A vos digo, señor Tajo,
el de las ninfas y ninfos,
boquirrubio toledano,
gran regador de membrillos;
a vos, el vanaglorioso
por el extraño artificio
en España más sonado
que nariz con romadizo;
famoso entre los poetas,
tan leído como el Christus,
y de todos celebrado
como el día del domingo;
por las musas pregonado,
más que jumento perdido,
por río de arenas de oro
sin habéroslas cernido:
llamado sois con razón,
de todos, sagrado río,
pues que pasáis por en medio
del ojo del Arzobispo.
Vos, que en las sierras de Cuenca
(mirad qué humildes principios)
nacéis de una fuentecilla
adonde se orina un risco;
vos, que, por pena, cada año,
de vuestros graves delictos,
os menean las espaldas
más de ducientos mil pinos:
acordaos de todo aquesto
y bajad el toldo, amigo,
cuando furioso regáis
los jardines de Filipo;
cuando sean vuestras aguas
munición de cien mil tiros,
admiración de los ojos
y batería de castillos;
cuando vuestras aguas sean
relojes de peregrinos,
que miden el sol por cuartos
y la luna por sus quintos;
cuando mil nevados cisnes
pasen vuestros vados fríos,
cuando beban vuestras aguas
mil ciervos de Jesucristo.


O du mein Meister, der du gewaltiger
Die Gottheit lehrtest! zeige die Wege mir,
Die du da gingst! worauf die Seher,
Deine Verkündiger, Wonne sangen.


Rozbřeskne se jitro. Někdy břeskný ten jas
vládne celým dnem: poledne zdolá,
odpoledním mrtvem metá třepotavá kola,
k večeru zvedne svou fanfáru zas,
zatřeskne se, sesune se. – Tma je.
Ví bůh, jak jsou krásné tyto dny věčně mladé!
Ví bůh!
Ví bůh, když se hučivé temno zprudka sklade,
že ještě zní jitrem, jeho že průzornou písní
mi do sna ještě hraje; zástupy světla se tísní
u bran mého srdce, ví bůh!
Potom pozdravné salvy duní mými sny
a věští nový den, jenž se za moři rodí.
Stá evokací je – i vstane úžasný,
čirý vyplyne v škebli. Pluji v ústrety s lodí,
jejíž nejvyšší stožár zorou se rdí.
Zpěněné vlny daly lodi mé sta
rozdutých křídel – cesta necesta,
v ústrety jitru, v ústrety jitru!
Na vodách, v kterých se zrcadlí mraky,
prchající v úžasném zmatku všech věcí,
jen my dva, sami dva. – – Planoucí zraky!
větrem sobě vstříc, blíž a blíž.
A již!
Stiš se, mé srdce, stiš se! – – – –
Rozbřesklo se jitro. Kterak břeskný ten jas,
v náručí mém zajat přece vítězně zpívá.
Jitro nahé! Jitro! Kde je svět, kde je čas?
Kde je blud, kde je stín? – Krom nás Slunce jen zbývá.


Sagt es euch die treue Stimme nicht,
die wie tiefste Wahrheit in euch spricht,
die dem Zweifel siegreich immer wehrt:
wollt ihr eurem Glauben nicht vertrauen?
Nur der gläub'ge Pilger wird die Auen,
wo der Friede wohnet, schauen!


Weistu, wer ein guter Freund würcklich ist und billich heist?
Der sich, wann du ihn nicht sihst, deinem Namen Freund erweist.


De, őt szerelem vonja,
Mely hősi tetteért
Majd myrtuságba fonja
Fürtén a harczbabért.


E qualquer gládio adormecido,
Servo do oculto impulso, acorde,
E um novo herói se sinta erguido
Porque o recorde!


Zarazil se, stanul chvíli,
co se stalo, hádá,
kalný proud vždy větší síly
do „lednice“ padá – –


二月都城未见花
不知春色落谁家
满盘折惠情何重
略嗅生香思已嘉


Quei sciolto da le leggi onde me stringe
Acerbo fato, a voi si ricongiunge,
Né fuor d' arco va strale
Sì lieve allor, che forte man lo spinge,
Com' ei, mentre 'l desio l' affretta e punge,
Spiega a l' aure d' amor veloci l' ale,
E dietro a lui deh quale
Misera turba di pensier dolenti,
Di sospir, di lamenti,
Qual fume sorge d' alta fiamma, e cresce,
Dal mio gran duol confusa e torbid' esce;


Leiser scholl mein Gesang in des Klaviers schmachtenden Silberton
Denn das Mädchen erhub, übergelehnt, hellere Melodie:
Daß ihr Busen dem Flor schüchtern entwallt', und mit der Rose Duft
Warm ihr rosiger Mund gegen die Wang' Äther mir atmete.
Glut durchströmte die Wang', und in der Brust pochte mein Herz empor;
Und mir stockte die Stimm', unter der Hand stammelte Mißgetön.
Auch des Mädchens Gesang stammelte hold. Trunken von Seligkeit
Bebt' ich näher; und ach! unter dem Kuß zuckte der Rosenmund.


La città dentro ha lochi in cui si serba
l'acqua che piove, e laghi e fonti vivi;
ma fuor la terra intorno è nuda d'erba,
e di fontane sterile e di rivi.
Né si vede fiorir lieta e superba
d'alberi, e farne schermo a i raggi estivi,
se non se in quanto oltra sei miglia un bosco
sorge d'ombre nocenti orrido e fosco.


Im Polkatakt! Doch ringsumher
Nicht Einer hat ein Arg daran.
Gern fingen sie zu tanzen an,
Wenn's in der Kirche Sitte wär'.


És ott vergődnénk összefolyva
az éjszinnel befestett ágyon.
A legparáznább és a legtisztább
lennék ez éjjel e világon.


Písničko moje, šumná Shimmy!
v dušičku moje slova vem'
a opakuj je rtíky svými
a doprovázej úsměvem.
S vůněmi květů přileť ke mně,
silná a chtivá jako země,
ať refrain spolu plni štěstí
tam u nás doma zapějem'.


Sangre y llanto
bajo tu risa ligera;
sangre y llanto
bajo tu risa ligera.
Sangre y llanto.
El hombre de tierra adentro
está en un hoyo metido,
muerto sin haber nacido,
el hombre de tierra adentro.
Y el hombre de la ciudad,
ay, Cuba, es un pordiosero:
Anda hambriento y sin dinero,
pidiendo por caridad,
aunque se ponga sombrero
y baile en la sociedad.
(Lo digo en mi son entero,
porque es la pura verdad.)
Hoy yanqui, ayer española,
sí, señor,
la tierra que nos tocó
siempre el pobre la encontró
si hoy yanqui, ayer española,
¡cómo no!
¡Qué sola la tierra sola,
la tierra que nos tocó!
La mano que no se afloja
hay que estrecharla en seguida;
la mano que no se afloja,
china, negra, blanca o roja,
china, negra, blanca o roja,
con nuestra mano tendida.
Un marino americano,
bien,
en el restaurant del puerto,
bien,
un marino americano
me quiso dar con la mano,
me quiso dar con la mano,
pero allí se quedó muerto,
bien,
pero allí se quedó muerto
el marino americano
que en el restaurant del puerto
me quiso dar con la mano,
¡bien!


A tiše dumá rodička má, země,
že ani nezří kvapných mraků plémě,
jak nad hlavou jí jako luňák pluje,
až každá víska těžce oddychuje
a jak houf kuřat ke chrámku se krčí,
jenž nad vsí trůní, zamyšleně mlčí.


Die Ehrfurcht winkt; ihr Dichter eilt!
Ergreift die nettgestimmten Sayten;
Die euch Apollo mitgetheilt,
Den Ruhm der Helden auszubreiten.
Begebt euch an den Neckar-Strand,
Nehmt Laut und Flöten in die Hand,
Und spielt ein Lied im höhern Chore!
Ergötzt das Ufer mancherley!
Dringt mit so süsser Zauberey
Durch Schanzen, Gräben, Wall und Thore!


Na bílém koni s černou čabrakou,
jež lemovaná zlatým třepením?


Meinen Odem möcht' ich rein
Dem der Blumen mischen,
Und wie sie so trunken sein
Von des Taues Frischen.


Parado aquí, frente al jurado
Encadenado al olvido,
preso de esta decisión innecesaria
aguardo un fallo, que me es conocido...
He dictaminado tu sentencia, me dice tu silencio,
y al ser «culpable» el veredicto
quedarás recluido en el vacío de no tenerme,
encerrado en el recuerdo de lo que fue.
Y aquí estoy...
Con la condena de soñarte cada noche.
La angustia de este encierro dentro mío,
hace imposible la supervivencia en nuestra cama,
huérfana de tu cuerpo, de tu calor.
Será que los testigos fueron ciegos...?
que tantos años de amor no fueron suficiente prueba...?
O será que esta soledad me queda grande,
tan grande como lo que aún siento por vos
Necesito fugarme, desandar los caminos,
refugiarme en tus brazos y así,
perdido entre tus caricias,
despertar de esta pesadilla donde todo es gris, sin color .
Necesito escaparme de tu recuerdo,
apelar esta soledad de estar sin vos.
No quiero compartir esta celda con tu indiferencia
Sácame de este encierro!!!
Te juro que aprendí la lección...


Und nun war er nichts als dieser Haufen
umgestürzter Würden, Last auf Last;
und sein Mund war wie der Mund der Traufen,
der die Güsse, die zusammenlaufen,
fallen läßt, eh er sie faßt.


Blanche avait dix-sept ans. Les baisers maternels
Avaient été trop tôt ravis à son enfance ;
Sous des enseignements graves et solennels
Son âme avait grandi dans l'ombre et le silence.
Sa beauté, sa pâleur, la faisaient ressembler
Aux anges des vitraux qu'elle aimait contempler.


„Húnyt vezérem ifju szép sugára”
Szól az ősz most „éljen a király!”
A vadásznak vér tolúl arcára
S még kupája illetetlen áll.
„Illetetlen mért hagyod kupádat?
Fogd fel, gyermek, és kövesd apádat.”


Všichni až mu opadají,
koho budu celovat?
Tou vroucností, jakou Slovan,
nezná nikdo milovat.“


Was liegst du, nackender Pandur!
Recht wie ein Hund im Loch?
Und weisest deine Zähne nur?
Und bellst? so beiße doch!«


Mudar o rumo
e as pernas mais ao
fundo


Trois auditeurs me disent : viens, Camille,
Et moi j'en ris, tant je suis bonne fille.


Auf des Donnergottes heitre Brauen
Wallt der Locken hoher Schwung zurück;
Juno thront, die Königin der Frauen;
Pallas senkt den sinnig ernsten Blick.
Bacchus bietet hold die frohen Gaben,
Weiche Jugend blüht dem Götterknaben;
Hermes regt den Sinn, behend und schlau,
Mit der Glieder leichtem Bau.


četné prameny jsou sice
na pevnině americe,
z kterých nafta prýští nám:
vládne všemi jen on sám.
ale všechen petrolej
marně tančí mu svůj rej:
cítí amerika země,
cítí i john rockefeller:
dokonáno, vázne temně
na všech stranách propeler.


Nimm diese kleine, zarte Blume,
Verwelkt ist sie am Heiligthume,
Das meines theuern Kindes Hand
So froh für mich zusammenband;
Heut' send' ich Dir aus süsser Pflicht
Dies sprechende Vergissmeinnicht!
Empfang' es mit der Freude Blick,
Auch Du erhöhst mein Lebensglück!
Selbst in dem edlen, schönen Kreise,
Der mich umringt, seufz' ich oft leise:
O wärst Du, lieber Knabe, hier!
Die Sehnsucht führt mich bald zu Dir!


Jináč mírný užívaje
Sladnoucýho vyražení
Dojde všudy potěšení.
Jemu každá krása zraje,
Slunce hoří Božským zlatem,
Květ se kryje jarním šatem.


Non mia bassezza en vostro altero affare
vi queti: a me materia onni stagione
di bontà vostra è di mia fe contratto.


Tam za lesem na hřbitově tom veském
v objetí měkkém vzkvetlých jabloní
cos vyčítá a spito vlastním steskem
blíž ke mně nakloní


Aj, děsili se v zlatých křeslech,
ve vzteku zhoubou soptíce,
že každá moc je s hůry dána –
však stará to již tradice.


林平胜处向东纡
水转山回画不如
或息或劳都可乐
白云深处五浮图


L'altre fanciulle e gentil giovinetti,
ch'eran nascosi per gli folti mai,
maravigliârsi che niente udïèno;
onde Lisa più rea si discoperse.
Mirando, vide quegli amanti stretti
co' lor canidi petti;
onde per gelosia più non soferse:
subito per dolor suo bocca aperse
e disse: «Ah, ladro! è questo amor che m'hai?
Certo tu non n'arai
di mie persona più piacer né grolia».
Tancia, che sì la innodia,
disse: «Sta' su, o signor mio sereno».
Tramortito in sul seno
Rubin tenea il viso,
ch'era diviso
di questo mondo per gloria e dolcezza.
«O dolce mia bellezza,
deh, ista' su, perché no' siàn veduti».
Com'uon che' sensi muti
sì si sentì, e disse: «Anima mia,
tu mi se' paradiso, vita iddia.
Di far ciò che ti piace i' son contento».
E tosto e' non fu lento:
rizzossi in piè con lei.
Baciârsi quegli iddei
ben mille volte, poi che ritti furon.
Tutti gridan, ch'eran venuti quivi.
«Che è?» disson giulivi.
«Come che è? Mirate: i vostri seni
di segni e vostre gole èn tutti pieni».
«I' non so che voi (vi) dite; i' ho costei
— Rubin dicea — e mie debito vorrei.


abys – jak v pravěku obilný klas
skryla před požáry v dlani –
tak ukryla, zahřála do květu zas
nám duše v tom odkvétání.


Ty z duše zprahlých rokytí
se jako feny vyřítí.


Ők is meghalnak egyszer. Légy büszke, kis átom,
legkisebb s legnagyobb! alfa és ómega te,
minden szörnyek bölcsője s temetője.
Te bennük vagy, de ők is tebenned, ki szörnyeid
magadból alkotod s magadért. Széthullanak ők
de te maradsz, hulláikból építve jövőd
harcainak új s új fálánkszait.


5.
Ach daͤmpffe doch in mir
Die Luſt zu hohen Dingen/
Auff daß ich mit Begier
Nach Demuth moͤge ringen.
Wer vor der Welt iſt klein/
Der kan der Groͤßte ſeyn.


Raggio divino al mio pensiero apparve,
Donna, la tua beltà. Simile effetto
Fan la bellezza e i musicali accordi,
Ch'alto mistero d'ignorati Elisi
Paion sovente rivelar. Vagheggia
Il piagato mortal quindi la figlia
Della sua mente, l'amorosa idea,
Che gran parte d'Olimpo in se racchiude,
Tutta al volto ai costumi alla favella
Pari alla donna che il rapito amante
Vagheggiare ed amar confuso estima.
Or questa egli non già, ma quella, ancora
Nei corporali amplessi, inchina ed ama.
Alfin l'errore e gli scambiati oggetti
Conoscendo, s'adira; e spesso incolpa
La donna a torto. A quella eccelsa imago
Sorge di rado il femminile ingegno;
E ciò che inspira ai generosi amanti
La sua stessa beltà, donna non pensa,
Nè comprender potria. Non cape in quelle
Anguste fronti ugual concetto. E male
Al vivo sfolgorar di quegli sguardi
Spera l'uomo ingannato, e mal richiede
Sensi profondi, sconosciuti, e molto
Più che virili, in chi dell'uomo al tutto
Da natura è minor. Che se più molli
E più tenui le membra, essa la mente
Men capace e men forte anco riceve.


Tevéled beszél most a szél.
Te vagy az ok, te vagy a cél!
A bölcsődön egy orkán hajt át
s vörös katona a te dajkád!
Az úri hintó, hogyha vágtat,
már nem piszkol be, mint apádat:
s a léha nőknek csipkefodra
le nem röhög az asszonyodra...
Álmodj szelíden, csendesen.
Meg nem zavarhat senkisem.
Feltámadtunk mindannyian:
eljött a te időd, fiam!


Szólogatja vigan: “Hohó, jó barátom!
Elszöktél utánam? no jó, megbocsátom.”
És beinti, tolja egy külön kamrába.
Hoz elébe egy jó ital bort kupába.


Én csak álmomban járok arra,
Vágyódva, gyakran, mindennap talán,
s megsimítom a parti, csonka fákat:
– Innen sóhajtott haza az apám...


Ihr Mädgen habt ihr meinetwegen
Bißweilen einen bösen Sinn,
Dieweil ich offtmahls ungelegen
Und zu der Unzeit kommen bin?
Verzeiht mir nur, es ist versehn,
Und künfftig sols nicht mehr geschehn.


Doch alle diese Wunderwerke
Verachtet der vermeßne Hauff.
Sie höhnen dich und deine Stärke,
Und gehen immer frecher drauf.
Wie? läßst du deine Daube sterben,
Auf die ein grimmer Adler stößt,
Und dein erwähltes Volk verderben,
Das sonst dein Arm so oft erlöst?


