So viel du nihmst, so viel must du zugleich verlieren,
Wol dem, der nichts bedarff, denn ihn kan nichts berühren.


Father of Heav'n! I said, and Judge of Earth!
Whose Word call'd out this Universe to Birth;
By whose kind Pow'r and influencing Care
The various Creatures move, and live, and are;
But, ceasing once that Care; withdrawn that Pow'r;
They move (alas!) and live, and are no more:
Omni-scient Master, Omni-present King,
To Thee, to Thee, my last Distress I bring.


Als ich das alte Geigenholz
Nun an mich hatt' genommen,
Hat eine wilde Wanderlust
Mich stürmisch überkommen.


暑后花枝输了春
杂英小巧亦忺人
素馨解点粉描笔
金凤爱垂鸡下唇


Та Буря этих лет прошлМужик поплелся бороздою
Сырой и черно Надо мною
Опять звенят весны крыла…
И страшно, и легко, и больно;
Опять весна мне шепчет: встань…
И я целую богомольно
Ее невидимую ткань…
И сердце бьется слишком скоро,
И слишком молодеет кровь,
Когда за тучкой легкоперой
Сквозит мне первая любовь…
Забудь, забудь о страшном мире,
Взмахни крылом, лети туда…
Нет, не один я был на пире!
Нет, не забуду никогда!
14 февраля 1909


Ihr habt geschwelgt in Sünden,
In Sünden sonder Zahl!
Da kam die Stunde, die euch riß
Vom Antlitz, todesfahl,
Die Masken – und wir sahen euch
In eurer Schande nackt und bleich,
Aussätz'gen Galgenschächern gleich,
Bei eurem Judasmahl!


四明号狂客
紫宫遇谪仙
解龟得酒后
骑马似乘船


Tinha no olhar cetíneo, aveludado,
A chama cruel que arrasta os corações,
Os seios rijos eram dois brasões
Onde fulgia o simb’lo do Pecad
Bela, divina, o porte emoldurado
No mármore sublime dos contornos,
Os seios brancos, palpitantes, mornos,
Dançavam-lhe no colo perfumad
No entanto, esta mulher de grã beleza,
Moldada pela mão da Natureza,
Tornou-se a pecadora vi Do fado,


Sol di settembre, tu nel cielo stai
Come l'uom che i migliori anni finì
E guarda triste innanzi: i dolci rai
Tu stendi verso i nubilosi dì.


S ő vallomást tesz: Nem tehetek máskép.


Viel hab ich Schönes gesehn
Und gesungen Gottes Bild
Hab ich, das lebet unter
Den Menschen. Denn sehr, dem Raum gleich, ist
Das Himmlische reichlich in
Der Jugend zählbar, aber dennoch,
Ihr alten Götter und all
Ihr tapfern Söhne der Götter,
Noch einen such ich, den
Ich liebe unter euch,
Wo ihr den letzten eures Geschlechts,
Des Hauses Kleinod mir
Dem fremden Gaste bewahret.


Unsre Seele segnet dich.
Zwar das Beßre solte Segen
Auf uns legen,
Und Du segnest uns auch gern
In dem Herrn;
Aber deine tiefe Demuth
Uebersieht es unsrer Wehmuth,
Daß sie sich vom Ziel entfern.


Dagli alti monti e d'una gran ruina,
ascoso e circunscritto d'un gran sasso,
discesi a discoprirmi in questo basso,
contr'a mie voglia, in tal lapedicina.


Miért tudjon Ő az embervérről,
Mikor künn, a Tavaszban
Minden csoda csodát csinál
S minden drága fizetség megtérül?


Laß nun in stiller Zelle
Mein Herz zu Dem sich heben,
Der einzig ist die Quelle
Von Liebe, Licht und Leben. –


Und wer im schwanken Boote
da unten fuhr vorbei,
der sah's und grüßte wieder
und fuhr nicht gern vorbei ...


Doch sollst du, sprach Burgund,
Dich freun, bei meinem Worte,
Komm ich nur erst gesund
Zu Haus und sichern Orte.


S kevélyen jár a gaz csoport
Szent árjaid felett,
Lábbal tiporva kínodat,
Felvágva kebledet.


Thus on her name though all disgrace attend,
In every creature she beholds a friend.


In hall half lighted with uncertain rays,
Such as expiring tapers transient shed,
The gloomy princess sat, no social blaze
The unkindled hearth supplied, no table spread
Cheered the lone guest who weetless wandered,
But melancholy silence reigned around,
While on her arm she leaned her pensive head,
And anxious watched, as sullenly she frowned,
Of distant whispers low to catch the doubtful sound.


Most, aminek örüle, kietlen pusztaság!
Megváltozott körűle természet és világ,
Fagy dermed az erekben, a csermely hallgatag;
Fülemilés berekben üvöltnek a vadak!


Seele der Welt, unermüdete Sonne!
Mutter der Liebe, der Freuden, des Weins!
Ach ohne dich erstarret die Erde
Und die Geschöpfe in Traurigkeit.
Und wie kann ich von deinem Einfluß
Hier allein beseelt und beseeligt
Ach wie kann ich den Rücken dir wenden?


A to zezulka tak
žalostivě kuká,
jak z těch huslí bolest
uzavřená puká.


Komm, Mädel, gieb mir deine Hand,
Wir wollen einen drehen,
Wie ihn der Mai, der Musikant,
Sein Lebtag nicht gesehen.


Jen svorný duch, i vy se stavte v řady,
sesterské děvy s krásy vzezřením,
hle národ slzí, vida vaše zrady,
nuž ukojte jej blažším zpomněním,
již rány živé hojte láskou rády
a srdce pustá plňte nadšením:
a bůh dá sílu, bůh dá mohutenství
a slávy lesk pronikne veškerenství.


Nun, du hast ein süßes Leben;
Alles, was du willst, ist dein.
Christus, der sich dir ergeben,
Legt sein Reichtum bei dir ein.
Seine Gnad ist deine Kron
Und du bist sein Hütt' und Thron.
Er hat dich in sich geschlossen,
Nennt dich seinen Hausgenossen.


So ging er strahlend gradeaus,
Und über ihm zog mit Gebraus
Ein Schwarm von weißen Schwänen mit.
Er wuchs, wie er das Feld durchschritt,
Und stand zuletzt am Horizont,
Ein Riese, flammend übersonnt.
Um ihn, wie lichte Wölkchen sahn
Die Vögel aus, Schwan neben Schwan.
Und aus dem weißen Glitzermeer
Grüßte die gelbe Blume her.


Чернеют в далях снеговых
Верхушки многолетних елей
Из клокотаний буревых
Сквозных, взлетающих метелеВздыхающих стенаний глас,
Стенающих рыданий мука:
Как в грозный полуночи час
Припоминается разлука!
Непоправимое мое
Припоминается былое…
Припоминается ее
Лицо холодное и злоПусть вечером теперь она
К морозному окну подходит
И видит: мертвая луна…
И волки, голодая, бродят
В серебряных, сквозных полях;
И синие ложатся тени
В заиндевевших тополях;
И желтые огни селений,
Как очи строгие, глядят,
Как дозирающие очи;
И космы бледные летят
В пространства неоглядной ночИ ставни закрывать велит…
Как пробудившаяся совесть,
Ей полуночный ветр твердит
Моей глухой судьбины повестПрости ж тихий уголок,
Тебя я покидаю ныне…
О, ледени, морозный тоВ морозом скованной пустыне!Париж


Where joy sat smiling o'er my fate,
And marked each bright and happy day,
When partial friends around me sat,
And taught my lips the simple lay;


اسبقي الشمس كالشعاع وثوباً
واسأليها يا أختها أن تثوبا
طال هذا الدجى علينا وحالت
ضحكات الحياة فينا نعيبا
كل ليل لا بد يعقبه الفج
ر فلا تأخذي الحياة قطوبا
وانسخي ظلمة المقادير فجراً
رائع النور ساحرا موهوبا
ودعى النيل ذلك الصامت الثر
ثار يمرح على الضفاف طروبا
أو دعيني إذا دهَتك الجراحا
ت سلاما أبادله شوقي المغلوبا
وأناديه يا نديمَ الحضارا
ت سلاما كحُبّنا مشبوبا
أيّها النيل يا أخا الأزل المج
هول عفواً إذا جهلت النسيبا
ملأت جانحيك من نكبات الد
هر ما يمسخ الشروق غروبا
فتفجرت في وجودي دماءً
وتدفّقت في دمائي لهيبا
فاحتقرت الحياة يثقلها القي
د وأقبلت كالرياح غضوبا
أطلب المجد بالكفاح وأبنى
بعظامي مكانه المغصوبا
ومعى أمّةٌ ممزّقة الحو
ل تعاني التقسيم والتغريبا
أمّةٌ أجرت الليالي عليها
من تصاريفها القضاء العجيبا
شهدت مولد الزمان وعاشت
تتحدى قضاءه المكتوبا
وقضى اللَه أن تهون عليه
فمضت تشرب الحياة كروبا
وبنوها أستغفر الحق أشبا
ه بنيها يصلونها التعذيبا
حكموا الشعب رغم أنف بنيه
وأحالوا الدستور برقا خلوبا
وأضاعوا الحقوق بالقول مكذو
با وبالصمت عاجزاً أو مريبا
ومضوا يعبثون والغاصب العر
بيد يرجو لرشدهم أن يغيبا
كم أعانوه خفيةً وجهاراً
ليردّوا به المصير الرهيبا
وأغاثوه واستغاثوه كيما
يسحقوا ثائرا ويفنوا نجيبا
خدعتهم آمالهم فتعاموا
عن منى الشعب واستحلوا الذنوبا
فيلناموا يا نيل أو فليموتوا
إنّ تحت الرماد جمراً شبيبا
قل لشعب قاد الشعوب إلى المجد
قديماً ولم يبال الخطوبا
ذهب السالف البعيد فهيء
لك مجداً على الزمان قريبا
مصر أمّ الدنيا ونحن بنوها
وعلى حبّها طوينا الجنوبا
انكرَتنا كنانةُ اللَه إن لم
نتبوّأ مكاننا المسلوبا
حسبنا الفقر والجهالة والأمراض
نشقى بها شبابا وشيبا
كيف يحيا الفلّاح في أرض مصر
تعسا مجدب الحياة كئيبا
ويعيش العمال أشقى من البه
م ومن خيرهم نغذّى الجيوبا
وهناك المنعّمون وفيهم
يجد الشر سامعا ومجيبا
يتغنّون كلما أهرق الشعب على
الحق دمعه المسكوبا
إنه منطِقٌ يضيق به العق
ل وإن كان كالوجود رحيبا
فليك القابعون في معبد الحك
م سلاماً أو فليكونوا حروبا
إن للشعبِ ثورةً توقظُ الغا
في وتحيي قبل الجسوم القلوبا
ومن الموت أن تعيش ذليلاً
ضائع الراي حائراً منهوبا
ومن المجد أن يدين لك المج
د قويّاً ملءُ الحياة أريبا
والحياة الحياة قلبٌ وحقٌّ
فاصحب الدهر رائشاً أو مصيبا


És midőn a fűzes árnyiról
Édes ének hangja visszaszól:
Meglepetve hallja mindenik,
- A viszhang Tihany fokán lakik -
S oly csodásan hangzik e fölött:
Bús magányban él az árva szív.
Hű halászhoz, aki volna hív!
Hang után a sajka partra köt. -


Wir wollen noch einmal erkämpfen
Den heißesten, höchsten Genuß,
Eh' von dem erschlaffenden Körper
Die Gierde weichen muß.


Wol, Liebster, wol, es sey also,
Ich duld' es gern und leide froh,
Du köntest sonder Todes-Pein,
O Jesu, nicht mein Jesus sein;
Ach, wenn ich, dein erlöster Knecht,
Auch deinetwegen sterben möcht!


My bright Defender, and my dread Delight,
If ever I found Favor in Thy Sight;
If all the Pains that for Thy  Sake
My past has took, or future Life may take,
Be grateful to my ; permit my Pray'r,
And with This Gift reward my total Care.


Heut noch ist es nicht geheuer
In dem alten Burggemäuer
Um die Mitternacht herum.
Wehe, ruft ein weißes Wesen,
Will denn niemand mich erlösen?
Doch die Wände bleiben stumm.


Ein giftiger Linddrache
Dort in dem Walde was,
Vor dessen grimmen Rachen
Der Kühnste nicht genas.


几年封植爱芳丛
韶艳朱颜竟不同
从此休论上春事
看成古木对衰翁


Ó považ, k tobě snést se má
tvůj Ježíš, sladké děcko?
po kterém vzdycháš noc i den,
tvůj milý Bůh, tvé všecko?


hiç kimse elimizden tutmuyordu


Op Dubenheid dar is en Moor,
Dar stat de Wicheln kahl un sor.
In Dubenheid dar is en Lunk,
Doch schriggt der nu ni Pock noch Unk.


Laß es lauern, laß es blitzen!
Wir besitzen,
Was kein Schicksal fürder raubt.
Auch sein Ärgstes droht vergebens:
Wir erleben's
Herz an Herzen, Haupt an Haupt.


„Vpusť, pusť mě milá milenko!
I bděla-lis, či spala?
Máš smích či hoře, panenko?
I zdalis o mne dbala?” –
„„Vilíme, ty? – tak pozdě k nám? –
Ba hoře, milý, hoře mám,
A kvílím bez pomoci.
I odkud jedeš v noci?””


„Já černá roucha doručím.“


Jen zřídka kdy – rán takových je málo –
se zvedne slunce, aby plně vzplálo
a třpytem nezkaleným hned se vzňalo,


一緉芒鞋四海忙
何如回首觅灵光
为言鹿苑无生诀
即是龙宫不死方


Die seinen pflegt Mars wol zu füttern
Und endlich reichlich zu begüttern;
Was lieget zwischen Schoß und Mund,
Ist alles Pralimundens Grund.


Da stand ich betend, ernst und gedankenvoll.
O Tugend, rief ich, Tugend, wie schön bist du!
Welch göttlich Meisterstück sind Seelen,
Die, dich in sich hervorzubringen, stark sind!


Dal Re senza indugiar, gli fù risposto
che di quanto sua forza si estendea
per utile, et honor, sempre disposto
di Carlo e del Imperio esser volea
e che fra pochi dí gli harebbe posto
piú cavallieri in punto che potea
e se non ch esso era hoggimai pur vecchio
capitano verria del suo apparecchio


Che giova, mentre il sol le piaggie accende,
mentre la fosca notte adombra i colli,
portar il volto mesto e gli occhi molli
per lei, ch' in altra parte luce e splende?


Az pedig csak hagyján
Amikor búsulok:
Akarhogy fáj, azért
Könyet nem hullatok.


Und ward ein Blühen an dem Rosenbusche,
Daß besser mir kein Paradies gefällt,
Womit ich der Natur ins Handwerk pfusche,
Phantastisch dichtend eine »schönere« Welt ...
Was gibt es köstlicher als eine Dusche?
Hat Adam wonniger sich dem Weib gesellt?
Umspielten sie noch blühendere Ranken,
Wenn tief im Negligé sie Fruchtsaft tranken?


Vidíš-li mne časem dlíti
V společnosti jiných děv,
Nesmíš z toho dívko míti
Ani bolest, ani hněv.


Häuft dann des Alters Wintertag
Den letzten Schnee auf meine Locken:
Nicht schrecken mich die weißen Flocken;
Ich weiß, ein neuer Lenz folgt nach;
Und heller noch, als da ich jung,
Wie Abendrot der Alpen Firne,
Umleuchte mir Begeisterung,
Wenn sie zum Grab sich neigt, die Stirne.


Zas pozýváš mě na kolbiště,
vzpomínáš horkou mladost mou.
Leč, špatné volíš útočiště –
sny mládí jsou mi pohádkou.


Nekem élet volt ez a szerelem:
mint szikla, melynek felfakad patakja
bűvös erejű csodatett nyomán,
mely vesszejével végigsuhint rajta,
olyan lett akkor aztán lelkem is
és kibuggyanó dal lett a patakja.


Mir blieb in diesen kurzen Tagen
Nur Zeit zu tragen, nicht zu klagen,
Und kaum hielt die Besinnung Schritt,
Wie es im Wirbel weiter glitt.


Die Lust/ die Red' und Blikke/
der Glieder ihr Geschikke/
und was Rosillen mehr beschönt:
Ihr Wesen/ Kleidung/ Lachen
Betrübniß/ Schlaf und Wachen
hat mich mit Efeu umgekrönt.


Wenn sie schauet in den Maien,
Daß die Wiesen sich verneuen
Und so fein und wunderschön
Die beblümten Felder stehn,
So verlangt sie ihm zu sein
Eine Welt voll Blümelein.


Da sausen empor im Mondenlicht
Drei weiße wilde Schwäne –
Das Wasser spritzt ihm ins Gesicht,
Verklungen sind die Töne.


