provata!


Sie ging in ihren Garten früh,
Da fiel sie nieder auf die Knie,
Sie rief von ganzem Herzen an
Jesum, ihren liebsten Bräutigam.


– Dám milion vám! – ,Moh jsem vzít si


Kde vzplanulo, zrak nevidí, jen hádá.
A přece jest to slunce, jehož vláda
v tom carstvu světů, jemuž náš se koří,
jest jasu, žití, krásy pramenem!
To velké slunce spanilé tam hoří
svým věčně blahomocným plamenem.


Senecio hat eine Seuche, daran er sterben muß;
Es ist, wie ich berichtet worden, ein neuntzig-jährig Fluß.


Co se mračíš? přece dosti
vína měl jsi na vybranou,
a to děvče dnešní noci,
tuším, bylo ještě pannou!


زُرْ ضريحَ المُصطَفى وادعُ لهُ
تالياً مِن فوقهِ وِرْدَ السَّحَرْ
عَلمٌ مِن نسلِ إبراهيمَ قد
حَجَّ بيتَ اللهِ نُسْكاً واعتَمَرْ
تَرَكَ الدُّنيا وأبقى حَسْرةً
لبَنِي الغَوشِ كما شاءَ القدَرْ
يومَ عيدِ النَّحرِ وَلَّى راحلاً
وهْوَ للأكبادِ ضحَّى ونَحَرْ
رحمةُ اللهِ على تربَتِهِ
ولهُ اللهُ بتأريخٍ غَفَرْ


奥室乃环堵
窗户何由施
一瓦覆蠡甲
天光常下垂


Катамия! оставь притворство, довольно хитростей и ссор,
Мы расстаемся, — и надолго, — с прощаньем руки я простеКогда бы завтра, при отъезде, ты распахнула свой шатер,
Хоть на мгновенье мог бы видеть я без фаты твой черный взор,
И на груди твоей каменья, как ярко-пламенный костер,
И на твоей газельей шее жемчужно-яхонтный убор,
На шее той, — как у газели, когда она, покинув бор,
Наедине с самцом осталась в ущельях непроходных гор
И шею клонит, объедая из ягод пурпурный узор
На изумрудно-нежных ветках, топча травы живой ковер,
Мешая соки со слюною в один пленительный раствор,
В вино, какого люди в мире еще не пили до сих пор!


万斛跳珠撒一空
水晶光透影玲珑
篮舆不是归来早
安得携瓶到此中


K doktorovi dojdi večer sama,
snad dá ti hned na šaty nové,
vše hloupost je na konec hrobu jáma
zasype sny tvé purpurové.


Své pevně hájiti a klidně nechat cizí,
ctít bohy domova, však vesmír obejmout...
Ó jak mi líto je tvé zablácené řízy!
Jak pálí do duše a řeže jek tvých pout!


»Einem werthen Mann, dem wünsch, ich an,
Viel Glück und Heil mit Treuen,
Sein Tugend groß findt niemand blos,
Auf ihn ist wohl zu bauen,
Daß er wohl sey alles Wandels frey,
Ein Mann von hohen Ehren.«
»O Wächter mein, mag es wohl seyn,
So hilf mir Freude mehren.


Co' monti e valli, e fiumi e mar, distingui
i paesi: altri impingui, - altri fai macri,
e dolci ed acri - agli abitanti vari
più necessari;


乔松修竹翠交阴
凉月玲珑地布金
老懒无诗酬节物
夜凉闲听候虫吟


Entretanto na taverna
Não lhe fiam dez tostões,
E em desar de seus brasões,
E a despeito das bravatas
Mandam-no plantar batatas.


O femmes ! aujourd'hui que je suis vieille et seule,
Que l'angoisse a brisé mon cœur, courbé mon dos,
Je ne verrai jamais la moelle de mes os,
Mes petits-fils sourire à leur mourante aïeule ! —


Es solte Jesus wehren
Der Sünd' und Missethat,
Gerechtigkeit bescheren
Und als des Vatters Raht
Im Sieg den Tod verschlingen,
Auch alles wiederbringen,
Was man verlohren hat.


Ein Ieder traue seinem Sinne,
wer Amor sei und wie und was!
Man sage diß, man sage das:
ich bin es leider worden inne.
Was Amor nicht kan oder kan,
das zeiget mein Exempel an.


Ciascun biasmi e reo ten, sì te bono;
onde te pregian matti e credon tanto,
ma galeati saccenti non sono.


Deiner Phrasen leeres Was
Treibet mich davon,
Abgeschliffen hab ich das
An den Sohlen schon.


Znáš i květu barvy? Jaká skvělost!
Pohltí ji s hůry papršlek.
Oslavu znáš? Vyvedla ji smělost,
Zatemní ji závistníků vztek.


Vormals wandelt' ich frei auf dem meerumflossenen Eiland;
Greifswalds steinerner Ring hält mich gefangen seitdem.


Anfechter, Schrekket nicht! Ihr wart di besten Schmeltzer,
Das Gottes Wunder würd aus mir geoffenbahrt.
Ihr Eliab! Erkennt doch eure fehler,
Das Hoffart war in euch, in mir der Gottesgeist.
Ihr falschen Geister, lernt, das ihr mich rein gesifftet,
Ob Satan sich verstellt zum Engel volles Lichts.
Wir sunken gantz in unsers Jesus wunden,
Und worden gantz und gar von Jesu blutt umwallt.
Gefahr ward mir zum Sig in dem Anfechtungserst:
Sein Siben klährte mir des rothen Löwens Virtzig.


Eia wiwi!
Wer schläft heut Nacht bei mir,
Solls mein liebes Hänschen seyn,
Wird es auch hübsch freundlich seyn,
Eia wiwi.