У Мельника вода плотину прососала;
Беда б не велика сначала,
Когда бы руки приложить;
Но кстати ль? Мельник мой не думает тужить;
А течь день-ото-дня сильнее становится:
Вода так бьет, как из ведр«Эй, Мельник, не зевай! Пора,
Пора тебе за ум хватиться!»
А Мельник говорит: «Далеко до беды,
Не море надо мне воды,
И ею мельница по весь мой век богата»Он спит, а между тем
Вода бежит, как из ушатИ вот беда пришла совсем:
Стал жернов, мельница не служиХватился Мельник мой: и охает, и тужит,
И думает, как воду уберечВот у плотины он, осматривая течь,
Увидел, что к реке пришли напиться кур«Негодные!» кричит: «хохлатки, дуры!
Я и без вас воды не знаю где достать;
А вы пришли ее здесь вдосталь допивать»И в них поленом хватКакое ж сделал тем себе подспорье?
Без кур и без воды пошел в свое подворьВидал я иногда,
Что есть такие господа
(И эта басенка им сделана в подарок),
Которым тысячей не жаль на вздор сорить,
А думают хозяйству подспорить,
Коль свечки сберегут огарок,
И рады за него с людьми поднять содоС такою бережью диковинка ль, что дом
Скорешенько пойдет вверх дном?


山菜青青莫辨名
暂时同遂隐山情
驴蹄狗脚凭呼唤
不羡龙须得好称


偶来看青山
因对白云坐
此意同一闲
青山白云我


Wer reitet so spät durch Nacht und Wind?
Es ist der Vater mit seinem Kind;
Er hat den Knaben wohl in dem Arm,
Er faßt ihn sicher, er hält ihn warm.


Sousedka teď jest jedinou mou spásou.
Víc nesvede již nikoho svou krásou,
jak před lety snad, mládí vděk i pel
jí s tváří dávno, dávno opršel.
Však doposud je čilá, pohyblivá
a na svět stejně odvážně se dívá,
rozumí všemu, všechno měnit musí,
po celý den je samý spěch a chvat,
klep zaslechnutý div ji neudusí,
hned nemůže-li dál jej povídat.
Je plna zdraví, rozmaru a síly – –
Své děti také častěji k nám vodí,
bych nepodlehl – říká, – dlouhé chvíli.
Jsou rozpustilé, – ale což to škodí!
Vždyť u nás ticho, prázdno, pusto tak! –
Mně před očima leží jakýs mrak. –


Let devět... Práce pod rukou mi roste.
Tam slavný krucifix jsem dohotovil
a čistou Madonnu a Jeronyma.
Zde cizí zrak se uč a nápodoba,
co něha dítěte, vděk ženy v květu,
Bůh-člověk ve smrti, hold stáří v muži!
Zřím vděčně sám, jak zázrak slitování
se dívá svatě s bolestného kříže
a bez aureol září božství velké;
jak čisté ženství káže pokleknouti;
z běd nad vychudlou tváří askétovi
jak v očích hloubavá sní kontemplace!
Jak poslušen je kámen mojí ruky,
jak vidině se vzdává měkká hlína:
ač ohněm pálená, i tvar i barvu
jak pevně chová životným si kouzlem!
Klam pravdy živé z Madonny mé dýchá,
jež pod oblouky obočí v brv stínu
svůj pohled do hloubky k nám kloní dolů –
k ní ruce vzhůru, ale v prachu kleče!
Neb její veleba ti vznáší ducha,
však tělu velí padat před ní s úctou!


Um der Treue holdes Bild,
Schweben deine Kränze mild,
In der schönsten Bläue;
Wenn der Schwestern bunte Reih'n
Jedem ihre Reize weih'n,
Huldigst du der Treue;


Nad tím viděním se divě
Stál, jak ohromený,
Přešli řeku, lezou na vrch
Dřívím ozdobený.


Život je krutý loupežník.
Ve vodě hvězdy se lesknou.
– Proč jsi jen, Bože, do srdce
vložil mi touhu tu tesknou?


Toť konec mazurky. Kol ranění už leží,
a přes ně hrne se voj tanečníků svěží.


Du kannst Kränze schlingen, singen,
Schnitzen, spitzen Pfeile süß,
Ich kann ringen, klingen, schwingen
Schlank und blank den Jägerspieß.


Zwei Feinde, die sonst stets gelebt in Zanck und Zwist,
Die haben wunderbar in Creon sich gepaaret:
Er irret lincks und rechts auf eine Weis'; und ist
Verschwendrisch wenn er giebt, und geitzig wenn er spaaret. 1


Kalichu, kalichu,
kterak nesplakati!
Kdys tvá zář Evropě
znala plápolati.
Temnota prchala.
Pouta se trhala.
Nyní Čech rob je těch,
co jsou otcův kati!


Отчего сей свист унылый,
Житель рощей, друг полей?
Не из города ль, мой милый,
Прилетел ты, соловей?
Не из клетки ль на свободу
Выпорхнул в счастливый час,
И, еще силка страшась,
Робко так поешь природу?
Ах! не бойся — и по воле
Веселись, скачи и пой;
Здесь не в городе мы — в поле;
За прекрасный голос свой
В клетке здесь не насидишься
И с подружкой дорогой
За него не разлучишьсПозабудь людей, друг мой:
Все приманки их — отравы;
Все их умыслы — лукавЗдесь питье и корм простой,
Но вкуснее он на ветке,
При свободе чувств своих,
Нежель корм богатый их
В золотой и пышной клетк


Aí porém não ’stá o alvo
A que dirijo meu tiro,
O estandarte são e salvo
Fique embora, que o não firo.


Schimpfend und prügelnd auf die trägen Dohlen,
Bringt hier der Künstler seinen Mehlsack fort,
Und viele hundert Esel, schwarz wie Kohlen,
Umflattern jenen alten Kirchthurm dort.


Cvpido wollt' erlernen
Den schnellen Himmels-Lauff,
Vnd sahe nach den Sternen
Vmb unsre Börß hinauff,
Indessen wird er innen,
Daß eine Laute klingt,
Die von der Mauer Zinnen
Ihm wo zu Ohren dringt.


	tra me dicendo: «O Fidentio, Fidentio,
quanto più honor sariati et gloria et utile
finir il semiexposito Terentio!


Na místě per husích věcka zcela nová,
každá haluzenka sokolíka chová –
a tři panenčátka na zástavy hrotec
v znak hojnosti vbodne nebeský bůh otec.


同云四野雪霏霏
虎鞯毡衫去欲飞
猛气冲风能破敌
边烽无警羽书稀


Én itt mind jól tudom körül az föld csinnyát;
Arra megtanitott untalan vadászat;
Megbujjuk mi lopva az török táborát:
Ad Isten szerencsét, az ki mindent adhat.”


Ehmals winktest du mir, Führer des schweigenden
Abends, Freuden herab, kurz, wie sie Sterblichen
Lächeln, farbigen Blasen
Ähnlich, hauchender Weste Spiel!


Milé jsou mi vrchy Helikona,
A zpěv líbý z Parnasu kde vál;
S lyrou pěvec když tam písně hrál,
Kde jsou květná Aonie hona.


Er sieht die Fürstin stehen
Am Bronn wie dorten im Traum,
Noch matt von Kindes-Wehen,
Glaubt's kaum.


小饮东山忆谢公
傲然携妓醉春风
即今桃李花间月
照入游人尊酒中


أردِّدُ الظّنَّ بينَ اليأسِ والأملِ
وأعْذِرُ الحبَّ يُفْضي بي إِلى العَذَلِ
وأسْألُ الطّيْفَ عنْ سَلْمى إذا قُبِلَتْ
شَفاعَةُ النّوْمِ للسّاري إِلى المُقَلِ
وما أظُنُّ عُهودَ الرّمْلِ باقِيَةً
وأيُّ عَهْدِكِ يا ظَمْياءُ لم يَحُلِ
للهِ ما صَنَعَتْ أيْدي الرِّكابِ بِنا
عَشيّةَ اسْتَتَرَ الأقْمارُ بالكِلَلِ
إذا ابْتَسَمْنَ سَلَبْنَ البَرْقَ رَوْعَتَهُ
وإنْ نَظَرْنَ فجَعْنَ الظّبْيَ بالكَحَلِ
مِنْ كُلِّ بَيْضاءَ مَصقولٍ تَرائِبُها
مَقسومَةِ العَهْدِ بينَ الغَدْرِ والمَلَلِ
تَسُلُّ منْ مُقْلَتَيْها صارِماً أخَذَتْ
مِنْ حَدِّه وَجْنَتاها حُمْرَةَ الخَجَلِ
طَرَقْتُها والدُّجى شابَتْ ذَوائِبُهُ
والفَجْرُ مُقْتَبِلٌ في زِيِّ مُكْتَهِلِ
وللرّقيبِ خُشوعٌ في لَواحِظِهِ
يُعيرُها نَظراتِ الشّارِبِ الثّمِلِ
فردَّ دونَ وِشاحَيْها العَفافُ يَداً
تَبُزُّ في الرّوْعِ دِرْعَ الفارِسِ البَطَلِ
ثمّ انْصَرَفْتُ وقَلْبانا كأنّهُما
عِندَ الوَداع جَناحا طائرٍ وَجِلِ
وفي مَباسِمِها لي ما يُتابِعُهُ
بِراحَتَيْكَ المُلوكُ الصِّيدُ مِنْ قُبَلِ
للهِ دَرُّكَ منْ قَرمٍ كمِ اخْتَضَبَتْ
إليهِ بالدّمِ أيْدي الخَيْلِ والإبِلِ
سَهْلِ الشّريعَةِ سَبّاقٍ إِلى أمدٍ
تَسْري الرّياحُ بهِ حَسْرى على مَهَلِ
ومُستَبِدٍّ برأيٍ لا يُتَعْتِعُهُ
خَطْبٌ يُشيرُ على الآراءِ بالزَّلَلِ
يَنْضوهُ للأمْرِ قد سُدَّتْ مَطالِعُهُ
وضاقَ في طَرَفَيْهِ مَسْلَكُ الحِيَلِ
والسّيْفُ يَنْفَعُ يومَ الرّوعِ حامِلَهُ
إذا تبدَّلَ يُمْناهُ منَ الخَلَلِ
فزادَهُ المُقْتَدي باللهِ تَكْرِمَةً
كَسَتْهُ بُرْدَ الشّبابِ الناضِرِ الخَضِلِ
وعادَ رَيْعانُ عُمْرٍ بانَ رَيِّقُهُ
فراجَعَ البيضَ منْ أيّامِهِ الأُوَلِ
يُزْهَى بهِ الخِلَعُ المَيْمونُ طائِرُها
زَهْوَ الخَرائِدِ بالمكْحولَةِ النُّجُلِ
هُنّ الرّياضُ لها مِنْ خُلْقِهِ زَهَرٌ
ومِنْ أيادِيهِ صَوْبُ العارِضِ الهَطِلِ
ومَنْ غَدا بِرِداءِ الفَخْرِ مُشْتَمِلاً
أضْحى بِما يَكْتَسيهِ غيرَ مُحتَفِلِ
وجاءَهُ الطِّرْفُ والأعْداءُ في كَمَدٍ
يُدْمي الجَوانِحَ والإخْوانُ في جَذَلِ
يَسْمو بهادِيهِ والأعناقُ خاضِعَةٌ
لِحافِرٍ بعُيونِ القَوْمِ مُنْتَعِلِ
يا سَعْدُ كَمْ لكَ منْ نَعْماءَ جُدْتَ بِها
حتّى تَرَكْتَ الحَيا يُعْزى إِلى البَخَلِ
أهذِهِ قَصَباتُ المُلْكِ تُعْمِلُها
أمِ الضّرائِرُ للخَطّيّةِ الذُّبُلِ
فقد بلَغْتَ بِها ما عَزَّ مَطْلَبُهُ
على ظُبا الهِنْد وانِيّاتِ والأسَلِ
إنّ الكَتائِبَ كُتْبٌ عَنْكَ صادِرَةٌ
فاسْدُدْ بِها لَهَواتِ السّهْلِ والجَبَلِ
وافْخَرْ بِما شِدْتَ مِنْ مَجْدٍ يُؤثِّلُهُ
ندىً يَروحُ ويَغْدو غايَةَ المَثَلِ
إنّ المَكارِمَ شتّى في طَرائِقِها
وأنتَ تَنْزِلُ منها مُلْتَقى السُّبُلِ
لا زالَ شَمْلُ المَعالي منكَ مُنتَظِماً
ودامَ صَرْفُ اللّيالي عنْكَ في شُغُلِ


vítr plakal, skřípavě kaštany rozhoup'
cinknul v sklenník, spadnul a rval se s tmou...
Vztekle udeřil v červenou kůru zdivených stromů.
Po tmě se s kýmsi rval. Pak zmizel mokřinou.


Auch hör' ich gern des Hammers Schlag,
Der aus den Tonnen allgemach
Den Spund weiß aufzutreiben.
Und wenn der liebe klare Wein
Rinnt plätschernd in die Flaschen ein,
Der Klang ist zum Betäuben.


A na to maceška:
Já plesávám, když srdce mladé
mne nesouc na hrob matce, štká
a na uslzený mě mramor klade.


Vyzdvihněte korouhev!
Tu Kristovu, tu svatou,
jež zavlála v ten světa řev
tak slavně nad Golgatou.
V tom zápasu stran,
jímž věk tento štván,
buď zjevno, že dosud svůj voj má tu Pán,
to pluky svých věrných a stálých,
jichž heslo jest: Písmo a kalich!


Náhle před králem vyskočí lvice z houští,
Richard s třemi pány za dravcem se pouští,
V jednom trysku letí jezdci smělí,
A naběhnou na pěst svému nepříteli.


Dann wird der Sohn im Vater frei,
Daß Alles Gott in Allem sei!


(Dois Metros de Política)


Ich habe dir eine sehr traurige Botschaft zu bringen. Kadischa, dein Weib ist gestorben.


Die Phantasie ist, Wahrheit, deine Nahrung.
Sie ist beständ'ge Gottesoffenbarung.
Die Träumer sind Propheten. Was sie schauen,
Wird in Jahrhunderten von selbst sich bauen.


Als ihn der Gott in seiner Not betrat,
erschrak er fast, den Schwan so schön zu finden;
er ließ sich ganz verwirrt in ihm verschwinden.
Schon aber trug ihn sein Betrug zur Tat,


e visto il legno a nui insolito o raro,
mandai al lito disïosa e intenta
di cose nove, cibo a ciascun caro.


الجنُّ قد طَرَقت بأَعيُنِها
مَنْ قَد أُصِيبَ بِعَينهِ الإِنسُ
لمَّا تعثَّر بالعيون هَوَى
فتعثَّرت في جِسْمِيَ النَّفسُ
وانشق منه جَبِينُه فجرت
مِنْه الدِّماءُ كأَنَّه الوَرْسُ
قلبي وشَجَّته بِجَبْهَتهِ
هذا يرقُّ وهذه تقْسُو
فليؤمِن العُشَّاق بي فَلَقَدْ
كُشِفَ الغِطَاءُ وكُشِفَ اللبس
إِن كان لم يشَقَّ لي قمرٌ
فأَنا الَّذي انْشَقَّت لَهُ الشَّمسُ


父兄诲我髧髦初
老不成名鬓发疏
纸帐铁檠风雪夜
梦中犹诵小时书


Quanto, o Giraldi, mi diletta, e giova
Pensando questa, che i nostri Avi in culla
Videro, e 'n fascie ne l'età sua nova,


Des frohen Übermütigen du, daß er
Dir gleichen möchte; segne mir lieber dann
Mein sterblich Tun und heitre wieder
Gütiger! heute den stillen Pfad mir.


Weine gantz allein!
Denn es lachen alle Felder.
Kleide deine Pein
Bey dem Schmuck Schmaragdner Wälder/
In die tiefste Trauer ein.
Weine gantz allein.


Freundlos war der große Weltenmeister,
Fühlte Mangel – darum schuf er Geister,
Selge Spiegel seiner Seligkeit! –
Fand das höchste Wesen schon kein gleiches,
Aus dem Kelch des ganzen Seelenreiches
Schäumt ihm – die Unendlichkeit.


Který střelec roven tobě,
Lásko? často my při sobě,
Že namíříš, myslíme,
A však už krvácíme.


