Что ты задумал, несчастный?
Что ты дерзнул обещать?Помысел самый опасный —
Авторитеты карать!
В доброе старое время,
Время эклог и баллад,
Пишущей братии племя
Было скромнее стокраС неостывающим жаром
С детства до старости лет
На альманачника даром
Пишет, бывало, поэт;
Скромен как майская роза,
Он не гнался за грошоСамая лучшая проза
Тоже была нипочеРуки дыханием грея,
Труженик пел соловьем,
А журналист, богатея,
Строил — то дачу, то доНынче — ужасное время,
Нет и в поэтах души!
Пишущей братии племя
Стало сбирать барышВсякий живет сибаритом…
Майков, Полонский и Фет —
Подступу к этим пиитам,
Что называется, нет!
Дорог ужасно Тургенев —
Публики первый герой —
Эта Елена, Берсенев,
Этот Инсаров… ой-ой!
Выгрузишь разом карманы
И поправляйся потом!
На Гончарова романы
Можно бы выстроить доДаже ученый историк
Деньги лопатой гребет:
Корень учения горек,
Так подавай ему плод!
Русский обычай издревле
«Брать — так уж брать» говорит…
Вот Молинари дешевле,
Но чересчур плодовит!
Мало что денег: почету
Требовать стали теперь;
Если поправишь работу,
Рассвирепеет, как зверь!
«Я журналисту полезен —
Так сознаваться не смей!»
Будь осторожен, любезен,
Льсти, унижайся, немеЯ ли, — о боже мой, боже! —
Им угождать не устал?
А как повел себя строже,
Так совершено пропал:
Гордость их так нестерпима,
Что ни строки не дают
И, как татары из Крыма,
Вон из журнала бегут…


酒得数杯还巳足
诗过两韵不能神
何须豪逸攀时杰
我自世间随分人


Nach Idealen schwärmt mein Sinn,
Weil ich eine stolze Fliege bin.« –


Muk necítím, ni lačnou žádost činů,
znám pro všecko jen jednu prapříčinu;
smrt přijde záhy,
do věčné vlasti hmotné tělo vznese,
však ani kámen proto nevymkne se
tím ze své dráhy.


se 'l vostro sole interno e 'l bel di fuori,
a voi da me n'han tratto il mio immortale:
e se Amore al mio stile impenna l'ale
da gir portando al Cielo i vostri onori;


Et d'éblouir les demoiselles
Sur le cheval aux blanches ailes.


Wohl!


Je noční divé po bouři. Kol mocné kmeny
jak slabá třtina vztekem vichru rozdrceny,
břeh, skála, luh – vše v děsnou spoustu rozerváno.
Jen z dáli slyšet hřmění vod a lidské steny...
Pak po bouři zas smavě zlaté vzešlo ráno – –
Ký obraz v něm se úžaslému oku skytá:
hle, na místě, kde nejvíc zuřil bouře vztek,
ční dubu kmen, jej družně břečťan obeplítá
a v koruně zní z hnízda tíkot holátek.
Co nových krás tu kolem jaro asi vysní,
než s věrnou družkou svojí mohútný ten kmen
kdys novou bouří k zemi bude poražen
a v listí pták se ozve poslední svou písní!


Pár zakrsalých borovic
a na nich hejno vran,
to všecko; vichr napořád
sem sbíhá se všech stran.


Wir sparen unsre Thränen
Auf fröhlich Wiedersehn,
Die Freude, kann sie weinen,
Ist noch einmal so schön!


لي علَي خَدِّ الحَبِيبِ دَمُ
فإلى مَنْ فِيهِ أَحتَكِمُ
مَا أُبرِّي منهُ ناظِرَهُ
وَهْوَ بِالعُشَّاقِ مُتَّهَمُ


Тихо-смирно лежи в своей торбочке, пес,
Не скребись, не возись, мой щеноОт кондукторских глаз спрячь и ушки и нос, —
Безбилетного дело — молчоЯ продам тебя в городе господам
На хорошую жизнь, — сыть да гладь, —
Хоть и жалость, и горечь, и просто срам
Мне за деньги тебя продаватБлохи выведутс Будешь чесан и мыт
— Позабудешь село и полПоболит, поболит — а потом отболит,
Позабудешь ты скоро менОблаченный в суконное пальтецо,
Отречешься от брата-псКаковы богачи — таковы их псы:
Будешь нищего гнать с крыльцПозабудешь кличку свою — Буян,
Будешь зваться как барский сыБудет песик мой зваться как мальчуган,
А питаться — как господиПопрощаться — мне лапу подаш Любя —
С расставанием поспешА на деньги за проданного тебя
Башмаки куплю малышФевраль


¡Solo me encuentro ya! De mis amores
y recuerdos ¡oh árbol! fiel custodio,
de hoy más mi pecho que perdió la calma,


Jde jeseň, bílý závoj spouští,
zmlk šepot listů, ptactva smích,
a hnízda holá v chudém houští
zří na tě prázdna,jako v poušti,
a co v ně dojat zříš, hle, padá
juž první sníh.


Y mando que el corazón
en otro fuego se queme,
y que las cenizas mismas
dentro de la mar las echen;
que por ser palabras suyas
en la tierra do cayeren
podrán estar bien seguras
de que el viento se las lleve.
Y pues que muero tan pobre
que cuanto dejo me deben,
podrán hacer mi mortaja
de cartas y papeles;
y de lo demás que queda
quiero que a Filis se entregue
un espejo por que tenga
en qué se mire y contemple.
Contemple que su hermosura
es rosa cuando amanece,
y que es la vejez la noche
a cuya sombra se prende;
y que sus cabellos de oro
se verán presto de nieve,
y con más contento y gusto
goce las horas que duerme—».


Con lirica bugia
Gorgoglia l'inno, e struggesi di frega
Meditando il bordello e la bottega.


Seufzend fuhr ich zum Mittelmeer,
Der Mond schwamm feurig nebenher,


一片湖光滉漾寒
扁舟明月浸渔竿
磻溪事业应还在
不似羊裘祗自安


La muerte camina en espiral,
es soledad espesa atrapada
en un lento amasijo de hierros,
es una pócima fatal, un largo otoño
que revienta el aire
y gira en remolinos ciegos.
¿En qué estación
se bajó la conciencia?
¿De qué almanaque
robó su tiempo el asesino?
¿Qué tren será capaz
de atropellar a la muerte?
Duele, el dolor, duele,
saca punta a la médula
y rebaña la cal del hueso.
Duele, el dolor, duele
a laberinto de círculos
y profunda tiniebla.


O dann erstehet, blühend in Lenzeskraft,
Verjüngt das alte, heilige deutsche Reich,
Und unterm Adler-Schild erstarrt das
Frevelgezüchte Gewalt und Willkür!


Nun schweigt es still, das alte Haus,
Mir aber ist's, als schritten
Die todten Väter all' heraus,
Um für ihr Haus zu bitten,
Und auch in meiner eig'nen Brust,
Wie ruft so manche Kinder-Lust:
Laß steh'n das Haus, laß stehen!


Et nunc et in hora, nous vous prions pour nous
Qui sommes plus grands sots que ce pauvre gamin,
Et sans doute moins purs et moins dans votre main,
Et moins acheminés vers vos sacrés genoux.


Soksága bűnömnek rettegtet éngemet,
Csak irgalmasságod biztatja szívemet,
Siratván bűnömet,
És szívből óhajtom kegyelmességedet.


天上多情似女牛
一年一度锁新愁
今年甚雨同寒食
乌鹊桥边倍报秋


Ilma, ily vigasztalóm vagy?


E desacreditam a gaya Scienza


Poi che fur giunti a piè de l'alta ròcca,
l'uno e l'altro volea combatter prima;
pur a Gradasso, o fosse sorte, tocca,
o pur che non ne fe' Ruggier più stima.
Quel Serican si pone il corno a bocca:
rimbomba il sasso e la fortezza in cima.
Ecco apparire il cavalliero armato
fuor de la porta, e sul cavallo alato.


Als zart verhüllt im Silberwölkchen-Schleier
Jüngst deine Muse freundlich mich besucht,
Erhob mein Herz sich freudiger und freier.


Das soll mein feinster Frühling sein!
Es leuchten tausend Sonnen,
Und hinter den Bergen
Wogen die Meere des ewigen Sommers.
Ich komme noch hin.
Ich komme mit Welten
Und lache gewaltig.
Die Berge sind hoch,
Aber rüber komm ich doch.
Tausend Sonnen beleuchten
Den wilden höckrigen Pfad.
Das soll mein feinster Frühling sein.
Das Sonnenlicht macht Alles rein.
Alte, alte Wunderwelt!


– Matička se o mě
doma starala,
poslouchat teď musím
pana kaprála.


Ель рукавом мне тропинку завесилВете В лесу одному
Шумно, и жутко, и грустно, и весело, —
Я ничего не поймВете Кругом всё гудет и колышется,
Листья кружатся у ног,
Чу, там вдали неожиданно слышится
Тонко взывающий роСладостен зов мне глашатая медного!
Мертвые что мне листы!
Кажется, издали странника бедного
Нежно приветствуешь т


Gantz still/ gantz still/ gantz still/
weil er itzt schnarchen will!
Drümb kom und däkk ihm seine Ruh
mit nichts alß Rohsen-Blättern zu!
Flinck/ kleine Pumpel-Mauß/
zeug dir dein Rökkgen auß
und dreib mit mir das süsse Spihl/
das uns schon manchmal wohl gefihl!


Ma nella vista ancor l'era il baleno
Ardendo sì, ch'alfin dallo spavento
Fermò l'andare, e il cor le venne meno.


Cuando regreso a casa no me lavo las manos
si es que he estado contigo un instante no más,
el aroma retengo que tú dejas en ellas
como una joya vaga o una flor ideal.
Por aquí huelo a rosas y por allá a jazmines,
alientos de tus ropas, auras de tu beldad,
aproximo una silla y me siento a la mesa
y sabe a ti y a trigo el bocado de pan.
Y todo el mundo ignora por qué huelo mis manos
o las miro a menudo con tanta suavidad,
o las alzo a la luna bajo las arboledas
como si fueran dignas de hundirse en tu cristal.
Y así hasta media noche cuando vuelvo rendido
pegado a las fachadas y me voy a acostar,
entonces tengo envidia del agua que las lava
y que, con tu perfume, da un suspiro y se va.


يكفيكِ يا ذَاتَ اللَّمى يكفيكِ
ما قد لَقِيتُ مِنَ الصَّبابةِ فيكِ
داوي ضنىً في القَلْبِ أنتِ جَلَبْتِهِ
فدواءُ دائي رشْفَةٌ مِنْ فيكِ
أفديكِ قد عَبثتْ صباباتُ الهوى
بي فارفقي يا مُنْيتي أفديكِ
واللهِ ما تركَ الهوى مِنّي سوى
جسمٍ نَحيلٍ أو دمٍ مَسْفوكِ


Da steht er allein, mit dem Winde vertraut,
Und spricht mit den Lüften vernehmlich und laut.
Hilf, Himmel, erbarme dich unser!


Jak těžbo světem jít a netrpět!?
Vnad čarovných ti na sta v cestu seje
sám žití let.
A sáhni po nich – ruka tvá se chvěje –
jde prázdna zpět.


Aber eines weiß sie nicht
Und wirds, oft getäuscht, erkennen:
Daß, was heut am lautsten spricht,
Wofür alle Herzen brennen,


Wie hoch erhob die Weisheit dich,
Minerva Deiner Zeit, verklärte Caroline!
Du prangst zwar an der Sternenbühne;
Doch auch Dein Ruhm verewigt sich.
Hat Leibnitz nicht durch Deine Hand
Mit Clarkens tapfern Kiel den edlen Kampf geführet,
Davon das Lob nur Dir gebühret;
Ob Deutsch- und England gleich den Nutz davon empfand?
Wie bey Turnieren alter Zeiten,
Warst Du die Richterinn gelehrter Zwistigkeiten.


Dann das Gewölb' – mir wird darin nicht wohl,
Wo man der Gruft den modernden Obol
Entschaufelt, und sich drüber legt zum Streite;
Ergraute Häupter nicken rings herum,
Wie weis' und gründlich! – aber ich bin dumm,
Da schleich' ich lieber ungesehn bei Seite.


Kotz Kreutz, itzt is mar anders worn,
Itzt kriegst wos af'n Kopf;
Itzt schmeckt ma wohl koan Küchel mehr
Und a koan Gogelhopf.
Schaut alles glei auf mi hinauf,
Der Onkel droht mir schon,
I ober denk, i scheiß enk draf,
Und schleich mi staat davon.


Mai non si sazia e bocca ha di ramarro,
che mai non lascia o ne criepa di stizza,
e gode più come più il mal s'attizza:
niun lo sa me' di lui se 'l ver io narro.


Und hast du mich an's Kreuz geschlagen
Als meiner Treue Preis und Lohn,
So laß' mein Loos mich schweigend tragen,
Und spar' mir deines Mitleids Hohn.


Der Tauffe Flutt
Und Christi Blutt
Macht wieder gutt
Was wir verderbt/
An uns geerbt/
Und selbst verkerbt.


e o remorso


ترفَّعتُ عن مدح الرجال وقادني
إيابٌ لأسباب الضَّرورة يغلبُ
غداةَ قُفولٍ من خُراسانَ عاطفٍ
يكدُّ ظهور اليعملات ويُتْعبُ
وأجمَمْتُ قولي عن ثناء مُنوِّلٍ
وإنْ طابَ عِرض أو تكرم مكسب
فلا مدحَ إلا مفخرٌ وبَسالةٌ
ولا منشدٌ إلا المليكُ المحجَّبُ
وقالوا بخيلٌ بالمدائح عاتِبٌ
على دهره حتَّامَ يشكو ويعْتبُ
فقلتُ لهم والفضل ينغض عِطفَهُ
وبي ضجْرةٌ سوداؤها تُتهِيَّبُ
علامَ أذيعُ الحمد والذمُّ واجبٌ
وأرضى عن الأيام والمجدُ مُغضب
وعزٌّ أتى من سِنْجرٍ فأحلَّني
محلَّ الثريَّا والمُبادونَ رُسَّبُ
سَريتُ به وجه الفصاحة أن تُرى
تُزفُّ إلى غير المكانِ وتُخطبُ
وأبلجُ جادتْ أصْفهانُ بفضلِه
رحيبُ الفِنا والخُلق أفضى وأرحب
سخوتُ له بالمدح حُباً وقُرْبةً
فلا بالنَّدى يلوي ولا أنا أكذبُ
وهل كيمين الدين طودٌ إذا انتدى
رزينٌ وصرفُ الدهر يغلي ويجلب
وغيثٌ هطولٌ لا يغِبُّ قُطارهُ
يسحُّ على الأزمات رفداً ويُكسب
وليثٌ إذا خامَ الكميُّ جرتْ به
عزائكُ لا نابٌ طريرٌ ومِخلبُ
يُبالغُ في كسب المحامدِ أنَّه
رأى كل كسبٍ ما خلا الحمد يذهب
وكم من يدٍ بيضاء أسْدى تبرُّعاً
إليَّ وقد ضَنَّ البخيلُ المُخيِّبُ
شكرتُ ولَجَّ الجودُ منه فكلَّما
نضمتُ فصيحاً جادني منه صَيِّب
خلائقُ جلَّتْ أن تُقاسَ بخمرةٍ
ولكنها من رائق الخمر أعْذبُ
هَيابا عليٍّ دَعْوةَ من مُغامرٍ
جَريءٍ إذا هابَ الجبانُ المُجنِّب
تَهنَّ بودِّي أنه لكَ عُدَّةٌ
أعزُّ من السيف الحُسام وأرهب
وما طابَ قلبي فيك يا كامل النُّهى
لمكرمةٍ إلا وعرضك أطيبُ


Du bist zu schwer/ der erde zu entfliehen/
Du kanst noch kein gestirne seyn.
Komm/ sammle freudens-blumen ein/
Die dir als dienerin itzt selbst entgegen ziehen.
Wer ungezwungen ihm das marterthum begehrt/
Ist der erbarmung zwar/ doch keines ruhmes werth.


Ein Grab? in deinen schönen Tagen?
Du Rose, frisch vom reinsten Blut?
Ach ja! dort ward sie hingetragen,
Hier ist der Tempel, wo sie ruht,
Der Stein, den ich beschrieben habe –
O wie ists hier so öd und still!
O hier ists, wo in ihrem Grabe,
Ich meine Schmerzen enden will.


Tam v poli zraje klas a zavoní ti chlebem,
a píseň skřivánčí zní pod nezměrným nebem,
jež modré oko jak se vlídně dívá dolů,
tam tiché radosti sedají s tebou k stolu.