لا يَعرِفُ العَدْلَ وهو مُعتَدِلُ
فمِثلُهُ في فِعالِه مَثَلُ
أسكَرَني سُكْرُ مُقلَتَيْهِ فما
دامَ ثُمالي فإنني ثَمِلُ
مَهْلاً فَحُبِّيهِ ضِلَّةٌ عَرَضَتْ
يَضَلُّ فيه المَلامُ والعَذَلُ
لم يَنشُرِ الهجرُ لي هَواجِرَه
حتّى انطوى من وِصالِهِ الأُصُلُ
وَدَّعَني باكياً وقد ضَحِكَتْ
للبَيْنِ عنه السُّجوفُ والكِلَلُ
واشتَعَلَتْ نارُ خَدِّه خَجَلاً
فَخِلتُها في القُلوبِ تَشتَعِلُ
ثم انثَنى للعِناقِ فامتزَجَت
سَحائبُ الدَّمْعِ وَهْيَ تَنْهَملُ
أَذُمُّ فيها النَّوى وأحمَدُها
لِوَقْفَةٍ تَلتقي بها المُقَلُ
وقَبلُ ما قَبَّلَتْ محاسِنُه
وَجْهي وَوَجْهُ السُّرورِ مُقتبِلُ
واللَّيلُ داجٍ كأنَّ نُقبَتَهُ
سِترٌ على الخافِقَيْنِ مُنْسَدِلُ
حتَّى بدا الفَجرُ في مُوَرَّدَةٍ
كأنَّه من جَمالِهِ خَجِلُ
سِرْنا فلم يَثْنِ عَزمَنا مَلَلٌ
عَنِ السُّرى إذ حَدا بنا الأَمَلُ
وضَمَّنا مَعْقَلُ النَّدى فَثَوَتْ
ركابُنا والرَّجا لها عُقُلُ
حلَّتْ فِناءَ الأميرِ فاشتملَتْ
ظِلاً من العُرفِ ليسَ يَنتَقِلُ
أجارَها نائلُ الغَضَنْفَرِ مِنْ
جَورِ زَمانٍ سِهامُهُ شُعَلُ
أغرُّ ما في أناتِه عَجَلٌ
يُخشَى ولا في عِداتِه مَهَلُ
صاعِقَةٌ رَعدُ بأسِها قَصِفٌ
وعَارِضٌ صَوْبُ مُزْنِه هَطِلُ
وَفْرُ الأعادي لسيفِه نَفَلٌ
وهو لطُلاَّبِ رِفْدِهِ نَفَلُ
يَكتَنُّ في حِلمِه سَطاهُ كما
يَكتَنُّ في الغِمْدِ مُرْهَفٌ قَصِلُ
أقولٌ إذ جرَّدَ الحُسامَ لمَنْ
ناواه أَقْصِرْ لأُمِّكَ الهَبَلُ
أما رَأَيْتَ الحَياةَ تُقطَعُ في
هَزَّتِهِ والحِمامُ يَتَّصِلُ
له بتَشييدِ مَجْدِهِ شُغُلٌ
وللقَوافي بذكْرِهِ شُغُلُ
فَهْوَ لَها واصِلٌ إذا قَطَعُوا
وهو بها عارِفٌ إذا جَهِلوا
أحيَتْ أياديهِ مَجدَ تَغلِبِه
حتَّى لَعادَتْ أيَّامُهُ الأُوَلُ
هُناكَ إنَّ السُّرورَ مُقتَبِلٌ
بالفِطْرِ والهَمَّ عنكَ مُرتَحِلُ
فاشرَبْ على الوَرْدِ قبلَ فُرقَتِه
فالوردُ من شأنِ سَيْرِهِ العَجَلُ
حاليةً كالحَبابِ تَحمِلُها
حاليةٌ من جَمالِها عُطُلُ
فالعَيْشُ غَضٌّ نَسيمُه أرِجٌ
والدَّهْرُ غِرٌّ رداؤُهُ جَذِلُ
والرَّوْضُ قد راضَه الغَمامُ فقد
فَتَّحَ نُوَّارَه النَّدى الخَضِلُ
جاءَتك مثلَ العَروسِ سافرَةً
ذِكرُكَ فيها الحُلِيُّ والحُلَلُ
يَغُضُّ عنها العَذولُ ناظِرَه
وحَشْوُ أحشائِهِ بِها غُلَلُ
غَرائبٌ تُطْربُ اللَّبيبَ كما
تُطرِبُهُ المُسمِعاتُ والغَزَلُ
تَبذُلُ من دُرِّها وبَهْجَتِها
ما ليسَ إلا لَدَيْكَ يُبتَذَلُ


Nun, ich hab es dir, mein Leben,
Wie ich nur vermocht, gegeben,
Steh mir in Genaden bei.
Hilf, daß es zu allen Stunden
Werde dieses alls gefunden
Und dein ewge Wonne sei.
Jag aus meinem armen Herzen
Alle Welt und irdschen Schmerzen.


Warum sollt' ich mich nicht freun?
Nenn' ich doch mein Röschen mein!
Kirr ist sie, wie Turteltäubchen,
Sanft, wie Nachtigallenweibchen.
Warum sollt' ich mich nicht freun?
Nenn' ich doch mein Röschen mein!


Mit mondjak felőle többet, én nem tudom,
Mert minden szépségnek jelit rajta látom,
Légyen fottig jó hozzám, én csak azt kívánom.


Der H err zum H und spricht: ducke dich!
Wer H erz h at, h ebt zum H immel sich.


Učiní tak! Zítra – ne, dnes ještě
čalouníka z města zavolá si,
svorně budou kladívka a kleště
probouzeti dřímající krásy – – –
Spokojen sám s sebou, z myšlenky té
srdce maje přeplněno pýchou,
opouštěl pak hnízdečko to skryté,
tajné, sladké lásky skrýš tu tichou. – – –


Rispose il nano: - Né più tua né mia
donna dirò quella ch'è serva altrui.
Ieri scontrammo un cavallier per via,
che ne la tolse, e la menò con lui. -
A quello annunzio entrò la Gelosia,
fredda come aspe, et abbracciò costui.
Séguita il nano, e narragli in che guisa
un sol l'ha presa, e la sua gente uccisa.


Und nun sieht er unter ihnen
Klar sein eignes Jugendbild,
Mit den frohen Fremdlingsmienen
Auf der Erde Schmerzgefild.


Igy áll viharban a tölgy a róna síkjain,
Mig nap sütött, kerestek enyhűlést árnyain,
De most, midőn sudárán villámok dörgenek,
Messzére elkerűlik a gyávák s hűtlenek.


رِدْ فَضْلَ ذِِي الْعَرْشِ الْمَجِيدِ
بِحِمَى الرِّضَى عَبْدِ الْمَجِيدْ
وَاطْلُبْ رِضَاهُ بِبَابِهِ
بِالنَّظْمِ وَالْقَوْلِ الْمُفِيدْ
وَانْظِمْ هُنَاكَ قَصِيدَةً
بِمَدِيحِهِ نَظْمَ الْفَرِيدْ
فَبِمَدْحِهِ يَسْمُو الْقَرِي
ضُ وَيُسْتَطَابُ بِهِ النَّشِيدْ
وَيُحُوزُ مَادِحُهُ الْفَخَا
رَ علَى زِيَادٍ أَوْ عَبِيدْ
وَقُلِ الْعُبَيْدُ بِبَابِكُمْ
يَرْجُو الشِّفَاءَ وَلاَ مَزِيدْ
يَا سَيِّدِي عَبْدَ الْمَجِيدْ
يَا أَيُّهَا الآَسِي الْمُجِيدْ
يَا كَنْزَ مَنْ قَدْ أَمَّهُ
يَرْجُو الطَّرِيفَ أَوِ التَّلِيدْ
يَا مَجْمَعَ الْبَحْرَيْنِ بَحْ
رِ النُّور ِوَالطُّولِ الْمَدِيدْ
يَا مَنْ تَوَلَّهَ عَقْلُهُ
بِمَحَبَّةِ الْمَوْلَى الْحَمِيدْ
يَا لَلْوَلِيِّ الْمُنْتَشِي
بِكُؤُوسِ خَمْرٍ لاَ تَبِيدْ
قَبْلَ الْوُجُودِ أَدَارَهَا
رُوحُ الْمُدِيرِ عَلَى الْمُرِيدْ
سَكِرَتْ بِهَا وَالْكَرْمُ لَمْ
يُخْلَقْ حًلَى رُوحِ السَّعِيدْ
أَنَّى لَهَا مِنْ مَبْدَإٍ
وَسُلاَفُهَا الْمُبْدِي الْمُعِيدْ
مَنْ ذَاقَ مِنْهَا نُغْبَةً
فَهْوَ الرَّشِيدُ أَوْ الشَّهِيدْ
فَاهْنَأْ بِهَا مِنْ سَكْرَةٍ
قَدْ أَمَّنَتْكَ مِنَ الْوَعِيدْ
وَغَدَتْ بِهَا أَيَّامُ دَهْ
رِكَ كُلُّهَا عُرْسٌ وَعِيدْ
أَرْقَتْكَ لِلْفِرْدَوْسِ مِنْ
قَبْلِ ا لنُّزُولِ إِلَى الصَّعِيدْ
أَبْقَتْكَ بَعْدَ الْمَوْتِ مُفْ
نِي الْمُبْطِلِينَ مِنَ الْعَبِيدْ
فَاغْنَمْ بِهَا بَاقِي النَّعِي
مِ فَكُلَّمَا نَقَصَتْ تَزِيدْ
وَأَصِخْ لِمَنْ نَادَاكُمُ
بِنَتَائِجِ الْفِكْرِ الْبَلِيدْ
بِالْمُوقِضَاتِ الْمُنْهِضَا
تِ عَزَائِمِ الْبَطَلِ النَّجِيدْ
عَجِّلْ لَهُ مَا رَامَهُ
مِنْ بِرِّكَ الْمُبْرِي الْعَمِِيدْ
وَلِمَنْ يَزُورُ ضَرِيحَكُمْ
وَلْهَانَ فِي زَيِّ الْوَلِيدْ
وَلِمَنْ بِمَدْحِ جَلاَلِكُمْ
أَغْرَاهُ ذُو الرَّأْيِ السَّدِيدْ
وَاشْفَعْ لَنَا يَا سَيِّدِي
لأَِمَانِ ذِي الْبَطْشِ الشَّدِيدْ
وَبِخَيْرِ خَلْقِ اللهِ مَوْ
لاَنَا مُحَمَّدٍ الْوَحِيدْ
سَنَدِي رَسُولِ اللهِ خَا
تِمِ رُسْلِهِ بَيْتِ الْقَصِيدْ
أَزْكَى الصَّلاَة ِيَعُلُّهُ
رَيْحَانُهُ أَبَدَ الأَبِيدْ
وَيَعُمُّ آلَهُ وَالصَّحَا
بَةَ مِنْ ذَوِي الْفَخْرِ الْمُشِيدْ