Tak i duše lidská
středem slastí pluje
a bol neznámý ji
zvolna otravuje –


»Kannst du, o Grausamer! mich in solchen Worten betrüben?
Reden so bitter und hart liebende Männer bei euch?
Wenn das Volk mich verklagt, ich muß es dulden! und bin ich
Etwa nicht schuldig? Doch, ach! schuldig nur bin ich mit dir!
Diese Kleider, sie sind der neidischen Nachbarin Zeugen,
Daß die Witwe nicht mehr einsam den Gatten beweint.
Bist du ohne Bedacht nicht oft bei Mondschein gekommen,
Grau, im dunkeln Surtout, hinten gerundet das Haar?
Hast du dir scherzend nicht selbst die geistliche Maske gewählet?
Soll's ein Prälate denn sein: gut, der Prälate bist du.
In dem geistlichen Rom, kaum scheint es zu glauben, doch schwör ich:
Nie hat ein Geistlicher sich meiner Umarmung gefreut.
Arm war ich leider! und jung, und wohl bekannt den Verführern.
Falconieri hat mir oft in die Augen gegafft
Und ein Kuppler Albanis mich mit gewichtigen Zetteln
Bald nach Ostia, bald nach den Vier Brunnen gelockt.
Aber wer nicht kam, war das Mädchen. So hab ich von Herzen
Rotstrumpf immer gehaßt und Violettstrumpf dazu.
Denn: ›Ihr Mädchen bleibt am Ende doch die Betrognen‹,
Sagte der Vater, wenn auch leichter die Mutter es nahm.
Und so bin ich denn auch am Ende betrogen! Du zürnest
Nur zum Scheine mit mir, weil du zu fliehen gedenkst.
Geh! Ihr seid der Frauen nicht wert! Wir tragen die Kinder
Unter dem Herzen, und so tragen die Treue wir auch;
Aber ihr Männer, ihr schüttet mit eurer Kraft und Begierde
Auch die Liebe zugleich in den Umarmungen aus!«
Also sprach die Geliebte und nahm den Kleinen vom Stuhle,
Drückt' ihn küssend ans Herz, Tränen entquollen dem Blick.
Und wie saß ich beschämt, daß Reden feindlicher Menschen
Dieses liebliche Bild mir zu beflecken vermocht!
Dunkel brennt das Feuer nur augenblicklich und dampfet,
Wenn das Wasser die Glut stürzend und jählings verhüllt;
Aber sie reinigt sich schnell, verjagt die trübenden Dämpfe,
Neuer und mächtiger dringt leuchtende Flamme hinauf.


»O nein, Ehrwürdiger, o nein!
Gibt meinem Gram kein Ziel!
Und litt ich um den lieben Mann,
Was nur ein Mädchen leiden kann,
Nie litt' ich doch zu viel. –


Mein eingewandtes Äugelein
Dich nur anseh' und kindlich mein';
Mach mich von meiner Selbstheit bloß,
Verbirg mich tief in deinen Schoß!


Um ging von Hand zu Hand
Ein Bräu aus Schnaps und Bier,
Als Etikett drauf stand:
Gesundheit-Elixir!
In schmutzgen Zoten sprach
Frech das Maschinenmädel,
Das Gaslicht aber stach
Ihm grell auf seinen Schädel.


Divoká bída učí tě vzdorovat,
to tvrdé kamení brání ti milovat.


Er sang in trübem Mute
Viel liebe Tage lang.
Von Thränen, die ihm flossen,
Ward manche Pflanz' begossen.
Also der Gärtner sang!
Also der Gärtner sang!


Eu quero pensar ao apalpar
eu quero dizer ao conviver
eu quero parir ao repartir


سُخنَةٌ في الشِتاءِ بارِدَةُ الصَيفِ
سَراجٌ في اللَيلَةِ الظَلماءِ


Atteindre l'Unité dans son essence même,
Y trouver de la vie et l'excuse et le prix ;
Attendre jusque-là pour nier ; — l'anathème
Doit-il donc devancer l'heure où tous est compris ? —


Daß Faust dem Teufel sich verbunden
Und keine Dampfmaschin' erfunden,
Mögt ihr ihm ins Gewissen schieben;
Doch hätte Goethe dann den Faust geschrieben?


Chci vidět slast, jež trvalou v svém divu,
a dobro, které v světě neotročí,
bez drápů dravce, bez housenky nivu:
kdo k tomu nebi povede mé oči?


Dies ist ein Bildniß treuer Liebesherzen:
Bist du mir nah, bin ich umweht von Flammen,
Und jeder Blick saugt heiß an meinem Blute,


水边寂寞一枝梅
君谓高标好似谁
洁白不甘芜秽没
屈原孤立佩兰时


Dann sollt ihr in das Grab mich legen,
Die Handvoll Erde mit hinein,
Und eines Priesters Gottessegen,
Der soll und wird mein Helfer sein.
Ein Denkmal ist euch streng verboten,
Doch sei der Hügel grün berankt.
Mit Erz und Stein dankt man den Todten;
Ich weiß, daß ihr mir besser dankt.


Moh’ jsi krásně na parádách
tančit podle hudby,
uzdu třpytnou, pláštík s erbem,
který nevyrud’ by;
snad i bílé ručky časem
byly by s tvým hrály vlasem,
ó, té sladké sudby!


Gebrochen war das Reich des Truges,
Wie Seele in die Seele sank
Und langen, vollen Atemzuges
Vom Strom des ew'gen Lebens trank.


Dies Götterbild, man betet's an,
Den Künstler man vergißt!
In Schriften lebst Du, großer Mann,
Den lebend Hunger frißt.


Wer ist allhier doch, den ich frag,
Der mir deß Menschen Namen sag?
Dort seh ich was geschrieben.
Was? ist diß Jesus? – ach der Plag!
Ich sterbe vor Betrüben.


Invested with the sacred gown,
You soon, to rival their renown,
The glorious task shall join;
And while they guard Britannia's laws,
You, steady to Religion's cause,
Shall guard the laws divine.


Ma, con inganno spiacevole, in vaso
li sparge o in terra, onde non puoi sperare
alcuna ricompensa al mortal caso.


Ueber den Grüften seh' ich so oft verschlungene Hände;
Amor und Psyche knüpft schweigend ein ewiger Kuß.
Wohnet Lieb' in der Gruft? und birgt die Asche der Todten,
Wenn sie die Urne vereint, Funken vom ewigen Strahl?
»Wanderer, lies! Nur eine Fackel erleuchtet den Orcus;
Mächtige Lieb' allein fand ein Elysium sich.
Drücke sterbend die Hand mit Deiner Geliebten zusammen!
Alles trennet der Tod, Liebende ziehet er nach.«


Brzy podobá se píseň pláči,
pak zas vzkřikne jako šílená,
až se ptactvo bázní v hnízda tlačí
a veverka stane schoulená;
na to mlkne v ponenáhlém chvění
jako „s bohem“ v chvíli rozloučení.


– Za celý svět ne, nikdy! Ty pojď zpět,
hleď, balvan chví se, – strom je zachycen
jen v mělké prsti, povoluje juž
a propast pohřbí Tebe! „Dětino,“


Aj, všecek vesmír chrám
a podnož tvého trónu –
nad davy milionů
panuješ sám a sám!


Auch Psychen täuschten die Gebilde,
Die ihr mit so viel Reiz die Hoffnung vorgemalt.
Schon glaubte sie in Paphos Lustgefilde
Im Arm des Gatten sich, vom Glanz der Lieb' umstrahlt,
Als sie so plötzlich jetzt aus ihres Himmels Freuden
Zur Erde niedersank. »Ist das die Zauberin,
Die Amorn um Verstand und Sinn
Gebracht? Nun, sein Geschmack ist wahrlich zu beneiden,
Ruft Cypris aus. Welch ein unschuldiges Gesicht!
Man möchte wahrlich doch fast glauben,
Daß es ihr an Verstand, verliebt zu thun, gebricht.
Und solch ein blödes Kind soll meinen Sohn mir rauben?


Viděli jej, neslyšeli slova –
kdož těm věcem taky rozumí?
Spíš těm zvukům, hvozd jež v sobě chová,
koruny když jeho zašumí...


(nachdem sie lang, die Knospe abwärts tragend,
zu welken meinten) festverschlossen heben:
gefranste Kelche auseinanderschlagend,
die fieberhaft das Mohngefäß umgeben.


(Athena, nº 4, Janeiro de 1925)


In einer Nacht war Mond in ihren Träumen.
Sie brachen auf, gezogen in das fahle
Trügende Licht. Und wie ins Laub von Bäumen
Stiegen sie ins Geäst der Kathedrale.


إذا كُنْتِ آخرَ ما قالَه اللهُ لي ’ فليكُنْ
نزولُك نُونَ الـ ((أَنا )) في المُثَنِّى  وطوبى لنا
وقد نَوَّر اللوزُ بَعْدَ خُطَى العابرين’ هنا
على ضفتيك’ ورفَّ عليك القطا واليمامُ
بقَرْنِ الغزال طَعَنْتِ السماء’ فسال الكلامُ
ندى في عروق الطبيعة  ما اُسمُ القصيدةْ
أَمام ثُنَائيَّة الخَلْقِ والحق ’ بين السماء البعيدة
وأَرْزِ سريركِ’ حينُّ دَمٌ لدمٍ’ ويئنُّ الرخام؟


إِنَّ الَّتِي تَجَلَتْ عَلِيّاً أَنْجَبَتْ
لِلْعِلْمِ أَنْفَسَ دُرَّةٍ فِي عِقْدِهِ
قَدْ نَشَّأَتْهُ عَلَى الفَضَائِلِ وَالعُلَى
فَبِحَمْدِهَا نَطَقَ المُشِيدُ بِحَمْدِهِ
لا بِدْعَ إِنْ عَمَّ الأَسَى فِي فَقْدِهَا
وَطَناً يَفِي لِلْمُحْسِنِينَ كَعَهْدِهِ
فَمَشَى وَرَاءَ النَّعْشِ فِي تَشْيِيعِهَا
كُبَرَاءُ قَادَتِهِ وَنُخْبَةُ جُنْدِهِ
أَعْطَتْهُ مِنْ دَمِهَا وَدَمْعِ عُيُونِهَا
أَنْقَى مَفَاخِرِهِ وَأَنْبَغَ وُلْدِهِ
وَبَنَتْ لَهُ بِعَنَائِهَا وَسُهَادِهَا
تِلْكَ الدَّعَامَةَ مِنْ دَعَائِمِ مَجْدِهِ
أَعَلِيُّ هَلْ تَلْفَى لِعَجْزِكَ جَازِعاً
وَالطُّبُّ قَدْ أَعْطَاكَ مَا فِي حَدِّهِ
إِنْ لَمْ يَفِدْهَا الطُّبُّ إِلاَّ جَهْدُهُ
مَاذَا عَلَيْكَ وَتِلْكَ غَايَةُ جُهْدِهِ
الأَمْرُ أَمْرُ اللهِ إِنْ يَعْجِلْ وَإِنْ
يَمْهِلْ وَمَا تَعْدُوهُ حِيلَةُ عَبْدِهِ
أَمَا جُرِحْتَ بِحَيْثُ لا تَأْسُو يَدٌ
فَجِرَاحُ نَفْسِكَ بِرْؤُهَا مِنْ عِنْدِهِ
حَسْبَ الفَقيدَةِ أَنْ تُلاقِي رَبَّهَا
وَتُثَابُ خَيْراً فِي النَّعِيمِ وَخُلْدِهِ


Sie schenkt dir Thron und Reichsgewalt,
Sohn Badwin, eile dich doch. –«
»Die Königin-Witwe wird vierzig bald,
Ich bin nicht dreißig noch.


Ich bin an Seinen Stamm
Hinan gedehnet:
Er ist das reine Lamm,
Das Gott versöhnet.


A přec marně v soudní jizbu zas
se soudruhy přišel Maradas;
Hanuš mlčel, slova neupadlo
s bledých retů, však by neumřel,
a sběř nepřišla snad o divadlo
hrozné popravy, jak Španěl chtěl,
vymyto jest octem množství ran,
a Řičanský pevně upoután
veden v síň, kde soudce drábům velí:


Hartnekkig Volk! wird nun dein Steinhertz wachs,
Als splittervoll des Lebensrades achs?
Gehorsam war eur Reisgewerb.
Was hadert ihr um solche herb?
Egyptens frücht und wein! und äpffel der Granaten!
Ihr selbsten habt den mangel euch gepflanzt!
Es wär eur Ausgang euch durch Gott nach wunsch gerathen,
So gehts, wann man um eigne Götzen tantzt.
Eur hertzensfels macht Mosen zweifelmüttig:
Gott strafft ihn auch, ob er ihm noch so güttig.


Kezembe fogtam kezedet
s felpillantottam, – fel a fára,
melynek tar ágán furcsa, árva
levél-sziluett reszketett,
úgy imbolygott fonnyadt-ezüsten,
mint lágy könnycsepp, mely csüng a vékony
pilla szélén, vagy illanékony
pernye, ha percig áll a füstben.


O Winter! eile voll Zorn, und nimm den kältesten Ostwind,
Und treib die Krieger aus Böhmen zurück,
Und meinen erstarreten Kleist. Noch hab' ich ihm seine Lykoris,
Und Wein von mürrischem Alter bewahrt.


Kam přijdeš, všude námaha
a starostí jsou roje.
Pluh hlouběj zatlač do brázdy,
vždyť sobě oráš, svoje!


Allein mit gifterfülltem Zahn
Fiel Burmann einst Herrn Klotzen an,
Und zwickt' ihn in die Wade;
Klotz ward nun auch dem Wasser gram,
Und wer ihm nur zu nahe kam,
Den biß er ohne Gnade.


Un sol remedio à il suo sguardo nocivo:
Di specchi armarsi a ciò ch'egli sfaville,
E torne quasi a la fontana il rivo.


Schön ist's und menschlich, um den Todten Gottes klagen,
Und tröstend ist die Thräne, die ihn ehrt.
Doch, Vielgeliebte, denkt bei euren Klagen:
Er selbst ist nie beklagenswerth.


The sun with warm attractive rays
Tempts it to wanton in the blaze:
A blast descends from eastern skies,
And all its blushing radiance dies.


Du ergibst mich großen Nöten,
Gibst auch wieder große Freud,
Heute läßt du mich ertöten,
Morgen ist die Lebens Zeit,
Da ermunterst du mich wieder
Und erneuerst meine Glieder,
Holst sie aus der Erdenkluft,
Gibst dem Herzen wieder Luft.


Wo?


– Musím tu chimeru drásavou zmoci,
potříti hlavu té sani –!


Mein Geist will in die Wüste ziehen,
Und wünscht sich Taubenflügel an;
Weil er vor Angst nicht bleiben kann,
Da wo die Menschen sich bemühen,
Von Gott noch weiter wegzugehen
Und niemals bei sich selbst zu seyn;
Ich kann den Jammer nicht mehr sehen,
Und bleibe selbst dabei nicht rein.


Darumm lath vns truwen vp syn wort
vnd seen vp synde hande:
He wert vnns helpen hyr vnd dort,
wy werdē nicht tho schanden:
Den köker he vns vüllen wyl,
so hebbe wy gewunnen spyl
vor vusen vyenden alle.


Wir preuß'schen Husaren sind flink bei der Hand,
Mit Gott für König und Vaterland.
Wir schwarzen und braunen, wir grünen und blauen,
Wir haben nicht Furcht und nicht Angst und nicht Grauen;
Sobald wir dem Feind' in die Augen nur schauen,
So geht's an ein Fechten und Schießen und Hauen.
Wir preuß'schen Husaren,
Wir sind was wir waren,
Sind flink bei der Hand,
Mit Gott für König und Vaterland.


Jako každý řádný básník,
jenž je synem svojí doby,
tak také já mám prý míti,
poetou bych slouti mohl,
svojí duše království,
křišťálový palác snění
se zahradou bílých tužeb
a s hradbami šedých smutků,
s jejichž věží velké vlají
ve kraj černé prapory.
A za palácem tím kdesi
vypínat prý má se k nebi
tichá hora Osamění,
zcela jak to popisují
jiných říší vladaři
ve svých čárokrásných písních,
v jejichž slokách zmínka bývá
též vzpomínek o labutích,
které zvolna, tiše plují
zapomnění jezerem...


سيدي دعوة شاك
من عيالٍ جور حكم
يطلبون الّلحم في العي
د وما يدرون همّي
وأخاف العيد يأتي
وأنا قطعة لحم


桃花潭水近陵阳
潭上春风满石梁
流水不随仙客去
秦人何必渡三湘


Vor ihm geht als Erzmarschall her
Mit fürstlichen Gebärden
Der Großfürst Michael, dem er
Die Ehr hat lassen werden.
Sein Marschallstab tut eigentlich
Ein dreifachs Kreuz darstellen,
Mit welchem er ganz ritterlich
Verjagt die Macht der Höllen.


Der Schweiß in meinem Angeſicht
Fluͤßt ohne deinen Segen nicht.


Und während an des Fensters Gittern
Mir festgebannt das Auge hing,
Hört' ich, wie ein unheimlich Zittern
Hin längs der öden Mauern ging.


Und ich will ihm noch schenken
Ein muntres Täubelein,
Das lauft auf Tisch und Bänken
Mit seinem Schwesterlein;
Ein Ringlein ihnen beiden
Bezirkelt Hals und Brust,
Aus Pflaum und Feder-Seiden,
Recht farbig nach der Lust.


Da l'altra parte i Gemignani usciti
di Castelfranco a la battaglia in fretta,
col magnanimo Re de' Sardi uniti
fermar l'insegne a tiro di saetta;
e posti in fronte i più feroci e arditi
slargaro i fianchi a l'ordinanza stretta
per non esser rinchiusi e circondati
dal numero maggior di tanti armati.


玉笈朝朝启
琅函夜夜开
甘泉多侍从
应荐子云才


Mě – draka – volil’s za symbol,
mě – draka – řádem máš,
tož ponesu tě v domov svůj,
ať sluj mou také znáš!


Unser Wort
ist Gesang
und Gesang
unsre Antwort.