Mensch, sag' an, was ist dein Leben?
Eine Blum' und dürres Laub,
Das am Zweige kaum mag kleben
Und verkreucht sich in den Staub.
Dies bedenk', o Menschenkind,
Weil wir alle sterblich sind.


Vorn im Schiff, das Ruder rührend,
Scherzt die schlanke Schifferin!
Hinten, fest das Steuer führend,
Starrt ihr Vater ernst dahin.


心绪恰相当
谁能护短长
一床无两好
半丑亦何妨


Sie küßten sich auf die Wangen
Und küßten sich auf den Mund,
Sie hielten sich fest umfangen,
Sie wurden jung und gesund.


Ein treulich Gott-liebende Seel
Von ihrem Vorhaben nicht weicht/
Umbstürtzet den Höllischen Bel 8
Mit Daniels Waffen gar leicht:
Gott lieben macht Zwerge zu Riesen/
Wird klärlich an David erwiesen/
Der dorten ergriffen fünff Stein
(Von Göttlichem Eyffer bewegt) 9
Mit welchen er/ ob er schon klein/
Den trutzigen Riesen 10 erlegt.


Flamm auf, Du Licht, der Zeiten Gesang! Du strahlst
Vom Angesicht der Vergangenheit und bist
Mir Fackel, meinen Gang dort fürder
Zu leiten, dort, wo die Zukunft graut,
Wo ihr Haupt der Saum der Wolke verhüllt, wo Erd' und Himmel
Sich weben, als wär' es Eins!
Denn was ist Lebenswissen? und Du,
Der Götter Geschenk, Prophetengesicht und der Ahnung
Vorsingende Zauberstimme?


Oj, romantika již mu stoupla v čelo,
a šampaňské svým dílem přispěje!
Teď zářným stínem nevěstčí mu tělo,
s nímž do oblak se kamsi odchvěje,
však posléz najde pružný zemský tvar
v té světlé mlze muslínových par.


Meine Augen, wie erreichten
Sie ein Ziel so hoch und fern?
Jene Strahlen, die dir leuchten,
Blenden meinen trüben Stern.


Princess! if our aged eyes
Weep upon thy matchless wrongs,
'Tis because resentment ties
All the terrors of our tongues.


Mně zastesklo se po těch večerech,
kdy v pokoji jsem chodil v trepkách měkkých,
do otevřených oken vůně dech
kdy vanul tam ze sadů nedalekých,
kdy nadšený, tím večerem se zladiv,
u stolu psal jsem v krátkých přestávkách,
co na dvoře se utišil ruch kladiv,
a továrnička dole zdřímla v snách...


Kde je muž, tam je i síla,
tam je čin.
Skvrní nás tradice zbylá,
roste jí roj našich vin.
Barva nám červená, bílá!


慈度天王更觉华
苍龙东角梵王家
普慈化乐成尘土
兴圣犹兼觉性夸


 dal mio Stato felicissimo
(che per grazia dell'Altissimo
serbo nelle tenebre)


A v posled výše pohár zved' –
však slova neřek víc,
jen k číše kraji tiskl ret,
až kapek stotisíc
jak v posled pohár výše zved',
mu v šedivý vous skanulo,
tam diamanty vzplanulo
a ohněm jeho líc.


Ihr Mittagsstunden! großer dunkler Baum,
Wo seichtes Wachen und ein seichter Schlaf
Mich von mir selber stahl, daß an mein Ohr
Nie der versteckten Götter Anhauch traf!


Transita un pez alegre y solitario
que enjabona la duda de mi arteria
coletea sonriente sobre el agua
se escabulle sagaz
entre palmera y playa
y luego se marcha indiferente
al dejarme con la misma duda
pero ahora más blanca


Ma quello è ben fra tucti el magior danno,
dove si perde un faticoso acquisto
senza morte che 'l toglia, fraude o inganno.


The Doctor started from his place,
But soon they more familiar grew:
And then he told his piteous case,
How trade was low, and friends were few.


Nur Klara weiß zu lohnen
Des Grafen liebreich Schonen,
Sie schmückt der Jungfraun Schaar
Mit Blumen in dem Haar,
Mit Blumen um die Leiber,
Mit Blumen um den Hals,
Und drei der schönsten Weiber
Hochfroh des Stimmenschalls
Zum Schlosse gehn empor
Mit diesem frohen Chor,
Beim letzten Sonnenscheine,
Sie singen ihm so feine:
Die Neigung nur kann freie Mädchen binden
Zu einem Kranz sich tanzend zu umwinden,
Daß Arm und Fuß zugleich gezogen
In ihrem sanften Bogen
Den lieben Fürsten leicht umringen,
Ein Loblied ihm zu singen.


Idylky horské, lázně a zábavy,
svět je tak krásný, jdeš ze sna do sna,
snažíš se nemyslit – S každou tvou šlépějí
nemoc jde jistá, neúprosná.


Den Gedanken, die Empfindung treffend und mit Kraft,
Mit Wendungen der Kühnheit zu sagen! das ist,
Sprache des Thuiskon, Göttin, dir,
Wie unseren Helden Eroberung, ein Spiel.


Floresces no meu Verso como o trigo,
O trigo de ouro dentre o sol floresce
E és a suprema Religião que eu sigo...


Bei aller Arbeit und Beschwerde
Befördre du dein Werk in mir!
Dies Eins mein Ziel sei für und für,
Daß ich mit dir vereinigt werde,
Noch auf der Erde,


Hímezett vánkosát arcára öleli,
Keserves könnyével zokogja azt teli,
Melyet önt szerelem, önt szégyen és harag,
Kik most kebelében együtt viharzanak.


A semelhança é patente,
E difere o homem só,
Além de unhas, em ter dente,
Dente que morde sem dó.


أعصر شبيبتي قف لي قليلاً
أناشدك المودة أن تحولا
فديتك يا شبابي أنت ما لي
أراك مكلكلاً نضواً عليلا
تولى حسنك المفقود عني
وحول رحله إلا قليلاً
وقالوا الشيب يكسبه جلالاً
معاذ الله بل خطباً جليلاً


堂扁如心到处闻
铁厓词赋始丰文
还家开卷遥相忆
广巷高楼隔暮云


Las hojas de tu agenda tienen más tachaduras
que números y nombres.
Ya quedan menos a los que llamar;
apenas quedan números y nombres que te hablen
o que te escuchen: 2-6-8-1-4-5-6.
Haz todo lo que puedas para que se disuelva en tu memoria:
destrúyelo, trastuécalo:
8-6-2-4-1-5-4,
rómpele el ritmo que le correspondía:
4-5-2-6-1-8-4,
ya no lo necesitas,
no necesitas esos números, esos nombres o sombras.
2-6-8-1-4-5-6:
«¿Está Leonor?»
Y suponiendo que alguien te responda,
será otra voz la que responderá.
Baraja el número, confúndelo, desordénalo.
Así: 1-4-2-5-6-8.
«¿Está Guiomar?»
Baraja números y nombres, barájalos,
sobre todo los nombres:
«¿Está Guionor?» «¿Está Leomar?»
                                    Silencio.
Olvida, tacha, borra, desvanece
esos nombres y números,
no intentes modelar la niebla.
resígnate a que el viento la disperse.
¡Colinas plateadas...!


لَنا بِفَيْفاءِ أرض الشامِ باديَةٌ
سَيَمْلأُ النُّورُ منها البَدْوَ والحَضَرا
شَمْسٌ جَلَتْ قَمَراً من بعدِ غَيْبَتِها
والشَّمْسُ لا يَنْبَغي أن تُدرِكَ القَمَرا
هذي المَعاني وذا مَجْلى طَلاسِمِها
رَقيقةٌ وبها سِرُّ العُلى وَقَرا
إن شِمْتَ من راحَ مُرتَدًّا فكنْ وَثِقاً
فَكاتِبُ الوَحيِ قِدْماً أنكَرَ الخَبَرا


Als ehmals auf Pangäus Höhen
Des Orpheus krumme Leyer klang,
Konnt man an Fels und Flüssen sehen,
Wie sie die Macht der Thonkunst zwang;
Da sah man auf der Ceder Spitzen,
Den Adler still und lauschend sitzen,
Der Lieder Reitz berauschte ihn;
Er senckte nickend sein Gefieder,
Und über seine Augenlieder
Warf sich des Schlafes Wolcke hin:


Nám milí Páni Thámové,
A praví čeští bratrové,
Ti jak pracovat začali,
Ještěť toho nenechali.


帝遣银河一派垂
古来惟有谪仙词
飞流溅沫知多少
不与徐凝洗恶诗


Selge glieder! lebet wohl, ruht in stillen frieden, bis einmal die summa voll, die daher beschieden.


川峡天下险
几人持节过
好来平处弭
莫起险中波


جودة أكفك وكفك عن ذوي الإجرام
فيها تقر النفوس وتشهد الأجرام
يا من يظن السوال على النوال حرام
لا زلت ركن الفخار وكعبة الركبان
ما عرَّس الركب بين الحل والإحرام


Lacht mich nur aus, ihr guten Kinder;
Ich bin kein dummer Teufel nicht.
Versteh ich mich gleich nicht aufs küssen,
So kann ich wohl was bessers wissen,
Das ist den meisten unbekannt:
Ich kenne nicht den Unbestand.


Genug, ein jeder drängt heraus,
Zu leben hier und sterben,
Und baut sich hier ein kleines Haus
Für sich und seine Erben.


Nein! Nein! Du darfst es nicht sehn.
dass die Lippen mir zucken,
und auch die Thränen nicht, die ich kindisch um dich vergiesse —


Là vi vid'io ancora furiando
Nerone imperadore, ed avea tesa
sopra 'l monte una rete e già tirando


翠峰高阁两相宜
独倚阑干注目时
休问江山非故国
且将爽气慰梁溪


Si justo desear, si honesto celo
en valeroso corazón se encierra,
ya me parece ver, o que se atierra
por vos la Hesperia vuestra, o se alza a vuelo:


1
Едет Садко-купец на своих кораблях
По широкому синему морю;
Расходилась вдруг буря на синих волнах
Ко великому Садкину горХодит буря, ревет, корабли набок гнет,
Паруса рвет на мелкие части,
За волною волна в синем море встает,
И трещат корабельные снастСтрусил Садко-купец пред бедою такой
Я поник головою в кручине:
Не придется, знать, Новгород видеть родной,
А придется погибнуть в пучинГоворит он дружине своей удалой:
«Много лет мы по морю ходили,
А морскому царю дани мы никакой
За проход кораблей не платилЗнать, за это на нас рассердясь, царь морской
Причинить хочет злое нам горВы берите бочонок с казной золотой
И бросайте его в сине море»И дружина бочонок с казной золотой
В волны синего моря кидает…
Волны, пенясь, кипят над морской глубиной,
Корабли,точно щепки, швыряет…
Видит Садко, что море все больше бурлит,
Все сильней и сильнее клокочет,
И дружине своей удалой говорит:
«Видно, царь головы данью хочет!
Так даваюе же, братцы, кидать жеребья —
Кому жертвою быть синю морю;
Если ваш, то быть вам, если мой — буду я,
И кидайте меня — не поспорю»Все берут жеребья, Садке в шапку кладут,
Садко в море с своим их кидаеЖеребья всей дружины не тонут — плывут,
Только Садкин ко дну упадае«Выпал жеребий мой морю жертвою быть,
Заплатить дань своей головою;
Без меня к Новугороду, братцы, вам плыть,
Увидаться с сторонкой родноПосадите меня на дубовой доске,
Дайте гусли мои золотые,
На дубовой доске и с гуслями в руке
Опустите на волны морские»На дубовой доске посадили его
И на синее море спустили:
Не взял Садко с собою добра ничего,
С ним одни его гусельки былИ затихла вдруг буря на синих волнах,
Улеглася морская пучинИ без Садки-купца на его кораблях
Понеслася по морю дружин2
На морской глубине, в светлом царском дворце
Ходят рыбы-киты и дельфины
И седые усы у царя на лице
Очищают от грязи и типС неба солнца лучи светят в царский дворец,
Зажигают огни-изумрудВот в палаты царя входит Садко-купец,
За плечом у него звонкогуд«А! здорово, дружище! давно тебя ждем,-
Молвил Садке морской царь, зевая,
Рот широко раскрыв и зубчатым жезлом
Прочь придворных своих отгоня —
Много лет ты возил на своих кораблях
Нашим морем без дани богатство,-
Так за это потешь ты игрой на гуслях
Нашу царскую милость в приятство»Садко кудри с лица прочь рукою отвел,
Взял он гусли свои звонкогуды,
И придворных царя смелым взглядом обвел
И подумал себе: «Да, не худы!»
«Ладно!- молвил царю,- я потешить непрочь
Вашу царскую милость игрою»И хватил по струнам во всю русскую мочь —
Моря гладь заходила волноЦарь ладонями уши закрыл и кричит!
«Что за черт, за игра за такая?
Она царский наш слух нам совсем оглушит,
Это шутка для нас, брат, плохая!»
Садко руку отвел, замирает струна,
Звуки тихие чуть издавая,-
Над морской глубиной улеглася волна,
Перед солнцем горя и сверкаТочно муха, кружась, зацепляет струну,
Точно мошки, жужжа, где-то вьются,
Точно капли дождя тихо бьют о волну,-
Звуки стройные, чудные льютсТочно кто-то, рыдая, глубоко скорбит
О потерянном счастье когда-то,
Точно тихая речь чья-то грустно звучит
О погибшей любви без возвратИ под звуки игры у морского царя
Голова наклонилась седая;
Хороша, как поутру на небе заря,
Загрустилась царица морскаЕй припомнился Новгород вольный, родной,
Ее девичья вышка-светлица,
Что стояла над Волховом, быстрой рекоИ рыдает морская царицЗагубил ее век — золотые деньки —
Сын боярский, свенчавшись с другою;
Она бросилась в Волхов-реку от тоски,
Да и стала царицей морскоИ придворные все, рот разинув, ревут,
Точно горе какое стряслося,
И из рыбьих их глаз слезы льются, текут:
Всласть впервой им поплакать пришлосСадко дернул плечом и кудрями тряхнул —
И забегали пальцы быстрее,
И от струн побежал одуряющий гул,
Звуки льются живей и живеТочно дождик шумит, точно скачет волна,
Ударяясь о берег скалистый,
Зазвенела морская кругом глубина,
Понеслись гоготанье и свистОшалел царь морской, головою трясет,
Плечи сами собой так и ходят,
И руками вертит, и ногами толчет,
И, моргая, глазами поводиСкачет царь водяной, ходит фертом кругом,
И полой своей шубы он машет,
По хрустальным палатам вертится вьюном,
Приседает и с присвистом пляшеСадко день проиграл, проиграл и другой —
Звуки прыгают, скачут, дробятся;
Все сильней и сильней пляшет царь водяной,
Так что начал дворец весь шататьсНад морской глубиной волны, пенясь, кипят
И, свистя, друг на друга несутся,
И трещат корабли, мачты в воду летят,
Крики, стоны кругом раздаютсКорабельщики все пред бедою такой
Затужились о ждущей их доле,
Что придется погибнуть им в глуби морской,
И взмолились святому Никол3
Два дня Садко играл и играет еще,
На щеках разгорелся румянец…
Кто-то Садку рукой тихо дерг за плечо…
Глядь — стоит перед ним седой стареСтарец стал невиди Садко струны рванул —
На гуслях точно струн не бывало,
И замолк под водою рокочущий гул,
И в палатах царя тихо стало,
Перестал царь морской и скакать и плясать,
Говорит так он Садке с грозою:
«Что ж ты, Садко, умолк, или нас потешать
Не желаешь ты больше игрою?»
— «Я бы тешить непрочь, да ведь как же мне
быть,-
На губах наиграешь не много…
Царь, порвались все струны, других захватить
Не пришло мне в умишко убогой»— «Делать нечего, вижу, вина не твоя,
А хотелось еще поплясать бы,-
Уж утешил бы всех своей пляскою я,
А особенно в день твоей свадьбЗа игру твою, Садко, хочу наградить,
За большую услугу такую:
Я хочу тебя, Садко, на дочке женить,
Из царевен облюбишь какую»— «Нет уж, батюшка царь, не изволь
награждать,-
Награжденье твое — мне кручина,
Мне царевна морская женой не под стать,-
Я простой новгородский людинДля простого людина мне честь велика —
Взять женою царевну морскуПодопью иногда, раззудится рука —
Ни за что твою дочку отдуЗа царевною нужен великий уход,
Обувать, одевать — нужны слуги,
А для этого скуден мой будет доход,-
Не возьму твою дочку в супругЦарь, мне надо жену вот такую бы взять,
Чтобы с ног сапоги мне снимала;
Как побью иногда, чтобы стала молчать,
Говорить предо мной не дерзалЧтобы делала то, что ей делать велю,
Моему не перечила б нраву;
Дай ты в жены мне лучше прислугу твою,
Некрасивую девку Чернаву»И женил его царь на Чернаве рябой,
На нечесаной девке косматой;
Сорок бочек казны за Чернавой-женой
Дал в приданое царь тороватыПосле свадьбы лег Садко в палатах царя,
От жены молодой отвернулся,
И как только поутру зажглася заря,
В Новегороде вольном проснулся,
И над Волховом, быстрой рекою, стоит,
Недалеко от дома родного,
И пред ним сорок бочек с казною лежит,
Награжденье царя водяногВот и Садки суда принеслись по волнам,
Удивленье дружине — загадка,
Что за чудо такое? — не верят глазам —
Как ни в чем не бывал, стоит Садк


Szerettelek mindég, fönséges égbolt!
Bölcsőmben is már gyermeked valék,
s csipkém redőin a szűztiszta kék folt
azt hirdeté, hogy gazdag lesz a lét.
Később, hogy életembe vaksötét folyt,
s nem leltem az utam nyomára még,
jártam kiábrándulva, csüggeteg,
nagy bús szemekkel téged néztelek.


