Methinks I hear more friendly shouts rebound,
And social clarions mix their sprightly sound;
The British flags are furl'd, her troops disband,
And scatter'd armies seek their native land.
The hardy veteran, proud of many a scar,
The manly charms and honours of the war,
Who hop'd to share his friend's illustrious doom,
And in the battle find a soldier's tomb,
Leans on his spear to take his farewel view,
And sighing bids the glorious camp adieu.


Però libero albitro e ragion pose
per miticar la carne, ond' esce il merto,
che ne può far posar fra gli altri eletti.


But hark! what nymph, in Frome's embroider'd vale,
With strains seraphic swells the vernal gale?
With what sweet sounds the bordering forest rings?
For sportive Echo catches, as she sings,
Each falling accent, studious to prolong
The warbled notes of Rowe's ecstatic song.
Old Avon pleas'd his reedy forehead rears,
And polish'd Orrery delighted hears.
See with what transport she resigns her breath,
Snatch'd by a sudden, but a wish'd-for death!
Releas'd from earth, with smiles she soars on high
Amidst her kindred spirits of the sky,
Where faith and love those endless joys bestow,
That warm'd her lays, and fill'd her hopes below.


يا زَينَ مَن وَلَدَت حَوّاءُ مِن وَلَدٍ
لَولاكَ لَم تَملُحِ الدُنيا وَلَم تَطِبِ
أَعني الَّتي مَن أَراه اللَهُ صورَتَها
نالَ الخُلودَ فَلَم يَهرَم وَلَم يَشِبِ
أَمّا اللِقاءُ فَشَيءٌ لا أُؤَمِّلُهُ
فَما يَضُرُّكِ لَو ناجَيتِ بِالكُتُبِ


Was ist's, wenn sie im Leben
Von mir gewendet geht?
Ich will ihr gern vergeben,
Daß sie mich nicht versteht:


é difícil
definir
o meu tempo:


Ich muß ihn leise grüßen
Mit frommem Dichtermund,
Streue Blüten ihm zu Füßen
Rings auf dem weiten Erdenrund.


Sünder fallt nieder und betet ihn an den Abgrund der Liebe!
Sonst wenn er wiederkommt wird dis barmherzig tränende Auge
Richterlich funkeln, die Miene des Mitleids Tode verkündgen.
Dann rekt er die blutige Hand über schnöde Geschöpfe,
Klagt euch an als Verbrecher und schwört bey des Ewigen Namen:
Ihr seyd ewig verflucht, verflucht zum ewigen Tode!


Der Richter, welchem alls bekannt,
Der billigt ihre Stimme:
Sie sollen ewig sein im Brand
Und unter Teufels Grimme.
Das Urteil ist bald abgefaßt,
Er sprichts mit eignem Munde,
Er sprichts, daß auch das Blut erblaßt
In ihres Herzens Grunde:


Ihr starrt mich an – um Gottes willen,
Hört mich, Papa, zähmt den Verdruß!
Es macht, die Neunzahl schön zu füllen,
Ein hörnen Siegfried den Beschluß.


Celio, cantor del ciel, di Phebo al choro
nova armonia, che fai, ché non ritenti
di fornir tu? Soggetto ed argomenti
haver non puoi di più pregiato alloro.


Gott! dir sey Danck gesaget/
daß uns die Zeit behaget/
in welcher weichet Angst und Weh:
So wirst du alls erneuen/
und ewig uns erfreuen
mit dem verlangten Himmelsklee.
Inzwischen bringen wir
dir Lob und Danck herfür.
Halleluja!
Die Salemsstadt mehr Schöne hat
als dieser Erden Blumenpfad!


Es ist genug! mehr als genug!
Den Abgrund kann kein Blick ermessen.
Ich will nichts weiter als vergessen
Was ich genoß, was ich ertrug!


    eu queria tanto
    ser um poeta social
    rosto queimado
    pelo hálito das multidões


Elvették szabadságát, mindenét,
De nem vehették hős tekintetét.


My bychom jistě nyní našli.
Jen býti čas!
Vidíme líp než v čas ten zašlý!


Však nohou dupá zlostný král:
„Ven, luzo, z hradu běž,
sic jako psa, buď kdokoliv,
tě zbiji, podlou spřež!


С камня на камень висящий,
С брошенных скал на утес
Много кристалл твой блестящий
Пены жемчужной унеБыл при деннице румян ты,
Был при луне бледен ты,
Гордо носил бриллианты,
Скромно — цветы и листМного твой шум отдаленный
Чуждых людей приманил,
Много про чудо вселенной
Странник в дому говориТучи несут тебе воду,
Чуждые люди дары,
Сила дарует свободу,
Шелест и прелесть игрЧадо тревожной неволи,
Что же мне бросить в поток?
Кубок ли звонкий, кольцо ли,
Розы ли юной шипок?
Розу увядшую, друг мой,
Кинул я с желтым листком;
Чувство, и зренье, и слух мой
Гибнут с последним цветко


¡Ay cuántas veces a tus pies postrado,
en lágrimas el rostro sumergido,
a tus divinos labios he pedido
un sí: ¡cruel! que siempre me has negado!
Y pensando ya ver tu pecho helado
de mi tormento a compasión movido
en vez del sí ¡ay dolor! he recibido
un no que mi esperanza ha devorado.
Mas si mi llanto no es de algún provecho,
si contra mí tu indignación descarga,
y si una ley de aniquilarme has hecho,
quítame de una vez pena tan larga,
escóndeme un puñal en este pecho,
y no me des un no que tanto amarga.


道字娇讹苦未成
淡蛾羞敛不胜情
有时歌罢下阶砌
闲把宫花独自行


Tak prchal rychle mnohý čas
ve zbožném rozjímání –
z cest muž se vracel z jara zas
a nepsal předem psaní;
v soumraku spěchal s radostí
dát odměnu za starosti
své zbožné, věrné paní.


Ich will hier bei dir stehen,
Verachte mich doch nicht!
Von dir will ich nicht gehen,
Wann dir dein Herze bricht.
Wann dein Haupt wird erblassen
Im letzten Todesstoß,
Alsdann will ich dich fassen
In meinen Arm und Schoß.


Jsou mými jen, a závistníci dobří
se neušklíbnou při nich pod vousy,
a netěší se kritikářští obři,
jak důkladně si na nich pobrousí,
jak skropí bloudka, který divně třeští,
až hlavu skloní jako slípka v dešti.


Kabát jeho zaskví se pak zlatem,
zhrdne výraz obličeje skrovný.
Až pak jednou, rozen diplomatem,
lidem zvolen půjde do sněmovny.


V týž den dal rozkaz svému učeníku:
„Až budu chtít zas – pozoruj to bystře! –
kus látky vzíti svému zákazníku,
jen řekni směle: „Prapor, pane mistře!“ –


Ode.


Quando dico tra me: — Pur vidi un segno
che mi causa el sperar —, puoi in un momento:
— Non ti ricordi — dico — anco quel sdegno? —


Kéž s tím jen umřít nemusím,
čím běs má ňadra rval!...
Kde dvorský kaplan – kde můj kněz,
by útěchy mi dal?“


Wo die güldne Saat der Sterne
An dem blauen Himmel steht/
Phöbus auff und nieder geht/
Wo sein Licht uns scheint von ferne;
Da sol unser Name stehn
und den Sternen gleich auffgehn:
Wann die Neider kleben werden
An dem schnöden Koth der Erden.


Allora el vens de dent per on'arcova
el bravo giovenott, e poeù el gh'ha ditt:
Alter che i tre donn... L'è la sova lova
el motivv di convulsion. S'el sò petitt
l'avess goduu on sgrizz de pù de stima,
gh'avarevv sparmii el maa con daghi prima.


Was mich brünstig einst getrieben,
Allen es verklärt zu künden,
all mein Streben, all mein Lieben,
ruht nun still in seinen Gründen.


Gegen den Aufgang ström ich, der Freiheit, der Musen Gefilde
Laß ich hinter mir lang, eh der Euxin mich noch trinkt.


Wo die kleinen Veilchen stehen,
Seh ich helle Kleider wehen;
Frühlingshüte, Kinderköpfchen,
Buntes Band in blonden Zöpfchen,
Frühlingsstimmen, helles Lachen.
O du süßes Kinderlachen!
Keine Nachtigallenlieder
Geben deinen Zauber wieder.
Komm ich an die kleine Schar,
Wie die Häschen, naht Gefahr,
Sitzen sie auf einmal stumm
All im grünen Gras herum.
Dann ein Kichern, Zischen, Lachen:
Lassen uns nicht bange machen.


The Lovely Dead, whom He regrets,
Can know no Fear, can feel no Grief:
The living World, whom He forgets,
Would perish without His Relief.


Ezt jó Nyári Ferenc látá, nem múlata,
Az ő szép szavával népit bátorítá
Hamar mindenekvel Jézust kiáltata,
Az ő jó lovokat folni bocsáttatá.


De huesos de enemigos mayor pira,
do los vuestros a guisa de trofeo
se muestran fabricando, fabricaste.


Quando Gelosia vide il castel fatto,
Sì si pensò d'avervi guernimento,
Ched e' non era suo intendimento
Di renderlo per forza néd a patto.


Ők nevetnek, integetnek
a hűvös templom bűvös öblén,
és muzsikál és orgonázik
a zene, ima és tömjén.


ها هي الكلماتُ ترفرفُ في البال /
في البال أرضٌ سماويَّةُ الاسم تحملها الكلماتُ
ولا يحلم الميِّتون كثيراً، وإن حلموا
لا يصدِّقُ أحلامَهُمْ أحَدٌهاي هي الكلماتُ ترفرف في جسدي نحلةً
نحلةً لو كتبتُ على الأزرقِ الأزرقَ
اخضرّتِ الأغنياتُ وعادت إليَّ الحياةُوبالكلمات وجدت الطريق إلى الاسم
أقصَرَ لا يفرح الشعراء كثيراً، وإن
فرحوا لن يصدِّقهم أَحَدٌقلت: ما زلت حياً لأني أرى الكلمات
ترفرف في البال /
في البال أُغنيّةٌ تتأرجح بين الحضور
وبين الغياب، ولا تفتح الباب إلَّا
لكي توصد البا أغنيةٌ عن
حياة الضباب، ولكنها لا تُطيع سوى ما
نسيتُ من الكلمات!


В смущеньи ум, не свяжешь взглядом,
И нем язык:
Вы с гиацинтами — и рядом
Больной стариНо безразлично, беззаветно
Власть вам дана:
Где вы царите так приветно —
Всегда весн


Své péro vzal jsem s nechutí a nudou,
vždyť co chci psát? Tak připadám si asi
jak námořník, jenž kapitánu hlásí,
že sněděno vše. Co teď jísti budou?


Und zorniger Trajanus rief:
»Meinst du, wir Römer trügen tief
Nicht auch die Götter im Gemüte,
Wir, denen Sieg leiht ihre Güte?
Drum leuchtet uns auch holden Blicks
Zeus an, der Herr des Weltgeschicks.
Doch dein Gott ist ein Bild der Strafe,
Ist ein an's Kreuz geschlagner Sklave!
Sieh Jenen stehn hoch auf Altären,
Hör' auf, den Schächer zu verehren!«


Mindenfelé ottan eloszlának,
Sok népekké ők szaporodának,
Babilonba egy tornyot rakának,
Az sok nyelvek akkor változának.


¡es imposible!


Нет, я люблю тебя не яростной любовью,
Вскипающей, как ключ в безбрежности морской,
Не буду мстить тебе стальным огнем и кровью,
Не буду ждать тебя, в безмолвной тьме, — с тоскоПлыви! ветрила ставь под влажным ветром косо!
Ты правишь жадный бег туда, где мира грань,
А я иду к снегам, на даль взглянуть с утесМне — строгие стези, ты — морем дух туманНо, гребень гор пройдя, ущелья дня и ночи,
И пьян от всех удач, и от падений пьян,
Я к морю выйду вновь, блеснет мне пена в очи, —
И в Город я вступлю, в столицу новых страИ там на пристани я буду, в час рассветный, —
Душа умирена воскресшей тишиной, —
С уверенностью ждать тебя, как сон заветный,
И твой корабль пройдет покорно предо мноМой образ был в тебе, душа гляделась в душу,
Былое выше нас — мы связаны — ты мой!
И будешь ты смотреть на эту даль, на сушу,
На город утренний, манящий полутьмоТвой парус проводив, опять дорогой встречной,
Пойду я — странник дней, — и замолчит водЛюблю я не тебя, а твой прообраз вечный,
Где ты, мне все равно, но ты со мной всегда!


Der ist die wahre Panace,
Der ist für alles gut;
Er heilet Hirn und Magenweh,
Und was er weiter thut.
Drum lebe das gelobte Land,
Das uns den Wein erzog;
Der Winzer, der ihn pflanzt' und band,
Der Winzer lebe hoch!


Und du, o Freundin, die du mich künftig liebst,
Wo bist du! dich sucht, Fanny, mein einsames,
Mein bestes Herz, in dunkler Zukunft,
In Ungewißheit und Nacht, da suchts dich!


Zpět, vy čeští bohatýři,
pleso vzdychá, rychle zpět!
Běda! tři sta jezdců tone
a rytířů čtyřicet. –


La Marinera de Lima
tiene influencia afro-hispana,
la primera de jarana
en copla o cuarteta rima.
Inicia el toque la prima
pero es más lindo un bordón.
Aún no entra la canción
porque, como requisito,
antes que el cantor dé un grito
guitarra llama a cajón.
Los que escuchan hacen palmas
y se cuadran las parejas,
por lo general son viejas
—mejor aún si son zambas—.
Tan sólo mueven las gamas
y un poquito la cadera.
Todo esto mientras se espera
pues nadie baila sin canto.
Sigue llamando entretanto
cajón a la voz primera.
El canto inicia el paseo
con un saludo en el cruce,
media vuelta los conduce
a otro cruce y al careo.
Tras lateral contoneo
vuelta y trocar posición...
Como dicha operación
se da al fin de cada estrofa,
en vez de bailar por mofa
escuchen con atención.
Como quien sudor enjuga
un momento se reposa,
prosigue la Resbalosa
y viene después la Fuga:
El bailarín se apechuga,
ella sube la pollera.
Como peruana bandera
blanco y rojo, dos pañuelos
dicen en airosos vuelos
¡aquí está la Marinera...!


Den sah ich im Gefolge seiner Thaten
(Ein langer, liederwerther Zug,),
Im Schimmerkleide seines Ruhmes, tausend Schatten
Gefallener um ihn.


U jezera se pod růží
Konvalinka hýbá,
Vánek světem laškující
V letu ji zulíbá.


翠幕重重护晓寒
窗间金鸭篆烟残
芳情不采闲花草
独倚阑干看牡丹


Sníh roztál. Zima přestala,
stráň plna kvítí byla,
po modrém nebi plovala
oblaka zářná bílá.


Sejan, der bauchige Magnat,
Der, einem Vampyr gleich, den Staat
Bis auf das Herzblut ausgesogen,
Rühmt, daß er für sein Vaterland
Gut und Gesundheit aufgewandt.
Das heißt gelogen.


Wünschtest du die Schuld der Herzen
ungeschehen, sprich?
Doch du lächelst unter Schmerzen:
Nein – ich liebe dich.


If such the purchase to be freed from pain,
Oh, Sensibility, to thee again
I turn — do thou my every thought control,
'Tis thine to animate or soothe the soul;
'Tis thine alone those feelings to bestow,
From which the source of every good doth flow;
Since these thy joys, thy griefs I'll patient bear,
And humbly take of each th' allotted share;
To Friendship's shrine the ready tribute bring,
And fly to Sorrow on Compassion's wing,
Enjoy the good, against the worst provide,
By taking Resignation for my guide,
In her safe conduct patiently submit
To every pain, which Providence thinks fit.


Lámal jsi všem chleba svého slova,
otvíral’s jim ráje dokořán,
navracel’s jim dědictví jich znova,
rezséval jsi světlo do všech stran!


Tant qu'il ne viendra pas une heure de délices
Pour guérir tous les maux dont leur cœur est navré,
Je refuse ma lèvre aux suprêmes calices
Du bonheur ; et comme eux jusque-là je vivrai


Jedoch sein Herzfleck ist ein jäher Rain,
Der sich erhebt aus weiten Ackergründen,
Da wo am vollsten ruht der Sonne Schein
Und abgewandt des Nordens rauhen Winden;
Da zieht der Landmann seinen Labewein,
Da ist er manchen langen Tag zu finden,
Wie Arbeit er und Müh mit Lust verschwendet,
Der Rebe wählrisch Schoß zum Lichte wendet.


Was galt dir noch der Jesus dort,
du »Ewigheitrer« auf den Knieen!
Du hattst dem »Wort« nur noch die Macht entliehen,
du galtst dir selbst als letztes »Wort«.


