Přede dnem, prázdné když zase nádrže
z kyklopských snů, kde nastřádána
ledová vodstva modré zátopy,
tma stoupá hudouc, a snadně, a sama.
Nanebevzetí komet, jež potají
z perutné bitvy odvolány,
zástupy úradků, udolány
vlnitým mečem světla, couvají.
Legie harcovných šípů rána.
Výhružně duní východní strana
za smělou Denicí, která sama.


„Jen oči slzou nemyté.“


No more your beauties can inspire,
No more awake the tender lyre,
No more your shades can yield delight,
The landscape fades upon the sight,
All joy, all pleasure, now is fled,
For Lyttelton, alas! is dead.


Wann nun geschwächt seynd all fünff sinn/
Die vmbstehend Rott wird sagen:
Jetzt hat ers gar/ jetzt ist er hin/
Man merckt kein Pulß mehr schlagen:
Dein schöne Hand/ dein milte Hand/
O Mutter meines Lebens;
Schneid oder halt/ gleich wies dir gfalt/
Sonst ist es alls vergebens.


»Tröstet, tröstet mein Zion!«
Spricht Eu'r Gott,
Redet Trostesworte mit Jerusalem
Und ruft ihr zu,
Daß ihr Kriegszug sei vollendet,
Daß ihre Missethat
Sei verziehn!
Ein Ruf erschallt!
Er rufet in der Wüstenei:
»Bereitet den Weg dem Herrn!
Macht Bahn in der Wüste!
Macht Heerweg unserm Gott!«


Jsem sklíčen, vyhledám je záhy,
i ženu; všem jim s Bohem dám.
Nuž k nim! – Pak v hrob, to dvě jsou dráhy,
jež v poklid duše vykonám!


Ella es así: la frente marfileña,
a sol bruñidos los cabellos de oro,
y dichoso compendio del sonoro
brazo de un arpa la nariz risueña.
Su perfil reproduce el de fileña
concha de mar en que durmió un tesoro,
y los hombros, de helénico decoro,
son dignos de un reposo de cigüeña.
Es tan blanca, que a veces se confunde
su cuerpo con la luz. En lo que mira
una instantánea castidad infunde;
A su lado inocencia se respira,
y en conjunto feliz ella refunde
nieve, perla, ave, flor, ángel y lira.


Trub a bubnů hlahol zvučný.
Se všech věží souzvuk zvonů,
ze všech hrdel zbožné zpěvy,
až tím zvukem, až tím ruchem
zachvívá se ostrov celý.
Stále roste zástup lidstva,
jeho středem s hudbou, zpěvem
slavný průvod přes most táhne.


„Kletý – kletý – na vždy kletý“ –
v ozvěně zní mlýnem,
do všech koutů zvuk ten letí,
v tÓnu vždy zní jiném:


A zöld mezők selymére félve hágok,
mint úri szőnyegekre a paraszt,
künn a mezőkön fojtogat egy átok.


Par toi j'ai pu vivre et penser,
Tu fus ma nourrice et mon Ange,
Et moi, pour te récompenser,
Qu'ai-je à te donner en échange ?


Z osudu rukou vzal jsem svůj los,
jak zrno, jež hodil na brázdu kdos.


زَيدُ بنُ عَمروٍ صَدَأُ الفُلوسِ
قَبيلَةٌ كَالمِغزَلِ المَنكوسِ
لَيسَت مِنَ الأَصلِ وَلا الرُؤوسِ
وَاِبنُ سَوادٍ تَوأَمُ الجُعموسِ


أُعاذِلَ قَومي فَاِعذُلي الآنَ أَو ذَري
فَلَستُ وَإِن أَقصَرتِ عَنّي بِمُقصِرِ
أُعاذِلَ لا وَاللَهِ ما مِن سَلامَةٍ
وَلَو أَشفَقَت نَفسُ الشَحيحِ المُثَمِّرِ
أَقي العِرضَ بِالمالِ التِلادِ وَأَشتَري
بِهِ الحَمدَ إِنَّ الطالِبَ الحَمدَ مُشتَري
وَكَم مُشتَرٍ مِن مالِهِ حُسنَ صيتِهِ
لِأَيّامِهِ في كُلِّ مَبدىً وَمَحضَرِ
أُباهي بِهِ الأَكفاءَ في كُلِّ مَوطِنٍ
وَأَقضي فُروضَ الصالِحينَ وَأَقتَري
فَإِمّا تَرَيني اليَومَ عِندَكِ سالِماً
فَلَستُ بِأَحيا مِن كِلابٍ وَجَعفَرِ
وَلا مِن أَبي جَزءٍ وَجاري حَمومَةٍ
قَتيلِهِما وَالشارِبِ المُتَقَطِّرِ
وَلا الأَحوَصَينِ في لَيالٍ تَتابَعا
وَلا صاحِبِ البَرّاضِ غَيرِ المُغَمَّرِ
وَلا مِن رَبيعِ المُقتِرينَ رُزِئتُهُ
بِذي عَلَقٍ فَاِقنَي حَياءَكِ وَاِصبِري
وَقَيسِ بنِ جَزءٍ يَومَ نادى صِحابَهُ
فَعاجوا عَلَيهِ مِن سَواهِمُ ضُمَّرِ
طَوَتهُ المَنايا فَوقَ جَرداءَ شَطبَةٍ
تَدِفُّ دَفيفَ الرائِحِ المُتَمَطِّرِ
فَباتَ وَأَسرى القَومُ آخِرَ لَيلِهِم
وَما كانَ وَقّافاً بِدارِ مُعَصَّرِ
وَبِالفورَةِ الحَرّابُ ذو الفَضلِ عامِرٌ
فَنِعمَ ضِياءُ الطارِقِ المُتَنَوِّرِ
وَنِعمَ مُناخُ الجارِ حَلَّ بِبَيتِهِ
إِذا ما الكَعابُ أَصبَحَت لَم تَسَتَّرِ
وَمَن كانَ أَهلَ الجودِ وَالحَزمِ وَالنَدى
عُبَيدَةُ وَالحامي لَدى كُلِّ مَحجَرِ
وَسَلمى وَسَلمى أَهلُ جودٍ وَنائِلٍ
مَتى يَدعُ مَولاهُ إِلى النَصرِ يُنصَرِ
وَبَيتُ طُفَيلٍ بِالجُنَينَةِ ثاوِياً
وَبَيتُ سُهَيلٍ قَد عَلِمتِ بِصَوءَرِ
فَلَم أَرَ يَوماً كانَ أَكثَرَ باكِياً
وَحَسناءَ قامَت عَن طِرافٍ مُجَوَّرِ
تَبُلُّ خُموشَ الوَجهِ كُلُّ كَريمَةٍ
عَوانٍ وَبِكرٍ تَحتَ قَرٍّ مُخَدَّرِ
وَبِالجَرِّ مِن شَرقِيِّ حَرسٍ مُحارِبٌ
شُجاعٌ وَذو عَقدٍ مِنَ القَومِ مُحتَرِ
شِهابُ حُروبٍ لا تَزالُ جِيادُهُ
عَصائِبَ رَهواً كَالقَطا المُتَبَكِّرِ
وَصاحِبُ مَلحوبٍ فُجِعنا بِيَومِهِ
وَعِندَ الرِداعِ بَيتُ آخَرَ كَوثَرِ
أولَئِكَ فَاِبكي لا أَبا لَكِ وَاِندُبي
أَبا حازِمٍ في كُلِّ يَومٍ مُذَكَّرِ
فَشَيَّعَهُم حَمدٌ وَزانَت قُبورَهُم
سَرارَةُ رَيحانٍ بِقاعٍ مُنَوِّرِ
وَشُمطَ بَني ماءِ السَماءِ وَمُردَهُم
فَهَل بَعدَهُم مِن خالِدٍ أَو مُعَمَّرِ
وَمَن فادَ مِن إِخوانِهِم وَبَنيهِم
كُهولٌ وَشُبّانٌ كَجِنَّةِ عَبقَرِ
مَضَوا سَلَفاً قَصدُ السَبيلِ عَلَيهِمِ
بَهِيٌّ مِنَ السُلّافِ لَيسَ بِحَيدَرِ
فَكائِن رَأَيتُ مِن بَهاءٍ وَمَنظَرٍ
وَمِفتَحِ قَيدٍ لِلأَسيرِ المُكَفَّرِ
وَكائِن رَأَيتُ مِن مُلوكٍ وَسوقَةٍ
وَراحِلَةٍ شُدَّت بِرَحلٍ مُحَبَّرِ
وَأَفنى بَناتُ الدَهرِ أَربابَ ناعِطٍ
بِمُستَمَعٍ دونَ السَماءِ وَمَنظَرِ
وَبِالحارِثِ الحَرّابِ فَجَّعنَ قَومَهُ
وَلَو هاجَهُم جاءوا بِنَصرٍ مُؤَزَّرِ
وَأَهلَكنَ يَوماً رَبَّ كِندَةَ وَاِبنَهُ
وَرُبَّ مَعَدٍّ بَينَ خَبتٍ وَعَرعَرِ
وَأَعوَصنَ بِالدومِيِّ مِن رَأسِ حِصنِهِ
وَأَنزَلنَ بِالأَسبابِ رَبَّ المُشَقَّرِ
وَأَخلَفنَ قُسّاً لَيتَني وَلَوَ أَنَّني
وَأَعيا عَلى لُقمانَ حُكمُ التَدَبُّرِ
فَإِن تَسأَلينا فيمَ نَحنُ فَإِنَّنا
عَصافيرُ مِن هَذا الأَنامِ المُسَحَّرِ
عَبيدٌ لِحَيِّ حِميَرٍ إِن تَمَلَّكوا
وَتَظلِمُنا عُمّالُ كِسرى وَقَيصَرِ
وَنَحنُ وَهُم مُلكٌ لِحِميَرَ عَنوَةً
وَما إِن لَنا مِن سادَةٍ غَيرَ حِميَرِ
تَبابِعَةٌ سَبعونَ مِن قَبلِ تُبَّعٍ
تَوَلّوا جَميعاً أَزهَراً بَعدَ أَزهَرِ
نَحُلُّ بِلاداً كُلُّها حُلَّ قَبلَنا
وَنَرجو الفَلاحَ بَعدَ عادٍ وَحِميَرِ
وَإِنّا وَإِخواناً لَنا قَد تَتابَعوا
لَكَالمُغتَدي وَالرائِحِ المُتَهَجِّرِ
هَلِ النَفسُ إِلّا مُتعَةٌ مُستَعارَةٌ
تُعارُ فَتَأتي رَبَّها فَرطَ أَشهُرِ


قد حرمت النفس من لذ
ذاتها وهي تريد
انت في الدنيا عن الدن
نا على القرب بعيد


Ba, zvykne tak, jak oprati a biči
kůň zvyká na své dráze každodenní,
a když mu bič kol uší nezafičí,
hned v nepokojném stane udivení.


Déšť přestával a vítr ulehal
a moře počalo se konejšit.
Mrak rozstoupil se, měsíc zasvítil,
a Brandan viděl mezi skalami
na písku mořském, s velkým úžasem,
tu luznou ženu ležet na břehu.


Denn ich bin's, die Ihn geschlagen,
Bin der Grund von Deinen Klagen,
Von der namenlosen Qual,
Die Dein reines Auge röthet;
Denn ich habe Ihn getödtet –
Weh! mit Sünden ohne Zahl.


«Su tesoro de ilusiones
Guarde en buen hora el doncel,
Que desprecio sus canciones
Sus amores y laurel.
»En el mundo donde vivo
Tanta gloria inútil es,
Y yo un don más positivo
Pretendo ver a mis pies».


Te, a nemzet-hálátalanság
Égbekiáltó némasága,
A nemzet-szégyen Káin-bélyege,
Oh Széphalom!
Azért kellett-e csak
Hozzád zarándokolnom,
Hogy egy hajtásra oly hosszút igyam
A keserűség poharából,
Amilyet eddig még talán nem ittam?...
Ez volt tehát
A múzsák egykori tanyája,
Hol most haszonbérlő zsidó lakik?
Azon szobában,
Melyben Kazinczy Ferenc
Élt s kilehelte tiszta lelkét,
Most piszkos nyávogó porontyok
Hentergenek,
S a szentek szentéből, nejének
Szobájából ím kamra lett,
Mely ronda lommal van tele.
Ki innen e falak közül!
Félek, hogy a ház rám szakad,
Mert nagy teher nehezkedik rá:
Az isten átka. - -
Nagy ég, a pompás kert mivé lett!
Még mostan is mosolyg, mosolyg,
De szívetszaggatólag,
Mint a megőrült szép leány.
Elvadulának a gyümölcsfák,
S alattok fű terem buján,
Sürűn és magasan;
Tán el akarja rejteni
A pusztulásnak szellemét,
Mely itt két kézzel dolgozik,
Vagy az utat akarja
Elfödni, mely a sír mellé vezet,
Hogy a halottnak nyúgodalmát
Ne háborítsa senki,
Mert nyúgalomra nagy szüksége van,
Kit hetven évig üldözött az élet.
Itt nyugszik ő
Vad fák és vad füvek körében,
Fölötte hófehér szobor...
Miért fehér? miért nem fekete?
Vegyétek el s tűzzétek föl helyébe
Sötét sorsának zászlaját!
Oly bántó e fehér hazugság. -
És ezt is özvegye
Állíttatá, ez oszlopot;
De könnyen telt ki tőle,
Mert nem maradt több,
Csupán hét árva gyermeke.
S miért tett volna oszlopot
Sírjához a haza?
Hiszen mit tett ő a hazáért?
Miatta hét esztendeig szivá csak
A börtönök dögvészes levegőjét,
És csak fél századig
Tartá vállán, mint Atlasz az eget,
A nemzetiségnek ügyét.
Magyar nemzet, most nem volnál magyar,
Ő akkor volt az, midőn senki sem volt,
Midőn magyarnak lenni
Szégyen vala.
És te, hazám, te így fizetted őt!
Mig élt: fázott és éhezett,
S most sírja olyan elhagyott,
Mint számüzötté,
Ki idegen földön vesz el. -
Hálás haza,
A szent halott nevében
Vedd forró köszönetemet!
Ha gyermekem lesz,
Ki arra készül,
Hogy néked éljen:
Ide fogom majd őt vezetni
E sírhalomhoz... buzditásul.


Frau, mich soll Gott behüten
Vor Speis' und auch vor Trank
Bei solcher Stürme Wüthen,
Doch habt für diese Dank!
Die können ruhig trinken,
Es wird darum kein Schiff
Auf finstrer See versinken
Am Helgolander Riff!


黎水安知非涧瀍
龟书曾忆赐当年
金龙绿野春花好
纯正两生时放船


But Tears, alas, are trifling Things,
They rather feed than heal our Woe;
From trickling Eyes new Sorrow springs,
As Weeds in Rainy Seasons grow.