Gott gönn' vns seiner Gnaden-Schein,
Vnd lass vns stets gesegnet seyn:
Sein Antlitz woll' er hell vnd klar
Vns leuchten lassen immerdar:
Damit sein rechter Weg auff Erden
Von vns erkennet möge werden,
Vnd wir bey allen Heyden sehn
Sein Heil, vnd was durch jhn geschehn.


Duše mé květina nyje a vadne.
Jaro ji dává do zlaté vázy.
Duše má poznovu vzchází
a znova se rozvíjí
a voní omámivě
po dálné nivě.


Rough was the rude wild way, and many a thorn
Tore her loose garments in their rapid flight,
O'er many a league the panting fair is borne,
Till now, emerging from the shades of night,
The grey-eyed morn stole forth her pallid light.
Then first she paused, unable to proceed,
Exhausted with fatigue, and pain, and fright.
"Turn, Psyche," cried the youth, "relax thy speed,
And see thyself at length from thy pursuers freed."


Nechť jedni tíhnou sem a druzí tam,
již tací jsme a jiní nebudem,
– my stejnou píseň nikdy nehudem,
a každý mní, že nejlíp zpívá sám,


Na světě jen to nejchudší
hať si tu roste kvítí,
nedáme my se z náručí
mateří zemi vzíti.


Baglion, Vitelli, Orsin e la semenza
di Montefeltro in casa lor ne girno,
e Marco prese Rimini e Faenza.


Es schwamm mir lustig nebenher,
Als wenn es ganz mein Schoßhund wär'.


Laßt in Rom beim Saft der Reben,
Brüder, fröhlich heut uns sein,
Da die Parzen noch das Leben
Zugemessen uns verleihn!
Morgen kann das Grab uns decken
Oder doch das Scheiden schrecken:
Drum soll heute frisch und rein
Zum Gesang die Lust uns wecken.


Fragte ich: »Sagt mir, liebe Väter,
Nennt ihr mich einen Missetäter,


Das haben mehrere gleich dir getan,
Der eine mehr, die andern etwa minder.
Was gehn den Dichter auch die Waffen an?
Er sammelt gern um sich des Friedens Kinder.


Ihr winkt – und eine beßre Welt
Steht, Schöpfer! um euch her statt dieses Schwalls von Thieren
Die immer nur nach euch visiren
Und ihre Leidenschaft in eure Rechnung führen.
Ach ein Apostel wird der Held
Der edel zürnet, wenn im Zelt
Ein Babylonier vor ihm aufs Antlitz fällt.
In seinen Adern fliesset Blut
Von dir verklärter Graf! an seinem Herzensherzen
Erinnert es und pochts, den Ruhm nicht zu verscherzen:
Ein Mensch steht unter Deinem Hut.


Nur ließ man ihm (so lautet der Bericht)
Den einen Pferdefuß. Warum? Das weiß ich nicht.
Er war ja sonst, ohn' allen Zweifel,
Ein hübscher, recht galanter Teufel.


Florentín engañoso, ingrato Albano,
peregrino traidor, fingido amigo,
amante desleal, cierto enemigo,
victorioso cruel, huésped villano.


景阳钟动晓寒清
度柳穿花隐隐声
三十六宫梳洗罢
却吹残烛待天明


Počne sněm.
Slon pod trůnem královským
jednání zavádí slovem tím:
„Známo všem,
jaký nám navrhnul plán
host náš pan Oraň-Utan:
Abychom my zvířata
sestavila pravidelný
spolek divadelný;
slibuje, že snaha ta
nás nad lidi povnese,
a že se
podiví nám svět,
až našeho vtipu spatří květ.
On nám obětuje k tomu cíli
vše své umění a všecku píli.
Ku spolčení nás pobádá,
o svolení jenom žádá.
O to buď jednáno
a svobodně rokováno!“


Álomszuszékos, puha gördüléssel,
fordulok a falnak: ott van még az éj;
elbujt a párna tüzes, forróságos,
panaszos, jajjos ráncai közé.


Křepelka volá: Již jdou žat!


Hier und da ein Fischerboot!
Auf und ab geschwenkte Baken!
Kap Nord-Vorland! Brennendrot
Jetzt das Nore-Schiff! – Segellaken,
Dämpfersäulen – hui das ging!
Alle keuchten, alle flogen,
Wie von jenem Fabelding,
Dem Magnetberg, angezogen!


Más a világ ábrázatja,
Másként látnak szemeim;
Más a dolgok folyamatja,
Más hangúak verseim;
Mások éltem érezeti,
Más alakja testemnek,
Mások lelkem repűleti,
Más aránya létemnek;
Más most egész természetem; -
Mert szeretek s szerettetem;
Másként jár most az idő,
Miólta már enyém ő.


e as paredes


perseguindo,


Od vesničky za chýžkou již
všady z oken světlo kmitá,
jen tam za tím oknem tmavým
bolestně as vnučka škytá.


– Ba, urážka je v takém jednání! –
vzkřik jiný z umělců. – A hanba nám,


أُحِبُّكِ حينَ أَراكِ تَنوحينَ
وَالدَمعُ يَقطُرُ من ناظِريكِ
وَأَهوى تَقطُّعَ أَوتارِ صَوت
يُصعِّدُهُ الحُزنُ من مرشَفَيكِ
أُحِبُّ العَذابَ وَأَهوى البُكاءَ
وَأَعشَقُ كَأسَ الضَنا في يَدَيكِ
وَعِندي أَنَّ إِرتِواءَ الدُموعِ
دُموع المُؤاساتِ من مُقلَتَيكِ
لِاَفضَلُ من قُبُلاتِ الغَرامِ
يَشرَبُها الفَمُ من وَجنَتَيكِ


I ging nach München mit dem Geld;
Mein' Bildung da vollenden –
Könnt' ma die Summe besser wohl,
Zu edler'm Zweck verwenden?


Мало толку в профсоюзе, если он только билеты в театры достает,
прозодежду распределяет,
да хлеб пайковый правильно развешивает фунта́мПрофсоюз прежде всего пролетарского хозяйства фундамен


Mnohý snad chce vědět, dům-li radní
Odstrčil dál, jak se zavázal?
Jaké byly konce jeho zadní,
Co vše mudrák hrnčíř dokázal?
Rozmnožil tenť obci nové příjmy,
Co se nedá všecko dělat s nimi!


Kurtz: wircklich war, zu dieser Zeit, die Welt
Mit Schönheit und Gefahr, mit Lust und Last erfüllt.
Sie war ein lieblich Schrecken-Bild;
Entsetzlich angenhm, erschrecklich schön
(Man sage, was man will) war alles anzusehn.


DER VORSÄNGER:


Kdys od nemocné vrátil jsem se ženy.
... Ach bída, Bože, bída! – Na nečistém loži
uzlík skroucených kostí v hnědé svrasklé koži...
K ní na zem poklekl jsem vyděšený.


Tvé dřevo ze starých je, tmavých lesů,
kde kůra shnilá, plná hmyzu byla,
kde z korun pára lunou plála bílá
při hudbě cvrčků v moři trav a vřesu. –


Languide qui son l' erbe, aridi i fiori,
oscuro il ciel quanto mi cinge intorno,
gli arbori privi de gli usati onori;


La littérature y comptait,
L'ancienne aussi bien que la neuve,
Si bien que Dumas fils était
Assis auprès de Sainte-Beuve.


Ich werf mich auf mein Lager hin,
Und liege lange wach,
Und suche es in meinem Sinn,
Und sehne mich darnach.


„Co to ještě?“ jeden ptá se,
druhého hned doptává se.
„Co to?“ ptá se po něm mnohý.


Klonilo se slunce, klonil se i den,
Sladkodechý chládek vábil jíti ven.
Vyšel z bytu svého zvolna k lesíku
Podlé zarostlého polí mezníku,
Kam ho na procházku vábil hájů stín,
Věrný Lásky, Víry a Náděje syn.
Ticho je po polích, dřímá osení,
Všecko, všecko dřímá, co o lásce ví;
Jen slavíček zpívá, jakby celý kraj
Konejšel do spánku – pole, luh a háj.
V duši milencové zbudil ale sen,
Hrozný sen, jenž v noci byl jí předveden.
„Ha! vy sny, vy divé! Jenž mne děsíte,
Že se mi večerným stínem jevíte!?“


وصاحب أنس تعشق الفضل نفسه
وحسبك ذو النفس يتيمها الفضل
أخو فطنة لم يمزج الغش وده
ولا هز من عطفي رصانته الجهل
وقد لقبوه الشمس جهلاً بقدره
ولم أر شمساً قبلة كلها ظل


O Christe Jesu Gottes Sohn/
Den Baw schaw an von deinem Thron/
Auff diesem Grund die Kirch erhalt/
Wann jhr die Feind anthun gewalt.


Wenn ich des Nachts lieg schlafen,
Mein Feinslieb kommt mir für,
Wenn ich alsdann erwache,
Bey mir ich niemand spür;
Bringt meinem Herzen Pein,
Wollt Gott, ich sollt ihr dienen,
Wie möcht mir bas gesein.


Liebe, wunderschönes Leben,
Willst du wieder mich verführen,
Soll ich wieder Abschied geben
Fleißig ruhigem Studieren?


Však mezi tím, co Karel blaze děl:
„Tak u konce ten nekonečný boj!“
v té samé době vojsko nesmírné
juž zuřivých a lítých pohanů
se sbíralo na zkázu křesťanů,
a jako smečka větřili juž krev.
A mezi tím co meče brousili
juž nevěřící k seči nesmírné,
stál Karel klidně s pairy na louce
a radil se o dalším postupu.
Na louce stál a netušil to zlo,
jež plížilo se; světlo padalo
na jeho hlavu z hloubi blankytu,
a bylo jasno v duši hrdinské,
co v temných lesích pohan číhal juž,
a zvedal zrádně proti tomu nůž,
jenž ze všech jeho srdci nejblíž byl.
O bože náš, jak veliký to bol!


Csak te nem derülnél, fátyolos kedélyem?...
Tavaszod megtértét soha ne reméljem?...


Sníš, jak střásti se lbi holé
horám sněhy věčné zimy,
zasout, pohřbít všecko dole
lavinami dunícími,


Ki lakik e kisded házba’,
Özvegyasszony szép leánya:
Szeretőjét félni látván,
Láng borúl el az orcáján;


Den ráno na poplachy zvon budí, klam od rtů jde k rtům:
Řím, Tibaldeschi hoden tiary! Hned plení mu dům
lid v jásotu – vždyť domov mu Vatikán... K němu, tam zpět!
Ač nevěda proč volán, i Prignano za nimi v sled.


Wozu die Messer überhaupt?
Ruft Orgon, kann man nicht mit bloßen Händen essen?
Das steht den Herren frei. Doch uns erlaubt
Wird's gleichfalls seyn, mit Tartarn nicht zu speisen,
Die gar gerittnes Fleisch vom Sattel fressen,
Mit Zähnen das Halbrohe wild zerreißen.


„Uvykne také. Trochu zakvílí
s Martou u hrobu, dobu nějakou
denně v zahradě bude prolévat
své slzy, ale lékař všemocný –
čas – i tu těžkou ránu zacelí.
Ty budeš rádcem jejich, Joabe,
a ochráncem celého statečku...
Věř, jenom dobro mně tím prokážeš,
když nynější mou prosbu vyplníš!“


Vor alters war in Rom der stat
ein große pfistrei, darin hat
man brot bachen frü unde spat
für die ganzen gemeine.
Necher dem bachhaus war ein mül,
trieb ein arm von der Tiber kül,
mit vil gengen, die tiefen hül
sun noch mon nie bescheine.
Das wert vil jar aufrichtig zwar
gemeinem nutz zu steuer;
entlich kam dar ein mülner, war
ein mörder ungeheuer;
der ließ tafernen machen um
gemeltes bachhaus umundum,
darein gemeine weiber num.
hört wunder abenteuer!


A vén kápolna csendes.
Rád hajtom homlokom,
kezed hajamon repdes:
galamb a romokon.


Jesu, Dir sey Lob gesungen,
Daß Du Teüffel, Höll' und Tod
Hast durch deinen Tod bezwungen.
Lass', Herr, in der letsten Noht,
Wenn der Tod Mich will erstikken,
Mich Dein »Vollenbracht« erquikken.


De bár szeretni vágyok újolag,
A holt leánykát nem feledtem el...
A hegytetőn még űl a téli hó,
Midőn tövében már virág fesel.


Mit leisen Harfentönen
Sei, Wehmut, mir gegrüßt!
O Nymphe, die der Thränen
Geweihten Quell verschließt!
Mich weht an deiner Schwelle
Ein linder Schauer an,
Und deines Zwielichts Helle
Glimmt auf des Schicksals Bahn.


وخافوا!


Die Mauern flohen von ihm hinweg,
Die krummen Säulen irrten in Nacht hinaus.
Er ist allein in dem riesigen Haus.
Und niemand ist da, der ihn hält.


Hvězdičkami nebe zkvetlo. –
Jako mlha zlatou přízí
zdá se padat luny světlo
s nebetyčných topolů. –
Kam se dělo dítě moje?
za křovinou v šeru mizí,
v dumách bloudí bez pokoje
po zarostlých pěšinách. –


وَمائِسَةٍ تُزهى وَقَد خَلَعَ الحَيا
عَلَيها حُلىً حُمراً وَأَردِيَةً خُضرا
يَذوبُ لَها ريقُ الغَمامَةِ فِضَّةً
وَيَجمُدُ في أَعطافِها ذَهَباً نَضرا


Todos son arrabales estas Villas,
y su término todo es Olivares;
sus campos escarchados, que a millares
producen oro y plata a maravillas.


Lebendig dir der Grazie schönern Dienst:
Mir nimmt aufopfernd keines des Herzens Gram
Und Sorg' ab, kein verjüngtes Abbild
Lächelt mir zärtlich mein Selbst entgegen.


Tajemná probouzí se síla,
jež v země žilách kolotá.
Svatého slunce zář se vlila
v radostné jitro života.