أَصابَتِ العامَ رِعلاً غولُ قَومِهِمِ
وَسطَ البُيوتِ وَلَونُ الغولِ أَلوانُ
يا لَهفَ أُمِّ كِلابٍ إِذ تُبَيِّتُهُم
خَيلُ اِبنِ هَوذَةَ لا تُنهى وَإِنسانُ
لا تَلفُظوها وَشُدّوا عَقدَ ذِمَّتِكُم
إِنَّ اِبنَ عَمِّكُمُ سَعدٌ وَدُهمانُ
لا تَرجِعوها وَإِن كانَت مُجلِّلَةً
ما دامَ في النَعَمِ المَأخوذِ أَلبانُ
شَنعاءُ جُلِّلَ مِن سَوآتِها حَضَنٌ
وَسالَ ذو شَوغَرٍ مِنها وَسُلوَانُ
لَيسَت بِأَطيَبَ مِمّا يَشتَوي حَذَفٌ
إِذ قالَ كُلُّ شِواءِ العَيرِ جُوفانُ
وَفي هَوازِنَ قَومٌ غَيرَ أَنَّ بِهِم
داءَ اليَمانِيِ فَإِن لَم يَغدِروا خانوا
فيهِم أَخٌ لَو وَفَوا أَو بَرَّ عَهدُهُم
وَلَو نَهَكناهُمُ بِالطَعنِ قَد لانوا
أَبلِغ هَوازِنَ أَعلاها وَأسفَلَها
مِنّي رِسالَةَ نُصحٍ فيهِ تِبيانُ
أَنّي أَظُنُّ رَسولَ اللَهِ صابِحَكُم
جَيشاً لَهُ في فَضاءِ الأَرضِ أَركانُ
فيهِم أَخوكُم سُلَيمٌ غَيرَ تارِكِكُم
وَالمُسلِمونَ عِبادَ اللَهِ غَسّانُ
وَفي عِضادَتِهِ اليُمنى بَنو أَسَدٍ
وَالأَجرَبانِ بَنو عَبسٍ وَذُبيانُ
تَكادُ تَرجُفُ مِنهُ الأَرضُ رَهبَتَهُ
وَفي مُقَدَّمِهِ أَوسٌ وَعُثمانُ


durch dich und deine Schuld kein Übel widerfahre.
Sei kühn' und wags mit uns. Wir setzen Gut und Blut
und Alles bei dir auf. Wir haben guten Mut
zu Gott und der dich schützt, der Reußen großem Zaare.


Questi va, quegli riede;
Fugge l'un, fugge l'altro; un grida, un piange,
Rotto il capo, arso il piede.
Chi di sù, chi di giù s'affligge et ange;
E fra balli di morte e di fortuna,
Il caso è vario, e la tragedia è una.


Jdu kolem, jabloň starou hlavou kývá,
i cítím, jak se mně až v srdce dívá,
snad příliš hnízd se v koruně jí tísní,
a chce mně proto předat něco písní.


– A potom do škol zavedeme kříž. –


Ach edler schatz, du kannst kaum finden
Ein eintzig Hertz, das dir gehorcht
Das vor die rechte ruhe sorgt,
Und sucht mit dir sich zu verbinden.
Geh aber nun mit starcken schritten
Aus dem verborgnen licht heraus,
Und laß dich unsre noth erbitten
Zu wohnen in dem wüsten haus.


Ma s'el adven che nel parlar li cresca
piacer di core et che la mova a riso,
l'aer, la terra gridan: «Gloria, gloria!».


Es ist kein guttes Weib: und schlägt dir eines bey/
So weiß ich nicht/ wie Gutts aus Bösem worden sey.


Não vai por minha letra a assinatura,
e desculpe-me Vossa Senhoria;
conforme o guarda-livros o assegura,
acabo de morrer de apoplexia.


Jesus / Tugend / Ehr und Glück / helffen mir das Jahr anfangen
seelig / löblich / rühmlich / froh / daß dadurch ich mög' erlangen
Ruh' / Ergetzung / Trost und Freud'. Ach ich will mit diesen prangen /
wann die nunmehr zeitig Zeit seyn wird / wie der Rauch / vergangen.


画梁朽折红窗破
独立池边尽日看
守得苏州船舫烂
此身争合不衰残


Sie hat sich aufgerichtet, und hold wie Rosenthau
Glüht minniglich das Antlitz der kaiserlichen Frau,
Vor Barbarossa nieder sinkt sie auf ihre Knie'
Und fleht als ob ein Seraph ihr seine Stimme lieh!


Wir stehen hier und schauen
In ein gelobtes Land.
Ringsum die deutschen Gauen,
Gebaut von deutscher Hand.
Doch dort an den Voghesen
Liegt ein verlornes Gut,
Da gilt es deutsches Blut
Vom Höllenjoch zu lösen.


Zíral v domky na samotě,
slyšel, jak tam v těžké notě
zněly staré chorály:
„Zahynouti nedej, Pane!”
Dojat, v prvé záři ranné
k druhům letěl do skály.


Heinz wollt' an Rosa haben
'ne Art von Ideal.
Weil alle ihm gleich gaben,
Was man gibt allemal.


Zwar war es nicht. Doch weil sie's liebten, ward
ein reines Tier. Sie ließen immer Raum.
Und in dem Raume, klar und ausgespart,
erhob es leicht sein Haupt und brauchte kaum


[Solo.]


Por ti lutaram deuses desumanos,E eu vi-te numa praia abandonadoÀ luz, e pelos ventos destroçadoE os teus membros rolaram nos oceanoSophia de Mello Breyner Andresen | "Antologia", pá 47 | Círculo de Poesia Moraes Editores, 3 edição, 1975


Zdvihám ruku prázdnou žasna –
Pekelná kde zase láj?!
Vznáším po diblíku oči –
Hlava se mi náhle točí:
V otevřených domu dveřích
s jarním kvítím na kadeřích
vidina mi září jasná
dívka, sama celý máj.


Near yonder copse, where once the garden smil'd,
And still where many a garden flower grows wild;
There, where a few torn shrubs the place disclose,
The village preacher's modest mansion rose.
A man he was, to all the country dear,
And passing rich with forty pounds a year;
Remote from towns he ran his godly race,
Nor e'er had chang'd, nor wish'd to change his place,
Unskilful he to fawn, or seek for power,
By doctrines fashion'd to the varying hour;
Far other aims his heart had learn'd to prize,
More bent to raise the wretched than to rise.
His house was known to all the vagrant train,
He child their wand'rings, but reliev'd their pain:
The long remember'd beggar was his guest,
Whose beard descending swept his aged breast;
The ruin'd spendthrift, now no longer proud,
Claim'd kindred there, and had his claims allow'd;
The broken soldier kindly bade to stay,
Sat by his fire, and talk'd the night away;
Wept o'er his wounds, or tales of sorrow done,
Shoulder'd his crutch, and shew'd how fields were won.
Pleas'd with his guests, the good man learnt to glow,
And quite forgot their vices in their woe;
Careless their merits, or their faults to scan,
His pity gave ere charity began.


Ich dachte, diesen Tag, der aller Sorgen Nacht
Durch deines Nahmens Licht zur Freudensonne macht,
Nicht nach gemeiner Art Hans Sachsens zu besingen,
Ich wollte deine Gunst bis an den Pol erhöhn,
Dein Nachruf sollte mir den Sternen gleiche gehn
Und meine Leyer fast wie Davids Harfe klingen.
Doch da zum Tanze mehr als ein Paar Schuh gehört
Und man zur Dichterkunst mehr als den Kopf erfodert,
So dencke, wenn kein Geist aus diesen Zeilen lodert,
Daß mich die Musen kaum das A.B.C. gelehrt.
Der Pindus zieht nicht Schilf, kein Pegasus den Pflug,
Kein guter Einfall fällt in einen Waßerkrug,
Und wer nicht wie Horaz den Vers mit Wein begoßen,
Dem ist kein Ehrenpreis in selbgem aufgeschoßen.


Rozepjal svou náruč, vzdychl ze hluboka, –
po letech zas slza skanula mu s oka.


serban l'antico odor l'aride foglie,
onde vi vola ancor d'api amorose
avida schiera, e dolce umor ne coglie.


En el próspero tiempo las serenas
plañen e lloran, recelando el mal;
en el adverso ledas cantinelas
cantan, e atienden al buen temporal;


Linda Regia! Tus venas son fermentos
de mi no ser antiguo y del champaña
negro de mi vivir!
Tu cabello es la ignota raicilla
del árbol de mi vid.
Tu cabello es la hilacha de una mitra
de ensueño que perdí!
Tu cuerpo es la espumante escaramuza
de un rosado jordán;
y ondea, como un látigo beatifico
que humillara a la víbora del mal!
Tus brazos dan la sed de lo infinito,
con sus castas hespérides de luz,
cual dos blancos caminos redentores,
dos arranques murientes de una cruz.
Y están plasmados en la sangre invicta
de mi imposible azul! Tus pies son dos heráldicas alondras
que eternamente llegan de mi ayer!
Linda Regial Tus pies son las dos lágrimas
que al bajar del Espíritu ahogué,
un Domingo de Ramos que entré al Mundo,
ya lejos para siempre de Belén!


»Warauf sitzstu, das nenn du mir.«
ein pfert er im das nente.
»was fürst du auf der hente?«
sprach er: »das ist ein falk.«
er sprach: »was fürst am strick fürwar?«
er sprach: »es sint zwen hunt.«
Der töricht sprach: »was nützet dir
pfert, vogel, hunt darbeie?«
er sprach: »zu jegereie,
das ich die vogel walk.«
er fragt: »was kostens dich ein jar?«
er sprach: »wol tausent pfunt.«
Er sprach: »was sint die fogel wert,
die du mit tust ertappen?«
er sprach: »zwen gulden an gefert.«
»fleuch! hab dir drüs in lappen!
tet dich mein her erschnappen,
du großer narr und flat,
er setzet dich ins narrenbat,
sprach er, bis an den munt.«


E poi che 'l nuovo sol lucido e chiaro
per tutto sparsi ebbe i fulgenti raggi,
la bella donna e i duo guerrier s'armaro,
mandato avendo alla città messaggi;
che, come tempo fu, lor rapportaro
che per veder spezzar frassini e faggi
re Norandino era venuto al loco
ch'avea constituito al fiero gioco.


Naděje, naděje,
pěkné to stavení,
jen škoda, přeškoda,
že není k spatření!


Vítej u pustině mé,
Kdežto žalobám mé lýry
Srdce upírají víry
A se straní ode mne.


Welch Schicksal meynt man wohl, ist einer Welt bestimmt,
Wofern sie ihren Weg durch diese Dünste nimmt?
Gewiß, was Aergers noch, als was Sylvan verspüret,
Wenn ihn ein Unglücksfall in Raufbold's Dampfkreis führet.
Die Ordnung der Natur wird ganz und gar gestört,
Mit Dünsten fremder Art die reine Luft beschwert,
Und wenn sie haufenweis auf den Planeten sinken,
Wird, wie in einer Fluth, was Athem holt, ertrinken.
Die Kugel selbsten wird aus ihrer Bahn gerückt,
Wenn eingepflanzter Trieb sie zum Kometen drückt,
Und muß vielleicht, wie er, in's Sonnenfeuer fallen,
Vielleicht kalt, unbewohnt, in größrer Ferne wallen.


Helft mir, daß ich kann bekleiben
Und ein grüner Zweig verbleiben,
Daß ich ewig kann bestehen,
Wie die Zedern auf den Höhen.
Macht, daß ich unverwelklich blüh
Und zu keiner Zeit verdorre nie.


Ein Gott war's. Und die Blume Dir zu Füßen
Weiht ihren Brautschmuck Deiner Schwesterhand.
Ein Lüftchen weilt, die Körper zu umfließen,
Die Du erschaffst, und wird ein Brautgewand
Der Seele, die, sich sichtbar zu genießen,
In Deiner Seele Aetherhüllen fand.
Du malest, was Du bist; auf Edens Auen
Giebst Du in Menschen Engel uns zu schauen.


托根游宴地
寒树亦花开
独在凄凉处
春风泪满腮


L'un fa dal ferro altrui stampar gli esempi,
sopr' or, de la real vostra sembianza,
e vuol, quand'ogni età, ch'al mondo avanza,
la fama udrà, che il volto ancor contempi.


Queria ter um dia
só pra comer porcaria:
Sorvete, chocolate e bombo
Contar os dias de alegria e fantasi
Querendo por quere
Não é uma maravilha ?
Jogar videogame, jogar bola,
E depois ir à escol
Queria ser criança a vida inteira,
E nunca acabar a brincadeir
Mas ser criança não é tão bom assim,
Todo mundo manda em mim !


Et perche dal Re d Aphrica battaglia
& assedio vi aspetta: usa gran cura
a raccor buona gente & vettovaglia
far cavamenti: & riparar le mura
cio ch a difesa spera che gli vaglia
senza gran diferir tutto procura
pensa mandare in Inghilterra: & trarne
gente onde possa un nuovo campo farne


In: GUIMARAENS FILHO, Alphonsus d Nó: poema Rio de Janeiro:  Olympio, 198 Poema integrante da série Nó


Ein Römer weit erkande,
Paulus Emilius,
Der het ein weib, genande
Papiria, die schluß
Er von im abzuscheiden,
und niemant west, warum?
was sie im tet erleiden;
man hielt sie erenfrum.


El amoroso piélago corría
la nave del curioso entendimiento,
y no sin ocasión miraba atento
las islas más hermosas que en él vía.


onde mi veggio morto, s'io non odo
l'umile voce ch'a Pietà risponde,
ché come più, battendo, istringe il nodo,
così credo ch'Amor più mi confonde.


A co pak tomu řeknou ve vsi,
rci mi juž?
„Že’s dobrák, řeknou, k milování
hodný muž!
Však pospěš, pospíchá již pán!
(Za okny kvete tymián!)“ –
– Jsem spokojen s tím též,
když, Jeanetto, tak chceš.


a všechen slunce jas, jejž dlouhým douškem pily,
teď v nach a ve zlato svých lesů vdechují, –
oh, jak je svěží teď a jasně rozpustilý
tam u nás řeky proud, s nímž vlny strhují


Und die Blume – am taumelnden Sonnenball
Hängt schwärmerisch starr ihr Angesicht,
Ihr gelbumlodertes frommes Gesicht,
Versunken im Licht, ertrunken im Licht.


So unausweichlich nahst mir Du aus allen
Weiten des Himmels, das verhängte Ziel,
Dem jeder Weg schon zu Beginn verfallen.


团团鼓枕样新传
竹簟绳床得饱眠
耳界若闻声外意
不须挝击也铿然


Stifterin. Wenn nicht verklagt Manilia ist, so verklagt sie.
Selber verfassen für sich und formen sie rechtlich die Schriften,
Grund und Stellen bereit dem Celsus selbst zu dictiren.


Jak my zápasili
mistři starých škol,
nežli v píseň slili
radost svou či bol.