Ah! meu Amor! Mas quanta, quanta gente
Dirá, fechando o livro docemente:
«Versos só nossos, só de nós os dois!»


玉指纤纤烟霭中
挥云映日掌微红
只疑华岳留踪后
更向闽山映碧峰


A zase k věkům uchýlil se věk,
tys palmou byla, ana hlavu níží,
já lianou se k tobě vzpínal vděk
a pasu kol ti vinul paže svíží.


Volo in Sardigna in un batter di penne
E di Sardigna ando nel lito Corso,
E quindi sopra il mar la strada tenne
Torcendo alquanto a man sinistra il morso,
Ne le Maremme all'ultimo ritenne
De la ricca Provenza il leggier corso,
Dove segui de l'Hippogripho quanto
Gli disse gia l'Evangelista santo.


Cuando Javier sagrado, Sol procura,
desterrar las tinieblas del Oriente,
de la divina luz, el rayo ardiente,
la vana exhalación se exhala impura


白云闲似我
我似白云闲
二物俱无心
逍遥天地间


Se nos volvieron sangre
los ríos transparentes
de luto se cubrieron
nuestros ríos de luz.
La montaña ya no es de oro
corre la muerte presurosa en sus laderas.
El paisaje donde el verde
era de todos los colores
también se oscureció.
Por favor,
teje un río nuevo,
borda de oro otra montaña
píntame un paisaje
de verdes cafetales
el rumor de las acacias en la sangre
y el grito de los bosques
bajo el brillo del verano.


Sigmund král se směje: „Vzhůru s Janem z Dubé,
už nás nevystraší, už nás neporube.


V tom jeden slavík počal pět,
a druhý, třetí vpad,
a za nimi sta řinulo
se písní v noční chlad.


Y quizás, en la sombra de mi esperanza ciega,
si al fin te encuentro un día, me sentiré cobarde,
al comprender, de pronto, que lo que nunca llega
nos entristece menos que lo que llega tarde.
Y sentiré en el fondo de mis manos vacías,
más allá de la bruma de mis ojos huraños,
la ansiedad de las horas convirtiéndose en días
y el horror de los días convirtiéndose en años...
Pues quizás esté mustia tu frente soñadora,
ya sin calor la llama, ya sin fulgor la estrella...
Y al no decir: «¡Es ella!» —como diría ahora—
seguiré mi camino, murmurando: «Era ella...»


Para alguém que escuta, escuta na neve,
E, ausente, observa
Nada que não está lá e o nada que
(Tradução
de Paulo Venâncio Filho )


Anime, tra cui spazia or la grande ombra
del dotto Navagier, per sorte acerba
di questo secol reo, che miete in erba
tutti i suoi frutti o li dispiega in ombra,


y así podré narrar la breve historia
de un tierno amor en lágrimas bañado,
como violeta henchida de rocío!


Obelisk to, jejž dlaň vládná snula,
Dub to vzrostlý každou větví v strom,
Ze skal vyšlý orel kostilom,
Meč, jejž sudba v blesků výhni skula.


Inzwischen sieht man die Königin der Wut
Gefräßig, schnaubend, spähen ringsum,
Das Mädchen bieget den Nacken krumm,
Und hinten hinauf steigt die wilde Brut;
Den Mörder am Halse, sie lächelt dabei,
Und die Menge lohnt ihr mit Bravogeschrei.


S tou písní a s tím snem jdu klidně žití rmutem,
jdu, šťasten svojí prací v slunci naši lásky,
vstříc k nejslavnější chvíli rozkvetení růží,
kdy v drahé vaší tváři vzplane růměn matky...


山上徜徉湖上归
月明千顷浸玻瓈
明朝有客朝天去
多少红尘在马蹄


Jsme jako velké jezero,
tak hladké a tak klidné,
jež ani vítr z hrází ven
ku skoku nevybídne.


Doch all' der Kampf, der in der Brust der Frauen
So schmerzensreich, doch zukunftsvoll, sich regt,
Der schon im Schoß ein schön'res Leben trägt,
Das wir nur ahnen, nur prophetisch schauen: –
Du zaubertest sein mächtig Walten
In lebenskräftige Gestalten!
Den Kampf der Zeit in ihren echten Töchtern
Vermachtest du den spätesten Geschlechtern!


Буря! Ты армады гонишь
По разгневанным водам,
Тучи вьешь и мачты клонишь,
Прах подъемлешь к небесаРеки вспять ты обращаешь,
На скалы бросаешь понт,
У старушки вырываешь
Ветхий, вывернутый зонВековые рощи косишь,
Градом бьешь посев полей, –
Только мудрым не приносишь
Ни веселий, ни скорбеМудрый подойдет к окошку,
Поглядит, как бьет гроза, –
И смыкает понемножку
Пресыщенные глаз


Den Feinden, die er lang genarrt,
Ist er zuletzt erlegen,
Jetzt steht er vor dem Zar und harrt
Dem Urteilsspruch entgegen.


De trónusán áll a király,
S szól ajkiról a gőg:
«Földig boruljon térdetek,
Ti vétkes pártütők!»


Eggy jó Özvegy pedig az egész tréfához
allig mosolyogván, s az új poétához
szánatot érezvén, mint játék-laptához,
illy szavakkal járul a házi Gazdához:


Nachts voll Confetti flog Paris,
Wo man den Karneval einblies,


De tu caída fabricó su suerte,
dueño quedó de la campaña, y llano,
pero con medio infame si se advierte.


Pior que não cantar
é cantar sem saber o que se canta


Ach deine Hand ist mir zu schwer,
Zermalmstu mich doch, wie ein Beer
Dem Schäfflein, seinem Raube,
Des Löwen Muth
Der Hindin thut,
Der Habicht einer Taube.


A touhou nezkojenou
nadzemské slasti hledá
a rozkoš, pouze sněnou,
jíž země nikdy nedá.


Regiert dich Gottes Geist/ vnd du wilt ohne wancken/
Wie dir befohlen ist/ durch tägelichen schweiss/
Durch arbeit spat vnd früh/ durch stetig-wachen fleiß/
Nicht aufgehalten seyn in deines amtes schrancken.
Wilt du zu tag' vnd nacht für eitelen gedancken
Frey vnd gesichert seyn/ sol dich des zanckes eis
Nicht fällen/ bleib davon/ so hast du dessen preis/
Zanck ist des fleisches frucht. Ein Christe sol nicht zancken:
Zanck frisset gut vnd blut; zanck bringt in angst vnd not:
Zanck setzt die seel in fahr: zanck stiftet mord vnd tod:
Zanck ist des teufels danck: zanck macht einn bösen namen:
Zanck ist ein schädlich fewr: zanck ist der kirchen gift:
Zanck richtet spaltung an: zanck achtet keiner schrift:
Zanck dämpft in vns dz wort: zanck ist des teufels samen.


	Donna la scorsi, alor ch'io più mirava,
e venti volte aver vòlto Fetonte,
che ma' da lei mia vita non fu sciolta.


I' ho già 'nteso per alcuna storia
dell'aspre guerre che per te son fatte,
e simile disfatte
di mortal guerre in perpetue pace.


Zatlučeny hřeby. Kalvárie týmě
dráma světového uzří zakončení,
na něž mnohá čekala již pokolení,
aby lidstvo netížilo hříchů břímě.


长林春早玉烟新
未许风光殿后尘
留得维摩方丈在
碧纱遮护散花人


Leč nyní burně v před! Jak rád bych s vámi,
vy juní hrdinové, v zápas pílil,
v ten krásný boj, z let uprchlých mně známý,
zas bořil, tvořil, jásal, blouznil, šílil!


潇湘江上几千竿
雨雨风风翠欲寒
唯此一枝深有意
影随明月过林端


Du corps de ces lions un peuple de fourmis.
Et nous n'osons nommer nos pères endormis,
Plus près d'être des dieux que nous d'être des hommes !


V té čtvrti bídní lidé, smutní psi,
zapadlé, lidské apokalypsy.


"A mattock from its pit I took,
Dug deep for the Elden Tree,
And I tempted the youth therein to look
Some curious sight to see.


a közösség, amely e részeg
ölbecsaló anyatermészet
férfitársaként él, komor


Zlatou krví jara
zalita je niva.
Listí olší se rozvinuje,
klokoč se rozvíjí.


Emberek, állatok, urak és cselédek
Testben tetszhalottak, de mind élő lélek,
Nyitott szemmel nézve a rá bámulóra,
Mint a fölhuzott, de megállitott óra.


"His Sister I; an orphan'd pair, we griev'd
" For Parents long at rest within the grave,
"By a false Guardian of our wealth bereav'd —
" The little ALL parental care could save.


Puisque, lorsqu'elle arrive
L'onde amère à la rive


Tak to patří zloději
vždy po vrabčím řádu!
Na večeři sletli si
v pivovaře k sladu.


Nun allen Sorgen fern,
Wend ich mich um –
Zum Morgenstern,
Der leuchtend groß wie eine weiße Wasserrose,
Verzückt wie ein Prophet,
Am milchigen Himmel steht.
Wölkchen schwimmen goldfischgleich;
Das graue Korn erschauert;
Freudig blitzt es auf im windgekräuselten Teich;
Erwachte Wasserspatzen
Zwitschern froh und schwatzen
Im frisch durchhauchten, wogenden Rohr;
Und aus thauversilberten Halmen
Steigt die Lerche, das Auge im Glanz, empor
Mit seligem Tirili.


A zase vstaneš, zase znova k práci,
nechť na čele pot, nechť se síla ztrácí
a krev a míza, nechť to drásá nervy.


Sotva rozvilo se kouzlo naděje,
plno snů a touhy, plno blahých zdání,
život zlostný se jen zasměje,
nahé trny své do vábných vidin vhání,
hubí, ničí je a trhá,
dravým větrům v náruč vrhá –
když je ale rozvál na vše strany
pospěch větrů nevítaný,
naděje ve zkázu nevěří,
v šeré dáli světlem těkavým se zvedne,
lehce jenom setmí se a sešeří,
plnost barev tratí, plachým stínem bledne.


Klang vom Gebirg der Musen Paian,
Gleich Händels oder Bachs Musik;
So ging im Stall ein Zeterschrei an
Von grimmigbellender Kritik.


Sùbito la battaglia s'arrestava.
Saper voleva ogni cosa Brunoro;
verso Rinaldo di nuovo parlava:
- Dimmi, baron, perché tu dài martoro
alla mia gente, che troppo mi grava? -
Disse Rinaldo: - Come san costoro,
non vo' mai noia quando io sono a desco,
e sto, come il caval, sempre in cagnesco.


O Roß! schöne Roß!
Jn Sanct. ANNE Schoß.
Wie bistu so rein?
Ohn Dörn Rößle fein?
Wie bistu so rein?
Ohn Dörn Rößle fein?
Wunder/ wunder Ding!
Wunder nit gering!
Vom Dorn Wächst die Roß/
Wird bey Dörnen groß/
Doch das RosenBlat/
Kein Dorn an sich hat.
Dein Wurtzel kompt recht
Auß Adams geschlecht/
Doch von Erbsünd rein/
Bistu Jünferlein.
Bitt für vns O Roß!
Jn Sanct. Anne Schoß.


Dřímá les, a měsíční se line svit
tichounce a laskavě a nevědoucí,
proč ta srdce česká bouřně musí tlouci.


Ists Erdenleben Schein? – ist es die umgekehrte
Fata Morgana nur, des Ewgen Spiegelfährte?


Dein Verlangen, Suchen, Sehnen,
All Dein Büßen, Deine Pein,
Deine Seufzer, Deine Thränen
Sollen fort auch meine sein.


Te sol d'un'erba un cerchio tien sì stretto;
Me sol d'un foco, ond'io sempre m'affino;
Benché sia disegual tra noi l'effetto.


Nem tudta ő, mi vitte sírba anyját,
Ezt atyja tőle félve titkolá;
Olykor halottak napján, látta hantját,
Ilyenkor sírkövére megcsókolá;
Mint gyermek, otthon, megszoká magányát,
Egész világát atyja pótolá;
De most, midőn szűz korszakára feslett,
Lelkének e kicsiny világ keves lett.


Doch in unsrem Rebenlande, hier in milder Blüthenau,
Gnügt ein lauer Frühlingsregen, frische Luft und Morgenthau!
Fürchtet nicht die edle Gährung; gährt ja doch auch unser Wein,
Daß er zwiefach dann erquicke, doppelt golden, süß und rein!


Vedle s najmladším žena hrá děťátkem,
Bělhlavým, v čistou oděným košilku,
Mazlivým žvatlať hovorem cvičící:
Mámo a táto.


Piros orca, piros ajkak,
Barna fürtök, barna szem,
És ez arcon és e szemben
Mennyi lélek, istenem!


Ma non rimase il fido Eustachio in sella,
ch'il possente fratello a piedi ha scorto.
E sua fortuna, o sia propizia o fella,
soffrir vuol seco, o vincitore o morto:
e Lutoldo, e 'l germano insieme appella,
ed Unichier già del periglio accorto;
e co' due messaggier Lamberto e Pirro,
e 'l guerrier di Bertagna, inculto il cirro.


Herrn, die, wie es scheint,
Vornehm sind und freund
Den Royers-Collards,
Hin zum Schlosse gehn,
Gern würd' ich mich sehn
In der greisen Schar.


Ich kan auch nicht mehr schauen an
Dich, du zerquälter Jammerman.
Fahr wohl! ich geh von hinnen.
Doch soll üm dich so mancher Thran
Als Blut von dir abrinnen.


荷塘寺后千竿玉
折脚铛中五合陈
静里笑看垂钓者
夜深方见把针人


净与溪色连
幽宜松雨滴
谁知古石上
不染世人迹


Bald ein priester-weyh-büschelein,
Bald hol ich einen Mobb 1 herein.


Wir wollen Dir Treue halten, Ludwig,
Treue einem treuen Diener der Schönheit,
In der sich dem Menschen Gott offenbart hat,
Und also Treue der heiligen Kunst.


A když hodina mé smrti
Mrakorodá uhodí,
Onoho dne zlatá zoře
Za hroby mne provodí.


Le camere eran tutte ornate e belle,
istoriate con sottil lavoro,
e letti molto ricchi erano in quelle
coperti tutti quanti a drappi d'oro,
e' palchi erano azurri pien di stelle,
ornati sì che valieno un tesoro;
le porte eran di bronzo e qual d'argento,
e molto vario e lieto è il pavimento.


Halld meg az én imádságom,
Mert igen sanyargattatom,
Ments meg ellenségim ellen,
Mert erősbek, hogynem mint én.


