A jsem králem v říši svého snění
a jsem žebrák, jako všichni tady,
chcete-li, já dopil pohár lásky,
dopil i z té trpké číše zrady.


Provazy se vzpjaly. Hra koleček, zubů
začla pracovati. Ulický však stále
vidění své hrozné rozvinoval dále.


za každým krokem cítíš v týle kosti
té pěsti zaťaté, jež do nás pere,
a marně čekáš konečně to: Dosti!
Jen hřbety sehnuté pro rány steré,


¡Oh, qué anciano soy, Dios santo,
oh, qué anciano soy!...
¿De dónde viene mi canto?
Y yo, ¿adónde voy?


Wie man Geschiedne ruft: es steigt ihr Schein
Und ihre unsichtbare Sohle leise
Erdwärts herauf die ungeheuren Stufen.


poco il mal tempo, e loti e sassi e fiumi
mi darian noia, e mi parrebbon piani,
e più che prati molli, erte e cacumi.


V tisících rosných krůpějích
smála se Vesna v lupenech,
já šlapal trávu bos a tich.


Nestůně Fanynka,
Ona jenom bledne:
V noci truchlí, pláče,
A naříká ve dne.


Così da queste cose basse a volo
Mi levi fuor della terrestre mole,
A quell'alte e divine ove si cole
Il Signor che l'un fece e l'altro polo:


Elefantes na água optimistas à solta
optimistas à solta elefantes na árvore


竹下开庖所
延宾得所宜
寻鸡供黍馔
不使负幽期


Bis es mit Sonnenuntergang
Sich ruhig niederließ,
Und Carl den Abendfeldgesang
Die Pfeifer blasen hieß.


Unter diesen grünen Schatten
Sucht sich Blatt und Laub zu gatten,
Und die holde Nachtigall
Zeigt durch ihren Zauber-Schall,
Daß die Flora wiederum, Geist und Seele zu erquicken,
Sich mit ihrer Hofstatt läst in Gezelt und Lager blicken.


Neb tehda jen by zhynul Čech,
kdy ztuhly v něm by zpěvu proudy,
a nepřítel vždy ochotný
na rakev by mu sypal hroudy. –


Virgen que el sol más pura,
gloria de los mortales, luz del cielo,
en quien es la piedad como la alteza:
los ojos vuelve al suelo
y mira un miserable en cárcel dura,
cercado de tinieblas y tristeza;
y si mayor bajeza
no conoce ni igual el juicio humano,
que el estado en que estoy por culpa ajena,
con poderosa mano
quiebra, Reina del cielo, la cadena.
Virgen, en cuyo seno
halló la Deïdad digno reposo,
do fue el rigor en dulce amor trocado:
si blando al riguroso
volviste, bien podrás volver sereno
un corazón de nubes rodeado;
descubre el deseado
rostro, que admira el cielo, el suelo adora,
las nubes hüirán, lucirá el día;
tu luz, alta Señora,
venza esta ciega y triste noche mía.
Virgen y Madre junto,
de tu Hacedor dichosa engendradora,
a cuyos pechos floreció la vida:
mira cómo empeora
y crece mi dolor más cada punto,
el odio cunde, la amistad se olvida;
si no es de ti valida
la justicia y verdad que tú engendraste,
¿a dónde hallarán seguro amparo?
Y pues Madre eres, baste
para contigo el ver mi desamparo.
Virgen del sol vestida,
de luces eternales coronada,
que huellas con divinos pies la luna:
envidia emponzoñada,
engaño agudo, lengua fementida,
odio cruel, poder sin ley ninguna
me hacen guerra a una;
pues, contra un tal ejército maldito,
¿cuál pobre y desarmado será parte,
si tu nombre bendito,
María, no se muestra por mi parte?
Virgen, por quien vencida
llora su perdición la sierpe fiera,
su daño eterno, su burlado intento:
miran de la ribera
seguras muchas gentes mi caída,
el agua vïoleta, el flaco aliento,
los unos con contento,
los otros con espanto; el más piadoso
con lástima la inútil voz fatiga;
yo, puesto en ti el lloroso
rostro, cortando voy onda enemiga.
Virgen, del Padre Esposa,
dulce Madre del Hijo, templo santo
del inmortal Amor, del hombre escudo:
no veo sino espanto.
Si miro la morada, es peligrosa;
si la salida incierta, el favor mudo,
el enemigo crudo,
desnuda la verdad, muy proveída
de armas y valedores la mentira:
la miserable vida
sólo cuando me vuelvo a ti respira.
Virgen, que al alto ruego
no más humilde sí diste que honesto,
en quien los cielos contemplar desean:
como terrero puesto,
los brazos presos, de los ojos ciego,
a cien flechas estoy que me rodean,
que en herirme se emplean.
Siento el dolor, mas no veo la mano,
ni me es dado el huir ni el escudarme.
Quiera tu soberano
Hijo, Madre de amor, por ti librarme.
Virgen, lucero amado,
en mar tempestuosa clara guía,
a cuyo santo rayo calla el viento:
mil olas a porfía
hunden en el abismo un desarmado
leño de vela y remo, que sin tiento
el húmedo elemento
corre; la noche carga, el aire truena;
ya por el suelo va, ya el cielo toca,
gime la rota antena;
socorre antes que embista en dura roca.
Virgen, no inficionada
de la común mancilla y mal primero,
que al humano linaje contamina:
bien sabes que en ti espero
desde mi tierna edad; y si malvada
fuerza que me venció ha hecho indina
de tu guarda divina
mi vida pecadora, tu clemencia
tanto mostrará más su bien crecido,
cuanto es más la dolencia,
y yo merezco menos ser valido.
Virgen, el dolor fiero
añuda ya la lengua, y no consiente
que publique la voz cuanto desea;
mas oye tú al doliente
ánimo que continuo a ti vocea.


Hle, svázán řemínky, tvůj rab se koří,
Tvůj Israel! My otroky jsme Tvými –
jen odevzdej nám panství nad goimy!


Los redondos capullos de su seno,
—brotes de grana y de nevado armiño—
violentaban el raso del corpiño
que sujetaba su contorno heleno.
Con su triste mirar de Nazareno
y su sonrisa cándida de niño,
tras de sí se llevaba mi cariño:
todo este corazón... que ella hizo bueno.
Cuando hablaba, su voz era murmullo
de onda lustral, embriagador arrullo
jamás oído en el mundano suelo;
Yo, sus frases, a veces, no atendía,
sólo por escuchar la melodía
de su voz, —¡canto que bajó del cielo!—


schafft, sein selbst Durchchrister,
Neugottesgrund –
und ihn grüßt Geschwister
Ewiger Bund.


Druhé ráno
Bylo mnoho sněmovníků,
Slovútných řečníků,
K nejvyšší královské radě,
Slonu, k obědu pozváno.
U něho v salónu pohromadě,
Novotinám náchylníci
Umlouvali se a radili;
Než i odporníci
Na strany se radili.
Slon malého, bystrého však oka,
Na každou se stranu ohlídal,
A hned, poznav věci příznivce i soka,
Kolik bilo, předzvídal.


a dopuknout přec nechce,
tak tuhé žití má –
za šera večerního
své hříchy rozjímá! –


Kouzelný šepot jí do duše vane:
,Nebeský květe, tvůj miláček bude
nejlepší, nejkrasší, co jich jen země
v náručí hostila vezdy a všude.


فَإِنّي وَإِيّاكُم وَمَوعِدَ بَينِنا
كَيَومِ لَبيدٍ يَومَ فارَقَ أَربَدا
وَأَخبَرَهُ أَنَّ السَبيلَ ثَنِيَّةٌ
صَعودٌ تُنادي كُلَّ كَهلٍ وَأَمرَدا
صَعودُ فَمَن تُلمِع بِهِ اليَومَ يَأتِها
وَمَن لا تَلَهّى بِالضَحاءِ فَأَورَدا


纷纷红绿委黄尘
入眼琅玕秀逼人
劲操不随霜雪改
行台长占四时春


With a bald spot in the middle of my hair—


Ich armes Keuzlein kleine,
Wo soll ich fliegen aus,
Bey Nacht so gar alleine,
Bringt mir so manchen Graus:
Das macht der Eulen Ungestalt,
Ihr Trauern mannigfalt.


Le frais gravier, qu’arrose et fuit sa course agile,
Croule, creuse rumeur de soif, et le facile
Sable a bu les baisers de ses bonds puérils ;


Každá ta myšlenka rozkvete,
když těla lidská ji mrví,
a ten květ musí nést rudý plod,
neboť byl zalíván krví.


Když se panna z chyže dále brala,
Z květů polních kytku darem vzala;
Také věnec ze pšeničných klasů,
Jaký po žních pilnou zdobí chasu,
Jaký vedlé vínku panenského,
Mravů čistých svědka důvodného,
Při obžinkách u plesův a her
Skví se vůkol vlasů nebeských dcer.
Děva zpěvná pod tím vínkem z klasů,
Jakby bůh jí velkou zvětšil krásu,
Nejladnější žnečkou být se zdála,
Jakoby zde božská Živa stála,
Jakoby šla k svatbě, ku plesu,
Svému zasnoubit se Velesu.8


THO' thy decrees, great God, are wise,
Thy dispensations right,
Thy darling attribute is love,
Compassion thy delight.


Tak bídou žít je, bídou jest i umřít.
Však ten, jenž stvořil onu Afroditu,
neznámý pohan, jistě viděl slunce
dnů svojich cestou, v duši zář měl jeho
a ti, kdož zřeli na taková díla,
dojista šťastněji svůj život žili
než my, jimž z duší se jen bolest rodí...


Így ni, látod ennyi az egész,
Mi van ebben?... Nemde megy?
No de hogy páratlan ne legyen,
Nesze hát még ez az egy.


La plaza, un jardín fresco; los tablados,
un encañado de diversas flores;
los toros, doce tigres matadores
a lanza y a rejón despedazados;


Daniel, der treue mann, muste kön'ge lehren; was habt ihr nicht schon gethan, den am creuz zu ehren.


Letíme. Všude jsou jevy ty,
všudy hlad a plno děsu,
jenom ty hospody nabity,
blahobyt a plno plesu!


Es schaukelt bald im Winde hin
und schaukelt bald drin her.
Mir ist beinah, ich wäre wer,
der ich doch nicht mehr bin..


Jsou skáceny mé práce tiché úly,
můj přehlušen hlas polnicí je vřesknou,
a červánky dob lepších sotva blesknou
nad sloupem hrdým, který zlomen v půli.


Nepřebrané jest a nenabažné
Štěstí to, nimž láska chlácholí,
Hle já paběrkuji na roli
Posud její minulosti blažné;


Remegve ejtem lelkemet elébe.
A szívem hallgatom - kopog-e még?
És megunom ez egyhangú zenét,
Pedig de jó, ha ver és nincsen vége.


Recibiré en mi corazón sus mansas
resinas. Me serán como de fuego.
¡Y mudos y ceñidos,
nos halle el día en un montón de duelo!


رَفَلْتُ بها في حُلَّةٍ عَلَمِيَّةٍ
خِلالُكَ فيها أَعجزَتَْ كُلَّ راقِمِ
وَتَفصيلةٌ كادَتْ تكونُ لِرِقَّةٍ
وَلِينٍ أَراها من ثِيابٍ الأَراقِمِ
وَيانِعُ أَترُجٍّ كأَنَّ نَسِيمَهُ
ثَناؤكَ إذْ لا يُسْتطاعُ لِكاتِمِ
جسوُمُ لُجينٍ في غلائِلَ عَسْجِدٍ
وأَنمُلُ حُسَّابٍ بِغيرِ مَعَاصِم
وَقالوا لَقَد جَاءَتْ إليكَ هَنيئَةً
فَقُلتُ كَذا تَأْتي هَدِيَّةُ حَاتِمِ


Solang man nüchtern ist,
Gefällt das Schlechte;
Wie man getrunken hat,
Weiß man das Rechte;
Nur ist das Übermaß
Auch gleich zuhanden;
Hafis, o lehre mich,
Wie du's verstanden!


Én a’ legszebb asszonyért
felhevítsem véremet,
a’ ki más nap Dámonért
megvetendi szívemet?
Légy te, Gyöngyöm! ollyan szép,
mint a’ legszebb angyalkép!
Nékem nem vagy angyalom,
ha mással kell osztoznom.


Dos disparos y un silencio...
Al estallar el amanecer
Con cielo celeste rojo,
Rojo gotas de sangre
Y el sol sin aparecer...
Para los cuerpos que yacen.


Es muerta la esperanza a quien ausente
vive de su dolor atormentado,
pues vive con extremo enajenado,
y el alma martiriza juntamente.


Dahin, dahin der einsam stille Frieden,
Dahin, dahin ein jed idyllisch Glück!
Denn alle Ruh ist aus der Welt geschieden –
O Dampf , fürwahr, das ist Dein Meisterstück!


Balsámy milosti,
dary tisíceré
pro tíž tvé slabosti,
jež jí srdce dere!


虎头笔法得来亲
佳士相逢必写真
今代英雄良不少
未知谁可绘麒麟


Groß ist ihr Heer, bös ihr Gewissen,
Groß ist ihr Zeug, klein ist ihr Glaub,
Frisch auf! Sie zittern wie das Laub,
Und wären gern schon ausgerissen.


О, как пленительно, умно там, мило все!
Где естества красы художеством сугубы
И сеннолистны где Ижорска князя дубы
В ветр шепчут, преклонясь, про счастья колесо!


Des Lebens süßes Schmeicheln
Gewann mich neu in seinen Bund,
Und nimmer mag ich heucheln:
Ich fühle mich gesund.


春水人家绿绕门
晚风榆柳自村村
一声牛背乌盐角
铁作行人也断魂


Vesny hrad? Co je to zas?
Nevím, neznám, jaktěživa
o tom já jsem neslyšela.


Unterm Strauch voll Hagerosen,
Auf dem rotbeblümten Klee,
Könnten wir so traulich kosen,
Wie auf seidnem Kanapee.
In dem Duft entblühter Bohnen,
Unter Pappeln, hoch und schlank,
Bauten wir, trotz goldnen Thronen,
Eine kleine Bretterbank.


Daß Gottes Herrlichkeit so klarer,
In Lebensfülle offenbarer
Durch alle Fernen würde kund;
Auf daß in des Geschöpfes Tiefe
Er Seligkeit aus Leiden schüfe,
Ihn preise aller Himmel Mund.


a disposição dos versos em estrofes  numeradas indica uma seqüência de leitura entre
outras, por exemplo:


Na kůň Ordoněz již sed,
za ním cestou prach se zved,
jak se v této jízdě bleskné
na vraníku zbroj mu leskne.


Unglücklich sei er bis zum Rand
Und wolle schleunigst aus dem Land.


e se miriamo al tempo che più luce
e il verno in tutto scioglie e i corpi sana,
tu ben, tu fosto in terra un maggio e un sole.


Kolem večer. Před kostelem ruch:
zpupnosť luzy, soustrasť chasy prosté
jako kalná řeka v bouři roste,
pohněvem i láním bijíc v sluch,
nelze říci však, tak vše se hatí,
co as dívce a co drábům platí.


Bůh odstrčený dopálen se halí
před nevděčným tím světem v oblaku:
mechanik, chemik, chirurg mu zde vzali
na dobro provádění zázraků.


Smrt viděl jsem. Ne tvora umírání,
leč živou Smrt, tvář její. Byla strašná.
V kavárně v cizím městě sedl jsem
si u okna a kávu pil a čet
a chvílemi se do ulice díval.
Už tmělo se, v kavárně plála světla
a zněla hudba, ale moje okno
bez záclon nechávali. A tu přišla.
Ó, hrůza! Venku, ke sklu okna mého
se přitiskla a nahlížela dovnitř.
Zrak měla vpadlý, jak by prázdné důlky
se pod čelem jen tměly; kolem očí
nach rozlézal se v skvrnách jako lišej
v mrtvolně sinou jejích lící pleť;
nos neměla, jen díra zela po něm,
rty opuchlé a jako rozežrané
již rozkladem. Jí šátek hlavu kryl,
leč bylo zřít, že lebka pod ním holá.
Nahlédla dovnitř, zašklebila se;
pár vycenila řídkých, černých zubů
před oknem na chodníku, snad i kývla –
dnes nevím už – svou lebkou několikrát
a zmizela zas. Nikdo mimo mne
snad neviděl jí. Hudba hrála dále,
šum, hovor kolem, cinkot, koulí ráz,
a tak se asi zdálo jenom mně,
že divně nějak skřípějí teď housle,
když veselý a sladký hrají valčík,
žen smích se škrtí a že ani čísti
už není lze, jak špatně hoří světla...


Ach Gott, was hat für Herrlichkeit,
Für Majestät und Wonne
In seiner großen Seligkeit
Mein Jesus, meine Sonne.
Die Kaiser und Könige reichen ihm dar
All ihre Szepter und Kronen,
Viel tausendmal tausend in mächtiger Schar
Sind, die ihm dienen und fronen.


Fu quasi il Re Agramante abbandonato
Nel pericol maggior di quella guerra,
Che con molti pagani era tornato
Marsilio, e'l Re Sobrin dentro alla terra:
Poi su l'armata e questo e quel montato
Che dubbio havean di non salvarsi in terra,
E duci e cavallier del popul Moro
Molti eseguito havean l'esempio loro.


