Позабудь дни жизни сей,
Какъ о мнѣ вздыхала;
Быть изъ памяти моей,
Коль не вѣрна сталГасни пламень мой въ крови;
Ахъ, чево желаю!
Истребля жаръ любви,
Больше лишъ пылаПравдой принимаю лесть;
Я въ твоемъ отвѣтѣ;
Мнѣ и льстя всево что есть,
Ты миляй на свѣтВъ томъ, что нынѣ ясно зрю,
Самъ себѣ не вѣрю:
День и ночь тобой горю,
Сердцу лицемѣрЗа невѣрность внѣ себя
Я сердясь бываю;
Но увижу лишъ тея,
Все позабывая не помню въ оный часъ
Твоея досады,
И во взорахъ милыхъ глазЯ ищу отрадТолько то одно манитъ,
Сердце подкрѣпляетъ,
Мню пустой меня лишъ видъ
Ревность ослѣпляетНѣтъ, но тѣмъ теперь моя
Грудь отягощенна,
Зрю невѣрность нынѣ я,
Тѣмъ душа смущенн


忆得别离日
乡桥柳脚斜
读君诗一转
全似到吾家


Eitel erblickst Du Dich, Du schöne Schwester der Künste,
Hier im Spiegel des Sees, rückend den Kranz Dir zurecht.
Bleibe bespiegelnd stehn! ich eile zur heiligen Quelle,
Die mich erquicket und stärkt, stärkt mit erneueter Kraft.
Kränze verwelken; der Spiegel zeigt nur innerer Schönheit
Abglanz; ihn auch trübt oft schon ein Lüftchen im See.
Tugend ist Leben; es strömt von Welle zu Welle; der Tugend
Immer verjüngte Gestalt zeigt nur ein Spiegel, das Herz.


Du einig lautres Licht, der Seelenblindheit Kur,
Das alle Wahrheit lehrt, wenn ich mich bücke nur
Ganz nackt und blind
Gleichwie ein Kind,
Das gar nichts weiß und auch nichts wissen will,
Und halt' dir so in meinem Grunde still!
Dann giebet mir dein Angesicht
Genugsam Licht,
Genugsam Licht, wiewohl ich Eins nur seh,
Doch in dem Eins ich alles leicht versteh.
Drum ist's nicht mancherlei, nicht Bilder, sondern Wahrheit,
Auch führt mich all's gerad hinein zur Einen Klarheit.


庭萱入望雁行分
风木仍牵梦里魂
欲尽此情难亦易
夜灯时省白头言


„„Vypučelo kvítko záhy,
sluníčko je spálilo;
krásné mládí, krásné mládí,
brzy se mně skalilo,
a červánky jitra mého
černá mračna zakryla,
matky smrt mně v pohár žití
první smutek nalila!““


Es rauscht empor, wie Wände undurchdringlich,
Als dunkler Vorhang muß die Woge rollen,
Der Tiefen Grauenvollstes zu verbergen.


Wer so Euch an wird schawen,
Nicht Ewrer Hoheit Zier,
Wie soltt' ihm doch nicht grawen
Ein Herr zu seyn, wie Ihr?
Wol, daß die Sorgen wohnen
Versteckt in grossen Schein,
Sonst würden Pracht und Krohnen
Oed' und verlassen seyn.


Vor allen tilge meine Sünd
Mit Jesu Schweiß und Blute.
Schau Vater auf dein heilig Kind!
Blick auf die Geisel-Ruthe:
Schau seinen Tod! dieß halt ich dir
Mit Buß und wahrem Glauben für;
So kan ich allzeit sterben.


Mischt sich der Sehnsucht leicht erregtes Beben
In Deines Herzens ruhiges Entzücken,
Wenn Dir der Unschuld Genien das Leben
Im Morgenglanz der Jugend lächelnd schmücken,
So dufte in der Zukunft dunklem Schoosse
Dir lohnend einst der Liebe Purpurrose.


وَغِزلانِ إِنسٍ قَد طَرَقتُ بِسُدفَةٍ
فَلَم تَكتَحِل أَجفانُهُم بِرُقادِ
يَقُلنَ لَنا يا لَيتَ ذا اللَيلَ سَرمَداً
عَلَينا وَلا نَخشى عِيونَ أَعادِ
فُؤادِيَ مَشغوفٌ وَسَيفِيَ صارِمٌ
فَهَذا لِإِبعادي وَذا لِسُعادِ


Das Loos der Götter ist auch dir gefallen;
Denn du bist schön, du brauchst dich nur zu zeigen,
So wird sogar von Lippen, welche schweigen,
Wenn Jeder jauchzt, dir Lob und Preis erschallen.


Wehe, so willst du mich wieder,
Hemmende Fessel, umfangen?
Auf und hinaus in die Luft!
Ströme der Seele Verlangen,
Ström es in brausende Lieder,
Saugend ätherischen Duft!


Ma se volete fare a senno mio,
che vi consiglio a guisa di sorelle,
voi tornereste prestamente a Dio,
doventando sue fide e care ancelle,
questo mondo lasciando falso e rio:
e tanto più, quanto più ricche e belle:
e d'ogni vostro error triste e pentite,
ve ne entrereste nelle Convertite.


Po dvou jdou za sebou
zeleným kolem
s pokornou zbožností,
s radostným bolem.


Nechť míjí slaboši
bouřlivý moře val;
nám bouř jest rozkoší
a tys v ní pevně stál!
A protož pijem číši plnou,
než pohřben budeš chladnou vlnou
v hrob, jejžs miloval.
Spi!


Je třeba spěchat. Báseň nezahoří
na bílé škartce – básní nečte nikdo,
však dám přec vtipu víc, než mnohý básník
ve svoje dílo. V nervech cosi škubá.
Tož o čem psát? A napřed? Sedm vražd je,
jak vejce vejci podobny si všecky,
o které začít? Důru zabil mladík.


Muži, nevím, nevím... Ptáci nějak tichnou,
pod lipami v poli stojí Šrubář s Michnou,
nějak rozrušeně patří na oblohu.


Il servo impugno havea un augel grifagno
che volar con piacer facea ogni giorno
hora a campagna: hora a un vicino stagno:
dove era sempre da far preda intorno
havea da lato il can fido compagno
cavalcava un ronzin: non troppo adorno
ben penso che Ruggier dovea fuggire:
quando lo vide in tal fretta venire


de sus ligeras alas dióme presto
dos plumas y me dijo: «Amigo, guarte
del mal suceso de Ícaro o Faetonte».


Was? Wenn der Mond am Himmel steht
Und wenn die Sternlein flimmern,
Da soll euch hurtig der Poet
Ein Mondscheinliedchen wimmern:
Doch wenn aus Nacht und Nebel bricht
Der Zukunft goldne Sonne,
Da, wollt ihr, soll der Dichter nicht
Ausjauchzen seine Wonne?


Eins – zwei – drei Sekunden liess es dort
Zierlich seine Flügelchen vibrieren,
Klappte sie dann schillernd wieder auf
Und?
Fragt das Schilfrohr, wo es dann geblieben!


Ježek mužně postaví se
proti zuřivému útoku:
„Co jest Osel, vůbec ví se;
co jsme my – to také víme:
nevímeli posavad,
zajisté to zvíme
na konci porad.
Hájím volné právo poslů,
třeba z pokolení Oslů;
volnost hájím osobní;
my jsme všickni svobodní,
samostatní Atlantidé,
sami svoji, jako lidé.“


Jak mohou lidé spát?
a jak ten život hluše
a zoufale a pustě kolem táhne
a člověk darmo volá
a darmo, darmo práhne...


Ist ewr lieb reich vnd vermügen/
Ey/ so seydt jhr wol daran/
Wer es nur erleiden kan
Daß jhm 's glücke zu wil fügen
Ein'/ vnd was dazu gebricht/
'S ist kein besser handel nicht.


Pende en el foro, triunfo de un malvado,
la cabeza de aquel que la ruina
evitó a Roma, muerto catilina,
y padre de la patria fue aclamado.


ترُى زائري طيف الخيال الذي سرى
وكيف يزور الطيف من منع الكرى
وهل يكتمن سر الهوى ذو صبابةٍ
غدا دمعه عما يجنّ مخبّرا
متى زام كتمان الهوى ثم جفنهُ
عليه بدمع كلما كفّه جرى
ومن عجب ماء الجفون يريقه
من القلب فأرجمرها قد تسعّرا
وأعجب منه من ألين وكلّما
أرفّ له ذلّا سطا وتجبّرا
تجملني ما لا أطيق من الأسى
ويوهمني أني اجترمت ليهجرا
سقى الله عهدا كان لي بوصاله
ولم يبق منه غير أن أتذكّرا
وروّى ديارا لحي من أبرق الحمى
غمام غراليه محلّلةُ العُرى
لياليّ لا ودّ مشوب ولا جوىً
مذيب ولا عرف الوصال تنكّرا
ولم ترتقب فيه رقيبا وعيشُنا
غدا عوده غضّ النضارة وأخضرا
وقد كنت ألقى منه ظبيا مهلّلا
فقد صرت ألقى كالح الوجه قسورا
فيا ممرضي كن لي طبيبا من الجوى
فقلبتي من آلام حبّك ما برى
حرمت جفوني لذّة الغمض بالجفا
ونمت أحق أن تنام وأسهرا
فديتك في خبّيك قلّ تصبّري
وليس معين لي عليك فأنصرا
أظنّك مالأت الزراق فإن سطا
سطوت وإما جرت عاند وافترى
ولست بمن يخشى الزمان وفعلهُ
إذا أنا لاقيتُ النقيبَ المعمّرا
فتى مالهُ وقف على الجود إذ غدا
تهلّله والبشر منه مبشّرا
فرد منهلا من جود كفّيه ترمو
بمالٍ وعلمٍ أغنيا معدم الورى
إذا قستمُ بالغيب صوب يمنه
كذبتم ولكن جوده راح أكثرا
وهذا بمالٍ كفّه ظلّ ماطراً
وذاك بماء صوبهُ راح ممطرا
قد اشتركا في جود كفّيه ذو الفنى
وذو الفقر لم يخصص بجدواه معسرا
كذاك شعاع الشمس ماضّ موضعاً
من الأرض لكن نورها عمّم الثرى
غذي بلبان الجود كهلا ويافعا
فلا غرو أن أولى العطايا وكثّرا
حليم إذا طاشت حلوم كثيرة
عظيم إذا راح العظيم مصغّرا
وقور إذا ما الدهر أخنت صروفهُ
رزين إذا ما طاش في أسّه حرى
يجيع كريمات النضار ويشتري
عقائل تتلى الدهر يا نعم ما اشترى
أبا طالبٍ لو كل منت شعرة
تبثّ مديحاً فيك كنت به حرى
ولو شئت أن أحصي أياديك بالني
بعثت بها نحوي لرحت مقصّرا
ولكن بذلت الجهد فيك عساك أن
ترى العذر في التقصير حقّا فتعذرا
وماذا عسى ربّ المديح بقوله
وقد أنزل الله الكتاب المسوّرا
وما قد طوي عن كلّ صاحب مدحة
أتاكم به نصّ الكتاب فنثّرا
أيا جائداً في دسّته البحر مفعم
ويا ماجداً تلقاه في السرج قسورا
إذا ما رأى القصاد يومك أبيضاً
رأى يومك الأعداء في الحرب أحمرا
ولو لم يكن للّه فيك سريرة
لما كان وجه الملك نحوك أسفرا
ومن ذا يروم الفخر غيرك إن دعا
دعوت الرسول المصطفى ثمّ حيدرا
فهذا هدى للخلق بعد ضلالةٍ
وذاك من الإشراك والكفر أنذرا
بخوت بكم يا آل طه وفي الدنا
أرى كل معسور بكم قد تحسرا
فمنك جمال الدين لم أرج مطلبا
من الجود إلا عدت حقّا مظفّرا
ولولاك لم أظهر بلادي ولم يكن
بها مسكني فافعل برأيك ما ترى
بقيت لإبقاء المكارم كائناً
لك اللّه عونا في الإقامة والسُرى


Kam zaměří ten valný proud,
vše rázem béře v plen;
a smolnic rudým plamenem
chce noc se změnit v den.


船入芦花日暮时
双瞳炯炯鬓如丝
世间岂少磻溪叟
老向烟波人不知


Jen lehce naděje
nám o práh zavadila.
Kam věčnost zavěje
ten útlý pýr,
v němž pro náš mír
už duše nová žila?


Vzduch, světlo, vůně květů všech
s vůní těl dívčích splývá –
van větru, ptactvo, dívky, strom –
vše touží, blouzní, zpívá...


SVŮJ ŽAL jsem položil na stůl tvůj obětní,
ó Teskná v záři hvězd a v světel písni ranní,
jež tiskneš v tajemství svůj prsten pečetní,
paprsků ztlumených a spících zvuků paní!
V květ snění uvadlý tvůj soucit rosou dých’
a v lože vlhké slét’ mi,
když v němé bolesti jsem poklad hodin tvých
jak černé krystaly ti vylamoval ze tmy.


Paris, que l'Amour gouverne,
Par les louves allaité,
Est une aimable caverne,
Charmante, hiver comme été.


Abgeschieden, willenlos,
Unverstellt, von Bildern bloß
Schaut man unsern Gott, den nahen,
Und kann ihn im Grund umfahen.


Istenem, add, hogy ne ítéljek -
Mit tudom én, honnan ered,
Micsoda mélységből a vétek,
Az enyém és a másoké,
Az egyesé, a népeké.
Istenem, add, hogy ne ítéljek.


en formica tornare,
per formicaro engrato?


Celé okolí se před ním třese,
Neb kam orel tento zaletí,
Odtud kořist do hnízda si nese.


Hinter Wipfelgrün am See
Liegt das Land, das herzverheißene,
Voller Blumen, voller Düfte,
Voller Lieder, voller Träume,
Meines Herzens Kanaan,
Hinter Wipfelgrün am See.


Er wählt die Flasche, treibt berauscht
Mit Hedwig frevle Lust,
Und stößt dem Mann, der sie belauscht,
Ein Messer in die Brust.


Mein Bruder zieht ins Feld,
Und ich soll bleiben!
Daß ich ihm bleibe gesellt,
Will ich eins schreiben,
Seines Mutes rauhes Erz
Gürten mit des Liedes Scherz.


Kniet voll süsser Ahndung nieder,
Schöpfet, und ihr zitternd Bild
Leuchtet aus dem Strome wieder,
Der der Menschheit Jammer stillt,
Wie auf sanfter Meeresfläche
Die entwölkte Luna schwimmt,
Oder im Kristall der Bäche
Hespers goldne Fackel glimmt.


No fue para mí...
Ya lo suponía.
Pero sé engañarme
tan bien con mentiras
y jugar al juego
de la falsa dicha,
que a veces me olvido
—ya ves si soy niña—
que estaba jugando
a que me querías.


O ronco do grifo
que assusta e crocita,
ou a terra que geme,
minha irmã aflita?


Funde en tu amor todas nuestras razones,
con todos nuestros argumentos y sentidos,
madurando el individualismo en nuestras conciencias

vestidas de mundo.
Deja treparse la luz

dentro
para llevar nuestras mentes más allá del verbo;
trasciende el concepto
   que nos mantuvo cautivos del
entendimiento,
sin practicar la comprensión por camino...
Sé en mí y todos
a tal punto que nos fundas
en tanto conciencias individuales
y nos hagas retornar al ser
del Ser espiritual entero   y único.
Que palpite en tu amor
el continente latinoamericano,

como hijos
de pensamientos

hermanos.
Muestra tu ruta interior

para que se nos permita fundir,

en intuición común.

nuestras conciencias.
Que seamos una verdad común;
aunque diversa y plural ,
que propicie la coexistencia civil,

múltiple
en la inmensidad de todas nuestras razones.


Noch dennoch will ich meine Seel'
Dir ewig überlassen,
Dein Wohlgefallen ich nur wähl',
Dich will ich machen lassen;
Tu mit mir alles, was du willt!
Mein Herzenswunsch ist g'nug gestillt,
Wenn du nur wirst verkläret.


Il voit le jour derrière l'ombre ;
Tel un croyant, dans le saint lieu,
L'autel désert, sous la nef sombre,
Avec sa foi voit toujours Dieu.


A te cori di vergini
E di garzoni inghirlandati ogni anno
Ricondurrà; le tremole
Facce de' padri a te sorrideranno.


Por vós tirar não podeis
Penas, que a alma me abafaram;
Mas ante o trono valeis;
E se o cetro vos fiaram,
Que vos negarão os reis?


Né men si lodi quel ch'a sua imagine
creò lo spirto, il qual poi v'ebbe assunto
gloria maggior dell'altre opere sue.


潮落寒江浅
沙陂露水痕
渔人归晒网
挝鼓入遥村


sırılsıklam utanacaktık


Hle, ženich a mládenci na koních.
Zní zpěvy návsí, žert a smích.
Jak fábory vlají, rozmarýny.
Teď zanikly, průvod jak vrh' sem stíny.
S nevěstou dvojspřeží bujné letí, –
a vida, sta za průvodem dětí,
že oči se nemohou dohleděti.
Jak Andělka pobíhá po světnici
zavřené uvnitř na petlici.
Vše přehnalo se jak vidění divé,
vichřice barev a hlasů všech,
hle, chrpy a máky a koukoly živé,
teď klarinet zapísk' a dozněl plech.