Opresora. Todo lo aprisionas
con tu lengua y pasos de giganta,
oh desconocida oh luminosa
hija de ríos hecha de jade y miel.
Cárcel doy a tu pálida
presencia, gacela ojos de tigre,
cárcel me doy de amor,
mordedura, paciente fuego, ala
y marea, faro en la mar abierta.
Desciendes y derribas
la muralla del ansia. Das tregua
a la cosecha secreta del alba,
cuando los ojos cierra el puerto
al verano y la espuma.
Todo aprisionas con fría garra
deleitosa y madura,
opresora, dientes y lengua de giganta,
dormido espectro, oleaje
de apasionada mansedumbre
muerto de miedo y libertad.


Amor m'ha ricondutto in tua presenza
sol perché al mio languir ponghi riparo,
sì che non esser del soccorso avaro,
poi che la vita mia è in tua potenza.


Byl jednou jeden mladý pán
a ten měl mnoho dluhů,
neb za sebe vždy dlužil se
i za sto dobrodruhů.
Zval věřitele každého:
„Račte se u mně staviť!“
a neplatil. Však jednoho
chtěl stůj co stůj se zbaviť.
Tu tedy koupil v továrně
střepiny z vásy drahé;
je doma k dveřím přistavil
a čekal jitro blahé.
Jak předvídal, tak stalo se.
Ten „neodbytný“ přišel,
vzal za kliku a ve mžiku
nádobí padať slyšel.
Ten rámus pána probudil.
Kdož neprociť by asi?
A drahou vásu věřitel
zaplatil ze své kasy.


Já Tebe zřím, i jasnou výš,
k ní hne se lid, by byl Ti blíž,
kolem se sláva hlásá Tvá –
já v davu stojím neznaná.


Myšlének meče – břitká to zbraň
za všechny ideály svaté,
netřeba k boji divocha dlaň,
jež s luku vypouští střely – jedovaté.


Der Mann soll seyn der Himmel; das Weib wil seyn die Erde,
Daß Erde von dem Himmel umfangen immer werde,
Daß Erde von dem Himmel sich stets gewärmet wisse,
Daß Erde von dem Himmel den Einfluß stets genisse.


„Prus strojí se a Francouz též,
po mořích loďstvo se houpá,
ba hádek babylonská věž
hrozivě do nebe stoupá.
Co vy říkáte as tomu?“


Běda tomu, jímž lká pravda Páně!
Na prahu zlé sudby v oznak bídy
Vstanou na něj s biči Eumenídy.


Jdeme stále, jdeme dále,
v hrudi jeden ideal
vykouzlit květ v srdcí skále,
a to náš je svatý Graal.


Ta hudba, vřava, zásvit bílých ramen
mne táhnou mocí do pustého reje,
krev do mých skrání šlehá jako plamen
a duší chtivou myšlenka mi chvěje:
Zde, zde jest život ve svém jádru pravém,
zde bytí vrchol ve svém květu žhavém!
Nech zvou ji struskou pokrytci a blázni,
přec perlou ryzí jest, co vír ten chová;
kdo’s rozumný, tu šumnou číši prázni,
v níž kypí věčná moudrost Hafisova!
Ten triumf bakchantický vzňatých pudů,
to burné opojení vnadou hmoty
vol nad lichého mudrlantství nudu,
nad bledý nimbus zimomřivé ctnoty!


as vibrações nos ares geram paz,
vitrais em claridade bizantina
- abre-se o sol em círculos, refaz,


Este docto Volumen, que hoy alcanza
veneración, y envidia gloriosa,
para la imitación más cuidadosa
da el ejemplar, y quita la esperanza


Puká, hochu, v starých prsou,
žádá jít si k tobě,
by si s tebou, sokole můj,
podřímalo v hrobě!“


Wie ein Röslein in dem Scherben,
Wenn es Niemand warten mag,
So verkümmern, so verderben
Muß auch ich am lichten Tag.


Že přijde jednou drsné stáří
a zrak, jenž nyní ohněm září,
že v hořkém pláči vyhasne,
že hořkou číš jim život podá
a do krve jim čelo zbodá
a úsměv tváří
ustydne v nudě předčasné.


Die Blätter rieseln von den Bäumen,
Durch kahle Stoppeln bläst der Wind,
Wie lange noch willst du dich säumen
Auf deinen Fahrten, armes Kind?


Žalostná slza v tichém stesku,
Když bledé líce poleje,
Zaskví se třpytem tvého lesku,
Jak blahý úsvit naděje.


Tak válčilo mu v srdci to i v hlavě,
vstal, rozžal lampu a vzal klíče hrobky,
pot utřel s čela, půlnoc byla právě,
chlad noci kol – jen v ňadrech měl var sopky.


– Patrokle, dej mi misku s vínem ke rtům!
Mé ruce ledové jsou – – bez pohybu –


Csendes este! ah, tekints le,
Nézd e bánatot.
Könny helyett szememre hints le
Tiszta harmatot:
Mert elfogytak
Régi könnyeim,
Úgy rámrogytak
Szenvedéseim.
Nincsen, aki sírna vélem,
Szánna engemet.
Így vesződöm, míg leélem
Kínos éltemet.


Konec cti a životu y jmění.
Lupič procházý se na mém hradě,
Otrokyně k jeho potěšení
K pluhu zapřažená orám v sadě,
Hlad a bič a věčné škaredení
Na mne uzavírá v mstivé radě!
Vojne Božský! kdo mne sprostí strachu,
Bych se neplazyla v necti prachu?“


世故纷纷赚白头
何如良夜一扁舟
霜风拂面心神肃
尘虑宁容一发留


Agyvelő, mely kínban őrjöngsz,
Szív, mely remegsz, hogy megszakadsz,
Nyomorék, porban fetrengő:
Emlékezzél rá, hogy meghalsz.


Das Volk des Perikles gab sich den Rest,
Doch wächst und blüht der Stammbaum des Eumäus –
Heut ist die Weltstadt am Pyräus
Ein elendes Barackennest!


Ridendo par ch'allegri tutto 'l loco,
per via passando angelico diporto,
nobil ne li atti ed umil ne' sembianti;


笔底云烟落素屏
金辉玉润势逾清
看来定是虞文懿
独擅临池万古名


My berem moudře a v důvěře,
jak je dlaň snaživá chytí –
drobounké poctivé haléře
hradí nám potřeby žití.


Za Boskovem podle Háje Holatově Růze
koza někam zaběhla se, naříkala tůze:


Cesen, pues, ya las lágrimas y el luto;
¿a qué sirve llorarme, si mi suerte
pasó de grande a muy mayor estado?


A nebylo by víc žádného Tajemství...


Und gierig stürzt der Mann sich auf das Buch
Und – wirft es weg mit einem derben Fluch!
Sein dickes Schuldnerbuch hatt er gemeint!
Nun liegt – die Bibel vor dem guten Freund.


Pur la ragion che fa breve dimora
con gli ocii pigri, a lei in tutto diformi,
vòl ch'io mi levi e te con versi informi
di quel che in somnio vidi, anti ch'io mora.