Atravessei o jardim solitário e sem lua,Correndo ao vento pelos caminhos fora,Para tentar como outroraUnir a minha alma à tua,Ó grande noite solitária e sonhadorEntre os canteiros cercados de buxo,Sorri à sombra tremendo de medDe joelhos na terra abri o repuxo,E os meus gestos dessa encantação,Que devia acordar do seu inquieto sonoA terra negra canteirosE os meus sonhos sepultadosVivos e inteiroMas sob o peso dos narcisos floridosCalou-se a terra,E sob o peso dos frutos ressequidosDo presente,Calaram-se os meus sonhos perdidoEntre os canteiros cercados de buxo,Enquanto subia e caía a água do repuxo,Murmurei as palavras em que outroraPara mim sempre existiaO gesto dum impulsPalavras que eu despi da sua literatura,Para lhes dar a sua forma primitiva e pura,De fórmulas de magiDocemente a sonhar entra a folhagemA noite solitária e puraContinuou distante e inatingívelSem me deixar penetrar no seu segredoE eu senti quebrar-se, cair desfeita,A minha ânsia carregada de impossível,Contra a sua harmonia perfeitTomei nas minhas mãos a sombra escuraE embalei o silêncio nos meus ombroTudo em minha volta estava vivoMas nada pôde acordar dos seus escombrosO meu grande êxtase perdidSó o vento passou e quenteE à sua volta todo o jardim cantouE a água do tanque tremendoSe maravilhouEm círculos, longamentSophia de Mello Breyner Andresen | "Cem poemas de Sophia"


Z těch zašlých dob, kdy předkové vás pěli,
co vzpomínek vy v sobě chováte!
Od našich dnův ač století vás dělí,
přec věk náš chladný, víře odumřelý
z vás kouzlo citů váží bohaté, –
ó rorate! ó rorate!


Mir geht's nicht grad' zum Besten, drum möcht' ich mich zerstreun,
Doch lust'ge Mummereien vor Allem mich erfreun;
Jetzt kommt mir just so 'n Schwank ein, drum hab' ich mir gedacht:
Ihr leiht uns Kapuz' und Kutten und Schleier für heut Nacht.«


Quella si può ben dir vera madonna,
di cui i cieli han tanti viri eletti
e diè te, signor mio, che segui lei.


Oh, heil'ger Thomas! Ich glaub es kaum!
Ich zweifle bis zur Stunde,
Wo ich den Finger legen kann
In meines Glückes Wunde.


a v kavárně novinám, kávě,
při níž zvyk deně usedat,
že všemu dává „s bohem“ právě –
však s usmíváním a tak rád!


Weidet/ meine Schäfflein/ weidet/
Sprechen wolte bleicher Mon:
Ja nit weidet/ sonder scheidet/
Er da sprach/ vnd wolte gohn.
Scheidet/ scheidet/ meine schaaren/
Kan für leyd nit schawen zu:
Dich nun wolle Gott bewahren/
Daphnis / wer kan bleiben nu?


舟阻清溪十日风
旅怀秋思渺无穷
开编细读舒王句
一点舒山在眼中


Do dukt der endli mank den Smok un Nęwel
Wat Lębndigs op, wat neeg un neeger kumt,
Noch kum to sehn, doch steit de Vullmacht still
Un mit en depen Athen seggt he: endli!


Zableskl se kalich v duchů noci,
Tábor novým Betlémem se stal,
národ jeden celé světa moci
myšlénky své silou odolal.


Cuando la muerte vidríe
de mis ojos el cristal,
mis párpados aún abiertos,
    ¿quién los cerrará?


أَينَ ما قُلتِ مُتُّ قَبلَكَ أَينا
أَينَ تَصدِيقُ ما عَهِدتِ إِلَينا
فَلَقَد خِفتُ مِنكِ أَن تَصرِمي الحَب
لَ وَأَن تُجمِعي مَعَ الصَرمِ بَينا
ما تَقُولِينَ في فَتىً هامَ إِذ ها
مَ بِمَن لا يُنالُ جَهلاً وَمَينا
فَاِجعَلي بَيننا وَبَينَكِ عَدلاً
لا تَحِيفي وَلا يَحِيفُ عَلَينا
وَاعلَمي أَنَّ في القَضاءِ شُهُوداً
أَو يَميناً فَأَحضري شاهِدَينا
خُلّتي لَو قَدَرتُ مِنكِ عَلى ما
قُلتِ لي في الخَلاءِ حِينَ التَقَينا
ما تَحَرَّجتِ مِن دَمي عَلِمَ الل
هُ وَلَو كُنتُ قَد شَهِدتُ حُنَينا


Prima se misse sopra il pettignone
sette piastre d'acciaio temperato;
e questo fe' per sua defensïone,
che tutto altrove che ivi era fatato:
poscia di sbergo e lamiere s'armòne
e d'un cuoio di serpente lavorato;
missesi in testa un elmo di vertùe:
un altro mai tanto fine non fue.


لَيلٌ بِأَوَّلِ يَومِ الحَشرِ مُتَّصِلُ
وَمُقلَةٌ أَبداً إِنسانُها خَضِلُ
وَهَل أُلامُ وَقَد لاقَيتُ داهِيَةً
يَنهَدُّ لَو حَمَلَتها بَعضها الجبُلُ
ثَوى المِصَكُّ الَّذي قَد كُنتُ آملُهُ
عَوناً وَخُيِّبَ فيهِ ذلِكَ الأَمَلُ
لا تَبعُدَن تُربَةٌ ضَمَّت شَمائِلَهُ
وَلا عَدا جانِبَيها العارِضُ الهَطِلُ
لَقَد حَوَت غَيرَ مِكسالٍ وَلا رَعِشٍ
إِن قَيَّدَ القُودَ مِن دونِ السُرى الكَسلُ
قَد كانَ إِن سابَقَتهُ الريحُ غادِرَها
كَأَنَّ أَخمَصَها بِالشَوكِ يَنتَعِلُ
لا عاجِزاً عِندَ حَملِ المُثقِلاتِ وَلا
يَمشي الهُوَينى كَما يَمشي الوَجى الوَجِلُ
مُكَمَّلُ الخَلقِ رَحبُ الصَدرِ مُنتَفِخُ الـ
ـجَنبَينِ لا ضامِرٌ طاوٍ وَلا سَغِلُ
يَطوي عَلى ظَمَأٍ خمساً أَضالِعَهُ
في بيضةِ الصَيفِ وَالرَمضاءُ تَشتَعِلُ
وَيَقطَعُ المُقفِراتِ الموحِشاتِ إِذا
عَن قَطعِها كَلَّتِ المَهرِيَّةُ البُزُلُ
فَفي الأَباطِحِ هَيقٌ راعَهُ قَنَصٌ
وَفي الجِبالِ المُنيفاتِ الذُرى وَعِلُ
يُرَجّعُ النَهقَ مَقروناً وَيُطرِبُني
لَحناً كَما يُطرَبُ المَزمومُ وَالرَمَلُ
لَو كانَ يُفدى بِمالٍ ما ضَنَنتُ بِهِ
وَلَم تُصَن دونَهُ خَيلٌ وَلا خَوَلُ
لكِنَّها خُطَّةٌ لا بُدَّ يَبلُغُها
هَذا الوَرى كُلُّ مَخلوقٍ لَهُ أَجَلُ
وَإِنَّ لي بِنِظامِ الدينِ تَعزِيَةً
عَنهُ وَفي النَجبِ مِن أَبنائِهِ بَدَلُ


Welcher ebenfalls dem Boden
Babylons entsprossen weiland –
Garten der Semiramis,
Achtes Wunderwerk der Welt.


Als Gott den Adam schuf zum Fürsten unser Welt,
So solt er halten gleich, was nun heist Jüngstgericht:
Er muste mit dem Feind zuvor den kampff angehn,
Eh er als Richter kont ausführen Gottes Recht.
Ach aber er verfil durch des gefallnen list,
Das er verschlif den ersten stand!
Er wachet auf in zwei, empfängt Verbot und tod,
Das er gebährt durch Even gleiche frucht.
So steht er nakkend da nach dem dreifachen fall,
Voll furcht vor dem gericht, das er sich selbst erwekket.


Wie segensvoll, nach Sturm und Wettern,
Den Himmel Iris Bogen krönt,
Wenn die Naturen sich vergöttern,
Und Abendgold die Flur verschönt;
So reich an Segen, reich an Güte,
Wie angehaucht vom Morgenstral,
Die junge Schöpfung, thaubeträufelt,
Die Kelche hebt im Blumenthal,
Ward, ähnlich einem höhern Wesen,
Zum Heil Pauline auserlesen!


残书遍阅就窗明
少畅闲情赖鸟声
断送春归花事了
一番细雨绿阴成


Tu se' quel Micael ch'ognor presenti
l'anime umilïate al gran Tonante,
extratte fuor de' procellosi venti.


Schon sprudelt die Flasche
Vom rheinischen Most;
Trinkt, fröhliche Brüder,
Wein, Mädchen und Lieder
Verjagen den Frost.


miró Miró la regla pura
para su cálculo racional
reglamentando la textura
de esta función fundamental
miró Miró con voz oscura
desde su telescopio catalán
y vio la vida por ventura
como es: arte y oficio de cristal


– Přečetla, Jene. – „A co povíš?“


溶溶新水碧于苔
风静菱花几个开
小艇不知何处客
载将秋色过溪来


Und mir war so bange hinzusehen.


Ach er klagte, wie verloren,
Daß er nicht für dich geboren,
Daß du ihm noch nie gelacht,
Weil er nicht für dich gemacht.
Ach, er fluchte dem Geschicke!
Und mit allem deinem Glücke,
Deiner Wonne Ungestümm
Stehst du, Göttin, hinter ihm.


Las terribles mujeres naranja
las terribles mujeres granate
las que caen de golpe en la zanja
Viene el hombre y les da jaque mate


A kdyby se vše splnilo,
co velikým tvým bylo snem –
bez rozdílů a bez mezí
zde člověk byl by člověkem.


Brach ein Leben bei den heitern Griechen,
Bog der Freund sich auf den Todessiechen,
Aufzuküssen seinen letzten Hauch.
Blumen, nicht im einsam wilden Grase,
Blumen, euch in der kristallnen Vase
Fiel ein schönes Los im Sterben auch!


Las weder Post noch Boten säumen
Und miß Papier und Silben nicht,
Erzehle mir aus allen Träumen,
Ihr Schatten giebt den Klugen Licht,
Und ist dir aller Zeug benommen,
So schreib mir stets ums Wiederkommen.


Viel werden an den Spieß gesteckt
Und lebendig gebraten,
Viel auf der Folterbank gereckt,
Bekennend ihre Taten.
Viel werden bis aufs Mark zerfeilt,
Viel jämmerlich geschunden,
Viel klein zerhackt und ausgeteilt
Zur Kost der höllschen Hunden.


Publicado no livro Mar de mineiro: poemas e canções (1982) Poema integrante da série Sete Pret
In: CACAS Beijo na boca e outros poema São Paulo: Brasiliense, 198 154-155


Lháti? nechci také; lhát je hřích;
S hříchem hráti – žádný smích!
Kdo pak by mně za to něco dal,
Kdyby na mne pro nějaký žertík
Přišel čertík?
Proč bych tedy lhal?


Mert emberkéz emelte csak.
Fenn az Úr lépked hallgatag,
A maga-építette dómban.
Önnön művében elmerül:
Az örök-szépben, örök-jóban.


Vnd daß ich alles sage,
Was mir beschwerlich ist:
Ich habe sie mein Tage
Nie auff den Mund geküst,
Vnd gleichwol hab ich Tag und Nacht
An die Corallen-Lust gedacht.


Und Brüder, Braun, der Kluge wich,
Voll Helden Eifersucht;
Ließ uns und unserm Friederich
Das Schlachtfeld, nahm die Flucht.


Tausendmal hab ich mit Tränen
Laut geschrieen und geruft.
Tausendmal wird in der Luft
Noch gehört mein kläglich Sehnen.
Jesu, Kleinod meiner Sinnen,
Wanne werd ich dich gewinnen!


Cos jako tajuplná dřímota
se v Griseldinu duši vkrádalo,
svět skutečnosti mizel, z hloubi mlh
svět druhý, který stálým byl jí snem,
se vynořoval, matky její stín
pod každým stromem stál a kynul jí
a Griselda se chvěla blaženstvím...


Já zorati chci vaši horu Sion,
kde stál váš chrám, tam založit chci město,
Aelia Capitolina má slouti
vám na výsměch a věčnou výstrahu!


Quell coj brasc in suj fianch sul gust d'on'olla
l'è fraa Prosper, de razza cappuscina;
de bon'ora el ciamaven fraa biciolla,
ma da chè l'è tornaa de Palestina
e el spara de quij loeugh ball senza fin
el passa per on Tulli in collarin.


古木悬藤臂半钩
何年影落此山秋
三声远忆巴江月
夜半孤舟起客愁


Snů jara celého, jež sluncem zulíbáno,
rozkvetly v duši svěží kytice –
snů jara celého, jež vzduchem provětráno,
zplesalo v srdci ptáků tisíce!


Hlas vichru umlk’ slabostí,
i bouřka ticho byla,
tu nad step samou radostí
si duha poskočila.


Gebt maß, Fraw, ewrem Leiden,
Mißgönnt ihm nicht die Freuden:
Vnd fährt er jung dahin,
Die Welt-Sirenen werden
Nicht mit dem Gifft der Erden
Entzünden seinen Sinn.


Schöne Jungfern, dencket nach! ist die Sonne voller Flecken,
Wie die Künstler durch ihr Glaß uns nunmehr gewiß entdecken,
Was für Mängel werden doch stecken unter euren Röcken?


Összemegy a két hős, valamint megy két him oroszlán
Föltátott szájjal, s szikrázó szörnyü szemekkel
Afrika pusztáján egymásnak; mindenik égvén
A közös egy nőért rettentő szerelemében,
Most a féltésnek riadó tüze víadalomra
Keltvén dűheiket, földhez gyökerezve megállnak
Elsőbben, majd megcsóválván a fene farkot,
S testeiket meghajlítván egymásra rohannak,
‘Tépik körmeik a földet, megtépik a bojtot
Egymáson, s iszonyú fogaik koczczanva kicsengnek.
Igy egymásra rohant a két hős, szörnyü haraggal
Megcsóválván a suhogó két szálfai dárdát.
És ámulva megállt minden, ki látta; elámult
A haladó nap is égi után helytállva maradván,
Míg a két viadalmas hősnek tartana harcza.
Elsőbben kidobá Gara bán a szálfai dárdát,
S az rohanó ölyüként becsapott nagy Hunyady János
Ércz-paizsára, s kifúrván azt benn függe hegyével.
Ám Hunyady mint a méhész sokszorta lerázza
Ujjáról, hova fullánkjait belefúrta, a méhet;
Úgy megrázta kemény paizsát s elhulla a dárda.
Mostan azonban erős karral maga sújtja vasát ki
S míg az a hig levegőt szögné, fölszóla az éghöz:
«Istene honnomnak! hagyd megbüntetnem a gőgös
Visszavonót, hagyd, Istenem, őt meggyőzni karomnak.
Hogy kiki irtózzék, késő százaknak utána
Irtózzék attól, ki gonosz pártokra hasonlott,
S gőgének rokonok vérével fest vala szobrot.»


To tušit nelze. Chvějem se
jak staří alchymisti,
a v kotli zatím naše krev,
radost i bolest se čistí.


Těšil jsi se na anděly,
na svaté a na světice,
jak kol Trůnu v zlatém rouše
hymny pějí nebeské.


I úředníček malý,
professor s vážným krokem,
okouzlen hudby tokem
se vrhá v bujnou směs;
i rada vše to chválí,
neb zapomíná dnes
na noty, indorsáty,
platební rozkazy,
a galantností jatý
se s dámou prochází.


Hosté už se hrnou v sály –
všechna sůl je rozmoklá!“


开窗如见碧油幢
新竹春来过屋长
渐近柴桑旧家路
清风来报稻花香


Úgy, de az csak tréfa volt,
Hogy tilalmas birtokában
Lánnyal szólni férfinak,
Még tilalmasb nyájaskodni
S csókért csókkal adakozni?


Dům prázdný je a kolem zahrada
zarůstá v divočinách ptactvem zpleněných,
rezivých lístků pozdní nálada
šelestem zvučí tónů ztlumených.


Die Reu/ und guter Raht
Seind läider dann zu spaht:
Noch Bitten/ noch Weynen/
Noch Klagen/ noch Greynen/
Noch Fluchen/ noch Schwören/
Noch Augen-verkehren
Wird aus der Höllen-Schoß
Dich können würcken loß.


Te pedig bízz abba, amit mondtam, meglesz; Ádjő!


Wann du vndr seinen fettichen bist
vnd dich sein flügel decken,
Bist sicher vor des teuffels list,
dich mag keyn vnfal schrecken,
Wann du seinr warheyt glauben wilt
vnd was sein wort zusagen,
So wil er sein schirm, schutz vnd schildt,
daß du nit kanst verzagen,
vnd fleugt zu rück
list, freuel, gwalt, all böse tück.


香中无所有
心忽以香生
一点为香母
氤氲不可名


Jaké to zas disertace?
Račte prsoum hovit;
Dívky za nos vodit –
To jsou švingulace!


Ist mein Liebchen gar vielleicht
Solch ein heimlich Zauberwesen,
Das als Schwan die Luft durchstreicht,
Wie in Märchen ich gelesen?