„Mester uram!”
Kurjanta vitéz Csepü Palkó,
A tiszteletes két pej csikajának
Jókedvű abrakolója,
„Ne féljen semmit, mester uram
Itt vagyok én is.”
S ezzel nekiugrék
A fondor lelkületű egyházfinak,
Hátán termett, s kezdte püfölni.
Nem bírta Harangláb
Csepü Palkónak terhét,
És összerogyott,
De véle rogyott
A helység kalapácsa is,
Mivel üstöke mindig
Marka között volt még.
Nagyszerü volt ez esés!
Igy hullnak alá a kövek
A romladozó várak tetejéről
A völgy mélységébe.
A tusázókhoz több forróvérü legény
Csatlakozék,
Két pártra szakadva.
S lett rúgás, harapás,
Fej-betörés, vérontás és a többi.


 Sembra che quella mente sovrumana
prediligesse il gusto e l'appetito;
come fu visto alle nozze di Cana
che sul più bello il vino era finito,
ed ei col suo potere almo e divino
lì su due piedi cangiò l'acqua in vino.


Se disfrazó de razón
alternó entre nosotros
vino a mí
fue fuerte
se vistió de orgullo
y  len ta men te
fingió desvanecerse
Luego resurgió
maléfico
vanidosamente transformado
(Y te odié
como no odié a más nadie)
Pero todo se fue manchando con luces
con luces infinitas
y lo olvidé
Todo lo olvidé
(Terminó difuminado en el espacio
extraviado
perdido)
Hoy ha despertado
Se ha quitado sus adornos orgullosos
sus pendientes de razón
y mi amor
ha quedado por ti
para ti
íntegro
total
enteramente desnudo
Hoy te amo


Und nimmer verzaget!
Von Neuem gewaget!
Und muthig voran.
So zeigt sich der Mann.


To Slovo přeobrátí
vesmír a jeho um –
toť Zjevení, toť nové
jest Evangelium!


أَلا هَل أَتاها أَنَّ يَومَ عُراعِرٍ
شَفى سَقَماً لَو كانَتِ النَفسُ تَشتَفي
فَجِئنا عَلى عَمياءَ ما جَمَعوا لَن
بِأَرعَنَ لا خَلٍّ وَلا مُتَكَشِّفِ
تَمارَوا بِنا إِذ يَمدُرونَ حِياضَهُم
عَلى ظَهرِ مَقصِيٍّ مِنَ الأَمرِ مُحصَفُ
وَما نَذِروا حَتّى غَشَينا بُيوتَهُم
بِغَبيَةِ مَوتٍ مُسبَلِ الوَدقِ مُزعِفِ
فَظَلنا نَكُرُّ المَشرَفِيَّةَ فيهِمُ
وَخُرصانَ لَدنِ السَمهَرِيِّ المُثَقَّفِ
عُلالَتُنا في كُلِّ يَومٍ كَريهَةٍ
بِأَسيافِنا وَالقَرحُ لَم يَتَقَرَّفِ
أَبَينا فَلا نُعطي السَواءَ عَدُوُّن
قِياماً بِأَعضادِ السَراءِ المُعَطَّفِ
بِكُلِّ هَتوفٍ عُجسُها رَضَوِيَّةٍ
وَسَهمٍ كَسَيرِ الحِميَرِيِّ المُؤَنَّفِ
فَإِن يَكُ عِزٌّ في قُضاعَةَ ثابِتٌ
فَإِنَّ لَنا بِرَحرَحانَ وَأَسقُفِ
كَتائِبَ شُهباً فَوقَ كُلِّ كَتيبَةٍ
لِواءٌ كَظِلِّ الطائِرِ المُتَصَرِّفِ
وَغادَرنَ مَسعوداً كَأَنَّ بِنَحرِهِ
شَقيقَةَ بُردٍ مِن يَمانٍ مُفَوَّفِ


Ó zdravé semeno, jež pevně kotvíc v zemi
ni ledů krunýře se nelekáš, ni stínů,
v nichž sama nebesa svůj rozpak stápějí!
Tys klidně haleno ve důvěry klín němý,
mráz třeba palčivý si used' na osinu,
v ní není víra tvá, ji chováš hlouběji!
Jen tak lze zachovat se sobě v naději,
sám sebe ukojit, ze sebe vyrůst celý,
sám sebe žitím svým se obdařiti smělý
a ještě mimo to kol jiných mnoho chlebem.


Oder auf den richterthrons: in antro Timonis, oder in des Menschen-sohns valle visionis.


Aj, v ten náš tichý, klidný hrad,
jenž v stínu sosen mizí,
se rytíř usídlil nám toulavý
a neznámý a cizí...


Sauge, durstiger Wind, nur, sauge
Mir die stürzende Träne vom Auge,
Leg' an die brennende Stirne dich an!


Konec všeho – Muž váš čeká – Nejvyšší čas vstát a jít?


Ó kvítí! Mistr větší
tvůj půvab pěl i symbol, jdu mdlý za ním
jak dítě v luh po velké senoseči.


Na, as wi nu so in Gesellschaft wir'n,
Dunn würd hei sick mit Kammerherr von Pletten
Un Häwken tau en Spill hensetten,
Denn spelen müggt hei gor tau girn;
En lütt Partiken Lommer spelten sei.
Un as denn mal ens paßt de annern twei,
Dunn seggt uns' Pagel, as de drüdde Mann,
En lütten T-T-Tonki an.
Na, as hei nu de Korten nimmt
Un as de Taukop gor nich stimmt,
Dunn röppt hei: »Wo de Äs' doch luren!
Nich einen von de Mataduren!«
Na, Brauder Häwk, de stött em an
Un ward em up de Beinen pedden,
Dat hei den Kammerherrn von Pletten
Doch slichtweg »Aas« nich nennen kann.
»D-du«, seggt Pagel, »bliw för di!
Wat s-s-sall dat oll Gepedd;
Sei m-m-mein ick nich, H-Herr von Plett,
Ick mein man Häwken blot un mi.«


On aspoň v jediné byl šťasten chvíli,
z štětce když v chvatu
na plátno jemu samé květy dštily
v nachu a zlatu.


Hätte dies mein kleines Carmen
Nicht so wohlgeschliffne Krallen,
Die so unbarmherzig spitz sind,
Ich verbräche sans façon
Folgende Apostrophe:


Všecko – všecko usnulo,
srdce mé chce spáti,
jistě že mu o lásce
tvé se bude zdáti,
růžinko má dřímej.


Tumba y muerte de olvido solicito,
aunque de avisos más que de años cano,
donde hoy más que a la razón me allano,
y al tiempo le daré cuanto me quito.


Ich habe nichts behalten,
Was ich im Busen trug,
Und ließ das Herz erkalten,
Das zärtlich für mich schlug.
Doch nun im fremden Lande,
Der trauten Heimath fern,
Wie sind so los' die Bande
Des liebevollsten Herrn!


Já šíleně ji míval kdysi rád,
a kouzlo staré dosud mne k ní víže,
jsem blažen cel, když meškat smím jí blíže,
však proč? – sám nevím odpověď si dát!


Sed eo mustro a lo prossimo la mea condezione,
scandalezolo e turbolo de mala oppenione;
s'e' i vo coperto, vénnoime e turbo mea masone;
questa vessazione no la pòzzo mucciare.


Und Ihr, Ihr rufet mich herab
Zu schnödem Kronenraub,
Gesetzesbruch, ins Ehrsuchtgrab,
Zu Laster, Koth und Staub!


Wie die Nummern des Lotto, so zieht man hier die Autoren,
Wie sie kommen, nur daß niemand dabei was gewinnt.


Ricardo a Tiro asalta, el brazo pasa
de Alfonso un Persa, y en la herida impía
la sangre es suya, y el dolor de Ismenia.


„Poslyš, z čeho Němec tebe viní,“
počne kultura a zmračí tvář,
„pakli myslíš, že ti křivdu činí,
řekni do očí mu, že je lhář!“
A jak valná řeka s jezu hučí
takým vztekem Bachantů všech hlas:
„Odrodilec, zrádce náš jest!“ zvučí.


Der Wein, der kraftgewürzte,
War hell wie Heldenblut,
Doch, je mehr ich hinunterstürzte,
Je trüber ward mein Mut.


Man nennt die Liebe süsse; gesaltzen wer sie nennt,
Hat noch am allerbesten sein schmecken angewendt.


Sie geht nicht auf der Brücken,
Da gehn viel schöne Fraun,
Sie thun mich viel anblicken,
Ich mag die nicht anschaun.


Ir reichstet all geleiche,
nu schickt euch in das felt
Mit dem römischen reiche,
mit gschoß, pulver und zelt;
Laßt euer macht erscheine
im keiserlichen her
mit fußvolk, und nit kleine
erwerbet preis und er.


Questo non men che gemme, argento ed auro
conviene a te che sei pur cosa sacra,
sol per vittorie e per imperi nato. —


Prostranný dům stojí prostřed vísky –
vesničany vůkol zámek zvaný –
otočen jsa sadem z jedné strany,
v kterémž hrušky, štěpy, švestky, lísky,
lípy, maliny jsou – keř též planý.
Za ním klepával si mlýnec blízký.
Posud zřím tě, kraji, jako ze sna,
jako obraz v stínu šera tkaný:
střechy mechovité, okna těsná.
V dole rybník; husy, kachny, lysky
na něm, jako mládež hrá si plesná.
Prostřed zahrad domky, výš a výše,
jak by děti sedly ke hrám tiše.


Wiewol die schlimmsten Löffelknechte
Geniessen manchmal trefflich viel,
Nur dessentwegen weil der rechte
Nicht ins Gehäge kommen will:
Inzwischen weil sie solches wissen
Gehn sie mit allen Freuden dran,
Und unter solchen Lücke büssen
Wird mancher noch ein Noth-Galan.


"Ninguém! que a nada humilho-me
Na terra, nem no espaço!
Pode ferir meu braç
— "Lucas! não pode não!


Loď vzbouřena je proti Kolumbovi.
„Tys vyvábil nás nadějnými slovy
a slibováním, jak nám budeš vděčným,
a teď nás táhneš mořem nekonečným
vstříc smrti z hladu! Vrať se hned v tu dobu,
než svrhneme tě do vodního hrobu!“
Tak zuřil zástup. Kolumbus jim vece:
„„Já ve výpočtu neklamu se přece!
Jen buďte mužni, víru mějte pevnou
a země záhy stane se nám zjevnou!““
A oni na to: „Měj si lhůtu denní!
Však nesplní-li se tvé chlacholení,
pak pomstíme se na tvé hlavě bědné!“ –
Den zašel zvolna, noční temno bledne –
již na nebesích zoře prosvitává. –
Dav lodníkův se hrne, jako láva
a jako bouře v horách dutě hřmící.
„Skloň ke smrti svou hlavu mudrující,
a kaj se z hříchu!“ Kolumbus si klekl,
a k nebi vzhlídnuv, odhodlaně řekl:
„„Když nemám dojíť cíle touženého,
buď, Pane dobrý, spásou lidu mého!““
Tři sáhli po něm, zírajíce temně.
V tom se stěžně hlas zazněl: „Země, země!“
Štít slunce vyplul nade světem novým,
a mužstvo padlo k nohám Kolumbovým.
Jas ranní zoře ozářil mu čelo,
a „Země, země!“ ze všech hrdel znělo.


„Zbabělý lide, světla nehodný,
ukážu ti, jak umírá se v boji.
Ke mně pojď, kdo ne vodu v žilách máš –
padnem-li, padnem volni v plné zbroji.
Ku předu tryskem cválám s praporem,
na život, na smrt boj – tak volám vám...
od meče mého srší jisker  tem...
bože můj, bože, což jsem sám a sám?...
Na skále krev má... zbabělý ten lid
samého nechal v seči mne a díle...
bože můj... ve prach klesám... divý cit...
upadám, nedosáhnuv svého cíle...
K porobě věčné odsuzuju vás,
národům za podnoží vaše plémě;
nezahřmí nikdy víc vám s nebe hlas,
budete plazícím se hmyzem země.
Budete rozmetáni, jako hnusný prach,
otroctví klejmo vypálí vám v čelo vrah!“


Es san a etli Bravi drin,
Dös konn ma si wohl denka!
Vor solchi allezeit Respekt,
Di will i niemals kränka;
Und oba dünn san's freili g'saat,
I wüßt net zehni z'finden;
Es san gor viel, die's faustdick hob'n
Da hinter'n Lusern hinten.


Engedd, had csókoljam
Szép s kegyes kezedet,
Lássad (Szánjad), mint folytatom
Zálogúl könyvemet;
Igaz, s hozzád hiv szivvel
Ki szeret gyötrelemmel,
Vedd én végső csókom’!
Mert már meg köll válnom.


Die Nemesis/ die sich nicht eh zu Frieden stellt/
Biß daß sich Blutt und Safft aus unsern Adern zehret/
Biß Krieg/ biß Brand und Pest/ Dorff/ Stadt und Land verheeret/
Biß Staub und Asch und Grauß bedecket alle Welt/
Biß dieser rundte Bau vom Feuer auffgefressen/
Und von dem Höchsten selbst Gerichte wird gesessen.


Deh! fia già mai che la mia tanta fede,
Che Amor scolpita tien dentro al mio core,
Spengha de la mia dona tanto errore
Quanto per sua dureza ella non crede.


Was weht da für ein Banner vor Allen hoch daher?
Im purpurrothen Felde ein grimmer schwarzer Bär!
Ja, biedres Bern, du wähltest dein Banner klug und gut,
Dein grimmer Bär, der watet jetzt tief im rothen Blut.


Wollt ihr von ihrem Sternenlauf
Nicht froh vertrau'nd euch leiten lassen,
Dann, teure Freunde! gebt es auf
Der Welt Mysterien zu fassen.


Herrliche Zeiten, da einst in geselligem Bunde die Künste
Sich in Einem zum Werk Aller so thätig vereint!
Deinem Florenz zu nützen, hat Rom dich gelehrt, und dein Lohn war
Nachruhm, dein Pantheon hast du in die Lüfte gebaut.


Der / so den Himmel sonst / doch ohne Schmerzen / träget;
der nur den Sternen winkt / so thun sie was Er schafft:
ist mit dem schweren Joch der Dienstbarkeit behafft.
daß unerträglich' Ihm zutragen Gott aufleget.
Die Schuld der ganzen Welt Er auf den Schultern heget /
Ach itzt erscheinet recht der hohen Gottheit Krafft:
die ist in Mattigkeit / der Menschheit Lebens Safft:
und menschlich Fähigkeit / die so zu leiden pfleget.
Ach Er hat auch mein Creutz mit seinem hier gefasst.
was Gottes Leib berührt / das pfleget Er zu weyhen:
wie kan doch immer seyn so süsse Last verhasst!
was von dem Segen-brunn her fließet / muß gedeyen.
Er trägt nit nur sein Creutz / auch mich mit samt dem meinen.
aus dem Erkäntnuß-baum / kan Gottes Lieb' er erscheinen!


Heil rufen sie dem Bunde,
Sie jubeln alle drob:
Drum gönnt auch meinem Munde
Das ungestüme Lob.


去日葵倾赤
归时菊散英
登临观物意
来往较秋情


Jetzt schicken wir euch durch den Tod
Den hochverdienten Wallenrodt,
Den edlen Mann zwar durch die Ahnen
Durch Krieges-Thaten aber mehr,
Der einig suchte Ruhm vnd Ehr
Im Streit der Blutig-rohten Fahnen.


prahnul dychtivě přec setkat se s jejím zrakem,
jenž se odvracel, kryt havraním brvy mrakem,
takže klesala proto
s vlasem spuštěným, ku dlažbě znakem.


Ekkor megcsókolván szép kommendánsnémat,
Sergemmel megteszem néki parádémat;
Nyalkán félrevágom eltévén spádémat,
Fehér s piros rózsa színű párdupémat.


Wilde Krieger singen,
Haß und Rach' und Blut
In die Laute singen,
Ist nicht Lust, ist Wut.


Allor vidi un trïonfo d'alta istima,
massiccio, d'oro fin, tutto intagliato,
e por questo garzon sopra la cima


Ich kann den Schlüssel nicht finden!


Bláhový, co vyzkoumáš,
dojdi ke dnu tůně až?
Bláto bude vždy jen blátem
a vždy krásou tanec náš.