Wiederum ein Augenblick
Meiner kurzen Zeit zurück!
Treuer Freund, ich danke.
Halte mich auch diese Stund'
Fest in sanft' und stillem Grund,
Hilf, daß ich nicht wanke!


Und was dort um die Ecke bog,
Von Eulenschwarm umflogen –?


Lupula wil keinen lieben,
Der Vernunfft zu sehr wil üben,
Weil ihr besser der gefällt,
Der sich etwas thierisch stellt.
Der da kan wie Tauben hertzen,
Der da kan wie Spatzen schertzen,
Der wie Hanne buhlen kan,
Ist für sie der rechte Man.


Rossz föld, de megterem itt legalább a csend
virága, nyugtató lótuszom, s odalent
kertem az egész táj, hol óriás csiga
kétszarvú dómjával e bölcs bazilika.


Geduckte Hütten, Pfade wirr verstreut,
In Gärten Durcheinander und Bewegung,
Bisweilen schwillt Geheul aus dumpfer Regung,
In einer Kinderschar fliegt rot ein Kleid.


Auch fehlt es jetzt an Fragern
Nach Römern und Carthagern.
Senator und Tribun,
Man läßt sie beide ruhn.


Christus' Beispiel giebt dir dann die Regel:
Leiden ist des Christen erste Pflicht!
O, dann achtest du den Stich der Nägel
Und der Dornenkrone nicht.


سقى اللّهُ المًهيمنُ قبْرَ ثاوٍ
بيثرب صوب غاديةٍ هَموعِ
فلو شاهدتُ مثواهُ لجادتْ
له عيني بصوْبٍ من دُموعي
دَعوْهُ أبا سعاداتٍ وكانت
له فألاً لى الحَظِِّ الرَّفيع
فجاور سيد الثَّقَلَينْ حَيّاً
ومات فحلَّ في شرفِ البقيعِ
وتُغنيه الشفاعةُ يومَ حَشْرٍ
اذا افتقر المُسيء إِلى شفيعِ
قضى وطَراً من الدنيا بريئاً
من التَّبعاتِ في يومِ الرُّجوعِ
وصانَ النفس عن خُدع المساعي
وعطَّلها عن العمل الخدوع
فصبراً يا زعيم الدين صبراً
فانك رابطُ الشَّمْلِ الجميع
تُساوركَ الخُطوبُ مُكَلِّماتٍ
فتُهْزمُ منك بالشَّهْمِ الزَّميعِ
وقد شهِدتْ لك الأيامُ طُرّاً
بأنْ لم تخلُ يوماً من صنيع
واِما ضِقْتَ ذرعاً بالرَّزايا
فهُنَّ بشائرُ الأجْرِ الوسيع


 Di sotto la toga
che quasi l'affoga
la testa levò;
d'intorno girò
quegli occhi di falco;
e allor gli s'offerse
d'altare, di palco,
d'usura, di Cristo,
un vortice, un misto
di cose diverse.
Così del malato
non bene svegliato,
col falso e col vero
combatte il pensiero,
guizzando nel laccio
di qualche sognaccio.


Wir kannten uns – wir grüßten uns. Vorbei
Mein einsam Städtchen schwamm er zu den Dänen.
Auf uns hernieder sah die Lorelei,
Im Hals erstickt' ich einen Freudenschrei,
Doch in den Augen hatt' ich helle Tränen.
Trüb klang ein Lied in meiner Seele Schrein:
Das hieß: »Drei Bursche zogen übern Rhein!«


梅岭奇梨共日南
就中万里复眈眈
遥知别后书难寄
一字相思当百函


Pardonnez mon luxe barbare,
Bariolé d'argent et d'or ;
J'ignorais tout, un maître avare
M'enfouissait comme un trésor.


Co po tom, že dny jdou, jdou měsíce, jdou léta.
Do konce mláda jsem, do zimy jaro vzkvétá.
A stárnout nemohu, když srdcem mláda jsem.


Und nur das Kreuz am Hügelrand
Sagt, daß ein Leben hier geblüht,
Und betend faltet wohl die Hand
Der Pilger, der vorüberzieht.


Bella sei, chioma nera,
Ben tua vaghezza eccede
Qual più vago crin biondo unqua si vede.
Bella, e bei lacci fai per man d'Amore
A la candida fé di questo core,
E ben che oscura e fosca, ogn'alma bei,
Che di duo soli una dolc'ombra sei.


Neb dokud láska plá v to žití chudé
a dokud člověk pro ni všecko zkusí,
o miláčky své dokud chvít se bude,
vždy modliti se musí.


Wenn man jagt den Elephanten um sein weißes Elfenbein,
Wenn man schlägt das Dach der Auster um die edlen Perlen ein,
Sag', wie kann es dich verwundern, daß die Welt dich jagt und schlägt,
Weil sie dir es angesehen, daß dein Busen Schätze hegt?


Viel schneller, als ich es gedacht,
Viel heller kam das Glück uns noch;
Wir wohnen ja fünf Treppen hoch,
Da hat der Storch es rasch gebracht.


bahtımız aydınlanıversin


Oh come poco al presente li vale
essere stato grande anzi gli è noia
or che si vede in disperato male.


Der Ritter spendiert ein Fäßchen Wein,
Eine neue Schüssel kommt herein.


Mnoho ví to zbořeniště,
mnoho okolní ty lesy,
v kterých místo dávných půtek
vede ptactvo nyní plesy.


I only know — we loved in vain —
I only feel — farewell, farewell!
Byron
Прости! Покорен воле рока,
Без глупых жалоб и упрека,
Я говорю тебе: прости!
К чему упрек? Я верю твердо,
Что в нас равно страданье гордо,
Что нам одним путем идтМы не пойдем рука с рукою,
Но память прошлого с собою
Нести равно осужденМы в жизнь, обоим нам пустую,
Уносим веру роковую
В одни несбыточные снИ пусть душа твоя нимало
В былые дни не понимала
Души моей, любви моей…
Ее блаженства и мученья
Прошли навек, без разделенья
И без возврата… Что мне в ней?
Пускай за то, что мы свободны,
Что горды мы, что странно сходны,
Не суждено сойтиться нам;
Но все, что мучит и тревожит,
Что грудь сосет и сердце гложет,
Мы разделили пополаИ нам обоим нет спасенья!Тебя не выкупят моленья,
Тебе молитва не дана:
В ней небо слышит без участья
Томленье скуки, жажду счастья,
Мечты несбыточного сна…


là dove il re Marsilio dimorava,
e truovò lui e la suo baronia
che dentro alla gran sala s'asettava.
Nell'altro dir dirò la diceria
che 'l messagio a Marsilio racontava
e dirò come gran cavalleria
mandò a ben guarnire ogni suo terra.
Dio ve riposi in pace sanza guerra.


Daß du mich zum Betrug gewählt,
Dann glaub' ich nichts mehr auf der Welt.«


Můj rytíři, můj rytíři, proč zradil jste mne dnes?!
Já jel jsem sám, a noci tmám už dávno podleh’ les.


Und von flinken Rossen vier
Scholl der Hufe Schlagen,
Die durchs blühende Revier
Trabten mit Behagen.


Die Lerche steiget in die Höhe.
Ihr buhlerischer Lustgesang
Verehrt und lobet lebenslang
Die freie Liebe, nicht die Ehe;
Die stete Wahl, und keinen Zwang.


 Costui negli abiti
strizzato e monco,
si stira, s'agita,
si volta in tronco:


Naše hašteřivé černé děti
havraň by nám mohla záviděti,
ňadra nám však hrozný plamen moří;
hněv a vzdor tam rudým ohněm hoří.


O zürnendes Geschick! warum bist du entbrannt?
Und warum reißest du, mit zornerfüllter Hand,
Nicht solche von der Welt, die durch verderbte Sitten,
Fast stündlich Pflicht, Vernunft und Tugend überschritten?
Die Gott ein Scheusal sind; die nur der Welt zur Qual,
Den Frommen zum Verdruß, und ihrer Kinder Zahl
Nur zum Verderb gelebt: indem ihr böses Leben
Ein allzudeutlich Bild der Bosheit abgegeben.


Serán posible odio e ignominia,
será posible el holocausto,
tanto como también
será posible la derrota.
Por más que se intente
quedará un huevo fósil,
anquilosada la frágil semilla:
despertará la nueva luz.
A partir de hoy todo será posible
y nadie es ajeno...


Od počátku listopadu
Až po jarní dobu,
Živila zem lásky zradu
A slunéčko zlobu.


A když už se rozcházeli,
pán tu dosud smutně seděl,
na ty svadlé květy lípy
zamyšleně k zemi hleděl.


a na kukuřičné chleby zas vzpomínám
v škiptarské, tvrdé a syrové zemi tam
u moře modrého a lahodného;
s pórkem je křesťan i musulman chroupali,
a pod minarety vojáčci slintali
nad chutnou krásou těsta zlatového.


Sollt' ich in der Tiefe wühlen,
Um zu trinken trüben Wein?
Ehe wir die Hefen spülen,
Muß der Saft getrunken sein.


y sólo quiere en su octogésimo año,
antes que acaben de cegar sus ojos
morir apacentando su rebaño?


Nebyla tu. Marně hledá.
Však co zde se z trávy bledá?
Roucho to její, padlý sníh.
Kdo smek’ je, milá, s ramen Tvých? –
Na břehu v měkko písčiny
vtlačeny stopy dívčiny.


»Ich bin rot und hab's erwogen
Und verkünd es unverweilt!
Und geköpft sei jeder, welcher
Das Prinzip nicht mit mir teilt!«


6. Wiewol ich habe dir fuͤrwar kein leid gethan/
Schau nur die gantze zeit in meinem leben an:
Haſt du was ausgelegt nicht als ich es gemeint/
So ſey der auslegung und nicht der ſache feind.


Gesetzt, daß ich den Erdenkreiß besesse,
Vnd hätte nichts mit guter Lust gemein,
Wann ich der Zeit in Angst vnd Furcht genösse,
Was würd' es mir doch für ein Vortheil seyn?
Weg mit dem allen,
Was Vnmuht bringt!
Mir sol gefallen
Was lacht vnd singt
Vnd Frewd' erzwingt.


Wie bist du nicht ein armes Kind,
Das keinen Raum im Hause find't!
Bist mit dem Stall zufrieden.
Mich dünkt, dein ganzes Wesen spricht:
Weg Geld und Gut! ich will euch nicht,
Ich halt mich abgeschieden.
Jesu, Wie du
Laß mich werden Noch auf Erden,
Armut lieben,
Stets mich im Verleugnen üben!


أَلا حَبَّذا عيدٌ تَلاقَت بِهِ المُنى
فَجَدَّدَ مِن عَهدِ الشَبابِ مَشيبُ
وَأَعرَضَ في حُسنِ المَليحَةِ أَملَحٌ
يُلاعِبُ رَبّاتِ الحِجالِ رَبيبُ
تَهادَت تَثَنّى وَهيَ تُذعَرُ فَاِلتَوى
قَضيبٌ بِها وَاِرتَجَّ مِنهُ كَثيبُ
وَسَوداءَ أَمّا نِسبَةً فَهيَ نَعجَةٌ
تَروقُ وَأَمّا نَصبَةً فَنَجيبُ
أَقامَ بِها ما بَينَ ظِلٍّ وَمَورِدٍ
مَرادٌ بِبَطنِ الوادِيَينِ خَصيبُ
أَتَتكَ وَأَفياءُ الشَبابِ تُظِلُّها
وَهَل زارَ إِلّا في الظَلامِ حَبيبُ
فَطُفتُ بِها تَمشي الهُوَينا وَإِنَّما
تَمَشّى إِلَيها وَهيَ تَجهَلُ ذيبُ


Dem Edelsten, dem besten Fürsten sollen
Heut' meiner Harfe Töne stolz sich weihn,
An Tausende, die ihm mit Ehrfurcht zollen
Die reinsten Opfer, will auch ich mich reihn;
Wie selig, wenn aus seinem Blick voll Güte
Ein hehrer Lenztag für mein Herz erblühte!


    Presunto rosa e branco aromado de um dente
    De alho, e o chope bem gelado, boa espuma,
    Que uma réstea de sol doura tardiament
    Outubro de 1870


Seco rapisce. E te, che ti scompagne
Dal mio già fermo petto, o confidente
Virtude onde fuggii la vulgar gente,
Penso per erma via d'aspre montagne.


És meghajolva nyájasan,
A szépnek ajka nem felel;
De megcsókolja a királyt
S az éj ködében tűnik el.


Macht etwa mich verstummen
Der Brummflieg' arges Brummen,
Das keinen wohl ergötzt;
Sehr ungern lang' ich nach der Klappe:
Wenn ich am Fenster sie ertappe,
So wird sie sanft hinausgesetzt.


Dieser Othen,
Welcher dermaleins den Todten
Lebens-Geister geben kan,
Scheinet itzund kaum zu wehen,
Und soll noch dazu vergehen,
Beym Beschluß der Lebens-Bahn.


¡Oh, no poder dar luz a las tinieblas,
voz al silencio,
que mi dolor cantara
el salmo del misterio!
¡Oh, no poder decir lo que se muere
en sagrado secreto,
antes de haber nacido,
en el sepulcro-cuna de lo eterno!
¿Dónde está vuestro aroma de ambrosía,
¡oh, flores del invierno!,
que antes de abrir al Sol vuestras corolas
—¡dulce consuelo!—
volvisteis a los campos
a que la Muerte baña con su riego?
¡Cantar lo que no cabe
ni en palabras ni en tonos es mi empeño,
y decirte, mi amor, aquí, al oído,
mi corazón entero,
con su ritmo, sin música, ni letra,
con todo su silencio!
Terrible es la palabra
y su poder, poder de mal agüero.
Muere en ella la idea cuando nace,
enterrada en su cuerpo,
como muere al dar fruto,
del todo nuestro anhelo.
Que al tocarte mi fiebre en ti despierte
la fiebre de tu seno,
y se fundan así nuestros ardores
en un mismo deseo.
Calla, mi amor, cierra tu boca fresca,
que así tí quiero;
donde dejó su huella la palabra
no anida bien el beso.
Calla, que hay otro mundo
por dentro del que vemos,
un mundo en el que tejen las tinieblas
y es todo cielo.


Eu sou o home O Home
Desço ao mar e subo ao cé
Não há temores que me domem
É tudo meu, tudo me


La abstrusa soledad del misticismo
se conjuga, etérea, en tu figura
temor de ser/no ser un espejismo
oculto amanecer de la locura
Tu alcohólica herejía no se escapa
no se esconde, no, tu pensamiento
sé que te espantas del entendimiento
conozco la porfía de tu mapa
Abstente pues de falsedad y engaño
no me engatusas, no, no me lo creo
ya no soy el que era yo de antaño
ya no soy, ya no estoy, ya nada veo.
¿Qué creíste? ¿Que no te conocía?
¿Qué creiste? ¿Que no había aprendido?
¿Qué pensaste? ¿Que yo no lo sabía?
¿No me ves que te miro escarnecido?
Vete ya, absurdidad completa
no me engañaras jamás
yo soy Poeta.


Dann bauten sie lange, breite Dämme,
Dann fällten sie lange, dicke Stämme,
Dann wälzten immer hundert Mann
Die großen Steine der Heide heran.


Doch wie sol das nicht klingen
Was wahre Treu erdacht,
Vnd Freundschafft lehret singen?
Kein schöner Music-Pracht
Kan also Gott gewinnen
Als wenn ohn falschen Neid
Ein Band von trewen Sinnen
Macht' ein' Einhelligheit.


寒食悲看郭外春
野田无处不伤神
平原累累添新冢
半是去年来哭人


Ihr Herrn und Frau'n, im Januar
Sind, wie ihr wißt, die Blumen rar;
Nichts sonderlichs giebt es zu schenken!


Die ungeratnen Kinder,
Die fallen von ihm ab
Und werden freche Sünder,
Vergessen aller Gab
Und so viel tausend Güter
Und so viel süßer Gnad,
Die ihnen Gott, ihr Hüter,
So oft erwiesen hat.


Di warheit kan durch si sich herrlichst durchgoldrosen!
Ihr heilger schmukk ward nun erst angelilgt.
Des grimmes stechen half mehr als ein freundlibkosen!
Di vile schuld hat meine schuld getilgt.
Di zentnerschwere last
Hat si, nicht mich, erfast!
Dein zorn, der si ergrif, ergreifft nur mein vergreiffen,
Und brachte reiffers reiffen.
Drum Jesu komm, eh si zumatt!
Si schmekken nun der straffen satt.


Tak šero bylo mnoho, mnoho dní
a nebem vlály trosky praporů. –
Bez tepla chvíle jsou a zůrodní,
z propastí vzrostou květy nahoru.


Ruf ihn. Er bringe die Flasche
Voll von zehnjährigem Wein
Gereift im Lande, das Frieden
Fleht, von Brittanniens Thron.


Não permita Deus que eu morra!
É o que dizia o Gonçalves
que queria ser eterno
pra sofrer eternamente
a saudade das palmeiras,
do primor, do sabi
Não que eu deseje o contrário
(morro até sem permissão!)
mas o que eu queria mesmo
era voltar carregado
de todo todo este amor
que só por cá descobr
Minha terra tem palmeiras
onde cantava e inda canta
o Gonçalves e eu quisera
que meus pobres dias fossem
tão gonçalvos quanto os del
E seria uma tenção:
ai dá-me cá, ai toma lá,
a palmeira, o sabi
Minha terraterramada,
o Gonçalves tem razão:
(do) exílio uma (só) cançã
(Lisboa 1975)


I mezi, o che non habbiano potuto,
O che non habbian fatto il dover loro,
M'hanno dato parole e non aiuto:
E sprezzano hor che n'han cavato l'oro,
E presso al fine il termine e venuto,
Dopo ilqual, ne la forza ne'l thesoro
Potra giunger piu a tempo, si che morte
E stratio schivi al mio caro consorte.