Du weißst wohl/ daß du nur
Ein schlechtes Hirten-Flötlein/
(Und gar nicht ein Poetlein)
Einfältig von Natur/
Von einem Hirten her/
Wessen Poeterey
Nichts/ als ein Schaafs-Geplär/
Und wilde Wald-Schallmey.


Eh bien ! sachez-le donc, vous qui voulez sans cesse
Mettre votre scalpel dans un couteau de bois ;
Vous qui cherchez l'auteur à de certains endroits,
Comme un amant heureux cherche, dans son ivresse,
Sur un billet d'amour les pleurs de sa maîtresse,
Et rêve, en le lisant, au doux son de sa voix ;


Dort ruhn, wo sich zum Thal Gilboa neigt,
Die Edelsten in Israel erschlagen;
Die Königsblume hat der Tod gepflückt.
Umsonst die Eichen ja gen Himmel ragen:
Ein Blitzstrahl zuckt – die Helden sind geknickt!
Dein Zorn hat unsre Nacken tief gebeugt –
Wer aber wollte drob zu murren wagen?


Und die himmlische Natur zu rächen,
Kocht ihr Busen herrliche Verbrechen,
Die in Fluch verwandeln Gottes Segen,
Und durch Elend Keim zu Elend legen.


Sieh, Welle, allen Himmel glanzentglommen
Sich spiegelnd in dem Ozeane hier.
Da wird wohl auch auf dich ein Sternlein kommen,
Das spiegle heilig, rein und treu in dir!«


Ať se zdá jim, že je jitro venku,
že se u nás stále více jasní,
že tak vděčni jejich za myšlenku
píseň lásky zpíváme si šťastni.


Oimè, morte, se' tu cotanto satia,
che tu schivi di solaçarti mego
Deh, no m'abandonare, ch'i' te ne prego!


Gerecht ist deiner Krieger Kampf,
Gerecht dein Kampf, das glaube!
Nicht lockt uns eiteln Ruhmes Dampf,
Nicht schnöde Lust zum Raube.
Es gilt für Seel' und Leib,
Für Gut, Ehr', Kind und Weib,
Für Freiheit, Kirch' und Heerd,
Für alles was uns werth,
Was köstlich uns und heilig!


Nečíhej, nestíhej
hej a héj!
kukulenko!
V háji buď, nelítej
eja héj
pod okénko!


De melly jeles látás káprázza szememet,
Melly öröm tengere futtya el szivemet,
Midőn e sokaság közt egyet szemlélek,
Kit még elevenit régi magyar lélek!
Gróf Károlyt látom, kisded szülöttyével,
A szent kézt követni hazánk reményével.
Magyar ének hangzik buzgó ajakából,
S folynak sohajtási szive tárházából!
Kisfia késéri attyát jobb feléről,
Hogy példát vehessen haza szerelméről;
S még bimbóban vagyon ágának reménye,
Ébredgyen szivében természet törvénye.


Žehnej, Pane nade všemi,
matce chleba, české zemi,
déšť nech rosit, slunko zářit,
rač nám naspořit a dařit!


Or, feignant par mépris de méconnaître l'homme,
Soulymân dit : — Quel est cet esclave, ô Hadjeb ?
Qu'a-t-il fait ? — C'est un traître, ô Khalyfe ! il se nomme
Mouça-ben-Noçayr, l'Ouali du Maghreb.


I ta slza, co se v oku chvěla,
když je bila Egypťanů zlost;
vedle bolu těchu v sobě měla,
vzdoru však z nich každý dnes byl prost.


non cade mai en trestizia
lo cor che tt'à assaiato.


Advancing thence, by gentle pace and slow,
Unconscious of the way my footsteps prest,
Sudden, supported by the hills below,
St. Gothard's summits rose above the rest.


Do strápené duše vleje
milosti své mocnou těchu,
láskou svou tě rozehřeje
při posledním při povzdechu.


Deine Stürme, Deine Wogen,
Deine ahnungsschwere Lust,
Sicher haben sie betrogen
Manche unschuldsvolle Brust. –


今年云物风吹雨
山涧关门亦可书
烧叶炉中煖红酒
静听檐溜落阶除


Wer Phyllis Eigenschafft und Tugend will beschreiben,
Der wird beschämt und auch vor Wunder stehen bleiben,
Kein Mahler und Poet trifft ihre Seltenheit,
Der auch die Tadelsucht ein Lob-Lied billig weyht.
Sie weiß was Adel ist, daß nicht die häuffgen Ahnen
Nur bloß allein den Weg zu Ruhm und Ansehn bahnen,
Daß Geld und grosses Gut vor unsrer Welt zwar Pracht,
Doch nicht, wie manche denckt, den rechten Adel macht.
Ihr edler Geist läst uns ein recht vortrefflich Wesen,
Und himmlischen Verstand aus Aug und Minen lesen,
Und spricht ihr artger Mund, so pflichtet jedes bey,
Daß ihres gleichen fast nicht leicht zu finden sey.
Ihr holdes Lächeln kan uns Seel und Sinne rühren,
Der Haß und Neid muß selbst aus ihren Reden spüren,
Daß sich ein jederman nach ihren Umgang reißt,
Der mehr als angenehm und unentbehrlich heißt.
Ihr Damen! last sie euch statt einer Vorschrifft dienen,
Bespiegelt euch an ihr, gebt Acht auf ihre Minen,
Wie sittsam selbge seynd, was, wenn ihr Mund sich regt,
Ein jedes Wort für Krafft, Geist, Glut und Nachdruck hegt.
Kein eitler Wahn kan sie, kein toller Hochmuth stöhren,
Sie weiß ein jegliches, bescheiden anzuhören,
Wohl wissend, daß ihr nichts von ihren Werth entfällt,
So höflich und geneigt sie sich auch immer stellt.
Ihr Auge läst uns nichts von Neid und Mißgunst blicken,
Sie pflegt nicht ihren Mund nach Momus Art zu rücken,
Es klebt kein Läster-Wort auf ihrer Lippen-Pracht
Das doch die heutge Welt zur grösten Mode macht.
Die späte Welt wird noch vor sie viel Ehrfurcht hegen,
Und sich diß Tugend-Bild in Aug und Hertze prägen,
Zumahl wenn man dereinst diß auf ihr Grabmal schreibt:
Daß Phyllis in der That des Adels Zierde bleibt.


Feur'ge Meteore lasse
Durch die Himmelswölbung schießen
Und auf Gärten und Terrasse
Rote Flammen niedergießen!


So sittsam bat er sie um Gegengunst,
Und lief ihr nach biß unten an die Wiese,
Wie dem gehörnten Mond das Her der Sterne,
Und wie dem Sternenheer die Stille folgt.
Ihr Odem fieng nun an sie zu verlassen,
Auf ihrem Angesicht stand heisser Schweis,
Die Füse wollten sie nicht weiter tragen,
Und vor ihr flos ein krummer Schlangenbach,
Der schreckte sie mit zornigem Gemurmel,
Und drohete, mit ausgespannten Armen,
In ihrem spröden Lauf sie aufzuhalten.


De, hogy a dologra térjek,
Emberemlékezet óta
Állott egy magas diófa,
Díszeűl a Pál kertjének.
A szomszédba nyult egy ága,
Melyet Péter, minthogy róla
A dió is odahulla,
Bölcsen eltűrt, le nem vága.
Történt pedig egy vasárnap,
Hogy a fentírt fülemile
Ép’ a közös galyra üle,
Azt szemelvén ki oltárnak,
Honnan Istent jókor reggel
Magasztalja szép énekkel:
Megköszönve a napot,
Melyre, im, felvirradott.
A sugárt és harmatot,
A szellőt és illatot;
A fát, melynek lombja zöld,
A fészket, hol párja költ,
Az örömet, mely teli
Szivecskéjét elteli;
Szóval, ami benne él
S mit körében lát, szemlél,
Azt a pompát, fényt és szint,
Mely dicsőség
- Semmi kétség -
Ő érte
Jött létre
Csupán ő érette mind!
Elannyira, hogy Pál gazda,
Ki gyönyörrel ott hallgatta,
Így kiáltott örömében:
„Istenem, uram
Beh szépen
Fütyöl ez az én madaram!”


Die Regenwolken rauschen.
Ich bin so weit, so weit von dir ...
Muß zu den Wolken lauschen,
Sie sprechen laut mit mir.


Viel Meilen schon sind sie dahingezogen;
Der Susquehanna treibt an ihrer Seite
Mit heimatlichem Rauschen seine Wogen,
Der treue Freund gab ihnen sein Geleite.


Ein Künstler war nechst hier, der suff nur Wasser ein,
Gab wieder doch herauß gebrant- und rothen Wein
Und Wasser von Anis, von Ziemet und Violen,
Von Rosen, andrem mehr, gantz frey und unverholen.
Natürlich war es nur; es war nicht Zauberey,
Es blieb doch Wasser nur; List, Kunst war bloß dabey.
Also sind derer mehr, die zwar die Warheit nennen,
Befinden und verstehn, gar selten doch bekennen,
Wo was Verlust dabey. Um Nutz, um Ehr, um Gunst
Geht Warheit hinten nach, geht vor Betrug und Dunst.
Man redet lieblich Ding, was gerne wird gehöret;
Man stellt sich knechtisch ietzt; man stellt sich als bethöret;
Man gibt, wie mans bedarff, nimmt alle Farben an,
Macht, daß man, wie man soll, nur bloß gefallen kan.
Was klar und wahr, taug nichts. Man laß es immer gehen,
Wanns um und um dann kümmt, bleibt Warheit doch bestehen.


Si ves anunciado,
en grandes carteles,
elíxir que sana
infaliblemente
cuanto mal agobia
a la humana especie,
duda del prodigio;
porque quien lo vende
sólo busca bobos,
sólo bobos quiere,
para colocarles
ceniza en la frente.


Ne, rozum nebyl to a nebyl vývoj snad,
vždyť v tvojich vzpomínkách i mocná touha zbyla
po doušku jediném, neb jeho rosný chlad
by duše lékem byl a vzpruhou tvého díla.


يا فاضلاً في الأحاجي
ما إنْ لهُ مِنْ مراخِ
نورٌ لآلةِ حرثٍ
مثِّلْ بغير تراخِ


My se milovali sladce,
ví to v hvozdě mech,
žili jsme jak ve pohádce,
v sladkých dnech i snech.
Ve dne na syrinx jsem pískal,
v noci její ňadra stiskal,
div mi stačil dech.


رَدُّ السَلى مُستَتِمّاً بَعدَ قَطعَتَهُ
غَضِبَ الروحُ عَلَيهِ فَعَرَج
فَعَلى أَيمانِنا يَجري النَدى
وَعَلى أَسيافِنا تَجري المُهَج


Ihn haben Schrecken Gottes, und deutsches Herz –
Heuschrecken gleich, die oft, mit der Fackel Glut,
Der Landmann von sich scheuchet, bis ihr
Schwirrender Schwarm in den Rhein sich stürzet –


Zdá se mi, že jsem vytrpěl pro tebe mnoho bolu,
zdá se mi, žes byla častokrát zbytečně ke mně krutá,
když jsme se po nivách březnových toulali tehdy spolu,
mlčela pole, les mlčel, zem celá zakřiknutá.


No puedo detenerme,
perdonad, tengo prisa,
soy un río de fuerza, si me detengo
moriré ahogada en mi propio remanso.


اذكرونا في المُلِمّاتِ الكُبَرْ
واشْهَدوا أنّا الميامينُ الغُرَرْ
نَحنُ للإسلامٍ أَعلامُ الظَّفَرْ
وسُيوفُ الفتحِ تَجلُوها الغُمَرْ
أُمَّةَ الفُرقانِ زِيدِي عِظَما
وارْفَعِيهِ للمعالي عَلَما
امْلكِي الأرضَ وَسُودِي الأُممَا
إنّه الحكمُ الذي أَمْضَى عُمَرْ
أَنتِ عَلَّمتِ الشُّعوبَ الأُوَلا
سُبُلَ المجدِ وأسبابَ العُلا
إن تُريدي شاهِداً أو مَثَلا
فاسْأَلي الآياتِ واستفتِي السُّوَرْ
جَنِّدِي العِلمَ وسِيري لِلوَغَى
وابْتَغِي الحقَّ فَنِعْمَ المُبْتَغَى
خَابَ مَن أَدركَ دُنيا فَطَغَى
ورأى النّاسَ ضِعافاً فَفَجَرْ
أنْقِذِي العالمَ مِن آلامِهِ
واكْشِفي ما اعْتادَ مِن أوهامِهِ
لا تَخافيِ اللَّيثَ في إقدامِهِ
واذْكُرِي مَجْدَكِ في مَاضِي العُصُرْ
اذْكُرِي التّيجانَ حَيْرَى تَرْتَمِي
والعروشَ الشُّمَّ تَهوِي في الدَّمِ
جَاشَ بُركانُ القَضاءِ المُبْرَمِ
فَهْيَ غَرْقَى في العُبابِ المُسْتَعِرْ
نَحنُ للنّيلِ الشَّبابُ المُجْتَبَى
نَنْصُرُ اللهَ ونَأْبَى ما أَبَى
ولَنا بينَ العَوالي والظُّبَى
نَسَبٌ في البأسِ وَضّاحُ الأَثَرْ
هِمَّةُ النَّسرِ إذا ما نَهَضا
مِنْ سَجايا قَومِنا فِيما مَضَى
زَلزَلوا الدُّنيا فَرِيَعتْ وانْقَضَى
صَلَفُ الدَهرِ وَطُغيانُ الغِيَرْ
أَرَأيتَ القومَ مِمّا غَلَبوا
عندهم من كلّ عَصْرٍ سَبَبُ
ولهم في كلّ جيلٍ أدبُ
عبقريُّ الذّكرِ رَنّانُ الخَبَرْ
طَلَعَ الإِسلامُ نُوراً وَهُدَى
وقَضَى الأمرَ حياةً وَرَدَى
إنّ في السّيفِ وإن جَلَّ الفِدَى
لَحَياةً تُنْتَضَى أو تُدَّخَرْ
يصطفى النَّفَس فَيُعطيها النُّهَى
ويُريها عَرشَها فَوقَ السُّهَى
هو في الدُّنيا حياةٌ تُشْتَهَى
وهو في الأُخْرَى نَجاةٌ للبَشَرْ
نَضرةُ الأوطانِ في أفيائِهِ
وجَلالُ المُلكِ مِن نَعمائهِ
اصرِفِ اللَّهُمَّ عن أبنائِهِ
باطِلَ الدُّنيا ومكروهَ القَدَرْ


Que tu peignes reines, déesses,
Ou nymphes, émergeant des flots
Par troupes, en roses îlots,
Ou sirènes enchanteresses,


Z vrb smutek těžký dýchal
a rudá veselost z máků.
Své jedy západ míchal
naivních do oblaků...


Als König Arthur Engellands
Uralten Heldenruhm belebte,
Zur Zeit da oft ein Elfentanz
Den Quell im Mondenlicht umschwebte,
Erschien am Hof ein edler Knecht,
Der Ritter Edwin schlicht und recht,
Nicht unerfahren in den Waffen,
Doch zum erschrecken missgeschaffen.


Szerencsés, dús, tisztelt, - és mégse boldog
Tagadja, rejti bár, de hasztalan!
Arcán, lényén sok rendkivűli jel szól,
Hogy e szivnek titkos, nagy harca van.
A hab szabálytalan rengése fent:
Mélyen rejlő nehéz sziklát jelent.


Sedm dní a nocí – duch tady v tělo hutní,
nevrátí se nebi, ač po něm stále smutní.“


– Já zcela spal, však v nové dumy
mne probudil váš rozhovor;
– Já nemluvil... to vítr šumí,
ó dnes tak ostře fičí s hor!


Silencio y soledad... Nada se mueve...
Apenas, a lo lejos, en hilera,
Las vicuñas con rápida carrera
Pasan, a modo de una sombra leve.
¿Quién a medir esa extensión se atreve?
Sólo la desplegada cordillera,
Que se encorva después, a la manera
De un colosal paréntesis de nieve.
Vano será que busque la mirada
Alegría de vividos colores,
En la tristeza de la puna helada:
Sin mariposas, pájaros, ni flores,
Es una inmensidad deshabitada,
Como si fuese un alma sin amores...


临安猿鹤共清吟
犹作投机叩齿音
商鞅禹文无辨别
冶城数语是何心


Auch du, mein Herz, im Kampf und Sturm
So wild und so verwegen,
Fühlst in der Still' erst deinen Wurm
Mit heißem Stich sich regen!


Da träumt mir, wie ich so ganz allein,
Gewohnt dir unterm Herzen
Wie nur die Freuden und Leiden dein
Mich freuten und mich schmerzten.