محلك من متن السماكين ارفع
وعزمك من ماضي الغرارين اقطع
وصدرك من شرق البلاد وغربها
ومن عرض اقطار السموات اوسع
وحلمك راس كالجبال وربما
تضعضع راسيها ولا يتضعضع
وأمرك لا الأفلاك يغلب دورها
وكفاك لا الأنواء تهمي وتهمع
وحزمك لا ما احكمت حكماؤها
من الأمر ما يقمى الأعادي ويقمع
يمينا لشخص المجد أنت يمينه
ونفس الأماني أمنها إذ تروع
وكهف اللها المزبى على كل ربوة
إليه تفر المعتفون وتفزع
علوت على أعلا الكواكب رفعة
وجُدت وأنواء السحائب تمنع
فما ناظر إلا لعلياك ناظر
ولا راحة إلا لجدواك ترفع
وإنك بالمعروف عن صنيعه
عليم به في وضعه حيث يصنع
لعمرك اكرام اللئام بأهله
يضر واكرام الأكارم ينفع
ألم تر غراس الأراضي خبيثها
وطيبها يجنى لما هويزع
لك الخير وفيت المعالي حقوقها
بأيدي العوالي والأسنة شرع
إذا صلت فالآفاق ضاقت بأهلها
وان قلت فالأعناق نكس خضع
شجاع مطاع عادل باذل اللهي
وفي سخي اريحي سميدع
إمام همام فاضل كامل النهي
أمير خطير القدر امجد اروع
محامد لن تحصى ويحصر بعضها
وان كان رمل الخبت يحصى ويجمع
فصخروان سحت أياديه صخرة
لديه وعمرو منه عمري يجزع
ومن قاس قسا في فصاحته به
فمن باقل بالعي أولى وأولع
فصيح من السعدى أسعد خطبة
وأشجي من الكندي شعراً وأشجع
فيا بن الألى أحسابهم وسيوفهم
بها يكشف الخطب الملم ويدفع
لبابك جاءت بي مآرب جمة
وصدق الولا فيها شفيع مشفع
لو أرى محياها حياءً ذو النهى
يحقق وجه الأمر وهو مبرقع
وأنت قمين أن يبل غليلها
وغلة من أم الموارد تنقع
وقبلك صاحبت الزمان وأهله
فما شاقني خل ولا وراق موضع
يقدمني عزمي وحظي مؤخري
ويوصلني حزمي ودهري يقطع
ولا ذنب لي إلا الفضيلة انها
من الجهل في الأيام اشنا واشنع
وهمي من الدنيا المعالي ونيلها
وما هم قلبي الرقمتان ولعلع
ولا نسمة سحرية شحرية
ولا بارق من بارق وهو يلمع
ولا عذب ماء بالعذيب على ظما
ممض بجرعاء الحمي يتجرع
ولا رشأ أحوي ولا صوت قينة
ولا قدح فيه الرحيق المشعشع
ولكنه لدن واجرد سابح
ومسرودة زغفا وابيض بسطع
واتلاف ما احوى على طلب العلا
وهذا طريق للمكارم متبع
واني من خلى بأيسر ده
اسروا سرى ما دعاني واسرع
قليل مودات الرجال كثيرة
وأيسرها عند النوائب تقنع
أبرّك من يلقاك بالبشر وجهه
وواساك في الضراء من يتوجع
ولكنني لم الف غيرك وافيا
واكثر من تلقي بخون ويخدع
فحاولت أن ألقى المنايا أو المنى
لديك وعرنين العدا بك أجدع
تملكت مني جانبا لا اضيعه
لغيرك في الدنيا وغيري المضيع
لسانا طرياً بالمديح وأنملا
سحائبها من نفثها لا تقشع
وقلباً على حفظ المودة عامراً
ولكنه إن سمته الضيم بلقع
وصيرتني عبداً لأمرك طائعا
واني الأك الأنام اضيع
ولي رتبة فوق الثريا محلها
ودون ثري فيه نعالك توضع
وسلسال لفظ سائغ الورد عذبه
له مشرب صاف نمير ومشرع
وما قصدت الاك قبل قصائدي
ولم يرها قوم سواك ويسمعوا
منمقة تزهو على زهر الربى
وتشرق كالزهر السواري وتطلع
لو اعتبر الرائي مواقع لفظها
تيقن ان السحر في الشعر يجمع
وغيري طفيلي القوافي واشعب
المعاني له في كل ما عن مطمع
فأبعد مرماه واوفر حظه التشدق
في اغراضها والتقعقع
وكل على مقدار همة نفسه
وإبداعها يبدي الغريب ويبدع
بقيت تهادى بالقريض وترتجي
وتنجز ما أوعدتنيه وتنجع
بك استغنت العينان عن كل ذاهب
وان فارقته وهي تدمي وتدمع
فللقلب مغنى من رجاك ومغنم
وللحظ مرعي في ذراك ومرتع
وكم مرة فارقت بابك والهوى
يشيع قلبي نحوه ويودع
أكلفه ود السوى فيمله
وهيهات أن يمحو الطباع التطبع
فما زلت استقصي رضاك وارتجي
بذاك واخشي من سطاك واخشع
مدا الدهر أو تبني عليّ صفائح
ويبلى مع الأيام مثوى ومضجع


Chi non cede al suo potere,
Se voi pur vinte cedete,
Che altra cura non avete
Che far pompa di beltà?


Er sah es, wie aus goldgesäumter Wolke
Vom Sitze der Unsterblichkeit,
Dein Ahnherr niedersah und dich vor Deutschlands Volke
Zum Helden eingeweiht.


但得心存斯是敬
莫于存外更加功
殷勤夫子明斯意
约礼之时已在中


Wann mich der grecht hie freuntlich strafft,
das würt mich baß erfrewen
Dann der thewr edle Balsam safft,
dann ich mich stedts muß schewen
Daß mir der Gottloß je nicht schad
mit seiner bösen that vnd rath,
da für ich jmmer bette.


Irtóztatók koronként álmaim.
Az éjjel is szörnyűket álmodám.
Alighogy eltűnt egyik álomképem,
Másik mereszte vad szemet reám.


Uprchlo všecko, jak těžký sen;
nyní zas šetři si zlata,
vynes’-li hraběte rybák ten,
byla to povinnost svatá.


De là naissent ces sympathies
Aux impérieuses douceurs,
Par qui les âmes averties
Partout se reconnaissent sœurs.


Taký prápor vytkla krása pravá,
Dary její – vše jsou rozkoš zdravá
A vždy v hloubi s nevinou se snoubí.


Megérthetetlen, fölfordult világ!
Majom utánoz embert legalább;
Itt egy majom a másikat majmolja,
Az hogy nem is - ha még csak ennyi volna,
De fényözönből porba száll a sas,
Nem kell neki a fenséges magas.
Ott fürdik mint a csirpelő veréb.
A költőnek babérja nem elég.
Eszét veszíti elsőrendü csillag:
Egy fénybogár után eped, kacsingat.
Elhagyja dicskörös helyét, nem boldog,
Míg nem kap innen egy fületlen gombot...
Abdéra ez vagy Sodoma förtelme?
S én, - én is! - élek, élni tudok benne?
De hát nem volna itt már semmi ép?
Az nem lehet! Van, igenis, a nép.
A nemzet ős fájának törzse még jó,
Csak lombjait pusztítja ronda hernyó,
Mit megnövelt a mostoha idő.
De kertészkés levágja majd, s kinő...
Vagy eljövend a jótékony vihar,
Élősdi férget letipor, kimar;
Az ezeréves tölgy kihajt még újra,
Egy fényesebb, dicsőbb nagy fordulóra.
Virulni fog a második ezerben,
Meglombosodva gazdagabban, szebben...
- Hazám, eged bár egyre csak sötétül,
Én nem tudok meghalni e hit nélkül!...


Durch meine Träume zittert
Der Erde reinste Gestalt,
Die dunklen Augen strafen
Mit göttlicher Gewalt.


Была жар Леса горел Нудно
Тянулось врем На соседней даче
Кричал пету Я вышел за калиткТам, прислонясь к забору, на скамейке
Дремал бродячий серб, худой и черныСеребряный тяжелый крест висел
На груди полуголо Капли пота
По ней катилис Выше, на заборе,
Сидела обезьяна в красной юбке
И пыльные листы сирени
Жевала жадн Кожаный ошейник,
Оттянутый назад тяжелой цепью,
Давил ей горл Серб, меня заслышав,
Очнулся, вытер пот и попросил, чтоб дал я
Воды ем Но чуть ее пригубив —
Не холодна ли, — блюдце на скамейку
Поставил он, и тотчас обезьяна,
Макая пальцы в воду, ухватила
Двумя руками блюдцОна пила, на четвереньках стоя,
Локтями опираясь на скамьДосок почти касался подбородок,
Над теменем лысеющим спина
Высоко выгибалас Так, должно быть,
Стоял когда-то Дарий, припадая
К дорожной луже, в день, когда бежал он
Пред мощною фалангой АлександрВсю воду выпив, обезьяна блюдце
Долой смахнула со скамьи, привстала
И — этот миг забуду ли когда? —
Мне черную, мозолистую руку,
Еще прохладную от влаги, протянула…
Я руки жал красавицам, поэтам,
Вождям народа — ни одна рука
Такого благородства очертаний
Не заключала! Ни одна рука
Моей руки так братски не коснулась!
И видит Бог, никто в мои глаза
Не заглянул так мудро и глубоко,
Воистину — до дна души моеГлубокой древности сладчайшие преданья
Тот нищий зверь мне в сердце оживил,
И в этот миг мне жизнь явилась полной,
И мнилось — хор светил и волн морских,
Ветров и сфер мне музыкой органной
Ворвался в уши, загремел, как прежде,
В иные, незапамятные днИ серб ушел, постукивая в бубеПрисев ему на левое плечо,
Покачивалась мерно обезьяна,
Как на слоне индийский магараджОгромное малиновое солнце,
Лишенное лучей,
В опаловом дыму висел Изливался
Безгромный зной на чахлую пшеницВ тот день была объявлена войн


— Comme ils étaient loin de la foule,
Dans ces gravats mornes et frais !
Je voulus les voir de plus près ;
Mais ils se roulèrent en boule
Au bas d'un vieux mur qui s'écroule.


Rauher Tag will rauhe Weise;
Nun am Herd der Waffenschmied
Schwerter fegt, wer lauscht im Kreise
Noch auf dein gedämpftes Lied?


Than the swan in the brook she's more dear to my sight,
Her mien is more stately, her breast is more white,
Her sweet lips are rubies, all rubies above,
Which are fit for the language or labour of love;
At the park in the mall, at the play in the box,
My lass bears the bell with her golden locks.


Odložil starý Hebrej blány bílé,
kam psal jsa hořkým žalu zpitý vínem,
jak stál by všeho tvorstva na mohyle,
na svět se díval jedním velkým stínem.


Arbeit, ihr Mädchen u.s.w.


Il était très joyeux, et pourtant très maussade.
Détestable voisin, — excellent camarade,
Extrêmement futile, — et pourtant très posé,
Indignement naïf, — et pourtant très blasé,
Horriblement sincère, — et pourtant très rusé.
Vous souvient-il, lecteur, de cette sérénade


Wie kömmts, daß öfter nicht aus feurigem Gemüthe
Mein Weyrauch, voller Danck, zu deinem Throne steigt!
Ich habe leider! mich zum Sünden-Schlaff geneigt!
Der Wollust süsser Traum entgeistert mein Geblüte.


Moře zelené temní, kalí se, plá,
pruh červánků krve je žilami žíhá,
tam žlučnatou pěnou čeří se,
kde vlna se po vlně zdvihá.
Má k Bretlandu vítr tah a směr,
loď uvede z jitra k Ellovu sídlu.
Muž k veslům a plachtám, k táhlům lan,
pěst nemylná ku kormidlu!
Proč váhá jen měsíc vyplouti z vod,
když pevnou minuli zemi,
by plavcům byl temnem na průvod,
než Bretlandu stihnou lemy?


en donde hablamos nuestro silencio


Mein Vater, Ach! Mein Vater dein Verhängnis
Presst thränen raus, nun ich es übersinn.
Ich halte dir nun hir das leichbegängnis:
Ost, Sud, West, Nord wird dessen werden inn.
Du beugest bald, di dich so tiff gebeuget:
Genug, genug, das du mich hast gezeuget.


Plötzlich scholl ein heller Klang
Lockend aus den grünen Zweigen,
Und die ganze Schaar verschlang
Sich in einen frohen Reigen.
Ach es war ein Tanz,
Wie sich Sterne drehen,
Solch ein heller Glanz,
Solch ein lindes Wehen!


Herab mit ihren Daumen!
Laßt meinen Hund heraus!
Schon wässert ihm der Gaumen
Nach einem solchen Schmaus.


Bin ich eine Frau erst einmal,
In der Nacht dann still
Wend ich mich nach allen Seiten,
Küß, soviel ich will,
lieb Mutter,
Küß, soviel ich will.


Die treibt mich hin zu den Gipfeln,
über Schnee, durch Wetterschlag,
am Sturzbach hin, am Gletscherrand,
hinauf! Nun klettert nach,
ihr andern Wagehälse!


Kruh konšelů Pražských a Primátor 2) vítá
JEJ slavnostně ráznou a jadrnou řečí,
sbor měšťanů jemu hlav pokynem svědčí,
zač KNÍŽE mu dík svůj a pravici skýtá;
všem přítomným laskavě děkovat ráčí,
a z nádraží k povozu skvostnému kráčí.


Každičkou středu, 4 h 30 m, rue Charles Floquet 2a,
podzemní drahou – station d'Eifel jsi přijela.
Na oknu nervosním čekáním líce mi přimrzla.
Zdali z ulice uslyším tvůj krok. Zda domovní vrata už vrzla.
Dychtivě čekal jsem, zdali dnes přijdeš a jaká budeš.
Budeš-li ohnivá jako dřív, a já budu-li ještě živ.


Aztán láttam ott Toroczkai-boglyát,
Császárzsemlye-stílben nemesítve,
S egy képen Turai bácsi kék frakkját
Nyári égboltnak kifeszítve.
A sárgarézgomb volt kikészítve Napnak
S a kávépöttyök viharfelhő-habnak.
S láttam sok gyanús-zöld lombkupacot,
Merész színkígyót, sőt színkukacot,
Amint nyüzsgik Oszvald világhírét...


Jeden ruce v jedno spiaté.
z očí plá mu svatá víra;
tam, kde kotví jeho naděj’,
druhý v snění k nebi zírá.


Je v světě tolik morálky,
tak snadno být morálným,
a slova slovy zůstanou,
tož budu nemravným!


Einst reiß' aus allen Unglückswellen
Uns Deine Rechte! Hoch hervor,
Wo keine Laurer nach uns stellen,
Dahin steigt unser Wunsch empor.
Sprich Ja! und alle Himmel neigen
Sich Deiner Ehre weit und breit.
Dein, Herr, ist Reich und Kraft! Wir schweigen;
Singt, Engel, Gottes Herrlichkeit!


Dvůr domečků jak svítí, mlčeliv!
Krajkoví lip se němě do vod sklání.
Šept průplavů, kde moře dulo dřív.
Zákoutí vzkaz – – Což byl jsem tu kdy živ?
Hra zvonků v poledne zní jako vzpomínání.


Je suis soumis au Chef du Signe de l'Automne
Partant j'aime les fruits je déteste les fleurs
Je regrette chacun des baisers que je donne
Tel un noyer gaulé dit au vent ses douleurs


Gott wird nach mir ererben meinen Thron/
ich hab es selbst gehört mit meinen Ohren/
daß Er gesagt: Hier sitzt mein eigner Sohn/
und zwar darzu noch diesen Eid geschworen:
Warlich/ dieser ist der Hirt/
der Israel weiden wird.


Stets issest du, doch bleibst du mager,
Kaust du die Speise nur im Mund?
Werd einst ein Täter, nicht nur Frager
Und such die Nahrungskraft im Grund!


This mighty empire hath but feet of clay:
    Of all its ancient chivalry and might
    Our little island is forsaken quite:
    Some enemy hath stolen its crown of bay,
    And from its hills that voice hath passed away
    Which spake of Freedom: O come out of it,
    Come out of it, my Soul, thou art not fit
    For this vile traffic-house, where day by day
    Wisdom and reverence are sold at mart,
    And the rude people rage with ignorant cries
    Against an heritage of centurie
    It mars my calm: wherefore in dreams of Art
    And loftiest culture I would stand apart,
    Neither for God, nor for his enemie


Ahora tú reflejas un mar de paz.
No, tú no lo sabías
que el agua tiene un rostro dulce,
casi de esposa que mira el primer hijo.
Ni sabías tampoco que la sal
no es la ropa interior de la ola,
sino la abeja de amistad de la cocina,
unos granos que alegran el corazón de la patata,
el puré de legumbres
o simplemente sonríen como sienes de lluvia.
No, no lo sabías. Lo has aprendido
aquí, bajo este techo,
que oye tus ronroneos de brillos,
que pone en hora tu silencio de nácar
y besa el pabellón de tus esmaltes.
Ayer vivías con los dientes apretados,
en una roca frente al mar batiente,
anudándote de soledad,
llave echada a tu adentro,
sin importarte el mal vestido musgo.
Ahora te levantas con el día,
y vienes a la mesa,
y das color a los ojos del pan
o te quedas mirando unas manos
que piensan un quehacer de mariposas
mientras se confidencian los rincones.
Así es tu paz de hoy:
el cariño de un dedal en un dedo,
el vaso derramado en un mantel.
O acaso sea tu paz esa lágrima
que nació como la hoja en un árbol,
dándonos lumbre, sal, adiós y mano
desde el dintel de una sonrisa.