Dunche, se mai dolor del cor disciolse
sospiri ardenti, o se orando andai
fra caldi venti a quel ch'è fuor d'arbitrio,
..., pietoso de' mie caldi venti,
vede, ode e sente e non m'è contra 'l cielo;
ché scior non si può chi se stesso lega.


Po staletích severu
neznámý syn mohu
lokati tu nádheru
nymf a kozonohů!
Věřím rád, ty’s sílu měl,
v trudy, boje klidný šel...
Kdo číš takou povznášel,
vstoupí v řady bohů!


Dan weil also der schwer unträglich zorn
des himmels mich geschlagen,
verkehren sich die rosen all in dorn
und mein gesang in klagen.
glückselig vor gewest zu sein
ist jetzund meine gröste pein.


Pohádku jsem doslech’ smavou.
Vzbudil jsem se. Nad mou hlavou
dosud lampa jasně plála,
v krbu však jen stín už vlád’.


刘毅虽然不掷卢
谁人不道解樗蒲
黄金百万终须得
只有挼莎更一呼


– Harry, slyším, že teď odletíte? –


Tys byla Bohu oddána,
když anděl se Ti klonil,
i když Tě zlý král Herodes
s Tvým dítkem v dálku honil.


Slyš, již trubky signál nesou,
zní ku boji povely,
jaké však to zvuky divné
z hrdel vojska zazněly?
Proč své zbraně zahazují,
jednu píseň prozpěvují
muži obou táborů,
proč si žert ze slavných tropí
prostřílených praporů?


Wir sahn den Markuslöwen
Zum fernen Strand entführen,
Wir sahn, wie man mit Schwüren
Und mit Besiegten scherzt!
Wir sahn zerstört von Frevlern,
Was würdig schien der Dauer,
Wir sahn an Tor und Mauer
Die Wappen ausgemerzt.


酒兴何如毕吏部
诗情已过鲍参军
醉吟自足了一世
肯羡飘飘出岫云


闲中不省岁月改
但见四山青又黄
指客却随流水去
笑渠世路未全忘


Was frag ich nach der welt! sie wird in flammen stehn:
Was acht ich reiche pracht: der Todt reißt alles hin!
Was hilfft die wissenschafft/ der mehr denn falsche dunst?
Der liebe Zauberwerck ist tolle Phantasie:
Die wollust ist fürwar nichts alß ein schneller Traum;
Die Schönheit ist wie Schnee'/ diß Leben ist der Todt.


Hier hilfft kein recht; wir müssen weichen:
Hier hilfft kein krautt: der Mensch ist gras.
Hier mus die schönheit selbst erbleichen.
Hier hilft nicht stärcke: du bist glas.
Hier hilft kein Adel; du bist erden/
Nicht ruhm: du must zue aschen werden.


De blößt dat Leed vun Sleswig
un Holsteen blotsverwandt,
de blößt dor vun de Gefjon
un vun de Düppler Schant;


Und nach dem Adreßkalender
Reiht sich alles hoch und tief,
Alle Herren stehn wie Ständer,
Alle Damen knixen schief.


So, dacht' ich, lern' ich auch nicht singen,
Wie ein Anakreon!


Ó, sestro tichá! – Tvůj byl úděl ženy:
pro lásku trpět, já měl úděl muže:
pro světlo býti vbit na skalní stěny.


Leur parfum s’exhalait vers la Divine Image.
Tous ont compris le sens du glorieux Message
Sur l’autel où Marie écoute le Message


Haltende Hände leise schweben
Zu der Sonne goldenem Geben.


Ha! glaubst du denn, weil diese dir gebricht,
Daß Liebe dich mit Keiner mehr vereine?
Der Gram um sie beflort dein Augenlicht;
Und freilich glänzt durch diesen Flor dir Keine.


Du Himmel-werthes Pfand zu Nutz der Welt gelihen/
Minerva legte dich behaͤglich an die Bruſt/
Die keuſche Muſen-Schaar ſah’ ihre Hertzens Luſt
Als ein neu Helikon umb dich fing an zubluͤhen;
Der Sinnen Trefligkeit/ der himmliſche Verſtand
Bezeugte daß dein Geiſt nur Goͤttern ſey verwand.


In den holden Wunderdüften
Webet seine freie Seele,
Und um seine Leiche klingt
Ewig Lied der Urwaldsänger.


Csata volt bennem:
Egyfelől színes, csengő ütemek,
jácintos álmok, lámpionos vágyak
melyekkel a szíveknek üzenek;


—Puedo curarte con la bella música
que Dios mismo ha compuesto,
anotada en el libro de los árboles,
los rosales y prados, en las marmóreas fuentes
que ofrecen el descanso al peregrino
cuando cumple su viaje.
Puedo llenar de plumas
la sala abandonada
por cuantos acudían diariamente
a beber tu belleza de una copa,
a aspirar tu virtud en un arpegio.
—Lo pondré todo, amigo,
en las manos de Dios, el gran poeta
que escribe con las risas y las lágrimas
de todo el universo,
porque aguardar la curación es vana
esperanza de incrédulos
si su voz no la otorga.
Pide en mi nombre a los amigos
que beben a la luz de las estrellas
que derramen sus copas
por amor de la llama que se apaga.
—Habías nacido libre y venturosa,
llena de magia y fuerza,
tu canto atravesaba los ríos y desiertos
y encendía la noche con luciérnagas,
pero todo el saber y la ventura
se doblegan humildes
ante esa inmensidad que nos deslumbra
casi hasta aniquilarnos.
Mira, te han preparado
el diván más mullido,
magnolias y jazmines lo rodean,
los pebeteros calman con su aroma
el llanto más amargo.
Duerme ahora, descansa,
y olvida la traición que en tu costado anida.
Yo cantaré a la luna esas canciones
que una vez aprendimos de un poeta
ebrio y errante, solitario y pobre.
Tal vez ella lo llame
y él conozca el consuelo para ti.
—Me refugio en el sueño más amable,
preludio del Encuentro,
dí adiós a los amigos,
que algún día cercano
entonen mis canciones
y pueda revivir, cuando sus copas
se alcen hacia el Cielo.


Und darum schwieg ich, ließ Dich stetig walten.
Mir war, als spräch's geheimnißvoll in mir:
»Nicht rühre an dem Zauber, den sie spinnt,
Nicht sinne ob des Wunders, das sie webt,
Nicht frage ob des holden Räthsels Lösung.«
Du schautest nur mein lächelndes Gesicht,
Und nun mit einmal zwingt Dich meine Seele,
Hinauszublicken in die Einsamkeit,
In der sie wie ein heimatloses Kind
Die dunklen Lieder träumte, die Du lasest.


Wen er nicht einmal zu Tode beschämt,
wen er nicht einmal zu Tode gelähmt,
hat nie auch nur im Traum geahnt,
was für ein Geist da fragt und mahnt.


Französische Mucken,
Nu packt's euch hinaus,
Nu lüft' ich mit Pulver
Mei'm Kaiser sei Haus.


Las richten mein, nicht fremder, sündenmas!
Las loben dich, wann ich dein gutt besas.
Gib rechtgebrauch zu deinem Heiligthum;
Verschwigenheit zur Lilg und Rosenblum:
Ein kindlich traun zu ider gutten bitt;
Ein fest vertraun auf deine wundergütt.
Las iden thun, was ich von ihm begehr:
Di enge Pfort eindringen ohn beschwer.
Dein guttes trag in mir recht gutte frucht;
Las handeln stets in thaterfüllter sucht.


Oslábl slunce žár a svit,
chladně tak s polí to vane,
do mlhy luh i bor je skryt,
na stavu jeseně tkané.


Tam v Morousově svatou hrůzu míval
jsem z nedělního vždycky odpoledne,
kdy v rozmanitých stupnicích jsem zíval;
zde člověk jen si do kavárny sedne
a pašovsky se, po turecku baví,
že minutami plynou hodiny.
Již přečteny jsou všecky noviny,
část politická, denní, různé zprávy,
již prohlédnuta řada illustrací,
z nichž málokterá je nám slušnou prací,
již „strhány“ i nejnovější básně;
teď koláčem se baví naše dásně
a zrak náš po nějaké pastvě slídí,
až utkví na těch pestrých davech lidí,
jež na chodníku venku jen se rojí;
tam mužů jen se dotkne jako letem,
jichž polovička vězí v stejnokroji,
však za to pod kloboučky hezkým dětem
své metá střely; knír svůj berem’ v rety,
kouř vypouštíme ze své cigarety,
že kouřícím se zdá být parostrojem –
nu zkrátka, našinec tu dojem“.


Y así bese (a pesar del seco estío)
Vuestros troncos (ya un tiempo pies humanos)
El raudo curso deste undoso río,
Que lloréis (pues llorar sólo a vos toca
Locas empresas, ardimientos vanos)
Mi ardimiento en amar, mi empresa loca.


Povědit jim, jak mladosti
Mají užívat,
A jak růžovou vždy cestou
V slasti putovat.
Aby mohli y ve stáří
Z světa se těšit,
A – byť slunce zapadalo –
Milovat a pít.


Ne me parlez jamais d’une vieille amitié,
Dans vos cheveux dorés quand le printemps se joue
Lui, qui vous a laissé — lui, si vite oublié ! —
Sa fraîcheur dans l’esprit et sa fleur sur la joue !


Lasso, quando havrà fin vostra durezza
che rotto ha la mia vita a mezzo il corso,
e com’ più se ne gode, e men sen pente?


Era sua vista sí dolce superba,
ch' i' lasciai per seguirla ogni lavoro:
come l' avaro che 'n cercar tesoro
con diletto l' affanno disacerba.


Как ясно, как ласково небо!
Как радостно реют стрижи
Вкруг церкви Бориса и Глеба!
По горбику тесной межи
Иду, и дышу ароматом
И мяты, и зреющей ржЗа полем усатым, не сжатым
Косами стучат косарДень медлит пред ярким закатом…
Душа, насладись и умри!
Всё это так странно знакомо,
Как сон, что ласкал до зарИтак, я вернулся, я — дома?
Так здравствуй, июльская тишь,
И ты, полевая истома,
Убогость соломенных крыш
И полосы желтого хлеба!
Со свистом проносится стриж
Вкруг церкви Бориса и Глеб


忘归归去尽强名
山鸟山花任送迎
未信史君长恋此
马头将逐诏书行


Za každou noc, již probděla jste,
i hodinu,
za modlitbu, již učila jste
mne na klínu.


Shluk větrů vzdorným záchvatem
v jich opírá se směs,
a již to víří v děsný sbor
jak tisícerý běs. –


يا بني سَعْدِ بنِ بكرٍ مرحبا
بادروا القومَ فُرادَى وثُبَى
غَشِيَتْكُم من يَهودٍ فِتنةٌ
كالحَبِيِّ الجَوْنِ يُرخِي الهيدبا
إنّ في خَيبَر من سُمْرِ القنا
عَدَدَ التمرِ ومن بيضِ الظُّبَى
هِيَ للأبطالِ أزكى مطعماً
يا بني سعدٍ وأشهى مَشربا
هل ترون اليومَ إلا مِقنباً
من حُماةِ الحقِّ يتلو مِقنبا
إنّه يومُ عليٍّ فَاصْبِروا
أو فَحيدوا عنه يوماً أشهبا
يا بني سعدِ بن بكرٍ إنّه
مارِجُ الهيجاءِ يُزجِي اللَّهبا
احذروها وارْحموا أنفسَكم
لا تكونوا في لَظاها حَطَبا
دَلَّهُ منكم عليكم رَجُلٌ
خَشِيَ القتلَ وخافَ العَطَبا
عَينُكم صيَّرها عيناً لكم
فَاعْجَبوا للأمر كيف انْقلبا
زحَفَ الجيشُ فَذُبْتُم فَرَقاً
وَارْتَمَى البأسُ فَطِرْتُم هَرَبا
ليس غير النّهبِ ما يمنعه
منكم اليومَ امرؤٌ أن يُنهبَا
نكبةُ التَّمرِ فلولا شؤمُه
لم يَذُقْ آلامَهَا من نُكِبا
أفما جَرّبتُمُ القومَ الأُلى
خُلِقُوا للشّرِّ فيمن جَرَّبا
هم وباءُ الأرضِ أو طاعونُها
شرعوا السُّحْتَ ودانوا بالربا
غَضِبَ اللّهُ عليهم فَرَضُوْا
رَبِّ زِدْهُم كلَّ يومٍ غَضَبَا
هالكٌ من ظنّ ممّن يَعتدِي
ويُعادِي اللّهَ أن لن يُغلبَا
وأضلُّ النّاسِ في دنياهُ مَنْ
وَضَح الحقُّ فولَّى وأَبَى


Jí schýlený jde o holi
stín mrtvoly?
Krok mdlý a váhavý, jej mladá dívka podepírá.
Toť Kamzen, z očí smrt mu zírá.


Und endlich sahn wir beide ein,
Wie einer ist, so muß er sein.


Hajadnak ékét adtad át:
Nem boldogít már e virág,
Éjszín hajadnak illatárja
Már nem bódít el... mindhiába!


Ja sie gläuben und erzählen,
Und vielleicht nicht ungereimt,
Daß aus diesen weiten Hölen
Selbst die Welt hervor gekeimt,
Und daß Gott, die wahre Liebe,
Durch Zertrenn- und Fügungs-Triebe
Aus dem Abgrund und der Nacht
Dieses All hervorgebracht.


Veste outra vez as roupas que despiste!
Que olhar se apraz em ver-te assim tão nua?
À nudez da Verdade quem resiste?!


"Or tir'd of having thus withstood,
" Resolves she on a crime?
"But Hymen's torch is quench'd in blood,
" And yielded up to time. "


A sedl na kůň, uzdou trh’ a prachem
se zahaliv v dál hřímal jak sám Ares.


Könnt' ich ein kleines Fürstlein werden
Von Gottes Gnad' und Volkes Gold,
So nähm' ich für die Volksbeschwerden
Die beiden Strauß' in meinen Sold.


唐室艰难势莫任
匡君奏议抵金针
塑人塑得先生貌
难塑当时一片心


长洲三十里
烟火接戎炉
怅望蜂虿穴
何年尽扫除


Lasset walten, lasset gelten,
Was ich wunderlich verkündigt!
Dürftet ihr den Guten schelten,
Der mit seiner Zeit gesündigt?


Pak ruce ku modlitbě vzpjal,
snoubenci před ním klečí,
slib jejich křížem požehnal
i církve svatou řečí.
A rytíř děvě v náruč kles’,
a v srdcích obou jeden ples –
ó blahá chvíle štěstí!


»Nimm du de Witt, nimm du de Swart,
nimm du se di allbeid!
Ick let to Hus min Hart, min Hart,
ick let to Hus min Freud, juchhei!
min'n Schatz, min'n Trost, min Freud.


Was bringt der Weihnachtsmann Kathrinchen?
Weihnachtsmann!
Seidenhasen und Kaninchen
Bringt der Weihnachtsmann Kathrinchen.
Weihnachtsmann!