تَذَكَّرتُ بَينَ المَأزِمَينِ إِلى مِنىً
غَزالاً رَمى قَلبي وَراحَ سَليما
لَئِن كُنتُ أَستَحلي مَواقِعَ نَبلِهِ
فَإِنّي أُلاقي غِبَّهُنَّ أَليما
أَصابَ حَراماً يَنشُدُ الأَجرَ غُدوَةً
فَماعادَ مَأجوراً وَعادَ أَثيما
فَلَو كانَ قَلبي بارِئاً ما أَلِمتُهُ
وَلَكِنَّ أَسقاماً أَصَبنَ سَقيما
إِذا بَلَّ مِن داءٍ أَعادَت لَهُ المَها
نُكاساً إِذا ما عادَ عادَ مُقيما
يَظُنّونَني اِستَطرَفتُ داءً مِنَ الهَوى
وَهَيهاتَ داءُ الحُبِّ كانَ قَديما
قَنَصتُ بِجَمعٍ شادِناً فَرَحَمتُهُ
وَأَخفَقَ قَنّاصٌ يَكونُ رَحيما
أَأَغدو مُهيناً بِالحَبائِلِ ساعَةً
غَزالاً عَلى قَلبي الغَداةَ كَريما
تَراءَت لَنا بِالخَيفِ نَفحُ لَطيمَةٍ
سَرَت عَنكَ إِلّا عَبقَةً وَنَسيما
وَلَم أَرَ مِثلَ الماطِلاتِ عَشِيَّةً
ذَواتِ يَسارٍ ما قَضَينَ غَريما
فَلا يُبعِدُ اللَهُ الَّذي كانَ بَينَنا
مِنَ العَهدِ إِلّا أَن يَكونَ ذَميما


Wenn sein Mund jetzt troff und prophezeite,
war es nur, damit der Flüchtling weit
flüchten könne. So war dieses zweite
Mal. Doch einst: er hatte prophezeit


泉流古松下
松影流不去
时方望云霓
谁留卧龙住


Pan Dumka vážně svoji hlavu sklání.
Pět schůzí za den! – Je to namáhání!


Aspido della mente e del colore,
strambo, travolto, ontuoso e pien d'inganno,
son di messer Rinaldo il brutto Ormanno,
che pendo allato al padre traditore.


Nohy na vzdor kůřím okům
V ouzké boty vtlačil,
Tak že při tom namáhání
Sotva dech mu stačil.


Ba, hrd bych vztyčil hlavu svou
na lůžku bídy na chudém
a nepocítil v srdci stesk,
jsa silen v boji s osudem.


Báječné květy ve svitu luny,
rusálek vodních lehounké čluny,
hle, chvějí se zticha!


Er raffte sich endlich, endlich auf,
Und stürzte hinaus mit schnellerem Lauf.


Yet when your short-liv'd summers shine no more,
My patient mind, sworn foe to vice's way,
Sustain'd on lighter wings than yours shall soar
To fairer realms beneath a brighter ray.


Nech pak už jste onu zkázu vzaly
Vinou vlastní, aneb jiných zlostí,
Vy jste příliš mnoho postrádaly,
A jste hodny mojí outrpnosti.


多少黄梅会里僧
一时放过岭南能
至今大庾山头石
岁岁春风长葛藤


So bald Ich nur von hinnen geh'
Ins grüne Feld spatzieren
Und da die schönsten Heerden seh'
Ihr frölichs Leben führen:
So find Ich gleich
Ein herrlichs Reich
Vol lauter Gottes Gühte.
Drauf endert sich
Bald kräftiglich
Mein trauriges Gemühte.


Es muß bey düstern Zeiten
der tunckelbraunen Schattennacht
das Liecht den Frommen leiten/
das Liecht/ das Nacht zum Tage macht/
barmhertzig seyn/ gern leihen/
bekleiden/ was da bloß/
deß Nechsten Fehl verzeihen/
macht unverzagt und groß/
solch Thun muß fruchtbar grünen/
so lang die Sonne wacht
und an der Himmelbühnen
Mittag und Nächte macht.


الحمدلله ظني في الجميل جميل
ولي رجا بفضل الله واسع طويل
وكيف لا وهو في الله الكريم الكفيل
المحسن المفضل المعطي العطايا يا الجزيل
سبحان ربي تعالى عن شبيه أو مثيل
حسبي إليه فما أبغي بربي بديل
كم جادكم عاد من الفضل يهطل هطيل
فمنه الإحسان كله دقه والجليل
تبارك الله لا يحصي ثناه فقيل
يا رب عفوك عن العبد الحقير الذليل
فلست أرجو سوى العفو الوفي الجميل
أما نجاتي بأعمالي فهو مستحيل
أستغفر الله من ذنبي العظيم الثقيل
ورحمة الله أرجوها ليويم الطويل
ثم الصلاة على أحمد بابكر والأصيل
والآل والصحب والتسليم عد النخيل


Und wohl mir, daß ichs darf und kann!
Gehts Mädchen mir vorüber,
Rufts laut in mir: Du bist ein Mann!
Und küsse sie so lieber.


Jindy varoval se Bolín druhů,
Život vedl smutný, zavřelý,
Maje bol a trud na zřeteli,
Co počínal, nic mu nešlo k duhu.
Více majetnosti nežli dluhů,
Nic nezdílel s svými přátely,
A když ples mu zjasnil oučelí,
Štítil objevit se v bratrů kruhu.
Nyní jaková s Bolínem změna?
V líce vrátily se úsměchy!
Z milé stala se legalní žena,
Kolem rtů mu nyní hrají smíchy;
V sňatku našel blahé útěchy;
Není již to mládec smutný, tichý,


Ich wünsche Glück darzu; und dieses noch dabey/
Daß/ wirst du dich ins Feld nun wiederum begeben/
Mars vor das teutsche Reich gesund und glücklich sey/
Daß deine Cur sein Heil/ sein Heil dir sey das Leben.


Zu des Feindes braunen Locken
Blitzt empor sein Blick und spricht:
»Hält nur noch mein altes Leben,
Junger, du entgehst mir nicht!


A hledím mříží... Tak se chápu péra,
bych něco krve mohl rozpitvat.
Své teplé krve... Dusná atmosféra
mne nutí všechnu tady rozplítvat.


On zná tě již, jej stokrát oklamalas, –
a vždy tím sladším klam tvůj zas mu jest,
ó naděje, jež útěchu mu dalas
a sílu, břímě žití dále nést.


» Beindorf « Er starb als Prediger im Herzogthum Oldenburg.


O gönnt auch ihr mir meine Freuden
Und störet meinen Frieden nicht.
In Ihm, mit Ihm ist jedes Leiden
Verklärt und süß und führt zum Licht.


Heiligkeit der höchsten Gütte!
Ach! verläst du deinen Thron!
Wie entsetzt sich mein Gemütte!
Wird Gott eines Menschen Sohn?
Den nichts was er schuff kan schlissen:
Kan die zarte Jungfer küssen.


生涯泛泛寄浮鸥
老矣华簪笑未投
宛转枕前清夜梦
还随修水近山流


Zamyšlen dívám se oknem ven
a chvěju se, podoben věchu –:
musí to přece být pěkné jen,
když člověku prchnou dny poslední
tak v plničké záři, tak v spěchu!


Ueber die Borde drängt sich
Das Wasser jach enteist,
Und aus dem Walde quillt es
Wie Maienglockengeist.


Nad Slovenskem egyptská mhla hustá
Rozstřela se v lítém útoku,
Povlekla lid bělmem na oku
A jak tlustá skličuje ho krusta.


آخِرُ ما المَلكُ مُعَزّى بِهِ
هَذا الَّذي أَثَّرَ في قَلبِهِ
لا جَزَعاً بَل أَنَفاً شابَهُ
أَن يَقدِرَ الدَهرُ عَلى غَصبِهِ
لَو دَرَتِ الدُنيا بِما عِندَهُ
لَاِستَحيَتِ الأَيّامُ مِن عَتبِهِ
لَعَلَّها تَحسَبُ أَنَّ الَّذي
لَيسَ لَدَيهِ لَيسَ مِن حِزبِهِ
وَأَنَّ مَن بَغدادُ دارٌ لَهُ
لَيسَ مُقيماً في ذَرى عَضبِهِ
وَأَنَّ جَدَّ المَرءِ أَوطانُهُ
مَن لَيسَ مِنها لَيسَ مِن صُلبِهِ
أَخافُ أَن تَفطُنَ أَعداؤُهُ
فَيُجفِلوا خَوفاً إِلى قُربِهِ
لا بُدَّ لِلإِنسانِ مِن ضَجعَةٍ
لا تَقلِبُ المُضجَعَ عَن جَنبِهِ
يَنسى بِها ما كانَ مِن عُجبِهِ
وَما أَذاقَ المَوتُ مِن كَربِهِ
نَحنُ بَنو المَوتى فَما بالُنا
نَعافُ مالا بُدَّ مِن شُربِهِ
تَبخَلُ أَيدينا بِأَرواحِنا
عَلى زَمانٍ هِيَ مِن كَسبِهِ
فَهَذِهِ الأَرواحُ مِن جَوِّهِ
وَهَذِهِ الأَجسامُ مِن تُربِهِ
لَو فَكَّرَ العاشِقُ في مُنتَهى
حُسنِ الَّذي يَسبيهِ لَم يَسبِهِ
لَم يُرَ قَرنُ الشَمسِ في شَرقِهِ
فَشَكَّتِ الأَنفُسُ في غَربِهِ
يَموتُ راعي الضَأنِ في جَهلِهِ
مَوتَةَ جالينوسَ في طِبِّهِ
وَرُبَّما زادَ عَلى عُمرِهِ
وَزادَ في الأَمنِ عَلى سِربِهِ
وَغايَةُ المُفرِطِ في سِلمِهِ
كَغايَةِ المُفرِطِ في حَربِهِ
فَلا قَضى حاجَتَهُ طالِبٌ
فُؤادُهُ يَخفِقُ مِن رُعبِهِ
أَستَغفِرُ اللَهَ لِشَخصٍ مَضى
كانَ نَداهُ مُنتَهى ذَنبِهِ
وَكانَ مَن عَدَّدَ إِحسانَهُ
كَأَنَّهُ أَفرَطَ في سَبِّهِ
يُريدُ مِن حُبِّ العُلى عَيشَهُ
وَلا يُريدُ العَيشَ مِن حُبِّهِ
يَحسَبُهُ دافِنُهُ وَحدَهُ
وَمَجدُهُ في القَبرِ مِن صَحبِهِ
وَيُظهَرُ التَذكيرُ في ذِكرِهِ
وَيُستَرُ التَأنيثُ في حُجبِهِ
أُختُ أَبي خَيرٍ أَميرٍ دَعا
فَقالَ جَيشٌ لِلقَنا لَبِّهِ
يا عَضُدَ الدَولَةِ مَن رُكنُها
أَبوهُ وَالقَلبُ أَبو لُبِّهِ
وَمَن بَنوهُ زَينُ آبائِهِ
كَأَنَّها النورُ عَلى قُضبِهِ
فَخراً لِدَهرٍ أَنتَ مِن أَهلِهِ
وَمُنجِبٍ أَصبَحتَ مِن عَقبِهِ
إِنَّ الأَسى القِرنُ فَلا تُحيِهِ
وَسَيفُكَ الصَبرُ فَلا تُنبِهِ
ما كانَ عِندي أَنَّ بَدرَ الدُجى
يوحِشُهُ المَفقودُ مِن شُهبِهِ
حاشاكَ أَن تَضعُفَ عَن حَملِ ما
تَحَمَّلَ السائِرُ في كُتبِهِ
وَقَد حَمَلتَ الثِقلَ مِن قَبلِهِ
فَأَغنَتِ الشِدَّةُ عَن سَحبِهِ
يَدخُلُ صَبرُ المَرءِ في مَدحِهِ
وَيَدخُلُ الإِشفاقُ في ثَلبِهِ
مِثلُكَ يَثني الحُزنَ عَن صَوبِهِ
وَيَستَرِدُّ الدَمعَ عَن غَربِهِ
إيما لِإِبقاءٍ عَلى فَضلِهِ
إيما لِتَسليمٍ إِلى رَبِّهِ
وَلَم أَقُل مِثلُكَ أَعني بِهِ
سِواكَ يا فَرداً بِلا مُشبِهِ


Non sa stimar chi sia per lei migliore
il conte Orlando: o il Re de li Circassi
Orlando la potra con piu valore
meglio salvar nei perigliosi passi
ma se sua guida il fa: lo fa signore
chella non vede come poi labbassi
qualunque volta: di lui satia: farlo
voglia minor: o in Francia rimandarlo


Pod lilkem v čilimníku, bezu
u staré zdi a podél jezu
se mouchy, můry točí v páry
a velké svislé listy býlí
se svadlé k zemi v přítmí chýlí
a mají spících ropuch tvary.


Jetzt, gefesselt an der Themis Wagen,
Rauschen Klage-Formeln um dein Ohr;
Zum Ermatten plagt dich mancher Thor,
Und dem Dichterglück musst du entsagen.


A maior solidão é a do ser que não am A maior solidão é a dor do ser que se ausenta, que se defende, que se fecha, que se recusa a participar da vida human
A maior solidão é a do homem encerrado em si mesmo, no absoluto de si mesmo,
o que não dá a quem pede o que ele pode dar de amor, de amizade, de socorr
O maior solitário é o que tem medo de amar, o que tem medo de ferir e ferir-se,
o ser casto da mulher, do amigo, do povo, do mund Esse queima como uma lâmpada triste, cujo reflexo entristece também tudo em torn Ele é a angústia do mundo que o reflet Ele é o que se recusa às verdadeiras fontes de emoção, as que são o patrimônio de todos, e, encerrado em seu duro privilégio, semeia pedras do alto de sua fria e desolada torr


Entrar cuidosamente descuidado,
Firme en la silla, atento en la carrera...
Y quiera Dios que se atraviese un perro.


Co z chaosu vstal svět náš přeubohý,
dle představ svých si člověk tvoří bohy.


Toi qui rêvas parmi les lys,
Avec le sylphe et les willis
Et la rosée en diamants,
Un théâtre pour les amants


jí smutku pocitem se srdce zachvělo
nad Zrnem hořčičným, tím zrnkem drobným,
jež musí umříti, by k slunci vyspělo
v rostlinu s požehnáním stonásobným;


Denk dir die Pracht des Kaktus,
Die blühnde Aloe
Und drüber hin die Palme,
Strebend hinauf zur Höh!
Sieh, Schmetterlinge fliegen
Durch all die Blumen hin
Eidechsen, die sich wiegen
Auf Rosen, goldengrün.


Der Tag hat ihr die Sonne gebracht.
Der Tag war zerronnen. Duftweiße Nacht.
»Das also Sonne? Empfindloses Gold?!
Und mein Traum, Weichheit so schmiegsam und hold –
Küßt, küsset mich blaue Strahlen,
Löschet die zehrenden Qualen,
Seid Sonne, Sonne!!« –


Non vedi tu che col dir vegno meno,
staendo pur allato tua presenza?
Che fia de me in absenza?
Tu 'l sai, che faria pio un cor de serpe:
non è luoco ov'io vada che ripieno
non lasci de lamenti et de doglienza.
Io non fo passo senza
grave sospir che fuor del cor se sterpe.
Caliopé, Urania, Clio, Euterpe
cum le sorelle serian balbe a dire
el duro mio martire;
le pene de l'inferno serian scarse
a le mie semigliarse.
El pianger sempre que me vale o valse,
col qual più volte io crebbi l'onde salse?


О, наконец! Былой тревоге
Отдаться мыслью и душой!
Вздыхать у милой на пороге
И слушать песню за стеной…
Но в этой песне одинокой,
Что звонко плачет за стеной…
Один мучительный, глубокий
Тоскливый призрак молодой…
О, кто ужасному поверит
И кто услышит стон живой,
Когда душа внимает, верит, —
А песня смолкла за стеной!


Man samlet Kraut und Ruben/
es giert der trübe Most;
man suchet warme Stuben/
und liebt der Vögel Kost;
das Feld liegt ohne Frucht:
doch muß es Wildpret tragen/
das man/ mit schnellem Jagen
durch Berg und Thäler sucht.


Učený můj přítel načíná
vína sud de lana caprina!


Come, behold what treasures lie
Deep below the rolling waves,
Riches hid from human eye
Dimly shine in ocean's caves;
Stormy winds are far away,
Ebbing tides brook no delay;
Follow, follow, follow me.


Tekel ufarsin
v hodovny kout
píše mu ruka
v řinčení pout.


je pozdě už a nelze jít už zpátky.
Je šelma volná, praskly okovy.
Kříž udělej a otčenáš se modli!
Krev lidskou zvětřil tygr hladový!


"Oh!
      Filhinho
Entrou no vinhateiro
Vinhateiro entrou nel"


Vidd ezt, vidd ezt magaddal:
Szomorú képet,
Könnyes emléket –
És vigasztald meg, hogyha rátekintesz –
(Majd nagyon sokszor megjelen Neked!)


A tak se náhle rozsmála
a smála se a smála, smála,
a tak se na mě dívala,
až duše zpitě omdlívala,
v dort kousla, kus mi dala zbylý,
já zřel v něm zoubků jejích sled,
dort upad na zem v této chvíli,
a já jí bouřně v náruč vlet...
Vycházím z domu. Teskno mi,
v mé duši trapná můra sídlí,
chvilinky jedné vědomí,
co oči moje v žáru shlídly;
dvě drobné zmije v zraku bledém
výsměšně na mě zírají,
dva krásní rtové studí ledem,
kam polibky mé padají...


Šel jsem s dumou v hlavě
vzhůru po Vltavě,
u Březnice, touže džbánu,
zastavil jsem v Medolánu;
svatbu měli právě.