لَقَد صاحَ بِالبَينِ الحَمامُ النَوائِحُ
وَهاجَت لَكَ الشَوقَ الحُمولُ الرَوائِحُ
حَلَلنا الحِمى حَتّى اِنمَحَت نَبهَةُ النَدى
وَسارَت بِأَخبارِ المَصيفِ البَوارِحُ
رَمَتني بِلَحظٍ فِعلَهُ المَوتُ واصِلٌ
إِلى النَفسِ لا تَنأى عَلَيهِ المَطارِحُ
كَلَحظَةِ بازٍ صائِدٍ قَبلَ كَفِّهِ
بِمُقلَتِهِ وَالطَيرُ عَنهُ بَوارِحُ
لَنا وَفرَةٌ ما وَفَّرَتها دِماؤُنا
وَلا ذَعَرَتها في الصَباحِ الصَوابِحُ
تَقَسَّمَهُنَّ الحَربُ إِلّا بَقِيَّةً
تَرُدُّ عَلَينا حينَ تُخشى الجَوائِحُ
إِذا غَدَرَت أَلبانُها بِضُيوفِنا
وَفَت لِلقِرى جيرانُها وَالصَفايِحُ
وَقَيَّدَها بِالنَصلِ خِرقٌ كَأَنَّهُ
إِذا جَدَّ لَولا ما جَنى السَيفُ مازِحُ
كَأَنَّ أَكُفَّ القَومِ في جَنَباتِهِ
قَطاً لَم يُنَفِّرهُ عَنِ الماءِ سارِحُ
وَقَدَّمَ لِلأَضيافِ فَوهاءَ لَم تَزَل
تُجاهِرُ غَيظاً كُلَّما راحَ رائِحُ
كَأَنَّ بَناتِ الغَليِ في حَجَراتِها
إِذا ما اِنجَلَت أَفلاءُ خَيلٍ رَوائِحُ
وَكَم حَضَرَ الهَيجاءَ في ناصِحِ الشَظا
تَكامَلَ في أَسنانِهِ فَهوَ قارِحُ
لَهُ عُنُقٌ يَغتالُ طولَ عِنانِهِ
وَصَدرٌ إِذا أَعطَيتَهُ الجَريَ سابِحُ
إِذا مالَ في أَعطافِهِ قُلتَ شارِبٌ
عَناهُ بِتَصريفِ المُدامَةِ صابِحُ
أَبى المَوتُ أَن تُخشى شُرَيرَةُ حَلَّهُ
لَعَلَّ الَّذي تَخشى شُرَيرَةَ صالِحُ
فَإِن مُتُّ فَاِنعيني إِلى المَجدِ وَالتُقى
وَلا تَسكُبي دَمعاً إِذا قامَ نائِحُ
وَقولي هَوى عَرشُ المَكارِمِ وَالعُلى
وَعُطِّلَ ميزانٌ مِنَ العِلمِ راجِعُ
فَما يُخلِقُ الثَوبَ الجَديدَ اِبتِذالُهُ
كَما يُخلِقُ المَرءَ العُيونُ اللَوامِحُ


Lieschen kletterte flink hinauf
Bis in die höchsten Äste,
Fing in der Schürze die Äpfel auf
Ihrer Mutter zum Feste.


Die Vnschuld nichts verschulden kan:
warumm han hie gelitten dan
Vnschuldig kind? zu zaigen an,
für die Schuld werd die Vnschuld stahn:


经旬无客事亦少
多病闭门身更轻
我自不能知许事
暮江斜雨送蛙声


Lide můj! Jak vlast svou zvelebuješ?
Hnusná vazba ucpává Ti ústa;
cizím bohům stále pochlebuješ,
matný rozum tma ti kryje hustá.
Tyť se rovnáš lidu Israeli;
oni vlast svou ctíti neuměli.


Zármutek a utrpení
Čecha-li kdy potkává,
Opět brzo ulevení
Vděčná vlast mu podává.


亭台经雨压尘沙
春近登临意气佳
更喜轻寒勒成雪
未春先放一城花


Schaut wie ein Greyss und Kind so gleich einander sind:
Denn der ist an Verstand, als das an Jahrn, ein Kind;
Doch nimmt die Kindheit hier, denckt was die Zeit nicht thu', 1
Je mehr diss zunimmt, ab, je mehr der abnimmt, zu.


На шее мелких четок ряд,
В широкой муфте руки прячу,
Глаза рассеянно глядят
И больше никогда не плачуИ кажется лицо бледней
От лиловеющего шелка,
Почти доходит до бровей
Моя незавитая челкИ непохожа на полет
Походка медленная эта,
Как будто под ногами плот,
А не квадратики паркетА бледный рот слегка разжат,
Неровно трудное дыханье,
И на груди моей дрожат
Цветы небывшего свидань


Hallom, hogy kuncog és vihog a nap
s ahogy vigyordul, úgy süt egyre jobban,
a vén Szamos kaján kacajra kap,
kövér hulláma pukkadozva csobban
s víg pacskolással a hasára csap,
a nagy természet hahotába robban,
ezer madár csivog, kacag ezen
s kacagok én is, – szinte könnyezem.


Nace la vida, y con la vida nace
del cadáver la fábrica temida.
¿Qué teme, pues, el hombre en la partida,
si vivo estriba en lo que muerto yace?


Leichten Sinn in schwerem Herzen
Trug er durch des Tags Gewimmel,
Bittre Freuden, süße Schmerzen
Zogen über ihm am Himmel.


Tu ještěr jiskrný i sajka, páv a ryba,
čím živly hojné jsou, co v svobodě se hýbá,
v čem chvěje, pění se a krouží žhoucí krev,
tu, v síle své a instinktu jsa slepý,
pod stříbrem lunným v rovinaté stepi
jenž vladaří, jsa nezkonejšen – lev.


– – Sečkejte, prosím, něco málo,
než sklenici svou dopiju.
Zde tenkráte se říkávalo
„Ten stolek u tří geniů“ – –


Amor, si entre las almas de los rudos
te huelgas de vivir y te autorizas
y en zamarros ceñidos con tomizas
de pechos zafios y de labios mudos.


Jediní věrní to přátelé,
jediná záruka lidu,
že přece jenom as přetrvá
celou tu haličskou bídu.


Hvězdičky milené, z vás plane ples,
radostně noc halíte ve světlo;
ó rcete mi, jest u vás jaro dnes,
že pojednou vás tolik rozkvětlo?
Jaký to lesk! ve vašem zlatém stínu
se rodí – zřím to – blaženosť a mír;
ó rcete mi, zda zírá s nebes klínu
též hvězda útěchy ve světa vír?


Veduto fiammeggiar la bella face
S'inginocchiaro tutti i naviganti,
E domandaro il mar tranquillo, e pace,
Con humidi occhi, e con voci tremanti:
La tempesta crudel che pertinace
Fu sin'allhora, non ando piu inanti:
Maestro e traversia piu non molesta
E sol del mar Tyran Libecchio resta.


嘉陵江色嫩如蓝
凤集山光照马衔
杨柳梨花迎客处
至今时梦到城南


On, pohled k předu obrácený maje,
se hnal – kam? Odpověď i pro něj těžká,
neb jeho Zítřek byl vždy vrahem Dneška,
bůh včírka – modlou byl dnes, jíž se laje.


Alvar Aalto: una vez más
con tus maderas alabeadas
y tus sillas de sentar.
Alvar Aalto: nos conmueve
la pura serenidad
de las cubiertas angulares
de tu casa boreal.
Alvar Aalto: es que quizás
el vuelo alado de tus pájaros
se reproduce intemporal,
puro elemento de arte lírica
triangular.
Alvar Aalto: esta hermenéutica
de meta filosofal
y erectos pinos rojos,
vendrá —¿o no vendrá?,
con sus pulidos paramentos
a ser retablo popular.
Alvar Aalto: en el impar
lienzo del lago húmedo
el bosque humano está detrás.
Así tu genio bate
un mudo abeto en el cristal
y se hace pura geofonía
en el paisaje dominical.
Alvar Aalto: el arquitecto
del más vecino más allá.
Tu poesía escandinava
de colectiva intimidad
aún es intacta y blanca nieve,
aún es materia intacta, albar.
La arquitectura de Alvar Aalto,
textura de arco en alto altar.


Vaga verghetta, che già fusti avolta
Nel candido e bel dito de costei,
Or dimme del mio cor, dimme de lei:
Per che cagion mei prieghi non ascolta?


Aber sie hielt sich an dem dunkeln Alten
und, von der Nacht der Nächte nicht erreicht,
lag sie auf seinem fürstlichen Erkalten
jungfräulich und wie eine Seele leicht.


Man wünschte sich herzlich gute Nacht;
Die Tante war schrecklich müde;
Bald sind die Lichter ausgemacht,
Und alles ist Ruh und Friede.


Ta Sybilla vše vidí, všecko slyší,
vše cítí, chutná, čichá z daleka,
let ptáka vyloží i lejno myší,
že trne všední rozum člověka,
a Husiti v ní mají trefu vyšší
a císař Sigmund toho nečeká:
Když sto mil odtud jenom trochu škytne,
ta Sybilla to bdělým uchem chytne.


Per te son giti & anderan sotterra
Tanti Signori e Cavallieri tanti
Prima che sia finita questa guerra
Che'l mondo ma piu Italia, ha messo in pianti
Che s'io v'ho detto, il detto mio non erra
Che ben fu il piu crudele, e il piu di quanti
Mai furo al mondo ingegni empii e maligni,
Ch'imagino si abominosi ordigni.


Komm, du lang verlangte Stund',
Komm, du Lebensgeist von oben!
Ach, wie soll mein froher Mund,
Jesu, deine Treue loben,
Wenn mich deine Liebesmacht,
Dir zu dienen, frei gemacht!


春风淡荡御烟微
玉佩成行柳下归
共浴恩波还共散
紫薇花下换朝衣


So der Sommer; er hat sein Bestes getan,
Aber nun bricht der Winter an.


Was seh ich? Himmel hilf! so zarte Wangen,
Solch einen schönen Mund, wo Suada thront,
Dies kästenbraune Haar, die klaren Augen,
Bespritzt das faule Gift der Sterblichkeit?
Erhabne Tugenden, des Höchsten Töchter,
Gehorsam, holde Scham, Bescheidenheit,
Eilt euer Meisterstück geschwind zu retten,
Sonst stirbt mein werthester Cornelius.


Jen to chtěl bych ještě věděti:
Zda, když Parka jednou vlákno přetne,
Sám jen duch tam, či i srdce vzletne.


Oh Friede, der nun alles füllet,
erfüll auch uns mit süßer Ruh,
und bis ein Tag sich neu enthüllet,
deck uns mit trauten Träumen zu.


فَلَطََالَمَا سَبَّ الكِرَامَ عبيدُ


– – „Náš mikrokosmos nebyl dosud celý,
což chyba veliká.
Na čase bylo dávno, bychom měli
slepého básníka – –“


Faust se k tvrzi vrací, zahlíd svého škůdce,
Ten si kráčí s svými dámami co vůdce;
Onen vyndal skélko, viděl malé růžky,
Koňské nohy, tak jak značí pekla bůžky.
Z těch dám jedna čněla druhdy v Babyloně,
Druhá vynikala v Lisaboně,
Do nich ale duchové zlí vlezli,
Aby Fausta do propasti svezli.


Odešly. Smutno v zemi je.
Na horách blýská.
Úzko je. Tmí se. Bože můj!
Stýská se, stýská.


Lang ruht die Mutter im Dom,
Sind wen'ge mir verwandt,
Ein' Muhm' noch und ein Ohm:
Sonst ist mir keins bekannt.«


Nichts steht auf dieser Erde fest,
Das Glück mischt wunderlich die Karten.
Und der, der andre warten läßt,
Er muß oft selber warten.


En la borrasca
gira gira
la mariposa.


已分春光冉冉过
奇葩好在奈愁何
谁令玉颊红成点
如意痕深琥珀多


Wohlauf, ihr kecken Streiter,
Wohlauf, ihr deutschen Reiter!
Wird euch das Herz nicht warm?
Nehmt's Liebchen in den Arm!
Hurra!


Прошла любовь, прошла гроза,
Но грусть живей меня тревожиЕще слеза, одна слеза,
Еще — последняя, быть можеА там — покончен с жизнью счет,
Забуду все, чем был когда-то;
И я направлю свой полет
Туда, откуда нет возврата!
Пусть я умру, лишенный сил,
Не все кончина уничтожиУзнай, что я тебя любил,
Как полюбить никто не может!
С последней песнею любви
Я очи грустные смежаю…
И ты мой сон благослови,
Как я тебя благословляю!


Billig war es, daß dein Kind,
Der seins gleichen nirgend findt,
Vor dem Erbfall hat behüt
Deine Seel, Leib und Geblüt.


Repair this mouldering cell,
And blest with objects found at home,
And envying none their fairer dome,
How pleas'd my soul should dwell!


Že roste v bezsenných nocích
duch neúmorný lidský,
že do nich rozlije světlo
ten vlídný měsíc vždycky.


Ben credo c'ancor tu sospiri, o sole,
pensando a la divina ignuda mano,
ché, se ben ti rimembra di quel tempo,
ti rincrescea lassar l'amato colle;
al fin costretto di portarne il giorno,
pien d'ira, il nostro ciel copristi d'ombra.


Normannen sahen's, die harrten nicht allzu lang,
Sie brachen herein mit Geschrei und mit Schilderklang.
Hei! sausende Pfeile, klirrender Schwerterschlag!
Bis Harald fiel und sein trotziges Heer erlag.


الحمد لله بلغنا المنى
لما رأيناك وزال العنا
وفزت بالأجر وكَبْتِ العدى
وفزتَ بالعز وطيب الثنا
فالحمد لله على ما به
منَّ علينا من ظهور السنا


2. Allerhoͤchſte Majeſtaͤt/
Laß dich in mein Hertz hernieder/
Ziehe mich als ein Magnet/
Liebe mich/ ſo lieb ich wieder/
Lege mich an deine Bruſt/
Naͤhre mich mit Himmels-Luſt.


Nicht mehr im Ruch der faulen Gossen sein.
Ein Eherner zur Sternparade schreiten.
Unter dem blauen Brückenbogen gleiten.
O ganz im süssen See verflossen sein!


Vše po klekání sesiví a svadne,
dušička klatá dále putuje,
ran dlouhých trochu se zvonice padne
a černá žába žábu celuje.


Leč nelze; škubnul sebou král
a vztáhlou rukou trh’:
„Ó stůj!...“ A lampu růžovou
na bílý mramor svrh’.


Voe-lhe aos ares um pé;
Sobre o outro, com valor,
A Plutão cem mortos dê;
Arda de raiva e furor,
Sem nunca saber porque:


Freiheit ! Freiheit ist die Sonne und der Freiheit gilt dies Lieben,
Wollet nimmer Euch verwundern, daß, die frühe stumm verblieben,
Von den deutschen Sängern allen, jetzt auch Schlachtenlieder singen –
Freiheit, des Jahrhunderts Göttin heischt solch waffenhelles Klingen.


Er konnte nie ein Haltauf leiden
Und was ihn hemmt' in seinem Lauf;
Ein Vorwärts muß das Haltauf meiden,
Sonst höret es von selber auf.


Mars, a kinek rabja vagyok,
Mind csak messzebb hajtogat;
Egy két lépést alig hagyok,
S Amor vissza rántogat.
Meg-megállok és szememet
Napkeletre meresztem:
«Ott lakik ő!» s kebelemet
Könnyeimben feresztem.
Így szörpölvén Amor mérgét
És táplálván búmnak férgét,
Mars kiált, - eljajdúlok;
S meg-meg tovább indúlok.


In Schönheit blüht sie, glänzt in Ehren,
Wie Gottes wundervolle Braut,
Und scheint sich täglich zu verklären,
Seit ich an ihren Dienst getraut.


Essendo giunto a quella età matura,
c'ha domo el senso, e 'l cor fatto virile,
bramata da ciascuna creatura,


Con paso presuroso
se va huyendo ¡ay Póstumo! la vida;
y, por más religioso
que seas, no dilatas la venida
a la vejez, ni un hora
detienes a la muerte domadora.
No, aunque en sacrificio
degüelles, cada día que amanece,
mil toros por servicio
del dios Plutón, que nunca se enternece;
que estrecha la grandeza
del Ticio con las aguas de tristeza,
por do pasarán todos
cuantos la liberal tierra mantiene,
así el que de los godos
desciende, y en su mano el cetro tiene,
como los labradores
que viven de tan solo sus sudores.
Y no servirá nada
no haber en la cruel batalla entrado,
ni de la mar airada
las bravas olas nunca haber probado,
y en el otoño en vano
huido habrás el Ábrego mal sano;
que del Cócito oscuro
las aguas perezosas es forzado
que veas; y que el duro
trabajo a que Sísifo es condenado,
y la casta alevosa
de Dánao y su suerte trabajosa.
Y que dejes muy presto
la casa, tierra y la mujer amada;
y que sólo, funesto,
el ciprés te acompañe en la jornada,
sólo de todas cuantas
plantas, para dejar en breve, plantas.
Y tus vinos guardados
debajo de cien llaves, del dichoso
heredero gastados
serán, y del licor que en suntuoso
convite aun no es gustado,
de tu casa andará el suelo bañado.


Ja, ob du, in des innern Abgrunds Schlünde
Hinunter taumelnd, völlig dich betrögest
Und dich hinauf zur Götter-Freiheit lögest,
Doch trifft dich das Gericht, das ich verkünde!