恨到荒城一闭关
乡园阻隔万重山
咫尺音书犹不达
梦魂何处得归还


日落山前野烧生
白茅黄苇地初晴
明朝却赋雉带箭
呼酒冈头看火城


المرء لا زال في دنياه كالعرض
صميمه لسهام الموت كالغرض
ساه على الحادثات النازلات به
كأنه للردى لم يبر والحرض
يرعى بروض الأماني زهر شرته
ويرتةي من مياه العجب والبغض
للعارضات من الاطماع معترض
حدوا وللصالحات غير معترض
وفي الذي يجمع الآصار منتقضا
وللهدى لو هداه غير منتقض
يسهو ويلهو بآمال مموهة
ولم يروعه إلا حادث المرض
كالسرب يرعى رياض الحزن معشبة
يلهو ومن نبأة القناص في قضض
وكلما اعتل أهدى النذر مجتهداً
فإن شفي عاد عود الفاتح النهض
وطال ما قد تمادى بعد صحته
في غيه ونسى التنغيص بالحرض
يرجو دوام سرور كان سر به
هيهات ذاك وإِن الأَمر فيه قضي
لا نعمة وردت إلا بها صدرت
رقشاء من نقم تصميك بالغضض
هل نعمة خلصت من نقمة عرضت
فيما اعتراض جفون العين للغمض
وسرها لذة بالموت قد قرنت
به اقتران قريع الشول بالهيض
لا خير في نعم في إثرها غصص
وصحة بسقام بئس من عوض
تبا لمبتهج بالمال مجتمعا
وحبذا قنعا بالماء من نبض
لا عارف قدر الأَيام غير فتى
من موبقات الليالي الغبر منتقض
سيان رقدته فيها ويقظته
لا يفلت العرض الموصول بالعرض
يلقى الفتى ما تمناه عن كثب
يلقى إِلى حرض داع إِلى حرض
فاعمل لأخراك في دنياك مجتهداً
تحظ بفعل غريب الدهر حيث خض
يلقى الردى غير محتاج إِلى أمد
من الزمان ولم يحتج إِلى عرض
أَضاف ركب المنايا ثم قابلها
والزاد جم بلا رونق ولا برض
غفلن عنه ولم يشعرن يقظته
وأنه لاشتياق الموت في مضض
إن الليالي على صنع القضا سخطت
به ومن زهده بالكاتبات رضي
علماً بمقدوره في اللَه معتمداً
على لقاء بوجه في المعاد وض
ماذا يقول له الناعي وقد ظفرت
آماله وبجنات النعيم قض
قد عاش ما عاش لا بخلا ولا بطرا
ومات مات بلا ذنب ولا هضض
يقلب الطرف في تدبير خالقه
تقلب الطرف موقيه إلى الركض
بمسمع طاهر من نية خلصت
في منطق صادق في منظر غضض
زهداً كأن لعمري النار ما خُلقت
إِلا لتعذيبه فالتاع من رمض
إسارتان له في الناس فلا بها
فوز المجلي بلا صك ولا فضض
نيرانه للقرى بالليل ساطعة
ونوره من قيام الليل فهو يضي
قوام صوام مطعام الطعام إذا
أَخلفن أَنوا نجوم الباخل البرض
مستوحش أنس يلقى الحتوف كما
يلقى الضيوف بلا خوف ولا رغض
يا واجد الزهد لولا زهد والده
وزهد أولاده الباقين في العوض
تركتني كلفا مستغرقاً قلقا
أصعد النفس الجاري من القضض
لي منك ما بك من ثقل بليت به
لا ضيقة الذنب بل من ضيقة الرضض
كأن أبصرت ما بي منك من حزن
فاخترت هذا ولا العشار من كضض
تركت قلبي كريش النسر منتفضا
والحزن من ذكر قلبي غير منتفض
غادرت جرح الأسى في القلب منتفضا
يبلى وبنيان حزني غير منتفض
وأدمعا من جفوني قد جرت علقا
جري العروبة في خد لكالريض
أرعى النجوم لرزء منك مشتمل
على مصائب وجد فيك معترض
قد عم رزؤك لو خصت جلائله
أهل السماء وأهل الأَرض عن عرض
فالرزء أعظم من جيب نشققه
ولطم خد وسح الأدمع الغيض
فاليوم تبكي غريباً كل مكرمة
قد غودرت بعد إبرام لفي نقض
من ذا لأيمة عالت وأرملة
آلت ومنتجع بلواه منتحض
من ذا لمدرسة بالعلم شاملة
ومسجد لمهد الذكر مغترض
من ذا لمختبط ظلماء غاطشة
يهدى ببرق إلى مرعاه منتبض
قضى فكانت عطاياه مخلدة
ونشر إحسانه الفياض لم يقض
عجبت من بشر يسلوك يا بشر
نشرت في العرض المشهود بالغرض
أو كنت في قبرك الفاضي برحمته
فضيق الحزن في قلبي عليك فض
فليت قبرك في الأحشاء محتفر
إني أحاشيك في عفر وعن قضض
فليت أنك في موق دفنت عسى
ألحفك بالجفن في جفني وفي عمضي
أَرجوك من حزني في الحشر تشفع لي
فارحم عويلي وسج لي مسمع اليقض
أرجوك في الحشر ما أرجوك في زمن
قد كنت فيه سكوب العارض المحض
أجاد قبرك محلول النطاق به
من باكر غدق أو رائح رحض
كأن جودك أو حُسنى بنيك به
قد فاض في الأرض حيث البحر لم يفض
الحاملين من الأشياء أثقلها
بصالح القرض بها من صالح القرض
والتاركين من الأشياء أهونها
والمرتضين من الأصحاب كل رض
القائمين بدين اللَه أصغرهم
في حلمه عادل رضوان في المهض
فخاطر نعم من يرجى وإخوته
الطاهرين من الأدناس والحوض
لا زلتمُ خلفا في نسق والدكم
فالغيث يعقب زاكي النبت في الرهض
أبقى غريب لكم آيات مكرمة
تتلى عليكم ومجداً غير منخفض
حُسن العزاء لكم والاقتداء به
من جوده الجم أو إخباته المحض
فالشمس تنتج إلا النور متضحا
والليث ليثاً وليس الدر من حضض


Větřík mluví, kde co sebral,
sosny ani nevěří,
buky potřásají hlavou,
listí jen se hašteří.


Proč tvá práce došla pohanění?
Že jsy zapomenul na koření,
Bez kteréhož krmě chutné není.
Máli chutnati nám spis tvůj líp,
Kup sy od někoho lepší vtip.


Ma pria romper col gomito la selce
e col fiato scaldar quel freddo tufo
spero, che te, d'ogni mio duol ministra.


Interrompez vos chants, ô vierges innocentes.
La sombre inquiétude et les peines cuisantes
Du front de notre Hélène assiègent la pâleur.
Ô vierges, respectez sa secrète douleur.
De votre âge fleuri les tristesses légères
Se dissipent bientôt en vapeurs passagères ;
Et de vos yeux brillants les doux pleurs sont pareils
Aux larmes de la nuit sur les rameaux vermeils :
Prompts à naître, à tarir plus faciles encore.
Votre peine en rosée au soleil s'évapore,
Ô vierges ! Mais le cœur où les dieux ont passé
Garde longtemps le trait profond qui l'a blessé ;
Il se plaît à poursuivre une incessante image,
Et des pleurs douloureux sillonnent le visage.


تُسَدُّ إِذا حُمَّ الحِمامُ المَذاهِبُ
وَيُعيي البَرايَ فَوتُ ما اللَهُ طالِبُ
وَأَنتَ وَما في الخَلقِ مِنكَ مُعَوَّضٌ
لَهُم عِوَضٌ مِن كُلِّ ما هُوَ ذاهِبُ
أَرى غِيَرَ الأَيّامِ تَلعَبُ بِالوَرى
فَلا زِلتَ مَحروساً وَلا جَدَّ لاعِبُ
هَوى كَوكَبٌ زُهرُ الكَواكِبِ مُذهَوى
فَفارَقَ مَثواها عَلَيهِ نَوادِبُ
وَلَو لَم يُراعِ الأُفقُ حَقَّ جِوارِهِ
لَما شَيَّعَتهُ بِالبُكاءِ السَحائِبُ
أُعَبِّرُ بِالتَذكيرِ عَمداً وَإِنَّني
وَما إِن تَعَدَّيتُ الكِنايَةَ هائِبُ
وَلَيسَ لِما أَخفى إِباؤُكَ مُظهِرٌ
وَلَيسَ لِمَن سَربَلتَه الصَونَ سالِبُ
وَكَم مُظهَرٍ مِن فَضلِهِ وَهوُ مُضمَرٌ
وَكَم شاهِدٍ مِن مَجدِهِ وَهوُ غائِبُ
إِذا ما سَماءُ المَجدِ لَم يَهوِ بَدرُها
فَأَهوِن بِأَن تَنقَضَّ مِنها الكَواكِبُ
فَدَت سائِرُ الأَرواحِ مَلكاً فِداؤُهُ
وَطاعَتُهُ فَرضٌ عَلى الناسِ وَاجِبُ
لَئِن ظَفِرَت أَيدي الخُطوبِ بِبُغيَةٍ
فَما زِلتَ تَفري وَالخُطوبُ الدَرائِبُ
وَلَو أَنَّ صَرفَ الدَهرِ يُثنى بِقُوَّةٍ
لَعاوَدَ عَن هَذا الحِمى وَهوَ خائِبُ
وَلَو كُنَّ شَخصاً صَدَّهُ عَن مُرادِهِ
مُؤَلَّلَةٌ زُرقٌ وَبيضٌ قَواضِبُ
وَلَو أَنهُ جَيشٌ كَثيرٌ عَديدُهُ
لَقارَعَهُ مِن كُلِّ أَوبٍ كَتائِبُ
تُرى نُزهَةَ الأَبصارِ وَهيَ مَواكِبٌ
وَهادِمَةَ الأَعمارِ وَهيَ مَقانِبُ
وَما هِيَ إِلّا عَزمَةٌ مِنكَ صَدقَةٌ
وَلا الصَبرُ مَغلوبٌ وَلا الهَمُّ غالِبُ
وَعَزمُكَ قَد أَفنى حُماةَ مَمالِكٍ
تُطاعِنُ شَزراً دونَها وَتُضارِبُ
مَمالِكُ قَد دَوَّختَها بَعدَ ما سَفَت
مَشارِبُ فيها وَاِطمَأَنَّت مَسارِبُ
فَحُزتَ مَدىً قَد عاوَدَت دونَ نَيلِهِ
أَمانِيُّ أَهلِ الأَرضِ وَهيَ لَواغِبُ
لَئِن ناسَبَتكَ التُركُ فَرعاً وَعُنصُراً
فَما لَكَ في حَوزِ العَلاءِ مُناسِبُ
تَحَلّى زَمانٌ أَنتَ فيهِ مَحاسِناً
عَواطِلُ مِنهُنَّ السِنونَ الذَواهِبُ
وَأَنتَ الَّذي ما إِن يَزالُ مُظَفَّراً
إِذا ما اِلتَقَت آراؤُهُ وَالنَوائِبُ
لَقَد كَذَبَت مُذ ذُدتَ عَنّا ظَنونُها
فَلا صَدَقَت تِلكَ الظُنونُ الكَواذِبُ
أَذى الفَتَكاتِ اللائي لَو لَم تَبُح بِها
نِفوسُ العِدى ما اِلتَذَّ بِالماءِ شارِبُ
تَعَزَّ بِذا العِزِّ الأَشَمِّ فَإِنَّهُ
طَريقٌ إِلى حَسمِ المَساءَةِ لاحِبُ
وَطيبِ ثَناءٍ طَبَّقَ الأَرضَ فَاِكتَسَت
مَشارِقُها مِن عَرفِهِ وَالمَغارِبُ
بِعَزمِكَ يا سَيفَ الخِلافَةِ يُقتَدى
فَلا تُرِ خَطباً أَنَّهُ لَكَ غاصِبُ
أَنِلنا بِتَركِ الهَمِّ يَمضي لِشَأنِهِ
مُنانا فَكَم نيلَت لَدَيكَ الرَغائِبُ
وَذَلِّل عَصِيَّ النَومِ بِالسَطوَةِ الَّتي
أَرَحتَ بِها نَومَ الوَرى وَهوُ عازِبُ
وَهَبنا الأَسى فيما وَهَبتَ فَإِنَّنا
تَهونُ عَلَينا ما بَقيتَ المَصائِبُ


Slyš! Tu náhle pustým lesem
kvil se žalný rozléhá,
a nejmladší z bratrů s děsem
nářek sestřin postřehá.


Kol rybníků a skalin
náš veselý zvonil smích,
kol chrp jsme šli a máků,
však nezřeli jsme jich.


Der Erden Grund erkracht/ die trotze Felsen springen/
Die Klippen spalten auff/ die schnellen Ritze dringen
Schir biß in Mittelpunct/ die Länder fallen ein/
Vnd wollen Zeugen nur deß grossen Mordes seyn.


Und was für Zeichen am Himmel stehn,
Licht oder Wetterwolke,
Sie gehen mit dem Pöbel zwar,
Doch nimmer mit dem Volke.


Intorno ad una bella e chiara fonte
di fresca erba e di fiori intorniata,
la qual ancor dimora a piè del monte
Cécer, da quella parte che ´l sol guata
quand´è nel mezzogiorno a fronte a fronte.
e fonte Aquelli è oggi nominata,
intorno a quella Diana allor sì volse
essere, e molte ninfe vi raccolse.


A nátha, a csúz s az egész szezon.
Nyugodj bele - ez az ősi rezon,
Bár most még rosszabbul megy minden,
Laposabb a pénzügyi ború,
Még közelebb jött a háború,
Csapást ránk a sors ostornyele mér,
S a Prőhle tanár úr után
Felolvasott a Baáry Elemér.


Děl, poželel a poplakal
A já mu smutně potakal.


Man nennet aber diesen den Ister.
Schön wohnt er. Es brennet der Säulen Laub,
Und reget sich. Wild stehn
Sie aufgerichtet, untereinander; darob
Ein zweites Maß, springt vor
Von Felsen das Dach. So wundert
Mich nicht, daß er
Den Herkules zu Gaste geladen,
Fernglänzend, am Olympos drunten,
Da der, sich Schatten zu suchen
Vom heißen Isthmos kam,
Denn voll des Mutes waren
Daselbst sie, es bedarf aber, der Geister wegen,
Der Kühlung auch. Darum zog jener lieber
An die Wasserquellen hieher und gelben Ufer,
Hoch duftend oben, und schwarz
Vom Fichtenwald, wo in den Tiefen
Ein Jäger gern lustwandelt
Mittags, und Wachstum hörbar ist
An harzigen Bäumen des Isters,


...leč nejvýše stavím Crommelyncka.


Weg, die sich weise dünken,
In strenger Weisheit Tracht!
Ich, ich will mit Horazen trinken,
Bis jeder Stern der Nacht
An seinem Orte funkelnd wacht.


Non temer di sforzarla, ché ´l mio figlio
la ferirà in tal modo e tal maniera
che non potrà uscir del tuo artiglio,
e di lei arai ogni tua voglia intera.
Or fa´ che tu t´attenga al mio consiglio,
e adempierai ciò che ´l tuo disio spera. –
E poi sparì, quand´Africo sentissi,
ch´era già dì, e tosto rivestissi.


Eine Pfauin mit ihren Jungen:
Der keuschen Zucht
Gewünschte Frucht.


Nun danket Gott, ihr Christen all,
Und jauchzet ihm mit großem Schall,
Dieweil er seiner Gottheit Macht
Durch seinen Sohn an Tag gebracht.
Triumph, Triumph schrei alle Welt,
Denn Jesus hat den Feind gefällt.


A jestli něco znamenám, –
můj život, smrt má, zapomnění,
mé spasení i zatracení,
vše patří Vám!
Vždyť bez Vás by má lyra celá
již dávno byla spráchnivěla.


Não dou sangue,
Mas roubo e tiro,
Sou vampir
Verdade crua!
Sou a Lua,
Brilho com a luz
Que não é minh
Venho e vou,
A maré sou,
Afogo, inund
Teu mund


Das Mägdlein barg ihre Klagen
Im stillen Kämmerlein,
Und durfte sie's Keinem sagen,
Sie hoffte jahraus, jahrein.
Sah über die Haid'
In Sommerzeit,
Wenn am Walde die Rosen blühn.


Di greppo in greppo su 'l cavallo bianco
saetta il còrso. Spiovongli le chiome
in doppia lista nere per l'adusto
pallido viso,


Pojď, usedneme – léto tolik znaví –
pod strom na stráni do vysoké trávy.


Mientras yo leo, tocas en el piano
            Una gavota antigua;
Pálida perla irísase en tu mano,
            Bajo una luz ambigua.
María Antonieta! Es ya la primavera,
            Vístete de pastora;
            En la tarde rosada, Axel te espera
            En el «Jardín de Flora».
¡María Antonieta! Rubios caballeros
            Se inclinan para verte!
En doble fila se alzan los aceros
            Listos a defenderte.
Y la gavota sigue. Axel aguarda
            De tu beso el halago.
La rosa roja de tu labio tarda
            Junto al dormido lago.
La última nota... Entre la tarde brilla
            Del sol postrer destello...
¡María Antonieta!... Y marca la cuchilla
            Cinta roja en tu cuello.


阴森夏木倚岩阿
小小轩窗掩薜萝
只恐故人归未得
扁舟何日更相过


Auf nichts Vergänglichs trauen,
Nicht Eitelkeit uns freun!
Laß uns einfältig werden,
Und vor dir hier auf Erden
Wie Kinder fromm und fröhlich sein!


活法端知自结融
可须琢刻见玲珑
涪翁不作东莱死
安得斯文日再中


raflarda dizili


Körül sátorkupok keltek a köveken,
Nagy, lomha buborékok a népvándorlás árján -
Elpattantak azóta, nyomtalanul és árván,
S az a setét lovas tán ősöm volt nekem...


Willst du die Welt erretten,
Von schnöder Knechtschaft Fluch;
So brich zuvor die Ketten,
D'rinn dich die Sünde schlug!


وظبيٍ من الأتراكِ تارك مهجتي
تموتُ وتحيا من عظيمِ فراقِهِ
ومقتبضٍ قلبي بإشراكِ حبِّه
ومنبسط دمعي دماً بانهراقِهِ
أجودُ له بالروحِ لو كان باخلاً
عليَّ مدى أوقاتِه بعناقِه


Albeit nurtured in democracy,
    And liking best that state republican
    Where every man is Kinglike and no man
    Is crowned above his fellows, yet I see,
    Spite of this modern fret for Liberty,
    Better the rule of One, whom all obey,
    Than to let clamorous demagogues betray
    Our freedom with the kiss of anarch
    Wherefore I love them not whose hands profane
    Plant the red flag upon the piled-up street
    For no right cause, beneath whose ignorant reign
    Arts, Culture, Reverence, Honour, all things fade,
    Save Treason and the dagger of her trade,
    Or Murder with his silent bloody fee


Wie lange soll die Trauerhöhl
In Sorgen ich besitzen?
Wie lange soll mein arme Seel
In diesem Bade schwitzen?
Soll ich denn alle Tag
Immer lauter Plag,
Die Welt im Gegenteil
Nur immer lauter Heil
Nach ihrem Wunsche haben?


Ringsum ist Felseneinsamkeit.
Des Todes bleiche Blumen schauern
Auf Gräbern, die im Dunkel trauern –
Doch diese Trauer hat kein Leid.