Perdona a quel, ch'al periglioso varco
fu preso lasso, disarmato e soro;
perdona a quel che del tuo santo coro
segue la 'nsegna, d'onorar non parco!


Hlas tu zazněl s trůnu spásy,
který přečká svět i časy,
hlas tak jasný, lásky plný,
jako svaté hudby vlny.
„Jenom láska spasí tebe!“


Die Einheit der Deutschen bahnst du an,
Doch der Winzer ist nicht der Leser,
Nur andern frommte, was du getan,
Du wärst nur Reichsverweser.


Quero fazer seu prazer
quero suas pernas lamber
quero em você me perder
em você me prender
e me render


Lob sei dem Vatter in seim thron,
vnd seinem Son,
Der vns vom todt
errettet hat,
Dem Heilgen geyst,
der vns geleyst
sein gnad vnd hülff allzeit beweist.


Ve výši klenba lesa věkovitá,
velebou chrámu nad hlavou mi trůní,
a v jejím tichu, milodeché vůni,
má duše blahem opojena, syta...


In Deines Blutes Fluthen
Taucht' ich die Seele mein
Und löscht' in heil'gen Gluthen
Der Erden-Liebe Schein.


百里春江浩渺平
春山苍翠乱峥嵘
钓船欲放沧瀛外
沙际南风是去程


Ach nein, mein Freund! Das Abenteuer lief
Friedfertig ab und ohne groß Belangen,
Der Sänger schwieg, nachdem er, hoch und tief,
Zehnmal sein Lied vergeblich angefangen.


Feci mia doglia nota in cielo al sole,
in mar a gli delfin già per folia,
e lamentai de la fortuna ria
già su la verde piagia a le viole.


والبيضُ قد عَنَست وطال جِراؤها
ونشأن في فننِ وفي أذوادِ


Sprich, verstockter Atheiste,
Wenn ein Mensch auf Erden wär',
Welcher solche Künste wüste,
Daß er Augen, das Gehör,
Riechen, Fühlen, Schmecken, Dencken
Dir vermögend wär' zu schencken,
Und er schenckte sie denn dir,
Dancktest du ihm nicht dafür?


Noc celou bděly u mých hlav
a k šílenství sny moje štvaly. –
Ó bože, bože, teď mne zbav
těch očí, které glosovaly


Fahrt fort, jhr Frewden Kinder,
Ihr Püsche-Bürgerey
Vnd Freyheit-volck nicht minder,
Singt ewre Melodey!


Ma poi che per tal lege a lei per forza
andar conviente, come va ogni rio
al mare o come cosa grave al centro,


Du prophet'scher Vogel du,
Blütensänger, o Coucou!
Bitten eines jungen Paares
In der schönsten Zeit des Jahres
Höre, liebster Vogel du;
Kann es hoffen, ruf ihm zu
Dein Coucou, dein Coucou,
Immer mehr Coucou, Coucou.


Ledőlök a kanapéra.
Rágondolok Kunapéra.


Entwandelt er zum Meer, dem wundervollen,
Wo träumend sich die sel'gen Inseln spiegeln
Und auf den Fluten ruhn die ew'gen Sterne.


Ich hatte manchen wackern Sohn,
Der liegt nun auf der Bahre;
Er starb für Vaterland und Thron,
Die mir verhießen großen Lohn:
Ich wartete fünfzehn Jahre.


寓直承明意味清
风传禁漏作春声
梅梢影转三更月
身在蓬壶梦不成


Drauf setzten sie sich an die Höh
Und lehrten beyde Thal und Wälder
Den Bach, die Auen, und die Felder
Das Lob der edlen Dorothee,
Und wünschten ihr viel Glück und Heil.
Du aber laß von deinen Chören,
O Doris, auch ein Liedchen hören,
Du nimmst daran am meisten Theil.


Ich frage dich:
Ist nicht das Alterthum ermatt, entkräft, verdrossen,
Und mit viel Ungemach umschlossen?
Die Ehrfurcht heist mich schweigen,
Ich will dir aber zeigen,
Daß Salomon, der allerklügste König,
Dem du und ich zu widerlegen viel zu wenig,
In seinem Buche spricht:
Die bösen Tage,
Die Noth und Plage,
Bricht mit dem Alter an:
Dann ists um unsre Frölichkeit gethan.
Man muß alsdann mit Seufzen sagen;
Ach! sie gefallen mir gar nicht.
Drum bleibts darbey;
Daß stets das Vorrecht meine sey.


Yet while damp vapours chill each reeking brow,
How loudly laughs the jovial voice of mirth;
Pleas'd that the wages of the day allow
A social blaze to chear their evening hearth.


Lieschen kletterte flink hinauf
Bis in die höchsten Äste,
Fing in der Schürze die Äpfel auf
Ihrer Mutter zum Feste.


I to se stává: člověk s dobrou vůlí
u tebe sedí, rozmlouváte spolu
o tíži doby – ty se bojíš ohně
a pojistku bys chtěl mít pro stodolu,


Jestli na znamení lásky
V křídle přineseš pomlásky,
Až se zmladí jař;
Chci Ti věnovat pro svátek
Velký a tak pěkný šátek,
Jako sličná tvář –
Tvá růženná tvář.


Sie kommen mit Pfeifen und Dudelsäcken
Und suchen das Volk mit den roten Röcken,
Bald werden die Schöße im Winde fliegen,
Bald werden die Whigs auf der Nase liegen,
Denn Jack und Tom und Bobby kommen
Und haben die blaue Blume genommen.


Ten fanatik, jenž přistižen byl v plánu
mé lůžko vyhoditi do povětří,
či ten lord Norfolk, či ti jezovité,
jimž papež požehnal, jež Španěl poslal,
či onen Francouz – Bože na nebesích
a já mám mlčet? Odpustit snad zcela?
Dál dívat se, jak sekyra se brousí,
jež jednou dojista mé hrdlo protkne?
A na mém trůně ona sedět bude
a zhanobit dá navždy pamět moji
římskými klepy o mně, matce mojí? –


»Mit dem verwünschten Steckenpferd!
Was doch die Unart tut!
Still da! ihr Jungens, still, und hört!
Denn meine Lehr ist gut.«


Das hat schon Rom erkennt/
Und sinnreich eingewendt/
Indem' es auffgeführt
Ein Hauß/ sehr schön geziert/ 2
Woraus es wohl bedacht
Zwey Tempel hat gemacht;
Der Arbeit einer zwar/
Der andere der Ehr geheiligt war'.


Smrt není zlem. Je odpoutáním jen
ducha z pout hmoty –“ „Stokrát, stokrát žel,


Choral.


Aber ich wandelte traurig einher,
Fühlte die Freuden des Maien nicht mehr,
Blickte danieder;
Blumen und Lieder
Waren dem liebenden Jüngling zuwider.


Ach, jenom z pohádek jí kvetla jara zvěst
a láska zůstala jí nezjeveným bohem,
v něj ona věřila ve spleti smutných cest,
však večer nastal už – a k cíli dál je mnohem.


حسين إعلم أن الشيطنه قد لها ناس
قد لها ناس قاموا في بناها على ساس
احكموها ولا بالواعلى الرجل والراس
دابهم في بحور الشر من كاس إلى كاس
ماهم إلا لهم في غية الظلم
خلها فكها وانذق بها فوق الأنجاس
مانواتي ولا نأنى لخير بمقياس
ماهي إلا تحب إلا الضرر والتعكاس
والذنوب العظيمة والخزا والتنكاس
تركت المشي بالأرجل وتمشي على الرأس
في الخفا والنجاسة والخساسه والأردجاس
معدن الغم والغفلة ووسواس خناس
كلها الأخرج ماشي بها ما به بأس
طهر القلب منها وارمها كن لها ناس
لم تواتي علي المرتضى خيرة الناس
في زمانه ووقته ذاق منها تمراس
خذ نصيحة خبير عسس الوقت عساس
جرب الوقت وأهله مارس الوقت مرأس
شاف أشيا فزيله للعقول والاحساس
فاعتزل بعد لما شيبوا منه بالرأس
وامتثل ما أني عمن دعي لابن عباس
فده أحسن وأسلم من ظنون أو تجساس
رب سلم وكن لي في حياتي والأرماس
وأصلح أهلي ومن لي به تعلق وامساس
واختم العمر بالخيرات يا خالق الناس
والصلاة على خير الورى عدد الأنفاس


Doch wohnet Amor nur allein
in seiner augen klarem schein
und kan ihm nicht das herz betrüben;
dan Mars selbs ist in seiner brust,
der macht, daß er vil größern lust
zu kriegen, dan sich zu verlieben.