Fleuch, Galathee! den Stolz verlebter Schönen!
Schilt auf die Liebe nicht.
Du wirst sie nur mit falschen Lippen höhnen:
Dein Auge widerspricht.
Es müsse dich die süsse Leyer lehren,
Die überredend klingt,
Und, wie man glaubt, trotz heuchlerischem Wehren,
Von manchem spröden Mund oft manchen Kuß erzwingt.


Bestehet ihr in solcher edlen Gnade,
Und gebt euch Gott auf Band und Freyheit hin,
So bleibet euch ein unverrükter Sinn,
So wachst ihr in der Kraft von Grad zu Grade.
Ihr denkt an nichts, als was euch Gott gebeut,
Und bleibet frey, wenn ihr gebunden seyd.


Už zhasla země, nebe vzplálo,
hvězd plno, jak když naseje,
se z dálných výšin rozesmálo
tím zlatým smíchem naděje.


O Traum, dem Sterben kam!
O Sternenhoffen, dessen Licht
Sturmwolke mir benahm!
Ein Rufen aus der Zukunft spricht:
»Voran! Voran!« – Doch Gram
Um das, was war, nimmt Zuversicht,
Macht müd und flügellahm.


明月照寒塘
凉飙动疏竹
汀苇雁相呼
沙洲人独宿


Da erschien die Herrlichkeit des Herrn allem Volck. Denn das Feuer kam aus von dem Herrn.


Wenn aber seliges Vertraun
Nicht ganz die Erde ließ,
So laßt uns wieder auferbaun
Ein Wonne-Paradies.


一月一回同拜表
莫辞侵早过中桥
老于君者应无数
犹趁西京十五朝


Nu sind nur wenig Stunden hin
daß ich nicht/ Leichte/ bey dir bin/
und du/ du bist schon umbgewendet
und hast dich fremder Gunst verpfändet.


Las chicas de Flores, tienen los ojos dulces, como las almendras azucaradas de la Confitería del Molino, y usan moños de
seda que les liban las nalgas en un aleteo de mariposa.
Las chicas de Flores, se pasean tomadas de los brazos, para transmitirse sus estremecimientos, y si alguien las mira en las
pupilas, aprietan las piernas, de miedo de que el sexo se les caiga en la vereda.
Al atardecer, todas ellas cuelgan sus pechos sin madurar del ramaje de hierro de los balcones, para que sus vestidos se empurpuren al
sentirlas desnudas, y de noche, a remolque de sus mamas —empavesadas como fragatas— van a pasearse por la plaza, para que los hombres les
eyaculen palabras al oído, y sus pezones fosforescentes se enciendan y se apaguen como luciérnagas.
Las chicas de Flores, viven en la angustia de que las nalgas se les pudran, como manzanas que se han dejado pasar, y el deseo de los
hombres las sofoca tanto, que a veces quisieran desembarazarse de él como de un corsé, ya que no tienen el coraje de
cortarse el cuerpo a pedacitos y arrojárselo, a todos los que les pasan la vereda.


Viola, se tu vuoi covelle, dillo,
perc’ho la volontae tarantolata,
e in servirti struggomi e destillo,
e d’uno uomo, son fatto carbonata,
anzi un giovengo quando egli ha l’asillo;
e paio proprio un’anima dannata,
e farò le pazzie finché non dici:
– reccami, Strilla, un mazzo di radici –.


V tvém srdci bude jináče,
v něm tvoje milá zhyne,
a nad kolébkou zapláče
tak mnohé děvče jiné.


1
В развалинах забытого дворца
Водили нас две нищие старухи,
И речи их лилися без конц«Синьоры, словно дождь среди засухи,
Нам дорог ваш визит; мы стары, глухи
И не пленим вас нежностью лица,
Но радуйтесь тому, что нас узнали:
Ведь мы с сестрой последние Микьял2
Вы слышите: Микьяли… Как звучит!
Об нас не раз, конечно, вы читали,
Поэт о наших предках говорит,
Историк их занес в свои скрижали,
И вы по всей Италии едва ли
Найдете род, чтоб был так знамениТак не были богаты и могучи
Ни Пезаро, ни Фоскари, ни Пучи…
3
Ну, а теперь наш древний блеск угаИ кто же разорил нас в пух? — Ребенок!
Племянник Гаэтано был у нас,
Он поручен нам был почти с пеленок;
И вырос он красавцем: строен, тонок…
Как было не прощать его проказ!
А жить он начал уже слишком рано…
Всему виной племянник Гаэтан4
Анконские поместья он спустил,
Палаццо продал с статуями вместе,
Картины пропил, вазы перебил,
Брильянты взял, чтоб подарить невесте,
А проиграл их шулерам в ТриестА впрочем, он прекрасный малый был,
Характера в нем только было мало…
Мы плакали, когда его не стал5
Смотрите, вот висит его портрет
С задумчивой, кудрявой головою:
А вот над ним — тому уж много лет,-
С букетами в руках и мы с сестроТогда мы обе славились красою,
Теперь, увы… давно пропал и след
От прошлого… А думается: все же
На нас теперь хоть несколько похож6
А вот Франческо… С этим не шути,
В его глазах не сыщешь состраданья:
Он заседал в Совете десяти,
Ловил, казнил, вымучивал признанья,
За то и сам под старость, в наказанье,
Он должен был тяжелый крест нести:
Три сына было у него,- все трое
Убиты в роковом Лепантском бо7
Вот в мантии старик, с лицом сухим:
Антонио… Мы им гордиться можем:
За доброту он всеми был любим,
Сенатором был долго, после дожем,
Но, ревностью, как демоном, тревожим,
К жене своей он был неумолим!
Вот и она, красавица Тереза:
Портрет ее — работы Веронеза —
8
Так, кажется, и дышит с полотна…
Она была из рода Морозини…
Смотрите, что за плечи, как стройна,
Улыбка ангела, глаза богини,
И хоть молва нещадна,- как святыни,
Терезы не касалася онЕй о любви никто б не заикнулся,
Но тут король, к несчастью, подвернулс9
Король тот Генрих Третий бы О нем
В семействе нашем памятно преданье,
Его портрет мы свято бережеО Франции храня воспоминанье,
Он в Кракове скучал как бы в изгнаньи
И не хотел быть польским королеПо смерти брата, чуя трон побольше,
Решился он в Париж бежать из Польш10
Дорогой к нам Господь его привеИюльской ночью плыл он меж дворцами,
Народ кричал из тысячи гондол,
Сливался пушек гром с колоколами,
Венеция блистала вся огнямВ палаццо Фоскарини он вошел…
Все плакали: мужчины, дамы, дети…
Великий государь был Генрих Третий!
11
Республика давала бал гостям…
Король с Терезой встретился на балЧто было дальше — неизвестно нам,
Но только мужу что-то насказали,
И он, Терезу утопив в канале,
Венчался снова в церкви Фрари, там,
Где памятник великого Кановы…
Но старику был брак несчастлив новый»12
И длился об Антонио рассказ,
О бедствиях его второго брака…
Но начало тянуть на воздух нас
Из душных стен, из плесени и мрака…
Старухи были нищие,- однако
От денег отказались и не раз
Нам на прощанье гордо повторяли:
«Да, да,- ведь мы последние Микьяли!»
13
Я бросился в гондолу и велел
Куда-нибудь подальше плыт Смеркалось…
Канал в лучах заката чуть блестел,
Дул ветерок, и туча надвигаласНавстречу к нам гондола приближалась,
Под звук гитары звучный тенор пел,
И громко раздавались над волнами
Заветные слова: dimmi che m’am14
Венеция! Кто счастлив и любим,
Чья жизнь лучом сочувствия согрета,
Тот, подойдя к развалинам твоим,
В них не найдет желанного приветТы на призыв не дашь ему ответа,
Ему покой твой слишком недвижим,
Твой долгий сон без жалоб и без шума
Его смутит, как тягостная дум15
Но кто устал, кто бурей жизни смят,
Кому стремиться и спешить напрасно,
Кого вопросы дня не шевелят,
Чье сердце спит бессильно и безгласно,
Кто в каждом дне грядущем видит ясно
Один бесцельный повторений ряд,-
Того с тобой обрадует свиданье…
И ты пришла! И ты — воспоминанье!16
Когда больная мысль начнет вникать
В твою судьбу былую глубже, шире,
Она не дожа будет представлять,
Плывущего в короне и порфире,
А пытки, казни, мост Dei Sospiri —
Все, все, на чем страдания печать…
Какие тайны горя и измены
Хранят безмолвно мраморные стены!17
Как был людьми глубоко оскорблен,
Какую должен был понесть потерю,
Кто написал, в темнице заключен
Без окон и дверей, подобно зверю:
«Спаси Господь от тех, кому я верю,-
От тех, кому не верю, я спасен!»
Он, может быть, великим был поэтом,-
История твоя в двустишьи этом!
18
Страданья чашу выпивши до дна,
Ты снова жить, страдать не захотела,
В объятьях заколдованного сна,
В минувшем блеске ты окаменела:
Твой дож пропал, твой Марк давно без дела
Твой лев не страшен, площадь не нужна,
В твоих дворцах пустынных дышит тленье…
Везде покой, могила, разрушенье…
19
Могила! да! но отчего ж порой
Ты хороша, пленительна, могила?
Зачем она увядшей красотой
Забытых снов так много воскресила,
Душе напомнив, что в ней прежде жило?
Ужель обманчив так ее покой?
Ужели сердцу суждено стремиться,
Пока оно не перестанет биться?20
Мы долго плыли… Вот зажглась звезда,
Луна нас обдала потоком света;
От прежней тучи нет теперь следа,
Как ризой, небо звездами одет«Джузеппе! Пеппо!» — прозвучало где-тВсе замерло: и воздух и водГондола наша двигалась без шума,
Налево берег Лидо спал угрюм21
О, никогда на родине моей
В года любви и страстного волненья
Не мучили души моей сильней
Тоска по жизни, жажда увлеченья!
Хотелося забыться на мгновенье,
Стряхнуть былое, высказать скорей
Кому-нибудь, что душу наполняло…
Я был один, и все кругом молчало…
22
А издали, луной озарена,
Венеция, средь темных вод белея,
Вся в серебро и мрамор убрана,
Являлась мне как сказочная феСпускалась ночь, теплом и счастьем вея;
Едва катилась сонная волна,
Дрожало сердце, тайной грустью сжато,
И тенор пел вдали «О, sol beato»…


The other sternly thus reply'd:
'Twould be a crime to copy thee,
Unless he leave a world of pride,
Or wander through that world with me.


A lua aparec
Semeia de brilho a teia
que a aranha tec
A gota de orvalho,
airosa, conquista a rosa
sem muito trabalh


Dann gab man ihn noch in die Lehre
Zu einem braven Corporal,
Da ward er voller Zucht und Ehre,
Wie Leder zäh, und hart wie Stahl.


Mes rhododendrons s'aguerrissent,
Et quant à mes sveltes lilas,
D'abord, une année, ils fleurissent,
Puis, l'autre année, ils sont trop las.


O Mäusebach,
o Mäusebach,
dir laufen schon die Läuse nach!
Lebend'gen Leibes bist du tot,
behüte dich der liebe Gott –
Ach, ach,
Mäusebach!


Auf Blut und Leichen, Schutt und Qualm,
Auf roßzerstampften Sommerhalm
Die Sonne schien.
Es sank die Nacht. Die Schlacht ist aus,
Und mancher kehrte nicht nach Haus
Einst von Kolin.


Was auch der Ruhm der Gegenwart erzähle,
Und welche Siege mächtig sie begleiten:
Den inn'ren Zwiespalt könnt ihr nicht bestreiten –
Und dieser Bruch, er ging durch meine Seele.


Ő a fösvények sorában
A dögkincsekkel felhágy
S húgának társaságában
Gyöngyvirág-gyöngyökre vágy.
Számlálgatja víg orcával
Az ezüst jácintokat
S az ibolyák aranyával
A szagos gyémántokat.
Most a bőlcseknek álmára
Hol ébred, hol szunnyadoz.
S majd a képzelt Heloára
Érez, újúl, bágyadoz.
Majd a rendtartó méheknél
Kedvetelve ácsorog
S érzi, hogy az embereknél
Az ország nem így forog.
Már meglátott: gereblyéjét
És kapáját elteszi
S félig harmatos Linnéjét
Pipája mellé veszi.
Jer, barátom! lépegessünk
Kis kertednek útain
S dohogás nélkűl nevessünk
Mások bolondságain.
Jer, s érezzük, hogy nagy telket
Többször fának ád az ég,
S kis jószágot és nagy lelket
Bírni boldogabb sors még.
Jer, e répánál térdeljünk,
Jer, kacsint e tulipánt,
Jer, e töknél süvegeljünk:
Mind használ ez, s egy se bánt.


Die Weissen sind offt sieh wenn sie nicht stets purgiert:


Auf das Tischchen stellt' ich Spielgeräthe,
Daß ich eine Lieb' und Ehr' ihr thäte;
Doch sie rührte nichts an und blieb still,
Wie ein Kind, das heim zur Mutter will.


Yo soy río,
potable, fresco, cristalino,
tan apacible apariencia,
tan agitada profundidad.
Yo soy río,
y puedo ser balada tierna,
y rugir puedo
con fuerza de catarata,
y puedo perderme
en la oscuridad de otras pieles,
y desgastar puedo
tantas y tantas piedras
para fluir hacia la luz,
para penetrar en este Tú: mar
inevitable, querido.


Ecce rubet quidam, pallet, stupet, oscitat, odit.
Hoc volo, nunc nobis carmina nostra placent.


Nace de mí,de mi sombra,
amanece por mi piel,
alba de luz somnolient
Paloma brava tu nombre,
tímida sobre mi hombr


Dir, o mein Freund, mein Sulzer will ich ſingen,
 Den noch zu oft Empfindungen durchdringen,
 Bis zu des Lebens Ueberdruß.
 Du ſollſt den Gram als Weiſer einſt bekaͤmpfen,
 Sonſt wird er ganz den ſchoͤnſten Trieb verdaͤmpfen,
 Den ſanften Trieb zu Lieb und Kuß!


Umsonst Kanonendonner brüll'
Und ströme Tod auf Tod!
Sie dringen ein; Tod ist ihr Spiel,
Und Feinde Morgenbrod.


Ward euch ahnend eine Kunde
Im Korallenhage,
Daß ein warmes Herz zur Stunde
Euch vorüberschlage?


窗纸悲嘶万壑风
石梁飞涧倒枯松
殷勤昨夜三更雨
添作投渊雪色龙


El otro sus riquezas, descubiertas
con llave falsa o con violento insulto,
y déjale al amor sus glorias ciertas.


tentai con destro e giovenetto piede
poggiar il colle, e poi mi torse indietro
la dea ch’al male è Argo, al ben non vede.


Oft stand ich sumpfversunken tief in Schmerzen,
Da winkte, daß die Seele mondwärts stieg,
Kalliope mit goldnen Hochzeitskerzen.


Wende dich, du kleiner Stern,
Erde! wo ich lebe,
Daß mein Aug, der Sonne fern,
Sternenwärts sich hebe!


Nie wird mein Flügelroß zum Schindergaule
Für meine Ehre, und mich strafe Gott,
Sing ich ein Fürstenlied, daß mir, zum Spott,
Die Hand vom Saitenspiel herunterfaule.


Bei der ersten Morgenhelle
Sind sie munter und bereit,
Sie verlassen ihre Zelle,
Und kein Weg ist je zu weit.


Kde vítat bude v síních skvoucích
tu perlu děv sto zraků žhoucích
a pochlebníků sbor?
Kde zapomene v šumném víru
niv rodných, venkovského míru,
luk, hájů, vod a hor?