Si a la serpiente de metal erguida,       Números XXI, 6-9; Deuteronomio, VIII, 15.
camino del desierto en la bandera,
los que mordidos por ardientes sierpes
y escorpiones mirándola sanaban;
curas, serpiente blanca, a quien te mire
con ojos de pasión, que el duelo humano
recogistes entero. La serpiente
primitiva, el dragón que resistiendo
servir a Dios, rastrero se enroscara
al árbol de la ciencia, a nuestros padres
tentó, trayendo perdición al mundo.
Y Tú, blanco Dragón de nuestra cura,
del Árbol de la Muerte suspendido,
todo el veneno del dolor recoges.
Que es terrible tu amor, Dragón de fuego,
de quien las aguas de la vida manan.
¡Con su destral la muerte leñadora
nuestro árbol de la ciencia descuajando,
talló tu cruz, como quien talla un potro,
y en ella fue a morir estrangulada
entre tus brazos, rígidos de amor!


Il duce nobile, che cadde in guerra,
Sia che dal mare rotante inalzisi,
Sia ch'egli inalzisi da strania terra.


晋地无戎卧贼曹
民兵赐笏解弓刀
六年讲武儒冠在
不踏金门著战袍


No sé si de Alicante o del Provencio
Rimado me enviaste un cartapacio
Y culpaste de paso mi silencio;
Mas, lo juro por Píndaro y Horacio,
Culpa es tuya, Mariano, que no mía,
Si en el silencio he sido tan reacio.
Si mi afecto una epístola te envía,
Para que no se pierda en el correo
¿Qué sobrescrito, di, será su guía?
Hoy en las calles de Madrid te veo,
Y eres mañana, nómada versátil,
Vivo traslado del errante hebreo.
Más vario que el termómetro bursátil,
Ya te alberga el fragoso Maestrazgo,
Ya en Elche comes amarillo dátil.
No hay día en que no pagues el portazgo,
Y sólo para postas y mesones
Necesitas un pingüe mayorazgo.
Astro, de eclipses mil y aberraciones,
Si sospecha Aragó dónde amaneces,
¿Qué Newton me dirá dónde te pones?
¿A qué resorte mágico obedeces
Que, sin incrédula vista acude al tacto,
Fantástica visión desapareces?
No ha mucho, si el informe ha sido exacto,
Que en un ferrocarril viajar te han visto,
Que es viajar poco menos que en abstracto.
Cuando te hacía yo comiendo pisto
Del edetano Turia en las orillas,
Camino de París ibas tan listo,
Y ya apenas distabas veinte millas
De la antigua Lutecia, cuya corte
Tantas encierra y tantas maravillas.
Pero el gas que impulsaba tu transporte
¿No pudo trasegarse a tu cabeza
Y virarla al Oeste desde el Norte?
Mientras «París» mi sobrescrito reza
Quizá en Liorna o en Ginebra te halles,
Quizá en las lomas de Úbeda y Baeza,
O al menos en los atrios de Versalles,
A fuer de buen patriota recordando
La rota del francés en Roncesvalles.
Mas me ocurre una idea. Si te mando
La carta «A don... et caetera en el mundo»,
Tú la recibirás... Dios sabe cuándo.-
Y ahora ¿qué te diré? Yo tan fecundo
Un día como el vate que en el Istro
Lloró de Octavio el ceño furibundo,
Apenas si figuro en el registro
Del Parnaso español, mi amor y el tuyo,
Desde que gaceteo y administro.
En vez de estrofas, tórculos construyo,
¡Y en prensa día y noche, mal pecado!
Al plectro el expediente sustituyo.
De letras por doquiera bloqueado,
Sólo ya las conozco por el tipo:
Mi numen no es ya Apolo; es el Estado;
Y aunque lo rija el que escribió el Edipo,
El Estado es prosaico aquí y en Asia
Y yo de su influencia participo.
Háblame de glosilla y atanasia
Y de alternar edictos y decretos
Con noticias de Chile o de Circasia;
Mas no de versos fáciles, discretos,
Que sabe Dios, Mariano, lo que sudo
Para hacer esta ristra de tercetos.
¡Feliz tú a quien destino menos crudo
Deparó venturosa independencia!...
(Y no lo digo, a fe, porque eres viudo).
¡Dichoso tú que sin real licencia
Puedes ser perdurable parroquiano
De todo conductor de diligencia!
Yo también lo que resta de verano
Esquivara el rigor de Febo intonso
Lejos de este bullicio cortesano;
Ya fuera mi mansión San Ildefonso,
Ya el templo insigne do a la pompa augusta
Hunde en la nada fúnebre responso.
Que es cosa natural y a todos gusta
Como el caliente hogar en el invierno
Buscar el fresco en la estación adusta.
Mas ¡cuántos necios hay, Dios sempiterno,
Cuántos que por huir del purgatorio
Se meten de rondón en el infierno!
Dejando aquí su holgado dormitorio
Arrienda a peso de oro una zahúrda
En un mal lugarejo don Liborio.
Hosca patrona con su saya burda
Le sirve, que no sabe entre sus manos
Distinguir la derecha de la zurda.
Antes que Dios alumbre a los humanos
Le despiertan los perros, las gallinas,
Las moscas, los chiquillos, los marranos.
Bigardos que apuntalan las esquinas
Ve sólo por la calle, o mutuamente
Matándose la caspa las vecinas.
Sale de casa con el fresco ambiente
Del alba matutina, y cuando torna
Le tuesta el Sol despótico, insolente;
Que sin un mal arbusto (¡es mucha sorna!)
Vive contento el poblachón grotesco
Cuando el Sur con su aliento le abochorna.
Hay un jardín cuyo apacible fresco
Puede ofrecer a tus ardores tregua,
Y tiene estanque y pabellón chinesco;
Pero dista lo menos media legua,
Y pasarla pedestre es necesario
al duro trote de alquilada yegua.
¡Y vivir día y noche solitario
O someterse al obligado trío
De fiel de fechos, cura y boticario!...
¿Y qué se come allí? ¿Pesca? No hay río;
¿Caza? A Madrid por ella si la quieres;
¿Fruta? El año es estéril y tardío.
Mas si deseas rústicos placeres,
Sal al campo y verás cómo prodiga
Sus tesoros en él la madre Ceres.
¡Oh qué recreo la dorada espiga
Ver, y girando el pedernoso trillo,
Y el merodeo de afanosa hormiga...,
Si este solaz bucólico y sencillo,
Que admiro yo... en Virgilio y en Valbuena,
¡No fuera precursor de un tabardillo!
Mas quién, mártir sin gloria, se condena
A pasar más trabajos que Tobías,
Con su pan se lo coma norabuena.
¡Tiene la moda, a fe, raras manías!
¿Qué dirían los padres de mi abuelo
Si volvieran al mundo en nuestros días?
Contentos con su hogar y con su cielo,
Sólo usaban la mula y la gualdrapa
Para dar un vistazo a su majuelo,
Y apenas conocían por el mapa
La corte del austriaco y la del ruso,
Los dominios del Argel y los del Papa.
Hoy hemos dado en el contrario abuso.
Ya español que no viaja se denigra.
Nadie está bien en donde Dios le puso.
Ya se ve, como siempre aquí peligra
Media nación si triunfa la otra media,
Cuando descansa Pedro, Antón emigra;
Y como dura tanto esta comedia,
En peripecias trágicas fecunda,
Sed de viajar a todos nos asedia.
Quién va a Cestona, quién a la Borunda;
Éste lleva al Molar su cataplasma;
Aquel sus nervios a la mar profunda;
Y mientras otro en Pau se cura el asma,
A la Suiza un simplón su viaje emprende
Y al ver a su tocayo se entusiasma.
Manda el buen tono caminar allende
Los riscos del selvoso Pirineo:
A Lion, a París, a Lila, a Ostende;
Que es chabacano y mísero el deseo
Del que sólo camina hasta Segovia
O cuando más se aleja hasta Bermeo.
Aunque a Berlín no llegue y a Varsovia,
¿Qué dama de este título es ya digna
Si no ha pasado el puente de Behovia?
La leona que falta a la consigna,
Porque el oro no cuenta en abundancia,
A esconderse en Buitrago se resigna;
Y por salvar, ¡pueril extravagancia!
La negra honrilla, escribe en la tarjeta:
«Fulana se despide para Francia».
¡Y tan mal a la España se interpreta
Que la tildan de pueblo estacionario,
Comparable a lo sumo con Damieta!
Sin contar tanto viaje involuntario,
Desde Junio a Setiembre, largo o corto,
¿Quién no traza en Madrid su itinerario?
Hay quien dice: esta tarde me transporto
Del barrio del Barquillo al de Moriana,
Ya que no puedo a Málaga y Oporto.
¿Y no vive viajando hoy y mañana
El asiduo parásito que hambriento
Siete mesas invade a la semana?
¿Qué hacen sino viajar a todo viento
Tanta movilizada pelandusca
Y pillos y tahures más de ciento?
Basta. Sin duda mi razón se ofusca.
El placer inocente de los viajes
No merece una sátira tan brusca.
Para algo se inventaron los carruajes,
Y a mozas de posada y postillones
No fuera justo cercenar sus gajes.
Mueva pues todo el mundo los talones,
Ya que la humana vida es transitoria;
Y si aquí nos da vuelcos y ladrones,
Dios arriba nos dé su santa gloria.


穿云高入双峰寺
投壁难追四祖禅
香积喜逢蒲塞馔
拂床聊寄吉祥眠


Schaut der Sonne Auferſtehn!
Strahlend blickt ſie in die Runde,
Strahlend, wie zur erſten Stunde,
Und hat vieler Jahre Leid geſehn.


A nagy Nyíl kilövi alóla
Kegyelmed egy-egy szép lovát,
De ültesd szebb lóra az embert,
Hadd vágtasson tovább.


Sie haben viel geschrieben, gesungen und gesagt,
Gepriesen und bewundert, beneidet und beklagt.
Die Namen unsrer Väter, sie sind von schönem Klang,
Sie passen allen Völkern in ihren Lobgesang;
Und wer erglühen wollte für Freiheit, Ehr' und Ruhm,
Der holte sich das Feuer aus unserm Alterthum,
Das Feuer, welches schlummernd in Aschenhaufen ruht,
Die einst getrunken haben hellenisch Heldenblut.
Was hat euch nun, ihr Völker, so scheu und bang' gemacht?
Der Geist, den ihr beschworen, er steigt aus tiefer Nacht
Empor in alter Größe, und beut euch seine Hand –
Erkennt ihr es nicht wieder, das freie Griechenland?
Die Funken in der Asche, in der ihr oft gewühlt,
Die Funken, deren Gluthen ihr oft in euch gefühlt,
Sie schlagen lustig lodernd zu hohen Flammen aus –
Kleinmüthige, ihr seht es – und euch erfaßt ein Graus!
O weh, so habt ihr, Freunde, mit Namen nur gespielt!
Habt in die leeren Lüfte mit stolzem Pfeil gezielt!
Die Zeit ist abgelaufen, es ist genug gesagt,
Gepriesen und bewundert, beneidet und beklagt.
Was schwärmt ihr in den Fernen der grauen Heldenzeit?
Kehrt heim, ihr Hochentzückten! – der Weg ist gar zu weit.
Das Alt' ist neu geworden, die Fern' ist euch so nah,
Was ihr erträumt so lange, leibhaftig steht es da,
Es klopft an eure Pforte – ihr schließt ihm euer Haus –
Sieht es denn gar so anders, als ihr es träumtet, aus?


Wisset, Gäns und Wiederkäuer,
Euer Vogelungeheuer,
Taumelnd dort am fernen Hügel,
Ist 'ne Windmühl, kein Geflügel.


ödevleri yenilmek olan hep


A co se horká srdce obavami chvěla
o věrnost mužů, o klid drahých synů,
žluč bouřila se, rozlila se krví
a proměnila v šelmy teskné ženy.


Près d'eux, sur un drap noir de larmes argenté,
Un cadavre portant la mitre pastorale
Semblait, rigide et blême, un évêque sculpté.


Jen jeden strom blízko tich stál tu a něm,
jak vlnou zachvácen děsu,
a pro sebe spíš jen chvějným vzdych rtem:
„Ne o svůj život se třesu!“


紫阁花深吏散衙
肘悬金印净胡沙
山中亦有闲勋业
拓得兰亭上白麻


自从博望通西域
唐代诸豪最盛强
今日玉门关外路
不须请组系名王


ألا حيّي بكاسك واستنيري
شهاب النصر من وجه البشيرِ
وزيدي الكاس واسقيني الحميّا
على ضاحي محياك المنيرِ
مدام لاح منها البدر مزجاً
وشمسٌ إن تكن صرف العصيرِ
وقد حبك الضياء لها حبابا
فهل لك أن تديري بالكبيرِ
سلافاً ليس يدركها زجاجٌ
لها كاس من العقل البصيرِ
ألا يا سقيني مع الجوزاء كاسا
وعاطيني على زهر الغديرِ
وغني بالصبابة يا نديمي
لنشرب من يد الظبي الغريرِ
فإن العود راق لنا سماعا
أرقّ من النسيم على الزهورِ
بعيشك نبّه الإبريق لطفاً
فليس لنا سواه من سميرِ
مشعشعة تلوح بكف ساق
هتكت بحبه حجب الستورِ
طلاء فاق طعم طلاء فيه
على ما في يديه من الخمورِ
ولما ذاق خمر التيه عجبا
فنادانا هلموا للسرورِ
وارسل من فتور اللحظ رسلاً
لتدعو للغرام بلا فتورِ
وبتنا نرشف الصهبا إلى أن
رشفناها بأقداح الثغورِ
ولم ندرك سلافا تزدهينا
أم الأشراق من وجه المديرِ
وأشرقت الصبابة للندامى
كإشراق النجوم من البدورِ
بروض مالت الأغصان فيه
كما ملنا إلى وصف الأميرِ
أمير بني المكارم والمعالي
بشير النصر والكرم والوفيرِ
فإن جادت يداه يوم جود
تخلها المزن أو فيض البحورِ
شدت في ربعه ورقاء غرٍّ
إلا عوجوا إلى روض نضيرِ
سليل المجد أن نادى علاء ً
يجبه طائعا طوع الأسيرِ
ونادى المجد في اسمى مقال
إلى علياه يا علياء سيري
فلبّته المعالي ثم قالت
سواه لم يكن لي من نصيرِ
مجيد لاح للسارين بدراً
ليهدي الوافدين إلى المسيرِ
ومن كفيه جود فاض بذلا
بلا من بإعطاء الكثيرِ
يظلّ بنزيله في عقوتيه
أعزّ من السمؤل والسديرِ
تحلّى بالكمال كما تحلّت
مكارمه بسؤدده الحظيرِ
لآل شهاب في نصر بشير
وللاعداء وافى كالنذيرِ
فما سلّت ظباه قط إلّا
لتغمد بالحناجر والنحورِ
وإن ظمئت رشاق السمر تروي
اسنتها ينابيع الصدورِ
فكم من ظلمةٍ جنّت وهاجت
فنارت من صوارمه الذكورِ
همام أن تقاعس ظل حربٍ
يطاعن بالطويل وبالقصيرِ
وما من حاسد لعلاه إلّا
أتاه طائعا كالمستجيرِ
ألا يا أيها المولى المفدّى
فلا زلت المصان من الكدورِ
إلى علياك وافت بنت فكر
لتصدح في الثنا الوافي العطيرِ
من ابن كرامة تهدي دعاء
مديحا في الأصائل والبكورِ
فلا زالت نجوم السعد تهدي
لك الاقبال بالحظ الوفيرِ
وتخدمك السعادة في هناء
بعزّ في المقاصد والأمورِ
لقد وافاك عبد مستضيئا
شهاب النصر من وجه البشيرِ


Alma que puede ser una amapola,
Que puede ser un lirio, una violeta,
Un peñasco, una selva y una ola.
Alma que como el viento vaga inquieta
Y ruge cuando está sobre los mares,
Y duerme dulcemente en una grieta.
Alma que adora sobre sus altares,
Dioses que no se bajan a cegarla;
Alma que no conoce valladares.
Alma que fuera fácil dominarla
Con sólo un corazón que se partiera
Para en su sangre cálida regarla.
Alma que cuando está en la primavera
Dice al invierno que demora: vuelve,
Caiga tu nieve sobre la pradera.
Alma que cuando nieva se disuelve
En tristezas, clamando por las rosas(*)
con que la primavera nos envuelve.
Alma que a ratos suelta mariposas
A campo abierto, sin fijar distancia,
Y les dice: libad sobre las cosas.
Alma que ha de morir de una fragancia
De un suspiro, de un verso en que se ruega,
Sin perder, a poderlo, su elegancia.
Alma que nada sabe y todo niega
Y negando lo bueno el bien propicia
Porque es negando como más se entrega.
Alma que suele haber como delicia
Palpar las almas, despreciar la huella,
Y sentir en la mano una caricia.
Alma que siempre disconforme de ella,
Como los vientos vaga, corre y gira;
Alma que sangra y sin cesar delira
Por ser el buque en marcha de la estrella.