Sal de esa gruta, deja la montaña,
y pisa valeroso el verde llano
abandonando la Africana saña,


Jeden již běsnící železo tuší,
ba-ba-dan run-dum války, k níž krok,
druhému revoluce to buší
ba-ba-dan run-dum, jímž zahyne sok.


Thor, der den gift'gen Pilz mit Müh zu heften sucht
An seines Wesens Stamm, dem fremd so schlimme Frucht!


Er ließ zu sich bescheiden
Die Großen des Reichs zumal,
Doch keiner konnt' ihm helfen
Aus seiner großen Qual.


Sich selber nur
Dürfen Sie – und sollen es gern –
Grausam dressieren (die Eier schleifen).


A pohádky dávno konec jest,
jen mraky mi do oken hledí,
mží od rána do noci v kolej cest,
vše pokryto zavlhlou šedí.


Un courtisan de l'aventure.
Et Marceau, tenant dans sa main
Son épée invincible et pure,
Est plus grand qu'un César romain !


V to hnízdo spěchám vždycky rád,
jsouť upřímni zde všude;
buď ujme se mne kamarád,
buď krčma – nějak bude!


Cuando en el aire torres edifico
sirviéndome de artífice el deseo,
veo que su gran fábrica y rodeo
requieren gasto de señor mas rico


满船儿女厌江行
我爱江行怕入城
惭愧风师教款曲
为分一舍作三程


云端石洞可栖身
水绕山围剩得春
传语高僧休厌客
西林曾寓著书人


Trau mehr auf eine Schrift, die man ins Eis eingräbt,
Als wenn die eitle Welt betrüglich dich erhebt.
Sie teilt zwar Gaben aus und hat der Tugend Schein,
Gibt aber nichts darob, man kann versichert sein.


Nestrachuj se, panenko má,
o stěny své chatky!
Zas ji najdeš, poceluješ
jak tvář drahé matky!


汉西门上月华流
沣浦湘君玉佩游
借问仙凫何处远
白云飞满洞庭秋


Vernunfft, entweich von mir! Du findst hir keinen raum!
Der gantzen Erden scheint das Jesusreich ein traum!
Es ist höchstdunkle nacht, der Glaube ist mein licht:
Di wege sind verkehrt auch Englischem Gesicht.
Jehovah geht mit mir! Er lässt mich ewigst nicht.


Jak sklo její, tak Ty tváří
jasných vždy a hladkých buď;
ani nyní, ani v stáří
nic Tvou mysl nezarmuť.


lumie e pine ch' hanno tante scorte:
prima che 'l frutto lor si possa avere,
bisogna che si rompin ben tre porte.


Es la Pampa hecha hombre; en un pedazo
de brava tierra sobre el sol tendida.
Ya a indómito corcel pone la brida,
ya lacea una res: él es el brazo.
Y al son de la guitarra, en el regazo
de su "prenda", quejoso de la vida,
desenvuelve con voz adolorida
una canción como si fuera un lazo...
Cuadro es la Pampa en que el afán se encierra
del gaucho, erguido en actitud briosa,
sobre ese cansancio de la tierra;
porque el bostezo de la Pampa verde
es como una fatiga que reposa
o es como una esperanza que se pierde...


Letí kniha za knihou
na hranici do plamena;
padá rána za ranou,
pod ranami písmák sténá. –


Depois
Dedo na boca introduzir
Para o sabor sentir
Bem
Que gosto muco tem?
Suco
De fruta do Alé


Co jsi tak smuten, bratře? – Hlavu věsíš
a bloudíš bez slova a bez usmání!


né torcer mai da l'immortale obietto
l'anima innamorata a cui l'affisse
il suo piacer, né la respinse orgoglio:


¿Cuál hado inexorable me ha traído
a las manos de un tigre, en que se encierra
beldad del cielo y crueldad de tierra,
mi alma en el abismo del olvido?


Minden porcikámat megtisztította
a fájdalom, tiszta vagyok,
mint a forrásvíz,
balzsamos, mint a fenyves.


Will man 'die Zier der Sprach und Red erheben/
Darff kein Quintilian zur Stelle seyn/
Kein Tullius Gesetz und Lehren geben;
Die beste Redner-Kunst ist ein Glaß Wein.