In: BONVICINO, Régi Más companhias: poesia, 1983/198 São Paulo: Olavobrás, 1987


Einen vollen Taumelbecher
setzt ich dürstend an den Mund –
und ich trank ihn bis zur Neige
und ich leert ihn bis zum Grund.


Precettore che da Dio
Siate sempre benedetto
Ecco celere v'invìo
Pien d'immagini un sonetto


交道久矣丧
何代无秦鹿
先生千载心
悠悠山水绿


Come Febo quando ha i dextrier inanti
che cum la sferza li corregie e guida,
tal questa, al carro quadro alti elefanti,


Daß sich getreue Weiber funden,
Die auch dem Golde widerstunden,
Hieß keine Seltenheit.
Man sagt, zur Schande karger Reichen,
Es geb auch etliche dergleichen
Zu ihrer Enkel Zeit.


留滞江南久
今来万里归
春风稍和暖
作意入云飞


Nur Du und ich, wir beide waren frei
Und wußten nichts von Werktagssclaverei;
Wir jauchzten auf, die Noth in uns begrabend,
Und machten schon Nachmittags Feierabend.
Denn hatte jeder nicht mit Lust und Kraft
Die Woche über pflichtgetreu geschafft?
Die Nähmaschine hattest Du getrieben
Und ich gedacht, gedichtet und geschrieben.
Doch nun war ich »des trocknen Tones satt«
Und schrieb energisch: Punkt! aufs letzte Blatt
Und stieg dann flink, mir selber zur Belohnung,
In Deine zierliche Mansardenwohnung.
Ich klopfte an – ein neckisches: Herein!
Und durch das Fenster brach der Sonnenschein.
Ein Lichtmeer war's, drin Welle schwamm auf Welle,
Ich aber stand geblendet auf der Schwelle.


Des Wassers Fläche blitzt, wie schimmernde Krystallen,
Und wie ein Spiegel-Glas; der Ruthen-gleiche Wald
Versilbert die der Welt sonst drohende Gestalt.
Es scheint, daß die Natur, mit neuer Lust erfüllet,
Statt ihres grünen Sammts, in Silber-Moor sich hüllet,
Mit Unschulds-Glantz sich schmückt. Des Reifen zartes Eis
Zeugt ein verwirrt Gespinnst, ein ungewisses Weiß
Auf Hecken, Busch und Baum.
Staat daß der Lüfte Schaum,
Der dichte Schnee, das welcke Gras verstecket,
Wird durch den zarten Reif jedwedes Gras entdecket:
Auch auf den allerdünnsten Zweigen
Sieht man ein schimmernd Mooß im rauhen Schmuck sich zeigen.


Ich hätte wohl, dein Haar zu zieren,
Ein Kränzchen, auch ein klein Gedicht;
Wie aber? ich will gratulieren,
Und weiß den Tag des Festes nicht!


Ki látott valaha
Ily fiatal telet?
Havat hullámozva
S kemény forró jeget?
Oh volnék bár tavasz


相主吕公医主卢
色身色相莫逃渠
新离有色入无色
果到吾前口自呿


»Euer Zopfigkeit verzeihen,«
Sprach ich, »doch es wird von Eurer
Mytheologie so dumm mir
Als ob (Göthe'n sehr verbessernd)
Drei mal drei zelot'sche Rabbi's
Und raviate Kirchenväter
Tappten in dem Kopf herum mir.«


Jsem Čech, můj znak je lev!
Jsem Čech, chci krev, jen krev!
Však moderní Čech jinak na to musí:
Čech moderní když krev chce, chce – krev husí.
Ta lahoda, ta chuť –
ach srdce, klidné buď!
ať mluví jen, kdo zkusí!
Vem po 3 krejcařích krev ze 2 husí
a měj se k činu!
Na kastrol másla čerstvého 3 loty dej,
pár k tomu kmínů,
a cibulinku pěkně nakrájej,
ať jemná je, droboulinkatá.
Když pak je cibulka už „zlatá“
(jaký libý zjev!),
dej tam tu hezky rozmačkanou krev.
A když se to už, jak se říká, „dělá“,
by nezůstala krev snad přec zas celá
a nevypadala jak hlíny kousky,
dej ještě trochu nastrouhané housky.
A má-li to pak příliš suchou líci,
dej dobré polívčičky k tomu lžíci.


Nestřílel jen Palnatoki,
přímo k terči postavil se,
smělým vzmachem šíp vždy vytrh,
s tetivy jak dostavil se.


Bűvös, szép őszi ég vagy, tündöklés, rózsaszirom.
Bennem a szomorúság tengere sírva árad
S ha visszafut, otthagyja fanyar, bús ajkaimon
Maró emlékezetét keserű iszapjának.


Este a Pomona, cuando ya no sea
Edificio al silencio dedicado,
Que si el cristal le rompe desatado,
Suave el ruiseñor le lisonjea,
Dulce es refugio, donde se pasea
La quïetud, y donde otro cuidado
Despedido, si no digo burlado,
De los términos huye desta aldea.
Aquí la Primavera ofrece flores
Al gran pastor de pueblos, que enriquece
De luz a España y gloria a los Venegas.
¡Oh peregrino, tú, cualquier que llegas,
Paga en admiración las que te ofrece
El huerto frutas y el jardín olores!


Bolond vakmerőség nyilván van nálatok,
Kivel rám óriást támadni láttatok:
Azt tudta az kevély, büntetést őrájok
Társaival eggyütt hogy én nem találok.


Ó bude noc to teskná, dlouhá,
noc beze hvězd a bez luny!
v tom nesměrná po světle touha
provála stromů koruny.


Tu řada kolossů ční, apoštolů
a Kristus v oku lásku v jejich středu
se dívá plný tajemného bolu,
jak chtěl by změřit celou lidskou bědu.
Leč jako v slunci květ na lehkém stvolu
v říš antiky má touha letí chvatem,
spíš něhou jata nežli majestatem.


e se mai fui per vui legato in parte,
or son coperto in tutto ne la rete,
per questo accidental gionto a natura.


Es sinkt die Fluth und ebnet sich zum Spiegel,
Die Winde segeln heim in ihre Klausen,
Und auf dem weichen Bett des Dünensandes
Verspülen sich die klaren blauen Wellen,
Wie müde Kämpfer, die nach Ruh verlangen.
Dann schweift die Mus' umher am nassen Strande
Und sammelt kleine Muscheln sich zu Kränzen.
Um ihre Füße spielen Wassermücken,
Bis eine Woge, länger als die andern,
Den ganzen Schwarm verschlingt und ihre Sohlen
Mit einem leisen kühlen Kuß berühret.


Potok jasna, barvy nechať získá
Květ a zrostu herdé topolí,
I pták sladčeji ať šveholí,
Pastýř a žnec radostněji výská:


Auch Cupido, der Kleine,
Greift Venus zwischen die Beine,
Sein Schwänzchen wird ihm hart;
Er spritzt den edlen Samen,
In aller Götter Namen,
Der Mutter in den Bart.


Ale očí v stálém pláči
žádných viděť nemohu,
byť i kryly pod řasami
celou hvězdnou oblohou.


Al culto padre no con voz piadosa,
mas con gemido alterno y dulce lloro
armonïosas lágrimas al coro
de las aves oyó, la selva umbrosa.


Jak pod jho kaudinské šli beze zbraně,
žal hořký v duši s tupou resignací,
ať po marné, ať po zdařené práci
my všickni mlčky ukláníme skráně,


Con gli occhi che tant'anni lagrimaro,
Or sul mio foco acqua di Lete spargo,
Più veggon questi due, che cento d'Argo,
Poiché la benda del desio squarciaro.


Múzsa, nekem énekeld el
Az Akhilles haragját,
Mely nagyon megtizedelte
A görögök kobakját;
Bátor lelkét sok nagy hősnek
A pokolba kergeté,
Magát pedig mint egy dögöt,
Kutyákkal megéteté:
S bételt Zeüsz akaratja,
Mióta Atreus fattya
Agamemnon s Akhillesch
Összeveszett, a híres.


谁擢幽兰寘道傍
紫蕤绿叶迥苍苍
托根不是浑无地
已分真心到苑香


Se non sete del mal paga e contenta
che i vostri sdegni a gran torto mi fanno,
bella tiranna mia, se poco affanno
vi par quel che dì e notte il cor tormenta,


Where high the dangerous pathway leads
Above the gulph profound,
From whence the shrinking eye recedes,
Nor finds repose around:


„Vyplaťte mne, matičko má!
Budem zase spolu doma
zase jako jindy rtoma
poceluji bílé čelo,
kostnatou a zvadlou ruku.
Ukončete moji muku.
Dnem a nocí k vám se dívám,
kde Bůh žehná tučným nivám,
kde zle Tatar hospodaří.
V duchu zřím dým a kouř stoupat,
když se v starém krbu vaří,
zahrádečku plnou poupat.
Stále myslím, kde jsou časy,
kdy hladila jste mé vlasy
rusé, čelo líbávala,
ku prvnímu otčenáši
spínávala ruce útlé.
Stále zřím a naděj sháší
každým novým dnem jak hvězdy,
které svítí tmavé noci.
Což mám tady bez pomoci
umírati věčně, vezdy?
Matičko má, matko! – Naděj
na vás skládám. Nepište mi,
vyplaťte mne ale raděj!“


Die Braut nur bleibt bey ihrem Mann,
Der Ritter ſieht ſie traurig an;
„Geſegne dich du edle Braut,
„Du beibeſt bey mir, haſt mir vertraut.“
„Durch mich verliert ihr euer Leben,
„In geiſtlichem Stand will ich nun leben.“


vyjasniv líce rozveselen děl:
„Ó provázej vás boží požehnání,
já mněl, že zase nový rozkaz daní!“ – –


Fleur d'opoponax,
Souvenir d'Anthrax,


Carlo abbracciò con molta affezione
il re, che tutto parea già cambiato
nel volto e pien di molta contrizione;
e disse: - Oh! Cristo sia sempre laudato!
Se vuoi ch'io ti battezi, Erminione,
andianne al fiume che ci è qui dallato. -
E così finalmente andorno al fiume,
e battezòl secondo il lor costume.


Hilff Gott/ was wil/ doch werden/
Noch endlich auff der Erden/
Es ist die gantze Nacht/
Dort auß deß Wirtshauß Höle/
Geflossen feistes Oele/
Die Tyber groß gemacht.


Und wie Er, so bewiesen die Lehrer, die noch
Vor's Examen der Schüler heut mußten,
Daß sie viel zwar vom Muftigefabel, jedoch
Von Gott und der Welt Nichts wußten;
Daß sie also das Ziel, und zwar wunderbar leicht,
Das höchste der Philosophieen erreicht,
Und daß für der Staatsschule Zweck hie
Durchaus und vollkommen am Fleck sie.


los rayos se hacen cruces, a los lejos;
y hasta los astros, al brotar, parecen
las desgranadas cuentas de un rosario


Je nade všecky jeho vděk,
ať značí ples či žal,
já sám jsem v kouzlu myšlenek
v něm vlastní píseň stkal!“
A loutnu vzal a německou
král píseň zazpíval.


Hear Peter proudly, to some humble friend,
A wondrous secret, in his science, lend: —
"Would you advance the nuptial hour, and bring
" The fruit of Autumn with the flowers of Spring;
"View that light frame where Cucumis lies spread,
" And trace the husbands in their golden bed,
"Three powder'd Anthers; — then no more delay
" But to the Stigma's tip their dust convey;
"Then by thyself, from prying glance secure,
" Twirl the full tip and make your purpose sure;
"A long-abiding race the deed shall pay,
" Nor one unblest abortion pine away. "


A den se chýlí, žití pán,
cigáni spějou ve svůj stan,
mladíka kouzlo pohání –
„Můj čárdáš ještě, cigáni!“


de mi propia existencia.
entre el acomodo minucioso y acertado de mis piezas

en el rompecabezas


春寒卯酒睡初醒
笑倚东窗小玉屏
早悟眼前空是色
错教鹦䳇念心经


Yon' shepherd idly stretch'd on the rude rock,
Listening to dashing waves, and sea mews' clang
High-hovering o'er his head, who views beneath
The dolphin dancing o'er the level brine,
Feels more true bliss than the proud ammiral,
Amid his vessels bright with burnish'd gold
And silken streamers, tho' his lordly nod
Ten thousand war-worn mariners revere.
And great Aeneas gaz'd with more delight
On the rough mountain shagg'd with horrid shades,
(Where cloud-compelling Jove, as fancy dream'd,
Descending shook his direful Aegis black)
Than if he enter'd the high Capitol
On golden columns rear'd, a conquer'd world
Exhausted, to enrich its stately head.
More pleas'd he slept in poor Evander's cott
On shaggy skins, lull'd by sweet nightingales,
Than if a Nero, in an age refin'd,
Beneath a gorgeous canopy had plac'd
His royal guest, and bade his minstrels sound
Soft slumb'rous Lydian airs, to sooth his rest.


Kol ve smrčinách kormutlivý
sbor sosen odtuší si v žalu
a hle! od Rožmberka sivý
obláček letí k Longuevalu.


Ov'è el bel viso e dove i capei d'oro
Disotto al vel celando tanto amore,
Che spesso mi facean cangiar colore
Bramando con mercé qualche ristoro?


Spánek na oko se zmdlené sklání,
jako mlha pláni zaplaví, –
mlhu slunce v rosu rozehání, –
mysl tvoří ve snu postavy. –


A csattogány az egyik,
Egy bánatos fiú,
Megfosztá szépségétől
Őt a szerelmi bú.


Li insubri templi, ciascun preghi spande,
per ubidire il suo signor dolente
elegi versi ogni poeta scande.


Si cada cual fabrica su fortuna
y está en mayor peligro la envidiada,
con una me contento moderada,
porque la moderada siempre es una.


Teufel bannen, heißt thätig sein;
Herr Urian kehrt bei Frau Schlafhaube ein.


Partita volentier lor pugna havria
se con suo honor potuto havesse farlo
ma quelli chavea seco in compagnia
perche non vinca la parte di Carlo
che già lor par che superior ne sia
saltan nel campo e vogliono turbarlo
da l altra parte i cavallier christiani
si fanno inanzi, e son quivi alle mani


Os dias e os anos se descoloriam
e a obra continuava inacabada
Mas ainda resistiam
um artista - hoje aos fiapos -
e uma nação descompassada
em busca de seu to


Soll in die Welt, auf deren Pfad
So leicht die Tugend gleitet,
Wo nicht dein Beispiel, nicht dein Rat
Mich, als ein Engel, leitet!


»A viharra, bár zúgjon dühvel:
Ki csatába készül, nem ügyel!«


Sotva kníže skončil, burná citů vlna,
jížto dmoucí se hruď její byla plna,
bystřinou se z nitra vymkla nezkrocenou,
že až retů lem se lehkou pokryl pěnou;
žalný podiv, lítost nad čak jistých zmary,
především pak hněvu plamenného vary
překotných slov hlučným vylily se tokem.
Při tom zaslzeným na knížete okem
hleděla, však spolu s výčitkou tak břitkou,
že zrak musil sklopit před tou hněvnou výtkou
jako bídný hříšník, znající svou vinu,
před ubohou žertvou ohavného činu:


HEDVÁBNÝ šáteček,
na něm plno kvítí,
jako dvě slunéčka
oči pod ním svítí.


Und solang du das nicht hast,
Dieses: Stirb und werde!
Bist du nur ein trüber Gast
Auf der dunklen Erde.


So laß es gelten als freundliches Bild:
das Lied, das dir frisch aus der Seele quillt,


Jehova Jesus Jah! Mein knien, flehen, beten
Erhilt durch dich den Sig: doch ward ich höchst gedrükkt!
Dein Weisblau hat durch Judas mich beschwärtzet,
Bis du sein schwartz vom himmel selbst wegnimmst!
Imehr mir zeugt so grosser zeugen wunder:
Imehr ward ich zum eusersten geqüält.
Ich stig so hoch bis an des Gipffels Eins,
Bis an di Sonn des Jesusreichs!
Das ich nun endlich still in deinem Ruffe steh,
Erwartend selbst von Dir, mein Vater, deine leitung!