وَغَزالٍ غازَلتُهُ بَعدَ بَينِ
أَلَّفَت بَينَهُ المُدامُ وَبَيني
صالَحَتني الأَيّامُ بِالقُربِ مِنهُ
بَعدَما كُنتُ مِنهُ صِفرَ اليَدَينِ
مِن بَني التُركِ لا أُطيقُ لَهُ تَر
كاً وَلَو حانَ في المَحَبَّةِ حَيني
بِتُّ أُسقى بِثَغرِهِ وَيَدَيهِ
مِن لَماهُ وَراحِهِ قَهوَتَينِ
مَزَجَ الكَأسَ لي فَمُذ عَبَثَ السُك
رِ بِعَطفي قَوامِهِ المُترَفَينِ
قالَ لي مازِحاً وَقَد طَغَتِ الرا
حُ وَجالَ التَضريجُ في الوَجنَتَينِ
قَد مَلَلمنا فَهاتِ نَلعَبُ بِالشَط
رَنجِ كَيما أُريحُ قَلبي وَعَيني
قُلتُ سَمعاً وَطاعَةً لَكَ مَولا
يَ وَلَكِن لُعبُنا في رُهَينِ
فَأَجَلُّ الشَطرَنجِ مِنّي وَلي مِن
كَ أَقَلُّ النُقوشِ في الكَعبَتَينِ
فَاِنثَنى ضاحِكاً وَقالَ لَعَمري
تَنثَني راجِعاً بِخُفّي حُنَينِ
فَاِرتَضَينا بِذا الرِهانِ وَصَيَّر
تُ إِلَيهِ الخِيارَ في الحِليَتَينِ
قالَ لي السودُ لِلأَسودِ وَذي البي
ضِ لِمَن يَبتَغي بَياضَ اللُجَينِ
فَصَفَفنا الجَيشَينِ تُركاً وَزَنجاً
وَاِعتَبَرنا تَقابُلَ العَسكَرَينِ
فَاِبتَداني بِدَفعِهِ بَيدَقَ الفِر
زانِ مِن حِرصِهِ عَلى نَقلَتَينِ
وَأَدارَ الفِرزانَ في بَيتِ صَدرِ ال
شاهِ نَقلاً يَظُنُّهُ غَيرَ شَينِ
فَعَقَدتُ الفِرزانَ مَعَ بَيدَقِ الصَد
رِ وَسُقتُ الفيلَينِ في الطَرَفَينِ
فَتَدانى بِالرُخِّ بيتاً وَأَجرى
خَيلَهُ بَينَ مُلتَقى الصَفَيّنِ
فَرَدَدتُ الفِرزانَ ثُمَّ نَقَلتُ ال
فيلَ في بَيتِهِ عَلى عُقدَتَينِ
ثُمَّ شاغَلتُهُ وَأَرسَلتُ فيلي
مِنجَنيقاً يَرمي عَلى القِطعَتَينِ
فَأَخَذتُ الفِرزانَ حُكماً وَوَلّى
رَخُّهُ ناكِصاً عَلى العَقِبَينِ
ثُمَّ حَصَّنتُ مِنهُ نَفسي عَنِ الشا
هِ بِعَقدِ الفِرزانِ بِالبَيدَقَينِ
ثُمَّ بَرطَلتُهُ بِبَيدَقِ فيلي
وَدَفَعتُ الثاني عَلى الفَرَسَينِ
فَأَخَذتُ اليُمنى وَأَجفَلَتِ اليُس
رى شَروداً تَجولُ في الحَومَتَينِ
وَتَقَدَّمتُ مِن خُيولي بِمُهرٍ
أَدهَمِ اللَونِ مُصمَتِ الصَفحَتَينِ
ثُمَّ سَلَّطتُهُ عَلى الشاهِ وَالرَخ
خِ فَعَجَّلتُ أَخذَهُ بَعدَ ذَينِ
ثُمَّ لَقَّطتُ مِن بَيادِقِهِ الشُر
رَدِ خَمساً عاجَلتُهُنَّ بِحَينِ
فَاِنثَنى يَطلُبُ الفِرارَ وَجَيشي
راجِعاً نَحوَهُ مِنَ الجانِبَينِ
ثُمَّ ضايَقتُهُ فَلَم يَبقَ لِلشا
هِ عَلى رُغمِهِ سِوى بَيتَينِ
فَمَلَكتُ الأَطرافَ مِنهُ وَسلَّط
تُ عَلَيهِ تَطابُقَ الرَخَّينِ
ثُمَّ صِحتُ اِعتَزِل فَشاهُكَ قَد ما
تَ بِلا مِريَةٍ وَقَد حَلَّ ديني
فَكَسا وَجهَهُ الحَياءُ وَأَمسى
نادِماً سادِماً يَعَضُّ اليَدَينِ
وَاِنثَنى باكِياً يُقَبِّلُ كَفَّي
يَ وَيَهوي طَوراً عَلى القَدَمَينِ
قائِلاً إِن عَفَوتَ قيلَ كَما قي
لَ وَما شاعَ عَنكَ في الخافِقَينِ
إِنَّ في رُتبَةِ الفُتُوَّةِ أَصلاً
لَكَ يُعزى إِلى أَبي الحَسَنَينِ
صاحِبِ النَصِّ وَالأَدِلَّةِ وَالإِج
ماعِ في المَشرِقَينِ وَالمَغرِبَينِ
وَمُجَلّي الكُروبِ عَن سَيِّدِ الرُس
لِ بِبَدرٍ وَخَيبَرٍ وَحُنَينِ
قُلتُ بُشراكَ قَد أَقَلتُكَ إِكرا
ماً لِذِكرِ المَولى أَبي السِبطَينِ
فَعَلَيهِ السَلامُ ما جَنَّ لَيلٌ
وَأَنارَ الصَباحُ في المَشرِقَينِ


Man liebt ich weiss nicht was, man folgt ich weiss nicht wem,
Wir spieln mit Feur, und sind ein Spott der eignen Triebe;
Es ist zwar angenehm, doch thöricht erste Liebe,
Ja weil sie thöricht ist, drum ist sie angenehm.


S mint a gyermek gyönyörét találja,
Ha fejenként a mákot kaszálja,
Ugy találja kedvét Otto benne,
Ha magyarfej még kétannyi lenne.


Voran drei Schlegelkön'ge, zu Fuß, demütiglich,
Mit unbedecktem Haupte, die Augen unter sich;
Dann viele Herrn und Knechte, gemachsam Mann für Mann,
Daß man sie alle zählen und wohl betrachten kann.


Que este em que estamos, senhor,
Sempre surdo a sãos conselhos,
Volve a roda a seu sabor;
E dizem pilotos velhos,
Que vai de mal a pior;


Že dobré jídlo, krásný šat,
nad ctnost a mravnost staví
a v kruhu sladkých galánů
se pitím, zpěvem baví.


Ja pomněnku utrh v zahrádce života,
vůni modrých očí ssál.
Zda jsem nepřebral?
Zda týden nezpláče, až přijde sobota?


Muero en sufrir su triste compañía;
sólo por él, yo mismo me persigo;
¿Por qué con todo, si amo, me fatigo,
con quién amar me hace noche y día?


Die Feldherrn hocken traurig in den Ecken.
Wer grad vorbeigeht, speit sie ins Gesicht.
Sie merken's kaum. Sie denken nur der Speichen


Než ráj to nebyl. Rubíny
mu retů nestačí,
dny, hodiny a vteřiny
mu mizí ve pláči,
ve pláči strašném, který líc
slzami nesmáčí.


Als Holland dir im Zorn ward eingegeben,
Was müntzestdu so schnöde Hochmuttschriflt?
Ein einger Mensch der mus dir widerstreben!
Weh einem Saul, wann Gottes Rach ihn trifft!
Drum bessre dich, wo Gott nicht sol dich stürtzen:
Vollend im Ernst, was Drabitz dir befahl.
Gott kan sein Wort verlängern und verkürtzen:
Bei Gott ist stets der Königreiche Wahl.


Thalnieder, bergauf,
Echo spricht, und grüßt herüber;
Ach! statt dieses Treibens, ende lieber,
Ende, ende diesen trüben Lauf.


Láttm már én ennek számtalan példáját,
mióta ösmerem a világ pállyáját.
Láttam, hogy akármint ógassa bástyáját,
a jó szív viseli a rosszak igáját.


Tak bývalo a jest a bude stále:
vždy začít znovu, vláčet půdu chudou,
dál pracovat na kamenité skále –


Schöne So / magst nunmehr trawre
Daphnis dir nit spielet mehr.
Daphnis ist von bösen lauren
Hingeruckt ohn widerkehr.
Schöner Mon/ magst nunmehr klagē/
Daphnis rastet in verhafft:
O den schweren eisen kragen!
O der kalten ketten krafft!


But brandish'd high, in an ill-omen'd Hour
To Thee, proud , behold thy justest Fear,
The Master Sword, Disposer of thy Power:
'Tis That which  gave the  Peer.
He took the Gift: Nor ever will I sheath
This Steel, (so  high Behests ordain)
The General said, unless by Glorious Death
Absolv'd, 'till Conquest has confirm'd Your Reign.
Returns like these Our Mistress bids us make,
When from a foreign Prince a Gift Her  take.


هَل تَعرِفُ المَنزِلَ بِالوَحيدِ
قَفراً مَحاهُ أَبَدُ الأَبيدِ
وَالدَهرُ يُبلي جِدَّةَ الجَديدِ
لَم يُبقِ غَيرَ مُثَّل رُكودِ
عَلى ثَلاثٍ باقِياتٍ سودِ
وَغَيرَ باقي مَلعَبِ الوَليدِ
وَغَيرَ مَرضوخِ القَفا مَوتودِ
أَشعَثَ باقي رُمَّةِ التَقليدِ
نَعَم فَأَنتَ اليَومَ كَالعَمودِ
مِنَ الهَوى أَو شَبَهُ المَورودِ
يا مَيُّ ذاتَ المَبسِمِ المَبرودِ
بَعدَ الرُقادِ وَالحَشا المَخضودِ
وَالمُقلَتَينِ وَبَياضِ الجيدِ
وَالكَشحِ مِن أُدمانَةٍ عَنودِ
عَنِ الظِباءِ مُتبِعٍ فَرودِ
أَهَلكتِنا بِاللَومِ وَالتَفنيدِ
رَأَت شُجوني وَرَأَت تَخديدي
مِن مُجحِفاتِ زَمَنٍ مِرّيدِ
نَقَّحنَ جِسمي عَن نُضارِ العودِ
بَعد اِهتِزازِ الغُصُنِ الأُملودِ
لا بَل قَطَعتُ الوَصلَ بِالصُدودِ
قَد عَجِبَت أُختُ بَني لَبيدِ
وَهَرَبَت مِنّي وَمِن مَسعودِ
رَأَت غُلامَي سَفَر بَعيدِ
يَدَّرِعانِ اللَيلَ ذا السُدودِ
مِثلَ اِدِّراعِ اليَلمَقِ الجَديدِ
أَمّاً بِكُلِّ كَوكَبٍ حَريدِ
في كُلِّ سَهبٍ خَاشِعِ الحُيودِ
تُضحي بِهِ الرَوعاءُ كَالبَليدِ
وَفِتَية غيدٍ مِنَ التَسهيدِ
جابوا إِلَيكِ البُعدَ مِن بَعيدِ


Das Wort ward Licht. Im Finstern hat's geschienen,
Allein die Finsterniß begriff es nicht,
Der nicht das Licht war, zeugte von dem Licht.


A travers la forêt de folles arabesques
Que le doigt du sommeil trace au mur de mes nuits,
Je vis, comme l'on voit les Fortunes des fresques,
Un jeune homme penché sur la bouche d'un puits.


Doch ihr Gewand
Sei weiß, und auf der Stirne wert
Soll keine Falte düster ragen;
In ihrer Hand –
Und faßt die Linke auch das Schwert –
Die Rechte soll den Ölzweig tragen,
Und aufwärts sei der Blick gewandt.


Daſs Albion der meerumfloſsnen Erde
Gerechte Friedensrichterinn,
Das Schrecken der beraubten Oceane werde,
Der Inſeln Königinn;


ritornar già, con degna punizione,
que' di Cartago che insuperbiti
eran per Annibal lor campione.


Pak zhaslo to všecko, v bělostnou přešlo mlhu,
jíž hedbávné řasy táhly se do daleka...
Cos v mlze se hnulo, nějaký předmět bílý
plul, přilétal vzduchem, zastavil blízko před ním...
Zřel postavu štíhlou v bělostné, dlouhé říze,
zřel obličej bledý s očima blankytnýma,
zřel obláček vlasů žlutavých jak lnu vlákna.
Zjev přistoupil blíž... dvě paže jej obejmuly,
dvou retů dech teplý ovanul jeho čelo – –


Er leuchtet freundlich mir statt aller Kerzen,
Strahlt leisen Trost in die beklommne Brust,
Und schenkt in Thränen mir der Wehmuth Lust.
Wer nimmt des Kummers Last von meinem Herzen,
Wer hat um ihren Umfang je gewusst? –
Ach tief verschlossen in der wunden Brust
Ist all' mein Weh – sind alle meine Schmerzen.


O schone mein! dir ist dein Haupt umkränzt
Mit tausendjährigem Ruhm! du hebst den Tritt der Unsterblichen,
Und gehest hoch vor vielen Landen her!
O schone mein! Ich liebe dich, mein Vaterland!


فَتى الشِعرِ هَذا مَوطِنُ الصِدقِ وَالهُدى
فَلا تَكذِبِ التاريخَ إِن كُنتَ مُنشِدا
لَقَد حانَ تَوديعُ العَميدِ وَإِنَّهُ
حَقيقٌ بِتَشييعِ المُحِبّينَ وَالعِدا
فَوَدِّع لَنا الطَودَ الَّذي كانَ شامِخاً
وَشَيِّع لَنا البَحرَ الَّذي كانَ مُزبِدا
وَزَوِّدهُ عَنّا بِالكَرامَةِ كُلِّها
وَإِن لَم يَكُن بِالباقِياتِ مُزَوَّدا
فَلِم لا نَرى الأَهرامَ يا نيلُ مُيَّداً
وَفِرعَونُ عَن واديكَ مُرتَحِلٌ غَدا
كَأَنَّكَ لَم تَجزَع عَلَيهِ وَلَم تَكُن
تَرى في حِمى فِرعَونَ أَمناً وَلا جَدا
سَلامٌ وَلَو أَنّا نُسيءُ إِلى الأُلى
أَساؤوا إِلَينا ما مَدَدنا لَهُم يَدا
سَنُطري أَياديكَ الَّتي قَد أَفَضتَها
عَلَينا فَلَسنا أُمَّةً تَجحَدُ اليَدا
أَمِنّا فَلَم يَسلُك بِنا الخَوفُ مَسلَكاً
وَنِمنا فَلَم يَطرُق لَنا الذُعرُ مَرقَدا
وَكُنتَ رَحيمَ القَلبِ تَحمي ضَعيفَنا
وَتَدفَعُ عَنّا حادِثَ الدَهرِ إِن عَدا
وَلَولا أَسىً في دِنشِوايَ وَلَوعَةٌ
وَفاجِعَةٌ أَدمَت قُلوباً وَأَكبُدا
وَرَميُكَ شَعباً بِالتَعَصُّبِ غافِلاً
وَتَصويرُكَ الشَرقِيَّ غِرّاً مُجَرَّدا
لَذُبنا أَسىً يَومَ الوَداعِ لِأَنَّنا
نَرى فيكَ ذاكَ المُصلِحَ المُتَوَدِّدا
تَشَعَّبَتِ الآراءُ فيكَ فَقائِلٌ
أَفادَ الغِنى أَهلَ البِلادِ وَأَسعَدا
وَكانَت لَهُ في المُصلِحينَ سِياسَةٌ
تَرَخَّصَ فيها تارَةً وَتَشَدَّدا
رَأى العِزَّ كُلَّ العِزِّ في بَسطَةِ الغِنى
فَحارَبَ جَيشَ الفَقرِ حَتّى تَبَدَّدا
وَأَمتَعَكُم بِالنيلِ فَهوَ مُبارَكٌ
عَلى أَهلِهِ خِصباً وَرِيّاً وَمَورِدا
وَسَنَّ لَكُم حُرِّيَّةَ القَولِ عِندَما
رَأى القَولَ في أَسرِ السُكوتِ مُقَيَّدا
وَآخَرُ لَم يَقصِر عَلى المالِ هَمَّهُ
يَرى أَنَّ ذاكَ المالَ لا يَكفُلُ الهُدى
فَلا يَحمَدُ الإِثراءَ حَتّى يَزينَهُ
بِعِلمٍ وَخَيرُ العِلمِ ما كانَ مُرشِدا
يُناديكَ قَد أَزرَيتَ بِالعِلمِ وَالحِجا
وَلَم تُبقِ لِلتَعليمِ يا لُردُ مَعهَدا
وَأَنَّكَ أَخصَبتَ البِلادَ تَعَمُّداً
وَأَجدَبتَ في مِصرَ العُقولَ تَعَمُّدا
قَضَيتَ عَلى أُمِّ اللُغاتِ وَإِنَّهُ
قَضاءٌ عَلَينا أَو سَبيلٌ إِلى الرَدى
وَوافَيتَ وَالقُطرانِ في ظِلِّ رايَةٍ
فَما زِلتَ بِالسودانِ حَتّى تَمَرَّدا
فَطاحَ كَما طاحَت مُصَوَّعُ بَعدَهُ
وَضاعَت مَساعينا بِأَطماعِكُم سُدى
حَجَبتَ ضِياءَ الصُحفِ عَن ظُلُماتِهِ
وَلَم تَستَقِل حَتّى حَجَبتَ المُؤَيَّدا
وَأَودَعتَ تَقريرَ الوَداعِ مَغامِزاً
رَأَينا جَفاءَ الطَبعِ فيها مُجَسَّدا
غَمَزتَ بِها دينَ النَبِيِّ وَإِنَّنا
لَنَغضَبُ إِن أَغضَبتَ في القَبرِ أَحمَدا
يُناديكَ أَينَ النابِغونَ بِعَهدِكُم
وَأَيُّ بِناءٍ شامِخٍ قَد تَجَدَّدا
فَما عَهدُ إِسماعيلَ وَالعَيشُ ضَيِّقٌ
بِأَجدَبَ مِن عَهدٍ لَكُم سالَ عَسجَدا
يُناديكَ وَلَّيتَ الوِزارَةَ هَيئَةً
مِنَ الصُمِّ لَم تَسمَع لِأَصواتِنا صَدى
فَلَيسَ بِها عِندَ التَشاوُرِ مِن فَتىً
أَبِيٍّ إِذا ما أَصدَرَ الأَمرَ أَورَدا
بِرَبِّكَ ماذا صَدَّنا وَلَوى بِنا
عَنِ القَصدِ إِن كانَ السَبيلُ مُمَهَّدا
أَشَرتَ بِرَأيٍ في كِتابِكَ لَم يَكُن
سَديداً وَلَكِن كانَ سَهماً مُسَدَّدا
وَحاوَلتَ إِعطاءَ الغَريبِ مَكانَةً
تَجُرُّ عَلَينا الوَيلَ وَالذُلَّ سَرمَدا
فَيا وَيلَ مِصرٍ يَومَ تَشقى بِنَدوَةٍ
يَبيتُ بِها ذاكَ الغَريبُ مُسَوَّدا
أَلَم يَكفِنا أَنّا سُلِبنا ضِياعَنا
عَلى حينِ لَم نَبلُغ مِنَ الفِطنَةِ المَدى
وَزاحَمَنا في العَيشِ كُلُّ مُمارِسٍ
خَبيرٍ وَكُنّا جاهِلينَ وَرُقَّدا
وَما الشَرِكاتُ السودُ في كُلِّ بَلدَةٍ
سِوى شَرَكٍ يُلقي بِهِ مَن تَصَيَّدا
فَهَذا حَديثُ الناسِ وَالناسُ أَلسُنٌ
إِذا قالَ هَذا صاحَ ذاكَ مُفَنِّدا
وَلَو كُنتُ مِن أَهلِ السِياسَةِ بَينَهُم
لَسَجَّلتُ لي رَأياً وَبُلِّغتُ مَقصِدا
وَلَكِنَّني في مَعرِضِ القَولِ شاعِرٌ
أَضافَ إِلى التاريخِ قَولاً مُخَلَّدا
فَيا أَيُّها الشَيخُ الجَليلُ تَحِيَّةً
وَيا أَيُّها القَصرُ المُنيفُ تَجَلُّدا
لَئِن غابَ هَذا اللَيثُ عَنكَ لِعِلَّةٍ
لَقَد لَبِثَت آثارُهُ فيكَ شُهَّدا


Dein Will, O GOTT, sey meines Willens-Will!
Dein Gnaden-Raht sey meiner Wünsche Füll.
Erfüll es nicht, O Gott,
Wann, was der Seel nicht selig hier,
Mein thörichts Fleisch begehrt von dir.