Daß in Sorrents Orangengeruch, am Fels,
Den mir die Fluthen klarer als Aug' und Herz
Des reinsten Engels wiederstrahlen,
Tasso's gereinigter Geist mir aufsteigt,


أنا في الحبِّ قانعٌ باليسير
بخيالٍ يزورُ أو وَعدِ زورِ
ما لهندٍ إذا طلبتُ رضاها
فاجأتني بنفثةِ المصدور
ألِعَيْبٍ كرْهِتني أمْ لريبٍ
أمْ لشيبٍ قالت لهذا الأخيرِ
أنا بدرٌ وقد بدا الصبحُ في رأ
سِكَ والصبحُ طاردٌ للبدورِ
يا نهارَ المشيبِ مَنْ لي وهيها
تَ بليل الشبيبةِ الديجوري
قلت إنَّ المشيبَ نورٌ فقالت
أشتهي نُورَةً لذاكَ النورِ
قلت لا فضلَ في سوادِ الشعورِ
عندنا غيرُ لونِ نقْسِ الوزيرِ
سارَ بين الأنامِ فيكِ وفيهِ
من مديحي ديوانُ شعرٍ كبيرِ
لكِ وجهٌ أغرُّ باهٍ فريدٌ
مثلُ دهرِ الوزير بينَ الدهورِ
ليسَ شغلي إلاّ هواكِ ومدحي
فيهِ هذانِ روضتي وغديري
وإذا ضاقَ منْ تجنِّيك صدري
فمديحي لهُ شفاءُ الصدورِ
كلُّ شيءٍ سينقضي غيرَ حبي
لكِ والمدحِ للوزيرِ الكبيرِ
كم جرتْ أدمعي لهجرِكِ تحكي
مِنْ عطايا الوزير سيلَ البحورِ
أنا لولا هواكِ صنتُ دموعي
صونَ دينِ الوزيرِ عنْ محظورِ
مدمعي فيكِ والندى منم يديه
أخْجَلا مُسْبَلَ الغمامِ الغزيرِ
وإذا كنتُ في هواك مسيئاً
فمديحُ الوزيرِ كالتكفيرِ
لا وطولِ القيامِ فيك ووجدي
ما لطَوْلِ الوزيرِ مِنْ تقصيرِ
كيفَ أسطيعُ لثمَ ثغرِكِ يا هنْ
دُ ودأبُ الوزير سدُّ الثغورِ
فأديري عليَّ كأسَ مُدامٍ
مثلَ أخلاقِهِ بلا تكديرِ
ليسَ لي عنْ هواكِ أقسمْتُ صبرٌ
لا ولا عَنْ مديحه المبرورِ
بي إلى وصلِكِ افتقارٌ كما بال
ناسِ فقرٌ إلى بقاءِ الوزيرِ
ليَ جفنٌ وللوزير لواءٌ
دُعيا بالسفاح والمنصورِ
أنعِمي بالوصالِ جادكِ غيثٌ
كنوالٍ من راحتيهِ غزيرِ
ربَّ ليلٍ سهرتُ فيكِ إلى أنْ
لاحَ فجرٌ كنورِهِ أيَّ نور
أثْقَلَتْني ردفاكِ والجودُ منهُ
أنا لا أستطيعُ حملَ الطورِ
لا تذلي على هواكِ عنادي
للأعادي أما الوزيرُ نصيري
فيكِ وجدي يا هندُ وجدٌ عظيمٌ
مثلُ وجدِ الوزيرِ بالتبذير
وإذا كانَ في ودادكِ نقصٌ
فبمدحِ الوزير تمَّ سروري
لكِ طرفٌ يروي روايةَ مكحو
لٍ وإحسانُهُ عنِ ابنِ كثيرِ
فَهْوَ طرفٌ فتورُهُ ذو فتونٍ
أنا أفدي الوزيرَ مِنْ ذا الفتورِ
وإذا ما نشرتِ شعركِ دَلاً
فَهْوَ حاكي لوائهِ المنشورِ
وإذا ما فتحتِ جفنَكِ المكْ
سورَ هِمْنا بسيفِهِ المنصورِ
وإذا بسمْتِ عن ثغرِكِ المنْ
ظومِ أغرى بلفظه المنثورِ
وإذا ما هزَزْتِ لي قَدَّكِ المنْ
صوبَ قلنا كرمحِهِ المجرورِ
ويكَ يا قلبَها بعلمِ وفاءٍ
منهُ إنَّ الوفاءَ أحصنُ سورِ
واستفدْ يا زمانُ عطفاً ولطفاً
في هواها من خلقِهِ المشكورِ
أنا لو كنتُ حازماً في هواها
حزمَهُ في الحروبِ جادَتْ أموري
حبُّها فاعلٌ بقلبيَ أفعا
لَ يديهِ في مالِهِ المذخورِ
قسماً إنَّ ريقَها ونداه
ينشرُ الميْتَ قَبْلَ يومِ النشورِ
ليسَ أحلى من وصلها غيرَ مدحي
طَوْلَ هذا الوزير لولا قصوري
هاكها أيُّها الوزيرُ عروساً
أنتَ كفءٌ لحسنها الموفورِ
فهْي بكرٌ عذراءُ في ظلِّكَ الممْ
دودِ تجلى بسمعِكَ المقصورِ
كلُّ بيتٍ فيهِ نسيبٌ ومدحٌ
مستجادٌ منْ مستكنِّ ضميري
كرَّرتْ لي مخالصاً فيك تحكي
سُكَّراً يُسْتلذُّ بالتكريرِ
عمدةٌ للذي يريدُ مديحاً
كلُّ بيتٍ منها يُعَدُّ بدورِ
طابعٌ تُطْبَعُ البدورُ عليها
فهْي للناظمينِ كالدستورِ
مهرُها منكَ خالصٌ من ودادٍ
إنَّ مهرَ الفاني أخسُّ المهورِ
واكتسابُ الغنى بنظمٍ ونثرٍ
فيه نقصٌ للفاضلِ المشهورِ
أنا لفظي درُّ النحورِ ومثلي
لم يبعْ بالحطامِ درَّ النحورِ
إنَّ فقرَ النفوسِ ذلٌّ وشَيْنٌ
وغنى النفسِ عزُّ كلِّ فقيرِ
كم غنيٍّ أضحى نظيرَ عديمٍ
وفقيرٍ أمسى عديمَ نظيرِ
فعلى وجهِكَ الوسيمِ سلامي
وإلى بابِكَ الكريمِ حضوري


... Szép mustillatú és vörhenyes ősz volt,
mikor a költő lábra állhatott.
A szép világban csalódva fogadták,
azt hitték róla rég, hogy már halott.
Kis verseskönyvét hóna alá csapta
s - agyő: polgári élet! és Szeged!...
És - isten tudja, most már hányadikszor -
újra próbált egy szebb, új életet.


Tam si tak posteskla touživým hlasem;
až příkře děli jí: „Plýtváš jen časem!
Tam ti nic nedají, u nás jsi teď,
stále co dělat je, práce si hleď!“


Teď přišla líbezná ta chvíle,
kdy možno světlo rozžehnouti,
se svěřit fantasií Víle
a na vzdušné se vydat pouti.


风急扬沙拔汉旗
曾经睢水解重围
不缘天夺单于魄
虎旅何时塞外归


To Láska viděla. Edenem dál
se její kroky v let nesly.
Co jí to větru dech s řízy jen svál?
Tam hvězdy dvě do trávy klesly!


Die Welt durchaus ist lieblich anzuschauen,
Vorzüglich aber schön die Welt der Dichter;
Auf bunten, hellen oder silbergrauen
Gefilden, Tag und Nacht, erglänzen Lichter.
Heut ist mir alles herrlich; wenn's nur bliebe!
Ich sehe heut durchs Augenglas der Liebe.


Ich zehlte zwölfmal sieben Jahr
In dieser unbeständgen Hütte.
Der Freund, des meine Seele war,
Erhöhte meiner Brüder Bitte,
Und nahm mich in die Ruhe ein,
Dahin nur Seelen kommen können,
Die durch Sein Blut versöhnet seyn,
Und munter nach dem Kleinod rennen;
Der Herr erbarmte sich
Vor kurzem über mich:
Kaum aber, daß ichs Elend fühlte,
So war auch Gnade nah,
Und die Erlösung da,
Wornach mein Herz so sehnlich zielte.


Que pida una y otra vez,
Fingiendo virgen el alma,
La tierna doncella palma,
Y es dátil su doncellez;
Y que lo apruebe el juez
Por la sangre de un Pichón,
Chitón.


Die Wange will sich schon mit Anmuth krönen,
Doch darf sie noch im Lächeln nicht zergehen,
Der Mund jedoch zerschmilzt in süßen Wehen,
Daß Ernst und Milde sich im Reiz versöhnen.


锢泉欲奚为
铸金亦徒尔
人生陌上云
伯业东流水


Proč smrtí zaplatil svou odvahu?
Proč všecko jeho velké utrpení
se jenom hrozným skonem v oddech mění?
Proč osud schystal tuto nástrahu?


Vizem, borom vagy, drága kínom!
Sebem, gyógyszerem: kokaínom!
Cseppjeidet mohón merem,
vén matróznak: te vagy a tengerem!


Však s novým žitím muka, která pálí,
zas vstala nová s trýzní trnů zlou.
Hle, poslední z mých let už mizí v dáli
a ohlíží se plaše za sebou. . .


白雨跳珠水上鸣
雪花吹浪酒边行
不嗔燕子飞将去
最爱鸬鹚睡不惊


,Jsi kořist má, leč klidně vrať se domů!
Co mně jsou vaše malicherné spory,
co vaše hry a zápasy a sněmy
a půtky, pitky? Mně dostačí lesy.
Až Libuše zas zbloudí na své honbě,
jsem k službám jí jak z lidí poslednímu;
ji z lesa vyved bych jak nyní tebe,
ji osvobodil jako nyní tebe.
Však pojď! Co o tvůj zápasil jsem život,
bouř černými se snesla perutěmi
nad celý kraj. Spěš rychle! Hrom již hučí,
on nápodobí pouze naše mlaty.
Hle mezi větvemi ti kyne z dáli
již Vyšehrad – jdi rychle! Bozi s tebou!‘


Hol vagy fennrepeső szép pillangója velőmnek?
melly még egy Pegazus szárnyait is nevetéd.
Oh hol vagy keccsel teljes szilaj indulatimnak
hasztalan izzadozó mennyei Tantalusa?
Nemde világok - Idők - nyúlnak heverészve tömötten
a cél közt s közted? vak Here - Vágyakodás!
Gyermeki bábok után kacsalódó képezet! egykor
csillagokat sietél egybeölelni - mi lett?
Dölfös Kedvesnek csak az egy mosolyogva kiejtett
nem szava feltátott sírodig elkanyarít.


poco menos


Víš, pane Černíne, co tihle Uhři
za nabízenou pomoc dostat chtějí?


Der, wenn Memmen matt und feig
Dingen um der Knechtschaft Lohn,
Nimmer müd und nimmer bleich
Trotzt der Spötter schnödem Hohn,
Der, wenn alle Welt auch teufelt,
Nie am Vaterland verzweifelt.


昨日低眉问疾来
今朝收泪吊人回
眼前流例君看取
且遣琵琶送一杯


Or posata e dimessa,
Fa che languida fuor tremi e vacilli,
Or soave e sommessa,
La spezza in fughe e la ripiglia in trilli,
Et or con vaghi armonici viaggi,
In fra numeri bei, libra i passaggi.


Seguí pisadas siempre del engaño;
cuanto intentaba me sirvió de afrenta,
viví con la razón libre, oprimida.


Will gleich der Mund die Quaal verschweigen,
So spricht das Hertze: rede doch!
Wer kan dir, Schönste, widerstreben?
Mein Hertze bleibt an deinen kleben,
Ich fühle leider nun ein Centner schweres Joch.


Il mange tout. Devant nos regards éblouis,
Il engloutit les tas immenses de louis


Nicht Stände gibt es und Kasten
Im Reiche der Poesie,
Das Mannigfache im Schönen,
Es bildet die Harmonie.


„Pokání slíbil jsem dobré své matce,
slíbil jsem, z rána že navštívím chrám;
blažená matka se usmála sladce –
a já hned v světnici zůstal jsem sám.
Navždy jsem zhostil se nemoudré pýchy,
žalně jsa pamětliv na svoje hříchy.“


A jako zvěsty tajemné,
snové jak noci líbezní,
milostná lásky pohádka
v oku tom temném libě sní.


Der Knechtschaft Baal wird zuschanden,
Der Blinde weiß nicht, was er tut:
Er schlägt den süßen Wein in Banden
Und mehrt nur seines Feuers Glut.
Seht ihn, der heut der Haft entsprungen,
Wie wirft er seiner Perlen Schar!
Hurra, ihr frischen, freien Zungen!
Hurra, du Volk der Nibelungen,
Bring' diesen alten Geist dem jungen,
Dem guten Geist zum Opfer dar!


Ein eigner Schauer hält mich stets beklommen,
Wenn ich an Jene denk', die das gesehen,
Was niemand mehr, so lang die Welt wird stehen,
In der Vollendung mag zu schau'n bekommen.


Ahi, d'italiche vene è sangue schietto,
Nobile sangue e caro!
E una stilla ve n'ha pur di quel petto
Che queste donne amâro;


Veggio nel ciel, qualor qua giù mi sveglio,
tra gli angioli, suoi pari, il bel fanciullo;
e so di quanto dolce ivi si pasce.


Hat das alte Gott-verehren Schul- und Kirchen auffgerichtet,
Hat des neue Gott-vergessen Schul- und Kirchen gantz vernichtet.


Abrir os olhos e seguir em frente é poder então saber
Que a missão cumprida está acontecendo


Seděly žáby v kaluži,
hleděly vzhůru k nebi,
starý jim žabák učený
odvíral tvrdé lebi.


Me basta tan solo un detalle, algo mínimo,
como un cabello o un roce de flor,
para poder dibujarte nuevamente
en mi espacio vacío,
para copiar casi exacta
tu sonrisa o tu mano,
para sentir cómo inicia la música,
-la otra-,
la que escucho cuando estás cerca,
cuando callas, cuando esperas,
cuando cada amanecer
tiene tu nombre de bordes suaves,
como el rojo en tus labios,
donde quisiera decírtelo todo
en un silencio oscuro,
que escriba sobre tu piel
la avidez de estas palabras
que el mirarte en otros brazos
me ha obligado a escribir
sobre el frío papel.


南北相望恨日疏
经时不见意何如
喜闻高阁扶衰杖
竹院秋光渐破除


Již ve tmu vzkřik jsem tisíckrát: „Jsi vrah,“
a chtěl jsem o své duše klid se bíti,
však jenom stíny přede mnou se řítí
a ve chlad prostoru jsem rukou sáh...
Jeť přítel můj – ten věčně věrný Strach!


Für den Schmuck von ihren Plätzen
Hat die Stadt stets viel getan,
Unterstützung findet sie jetzt
Auch noch von der Eisenbahn.


Não sei, mas meu ser
Tornou-se-me estranho,
E eu sonho sem ver
Os sonhos que tenh
Que angústia me enlaça?
Que amor não se explica?
E a vela que passa
Na noite que fic


Trompeten blasen, Fahnen wehn,
Jetzt hab ich gute Ruh,
Und alle Kugeln treffen nicht,
Du lieber Engel du!
Und trifft es mich und wirft es mich
Für immer auf den Platz,
So bettle dich zu meinem Grab
Und stirb bei deinem Schatz!


Comprada em asqueroso matadoiro
Sanguinosa forçura, quente, e inteira,
E cortada por gorda taverneira,
Cujo cachaço adorna um cordão d’oiro;


Seinen Wanderstab ergriff er
Jetzo und verließ die Hauptstadt;
Vor dem Tor hat er den Staub
Abgefegt von seinen Schuhen.


Kreuz führt dich aus der Not Ins Leben durch den Tod;
Kannst du dein eig'nes Leben Dem Tod an Kreuz ergeben
Und ganz dich lassen Gott – Bald steht der Geist im Frieden,
Vergnügt und abgeschieden Von Jammer, Angst und Not.


Jen v Helénině ruce Velký vějíř bílý
van dýchal kolem. Vše již ku tanci se chýlí.
Tu cizí pán řek’ s úctou, jak je povděčný,
že včera čtverylky dvě dostal od slečny,
však je-li slečně libo, ať ho jedné sprostí.
Heléna nazvala to „milou laskavostí“.


Guardo ainda, como um pasmo
Em que a infância sobrevive,
Metade do entusiasmo
Que tenho porque já tiv
Quase às vezes me envergonho
De crer tanto em que não crei
É uma espécie de sonho
Com a realidade ao mei
Girassol do falso agrado
Em torno do centro mudo
Fala, amarelo, pasmado
Do negro centro que é tud


Wie's Korn der Müller auf die Mühle,
So schicken wir zur Presse hin
Den Vorrath frischester Gefühle
Und neuesten Ideengewinn.


Mein erheitertes Gesicht
Siehet Paradiese blühen.
Welche Töne! Hör' ich nicht
Aller Himmel Melodieen?
O wie süß erfüllt die Luft
Edens Amarantenduft!


Die Augen mein, vertrocknet tiefe Brunnen,
Durch Weinen sind so gänzlich ausgerunnen,
Daß ich deswegen muß gar bald verschmachten
Beym vollen Brunnen, wo ich nächtlich wachte.


Ihr grübelt, klügelt früh und spät,
Nichts, was zu schwer euch deuchte,
Doch wer so leicht, was schwer, versteht,
Versteht oft schwer das Leichte.


Humana man non credo che sospinta
mai fosse a tanto ingegno quanto in quella
mostrava ogni figura lì distinta,


Já z úkrytu se bázliv na ně díval,
a v nitru mém juž Amor sobě zpíval,
a v zbouřeném a toužném citů plání
mou odvahu již pobádalo přání
pryč odvrci vše lichá pouta strachu
a přikvapit, a klesnout před ní v prachu
– však nestalo se! Její oči jemně
též chvíle rázem pozvedly se ke mně
jak fialky dvě v zlatém jitra svitu...
A přemožen a zničen silou citu –
já odešel jsem smutně od ní z lesa,
jen zář těch očí v teplém srdce skrytu
juž na věky si v prázdný život nesa!