Já rozplakal bych srdce svoje celé,
až puklo by, krví se potřísnilo,
to krví ze slzí, to krví z mého žele,
a pak by ještě, ještě nedobilo,
a pak by začlo život zase znovu
jak slavný pomník na předrahém rovu.


Elmúlt az élet. Már mehetsz, te, jámbor
Lélek, pihenni, esti csillagok
Fényében künn a temetőn puhán forr
A messzi élet. Fenn az ég ragyog.


Prach jsi a v prach se obrátíš.
Nejkouzelnější plamen
ve chvilce dohoří již.
Plnou číš
zasáhne kámen.
Lesk očí, rtů a ramen,
kterým jsi zmámen,
je prach a popel. Amen.


浑道无情易别离
袖痕看取泪燕脂
阳关三叠何须唱
正是征鞍欲去时


Král, že vášní nezřízenou sám je dávno zpit,
neváhá lži padouchově víry přiložit.


Hrbolů tam tisíce,
zrádná propast zela,
s vrcholů mi vichřice
sosny zporážela.


Líp skromně žít, než z velkosti mít hoře;
radš padnout rosou v květu kalíšek,
než jako hvězda do prohlubně moře. –


Egy szalmaszállal fölkelteni szépen!
De jobb, ha már indulunk haza,
erősen beborult - -


Halkkal ingó lanyha pára!
Szálldogáló harmatok!
Kis furuglyám lágy szavára
Tiszta hangot adjatok;
Lengd be véle gyenge szellet
Sík mezőnk határait,
A juhász a nyájja mellett
Hadd fülelje sorjait.


Der Graf packt fest in Zeug und Riem,
Sieg oder untergehn.
Da sieh! am Himmel zeigt sich ihm
Maria Magdalen,
Und breitet ihren Mantel aus,
Die Sonne zieht ins Wolkenhaus,
Und kühle Winde wehn.


قد تَركَتْ عِرسُ أبي جَعْفَرٍ
فؤادَه في الحُبِّ مَخلُوسا
وآثرتْ فيشةَ مُوسى لِمَا
غادرَه من بَظْرِها المُوسَى
فأطَلَقتْ فيها وفي بَعْلِها
كلَّ لسانٍ كانَ مَحبوسا
وكان إنسانا فلما علت
قرونه أصبح جاموسا


Těch divných Madon rysy, mučedníků,
kde zlatem svítí velké aureoly,
co krásy vrhají v ten život holý,
co v duši probudí snů v okamžiku!


لا أركبُ البحرَ خوفاً
عليّ منه المعاطب
طينٌ أنا وهو ماءٌ
والطينُ في الماء ذائب


亲奉王明御六龙
合登宰路冠诸公
未应天子青宫友
犹滞黄幡豹尾中


Ich war sein Wächtersmann, der wohlbestallte,
Gottlob, daß Pech und Wein dem Land nicht fehlen!
Ha, wie, wenn Wind und Wetter pfiff und hallte,
Geflammt die Leuchten, und gejauchzt die Kehlen!«


Pod palným dechem vilných retů
tak záhy povadly jí tváří lilie,
dnes terčem úsměšků je světu,
jenž vůni vyssál z ní za noční orgie.


فدى لبني رزيك قوم رفعتهم
بمدحي ولما يرفعوا للثنا قدرا
لقد زهدتني في رجال صلاتكم
ومن شام نور الشمس لم يحمد الفجرا
بعثت بطرف يسبق الطرف غفوة
وتغدو الرياح الهوج من خلفه حسرا
حكى الورد والياقوت حسناً وحمرة
وتاه فلم يرض العقيق ولا الخمرا
وأرسلته في الحسن وتراً كأنني
أطالب عند النائبات به وترا
نذرت ركوب البرق عند وصوله
فوفيت لما جاءني ذلك النذرا
وقفت القوافي في علاك عرائساً
فساق لها الإحسان في مهرها مهرا


في ذي الجفون مصارع الأكباد
الله في جنب بغير عماد
كانت له كبد فحاق بها الهوى
فهوت وقد كانت من الأطواد
وإذا النفوس تطوّحت في لذة
كانت جنايتها على الأجساد
نَشوَى وما يُسقَين إلا راحتي
وَسنَى وما يُطعمن غير رقادي
ضَعفَي وكم أبلين من ذى قوّة
مرضى وكم أفنَين من عُوّاد
يا قاتل الله العيون فإنها
في حَرِّ ما نصلى الضعيفُ البادى
قاتلن في أجفانهن قلوبنا
فصرعنها وسلمن بالأغماد
وصبغن من دمها الخدود تنصلا
ولقين أرباب الهوى بسواد
والهدب أرأف بالقلوب وإنما
يَتِد السلامُ بأوهن الأوتاد
يا ساقِيَّ تخيرا صرف الأسى
أو فامزجا كأسيكما بسهاد
فلعل بعض الهم يخلف بعضه
فأرى بذلك راحة لفؤادي
مالي تعالجني المدام كأنما
عقلي بواد والمدام بوادي
هذا الزجاج ولى فؤاد مثله
ريان من هذى السلافة صادى
صدعت حواشيه الهموم بنابها
واللب من صدع على ميعاد
ما كنت أوثر أن تطول سلامتي
فأرى المعالي حلية الأوغاد
وأرى الأعادي في البلاد مواليا
وأرى الموالي في البلاد أعادي
وأيادىَ المتقدمين مساوئا
ومساوئ المتأخرين أيادي
وأرى بني وطني تُفرِّق بينهم
أيدى العداة وألسن الحساد
وأشد من وقع المصاب على الفتى
ذكر المصاب على لسان عادى
عباس إنك للبلاد وإنه
لم يبق غيرك من يقول بلادي
لولاك لم نُعِر المواسم نظرة
كلا ولم نقبل على الأعياد
ولما توردنا لسائمة دما
نفدى نفوسا ما لها من فادي
شطت بنا فلك الأمور فكن لنا
في بحر حيرتنا المنار الهادى
وكن السعود الطاردات نحوسنا
الغاديات بنفحة الإمداد
يأتي الشقاء على البلاد وينقضى
وشقاء مصر مؤبد الآباد
وأرى مصيبة كل قوم غيرهم
وأرى مصيبتنا من الأفراد
من كل أرعن كاذب لا يُرتَجى
لعداوة يوما ولا لوداد
يا ابن الأولى لا ينتهى إلا لهم
إحياء مصر وغرس هذا الوادي
ثبتوا على عهد البلاد بموقف
ناب الثبات به عن الأجناد
والعصر يرعد والملوك حنيقة
والفلك رابحة الشراع غوادي
فأبوا فكان العزم أكرم ناصر
لهمُ وكان الحزم خير عَتَاد
والحق يُنصر حين ليس بنافع
بأس الجيوش ودُربة القوّاد
فاسأل فكم من صيحة لك في الورى
نقلت إلى الدنيا صدى الآساد
مولاى وآبق الدهر أسلم سالم
وتَلقَّ أعيادا بغير عِداد
تؤتى رعيتك الوفية سؤلها
وتبلغ الأوطان كل مراد
وتفوز بالنصر المبين على العدا
والغاصبين الحق والأضداد
وتطهر السودان من آفاته
وتقيمه في الأمن والإسعاد
وتبيد ملك الذاهبين بعزه
الصائرين بسوقه لكساد
سلطت في تأديبهم رعدا على
رعد وجلادا على جلاد
فاندك بغيهم ببقى مثله
والله للباغين بالمرصاد


腊中平地雪盈尺
嵩隗山田麦尚乾
不管上元灯火夜
飞花处处作春寒


Die Glocke klagt: »Zum Kampfe
Riefst du die Schaaren gern?
Du deckst mit Pulverdampfe
Triumph aus Näh' und Fern?«


Páter Petr Břeně na vinici páně
pracuje, až sádlo teče mu ze skráně,
ušlechťuje lidské nejraději pláně:
maso nejí v pátek a neděle světí,
kuchařku už z fary vyhnal právě třetí,
že každé čáp přines po dvojici dětí.


小米侍郎生较晚
龙眠居士远难呼
不知若个丹青手
能写微澜玉塔图


MÃE    Lianor Vaz, que é isso?
LIANOR    Venho eu, mana, amarela?
MÃE    Mais ruiva que uma panel
LIANOR    Não sei como tenho siso!
    Jesu! Jesu! que farei?
    Não sei se me vá a el-Rei,
    Se me vá ao Cardea
MÃE    Como? e tamanho é o mal?
LIANOR    Tamanho? eu to direi:


Que si otro puso al mar perpetuo nombre
do el soberbio valor le dio la muerte,
presumiendo de sí más que podía,


„A tak zlehka zroste umluv bezpečenství,
Utvrdí jej zvyk, a přízeň náboženství,
Jenž se s naším spojí, které svými dechy
Milostnosti oblaží i Čechy.
Přitom k jistotě nám náš hrad pozůstane;
Částka žen jej nějaký čas hlídat musí,
Dokaď nebude žen blaho ukované:
Tak se žádný obnovit křivd nepokusí.“


Mein ist vergessen hier und dar
Wie deß, den auf der Leichenbar
Der Tod hat aufgefressen:
Wie ein Gefäß zerstücket gar,
So wird auch mein vergessen.


Jdem zítra ráno v boj!
Den bude zářivý,
jak pohár vína šumný.
Ráno vítězů!


Correndo viene, e 'l muso a guisa porta
che 'l bracco suol, quando entra in su la traccia.
Tutti che lo veggiam, con faccia smorta
in fuga andamo ove il timor ne caccia.
Poco il veder lui cieco ne conforta,
quando, fiutando sol, par che più faccia,
ch'altri non fa, ch'abbia odorato e lume:
e bisogno al fuggire eran le piume.


الحُبُّ مَسٌّ خَاطفٌ مُتَملِّكُ
يَغْزو تَلابيبَ القلوبِ ويُمْسِكُ
أرْنو إلى وَصْلِ الحَبيبِ مُناجِيًا
فالبْوحُ مِنْ نَفَحَاتِهِ يَتَبَرَّكُ
وأطرِّزُ الشِّعْرَ النديَّ لِطَيْفِهِ
إنْ لاحَ لي، في غارِهِ أتَنَسَّكُ
انا إن عشِقتُ ركبتُ أحلام الرؤى
لأهيمَ صبّا لا أعي، لا أدرِكُ
وإذا عُشِقْتُ ثملتُ مِنْ ثغْرِ الهَوى
فالسُّكْرُ مِنْ ثغْرِ الهَوى لا يُتركُ
لكِنَّهُ ويل بليل قد همى
والِعشْقُ فيهِ جناية بل مَهْلكُ
هَمّي عَتيٌّ لا يُهدُّ بِمُنْيةٍ
صمصامُ نَصْلٍ في الحَنايا يَفْتِكُ
العادياتُ سَنابتٌ كرارةٌ
كانت بحوماتِ الوغى لا تُدرَكُ
واليوم َويحاهُ نَراها أدْبرَتْ
وقد اجْتباها عتمُنا المُحلولكُ
كنَّا الألى نحوَ العُلا هاماتُنا
بتنا السُّدى مذْ تاهَ فينا المسلَكُ
يا حَسْرةً ضوءُ العُروبَةِ قد خبا
والصبرُ من كربِ الرّزايا مُنْهكُ
ساساتُ قَوْمي قَدْ "تَصهْينَ" جُلُّهُمْ
تَركوا العُروبَةَ ما اسْتحوا و "تأمْرَكوا"
عاثوا بِيَعْرُبَ جَفّفوا أعْوادَها
فَتَناثَرَتْ بيد العِدا تَتَفَكَّكُ
ويْ ويْ لنا بِتْنا مَطايا للخَنا
أعْراضُنا في السّاحِ تُسْبى تُهْتَكُ
تَرَفٌ مُغازَلةُ الظّباءِ صَبابَةً
وَدَمُ الحَرائِرِ في بِلادي يُسْفَكُ


Hle, v čele sám jde Petrič starý,
toť starešina rybáků!
Ten zažehná už všechny čáry,
zrak vbodne pěkně do zraku
a na dně duše všechno spatří,
co s peklem opravdu se bratří!
Ví bůh, ten v každou vidí hruď...
Nuž, počkej, pomsto, ticho buď!
A před hospodou zástup staví...
Jek zazní – Petrič pokyne,
jek ztichne, v sobě pohyne
a všechny k sobě letí hlavy –
jde Petrič dovnitř sám a sám
a správnou věc už zrobí tam!


Hinter Wipfelgrün am See,
In der kleinen Wirtshausstube,
Zwischen weißen Ahorntischen,
Zwischen dunklen Epheuranken
Weht Mariens weiße Schürze,
Hinter Wipfelgrün am See.


Kein Ottomanner-Printz mit allen seinen Reichen,
Ist mir an Tapfferkeit und Ansehn zu vergleichen.
Nur eins macht, daß ich nicht unüberwindlich bin:
Die ungemeine Zier der holden Käyserin.


Vlnou čerstvé medoviny
hořkou spláchl vlnu žluče,
pokročil pak v prostřed davu,
zahovořil na to ruče:


Dnes v téže dílně sedí s jasnou tváří,
s nového plátna nový obraz září,
tak plný slunce, vzduchu, plný květu,
azuru nebes, úsměvu a vzletu.


Já tich šel životem, šel sám a vzdálen světla,
chlad zevšad vál mi vstříc, a temno bylo kol,
a tíže ohromná mé mladé srdce hnětla,
a já jsem neměl kde svůj vyplakati bol!


O di nostre fortune instabil fede!
In quel loco e 'n quel tempo et in quell'ora
che piú largo tributo a gli occhi chiede,


Mir nicht! daß ich solte machen,
Daß Gott meiner müsse lachen;
Dann sein lachen wil erwecken
Zornig reden, grimmig schrecken.


松下茆亭五月凉
汀沙云树晚苍苍
行人无限秋风思
隔水青山似故乡


Uns fascinirt nicht nur dein Name,
Du spielst wahrhaftig mit Talent –
Zumal dein Lieblingsinstrument,
Das goldne Kalbfell der Reclame!


Kdo přísný muž a salonní je lev,
ten smí mít v hlavě kolik libo plev
a když v čas jenom infamie říká,
je pravidlem pasován na kritika.


Tvá země kdysi nebyla už tvojí,
když duši nezbylo jen oč se chví a bojí,
ne v sem, víc v nadzemskou jsi věřil spásu.
Tvé rodné zemi těžce, potupně se žilo.
byls na zcizených polích pouhý vzdoru křik.
Z těch hor a lesů nic ti nepatřilo,
vše cizích vetřelců zkradeným lénem bylo,
jen krev tvou pila zem. Tys žil, – však nebožtík –


A gente, que entenderam ser bastante,
Foi pelas naus da Armada repartida,
Porque a certo sinal num mesmo instante
Perde-se o Capitão, e os mais a vida.
No próprio tempo em terra vigilante
O Bendara com Tropa apercebida
Aguardava o sinal, também preciso
Para dar em nós outros d’improviso.


Když jsem bloudě v horách srdci léku hledal,
viděl jsem, jak Boubín z hvozdů hlavu zvedal,
a jak druzi jeho, na temenech lysí,
při pohledu v kraje smutně zasteskli si.