Ou la forêt hagarde
Longuement vous regarde
Avec ses profonds yeux


E pèra il grave secolo
Che vita mi spegnea,
Che agghiaccia il canto ellenico
Ne l'anima febea!


Ach, es wird so kalt und dunkel!
Um die Sonne flattern Raben,
Und sie krächzen. Lust und Liebe
Ist auf lange jetzt begraben.


To the cool Bosom of a peaceful Shade,
By some wild Beech, or lofty Poplar made,
When Ev'ning comes, we secretly repair,
To breath in private, and unbend our Care:
And, while our Flocks in fruitful Pastures feed,
Some well-design'd instructive Poem read.
Where useful Morals, with soft Numbers joyn'd,
At once delight, and cultivate the Mind:
Which are by her to more Perfection brought,
By wise Remarks upon the Poet's Thought.
So well she knows the Stamp of Eloquence,
The empty Sound of Words from solid Sense;
The florid Fustian of a Rhyming Spark,
Whose random Arrow ne'er comes ne'er the Mark,
Can't on her Judgement be impos'd, and pass
For Standard Gold, when 'tis but gilded Brass,
Oft in the Walks of an adjacent Grove,
Where first we mutually engag'd to love;
She'd smiling ask me, whether I'd prefer,
An humble Cottage on the Plains with her,
Before the pompous Building of the Great,
And find Content, in that inferior State?
Said I, the Question you propose to me,
Perhaps a matter of Debate might be;
Were the Degrees of my Affection less,
Than burning Martyrs to the  express.
In you I've all I can desire below,
That Earth can give me, or the  bestow;
And blest with you, I know not where to find
A second Choice; you take up all my Mind.
I'd not forsake that dear delightful Plain,
Where charming ,  and  reign;
For all the Splendor that a Court can give,
Where gaudy Fools, and busy Statesmen live.
Tho' youthful , when his Birth was known,
Too fatally related to a Throne,
Forsook , and his rural Sports,
For dangerous Greatness, and tumultuous Courts,
Yet Fate should still offer its Pow'r in vain,
For what is Pow'r to such an humble Swain?
I would not leave my , leave my Fair,
Tho' half the Globe should be assign'd my Share.


Tu anděl náhle u modlitbě vroucí
své ruce vzpial a děl: „Ó Všemohoucí,
jenž vládneš širým světem kol,
ach, otevř bránu svého smilování
a dej, ať nikdy děcka čistých skrání
se nedotekne lidský bol.


Come now, my Friends, he cries, ye Sons of Grace,
Partakers once of all my Wrongs and Shame,
Despis'd and hated for my Name.
Come to your Saviour's, and your God's Embrace!
Ascend, and those bright Diadems possess,
For you by my Eternal Father made,
E'er the Foundation of the World was laid;
And that surprizing Happiness,
Immense as my own Godhead, and will ne'er be less.
For when I languishing in Prison lay,
Naked and starv'd almost for want of Bread,
You did your kindly Visits pay,
Both cloath'd my Body, and my Hunger fed.
Wearied with Sickness, or oppress'd with Grief,
Your hand was always ready to supply:
When-e'er I wanted, you were always by,
To share my Sorrows, or to give Relief.
In all Distress, so tender was your Love,
I could no anxious trouble bear,
No black Misfortune, or vexatious Care,
But you were still impatient to remove,
And mourn'd, your charitable Hand, should unsuccessful prove,
All this you did, tho' not to me
In Person, yet to mine in Misery;
And shall for ever live
In all the Glories that a  can give,
Or a created Being's able to receive.


Средь терема, в покое темном,
Под сводом мрачным и огромным,
Где тускло, меж столбов, мелькал
Светильник бледный, одинокий,
И слабым светом озарял
И лики стен, и свод высокий
С изображеньями святых, —
Князь Федор, окружен толпою
Бояр и братьев молодыНо нет веселия меж них:
В борьбе с тревогою немою,
Глубокой думою томясь,
На длань склонился юный князь,
И на челе его прекрасном
Блуждали мысли, как весной
Блуждают тучи в небе ясноЗа часом длился час, другой;
Князья, бояре все молчали —
Лишь чаши звонкие стучали
И в них шипел кипящий меНо мед, сердец славянских радость,
Душа пиров и враг забот,
Для князя потерял всю сладость,
И Федор без отрады пьеВ нем сердце к радости остыло:
                Ты улетел, восторг счастливый,
И вы, прелестные мечты,
Весенней жизни красоты,
Ах! вы увяли, как средь нивы
На миг блеснувшие цветы!
Зачем, зачем тоске унылой
Младое сердце он отдал?
Давно ли он с супругой милой
Одну лишь радость в жизни знал?
Бывало, братья удалые
Сбирались шумною толпой:
Меж них младая Евпраксия
Была веселости душой,
И час вечернего досуга
В беседе дружеского круга,
Как чистый, быстрый миг, лете


سَقى اللَهُ داراً بِحُزوى الرَبابا
لِأَنَّ بِها زَينَباً وَالرَبابا
وَلا يَعدُها عَذبُ أَمواهِهِ
فَإِنَّ بِها للثَنايا العِذابا
يَقولُ مُقَبِّلُها إِنَّما
رَشَفتُ بِها ضَرباً لا رِضابا
بِها البيضُ وَالسُمرُ لَم تَتَّخِذ
سِوى البيضِ وَالسُّمرِ يَوماً حِجابا
وَمِن أَسَدٍ دونَها فِتيَةٌ
هُمُ الأُسدُ تَتَّخِذُ الشَمسَ غابا
أَعاريبُ تَملأُ يَومَ الوَغى ال
فَضاءَ سُيوفاً وَخَيلاً عِرابا
صِفاحُهُم مُصلَتاتٌ فَما
تَكادُ تُصافِحُ يَوماً قِرابا
فَفي سِلمِهِم يَعقِرونَ العِشار
وَفي حَربِهِم يَضرِبونَ الرِقابا
تَطيرُ عَرانينِهِم غَيرَةً
إِذا نَظَرَ الناسُ تِلكَ القِبابا
قِبابٌ هِيَ الصَدَفُ المُطبقاتُ
تَضَمَّنُ تِلكَ اللآلي الرِّطابا


Da averst kener kam hervär,
Liet he rupen sienen Peter,
Un sprack: Krieg diene Trumpet her,
Ried hen, als en Trumpeter.


Ihn wil ich stets rathen lassen/
Ihm befehlen meine strassen/
Der die seinen nicht verlest/
Führet wunderbar/ doch gnädig/
Machet aller Sorgen ledig/
Die ihm nur vertrawen fest.


万山深处断人烟
溪水潺潺接涧泉
白发老僧陵上住
晋朝松在屋头边


Die Viktorie von Lepanto
Gab ich tausendmal zum besten...
Hergestelzt bin ich nach Flandern
Zu dem Abgott meines Lebens!


di farla in modo tal che apareggi
a quelle della donna vineziana,
che son mill'anni stati ne' lor seggi.


Das Wässerlein bleibt still und klar,
Ich werd' kein Windchen mehr gewahr,
Was sonst turbieren sollte;
Mein Treiben ist zur Ruh gebracht,
Es hält mich eine sanfte Macht,
Wo ich mich stören wollte.


Pak úzkosti had, ještěr zoufalosti
se nesmí k němu svíjet v kotoučích,
ni pout už nebude mu slýchat smích,
při němžto stydne krev a mrazí v kosti.
Zlý dravec upomínek, hltavě
jenž jím se živí, prchne zmámen.
Žal náhle zmizí jako kámen,
když v klín jej hodíš víle Vltavě.


Száll a madár, száll az ének
Két fiáról szép Enéhnek;
Zengő madár ágrul ágra,
Zengő ének szájrul szájra.


Viajo entre sombras... Pero yo quisiera,
antes que la palabra quede muda
y el ojo sin visión, clavar mi duda
sobre las tablas de una cruz cualquiera.
Afirmar y creer que cada cosa
se rige por un ímpetu lejano
y que en el alma universal se posa
—a un tiempo maternal y silenciosa—
la sabia providencia de una mano.
Sentir que cuando el dardo de la vida
cruza silbando el aire y atraviesa
el corazón, hay alguien que me besa
en la sangrienta boca de la herida...
Quisiera que al pasar, mientras tremolo
mi jirón de bandera desgarrada,
un perfil, una voz, una mirada
me libraran del miedo de estar solo
en el trance final de la jornada.
Que cuando en viaje póstumo y sombrío
por el último mar, mudo y desierto,
vaya dejando atrás cuanto fue mío,
un ave sobre el mástil del navío
cante mi canto y avizore el puerto...


Y si con bien este soneto acabo,
nunca en toda mi vida más sonetos:
ya de éste, gloria a Dios, he visto el cabo


Dein Bild in der Sonn ich sehe,
Die hat Strahlen, Hitz und Schein:
Also lern ich und verstehe,
Daß drey Eines könne seyn.
In die Sonne zwar zusehen
Taugt kein Menschlichs Angesicht.
Hier man wohnt im dunklen Liecht,
Kan die Gottheit nicht verstehen.
Dort wirst du dich zeigen mir:
Unterdessen gläub ich hier.


Tudo me está a memória retratando;
Que da mesma saudade o infame ruído
Vem as mortas espécies despertand


Nicht, dass dein Thun, verkenne mich nicht, mir nicht heilig
Wäre, vollführt's, wess auch andre sich erfreuen:
Nicht verächtlich, wofern es dir nur
Frommet, verkenne mich nicht!


A žehná všechněm, žehná v sladkém kynu!
já nevím, jak jsem v řad jich přiklekl;
hlas Jeho chvěl se hudbou: Doufej, synu!
a balsámem se duše dotekl...


老来无事掩柴扉
林下闲闲何所为
莫道茅庵无一物
窗前片片白云飞


翠裾摇曳绛裙低
醉傍朱栏日未西
路远蓬山无信息
独凭青鸟唤春归


小出端如远客归
仆迎儿候犬循衣
家人不问城中事
但道雨多蔬茹肥


O Vatter aller Gnaden,
Reich von Barmhertzigkeit,
Du läst uns arme Maden
In diser bösen Zeit
Auß deinem Wohrt' erkennen,
Daß wir zum Sterben rennen:
Kein Mensch ist hie befreit.


أَهلاً بِظَبيٍ حَماهُ قَصرٌ
كَجَنّةٍ قَد حَوَت نَعيما
طَرَقتُهُ لا أَهابُ سُوءاً
أَباحَني حُبّه الحَريما
فَجادَ من فيهِ لي بِراحٍ
شَفى حَريقاً بِهِ قَديما
أَفدي حَريقاً أَباحَ رِيقاً
لا بَل حَريماً أَباحَ رِيما


MEin Freund! Heſiodus iſts, ſo mir nicht gefaͤllt,
Weil er kein einzig wort von deutſchen dichtern meldt;
Jnſonderheit weil er von dir nichts hat geſchrieben,
Und weil Leander iſt von ihm verſchwiegen blieben.
Jch aber will itzund weit beſſer prophezeyn:
Leander wird noch einſt ein großer dichter ſeyn.


Wer heim das blaue Blümlein bringt,
Der iſt der König im Lande!
Die Krone ihm vom Haupte blinkt,
Er wandelt im Purpurgewande!“


Szülőföldem szép határa!
Meglátlak e valahára?
A hol állok, a hol megyek,
Mindenkor csak feléd nézek.


Contra su pecho inmóvil, apretada,
adoré su belleza indiferente,
y al quererla animar desesperada,


My vystoupili spolu na hor témě,
jež netknutý sníh, věčné ledy vroubí;
my sjeli spolu v mračné země hloubí,
kde v plaché bázni tulila se’s ke mně.


Dem Pilger wird es kalt wie Eis,
Er wischt sich von der Stirne den Schweiß,
Es schildern's keine Worte.
Er sinkt zu Boden in bitterm Gram;
Und wieder war, als er zu sich kam,
Er an dem vor'gen Orte.


In vain the Blood's tumultuous Tide,
And circling Stream your Hand restrains;
Taught o'er the Pulses to preside,
And well explore the bubbling Veins:
That with the Fever's swelling Heat
Glow  inflam'd,  fiercely beat.


Le chaland aux anneaux des berges retenu,
S’étonnèrent devant ce cimier inconnu
Dont aucun ouragan n’eût remué la plume,
Entendirent le sol tinter comme une enclume
Et, tandis qu’au fronton des tours l’heure étouffait
Sa voix, n’osant sonner au cadran stupéfait,
Virent, dans l’épaisseur des ténèbres accrues,
Droit, paisible et glacé, s’avancer dans les rues,
Accompagné d’un bruit funèbre et souterrain,
L’homme de bronze assis sur le cheval d’airain.


Wir müssen all' die Sehnsucht tragen,
Des Lebens Schatten nachzujagen! –
Mich dünkt, es wallt noch einer her,
Ich hörte seufzen tief und schwer!


Když před domem jaro se hlásí, vítr ti zabuší v dveře
a okenicemi řinčí, vše zpřehýbá, zpřevrací,
vysouší pole a k černým se lesům a hájům beře,
jak točivé lopaty mlýnů stín jeho se potácí
a běží po rovinách obřími šlápotami
bot mílových, slunce se sází v ty důlky za botami.


O Stunde, da ihr Taumelwein
Mich Rasenden bethörte!
Und ich auf deine Schmeichelein,
Unschuldige! nicht hörte!


Furcsa istenteremtése
Ő!
Reszketek, ha közelembe
Jő.
Megteszek mindent, amit csak
Kér,
Mégis mindig dorgálás a
Bér.


Ki tartja őt meg fergetegink között?
Hajdan, ha vérrel kelle, megőrizék:
Most szólni sem mer érte a nagy
Nemzet elaljasodott korában.


Na vždy ve světě s ní zmizí,
tobě ji i nám odcizí,
tak že snad ni v smrti době
nezatlačí oči tobě!““ – –


How they bleat! 'tis her lambkins I hear;
As one of them stray'd from the rest,
Unheeded she drops the soft tear,
Unknowing her sorrow express'd.


Nimm es mit, du gute Seele,
Was dir heut geboten wird,
Und was ist's, daß ich mich quäle,
Was mir um die Ohren schwirrt,
Fliegen meine wachen Sorgen,
Weckt ihr nicht zum schönsten Morgen.
Ein Schritt u.s.w.


Po schůzi bylo. Otec Liduščin
na dcerku pohled', v oku lehký stín.
„Aj, doktor zmoudřel!“ potichounku řek',
„myšlénky spurné ztrácí z bujné hlavy.
Liduščin pohled, výborný to lék!
a neomylný! ale – ne ten pravý!“


Laßt mir diesen Dichterglauben, gönnt mir meinen schönen Traum,
Lichter über mir, ihr flackert an der Erde Weihnachtsbaum!


A byly zrovna vánoce
a padlo sněhu hluboce.


En lo inmediato la cabeza se me pianta
y el corazón me feminiza
En lo mediato la vida paga
lo suyo con moneda inconstante.


Kdybych byla velkým mistrem,
jenž zná krásně malovat,
namalovala bych Tebe,
jak nás umíš milovat.


Dan Ewalein ist weis und weise/
und hat die allerliebste zier:
Von-Kobed kröhnt den wein mit speise/
und Ledar bringt die lust herfür.
Drüm kan und mag nichts süßers sein/
als Kobed/ Ledar/ Ewalein.


Al voltar de li canti in varii luochi
truovan archi e trophei subito fatti
che di Biserta le ruine e i fuochi
tengon depinti, e li altri degni fatti
altrove palchi con diversi giuochi
e spettacoli e mimmi e scenici atti
et è scritto per tutto il titul vero
alli liberatori de l Impero


Ströme standen im Lauf; die Stürme senkten
Ihre Schwingen; die Eichen und der Eichen
Harte Kinder erstaunten seinem süßen,
Hohen Gesange.