¿He de ser yo tan abanto,
Luisa, que crea en tu llanto
Cuando sé que eres mujer,
Y que por un alfiler
Que se te caiga del manto
Con la misma angustia lloras?
   ¡Exi foras!
 ¿Yo, porque en desgracia esté,
Desesperarme? No a fe,
No haré yo tal, ¡buena gana!;
Que arrepentirme mañana
De mi hazaña no podré
Si hoy me sepulto en el Tibre.
   ¡Dios me libre!
 Cuando tanto perantón
Escribe sin ton ni son,
¿Yo creer que un libro es bueno
Porque veo un muro lleno
Con el amplio cartelón
Que me pondera su anuncio?
   ¡Abrenuncio!
 ¿Me quería a mí engañar
Cuando solía exclamar
Mi abuelo: «siempre has quebrado,
Soga, por lo más delgado,
Y siempre se ha de tragar
El grande pez al pequeño?»
   Ni por sueño.
 Por sabio que sea un rey,
Es el hombre mala grey
Y el reinar es mucho afán;
Y pues dice aquel refrán:
«Bien se lame suelto el buey»,
¿Yo suspirar por un cetro?
   ¡Vade retro!
 Si marido llego a ser
Cargaré con mi mujer,
Porque es justo y no hay escape;
Pero ¿con mi suegra? ¡Zape!;
Que eso sería meter
Dentro de mi casa al diablo.
   ¡Guarda, Pablo!
 Decir piropos y flores
A una bella, y sus favores
Galante solicitar,
Lo haré mientras pueda andar;
Pero ¿morirme de amores
Como se murió Macías?
   ¡No en mis días!


Und der Schaufeln Ton verstummet,
Stille wird's im Gotteshause,
Nur die Glocke, wenn sie brummet,
Unterbricht die tiefe Pause.


Sprach: »Die kleinsten Weltatome
Müssen Liebe für mich fühlen;
Flieh, o flieh, mit solchen Waaren
Kann ich nur verächtlich spielen!«
Steig' empor, o helle Sonne
Von Tĕbrīs, der Liebe Hort!
Diese glutherfüllte Sage
Ueberstrahlt ja jedes Wort.


Či všecko mudrctví, ves um je lichý
a nemá spasné moci?
Tak hloubaje šel v příbytek svůj tichý
a pátral dnem i nocí.


Synu, pracuj usilovně,
jak nám Pán bůh všechněm dal,
nejsvětější jest a bude,
co on nám kdy přikázal.


Lepší nebe, lepší dívka!
Když tě znudí nebes slasti,
věčné pění o věčnosti,
věčné mysli o věčnosti,
když tě znudí andílkové,
všichni svatí s světicemi,
ba sám pán bůh když již k zlosti,
skočíš na zem, jako domů,
najíš se a napiješ se,
posilníš se k novým postům,
a zas letíš v nebes brány.


aynı amaçta, ortak hareketi ve duygudaşlığı yak


Sieh, so einen Mann.
Den Knecht da!
Sein lautes rennendes Treiben.
Könnten wir so sein?
Nur ein Weib wandelt.
Es ist, und Schönheit weilt von dannen.
Rote Lockenährchen machen sich auf.


行到湖边处士家
春风篱落近晴沙
应将彩笔题新句
直待满林飞雪花


Hle, však po mém zavolání
jaké se to dějí divy?
Z černa lesa bílou plání
blíží se mi obr sivý.
Sněhem šine širé paty,
čelem strmí ku obloze,
jeho řasné, temné šaty
šumně vlají k ladné noze.
Jest to starý obr lesa
s jehlicemi zelenými;
stepile až pod nebesa
pyšnou hlavu vzhůru přímí.
Čím se více blíží ke mně,
tím výš roste, zmohutnělý,
mocné paže zdvihá temně
v blankyt hvězdný, zlatoskvělý.
Blíže kráčí, a tu zdá se,
že si shrnul hvězdné roje
v tisíceré třpytné kráse
v černé, hustě větve svoje.
Víc a více jiskří se to
jako svíce na oltáři;
na sta světel, na strom vseto,
v sněžné luhy vlídně září.
A tu vidím v zlatém jasu,
jakým kouzlem strom se blíží:
sličné dítě plavých vlasů
nese v ručkách jeho tíži.


إِذا جَلَستُ عَلى أَقتادِ ناجِيَةٍ
فَما أُبالي أَغارَ القَومُ أَم جَلَسوا
أَنَسلُ اِبليسَ أَم حَوّاءَ وَيحَكُمُ
هَذا الأَنامُ فَفي أَفعالِهِم دَلَسُ
إِن يُؤَمَنوا لا يُؤَدّوا أَو يَكُن لَهُم
عِزٌّ يَضيموا وَإِن أَعياهُمُ اِختَلَسوا
ذادَ المَكارِمَ عَن كَرَمٍ وَذاتِ جِنىً
في النَخلِ شِربٌ أَبى إِخراجَهُ البَلَسُ
لا تَحفَظِ الشَربَ مِثلَ الطَيرِ وارِدَةً
أَجناً إِذا ما أَصابوا رَيَّهُم قَلَسوا
ياسِر أَخاكَ وَلا تَهجُم لَهُ حَرَماً
مِن قَبلُ زُكِّيَ في أَكمامِهِ العَلَسُ
قَد أَظلَمَ الدَهرُ وَالصُبحُ الجَليُّ نَأَت
عَنهُ المَطامِعُ فَلِيُرفَع لَنا الغَلَسُ


啾啾寒雀拂檐来
榾柮炉深欲作灰
雪上红缨高大过
王孙西去猎黄台


Až k srdci tě přitiskne a dechem tě ovane
ten nádherný, krotký a veselý dav,
tvé nervy se ztiší,
jako by pro tě jen rozkvétal úsměv každé z těch nesčetných hlav,
jako by pro tě jen toalety žily, voňavky voněly
a obloukové lampy se vznášely
v modravě hořící výši.


Než prováděl svou úlohu
přec, dokud síly stačí.
Francouze rád měl po Bohu,
Francouzsky měl však radši.
Rád přicházel jim na pomoc.
Jich dotýkal se den a noc.
Děl Šalamoun: je rozkoš klam...
Však blaze vám,
však blaze vám,
za francouzského krále – –


Dál! – Náhle olší temná stěna řídne,
mé oko v dálce šedou skálu zhlídne...
hle, jezero spí pod ní! –
Jak slza leží v kapradí a býlí,
jen buk a javor nad vlny se chýlí
a hloh a růže vodní.


Pelas águas clementes e inclementes navegar
e navegar o chão, a fêmea, a cajazeira
com vento leste sair fora da barra
debaixo da capitânia de Martim Afonso
com Pero Lopes de Souza e de seus bagos venho
antes da era de Úrsula, Alexandre, José e outras
matriarcas e outros patriarcas e aí
começa o labirinto de Gerardo — na era
de Dom Manuel, o Venturoso, pois
por ventura aventura e desventura
ia de capitão de hua armada o governador
da terra do Brasi
E de que me terei esquecido?  Não, por certo,
daquele medo, não daquela dor notuma e as
vacas mugindo
no terror à solidão
de teus pastos e teus céu
Ficaram num cinzeiro os olhos azuis de Catarina
no cinzeiro de um bar — e de tantas
tantas outras coisas me lembro dia e noite
aquela noite o canto das prostitutas encarceradas
— e o coração,
Demóstenes Gonzalez, o teu, hecho pedazos


上竺雪来时
四山都作冻
团团玉屏风
围绕浑无缝


O Schönheit, die mich hat verwund't,
Wann willst du dich erbarmen,
Wann werd' ich dich in meinem Grund
Einst wesentlich umarmen?
Du mußt mir werden innig nah,
Sonst kann sich nicht, du weißt es ja,
Mein Herz zufrieden geben.


A pěnu rozkoše, již hází lásky var,
na purpur koberců Ti v bílé kvítí nastru
i blaho dívčích těl, kde v ňader lita tvar
spí vůně v alabastru.


Ama bősz, ama nagy, ama zordon erő,
A dicső, de kemény hatalom,
Az életi forrás, a létviselő,
Ti vagytok azok, nem tagadom!


Máme my zahrádku,
zahrádečku malou
a ve ní jabloňku
starou, okoralou.


Gegrüßet sei in Demuth,
Du Jungfrau, hehr und rein!
In Lieb' und Freud' und Wehmuth,
Maria! denk' ich Dein.


Rueda de la fortuna que a mis expensas giras
Contigo estuve ayer, reina de corazones
hoy estoy en la nada en un lecho de pólvora
(como para encender un cigarrillo en tu nombre
y volver explosivamente a ese vicio)
Rueda de la Fortuna Medieval que hasta el día de hoy
gira con la energía de una bestia
Ayer tú y yo hicimos el amor
como si eso no fuera el paraíso
Por la violencia fuimos expulsados de allí
por mucho que quisiéramos
ser el uno y el otro inocentes serpientes.
Triunfa, triunfa la rueda, poniendo boca abajo
a la reina, rompiendo el laúd de goliardo
haciendo un monumento funerario
de la felicidad de algunos días.


Znám jednu píseň milosti
a je to píseň bolu.
A temně zní co mroucí stesk
od obou světa pólů.


Oh ihr,
die ein Leid, das noch klein war,
einst als Spielzeug bekam, in einer seiner
langen Genesungen....


jak do mar před domem rakvičku uložili.


Durch einen Blumenladen
Ernährten sie sich keusch.
Wie Rosen still auf Drahten
Lebten sie ohn' Geräusch.


Roland, der Ries', am
Rathaus zu Bremen,
Kämpfer einst Kaisers
Karls in der Schlacht.


Was im Geschöpff ein Werck, das ist in Gott ein Wesen,
Doch, wo er wirckt, da hat er das Geschöpff erlesen.


هَل تَعلَمينَ وَراءَ الحُبِّ مَنزِلَةً
تُدني إِلَيكِ فَإِنَّ الحُبَّ أَقصاني
يا رِئمُ قولي لِمِثلِ الرِئمِ قَد هَجَرَت
يَقظى فَما بالُها في النَومِ تَغشاني
لَهفي عَلَيها وَلَهفي مِن تَذَكُّرِها
يَدنو تَذَكُّرُها مِنّي وَتَنآني
إِذ لا يَزالُ لها طَيفٌ يُؤَرِّقُني
نَشوانَ مِن حُبِّها أَو غَيرَ نَشوانِ


Bez kletby bouří se sláň,
k ostrovu z pevniny vichor se sápe a supá jak divoký oř
Dánům na příkoř,
trhá jim plachty, dře ráhna, rve lanoví. Burácí řev,
zní praskot a třeskot dřev –
hromová bouře se valí a soptí a dáví. Vln hlod
úžasným příbojem vod
zpět na výspy, skály a bradla štve útokem loďstvo s kořistí
do zhouby čelistí.


E caminhasse para o ar desabotoando
O perito em silêncio e oferecesse
O corpo à natureza da terra e lhe sentisse


Well might creation claim your care,
And well the string of rapture move,
When all was perfect, good, and fair,
When all was music, joy, and love!
Ere Evil's inauspicious birth
Chang'd Nature's harmony to strife;
And wild Remorse, abhorring life,
And deep Affliction, spread their shade on earth.


Llámase, con perdón de toda oreja,
la madre Muñatones de la Sierra,
pintada a penca, combatida a nabo.


Tkám a tkám své dumy sítě,
až i žít se zapomíná,
a co je to všecko, dítě,
nežli jemná pavučina!


E perché tanto è più nobil l'amore
locato in creatura quant'è quello
che 'l tempera a più luce e più vigore,


Vergine bella abbi piatà di me,
misero peccatore;
deh, priega il mio Signore
ch'abbi dell'alma mia vera merzé.


Amanti e voi poeti, ora che fate?
Porgite aita, perché morte attende
ai più perfetti con soa acerba brama.


Und wissen sie dies alles schon,
Will ich zur Conjugation
Nun mehr sie weiter führen,
Und da für's erste, merken Sie:
Ganz ohne Hülfswort läßt sich nie
Auf Erden conjugiren.


Im Paradies gab Weib und Mann
Stoff zu idyllischem Gedichte.
Erst mit dem Sündenfall begann
Der Sensationsroman der Weltgeschichte.


Der Herr ist wieder die gewalt
Ein Schloß, so vns beschütze,
In noth der stärckest auffenthalt,
Ein Schatten in der hitze,
Ein Hütte, wenn der Mittag brennt,
Ein Stab, der allen fall abwendt,
Ein' Hülffe von dem bösen
Die Seinen zu erlösen.


Leuchtet schon die Frühlingssonne
Über See und Aue hin?
Hat zur Stätte stiller Wonne
Sich gewölbt der Zweige Grün?
Ach! die Gute, die ich meine,
Schenkt mir keinen Maienstrahl,
Wandelt nicht im Blütenhaine,
Ruhet nicht im Quellental.


Die Gegenden sind meistens wüst' und wild,
Mit steter Dämmerung und Schatten angefüllt.
Die Einsamkeit allein
Scheint hier Bewohnerinn zu seyn.


Immer meine besten Weisen
Minniglichen Frauen weihn,
Immer Minn' und Weiber preisen,
Und mich ihrer Schöne freun.


Dann weißt du, traun! dich in der Welt zu faſſen;
Das Leben ſtuͤrmt und wuͤthet, doch du ſcherzeſt,
Mit ſanftem Hauch bewegend ſchwere Maſſen.


In Magdeburg der Freien,
Ist mannig Kindlein zart,
Es ruft zu Gott dem Herren,
Daß er die Stadt bewahrt.


Я — северянин, и фиорды
Норвежские — моя мечта,
Где мудро, просто, но и гордо
Живет Царица КрасотЛилово-стальные заливы
В подковах озерносных гор;
В них зорь полярных переливы,
Меж сосен белой розы взоИ синеглазые газели,
Чьи игры созерцает лось,
Устраивают карусели,
Где с серым синее слилось…
Там тишина невозмутима,
И только гордый орлий клич
Ласкает ухо пилигрима,
Способного его постичь…


Doch Blech bleibt Blech, und ob es auch
Der Jude oft als Gold verschachert ...
Der Ruhm, den ihr zusammenprachert,
Ist eitel Moder, Dunst und Rauch!


¿Queréis formar un coro,
hermosas las del canto peregrino,
más dulce, más sonoro
que el rumor argentino
del agua y de los pájaros el trino?
¿No veis cómo las aves
cantan en amigable compañía
a unos acentos graves
los otros de alegría,
uniendo en perfectísima armonía?
Nunca entre sí celosas,
porque la voz del ruiseñor descuella,
se alejan rencorosas
de la enramada bella,
dejando triste al ruiseñor en ella.
No, que con tiernos píos
la bulliciosa turba Rey le aclama
y en los valles sombríos,
donde a su coro inflama,
sólo el odioso búho le desama...
Yo ya tengo escogida
corona de bellísimos laureles
y de rosas ceñida,
que estimo en los vergeles
mejor que a los brillantes oropeles.
Riquísimo prendido
que bañará de aromas los cabellos
y en el rostro encendido
hará a los ojos bellos
orgullosos lucir con sus destellos.
¡Mil veces venturosa
la compañera que en su tierna frente,
esa fresca y airosa
guirnalda trasparente
entre nosotras alze alegremente!
Orne prenda tan bella
a la que eleve más el claro acento:
el ruiseñor aquella
será del coro atento,
y el búho la que envidie su talento.


Dann blick' ich freudig nach dem Grabe,
Mit thränenschweren Augen hin!
O goldne Hofnung, komm und labe
Erquicke den zerrißnen Sinn.


Cette lumineuse rupture
Fait rêver une âme que j’eus
De sa secrète architecture.


بشيخ العواجز قطب الوجو
د ألوذ وأني دخيل عليه
إذا ما دهاني زمان الخطو
ب أوجه سر فؤادي إليه
فعاري عليه وقد قدمت
عريضة حال انكساري لديه


»Warum bist du, Geliebter, nicht heute zur Vigne gekommen?
Einsam, wie ich versprach, wartet ich oben auf dich.« –
Beste, schon war ich hinein; da sah ich zum Glücke den Oheim
Neben den Stöcken, bemüht, hin sich und her sich zu drehn.
Schleichend eilt ich hinaus! – »Oh, welch ein Irrtum ergriff dich!
Eine Scheuche nur war's, was dich vertrieb! Die Gestalt
Flickten wir emsig zusammen aus alten Kleidern und Rohren;
Emsig half ich daran, selbst mir zu schaden bemüht.«
Nun, des Alten Wunsch ist erfüllt; den losesten Vogel
Scheucht' er heute, der ihm Gärtchen und Nichte bestiehlt.


Ó sorte de olhar mesquinho
E gestos de despedida,
Apanha-me do caminho
Como a uma coisa caíd
Resvalei à via velha
Do colo de quem sonhav
Leva-me como na celha
O sabão de quem lavav
Quem quer saber de quem fora
Quem eu fora se outro foss
Olha-me e deita-me fora
Como quem farta de doc


V ty chvíle úzkostné tvá krása svítí,
Milostná, již zvou Paní Francie;
čím byla’s Otcům kdysi, nám rač býti:
Moudrosti trůnem – Sedes sapientiae!


Já hlas mám rád, jenž můru v tmu zas plaší,
smích miluji, když sad v mém srdci zpust,
však motýl věčna se mi na dlaň snáší,
když světlespící úsměv zřím tvých úst.