متع السمع والبصر
قبل ان تبلغ الكبر
فاذا ما بلغته
ذهب السمع والبصر
واذا ما هما معاً
ذهبا مضك الضجر
ثم لم يبق في الحيا
ة للذاتها اثر
وتمرد على تقا
ليد تفضى إلى الضرر
أنما الحر من تمرد
حتى على القدر
كن جسورا اذا طلبت
فقد فاز من جسر
وتيقظ اذا هممت
وباشر على حذر
لا تعيبنني على
خطأ لي اذا ظهر
أي ذي كبرة مشى
فوق وعر وما عثر
حبذا ميعة الشبا
ب ولا حبذا الكبر
حسن الروض في الربيع
اذا طله المطر
والفراش الذي يطو
ف جميلا على الزهر
وسلام على ذكاء
ووجه لها اغر
حبذا الزهر قد تبسم
والصبح قد سفر
قد اراد الهزار ان
ينفث السحر فاقتدر
سحرتني عنادل
تتنزى على الشجر
باغاريد عن محا
كاتها يعجز الوتر
نعم ما ابقت العنا
دل في النفس من اثر
ليس من لم يكن تحسس
منها سوى حجر
ارسل الطرف للسما
ء وانعم بها النظر
تبصر النجم لؤلؤاً
بين ابعادها انتثر
هي للناظرين ديوان
شعر قد ازدهر
كم به من قصائد
كل ابياتها غرر
اشبهت روضة بها
كل صنف من الزهر
انها معرض الكوا
كب والشمس والقمر
واذا الشمس اسفرت
وبدا وجهها الاغرّ
سرب النور دافقا
مثل سيل قد انحدر
صور تبسط النفو
س فما اجمل الصور
وهناك المجر فانظر
ملياً الى المجر
يشبه النهر قد طغى
ولشطيه قد غمر
او صراطا الى الجنا
ن قد امتد واستمر
رصفته ملائك
باليواقيت والدرر
كم بهذا الفضاء من
سعة تدهش الفكر
وشموس يدرن فيه
ويرمين بالشرر
ايّ سحر حوت عصاً
حركت هذه الأكر
يا لها من عوالم
ما لها فيه مستقر
كسفين جرى بها
عاصف هب واستمر
والذي ظل خافيا
هو اضعاف ما ظهر
انما هذه الطبيعة
بحر طما وثر
لم تكن هذه العوا
لم فيه سوى جزر
ما الذي الحياة لو
لا المنايا على الاثر
انما الموت آفة
ليس تبقى ولا تذر
واذا الاثرياء او
دوا فمثواهم حفر
انما الراحلون لم
يأتنا منهم خبر
ذهبوا مثل ما اتوا
زمرا بعدها زمر
بعد اني اموت فاليد
فعوا بي الى سقر
لك في الموت حين تهلك
ورد بلا صدر
لا تؤمل تجددا
لزجاج قد انكسر
اترى الروح باقيا
بعد جسم له دثر
رب حسناء كالعرا
رة في طرفها حور
ارغموها على الزوا
ج بشيخ به اشر
ملها بعد ان قضى
الشيخ من جسمها الوطر
ضامها في قساوة
سامها الذل واحتقر
كسر القلب من ضجيعته
ثم ما جبر
ذاك اثم له شنا
عته غير مغتفر
ما باسماء عثرة
انما حظها عثر
مسكت باليد المليحة
قلبا لها انفطر
وبكت تندب الشبا
ب بدمع قد انفجر
كان في الخد دمعها
مثل طل على زهر
هو شكوى على القضا
ء وعتب على القدر
شبح الموت قد بدا
ودنت ساعة الخطر
فلقد سلها الشقا
ء وماتت على الاثر
اكبر الضيم ما تقا
سيه انثى من الذكر
ايها الشيخ ان قلبك
اقسى من الحجر
اذهبي يا كعاب فالموت
لا يورث الضجر
ضاجعي حية الثرى
فهي خير من البشر
وبكى الشيخ للأسى
نادما يسكب العبر
ورمى نفسه بليل
من السطح وانتحر
والذي شاهد الامو
ر غني عن الخبر
ساعد المالك المهيمن
شعبا بلا وزر
لدغت رجله على
غرة حية ذكر
فهو لا يستطيع مشيا
واما مشى عثر
قد بكى مجده الذي
غاض من بعد ما زخر
غصبوا غرس كفه
عند ما ادرك الثمر
اسرته الليوث تأ
زرها الشاء والبقر
ولقد حاول التحرر
حينا وما قدر
قل لمن قد بكى بكا
ؤك لا يدفع الضرر
لا يرد الحقوق قد
غصبت دمع انهمر
ادفع الشر ان قدر
ت على دفعه بشر
واعتصم بالرصاص والنار
والقار والزبر
يسأل الشيخ وهو في
غمرة ما هو الخبر
ايها الشيخ انت تسبح
في عيلم زخر
انت من بعد ساعتين
غريق من الخور
ايها الشيخ لا سلا
م لمن فلكه انكسر
ايها الشيخ حم ما
كنت تخشى فلا مفر
ها هو الموج زاحف
مثل طود قد اشمخر
واذا ما دنا الحما
م فلا ينفع الحذر
انما الدهر بابتسا
ماته منك قد سخر
غرك الدهر ثم غرك
يا شيخ ثم غر
ايها القوم لا لبا
نة عندي ولا وطر
غير نأيي عن الذين
تجنوا من البطر
جنتي ان دخلتها
معكم فهي لي سقر
سيعيدن لي اذا
سرت حريتي السفر
انني لا اقيم في
بلد فيه احتقر
وكأن الحياة فيه
عذاب لمن شعر
وكأن السماء بحر
خضم من الشرر
وكأن الشعاع من
وخزه اعيني ابر
وكأني من العوا
صف جذع قد انقعر
وكأني امرؤ غريب
عن الدار والاسر
وستصفو لي الاصا
ئل في مضر والبكر
واذا ما المّ بي الموت
فالموت منتظر
كلما جئتكم بها
دية قلتم كفر
ايها الدوح كان لي
فيك ظل قد انحسر
اين اوراقك النضيرة
والفيئ والزهر
ربما سالم العدو
وما سالم القدر
عضل الداء بي فما
لي من فتكه مفر
ايها الليل ان صبحك
حسبيلو انفجر
ايها الصبح انت شعر
ومعناك مبتكر
ايها الشعر انت
سلوة ايامي الاخر
حبذا الشعر فيه من
نفس من قاله اثر
حسبك الشاعر الذي
قال يشدو بما شعر
انما الشاعر المصوّر
اسمى من البشر


Jakby všecky cnosti vůkol stály,
Když Ji ruka boží tvořila,
Ta puk duše v růži nosila,
Ta zpěv, ta ples vedla, jiné hraly;


del qual parea ch'uscisse una parola
che mi dicea: «Mercé, mercé un poco».
Chi ciò mi spon, con ale d'Amor vola.


Caistro el mayoral, en cuya mano
En vez de bastón vemos el tridente,
Con su hermosa Silvia, Sol luciente
De rayos negros, serafin humano,
Tu cerviz pisa dura; y la pastora
Yugo te pone de cristal, calzada
Coturnos de oro el pie, armiños vestida.
Huirá la nieve de la nieve ahora,
O ya de los dos soles desatada,
O ya de los dos blancos pies vencida.


O kéž bych mohl duši svoji celou,
I s touhou svou, svou nadějí, svým přáním,
S tím tajným bolem, s láskou se vší vřelou
Vypěti v tichou dobu osamělou,
Ach! jedním dechem, jedním pozalkáním.


金昌西望即天涯
寒满扁舟去路赊
瓜步沙头莫回首
一江风雪似杨花


Volným křídlem plováš
ve vzduchovém moři,
v dálné pluješ výše,
tam, kde slunce hoří.


Fragt jeden Sommerwind, der hier
Die Blumenau erfrischet:
Ob je ein Seufzer sich von mir
In seinen Hauch gemischet?


A přátelé mi vyjevili
chvatnými listy soustrasť kratičkou,
ba, známé ženy slzy lily
nad mojí drahou, dobrou matičkou...


披图如见锦袍仙
正咏银河落九天
百叠云屏烟雾里
石梁听雪定何年


Besitzt der leib sein grab nach seines Menschen sinn;
Nach seiner Landesart; an der erwählten stell;
Begräbt man ihn nach Recht, das di Natur ihm gab;
Ist er der Erd auch werth nach seines lands gesätz:
So ligt er in der ruh, di der ihm zuwünscht.
Wo hir sein schatz, und dort sein leib;
Hir seines hertz begehr, dort sein unrechtes grab;
Durch dis und jens; durch Mord, Recht, list, betrug;
Durch sich, durch andere; gantz plötzlich; unverhofft:
Er suchet seine Ruh, bis das gebein verschwunden.


结屋连碧筱
虚牖抱园开
如何天上月
移向壁间来


Ez a hőkölő harcok népe
S mosti lapulása is rávall,
Hogy az úri kiméletlenség
Rásuhintott szíjostorával.


Gutes er vor böses thäte,
Er war seiner Feinde Freund.
Niemand ihn ümsonst anflehte,
Niemand hat er Hülff verneint.
Schalt man ihn, er schalt nicht wieder,
Rieb sich schon an ihn ein jeder.
Ach, ach, unsre Freundeszier,
Jesus, ist nun nicht mehr hier.


Da wälzte, wo im Abendlichte dort,
Geneva, deine Zinnen sich erheben,
Der Rhodan seine Wogen traurend fort,
Von schauervoller Haine Nacht umgeben.


Jaj, minden úgy mint hajdanán
s három kereszt a Bartinán
a régi sziluett.
Alkonyba boldogult vidék:
s kínt, sorsokat a szelid ég
nyugton magába vett.


Come inanzi al furor mal c'è riparo,
danno e sospetto a dar vita noiosa
ti faran dotto di quel che non sai.
Se 'l dolce si conosce per l'amaro,
qual meglio è: morte o vita sospettosa?
Come tu guerra assaggi, lo saprai.
Senza sospetto non fu guerra mai,
né ver amor negli animi dubbiosi,
perché le lor virtù non son perfette.
Nuove e diverse sette
vedrai levar fra gli uomini sdegnosi,
pensar penando agli estremi partiti.
De' morti e de' feriti
metti ad entrata, gran copia n'avrai;
perché, stù metterai
fra 'l fuoco e 'l ferro il tuo bel tenitoro,
spera del presto mal tardo ristoro.


Огонёк в лесной избушке
За деревьями мелькнуЗадымился росный луОгонек поник в туманОгороженная мглою,
За холмом стоить лунОгонек в лесной избушке
За туманами поту11 июля 191 Иеве — Тойл Дорог


Aufsteh'n will ich, so wie die Sonne blickt
Und, sich zu regen, alle Wesen übt,
Und mich bemüh'n, auf Straßen und auf Markt
Zu finden ihn, den meine Seele liebt.


Trug ein so inniges Sehnen,
(Das mich zu dir nun, du Herrliche! zieht),
Weinte oft schmerzliche Tränen,
Daß Gott kein liebendes Herz mir beschied.


Habt ihr dann Jesum nicht gesehn?
Ist nie fürüber gangen?
Sagt an, wo pflegt er gehn, vnd stehn?
Mich thut so sehr verlangen.


Kinder lieben ja die Scherze,
Und ich bin ein thöricht Kind,
Treu verblieb dir doch mein Herze,
Leichtsinn nur im frohen Scherze,
Bin noch so wie sonst gesinnt.


Takto prchnul den, noc prchla prvá
po té ráně, jež tak zle je stihla
znenadání, jak blesk s nebe sjíždí.
V úsvit jitra, lenivý a šerý,
posel za poslem se začal vracet,
na každém však bylo vidět z dálky,
jak se blížil, nepřichází s dobrou,
každý v strachu k zemi chýlil hlavu,
předstoup každý ostýchavým krokem
před rytíře i před jeho paní,
kteří nedočkavě vstříc mu vyšli,
plaše jektal, vázl v řeči, umlk;
vposled s pláčem klesl na kolena,
obou nohy žalně objímaje,
hlásil marný výsledek své cesty,
výzvědů svých, svého doptávání.
Nikde, nikde, nikde nebyl viděn
jejich Jeník, ani pastýř v luhu
ani rolník v poli nezahléd jej,
že by kolem šel svým lehkým krokem,
u žádné on chýše nestavil se,
nezaklepal na žádné též okno.
Krátce, nikde v kraji po něm stopy,
v kraji, kterým jindy probíhal se
dobře známý všem, rád všemi vídán,
nebo milý hoch byl kučeravý,
prostoduchý, ke všem přívětivý,
žádnou pýchu nehostil v svém srdci,
družný k děcku nejnižšímu z lidu,
s ním rád zásoby své sdílel malé
na mlskách i hračkách. – Pryč byl, zmizel...


Legyen hugocskám, magyar hölgy,
Mind falun, mind városon;
Viszhangozva szép gyöngéden,
Ami lelkünkkel rokon.
Ne is legyen kontya mellett
Napraforgó a fej-ék;
Ne is legyen pacsuli-szag...
És... udvarló lesz elég!


non temer, benché Giove irato tuoni,
non temer sopra te più folgor caggi,
da que' grati occhi consecrata a Amore.


Nad neštěstím vlasti pláče,
Jako nad svou neřestí,
Nad štěstím pak jejím skáče,
Plésá z dobré pověsti.


أَعزَّ اللَّهُ أَنْصارَ العُيونِ
وَخَلَّدَ مُلْكَ هَاتِيكَ الجُفُونِ
وَضاعَفَ بالفُتُورِ لَهَا اقْتِداراً
وَجَدَّد نِعْمَةَ الحُسْنِ المَصُونِ
وَأَبْقى دَوْلَة الأَعْطَافِ فِينَا
وَإِنْ جَارَتْ على قَلْبِي الطَّعِينِ
وَأَسْبغَ ظِلَّ ذَاكَ الشَّعْرِ مِنْهُ
عَلَى قَدٍّ بِهِ هَيَفُ الغُصُونِ
وَصانَ حِجابَ هَاتِيكَ الثَّنَايا
وَإِنْ ثَنَتِ الفُؤَادَ إِلَى الشُّجونِ
فَكَمْ في الحُبّ مِنْ تِلْكَ المعاني
وَإِنْ جَعلتْ دُمُوعي كالمَعينِ
حَملتُ تَسهُّدي وَالشّيْبُ هَذا
عَلى رَأْسي وَذَاكَ على عُيُوني


Un tiempo fue que al corazón de lodo
le agitaban divinas emociones;
en cáliz de placer bebí beodo
soñando con preciosas ilusiones:
en todo tuve fe, lo amaba todo;
mas vinieron horribles decepciones,
y todo miro descarnado, feo,
y a nadie amo, porque a nadie creo.


Hörte nur diebisch Elstern lachen,
Die wenig Kopfzerbrechen machen.


Nám zpívá monotonní šumot strojů,
kladiva úhoz bouří rytmicky,
a těžký dusot ozbrojených vojů
k nám hřměním letí v době nepokojů
jak nových časů rachot hymnický.


Laßt folgen mich der Sonne Winken,
Dem Pfingstenrufe der Natur,
Laßt mich des Daseins Wonne trinken,
Die Luft des himmlischen Azur.


El nome del me' abbergo di' ch'è umeletate;
om che ce vòl venire, trovame en veretate;
e le spese dicate che tutte le vòi' fare".


Du hängest das Köpfchen herunter?
Nun richt es nur wieder empor!
Sey lieblich lächelnd, sey munter,
Dein Bräutigam lächelt Dir vor.


Feinsliebchen, was hilft hier lügen,
Da du doch alles weist,
Wer mich so fliegen lehrt,
Das ist der böse Geist.


V komíně když divá
Meluzina zpívá,
déšť-li vztekle bije v okna nám,
divná se mnou změna:
sedím jako pěna,
těsněji se tulím ku pannám.


Einst glaubt' ich heiß, dein Ruhmesschild
sei blutige Staffel schöner Tat,
Nun seh ich wohl, dem Schlachtgefild
entsproßte keine Freiheitssaat.
Einst wähnt' ich treu, dein Kaiserthron
sei Sessel der Gerechtigkeit,
Nun seh ich wohl, der Traum ist Hohn,
und Kaiser herrschen, fremd der Zeit.


Mégsem nézesz rám?... o nézz le!
Itten állok közeledben,
S akkorákat sóhajtok, hogy
Még a kárpit is meglebben.


Regina Coeli das sidéreas flores,
Hóstia da Extrema-Unção de tantas dores.


Quand l'aigle, se berçant dans un essor sublime,
Plane loin de la terre au séjour éthéré,
Si son regard de roi descend sonder l'abîme
Qui se creuse sous lui dans un vide azuré,
A peine il aperçoit une crête élevée
De ces monts, qui semblaient d'un front audacieux
Porter du firmament la voûte soulevée ;


kör başına


dolcissima mia man, con quale indora
Amor li strali onde cresce il suo regno!
con questa tira l'arco, a cui è segno
ciaschedun cor gentil che s'innamora.