佃氓输课稍逡巡
排日呼来不厌频
认取私家催米意
莫憎门外督租人


Гретхен, Гретхен, в темной нише
Храма ты преклоненГул органа слышен свыше, —
Голос: «Здесь ты не одна!»
Гретхен, Гретхен! светлый гений!
Тайну страшную храня,
В час томлений, в час молений
Позабудь, в слезах, меня…
Что я могу, — напрасно рвущий
Оковы грозных, прошлых лет,
Вторичной жизнию живущий
И давший Дьяволу обет?
Что я могу, — узнавший тайны
Души, и смерти, и всего,
Отвергший этот мир случайный,
Проклявший бога своего?
Одним своим прикосновеньем
Я опалил твой детский лик;
Я ядовитым дуновеньем
К цветку твоей души приниЯ простираю руки с лаской, —
Но в ласке затаен позор;
Свое лицо скрываю маской, —
Горит под ней надменный взоЯ к свету за тобой дерзаю, —
Рука, как камень, тяжела,
И мы с тобой летим не к раю,
Но в бездну, где тоска и мглХочу бежать, — но неизбежно
Влекусь к тебе, к магниту сталь;
Хочу молить с тревогой нежной,
Но смертный зов моя печалЯ — ужас, я — позор, я — гибель,
Твоих святынь заветных тать!
Но, в миг паденья, снежной глыбе ль
Свое стремленье задержать!
Гретхен, Гретхен! в темной нише
Храма ты преклоненСлышишь божий голос свыше:
«Ты навек осуждена!»
Гретхен, Гретхен! светлый гений!
Встала ты в лучах из тьмы!
Но за мной клубились тени, —
И во мраке оба мы!


Lónyeritést hall, s rokkája elakad,
A pitarba, tudja kihez, kiszalad.
A pitarban hóka lován Bandi áll,
De lováról most az egyszer le se száll.


Sprach's, und seiner Stimme Laute
Weckten in mir altes Weh,
Und aus meinem Auge taute
Eine Zähre, heiß wie je;
Vor mir lag des Erdenpfades
Dunkler, vielverschlungner Lauf,
Und aus meiner Seele Hades
Stiegen alte Schatten auf.


So angelegentlich drauf weißt,
Schon Seiten-Höhlgens-herzel seyn,


Byť naděje jen vánek věl
do tužeb tvých, dnes mrtvých těl,
a byť jsi mnil, že za století
v ten český hrob nám paprsk sletí
a života s ním nový děj:
v té práci mužně vytrvej!


Fu sì benigna a' miei desir Natura,
che la tenera verga crescer vidi,
e divenir solida pianta e dura.


Nu, jak vidíš, třeba stárnu,
duchem přec jsem čil,
pučím květem svého mládí,
jenž mi v srdci zbyl;
posud je v něm jaré slunce,
posud rosný skvost,
pro samotu, v jaké trávím,
právě toho dost.


uma só palavra que em si contém
o sentido todo,
mesmo que a tragam por aí prostituída
e imprimam nela o cunho das palavras gastas,
"Meu Amor" é uma expressão
que guarda o brilho de pedras rara


هَل إِنَّ فِكرَك من يراعِك أَسرَعُ
أَم إِنَّ نَثرَك من نَظيمِكَ أَبدَعُ
لِلَّهِ مَوهِبَةٌ يحارُ بِها الحجى
أَرجُ الشعورِ بِروضِها يَتَضَوَّعُ
يا اِبنَ الرَبيعِ وَفي الرَبيعِ أَزاهِرٌ
مِثل الكَواكِبِ في سَمائِكِ تَلمَعُ
كَيفَ اِنثَنَيتَ عَن النَظيمِ مُخَيِّراً
وَتَركتَ شعركَ في دماغِكَ يَهجَعُ
يا اِبنَ الخَيالِ وَفي الخَيالِ حَقيقَةٌ
بصرُ الوجودِ أَمامها يَتَخَشَّعُ
كَم مَرَّةٍ وَقَّعتَ شِعرَكَ نغمَةً
وَاللَيلُ أَنصَتَ مُصغياً يَتَسَمَّعُ
يا أَرغنَ الوادي وَفي الوادي هَوى
يَصبو إِلَيكَ فُؤادُهُ وَالأَضلُعُ
لَقَّنتَهُ شَدوَ الهِيامِ مودِّعاً
وَرَحلتَ عَنهُ وَالعُيونُ تودَّعُ
أَشفيق لا بَردى وَلا فَيحاؤُه
إِن كانَ بَرَدونيُّ وَحيك يدمعُ
إِسمَع أَنيناً صادِراً من غورِهِ
فَإِذا سَمعتَ أَنينَهُ تَتَوَجَّعُ
لا تَقطعِ الأَوتارَ من قيثارةٍ
نَغَماتُها في الشِعرِ لا تَتَقَطَّعُ


Každý vlásek má svůj vlastní stínek,
Slad má v těle svém i sám pelynek,
Každé jasno své kalouny má.
Každá světská věc má rub a líci,
V jiné barvě v temně a při svící,
V jiné se na slunci podobá.
Nechť se k haně, k chváli nechť uchýlíš,
Pravdu mluvíš, ale též se mýlíš:
Nejmoudřejší proto tak nechá.


الخطايا في جوفهن أذاها
هي سم إلى الجوانح يسرى
إن جهلتم أخطارها فإنّى
بالخطايا من ضرهن عليم
قد شربت الآثام دهرا طويلا
يا إلهي متى يتوب الأثيم
يا شبابا أضعته في ذنوب
هي في خاطري عذاب أليم
لست مني ولست مني فدعني
أسقك المر من شراب الهجاء
شاب رأسي ولم يشب لي فؤاد
فمتى قل متى يشيب الفؤاد
ما حياتي ولست أعرف منها
غير أني إلى الملاحة أصبو
كل يوم لنا غرام جديد
فعيوني ليست عن الحسن تغفو
إني لأكتب آثامي بخط يدي
في صفحة الشعر وهو اليوم عنواني
أشدو بحسن أصيل في بدائعه
ومن بدائعه قد كان ديواني
يا فاطر الحسن أكثر واسق أنفسنا
إنا ظماء إلى مشروبنا المتأني
إذا شربت أفاويق الجمال بدا
شعري يفوق كثيرا شعر حسان


Henne scharrt zu allen Stunden;
Endlich ist ein Korn gefunden.


Líbej mě, líbej na čelo, rozvlň mých citů rej,
na tmavou hladinu duše mi bílý květ vylíbej!


the calm hour, when pleasure most prevails,
And smooth prosperity has swell'd your sails,
The sportive Muse her humble lyre has strung,
To join the triumph with some idle song:
And shall she now, when nature smiles no more,
When tempests rise, and surges lash the shore,
Sit doubtful, and the serious lay refuse?
Shall  sigh, nor sympathize the Muse?


Léto je v plném hýření, a přece vím: podzim.
Hlásí se v údech a v zbarvení polí se hlásí,
v proudění vod a ve ptačích křídelek bití.


Plonger dans le gouffre du rêve
Voir un Ange essuyer son glaive


Não é em mim o menor horror
A consciência da minha inconsciência
Do automatismo sobrenatural
Que eu sou, círculo, de () sensações
Rodando sempre, sempre equidistante
Do centro inatingível do meu se


Béni soit celui qui vient au Nom qu’il nous faut croire !


Ruch práce plní lučiny;
slyš žneček zpěv, kos ostrý zvuk!
Však sladším kouzlem v srdce tluk
zní slavičí zpěv z olšiny!
Mám rád ty úzké pěšiny,
jež ztrácejí se v smaragd luk.


Allein allherrlich, stark und groß,
allein alltrutzend, sorgenlos,
und daher einiglich geehret;
Allein allmächtig und allreich,
dem höchsten Jupitern selbs gleich
und daher billich höchst vermehret;
Ja dreimal selig ist allein
der, dem des golds siegreicher schein
das haupt und auch die faust stets zieret;
Als der in leibs und geists wollust
nach dem gesatz, in seiner brust
allein geschriben, wol regieret.
Er ist ja selbs auf erden got,
er kan dem höchsten got gleich leben,
und auch das leben und den tod,
wem er will, nemen oder geben.


Der blinde Sänger stand am Meer;
Die Wogen rauschten um ihn her,
Und Riesenthaten goldner Zeit
Umrauschten ihn im Feierkleid.


Wir wohnen, Lybien, umb deinen heissen Sand,
Uns hast, Cyrene, du geschickt, du Pferdeland,
Uns Rom, die Frau der Welt, wir sind auß Creta kommen,
Wir auß Arabien, noch werden wir vernommen.
Wir sehn und können nun die Thaten Gottes hören,
Vom Galileer Volck' in unsern Sprachen lehren.


her şey, beni bana anlatıbiraz tevazu ve duya


Uram, bántottál, űztél, megaláztál,
Sokféle ostort suhogtatott kezed:
Te tudtad, miért.
Kis szolgád bizton nagyokat vétkezett.


In questo mezo senza fargli motto
da Marphisa la giostra gli fu tolta
era quivi Marphisa, che dibotto
ch el rumor si sentì correre in volta
ch el Re Agramante da Rinaldo rotto
in Arli poca gente havea raccolta
era al soccorso de la sua corona
venuta a proferirsegli in persona


Dráb z drsných vyvolá plic:
„Šest zlatých poprvé, kdo dá víc?“


O mundo fez-se um vácu  A terra esplêndida,
Populosa tornou-se numa massa
Sem estações, sem árvores, sem erv
Sem verdura, sem homens e sem vida,
Caos de morte, inanimada argila!
Calaram-se o Oceano, o rio, os lagos!
Nada turbava a solidão profunda!
Os navios no mar apodreciam
Sem marujos! os mastros desabando
Dormiam sobre o abismo, sem que ao menos
Uma vaga na queda alevantassem,
Tinham morrido as vagas! e jaziam
As marés no seu túmul antes delas
A lua que as guiava era já morta!
No estagnado céu murchara o vento;
Esvaíram-se as nuven  E nas trevas
Era só trevas o universo inteir


Kein Sperling fällt,
Herr, ohne deinen Willen;
Sollt ich mein Herz nicht mit dem Troste stillen,
Daß deine Hand mein Leben hält?


Chegada é a ocasião, que nos convida
A dar a esta obra fim, que entre as mãos temos.
Pintam calva a ocasião; e mal perdida,
Mui tarde, ou nunca mais a cobraremos:
Ao raio na primeira arremetida
Imitando, o possível excedemos;
Porém, quanto até gora trabalhamos
Será em vão, se Malaca não ganhamos.


Kegyetlenségéért, tűrtem sok kínjáért,
hát még Istentűl sem fél?
Ilyen szép személben, mint kedves fészekben,
kegyetlenség hogyhogy él?
Mert mint nyelved beszél, búmmal, én hiszem, él,
hogy ily igen nem kímél!
ECHO: Él.


Gib uns einen löwen-muth bey dem lammes-sinne so gehn alle dinge gut draussen und auch drinne.


Sie senkt erzitternd zur Erde den Blick,
Verwirrt, wie ein Täubchen verschüchtert ...
»O Weib, dein Becher der Lust ist geleert,
Blut, Blut hat den Helden ernüchtert!


Entonces,
yo recogí mis costras.
Inmaculé el momento
y lavé el eterno reclamo
de otros días.
Por eso, ahora...
Sólo pensando en ti
y en todos tus senderos
ansiosos de apertura,
admito:
Nada importa gastar medio día
Media noche
para llegar
hasta el hito que tienes
a dos millas de ti.


GOD in their ev'ry Work was prais'd:
The People bless'd the Law benign:
Daily the Church, his Arm had rais'd,
Receiv'd the Sons of Mercy in.


Du rebord des talus où leur front rose luit,
Écartant le feuillage et la tête dressée,
Chacune d'un regard curieux le poursuit.


Hinein ins Feld,
Wie weiß ist die Welt.
Auf einmal, o weh,
Kleine Maus liegt im Schnee,
Kleine Maus liegt im Graben,
Wer will sie haben?


Rosemund/ mein selbst-eigenes hertze/
leiden und schmertze/
laß dichs nicht irren/ wan ich mit reimen öf-
fentlich schertze.
Schertzen im hertzen/ äusserlich freundlich
kan ich nicht leiden;
Träue von aussen/ Falschheit von innen
pfleg' ich zu meiden.


Betrachte doch die Ewigkeit,
Daß sie unendlich währet!
Schau an den Wurm, den keine Zeit
Ertötet und verzehret.
Ach, ach, was ist es, ewig sein
Verstoßen und verdammet!
Ach, ach, was ist mit ewger Pein
Geplagt sein und umflammet!


Ihr Buhler, daß ihr bald die Lieb entzünden künnt,
So brauchet Gold als Holtz, so brauchet Lob als Wind!


Ha ásóra hágott, tövig ment a földbe.
Szekér oldalára ha ült, feldöntötte.
A fejszét a fába könnyen belevágta,
De kivenni onnan került nagy munkába.


江上何人夜吹笛
声声似忆故园春
此时闻者堪头白
况是多愁少睡人


An einem Winternachmittag,
Als Schnee auf allen Dächern lag,


Es thut gar manche Fahrten/
Verwechßlet Ort/ vnd Lufft:
Jetzt findet mans im Garten
Betrübt an holer Klufft;
Bald frisch vnd frewdig singlet
Zusampt der süßen Lerch/
Vnd loben Gott vmbzinglet
Den Oel- vnd andren Berg.


Der alte Wirt in Lancashire,
Der zapft ein jämmerliches Bier.
Er zapft' es gestern, zapft es heute,
Er zapft es immer für arme Leute.


Der Grosse Kayser kan zwar nun
Des Janus offnen Tempel schliessen;
Allein, Er kans nicht freudig thun;
Die Augen werden Ihm darbey beweglich fliessen.
Wie kömmts? Sein Theurester Eugen ,
Sein größter Staats-Minister fliehet,
Indem er sich der Welt entziehet.
Dergleichen harter Fall muß Ihm zu Herzen gehn.
Hier sieht man, wie das Glücke spielet,
Wie oft es bey der Lust zugleich auf Unlust zielet.


主人寂寞客屯邅
愁绝终南满案前
乞取中庭藤五尺
为君高𣃁扣青天


Nach Sevilla, nach Sevilla,
Wo die letzten Häuser stehen,
Sich die Nachbarn freundlich grüßen,
Mädchen aus dem Fenster sehn,
Ihre Blumen zu begießen,
Ach, da sehnt mein Herz sich hin!


Und als sie morgens nach Hause kam,
Vor der Türe stand Herr Bender:
»Frau Mette, wo bist du gewesen zur Nacht,
Es triefen deine Gewänder?«


In des Turms zerfallner Mauer
Tönet bei der Lüfte Gleiten
Mit bald halb zerrißnen Saiten
Eine Harfe noch voll Trauer.


O jogo começava antes do jogo,
quando eles desciam pelas ruas,
mudando a fisionomia do bairr
Em bandos, a caminho do estádio,
embolados numa babel de homens,
de todas as cores, de todos os lado
Uma multidão de cabeças, bandeiras,
rádios de pilha e cantos de guerr
Estádio encravado na vulva da terr
Dava qualquer coisa para ver o jog
Ir de arquibancada, numerada, geral,
cobertura, barranco -torcer é igua
O jogo transcendia o próprio jogo:
despacho ardendo na encruzilhada,
rojão, batuque, juiz, vaia pesada!


Odkvete záhy druhý květ bledý,
do pustých záhonů napadá sníh,
jako bys do oken ze tmy a sněhu
doznívat slyšela rolniček smích.


Még nagyobb a lengyel hadak rivalgása,
Legerősb mennydörgés sem lehetne mása;
Megüzi a nyári felleget az égen,
És sietve fut el árnya a térségen.


Dir ist ein schlichtes Mädchen-Loos geworden,
Wie eine Blume bist du still erglommen,
Dann hat, wie die der Strauß, dich aufgenommen
Als frischen Schmuck der fromme Jungfrau'n-Orden.


Mám povídat vám, jak jsem zaplakal si,
když v teplé polské jizbě chléb jsem dostal
a sklenku vína? Že bych byl pak v noci
své čisté lůžko s peřinami nechtěl
zaměnit s všemi evropskými trůny?
Kdo pochopil by? Pánové, z vás nikdo –
jen chuďas někde, který ví, co značí
jít v listopadu z Moskvy do Paříže...


Nacerán goteantes las alucinaciones
bajo una sombra alada cada vez más escasa
y al fin sólo el sol creciendo lentamente.
Inabarcable.


阿虞匍匐晬盘中
事事都拿要学翁
最是传家清白处
不将双手向顽铜


— Ivre du vin des chants ainsi qu’une Bacchante,
Elle a loué la terre et les Dieux tour à tour,
La Femme aux yeux d’amant, Corinne triomphante.


Csak egy van, ki megmarad koporsó után,
Az mely megmutatja magát világ fogytán:
Jószágos cselekedet, nagy öröksége van,
Ujul mindenkoron halhatatlan voltán.


颓垣没短蒿
病犬眠不吠
中有人腰镰
荒田自锄菜


Se Carlo facea prima gran lamento,
signor, pensate che dovea far poscia:
el duol gli crebbe per ognuno cento,
el pianto grande e le stride e l'angoscia.
Battiesi Carlo a sì fatto tormento:
nel viso forte colle man si croscia.
Non fu mai duolo ch'a quel s'aguagliasse,
tanto parea che 'l re si consumasse.