Ich bin noch frisch, ich bin noch jung,
Die Welt ist kalt und ohne Lust,
Ich hab daheim der Freude genung,
Es wird mir warm an ihrer Brust.


Amor, che m' à legato et tienmi in croce,
trema quando la vede in su la porta
de l' alma ove m' ancide, anchor sí scorta,
sí dolce in vista et sí soave in voce.


Můj bratře, až vrátíš se k milence, k jasu jejího těla,
cos viděl, nezapomeň, a chceš-li dobýti světa,
tak horoucně miluj, bys nikdy v milence nezapomněl
člověka zachrániti...“


Mit göttlichem Erbarmen
Und liebend offnen Armen
Lehnt sich Maria hin,
Und Engelsflügel schlagen
Zu ihr empor zu tragen
Die holde Dulderin.


Deh! perché non sono io con voi tal ora
Se non sempre costì, dove lassai
Me stesso, è volto il quinto lustro omai,
Ed io tanto ardo, anzi via più, ch'allora.


a s písní v jih a lepší život letí
jak touha mládí divě, bez otěží,
tam utlukou se, na zábradlí věží
se spousty mrtvých těl ve strašné změti!


Duch svoboden – i želez láme svory.


Ich geh; wer weiß, wohin? Gewiß zu meinen Vätern.
Vielleicht daß ein Centraljahr kommt,
Wo noch der Kampf zuletzt mit Narrn und Missethätern
Den Guten besser frommt.


名实于人不可诬
马牛我亦受人呼
世间物化多难晓
谁谓此君为此奴


Er gebe uns ein fröhlich Herz,
Erfrische Geist und Sinn
Und werf all Angst, Furcht, Sorg und Schmerz
Ins Meeres Tiefe hin!


Herr Gott erbarme dich/
Sprich nicht das Urtheil über mich/
So meine Sünde hat verdienet.
Reiß doch aus mir die böse Lust/
Die dir am besten ist bewust/
Und noch im Hertzen grünet.


Tiefeinsamkeit spannt weit die schönen Flügel,
Weit über stille Felder aus.
Wie ferne Küsten grenzen graue Hügel,
Sie schützen vor dem Menschengraus.


Et surtout garde la joie
Comme un bien très précieux :
Que toujours elle flamboie
Dans ton rire et dans tes yeux !


»Hast du mit einem Edelherrn gespielt,
Das sollst du niemand sagen.


Quivi vivande è di molte ragioni:
pavoni e starne e leprette e fagiani,
cervi e conigli e di grassi capponi,
e vino ed acqua per bere e per mani.
Morgante sbadigliava a gran bocconi,
e furno al bere infermi, al mangiar sani;
e poi che sono stati a lor diletto,
si riposorno intro 'n un ricco letto.


A slunce vzplane posléze
na dlouhé hnědé pláně,
na vlhké cesty, na meze
a na zarudlé stráně.


Dämpfe stiegen, schlugen Gase,
Drin das Grubenlicht erstickt –
Durch der Hölle bös Geblase
Hab ich Himmelsglanz erblickt.


夜深犹未解明珰
争奈呻吟老孟光
兰火渐昏衣渐缓
袖花微带橘陈香


Glückliche! die du
Dies nie erfahren, überhebe mein
Dich nicht. Auch du, und wer von allen mag
Sein eigen bleiben unter dieser Sonne?
Oft meint ich schon, wir leben nur, zu sterben,
Uns opfernd hinzugeben für ein anders.
O schön zu sterben, edel sich zu opfern,
Und nicht so fruchtlos, so vergebens, Liebe!
Das mag die Ruhe der Unsterblichen
Dem Menschen sein.


秋霜落后题诗处
醉墨淋漓苦未乾
不见穷愁孟东野
乱峰空锁一溪寒


Na kůru kantor sivý v slzách nevidí svých dětí.
Dnes, hudec prostý, v nadšení jak anděl Fiesolův
jim staré tklivé motteto hrá tiše po paměti.


Sanft sich ihre Lippen regen,
Lispeln hörbar kaum,
Ihre Blicke schweifen trunken
In des Himmels Raum.


Ticho panuje, jen pánek
chce se schopit z ticha hrobu,
lítoť jest mu radovánek,
když v tu hasnou světla dobu.
Zem se třese hromy,
šustot, jakby stromy
klátil vichor, bouří,
hrůza tře se v domy,
síra z hlubin kouří.


En el decenio que siguió a la crisis
se notó la declinación del coeficiente de ternura
en todos los países considerados
o sea
tu país
mí país
los países que crecían entre tu alma y mi alma
de repente duraban un instante y antes de irse
o desaparecer dejaban caer sábanas
llenas de nuestros sexos
que salían volando alrededor como perdices.
¿Quiere decir que cada vez que hicimos el amor
dejábamos nuestros sexos allí,
y ellos seguían vivitos y coleando como perdices
suavísimas?
Qué raro, mirá que lavábamos las sábanas
con subordinación y valor
para que los jugos de la noche pasada
no inauguraran el pasado
y ningún pasado pusiera una oficina entre nosotros
para ordenarnos el hoy
porque el alma amorosa es desordenada y perfecta
tiene mucha limpieza y lindura
se necesita todo un Dios para encerrarla
como le pasó a Don Francisco
que así pudo cruzar el agua fría de la muerte.
Es bien raro eso de nuestros sexos volando
pero recuerdo ahora que cada vez que yo entraba en tu sexo
y me bañaban tus espumas purísimas con impaciencia
y dulzura y valor
me parecía oír un pajarerío en el bosque de vos
como amor encendiendo otro amor,
o más, es cierto que cada vez nuestros sexos resucitaban
y se ponían a dar vueltas entre ellos
como maripositas encandiladas por el fuego
y se querían morir de nuevo
buscando incesantemente la libertad
y había un país entre la vida y la muerte
donde todo era consolación y hermosura
y no poseíamos nuestro corazón
y nuestros sexos se perdían como almas en la noche
y nunca más los volvíamos a ver para entender
estudio los índices de la tasa de inversión bruta
los índices de la productividad marginal de las inversiones
los índices de crecimiento del producto amoroso
otros índices que es aburrido hablar aquí
y no entiendo nada.
La economía es bien curiosa
al pequeño ahorrista del alma lo engañan en Wall Street
los sueldos de la ternura son bajos
subsiste la injusticia en el mercado mundial del amor,
el aprendiz está rodeado de nubes que parecen elefantes,
eso no le da dicha ni desdicha
en medio de las razones
las redenciones
las resurrecciones.
Se lleva el alma a la nariz para sentir tus perjúmenes
estoy viendo volar los pajaritos que te salían del sexo
mejor dicho
de más allá todavía
de todo lo que valías
o brillabas
o eras
y dabas como jugos de la noche


Erwacht ihr Trieb, dich zu bekämpfen;
So wach auch du, ihn früh zu dämpfen,
Eh er die Freiheit dir verwehrt.
Ihn bald in der Geburt ersticken,
Ist leicht; schwer ist's, ihn unterdrücken,
Wenn ihn dein Herz zuvor genährt.


J’ai heurté, savez-vous ? d’incroyables Florides,
Mêlant aux fleurs des yeux de panthères, aux peaux
D’hommes, des arcs-en-ciel tendus comme des brides,
Sous l’horizon des mers, à de glauques troupeaux ;


Hätt ich jetzt hunderttausend Zungen,
So müßt er sein mit alln besungen,
Mit alln gelobet und gepreist.
Es müßt ihm schon von ihnen allen
Ein schönes Dankgeschrei erschallen,
So weit als Sonn und Monde reist.


ألذُّ من رَشْفِ رُضابِ الحُور
ومن رضاعِ دَرَّةِ السَّرورِ
والبارِدِ الزُّلالِِ للمَخمورِ
رَشْفُ الثَّناءِ من فَمِ الشَّكورِ


„Těžce?“ – „Těžce!“ – „Nakažlivou?
jak jsem ustrašena!“ –


Altro non vo' da vui, né più vi costa,
ogni mia servitù, che un dolce aspetto,
qual sia, tacendo, a mei versi risposta.


Bis der schüchtere Storch dem Winter nicht weichet.


Rechten Lebens Brot und Wein,
Gott in deine milden Hände
Legt der Mensch das dunkle Ende,
Alle Schuld und rote Pein.


أفي أهل ذا النادي عليم أسائله
فإني لما بي ذاهب اللب ذاهله
سمعت حديثاً أحسد الصم عنده
ويذهل واعيه ويخرس قاتله
فهل من جواب تستغيث به المنى
ويعلو على حق المصيبة باطله
وقد رابني من شاهد الحال أنني
أرى الدست منصوباً وما فيه كافله
فهل غاب عنه واستناب سليله
أم اختار هجراً لا يرجى تواصله
فإني أرى فوق الوجوه كآبة
تدل على أن الوجوه ثواكله
فيا أيها الدست الذي غاب صدره
فماجت بلاياه وهاجت بلابله
عهدت بك الطود الذي ساخ في الثرى
وفي كل أرض خوفه وزلازله
ومن سد باب الملك والأمر خارج
إلى سائر الأقطار منه وداخله
ومن عوق الغازي المجاهد بعدما
أعدت لغزو المشركين جحافله
ومن أكره الرمح الرديني فالتوى
وأرهقه حتى تحطم عامله
ومن كسر العضب المهند فاغتدى
وأجفانه مطروحة وحمائله
ومن سلب الإسلام حلية جيده
إلى أن تشكى وحشة لطوق عاطله
ومن أسكت الفضل الذي كان فضله
خطيباً إذا التفت عليه محافله
وما هذه الضوضاء من بعد هيبة
إذا خامرت جسماً تخلت مفاصله
كأن أبا الغارات لم ينش غارة
تريك سواد الليل فيه قساطله
ولا لمعت بين العجاج نصوله
ولا طرزت ثوب الفجاج مناصله
ولا سار في عالي ركائب موكب
ينافس فيه فارس الخيل راجله
ولا مرحت فوق الطروس يراعه
كما مرحت تحت السروج صواهله
ولا قسمت ألحاظه بين مخلص
جميل السجايا أو عدو يجامله
ولا قام في المحراب والحرب عاملاً
من البأس والإحسان ما الله قابله
تعجبت من فعل الزمان بنفسه
ولا شك إلا أنه جن عاقله
بمن تفخر الأيام بعد طلائع
ولم يك في أبنائها من يماثله
أتنزل بالهادي الكفيل صروفها
وقد خيمت فوق السماك منازله
وتسعى المنايا منه في مهجة امرئ
سعت منهم الأقدار فيما تحاوله
حبائل لم يعلقن إلا بأروع
تمد لصيد النيرات حبائله
يبيت ومن زهر الأسنة في الدجى
مشاعره وقت القرى ومشاعله
أناديه قل كيف شئت فهذه
خصائصه مأثورة وحصائله
وعدد سجايا أبيض الوجه أبلج
تصدق دعوى المادحين فضائله
كذبناه في دعوى الوفاء بعهده
متى جف هامي الدمع أو كف هامله
أيرثي لساني مجده بعد مدحه
وما لي لم تخذل لساني خواذله
ألم يك في قلبي من الهم والجوى
وحر الأسى شغل عن الشعر شاغله
سيذبل روض الشعر من بعد يومه
فلا عاش ذوايه ولا أخضر ذابله
دعوني فما هذا بوقت بكائه
سيأتيكم طل البكاء ووابله
ولا تنكروا حزني عليه فإنني
تقشع عني وابل كنت آمله
ولم لا نبكيه ونندب فقده
وأولاده أيتامه وأرامله
فيا ليت شعري بعد حسن فعاله
وقد غاب عنا ما بنا الدهر فاعله
أيكرم مثوى ضيفكم وغريبكم
فيمكث أم تطوى ببين مراحله
وهل تنعم الدنيا علي بمنعم
أجالسه من بعده وأؤاكله
سآوي إلى ركن شديد والتجي
إلى ملك عم البرية نائله
إلى العادل بن الصالح الملك الذي
أقابل وجه البشر حين أقابله
أقوال وقول الحق فرض على الفتى
إذا شهدت بالصدق يوماً دلائله
ألا إن سلطان ابن رزيك لم يزل
ورزيك ليث الغاب إن غاب باسله
هو المجد أغنانا عن الليث شبله
وناب لنا عن صالح فيه عادله
تولى وقد خلى علائق ثقله
ولكن تولى ذلك الثقل حامله
فكان كرجع الطرف وحشة آهل
من العز حتى قيل أونس آهله
وما هو إلا بدر مجد وسؤدد
بدا طالعاً في الدست إن غاب آهله
وفرع كريم الأصل سد مسده
فبورك من نجل وقدس ناجله
وما زلت قبل اليوم قرة عينه
وقاصية الذخر الذي كان يأمله
ولو كان حياً سره فعلك الذي
تجلت له من كل فضل مخائله
عذرت به الأيام من بعد عدلها
وقد يعذر الجاني من الناس عاذله
تداركت هذا الخلق عدلاً ورأفة
وقد أجهضت من شدة الخوف حامله
وأطفأت نار الشر بعد التهابها
وسكنتها والشر تغلي مراجله
وأحسنت ذكر الدهر بعد إساءة
تبين فيها ميله وتحامله
وكانت أمور الناس فوضى فساسها
ودبرها مستجمع العزم كامله
أغر له من آل رزيك أسرة
هم ساعد الملك العقيم وكاهله
به وبهم لا فرق الله شملهم
أنافت أعاليه وأرست أسافله
تساند مثل البزل منه عصابة
بهم قام صاغيه وأسند مائله
هو الكف والباع الطويل إذا سطوا
وهم عند بطش الراحتين أنامله
فيا حاسديهم حاذروا أن تصيبكم
به منجنيقات الردى وجنادله
ويغرقكم من بحره فيض زاخر
تزيد على فيض البحار جداوله
ويا أيها الطير البغاث كأنني
بكم وقد انقضت عليكم أجادله
رويدكم يا ملقحيها سفاهة
فهلا لقاح لا تطرق حامله
ويا واردي ماء العقوق تأدبوا
فذا مورد لا بد تصفو منهله
أراكم أمنتم أن تدار عليكم
رحى الموت أو تلقى عليكم كلاكله
ألا إن جمعاً يردع السيف جمعه
سيرجع منقاداً إلى الحلم جاهله
لقد ضربت أنيابكم في صفاتهم
وعاد بلا ناب على الصخر آكله
ولم تتركوا التشعيب بقيا وإنما
يعاف ورود البحر والموت ساحله
لقد صفحوا عن زلة النعل منكم
ودان لهم حافي الزمان وناعله
أفي كل عصر يستطيل مقصر
حقير ويردي نابه الذكر خامله
ويعلو الثرى نحو الثريا سفاهة
ويسطو بأعيان الزمان أراذله
وهذا أمير المؤمنين أجل أن
يقاس بخلق وابن ملجم قاتله
وحمزة أودى يوم أحد وإنما
بحربة وحشي أصيبت مقاتله
فشكراً على الفخر الذي لك عاجله
وحمداً على الأجر الذي لك آجله
وهنيتها من دولة عادلية
يقام بها فرض الندى ونوافله
أراد أناس نقضها فتأكدت
أينقض حبل الله والله فاتله


– „Okovat?“ – „Ano, prosil bych!“
Zhas’ pekelníku na rtech smích,
vjelť kovář v hustou mu kštici;
ke kovadlině shýb’ si jej v mih,
sáh’ v torbu po levici,
podkovu vyňal a hřebíků hrst,
jen v letu přejel ďáblovu srst.


Und der Name wird ein Zeichen,
Tief ist der Kristall durchdrungen:
Aug in Auge sieht dergleichen
Wundersame Spiegelungen.


何限天机话未穷
翠交庭草茂丛丛
向阳已识葵真性
长养还须花信风


Y vertiendo dulcísimo desmayo,
cual bálsamo süave en mis pesares,
endulzará tu acento el labio mío.


Někde v dálce zvoní zvony,
za horami tiše zní,
jejich zádumčivé tóny
nese vítr večerní.


Nuže, rozveselme se,
Vespolek celujme se,
Zrodila nás jedna vlasť,
Spojila nás jedna slasť.
Bratři jsme Čechové,
Jedné vlasti synové.


交不缘诗有密疏
诗能宣写此心初
但从礼义中游戏
便是趋庭孔伯鱼


Cuando te llena de colmados frutos
Dios, dispone el castigo a tu malicia,
(rompida alguna temporal concordia).


Mein harff, vnd Psalter wachet auff,
Wie braucht man Euch so selten?
Die süsse seiten stimmt zu hauff,
Dem Schöpffer muß es gelten.