Hefe; denn was sprach Falsches Laronia? aber was werden
Da nicht Andere thun, wenn du durchsichtige Kleider,
Creticus, trägst und, indeß die Tracht in Erstaunen das Volk setzt,
Gegen Pollitten du sprichst und Proculen? buhlte Fabulla,
Strafe man sie, wenn du willst, auch Carfinia: ähnliche Toga
Trägt sie, verurtheilt, nicht. »Doch der Julius brennet, ich glühe.«
Dann sprich nackend; das ist ein minder schändender Wahnsinn!
Das sind Kleider, worin dich, Gesetz' und Rechte verkündend,
Hören sollte das Volk, das mit blutigen Wunden so eben
Hatte gesiegt, und die Schaar des Gebirgs, forteilend vom Pfluge!
Was nicht riefest du aus, wenn du das am Leibe des Richters
Sehen solltest? ich frag', ob ein Florkleid zieme dem Zeugen?
Scharf und erbarmungslos und ein Lehrer freier Gebräuche,
Creticus, leuchtest du durch! Den Schandfleck brachte der Umgang
Und trägt weiter ihn fort, wie die ganze Heerd' auf den Aeckern
Fällt von der räudigen Seuch' und dem Aussatz Eines der Schweine,
Und wie die Traube sich blau von dem Anblick färbet der Traube.
Aergeres wirst du wagen dereinst, als diese Bekleidung:
Niemand war auf einmal der Verruchteste; deren Genosse
Wirst du werden gemach, die daheim mit wallenden Bändern
Schmücken die Stirnen und rings sich den Hals mit Geschmeide bedecken
Und mit des Milchschweins Bauch die Gute Göttin versöhnen
Und mit mächtigem Krug; doch darf in verkehreter Sitte,
Weit in die Ferne gebannt, kein Weib die Schwelle betreten;
Männern nur bietet der Göttin Altar sich. »Gehet, Profane!«
Rufet man aus, »hier seufzt kein flötendes Weib mit dem Horne.«
Der Art Orgien hielt bei heimlicher Fackel der Bapte,
Der zu ermüden verstand die Cecropische Göttin Cotytto.
Jener berühret die Brau'n mit befeuchtetem Ruß und verlängert
Mit gebogenem Stift und schminkt sie, während die Augen
Blinzelnd er hebt; ein Priap aus Glas dient Jenem zum trinken,
Und er erfüllt ein vergoldetes Netz mit dem mächtigen Haupthaar,
In blauwürfligen Stoff, auch geschorenen gelben gekleidet,
Während der Diener auch schwört bei der Juno seines Gebieters.
Dort hält Einer den Spiegel, das Rüstzeug Otho's, des Weichlings,
Actors erbeutete Wehr, des Aurunkers, drin sich bewaffnet
Jener beschaut', als schon er befahl zu erheben die Fähnlein.
Eine für unserer Zeit Geschicht' und neuere Chronik
Würdige Mähr, das Gepäck in Bürgerkriegen ein Spiegel!
Freilich der Feldherrn höchstem geziemt's, den Galba zu tödten
Und um die Haut sich zu mühn, mit der Bürger höchstem verträgt sich's
Auf Bebriacum's Feld nach des Palast's Beute zu streben
Und sich geknetetes Brot auf's Gesicht mit den Fingern zu streichen,
Was in Assyrien nicht Semiramis, köcherbewaffnet,
Nicht Cleopatra, betrübt durch Actium's Kiele, gethan hat.
Hier fehlt jegliche Scham dem Gespräch und dem Tische die Achtung,
Hier gibt's Cybele's Gräu'l und man darf mit gebrochener Stimme
Sprechen, und greisigen Haars ist hier ein fanatischer Alter
Festvorsteher, ein seltnes und wohl merkwürdiges Beispiel
Mächtigen Schlundes und werth, daß man ihn als Meister sich dinge.
Auf was warten sie doch, die längst nach Phrygischem Brauche
Ihr unnöthiges Fleisch sich abmähn mußten mit Messern?
Als Brautgabe bekam vierhundert Tausend von Gracchus
Ein Hornbläser, wo nicht auf geradem Erz er geblasen.
Sie vollziehn den Vertrag, »seid glücklich,« schallt es, in Unzahl
Sitzen die Gäste, die Braut lag da im Schooße des Gatten.
O ihr Edlen, bedarf's des Censors oder Haruspex?
Schauderte wirklich man mehr und hielt's für ein größeres Wunder,
Würde von Weibern ein Kalb und ein Lamm vom Rinde geboren?
Goldblech nimmt und ein langes Gewand und den bräutlichen Schleier,
Der, am geweiheten Riem das schwankende Heilige tragend,
Unter Ancilischem Schild geschwitzt. O, Vater der Hauptstadt,
Woher Frevel, so groß, bei den Hirten Latium's? woher
Hat dein Enkelgeschlecht berührt die Nessel, Gradivus?
Hohen Geschlechtes und reich, gibt hier ein Mann sich dem Mann hin:
Und nicht schüttelst den Helm, nicht stampfst mit dem Speer du die Erde,
Klagst auch dem Vater es nicht? Dann geh und meide des strengen
Landes Gefilde, das nichts dir gilt! »Ich habe Geschäfte
Morgen bei Tagsanbruch im Quirinischen Thal zu verrichten.«
Welches Geschäft? »Was fragst du? ein Freund vermählt sich mit einem,
Und zieht Wenige zu.« Nur leben bleibe man, das wird,
Das wird offen geschehn, auch ins Tagblatt kommen noch wollen.
Schwer hängt aber an den , der die Gattin macht, sich die Marter,
Daß ihm durch Kindergeburt den Mann zu fesseln versagt ist.
Besser jedoch, daß nicht die Natur den Seelen die Herrschaft
Einräumt über den Leib; unfruchtbar müssen sie sterben
Und mit dem Würzbüchslein hilft nicht die gedunsene Lyde,
Auch nicht hilft's, daß die Hände man beut dem behenden Luperker.
Selbst den Gräuel besiegt mit dem Spieß und in Tunica Gracchus,
Und in der Flucht durchlief der Arena Mitte der Fechter,
Welcher von edlerem Blut, als Capitoliner, Marceller
Und als Fabier war und des Catulus Enkel und Paulus'
Und als Alle, die schau'n von dem Podium, fügtest du diesen
Selbst den Geber des Spiels auch hinzu, in dem er das Netz warf.


Te probaré con alegría.
Tú soñarás conmigo esta noche.
Tu cuerpo acabará
donde comience para mí
la hora de tu fertilidad y tu agonía;
y porque somos llenos de congoja
mi amor por ti ha nacido con tu pecho,
es que te amo en principio por tu boca.
Ven
Comeremos en el sitio de mi alma.
Antes que yo se te abrirá mi cuerpo
como mar despeñado y lleno
hasta el crepúsculo de peces.
Porque tú eres bello,
hermano mío,
eterno mío dulcísimo,
Tu cintura en que el día parpadea
llenando con su olor todas las cosas,
Tu decisión de amar,
de súbito,
desembocando inesperado a mi alma,
Tu sexo matinal
en que descansa el borde del mundo
y se dilata.
Ven
Te probaré con alegría.
Manojo de lámparas será a mis pies tu voz.
Hablaremos de tu cuerpo
con alegría purísima,
como niños desvelados a cuyo salto
fué descubierto apenas, otro niño,
y desnudado su incipiente arribo,
y conocido en su futura edad, total, sin diámetro,
en su corriente genital más próxima,
sin cauce, en apretada soledad.
Ven
Te probaré con alegría.
Tú soñarás conmigo esta noche,
y anudarán aromas caídos nuestras bocas.
Te poblaré de alondras y semanas
eternamente oscuras y desnudas.


Nechápu... On je štěstím pro Francii,
je zrakem jejím, dechem, duší její
a chce-li Osud zachovat ji v klidu,
jej zachová nám. Nevím. On tak řekl


L'ivoire, où ses mains ont des ailes,
Et, comme des papillons blancs,
Sur la pointe des notes frêles
Suspendent leurs baisers tremblants ;


Z všad to svítí a se třpytí,
zvučí přesladce,
po stříbrném kráčím kvítí
jako v pohádce.


viverà fuor di libertà Catone
ed a Dido serà fidel Enea
e fia senza dolcezza Citarea
e ritolta Proserpina a Plutone;


To fruitful , or fair  Gate
What Tidings shall the Messenger convey?
Shall the loud Herald our Success relate,
Or mitred Priest appoint the Solemn Day?
Alas! my Praises They no more must Sing;
They to my Statue now must Bow no more:
Broken, repuls'd is their Immortal King:
Fall'n, fall'n for ever is the  Pow'r —
The  is Master of the War:
Earth She has freed by Arms, and vanquish'd Heav'n by Pray'r.


A vzdychá, sténá uplašen,
až v těžký dal se hles:
„Spěš, sluho, pokrývky mě zbav
a výš mi hlavu vznes’!


Die Weltlieb hat die Art, daß sie sich abwärts neigt,
Der göttlichen Natur ist, daß sie aufwärts steigt.


Vom H[i]mmel kam er auff die Welt/
Nichts mit sich bracht noch gůt/ noch gelt[.]
O Gott mein Lieb/ O Gott mein Lieb/
O Armůt/ O Demůt/ O Gott mein Lieb.


hão de vir
os indenominados
em uma seta ina-
cabada


Ovšem jasně hvězdy noční
S nebe dolů hledají,
Ovšem u potoka krásně
Pomněnky se modrají.


Bien que se cierra el Cielo con tus ojos,
con mayor fuerza dejas a la muerte,
pues de beldad ninguna estás desierta.


Jakoby po špičkách do síně vtáh’
po šeru, po chladu, po zimách.


„Jen nežel, dcero, dítě mé!
Však na tebe bůh vzpomene,
A věrná v smrti máti tvá
Své dceři s nebe požehná.“


Függ már szögén a hárfa; -
Kapcsos könyvem bezárva
Mint egy koporsó.
Ujjam nehéz a húron,
A verset únva írom:
Ez tán utolsó.


Ja! von allen meinen Blumen
War die Rose mir
Sonst die schönste! Doris aber,
Doris ist nicht hier.


إن تسألي جحجبى وإخوتَها
تُخبِرك أني من خيرِهم نسبا
أنمي إلى الصيد من رفاعةَ والـ
ـأخيار منهم إن حصلُوا سَبَبا


Lehrte dich das zauberische Flüstern,
Welches kühner Liebe heischt,
Mit der Schüchternheit verschwistern,
Die der Spröden Hochmuth täuscht.


Bald kommt die zeit, dz die kalt glider
welche hie schwach erligen nider
Ir rechte wärm bekommen wider,
wan Gots Posann wird hören jder.


Lelketlen, körmönfont szédelgő,
Talán kivágná még magát,
Hazudva jobbra-balra; - Ernő
Nem járta ezt az iskolát.
Kacagva, élcelődve könnyed,
Felköltené a jobb sejtelmet,
Hogy tréfa, “próba” az egész -
- De hajh! az ő szive nehéz!