前瞻雁荡秋最奇
北上天台春更丽
两山特峙天下闻
一郡安闲介兹地


في بهو الكنيسة
حامَ عصفورٌ على رأس الصلاة
ورانَ صمتٌ غيرُ مضطربٍ
وقهقه أصغرُ الأطفالِ خلفَ الجوقة الكسلى
بدتْ أحلى
صلاةُ القسِّ، موعظةُ الصباحِ،
وريشةُ في صفحة النجوى
بدتْ أحلى
رَجاةُ المؤمنين بما يُثير المعجزاهل طارَ في قلب المُصلّين انتظارٌ
حَطّ طيرٌ مرةً في حرفكِ الرمزيِّ
في قلب الكنيسة طائرٌ
سيَضيعُ في الذكرى
بدتْ أحلى
صلاةُ الطير، تفسيرُ الرعية للكتاب، ورعشة العصفوفي بهو الكنيسة لحظةٌ للنو


Pospíchá k salašům, v koliby a stánky,
touží poslechnouti miloučké zpěvánky,
přání přebolestná v srdéčku jí bijí
a čtou v zlaté knížce jarních melodií.


Diese Lilie, die das Haupt,
Kraft und Macht der Schlang geraubt,
Leuchtet wie der Mondenschein
Denen, die verirret sein.
Zum Completorio


ne dalarsın öyle güzel daktilo,


Marcus schreibet am achten klar:
als vil volkes bei Cristo war
und hetten nicht zu essen,
ruft Jesus sein jünger zu sich
und sprach: »des volkes jamert mich,
drei tag sints hie gesessen.


In Urnehöved war die Wahl,
Es warten dort in Helm und Stahl,
Skjalm, Gilm, und ihre Ritter.
Nis kam und schrie von Weitem schon:
Gilm blieb im Land, dafür den Thron. –
Kehrt, fort wie Ungewitter.


Wir eilten in dem Flusse,
Verkündigten den May,
Und murmelten sanfter bey dem Kusse
Zärtlicher Bräute vorbey.


Schwalben schießen wie Pfeile
Kreuz und quer über den Weg,
Haben immer Eile,
Sind immer reg,
Zierlich und schlank,
Blitz und blank.


بانَ وذِكراهُ ما تفارِقُني
وكيفَ وهْوَ السَّوادُ في الحَدَقهْ
إن رده الله بعد غيبته
فكل مالي لوجهه صدقه


Ať jde jak anděl můj po boku,
Tvá stráž,
kde noha se podlomí ve mdlobě,
podchytí páž.


旧雨春归莺不知
雨情莺老落花时
月露滴开莺眼膜
乾坤不了一盈亏


E de' begli occhi vostri i dolci rai
mostrano aperto quanta mai dolcezza
donasse il ciel a donna qui fra noi.


Ivi sedeva con sembianza pura
Galieno, e con lui era Zenone
e 'l geometra ch'a dritta misura


Doktor Faust
(wendet sich um.)


四百僧居胜沃洲
北连高岭万松稠
似将天下江湖景
都作云屏置一州


托兴妃嫔疑亵嫚
幻言神怪似荒唐
若无一点精忠节
未必文争日月光


Nem faço amor na poesia que te faço,
E nem consigo amar no teu regaço
Meus versos não possuem mais sentido
São apenas saudade de um amor perdid


Dich als Solchen gewahrt gerne der Blick. Wie dich
Schuf einst attische Kunst jenes begeisterten,
Weinstocknährenden Gotts prächtige, doch zugleich
Schamhaft weiche Gestalt, o Freund!


Ich, ein tolles Kind, ich singe
Jetzo in der Dunkelheit;
Klingt das Lied auch nicht ergötzlich,
Hat's mich doch von Angst befreit.


Ich brauche dir nicht zu gefallen,
Ich habe schon längst einen Mann,
Dazu einen hübschen und feinen,
Der mich wohl ernähren kann.


Es singt der Vogel in der Luft,
Daß widerschallt der Thäler Gruft,
Dem höchsten Gott zu Ehren,
Der allem Fleisch zu rechter Zeit
Hat sein begnügtes Mahl bereit',
Pflegt alles Heer zu nähren.
Felder, Wälder,
Was ihr heget,
Was sich reget
Hier und oben,
Soll den Schöpfer stetig loben.


¡Ven, que quiero desnudarme!
Ya se fue la luz, y tengo
cansancio de estos vestidos.
¡Quítame el traje! Que crean
que he muerto, porque, desnudo
mientras me velan el sueño,
descanso toda la noche;
porque mañana temprano,
desnudo de mi desnudo,
iré a bañarme en un río,
mientras mi traje con traje
lo guardarán para siempre.
Ven, muerte, que soy un niño,
y quiero que me desnuden,
que se fue la luz y tengo
cansancio de estos vestidos.


Aber flüchtet aus der Sinne Schranken
In die Freiheit der Gedanken,
Und die Furchterscheinung ist entflohn,
Und der ewge Abgrund wird sich füllen;
Nehmt die Gottheit auf in euren Willen,
Und sie steigt von ihrem Weltenthron.
Des Gesetzes strenge Fessel bindet
Nur den Sklavensinn, der es verschmäht,
Mit des Menschen Widerstand verschwindet
Auch des Gottes Majestät.


Sorrindo, dei-lhe a música de um verso,
A mais divina dentre as mais divinas.
Que brancuras as suas mãos franzinas.
Como as das velas no esplendor de um terço!


بَني نَهشَلٍ لا أَصلَحَ اللَهُ بَينَكُم
وَزادَ الَّذي بَيني وَبَينَكُمُ بُعدا
أَمِن شَرِّ حَيٍّ لا تَزالُ قَصيدَةٌ
تُغَنّي بِها الرُكبانُ طالِعَةً نِجدا
غَضِبتُم عَلَينا أَن عَلَتكُم مُجاشِعٌ
وَكانَ الَّذي يَحمي ذِمارُكُمُ عَبدا


Buď, venkove, zdráv s kouzly svými všemi!
Teď hlučnými zas chodím ulicemi,
kde lomoz vozů, lidí křik a smích
se dotýkají bolně čivů mých,
jež do nedávna šumných lesů víly
svým zpěvem snivým sladce konejšily.
Jdu vírem tím, kde s přepychem se střídá
krok za krokem ta nahá lidská bída,
jež pohledem svým němým hlasně křičí.
A pokaždé, když cestou ubožák
mne potká v hadrech, jimiž vítr fičí,
svůj rozpačitý k zemi sklopím zrak
a v duchu, by mi odpustil, ho prosím,
že na svém těle lepší kabát nosím – –


Since then in all stations imposture is found,
No one of another can justly complain;
The coin he receives will pass current around,
And where he is cousen'd he cousens again:
But I, who for cheats this apology made,
Cheat myself by my rhyming, and starve by my trade.


Ein Gang im Grünen, wann du, o Nachtigall,
Dein süßes Maylied durch die Gesträuche tönst,
Wägt jeden Kranz des Nachruhms nieder,
Den sich der Held und der Weise wanden!


Was nuzt die Tapfferkeit/ was hilfft der freye Mutt/
Nun Schwartzens schwartze Kunst mit Rauch und Nebel spielt/
Nach Meuchelmörders Art auff frische Helden zielt/
Und offt ein feiger Knecht erlegt das kühnste Blutt?
Nun unter Wolck und Dampff der Büchsen und Granaten
Verborgen müssen seyn die besten Helden-Thaten?


O Fabius! gereut dich nach drey Jahren
Dein glückliches Verziehn?
Wo waren deine Felsen? Waren
Die Felsen nicht mehr steil für ihn?


Ein kaltes, plumpes, blödes Ungeheuer,
Das Herzen frißt und saugt Gehirne trocken,
Das ewig wälzt, ein träger Wiederkäuer,
Des Elends mittelalterliche Brocken.


Aber erstens soll sich jeder
Gutgesinnte – und wahrhaftig,
Ja, das bin ich! – gegenwärtig
Auf das Eifrigste bemühn, daß
Einem der Verstand, und nicht nur
Einem sondern möglichst Allen,
Und mit ihm das Wissen, stillsteht
Oder, besser noch, zurückgeht.


Sin oro poseer, plata ni cobre,
se casó Celedonio con Tomasa,
porque es rica la novia, y en su casa
pretende que el boato se le sobre


Se desejo ter o trato
que tem a nossa vizinha
mais feia que um chimpanzé
mas, granfa e sempre cheirosa,
e fico olhando a perua
do buraco da janela,
o meu humor envenenas
como se eu fosse invejos
Se a cozinheira me chama na hora agá da novela,
no momento em que o bacana
está cantando a boazuda
e eu raspo uma espinafrada
na chatona de galocha,
tu bancas o imaculado
de mãos postas: queridinha,
a ira é grande pecado!


Do keem de Kassak – hö! ik wuss,
He brenn vœr Lust, he lach vœr Lust:
So stat de Tiger inne Wuth!
He slog toeerst: ik drop em gut!
Hier is dat Biel, dar is de Murt,
Wo nu de Knaken fult un smurrt.
Se hebbt mi halt un mi verhört,
Ik heff man seggt, ik harr mi węhrt,
Un keem der'n Kassak noch so grot
Un fat ęr an – ik slog em dot.


Ich seh es wohl, daß ist ja kein Geheimniß.


露染黄金一样圆
风来香在短篱边
虽然不解将春买
未与痴人当赌钱


Die Rettungsbrücke dir zu schlagen,
O letzte, tiefste Seligkeit!
Doch nicht durch Dulden und Entsagen,
Versöhnt sich dieser herbe Streit!
Ich kann nur noch in meinem Blute
Dem Dienste deines Glücks mich weih'n,
Und, sühnend, mit gehob'nem Muthe,
Der Priester und das Opfer sein!


Eh bien ! Tout en causant, Gaït, si bon vous semble,
Jusqu'à Saint-Matelinn nous marcherons ensemble ;
Et de même en causant nous reviendrons ce soir.
Mes yeux sont réjouis, Gaït, de vous revoir.


Gott Jesu, Christe Mensch, nur deine Hand, die fromme,
die kan es, daß ich auf aus dieser Höllen komme.
Zeuch, starker, mich heraus und mache mir ein Bad,


Pan soused se ušklíb chytře,
pak děl v jemném povzdechu:
„Tedy asyl máte plný,
gratuluji k úspěchu,
jen mi v mozek dobře nejde,
jak si pomáháte teď, –
či snad beztrestně již může
tropit, co chce, hříšný svět?“


So schleich' ich wie ein Nachtdieb hin
Und geh' auf rechten Wegen,
Die Treue ist mir kein Gewinn,
Der Glaube giebt nicht Segen,
Und selbst der Reichthum mich nur quält
Im armen Land, dem Freiheit fehlt,
Die Liebe einzig lohnet mir
Was ich durch Tugend hier verlier'.


Wenn man den Hühnern Futter streut,
Gleich mengt er sich dazwischen,
Um schlau und voller Rührigkeit
Sein Körnlein zu erwischen.


Men pena mi serà perderve al tutto
che possedere un ben tronco e imperfetto:
serìa pur mal divider sì bel frutto.


Hélas ! pourquoi le ciel près de ton innocence
N'a-t-il pas mis les jours de ma souffrance enfance ?
Prodiguant tes clartés à mon ciel nuageux,
Tu m'aurais partagé ta lumière et tes jeux ;
Ta brise eût caressé ma tige humble et mobile,
Ton ombre eût abrité mon front pâle et débile,
Et la nuit, endormant notre berceau pareil,
Eût porté dans mon sein la paix de ton sommeil ;
Et l'aube, te baignant des pleurs de sa rosée,
En eût aussi versé sur ma fleur épuisée ;
Et, pour ton pauvre ami, ta nourrice et ta sœur
Auraient eu dans leurs yeux un regard de douceur.
Tout ce qui t'aime enfin : l'arbre dont le feuillage
Te donne avec amour le frais de son ombrage,
L'oiseau qui vient chanter aux bords de ton chemin,
Le bengali qui boit dans le creux de ta main,
Et la brise effeuillant les fleurs à peine écloses
Pour embaumer ton air de la senteur des roses,
Tout, voyant la bonté de ton amour pour moi,
Tout m'eût peut-être aimé par amitié pour toi !…


قُلتُ مَنِ القَومُ فَقالوا سَفَرَه
وَالقَومُ كَعبٌ يَبتَغونَ المُنكَرَه
قُلتُ لِكَعبٍ وَالقَنا مُشتَجِرَه
تَعَلَّمي يا كَعبُ وَاِمشي مُبصِرَه
ثُمَّ اِذهَبي مِنّي وَكوني حَذِرَه


Sieht man auch die Engelsscharen?
Hat der Himmel dort ein Loch?
»Ja, natürlich,« sprach der Lehrer,
»Warte, du begreifst es noch.«


„Nu, buďte tu s Bohem, kmotře, kmotřenko má!“
bolestné tak teskno kolem úst mi hrá. –
„Musím přece domů. Postýlka je doma,
v té se přece nejlíp sní – i umírá.“


Or non si sforzi di chiamar ferezza,
la qual fugge denanzi a lo suo viso
che ogni gentil cor vedendo sazia.


Geht/ geht ihr Feinde geht! beschlisset Rath vnd Rencke/
Stellt Gottes Weißheit nach! seyd fleissig drauff bedacht!
Legt Stricke/ Netz vnd Garn/ ja sinnet Tag vnd Nacht:
Ihr richtet doch nichts auß/ wie hoch es auch euch kräncke!
Mein König/ dem ich mich Erb- vnd Leibeigen schencke
Acht keinen Heuchel-Schein/ auch keiner Waffen Macht/
Auch keiner Menschen List/ auch keiner Zungen Pracht
Er mercket was ihr dicht/ vnd kennet was ich dencke.
Der Tag ist nah' an dem die itzt vermu ite Welt
Entdeckt für Gottes Thron/ wird zeigen was für Geld/
Vnd Vberschrifft vnd Bild sie iederzeit getragen.
Weh dem/ vnd ewig weh/ der dort nicht wird bestehn/
Den vnser König weit wird heissen von sich gehn
In Abgrund ernster Angst/ vnd nicht erdichter Plagen.


علىَ وَجْهِ الْحَــيَاةِ مَدَارُ دَهْــــرٍ
وَفِي عـُمْرِ الزَّمَانِ مَضَى زَمَــانُ
كَــمَـا مَـرُّوا نَمـُـرُّ وَمَنْ يَلِينـــَـا
وَهـَذِي ســُنّْةُ الْمَــوْلَى بـــَيــــَـانُ
عَلـَى مَـــرِّ السِّنِـينِ شُهُورُ فَضْلٍ
وَأَيـــَّامُ الإلَــهِ لـــَنــَا تُـــــــزانُ
وَمِنْ بَيـْنِ الشُّهـُورِ يـَسُودُ شـَهـْرٌ
تــَمَيــَّـزَ بِالتُّقَى ،هــَدْيٌ يُـصَانُ
عـَلَــتْ نــَفَحَاتُهُ سَـبَقََتْ بِــعِطْــرٍٍ
وَهـَـفْـهَفَــتِ النَّسَــائِمُ ، وَالجِنَانُ
كَأَنِّي أَنْـتَشِي وَالرُّوحُ سَـــــاحَتْ
كَـــــذَا في النَّـاسِ لَبَّاهُ الكــيانُ
تَمَـخَّـضَ بَــــدْرُنَا في جَـوْفِ ليْلٍ
فَهَلَّ هِـــلاَلـُنَ بـَـرَقَ العنَانُ
أَضَــاءَ بــِنُوره وَجْـــهَ الــْـبـَـرَايَا
وَحدَّثَ لَــيْلَــهُ نـُجُـمٌ حـــِســَانُ
تـَــعَالَى فِي فَضَاءِ الـْكَـوْنِ بِشْرًا
وَنــَادَى فِي الْـوُجُودِ لَـهُ الْأذَانُ
وَبـَارَكـَهُ الإِلــَهُ بــِعــِـــــزِّ قـَوْلٍ
تــَـــسـَابَقَهُ الأُولَى نِعْمَ الرِّهَـانُ
أتـَــى رَمَـضَـانُنَـا نَــادَى لــِخَـيْرٍ
ألاَ لبَّـيـْكَ قــَدْ فــُتـِحَ الصـــٍّوَانُ
رَجَـوْنَا رَحـْمَةً ،عــَفـْوًا،وَعـِتـْقـًا
فَحـيَّ لـــِمَغـْــــنَمٍ ، آنَ الأَوَانُ
إلاَهِــفاقْتربْ منـَّ تَجــَــــلَّى
وَأَقْــــبِلْ أَيـْنَمَا كَانَ الْمَكَانُ
وَأَفْــــــرِحْ صـــَائـِمًا قــَامَ اللـَّيَالِي
وَرِضْوَانـًـا بـِـــهِ عَـمَّ الأَمَـــانُ


Niño de blondos cabellos,
    süaves como la sonrisa
         del querub,
    que para jugar con ellos
    descienda mansa la brisa
         del azul.
      Tienes la faz agraciada
    brilla en tu frente preciosa
         el candor,
    y tu boca inmaculada
    húmeda es, cual de la rosa
         el botón.
      Niño que en lecho de piedra
    duermes en sueño profundo,
         muy feliz;
    feliz, porque no te arredra
    lo que tienes en el mundo
         que sufrir.
      Duérmete en dichosa calma,
    niño, puro cual celaje
         del Edén,
    duerme hoy sin que en el alma
    venga el pesar su brebaje
         a verter.
      ¿Sonríes?... ¡Estás soñando!
    ¡Quién nunca esos sueños supo
         explicar!
    ¿Sueñas, di, que estás jugando
    de angelitos con un grupo
         celestial?