银河昨夜降醍醐
洒遍坤维万象苏
疑是鲛人曾泣处
满池荷叶捧真珠


Földünk mind hegyesebb szög alatt fordítja keletnek
A pontot, hol az én pusztai kis lakom áll.
Szőke világát már az égen terjeszti előre
A Nap s jelzi mikép fordulok arrafelé.
Majd pirosabb színt vált, megtörvén fénye a földi
Fennlebegő párák ködszerü cseppjeiben;
És, mint nagy gömböt, veti a horizonra csalárdúl
A levegő-réteg vérpirosan hüvelyét.
Ez még nem nap - ihol szemmel nézhetni beléje;
Ám, ha derékszög alatt dől zenithemre a fény:
Égő gáztakarója körét meglátom a Napnak,
Mely a mi Földünknél (szám ide!)-szorta nagyobb;
Hogy kicsinek látszik, nagy távolléte okozza,
Oly keskeny szög alatt éri sugára szemem.
Már körül a gyárak kéményeiből viszi nagy fel
Könnyü korom-terhét a nekifűlt levegő.
Vas sinen a gőzgép nagy terhet vonva közelget,
Mert a súrlódás nem köti meg kerekét.
Mily szép most minden, kezdik kilehelni a fák is
Élenyöket, - s széngázt színi be lombjaikon.
A levegő-réteg, mely Földünket beborítja,
Kékszínű tömegén játszva eget mutogat.
Ah de mi ez? Hőség megritkította köröttem
A levegőt s felszáll, váltja rohanva hideg.
Képződnek szaporán s gyülekeznek vizi parányok
S összeverődve, legitt földre csapódnak alá.
Testem is a hőanyt likacsin már veszteni kezdi,
Adieu természet! Vissza lakomba megyek.


„Nuž hůl i škorně – neváhej –
i révoví dej sem,
my za thyrsus tvůj přídavek
si zdobně ovinem!...“


Der Turban und der Strassersmon
Der Riepel und der Mensch,
Der Bauer wie der kloani Schmiedt,
Der Hennahund selbst net von Süd
Und kurzum halt koan Mensch.


Du Freude meines Geists, du mein geliebtes Leben,
Du Zucker meines Munds, wie soll ich dich erheben?
Du bist mein Ruhm und Preis,
Mein Trost, mein Ehr und alle Wonne,
Mein Augenlicht und ewge Sonne,
Mein süßes Paradeis.


Все молчит моя дочь бледнолицая,
А давно ль признавалась мне:
«это тайна, но знаешь, царица я
Наяву, а совсем не во сне!
Я и добрая буду, и властная,
Мне не страшно, что мир так велик!
Для меня ничего нет опасного!»
И читала мне вслух свой дневниА теперь, обожженная думою,
Одинокая бродит везде,
Меж деревьями парка угрюмого,
В чьем-то темном, небрежном плащИ, когда мы сойдемся нечаянно,
Беспокойно следит ее взоГде-то дверь отворилася тайная
И за нею тревожный простоЯ ж в беседке, листвою укрытая,
Свою горесть пытаюсь унятГибнет царство ее позабытое,
И вина моя в том, что я матТы не знаешь, что все небывалое
Я могла бы принять и нестТвои косы тугие, усталые,
Чуть касаясь, легко расплестЯ вечерние пела бы песенки,
Чтобы детский призвать к тебе соЯ молч Я спускаюсь по лесенке,
Уважая железный закоИ садимся за стол, будто дружные,
А вести разговор все труднеИ молчит моя мудрость ненужная
Перед тем, что свершается в не


Um einen Gulden merk eben,
Er sie alle acht verkauft,
Daß einer, wie zu sehen,
Auf dreyßig Pfennig lauft.


Ich heb ihn flugs auf meinen Schimmel –
Er hätt' es auch gethan –
Und trag ihn sanft aus dem Getümmel
Zu einem Edelmann.


Laßt uns tanzen, laßt uns springen,
laßt uns laufen für und für,
denn durch Tanzen lernen wir
eine Kunst von schönen Dingen!


Hle ten kritik, jaký jest to lev,
Kosti knize zlámal, vypil krev,
Ostala jen komolá
Ze života mrtvola.
A teď volá: Celý obsah spisu
Zahrnut jest v těchto zlomcích hnisu.


Vom Roste wird gefressen
Die Mauer wie der Muth,
Von Räubern wird besessen
Der Bürger Haus und Gut.


Skrývá – ach a bude skrývati,
Dokud marné krve prolévání
Pro národnost a tu starou víru
Bude na té zemi trvati.


Ol Büsen liggt int wille Haff,
De Floth de keem un wöhl en Graff.


Mit Neigen und mit Grüßen
An die glänzende Versammlung zu seinen Füßen
Ließ er nieder sich auf den Thron und nahm
Vom Pfeifenträger, der zu ihm kam,
Den Tschibuk und raucht ihn lobesam,
Dann lehnt er sich zu behaglicher Ruh
Und nickte dem Erzähler zu.


Když tak jely spolu dlouhou dobu,
Vypadly tu nenadále na ozdobu
Všechněch slavných českých panoší.
Vykřík Kasal vzdálí rozkoší:
„Právě vás sem Chrvoř v hod mi nese,
Šárky klamné zradné družiny!
Vaše nešlechetné mrtviny
Sápat budou dravcové zde v lese.“


Ten poklad Karel viděl též
a zkusil jeho štěstí,
vše ostatní jest báj a lež –
nuž výše s číší v pěsti!“


O tritt hervor in deiner Schöne,
Von heil'gem Eichenzweig umlaubt,
Daß dich die Hand des Volkes kröne,
Das immerdar an dich geglaubt.


Doch ein Ersatz ist ihm dafür gegeben:
Daß Herzen ihm, in unbekannten Weiten,
Entgegen schlagen und wie Harfensaiten
Vom Hauche seiner Lieder sanft erbeben.


أَلا لَيتَ شِعري هَل يَرى الناسُ ما أَرى
مِنَ الأَمرِ أَو يَبدو لَهُم ما بَدا لِيا
بَدا لِيَ أَنَّ اللَهَ حَقٌّ فَزادَني
إِلى الحَقِّ تَقوى اللَهِ ما كانَ بادِيا
بَدا لِيَ أَنَّ الناسَ تَفنى نُفوسُهُم
وَأَموالُهُم وَلا أَرى الدَهرَ فانِيا
وَأَنّي مَتى أَهبِط مِنَ الأَرضِ تَلعَةً
أَجِد أَثَراً قَبلي جَديداً وَعافِيا
أَراني إِذا ما بِتُّ بِتُّ عَلى هَوىً
وَأَنّي إِذا أَصبَحتُ أَصبَحتُ غادِيا
إِلى حُفرَةٍ أُهدى إِلَيها مُقيمَةٍ
يَحُثُّ إِلَيها سائِقٌ مِن وَرائِيا
كَأَنّي وَقَد خَلَّفتُ تِسعينَ حِجَّةً
خَلَعتُ بِها عَن مَنكِبَيَّ رِدائِيا
بَدا لِيَ أَنّي لَستُ مُدرِكَ ما مَضى
وَلا سابِقاً شَيئاً إِذا كانَ جائِيا
أَراني إِذا ما شِئتُ لاقَيتُ آيَةً
تُذَكِّرُني بَعضَ الَّذي كُنتُ ناسِيا
وَما إِن أَرى نَفسي تَقيها كَريهَتي
وَما إِن تَقي نَفسي كَرائِمُ مالِيا
أَلا لا أَرى عَلى الحَوادِثِ باقِيا
وَلا خالِداً إِلّا الجِبالَ الرَواسِيا
وَإِلّا السَماءَ وَالبِلادَ وَرَبَّنا
وَأَيّامَنا مَعدودَةً وَاللَيالِيا
أَلَم تَرَ أَنَّ اللَهَ أَهلَكَ تُبَّعاً
وَأَهلَكَ لُقمانَ بنَ عادٍ وَعادِيا
وَأَهلَكَ ذا القَرنَينِ مِن قَبلِ ما تَرى
وَفِرعَونَ جَبّاراً طَغى وَالنَجاشِيا
أَلا لا أَرى ذا إِمَّةٍ أَصبَحَت بِهِ
فَتَترُكُهُ الأَيّامُ وَهيَ كَما هِيا
أَلَم تَرَ لِلنُعمانِ كانَ بِنَجوَةٍ
مِنَ الشَرِّ لَو أَنَّ اِمرَأً كانَ ناجِيا
فَغَيَّرَ عَنهُ مُلكَ عِشرينَ حِجَّةً
مِنَ الدَهرِ يَومٌ واحِدٌ كانَ غاوِيا
فَلَم أَرَ مَسلوباً لَهُ مِثلُ مُلكِهِ
أَقَلَّ صَديقاً باذِلاً أَو مُواسِيا
فَأَينَ الَّذينَ كانَ يُعطي جِيادَهُ
بِأَرسانِهِنَّ وَالحِسانَ الغَوالِيا
وَأَينَ الَّذينَ كانَ يُعطيهِمُ القُرى
بِغَلّاتِهِنَّ وَالمِئينَ الغَوادِيا
وَأَينَ الَّذينَ يَحضُرونَ جِفانَهُ
إِذا قُدِّمَت أَلقَوا عَلَيها المَراسِيا
رَأَيتُهُمُ لَم يُشرِكوا بِنُفوسِهِم
مَنِيَّتَهُ لَمّا رَأَوا أَنَّها هِيا
خَلا أَنَّ حَيّاً مِن رَواحَةَ حافَظوا
وَكانوا أُناساً يَتَّقونَ المَخازِيا
فَساروا لَهُ حَتّى أَناخوا بِبابِهِ
كِرامَ المَطايا وَالهِجانَ المَتالِيا
فَقالَ لَهُم خَيراً وَأَثنى عَلَيهِمُ
وَوَدَّعَهُم وَداعَ أَن لا تَلاقِيا
وَأَجمَعَ أَمراً كانَ ما بَعدَهُ لَهُ
وَكانَ إِذا ما اِخلَولَجَ الأَمرُ ماضِيا


»Na, Olling, na, wo geih't?« seggt uns' Student, »gu'n Morr'n!
Wat will Hei heww'n för Sin Gaus?«
»Wo so? 'ne Gaus? – Kann Hei nich seihn?
Dat is en Kalw, so as ick mein.«
De Bur, de ledd't nu sine Strat herun.
Kum was hei in dat Dur, dor stunn
Denn ok all grad so'n Slüngel wedder,
De dwäterte dor up un nedder.
»Na, Olling, will Hei nich Sin Gaus verköpen?«
»Wat? Ok 'ne Gaus? – Kann Hei nich seihn?
Sall ick de Ogen Em upknöpen?
Dat is en Kalw, hett sin vier Bein,
Un achter hett't en langen Start,
Un wenn't dat Mul updeiht, denn blart't.«
De Oll, de ledd't nu förfötsch in de Stadt,
Doch hett hei sin Bedenken hatt;
Hei kek sick af un an eins äw're Schuller
Nah sin oll Kalw üm, grad as wull'e
Sick äwertügen, ob't en Kalw ok wir.
Ja, 't was en Kalw. Wat wull de Kirl denn mihr?


Nicht halte Deine Thränen zurück,
Vor mir dem treuen Gefährten;
Heut' liegt in der Wiege noch das Glück ,
Und morgen tief in der Erden ...


Ne, proto Boží syn se nestal člověkem,
by lidský, zemský úkol odvrh od sebe!


In geheimnisvolles Schweigen
hüllt mich Lindendunkel ein;
durch die knospenschweren Zweige
blickt der Maiensonnenschein.


An dem Felsen beim Fluß,
Wo sie reichte den Kuß,
Jenen ersten, im Gras,
Seh ich etwas!
Ist sie das?


ما كان قصدي بالبعاد لهجره
لا والدلال ورقة في خصره
لكن تمنى البعد ظاهر سره
حتى أفوز بقبلة من ثغره
عند الوداع ومثلها عند اللقا


«¡Dormir, soñar tal vez!», con torvo ceño
Hamlet exclama, pero el cráneo inerte
guarda el secreto eterno, sin que acierte
a descubrirlo su tenaz empeño


Telle tu la revois, immobile et couchée
Sur la peau de lion de ta tente, ô Vieillard !
Ce sang, ce sang ! ton âme en est toujours tachée.


Trat ich wohl aus des Lebens Kinderschuhe?
Ist Raub geschehn an meiner Leidenschaft?
Ist das Besinnung? Ist's Verlust an Kraft,
Erschöpfungsarmut oder reiche Ruhe?


四郊风景自村家
春入林塘净晚霞
月落尊空人醉后
几多离思付桃花


Hellt stell' ich einen Feirtag an,
Den lieben Gott zu preisen;
Dort kommt ja mein Gevattermann,
Der singt nach allen Weisen.
Gelt, Weibchen, gelt, du singst mit mir?
Ihr Buben, lobet Gott!
Nun, G'vattermann, so singt uns für:
Nun danket alle Gott!


A to jak pravila, on usmál se. Pak řek’
svým suchým posměškem, v němž citu pramének:
Ledovcem zůstati mým slibujete snům...
Však souzeno mi stoupat k jeho vrcholům...
Chlad jeho napíná můj rozum na skřipec...
Ať tál, ať hořel v červáncích, byl ledovec...
Můj žhnoucí kdyby silně zbožňoval vás cit,
chlad lásky rozumné bych nemoh’ pochopit,...
neb jinak miluji. Od těla nelze mi
odloučit ducha s velkostmi i s vášněmi...


Wohl sind es Monde jetzt, seit ich Dich mied,
Doch vorwurfslos hast Du mich aufgenommen,
Mit freudiger Scheu sahst Du mich wiederkommen,
Von bleichen Lippen klingt Dein altes Lied.


„„Vždyť byla jsem na nejvyšší hoře.
A pod ní se lidské vlnilo moře.““


月光斜坠树凄迷
山路崎岖信马蹄
扑面霜风行十里
村墟渐近始闻鸡


Beglücktes Paar, das Unbestand
Und Leichtsinn nie entzweyt, das Hadersucht nicht kennet,
Und dessen festes Liebesband
Gott Amor erst am Rand des Schattenreiches trennet!


أقول الشعرَ للفلاّحِ كي يزرعْ
وللبنّاءِ كي يبني،
وللعمّالِ في المصنَعْ
أقول الشعرَ للشبّانِ والرُّضَّعْ
وللأفواهِ صارخةً إذا جاعت ولم تشبعْ
أقول الشعر لا حتّى يشارَ إليَّ بالإصبَع!


S eyt VV acker VV achet V nd B etet;
D enn S atan I st L oß I n S einen D ienern/
B rüllet V nd VV ütet VV arlich S ehr.
Durchs Gebeth sein Macht zertretet/
Denn wie ein Habicht fleucht nach den Hünern/
Also fleucht er auch umb euch her/
Darumb last beten seyn ew'r währ.


Ich brauche Glück.
Viel Netz und Strick'
Auf einen Wandrer lauren.
Dein Engelheer
Leg um mich her:
Diß sind die bästen Mauren.


Mir träumt, ich flög gar bange
Wohl in die Welt hinaus,
Zu Straßburg durch alle Gassen
Bis vor Feinsliebchens Haus.


Lesk rána záhy v chmurný den se mění;
ve mracích zastřen vleče se svit denní,
hluk života mé kroky zaskočí
sny zlatokřídlé zažena a tiskne
spár v ňadro, div krev nevytryskne,
div nederou se slzy do očí.


Hamar Dobó István kapá, hogy látá
Elesni az zászlót, ő ott sem hagyá,
Egy jámbor drabant kezében azt adá,
Nagy István testét szépen takartatá.


Wi, Menschen? Ist der Berg so gros?
So breit? So weit? So längelos?
Er wil und wil di Erdenkugel füllen!
Drum mocht ihn vor Jerusalem nicht stillen.
Welch kreutzigen? Was Henkerschaar?
Es wächst und wächst di Christgefahr!
Sind Christen dis, di Christum dort ausführen?
Ihn tausendfach und tausendfach entziren?
Ach Seelewig! So Christen solches treiben,
Was meinstu, sol vor Christusvolk bekleiben?


僧居晓看一峰青
迥绝纤尘点画屏
会有片云来触石
江湖三日雨冥冥


Ein unbewandert Kind/
Das auch in nichts verlachte Freude findt.
Was ist die Lieb'?


Hundert Wünsche, ächte Leibessprossen
Dieses Gärtners, schwärmen froh hinaus,
Und durchziehn die Felder unverdrossen,
Blumen auszuspähn zum Busenstrauß.


»Du guter Jüngling! höre denn,
Ich eine Waise bin,
Und mit den lieben Eltern starb
Mir Ruh' und Freude hin;


D'habitationi e l'isoletta vota
Piena d'humil mortelle e di ginepri
Ioconda solitudine e remota
A cervi a daini a capriuoli a lepri
E fuor ch'a piscatori e poca nota
Ove sovente a rimondati vepri
Sospendon per seccar l'humide reti:
Dormeno in tanto i pesci in mar quieti.