Qui non è alcun famelico che intaschi
pan pel giorno che viene o per la sera:
tutto è commune, e chi ha bisogno, paschi.


Vdechl jsem svůj život ranní růži,
v poledne mi stichla, umírala,
měl jsem dívku, spálilo ji slunce,
a má láska stichla, zaplakala.


el pastor, cuyo carmen todos días
la sancta Esposa non çessa cantando,
e durará tan lexos fasta cuando
será victoria a Enoch e a Helías.


Cuchilladas no son buenas,
Puntas sí de las joyeras.
[MAESTRO:] «El que quisiere aprender
La destreza verdadera,
En este poco de cuerpo
Vive quien mejor la enseña.»


南北东西本一家
从来河朔富桑麻
枣梨阴翳忽如雪
漠漠一川荞麦花


Je me résume, ô Kant, l'homme est triste. Il n'existe
Qu'un mérite ici-bas, c'est d'être riche ; il n'est
Qu'un esprit, et qui rend charmant le plus benêt,
C'est d'être riche ; il n'est, et ce siècle l'affiche,
Qu'une beauté, toujours, partout, c'est d'être riche ;
L'or ne connaît que l'or, et devant les lingots
Le vice et la vertu sont deux sombres égaux.


修篁台榭俯通津
幽轧西归别梦频
惆怅倚阑文酒地
月痕还待旧时人


e, non sperando ciò, subitamente
Amor i mie' suspir rivolse in canto,
e sento la letizia di beati.


Bratří, kteří dívky znáte,
Povězte mi zde,
Kde vy srdce hledáváte
U milenky své?
Když má milá na mne hledí,
Tuť bych na to přísahal,
Že jí srdce v očích sedí,
Jak by je tam přikoval.


Non si racquista il tempo che si perde
per perder tempo, né mai lagrimare
per lagrimar restette, com'uom vede.


»Kommt lasset uns das Heil der Welt begrüßen,
Denn uns ist ja geschenkt das Kindelein,
Mein armes Herz ruht dienend ihm zu Füßen,
Denn alle Macht ruht auf den Schultern sein.


鲁国诸儒走月题
甘于圣学饱羹藜
不知荷筱人归后
谁似张侯为割鸡


Ja, er ist der Erlöser worden
Für diese schuldenvolle Welt,
Geschmückt mit dem Erlöserorden
Hat er vergossen all sein Blut.


Oj, vždyť se žilo jako v báji,
smích zurčel na rtech, vzduchem třás
a vesmír celý jeden úsměv
a z očí tryskal hřejný jas.


Und so läßt es sich erraten:
Unsre Fürsten, unsre Staaten
nehmen als Homöopathen
jetzt die Völker in die Kur,
laßt die Leser sich erbosen!
Wenig Fleisch und lange Soßen,
das ersetzt uns die Zensur.


So dachtest du, betrogne Stadt;
Doch List und Argwohn ward beschämet.
Die Kunst, die Maynz erfunden hat,
Hat Deutschlands Witz gezeigt, und deinen Stolz gelähmet.
Nun geh, und forsch, o eitles Land!
Was deines Volkes Fleiß erkannt,
Und komm, die seltne Kunst mit unsrer zu vergleichen.
Umsonst! der Seidenweber Fleiß,
Der Orgeln Bau, dein ganzer Preis,
Wird nimmermehr das Lob der Druckerkunst erreichen.


Wie Lycas, der das Hauß mit seinem Weibe kehrt.


Poi tutt'e tre – Nel cuor tuo brabanzone
Il mezzogiorno ed il settentrione
Saran con torbid'impeti a tenzone.
Per poi in calma livida fiaccare.


A vzdorem síly posledním,
jenž v chorém těle zbyl,
v ráz ze stěžejí zběsilec
vně dveře vypáčil.


Tam nikdo ještě spásy trůn
nevybojoval sobě
a pravý vítěz polí těch
svou slávu našel – v hrobě.


Opra fu del Borgianni: a lui s'ascriva
Che, se da voi la morte empia il diparte,
Sia pur quasi tra voi presente e viva.


Mirado como hombre es, en resumen,
un ridículo tipo de sainete,
chisgarabís sin seso ni cacumen


¡Y es tan ardiente y tan profunda y fiera,
que si al mundo asaltase tanto duelo,
roto en pedazos con fragor muriera!


Jó kedvébe kezde királnak lenni,
Mert hívséggel kezde néki szolgálni
Mi ifjakhoz illik mindent tanulni,
Mindönökkel ő magát szerettetni.


Soñolienta después de la velada
      sentose en una silla,
con los ojos azules entronados
y la rubia cabeza pensativa.
La blanca luna desde el ancho cielo,
      como yerta pupila,
al través de la nubes vacilantes
la vio pálida, inmóvil y dormida.
Por el terso cristal de la ventana
      la luna fugitiva,
sin turbar la quietud de aquel ensueño
rozó el puro rubor de sus mejillas.
Y escondiéndose luego entre los labios
      de la cándida niña,
retozó con las perlas de su boca:
Rojo nido de aromas y de almíbar.
Yo en silencio doblé tranquilamente
      la cabeza rendida...
y contemplé la curva de su seno
tembloroso, cayendo de rodillas.
Tan hermosa la vi, tan hechicera,
      tan pura, tan divina,
que mis labios ardientes se imprimieron
sobre sus labios de frescura nítida.
¡No despertó! Pero asustado y mudo
      me retiré de prisa,
mientras la luna en el opaco cielo
se iba ocultando entre la niebla fría.
Después... más tarde, la conté esa historia
      en confidencias íntimas;
y me dijo: —«¡Si estaba yo despierta!...»
Y continuó: —«¡Qué noche!...» y se reía.


Ó, je mi, schody kamenné a staré,
jež na aleje konci k výši vedou,
jak jít když musí k tiši hrobky charé,
kde mrtvých stín na mlhu splývá šedou.


Da höret man den Lobgesang
Der Engel, und der Music Klang
Durch aller Hertzen dringen,
Vnd Frewden die kein Aug erkant,
Kein Ohr gehört und kein Verstand
Vns hie weis vor zu bringen.


交游零落叶辞柯
岁月峥嵘马注坡
燕子不来寒食过
满城风雨落红多


Was ist die Tugend? Schrank' und Maß der Menschenkraft;
Drum Menschentugend ist gleich Menschen mangelhaft.
Und manches, was für uns hier Tugend ist auf Erden,
Wird keine sein, wenn wir einst mehr als Menschen werden.
So ist's auch nicht für die, die mehr als Menschen sind,
Doch rechnen sie dir's an als Tugend, Menschenkind!


Oscus ist an Gelde reich, darff um sonstwas wenig sorgen
Ausser, daß er guten Rath und Verstand muß sonstwo borgen.


„Nosza követekkel vajdára üzennek,
Zsoldot nekik osszon, máskép haza mennek,
A hátralevőt is csúf módra nagyítván,
Előre is ennyit. Nem ád nekik István.
Váltig csilapitja Konrád, a vezérök,
Hogy a bátyja, Wolfhárd, kifizette bérök:
Az oda van, távol, nem mondhatja szembe;
Öccsét megkötözik s lökik egy verembe.


Luba splendemi innanzi: in su i lor colli
Da un lato e l'altro le nemiche squadre
Stansi attendendo dei lor duci il cenno,
Rispettose così, come dei padri
Mirasser l'ombre. Alle sue genti in mezzo
S'ergean dei Re le grandeggianti forme,
Maestose a veder, quasi due rupi
Scabre il dorso di pini: entro il deserto
Le vedi alzarsi, e soverchiar la nebbia
Torpido-veleggiante; in giù pei fianchi
Scorrono i rivi e gorgogliando ai nembi
Spruzzan le penne di canuta spuma.


Laß, o germanisches Volk, mir deiner Gewaltigen Irrtum,
Denen Italien einst teuer verkaufte den Ruhm!


A végtelen nagy éjszakába mégysz,
midőn a lámpák fényük gyéren adják,
te ellesed az alvók gondolatját,
mitől nehéz lesz a szív és az ész;
bolygasz magadba, társaid az árnyak
s reggelre arcod krétaszinü, sápadt,
örvénybe ránt le a sok bús titok,
mi mákonyával már elbóditott;
setét sikátoron befutsz a ködbe,
hol legnagyobb a fojtó némaság,
s kitárva gyenge karjaid, hörögve
átöleled a téli éjszakát.


Hilff, HERR, sich drein in solcher fahr,
erbarm dich deinr gemeine!
Wie sehr nimpt ab die Christlich schar,
dein heufflin wirt gar kleine,
Es ist dein Wort verachtet sehr,
man predigt eitel vnnütz ler
vnd' den menschen kinden.


Que entretenido amor en sus engaños
mejor pasa las horas, porque suelen
vencer las esperanzas a los años.


Jetzo vernimmt ihn das Ohr von Joseph. Sein Herz,
Vaterempfindungen voll,
Flügelt sich, Elbe! zu dir vom thürmenden Wien,
Flügelt sich, Moldau! zu dir.
Harre der Boten nicht,
Die dir dein Herrscher schickt!
Joseph ist Herrscher. Kein Bot', er selber, er kömmt!


O Lilg, ade! Ich bin dir fast entwichen,
Weil halber Wind in volle Segel pfeifft!
Was Gott einst drukkt, wird nimmer ausgestrichen,
In dem di Frucht im warmen Sommer reifft.
Ein grosser Fisch, der wi dein Kronprintz heisset,
Und auch dabei des Josephs Nahme trägt,
Der ist, der mich aus deiner Herrschafft reisset,
Und gibt dem Rom, was ihm Gott eingelegt.


Der letzte leise Schmerz und Spott
Verschwindet aus des Herzens Grund;
Es ist, als tät der alte Gott
Mir endlich seinen Namen kund.


Questa è la scala dove Idio si posa
e che vide Jacob[be] sopra stare
al ciel, quando nel monte si riposa.


Angeletta gentil cinta di mirto
Stese l'arabe piume, e quasi un vivo
Sol dal chiaro balcone in terra scese:
Fiammeggiava il crin vago ondoso, ed irto.
Ardean le guance, folgorava il divo
Alto splendor delle sue luci accese:
Allor subito io corsi, e 'n Paradiso
Immantenente mi rividi assiso.


楚水漾轻碧
楚花飞乱红
故人故乡去
半雨半晴中


Kreuch doch heraus, mein Mensch, du steckst in einem Tier!
Wo du darinnen bleibst, kommst du bei Gott nicht für.


瑶台十二玉阑干
月出名花映掌寒
自是仙人君不信
只今谁得醉中看


سَلُوا النَّاسَ مَنْ قَدْ قَامَ مِثْلَ مَقامِي
وأَوْضَحَ وَجْهَ الرُّشْدِ عِنْدَ تَعامِي
أَلَمْ تَسْمَعُوا ما قُلْتُهُ في مَجَالِسٍ
وسَيَّرْتُ منْ نَثْرِي بهِ ونِظامي
وَحَرَّرْتُ ما حَرَّرْتُ في الْعَدْلِ جَهْرَةً
وَهَدَّمْتُ أَرْكاناً لِكُلِّ حَرامِ
وَصَارَتْ بُيُوتُ المكْسِ مَهْدُومَةَ الْبِنَا
وفَازَ الّذِي قَدْ رَدَّها بأَثامِ
أَلا فاخْبِرُونا عَنْ مَقَامَاتِ غَيْرِنا
ولا تَثْلُبُوا عِرْضِي بِزُورِ كَلامِ
وَإنَّ رَجائي أَنْ يُنَجِّزَ خالِقي
كَلامِي بِسَعْيٍ فَهْوَ جُلُّ مَرامِي


Was kehrtest du heim, mein Sohn, so geschwind,
Bevor noch die Jahre verstrichen sind?


Des Freundes Zunge sprach zu der Geliebten Lippen:
Was ist's, das, mich zu bannen, euch bewegt?
Laßt mich nur Einmal euren Nektar nippen!
Ich bin ein Pfeil der keine Wunde schlägt.
Ich bin beredt, ich lisple Huldigungen,
Ich fleh' um Gunst und innigen Verein;
Und das vermag ich auch allein.
Doch das Gekose schwesterlicher Zungen,
Die, insgeheim, sich liebevoll umschlungen,
Wird überschwenglicher als alle Worte sein:
Es athmet Flammen und entzückte Pein.


Dies mindert unser aller Schmerz:
Er weint, und weis auch aufzuhören.
Flieht sie von ihm, so wird sein Herz
Sich fassen, und sie doch verehren.
Ich weis, du sparst dich unsrer Welt,
Die dich so hoch, mein Mosheim hält,
Auch wegen deiner netten Schriften.
Ergreif die Feder fernerweit,
Die Deutschland auch bey später Zeit,
Und dir wird Ruhm und Ehre stiften.


Nach Neufundland, nach Neufundland,
Welches ist das wahre Hundland,
Laß mich fliegen aus dem Nest;
Wo der Vorweltsalligador
Im Gesteine des Labrador
Bläulich sich beleuchten läßt -
Dahin, Alter, laß mich ziehn!


Dienen kann dir niemand treuer,
Als dein frommer Agathon.
Diese huldigende Leier
Sagt die Hälfte nicht davon.


Doch wenn ein nicht harter Regen
Diesen durst der Felder lescht.
Vnd die dürren Kräutter wäscht/
Wenn die winde sich bewegen:
Vnd külen lufft vnd See mit angenehmen spielen
Bald lebt was vorhin todt.
So: wenn wir deinen Trost/ Gott/ höchste weißheit fühlen:
Dann lachen wir in noth.
Wenn vnß dein Allmachts Taw erquicket:
Wenn vnß dein Liebe-wind anblicket:
Wenn deines Segens Regen netzet:
So fleucht/ was jemals vnß verletzet.


Ó, moře, moře s hněvem svým i hrou,
co já jsem před tou nesmírností tvou?
A v rodnou zem až za hor tém
jsem nes’ tě celé v malém srdci svém!


Da sitzen sie. Die drei in ihrer schwarzen Tracht
Und er. Doch keins der Kinder spricht das Tischgebet.
Ihn starren sie mit aufgerißnen Augen an –
Den Becher füllt und übergießt er, stürzt den Trunk,
Springt auf: »Herr, gebet jetzt mir meine Lagerstatt!
Müd bin ich wie ein Hund!« Ein Diener leuchtet ihm,
Doch auf der Schwelle wirft er einen Blick zurück
Und sieht den Knaben flüstern in des Vaters Ohr...
Dem Diener folgt er taumelnd in das Turmgemach.


V tom zloby moři, jež se strašně zdýmá,
král Kristus tiše vládne zeměkruhu
a nad svou říší chrannou ruku třímá.


Když divoženek sbor nás jal ve věnec rukou,
za nocí sváděl nás bludičkou v močály,
v nejistých temnotách, inspirováni mukou,
jsme píseň z hluboka zpívati počali.


Usnulo srdce v ňadru mladém
jak malé dítko v peřince,
i kolébal je tichý vánek,
a snilo se mu sladince.


Mais comme un chaste amant du calme et du mystère,
Comme un cœur exilé du reste de la terre,
Goûtant le doux repos des bois silencieux,
Quel est l'heureux mortel habitant de ces lieux ?
C'est vous, mon vieil ami, de votre humble chaumière
Votre main vint m'ouvrir la porte hospitalière.
C'est ici qu'incliné sous le fardeau des ans,
Débarrassé du poids de ces travaux pesants
Qu'a portés jusqu'au but votre noble courage,
Vous avez élevé dans un endroit sauvage
Ce solitaire abri, ce modeste séjour,
Où vous coulez en paix, au déclin de vos jours,
Les heures que les cieux vous réservent encore.
Dans cet humble réduit que nul faste décore,
La main qui vous guida fut celle du malheur ;
Mais le revers jamais n'abattit un grand cœur !
La plainte et les regrets sont indignes du sage,
Eh ! qu'importe ! ô mortels, qu'un oiseau de passage
Ne trouve dans les lieux qu'il effleure en passant
Que des rochers battus du flot retentissant,
Que d'incultes déserts et de sombres ruines ?
S'il délasse un moment ses pieds sur les épines,
Il rêve à son retour les gazons et les fleurs ;
Puis il reprend son vol, car son but est ailleurs.


V tom na Špitálském poli též
lid královský se zdvih’,
hněv českých houfnic po řadách
jej mýtí širokých.


¿Qué?... La Noche. La ronda de los aparecidos
sonámbulos. Tirita la ventana temblona.
Se desperezan los muebles envejecidos.
La puerta se recoge tal como una persona.
¿Alguien muere tal vez?... ¿Alguien?... yo me pregunto.
El perro tambaleante se arquea. Tras la niebla,
yo siento su mirada, como la de un difunto...
¡La tiniebla!