Abendglockenhalle zittern
Dumpf durch Moorgedüfte hin!
Hinter jenes Kirchhofs Gittern
Blaßt des Dämmerlichts Karmin.


Stojím tu a hledím nazpět: V otroctví tam úpí zem.
Hledím k předu: Vše tam hrozí živlů běsným zápasem,
orkán divoký se blíží – již mi vzlétá vichrem vlas,
i pout mojich řinkot věčný přehlušuje bouře hlas.
Leč já spoutané ty ruce zdvihám příští spoustě vstříc,
polibkům jak děvy drahé šlehům větru vzdávám líc:
Vítej, bouře! Vykoupení slibuje tvůj strašný zjev,
ve tvém rachotu a řevu svobody mne zdraví zpěv!


Kdybys, pejsku, ty mně bránil
Chodit k milence mojí,
Hladil bych tě, krmil bych tě,
Bylo by po rozbroji.


Ach, sollt ich doch von fernen stehn
Und nur ein wenig hören,
Wenn deine Sinnen sich erhöhn
Und Gottes Namen ehren,
Der Heilig, Heilig, Heilig ist,
Durch den du auch geheiligt bist:
Ich weiß, ich würde müssen
Vor Freuden Tränen gießen.


Wen sol Ich doch dein Angesicht,
O liebster Jesu, sehen?
Wen werd' Ich einst in deinem Licht,
O Licht der Seelen, stehen?
Du lieblichs Bild,
Treü, From und Mild,
Wen werd' Ich aufgenommen,
Daß auß der Zeit
Zur Ewigkeit
Ich schleünig müge kommen?


Ich wünsche, daß auch bey der Nacht
In jedem Silber-Sterne
Des Höchsten Nam und seine Macht
Hellleuchtet' in die Ferne,
Ja daß der Mond mit nasser trifft
In jedem Tröpflein Regen
Beglaubte solche Himmelsschrifft
Und sein Lob' aller wegen.


Květ zlomený; nač rosa k němu letí?
vždyť její celot nezmladí ho již,
jak dívčí políbení líce kmetí.


Dem jungen Reh ist das Genick
Verdreht und ganz zerschmissen
Und, wie mit Klaun, ein gutes Stück
Vom Ziemer weggerissen.


Und wer mit seiner Visage
Am besten zu gaunern gelernt,
Erhält die nobelste Gage
Und wird auch mitunter besternt.


V mých domech, dobře víš, se ctnosti usídlily.
Já zkrásněla jsem bolestí,
již vděčně nesete vy, kteří tudy pílí.
A takový můj cíl: já vteku v rozcestí.
Travnatý chodník s obou stran, a okna svítí,
mým rovnem šťastní jdou, již vědí, kam je jíti,
a záhyb můj – tam může naděj rozkvésti.


Že v dál mi odešla a že mé prchlo štěstí,
že v duši bolí to, když sám jsem znovu zas,
zda listem posledním to pláčí ratolesti? –
Já měl jen podzim dřív – teď našel také vás.


Azt mondod, barátom, hogy én ocsmány vagyok,
S orcám fertelmei irtóztató nagyok.
Hogy én, ha magamnak zőld kantust vehetnék,
Olvasva a majmok között elmehetnék.
És hogy te nem tennél már engemet másnak,
Hanem csak egy meggyfán lebegő Tamásnak,
Melyen ha ily cirmos képpel hirintóznék,
A varjú csak felém jönni is irtóznék,
És hogy én ne vegyek reám semmi harát,
Magam képe is tud játszani maskarát.
Azért így szól rólam véled sok goromba,
Hogy ez csak egy essős időben nőtt gomba;
Hogy egy lóganéjon hízott rút pöfeteg,
Melyre tekinteni a szemnek viszketeg.


Und alles was je ich gewesen
Konnt' ihr in der Seele ich lesen,
Konnt' vor ihr in Tränen vergehn,
Konnt' vor in Reue genesen,
Und unschuldig dann auferstehn.


Plápol zářný bleskl náhle v skály lysé,
v mladostí své něžná žena vynoří se,
jak ji vídal, líbal z dálky sněžné čelo,
když se srdce jeho prvním květem rdělo.


Klek Lannoy před králem a ruku líbá mu
a kleče bere kord, svůj za něj podá mu.
I Pescara už klek, i druzí klekají
a slzy ve zracích mu ruku líbají.


Chudá vdova ruce k tobě zvedá,
práva proti příkoří si hledá.


Dann soll die Myrthe des Bundes dich kränzen,
Der Ring der Vertrauung am Finger dir glänzen;
Dann will ich den Kuß der Verlobung dir küssen,
Und Braut und Vermählte und Gattinn dich grüßen.


夙昔分符结主欢
今来相国岂微官
也知合有抽簪日
且向山阴雪夜看


Like South-sea stock, expressions rise and fall:
King Edward's words are now no words at all.
Did aught our predecessors genius cramp?
Sure every reign may have its proper stamp.
All sublunary things of death partake;
What alteration does a cent'ry make?
Kings and comedians are all mortal found,
Caesar and Pinkethman are underground.
What's not destroy'd by Time's devouring hand?
Where's Troy, and where's the may-pole in the Strand?
Pease, cabbages, and turnips once grew, where
Now stands New Bond-street, and a newer square;
Such piles of buildings now rise up and down,
London itself seems going out of town.
Our fathers cross'd from Fulham in a wherry,
Their sons enjoy a bridge at Putney-ferry.
Think we that modern words eternal are?
Toupet and Tompion, Cosins, and Colmar
Hereafter will be call'd, by some plain man,
A wig, a watch, a pair of stays, a fan.
To things themselves if time such change affords,
Can there be any trusting to our words?


江边寻至乐
回首觉忧思
宇宙皆吾事
心宁不在兹


Kis gyémántköved szerteszét ragyog.


Darumb, O liebe Nachtigal,
Es hat dir gfält in disem fall
Daß Appellirest zu den Leutn,
Weil auch bey jnen seind zu zeitn
Zweybejnig Esel, die dein gsang
Achten minder denn Schellen klang,
Vnd über Glehrte wolln sprechn
Vnd über jedes den Stab brechn,
Die so nichts können dann gigagen,
Wöllen vom gsang schön vrtheil sagen,
Doch muß die Nachtigal verliern,
Weil Eselsköpff richten von jrn,
Da, die in Künsten sind die minsten,
Sind im vrtheilen gar die küensten,
Die ohn verstand von sachen sprechn,
So weit sie auß fünff sinnen rechn,
So doch, wie hie gemahlet stet,
Die wahr vernunfft für alle geht,
Die stet in mitten der fünff Sinnen,
Die sie beherrscht als Königinnen,
Durchs Scepter der Fürsichtigkeit
Vnd also jr vngwißheit leit.
Sie ist das Liecht, welchs die sinn schlicht,
Das kein ohn sie nicht dunckel richt;
Sie tregts Buch der erfahrenheit,
Die sie vom lesen jhr bereit,
Damit scherpfft sie jr Ration,
Daß sie nicht vrtheilt nach dem wohn,
Sonder nach grund vnd der kunst klarheit;
Draus entsteht weißheit vnd warheit.
Derhalben kompt her, all jr Leut,
Weil jr doch all wölt richten heut,
Sitzt neben dem Richtr Esel her,
Secht, wie Richten wol nicht ist schwer,
Aber es treffen, da ligt es,
Da fehlt offt grob das Eselmeß.
Auff das jrs aber Recht möcht treffn,
So last klug dünckel euch nicht äffn,
Dann eygen lieb vnd sich klug stelln
Vnd verstendigre nicht hören wölln,
Diß macht die Welt heut so verwirt,
Das man kaum kennt Schaf oder Hirt.
Wolan, Gott geb dem Esel die Beuln,
Das übr sein verstand will vrtheiln,
Vnd der Nachtigal ein scharpffn Schnabl,
Der dem Esel plag mehr denn die gabl.


Pur mi lusinga amor sì dolcemente
Che a più alto salir, quanto è più stancha,
L'alma s'accende e vive sempre amando


Tichá hudba vzduchem táhla,
snivě sáhla
do mé duše v smutků šer
sladkým mírem hvězdných sfer.


Da ertönt' es, wie aus höhern Sphären:
Neidenswerthe Mutter! weine Zähren,
Wie sie Dankgefühl und Freude weint!


Das Unvernünftige zu verbreiten,
Bemüht man sich nach allen Seiten;
Es täuschet eine kleine Frist,
Man sieht doch bald, wie schlecht es ist.


Was ist Weisheit? was sind Gaben?
Was ist hochgelahrte Kunst?
Was hilft Ehr' und Ansehn haben?
Und bei Herren große Gunst?
Dringt sich doch der Tod herein,
Nichts hilft klug und weise sein.


A večer? Večer! Mám rád věru
ten hvězdotřpytný, teplý čas!
Tu zasedáme v prvním šeru,
v němž brzy září plynu jas


أمولاي لا تجزع إذا عضك الدَّهر
وصبراً فإن الحُرّ شيمتُه الصبرُ
مَتى أبصرت عيناك في الأرض ماجداً
أديباً له نهيٌ عن الدَّهر أو أمرُ
وكم قبلك الأيامُ قد غدرت بنا
ولم تزل الأيام شيمتُها الغدرُ
وأغري بنا الدَّهرُ الخؤونُ صروفَه
وما نحنُ إلاّ قطرةٌ منك يا بحرُ
وإذ فُتنَّا سبقاً إلى غاية العُلَى
فأجدرُ مِنّا أن يحاربك الدَّهرُ


A voi, che ve ne andaste per paura:
sicuramente potete tornare;
da ch'e' ci è dirizzata la ventura,
ormai potete guerra inconinzare.


Da plötzlich war der Bote unter ihnen,
hineingeworfen in das Überkochen
des Hochzeitsmahles wie ein neuer Zusatz.
Sie fühlten nicht, die Trinkenden, des Gottes
heimlichen Eintritt, welcher seine Gottheit
so an sich hielt wie einen nassen Mantel
und ihrer einer schien, der oder jener,
wie er so durchging. Aber plötzlich sah
mitten im Sprechen einer von den Gästen
den jungen Hausherrn oben an dem Tische
wie in die Höh gerissen, nicht mehr liegend,
und überall und mit dem ganzen Wesen
ein Fremdes spiegelnd, das ihn furchtbar ansprach.
Und gleich darauf, als klärte sich die Mischung,
war Stille; nur mit einem Satz am Boden
von trübem Lärm und einem Niederschlag
fallenden Lallens, schon verdorben riechend
nach dumpfem umgestandenen Gelächter.
Und da erkannten sie den schlanken Gott,
und wie er dastand, innerlich voll Sendung
und unerbittlich, – wußten sie es beinah.
Und doch, als es gesagt war, war es mehr
als alles Wissen, gar nicht zu begreifen.
Admet muß sterben. Wann? In dieser Stunde.


欣欣来认祖先名
梵杵丁东月二更
满地纸钱香篆冷
更无真哭两三声


Die muntre Schwalbe zwitschert helle
Ihr Wanderlied im Sonnenstrahl,
Der Eisblock spielt dahin als Welle,
Die Schneekluft wird zum Blütental.


„Oh, ano! – Vzpomínám vždy znova,
a slyším jasně dosud jejich znění:
Vy pravil Jste: Zda směl bych šťastným býti
a průvodu Vám svého dáti? –
Já ptala se: jak mohla bych to chtíti?!
prv musila bych přec Vás znáti!“ –


melyet egészen úgy írtam le,
amint éreztem.


Was fragt ihr nach dem Schreien
Der Feind und ihrer Tück?
Der Herr wird sie zerstreuen
In einem Augenblick.
Er kommt, er kommt, ein König,
Dem wahrlich alle Feind
Auf Erden viel zu wenig
Zum Widerstande seind.


Most már elég, ne szépítgesd, te gyáva,
nem szégyen ez, vallj - úgyis vége van -
boldog akartál lenni és hiába,
hát légy, mi vagy: végképp boldogtalan,


Aber diese ging gelassen
In ihr Magazin zurück!


duy, gör


Karikatury chtí svoje?
Posloužíš jim snadno,
skrz jich frází valné zdroje
zříš tak lehko na dno!


Eco de la de Dios llena el ambiente
de tu pueblo la voz, y ejecutoria
presta nueva a su trono, que es su cuna;


En los almendros precoces
un candoroso aleluya.
Los tomillos tienen flor
y olor de niña desnuda.
Sólo los chopos más verdes
huelen a verdes de luna.
Los vericuetos del monte
suben y quieren que suba.
Como las vides, mi agraz
siente promesas de azúcar.
Los tomillos tienen flor
y olor de niña desnuda.
Sólo los chopos más verdes
huelen a verdes de luna


Rovny jsme sobě před bohem živým,
rovny jsme sobě před celým světem,
proč já mám žíti v bohatství, pýše,
co ty zde hyneš v zášeří kletém?


A však hodno výhost dáti zemi,
Komu při pohřebu svítilo
Takovými nebe pochodněmi.


És hogyha így? Ki tudja? Hátha?
Mint örök mécs, leül halmára
S ott megmarad, ha meg nem halhat,
Örökké siró öntudatnak?


شخصٌ له عجائبٌ لا تُحصَرُ
ومن عَجيبِ أمرِهِ ما نَذكُرُ
طورا يَكونُ ذَكرا وأُنثَى
طوراً وتارَةً يكونُ خُنثى
وقد يكونُ تارةً جَمادَا
وحيواناً طوراً إن أَرادا
ومُفرَدا حيناً يُبصَرُ
أَخا تَعَدُّدِ وذا لا يُنكَرُ


Muž uvolněný vstal, jas blaha na tváři,
a na památku kruh dal připjat k oltáři.


Es bringet uns das allerhöchste Gut,
Nicht Wasser nur, er schencket auch sein Blut;
So ist der Geist, der zeiget recht und frey,
Daß reiner Geist auch reine Warheit sey.
Geist, Wasser, Blut die drey sind auff der Welt,
Durch welcher Krafft das Zeugniß wird bestellt.
Mehr darff ein Mensch, der Siegesherr will werden,
Kein Mittel nicht auff dieser weiten Erden.


Già la luna 'mmiezzo mare –
Und sie werden es nicht müd,
Bis dem kleinen Paar die Wange
Dunkel wie Granate glüht.


Das Licht, entquollen einst in Strahlen
Dem Lämpchen jenes Bergmannssohns,
Es flog vom Schacht zu Höhn des Throns
Und leuchtet' einst auch diesen Thalen.


De amor preso, sem alma, levantado,
Se tornou assistir ao Real governo;
Donde, posto que não desesperado,
Tudo o mais era um amoroso inferno:
À boa, ou má fortuna aparelhado,
Fazer procura seu amor eterno,
Declarando quanto ama, e quanto sente
Co as finezas, que usar pode um ausente.


e voi man preste a innamorar la gente,
la cui beltà fa 'l mio foco maggiore,
se vostra vista acqueta ogni altro ardore,
ond' è che sete sì a celarv' intente?


Én, hacsak csalatkozással
Fébus el nem áltat ám,
Rózsival s vígasztalással
Bátorítlak, szép madám!


In Frühlings Glut und Schatten,
Wo Lieb' und Tod sich gatten,
Erwacht die kühne Lust;
Da brechen hohe Lieder,
Die alten Quellen wieder,
Aus der befreiten Brust.


Zmuč žhavou touhou skeptika,
Ty Nedostupný, Nejvyšší,
tou, která jak blesk proniká
a na světě se netiší!


Du fassest jetzo deinen Wanderstab,
Und wallest deines Vaters Giebel zu.
Nun sage, wirst du wohl auf jeder Flur
Mit Blumenpflücken weilen? Wirst du dich
In jeder Quelle spiegeln, dich, zu ruhn,
In jedem Schatten niederwerfen? Nein!
Des Vaters Harren, und der Mutter Wunsch
Dich bald zu sehn beflügelt deinen Fuß.
So wirf einst jedes Lied, das dir geräth,
Schnell über deinen Rücken, sieh nicht um,
Sieh nur vor dir hin, wo ein neuer Sproß
Für deine Schläfe dir entgegengrünt.
Bald laubt sich hinter deinen Pfaden her
Ein junger Eichenhain für dich empor.
Du siehst ihn nicht; allein ihn sieht dein Volk,
Und preiset deine Lieder desto mehr,
Je mehr du selbst von deinen Liedern schweigst.