Once veces borrados del Estío
se vieron los matices de este Prado,
y tantas el Invierno le ha secado
nuevos colores del humor del río.


憔悴天涯问阿谁
若为多露独含悲
空怜子夜孤亭泪
尽作霜枫带雨垂


Es stürmt kein Wind in diesem Port
Und innerhalb der Brucken,
Der Blumen feind, der strenge Nord,
Darf hier nicht einmal mucken.
Es facht und webelt nur allein
Wie spielend durcheinander
Ein tausendkühles Lüftelein
Mit lieblichem Gewander.


Mädchen, setzt euch zu mir nieder,
Niemand stört hier unsre Ruh,
Seht, es kommt der Frühling wieder,
Weckt die Blumen und die Lieder,
Ihn zu ehren, hört mir zu.


Az ifjak, ők, a friss poéták,
hogy szól a sípjukon a hét ág?
S mit isznak: bort vagy fanyar téntát?


Viniste ejemplo de virtud a todas,
siendo envidia de todas las bellezas,
despreciando las galas, y las bodas.


Mira que de esta dicha misteriosa
se infiere, que es mortal el accidente,
que consentirle excesos al doliente,
siempre fue una señal muy peligrosa


»Die Jungfer in der Wieg
Ist ohne Zopf,
Der Babilonisch Thurm
Hat keinen Knopf.«


»Pero ese mismo imán
es humilde y oculto,
como el peine imantado
con que las señoritas
levantan alfileres
y electrizan su pelo en la penumbra.
»Señor, este juguete
de corazón de imán,
te ama y te confiesa
con el íntimo ardor
de la raíz que empuja
y agrieta las baldosas seculares.
»Todo está de rodillas
y en el polvo las frentes;
mi vida es la amapola
pasional, y su tallo
doblégase efusivo
para morir debajo de tus ruedas».


Schlummert in Grotten und dämmernden Hallen,
Taucht in der Wasser verborgensten Schacht,
Wo es von Perlen und bunten Korallen
Funkelt und blitzt in der purpurnen Nacht.


东方渐觉日朦胧
山带烟岚淡抹工
穿树沿涯随径出
恍然人在画图中


O Herrschaft, die uns schärfer quält,
Als immermehr Tyrannen pflegen!
Wie mancher kluger Anschlag fehlt?
Wie mancher fällt auf graden Wegen?
Wer bürgt uns vor Betrug und List,
Die allzeit klug und munter ist,
Uns, wo man nicht gedenckt, zu greifen?
Wer sieht zum Voraus Sturm und Glut,
Und welcher Wechsel spricht uns gut,
Wenn Schwerd und Bley Palläste schleifen?


Jetzt – vor dem Grafen stehet
Der Buhle, herzenswund;
Alles bekennt sein Mund.
Der Graf, vom gelben Mähnenhaar umwehet,
Kehrt ab das Haupt und hört nicht was er flehet.


Io maledico Amor dì e notte ancora,
Il tempo e l'anno e la stagione e 'l loco
Ov'io fui preso, e l'allegrezza e 'l gioco
Che ha fatto il vil desio che sì m'accora;
E maledico ancor il punto e l'ora
Che Amor mai vidi e le saette e 'l foco,
Li pensier duri a lagrimar non poco,
Il profondo pensier che 'l cor m'accora.
E maledico i passi e i dolci suoni
C'ho per lei fatti stando al fresco e al sole,
La notte e 'l giorno ancor, gli affanni e gli agi;
Li falsi cenni e le promesse e i doni
Io maledico: e spiaccia a chiunque vuole
Ch'io pur biasmo i suoi doni empi e malvagi.


A ti te engañaste sola,
pues te he de ver engañada,
deste que tú tanto adoras
y de mí sin esperanza.
¡Filis, mal hayan
los ojos que en un tiempo te miraban!
Miréte con buenos ojos,
pensando que me mirabas
como te miraba yo
por mi bien y tu desgracia;
que en esto, bien claro está,
eras tú la que ganabas,
mas a fin no mereciste
tanto bien siendo tan mala—».
¡Filis, mal hayan
los ojos que en un tiempo te miraban!


Verliebte Schäfer, flieht!
Die Freyheit, so mich zieht,
Verkauft sich nimmermehr.
Hofft nur auf kein Gehör!
Und zwingt einst Tod und Grab
Mir Stock und Freyheit ab,
So senkt mich in den Sand,
Doch sonder Männer Hand;
Dies thät der Galathee
Auch noch im Grabe weh.


Der himmlischen, still widerklingenden,
Der ruhigwandelnden Töne voll,
Und gelüftet ist der altgebaute,
Seliggewohnte Saal; um grüne Teppiche duftet
Die Freudenwolk und weithinglänzend stehn,
Gereiftester Früchte voll und goldbekränzter Kelche,
Wohlangeordnet, eine prächtige Reihe,
Zur Seite da und dort aufsteigend über dem
Geebneten Boden die Tische.
Denn ferne kommend haben
Hieher, zur Abendstunde,
Sich liebende Gäste beschieden.


Ihr zu Füßen mein Leben ruht,
Wonniges Lauſchen und Sinnen!
Ferne hör’ ich die heilige Fluth
Dieſes Daſeins verrinnen.
Wunderſeligen Wiederhall
Weckt mir das ewige: Werde!
Und ich ſegne mein Heim das All,
Und den Staub dieſer Erde. —


Uvadlý květ, jenž nemoh vzkvést,
snad vzkvete tam u věčných cest.


Od Labe a Vltavy
Valí se už dostavy
Mužův statných, vojska vzor
Střeže cesty skalných hor.


Není-li to dobrým literátů zvykem,
chránit přátelátka škůdců před jazykem?
O, jak bych já Tebe, Strako, neměl chránit,
když Ty o všem umíš tak výtečně – žvanit:
o lesích a suchu, básnících a vodě,
o náboženství a taky o přírodě,
o Darwinu, bohu, muzice a Lutru,
o karakteru a divadelním šutru,
atd. atd.


嵯峨峭壁有高台
太乙谁将混沌开
见说远公曾说法
空中纷堕雨花来


Sopra l'erbetta tenera
Sta un Pastorello assiso,
E il gregge suo, che pascola
Guarda con lieto viso.


L'ultimo don che mai da te più expecto
sia questo sol: ch'io sappia che tu m'ami
como io farò se là d'amar ne lice,


Fenn a magas égen
Ahány csillag fénylik,
Annyi öröm legyen társad
Az életen végig!


Wie flammt's im Blute
Von drängendem Muthe
Und edler Kraft!
Dank, gütige Götter,
Daß nicht das Wetter
Mich hingerafft.


Na perutěch vánku spánek již se níží,
noc své tmavé roucho rozprostřela kolem;
hory, nivy, háje blahý sen již tíží,
svaté ticho vládne nad horou i dolem.


Wonne, Wonne, still in Schauern
Dich umfangen hell Gesicht,
Sonne, Sonne, soll es dauern,
Wie mein Auge taucht in Licht.


Tak se nový zárod rozvil v netušený vděk,
jakým v širém světě žádný chrám se neskvěje;
již jej mohla oživit a skvostný příbytek
nalézti v něm něžná duše, lidstva naděje.


Come il Motor de le superne spere
suol a qualche sembianza a lui più cara
aprir il sen tra le angeliche schiere,


何须千树说玄都
桃李从来是仆奴
读罢坡翁春色赋
坐令春酒变成湖


زُهرُ الأَسِنَّة في الهَيجا غَدَت زَهري
غَرَستُ أَشجارَها مُستَجزِلَ الثَمَرِ
ما إِن ذَكَرتُ لَها مِن مَعرَكٍ جَلَلٍ
إِلّا تَجَلَّلتُهُ بِالصارِمِ الذكرِ
حَتّى غَدَوتُ وَأَعدائي تُخاطِبُني
يا قاتِلَ الناس بِالأَجنادِ وَالفِكَرِ


To věřím. Však se naši maršalové
též přesvědčili. Masséna, Soult, víme,
si celé vozy zlata, stříbra, maleb
ze svého vůdcování domů vezli.
A ženské jsou tam, pane, s vínem v krvi.
A pro takovou věc má Junot smysl,
teď vrchní vůdce našich ve Španělsku,
leč o tom smyslu ví též žena jeho,
a proto jen tam s generálem jela,
ač v jiném stavu... Cha cha, pěkný kousek?


Zengj tehát, zengj, édes lantom,
Zengd ki, ami benned van,
Szólj vadúl, és szólj szelíden,
Ragyogóan és sötéten,
Szomorúan és vigan.


Als Knechte lebt ihr in gemeiner Frohne,
Des Geistes Gold, ihr schmiedet es zur Kette,
Statt draus zu formen eine Siegeskrone!


Gott Ehr und Preis, der uns zu Gut,
Den Feind durch uns will schlagen,
Und über uns hat treue Hut
Auf seinem Feuerwagen;
Sein ganz himmlisch Heer
Rondet um uns her,
Lobsingt, lobsinget ihm,
Lobsingt mit heller Stimm:
Ehr sey Gott in der Höhe!


Však poutnické ta nemá hrubé rysy,
neb Madonny zde odlesk zachycen,
jak do ní vdechl slavný mistr kdysi
své velké duše nejlibější sen,
a mysl rázem unáší mne zpět
v jih mezi oranžů a mandlí květ,
kde před tou tváří lahodnou jsem stanul
a cítil blahé nadšenosti dech,
jenž po staletích stejným kouzlem vanul
z té něžné hlavy, sladkých očí těch,
jak před nimi když mistr, hotov s prací,
sám první poklek’ v slastné adorací.


Darum wer doppeltes gut will
anschauen, riechen, schmecken, spüren,
der muß nu einen becher voll
des edlen rebensafts nicht sparen,
so nem ein jeder sein geschütz
und eh wir es zugleich hinrichten,
muß er mit mir den reichen schatz
zu loben, singend nicht verachten.


Вакханки встретили Орфея
На берегу немолчных воОн, изнывая и немея,
Следил их медленный череДуше, всегда глядящей в тайны,
Где тихо веет Дионис,
Понятен был их бег случайный
И смена сребропенных риНо, опьяненны и безумны,
Почти до чресл обнажены,
Менады вторглись бурей шумной
В его безветренные снИх тирсы зыблились, как травы,
Когда находит с гор гроза,
И, полны ярости и славы,
Звенели в хоре голос«Унынье прочь! Мы вечно юны,
Что зимний ветр! Сияет май!
Ударь, певец, в живые струны
И буйство жизни повторяй!
Ты ль, двигавший напевом скалы,
Кому внимали барс и тигр,
Пребудешь молча одичалый
При вольном вое наших игТвой бог — наш бог! Что возрожденье,
Когда до дна прекрасен миг!
Не сам ли в неге опьяненья
И в нас бог Дионис прониВошел он с вестью о победе,
Что смерть давно побеждена, —
Все жизни — в сладострастном бреде,
Вся вечность — в таинстве вина»Они стремятся, как пантеры,
Но и пантер смирял напев,
И лиру взял, исполнен веры,
Орфей среди безумных деОн им поет о Евридике,
О страшных Орковых вратах…
Но песню заглушают крики…
Уж — камни в яростных рукаИ пал певец с улыбкой ясноДо брега волны докатив,
Как драгоценность, труп безгласный
Принял на грудь свою прилиИ пышнокудрые наяды
Безлюдной и чужой земли
У волн, в пещере, в час прохлады,
Его, рыдая, погреблНо, не покинув лиры вещей,
Поэт, вручая свой обол,
Как прежде в Арго, в челн зловещий,
Дыша надеждой, переше


Die Händchen ruhn im Schoß,
Ein Schleier hängt zerrissen
Um ihr Gesichtchen los,
Sie drückt es in die Kissen.


Sie machten ein großes Wesen
Und schüttelten kläglich das Haupt;
Sie nannten mich den Bösen,
Und du hast alles geglaubt.


Einer nach dem andern schleicht
Sich vom Tanze – die Poeten
Werden klug – man kann so leicht
Einen Fuß sich übertreten.


Apartaram-se
os meus olhos
De mim tão long
Falsos amores,
Falsos, maus, enganadores!
Tratam-me
com cautela
Por me enganar mais asinha;
Dei-lhe posse da alma minha,
Foram-me fugir com el
Não há vê-los, nem há vê-la,
De mim tão long
Falsos amores,
Falsos, maus, enganadores!


Kommt der lichte Morgen,
Bringt der Tag die Sorgen,
Macht der Mittag warm,
Stüz ich ruhig Kopf und Arm
Und gebrauche deiner Kräfte
Edle Nectarsäfte.


Eri perfeta, ma gi errori multi
t'àno conduta c'onni leve asalto
ti fa tremente tanto che ti rompe.


Und er theilet dann in Klassen
Diesen Orden seiner Wahl,
Und er will damit umfassen
Der Verdienste große Zahl.


Dein Reichtum, Kind, sind deine Hände,
Und ich bin wie 'ne Kirchenmaus;
Mit unserm Tisch sieht's trüb am Ende
In Dachverschlag und Keller aus,
Doch unser Lager, unser weiches,
Fehlt nie, vergnügt und dauerhaft,
Und König ich des Königreiches,
All deiner Heiterkeit und Kraft.
Liebe mich,
Ohne dich
Ist dahin,
Was ich bin.


Mit den Türen von Koral,
da Kupido hat den Saal,
spielte sie ein liebes Spiel.
Meine Lippen war'n ihr Ziel.


Rolf Düring zog, stolz war sein Zug,
Er hielt die Prinzessin im Sattelbug,
Vorn stapste der Riese und zagte sehr,
Ihm saß im Nacken Rolf Dürings Speer;
Zu Meere zog Rolf Düring.


A vos, ojos divinos, eclipsados,
de tanta sangre y lágrimas cubiertos,
que para perdonarme estáis despiertos
y por no confundirme estáis cerrados


تدرونَ لمْ سبقتمُ
ولمْ تأخرتُ أنا
لأنني منْ بينكمْ
رُبيتُ حرّاً ديِّنا


Na každé to pište skále,
Každý si to v ňádro vteš,
Stavivo vždy snášej stálé,
Až se vznese svorná věž.


»Du bist der rechte, schrie sie, Du!
Solch grobes Mannsvolk stinkt mir zu,
Wie Theer an alten Achsen.
Verfiel mein Gusto je aufs frein,
Soll diese Nacht zum Augenschein
Ein schwarzer Bart mir wachsen!«


Le vieux roi Guillaume, rêvant
Globe d'or et pourpre enflammée,
Se promène à pas lents, devant
Le front immense d'une armée.


So werd' ich meinen Weg zu Ende traben
Gesenkten Haupts, den aufrecht ich begonnen,
Und doch – noch einmal, eh' die Frist verronnen,
Wünscht' ich an Jugendvollkraft mich zu laben.


昔贤登步立神州
气象千年始一浮
南望群州如列宿
北观江水似龙虬


Ich bin in Wüsten eine große Stadt
Hinter der Nacht und toten Meeren weit.
In meinen Gassen herrscht stets wilder Zank
Geraufter Bärte. Ewig Dunkelheit


Bez hlesu nizoučko nad plání
holubi přeletí zvolna...
Náhle tě lítost pokání
rozchvěje mimovolná.


"Another night within your walls
I will not lay my head,
Though the clouds of Heaven my roof shall be,
And the cold dank earth my bed.


Ich ward erlöst, zum Weltweib umgeschaffen,
Des irren Wanderns letzte höchste Feier.
Ich rag' ins Dämmerlicht, verhüllt vom Schleier
Der Sterne mit den bleichen Mondagraffen.


kde v stínu větví skrytí ptáci pějí,
či dětí tlum, jak v mládnoucí jdou nivu,
květ v ruce mají a smích v obličeji.


Das ist das Haus am schwarzen Moor!
Wer dort im letzten Winter fror,
Der friert dort nicht in diesem Jahr –
Er sank schon längst auf die Totenbahr.


ومليح جاء صبحاً
ينثني كالخيزران
في يديه وردة حم
راء تزهو كالدهان
قلت اهلا بالذي كن
تُ أرجّي من زمان
قال قلي لي ما الذي
تبغيه قلهُ باختصار
انا هذا اليوم لن تلقا
ني في هذي الديار
قلت ابغي قبلات
ان قلبي فيه نار
قال ذا صعب ولكن
وردتي تهدي اليكَ
قلت دعني الان والور
د ودعها في يديكِ
انا لا أبغي وروداً
انا أبغي وجنتيك
ودنا مني فأدنى
وجهه للثمّات
قال يكفي قلت ماذا
قال ست قبلات
قلت خمس قال ست
خلّ عنك الافتئات
انا عهدي بك تنهى ال
ناس عن غشّ وكذب
شاعراً سوّاك رب ال
عرش من عقل وقلب
قلت يكفي يا حبيب ال
روح ليس الذنب ذنبي
انت من توحي الي ال
كذب يا هذا وتكذب
ان وعدت الآن تمضي
بعد لأي ثم تغرب
انت ان اضربت يوماً
عن كذاب انا اضرب
قال هذا مستحيل
ان هذا لن يكون
انا لا أسطيع الا ال
كذب والكذب فنون
قلت لا بأس ولكن
لم يلام العاشقون
لم تلوم العاشقين الأ
صفياء الأوفياء
الألى يبقون لولا ال
كذب احلاف الشقاء
ان صدق الخلصاء
مثل كذب الشعراء


Hie muß sich mit schönen Flüssen
Hippocrene selbst ergiessen,
Mein Parnaß ragt hie hervor,
Hie kan Socrates gebieten,
Und die Kunst des Stagiriten
Hebet hie das Haupt empor.