Ein leuchtend blauer Tag. Ein wogend Ährenfeld
Daraus ein wetterschwarzer Mauerbogen steigt.
In seinem kurzen Schatten schläft das Schnittervolk.
Allein emporgerichtet sitzt die schönste Maid,
Des Landes Kind, doch welchen Lands? Italiens!
Ein strenggeschnittnes, musenhaftes Angesicht,
Am halbzerstörten Sims des Bogens hangt der Blick,
Als müht' er zu enträtseln dort die Inschrift sich.
(Wenn nicht des Auges Dunkel von dem Liebsten träumt!)
Sie hebt die erste sich, erweckt die Schnitterschar,
Ergreift die blanke Sichel, die im Schatten lag,
Und schreitet herrlich durch das Goldgewog des Korns,
Umblaut vom Himmel, als ein göttliches Gebild.
's ist Klio, die das Altertum enträtselnde,
Vergilbten Pergaments und der Archive müd,
Gelockt vom Rauschen einer überreifen Saat,
Wird sie zur starken Schnitterin. Die Sichel klingt.


Olhai, oh Virgem, quantos tormentos
Sofrem os justos!  Quantos lamentos
Soltos aos ventos!
Quanta miséria!  Quanto pesar!
Cessai, oh Virgem, esta Agonia,
Minha Madrinha!  Ave Maria!
Cheia de Graça, Graça sem par!


Ústa, jež pijí žíznivá
veškeru hořkost země?
Urna, z níž vůně léčivá
vychází přetajemně?


Nem várom már az életet.
Vagyok úgy, ahogyan lehet.


Wo bist du hin, als seiner Stimme Zauber
Zum erstenmahl mein bebend Herz durchdrang
Und räthselhafter Ahndung leises Tönen
Mir im bewegten Busen tief erklang? –


Vnderscheet der Ständ und Orden
Is den Lüden man ein Spot,
Welcker doch wyßlick van Gott
Sülvest is gestifftet worden.
Börgers willen holden sick,
Na der hogen wise und schick.


Disposti nel lasciar per forza d'auro
per fïzion né per studio o per arte
quando scaldava el sol la coda al Tauro,


Felkölt az inség zordon angyala,
Parancsát osztva bősz szolgáinak;
És a sötét had el-szétnyargala...
Pusztitni gyors, erős, - engedni vak.
Járvány, égés tanyát, várost keres,
Halmot, mezőt a rekkenő aszály,
Hogy amidőn gond, baj már is feles:
Kenyér nélkül maradjon annyi száj.


Wie flog sie unter mir empor,
als sich ihr Blick in Nacht verlor!
wie bebten ihre Glieder!
heiß drängte sich mein kochend Blut,
hoch flog ich auf in Liebesglut,
und sank dann heftig nieder.


O Jugend, du fliegst kühn und rasch,
So wie die Schwalbe schnellt.
Doch gleich der Schnecke träge schleicht
In Ewigkeit die Welt.


荔支名字太纷纷
所见多应不逮闻
别有深红霸群品
郡人呼作大将军


险心游万仞
躁欲生五兵
隐几香一炷
灵台湛空明


Euer hochmütig feindseliger Ton
Trifft mich nicht aufs schwerste;
Im Herren haus bin ich die letzte Person,
Aber schon in der Herren gasse die erste.


Da stürzt er! und zappelt, und schlägt
Die Erde mit seinem Geweih'!
Herbei nun, ihr Hunde, herbei!
Verschlinget die Beute, da liegt sie zerlegt!


Gerechtigkeit ist weg! wohin? sie ist im Himmel.
Warum? sie traute sich nicht mehr bei dem Getümmel.
Was könnt ihr denn geschehn? Sie wäre von der Welt
Schon längst an ihren Ehrn geschwächet und gefällt.


Gelinder ward des Winters Joch,
Schon sang es in den Fichten;
Doch still vom Himmel fiel es noch
In Flocken, weichen, dichten.


Wohl ist's ein großer, heißer Schmerz,
Der sie im Innersten durchschüttert,
Als, wankelhaft, Rodrigos Herz
Von neuer Liebe Hauch erzittert!
Allein ihr mutig Hoffen spricht:
»Ob auch der Sturm manch Zweiglein bricht,
Den Stamm läßt er doch unzersplittert.«


„Ale kde by! Ale kde by!
To nějaký průvod v nebi.“


Verruchter Mensch! du heist ein Christ,
Und wilst doch stets im Luder leben;
Du liebest Fleisch und Blut,
Das doch vergänglich ist,
Weit höher, als das wahre Gut,
Das dir der Himmels-Fürst so liebreich übergeben.
Dein Herz ist so verstockt,
Daß du nicht siehst,
Wie dich dein Jesus lockt.
Fürwahr, wenn du dich nicht zurücke ziehest,
So wird er seine Gnaden-Hand,
Die er so lange Zeit nach dir schon ausgestrecket,
Bey deinem Wiederstand,
Auch endlich von dir nehmen.
Jetzt ist die Zeit, du kanst dich noch bequemen,
Eh deinen Leib der kühle Sand bedecket.


HERE in cool grot, and mossy cell,
We rural fays and faeries dwell:
Tho' rarely seen by mortal eye,
When the pale moon, ascending high,
Darts thro' yon' limes her quivering beams,
We frisk it near these crystal streams.


KU prahu ráje v slunečnu i chladu,
ve zlatých snech i bouřném vlnobití,
v lásce a záští prahnem celé žití
od slunce východu až do západu.


vedrei qual già. fermarsi a udirmi 'l vento,
e quetar le procelle, e i boschi e i sassi
moversi a la pietà del mio tormento.


A jak s tím trpkým, tichým úsměvem
v tom loži svém jsi bez pohnutí spala
a jak k té rakvi víko vkládali,
a ty’s jen tiše dál se usmívala.
Kde je ta chvíle, v zvonů kvílení
když duněly ty těžké, tvrdé hrudy –
tvůj hrob už první travou zarůstá,
dál světem bloudí znovu syn tvůj chudý.


لاَ عَدْلَ فِي الْمُلْكِ إِلاَّ وَهْوَ قَدْ نَصَبَهْ
وَصَيَّر الْخَلْقَ فِي مِيَراثِهِ عَصَبَهْ
وَالكَفَّتَانِ تُرَى مِنْ كَفِّهِ طُلِبَا
أَنْ تُخْرِجَا الْعَدَد الْمَجْهُولَ لِلطَّلَبَهْ


玉钗风断扇云深
砌冷帘空月易沉
流水落花无处问
一年春事一年心


لا تعتذرْ عمَّا فَعَلْتَ – أَقول في
سرّ أقول لآخَري الشخصيِّ:
ها هِيَ ذكرياتُكَ كُلُّها مرئِيّةٌ:
ضَجَرُ الظهيرة في نُعَاس القطِّ/
عُرْفْ الديكِ/
عطرُ المريميَّةِ/
قهوةُ الأمِّ /
الحصيرةُ والوسائدُ/
بابُ غُرفَتِكَ الحديديُّ/
الذبابةُ حول سقراطَ/
السحابةُ فوق أفلاطونَ/
ديوانُ الحماسةِ/
صورةُ الأبِ/
مُعْجَمُ البلدانِ/
شيكسبير/
الأشقّاءُ الثلاثةُ, والشقيقاتُ الثلاثُ,
وأَصدقاؤك في الطفولة، والفضوليُّون:
((هل هذا هُوَ؟)) اختلف الشهودُ:
لعلَّه, وكأن فسألتُ: ((مَنْ هُوَ؟))
لم يُجيبون هَمَسْتُ لآخري: ((أَهو
الذي قد كان أنتَ أنا؟)) فغضَّ
الطر والتفتوا إلى أُمِّي لتشهد
أَنني هُوَ فاستعدَّتْ للغناء على
طريقتها: أنا الأمُّ التي ولدتْهُ،
لكنَّ الرياحَ هِيَ التي رَبَّتْهُقلتُ لآخري: لا تعتذر إلاّ لأمِّكْ!


Noch Minuten — und die Stube
Iſt zum Kiosk umgeſtaltet,
Wo der thränenreiche Bube,
Der Chineſe zaubernd waltet;


In den Hafen würd' es laufen,
An des Feindes Uebermut
Unsre Leichen zu verkaufen,
Wie jetzt unser Haus und Gut!


Rühme nur dich der Entsagung! Darf ich ganz vertraulich lachen?
Ist es doch so toren-menschlich, aus der Not die Tugend machen ...
Mach sie wenigstens zum Engel, aber, bitte, nicht zum Drachen!


Wenn Sünder in der Hölle braten,
So gehest du zum Himmel ein;
Du wirst geküßt und nicht verraten,
Nur – mußt du erst gestorben sein.


Cussì a Natura il debito fareti
e a la mia diva, che per sue virtuti,
sinché negli occhi è humor, pianger doveti.


»Wenn dich die Menschen verlassen,
Komm auf mein Zimmer mit mir;
Jetzt tobt in allen Gassen
Nur wilde Begier.«


dem zitzenstarrnden Weiberleib und sich
den bittren Erdentrunk? – aus speichelnd Drüsen
aus seinem Mund erst feuchtend ihren Strich
und dann unter viel zotigen Exküsen


fa' le lor lengue dardi,
che pass'onne corato.


U dveří hřbitova uslzená stála,
čelo si opřela, hořce naříkala:


Usedám na kámen, vznícena tajemstvím
nadzemské propasti, zmámena zrakem tvým.
Mlčím a dívám se, plameny ve hrudi,
jaká se odpověď v tvých očích probudí.
A zatím oceán, zpívá mi oceán:
„Hle, onen muž a rek – je tvého srdce pán!“


Enséñanos tu cara y no te asombres:
deja a la edad futura que recoja,
tantos retratos y tan pocos hombres


O Tuberosen, süße, wächsernbleiche,
O heißgeliebte, regungslose Schar!
Dass Euer Anblick nimmer mir entweiche!
Und Euer Hauch, der feuchte, zärtlich-reiche,
Süß-duftig wie die Haarflut einer Leiche,
Er möge mich umzittern immerdar.


Sé que en tus horas de nostalgia evocas
el ámbar de mi piel y sé que sueñas
que estremecido entre tus manos tocas
dos palomas nevadas y sedeñas


Moças irmãs desvalidas,
A quem dou pobre sustento,
Foram por vós deferidas;
Vivem em santo convênio
Dignamente recolhidas.


Pierrot, der so ungleich Clitander,
Langt zu und vertilgt nacheinander
Ohne Zaudern Pastete und Wein.


Co se rozdělilo, musí srůsti zase!“
Pan Mikuláš v posled blažen usmívá se.


Eben die beschäumten Wellen,
Deren Spiel ich itzo bin,
Sah ja dein gesetzter Sinn
Vormals zu den Wolken schwellen.
Aber wenn sie rauschend rollten,
Und durch ihrer Fluthen Fall
Deine Lieder dämpfen wollten,
Dämpfte Thetis ihren Schall;
Thetis, die das Sprudeln störte,
Wenn sie dich von weiten hörte.


Wo ich auch nach dir frage,
Find' ich von dir Bericht,
Du lebst in meiner Klage
Und stirbst im Herzen nicht.


Fatelo al fuoco molto ben bollire,
e se se cuoce, e voi lo manicate.
Egghi ha fruttato più de cento lire
alle galline ch' egli ha già calcate.
- I' l' ho sì caro ch' i' nol potre' dire;
ma vo' pure che 'nsieme v'accordiate.
Che differenza ha' tu, e che quistione
con costu' qui che mi chiede ragione?


Старый селезень, выгнувши шею,
Все шипит да шипит…
Всех, кто по двору мимо проходит,
Ущипнуть норовиДаже кошку за хвост он цапнул,
Так и взвилась бомбой на стол!
И решили все люди хором:
Он ужасно, ужасно зол…
Уток всех нещадно колотит,
Все герани обгрыз до корней…
Растопырит сухие крылья
И сидит, как черт, средь камнеЯ пришел за картошкой на фермПочему он меня ущипнул?
Почему он, вихляя задом,
Подобрался ко мне под стул?
Но за зло добром отплатил я,—
Взял широкий глиняный таз,
До краев водой его налил
И поставил под вяз…
Боже мой! Как селезень ожил —
Так и плюхнулся в воду брюшком…
Чистил крылья, кряхтел и купался,
 Глянцевитым сверкая пушком…
В таз хотел с головой закрыться,—
Глупый, думал, что он в пруде…
А потом позволил всем уткам
Поплескаться в грязной водС этих пор он меня не щиплет,
Чуть на ферму зайдешь — шипит:
«Эй, прохожий, постой, не бойся!
Я добряк, я совсем не бандит…
Ты налей-ка мне в таз водицы,—
Целый день сижу я в пыли,
От жары совсем изнемог я,
Даже ноги мои затекли…»
А за ним ковыляют утки,
Волоча по земле подол,
И галдят: «Купаться! Купаться!
Наш купальщик снова пришел…»
Ничего не поделаешь, право,—
Я к колодцу иду не спеша,
И за мною селезень старый
Ковыляет, как грузный паш


nejvíc ji těší děťátko
tak hezounké a malé,
podává mu svou panenku
v radosti neskonalé.


Ya te hundes, sol; mis aguas se coloran
de llamaradas por morir; ya cae
mi corazón desenhebrado, y trae,
la noche, filos que en el viento lloran.


Nie betritt ein blinder Mann mein Haus,
Wenigstens nicht meine Räume,
Weil ich einmal eines Nachts in Schweden
Träumte – und ich kenne meine Träume –
Nein, wir wollen lieber andres reden.


Hier stand ich oft, wenn in Novembernacht
Aufgor das Meer zu gischtbestäubten Hügeln,
Wenn in den Lüften war der Sturm erwacht,
Die Deiche peitschend mit den Geierflügeln.


Gott mit dir, Herr, und kommt der Tag,
Der noch keinem wurde gespart,
Dann wie aus Märchen tagen
Werden wir singen und sagen
Vom Kaiser Blanchebart.


Ač pod svou korunou
prázdnou leb měl,
ničeho o chybě
té nevěděl,
neb ku své pohově
pořídil si nově
rady a ministry
mudrckých čel.


Después del nombre y la patria,
Rey dice más adelante,
pues si es rey, ¿cuándo de espinas
han usado coronarse?
Dos cetros tiene en las manos,
mas nunca he visto que claven
a los reyes en los cetros
los vasallos desleales.
Unos dicen que si es Rey,
de la cruz descienda y baje;
y otros, que salvando a muchos,
a sí no puede salvarse.
De luto se cubre el cielo,
y el sol de sangriento esmalte,
o padece Dios, o el mundo
se disuelve y se deshace.
Al pie de la cruz, María
está en dolor constante,
mirando al Sol que se pone
entre arreboles de sangre.
Con ella su amado primo
haciendo sus ojos mares,
Cristo los pone en los dos,
más tierno porque se parte.
¡Oh lo que sienten los tres!
Juan, como primo y amante,
como madre la de Dios,
y lo que Dios, Dios lo sabe.
Alma, mirad cómo Cristo,
para partirse a su Padre,
viendo que a su Madre deja,
le dice palabras tales:
Mujer, ves ahí a tu hijo
y a Juan: Ves ahí tu Madre.
Juan queda en lugar de Cristo,
¡ay Dios, qué favor tan grande!
Viendo, pues, Jesús que todo
ya comenzaba a acabarse,
Sed tengo, dijo, que tiene
sed de que el hombre se salve.
Corrió un hombre y puso luego
a sus labios celestiales
en una caña una esponja
llena de hiel y vinagre.
¿En la boca de Jesús
pones hiel?, hombre, ¿qué haces?
Mira que por ese cielo
de Dios las palabras salen.
Advierte que en ella puso
con sus pechos virginales
una ave su blanca leche
a cuya dulzura sabe.
Alma, sus labios divinos,
cuando vamos a rogarle,
¿cómo con vinagre y hiel
darán respuesta süave?
Llegad a la Virgen bella,
y decirle con el ángel:
«Ave, quitad su amargura,
pues que de gracia sois Ave».
Sepa al vientre el fruto santo,
y a la dulce palma el dátil;
si tiene el alma a la puerta
no tengan hiel los umbrales.
Y si dais leche a Bernardo,
porque de madre os alabe,
mejor Jesús la merece,
pues Madre de Dios os hace.
Dulcísimo Cristo mío,
aunque esos labios se bañen
en hiel de mis graves culpas,
Dios sois, como Dios habladme.
Habladme, dulce Jesús,
antes que la lengua os falte,
no os desciendan de la cruz
sin hablarme y perdonarme.


Slyšíť, a jest zamyšlena
Ta ctná žena.
Nedržívá pak již zkoušku,
Ale sáhne do fěrtoušku
A rce: „Poďte hladovití
K živobytí.“


O myšlénku v těžkém boji
sotva zrak se ohledá,
stará, zlobná za mnou stojí,
nůžky soudu pozvedá.


Der Maschpark ist 'ne schöne Gegend,
Wie man sobald noch keine sah,
Da ist's nicht, wie bei armen Leuten,
Im Gegenteil, 's ist alles da.


Complimenta sind ein Wind, da sich ein Chamæleon,
Der von Lufft zu leben pflegt, machet voll und satt davon.
Hertzen, da nicht Witz daheim, haben an der Schmeichel-Lust,
Wie die Kinder an dem Brey, ihre Lieb und ihre Kost.