六朝琼树掌中春
回首胡妆一面新
生羡石家金谷里
千年独有坠楼人


野草凡花著地生
洛阳千叶种难成
姚黄性似天人洁
粪壤埋根气不平


Den blutigen Lorbeer überschimmert die Palme,
Der Gott des Friedens tönet im Psalme;
Denn wie ein Thronenengel geschmückt
Hat er den Frieden geschickt.


جلست في غمدي
فليس سلطان بني العباس أو مروان
قضيتي
فقلت يا وحدي
فجاء ني جيش وأغويته
بمائي المغسول بالقند
صرت كثير الجمر في عزلتي
كأنني
كأنني وحدي


Kaum, daß diese leise Klage
Aus dem vollen Busen drang,
Wie an einem Wintertage
Oft schon halb ein Vogel sang.


O ch'io fosse animal senza intellecto,
Che de mia vita sol me contentasse
Poco curando amore e soa possanza.


阿母瑶池信不通
茂林松柏老秋风
野池春雨丛篁绿
青鸟犹来认故宫


Sul punto extremo l'una man ti scrive,
L'altra el coltello avenenato stringe,
Ché più desir de vita in me non vive.
E già pallor di morte el volto tinge,
La voce forma le parole a pena,
La lingua con fatica fuor le spinge.
La bocca che fu già de suspir piena
Più non respira e gli occhi èn senza umore
E congelato è il sangue in ogni vena.
Brusato e spento è già in cinere il core,
I sensi tutti persi, o caso strano,
Vedo morirmi e non sento il dolore.
Tanto m'è dato mover questa mano,
Che tutti i casi mei te faccia noti,
Se ben l'affaticar forsi fia vano.
Io non ti cerco o medicine o voti,
Morto che io sia, mi basta che pentita
Di tua dureza el petto ti percoti.
Dolente de chi dar non volse aita
Con un dolce occhio a un servo che moriva
E per mia crudeltà perse la vita.
Quanto più d'amor stretto mi seguiva,
Et io per tante mie bellezze altiera
Qual nebia al sol, così da lui fuggiva.
E quante volte da matina e sera,
Da sera a giorno in qualche selva obscura
Nomarmi in versi lo senti' dove era.
Di vendetta d'amor ben s'assicura,
Forse allor gittarai qualche suspiro,
Ché un caso extremo atrista la natura.
Se questo advien, quest'anima ch'io spiro
Lieta rivederà la spoglia ancora,
Se ben contra di lei più non me adiro.
Che in questo scriver voria far dimora,
Ma già mi sprona la invocata morte,
Che avendogliel promesso vòl ch'io mora.
A contrastargli ormai non son più forte,
La possessione ha lei d'ogni mio senso,
E ad ogni aiuto è già chiuse le porte.
Né a amor né a te non chiegio più compenso,
I tristi augurij ch'io mi vegio inanti
Fan ch'io me assetti a questa dea dar censo.
Da me pigliate exempio, o vani amanti,
Non creder troppo a un ben servir con fede,
Ché riso ho seminato e còlto pianti.
E se forse qualcuno a me non crede
E le fatiche in questi campi spenda,
Presto saprà che sia chiamar mercede.
E perché del suo error qualcun se emenda,
Crudel donna non dico, ma mia stella
Qua mi condusse e vo' ch'ognuno intenda.
E se fra il vulgo alcun di me favella
Scusa non me expetto io, ma infamia eterna,
Se ben mia ninfa è più d'ogni altra bella.
Questo consiglio, prego, non si sperna,
La man prima che 'l piede inanti spinga,
Quel che va dove l'occhio ben non cerna.
Colui che insigna sempre non lusinga,
Questo v'insegni, ognun chiuda l'orecchi,
Se troppo dolce canta la siringa.
Alcun ne le speranze non se invecchi,
Di gran promesse è meglio un poco effetto,
Ciascun che vòl amare in me se specchi.
A te ricorro e quel che agli altri ho detto,
Per tua infamia non è, che ancor te onoro
E onorarò sin nel funereo letto.
Anzi da te, mia dea, morendo imploro
L'eterno vale, senza il qual securo
Non andarei né a l'un né a l'altro coro.
Se potesti veder l'aspetto obscuro,
Non credo già di questo mi mancasti,
Se ben tuo cor in me fu sempre duro.
Ma questo sol a le mie pene basti,
Che se mai vedi el mio sepulcro al tempio,
Su quel te fermi e abassi gli occhi casti.
So ben che 'l cuor che stato m'è tanto empio
Non tenirà le lacrime restrette,
Per pietà del mio strazio e crudo scempio.
Se questo advien, questa anima promette
De non chieder più grazia e star contenta
E 'l corpo non chiamar di te vendetta.
Serà pur segno che quel cor si penta
E di morte dorromi che me uccida,
Allor che ogni durezza era in te spenta.
Rimanti in pace, o mia dolce omicida,
Questo epigramma sol morendo lasso,
Pria che che dal corpo l'alma se divida.
Su qualche tronco o qualche duro sasso
Che sempre il mostri al seculo fallace,
E firmar faccio a ciascun passo il passo:
Un che amò troppo in questa tomba giace,
Come sia visso al mondo non si dice,
Basta che morte fu sua eterna pace;
Chi gli ne diè cason viva felice.


While anxious Love its lavish care supplies,
Eugenio's face resumes a fresher hue;
And on the maid he fix'd his opening eyes,
While tears of joy her polish'd cheeks bedew.


Mit mir zu streben und zu handeln
Schwur manches Heldenherz, und manches
Den rauhen Pfad des Ruhms zu wandeln.


洗髻碧流润
绕龛红叶深
松风定中过
不是海潮音


«E se 'l diavol l'avesse fatto saggio,
E che·lla donna veggia ch'à dottanza
Di non volerle far questa prestanza,
Imantenente sì gli mandi un gaggio:


Na pobřeží Města ležely stožárů obrovských stíny
a ponuré věže zasněných katedrál v měsíčním světle...
A jen se zjevili Proroci, jakoby obrovský polyp
se roztáh a smršťoval, choulil se, vzdýmal a týčil,
hned Město oživlo davy a okna i arkýře, sloupy,
spěch divoký přetékal do stmělých zátok,
i staleté paláce mrtvé a domy měšťáků úzké
i chatrče oživly slepené z hlíny na konci Města,
spěch divoký valil se s šumem v plazivém rytmu
i řinkotem kopyt rytířských ořů
i dusotem prašných žebráckých škorní...


Nuž, zamiloval si tu děvu,
byl také pozván v jejich dům –
i osmělil se na návštěvu
jít slušně k pánům rodičům.


من قاسَ بالعلمِ الثراءَ فإنَّهُ
في حُكمهِ أعمى البصيرةِ كاذبُ
العلمُ تخدمُه بنفسك دائماً
والمالُ يخدمُ عنكَ فيه نائبُ
والمالُ يُسلَبُ أو يبِيدُ لحادثٍ
والعلمُ لا يُخشَى عليه سالبُ
والعلمُ نقشٌ في فؤادِكَ راسخٌ
والمالُ ظِلٌّ عن فِنائِكَ ذاهبُ
هذا على الإنفاقِ يغزُرُ فيضُهُ
أبداً وذلك حين يُنفَقُ ناضِبُ


Glockenklang erschallt vom Dom,
Und zur Lust des Maien
Wallt hinaus der Menschenstrom,
Alles will sich freuen!


Národní prý slavnost se slavila,
Hrou rozlíčnou chasa se bavila,
Hlasitý se smích tu slyšet dal.
Jedni dali sobě cíl okázat,
A pak oči nechali zavázat,
Slepě pak se každý sem tam hnal.
Druzi hlavu svobodnou nechali,
Nohy, ruce v pytel zavázali,
Hop, hop, – každý padnuv víc nevstal.
Němci učení, horoucí Vlaší,
Zdali hru neznáte chasy naší,
Z vás ji mnohý na opravdu hral.


Und ist die Leinwand nichts mehr werth,
Und ist die Fahn verloren,
So kömmt sie erst in rechten Werth,
Papier rauscht vor den Ohren,
Man druckt darauf das Gotteswort,
Und schreibt darauf mit Dinten,
Des Webers Werk währt immer fort,
Kein Mensch kann es ergründen.


Du sollst sie bringen nebst meinem Gruß
Dem großen Dichter Firdusi zu Thus.«


Bienamada, tu sombra tiene olor a ciruela,
tus ojos escondieron en el Sur sus raíces,
tu corazón es una paloma de alcancía,
tu cuerpo es liso como las piedras en el agua,
tus besos son racimos con rocío,
y yo a tu lado vivo con la tierra.


Čím hlasitěji volá k boji hlas,
výš oheň šlehá z duší, které věří –
však cítit, že je beznadějnost blíž,
vojsk rozklad, konců zmatek že se šeří,
že minul okamžik a minul čas...
Prohraná bitva ztracena je již.


Tu s Žofií, tam s Barborou –
s tou ještě lože – huj!
no, všecko bude jinak teď,
jen pevně při mně stůj.


Z pusté krčmy hlomoz, div že strop jí stačí,
rabbi Meïr v dumě kolem krčmy kráčí,
oko spíná k zemi, problém vře mu v duchu,
nevšímá si v krčmě povyku ni ruchu.
Vtom tam jakýs pijan druhým vypravuje
a se s číší v pěsti drze vychlubuje,
jak svou ženu zkrotil a jak se jí zbavil.
Meïr se vytrh’ z dumy, kroky svoje stavil,
z úst jejího muže vyslechl to všecko
a nad ženou v plášť svůj zaplakal jak děcko.


Jeť Parnas zbytečný – mrakodrap stačí
subvencí Státu pevně zbudovaný,
kde filmy děsivé se denně stáčí,
kde léčí saxofon
nerv třídním bojem štvaný.


Mi alma esta vacía,
Mi mente fuera de luz,
Mi corazón inerte,
Mi vida se ha vuelto un ataúd.


Ist ein Witz zur rechten Stunde gekommen,
So antwortet jeder, den du nie gefragt hast:
Du hast mir das Wort aus dem Munde genommen,
Oft hab' ich gedacht, was du mir gesagt hast!


Cherchons les sentiers
A demi frayés
Comme dans la mer,
Un demi— jour vert


河山形胜昔中都
佳气千年拥帝图
多少金陵骑马客
当年曾此效工徒


Wer das halbe Recht raumt ein, raumt das gantze lieber ein;
Wer deß halben schon ist Herr, wil es auch deß gantzen seyn.


Daß der Gottheit unermessen
Und der Engel lichte Pracht
Er im Mutterschoß vergessen,
Wenn die Jungfrau niederlacht,


Mely futva bokrok alján, csavargó árkot ás,
S jót-jót iszik vizéből az eltikkadt kapás.


Sein Bart ist nicht von Flachse,
Er ist von Feuersglut,
Ist durch den Tisch gewachsen,
Worauf sein Kinn ausruht.


in sich die Schritte dieses ganzen Stromes
und geht, allein, wie auf erkannten Wegen
dem Glockendonnern des großoffnen Domes
auf hundert Schultern frauenhaft entgegen.


Ja ainer ist er, nur ain Christ,
nit das die zwo Natur
Vermängt sint, sonder das er ist
ain ainig Person nur.
Dan wie Söl vnn leib ain Mensch ist,
wiewols sind vngleich sachen,
Also ist GOT vnd Mensch ain Christ,
die nicht zwen Christus machen.


¡Y pensar que pudimos no habernos conocido!
¿No meditas cuán buena nuestra fortuna ha sido
para que al fin estemos uno del otro al lado,
para que seas mía, para ser yo tu amado?
«El uno para el otro nacimos...» Así dices.
Pero ¡qué coincidencias para ser tan felices!
Antes de que en la vida, con un amor profundo,
la suerte unido hubiera tu corazón al mío
—siendo el tiempo tan largo, siendo tan grande el mundo—;
vivimos separados, solos, con hondo hastío
¡Y pudimos entonces, por capricho del hado,
en el haz de la tierra no habernos encontrado!
¿No has pensado, en el arduo sendero recorrido,
en los peligros graves y azares que ha corrido
nuestra dicha —esa dicha, manantial de ilusiones,
que el mundo entero ahora nos hace ver hermoso—
cuando el uno hacia el otro, con poder misterioso,
gravitaban callados nuestros dos corazones?
¿No sabes que ese viaje no tenía certeza,
el viaje hacia una noche por mí no presentida,
de que un capricho apenas o un dolor de cabeza
han podido apartarnos para siempre en la vida?
Nunca te había dicho, ¡cosa muy rara!, que
cuando por vez primera te vi, no me fijé
en que eras tú bonita; lo digo francamente:
te miré aquella noche con aire indiferente.
Con su risa, tu amiga mi tedio distraía;
fue más tarde cuando ambos cruzamos la mirada,
y si algo sentí entonces que hacia ti me atraía,
tú no lo comprendiste Mas no me atreví a nada.
Si esa noche tu madre te hubiera conducido
más temprano a su casa, ¿qué habría sucedido?
¿Y si el rubor no hubiera de pronto, cuando el manto
te coloqué en los hombros, a tu rostro subido?
Porque ésa fue la causa de todo lo ocurrido.
Aquella noche, aquélla de inolvidable encanto,
un retardo cualquiera, cualquier inconveniente
que en ese viaje hubiera surgido de repente,
esta embriaguez de ahora ninguno sentiría,
ni este placer sin nombre que absorbe nuestra mente.
En mi alma, que es otra, tu amor no existiría,
¡y tu vida, en mi vida nada nada sería!
Corazoncito mío, que me apartas lo triste
de la vida, y alegras con luz mi porvenir
Pienso en aquellos días cuando enferma estuviste
y creíamos todos que te ibas a morir.


e ciascun mio sospiro ed ogni detto
formò chi resse imperioso il core,
e tutti i passi miei scorgeva Amore
che mi fea vaneggiar per alto obietto:


Oba měli jednu snahu,
podle vůle Boží žít;
žili stále v klidném blahu,
nežádali více mít.


kuşların çiçeklerin diyarı olsumemleket ister


Szárnycsukva a rabló ős madár Turul
ember-alázatot s illemet tanult,
hogy, mint atyád hagyta, az Egyház elé
hullván, amely Krisztusban minden emberé.


Zu Dir entflieh' ich, weiser Thorheit müde;
Denn, Wiege, heut empfing
Dein Schooß einst Die (o jedem Heut sei Friede!),
Mit der ich einst an einem Herzen hing,


Amikor lomhán ballagnak az órák,
amikor sírón búcsúznak a percek,
mikor kalimpáló, piros szívünkről
az álmodó vér sóhajtozva perceg,
amikor szemünk nagy távolba néz
és füstök után integet a kéz,
azt mondjuk halkan:
megint a vasút!


L'alma, che sotto il nome bianco e 'l velo
di gigli sparso e di vermiglie rose
cuopre l'interne sue virtute ascose,
ch'offender non può mai caldo né gelo,


As now o'er this lone beach I stray;
Thy fav'rite Swain oft stole along,
And artless wove his Doric lay,
Far from the busy throng.
Thou heard'st him, Goddess, strike the tender string,
And badst his soul with bolder passions move:
Strait these responsive shores forgot to ring,
With Beauty's praise, or plaint of slighted Love;
To loftier flights his daring Genius rose,
And led the war, 'gainst thine, and Freedom's foes.


menos a minha torre de marfi
Jamais os invasores levaram consigo as nossas


Vós, gramáticos defuntos,
não vistes o que hoje vi!
Do us diminutivos juntos,
qual português, qual tupi!


Rajta Pajtás!
Nagy a hajtás,
Indúlj Bukovinának,
Itt is ember,
Itt is fegyver
Kell a hazának.
Tőlts puskát, kardot köszörűlj
Illy jó szerencsédnek örűlj
Magyar a nemed.
Tudod ember kell a gátra
Lajos! hogy maradnál hátra
Menj Törökre
Hogy örökre
Éljen érdemed.


可怜濯濯春杨柳
攀折将来就纤手
妾容与此同盛衰
何必君恩能独久


Vystrčilo svou hlavičku
Přes lesy a skály:
A ve stuhlém země líčku
Rychle hněvy tály.


Ez a világ nem testálódott
Tegnaphoz húzó, rongy pulyáknak:
Legkülömb ember, aki bátor
S csak egy külömb van, aki: bátrabb.


Cedron hieß der Bach mit Namen,
Wohnt an einem hohen Stein:
Oft zu ihm Gesellen kamen,
Damals war er doch allein,
Saß in seinen grünen Grüften,
Strählet seine Binsenhaar,
Spielet gar mit sanften Lüften,
Dacht an keine Kriegsgefahr.


Wachet auf! ruft euch die Stimme
Des Wächters von der hohen Zinne,
Wach' auf, du weites deutsches Land!
Die ihr an der Donau hauset,
Und wo der Rhein durch Felsen brauset,
Und wo sich türmt der Düne Sand!
Habt Wacht am Heimatsherd,
In treuer Hand das Schwert,
Jede Stunde!
Zu scharfem Streit
Macht euch bereit!
Der Tag des Kampfes ist nicht weit.


Já sokolovi
pad’ s křídel v letu.


Ich wanderte schon lange,
Da kamest du daher;
Nun gingen wir zusammen,
Ich sah dich nie vorher.