Erstlich soll ein liebend Herz
Jede Handlung, jeden Schmerz
Adeln und beleben;
Nur die Liebe lehrt die Kunst,
Jedem Spiele, jeder Gunst
Grazie zu geben.


Los sacrosantos bultos adorados
Ven sus muslos raídos por el oro,
Sus barbas y cabellos arrancados.
Y el ser los Dioses masa de tesoro,
Los tiene al fuego y cuño condenados,
Y al Tonante fundido en Cisne y Toro.


Drüben von den hohen Schornsteintürmen flattern
Qualm-Fahnen über meine Lärm-Stadt hin:
Menschenvolle Straßenbahnen rattern
In der Ferne, Automobile knattern
Hart vorbei: es stampft und walzt in meinem Sinn:
Ich weiß, ich bin, ich bin!


No me preguntes
en que momento nací
en que estrella
de este sistema estelar
Vine quizá de un planeta
esas canicas celestes
usadas tiempo atrás por Dios
para jugar a las bolitas
Hoy vivo en mi espacio
paraíso de a dos
lugar de esperanzas
bajo la sombra del amor
Llegaste de madrugada
bajando del cielo
como un ángel de luz
labrador de un nuevo destino
Mi nombre es espacio
tu nombre cielo
elementos complementarios
de una nueva historia
Te conocí en brazos de nube
casi una vida atrás
reencontrándonos nuevamente
bajo el espíritu de junio
Mi nombre es espacio
artesano del mármol calido
que moldea mi alma
en caricias de agua
Tu nombre es cielo
mármol calido de luz


¡Qué me has dado vida! solo
dolor, ¡tanto dolor!
¡Me has hecho callos en el corazón!
pero con esto, con tu maltrato
me has hecho volar, volar,
volar muy alto hoy,
hoy...
¡ni el cielo es mi tumbado!
¡ni la tierra es mi piso!
Mi casita en el bosque...
A esa, la construiré con...
¡los sueños de mi esperanza!
¡Mi pasión encenderá su hoguera!
¡Mi luz será el sol!
¡Mi manta sera la luna!
¡El arco iris será mi camino!
¡Los pájaros y los árboles
serán mi eterna fortaleza!


Végesvégül lesz nekem
Dúsgazdag könyvtárom;
Akkor majd a verseket
Nem pénzért csinálom.


Aller Laster Laster ist, sich für keinem Laster scheuen,
Mit den Lastern rühmen sich und die Laster nicht bereuen.


Csaló játékba sohse fognál,
Aranyba öntve mosolyognál
Az ágyam előtt.


Geringe dünkt der träumende Sänger sich,
Und Kindern gleich am müßigen Saitenspiel,
Wenn ihn der Edlen Glück, wenn ihn die
Tat und der Ernst der Gewaltgen aufweckt.


Ihm hebt sich gefühlvoll die männliche Brust
Am Busen des Freundes zu himmlischer Lust,
Er dünkt, ohne Freundschaft, sich elend und arm,
Und glühet für höhere Liebe so warm.


Sie tragen Rotmäntelchen, lang und bauschig,
Die Miene ist ehrlich, doch bang und lauschig;
Ich ließ nicht merken, daß ich entdeckt,
Warum sie so ängstlich die Füße versteckt.


Mil veces he advertido en la belleza,
gracia y entendimiento de Teodoro,
que, a no ser desigual a mi decoro,
estimara su ingenio y gentileza.


Verderben schleudert auf den Feind und Tod
Das Falten deiner mächt'gen Stirne,
Und doch spielt milder Glanz um sie, wie Rot
Des Morgens um der Alpen Firne.


Los montes que el pie se lavan
en los cristales del Tejo,
cuando las frentes se miran
en los safiros del cielo,
tiranizados tenía
un cerdoso animal fiero,
terror del campo, y rüina
de venablos y de perros.
Buscándolo, errante, un día
se perdió un galán montero,
segunda invidia de Marte,
primer Adonis de Venus.
Escalando la montaña
y penetrando sus senos,
lo dejó la blanca luna
y lo halló el luciente Febo.
¡Oh, perdido primero
tras un jabalí fiero!,
no te pierdas ahora
tras esa que te huye cazadora.


Pestré a vonné kvítí z klínu metá
do kypré trávy kol a kol,
všude je krása její rukou seta,
všecko se pyšní: květem stvol,
větvice suchá vrátivším se ptencem,
čilý proud luhů pomněnkovým věncem,
mechem svah skalní kolem kol.


Egy suhanás se árulja el,
Mit lelkem úgyis titkolt:
Valaki elment élet nélkül,
Valaki elment, aki itt volt.


Lo ingegno tuo altissimo et soctile,
ch'alor se inalza quando più vil tiensi,
meglio assai cantaria i tuoi immensi
disiri, la dolce esca e il car fucile,


玉河桥东酌玉壶
崇文门外歌骊驹
铜章新绾广西去
一路春风听鹧鸪


Ach komm, du hurtig Mädel,
Und setz dich zu mir her.
»Ich wollt ich dürft mich setzen,
Kein Gras hats Zicklein mehr.«


Wenn der Erlöser erscheint, wohl grüßen ihn wieder die Hirten:
Aber es bleiben gewiß diesmal die Könige aus!


Schlossen-weisse Hoffnungs-Heerd /
die berühret keine Erd!
Schwanen-Schaar / die nicht in Seen /
sondern auf den Aesten stehen /
du lobst / ohne Zung' und Mund /
unsern Gott aus innern Grund.


3.
Er begraͤbt nicht nur die Alten/
Die des Lebens muͤde ſeyn;
Auch die Jugend muß erkalten/
Und geht fuͤr den Jahren ein.
Da des Oberſten ſein Kind
Auffzubluͤhen kaum beginnt/
Hat der Tod die Frucht verdorben/
Und die Tochter iſt geſtorben.


Das Blut ist toll und gärt und schäumt,
Weil ich den bösen Traum geträumt;
Es kam der finstre Sohn der Nacht,
Und hat mich keuchend fortgebracht.


中郎坟籍痛飞灰
赖有文姬诵忆来
更得赏心高韵事
爨烟声裹辨琴材


Die Kunst schafft neue Lust: mit zauberischen Farben
Erweckt sie, was einst war, und Menschen, welche starben:
Ein leblos Erzt beseelt ihr schöpfrisch kühner Arm:
Sie locket Harmonie aus dem gestrichnen Darm.
Der Kenner schweigt entzückt, wann ihm die Musen singen;
Noch süßer muß dem Freund des Freundes Rede klingen;
Wie lieblich ist für uns der Wahrheit Unterricht,
Und wann die Tugend laut in unsrer Seele spricht!
Soll angebotne Lust aus hundert Quellen fließen,
Und uns verboten seyn, sie freudig zu genießen?
Nicht weil der Schöpfer will, allein durch unsre Schuld,
Herrscht mürrischer Verdruß und Gram und Ungeduld.


Miloval jsem ty večery, když vichřice hučela v horách,
dřevařovu chatrč, jeho psa, jeho vyrudlou houni.
Na jeho šedivých vousech ledové kapky nejvíc zářily,
když vznícený oheň ve vychladlém krbu
ozářil psa a pilu v koutě, džbán hliněný, vlhké dříví
jež vonělo pryskyřicí, stůl s černými lavicemi,
a mísu, jež kouřící voněla v pološeru...


Tartsa meg öröknek az örök víz,
És viruljon a tenger közepén,
Mint őszi pompa, s mint tavaszi dísz!”


Drum wandre, Frau, aus meinem Haus
Zur Fern' hinaus,
Laß dich nicht Fürstin nennen!
Leg' ab dein würdig Königskleid,
Laß das Geschmeid
Von deinem Halse trennen!
Fleuch meinen Grimm,
Die Harfe nimm,
Ja sing' dich fort
Von Ort zu Ort,
Ich mag dich nicht mehr kennen!«


O Chloris bestes Mädchen, welch ein Opfer!
Bestürmt, erweicht durch meine Zärtlichkeit
Gabst du dein Kleinod hin. Ich brach das Röschen
Das jungfräulich im Schatten blühend stand.


Ambrosie, mein Schatz,
mit welcher ich im Lieben
so manche Zeit vertrieben,
komm mit mir auf den Platz,


Týž šat má také mistr kat,
týž šat má také Jan,
a každý nítí pochodeň
o rudý pece plan.


En el valle era la noche
madre sumergida con el lago a la cintura.
Por la boca negra del destierro
fueron dados nombres a las barcas
en la caligrafía de las flores.
Anduve los muelles,
busqué un nombre que en pedazos
se pareciera al mío.
No hubo.
Y para callarme las alondras
excavé la tierra con los párpados
dispuesta a encontrar el nombre grave de la piedra
pero de los muslos de la madre ensangrentada,
era una mujer que no era yo la que nacía.


Proč jen ten ponocný
krajinou zvučí,
když mě můj miláček
lásku znát učí?


Não sei que têm meus versos;
Alegres quero fazê-los
Mas ficam-me sempre tristes
Como a cor dos teus cabelo


Lidskosti dbalo se tu málo,
pálilo se a drancovalo,
hrálo se v kostky při pivu
a člověk našel obživu.


Na líci růže uvadnou,
uvadne kvítek bílý,
nad tělem hroudy zapadnou,
duše jen stále kvílí:
Ó, Bože, Duchu nesmírný,
Jenž zíráš v kolot vesmírný,
viz, k Tobě zdvihá toužný zor
na malé hvězdě malý tvor.


Bolestí věcnou plozeni,
duch k srdci krví spojeni,
potomci rodí se a jdou.


Dem Frieden Gottes, welcher euch hienieden
Mehr als Vernunft beseliget – wir lesen's –,
Vergleich ich wohl der Liebe heitern Frieden
In Gegenwart des allgeliebten Wesens;
Da ruht das Herz, und nichts vermag zu stören
Den tiefsten Sinn, den Sinn, ihr zu gehören.


Ich wollte wohl, doch leider
Sann ich erst nach genau.
Die Schiffe fuhren weiter,
Der Himmel wurde grau.


S udivením díváte se na ně,
Srb a Turek zastavují daně.
Jakoby to nového cos bylo!
To král Jan a Sigmund jiné vedli dílo!
Ale všecky předčil Josue:
Rád bych věděl, kolik milionů
dostal za to as, když v Gabaonu
slunce zastavil a měsíc v Aialonu.


a každý státník padá do nadšení,
když hlásá její slavné vítězení – –
A komu popud k přemýšlení zavdá
pár těchto slok, dí jistě: je to pravda.


مَلكْتُم فؤاداً ليسَ يدخلُه العذلُ
فَذِكْرُ سواكم كلّما مَرَّ لا يَحْلُو
يؤنَبني في حُبّكمْ كلُّ فارغٍ
ولي بهواكم عَنْ ملامَتهم شغلُ
وماذا عَسَى تُجْدي الملامةُ في الهوى
لِمَنْ لا له في الحُبِّ لُبٌّ ولا عَقلُ
لَئِنْ فَرضوا مِنّي السلوَّ جهالةً
فحبكُم عندي هو الفرضُ والنَّقْلُ
أأسْلو ولا صبغ المشيبِ بعارِضي
يلوحُ ولا صبغُ الشبيبة مُنحَلَ
ولَو في سواكم أهلَ بيت محمدٍ
غرامي لكَانَ العَدْلُ عندي هو الْعَدْلُ
حَملتُ هواكمْ في زمان شَبيبتي
وقد كنتُ طِفلاً والغرامُ بكم طِفلُ
فيا عاذلي في حُبّ آل محمدٍ
رويدكَ إنّي عنهمُ قطّ لا أسْلوا
أأسلُو هوى قومٍ قَضَى باجْتبائِهمْ
وتَفْضيلهمْ بينَ الورى العقلُ والنّقلْ
أُولئِكّ بناءُ النبيّ محمدٍ
فقل ما تشا فيهم فإنّكَ لا تغلوا
فروعٌ تَسامتْ أصلُها سيّد الورى
وحَيْدَرةٌ يا حبّذا الفرعُ والأَصلْ
تَفَانَوا على إظهار دينِ أبيهمُ
كراماً ولا جبنٌ لديهمْ ولا بخلُ
إلى الله أشكو عُصْبةً قد تَحاملوا
عليهمْ ودانُوا بالأَباطيل واعْتَلّوا
يرومون إطفاءً لأَنْوارِ فَضْلِهمْ
وما بَرحتْ أَنوارُ فضلِهمُ تَعلُو
وهُمْ أَنكروا في شأنِه بَعْدَ أحمدٍ
مِنَ النصّ أمراً لَيس يُنكرهُ العقلُ
وقد نوَّه المختار طه بِذكْرِهِ
وقالَ لهم هذا الخليفة والأَهْلُ
وَوَلاّهُ في يوم الغدير ولايةً
على الخلقِ طرّاً ما لَه أبداً عَزلُ
ونصَّ عليه بالإمامة دونهم
ولو لم يكن نصَّاً لقدَّمه الفضلُ
أليسَ أخاهُ والمُواسي بنفسِهِ
إذا ما الْتقى يَومَ الوغَى الخَيْل والرجلُ
أما كانَ أدناهُمْ إليه قرابةً
وأكثرهمْ عِلماً إذا عَظُمَ الجِهلُ
أما كانَ أوفاهمْ إذا قال ذمّةً
وأعظمُهم حلْماً إذا زَلّتِ النَّعْلُ
وأفصَحَهُمُ عند التلاحي وخيرَهم
نَوالاً إذا ما شِيمَ نائلُه الجَزْلُ
يحجَونَ أنصارَ الإِلهِ بأنّنا
قرابتُهُ مِنّا بهِ اتّصَلَ لحبلُ
وهَلْ كانتِ الأَصحاب أدْنَى قرابةً
وأقربَ رِحْماً لَو عَقلتُم أم الأهلُ
وهُمْ أخذوا بعدَ النبيّ محمدٍ
من ابنتِيهِ ما كانَ أنْحلَها قبلُ
تَمالوا علَيْها غَاصِبين لِحَقِّها
وقالوا معاذ الله أن تورثَ الرسْل
وحكمهُم لا شك في ذاكَ باطِلٌ
وكيفَ يصحّ الفرعُ والأصل مُختَلّ
أليسَ أمير المؤمنين هو الّذِي
لَه دونهم في ذلِك العقدُ والحل
وهُمْ قتلوا مِن آل أحمد سَادةً
كراماً بهم يُسْتدفعُ الضرّ والأزلُ
سَقوا كلَّ أرضٍ من دماء رقابهم
وشِيعتِهم حتّى ارتوى الحزن والسَّهلُ
فَصَبراً بني المختار إنّ أَمَامَنا
لموقفُ عدلٍ عندَهُ يقعُ الفَضْلُ
وعندي لِمَنْ عاداكمُ نَصْلُ مقولٍ
إذَا ما انْبرى يوماً يحاذرهُ النَّصْلُ


Weiber, bleibt zurück! – die Gatten, Brüder
Störet sonst des Jammers Ungestüm.
Schweigend setzen sie den Leichnam nieder,
Schichten dort ein Bett aus Cedern ihm.
Laß uns näher an den Schauplatz treten.
Wenn nun Lüfte seinen Rest zerstreun,
Wer es sei, laß uns im Stillen beten:
Friede segne sein Gebein!


إِذا أَنست مِن خلّ جَفاء
فَلا أَجفو وَإِن هُوَ قَد جَفاني
وَلَكِنّي أُداريهِ بِرِفقِ
وَأَمسَكَ عَن تَناوُلِهِ لِساني


Annchen von Tharau, mein Reichthum, mein Gut,
Du meine Seele, mein Fleisch und mein Blut!


Nel lucente vestibulo di quella
felice casa un vecchio al duca occorre,
che 'l manto ha rosso, e bianca la gonnella,
che l'un può al latte, e l'altro al minio opporre.
I crini ha bianchi, e bianca la mascella
di folta barba ch'al petto discorre;
et è sì venerabile nel viso,
ch'un degli eletti par del paradiso.


Morgens früh
Eilte sie
Von dem trägen Gatten;
Tröpfelte
Zärtliche
Thränen auf die Matten.


Drob, als er den Avis also
Hinein trompeten lassen,
Gab's lautes Zetermordio,
Zu Haus und auf den Gassen.
Das Brot war teuer in der Stadt;
Doch teurer noch war guter Rat.