Zerbrochen ist ein Sklavenjoch,
Ein Freyheitsstaat erbaut!
O Schweitzerstaaten, freut Euch hoch!
Im Herzen erst, dann laut!


寒销暄盛同天色
花柳逢春谁不惜
几许人心达久长
光阴知道留难得


玉为歌管簇雕栏
锦作莲花捧翠盘
一片新妆惊月色
万行琼树雪中看


„A pomněme,“ prohodil třetí,
„když teď už tak podivno je nám,
jak bude, až domů se dostanem?...
snad jakoby posedlí satanem
bít budeme nevinné děti
a dělati peklo svým ženám!“


Yo soy Nadie
Dijo llamarse,
mientras iba recorriendo
con sus manos,
los paisajes prohibidos,
en aquel cuerpo de mujer
antes que él
ignorados.
vos sos Alguien
En un Barco de Tontos,
con él navegando.
hombre en mis brazos,
mujer volando
yo soy Nadie
Hasta lo más profundo,
soñador y solitario.
Nadie para hacerme sentir,
Nadie para soñarme.
y vos sos Alguien
Diferente a las demás,
soñadora y solitaria,
Alguien Especial
Alguien para Nadie.


Cifra que hable, mote que se lea,
Bien guarnecida espada de jinete,
Borceguí nuevo, plata y tafilete,
Jaez propio, bozal no de Guinea;
Caballo valenzuela bien tratado,
Lanza que junte el cuento con el hierro,
Y sin veleta al Amadís, que espera
Entrar cuidosamente descuidado,
Firme en la silla, atento en la carrera...
Y quiera Dios que se atraviese un perro.


虚堂卧听雨如倾
却讶蟾光透牖明
起唤仆人犹未醒
楼头挝鼓报三更


Cos jako paprsk pad v mé hlubiny:
a v chvíli té mně bylo, jak by svadlo,
co hříchem bylo, vše a – s duše spadlo.


Wir hatten uns Höhlen ins Schneefeld gescharret,
Da dachten die Feinde: Sie liegen erstarret.
Wir aber durch zögernde Tapferkeit heiß
Verließen die Höhlen mit Haaren von Eis.


Vão pensamento, descansa,
Reconhece as forças minhas:
Tu não sabes, que caminhas
Por passos sem esperança?
Junto da corrente mansa
Me pões do dourado Tojo:
Cá de longe o sítio vejo:
Mas não devo um passo dar.
Que eu não mereço chegar
Onde me leva o desejo.


So ists! Ich ruffe euch zu meines weinbergs bau,
Ich, der ich euch aus Adam kommen his!
Sibentzig Völker, Auf! Genüsst des kühlen Tau,
Den ide lipp der auserwehlten pris.
Ich schenke euch, was euch mein Sohn verdinet,
Als er so kostbahr euch versöhnt!
Seid wider, seid aus meiner Gnad begrünet,
Und meinem Adam gleich bekrönt!
Wachst, kinder, auf zu meinem heilgem wunder!
Verbleibet stets zu meiner ehr der zunder!


Das Tüchlein schwenk ich in der Hand,
Davon wird ihm das Herz verbrannt;
Das Tüchlein wehet auf und ab,
Ich grabe ihm das Totengrab,
So rot wie Blut, so rot wie Blut,
So rot als wie das Blut.


Weil Joseph nun nach Leichen-Tüchern sihet/
Hat sich der Mann vmb Specerey bemühet/
Der vorhin bey geheimer Nächte Stunden
Jesum gefunden.


Ella con grand derecho  es clamada Sïon,
ca es nuestra talaya,  nuestra defensïón:
ella es dicha trono  del reï Salomón,
reï de grand justicia,  sabio por mirazón.


Um des Mönches Haupt, wie Sonnenlicht
Leuchtend, fließt das holde Traumgesicht,
Rüstig nach dem Stabe greift die Hand,
Hoch erhobnen Haupts blickt er ins Land.


Als London mich zum zweitenmahl empfänget,
Fällt Kohlmanns hauf dem Kühlmann unter fus.
Gantz Rom erschrak, weil alles ward verrathen,
So heimlich es di garn und lunden legt.
Der Abendstrahl des Drabitz wolte wittern:
Di Welt di stund darüber höchstentrühret.


Und machtvoll ist ihr Ruf, der zürnend bellt,
Denn Menschen folgen ihm, fliehn angstbetreten
Vom stillen Herd, wo edelste Poeten
Mit Wort und Werken ihren Geist erhellt.


Halt ferner mich, wie du mich hast gefaßt,
Trag mich, so trag' ich gern die Last!
Man hasse mich, bleib du nur günstig,
Dein Lieben macht auch Alte brünstig!


Na smrť choré dítě... Jen dát do rakvičky,
do hlav postavit mu hromničné dvě svíčky...


»Und der Zug, der in die Brücke tritt
Um die siebente Stund'?«
»Ei, der muß mit.«
»Muß mit.«


Here, wand'ring long, amid these frowning fields,
I sought the simple life that Nature yields;
Rapine and Wrong and Fear usurp'd her place,
And a bold, artful, surly, savage race;
Who, only skill'd to take the finny tribe,
The yearly dinner, or septennial bribe,
Wait on the shore, and, as the waves run high,
On the tost vessel bend their eager eye,
Which to their coast directs its vent'rous way;
Theirs, or the ocean's, miserable prey.


„Ale nic si, baroško má,
z teho nedělé,
šak on ešče ani s drohó
néni v kostele!“


Kam dále ještě dojdu hrou snů klamnou!
„Jsme u cíle!“ hlas průvodce zní za mnou –
kdos trh’ mi uzdou – v dálku zamlženou
jak ze sna zvedám hlavu zamyšlenou.


	Convenne ivi lasciar l'usato corso
e salir su per una certa scala,
ove arìa rotto il collo ogni destr'orso.


viejo de tantos siglos embustero,
lampiño más allá de barba cana;
peste sabrosa de la vida humana,
pajarito de plumas de tintero.


Proč přišel’s sem? v něm jakýs hlas se tázal.
By ztišil pláč a slzí stopy smazal
všem se tváří, již nad ní v bolu štkali.
Chtěl duši její z modré, hvězdné dáli
ve chladné tělo nazpět přivolati,
sen věčnosti, jenž počal se jí zdáti,
chtěl zaplašit. – Ve světel věčných záři
dlí duše její již před boží tváří,
již bratry zove serafů směs pestrou
a nevystihlá věčnost jest jí sestrou.
Co dá jí za ten sen? – Chlad skutečnosti!
Až tělo to pout smrtí hrozných sprostí,
a zrak otevře v střízlivý jas žití,
v květ duše její zas ten prach se chytí,
jímž brodíme se od kolébky k hrobu.
Věk štěstí klidný, dětství sladkou dobu,
již prožila, a co jí zbude nyní,
jest žití mráz a snů zhynulé jíní.
Ať v domě otce květ jí v cestu stelou,
kdys přec v něm najde růži zkrvavělou,
jež slzí proud jí vláká v smavé oči.
A chladná smrt až zas k nim přes práh vkročí,
a vyrve toho jí, jenž dal jí žití,
zda trpkost její teprv nepocítí,
zda nezlořečit bude oné chvíli,
kdy stržen s ní byl smrti závoj bílý?...


晓语月斜树
昼啼春霁天
胸中自有激
不是故多言


花前自梦旧君王
花外宫车绕御墙
宫女思归似啼鸟
鹧鸪飞入小咸阳


És most keresném első hangjait
A tóduló, de ki nem mondható
Vad, ifjú szónak, melyből az dadog,
Hogy élni, élni jó,


Wenn man auch nach Mekka triebe
Christus' Esel, würd er nicht
Dadurch besser abgericht',
Sondern stets ein Esel bliebe.


故人欲行万里外
自言囊橐尚空虚
我贫无物堪为赆
卖却平生一束书


Ty svatoušku, ty čítáš poklesky,
Sbíráš po ulici třesky plesky,
Mníš pak, že člověka dobře znáš.
Milý brachu, nač se v trusu rypat,
Suché šupky jen po těle štípat,
An výhled na ryzé jádro máš.
Však co naplat, an ty krátkozraký!
Ne na venku, v tobě jsou ty mraky,
Ty ze sebe obraz vypřádáš.


Onde os anos, acabasse,
Quando a morte lhe chegasse...


Indem die Blätter falben/
verschwindt der Bäumen Zier;
es wandern fort die Schwalben/
der Winter bricht herfür.
Man sucht das warme Kleid/
und pfleget Holtz zu spalten;
dardurch wir uns erhalten
im Frost und kalter Zeit.


Mint orvok, úgy rejtőznek el
Titok-takarókba zárva.
Néhány nyár óta nincsen arc,
Csak csúfolódó, csúnya lárva.


Igy ne átkozz,
És ne okozz,
Magad ismérd bünösnek;
Bátor bánom,
De akarom
Illy revancsát szivednek;
Tanulj rúlam mást szeretnyi,
Egy hiv szivet megböcsülnyi,
S olly könnyen nem változnyi -
vagy: S azt földhöz le nem vernyi!


Bekuck dir den braunen, grüngesprenkelten Kattunpuckel deiner alten
Zeitungsfrau,
horch, was über deinem Fenster die Schwalbe mit ihren Jungen zwitschert,
freue dich, wie die wilde Distel, die du nach Hause trugst, nach Honig duftet
sauge in dich die Sonne!


Männlich zu leiden,
Kraftvoll zu meiden,
Kühn zu verachten,
Bleib' unser Trachten!
Bleib' unser Kämpfen! in eherner Brust
Uns des unsträflichen Willens bewußt!


Pacholícy běhají,
Jako motejlové kvítí,
Kde jen jaké krásy cýtí,
Vtipným nosem hledají,
Oblizují dívčičky
Jak květ včeličky.


Dort findest du ein Mahl
So ganz für dein Bedürfen,
Dort darfst du aus dem heil'gen Gral
Des Glaubens milde Labung schlürfen,
So wie sie einem Wesen recht,
Das noch des ird'schen Leibes Knecht.


Ihr Wirtsschild ist die Sonne,
Ihr Freund die volle Tonne,
Ihr Schlafbuhl ist der Mond,
Der in der Sternschanz wohnt.


„Vydařil se mu tvor tvorů,
vydařil se jemu člověk,
checheche, můj otrok, pes.
A on ještě miluje ho,
a on ještě odpouští mu!
Já jím, plazem, pohrdám.
Za to se on ke mně lísá,
plazina ta nečistá.
Hořká vůně květů mých,
hříšná sladkost plodů mých
hlavu jemu zmámily.
Vydařil se mu ten tvůrek!
Proč ho také stvořil z hlíny?
Z hlíny to ne nejčistší?
Byla přece nečistota
v oné jeho tvůrčí hlíně,
byl v ní smrtný zárodek,
když z ní vzešel tvor jak člověk,
tvor tak lstivý, nečistý.
Proč si nevzal hlínu lepší,
bezvadnou a nesmrtnou?
A proč smysly dal mu jemné,
příliš jemné, příliš chtivé,
že je svedeš jako ženu,
jimi pak jak ženou svedeš
sobě všecko, všecko, všecko,
podmaníš si, pravím, všecko,
pod sluncem co zemského?
Proč mu srdce dal tak malé,
že tak lehko umlčíš je;
lekavé a trnoucí,
že tak hravě zakřikneš je;
sobecké a tvrdnoucí,
že je rázem udusíš?
Dobyl jsem těch jeho smyslů,
dobyl jsem jich jako tvrzí
kol pevnosti, o níž děli,
že je věčně nedobytná,
a pak jsem už hravě dobyl,
zatarasiv přístup k srdci,
pyšnou pevnost pyšných zbraní,
lidskou hlavu zázračnou.“


Himmlisch und unsterblich war das Feuer,
Das in Pindars stolzen Hymnen floß,
Niederströmte in Arions Leier,
In den Stein des Phidias sich goß.
Beßre Wesen, edlere Gestalten
Kündigten die hohe Abkunft an.
Götter, die vom Himmel niederwallten,
Sahen hier ihn wieder aufgetan.


Gott will, wir sollen glücklich sein,
Drum gab er uns Gesetze.
Sie sind es, die das Herz erfreun,
Sie sind des Lebens Schätze.
Er redt in uns durch den Verstand,
Und spricht durch das Gewissen,
Was wir, Geschöpfe seiner Hand,
Fliehn, oder wählen müssen.


离歌已尽沙头玉
夕照初翻浪底金
自是晴鸥无六月
半江雪片涌波心


Den Schmuck trug ja das Pferdchen auch am Kopfe,
Das nun im öden Haus verlassen steht,
Seit seinen kleinen Reiter wir begraben!


Wenn sie früh in die Schule gehn,
Ein Kleinster bleibt begehrlich stehn,
Ein zweiter stellt sich daneben auf
Und schielt mit ihm zum Bäumchen hinauf,
Möchten gerne von den Syringen
Ein Zweiglein mit in die Klasse bringen.


Oh, nuda! Je to hrozně všední,
leč nebylo to vinou mou –
A jednou Lenský kleknuv před ní,
si vezme Taňu svedenou....


Bello di maggio il dì ch'io vidi su 'l ponte di Reno
passar la gloria libera del popolo,
sangue di Svevia, e te chinare la bionda cervice
a l'ondeggiante rossa croce italica.


V přírodě když ticho jako v tmavém hrobě
a stromoví hlavu vážně k spánku sklání,
když vše podřímnulo v boru i na pláni...
osyka se chvěje stále v každé době.


Nem mondom, hogy fáj a szívem
Hogy tépi a bánat
Hogy éjjenként forró könnyek
Öntözik párnámat.


Zastavila se jen jednou.


A zatím se probouzí Muž, a zatím v daleku
jsou spoutány mhy,
dech měsíce zlý
se zvolna sklání za řeku.


Concludo insomma, el ditto senno excelso
guidi l'indubio tuo ricco domìno,
che a·tte, piccol fantino,
fo tolto già, non già mica disvelso;
né pense altrui che mai forza o destino
revocar possa mia lata sentenza,
ardua, prona, stabile et eterna,
però che nello uman numero scielso
ò te per forte, temprato e prodente,
in cui justizia regna e gran clemenza.
Tacerò la presenza
regal, quando el sol scalda e quando inverna,
con l'altre tue eminente
parte, che donan manifeste prove
d'Alcmena esser figliol e di me Giove.


I patroni a veder strade e palazzi
Ne vanno, e lochi publici e divini:
Ch'usanza han di pigliar simil solazzi
In ogni terra ove entran peregrini,
E la fanciulla resta coi ragazzi
Altri i letti: altri acconciano i ronzini:
Altri hanno cura che sia alla tornata
De i Signor lor, la cena apparecchiata.


O höret auf, mir nicht'gen Trost zu geben!
Denn Keiner von euch weiß, was es bedeutet,
Des Streichs gewärtig, unterm Beil zu leben!


Ich pflanze Veilchen, blasse Rosen
Mit thränennasser Hand,
Mit wehmuthsvoller Dankempfindung
Auf meines Fürsten Sand!


Három leányka otthon
Jó és szelid vala,
Mint fogadásuk tartá,
A munka is folya;
De öltözéket, ékszert
Elszedvén a zsivány,
Vásárfiát csak egy kap,
A harmadik leány.


„Sláva Bohu na nebesích
Jenž vévodí od věčnosti;
Jehož slovem vstali světy,
Jehož slovem nebe jest.


Pospíchal strání do vršku,
na návsi tepličko svítá,
ze žitnišť chasa skřivánčí
zvučnými zpěvy ho vítá;
ještě se ohlíd’ k dědině,
k lípě – ach, srdéčko bolí ––
stiskl si klobouk na čelo,
pospíchal přes hory doly.


(oysa şimdi yataktan yere değen bacaklarımın


Und des schönen Tages Pracht,
Welcher dich zur Welt gebracht,
Sollt' uns unbegangen bleiben?
Nein, der Himmel feyret ihn,
Der mit Frost sich wil beziehn
Und des Nebels Gifft vertreiben.


明主东封后
龟蒙望益尊
巍然此行宇
时许荐苹蘩


Die Rose blüht, o Sonnenschein verziehe,
Daß lange noch der liebe Sommer währt,
Und mir kein Sturm die süße Lust versehrt,
Daß all mein Heil aus dieser Rose blühe,
So freut sich innig mein Gemüt,
Weil meine Rose blüht!


Pěnice a lindušky
zpívaly až milo,
že se v písní perličkách
srdce zachytilo.


Řekl tak a od srdce si oddech’,
prorockou svou duši slavnou vydech’.


Stolz ist es, daß Arint uns seinen Stammbaum zeigt,
Der sechszehn Ahnen hat;
Noch stolzer ist der edle Catt,
Der zwanzig zählt und davon schweigt.