Doch als die Kunst entwuchs den frommen Händen,
Da wollt' im Schauspiel niemand Gott mehr dienen,
Und stolze Geister durften sich erkühnen
Spott über jene Wunder auszusenden.


Ninguém sentiu o teu espasmo obscuro,
Ó ser humilde entre os humildes sere
Embriagado, tonto dos prazeres,
O mundo para ti foi negro e dur
Atravessaste num silêncio escuro
A vida presa e trágicos deveres
E chegaste ao saber de altos saberes
Tornando-te mais simples e mais pur
Ninguém te viu o sentimento inquieto,
Magoado, oculto e aterrador, secret
Que o coração te apunhalou no mund
Mas eu que sempre te segui os passos
Sei que cruz infernal prendeu-te os braços
E o teu suspiro como foi profundo!


Das Städtchen unten ist geschäftig.
Scharen reihenweis gestellter,
Beteerter Fässer harren schon,
die neue Last zu fassen.
Bald klingt Gestampfe
festlich über alle Gassen,
Bald trieft und schwillt
von gelbem Safte jede Kelter.


Qualquer lugar
é destino
para quem não quer fica
Eu vou
porque estou cansado de esperar
nesta indiferenç
Alquimia de esperança
que vem da fé
que me conforma
e que adoça e amansa
a alma do guerreiro
dividida
entre a renúncia e a lança!
Vou, porque não suporto
o hálito podre que exala
do respirar colectivo da Cidade
e do sonho frustrado
que a embal
Vou, porque tudo é vulgaridad
Vou, porque se eu protestar
será contra a Humanidad
E ela é número
e ela é erro
em quantidad
Ela é maioria
ela é a "Cidade"!
em sua soberana fantasi
E eu não suporto o desterro
de ser vivo em minori
Eu vou porque não quero ser número
à esquerda ou à direita
deste silencioso túmulo
colectivo, uniforme, insegur
De ferro frio, como o aço
da lança que eu não us


Es saß der Hohenstaufe in Stahl von Fuß bis Kopf,
Er stemmte wider die Hüfte den schweren Schwertesknopf,
Das Haupt zurückgeworfen, die Lippe kniff' sich schlimm,
Sein Bart stob all' zu Berge und jedes Haar war Grimm.


Amor è sol che drento al mio cor vede
Ogni occulto pensier, dolce o amaro,
Onde il mio vivere e il morire imparo,
Hor pien di crudeltade, hor di mercede;


Und lodernd hob die Sehnsucht ihr Gefieder
Und regte sich im Innern heiß und bang;
Schon folgt' ich kühn des Herzens süßem Drang:
Da faßte schnell mich leises Zagen wieder.


«Hasta la muerte» en la corteza lisa
de un olmo, a quien dio el Tajo eternos baños,
escribí un tiempo, amando los engaños
que mi temor con pies de nieve pisa.
Mas, ¿qué fuera de mí, si me pidiera
esta cédula Dios, y la cobrara,
y el olmo entonces el testigo fuera?
Pero yo con el llanto de mi cara
haré crecer el Tajo de manera
que sólo quede mi vergüenza clara.


	Adunque tieni ognor ritta la spada,
se vuo' che la tua fama chiara vada,


¿Por qué vienes así, mi enamorada,
cuando dormido estoy, cuando con lazos
invisibles, el sueño ata mis brazos,
y no puedo apretarte al corazón?
¿Por qué vienes así cuando mis labios
cierra el sueño también, y busco ansioso,
sin poderle encontrar, el cariñoso
acento con que te habla mi pasión?
 ¿Por qué vienes así?... ¿Sabes acaso
que son las de la noche las hermosas
horas de las estrellas misteriosas,
y, estrella del amor, surges también,
porque sabes que la hora de los sueños
es la hora en que los ángeles sin nombre
bajan del cielo a visitar al hombre,
con su ala de oro a proteger su sien?
 ¿Por qué vienes así, pálida mía,
con tus ojos de amor sobre mis ojos,
y con temblor de besos en los rojos
labios que apagan en el mío la voz?
¿Por qué son tan dolientes tus abrazos?
¿Por qué tanto sollozo y duelo tanto,
y al besarme me mojas con tu llanto,
y sólo sabes la palabra adiós?
 No es un adiós el que mi voz te deja
    llorosa, vida mía,
que adiós es la tristísima palabra
    de la ausencia sombría.
 Que adiós es el sollozo que se arranca
    del corazón herido,
que adiós es el saludo de la muerte,
    la cifra del olvido.
 ¡No, no te digo adiós!... Para nosotros
    palabra tal no existe;
la boda de las almas es eterna
    cuando amor las asiste.
 Y lo que llaman en el mundo ausencia,
    distancia, despedida,
para aquellos no son que sólo forman
    un alma y una vida.
 Para aquellos no son que, al fuego vivo,
    de los labios impresos,
cual nosotros sus almas desposaron
    en tálamo de besos.
 No, no te digo adiós... ¿Quién de sí mismo
    se ausenta y se despide?
¿Cómo puedo a mi propio pensamiento
    decir que no me olvide?
 No se mira sin luz, y sin ambiente
    el pecho se sofoca,
y mi luz son tus ojos, y mi aliento
    los besos de tu boca.
 Yo soy tan sólo corazón, y tú eres
    su sangre y su latido...
¿Cómo a mi mismo corazón pudiera
    dejar en el olvido?
 Idénticas, mezcladas, confundidas
    cual la llama y su luz,
nuestras almas no saben siendo una
    si eres yo, si soy tú.
 Y antes yo pensaré sin pensamiento
    y veré sin mirada,
que no llevar dentro de mi alma, eterna,
el alma cariñosa de mi amada.


»Hier, diesen Harnisch hat ein Weib getragen«,
Sprach in der Burg der alte Kastellan.
Wohl gilt's jetzt nicht, das Herz in Erz zu schlagen.
Daß nicht ermordend ihm die Feinde nahn!
Mein weiblich Herz wollt ihr mit Gift verwunden –
Wohl bitter hat es euer Thun empfunden!
Doch mag es nimmer andern Schirm und Schild,
Als die Begeistrung, die vom Herzen quillt.


Co lidí přes svět pracuje,
je k noclehům v hrobích skrývám,
kdo liknavě ku kšaftu se hotuje,
mutteta pekla mu zívám.


Dies närrische Drama! – O fürwahr,
Nie wird's vergessen werden,
Nie sein Phantom, verfolgt für immerdar
Von wilder Rotte rasenden Gebärden,
Verfolgt umsonst – zum alten Fleck
Kehrt stets der Kreislauf neu zurück –
Und nie die Tollheit, die Sünde, der Schreck
Und das Grausen: die Seele vom Stück.


	Chi avesse avuto in musica diletto
Lorenzo ritrovava e Gherardello,
mastri di quella sanza alcun difetto.


Než víc nyní smutil se a lekol
Duch můj, neb ai nová příšera!
Jeden Moravský uk Homera
Ubohého za vlasy sem vlekol;


Régi vár, melyről dícsvágyó serdülőben álmok kelnek,
tündérváros melyről tágult szemmel hall mesét a gyermek.
Ez ama hajó, mely indul zátonyokkal tölt távolra:
nyúl fölötte kéményárboc, leng fölötte füstvitorla.
Ez ama fészek, amelyből költ a röpte némely sasnak
és neveknek, miket hallva ifjú becsvágy száll magasnak.
Ez a nagy boly melyet rakott sok hangyánál-hangyább hangya
ez a malom, melyről álmod a mezőn aszó kalangya.


Im Winter schmückt ein Schein, wie Diamant
Und reines Silber, Fluth und Land.


Panenko na shledanou!


O bona prole o degna d Hercol bono
non vinca il lor fallir vostra bontate
di vostro sangue i miseri pur sono
qui ceda la Iusticia alla pietate
cosi parlò gridando, e poi con suono
piu basso, disse a Bradamante andate
con questa bocca dolce, e non vi doglia
ch amareggiar´ alfin non vi la voglia


晴日蒸红烂若霞
一枝如影绿窗纱
去年花里寻诗处
错认溪桥卖酒家


离宫脂粉尚秾香
人去僧来岁月长
钟磬咒成功德水
根尘洗尽水清凉


Zpívám o malířském bohovi,
o přeslavném mistru Štětkovi,
jehož obraz na stěně se plaší,
na níž v jednom spolku lidi straší.


Lang im Herzen, süßes Kind!
Hab' ich, hab' ich dich geminnt;
Aber, o wie konnt' ich denken,
Solch ein minnigliches Kind
Würde Gegenhuld mir schenken!


Des lachten die Damen, des lachten die Herrn:
»Ha, Robert!« rief einer mit blitzendem Stern,
Giebst du mir die Freiheit, dein Liebchen zu seh'n,
Dann ist's um dich wahrlich auf immer gescheh'n!


Sei willkommen mir, goldene Stunde,
die den Schüler gereiften Sinnes
aus der drückenden Mauern Enge
über die Schwelle hinaus in lichte
sonnendurchstrahlte Weiten führt – –


A napnak hanyatlik tűndöklő hintaja,
Nyitva várja a szép enyészet ajtaja.
Haldokló súgári halavánnyá lésznek,
Pirúlt horizonunk alatt elenyésznek.
Az aranyos felhők tetején lefestve
Mosolyog a híves szárnyon járó estve,
Melynek új balzsammal bíztató harmatja
Gyöngy cseppjeit a nyílt rózsákba hullatja.
A madarkák meghűlt fészkeik szélein
Zengenek búcsúzó nótájok rendjein.
Szomorún hangicsál fészkén a pacsirta,
Feljebb csak a dalló filemile bírta.
A vadak, farkasok űlnek szenderedve,
Barlangjába mordúl bömböl a bús medve.
Ah! ti csendes szellők fúvallati, jertek,
Jertek füleimbe, ti édes koncertek;
Mártsátok örömbe szomorú lelkemet;
A ti nyájasságtok minden bút eltemet.
Lengjetek, oh nyájas zefirkék, lengjetek,
Lankadt kebelembe életet öntsetek!
Míg érzek, - míg szólok, - egy kis nyájas szellet
Rám gyengén mennyei illatot lehellett.
Suhogó szárnyain a fák árnyékinál
Egy fűszerszámozott theátromot csinál,
Melybe a gráciák örömmel repűlnek,
A kellemességnek lágy karjain űlnek.
A csendes berkeknek barna rajzolatja
Magát a hold rezgő fényénél ingatja.
Egyszóval, e csendes melancholiának
Kedves rejtekei örömre nyílának.


Ich weiß/ wenn ich verweset bin/
wird mich das junge Volk betrauren/
und sagen: Ach/ daß der ist hin
den Venus ewig hiesse dauren!
Wer aber nimmer brennen kan/
wird keine Venus fangen an.


Me toma millas para anclar mi boca en la tuya
mi saliva, torrente lluvia excitada al humedecer tu lengua
tu templo depilado, es jardín sin flores en mi encuentro
el desierto de tu piel me ofrece un paseo largo
Tu cabeza adhiere la fuerza de mi cuerpo
avestruz en mi agonía, deseos compartidos
caminar lentamente, a la conquista del manantial
Se encuentran nuestras miradas, un beso en la gloria
como poder describir, el encanto de tu piel en la mía
genuino nido en las alturas de un ave
impresionante la huida de la presa
¡No pongas toda tu carne al asador!
la adhesión del campo y las flores silvestres
las huellas de la vida, deja grietas en tu paso
deja, te quedan bellas... ...me gusta tu sonrisa
La magnitud de tus palabras en mis oídos
me gusta cuando me abrazas
no temas a la ingenuidad de muchos
logras tus metas a pasos... ...lógralos estaré contigo
Juguemos en el marte apoyaré en tus caídas
llusiones con sabores a playa cadente
no somos niños construyendo castillos de arena
tampoco dejes la arena en su lugar
Construye todo lo que puedes, báñate de ella
aun me fascina humedecer mis pies...
aun construyo castillo con ella...
aunque no sea niña
Que la brisa de este mar nos envuelva
soy tu amiga, tu compañera
pero me gusta ser más...
tu amante en la arena...


An dem Mal des Helden schleichen
Siebzig Jahre träg vorbei;
Wecken könnt' ihn von den Leichen
Solch ein Wonnemond von Mai,
Dessen goldne Morgenröthen
Städtebrand und Waffenblitz,
Eingesungen, statt von Flöten,
Von Trompeten und Geschütz!


sich selber; bis sie ihres Auges Bleiche
hinhalsend bergen in der eignen Weiche,
in welcher Schwarz und Fruchtrot sich versteckt.


Fiero en la lid y en la victoria humano
fuiste, ¡oh Bolívar!, salvador de un mundo,
nuevo Colón, cuando del mar profundo
de servidumbre le sacó la mano


Achète-moi, si l'or est ton partage ;
Donne une fois un doux prix à mes vers !
Dieu bénit l'or qui fait tomber des fers ;
J'offre mes pleurs : je n'ai pas davantage.
— Achète-les ; je les dédie à toi
Dont la pitié fait palpiter les veines ;
Je veux aussi, je veux briser des chaînes :
Mais je suis pauvre ; ô riche ! achète-moi.


Wo wächst die Wahrheit?
Hinter dem Zaun, im Feld,
Tief in der Wiese, im Wald:
Ueberall, überall.


لا نسيم الصبا إذا هب وهنا
وبريق الحمى إذا الليل جنا
يذاكرني وصال من قد جفاني
وأطال الصدود عني وضنا
وتناسى العهود عهداً وجارى
بالإساءة منه حسناً وحسنا
لا أبالي به ولكن حلماً
واحتمالاً عمن جنى وتجنى
قبح اللَه ذا الزمان فكم قد
هد للأكرمين سوراً وركنا
وبنى للئام دوراً وسوراً
وأشاد لهم رباعاً وحصنا
خذ يميناً عنهم وسر في طريق
مستقيم إلى النعيم المهنا
رحمة اللَه جنة اللَه خلدا
وبقاء ولذة ليس تفنى
في جوار الحبيب خير البرايا
والخليل الجليل عضلاً ومنا
والإله الكريم منهم قريب
قد رضي عنهم فأعطى وأثنى
وصلاة الإله في كل حين
لنبي الهدى فرادى ومثنى


行尽荒林晚未休
鹧鸪声断碧山秋
逢人数问前程路
九十长亭是贵州


Oui, c'est un de ces lieux où notre cœur sent vivre
Quelque chose des cieux qui flotte et qui l'enivre ;
Un de ces lieux qu'enfant j'aimais et je rêvais,
Dont la beauté sereine, inépuisable, intime,
Verse à l'âme un oubli sérieux et sublime
De tout ce que la terre et l'homme ont de mauvais !


Freund Amor, kannst du machen,
Für einen hübschen Kuß,
Daß mir Agneschen lachen
Aus frommen Augen muß?


كان المخيّم جسمَ أحمدْ
كانت دمشقُ جفونَ أحمدْ
كان الحجاز ظلال أحمدْ
صار الحصارُ مُرورَ أحمد فوق أفئدة الملايين
الأسيرهْ


El tiempo destructor no en vano pasa;
los aleros del patio están en ruinas;
ya no forman allí su leve casa,
con paredes convexas de argamasa
y tapiz del plumón, las golondrinas.
¡Qué silencio el del piano! Su gemido
ya no vibra en los ámbitos desiertos;
los nocturnos y scherzos han huido...
¡Pobre jaula sin aves! ¡Pobre nido!
¡Misterioso ataúd de trinos muertos!
¡Ah, si vieras tu huerto! Ya no hay rosas,
ni lirios, ni libélulas de seda,
ni cocuyos de luz, ni mariposas...
Tiemblan las ramas del rosal, medrosas;
el viento sopla, la hojarasca rueda.
Amiga, tu mansión está desierta;
el musgo verdinegro que decora
los dinteles ruinosos de la puerta,
parece una inscripción que dice: ¡Muerta!
El cierzo pasa, suspirando: ¡Llora!


O du, mit deinen süßen Träumen!
Käm' unter sanft bewegten Bäumen
Ein solches Flüstern auch zu dir!
Wir armen Erden-Söhne, wir
Sind allesammt, wie unsre Väter,
Und minder noch aus zartem Aether,
Aus Geistes-Stoff gebaut, als ihr.
Gelingt's dem Mädchen dann und wann,
Sich einen guten, lieben Mann
In einen Seraph umzukleiden –
Wie kurz die stolzen Götter Freuden!
Und wenn er noch so weise spricht,
Er hält die Engel-Probe nicht.