Modlívej se, milé dítě,
za dne, večer, na úsvitě;
stále na to pamatuj,
že tě hlídá anděl tvůj.


Que de una las mejillas eligiese;
los ojos, frente y boca más realzada;
de otra la tez más bella y ajustada;
y, en fin, que el mejor talle se vistiese.


Uns preist mit frohem Ungestüm
Der Bräutgam und die Braut;
Er sieht die hohen Fahnen wehn,
Und drückt ihr sanft die Hand,


Não escolhas só uma parte
Toma-me como me dou,
inteiro e tal como sou,
não vás a equivocar-t
Sou sinceramente teu
porém não quero, meu amor,
ir de visita por tua vida,
vestido para a ocasiã
Preferiria com o tempo
Reconhecer-me sem rubo
Conta ao teu coração
que existe sempre uma razão
escondida em cada gest
Do direito e do avesso,
um somente é o que é
e anda sempre com o post
Nunca é triste a verdade,
o que não tem é remédi
E não é prudente ir camuflado
eternamente por aí
nem por estar junto a ti
nem para ir a nenhum lad
Não me peças que não pense
em voz alta por meu bem
nem que suba em um banco
se queres, provarei a cresce
É insuportável ver que choras
e eu não tenho nada que faze
Conta ao teu coração
que existe sempre uma razão
escondida em cada gest
Do direito e do avesso,
um somente é o que é
e anda sempre com o post
Nunca é triste a verdade,
o que não tem é remédi


Mais surtout, mais surtout que vos âmes soient blanches
Comme la neige où rien d'humain n'a mis sa trace !
Blanches comme l'horreur pâle des avalanches
Qui roule au flanc des monts irrités de la Thrace !


Duftendes Geißblatt, steige
Höher empor, daß Ast mit Ast,
Ranke mit Ranke sich dicht verzweige
Zu der Liebe Sommerpalast!


Nagy vígan az terek el haza indula.
Jó vitéz Balassa lovára fordula,
Ságból jó legínyök érkösztenek vala,
Az terekek után nagy vígan indula.


Wo gründliche Gelehrsamkeit
Der Kirchen-Väter Herz nicht führet,
Da glaubt der Feind zu jederzeit,
Daß seine Thorheit triumphiret.
Er meint, der falschen Lehren-Zahl,
Sey ihm noch nicht ein einzig mahl
Gezeigt, erklärt und aufgedecket.
So lang man nicht Beweise bringt,
Und seinen Feind dadurch bezwingt,
So wird er niemahls abgeschrecket.


Aus des Meeres dunklen Tiefen
Stieg die Venus still empor,
Als die Nachtigallen riefen
In dem Hain, den sie erkor.


Dein Pfarrer hilft voll Mut,
Flieht dann zum Haus hinauf
Und schließt, so folgt die Flut,
Es unterm Wasser auf.
Breitbach! es bricht dein Kahn,
Der Retter merkt es kaum,
Da hebt ihn Gott hinan
Auf einen Pflaumenbaum.
Die Flut steigt zu ihm hin,
Und sieh! zu sicherm Ort
Schwingt bald sein Engel ihn
Von Scholl' zu Scholle fort.
Bonkirch von Diebelich!
Oft dringst du durch die Flut,
Wagst dich christbrüderlich
Für unser Gut und Blut.
Du frommer Fuhrmann hast
Dir heut das nicht gedacht,
Du kömmst zu uns als Gast
Und holst dir Gottes Fracht.
Gevatter! manches Kind
Hebst du aus Todes Tauf',
All ihre Engel sind
Vor Gott und schreiben's auf.


وَلقد رجوتُ وصالكمْ فكأنَّني
حاولتُ شَحْطاً لا يُرامُ سحيقا
وعطفتُكم أُدنِي إليَّ وِصالَكم
فكأنّني أُدني به العَيُّوقا
ومن البليّةِ أنْ يؤمّلَ طافحٌ
سكرانُ من خمر الغرامِ مُفيقا
وَلو اِستطعتُ طرحتُ ثِقْلَ غرامكمْ
فلطالما عاد الأسيرُ طليقا


Wer Leidenschaften schildern will,
Muß drinnen sein zugleich und draußen;
In deinem Herzen sei's fein still,
Und hör' um dich den Sturmwind brausen.


Ich träume oft von einer bleichen Rose.
Hell ragt ein Berg; sie blüht in seinem Schatten,
zum fernen Licht aufschmachtend mit dem matten
Traumblumenblick aus ihrem dunklen Loose.


Die Märchenbraut
Lag so im Tod
Dem Blick vertraut;
Der Wange Rot
Wer es geschaut
Fiel neu in Not.


Ha! wenn mich jezt die Falsche säh',
In all dem Ach! in all dem Weh!
Von Höllenleiden, sonder Zahl,
Umstrikt zu Folterpein und Quaal:


Der König rief: Wir wollen
Das Vaterland befrei'n!
Und Alle riefen wieder:
Wolan, so soll es sein!


بَنى مصعبٍ أنتمْ أولو العلمِ والهدَى
وأجدادُكم في السالفينَ كرامُ
وهمْ أهلُ فضلٍ في الورَى وكرامةٍ
وهم في الدياجى سجَّدٌ وقيامُ
أولئكَ حزبُ الله حقّاً وهُمْ هُمُ
صلاةٌ وذكرٌ دائمٌ وقيامُ
أقامُوا بدينِ اللهِ واستمسكُوا به
وطوبَى لهمْ دار السلام مقامُ
ومن سارَ منهم سيرةً نبوية
ومن ودهم منا عراهُ ملامُ
وفي وجهِ من يقلاكمُ آلَ جريةٍ
وإن كانَ ذَا قُرْبى حَصىً ورَغَامُ
فإن مدَّ لي في العمرِ لا بدَّ زورةٌ
وإن كانت الأخرى فليس أُلاَمُ
وناظمٌ هذا المعولىُّ محمدٌ
إذا ذكرَ الإخوانُ ليسَ يضامُ
لهُ في حسابِ السن سبعونَ حجةً
وينقصُ عامٌ في الحسابِ وعامُ
يخصكمُ بالحمدِ والشكر والثناء
ضعافٌ وأشرافٌ لنَا وهمامُ
وندعو لكم بالنصرِ والعدلِ غدوةً
إلى ان يغشينا النعاسَ منامُ
فإنّ سلاحَ المؤمنينَ دعاؤُهم
إذا جن ليلٌ وادْلهم ظلامُ
ولا زالَ ذكراكمْ يلم بقلبنا
إلى أن بوارينَا ثرَى ورِجَامُ
وفي عامِ سبعٍ بعدها مائةٌ
خَلَتْ وألف نظامى عندهن سلام


Byl v duši smír... Tu na blízku se objevila světla,
zpěv s hudbou jásal do temnot – loď s pevninou se střetla,
a po životě roztoužen jsem k bratřím skočil na zem
a na ostrově veselých se v radost vmísil rázem.


Denn, wie still am Gestad, oder in silberner
Fernhintönender Flut, oder auf schweigenden
Wassertiefen der leichte
Schwimmer wandelt, so sind auch wir,


Mitternachtspiel; denn gleich entbundnen Geistern,
Nicht wie aus Windeln in der Zukunft Wiege,
Nein, wie aus Gräbern, tanzten vor mir grausig
Säkeln den Tanz ab.


Se eu tenho de morrer na flor dos anos,
Meu Deus! não seja já;
Eu quero ouvir na laranjeira, à tarde,
A voz do sabiá!


阵飞鸣急趁斜阳
避弋南来足稻粱
江月夜深江水净
一声何处是潇湘


Já česky nechci učit se již,
Alžběta teprve nechce,
v německou česká obroď se říš’,
s dvorem mým půjde to lehce!“


Und sie rühren keine Nadel,
träumen stumm ins blaue Schweigen;
selber ihren Groll und Tadel
haben sie nicht Lust zu zeigen;
kurzes Spechtgeklopf umlärmt sie,
Brummvolk summt nach süßem Lohne,
tiefes Wohlgefühl durchwärmt sie
von der Wurzel bis zur Krone.


Aus der Wahrheit Feuerspiegel
Lächelt sie den Forscher an.
Zu der Tugend steilem Hügel
Leitet sie des Dulders Bahn.
Auf des Glaubens Sonnenberge
Sieht man ihre Fahnen wehn,
Durch den Riß gesprengter Särge
Sie im Chor der Engel stehn.


Pohnul pyskem Svjatogor tu hrozný:
„I utři si bradu, pyšišvorku!“


自卷珠帘放燕归
六宫春尽乱红飞
从来艳色多倾国
愿得君王宠幸稀


C’est la tienne, Aimée, et la nôtre ;
C’est celle de tout bon cerveau,
Qui n’a contre elle qu’un… apôtre,
Un monsieur pourtant comme un autre,
Son nom ?… devra rimer en veau.


— E eu de tal me capacito,
porém dou sempre o cavaco
quando escuto Horácio Flaco
dizendo o que nunca disse.


Presa no meu dormitório
tento dividir a solidão com o peixe
cercado de paredes de vidr
Cabisbaixo no fundo do aquário,
absorto, perplexo, faceiro,
companheiro me olh
Quero tocá-lo e senti-lo
através da parede invisíve
Ele acompanha meus movimentos,
entende meus sinai
Nada e nada e bóia na superfície
à espera de carinh
Suavemente toco
suas escamas sedosa
Ficamos horas a nos contempla


身离梁苑初蚕月
脚蹈秦云已麦秋
要见使君恩惠久
滔滔长伴汉江流


Der Pater Enfantin hat kindisch sich beflißen
Zu pred'gen öffentlich, was wir im Stillen wißen.
Wir haben's längst geübt, und meistens unentdeckt;
Der Männer Eifersucht hat nun der Tropf geweckt.
Im Beichtstuhl hofft er uns durch Tätscheln zu ergründen:
Wir beichten nur dem Bett die angenehmen Sünden.


Diese mit den grauen Augen,
Diese falsche mag ich nicht;
Kann allein zum Roppen taugen,
Krazt den Buhlen ins Gesicht.


Ich sing', o Lieder, glaub' es mir
Nichts aus der Fabelwelt,
Wenn gleich ein solches Wunder dir
Fast hart zu glauben fällt.
Mein Lied ist nur ein Wiederschein
Der Himmelslieblichkeit,
Die Wunderhold auf Groß und Klein
In Thun und Wesen streut.


Zins von Zins ist nicht erlaubt ausser in der Frauen-Schuld,
Da der Mann, wie viel er zahlt, immer dennoch hat gesollt.


Rudou si vezmu čapku svou
a nejpestřejší, jejž mám, šat –
své duše strůny naladím
a píseň svou budu zpívat.


Der gestern mit dem Dolch auf Pump
Ein Brutus wollte werden –
Du hast's erlebt, wie weit ein Lump
Es jetzo bringt auf Erden!


Ne tibi venis calor hic recedat;
Pertinax insta. Pius haut Mœcenas
Ausibus deérit, scio; quando Comis
Cætera faxis.


Notre-Dame annonçait l'apothéose prête
Avec la voix d'airain de ses beffrois jumeaux ;
Au loin les grands canons grondaient, et les drapeaux
Se gonflaient, frissonnants, sous l'orgueil de la fête.


炎蒸忽逐火云敛
爽气俄随玉露瀼
不是真贤生间世
争教烦暑变清凉


Auf! wackre Gesellen, und tränket
Mit Freude die Seelen! Es kränket
Den höllischen Drachen das Glück!
Doch hütet euch, Brüder; er lauschet!
Und wo sich ein Jüngling berauschet,
Da grinzt er mit schielendem Blick!


العمر مهما يطل للموت يدنينا
سيان فيه ابن يوم وابن تسعينا
كل يؤمل طول العمر يا عجبا
تفنى الجسوم ولا تفنى أمانينا
ما تربة الأرض إلا من عناصرنا
الله أكبر نعطيها فتعطينا
نجني النبت ويجنينا لتغذية
عدل إلهي نغذيه يغذينا
هذا هو الشان في هذي الحياة فلا
تسوءنا الحال فالموت يسوّينا
لولا التأسي بأن الله موجدنا
بعد الممات لما جفت مآقينا


Tisícerá opět hřmějí děla,
Kulemi dští plný kouře vzduch,
A jak klasy žnec, tak lidská těla
K zemi kácí krutý války bůh...


Légy vihar, mely haragában,
Ősi tölgyeket szakít,
Légy szellő, mely mosolyogva
Csendes álomba ringatja
A mezők fűszálait.


Že dnes ještě sedíte tu v úzkostlivé předtuše,
zítra mnohý ležet bude v písku cirku bez duše.


أَلَم يَكُن في وُسومٍ قَد وَسَمتُ بِها
مَن حانَ مَوعِظَةٌ يا حارِثَ اليَمَنِ
إِنَّ القَصائِدَ قَد جازَت غَرائِبُها
ما بَينَ مِصرَ إِلى الأَجزاعِ مِن عَدَنِ
يُخزي اليَمانِيَةَ المُخضَرَّ عَرمَضُها
تَجريدُ لا طَيِّبٍ مِنها وَلا حَسَنِ
تَلقى حِياضَ بَني الدَيّانِ مُترَعَةً
وَغالَ حَوضَكَ خُبثُ الماءِ وَالعَطَنِ
إِنّا وَجَدنا قَنانَ اللُؤمِ إِذ نَبَتوا
أَصلاً خَبيثاً وَفَرعاً بادِيَ الأُبَنِ
أَمسى سَراةُ بَني الدَيّانِ ناصِيَةً
وَاللُؤمُ يَأوي إِلَيكُم يا بَني قَطَنِ


Já potkal sosny obrovské,
když po horách jsem šel,
a tehdy (byl jsem dobře naladěn)
jsem sosnám takto děl:


Und wo noch Amoretten stehn,
Da hatte ich ein Wiedersehn.


Quando meu pai morreu, já lhe haviam passado
Pelos curvados ombros.
Temeridades de assombros
De um viver atormentado:
E houvera ele galgado
Um calvário de escombros;
E chorado, talvez, como Jó, o lendário
Que, recolhido a um canto, Solitário,
Contava e recontava as gotas do seu pranto,
Como se fossem contas de um rosário.
E ele, triste, me disse, à hora extrema da vida:
— “Meu filho, o céu azul é uma Casa Infinita,
Com Moradas nos sóis e nas brancas estrelas...
Mas não sei que será desta minh’alma aflita,
Que, na terra, deixou de olhá-las e compreendê-las,
Pela grande amargura em que viveu metida.
Entretanto, confiante, irei por todas essas
Lonjuras siderais, dulcíssimas, serenas...
Abrirei minha crença às divinas promessas,
Só levando por ti a alma cheia de penas...”


Das Mittel half geschwinde;
Sie seufzte leichenblaß:
Ach! Männchen, sey gelinde,
Ach! liebes Männchen, laß
Mich diesesmal nur leben,
Und ende meine Pein,
Ich will mich gern bestreben,
Recht lämmerfromm zu seyn.


Die Lilien sind geknickt,
Nun ist der Garten leer,
Mein Sinn von Gram umstrickt,
Mein Herz von Kummer schwer.


Les armes de Jésus c’est toute onde épanchée
Dans un gosier de fièvre et toute âme ébauchée
Au coin de toute lèvre et toute fleur jonchée


Embattl'd Princes wait the Chief,
Whose Voice should rule, whose Arm should lead;
And, in kind Murmurs, chide That Grief,
Which hinders  being freed.


Ein düstres, quälend Feu'r ist deine Seel' in sich;
Dein Heiland sei in dir dein labend Balsamöle,
Entsink der Eigenheit, laß Gotte gründlich dich,
So wirst du licht und froh, so triumphiert die Seele!


Ma poi che la gran furia diede loco,
e per lunghezza temperossi il pianto,
Troiolo acceso nel dolente foco,
sopra il suo letto si gittò alquanto,
non ristando però molto né poco
di pianger forte e di sospirar tanto,
che 'l capo e 'l petto appena gli bastava
a tanta noia quanta si donava.