Vivo con gli animali uno animale;
pur se da me m'alargo o in me ritorno,
ognora in mezo il cor mi sento un strale.


MEškám tě Františku čepobití dávno už tě shání Slyšíš JE?
ZOstra tedy, honem, polními pěšinaMI
POzor však pozor na tajná andělská tenaTA
TAkovou potutelnou cestou nejlépe naslePO
MIlost totiž nedbá vnadidel ale dělej brZO
JEstli se Františku budeme před slepotou třást pak dojista zbloudíME
Mezopotamie je zemí mezi proudy
a my zas řekou kterou ráje vroubí
a řeka břehy břehy řeku soudí


Hlas dí z temna: S vámi v jarmo!
Hlas dí z jasu: K slunci výš!
Jistě v před! – Ne, vše je darmo!
V tom jsi náhle starcem již.


Und nun ſetzt es ſeinem Sohne
Memnon eine güld’ne Krone
Auf das Fürſtenhaupt von Stein:
Durch des Götterſohnes Glieder
Geht ein Zittern, Klagelieder
Schallen ſchwermuthreich landein.


Ó ty mé dětství! Sladký bole!
Mne nevábí tvůj ruměnec.
Ulicí prostějovskou bloudíš,
v níž rozrazil kvet‘, popenec.


Wer nicht bey den schlauen Höfen iedem Kopffe weiß zu kummen,
Der hat selbsten nicht nach Hofe was von Kopffe mit genummen.


Tú eres causa, Señor, que permanece,
yo breve instante que a la tierra vuelvo,
que dio principio a la miseria humana.


Zwei Augen hab' ich gesehn,
Wie der Strahl im Gewässer sich bricht,
Und wo zwei Augen nur stehn,
Da denke ich an ihr Licht.
Ja, als du neulich entwandtest
Die Blume vom blühenden Rain,
Und »Oculus Christi« sie nanntest,
Da fielen die Augen mir ein.


Ahi semplicetta, ahi folle, ancor non sai
ch'Amor sta nudo? Et a che gli ostri e gli ori
cerchi in altrui, se 'n te medesma gli hai?


Ezzelin do Sieny
vrazil jak blesk,
v ulicích kvil a steny
a mečů třesk.


Diese Weise klang mir
In Ohren immerdar,
Eh' sie sich entschwang mir,
Die meine Freude war.


Dein wunderweg der ärgert alle hoch:
Kein Einger wil aufnehmen Christi joch.
Ein greuel heist die gröste Gottesleitung,
Weil tiffes schwartz des lichtsten lichts begleitung.


Seď na té římse, seď,
a dlouho neodlétni!
Na kaštanovou sněť
už padá přísvit letní,


Wenn oft ich einsam saß und allein,
Dann wiegte der lieblichste Traum mich ein,
Sein weicher Arm mich liebend umschlang,
Sein Mund die süßesten Lieder sang.


Was ist dir nur geschehen?
Daß du so ganz allein
Im dunkeln Wald magst gehen,
Du mußt wohl närrisch sein.


A l'Opéra l'on eût sifflé,
Mais les panthères et la lice,
N'ayant pas sur elles de clé,
N'y cherchaient pas tant de malice,


Névoa já é levantada
Lá junto do meio-dia;
Haveis de a ver descoberta
A oitava maravilh


Verführteste der Welt, betrogne Leonore,
Bedenck, um was du dich mit dieser Falschheit bringst
Und ob du als ein Spott von meinem Musenchore
Nicht aus dem Paradies in Cabuls Wüste springst.


银须玉璞紫金精
犯难穷探亦有名
白垩区区土同价
吴侬无事亦轻生


on bir gün aç ve susuz gözlerinin içine


Ik gung des Morns na Moder Kunradsche,
Un wull ęr fragen, wat se mak un dę;
Mi düch, ik kunn dat ni mehr ruhig ansehn.


Flor de las adormideras.
Una se te parecía
en el rubor con que engañas,
y también porque tenía,
como tú, negras pestañas.
Flor de las adormideras.
Una se te parecía...
Y tiemblo sólo de ver
tu mano puesta en la mía:
¡Tiemblo no amanezca un día
en que te vuelvas mujer!
Una se te parecía
en el rubor con que engañas,
y también porque tenía,
como tú, negras pestañas.
Flor de las adormideras.
Una se te parecía...
Y tiemblo sólo de ver
tu mano puesta en la mía:
¡Tiemblo no amanezca un día
en que te vuelvas mujer!


يا نديمي هات الأباريق هات
إن يوم الصفاء ليس بآت
كان حيا فبات إذ شرد الدهر
خطاه مكفنا بحياتي
يا نديمي ماذا ترجى من العي
ن سوى أن تفيض بالعبرات
صبغة اللَه إنها ربة الجم
ر وأنى أهيم بالجمرات
لا تدَعنى إن شئت نسيان همي
واسقنيها خلديّة النشوات
هاتها كالنسيم أطلقه الفج
ر رخيّا معطر النفحات
هاتها نجمة مشعشعة اللم
ح وأفقاً مضوّأ الجنبات
هاتها لذّة كهمس العذارى
في ظلال الأحلام والصبوات
أقسم الجام ما لديه سواها
رقرقتها روائح الجنات
هاتها هاتها فقد عميَ اللي
ل ونفسي من عالم الظلمات
لا يضِركَ السهوم في نظراتي
والأنين المنساب في كلماتي
فأنا ابن الحرمان زهرىَ شوكٌ
ورياضي جواحم الفلواتِ
هات لي من شفاهها قبلات الطي
ر تروى مراشف الواحات
باركتها العصور من عهد باكوس
فكانت تميمة الآلهات
هي في خاطر الزمان عجوز
وهي في خاطري شباب الحياة
هي دير النسيان راهبة الدن
صلاة الأرواح في الخلوات
رقصت فوق صدرها شعل النور
حباباً مفوّف القطرات
واستدارت كالعين تعشى وتن
شى بلحاظ مسحورة اللمحات
هاتها يا نديم كالرشإ النا
ئم في مضجع من الزهرات
واسقنيها أنا الشباب المولى
شاد دنياي هادم اللذات
ودع الناس ما أضل حجاهم
وعليهم خوالد اللعنات
تاه عقلي فلا أقل من النسي
ان أرجوه كي يطول سباتي
إيه يا ساقي المجانة والله
و تظن الغرثان كالمقتات
ما دهتك السنون مثلي فعجل
بذهاب لضائعي السكرات
ها هو المال في يديك فنادمه
سرابا يعج بالترهات
لست عبدا له وما كنت عبدا
لإله مبهرج الآيات
أنا عبد الجمال والفكر والخي
ر وعبد الحقائق الخالدات
أنا عبد العقل المغلف بالصمت
وإن كان ناطق المعجزات
في الصحارى تفيض بالعزم
صماء لديها الأحياء كالأموات
والروابى تفيض بالشعر فيحاء
تروى الأشواك كالوردات
كل ما في الوجود سحر وفن
وانطلاق من جائر الراحات
غير هذا السجين في الأضلع
الجوف طريد المقادر الجانبات
حسب الناس من قلوب فجازى
سيئات الطغام بالحسنات
فإذا هم يشرون أيامه البيض
بأيام جدبه الحالكات
ضلة للأنام ما زال فيهم
أثر من مجارم سالفات
ليتهم يذكرون يوم أبيهم
إذ أضلّته أول الحيّات
أطعمته تفّاحة حرمته
من ظلال الفرادس الوارفات
ليتهم ليتهم وما أضيع العم
ر إذا ما وهبتهم أمنياتي
ليتني قد جهلت أني حي
لأقضى الحياة صافي الحياة
أنا أمشي في الناس بائع خبز
زاهدا فيه قانعاً بالفتات
يا نديمي أترع كؤوسك جمرا
فيه ري الشفاه واللهوات
طرح القيد فانطلق بي هوناً
نتنسّم عواطر الخطرات
وارأم النفس صفحة أثبت اللَ
ه عليها ما شاء من لوحات
إن نفسي شوهاء من أثر الحز
ن فرقرق تميمة الجلوات
واغتبق نورها على ذكر آمال
طوتها مجاهل الذكريات
إنما هذه الحياة تهاويل نمتها
الأيام محتبلات
فاطو سفر الحياة زهرا وخمراً
واهتبلها رنانة الضحكات
جهل الناس لأدواء سوى الكأ
س تريني مآتم النائبات
من مجير الشاكي سواها ومن
غيري من الناس نابغي الشكاة
هاتها باسم فكرة شردت عني
وأمست في ذمة السافيات
أو مجال فينانة في خيالي
مزقتها فواتك الثورات
أو نعيم عبت ليالي منه
خمر وصل يتيه بالقبلات
أو جحيم شأى الجحيم عذابا
من جحود وحرقة وشتات
هاتها باسم حلوة الوعد والدل
وسر القيثار والأغنيات
آه يا صاحبي وأواه مما
خلفته للقلب من آهات
سهدتني واستسلمت لمنام
هنئت فيه بالرؤى الهانئات
كم نعمنا بالوصل يهزأ بالدهر
حثيث التسيار والخطوات
لا حدود المكان تأسر روحينا
ولا دائر من الأوقات
كم طوينا الضفاف وهنانة الرم
ل نهزّ الضفاف بالخطرات
وطوينا الموجات روحين طفلين
نريق الحديث كالموجات
ليل طفل وطفلة عبقريين
يهيمان بالصفاء المواتي
عربدت في قلبيهما نشوة
الحب وكم للغرام من حانات
وشراعالسفين تسكره الري
ح فيسرى على هدى الزهرات
والمجاديف عطّلت غير ساقين
استراحا إلى لذيذ السبات
أنت سكرى بخمرة الشع
ر ينساب حنينا مرفّه الآهات
وأنا الشاعر المغرد في دو
حك عف الألحان والنغمات
يتهادى خدي على خدك الور
د يناجيه عاشق النسمات
نهب الكون قبلة يسجد الثغر
لديها مطهر الصلوات
ثم نغنى في الكون أقدس روحين
لنحيا في عالم السبحات
طهرنا ديننا وللناس أديان
وبعض الأديان من شهوات
نتمنى على الزمان الأماني
معجزات تخال في الممكنات
أين منى يا أخت أطيافها الحور
وأن الشريد من ليلاتي
حدثيني عنها فقد غلل الهج
ر لساني وجف من زفراتي
آه من ذاهب شقيت بذكراه
وأواه من مخافة آت
إن تعودي إلي تبسم حياتي
وإذا غبت ليس لي من حياة
صبواتي ضاعت فردى عليّ
اليوم ما تكنزين من صبوات
واعذريني وقد بخلت إذا طا
لت على نضرة الصبا حسراتي
يا نديمي أفرغ مدامك إن شئت
وهبني ما عفت من كاسات
ها هو الفجر فاستفق يا أخا
الفجر ودعني أعشق مع الظلمات
وإذا ما سئلت عني فحدث
عن شباب سلواه من آفات
واعف عني إما فقدت رشادى
وحرمت المرجو من يقظاتي
فأنا ابن الحرمان زهرى شوك
ورياضي جواك الفلوات