Cuando viene a misar el padre cura
a la nave risueña y aliñada,
penetra con el sol una parvada
de palomas que anidan en la altura


Da sehn' ich hertzlich mich hinauff,
Wer endet mir den Lebens-Lauff?
Ich wil befreyet werden:
Komm, Jesu, bald,
Mein Auffenthalt,
Vnd nimm mich von der Erden!


Szőnyegek,
szőnyegek,
perzsák és törökök,
süppedők, puhák:
gyönyörű bútorok közt gyönyörű szőnyegek.


Du grüssest diese Welt zu naher Oster-Zeit/
Des Herren Purpur-Schmuck wird deiner Blösse Flecken
Und angeerbte Schuld nach diesem Heyl-Bad decken/
Der Unschuld Christi Schnee wird dir ein Feyer-Kleid:
Dich möge durch die Welt ein steter Lentz begleiten/
Biß du den Sommer siehst der selgen Ewigkeiten.


Der Junge hat schön krausgoldenes Haar,
Den Mund wie Rosen hell und klar,
Wie Blumen die liebliche Wange;
Sein Blick ist Wonne und Himmel sein Kuß,
Red' und Gelach Paradiesesfluß,
Wie Engel die Stimm' im Gesange.


Miréme en los cristales de esta fuente
antes que los prendiese el hielo frío,
y vi que no es tan fiero el rostro mío,
que no merezca ver tu luz ardiente.


Herr Peter ward verlobt sogleich,
An Gold und edlen Steinen reich,
O heller Glanz der Jungfrau fein,
Wem strahlet er mit Freudenschein.
Nach Stauffenberg sie ziehen fort,
Zu feyern ihre Hochzeit dort!


Zle zranila je, vkousla se v ně,
a nyní, ač jsi mně zas blíž,
ač kliden jsi a vesel zevně,
přec vím, že srdcem krvácíš.


Pojď, pojď, synáčku! Škoda řečí!
Už bláznovství jsi proved’ dost!
Měls v mysli míti nebezpečí
a chystati se na věčnost.


El Tasis fue, de Acuña, esclarecido,
ya de Villamediana honor primero,
el que, a tan alto asunto delegido,
süavemente lo trató, severo;
el de sierpes, al fin, leño impedido,
el fulminante aun en la vaina acero
la paz solicitaron, que Bretaña,
que deberá al glorioso conde España:


Tu přiveďte k mému loži,
vstanu, dlaň jak na mne vloží!“


»Hilf mir!« rief sie. Er, voll Freude,
Daß er so die Nymphe sah,
Stand bewaffnet zu dem Streite
Mit dem Ast der nächsten Weide,
Als der Waldgott kam, schon da.


Welches auch die klügsten Heyden
Wiederstritten vnd verneint,
Die natürlich gar nicht leiden,
Wenn dein Wort was anders meint,
Des sich doch ein Christe
Tröstet in der Pein,
Oder sonsten müste
Gar kein Gott nicht sein.


u křtitelnice děvčátka a hoši
spí v hromádce; jich hlavičky se kladou
tak mile k sobě – o plném snad koši,
jímž Mikuláš vždy těší mysl mladou,
po zlaté šňůře s nebe nad zahradou
se spustiv s andělem, jim nyní zdá se;
a jejich matky, každá šátek svléká,
své dítko přikrývá, chlad tělem třase,
a každá praví – s líc jim slza stéká:
„Chudáčci, nevědí, co na ně čeká!“


Du grüssest diese Welt zum Anfang rauher Zeit/
Der Unschuld Christi Schnee wird izt dein Winter-Kleid/
Dich müsse durch die Welt ein steter Lentz begleiten/
Biß du den Sommer siehst der künfftgen Ewigkeiten.


我欲留春情不浅
青春别我苦无情
敬亭山下红千树
日日南风绿满城


E poi da questo spirito si move
un altro dolce spirito soave,
che siegue un spiritello di mercede:


日高三丈迟迟起
阑干曲曲人频倚
秋风落叶满庭除
呼童扫叶收梧子


Por ejemplo, naturalmente, murió el niño:
se fue, pobrecito, al cielo a jugar con los caballitos del cielo.
La madre, claro, no se consolaba,
andaba de cabeza su marido con los papeles
y la vecina decía lástima de criatura,
por ejemplo.
Quieras que no tuvieron que pensar en sacarlo:
el niño olía mucho, por ejemplo.
Las cintitas azules,
una caja elegida con esmerado gusto,
por ejemplo, dos curas, una corona, un coche
y —pián pianito, al cementerio,
con los niños detrás que amigos suyos fueran,
muy vestiditos, eso sí, por ejemplo.
Por ejemplo, por ejemplo,
pronto se pasó la pena,
y la madre se pintaba asiduamente,
y en seguida volvía al ginecólogo análogo
para hablar, por ejemplo, de otro niño posible,
y el padre mientras tanto a ganarlo en la oficina,
y a decir la vecina poco bien que estará,
por ejemplo, señores, el angelito en el cielo.


A necháme taky
k velikému daru
polámané gajdy,
rozpuklou fujaru.


Törvény kell a nyelvnek, mert különben elvész
Törvényét ki szabja, mint az a sok nyelvész,
Az a három, négyszáz tudós képviselő,
Kik egy-egy indítványt sürűn hoznak elő,
Sőt nem is indítványt, mert törvénnyé kenik:
Önnön bogarába szerelmes mindenik:
Ez az ás és-t leli olyan iszonyatnak,
Hogy talán a szószt is nevezi mártatnak;
Amaz ly betűtől sáppadoz és ünget,
Hogy ettől a hideg ki nem lél bennünket;
Más az oly és olyan különbségin épűl
S megöli a bűnöst könyörűlet nélkül;
Harmadik máglyára itélne valakit,
Ha nem ír és nem mond a ki helyen akit;
Van, ki dühös egy-egy régi jámbor szóra;
Mit vétett? ki tudná! nem tetszik az orra;
Van ki írt száz könyvet, s kérkedik hogy soha
Egybe sem tevé ez ártatlan szót: noha!


Ah, where that humble, self-abasing mind,
With that confiding spirit, shall we find;
The mind that, feeling what repentance brings,
Dejection's terrors and Contrition's stings,
Feels then the hope, that mounts all care above,
And the pure joy that flows from pardoning love?


Der Blücher hat die Macht,
Der Gneisenau den Bedacht,
Drum hat's Gott wohl gemacht,
Der sie zusammen gebracht;
Drum sei den beiden,
Den beiden
Ein Lebehoch gebracht!


Tröste dein verwaistes Kind,
Ach! der kalte Erdenwind
Hat es gnug in Finsternissen
Irrend hin und her gerissen –
Komm, du süßer Trost der Frommen!
Laß den Frieden wiederkommen.


Ach! náš věrný ctitel neuvidí
Čechů rozhorlených radosti,
Neuslyší v hrobě mocných lidí
Zpěvu živícýho sladkosti.


В чисто поле я пошел,
В чисто поле я пришел,
На Восток я поглядел,
На Востоке камень бел,
На Востоке камень ал,
Семь я братьев повстречал,
Семь я братьев, семь Ветров
Вопрошал напевом слов: —
Семь вы братьев, Ветров буйных,
Семь вы Ветров многоструйных,
Вы вблизи, и вы вдали,
Вы теперь куда пошли?
— Шли мы в чистые поля,
Бродим, колос шевеля,
Шли в широкие раздолья,
Шли в леса, где пни и колья,
Шли туда, где косят травы,
Рубят лес, искать забавы,
Где распахана земля,
Где в продольностях пол —
— Вы подите, семь Ветров,
Соберите с бледных вдов
Всю их жгучую тоску,
Слез текучую реку,
За один возьмите счет
Все тоски у всех сирот,
Все их вбросьте вы в нее,
Сердце кто томит мое,
В ней зажгитесь вдвое, втрое,
Распалите ретивое,
Кровь горячую пьяня,
Чтоб возжаждала меня,
Чтоб от этой жгучей жажды
Разгорелась не однажды,
Чтобы ей неможно быть,
Без меня ни есть, ни пить,
Чтоб скучала, замечала,
Что дышать ей стало мало,
Как горящим в час беды,
Или рыбе без воды,
Чтобы бегала, искала,
Страха Божия не знала,
Не боялась ничего,
Не стыдилась никого,
И в уста бы целовала,
И руками обнимала,
И как вьется хмель средь дня,
Так вилась бы вкруг мен


Ma tu, dolce augellin, te pòi dar vanto,
et esser non ti dê poco conforto,
che una celeste dea ti pianse morto,
che una volta per me mai non ha pianto.


Der Christoph trägt um seine Lenden
Ein Hemd, vier Hemden, manchmal zehn,
So je nachdem, was sie ihm spenden
Und andermal auch wieder stehlen.


zapomněls na svět, v němž zločiny zrají,
zapomněls na bolest, vražedné pluhy.
a jak je nicotný bělovlasý tlach
o bohu, věčnosti, podsvětí, ráji,
pozdravují-li tě čarovné kruhy
pečárek bílých v slunných pastvinách.


Tudom én, hol kell kutatni
A kenyért a fiókban?
Hol kell jól felporcogtatni
A mákos kalácsokban?
Hol tartják a sódarokat
És a tőltött galambokat
S a jó kúnsági sajtot?


Elmélkednek a deákok
Irnak, törik fejeket.
Félnek, netán preczeptorok
Megszegdelje bőröket.


Nie drang ein Ton der Nachtigall hierher,
Noch eines ander'n Vogels süßes Lied;
Nur in den Bäumen rauscht es tief und schwer,
Und seufzend streicht der Wind lind durch den Ried.


Tři života dny dal bych bez váhání,
kdybych směl jednou zlíbati
Vám celou tvář, až čílko kde se sklání,
kde sídlí snové křídlatí.
Líp sluší Vám než věnce vavřínové
bujného vlasu zlatí paprskové –
leč vše to – vše to mizí,
když rty se Vaše hebké, rubínové
utkají mužných retů s přízí.


»Ihr denket, ich sei der Herr Abt von St. Gallen.« –
»Ganz recht! Und das kann von der Wahrheit nicht fallen.« –
»Sein Diener, Herr Kaiser! Euch trüget eu'r Sinn:
Denn wißt, daß ich Bendix, sein Schäfer, nur bin!« –


Až se tato octne v květě,
tenkrát přijde čas,
že tě budu svojí zváti –
tenkrát musíš uchystati
skvělý, zvučný kvas!“


Je mehr es sich entfaltet,
Zum Ehrenkranz gestaltet,
Der deine Stirn umlaubt:
Je mehr hast du geneiget,
In Ehrfurcht ganz gebeuget
Dein gnadenschweres Haupt.


Dann bitten wir den heiligen Geist
Um die rechte Feindschaft allermeist.
Daß wir von dem Teufel und seinem Wesen
Nach tapferm Ringen für ewig genesen.
Kyrie Eleison!


El negro en el Perú
actualmente no sufre,
ya no hay esclavitud
ni azufre.
Más ha sufrido el negro
nuestro hermano de Cuba
descendiente directo
nagó, yoruba.
Más ha sufrido el negro
muerto en Santo Domingo
por los diarios abusos del gringo.
Más ha sufrido el negro
cantor de Panamá
que el negro jaranista
de acá.
Más ha sufrido el negro
labrador de Haití
que el zambo guaragüero
de aquí.
Más ha sufrido el negro
del morro y la favela
que mi padre y mi madre
y mi abuela.
En fin, más sufre el negro
de Harlem a Lousiana
que nuestra gente negra
peruana...


Jimž, pták když v slunci zpívá,
zrak slzami se stmívá,
a v srdcích není plání...
Toť hrozné umírání!


Und doch! Selbst heute noch in Dämmerstunden,
Wenn alles schweigt und nur die Schatten schweben,
Und ich halb unbewußt den Weg gefunden
Zurück zu meiner Jugend Schwärmerleben –
Selbst heute noch ist's mir, als suchte dich
Mein armes Herz mit seinem tiefsten Sehnen – –
Und doch – ich weiß genau: Ich irre mich –
Den liebt' ich nicht seitdem noch drei Helenen,
Mathilde, Dora, Emmy, zwei Louisen? – –
Mein Herz sucht sicher eine nur von diesen ...


»O Derwisch, arger Derwisch, du doch die Wahrheit sprachst,
Nun heile, kenntnisreicher, was selber du verbrachst.« –
»Ich habe nichts verbrochen, dir ward, was du gewollt,
Du stehst in Allahs Händen, der alle Schulden zollt.«


فإياكم وداهية نآدى
نجد بها وأنتم تلعبونا


Dít, která z nich je nejspanilejší,
toť úloha co nejobtížnější
a nad to neskonale truchliva;
jeť jedna víc než druhá oškliva.


kde o fresky stěn tříští se vlny soumraku
a zapomenuté legendy v zčernalých rámech se tmí
jak okna prolomená v staletí zázraků
do zasmušilých horizontů Tajemství.


春雨随风湿粉墙
园花滴滴断人肠
愁红怨白知多少
流过长沟水亦香


Doch freylich sie mit nichten/
Vnd freylich nit versteht;
Verwirrt in blinden pflichten/
Wen/ wo sie suchen geht.
Mit lieb ist jhr vergeben/
Mit blinden hertzen gifft:
Sie sucht im grab daß leben/
Zum Zweck beiseiten trifft.


Po tom se neptám, jaké sny a boje
tajemné zmátly mozku tvého stroje.


Tam dole v pomořích se stíny shromažďují
a s osluněných hor se orli zdvihají.
Já nevím, s hrozivým proč skřekem poletují,
a v chatrčích proč žalmy zpívají?


Tiszta ágyat és tiszta asszonyt
Álmodik s vígan felkacag,
Kicsit több bért, egy jó tál ételt,
Foltatlan ruhát, tisztességet
S emberibb szavakat.


Bey Hof ist lustig Leben; manch Spiel wird da verbracht
Mit zierlichen Personen; ein ieder ticht und tracht
Sich also zu geberden, daß seiner wird geacht. (Echo: gelacht.)


Dobrých pěvců jest nám třeba
jako vezdejšího chleba;
v řadách pěvců našich stůj,
slav Svou Církev, národ Svůj!


Ich denke Dein! Ich sehe, wie das Schöne
Harmonisch mit dem Guten sich vermählt!
Ich höre des Gesanges Zaubertöne
Von Deinem Mund mit jedem Reiz beseelt,
Sanft schwebten, wie auf leichten Aethers – Wogen,
Die süssen Laute seelenvoll empor,
Und jedes Herz ward zu Dir hingezogen,
Und jeder neigte tiefbewegt sein Ohr.


Die Rose blüht; schloß gleich ein rauher Wind,
Als sie der goldnen Imme sich erschlossen,
Der Liebe arglos offnen Kelch geschwind,
Hat doch der Haß nicht Gift hineingegossen!
Sie schloß gleich einem bangen, zarten Kind
Die Augen, bis die Zornflut abgeflossen;
Vielleicht schloß sie in brünstigem Verlangen
Sich nur so schnell, die Biene einzufangen?


bir ruh mu bu kadın cemile


dich haben über mir von Herzen sehr beklagt,
so gar auch, daß du dich samt meiner Salibanden
zu Bette hast gelegt und ungescheut der Schanden
oft öffentlich von mir, ich weiß nicht, was gefragt?


尘网那胜久陆沉
青灯遥夜照孤吟
化工妙契何由得
慷慨平生尽笔心


Ich libe dich, mein Heiland, unergründt,
Und wil dein wort nach deinem worte halten!
Dein Vater ward durch dich aufs neu mein Vater,
Das seine libe mich gantz unaussprechlich zeucht!
Weil ihr in mir zum Wunder kommt,
Wi solt ich nicht den Erdkreis überwinden?
Drum foder ich di macht, di du vom Vater hast,
Das ich di Heiden weid mit deiner eisern Rutte!
Drum bitte ich selbst um den Morgenstern,
Den Lucifer verlohr am Jesuelschem Morgen!


Touhu dýchat, myslit, cítit
pro jedinou bytost drahou,
touhu, žíti pro ni tělem,
duší, myšlénkou i snahou.


Nevíš-li jak v tom proč a nač,
poradí tobě rozsevač.


Die Dichter sangen wie sie wollten,
Der eine hart, der andre weich,
Und keiner ward darum gescholten,
War er nicht einer Schule gleich.


终南万里带秦天
宫阙虚无苍霭边
白阁寻君还紫阁
似闻清啸出风泉


Der junge König Heinrich schlief
Zu Goßlar in der Kammer tief,
Verschlossen waren alle Thüren,
Es durfte sich kein Leben rühren,
Kein Hall den langen Gang durchlief,
Der junge König Heinrich schlief.


Modré oko, rusý vlas, červánkové líčko,
zdali o mně sníš či bdíš, Pavlo holubičko?
Na zálety, hovory vpusť mne do své komory,
v brzku přijdu pro tebe si s rozmarýnkou, fábory...


Pince mélyén forr a must,
vígan dudorász.
Költő, fogd a kalamust,
itt az őszi láz!


远树平连野
微云低度山
黄龙青雀舰
不似钓舟闲


Ne, nechoď, štíhlé stromy řekly.
Na výškách klam. A v dálce lež...
Jich slzy první mízy tekly:
ani tam šťasten nebudeš...