Üdvözölve légy tőlünk, László király!
Ki a trónra Istentől hivattatál;
Az igéret szent igéje teljesül
A királyi székbe - László herczeg ül,


Empfang, wie du verdienst, von jedem, der dich liebet,
Mein Kind, den Veilgenstraus im März;
Und zweifle gar nicht dran: das Herz ist's, das ihn giebet;
Ich aber gebe dir das Herz.


Katholisch zu werden steht mir nah,
Ich war ja immer katholisch,
Wenn ich Signora knieen sah,
Die Taille tiefmelancholisch.


Herunter, Bursche! Sonst schrei' ich wach
Den Schließer und seine Genossen,
Dann wirst Du an Dein dunkles Gemach
Noch zärtlicher angeschlossen.


Nach hohen Zielen wollt ihr hastig schweifen,
Ihr fordert Wein von kaum gepflanzten Reben;
Lohn wollt ihr und Genuß – und auch daneben
Mit flücht'ger Hand des Ruhmes Purpur weifen.


Das freie Wort von Ort zu Ort,
In jedem Munde das freie Wort!
Wir wollen es singen, wir wollen es sagen,
Im Herzen wie auf den Lippen tragen.
Frei ist das Wort! wer das nicht erkannt,
Der sei kein Deutscher je genannt,
Dem reiche kein Deutscher je die Hand,
Der sei verbannt aus dem Vaterland!
Freies Wort immerfort!
Stoßet an auf's freie Wort!


Du liebes, köstlichs Pfand, genommen aus dem Munde
der himmlischen Gestalt, kömst zu mir diese Stunde
mit süßer Dieberei, zu mindern meine Qual,
weil sie zuerste mir mein krankes Herze stahl,
mein Herze, das sie mir verknüpft mit süßen Banden,
mit dem sie spielt und das sie trägt in ihren Handen.
Nun bin ich ohne mich. Doch um zu sein bei ihr,
da ich doch nicht sein kan, so hab' ich dich bei mir.
Itzt nehm' ich dich herfür, itzt leg' ich dich denn nieder;
ich schaue dich bald an, bald nehm' ich dich hinwieder.
O würdigs, köstlichs Pfand, dem ich bin herzlich hold,
an dir befind' ich Nichts, das schlechter ist als Gold.


Such deinem Nächsten niemahls nicht
Mit Schein und Heucheley und Falschheit zu begegnen.


Zu Celle im Zuchthaus sah ich nur
Hannoveraner – O Deutsche!
Uns fehlt ein Nationalzuchthaus
Und eine gemeinsame Peitsche!


Palmström steht an einem Teiche
und entfaltet groß ein rotes Taschentuch:
Auf dem Tuch ist eine Eiche
dargestellt, sowie ein Mensch mit einem Buch.


A každá nit na konci spánek,
sny jako jiskry v stromech skáčí,
jen laňka se sebe je střásá
a před lesem se v rose máčí.


تَطاوَلُ أَيّامي وَلَيلي أَطوَلُ
وَلامَ عَلى حُبِّي عُثَيَمةَ عُذَّلُ
يَلُومُونَ صَبّاً أَنحَلَ الحُبُّ جِسمَهُ
وَما ضَرَّهُم لَو لَم يَلُومُوا وَأَجمَلُوا
أَلم يَعلَمُوا لا بُرِكُوا أَنَّ قَلبَهُ
عَصى قَبلَهُم فيها العِدى فَهُوَ مُبهَلُ
وَقالَ أُناسٌ إِنَّهُ لِيُحِبُّها
ضَلالاً لَما لَم يَعلَمِ الناسُ أَفضَلُ
فَلَمّا بَراني الهَمُّ وَالحُزنُ حِقبَةً
وَأَشفَقتُ مِن خَوفِ الَّذي كُنتُ آمَلُ
وَأَبصَرتُ دَهراً لا يَقُومُ لِأَهلِهِ
عَلى ما أَحَبُّوا فاسِدٌ يَتَحَوَّلُ
تَوَكَّلتُ وَاِستَحدَثتُ رَأياً مُبارَكاً
وَأَحزَمُ هَذا الناسِ مَن يَتَوَكَّلُ
وَضَمَّنتُ حاجاتي إِلَيها رَفِيقَةً
بِها طَبَّةً مَيمُونَةً حِينَ تُرسَلُ
مِنَ البَربَرِيّاتِ اللَواتي وُجُوهُها
بِكُلِّ فَعالٍ صالِحٍ تَتَهلَّلُ
وَزيرٌ لَها إِبلِيسُ في كُلِّ حاجَةٍ
لَها عِندَما تَهوي لَهُ يَتَمَثَّلُ
رَآها نِعمَ الخَدينُ فَلَم يَزَل
لِحاجاتِها ما لَم تَحُل يَتَحَمَّلُ
تَخِفُّ لَما نَهوى مِراراً وَإِنَّها
عَن أَشياءَ لَيسَت مِن هَوانا سَتَثقُلُ
فَقالَت فَلا تَعجَل كَفَيتُكَ مَرَحباً
وَلِلسِّرِّ عِندي فَاعلَمَن ذاكَ مَحمِلُ
تَغُشَّت ثِيابَ اللَيلِ ثُمَّ تَأَطَّرَت
كَما اِهتَزَّ عِرقٌ مِن قَناً مُتَذَلِّلُ
فَجاءَت بَواراً طالَما قَد تَعَلّلَت
مِنَ الوَحشِ ما يَسطِيعُها المُتَحيِّلُ
بَدَتها بِقَولٍ لَيِّنٍ وَتَمَثَّلَت
مِنَ الشِعرِ ما يَرقي بِهِ المُتَمَثِّلُ
فَما كانَ إِلّا فَرطَ خَمسٍ حَسِبتُهُ
مِنَ الدَهرِ حَتّى جاءَ لا يَتَعَلَّلُ
بَشِيرٌ بِأَنّا قضد أَتَينا فَهَل لَنا
مِن الخوخة الصُغرى سِوى الباب مَدخَلُ
فَإِنَّ بِبَابِ الدارِ عَيناً وَإِن تَزُغ
حِذاراً لِتِلكَ العَينِ أَهيا وَأَمثَلُ
فَجاءَت بِها تَمشي عِشاءً وَسامَحَت
كَما اِنقادَ بِالحَبلِ الجَوادُ المُجَلَّلُ
تُحَذِّرُها في مَشيها الأَعيُنَ الَّتي
بِها إِن رَأَتها عِندَ ذي الضَغنِ تَجمُلُ
فَتُسرِعُ أَحياناً إِذا هِيَ لَم تَخَف
وَتَخشى عُيُوناً حَولَها فَتَمَيَّلُ
كَما مالَ غُصنٌ مِن أَراكِ بَرِيرَةٍ
تُحَرِّكُهُ رِيحٌ مِنَ الماءِ مُخضَلُ
فَلا أَنسَ فِيما قَد لَقِيتُ مَقالَها
عَلى رِقبةٍ وَالعِيسُ لِلبَينِ تُرحَلُ
تُراكَ لَئِن عِشنا إِلى صَيفِ قابِلٍ
مُلِمّاً بِنازوراً كَما كُنتَ تَفعَلُ
فَقُلتُ لَها إِن لَم أَمُت أَو تَعُوقُني
مَقادِيرُ عَمّا تَشتَهي النَفسُ تَعدِلُ
تَزُورُكِ عِيسٌ يَعتَسِفنَ بي المَلا
عَلأى الأَينِ أَطلاحٌ تَنصُّ وَتَذملُ
فَراخى وِثاقاً عَن فُؤادٍ أَسَرتِهِ
قَليلاً لَعَلِيّ لِلعِدى أَتَجَمَّلُ
وَبِاللَهِ رُدّي دَمعَ عَينَيَّ فِيهِما
إِلى أَيِّ دَهرٍ دَمعُ عَينَيَّ يَهمِلث
فَخافي عِقابَ اللَهِ في قَتلِ مُسلِمٍ
بَرِيءٍ وضلم يَقتُل قَتيلاً فَيُقتَلُ


Divoce žíravá skalila něžný pel snů mých,
padaly v smutečním závoji v hloub nitra v tlumích;
bělostnost duše hned jak rubáš svadla a stlela,
jejž plíseň hrobová řadou let prosákla zcela.


Zu lautes Klagen um die Toten
Verstöre, sagt man, ihre Ruh.
Sie schweben dann wie Friedensboten
Dem Lager der Verlassnen zu;


"Nando!" al su' omo disse il babbo "Nando!
Di tuo tu devi aver già l'armi, nuove,
ben fatte. Dunque va dove ti mando.


Seu riso é minha alvorada,
Sua lágrima doirada
Minha estrela, minha luz!
É da vida o único brilho
Meu filho! é mai é meu filho
Deixai-mo em nome da Cruz!
Porém nada comove homens de pedra,
Sepulcros onde é morto o coraçã
A criança do berço ei-los arrancam
Que os bracinhos estende e chora em vão!


Ich zieh mich in mein Innres still zurück,
Der Schleier fällt,
Da hab ich dich und mein vergangnes Glück,
Du meine Welt!


Ehekreuz das ist die erste,
Hauskreuz muß die zweite sein,
Und dann kommt die schönst' und hehrste,
Todtenkreuz noch hinterdrein.


بنينا وشيدنا بناءً معمَّداً
ذُرَى غُرَفٍ شِيدَتْ على رغم حُسَّد
مضت مائة والألف مع أربع
وأكْرِم طويلا بالحساب المقيَّد
بدولة اليعربيّ إمامنا
سلالة سلطان بن سيف المؤيَّد


Díky Tobě, velký Bože, díky,
že jsem lepší než ti ostatní,
že jsou rozdílové podstatní
mezi mnou a lehkomyslníky,


Ty naše všecko pomyšlení,
jak je nám tebe k smrti žel! –
Šlo naše srdce ve hrob s tebou,
náš život na něm zkameněl.


南湖烟树远依依
百尺栏干倚落晖
铁笛一声人不见
茫茫秋水片帆归


Je parno. Pot řine z oráčů,
kteří dřou na panském poli.
S údivem hledí na cikány,
jak mizí přes hory, doly...


Wenn unter uns ein Streit mal beginnt,
So rühr' ich meine Pauken geschwind:
Der Frieden ist gleich wieder da,
Bidebum, bidebum, Victoria!


Boj ten denní o chléb s brannou skutečností,
lup kde vítězi píď změří dítěte,
doufání vždy nové v milost budoucnosti,
nadějí smrť náhlou v plném rozkvěte.


Odbila hodina. Vztyčte
hrdého vzdoru krunýř!
Ženy počalo veliké
martyrium.


Dva bratři vyšli v doubravu
lupiče zkrátit o hlavu.


(Ассонансы)
С вербочками девочки,
Девочки со свечечками,
Вышедши из церковки,
Кроют куцавеечками
(Ветер, ты не тронь!)
Слабенький огонУлица оснежена,
Спит высь затуманенная…
Чу! толпа мятежная
Воет, словно раненая,
Там, где осиян
Светом рестораИ бредут под блеснами
Злыми, электрическими,
С свечками и ветками
Тени идиллическиТрепетен и тих
Свет на лицах и17 марта 1912


Es war Verachtung meine Frucht,
So lang' ich Kreon's Gunst in tiefster Demuth sucht';
Doch 1 als mir die Geduld entfiel,
Erreicht' ich unverhofft durch Keckheit Zweck und Ziel.
Er war besorgt für seine Ruh'
Und schrieb mir einen Brief voll Anerbietung zu.
Ich las ihn und erkannt' hierbei,
Daß eines Narren Gunst gleich seinem Briefe sei, –
Daß, eh' man lieset seinen Gruß,
Man erst sein Siegel brechen muß.


Da kam Himmelreich hernieder,
Aus fünf Quellen wonnig blutend,
Da erwuchs das Paradiese,
Aus fünf Wunden göttlich blumend.


Die heylgen sollen frölich sein,
sein wolthat Ewig preisen
In seiner Christlichen gemeyn,
da Er thut gnad beweisen,
Ir mund erzel
sein Göttlich bfehl,
daß sie von Sünd vnd schaden
vnd todts not sind entladen.


¡Oh entre el néctar de Amor mortal veneno,
que en vaso de cristal quitas la vida!
¡Oh espada sobre mí de un pelo asida,
de la amorosa espuela duro freno!


O arabesco fantástico do fumo
Do meu cigarro traça o que disseste,
A azul, no ar, e o que me escreveste,
E tudo o que sonhastes e eu presum
Para a minha alma estática e sem rumo,
A lembrança de tudo o que me deste
Passa como o navio que perdestes,
No arabesco fantástico do fum
Lá vão! Lá vão! Sem velas e sem mastros,
Têm o brilho rutilante de astros,
Navios-fantasmas, perdem-se a distância!


Čeněk vrávorá, že musí
O křeslo se zachytiti.


Боже! ты мой Богъ: съ тобою утреннюю:
Тобою жаждетъ душа моя, плоть моя странствуетъ
устремляяся къ тебѣ,
Во странѣ сухой, растресканной и безводноВоображаю, какъ видѣлъ я тебя во святынѣ,
Имѣя предъ очами величіе и великолѣпіе твоИбо милость твоя лутче живота:
Уста мои возвышаютъ тебТако восхвалю тя въ животѣ моемъ:
И когда изреку имя твое, возведу руки мои:
И будто драгоцѣнной трапезой насыщусь изобильнГласомъ яснымъ воспоютъ уста мои похвальныя пѣснКогда воспомню тебя на моей постелѣ;
Но всю ночь во бденіи мысли мои съ тобоТы былъ моя помощь:
Подъ твоими крылами въ восторгѣ тебя радостно восклицаю
Прильне душа моя къ тебѣ, и тебѣ повсюду слѣдуетъ;
Ибо меня твоя поддерживаетъ рукМеня ищутъ убити:
И нисходятъ во преисподнія земли мѣста,
Со обнаженнымъ мечемъ:
Но будутъ сами пищею живущихъ тамо звѣрей,
А Царь возвеселится о Богѣ:
Похвалится всякъ клянущійся имъ;
А нынѣ уста глаголющихъ неправду, по истиннѣ заградилис


Das volk wird neu verdrossen auf dem weg!
Es reiset nur unwillig alle steg!
Redt wider Gott und seinen knecht!
Gantz unrecht ist ihm Gottes-recht!
Es fodert Rechenschafft, warum es ausgetriben?
Sein fallen war ja Gott längst vorbewust!
Auch ewigst besser wär Egyptisch sein gebliben,
Als ekkelvoll bei loser Himmelskost!
Ihr lästern wird, mit dem si Gott gestochen,
Durch feurgen bis der Schlangen höchstgerochen.


Oj což je to srdce lidské
Divné, divné osudí,
Vezmi cit mu nebem plný,
Vše se mu hned zostudí.


Egy szó, mint száz, úgy lesz. Kinek nagy a módja,
Teljesül szeszélye, alighogy kimondja.
Miről a szegények csak úgy álmodoznak,
Meghozza a való a dúsgazdagoknak.


Das Fenster aber dort, das blinkt, das schmale,
Ist noch vergittert nach der alten Weise;
Und kannst du, Freund, die Gitter mir nicht leise
Zerbrechen, ach, mit einem deiner Strahle?


O roucho žoldnéři se rozdělili,
a když jich vášní sžírající vztek
i zlatý diadem jí s čela smek’,
pak ještě dále v jejím srdci ryli.


Nun gilt es Schlachtenlieder singen
Dem deutschen Vaterland geweiht,
Nun gilt's, die deutschen Fahnen schwingen
Im Dienst der neuen, bessern Zeit.


Ne fermez pas la porte. Il faut ouvrir d'abord,
Il faut qu'on laisse entrer ! Et tantôt c'est la mort,
Tantôt l'exil qui vient, la bouche haletante,
L'une avec un tombeau, l'autre avec une tente,
La mort au pied pesant, l'exil au pas léger,
Spectre toujours vêtu d'un habit étranger!
Le spectre est effrayant. Il entre dans la salle,
Jette sur tous les fronts son ombre colossale,
Courbe chaque convive ainsi qu'un arbre au vent,
Puis il en choisit un, le plus ivre souvent,
L'arrache du milieu de la table effrayée,
Et l'emporte, la bouche encor mal essuyée !


Matčin vzkaz z jiného přišlý světa,
z dálky přišlý sem.
V umírání nahradí se věta
stiskem, pohledem.


Wie herzlich lacht der Großpapa,
Und tut hihi und tut haha!
Und denkt sich, eine Kellnerin
Nimmt jeden Unflat gerne hin.


A na tu – leta nyní! –
jež z Brasilie k nám
jej přivezla, již stíní
hrob neuzřený tam;