Эстония, страна моя вторая,
Что патриоты родиной зовут;
Мне принесла все достоянье края,
Мне создала безоблачный уют,
Меня от прозы жизни отрывая,
Дав сладость идиллических мину«Вкуси восторг чарующих минут
И не мечтай, что будет жизнь вторая;
Пей жадно радость, уст не отрывая;
И слушай, как леса тебя зовут;
Ступай в зеленолиственный уют
Принявшего гостеприимно краБыть может, под луной иного края
Когда-нибудь ты вспомнишь песнь минут,
Тебе дававших благостный уют,
Вздохнешь, что где-то родина вторая,
Которую Эстонией зовут,
Влечет тебя, от юга отрываТогда приди, в мечтах не отрывая
Любви ко мне, от пламенного края
На север свой, где все своим зовут
Тебя, поэт, чарун святых минут;
Ведь творчество твое, как жизнь вторая,
Дает нам сказку, счастье и уют»Благословен Эстонии уют,
Который, от России отрывая
Благочестивою душою края,
Как мать, как сон, как родина вторая,
Соткал гамак качелящих минуМинуты те! их творчеством зовут…
Но чу! что слышу я? меня зовут
К оружию! Прости, лесной уют,
И вы, цветы сиреневых минут,
Простите мне! Бездушно отрывая
От вас, от милых мне, за целость края
Жизнь требует мою страна вторая…


Grausam erweiset sich Amor an mir! O spielet, ihr Musen,
Mit den Schmerzen, die er, spielend, im Busen erregt!


Drum wer je ein Lied geleiert,
Wenn er ſich nicht lumpen läßt,
Singt Oktaven er, und feiert
Unſer nächſtes Shakeſpearefeſt.


Murió Frontalete, y hallo
que el cuerno menos violento
le sacará sangre al viento,
pues mató vuestro caballo;
hipérbole es recelallo,
mas yo, don Pedro, recelo
(después que no pisa el suelo
vuestro Flegronte español)
que a los caballos del Sol
matará el Toro del cielo.


Kdo jste praví svobodníci,
koho výtečný let těší,
sem co slávy bojovníci,
sem se hrňte, mladí Češí!
Vaše modla tady
rozvinujíc vnady
Řekům škube krásy,
aby skryla vady
bleskem mžikné řásy.


فَعَلَى لِسَانِكَ لَا يَجِيءُ صَعِيدُ


Cizí jsou ta jména dnes,
čtu i dívek sladká jména v nich;
zdali aspoň lásky ples
nahradil jim křídel mladých zdvih
v ráj snů čarovných?
Mudráků však smích
přes léta až v tiš svou slyším znít:
Dítě, potlač vášeň, schovej vřelý cit,
běd žitím chvilku musíš vykoupit
sen v paprscích.


Zas neděle! Den fádní, nekonečný! –
Jak koroptvičky v houfech po náměstí
se procházejí naše hrdé slečny
a klepou, klepou. – – – Bože, jaké štěstí
být terčem jejich hledů ohnivých,
úsměvů sladkých, vtipů jízlivých! –
A před radnicí, kterou právě bílí,
se každý občan pozastaví chvíli
a všichni hledí vzhůru uneseni
na vlhké stěny, římsy, na lešení
a každý pyšně hlavou kývne, řekne:
„Nu, safienti, tohle bude pěkné!“ –
A smekne klobouk, ukloní se k zemi,
neb u radnice vážně, – moudře němi –
pan purkmistr a radové dva stojí,
jak čestná stráž a v celé slávě svojí. –
Na hole vzadu stejně opřeni
kams na střechu div hlavy nevyvrátí
nehnutě hledí. Na všech hned je znáti,
že od nich vyšlo heslo k bílení. – – –
Však na rohu tam divný hlouček lidu!
Toť nepřátelé božího jsou klidu,
toť oposice, občanský náš klub!
pět členů jen, však sedm hořkých hub – –
(dva z nich jsou totiž tuším ženatými!)
Ó těžko, těžko srovnati se s nimi!
Vše posuzují, berou na vážky
a na obecní klejou přirážky. – – –
Nu, mám jít též se na radnici dívat,
nad její krásou pyšně hlavou kývat,
či s oposicí trhat městskou radu
a na radnici hledat novou vadu? – –


Con due sole armi offende el fiero Amore:
Con virtù, e con beltà fragile et pura.
Se offende con virtù che mai non more,
Fa che quel colpo eternalmente dura;
Se con beltà, quale è caduco fiore,
Questo è ben da sanar piaga sicura,
Questo è ben quello ardor che in breve manca,
Ché ogni opra è fral, se 'l fondamento manca.


علاك إليه ناظر السعد ناظر
ووجهك مثر بالجمال وناضر
وأبدت بك الدنيا سروراً وبهجة
وقد أعلنت بالبشر فيها البشائر
وما انت الا الغيث جوداً ونائلاً
وما انت الا الروض زاو وزاهر
ومقدمك الميمون بالعيد طالعا
اتى وبه قد سر باد وحاضر
وسارت بك الامثال شرقا ومغربا
ولا مثل الا بذكرك سائر
وايدك الرحمن منه بنصرةٍ
وانت يحمد الله للضدّ فاطر
وسعدك في مسراك ولد نصرة
وشكلك فيه دل انك ظافر
وللّه سرٌّ في علاك فما عسى
يقول حسودٌ او عدو يجاهر
واضحت دمشق الشام بالحسن جنة
عليها جمال منك باه وباهر
وحاكت لها ايدي السحاب مطارفا
موشعة قد دبجتها الازاهر
وروض الهنا بالدق نفر طيره
وغنى على العيدان والريح زامر
وايامها لما حلت بها حلت
وكاد من الاعدا تشق المرائر
وجامعها بالحسن اصبح مفرداً
وقد اعربت بالوصف عنه الضمائبر
وصار عليه من شعارك رونقٌ
وفيه لقد اضحت تقام الشعائر
ومنبره لما به قمت خاطبا
تمنت بان تسعى اليك المنابر
وردت مع الايام ليلا لاهلها
ووافت وحي الشوق بالانس عامر
فقل للذي اضحى يضاهيه في العلا
كفاك المحيا منه والفرق ظاهر
لعمري لقد زاد التعدي جهالة
وحاولت امرا عنه فعلك قاصر
فهذا هو البحر الذي عن نواله
موارده قد اعربت والمصادر
سريع العطايا بالندا متدارك
بسيط مديد كامل الجود وافر
يشار اليه بالاصابع في العلا
وقد عقدت فضلا عليه الخناصر
على فعله دلت شمائله كما
مكارمه دلت عليها المآثر
اخو الجود من كفيه يستمطر الندى
وما هو الا الغيث بالجود ماطر
وتروي حديث الجود يمناه عن عطا
وهذا حديث في الورى متواتر
والفاظه الاسماع بالدر شنفت
وما هذه الالفاظ الا جواهر
وليس له في فعله من مضارع
وما مثله في الحال ناه وآمر
واقلامه السمر الرشاق كأنها
رياض والحاظ الظباء المحابر
اذا ما جرت قوق الطروس تمدها
يداه بها عنه تضيق الدفاتر
امولاي يا قاضي القضاة ومن به
تضيء سما العليا وتسمو المفاخر
اليك فخذها من لساني حديقة
يشوع الشذا من نشرها وهو عاطر
من الزرد المنظوم احكمت نسجها
فكانت دروعا للقا ومغافر
وليس على منوالها ونسيجها
يحوك ابن برد لا ولا حاك شاعر
فدونك مدحا قد تنظم دره
له انت يا بحر المكارم ناشر
وجد لي بمال قد تقدم ذكره
فاني على طول المدا لك ذاكر
وما غبت عن عيني وان كنت غائبا
فشخصك في قلبي كأنك حاضر
واني لارجو الجود منك تكرماً
لأنك بالافضال والجود غامر
ومن ذا الذي يخشى صروف زمانه
وانت له يوما ولي وناصر
فلا زلت ترقى في سما المجد صاعدا
وتعنو لعلياك النجوم الزواهر
ودمت مدى الايام هبت الصبا
وما حركت عوداً وغرد طائر


Schön ist mein Garten mit den goldnen Bäumen,
Den Blättern, die mit Silbersäuseln zittern,
Dem Diamantentau, den Wappengittern,
Dem Klang des Gong, bei dem die Löwen träumen,
Die ehernen, und den Topasmäandern
Und der Volière, wo die Reiher blinken,
Die niemals aus dem Silberbrunnen trinken ...
So schön, ich sehn mich kaum nach jenem andern,
Dem andern Garten, wo ich früher war.
Ich weiß nicht wo ... Ich rieche nur den Tau,
Den Tau, der früh an meinen Haaren hing,
Den Duft der Erde weiß ich, feucht und lau,
Wenn ich die weichen Beeren suchen ging ...
In jenem Garten, wo ich früher war ...


když ale vůni života chce číti
a z čisté, svěží jeho vody píti,
přec musí sestoupiti o krok níž.


春鸟交交引思浓
岂期尘迹拜仙宫
鸾歌凤舞飘珠翠
疑是阳台一梦中


Šklebí se démon, jun se v dumy ztrácí.
A zase tah! Zas jeden mrtvý z davu,
jak figuru vzal Satan, v prach se kácí.


Dny prchly a hrůza čekání marného visela na našich srdcích,
my seděli v objetí a ona plakala, šeptajíc o dávných dnech.
„Víš, kterak v létě dřímal soumrak nad teplými lukami,
stříbrné světlo se třáslo nad tichem tajemných pěšin?“


Humida anhelanti pugnantibus oscula linguis
Quae data sunt, memori pectore semper erunt.


Irrational erscheint das Leben;
Die Kunst soll keine Brüche geben.


Zřel preláty a mnichy, zřel panstva skvělý kruh,
zřel mitry, přilby, meče i krále, jako bůh
jenž na trůně stál zlatém, kol třpyt, a lesk a zář –
a úsměv plný jasu mu zkrášlil bledou tvář.


Puisque le tyran est à bas,
Laissez-nous prendre nos ébats.


أصلعُ يُكنى بأبي الجَلَّحْتِ
حَبَلَّقٌ كالماعز الكَلْوَخْتِ
ذو هامةٍ مثلِ الصَّفاة المرتِ
تنصبُّ في مهوى جبينٍ صَلتِ
تبرقُ بالليل بريقَ الطِّسْتِ
صبَّحها اللهُ بقفدٍ سَخْتِ
ولحيةٍ مثل غراب الحَمْتِ
كأنها مدهونةٌ بزفتِ
سرَّحها الله له بالسَّلْتِ
تعرفُهُ الأَنباط بالبَذْنَقْتِ
وفارِسُ الأحرار بالبَذْنَخْتِ
قضى عليه بقضاءِ بَتِّ
من آكلِ الناسِ لخبزٍ بَحْتِ
يلُتّهُ بالريق أيَّ لتِّ
أحسبَ حُسَّاب بني نَوْبختِ
بأنه نحسٌ شقيُّ البختِ
يلقُط حَبَّ الأدَمِ المُنفتِّ
لَقْطَ حمامٍ جاء من جِيرَفْتِ
كأنّما يلقطه بشَقْتِ
يؤذي الندامى بعد طول الصمتِ
يذكر حمدانَ عميدَ البرتِ
مُعَبِّسُ الوجه طويلُ السكتِ
كأنما عضَّ على جُلَّفتِ
أثقلُ من طلعةِ يوم السبتِ
على ابن كُتّابٍ بَليدٍ هَبْتِ
مذبذب بين الجهاتِ الستِ
ابنٌ كبنتٍ وأخٌ كأختِ


Despreza tudo, retira-se
Para remoto arvoredo,
Do mau Bem-te-vi fugindo
Às candongas e ao enredo.


In diser Kirch' ist Heiligkeit,
Doch nicht aus unsern Werken:
Diselbe mus das saubre Kleid
Des Herren Jesu stärken,
Das Er der liben Braut,
Welch' Er sich hat vertraut
In diser Sündenbahn,
Hat gnädigst angethan
Und herlich Sie geschmükket.


In jener Nacht voll segen;
Im dem geheim, da keiner mich erblikkt,
Noch ich was sah bewegen;
Da A.L.L.E.S. Licht und A.L.L.S. entrükkt,
Ohn das im hertz auslodernd mich beglükkt.


On přišel jednou. Hotov s jměním
a strhán prázdným lopocením,
nemocen na smrt. Čtrnáct dní
tak sedal, jak vy sedíte tu,
a díval se v to hemžení
a našel zájem na mém světu
a řek mi to. A doznal sám,
že jeho život byl jen klam.


Venedigs Löwen, sonst Venedigs Wonne,
Mit ehrnen Flügeln sehen wir ihn ragen
Auf seiner kolossalischen Kolonne.


Ach/ ach/ was angst/ vnd hertzen-leid!
Bin gar mit sünd befangen:
Auff/ auff/ jhr heisse brünlein beid/
Nun rauschet mir von wangen.
Ach schöne Stern/ wolt ich so gern
Wär nie von Gott gewichen:
Ach schöner Mon/ was hab ich thon?
Mein Seel ist todts verblichen.


Kdes hoboj lká... s ním tance rythmus cítím...
...Žár tance... Smích a Vášeň...


domluv, kde jest Míla, kde jest Ela?‘
„Nech mne, Lerte, domluviti zcela.
Na popeli vísky milované
po druhé jsem vlast svou oplakával.
Ani stopy nenašel jsem kolem –
Jak též honiti se za sokolem?
Nebem modrým beze stopy zmizí –
Vše mi přicházelo mrtvé, cizí.
Mne jen lákal moře divý nával,
povrch jeho měnivý a pestrý.
Chvíli váhal jsem, zda tam se vrátit
mám do staré rodné vlasti svojí,
uložit se navždy ku pokoji?
Ne a ne! Dřív pomstou vraha zchvátit,
honit lupiče mé ženy, sestry
na kraj světa až, a byť se skrýval
na dně moře: Za ním, za ním, za ním!


Ihr Herz, ihr Herz – so voll von Engelsgüte
Verdient's allein, daß ihr
Ein Ossian entgegenglühte; –
O säng sein Geist aus mir!


para o negro dia dos meus olhos


Weil du liebest Und dich giebest,
Halten wir auch nichts zurück,
Mit Vertrauen Auf dich schauen,
Auf uns selbst mit keinem Blick.


忽忆龙河水西寺
两株桂树绕千回
若见阿苏烦借问
汝耶何日浙东来


A vyl a tlamu rozevřel,
dav v kočičí se skok;
a buší tlapou netvornou
na nízký člunu bok.


Kde vesmírem se záře tvoje lila
a rosou kam jsi skanula a manou,
ó kráso, edenská ty růže bílá,
tam srdce tlukou ti a oči planou,
tam poutá v růže svět tvá božská síla!


خَبِرَ الحَياةَ شُرورَها وَسُرورَها
مَن عاشَ عِدَّةَ أَوَّلِ المُتَقارِبِ
وافى بِذَلِكَ أَربَعينَ فَما لَهُ
عُذرٌ إِذا أَمسى قَليلَ تَجارُبِ
يا ضارِبَ العَودِ البَطيءِ وَظَهرُهُ
لا وِزرَ يَحمِلُهُ كَوِزرِ الضارِبِ
أُرفُق بِهِ فَشَهِدتُ أَنَّكَ ظالِمٌ
في ظالِمينَ أَباعِدٍ وَأَقارِبِ
قُل لِلمُدامَةِ وَهيَ ضِدٌّ لِلنُهى
تَنضو لَها أَبَداً سُيوفَ مُحارِبِ
لَو كانَ لَم يَحظُركِ غَيرَ أَذيَّةٍ
شَيءٌ لَبِتِّ مُباحَةً لِلشارِبِ
لَكِن حَماكِ العَقلُ وَهوَ مُؤَمَّرٌ
فَاِنأَي وَراءَكِ في التُرابِ التارِبِ


Háború volt, most kell ölelni,
testet a testtel elkeverni,
hogy majd legyen mit újra ölni
s sem élet, sem halál ne fogyjon.
Mennyi inger és meztelenség!
s gyerekek szaladnak az utcán,
mint kis patkányok, egyre többen,
egyre többen és rongyosabban.
Oly csodálkozva néznek olykor,
mintha kérdenék: Mit akartok
velünk? avagy milyen örökség
vár tőletek reánk e földön?
Bankóinkat ki tépte széjjel?
Házainkat ki zúzta rommá?
Kertünket ki taposta össze?
Jaj, hát szabad volt ezt csinálni?
Hiszen még a föld sincs legyőzve!
Most rázza terhét Tokióban.
S a bamba istenek tömérdek
kezei még tele nyilakkal.
Még a lázak a klinikákon
összeterelt vadként vonítnak
és szabad társaik a házak
erdejében hallják a hívást.
Még a kenyér sincsen elosztva
s a testvérek osztályra várván
éhen gebednek. Még a titkok
vihogva, mint vámpír apácák,
mint veszedelmes szűz hatalmak,
lesnek oldatlan övcsomókkal.
Szorongva és fénytelen ülnek
fő szobrok és ércek a kőben;
dalok bújnak a levegőben
s a messze égben csillagok:
hány csillag, amit sohse láttunk!
Szemeitek csillagot kérnek,
s legjobb volna, mint rossz adósnak,
elbújni már a Végzet-asszony
fekete szoknyái mögé;
de jaj, még ostoroz az élet,
melynek szolgája a halál is,
gyujtanak a sugaras utcák,
bokák és mellek, és tavasz van...