Ach sol ich dran? es ist ja ewig Schade,
Es ist geschehn, ich bitte nur umb Gnade:
Dann meine Sünd ist mir von Hertzen leid,
Und hat mich mehr als tausendmal gereut.


A nésti teplo, kde by ležel chlad,
by všecko žilo, zkvétalo a zrálo,
a budit toho, kdo by ve sny pad’,
že den, že čas a pro sny že ho málo!


Kommt her zur Außerwehlten Zahl/
Ihr werdet eingeladen all/
Der Freud mit zugenießen:
Heut ist die zeit/ diß nehmt in acht/
Geht ein eh man die thür zumacht/
Sonst wird man euch außschließen.


Reben, die in wilden Keimen
Ueppig Stämm' und Aest' umstricken,
Schlagen zwischen beiden Bäumen
Kühn des Friedens grüne Brücken.


Colombine staunt, dass im Winde
Ein Herz sie träumend empfinde,
Und ihr Herz ein Flüstern bewegt.


La bonne mort pour quoi Vous-Même vous mourûtes
Me ressusciterait à votre éternité.
Pitié pour ma faiblesse, assistez à mes luttes
Et bénissez l’effort de ma débilité !


Ich werde an mir selbst zu Grunde gehn.
Ich, das sind zwei, ein Möchte sein und Bin, –
und jenes wird zum Schlusse dies erwürgen.
Das Möchte sein ist wie ein rasend Roß,
an dessen Schweif das Bin gefesselt ward,
ist wie ein Rad, darauf das Bin geflochten,
ist wie ein Mönch, der sich den Leib zerdornt,
wie eine Furie, deren Finger sich
in ihres Opfers Haar verstricken, wie
ein Vampyr, der am Herzen sitz und saugt
und saugt ...
Wohl wie ein Gott auch, der emporziehn will,
oder ein Weib, aus dessen Augen es
dem Wanderer entgegenlockt, und das
der atemlose Narr doch nie erreicht.
So sieht mein Ich von innen aus, von außen
ein Haus wie andre, hell die Fenster manchmal,
doch öfter dunkel. Stoß die Tür auf! schau
die schöne Eh' von Bin und Möchte sein!
Schaut nur hinein und ruft bedauernd ach!
und weh! und, wenns euch leichter macht, auch pfui!
Bin ich nicht Dichter? Hab ich nicht das Vorrecht –
oh welch ein Vorrecht! – jedem frechen Auge
die Räume meiner Häuslichkeit zu zeigen?
Hört doch mein Pathos, das euch jeden Winkel
beschreibt und tut, als hätt es just zum Zweck,
ihn euch als Sehenswürdigkeit zu preisen.
Ists Eitelkeit, die mich zum Cicerone
der eignen Seele macht? ists Geiz nach Ehre?
Mangel an Scham, an Stolz, an Wert, an Tiefe?
Das alles ists wohl auch, doch ists noch mehr.
So etwas noch wie Rachsucht, Grausamkeit,
Blutgierde, Haß, Verachtung wider mich selbst,
so etwas, das nicht hat, was es erlechzt,
ein Durst nach Macht, der, ungestillt, verzehrt,
das Wär' ich! vor der kalten Sphinx Ich bin.
Ja, darum führ ich euch herum in mir,
weil ich mir selbst damit das Herz zerreiße,
mich selbst erniedre und zum Schwätzer mache;
es tut so wohl, wenn man den stumpfen Schmerz
laut bluten läßt aus aufgerissnen Wunden.
Und dann: Ihr seht ja nur das Blut und nicht
das Herz, daraus es stammt! Es lacht vielleicht,
wenn ihr des Blutes Färbung düster findet,
und weint gewiß, indes ihr wähnt, es lacht.
Wohl lud ich oft euch in mein Haus, – allein
die Dielen haben Doppelböden, Spiegel,
dreht man sie um, sind Türen insgeheim,
und im Getäfel schlafen weite Truhen.
Ihr wißt gar nichts. Und ob ich mich verlöre
in einem Strom von Worten! Werft euch lüstern
in diesen Strom! Da fließt er. Er gehört euch. –
Ich werde an mir selbst zu Grunde gehn.


Ich lausche dem Rauschen der Wellen
In stiller und seliger Ruh,
Und seh' ihrem Nahen und Fernen
Bald sinnend, bald wehmuthsvoll zu.


Muovansi i cieli, il mare, ancor la terra,
la luna, il sole e gli altri be' pianeti
verso di te, leggiadra, con tal guerra


Meine Liebe lebet zwar
(Sagte Nantchen, ) immerdar,
Aber meine Lieder leben
Sicher nicht ein Jahr!
Ach! mein Herz, du mußt vergeben!
Umgekehrt macht sie es wahr!


Como folhas caindo num deserto,
humanas resistências vão caindo
sobre campo sem so  Peito coberto
de um só grito esperança vai cobrind
Rude labor de enxadas consumindo
sangue que dá de sangue um sonho certo,
esperanças do amanho já sumindo
na sede de esperança que está pert
Amargas deslembranças param, vendo
no íntimo do espetáculo chuvoso
a aparecido desaparecend
Antes que o amor se ausente ao chão sem húmus,
já baixam sobre o campo generoso,
as águas da manhã movendo rumo


Wie bößlich hab' Ich doch gelebt,
In dem Ich dir, HERR, widerstrebt
Und bin durch sündlichs Wallen
Auß deiner Gunst gefallen!
Daß Ich die Lust der kurtzen Zeit
Vertauschet mit der Ewigkeit
Zu fühlen Höllen Schmertzen,
Das klag' Ich itz von Hertzen.
Nun bin Ich dein verlohrner Sohn,
Dein Grim ist mein verdienter Lohn.
Mit recht heiss' Ich der Bettelmann,
Der nimmermehr bezahlen kan;
Wo soll Ich Hülffe finden?


Eben schlug die zwölfte Stunde
Dumpfig, wie ein Uhu surrt,
Angeraucht ist Eulagunde,
Josef ärmlich eingeschnurrt;
Schon, mit ganz verdorbnem Teinte,
Stehn sie da wie Postamente.


Třicet tisíc chrabrých Čechů,
milostivý Pane Bože,
před třemi sty policajty
jako vichr uhání! – –


Willst du den klaren Wein mir trüben –
soll ich mich an ihm müde trinken –
müde – müde – vom Leben fort?


Man läutet wieder einem Kind zum Grabe,
Und seine Eltern trifft wohl schwer der Klang;
Mir aber wär' er eine Segensgabe,
Wenn er geleitete zum letzten Gang
Mein eignes Kind, das liebste, das ich habe,
Und das nun unter meinen Augen rang
Seit vierzehn Tagen, schmerzlicher Geberde,
Und ringt umsonst, daß es ein Engel werde.


„Nem adott el rabbá hadi szolgaképen,
Kótyára hunok közt nem ereszté népem:
Udvara közzé vőn fejedelmi sorral,
Szolgálni tanáccsal engede és karral.


La carne inferma' debile e smarrita,
tôr sdegna e fuge la tua falce amara;
là dove è lei, che 'l ciel serena e schiara,
non temeria dal mondo far partita.


Macht dir die schöne Compagnie
Des Frauenzimmers solche Müh?
Ach nein, es ist die gantze Welt,
Mit solcher Zucht durchauß bestellt.
Ist etwann hier ein Brüder-Spiel,
Daß dir nicht auß dem Sinne will?
Ach nein, auff einer frembden Bahn,
Trifft man auch gute Brüder an.


»Jo, Element,
Luts so! Excüse!«, sagi, »he! 's goht guet'
's isch allwil no ne sufri glatti Hauptstadt,
's het viel gschtudierti gschidi Here drin,
Und Wibervölcher!...'s isch die helli Pracht!
's treit sicher keini uffem Morgestern
E Stahlreifvogelchefirock wie die!
Au stoht's no alliwil im Haardwaldsand
Und nit am Rhi – wiewohl se'nen schier gar
Hig'leitet hätte ... jo!... und d'Schwarzwaldberg
Sin au nit nöcher g'ruckt, no menge chunnt
Dört Heimweh über no sim Oberland!« –
»Du liebes Oberland!« seit mild der Greis,
»Du liebes Oberland ... Wie gohtsnen au
Z'Lörrech und z'Schopfe und am waldige Feldberg«? –
»He!« hani denkt, »Staub, Gift und Bopperment!
Der Ma weiß besser B'scheid uff euserer Erd
Als ich im Morgestern! Was isch au das?« –
»... He nu! sie tribes ziemli«, sagi druf,
»Gottlobundank, me cha si nit biklage.
's goht Handel und goht Wandel. D'Isebahn
Dämpft überal derdur. Bis Waldshuet fahrt me
Au 's Wiesetal würd bal lokomotivisch.
Der Denglegeist cha nechstens Schiene dengle,
Wennen der Dampf nit ganz vertribt vom Wald.
Sie hen au schöni Strosse g'leit durs Land,
Vom Todtmes nidsi, wo si d'Wehre tummlet
Im Felseg'chlüft, – der Wiese wildi Schwester,
E chech Zigünerchind,... zieht jez e Fahrstroß
Wohlg'muuret, fest, nit liicht hig'försterlet.
Selbst uf de Feldberg stigt me jetz biquem:
E Turn stoht uffem Gipfel und me cha
De Sonneufgang prächtig drin verschlofe.
... Durst hen sie au, gottlob, no kei z'erlide!
Denn z'Lörrech vorn und im Marggrövlerland
Was meinsch, wie's in de Chellere jetz bstellt isch?
Dört lit e Wi ... hei, tusigsappermost,
Me schnuuft jetz nümme viel vom Vieredrißger,
Der Siebnefüfzger goht no über Baumöl!
Der het e Füür! Bliztusig!... d'Sunne chönnt er
Illuminiere, wenn sie nit scho hell wär,
D'Planete chönnt er us de Bahne werfe
Und alli Fixstern wacklifacklis mache.
Witt au dervo? 's gäb scho! de bruuchsch mer numme
E regelmäßgi Engelfahrpost anz'geh,
Der Blankehorn vo Mülle schickt e Fäßli.«


Die Sonne, die mit Blumen sich beleuchtet,
Stößt wie ein Aar zu deinen Häupten weit,
Und ihrer Purpurlippen Traum befeuchtet
Mit Tränentau dein weißes Totenkleid.


Szeretlek én téged nézni,
Mikor észre nem veszed:
Hogy szivem mélyére látva
Meg ne tudd, mit érezek.


Na penumbra em que jaz o jardim silencioso
A tarde triste vai morrend desfalec
Sobre a pedra de um banco um vulto doloroso
Vem sentar-se, isolado, e como que se esquec
Deve ser um secreto, um delicado gozo
Permanecer assim, na hora em que a noite desce,
Anônimo, na paz do jardim silencioso,
Numa imobilidade extática de prec
Em lugar tão propício à doçura das almas
Ele vem meditar muitas vezes, sozinho,
No mesmo banco, sob a carícia das palma
E uma só vez o vi chorar, um choro brand
Fiquei a ouvi Caíra a noite, de mansinh
Uma voz de menina ao longe ia cantand


Weit zog voraus er allen; fort trug sein Grimm ihn stark.
Allein, bei Morgengrauen, ritt er über die Schottenmark. –


Last, List, Lust und Leid
Frisset uns und Zeit.


Then up wi' Dick Spriggins for ever!
May he live a' the days of his life;
May his bairns be as honest as he's been,
And may he ay maister his wife!


e dentro ritornossi al lor romore.


Byť i v podobě to změnu vzalo,
Předc, co božské je, to božsky vykvěte;
A tak ze lvů statných doupěte –
Aby slavno nové slávě vzniku dalo –
Slavičí se hnízdo udělalo!


To Lunden vœr de Rathhusdœr
Geit Herr Jehannis hin un hęr.


Jüngling, sieh durchs Eisengitter
Mir ins bleiche Angesicht,
Höre, wie im Ungewitter
Meine Stimme mit dir spricht:
»Wollust hat mich so zerschlagen,
Mir bereitet diese Plagen;
Ist dir deine Seele theu'r,
O so flieh' dies Ungeheu'r!«


جفاني من قد كنت أهوى اقترابه
وحتى منامي قد جفاني في حبسي
إذا كان نومي سَاعَدَ الناسَ في الجفا
فلي ثقة باللّه تَقْوَى بها نفسي


Co Andělka v sále stranou stála,
nějaká ruka ji za rámě jala,
a kde se vzal, nejmladší mládenec
na tvářích nachový ruměnec
se sklonil k ní, ujal ji kolem pasu,
že rozlítly se jí copy vlasů,
a s výskotem jinocha křepčit se jal
a takovou píseň jí zazpíval:


Wer seuffzend zeucht in Krieg, ist kein gar gut Soldat.
Was dünkt dich nun von dem, den man gezwungen hat?


doğuşlar


قل للعدوّ الذي يغتابني سَفَهاً
إِنّي على أَنفهِ إِن طار أَو وَقَعا
لقد تناولتَ ليثاً ضَيغَماً هُصَراً
لم يُلفَ ذا نَبوَةٍ يوماً ولا وَرَعا
غَشَمشماً شاكِلَ الأَنيابِ ذا لِبَدٍ
في فيهِ سُمُّ المنايا للعِدَى نُقعا
قُصاقِصاً غالباً للقِرنن مُحتقراً
ليست له رجعةٌ يوماً إذا اندفعا
مُصَمصِماً صادقاً يُلقي فريسَتَه
في كل مُعتَرَكٍ ممزوقةً قِطَعا


Es treibt Natur mit nichts so viel
Als mit dem Menschenbild ihr Spiel;
Wenn man ein Laub, ein Brot zerbricht,
Entsteht ein Menschenangesicht,
Und manche Kürbispflanze trug
Auch mein Gesicht schon Zug für Zug.


清风习池上
落日岘山西
使君来问俗
听唱白铜鞮


يقولُ رجائِيَ لما دعا
نَداكَ لهبَّات تلك الهِبات
تناسب حال الندى والرجا
فهذا الغمام لهذا النبات


um rayito de sol
tostando a testa dos homens sós


Daß langes Schauen zweifellos erblinde,
Und wer den Fäden raſtlos nachgeſpürt,
Daß dieſer, gleich dem überreizten Kinde,
So dümmer wird je länger er ſtudirt?


Da in Bücher-Zimmern Bücher meistens an den Ketten liegen,
Würden offters die Gelehrten besser an die Ketten tügen.


Libý Zefír věje
Přes pole y háj,
Tichý slavík pěje,
Oslavuje máj.


Die Hoffnung, die am Zauberstabe,
Bis zum entfernten Belt,
Den Labyrinthen-Weg zum Grabe
Mit Rosenduft erhellt;


když mimo Husa šly, ta zlatovlasá
jej pošimrala pavím pérem svým
po bledé tváři, pravíc se smíchem:
„Proč jsi tak vážný, život jest jen jeden!“
A druhá, černovlasá, s úšklebkem
jen pohodila tmavou kšticí svou
a zasykla: „Fi, jak je ošklivý!“
a při tom do tváře mu hodila
hrst oloupané kůry s oranže.
A sotva odešli, hned vešla stráž
a obsadila vchody do síně.
Tak Hus byl jat. A od onoho dne


Jde jim Čeněk slušně vstříc.
„Čím Vám mohu posloužiti,
Milí páni? Co nového
Přinášíte?“ ptá se hlasem
Sevřeným. „„Jsme posláni k Vám


Der Jüngling steht auf dem Verdeck,
Sieht seine Schiffe fahren,
Die Sonne strahlt, es spielt die Luft
Mit seinen goldnen Haaren.


Und danke ich der Quelle,
Die mir den Trunk gebracht,
Dank' ich so mancher Stelle
Voll kühler Waldesnacht,
Dank' ich der Sonne willig
Ihr herzerfreuend Licht,
So dank' ich dir auch billig
Dein süßes Angesicht.


Des Sünders Seele liegt, des Büßers richt sich auf
Und des Gerechten steht geschickt zum Tugendlauf.


Die Dichter werden Sänger wohl genannt,
Und ich will streng nicht ob den Worten richten,
Doch wer die Seele deines Lieds empfand,
Der fühlt wohl: singen sei auch dichten.


Mit Traurigen zu trauern, kann
An deiner Seele nie dir schaden.
Doch wirst du zu einer Lust geladen,
So sieh dir erst die Lust'gen an.


Lesy ty černé, do jejichž stínu
s šíleným chvatem cestu si klestí,
viděly její lásku a vinu
vzejít a zhasnout – hvězdičku štěstí.


S’ove déi tòr la tua vuoi ch’io te avisi,
o ne la strada, o a man ritta nei campi
dirò, ma non di là troppo divisi.


Břeněk mlčí. Zdá se, že mu
Vyjednavatelství, jež má
Přijmout, nelíbí se hrubě.
„„Věř mi, Žižko!““ vece nyní,
„„Kdybys do pekla mě poslal,
Abych vyjednával s ďáblem,
Stokrát raděj bych to činil!““


Verzeihe mir, Omar! es war nothwendig.