雨过群山开
清风来树顶
妙趣知者谁
默坐发深省


Du brauchest deine Zung als wie der Fuchs den Schwantz;
Ach, daß du, Palpo, so sie müssest brauchen gantz!
Weil seinen Schwantz der Fuchs mit Wasser offt befeucht,
Daß ihn zwar viel nicht kost, zum besten doch nicht reucht.


Ovšem, kdyby nadpozemskou mocí
Lidská vůle sebe přiodila,
Žeby tenkrát z plodů chladné noci
Jiskru světla přece vydobyla.
Dost křemínků na tomto pokoutí;
Z místa však se nehne kámen sám,
Mocná ruka musí zakřísnouti,
Světla proud pak zajiskří se vám!


Welch rasches Tönen wundersanfter Glocken,
Das widerklingt in meines Herzens Mitten!
Die Liebste kommt, verhüllt, im leichten Schlitten
Dahergeflogen durch den Tanz der Flocken.


Ó chudé domky, na oko tak vlídné,
zda v skutku ve vás štěstí modré ptáče
v sen zpívá, mozolné když ruce klidné
se složí po práci pod hlavu spáče?


Gemeinlich geht es so: was einer vor veracht,
Daß thut er nachmals selbst; wird billich drob verlacht.


Doch wie er sich müht und wie er steigt,
So hat er nie den Tempel erreicht,
Es wachsen stets die Treppen.
Es zieht ihn nieder, wie Blei so schwer,
Er freut sich nicht der Säulen mehr.
Was mag er nach sich schleppen?


已觉人间万事全
钟情犹为别离牵
但令消息年年好
即是斑衣舞膝前


Kde jsi byla, kde jsi teď?
Kdo mi podá odpověď?
Pod jedním jdem nebem jarním,
mezi námi květů zeď.
Myšlence dím: Rajský ptáku,
za ní rychle v dálku leť!
Vzpomínce dím: Z minulosti
v zrcadlo vše chytit hleď!
Světa velké panorama,
kosmu báje, lidí změť,
jeden sen mi, čas mi vichr,
vše v tom vichru jedna smeť.
K tobě, za tebou a s tebou,
lásko, moje kroky veď!
S tebou chvíle zlato ryzí,
bez tebe věk sprostá měď,
s tebou všecky barvy duhy,
bez tebe vše nudná šeď.
Sviť mi vždycky, moje slunce,
slunečnice má, vždy kveť!


尘世纷纷总是空
花开花落几时穷
有人若问烟霞事
我是逍遥无累翁


Ein musisch Weib – das heißt nicht, daß sie dichtet!
Für einen Haushalt wär's zu viel der Wut.
Das hätte mich schon längst zugrund gerichtet,
Wenn sie noch peitschte gar der Verse Flut.
Auf Wettbewerb mit Sappho hat verzichtet
Sie von Natur – und das ist schön und gut –
Sonst müßt' ich sicher sie noch kritisch schelten,
Annetten Droste-Hülshoffs sind so selten.


Я две весны, две осени, два лета
И три зимы без музыки живу…
Ах, наяву ль давали «Риголетто»?
И Собинов певал ли наяву?
Как будто сон: оркестр и капельмейстер,
Партер, духи, шелка, меха, лорнеСклонялся ли к Миньоне нежно Мейстер?
Ах, наяву склонялся или нет?
И для чего приходит дон Пасквале,
Как наяву когда-то, ныне в бред?…
Вернется ль жизнь когда-нибудь? Едва ли…
Как странно молвить: Собинов — скелет…
Узнав о смерти Вертера, несною
В закатный час я шел, тоской гоним,
И соловей, запевший над рекою,
Мне показался жалким перед ним!
О, как тонка особенность оттенка
В неповторимом горле у того,
Кем тронута была демимондэнка,
И соловей смолкал от чар его…


Es steht ein Baum im Wüstensand,
Der einzige, der dort gedieh;
Die Sonne hat ihn fast verbrannt,
Der Regen tränkt den durst'gen nie.


Ty dítě, nevzpomněl jsem... tlíš v zemi sedm let,
co v studánky tvých očí jsem hleděl naposled,
a potom podzim přišel, – prý první podzim zdravý! –
v něm nad tvým čerstvým růvkem dvě skláněly se hlavy.


V posvátném háji slávském na pokrají
stál pevný, hrdý, ušlechtilý kmen;
a léčivé v tom kmenu šťávy zrají,
a v květů jeho vůni – blaha sen.


Die Hügel muß ich sonderlich
In diesem Schauplatz preisen,
Sie sehn so lustig rund um sich,
Als wollten sie sich weisen.
Sie sind durchscheinend allzumal
Wie die polierten Glasen,
Sind wohl bewachsen überall
Mit Gold, Grün und mit Rasen.


Eine leere Hütte. Nichts war vorhanden,
Sie wohnlich zu machen. Kein Stuhl, kein Tisch
Und kein Bett. Nur vier kahle Wände. Frisch
Aus dem Seitengeflecht, hier, da, ein Spross,
Ein lustig grünender, schwankender Schoss
In den dämmrigen Raum hineingestreckt,
Armlang und mit leichtem Gespinnst überdeckt.
In der Ecke ein Haufe trocknen Laubes,
Unter der Decke zollhohen Staubes,
Schien als Lager gedient zu haben.
Nichts weiter! Und doch, im Dunkel dort,
Nur zögernd nahm ich's vom Boden fort,
Ein Trinkgefäß, eine hohle Nuss.
Wen musste die ärmliche Schale erlaben?
Schon lange nicht mehr mit dem staubigen Rand
Sich durstige Lippe zusammenfand.
Und schnell mit geheimem Grauen, als säß
Ein Zauber drin, warf ich hin das Gefäß.


Carlo lasciamo col core tremante,
che sì e no nel suo core credea,
e ritorniamo a quel signor d'Anglante,
che sopra Ferraù forte piangea,
perch'era stato sì forte ed aitante,
e 'nverso Dio cotal sermon dicea:
— O sire Dio, che non mi davi tùe
per mio compagno el franco Ferraùe?


Fehlt wohl ein einiger, der auf der Erd gelebt?
Der in dem Mutterleib erhalten einst di Seel?
Der in dem Mutterleib vor seiner zeit erstikkt?
Geschweige, der ans licht tod oder lebend kam?
Geschweige, der vom Mensch auf was vor weis erbohrn?
Hir stehen grosse, mittel, klein!
Hir stehen di Geschöpff, di einer Menschenart,
Ob si im Feur, Lufft, Wasser, Erd erbohrn!
Sirenen, Nymfen, Zwerg, Feur-Lufft-Flutt-Erdenleut!
Si stehen alle da, di wir verlohren schätzten.


Vater.


Nagy csorbát csináltam
Az ottoman holdban:
Nem lesz immár serényebb;


Es grünen die Bäume des Waldes,
Es kündigt der Frühling sich an,
Hinweg mit dem frostigen Winter,
Der Frühling ist ein sanfter Mann!


Però sudar conven sott'altre some,
altro premio sperar, per altra guerra,
e cantar d'altro volto e d'altre chiome.


E kék szemű, aranynak, ezüstnek és egyéb
Fényes dolognak kedvelője, e madár,
Mondom, deák gazdáját megvígasztalá
Sárospatakon. A vár gazdag urának feles
Aranyát kihordá, s a deáknak adogatá,
Ki derék segédet kapván, külföldre mehetett
Tanulni, s elment; de előbb csókáját, nemes
Jótévőjét, megölte.
Durva cselekedet,
E mai világban melly számos követőd vagyon!
Mert, mint a pataki csóka, úgy járnak sokan.


Der Mann folgt ihren Schritten,
Zuerst war sie empört.
Er hat in Waldesmitten
Ihr Rendez-vous gestört.


自读文成赋
经营巧作难
涪翁真溢美
何似鹤头丹


Deh! ben fòra, a l'incontra, ufficio umano,
e ben n'avresti tu gioia e diletto,
se la pietosa tua medica mano
avicinassi al valoroso petto;
ché per te fatto il tuo signor poi sano
colorirebbe il suo smarrito aspetto,
e le bellezze sue, che spente or sono,
vagheggiaresti in lui quasi tuo dono.


O der Wald, der leise die braunen Augen senkt,
Da aus des Einsamen knöchernen Händen
Der Purpur seiner verzückten Tage hinsinkt.


Rejděte spolu
v zeleném dolu,
chvíli krokem,
chvíli skokem,
dle srdce tluku
dle hudby zvuků,
boček k boku,
oko v oku,
hlavu níž,
ňadra blíž
přitiskněte,
až jí zkvete
růže v líčkách –
tancujete
v taktu dále
při cimbále,
při housličkách.


A tavon víg nők mennek csónak-útra,
Arcuk csiklándja szeleburdi szél,
A blúzokon kecses redőt nyom ujja,
S csipkéiket hevült nyakukra fújva
Hajló füvek közt halkan erre tér,
S nedves szájjal megcsókol csendesen...


Tüstént az ijedség rém képe alászáll,
Maga is hol zöldűl, hol sárgul a császár;
Még fel sem ocsudik; hát ime már most a
Prága elestével szalad egy Jób-posta.
Elfordítja fejét, hátra nyög és jajdul,
Emeli a hírnek két tenyerét pajzsul,
Kardját a magyarság verdesi csörrenve,
Maga Lajos büszkén így áll vele szembe:


a quem seria dado
a permissão de lhe desposar
que plebeu afortunado
alcançaria sua majestade
e renunciando o reinado
seria apenas seu amante
um rei destronado
entronizado apenas pelo amor


Doch in fremdem Boden kein Gedeihen
fand der Stamm, aus Judas Grund gerissen,
und es sank zu Grabe Elimelech
und es starben seine beiden Söhne.
Einsam blieb die Mutter, nur die Frauen,
die die Söhne freiten in der Fremde,
Ruth und Arpa weinten mit Naemi.


Was aussen heisset Schutz,
Das heist von innen Nutz.
Diß lehrten uns drey Jahr,
Es sey gar eigen wahr.
Drum lerne, Landsmann, lern,
Ob Schale sey der Kern.


Trombiták rivalnak ismét,
Összezúg a versenypár;
Pajzsa széthull a magyarnak,
Ugy rácsattant Holubár.
Nem rendül az, s új erővel
A kevély ellen robog,
S érczbuzgánynyal büszke mellén
Szinte fölcseng, ugy koczog.


So ist der weite Weg nun überwunden,
Und endlich, endlich ist das erwünschte Ziel erschienen?
Und wie ich mich sammle,
Mich und die Größe des Momentes zu fühlen,
Zerrinnt in Schmerz
Das kaum gehaschte Bild,
Und alle die alten edlen Erinnrungen
Entfliehn vor der drückenden, engen Gegenwart.
Wie klein ist der Mensch,
Wie arm im Schein des Reichthums!


Drum so brauch/ mein Kind/ der Zeiten/
weil die Zeiten grünend sein.
Was uns bleibt sind Traurigkeiten/
gehn uns diese Zeiten ein.
Ey wie plötzlich kömmt die Stunde/
daß uns Kloto in der Eil
schießt die Rosen von dem Munde
durch des Todes Frevel-Pfeil.


Jak řítí se! – Pád velký jako vzlet!
Kam směřoval, tam toužil básník mnohý,
výš ku Olympu prahu, mezi bohy,
leč křídla nestačila – spadl zpět.
Ó kéž by aspoň, letě do nebes,
jak já, každičký básník kles’
tak měkkých, sladkých ňader na samet!


Wir bitten um des Himmels Gaben
Für kein verworfenes Geschlecht:
Es trug so lang sein Haupt erhaben,
Auf Licht und Leben hat's ein Recht:
Bei Allen, so im Lande wohnen,
Sei es in diesem Jahre Licht,
Licht in den Hütten, auf den Thronen;
Hinauf, o Wunsch! und säume nicht!


Ich soll nur kommen ohne Scheu
Und an mich selbst nicht denken,
Ja, Tag und Nacht und stets aufs neu
Mich in dein Herze senken.


Yet say, ye monks, (beneath whose moss-grown seat,
Within whose cloister'd cells th' indebted Muse
Awhile sojourns, for meditation meet,
And these loose thoughts in pensive strain pursues,)


Was taucht hervor aus Dunstes Wogen,
was schimmert so sanft, so bleich?
was kommt so lockend einhergezogen,
was breitet die Arme so weich! –
Allmächtiger Vater, sie lebt! sie verzeiht!
nun bin ich erlöst, nun bin ich befreit!


Aby křivdy pozapomínali,
Zvláště ty, co jejich plemeni
Maďaři a Němci činívali.


Crepúsculo se cisma impenetrante
y del Austro Orión se hace trasnoto,
intercadente rumba globo ignoto,
por transportar salobres de diamante.


Před hradní pak bránu když tu dojel,
před branou, hle, kopí zaraženo,
k němu vraný přivázaný koník,
před vraníkem ovsa nasypáno.
U vraníka mladý Maksim sedí,
podle něho v pravo stará máti,
a ta pláče a ta ruce lomí,
podle něho v levo krásná děva,
a ta těší a ta usmívá se.
I má junák před sebou tu bílý
na koleně list a v ruce péro;
černým perem píše na list bílý,
co naň píše, černétě to písmo.
„Dože,“ píše, „dože nad Benátky,
druhdy milý, bývalý dnes tcháne,
černé, hle tu, píši tobě písmo, –
čern, jak ono, od dneška mně život!
Pročež, dože, zdvihni to své vojsko,
s vojskem sivé sokoly dva pošli,
syny svoje, svaty druhdy moje,
na nešťastný Žabljak náš je pošli,
milou ať ti zpátky vedou dceru!
Nelíbanou, jak nám odevzdána,
neobjatou posílám ji tobě!
A nač mně teď, nač pak vše to panství,
všecka ta má dědina, ta sláva?
Do světa já do širého půjdu,
konec světa bídný někam zajdu;
caru Turku posluhou radš budu,
na Žabljaku než bych na nešťastném
v žalosti sám panoval a v trudu!“


道路周流已六年
又从名馆借高眠
非无一觉东周梦
黄鹤清风恋远天


وركوبي يا صديقي
وذهابي وإيابي
إمض أنفق ماتشا واصـ
ـبر إلى يوم الحسابِ
أنا لو بيع بفلس
لم يجد سوقا جرابي
كلانا رشاد على زورق
كسير وموج عنيف شقِى
فان ننج ننج بخير المتا
ع وإلا غرقنا مع الزورق


Outono vem em fulvas claridade
Vamos os dois esp’rá-lo de mãos dadas:
Tu, desfolhando as rosas das estradas,
E eu, escutando o choro das saudade
Outono vem em doces suavidade
E a acender fogueiras apagadas
Andam almas no céu, ajoelhada
E a terra reza a prece das Trindade
Choram no bosque os musgos e os feto
Vogam nos lagos pálidos e quietos,
Como gôndolas d’oiro, as borboleta
Meu Amor! Meu Amor! Outono ve
Beija os meus-olhos roxos, beija-os bem!
Desfolha essas primeiras violetas!


参差台殿照祥云
叠雪含风彩缕新
玉带轻纱迎令节
五云深处奉严宸


First to its place spontaneous Verse repairs,
Knowing the call, and practis'd to obey
His summons. Peaceful Controversy sheaths
Her claws, contracted to make room for
And  slumb'ring side by side;
And  and  heard no more
Than  shrine, or  statue dumb.
All, all, in order due and silence, look
A modern convocation. Hist'ry lies
By hist'ry, —  and  agree.


Jak to slunce dohořívá!
Kmet se na ně vlídně dívá,
Za hory jak zapadá;
Zapadá, ach zapadává,
Němou kmetu známku dává,
Že i proň hrob vyhledá.


Mráz luzné na okna květy vdech,
je to v nich pohádka sladká!
Zde stromky, houština, tu zas mech,
a v dáli hezoučká chatka...
– „To kostelík! při něm křížů řad!“
Ó dítě, neblouzni! Mám tě rád
tak bujnou, rozkošnou, vnadnou!


Fica o coração pesado
Com o choro que chore
É um ficar engraçado
O ficar com o que de


江山秀色照窗扉
暖阁清檐许暂依
白首往来寒食路
扁舟长趁落潮归


Vymaněna z hrází
zavládla tu síla zkázy;
na bojišti vývratu
vichřice se rozpoutala,
přiletěvši ve chvatu
obry lesa v náruč jala,
tiskla je svou vášní smrtící,
vyrvala je zemi úpící
vírem svého reje;
teď tak strašlivý tu hřbitov zeje,
jak by obrazem byl lidstva děje.