竹粉轻过院
秧针短出潮
瘦筇妨草耳
高屐距山腰


殷勤致问张京兆
亲引郎星上帝都
怀县潘郎应更好
不知明主赐金无


Lorsque le lambris craque, ébranle sourdement,
Que de la cheminée il jaillit par moment
Des sons surnaturels, qu'avec un bruit étrange
Pétillent les tisons, entourés d'une frange
D'un feu blafard et pâle, et que des vieux portraits
De bizarres lueurs font grimacer les traits ;
Seul, assis, loin du bruit, du récit des merveilles
D'autrefois aimez-vous bercer vos longues veilles ?
C'est mon plaisir à moi : si, dans un vieux château,
J'ai trouvé par hasard quelque lourd in-quarto,
Sur les rayons poudreux d'une armoire gothique
Dès longtemps oublié, mais dont la marge antique,
Couverte d'ornements, de fantastiques fleurs,
Brille, comme un vitrail, des plus vives couleurs,
Je ne puis le quitter. Lais, virelais, ballades,
Légendes de béats guérissant les malades,
Les possédés du diable, et les pauvres lépreux,
Par un signe de croix ; chroniques d'anciens preux,
Mes yeux dévorent tout ; c'est en vain que l'horloge
Tinte par douze fois, que le hibou déloge
En glapissant, blessé des rayons du flambeau
Qui m'éclaire ; je lis : sur la table à tombeau,
Le long du chandelier, cependant la bougie
En larges nappes coule, et la vitre rougie
Laisse voir dans le ciel, au bord de l'orient,
Le soleil qui se lève avec un front riant.


Когда, душа, просилась ты
Погибнуть иль любить,
Когда желанья и мечты
К тебе теснились жить,
Когда еще я не пил слез
Из чаши бытия, —
Зачем тогда, в венке из роз,
К теням не отбыл я!
Зачем вы начертались так
На памяти моей,
Единый молодости знак,
Вы песни прошлых дней!
Я горько долы и леса
И милый взгляд забыл, —
Зачем же ваши голоса
Мне слух мой сохранил!
Не возвратите счастья мне,
Хоть дышит в вас оно,
С ним в промелькнувшей старине
Простился я давнНе нарушайте ж, я молю,
Вы сна души моей
И слова страшного: люблю
Не повторяйте ей!


A pak zmužile se chystal k bojům,
nepřítel kdy povstal se všech stran,
neustoupil ani bouří zdrojům,
které do Čech tryskly z římských bran.
A kdy vlastí samou bouře zrady
rozlétla se z pohraničných hor,
strhla u vír svůj i pevné hrady
a s ní hnal se nepřátelů sbor:
v pochmurné té době velký Jiří
jako slunce protrh’ svárů mrak
a co doma hanba piklů víří,
mužně vzplanul bystrý jeho zrak,
švihl meč a k Nýrsku sletěl bleskem,
cizákův kam pádil pustý voj,
že to zadunělo v kraji českém:
„Slavný Jiří umí vésti boj!“


Die glänzgen Purpurvögel deckt ein tiefer Traum
die goldnen Fische schatten in den Becken kaum
die Brunnen sterben rieselnd in den Finsternissen.


Kdyby tobě každé srdce
Rubíny své vystříkalo,
Každé oko divčí drahé
Perly lásky vyplakalo;


Die Himmel-hoch steigende Flamm
Die fromme Hebræër nicht hat/ 13
Wie hoch sie auch schlagte zusamm/
Vermögen zu sündlicher That/
In Mitte der Flammen stäts haben
Gesungen die muhtige Knaben/
Hingegen hat selbiges Feur
Die böse Chaldeér verzehrt:
Die Boßheit kommt Bösen sehr theur:
14 Gott schützet den/ welcher Ihn ehrt.


Al giovin Poliferno, a cui fu il padre
su gli occhi suoi già da Clorinda ucciso,
viste le spoglie candide e leggiadre,
fu di veder l'alta guerriera aviso,
e contra le irritò l'occulte squadre;
né frenando del cor moto improviso
(com'era in suo furor sùbito e folle)
gridò: – Sei morta –, e l'asta in van lanciolle.


Poi che 'l lïuto tanto gentil tiene
in man sonando, sì che Isotta mai
in Camellotto l'arpa mai non fene,


ولقد رأيت على الإدراك حمامة
تبكى فتسعدني على الأحزان
تبكى على غصن واندب قامة
فجميعنا يبكى على الأغصان
صرع الزمان وحيدها فتعللت
من بعده بالنوح والأحزان
تخشى من الأوتار وهي مروعة
منها فكم غنت على العيدان