Mit den geisterhaften blauen
Augen starrt er in die Weite,
Während seine fieberheiße
Rechte preßt des Sohnes Hand:


E s'alcun mai trovasse 'l corpo morto,
prego ciascun che 'l lassi sopra terra,
ché, poi che in vita fui senza conforto,


a řekl si: „To býti nemůže!“
Pak ale vzpřímil se a rozhod’ se:
„Nuž, ať se ve mně tedy nemýlí!
Ať aspoň zví, že zbloudiv z lásky k ní,
přec jsem se vzchopil! Láska silnější
že moje jest, než moje sobectví!
Klam odhodím a mužem zůstanu
ač králem nejsem! Pravdu povím jí.“


Dem Pflüger, der die Frucht der Erde
Mit stillem Fleiße schwer gewinnt,
Wenn er am fromm bekränzten Herde
Im Weine löset die Beschwerde, –
Ihm sind die Götter hold gesinnt.


Hervor brach unverdrossen
In tausend Knospen bald,
In tausend lichten Sprossen
Des Lebens Urgewalt.


Die Totenglocke läutet
Entsetzen in mein Ohr;
Die Bahre kömmt, begleitet
Von banger Freunde Chor;
Sie tragen den Geliebten,
Den mir die Liebe gab,
Hinweg von der betrübten,
Gekränkten Braut ins Grab.


Weil Joseph nun nach Leichen-Tüchern sihet/
Hat sich der Mann vmb Specerey bemühet/
Der vorhin bey geheimer Nächte Stunden
Jesum gefunden.


Parto yo este soneto como ante sacra pira
una nerviosa rama, que, en la doliente escena,
se arquea hasta que cruje rompiéndose de ira
Y así es como el soneto por el dolor partido


Apliqueme a las ciencias,
Creyendo en sus verdades
Hallar fácil alivio
Para todos mis males.
¡Oh, qué engaño tan necio!
¡Oh, cuán caro me sale!
A mis versos me torno,
Y a mis juegos y bailes.
Por cierto que la vida
Tiene pocos afanes
Para darle otros nuevos,
Y añadirle pesares.
Aténgome a mi Baco,
Que es risueño y afable;
Pues los sabios, Dorila,
Ser felices no saben.
¿Qué me importa que fijo
Cual un bello diamante
Esté el sol en el cielo,
Como él nazca a alumbrarme?
La luna está poblada...
Más que tenga millares
De vivientes; pues que ellos
Ningún daño me hacen.
Quita allá las historias,
Que del Danubio al Ganges
Furioso sus banderas
El Macedón llevase.
¿Qué nos hará, Dorila?
Si por mucho que pasten
Sobra a nuestras corderas
La mitad de este valle.
Pues si no a la justicia...
Venga un sorbo al instante,
Que en nombrando esta Diosa
Me estremezco cobarde.
Los que estudian padecen
Mil molestias y achaques,
Desvelados y tristes,
Silenciosos y graves.
¿Y qué sacan? mil dudas;
Y de estas luego nacen
Otros nuevos desvelos,
Que otras dudas les traen.
Así pasan la vida,
¡Vida cierto envidiable!
En disputas y en odios,
Sin jamás concertarse.
Dame vino, zagala;
Que como él no me falte,
No hayas miedo que cesen
Mis alegres cantares.


Helyes egy lány ez a Fejér Kati,
Beh is jól jár vele majd valaki;
Ki elveszi, annak a házába
Vele megy be az Isten áldása.


Als der Schatten des Baums und Kühlung sanfterer Lüfte
Weht', und der Bach mitscholl, erhob er die Stimme der Andacht,
Er, der liebte den Herrn und seines Lebens Gefährtin:


Es en cítara dulce, que templada
con otra está, sonora simpatía,
resonar con acorde melodía
las dos cuando ve una propulsada


Bradamante lo prega che 'l suo nome
le voglia dire, et ottener nol puote:
Orlando in fretta il destrier sprona, e come
corrier che vada a gara, lo percuote.
Va Bradamante a Gano, e per le chiome
gli leva il capo, e due e tre volte il scuote;
et alza il brando nudo ad ogni crollo,
con voglia di spiccar dal busto il collo.


Kam letíš, ty mladá myšlénko,
ze zimních těch v duši ledů?
„Zde vylétla první hle včelička,
já pospíchám za ní v sledu.“


Ché a l'angelica voce e al dolce sguardo
Di suo' begli occhi sent dolce morte,
Tremando ardendo di dolcezza il core,


يَا قَلْبُ مَا لَكَ لا تُفِيـ
ـقُ مِنَ الْهَوَى يَا قَلْبُ مَا لَكْ
أَوَ مَا بَدَا لَكَ أَنْ تَعُو
دَ عَنِ الصِّبَا أَوَ مَا بَدَا لَكْ
أَمْ خِلْتَ أَنَّ يَدَ الزَّمَا
نِ قَصِيرَةٌ عَنْ أَنْ تَنَالَكْ
هَيْهَاتَ صَدَّ بِكَ الْهَوَى
عَنْ أَنْ تَرِيعَ وَلَنْ إِخَالَكْ
سَلِّمْ أُمُورَكَ لِلَّذِي
أَنْشَاكَ مِنْ عَدَمٍ وَعَالَكْ
وَدَعِ التَعَلُّقَ بِالْمُحَا
لِ فَإِنَّهُ يَبْرِي مِحَالَكْ
فَعَسَاكَ تَنْزِعُ مِنْ يَدِ الْ
أَهْوَاءِ يَا قَلْبِي حِبَالَكْ


Als Freier stießest Staat und Kirche du zurück,
Wardst radikal, Deutschkatholik,
Spreng nun noch auch der Ehrbarkeit Gesetze
Und nimm zum Weib, ganz frei dann, eine Metze.


I forestieri e tutti i terrazzani
ognun si rappresenta in su la piazza.
Era, a veder, la ciurma de' pagani
cosa parte mirabil, parte pazza:
mai non si vide tanti uomini strani,
di tante lingue e d'ogni nuova razza.
Disse Rinaldo: - In piazza ce n'andiamo,
e tutta questa gente sbaragliamo. -


Ein nackter Schatten wiegte es. Er blieb stehn,
Die Menschen wichen schweigend zu den Seiten.
Er stand unterm Seil. Sie rückten die Hüte nicht.
Er sah die nackte Frau übers Seil hingleiten.
Er stand ohne Atem. Er sah hoch oben das Licht
Laufen über die hellen Schenkel und Zehn.
Zur Stadt hinter den Türmen drängte die Menge vorbei.
Ein Wind flog über die Mauer, heiß von Geschrei.
Niemand im schwarzen Gewühl hatte aufwärts gesehn.


Der von Türken und von Franzen
Manchen schönen Sieg gewann,
Großer Ludwig, zeuch voran,
Führ' uns hin zu deinen Schanzen.


Eines Menschen Leben, was ist's? Doch Tausende können
Reden über den Mann, was er und wie er's getan.
Weniger ist ein Gedicht; doch können es Tausend genießen,
Tausende tadeln. Mein Freund, lebe nur, dichte nur fort!


Kulisy dětství! Prvních kroků svědci!
Vy prostinké a velkolepé věci
před děckem nově rozvité!
Pěšiny, kterými se batolilo!
Síně, kde moudrosti se přiučilo!
Co nyní muži povíte?


Mimo nás,
množíce slunce podjarní jas,
na hlavě nosí hnědá děcka
s domácím chlebem měděné mísy.
Každý je čísi
a děcka jsou veselá všecka:
barvené ručky vzduchem jim těkají,
dřeváčky hbitě klapají.


Já velím jaru, aby rozkvétalo –
i rozžehá se léto nádherné;
dím nebi, by mi hvězdu zříti dalo,
a zaplanou hvězd roje bezměrné.


Jak? vrtíš hlavou nebohá?
o, ctím to němé hoře!
Co krásných hvězd má obloha,
co skvoucích perel moře:
jen ty, matičko, nemáš dětí,
když cesta kluzká, hladká,
by zachytli tě do objetí
a svět ti mohl záviděti:
„Hle, šťastná matka!“


Dobrodruzi! Kamž by spěli,
kamo vítr, tamo plášť,
v celém hejnu vyletěli,
ráno zhyne každý zvlášť.


Ty snivé jara večery,
jak mluví v duše hlubiny!
Na zemi, nebi pokoj boží,
v květ rosu, v oko slzu vloží –
zas blaha táhnou hodiny.


Weh ihm, wenn er nicht rechten
Für unsre Freiheit will!
Weh ihm, wenn er nicht fechten
Für sein Gewissen will!
Dann mag mein Liebster minnen
Nur auf und ab im Land,
Und dies mein bräutlich Linnen
Wird dann ein Grabgewand!


Por
todos os sinais
por desvendar
gestos, palavras, caminhos
pelo obscuro ventre da verdade
por tudo o que somos,
ou ainda não…


„Toč se a vrč, můj kolovrátku!
ejhle adventu již na krátku,
a blízko, blizoučko štědrý den!“


ألِّما على لَوْمي وجدًّا مُجَدَّداً
فإنِّي لأدري ما الضلال وما الهدى
فمن مبلغُ السلوان عنِّي بأنني
فَنيتُ وشوقي لا يزال مُخَلَّدا
عذولي انتصاح منك لا أستفيده
ومن عدَّه عدلاً فقد جار واعتدى
وما كانَ أدرى بالذي قد دَرَيْتُه
وأخطأ ذاك العذل لما تعمّدا
أُعَلِّل نفسي بالعُذَيب وكلَّما
أرَدْتُ به إطفاءَ وَجدي تَوَقَّدا
خليليَّ ضاع القلبُ هل تعرفانه
مشوق فؤادي عندما رحلوا فدى
وما أسفي إلاَّ على عُمْر مغرم
قضاه ولكن في تبعدكم سُدى
ولم تدر أجفاني بكم سنة الكرى
وما زال طرفي في هواكم مسهدا
وآهٍ على يوم قضى الأنس نحبه
توسَّد عرفان الهوى إذ توسدا
ليالي فيها العيش كانَ اخضراره
رقيق الحواشي بالمطالب أوردا
أخلاّي كم جاد الزمان بنَيْلها
وهل كانَ طرف الدهر عنهنّ أرمدا
وأوْرَدَنا صفوَ المنى فكأنَّه
على وجنة الأيام كانَ تورَّدا
قسا قلبكم عني ولا غرو حيث لي
حظوظٌ تعيد الماءَ إذ ذاك جلمدا
وما كنتُ لولا الحظّ أحظى لأنَّني
قدَحْتُ زناد الجدّ فيكم فأصلدا
تمادى مداكم استمرَّ على الجفا
وقد كاد أن يقضي مداكم على المدى
ومَن لعليل أنحفَ السقمُ جسمه
تردّى ولكن من ضنى وجده ردا
وإنَّ اصطباري بعد طول بعادكم
دعا جلداً منه يبين التجلدا
أعيدا لها ذكر الديار لعلها
تبلّغني تلك المعاهد مقصدا
ولما أتَتْ تلك الطلول ورسمها
غدت تشتكي شكوى الفراق كما غدا
أُنادي الحمى بالنوح عن ساكن الحمى
فيا حبّذا لو أنَّه يسمع الندا
تكرُّ به الأشواق من كلّ جانب
إذا كرر الذكرى لديه ورددا
وما مر بالجرعاء إذ عاد ذكره
أعاد عليه وَجْدَه فتجددا
بياض محيّا ذلك العيش بعدكم
فما زال ذاك الوجه أغبَر أسودا
رأى البين مجموعاً على القرب شملنا
فبدَّده منّا النوى فتبدَّدا
شذا ورد ذاك الوصل من روض قربكم
هزار اشتياقي كلما هب غردا
ونشواتكم ما قد أفاق ولا ارعوى
غدا مثل ما أمسى وأمسى كما غدا
وقد جاب وعر الشوق في بيد هجركم
ومن زاد تقواه عن العزل زوّدا
أضِلُّ فأُهدى في هَواكم وينثني
إليَّ هوىً يَهدي عياناً ويهتدى
رشاد عبيد الله للحقّ إنَّه
سنا نور رشدٍ فيه يستأنس الهدى
درى كل علم في الوجود وجوده
ولم تدر يمناه سوى السيف والندى
يحل عقود المشكلات برأيه
إذا أشكل المعنى الدقيق وعقدا
وأحيا دروس العلم في علم درسه
بدت فيه آثار الفضائل مذ بدا
لعمرك فليفخر على السؤدد امرؤ
يرى السؤددَ العلياءَ مجداً وسؤددا
وأفصحَ من نهج البلاغة منطقاً
تخرّ له الأقلام في الطرس سجّدا
به استسهلوا حزن العلوم ووعرها
وأيسرُ شيء عنده ما تشدّدا
إذا أضْرَمَتْ أعداؤه نارَ باطلٍ
أثار عليها الحقَّ يوماً فأخمدا
فلو رام أسباب السماء لنالها
وسار بمضمار المرام وما كدا
وما مال إلاَّ للعبادة والتقى
كأنْ عنه شيطان الوساوس صُفِّدا
وما هو إلاَّ قطب دائرة العلى
إمامٌ لأرباب الطريقة مقتدى
تنيل نوال اليمن يمناه بسطها
وما مَدَّ إلاَّ نحو خالقه يدا
ولم تبلغ الآمال في غير ماله
وفي غير ذاك العذب لا ينقع الصدى
ألا يا سحاباً أغْرَقَ الوفدَ غيثه
لظامي الندى كانت أياديه موردا
فلو حاول المجد الأثيل مقامه
لحاول ذاك المجد بالمجد أمجدا
مكارم طبع في علاه ظهورها
وكان لهاتيك المكارم موعدا
وأنْبتَّ بالتقوى بأحسن منبتٍ
وقد طاب أصلاً مثلما طاب محتدا
يقضي لعمر الله صوماً نهاره
ويحيي لياليه دعاً وتعبُّدا
ولما ادَّعى ما إنْ أتى الدهر مثله
فأتبع فيما يدّعيه وقلدا
وأشرع للشرع الحنيف مناهجاً
قواعدَ دين الله أضحى ممهدا
تصرّفه في باطن الحال باطن
إلى الرشد أصحاب الحقيقة أرشدا
ومتّبع شرعاً لما هو ذاهبٌ
ومَذْهَبُه ينحو طريقة أحمدا
وما كانَ إلاَّ حينَ يُسأل رده
بأسرع من حاك يجاوبه الصدى
وأدرك ممن فضله يملأ الفضا
تعد أياديه بألسنة العدى
ولله فيما قد أنالك حكمة
فأعْدَمَ فيك الجهلَ والعلمَ أوجدا
سَعَيْتَ ويجدي السعد بالسعي ربه
وأصبَحتَ في صدر السعادة أسعدا
فيا زهر روض أنتم زهر كمِّهِ
لقد ماس غصن الفخر فيكم سيّدا
ظهرتم ولا يخفى من الشمس نورها
وحادي انتشار الذكر في ذكركم حدا
إذا ما مضى منكم عن المجد سيّدٌ
أقام لكم في موقف الفخر سيّدا
وذكرك حتَّى يقضي الله أمره
على طول ما طال الزمان تأبَّدا
أبرَّتْ على ما تدعيه يَمينُها
مَتى تقسم الأيام إنَّك مفردا
ولما دعاك الأصلُ يوماً لفرعه
وَرَدْتَ فما أبقيتَ للناس موردا
رواة المعالي عن جنابك أخبروا
حديثاً عن العلياء صحّ وأسْنِدا
ويورد عنك المدح والحمد كلّه
كمالك يروينا كما لك أوردا
غياث وغوث لا يجارى جواده
وملجأ من آويت كنت ومنجدا
ونلت بتوفيق العناية رتبة
عدوَّك يلقى دونها مورد الردى
وحسب الَّذي عاداك فيما يرومه
جعلت عليه ليل هجرك سرمدا
على رغم من عاداك قلت مُؤَرِّخاً
بفتوى عبيد الله لا زال يقتدى


Ein Künstler auf dem hohen Seil,
Der alt geworden mittlerweil,
Stieg eines Tages vom Gerüst
Und sprach: Nun will ich unten bleiben
Und nur noch Hausgymnastik treiben,
Was zur Verdauung nötig ist.


咫尺山河不易知
无言莫谓即无思
人间只见枝头茧
不悟春蚕暗理丝


Es ist leicht und ehrlich, wenn ich sag:
Lebe wohl! Gut Nacht! und Guten Tag! –
Auch im Kriege sprachen so Soldaten.


病馀百念不关心
偶见幽芳只自惊
世故纷纷易湮没
会须借此涤尘襟


O falso anello, impresa alta e superba,
Come somigli a chi m'ha posto el freno;
Sol degno fusti tu del suo bel seno,
Serpe crudel, che stai fra i fiori e l'erba,


Ó čisté vidiny vy z edenu,
jste oas duše klidné zrcadlení?
vy žehy rubínových plamenů
v slz opálů a v ametystů snění,
ó sladké zjevy, jak vás vzpomenu,
hned jak bych slyšel zdáli temné hřmění;
vím, život máte svůj, duch po něm prahne,
však smrtelné jej oko neobsáhne.