Bilder, wie sie im Fluge sich haschen lassen, Gedanken,
Welche sich runden in sich, mancher geschichtliche Strich,
Auch zuweilen ein Hauch, der, leise schwellend, den Busen
Hebt und wieder verläßt, eh' er ein Lied noch beseelt,
Und dazwischen, doch selten, die Köpfe von Schelmen und Wichten,
Wie man, genagelt an's Thor, Eulen und Dohlen erblickt,
Alles aber im Vers, wie Schiller und Goethe ihn bauten,
Schmäh'n ihn auch Platen und Voß, weil er der deutscheste ist!


Jak zmrzlé vody na své zlaté rybky,
jež vyšvihly se v slunci k hladinám,
jak duch na první myšlenku svou tvůrčí
vzpomínám na Tě – těžce vzpomínám.


Již nad hlavou nám třtina zlomena,
a dějin list, kde jméno české psáno,
byl obrácen; dál věku soud
pře jiné vážil. Bylo dokonáno,
i stenů mroucích zmlkla ozvěna
a zapomnění valil času proud.


Délelőtti idő minden perce drága,
Testi - de kiváltkép észbeli munkára.
Az ember ilyenkor leginkább alkalmas,
Mikor még el nem kezd munkálkodni a has.


Bis in die Tiefen der ewigen Nacht,
zu den schwarzen Gesellen im Kohlenschacht.


Quem tantas maravilhas diferentes
Pode fazer unir, senão a morte?
A morte foi em sem-razões mais rar
Tu, que vives triunfante sobre as gente
Nota (pois te ameaça uma igual sorte)
Donde pára a beleza, e no que pár


Jungfrau vernimmst du den Gesang,
Und hab ich dir gedienet lang,
Das magst du wohl vergelten;
Ich diene allezeit dir gern,
Du bist mein lichter Morgenstern,
Doch seh ich dich so selten.
Das schafft, o Lieb, der Schwätzer Mund,
Mit ihrem falschen Sagen;
Glaub ihnen nicht zu aller Stund,
Vernimm meins Herzens Klagen.
In rechter Treu sollst du nicht von mir wenken,
Dies Lied thu ich dir schenken;
Aus rechtem Sinn erdacht,
Gott gebe dir viel guter Nacht!


A slunéčko za hory zas sedá.
Večer tichý prostírá se krajem,
bezhvězdná dnes ta nebeská báně
jako víko rakve nad šuhajem,
jako stěny rakve kolem stráně. –
Nepláče juž, nemá slzí více.
Vyplakal je všecky cestou bědnou,
ale líce, lalijová líce
bez těch slzí pláčou ještě jednou. –


Lorsqu'à la voix des chefs nul soldat ne répond ;
Que les canons éteints nagent dans l'entrepont,


Hoy aprendí a ser otro de cuantos fui antaño.
En cama de cenizas me encuentro otro a mi mismo.
Y me envuelvo la vida como una red de instantes y gozos.
Secuestrando en unidades de instantes cada acontecer

para mutarlo en suceso.
Me educa la vida. Gozo el instante
y transformo el recuerdo

del dolor

en enseñanzas,
del fracaso

en aprendizaje.
En cama de cenizas me encuentro otro a mi mismo.
Y me envuelvo la vida como una red de instantes y gozos.
Secuestrando en unidades de instantes cada acontecer

para mutarlo en suceso.
Me educa la vida. Gozo el instante
y transformo el recuerdo

del dolor

en enseñanzas,
del fracaso

en aprendizaje.
Y me envuelvo la vida como una red de instantes y gozos.
Secuestrando en unidades de instantes cada acontecer

para mutarlo en suceso.
Me educa la vida. Gozo el instante
y transformo el recuerdo

del dolor

en enseñanzas,
del fracaso

en aprendizaje.


Herzu! da geht das Schmeißwerk gut.
Wie edel sind alhier die Gänge!
Dort schrämt man mit vergnügtem Muth,
Denn man erblicket Erz in Menge.
Des großen Phisici sein Thränen-volles Buch,
Weiß uns auch Gänge, Gold und Eisen,
Gestein und Schiefer aufzuweisen.
So gab schon dazumahl die Grube Erz genug.


Mariano, así nació la poesía:
humo de sangre que la vida exhala
y luego se depura todavía
y asume voz al retomar el ala.
Sus raudos hijos la palabra cría,
risas y llantos en el trino iguala,
siendo victoría, vive de agonía
y se agota de austera siendo gala.
Dureza blanda, eternidad, ansiosa,
tesoro esquivo pero nunca vano,
fugitivo cristal, perenne rosa.
Tú lo sabes de sobra; tú, Mariano,
que suele suspender la mariposa
con el encantamiento de su mano.


S Halál ha cirógatja csontját,
Farsangolón járja bolondját.


Viel sind, die beten wol gar schöne Nymphen an,
Und ehren, sehn sie es, bloß ihren eignen Wahn.


Szállj le, szállj le, szép arany pillangó,
Kebelemre szállj le, kis csapongó!
A mezőnek én vagyok virága,
Kikeletnek zsenge ifju ága.
S égek érted belső fájdalommal,
Mely szivemből könyet és fohászt csal.
És fohászom illat a szelekben,
Gyenge harmat a könyű szememben.
Szállj le, szállj le, szép arany pillangó,
Kebelemre szállj le, kis csapongó!
Egy kis ég van a könyű csepjében,
Lelkem száll az illat özönében.
Jer, fürödjél e köny-ég árjában,
Vagy szunyadj el illat mámorában.
Szállj le, szállj le, szép arany pillangó,
Kebelemre szállj le, kis csapongó!
Egy rövid nap tüneménye létünk,
Elmulik, míg örömet cseréltünk.
Éljük át e kort egy pillanatban,
Mely gyönyörtől s üdvtől halhatatlan.
Jer, boríts el fényes szárnyaiddal,
Szídd ki lelkem mézes ajkaiddal;
És ha édes életed kifárad,
Szemfedőd lesz hervadó virágod.


Nun selbst der schöne Himmel lacht
Weit schöner als im Lentzen,
Der Sonnen unbewölckter Pracht
Muß gantz verliebet gläntzen,
Der Südwind steckt in seiner Klufft
Und macht kein Wasser trübe,
Der weite Raum der warmen Lufft
Erregt nur Schertz und Liebe.


Y rebozando la divina frente,
horrorizada en el luctuoso manto,
¡Maldición a los déspotas!, exclama


西湖一片白云秋
影落孤山水上浮
君自神仙谁不见
月明同在李膺舟


O níquel, o alumínio, o estanho,
e outros assépticos elementos,
ao fim se corrompem: o tempo
injeta em cada um seu venen
A merda, o lixo, o corpo podre,
os humores, vivos dejetos,
não se corrompem mais: o tempo
seca-os ao fim, com mil cautério


Certo credieno che Ferraù e' fusse
per quella sopravesta ch'egli avea:
ciascuno nelle case se ridusse
e l'arme indosso ciascun si mettea.
Non fu cotal romor, quando si strusse
Troia la grande, che tanto valea,
come facieno que' Saracin lassi,
caricando i balcon d'arme e di sassi.


Bei Sempach in dem Seegefild stand hell im Strahl der Sonne
Mit Pfauenhelm und Adlerschild der Ritter Stolz und Wonne:
Das war von Östreich Leopold: – der Haß selbst muß ihn preisen: –
Sein Helm, sein Herz, sein Harnisch Gold, sein Langschwert kärntisch Eisen.


Da ließen sie ihn liegen,
Wohin ihn warf die Fluth –
Wie läg' ich still im Lande
Mit meinem Schifferblut?


Der weiche Gang geschmeidig starker Schritte,
der sich im allerkleinsten Kreise dreht,
ist wie ein Tanz von Kraft um eine Mitte,
in der betäubt ein großer Wille steht.


Atiro-a de encontro à minha infância e ela
Atravessa e o teatro todo que está aos meus pés
A brincar com um jockey amarelo e um cão verde
E um cavalo azul que aparece por cima do muro
Do meu quinta E a música atira com bolas
À minha infânci E o muro do quintal é feito de gestos
De batuta e rotações confusas de cães verdes
E cavalos azuis e jockeys amarelo
Todo o teatro é um muro branco de música
Por onde um cão verde corre atrás da minha saudade
Da minha infância, cavalo azul com um jockey amarel
E dum lado para o outro, da direita para a esquerda,
Donde há árvores e entre os ramos ao pé da copa
Com orquestras a tocar música,
Para onde há filas de bolas na loja onde a comprei
E o homem da loja sorri entre as memórias da minha infânci
E a música cessa como um muro que desaba,
A bola rola pelo despenhadeiro dos meus sonhos interrompidos,
E do alto dum cavalo azul, o maestro, jockey amarelo tornando-se
Agradece, pousando a batuta em cima da fuga dum muro,
E curva-se, sorrindo, com uma bola branca em cima da cabeça,
Bola branca que lhe desaparece pelas costas abaix
8 de Março de 1914


Morgens steh ich auf und frage:
Kommt feins Liebchen heut?
Abends sink ich hin und klage:
Aus blieb sie auch heut.


Wer ohn den Zwang der Mauren
In stiller Ruhe lebt/
Sein Hertze/ sonder Trauren/
Von dieser Erd erhebt/
Und an die Eitelkeit
Der Menschen ungebunden/
Beschlüsset seine Zeit.


Quittons nos lyres, Érato !
On n'entend plus que le râteau
De la roulette et de la banque ;
Viens devant ce peuple qui bout
Jouer du violon debout
Sur l'échelle du saltimbanque !


Un kumt he nu un nimmermehr,
Wo schall ik eenmal hin!
So sack ik as dat Lof na Eer
Vœr Schimp un Schann un Sünn.«


Erscheine mir im Taggewand,
Im Nachtgewand, Natur!
Reich deinem Sohn die Mutterhand,
Ihm einen Finger nur!


Nicht all und jedes, meine Beste,
Ist reizend, was Ihr Kleid verhehlt.
Denn manches, was das Mieder preßte,
Wird schwabbelig, wenn dieses fehlt.


Ich thar jhr nicht klagen,
Was mein Leiden wil,
Vnd in solchen Plagen
Seufftz' ich, aber still;
Also hefftig trag' ich schew
Zu empfinden Gram vnd Rew.


Statt Lorbeerbäume wollen wir
Dort Rebenstöcke pflanzen,
Und rings um volle Tonnen, schier
Wie die Bacchanten tanzen.


丈夫慎出处
功成乃身退
古人夫何如
八十钓清渭


Ticho bylo na souvrati.
Svítalo. Zhas’ rej a kvas,
světýlka se odhoupala,
do slatiny pokapala,
z mhy jen v dálce houkal hlas,
přeskakuje různým směrem
dál a blíže po nivě,
Hejkal spěl to k lesu šerem,
pokřikoval šálivě.
Křižovatka pusta ztichla,
křemelím se bělela,
nočních mur z ní tlupa zrychla
při zemi pryč letěla.
Stebélka tu nezlomeno,
kámen leží netknutě,
šedou rosou pokropeno
kvítí stojíc nehnutě
čeká slunce, – známky není
po kvasu a rozvášnění,
po úkladu temných sil,
jenž zde v noci smluven byl.


Now to her Tomb's convey'd the unhappy Fair;
But busie Fame will not be buried there:
Fame seems to joyn with our invet'rate Foes,
Spreads our bad Deeds, and gathers as it goes;
And with the Rumour, Royal  come,
To call the injur'd suff'ring  home:
Rewards, whoever brings the Absent Lord,
And all his Castles, and his Lands restor'd.
cou'd scarce resolve to trust again
Th' uncertain World, and faithless cruel Men,
Hid in a lowly State, a mean Retreat,
He found some Plagues, but none like being Great.
Now with a gentle Lord, his Age does rest,
No Care, nor Envy, does his Hours molest,
And Innocence and Peace possess his Breast.
His Children want the Greatness of his Name,
Nay he grows fond of the exalted Fame:
And as his Sons revolving in a Tent,
Discant on Change, Death, and this strange Event,
Both commiserate the guiltless Heroe's Fate;
Noblest Natures still, are most compassionate.
Attending  heard, and strait came forth,
And with a Look, that stamp'd his Words for Truth,
Began:
My Lords, in Pity, lend an Ear,
They're bless'd, who'll not disdain the Poor to hear:
If you'll Admission to the King obtain,
(For my Endeavours, wou'd, alas, prove vain)
Of that unhappy  I might tell,
I've met him oft; indeed, I know him well:
They said the Favour's lessen'd, when with pain 'tis sought,
My Friend, thou sure shalt to the King be brought;
To th' Royal Tent, they strait their Steps direct,
And having paid the King their due Respect,
Thus  spoke:
This aged Man of my Domestick Train,
Who begg'd with me, to cross the  Main;
To your Majesty, he sais, he can relate
The History of your loft  Fate:
Let him speak (hastily the King began)
For much I long to hear of that great injur'd Man.


Was du geträumt in grüner Jugend,
Das mache wahr durch Männertugend –
Die frühsten Träume täuschen nicht.
Doch wisse, Träume sind nicht Taten:
Ohne Arbeit wird dir nichts geraten.
Die Tugend trägt ein ernst Gesicht.


Wie angenehm der Morgen! – Die Sonne zwingt den Nebel noch, gibt heut einen herrlichen Tag.


De csalárd a fény: tüzesített nyíllal
nem talál senkit, senkit homlokon
csak levilágít, hogy jobban meglássuk:
mennyi lesápadt, holt levél rokon!


Zřím denně ji tak štíhlou, mladou,
má stopy útrap na čele
a chmur, jež stíny temné kladou
jí v líčko jemně zardělé.
Vlas zlatý má a ručku bílou,
malinkou nožku, něžnou, milou
a oči jako chrpy květ,
v rozpuku růže sladký ret.


O du schontest fürwahr deines bekümmerten
Freundes, bärgst mir den Wunsch, welcher um mich, um mich!
In den Irren des Tiefsinns
Dir den zitternden Busen hob.


Wir kennen auch den wackern Tell
Und seines Bogens Kraft,
Wir preisen seine Wissenschaft
Vor jedem Waidgesell:
Freiwillig hat die Jägerschaar
Der Preußen in der Schlacht
Ihr Blut auf heil'gem Sühnaltar
Zum Opfer dargebracht.


A stále se lesy střídají,
vsi zapadlé, potoky, bory, –
až v cizích kdes končinách na kraji
se neznámé zabělí dvory.


子长健笔许谁邻
特起先生继获麟
摹写遗书礼严像
岂无当代好贤人


Nad námi šumí budoucnost
své bájné, rájské zpěvy
a ve prorockém nadšení
nám lepší časy jeví:
zanikne temno – zmizí bol,
jenž v světě dosud víří,
my sami sobě budem’ dost
a duch se s tělem smíří.


Since thou, alas! art flown,
It 'vails not whether Muse or Grace,
With tempting smile, frequent the place:
I sigh for thee alone.


枫叶飘残红
松林生寒碧
役役世上人
奔走不遑息


Die Jünger zanckten unter sich
Des grösten Ranges wegen,
Des Heilands Wort gieng alsogleich
Dem eitlen Streit entgegen
Und sprach: Last Fürsten dieser Welt
Nach hohen Tituln rennen;
Denn wer Gewalt und Reichthum hat,
Der läst sich gnädig nennen.


天北天南且梦君
一杯何此隔江云
五更哦得相思句
只有梅花月最闻


- Quel primo Iddio che fece cielo e terra
e la natura e stelle e sole e luna,
ed a sua posta l'abbisso apre e serra,
e fa, quando e' vuol, l'aria chiara e bruna,
e che, pietoso e giusto, mai non erra,
benché ciascun pur gridi alla Fortuna,
salvi e mantenga il mio padre Soldano
e 'l buon Rinaldo e 'l senator romano


Questo re che è sì bene acompagnato,
fra la gente cristiana ferìa forte
nella battaglia da ciascuno lato:
assai per terra ne mettea a morte.
Nel conte Orlando si fu riscontrato:
Orlando lo ferì per cotal sorte
per mezzo il cor d'una mortal trafitta,
che morto da cavallo a terra el gitta.


Wann dich der Orkus aufnimmt, ruh' im Kranze
Platons, welcher, wie du der armen Menschheit
Wonne, die Entschleyerung Psyches lehrte,
Schöne Sylphide!


„Tys ještě zde, a hvězd už mnoho zašlo
a měsíc svými stříbrnými vesly
postoupil v dál – už naše ohně sklesly –
tys zde, což srdce novou bolest našlo?“


Užásané, udivené
přišlo dítě ve chrám loutek,
rozhledlo se po životě.
Tisíc barev pestrých, vábných,
každá barva tisíc dojmů,
každý dojem jiná radost,
jiný květ a jiná vůně.
Květy daly zlatá křídla,
mělo dítě snivé oči,
vznášelo se nad životem,
tichou radost z něho v srdci,
tichou rozkoš v čisté duši.