矶头新水三尺增
渔翁两船攀一罾
大鱼跳波拨剌去
只隔芦花唤不应


Lava, attorce, e in un rosaio
Stende i panni a rasciugar.


Jen zaplaš svého srdce tíseň –
slyš jásavou skřivánka píseň,
jenž k nebi vzlétá nad tebou;
svrz s beder, co tě žalem trápí,
splyň s vůní květů, kraj jež ztápí,
dej odplout mukám s větrů šumnou hrou.


Vykvětla v máji velice,
shodila pánům čepice.


Ta dívka. Mluvil jsem k ní mnoho
o čistotě, nevinnosti –


Der Hammer, Gottes Wort, schlägt auff der Hertzen Stein;
Ietzt aber wil der Stein des Hammers Hammer seyn.


Das edle Bild der Menschheit zu verhöhnen,
Im tiefsten Staube wälzte dich der Spott,
Krieg führt der Witz auf ewig mit dem Schönen,
Er glaubt nicht an den Engel und den Gott,
Dem Herzen will er seine Schätze rauben,
Den Wahn bekriegt er und verletzt den Glauben.


derken camiler üstünde güverciminareler katın


Dostihl šíp cíle? Nelze vidět v šeru,
ale kníže Ivan nechybí se věru!


Ses mains sont de rougeur crue et rèche ; la sève
Qui roule, à flots de feu, dans ses membres hâlés,
Bat sa gorge, la gonfle, et, lente, la soulève


Am Rasen steht die Klause;
Da bin ich gern zu Hause
Mit meiner Klausnerin.
Wann wir Gemüs' und Blumen warten;
Dann sehn wir aus dem kleinen Garten
Nicht leicht in Nachbargärten hin.


A na rozloučenou, žes tak líbezný květ,
než dobrý tě vítr políbí naposled v líc,
ať osud tě rozlíší jasně od poutnic,
jež neuzří pro chudobu svět,
jimž pro slzy vždy málo je na dlani
penízů pro radost i strádání.
Ty za dolarem ulicí vyšly beztvárnou
a v tlupě k otroctví tříděny,
ty v zámořských městech se dřou, až zestárnou,
neb v rozkoší domech jsou viděny.
Ty líbezný květe v barvách plamenných!
Spíš andělu strážnému podobná u dveří chat,
ať osud tě ušetří v zemích vzdálených,
zač miliony žen musily trpět a stydět, bát.


Ja, du bist klug! Allein soll ich es loben,
Daß, wo ein träum'risch Paradies einst stand,
Wo sich ein Athos königlich erhoben,
Jetzt nur ein wohlbestelltes Ackerland?


„Ty hezké dítě, pověz mi,
zda jedu tady k městu?“
„Ne, pane, právě naopak,
já ukáži vám cestu.“


Da blickte der Jüngling nach unten groß;
Stolz färbte von neuem die Wangen ihm rot;
Er jubelte: »O, nicht verwundet bloß,
Mein General, ich bin tot!«
Dann sank er zusammen; zur ewigen Ruh'
Deckten die Siegesbanner ihn zu.


Divíte se mému pláči?
Čí to asi hroby jsou?
Dvé sester v nich odpočívá,
Byvších vlasti ozdobou.


Já bych vás nechával
o žízni, o hladu –
tak bych já spořádal
nebeskou zahradu.


Cuando los elementos de la noche
en una danza confusa  la nutren de raíz
entonces la vida
esa inquietante terraza
museo de obsesiones  convierte en pregunta
cada rostro.


És így szép az, hogy nem találkozunk
S nem tudjuk egymást öt vagy hat év óta,
Nem volt testünkön pesti figyelés
S szüretre érett e gerezdes nóta.
S még jobb volna, ha nem emlékezel
Én rútitó és meghurcolt nevemre.
Grieget játszottad s verseimet mondtad
Hozzá az okosoknak s bolondoknak.


Gegrüßt! gegrüßt, Du Veste des Vaterlands,
Du deutsche Burg mit dem deutschen Namen.
» Wartburg «! Ach, nur zu deutsch ,
Denn wo auch der Deutsche sich eine Burg mag bauen
Zu wahren seine heiligen Rechte,
Da läßt man ihn warten ! –
Und er wartet geduldig – wie lange noch ?! –


Nun mein Leben geht zu End',
Mach ich auch mein Testament;
Christlich will ich drin bedenken
Meine Feinde mit Geschenken.


Hélas ! depuis six mois j'avais cessé d'écrire ;
Mon âme chaque jour de mille morts expire.
Depuis que la misère et les contagions
Montent pour décimer ces hautes régions,
Qu'importait à mes yeux ce miroir de ma vie !
Mes yeux sont tout trempés des larmes que j'essuie ;
Le loisir du matin ne va pas jusqu'au soir,
Je n'ai ni le désir, ni l'heure de m'asseoir ;
Le chevet des mourans est ma place assidue :
A leur longue agonie un peu de paix rendue,
Le signe de la croix tenu devant leurs yeux,
Un serrement de main, un geste vers les cieux,
Les saints honneurs rendus à leur pauvre suaire,
C'est le seul bien, hélas ! que je puisse leur faire.
Grâce à moi, sous leur chaume ils ne meurent pas seuls,
L'un après l'autre ils ont tous mes draps pour linceuls,
Et le sol, que mes mains ont creusé pour leur bière,
Ouvre à chacun son lit d'argile au cimetière.
Depuis deux ou trois jours cependant le fléau
Commence à s'amortir dans mon pauvre hameau.
Hélas ! il était temps ! que de toits sans fumées !
Que de champs sans semence et de portes fermées !
A la ville, au contraire, il s'accroît tous les jours.
Les pauvres qu'il choisit y meurent sans secours,
Les hôpitaux sont pleins d'infirmes qu'il entasse,
Et les morts aux mourans ne font pas assez place ;
Les temples trop étroits sont encombrés ; leur seuil
Des cadavres pressés repousse le cercueil ;
Le bras des fossoyeurs à bêcher se fatigue ;
Une place au sépulcre est un don que l'on brigue ;
Les morts vont au tombeau par immenses convois,
Où pour mille cercueils ne marche qu'une croix.
La population se jette aux gémonies,
Les prêtres décimés manquent aux agonies,
Leur pied fraie aux mourans les sentiers du tombeau,
Et, comme le pasteur marche après le troupeau,
Les y mènent le soir, le lendemain les suivent :
A peine jusqu'ici trois ou quatre survivent,
Et pour les assister dans leur pieux devoir,
Je descends chaque jour et reviens chaque soir.
Oh ! que mon pied court vite au chemin de la tombe !
Quelle grâce d'en haut, mon Dieu, si je succombe !
Si moi qui donnerais pour rien mes jours flétris,
Pour mes frères sauvés vous leur donniez un prix !
Oh ! pour rendre, Seigneur, un époux à la femme,
Une mère à l'enfant, prenez âme pour âme !


Et des ravins, des rocs, de la fange, du sable,
Des arbres, des buissons, de l'herbe, incessamment
Se prolonge et s'accroît l'ancien rugissement
Qu'a toujours exhalé son sein impérissable.


Als man der Mutter den Grabhügel häufte,
Glaubt er, vergessen man habe,
Daß man ein Kreuz in die Lehmscholle streifte,
Ruhe ihr gäbe im Grabe.


Ostrov, s živly v bouři stálé
loď jak hrdá, čněl zde v moře.
Posud odráží se zoře
na té červenavé skále,
rozsápané v tisícletém zmaru
v různé kupy fantastických tvarů.


Ayant classifié l'amour
Et promenant votre lanterne,
Vous voulez traîner au grand jour
Le secret de l'Ève moderne.


No me has querido y huyes por tus años,
dejándome el recuerdo permanente
de una durable juventud perfecta.
Otros verán tu vida deshacerse.
Yo conservaré siempre en mi memoria
lo que mis ojos no tendrán en suerte.
Dejarás de ser tú aunque no mueras;
aunque no vivas te tendré en mi frente.
Siempre joven serás en mi recuerdo.
Esto gané, mi vida, con perderte.


Er starrte auf die Palette,
ein Wolkenschatten wischte den Lichtstrahl aus;
wenn er ihr Schminke gäbe –
ihn ekelte.
Und die Form
bliebe ja dennoch zerstört,
die Seele im Gesicht.
Und ihre Scham! ihr Stolz!
dann
würde sie
gehen!
Aber das wollte er doch?
Dann das Bild auf die Ausstellung,
weg damit,
eine Reise;
Gletschersonne!
Ein, zwei Jahre würd'es schon noch reichen,
das Geld für das Bild
und der Rest seiner Erbschaft;
er würde blos arbeiten.
Und er hatte ja genug gelernt an ihr!
er wollt'es den Andern schon zeigen,
warum er so lange im Stillen gesessen! –
Und sie?
Sie war ja klug genug,
die Höhere Tochter;
sie konnte ja Unterricht geben,
oder als Buchhalterin –
oder er würde ihr selber was schicken.
Nein: das würde sie nicht nehmen.
Und:
und wenn die Leute sie nicht haben wollten:
mit ihrem entstellten Gesicht! –
Oh, dies Gewissen!
Warum hatte er dies Gewissen!
Ja: für die Kunst, da war's gut.
Aber fürs Leben:
fürs Leben brauchte man doch kein Gewissen! –
Nicht, weil er sie verführt hatte;
nein!
eher sie ihn.
Oder weil sie eine Verstoßene war –
eine Verstoßene?
um seinetwillen!
Nein: das war ja aus ihr selbst gekommen.
Warum war sie denn wiedergekommen,
noch eh er von Liebe was ahnte;
und immer wieder,
bis sie bleiben mußte.
Das war ihr Verhängnis!
ja, ihr eigenes Verhängnis:
ihr Wille! –
Weil sein Ernst sie lockte;
was die Eltern auch sagen mochten.
Weil sie seinen reinen Willen fühlte.
Aber:
aber war er denn rein?
Ja –
bis er ihn verlor,
in jenem Augenblick,
den Willen zur Form.
Nein, schon vorher:
bis er die Seele sah.
Aber das war ja die Form,
die verschlossene Seele;
was Er gesucht hatte,
was sie empfunden hatte,
warum sie ihm vertraute,
ihm, dem Künstler.
Nein, auch dem Menschen!
dem Menschen, der über sich stand,
über Sich und Natur,
über Seele und Leben.
Und doch nicht!
es war ja das Selbe,
die selben Sinne,
die selbe Natur:
die Kraft des Künstlers, des Menschen.
Ja: da hing es:
jener Augenblick,
jenes Bild:
seine Kunst, sein Wille,
sein Leben, ihr Leben,
Das war Alles das Selbe,
das folternde, drohende Selbe!
denn sein Leben,
das, das war er ihr schuldig,
ihr, seiner Retterin!
sein Leben,
seine Kunst,
seine Arbeit,
seinen Zweck und Glauben!


Und ich seh' auf grüner Aue
Eine fromme Magd hinziehn
Primlen bricht sie schwer vom Taue,
Bis der jüngste Tag erschien.


Nichts kommt in des Lebens Reiche
Nahe jener Lust,
Die mich faßt, schmieg' ich die bleiche
Stirn an deine Brust!
Die mein Innerstes erschüttert,
Wenn dein Blick mich grüßt,
Todesselig mich durchzittert,
Wenn dein Mund mich küßt! –


Holdseelger Jesu Christ! Hochtreuster Menschenfreund!
Nun wird dein heiligst wort an Drabitz sich ausklähren.
Deine geheimnüsse, deine figuren,
Deine zahlen, nahmen, zeiten, Printzen,
Werden dem Babel di fabel vergelten!
Wehe den Blinden, di si schauten!
Seelig und seelig stehn frome Comene:
Schändlich und schädlich Felinsche Breklings.
Fünff tumme Brecher, fliht! Eur schandmaul wird verflucht!
Verflucht und hochgestrafft vor solches grausam ärgern.


Und beinahe jenem bleichen Finger
Wär' gefolgt ich durch ihr offnes Tor;
Doch erwachend, mit mir selbst ein Ringer,
Rafft' ich stark und mutig mich empor!


Kolikrát ssála jsi pokornou vůni
smrkových samot, chlad ztracených tůní!
Uprostřed ohromných prérií klasů
kolikrát v zraky své utichlou krásu
nesmírných lánů jsi pohlcovala!
Kolikrát v májových jitrech jsi stála
pod stromem kvetoucím v opojení,
slyšela’s pole, kdy v horkých dnech zrála,
děvčata ve žních, když s ženci se smála,
cítila’s v hloubkách svých plodivá chvění,
jež vůkol se zvedala, nad zemí vlála.


Publicado no livro Poesias de Manuel Antônio Álvares de Azevedo (1853) Poema integrante da série Poesias Diversa
In: GRANDES poetas românticos do Brasi Pre e notas biog Antônio Soares Amor Intro Frederico José da Silva Ramo São Paulo: LEP, 195


E' non si vide mai lioni irati
mugghiar sì forte o far sì grande assalto,
né due serpenti insieme riscaldati:
sempre l'accetta o 'l battaglio è sù alto;
alcuna volta invano eron cascati
i colpi e fatta una buca allo smalto.
Due ore o più bastonati si sono;
ma del battaglio raddoppiava il suono.


Wie der schirmende Forst deinen erhabenen
Nacken schattet! Er nährt stolzes Geweihe dir!
Dir den schnaubenden Keuler,
Der entgegen der Wunde rennt!


Négy lánc vala illyen, mint a rege mondja,
Tisza-Duna síkján volt középső pontja,
Tisza-Duna víznek áldott rónaterén,
Hol ma búsan hallgat kürtjével Jászberény.


Als man das hun bracht, das sies solten eßen,
sprach Petrus zum landsknecht: »mich dunkt,
du habst die leber gfreßen.«
der landsknecht schwur marter und kraft,
er het ir nit gesehen.
Sant Peter die dreißig gulden raus zuge
und machet drei haufen daraus,
allmal zehen zam schluge,
sprach: »nem ein teil und ich ein teil!«
do tet der landsknecht jehen:
»Wes ist der dritt teil?« er sprach: »das
ist des, welcher die leber fraß.«
erst schwur der landsknecht sere,
er het die leber freßen in der kuchen,
und raspet das geltling zusam
mit schweren, gschrei und buchen.
seit glaubt Petrus keim landsknecht mer,
wie ser er fluch und schwere.


Te derék legény vagy, azt a bátor szented!
Téged az isten is zsiványnak teremtett.
Éltedet megveted, a halált nem féled...
Te kellesz minekünk... kezet csapunk véled!


Y pues os ha dejado la ventura
memoria y sepultura de leales,
dadme también memoria y sepultura.


Unsinnige, wende das Ruder!
Du bringest uns beide in Not;
Schon treiben der Wind und die Wellen
Ihr Spiel mit dem schwachen Boot. –


Blumen in Scherben!
Beglückter sind, die früh zum Himmel starben,
Als die auf Erden bleiben um zu sterben.


Slyš! Co to sem věje? Jest to klamné snění?
Zdálí sem zaznívá tiché noční pění.


Solicitud del bien de lo que se ama,
llaman amor, los que de amor entienden,
porque cuanto imaginan, y pretenden,
es su aumento de vida, gloria y fama.


Doch wie nun im Osten der Morgen erwacht,
Verlöschen die schönen Gebilde der Nacht;
Laut scharret das Maultier bei Tagesbeginn,
Fort ziehn die Gestalten. - Wer sagt dir, wohin?


Er muß mit solchen stehen,
Die mit der Freiheit stehn,
Drum läßt er Wimpel wehen,
Die hin nach Westen sehn,
Nach Spanien hin, nach Westen –
Es klingt daher so schön –
Da will er mit den Besten
Den welschen Trug bestehn.


És mintha mind belém ömölne,
Az óceán s a csillagok,
Szín és sugár, dal, illat, éter:
Ugy érzem, én minden vagyok.


Бывает: сразу станут дни пустРьянь стихнет в ни Я складываю книжки
И тридцать верст иду без передышки
В свой девичий озерный монастырИдти лесными тропами легко,
Бесчисленные обходить озера,
Идти не очень тихо и не скоро,
Дышать сосной и влагой глубокСо мною только удочка моя —
Дороже всех услад земных тростинкОб Аглавене грежу Метэрлинка
И мучаюсь о Селизете я…
К закату возникает монастырМне шлют привет колокола вечернВсе безнадежнее и все безмерней
Я чувствую, как дни мои пусты…


Tu n'as pas pour rien quatre fers.
Galope sur l'ombre insondable ;
Qu'un rejaillissement d'éclairs
Sois ton annonce formidable.


Mas no tan presto la ha mirado, cuando
al cielo se llevó su hermosura.
¡Ay, envidia cruel, fiera Lucina!


Kdo viděl jej? Jest veliký a hrozný,
z úst jeho tekou Vedy, čtyři řeky;
a líbezný jest, tak že, co zvem vděky,
květ lotosu i dívčích ňader hrozny,
vše má v něm původ; okamžik i věky!
Dav nevidí jej, pouhou jeho chůzí
by ztrnul, prachem stal se v spárech hrůzy.