مباؤك في البِثَن الناعما
ت عيناً إذا رَوَّحَ المؤصلُ


Du rechtes Freudenwerk von früh an bis zu Nachte,
wie mach' ichs, daß ich sie doch einmal so betrachte,
als wie du allzeit tust? So mein' ich, kan es gehn,


Lehr auch mich, wie du Ihn gelehrtest, die edle Kunst,
Dich in Menschen Gestalt (denn deinen Götterglanz
Trägt kein Sterblicher nicht;) reizend, daß jedes Herz
Dein eroberndes Lächeln fühlt,


不是东风有爱憎
为怜微细颇加情
胚红孕紫宁交晚
且放青青寸草生


Mas ¡ay! tú te encendiste en mi Luz bella,
y enemiga del bien de mi ventura,
abrasaste las ondas y las flores.


Du meine trunkne Sonne, Wald und Tal,
ihr blauen Höhn und silberhellen Weiher,
ihr Bäume, Blumen, Gräser ohne Zahl –
o meine lichtdurchströmte Morgenfeier!
Ich schwebe über euch, ein Riesengeyer,
und schwöre mir den souveränen Schwur:
ich schuf euch! o bei meiner goldnen Leyer!
ich schuf die Welt, ich weckte die Natur,
und außer mir ist nichts! – Und doch – was will ich nur?


Až po létech kdys dlouhých za večerů
v ty sžloutlé listy Vaše ruka zbloudí,
až uslyšíte zaplakat svou dceru,
z nás nikdo záhady ty nerozsoudí.
Víc nemoh’ říci ten, kdo psal ty řádky,
vždyť láska věčná je a život krátký.


Wir atmen uns ein.
Draußen am dunstblauen Horizont
Atmen sich Sommermeer und Sommerhimmel ineinander.


يا من أرى نسبي بيتَ المديحِ لهُ
لو لمْ يكنْ ليَ لا بيتٌ ولا نسب
لا تأمرنِي بمدحِ الحاضرين فما
أراهُ بل لا أرى قلبي له يجب
بيني وبين مديحِ القوم فاصلةٌ
ما دامَ لي في معاني مدْحكم سبب


Hoo domandaa a paricc perché percomm
han vorsuu nominamm compagn d'on bracch
tucc m'han daa di reson, ma hin reson fiacch
chè nessun sa el perché gh'abbia sto nomm.


No tiene tanta miel Atica hermosa,
algas la orilla de la mar, ni encierra
tantas encinas la montaña y sierra,
flores la primavera deleitosa,


Pour mieux entendre Orphée, au sein de la nature
Tout se taisait ; les vents arrêtaient leur murmure.
Même les habitants de l'Olympe éthéré
Oubliaient le nectar ; devant leur coupe vide
Ils écoutaient charmés, et d'une oreille avide,
Monter vers eux la voix du mortel inspiré.


Z přístavů známých vyplul jsem v Neznáma kraje...
vod vlny stišené odleskem Minula vzplály,
proud žití uchvátil lodě – nemožno k břehům se vrátit –
za námi země pruh, před námi Budoucna mlhy jen stály.


Die Jungen bestänckt/
Die Alten ertränckt.


نحن إذا غابَ أبو قاسمٍ
وأمستِ الدارُ بنا شاحِطَه
نجومُ ليلٍ فقدَت بَدرَها
وعِقدُ دُرٍّ فقد الواسِطَه


Tolik let jsem ve všem sloužil,
div jsem čest svou neztratil,
kéž bych vás byl, sakramenti,
raděj ihned vyplatil!


Alle Ketten sind gesprungen,
Und befreit ist dann dein Geist.
Jeder Knechtschaft kühn entschwungen
Fühlst du dich nicht mehr verwaist.


أُقارِعُ أَعْدَاءَ الَّنِبيِّ وآلِهِ
قِرَاعاً يَفُلُّ البَيْضَ عِنْدَ قِراعِه
وَأَعْلَمُ كُلَّ العِلْمِ أنَّ وَلِيَّهُمْ
سَيُجْزَي غَدَاةَ البَعْثِ صَاعاً بصَاعِهِ
فَلا زَالَ مَنْ وَالاهُمُ في عُلُوِّهِ
وَلا زَالَ مَنْ عَادَاهُمُ في اتِّضَاعِهِ
ومَعْتَزِلِيٌّ رَامَ عَزْلَ وِلايَتي
عَنِ الشَّرَفِ العَالي بِهِمْ وارتِفَاعِهِ
فَمَا طَاوَعَتْنِي النَّفْسُ في أَنْ أُطِيعَهُ
وَلا آذَنَ القُرآنُ لي في اتِّبَاعِهِ
طبعت على حب الوصي ولم يكن
لينقل مطبوع الهوى عن طباعه


Celá se touhou zachvěla žhavou,
vypjata vroucně do dálek zamlžených,
jako když chorý po dlouhém čase
u oken sedne do jara otevřených.


Könnet ihr nur wiederhallen,
Dunkle Wälder, meinen Ruf,
Müsset ihr, wie ich, auch fallen,
Meine Klage Sturm erschuf:
Auf die umgestürzten Stämme
Werf ich mich verzweifelnd hin,
Und der Schmerz bricht durch die Dämme,
Überfließt den dürren Sinn.


Sie flieht zurück – noch spendet sie uns Segen,
Fortwirkend zeugt das Gute Gutes nur,
Noch eine Weile bleibt ein fröhlich Regen,
Noch eine Weile grünt und blüht die Flur,
Noch eine Weile – dann ist's doch zu Ende,
Dann ist ein Sonnengruß ein Augenblick',
Dann fällt die Erde in des Eises Hände,
Und schläft und träumt nur von dem einst'gen Glück


Blázni, komu vlasti sláva
na srdéčku outlém leží,
sváry těší nás a správa,
po stínu-li vřelci běží.
Což jest po věčnosti,
čest-li v skutečnosti
hodů nepřipraví?
Nás-li krmí hosti,
ať se párou slaví!


Certa tarde, porém, vejo-os numa canoa,
Ao léu de um temporal, sobre as vagas, à toa...
E caíram do mar nos piores perigos...


Schwalben kommen hergezogen –
Setzt euch, Böglein, auf mein Dach!
Habt euch müde schon geflogen,
Und noch ist die Welt nicht wach.


Šťastným Václav okem ssál štíhlou postavu dívčí,
pel citu sladkého, v rozkošné líci zřetelný,
a s ní odstoupiv blíž k oknu do rozmluvy dal se
o všedních nicotách – než, láska i prázdnotě každé
vdéchá hodnoty ráz, vděk zvláštní, význam a kouzlo,
však též pohledy jich jinakou spolu rozmluvu vedly.


Schaut der Sonne Auferstehn!
Strahlend blickt sie in die Runde,
Strahlend, wie zur ersten Stunde,
Und hat vieler Jahre Leid gesehn.


především Pána, jenž tam na svém trůně
se holedbá a blaženě si hoví
nad ladem, kterým žijí jeho tvoři, –


Es streicht durch die Wälder ein kalter Wind,
Die Blätter fallen herab.
Und Galathea, das süße Kind,
Ich legte sie eben ins Grab.


Sőt halála szállás után történék,
Tizenkettődnapön ugyanott esék.
Azon napon ebéd után történék,
Vitézökben az várból kiütének,


Tvůj úsměv! V něm smutek a rozkoš se zlíbaly v omamující žeh,
na cestu tvých pohledů lilie házel a tušení vonný dech
z něj sálal, duše zardíval touhou a světla jak jiskřivý pel
v slov tajemném šeru a v myšlenek prodloužených stínech se chvěl.


Galoschen, die zu weit am Schuh,
Auch sie rauben die Wahrheitsruh.


Však já pravil k sobě: Neopustím
hory ty, jež otců stíní prach,
a, by zpupný, nevěřící vrah
bez trestu jej prznil, nedopustím.
V zemi té, z níž vyštvali nás v bídu,
nedopřeju cizí chátře klidu,
pomstě zasvětím svůj kinžal skvělý –
živá kanla13) za svůj národ celý!
Přeslechl jsem druhů prosby, hanu –
přísahu jsem složil na koranu.
Viděl jsem, jak líně připluly
lodi Turků v hustém, pestrém davu
a kol černých ráhen ve přístavu
různotvárné plachty svinuly;
viděl jsem, jak lehkých člunů roje
snášely jim na klín houpavý
od pobřeží známé postavy,
malebnou směs domácího kroje;
jak se po lanových žebřících
vydrápaly na paluby pusté
mužů ozbrojených davy husté,
vetchých starců, dětí plačících,
jak se stísnily tam v chomáč pestrý
postavy děv útlých, bujných žen,
otec můj a matka, bratří, sestry, –
celý aúl náš, náš celý kmen!
Ještě slední bílou podobu
na břehu jsem spatřil. Zdálo se mi,
jak bych viděl černé víček lemy
haliti se v perel ozdobu
nad závojem bílým, jakby malá
ručka k horám políbení slala...
Však i ona vstoupá – spustly břehy.
Plachty rozpjaly se, vítr čily,
nad vodou se kotvy zatřpytily
a vln pobouřených stříkly sněhy
za kormidlem. Lodi vypluly.


Daß ich nicht ein jedes Atom von Wein
Mit einer Flut von Blödigkeiten büße,
Schenke mir das blühende Gold vom Rhein
Unvermischt in seiner würz'gen Süße!


Es suchet sich die Blümchen aus,
Die gelben und die weißen,
Den Quendel und den Thymian,
Und wie die Kräuter heißen.


Puesto que ahora, como tiernas vides,
de tus pasados en los troncos andes,
cuando esos brazos tan heroicos mandes
verá la Fama que sus pasos mides.


So treiben wir den Winter aus,
Durch unsre Stadt zum Thor hinaus,
Mit sein Betrug und Listen,
Den rechten Antichristen.


Ich muß es zwar gestehen,
Ihr könnet sachte gehen
Und etwas höhnisch seyn,
Doch wenn wir eure Wangen
Mit voller Lust umbfangen
Geht alles lieblich ein.


从来佳句出寒饿
太白飘零子美穷
箸下万钱如有意
作诗遣兴不须工


Valamennyi szél s vihar itt lakik, -
Ugy bömböl, ugy zúg késő hajnalig!
A kertben díszlénk, itten elveszünk...
Ez a vad vidék nem való nekünk!


Denn du bist in diesen Tod
Meinetwegen kommen,
Hast aus Liebe meine Not
Ganz auf dich genommen.
Du ergibst dich willig drein,
Gottes Vaterwillen
Auch in unerhörter Pein
Gänzlich zu erfüllen.


Ein Toller kam bey Nacht von seinen Ketten los,
Und lief aufs freye Feld, in dessen grünem Schooß
Ein stiller Bach, hell wie ein Spiegel floß.
Der Sterne glänzendes Gewimmel,
Der Mond in voller Pracht erleuchteten den Himmel
Und malten sich als wirklich in dem Bach.
Der Thor blieb an dem Ufer stehen
Und bückte sich die Scene recht zu sehen,
Und sah und staunte lang und sprach:
Was hab ich doch entdecken müssen!
Der ganze Himmel liegt zu meinen Füßen,
Ein leichter Schritt, so ist er mein.
Ich Glücklicher! Jezt wirft er sich hinein
Und sinkt! Vergebens ist sein Streben,
Der Irrthum kostet ihn das Leben.


Warum nicht traf uns eine verirrte Kugel,
Ehe sich Lippe von Lippe löste?
Unser seliges Aas hätten dankbar gesegnet
Aaskäfer, Ameise, Geier und wilder Fuchs.


Já duhu si kol ní klenul
a oblohu s rojem hvězd,
a když jsem se ptal, mi řekli,
že zasnoubena jest.


Der abgedankte Knecht der Schwelgerey, der reiche
Unglückliche, erschöpft, des weiten Pallasts Leiche,
Der jetzt den siechen Leib, im Alter seine Last,
Auf Stützen mühsam schleppt, und seine Jugend hasst,
Mag satt am vollen Tisch, und freudenleer bey Freude,
Und durstig unterm Wein, und schlummerlos auf Seide,
Im ungeniessbaren, verwünschten Ueberfluss,
Ein immer lüsterner, und ekler Tantalus,
Der Sonne ungesehn, in seinem Schatz begraben,
Mit allem überhäuft, vergeblich alles haben!
Bey jenem kehrt Genuss bey frommer Armuth ein,
Der Reichthum ohne Gold, und Freuden ohne Wein,


Dieselben haben all ihr Kleid,
Als treue Leut,
Im Glaubensbad erkläret;
Sie haben sich der Höllen List,
So viel der ist,
Mit starkem Mut erwehret
Und nicht geacht
Der Erden Pracht,
Des Lammes Blut
Zu ihrem Gut
Erwählet und begehret.


A ráno vzplaneš znova svěží...
Zda není všecko přelud, sen?
A větry dují, mračna běží
a mrtví tiše v hrobě leží
a těm jest nejlíp jen.


朝朝腰斧采荆榛
博米求盐到海村
白虎当溪侬不畏
祗愁暴吏打人门


Doch jetzt kein Frühlingslied mehr flötet,
Kein Blühn wagt sich zur Marmorflur;
Der Lenz hat selbst den Lenz getödtet,
Gras säend auf der Edlen Spur.


Per gloria o per vendetta io non combatto,
io mi lamento, io mi doglio d'Amore,
che mi è mancato dil promesso pacto.


Mégis ez nem síri szellem,
A leánynak lelke nem:
Él az még, csak képét festi
Így az aggó szerelem.


Бам! Солнце блещеБам! Море плещет,
Лижет-лижет-лижет бережоИз песка морского,
Светло-золотого,
Я слепила толстый-толстый пирожок
Божия коровка —
Черная головка,
Красный-красный-красненький наряд…
Ты постой, послушай,
Сядь-ка и покушаУлетела к мужу-мужу-мужу в сад!
Сделала семь бабоВсе свалились набок…
Чайка-чайка-чайка села вдруг на шест!
Клинг! ПосмотрелКланг! Улетела…
Может быть, ворона-рона-рона съест?


A přece nutno mlčeti,
ba zcela umlknouti,
v studené zemi sníti o horkém kraji,
ve věku přetvářky v sebe se uzamknouti,
zatnouti zuby a mlčeti.


Wie gut und viel man wirkt und treibt,
Wer nicht bei Gott inwendig bleibt,
Unnützlich Zeit und Kraft verdirbet;
Was nützt doch alles, wenn man stirbet?


O! haste to give my passion ease,
And bid the perturbation cease,
That harrows up my soul!
The joy such happiness to find,
Would make the functions of my mind
In peace and love to roll.


河水南边广武山
山头簇簇故城闲
徘徊不尽千年事
秋草秋花驻马看


忽闻胡骑渡河水
月魄夜胁阴貂寒
独侍金舆立城角
龙蛇不展绕旗竿


Ick heww een'n narschen Bursen kennt,
Fläuh künn de hosten hürn;
de Fisch hett he in'n Dik dotbrennt
un füng s' mit Mettensnürn.


燕市时时过酒徒
问余何事混江湖
于今供奉维摩室
不是冯家旧子都


Jesus, Licht der schwarzen Nächte,
Scheine deinem stillen Knechte
Tief ins dunkle Herz hinein!
Sieh: ich kniee auf der Schwelle.
Hier ists finster, dorten helle,
Und ich will im Lichte sein.


Como são belos os dias
Do despontar da existência!
— Respira a alma inocência
Como perfumes a flor;
O mar é — lago sereno,
O céu — um manto azulado,
O mundo — um sonho dourado,
A vida — um hino d'amor!


Doch ihre Frühlingsgeister halten mit dir Schritt.
Sie senden Blütenrauch im Dunkeln her
Und gehen abwechselnd am Wege mit,
Und sie verlassen dich nur schwer.
Nie sind der Frühlingsnacht die Wege leer.


E o que soltou ao mar a quilha, e ao vento o pano,
E o que inventou o canto e o que criou a lira,
E o que domou o raio e o que alçou o aeroplan
Mas bendito entre os mais o que no dó profundo,
Descobriu a Esperança, a divina mentira,
Dando ao homem o dom de suportar o mundo!


اللفظة طابة مطاطٍ
يقذفها الحاكم من شرفته للشار
ووراء الطابة يجري الشعب
ويله كالكلب الجائ
اللفظة، في الشرق العربي
أرجوازٌ بارع
يتكلم سبعة ألسنةٍ
ويطل بقبعةٍ حمراء
ويبيع الجنة للبسطاء
وأساور من خرزٍ لامع
ويبيع له
فئراناً بيضاً وضفادع
اللفظة جسدٌ مهترئٌ
ضاجعه كتابٌ، والصحفي
وضاجعه شيخ الجام
اللفظة إبرة مورفينٍ
يحقنها الحاكم للجمهو
من القرن السابع
اللفظة في بلدي امرأةٌ
تحترف الفح
من القرن الساب


Abend und Morgen
Sind seine Sorgen;
Segnen und mehren,
Unglück verwehren
Sind seine Werke und Taten allein.
Wann wir uns legen,
So ist er zugegen,
Wann wir aufstehen,
So läßt er aufgehen
Über uns seiner Barmherzigkeit Schein.


谁字冯生曰季良
东瓯才子汉仙郎
漫疑身带青莲色
分得阿耨九品香


تمكَّنْتُ من تَقبيلِ كَفِّ لو أنَّني
أردْتُ بِها الدُّنيا لَكُنْتُ أنالُها
لأنَّ الّذي قد مَدَّها مُتفَضِّلاً
هُو الدِّين والدُّنيا وكَفّاهُ مالُها