Na tom stromě jsou vykvětli
Václav, Prokop, Vojtěch, Jan;
těmi víry, ctnosti světly
ozářen je český chrám.


诗到西湖更不疑
西湖以外可无诗
孤山水月无边思
只在清香不在枝


Ben mentre il cor vagando i rai vi sugge,
che mi dia qualche cibo, o mi risponda,
o torni a me con guardo afflitto i'chero.


Dabei ist dieses Gift sehr fein,
Man kann es in ein Briefelein
Ganz leichtlich einballiren;
Man liest, und ist des Giftes voll,
Und so kann man von einem Pol
Zum andern inficiren.


Zahyň vše, co živým sluje
od giganta k červotoči!
na věky mi, na věky mi
shasla záře černých očí!!


A


Wo die Häuser aus funkelndem Edelgestein;
Wo gebraten die Vögel 'rumfliegen;
Wo in Strömen von köstlichem, feurigem Wein
Weißzuckerne Schwäne sich wiegen;
Wo die seligen Sultane all von Konfekt,
Und das selige Volk sie beliebig beleckt;
Wo die Mufti's uns waschen, und Nixen
Und Feeen die Stiefel uns wichsen!


Já znám však starou bolest tvou: –
řád nějaký? – být radou říše? –
To vše je hříčkou lehoučkou,
jen když se loyálně dýše.
Nuž, pohleď, pozor dobrý dej,
tvé radosti se seskupily,
kde vznešených radostí rej
a lev kde ulehnul si bílý,
a dávno mrtvý v zmaru svém
své tlapy zkřížil před trůnem...


A Pia velice se divila,
však necítila radosť ani žal,
a řekla pouze: „Vděčna jistě jsem,
je bohatýr tak velký, slavný tak...
Však vousy jeho jsou už šedivé
jak mého otce...“ Matka smála se
a řekla pouze: „Pojď, už čekají!“
a vedla dceru v šerou, velkou síň,
kde ženich čekal jí, a po cestě,
než překročila práh, se zakmitla
před zrakem jejím vnitřním Ansana
tvář spanilá a jasná v glorii,
a vzpomněla si, tak že byla vždy
as myslila si svého ženicha...
A ještě něco náhle jako dým
jí neurčitě v paměť vstoupalo,
a zatáhla svou matku za rukáv,
když ruku zvedla k dveřím vysokým,
a zašeptala: „Matko, poslyš mě!
Teď napadá mi... vždyť jsem nevěstou
už zasnoubenou z dětských přece dnů...“


A zámek čeká, sídlo ticha, míru,
zda vzejde jemu chvíle chvatu, víru
kdys na podzim za mlhavého času,
až při psů štěkotu a rohů hlasu
sbor honců vyjde v lesní úvaly, –
za štvanou zvěří houkne: Halali!


Zrak jeho vábí klidná tvář,
div tiché krásy vážné,
v níž hlubých očí měkkou zář
řas tají stíny strážné,
by v duše dumných útajích
sny nebudil klam světla – –
Ač jasný zrak, v něm plachý stesk,
jak duma by ji hnětla.


Einst war ein großer Mann bedacht
Uns darin einzuweihen,
Und führte durch die lange Nacht
Das Volk zum Fest der Maien.


Credo, perc'ancor forse
non sia la fiamma spenta
nel freddo tempo dell'età men verde
l'arco subito torse
Amor, che si rammenta
che 'n gentil cor ma' suo colpo non perde;
e la stagion rinverde
per un bel volto; e peggio è al sezzo strale
mie ricaduta che 'l mio primo male.


Vždyť přec Aki, synek jeho,
za choť sličnou urval Svanu
(přitom kníže obrátil se
v tu, kde Gure seděl, stranu).


Achéens, disait-il, votre vengeance ailée
Renverse d'un seul coup les bataillons épars,
Et des Dieux, accourus dans la noire mêlée,
Combattent avec vous sur le devant des chars.


Říkával jsem: Matičko,
doma jako ve škole
učím se vystříhám
vzdorů všech a svévole;
jestli pánbůh léta dá,
bude ze mne věrný Čech,
jenž své vlasti sloužit bude
v žalech, radostech!


Im Irrsal suchen sie den Weg in Fernen
Und tasten mit den Händen rund, den blinden,
Und hinter ihnen kichern die Laternen,
Die schnell in trübe Nacht hinab entschwinden.


Und wie der Tik so auch der Zei
Geh ich am liebsten weit vorbei.
Ich habe sie beide dick.


Ich erkenne mein Verbrechen!
Das mich Tag und Nacht wil schwächen!
Zehen tausend Felsen schwer!
Jesus! was darf mich belasten?
Ach mir mangelt Ruh und Rasten!
Weiche, schwartzes Teufelheer!


Zum andren verstet bei dem grillen
ein jungen man, nachleßig, trag und faul;
was im gewinnen beide hent,
vernascht das einig maul.
Verzert sein jung tag in mutwillen,
in müßiggang, spil und bulerei arg;
wer nicht wie er sein gut verpraßt,
heißt er filzig und karg.
Tut er in jugent also jubilieren,
im alter tut in nach der sunnen frieren,
so tut in erst vexieren
die streng armut mit mangel und gebruch,
so er muß in dem alter erst
meen am hungertuch.


„Slyšíš, panoši můj věrný!
Jak to srdce doklepá,
K zemanínce ze Solopisk
Přenést je buď péče tvá! –“


Upleskali domek malý,
kolébku jim kmotr dal,
a když malí přirůstali,
nebyl z toho trud ni žal:
Dal-li Pán Bůh zajíčka,
dal mu také trávníčka!


Dame a beber enamorada loca
el néctar que las penas desvanece
aquel que la razón nos oscurece
y la fiereza del valor provoca


Vy tušíte pole, jak nyní voní. A stromky,
vy tušíte, jak se kývají. V dálce se bělají domky,
za lesem domky bílé... A vás jímá žel!


قالت أغدْر بنا في الحبّ قلت لها
لا نال غايةَ ما يرجوه مَنْ غَدَرَا
قالت فلِمْ لَمْ تزرنا قلت زاركُم
قلبي ولم يدر بي جسمي ولا شعرا
قالت كذا يكتم العشّاقُ حبَّهم
فينعَمون ويَجْنون الهوى نَضِرا
قلت اسمحي لي بتقبيلٍ أعيش به
قالت وأيُّ محبّ قبَّل القمرا


يا ملزمي عجز البلي
د وفي آلات النبيه
ومثبّتي من بعدما
زاغت لبانات الفقيه
يا خالقي يا رازقي
يا حافظي من كل تيه
يا منعشي من ظلمة
الأحشاء مالك من شبيه


Quatro horas da tard
O poeta sai de casa com uma aranha nos cabelo
Tem febr Ard
E a falta de cigarros faz-lhe os olhos mais belo
Segue por esta, por aquela rua
sem pressa de chegar seja onde fo
Pár Continu
E olha a multidão, suavemente, com horro
Entra no caf
Abre um livro fantástico, impossíve
Mas não l
Trabalha - numa música secreta, inaudíve
Pede um cigarr Fum
Labaredas loucas saem-lhe da gargant
Da bruma
espreita-o uma mulher nua, branca, branc
Fuma mai Outra ve
E atira um braço decepado para a mes
Não pensa no fim do mê
A noite é a sua única certez
Sai de novo para o mund
Fechada à chave a humanidade jant
Livre, vagabundo
dói-lhe um sorriso nos lábio Cant
Sonâmbulo, magnífico
segue de esquina em esquina com um fantasma ao lad
Um luar terrífico
vela o seu passo transtornad
Seis da madrugad
A luz do dia tenta apunhalá-lo de surpres
Defende-se à dentada
da vida proletária, aristocrática, burgues
Febre alta, violenta
e dois olhos terríveis, extraordinários, belos,
Fiel, atenta
a aranha leva-o para a cama arrastado pelos cabelo


V štěstí úsměvu a v blaha tuše
s kořínkem jsem vydobyl ji z duše,
plna rosy je a plna zvuku,
snad jsem pouze já – ach, jak to bodá –
kdo ti, Lilo, v živobytí podá
s takou upřímností kvítí v ruku!


Maikäferchen, Maikäferchen, fliege weg!
Dein Häuschen brennt,
Dein Mütterchen flennt,
Dein Vater sitzt auf der Schwelle,
Flieg in Himmel aus der Hölle.


Und am ende von aller noth
Was Recht mein leib zur erde hat,


Die zu Nutz dem Vaterlande mit bewehrter Faust gestorben/
Haben ewig neues Leben/ ewig-neuen Ruhm erworben.


篙师倚棹傍寒芦
力倦操持不受呼
多少行人将有适
不知谁是仲尼徒


juž hoří plášť; ve vteřině
jsme pohříženi v hlubině.
Já vyplavu – však vy – to jiná.


Nach dem Walde zog der Ritter,
Früh vor Tage zog er aus,
Sich ein Wildpret zu erjagen,
Trüg' es Klauen oder Flaum.
Da erkannt' er auf der Heide
Einer Wölfin Spur im Tau,
Und die frische Spur verfolgend
Durch Gebüsch und Farrenkraut
Fand er eine schöne Jungfrau
Schlafend unterm Eichenbaum.
Von des Frührots ersten Strahlen
Lag sie rosig angehaucht,
Nur in ihres Goldhaars Schleier
Eingehüllt und grünes Laub.
Da sie reizend ihn bedünkte,
Weckt' er sie mit Küssen auf,
Deckte sie mit seinem Mantel,
Hub sie auf sein Roß hinauf,
Und in seinen Armen führt' er
Als Gemahl sie in sein Haus.
Sieben Monden dort in Freuden
Wohnten sie als Mann und Frau,
Und es war umher im Lande
Kein beglückter Paar zu schaun.
Nächtens teilte sie sein Lager,
Tags versah sie Hof und Haus,
Spann den Flachs und wob das Linnen,
Sang dazu und schwatzte traut.
Nur befragt um ihre Herkunft,
Schüttelte sie stets das Haupt,
Und beschwor er sie zu reden,
Brach sie laut in Weinen aus.


Would He again the better Choice approve,
Who once of  sung, and  Love;
Would he (a grateful Guest) to Woods repair,
And private Ease prefer to publick Care;
The Nymphs would learn his Song, their own forget,
And little Fawns the moving Tale repeat.


拂晓文书已罢休
却披诗卷散闲愁
只惊两眼生光彩
日到东窗半角头


Jen věže gotické mé pýše rozumějí,
mým krkolomným snům a pádům v beznaději.
Jim jsem se zpovídal: když bledá touha štíhlá
se vzpiala obloukem a zachycena tíhla
zpět k pevné půdě zas; když zlatých přání hrot
do klenby azurných se nemožností vbod’;
z mé duše zlekané když černý vzlétl žal
se skřekem krkavčím a křídly zamával,
až slunce zhaslo mé. Gotické věže pyšně
se nesly k oblakům, a pokorně i hříšně
spěl za nimi můj zrak: A s pohledem jsem rost
já sám a s pohledem má zpurná pobožnost.


高梧挂月照床头
聒砌寒螀似怨秋
我病尚能安静默
尔曹无事苦啁啾


Wenn schwer sich aufwärts hebend
Mein müdes Auge bricht
Und meine Lippe bebend
Das letzte Amen spricht,


Ja, Gräber sind für ihn die Stelle,
Und an Ruinen Dorngesträuch;
Doch vor des Mondes schlimmer Helle
Bewahrt das Brautbett, rat ich euch.


Dein' Engel zu mir sende,
Daß ihre Hand abwende,
Was Seel' und Leib versehrt.
Laß meine Sünd' versöhnen,
Gleich wie des Thaues Thränen
Der Sonnen Glanz verzehrt.


In meinem Leben gab es böse Jahre –
Wie jene aus der Bibel waren's sieben –
Da hat mich ein Verhängniß umgetrieben,
Ich wandelte – und lag doch auf der Bahre.


Ihr Schwestern seid es, deren Hand
Persepolis und Trojens Brand
In helle Flammen fachte:
Ihr seid es, die in einer Nacht
Fast so viel Männer umgebracht,
Als Herkules einst machte.


Ich horchte auf den Feldgesang,
Mir ward so wohl und doch so bang;
Mit frohem Schmerz, mit trüber Lust
Stieg wechselnd bald und sank die Brust:
Herz! Herz!
Brichst du vor Wonn' oder Schmerz?


Dann weiß ich schon, ich kenne dich,
Dann wirst du mich nicht lassen,
Dein Engel wird noch treuer mich,
Als ich dich liebend fassen.
Ja fassen und tragen
Zum Vater und Geist,
Zu dir, dich zu fragen
Was alles du seist.


أَساكِنَ أَكنافِ المُقَطَّمِ دَعوَةً
تَداعَت بِها الأَلفاظُ وَهيَ دُموعُ
يَقولونَ دِرياقُ الهَوى الدَمعُ إِن جَرى
فَذا الدَمعُ يَجري وَاللَسيعُ لَسيعُ
أَبى الحُزنُ لي مِن أَن أُماكِسَ في الهَوى
فَحُزنُكَ يَشري وَالدُموعُ تَبيعُ


„Já že na psu?... na psu?... hahaha!
jen tak dále vrč mi,
ještě pevně stojí podlaha!
Počkej jenom, zítra z rána
jakého to budu dělat pána,
až zas přijdu do tvé krčmy!“


Muse au front d'or, farouche Aganippide,
Je chanterai le Lys, aux Dieux pareil,
Le Lys charmant, le Lys au cœur splendide.
Dès qu'il fleurit, la Nature en éveil,
Comme à son roi, lui demande conseil.
Couche de nacre où s'éveille l'Aurore,
Noble palais que bat la mer sonore,
Blanc coudrier qui sait plaire à Phyllis,
Pommier en fleur qui de rayons se dore,
Rien n'est pareil à la gloire d'un Lys.


 ¡Oh, quién así —pensaba—
dejar pudiera deslizarse el tiempo!
¡Oh, si las flores duermen,
 qué dulcísimo sueño!


Darmo mládence se táže
Zvědavost všech horlivá,
Tu jim službu neprokáže;
By děl slova bázlivá,
Mysl že ho
Z domu jeho
Vyhnala sem dychtivá.


Weg, ungelehrtes Leid, mit deiner trüben Dunst.
Darf ichs ihr sagen nicht, so darf ichs ihr wol schreiben,
daß du, mein Herze, glühst von ihres Herzen Brunst.


Rózsa nyíl fejér virággal,
Áll ifjú lovag megette;
Fenn a szép hölgy erkélyéről
Édes szókkal üdvezlette.


Schickt hinaus dann eure Boten; da wird rings es leicht erkannt,
Daß sie aus der Lerchenheimat, aus dem Adlerhorst entsandt!
Ihre Botschaft wird wie Lerchen sich der Morgenröthe freu'n,
Und wie freie Königsadler nicht das Licht der Sonne scheu'n.


Per Dio ti prego che vadi, sonetto,
A quella donna che m'ha 'n sua balìa,
E dille che 'l mio core esser disia
Umilemente ne lo suo cospetto;
E dille ch'io son suo senza difetto,
E son suggetto a la sua signoria
E sarò sempre, giuro in fede mia,
S'ella mi dona alquanto di diletto
Ch'i' sono stato gran tempo ammalato
D'un gentil male che si chiama amore,
Dal qual non credo senza lei guarire.
Però la priega che tanto languire,
Né faccia sofferir tanto dolore
Al mio cor tristo ch'è già consumato.


قد حلف الفطن برب الفلق
لا حمل العام سوى ذا الورَق
قد خسرَ الخلق على حمله
فليس يوفي بخراج السوق
أضرب بالجاذوف من غدوة
وأكرع الماء بغيب الشفق
أرجع إلى البيت في ظلمة
أصعد إلى السطح وما بي رمق
تقدم الخبز على رسمها
من شدّة الغمّ أشيلُ الطبق
أعظمُ من هذا وذا أنّني
أعطي خراجي من صحاح الحلق


Oui, sois bénie. Il a marché dans ton sillon,
Comme passaient ailleurs, laissant leur trace ardente
Et traînant l'un sa pourpre, et l'autre son haillon,
Le voyageur Homère et le voyageur Dante.


Ночью как-то вольнее дышать мне,
Как-то просторней…
Даже в столице не тесно!
Окна растворишь:
Тихо и чутко
Плывет прохладительный воздуА небо? А месяц?
О, этот месяц-волшебник!
Как будто бы кровли
Покрыты зеркальным стеклом,
Шпили и кресты — бриллианты;
А там, за луной, небосклон
Чем дальше — светлей и прозрачнеСмотришь — и дышишь,
И слышишь дыханье свое,
И бой отдаленных часов,
Да крик часового,
Да изредка стук колеса
Или пение вестника утрВместе с зарею и сон налетает на вежды,
Светел, как призраГолову клонит, — а жаль от окна оторваться!