来从底处所
黄露满衣湿
缘憨翻得怜
亭亭倚风立


Sebő pajtás, jóllaktunk egyszer,
Holt ember varjaknak étkük.
Pajtás, mi voltunk a rossz varjak.
Mi éhesen széjjeltéptük.


Non ti vergognerai che questo s'oda?
tu bezzichi il finocchio alla romana,
non ischifando scabbia né molt'anni.


Kam chýlíš, věku našeho století?
Snažíš se sloupy zvrátiti mravnosti,
Tisíci lety utvrzené?
V nich blaho nalezli národové.


É qual tesoura
Bem afiada
A língua dele,
Língua danada.


珠明玉润尽惊人
不称寒门不称贫
若向吾唐作双瑞
便同祥凤与祥麟


»Tannhäuser, edler Ritter mein,
Bist lange ausgeblieben,
Sag an, in welchen Landen du dich
So lange herumgetrieben?«


Крестьяне, вышед из терпенья
От разореньЧто речки им и ручейки
При водопольи причиняли,
Пошли просить себе управы у Реки,
В которую ручьи и речки те впадалИ было что на них донесть!
Где озими разрыты;
Где мельницы посорваны и смыты;
Потоплено скота, что и не счесть!
А та Река течет так смирно, хоть и пышно;
На ней стоят большие города,
И никогда
За ней таких проказ не слышно:
Так, верно, их она уймет,
Между собой Крестьяне рассуждалНо что ж? как подходить к Реке поближе стали
И посмотрели, так узнали,
Что половину их добра по ней несеТут, попусту не заводя хлопот,
Крестьяне лишь его глазами проводили;
Потом взглянулись меж собой
И, покачавши головой,
Пошли домоА отходя, проговорили:
«На что и время тратить нам!
На младших не найдешь себе управы там,
Где делятся они со старшим пополам»


双娥娇掩为谁颦
反被荣华误却身
回首东吴何事业
野烟寒水更愁人


Was er gebeut ist gschaffen gleich,
vnd was er schafft erhält er leicht,
Des himmels feste schön vnn rund
erhalt er nū vnn alle stund.


溪林元不择人清
自少人来向此行
若使行人多此处
谢安何必有高情


Du sandtest deine Jünger aus,
Und es geschah, wie du verheißen:
Berühmt ist Tiflis durch dein Lied
Vom Kyros bis zum Rhein geworden.


أمِنَ النُّجومِ إذا تَحَوَّلَ سَجْفُها
خَبَرٌ أتى أمْ ذاكَ سِرٌّ هابِطُ
لا نحنُ قومٌ عندنا بِفُهومِنا
ما كانَ من غيرِ المُهَيْمِنِ ساقِطُ
قد قالَ قومٌ للنُّجومِ مَواقعٌ
والنَّصُّ في هذا عِصامٌ ضابطُ
تلكَ المَواقعُ واقِعٌ أسلوبُها
ولها من السِّرِّ المُطَلْسَمِ رابِطُ
الأمرُ وَقَّعَها بِمَوْقِعِها فَمَنْ
جَهِلَ المُقيمَ الحَقَّ فهوَ الغالطُ
النَّجْمُ يَلْمَعُ والمُنَجِّمُ خابطٌ
والرَّملُ يُنْثَرُ والمُرَمِّلُ ناقِطُ
وسَوابِحُ الأقْدارِ تَفْعَلُ حُكْمَها
وأخو الحِجابِ بِغيرِ علمٍ خابِطُ
قَبْضٌ وبَسْطٌ كُلُّها أفْعالُهُ
هو قابضٌ سُبْحانَهُ هو باسطُ


Sed quibus extolli Vernacula nostra potissit
laudibus ex merito, Clajus cras monstrat, Eoa
pabula cùm fuerint animæ à Pastore reposta.


Ah ! tu vivrais encor sans cette âme indomptable.
Ce fut là ton seul mal, et le secret fardeau
Sous lequel ton beau corps plia comme un roseau.
Il en soutint longtemps la lutte inexorable.
C'est le Dieu tout-puissant, c'est la Muse implacable,
Qui, dans ses bras en feu, t'a portée au tombeau.


八姨粉翠锡千缗
脂盝新妆百宝匀
白发上阳宫女老
补衣重拆绣麒麟


Apenas llego a distinguir el perfil de tu críptica escritura.
No hay patente de corso que permanezca siempre.
El timón acelera los pulsos de tus sienes:
sólo queda morir de fiebre o de alegría en las heladas
playas del misterio.


御堤南望草萋萋
一半花香落燕泥
玉辇不来春又暮
谁云桃李易成蹊


Drum lasset uns hoffen und harren,
Weil Adel und Tugend nicht stirbt,
Daß endlich der Adel Europas
Sein Recht auch noch wieder erwirbt.


Der du dort wandelst, ernsthaft und aufgeklärt,
Das Auge voll von weiser Zufriedenheit,
Die Lippe voll von feinem Scherz, ihm
Horcht die Aufmerksamkeit deiner Freunde,


Lehajlatá az eget és lejöve,
Lábai alatt homály setétsége,
Alászálla kerubimon ülvén
És az szélnek szárnyain röpölvén.
Nagy setét ködben magát béfedezte,
Kiben mint sátorban magát rejtette,
De az fényesség, ki nála vala,
Az sűrő ködököt eloszlatá.
Nagy kőessők hullnak, tűzláng villámék,
Az Úr mennydörgése égen hallaték.
Rettenetes szó adaték tőle,
Kőessőt, villámást földre löve.


Kam ins Dorf, erschien beim Feste,
Brachte Segen in das Haus,
Und es blickten Wirt und Gäste
Oft gar sehnlich nach ihm aus.


Dort thun es die heimischen Spatzen
Nachzwitschern mit saurer Müh,
Und weil sie Unsinn schwatzen,
So heißen sies Poesie.


Veulent avoir leur part des divines douleurs ;
Le bûcher sur l'Œta, la croix sur le Calvaire,


أَنتِ مَعنى الضَنى وَسِرُّ الدُموعِ
وَسَبيلُ الهَوى وَقَصدُ الوَلوعِ
أَنتِ وَالشَمسُ ضَرَّتانِ وَلَكِن
لَكِ عِندَ الغُروبِ فَضلُ الطُلوعِ
لَيسَ بِالمُؤيِسِي تَكَلُّفُكِ العَتبَ
دَلالاً مِنَ الرِضى المَطبوعِ
إِنَّما أَنتِ وَالحَسودُ مُعَنّى
كَوكَبٌ يَستَقيمُ بَعدَ الرُجوعِ


Aj, tu zavzní v rukou jejích lyra!
Příbuzný mně v duši line zpěv,
Jímající zvuky co Lumíra;
Sladký cit mé srdce volně svírá,
Proudit ve mně počne čilá krev.


سَكِرنا بخمرِ الشوقِ والبُعدِ والنوَى
لحُسْنِك حتى لا نكادُ نُطيقُ
فهلْ من مبلغٍ عنا إليكَ برسالةٍ
وأَنَّي نُرَجِّى والمكانُ سَحِيقُ
ومن فارقَ الأحبابَ يوماً فإنه
بأسوأ حالٍ بعدهم لحقِيقُ
ففارقنا من لا يريدُ فِراقنا
وقاربنا من لا نراهُ يَشُوقُ


Oel vom schwartzen Rauch-Tobacke,
Zwiebel-Safft, und Herings-Lacke,
Das gehört vor eine Frau,
Die schon unterm Nabel grau.


Wir taten dicke Strümpfe kaufen,
Und konnten kaum vor Pelzwerk schnaufen,


Und auch von dem kalten Thaue
Soll sich Alles frischer färben,
Sollen schöner auferstehn
Blumen, holde Morgenrosen,
Mit der Freudethrän' im Busen,
Ihre Wange Morgenroth.


Así vi a la mariposa
Inocente, fascinada,
En torno a la luz amada
Revolotear con placer.
  Insensata se aproxima
Y le acaricia insensata,
Hasta que la luz ingrata
Devora su frágil ser.


Én átkozott, így járom át
Pestet, szerelmem városát
a lassú hóesésben.


«Tiranno non fu mai lassù nel mondo
più iniquo di costui, più disleale,
più falso, più bugiardo e più iracondo.


Ich liebe mir den heitern Mann
Am meisten unter meinen Gästen:
Wer sich nicht selbst zum besten haben kann,
Der ist gewiß nicht von den Besten.


Nie war, gegen das Ausland,
Ein anderes Land gerecht, wie du!
Sey nicht allzugerecht. Sie denken nicht edel genung,
Zu sehen, wie schön dein Fehler ist!


Willst du was tun, was Gott gefällt
Und dir zum Heil gedeihet,
So wirf dein Sorgen auf den Held,
Den Erd und Himmel scheuet,
Und gib dein Leben, Tun und Stand
Nur fröhlich hin in Gottes Hand,
So wird er deinen Sachen
Ein fröhlich Ende machen.


K Tobě se hory pnou a Tobě vichry dují,
za Tebou mračna jdou a moře vlnobití.


Ließ sie schiessen Freuden-blikke/
fiel das Wieder-Spiel mir ein.
Sie möcht' eines andern sein/
(meint' ich) stieß sie mich zurükke.
Ja/ ihr Küssen und umfassen
Legt' ich auß auff Zorn und Hassen.


Zugleich am gelben Tiber,
Zugleich am grünen Rhein:
Zu groß ist ach! das Erbe,
Der Erbe, weh! zu klein. – –


Kommt, laßt uns Kinder werden,
Einfältig, klein und rein,
Von allem Trost der Erden
In Gott gekehret sein;
Des Vaters Wink und Zügen
Aufmerken und vergnügen
Und, wie die Kindlein tun,
In seinem Schoße ruhn!


白鹤仙人剑气雄
蜿蜒鳞甲动秋风
何年飞上精蓝壁
海藏神珠彻夜红


Ani v štěstí, ani v smutku době,
ani vzdechem, ani plesu hymnou
nevolej je, sen ať z očí vymnou,
zpátky k sobě!


Doch meine Tausendfreude
Die nem ich wol in acht,
In dem sie mir zu leide
Viel saure Minen macht,
Vnd mitten in der Freundlichkeit
Mir unversehns die Spitze beut.


A zpátky hledí na otcovu tvář – –
hle, nesvitla to z oka jeho zář?


Za ním v patách dlouhým krokem cupá
divně ustrojených postav tlupa.
Vypadá to, jak by na papíře
na bílém tlum dobře malovaný
v pestrých barvách – nepodobno k víře,
figury se jaly na vše strany
pohybovat k malířově hrůze;
na sněhu tak vypadá jich chůze.


Assai paesi e terre ha fatto grame.
Quante donne ha private dei mariti,
che non han punto a cui se ne richiame!


THE CITIZEN, in fraud grown old,
Who knows no Deity but Gold,
Worn out, and gasping now for breath,
A Med'cine wants to keep off Death;
Would know, if THAT he cannot have,
What Coins are current in the grave;
If, when the Stocks (which by  pow'r,
Would rise or fall in half an hour,
For, tho' unthought of and unseen,
He work'd the springs behind the screen)
By  directions came about,
And rose to  he should sell out;
Whether he safely might or no,
Replace it in the Funds


Ancor dubbia l'aurora ed immaturo
ne l'oriente il parto era del giorno,
né i terreni fendea l'aratro duro
né fea il pastore a i prati anco ritorno;
stava tra i rami ogni augellin securo,
e in selva non s'udia latrato o corno,
quando a cantar la mattutina tromba
comincia: – A l'arme! – A l'arme! – il ciel rimbomba


Ale slabáť jest tu ruka zbrojná,
Nebo cit můj jest cit slovanský,
A má láska ne jak novokrojná;


Ty plná lásky ke svobodě kniho!
Ty jarý duchu, jenž’s jak skřivan vznes’ se
a národům všem volnost zpíval v plese,
než sražen byl jsi s letu nejvyššího!


Ich habe zwar die liebe Stadt gepriesen,
Doch hab ich dir das Lob allein erwiesen:
Du warst die Lust, die Kurtzweil und das Spiel,
Das mir so wohl bey dieser Stadt gefiel.


Ich, ich bin der Herr, und ist außer mir kein Heiland. Jes. 43, 11


Země je zeleň, běl a nach,
z houštiny vane zlatý prach,
paprsků teplých dlouhé střely
z tetivy mračna vyletěly;
sýkory hnízdí ve skalách:


Sázej, má panenko,
sázej rozmarinku,
abys měla k svatbě
prouteček do vínku.


In ev'ry age and clime we see,
Two of a trade can ne'er agree,
Each hates his neighbour for encroaching;
Squire stigmatizes squire for poaching;
Beautys with beautys are in arms,
And scandal pelts each other's charms;
Kings too their neighbour kings dethrone,
In hope to make the world their own.
But let us limit our desires,
Not war like beautys, kings and squires,
For though we both one prey pursue,
There's game enough for us and you.


Myšlénky její padaly mi v duši,
jak hvězdy velké, jež se rozžhaví,
byly tak lidské, že v nich božství tuší
srdce, jež po prvé je pozdraví.


Lui compter de ses nuits


素蜺横卧作雷吼
日射细鳞银雪光
安得此身如白鹭
修然终日在梅梁


Otro sabio se levanta
de muy avanzada edad.
Su rostro es muy venerable
y así ha comenzado a hablar:
—«Mortificar las pasiones
es remedio universal.
Las pasiones son el diablo
y nos quieren embaucar.
Todo en este mundo es sucio
De maldad y falsedad.
¡Mortificad las pasiones
y hallaréis felicidad!»
La princesa le interrumpe
y no le quiere escuchar
y con gesto airado grita
sin poderse ya aguantar,
—«¿Mortificar el anhelo
de que me pueda casar?
¡Si es la pasión que yo siento
que me da felicidad!
Si me la quitan al punto,
¡ay padre!, me matarán.
»¡Que se marchen estos sabios
que no saben ni pensar
y si no existe un remedio
que dé la felicidad,
quitad pues del diccionario
esta palabra infernal!
¡Que no se hable ni se escriba
en nuestro reino jamás!»
    .............
Suenan trompetas de esclavos
en los confines del mar
y rugidos de leones
del jardín de Munifar:
—«A todo el que pronunciare
esta palabra fatal,
se le cortará la lengua,
por conducta desleal».
    .............
En el país del oriente
de mil lagos de cristal,
de sombras de terciopelo
y de estrellas de coral,
de la selva de leones
cual frontera natural,
desde entonces nadie entiende
la expresión «FELICIDAD».


投暝人家欲睡时
雨声不断水平池
回头已过三江渡
醉看车中总不知


„Kde je Nasťa – či se vdala ona,
že mi nejde naproti jak jindy,
nebo nemocná je moje dívka
aneb se mi nevěrnou snad stala?“


Držet stráž dnes měla s druží v lese,
Ta tam křepčí, poskakuje v plese;
Pásti nechává své zvíře jízdné,
Polokoně, zvyklého, jak na něj hvízdne,
Navrátit se. Slyšev dnes však šusty,
Umyslil si místo pastvy lazem jechat,
Děva volá, pronáší zvuk hvízdný usty:
Nepřestává předce cvalem spěchat.


E sento come morte Amor me invia
Crescendo in l'alma mia quel tanto ardore
Che di mi sol vi fe' dona e signore,
El cui dolce parlar hor mi disvia.


Szobám kertjében különös palánta
és lenyűgözve hallgatom,
hogy hallga, hallga, mit zümmög a lámpa:
– Őszi estéken egyedül légy!
– Sírva hallgass és bosszút ne tégy!
– Tennen sírodon koszorú légy!


Život i smrť je válkou bez konce,
oběma v čelo vryto klejmo boje;
zmítání věčné osud všeho je,
co nese temným hávem bytí znoje.
V životě válka, válka po smrti,
pokoje marně zmdlelá duše hledá;
život i smrť, to obé stejný změt,
tichého klidu ani skon ti nedá.
Dalekou nocí bouří vichřice,
duše se nebožtíků vzduchem honí –
nad bledým lícem ženy umrlé
v studné chátě Bořek hlavu kloní.
Zamrzlo srdce v ňadrech bezcitných,
myšlének roj jen bouřně hřmí mu z hlavy,
jež jako chmura zkázou břemenná
ze sebe chrlí bleskův oheň žhavý.
Jediné slzy oko neroní,
zuřivým dravcem zpod obrvy zírá,
a čelo jako skála přímořská
návalným bouře příbojem se svírá.


入山先到杜家溪
溪水长流不住泥
好作清新纪秋色
竹林深处为君题


Menami, o nano, e nel mare e nel foco,
E se per l'aria me mostri a volare,
Verrò teco a ogni impresa, in ogni loco:
Che io mi spaventi mai, non dubitare. -
Gradasso e 'l conte se arrossirno un poco
Odendo in cotal modo ragionare;
E Brandimarte al nano prese a dire:
- Camina avanti, ogniom ti vôl seguire. -