Ach zerreisse doch die Himmel
Weibessame/ Jungfraukind!
Ach zerflösse mit getümmel
Berge die erhaben sind/
Schlangentretter/ Halszerbrecher/
Kopffzerknirscher/ Sündenrächer.


Attilas de la parodie,
Ravageurs blonds, meute aux abois,
Qui n'avez pas l'âme hardie
Et qui vous cachez dans les bois !


فديت من آل أيوب لنا ملكاً
سار عن الشيم العليا على جدد
حدثت عن فضله ثم استندت له
فلا عدمت أسانيدي ولا سندي


Třešňový květ už opadal,
šeřík však ještě kvetl.
Kdys ráno při své snídani
jsem communiqué četl:


Pro to Lelem pohrdání
Seslal koflík trpké msty,
Srdce mé jal k milování
Tanečnice plné lsti.


Y así en la vida el incesante vuelo
mientras que todo es ilusión, avanza
en sólo una hora cuanto mide el cielo


La satírica Clío se ha corrido
en ver que la frecuente un necio zote,
y de que tantas legua sen un trote
la hayas hecho correr. Crueldad ha sido.


Contentami deleto et anche guai,
como servo che del tuto ti sono:
ché, s'eo non mora da fita de trono,
ver'ti coruço non avrò çamai.


Vrátí se dum mých příval,
sny moje – vyhnanci.
I ta, jíž rád jsem zpíval
romanci.


The yell of pain and the wail of woe,
And the short, shrill shriek of fear,
Through the winnowing sound of a furnace flame
Confusedly struck his ear;


Siratlak, drága Kezdet,
Ki hozzám kegyes valál
S mert Vég sincs, hát meresztek
Kisírt szemeket feléd.


Nichts half, daß er meinte,
Er hab nicht getötet
Und wie Kinder weinte.


Sat vixit genitor, fuit hic insignis equestri
Ordine, sat clarum gessit in orbe decus.


„Ámde, ha véred hull is Etel király felett,
Annál ugyan e földön nem ér szebb tisztelet:
Neveddel a világot betöltöd, mint egy hős;
Örül, mikor dalában említ, a hegedős.


bindiğimiz bu gemi batsa


çocuk gözleri büyük büyük


K myšlenkám krásným se nést
českým jest učením, národa určením.
Dejme se vést
otčinou svobodnou k svobodě svojí,
v jejím vždy díle a v jejím vždy boji,
s ní krok co krok,
v nadšení svorném – jak dnes tomu rok!


Arnold byl střežen však a odveden,
lid o jeho dbal obezřelou stráž,
a v bezpečí hned z rána vyveden:
„Jdi mezi lid zas, strážce náš,
buď otcem nám, my věrný lid jsme tvůj,
jdi do kraje a chabé posilňuj,
by sílil se; snad brzy přijdou řeže,
v nichž dobudem svou volnost od papeže.“


Ach! co se to se mnou stalo
V tako krátké, prchlé době:
Dříve srdce v citech plálo,
Nyní mrtvo v něm jak v hrobě!...
Dlouho srdce bojovalo,
Prahne oko – bledne líce:
Srdce jednou milovalo,
Nemiluje nikdy více!...


Így születnek most mind a verseim
finoman, szeretettel
és sok-sok őszi reggel
így sétálok az akácok alatt.
Egyéb hírem most nem igen akadt.


Redouten, Bälle, Künstlerfeste,
Der Bal paré noch obendrein,
Wie kann dagegen selbst die Beste
Und Keuscheste gepanzert sein?


Červená, bílá fiala,
kdes ji, má milá, trhala?


Což maršalové? Augereau sype vtipy,


«Kezemben élet és halál,
Halljátok, pártütők!
Ki térdel, annak élet int!»
De nem mozdulnak ők!


Ó touho mládí! Křídla široká
já chtěl bych rozepnout
až k nebi!...“ – ?


es burdel de holgazanes y de ociosos,
donde hay libertad suma de conciencia
para idiotas, malsínes y tramposos


Poco più oltre quattro gran lioni
trovava, e Vegliantin tutto è aombrato
quando ha veduti questi compagnoni.
L'uno a Orlando ne vien difilato,
apre la bocca e distende gli unghioni.
Orlando Durlindana nel costato
gli cacciò tutta, fuor che l'elsa e 'l pome.
Gli altri l'assalton non ti dico come.


So nährt ihr selbst die Flamme,
die selber euch verzehrt:
Schon knistert es am Stamme –
O daß euch Gott verdamme!
Ihr seid kein Mitleid wert.


Né sì fulgide stelle in mezzo un sole
da fare uon divo al mondo e 'n ciel felice,
né in terra mai sì candida fenice
qua giù discese da l'eterne scole;


Die Einsamkeit ist wie ein Regen.
Sie steigt vom Meer den Abenden entgegen;
von Ebenen, die fern sind und entlegen,
geht sie zum Himmel, der sie immer hat.
Und erst vom Himmel fällt sie auf die Stadt.


Sabor de bien que es finito
lo más que puede llegar
es cansar el apetito
y estragar el paladar
y assí por toda dulçura
nunca yo me perderé
sino por un no sé qué
que se halla por ventura.
     II
El coraçón generoso
nunca cura de parar
donde se puede passar
sino en más difficultoso
nada le causa hartura
y sube tanto su fee
que gusta de un no sé qué
que se halla por ventura.
     III
El que de amor adolesce
de el divino ser tocado
tiene el gusto tan trocado
que a los gustos desfallece
como el que con calentura
fastidia el manjar que ve
y apetece un no sé qué
que se halla por ventura.
     IV
No os maravilléis de aquesto
que el gusto se quede tal
porque es la causa del mal
ajena de todo el resto
y assí toda criatura
enajenada se vee
y gusta de un no sé qué
que se halla por ventura.
     V
Que estando la voluntad
de divinidad tocada
no puede quedar pagada
sino con divinidad
mas, por ser tal su hermosura
que sólo se vee por fee,
gústala en un no sé qué
que se halla por ventura.
     VI
Pues, de tal enamorado
dezidme si abréis dolor
pues que no tiene sabor
entre todo lo criado
solo sin forma y figura
sin hallar arrimo y pie
gustando allá un no sé qué
que se halla por ventura.
     VII
No penséis que el interior
que es de mucha más valía
halla gozo y alegría
en lo que acá da sabor
mas sobre toda hermosura
y lo que es y será y fue
gusta de allá un no sé qué
que se halla por ventura.
     VIII
Más emplea su cuydado
quien se quiere aventajar
en lo que está por ganar
que en lo que tiene ganado
y assí, para más altura
yo siempre me inclinaré
sobre todo a un no sé qué
que se halla por ventura.
     IX
Por lo que por el sentido
puede acá comprehenderse
y todo lo que entenderse
aunque sea muy subido
ni por gracia y hermosura
yo nunca me perderé
sino por un no sé qué
que se halla por ventura.


En el peñasco asentóse,
De la humilde torre basa;
Miró en torno, y de su seno
Sacó y repasó esta carta:
«Si, mi bien; sin ti la vida
Me es insoportable carga;
Resuélvete, y no abandones
A quien ciego te idolatra.
»Contigo nada me asusta,
Sin ti todo me acorbada;
Mi destino está en tus manos:
Ten resolución, y basta.
»Resolución, Rosalía,
Cúmpleme, pues, tus palabras:
No tendrás que arrepentirte,
Te lo juro con el alma.
»En cuando venga la noche,
Volveré sin más tardanza
Al sitio aquel que tú sabes,
En una segura lancha.
»Espérame, vida mía:
Si no te encuentro, si faltas,
Ten como cierta mi muerte.
Corro al momento a la plaza
»De Estepona, allí pregono
Mi proscripto nombre, y paga
De mi amor será un cadalso
Delante de tus ventanas».
Se estremeció Rosalía,
No leyó más, y borraban
Sus lágrimas abundantes
Las letras de aquella carta.
Llévala a los labios fríos,
La estrecha al seno con ansia,
Mira al cielo, «Estoy resuelta»,
Dice, y se consterna y calla.
    * * *
Torna al peñón (que parece
Una colosal fantasma
Con un turbante de nubes,
De nieblas con una faja)
La vista otra vez. La extiende
Por la mar, que muerta y llana,
Fundido oro se diría
Del sol poniente en la fragua.
Juzga ver un negro punto
Que se mueve a gran distancia:
Ya se muestra, ya se esconde.
¿Será?... ¡oh Dios!... ¿Será?... La escasa
Luz del crepúsculo todo
Lo confunde, borra y tapa.
Con los ojos Rosalía
Los resplandores, que aun marcan
La línea del horizonte,
Sigue. Una nube la espanta,
Que por el Sur aparece,
Obscura y encapotada;
Y aun más el ver acercarse
Por allí dos velas blancas,
Cuyas puntas ilumina
Del sol, ya puesto, la llama.


Pusztuljon el hát a valóság!
Aludjon el hát minden hős hit!


Jako květnatými lučinami
v tichém údolí se potok vine,
vrouben po svých březích pomněnkami:
tak ať klidně Vám též život plyne!


Derhalben, wa ich, lieber Herr,
offt von dir bin verirret ferr,
So bit ich, verzeih mir die sünd,
ich flich zu dir wie ein liebs kind.


Utósó farsang éje van,
A mámor és toborzás éjjele;
Csak egy viraszt, csak egy viraszszon ébren,
A honfiúnak edzett kebele...
Az ő szivén legterhesb súly vagyon,
Melyért remeg - a szív imádta hon!


Auf der Höh' am Felsenkirchlein,
Rings vom Türkenheer umschlossen,
Liegt ein Häuflein tapfrer Griechen
Von des Bozzaris Genossen.


que cuando de la toga te desnudes,
librarás el sepulcro, en que la vida
su inmenso amor a los mortales muestra,


  Уже кленовые листы
На пруд слетают лебединый,
И окровавлены кусты
Неспешно зреющей рябины,
И ослепительно стройна,
Поджав незябнущие ноги,
На камне северном она
Сидит и смотрит на дорогЯ чувствовала смутный страх
Пред этой девушкой воспетоИграли на ее плечах
Лучи скудеющего светИ как могла я ей простить
Восторг твоей хвалы влюбленноСмотри, ей весело грустить,
Такой нарядно обнаженно


Hier ist Rhodus, komm und zeige
Deine Kunst, hier wird getanzt!
Oder trolle dich und schweige,
Wenn du heut nicht tanzen kannst.


Poi che fedeletate en te è resprandente,
li pate sant'envìtante che si' de la lor gente:
"Ben venga nostra cògneta, amica e parente,
déiat'esser placente cun nui acompagnare".


Viz hrdinnosť těch pracovníků,
jimž Pán los těžký odkázal!
Jim za vši práci místo díku
den za dnem nese nový žal.
A přec duch jejich každodenně,
vždy udatně, vždy nezhroženě
zná volať vstříc všem útrapám:
Můj Bůh to chce! Já vytrvám!


¡Adiós, hasta la tumba, amado mío,
Mimado mío, ídolo de mi alma!
¡Adiós...! palabra desolante, horrenda;
Verdad aun más horrenda y más amarga.
¡Adiós, hasta la tumba! Quiera el cielo
Redimir tu dolor con mi desgracia,
Y si mi afecto no te dio la dicha,
Más que mi afecto alcance mi plegaria.
Fue para ti la flor de mis ensueños,
Y la flor de mis besos para ti,
Y dándote las llaves de mi vida
Te aceptó por señor mi porvenir.
Si en tu mano esas flores se volvieron
Ceniza y polvo, así me servirán.
Guarda esas llaves, pobre amigo mío,
Que son las de mi losa sepulcral.


وسلمنا الأمور لمن يراها
وألقينا الأعنّة للقضاءِ


Filius macht zu Rom ein bilt,
steinen, geleich eim löwen wilt,
mit aufgespertem rachen;
das war gemacht mit schwarzer kunst,
wen man des ebruchs züge, sunst
wer sich wolt ledig machen,
tet das mit solchen sachen
Und stieß ein hant dem bild in schlunt,
schwure ein harten eid zur stunt;
het er dan recht geschworen,
so zug er wider raus sein hant,
het er aber nit recht im lant,
so wurd im sein hand voren
abbißen und verloren.
Keiser Julius het ein frauen,
Pompeia; tet ir nit trauen:
ein ritter Clodium,
den forcht er ser, der het sie lieb,
drum er das weib zu schweren trieb,
ir unschuld zu beweren;
die frau mit listen das annum,
sam tet sie es fast geren.


绿英满香砌
两两鸳鸯小
但娱春日长
不管秋风早


Mert látni igen kívánja
Az te erős dicsőségedet
És isteni tiszteletedet
Az te dicső templomodba.
Mert nékem kedvesb életemnél
Az te nagy kegyelmességed,
Kiért én ajakim téged
Dicsérjenek szép énekléssel.


Než co dám mu ku posile,
Aby stíhán, trmácen
Trampotou pozemskou nekles’,
Zoufalostí zachvácen?
Jaro dám mu: Vesna mdlého
Kouzly svými zotaví,
Až pak vítěze i nebe
Ve svém lůně oslaví!“


Dautres, lhorreur de leurs berceaux, et quelques-uns,


Du möchtest dich wohl billig schämen,
Mit deinem Sorgen, Furcht und Grämen;
Gott selbst will ja dein Vormund sein,
Er sorgt für dich, sein Waiselein.


Auf grünem Kirchhof blieb ich stehn
Und sah ein Haus fast groß und schön,
Doch Thür und Fensterladen zu
Und alles still in todter Ruh.
Ich ruf ein Mädel zu mir hin:
»Solch schönes Haus und niemand drin?«
Ja wohl! was rechts, beim Element!
»Wer wohnt denn da?« – Der Supperndent.


Als könntet ihr bestürzt nur und mit Bangen
Ein Opfer eurer Schönheit sehn, das nieder
In nasse Nacht sinkt: niemals löst ihn wieder
Die junge Liebe aus den Wogenschlangen.


Hol vagy? mért hallgatsz? hát már kivetetted eszedből
Fejedre mondott átkomat,
S Jámbusimat neveted?


Stets waren wir zu zwein im Zimmer
Und nahmen uns das Schönste immer.


So sengt in heissen unbewölkten Tagen
Die Mittags-Sonne Blumen ab,
Die halb verhüllt noch in der Knospe lagen.
So fliehen Blätter herab


Mußt's doch blühn und rauschen lassen,
Und den toten Löwen fassen
Knaben nun nach Jungenart
Ungestraft an Mähn und Bart.


– Feins Kind, mußt nicht so sagen!
Es bringt der Himmelswagen
auch deiner Brust den Tag.
Es wird auch Deine Seele
der lieben Vogelkehle
gleichtun mit lautem Schlag.


Viel schöne Augen ihm winken,
Da wird das Herz mir bang.
Die meinen von Tränen blinken,
Die lachten, wenn er sang.


»O Herr, den Kopf kann ich nicht lassen,
Er kömmt vom bravsten Mann,
Der ihn, Gott weiß es, einem Bassen,
Bey Belgrad abgewann.


Von brutalen Gewalten
Laß nie deine Seele knechten.
Kannst du nicht Recht behalten,
Halte doch fest am Rechten.


De todo lo velado,
tenue, lejana y misteriosa surge
vaga melancolía
que del ideal al cielo nos conduce.
He mirado reflejos de ese cielo
en la brillante lumbre
con que ahuyenta las sombras, la mirada
de sus ojos azules.
Leve cadena de oro
que una alma a otra alma con sus hilos une
oculta simpatía,
que en lo profundo de lo ignoto bulle,
y que en las realidades de la vida
se pierde y se consume
cual se pierde una gota de rocío
sobre las yerbas que el sepulcro cubren.


وخَديمةٍ للعلمِ في أحشائِها
كلَفٌ بجمع حرامِهِ وحَلالِهِ
لبست رداء الليل ثمّ توشّحَت
بنُجومِهِ وتتوجت بهلالِهِ


Was will die Angst an meiner Seele?
Was flüchten die Gedanken fort?
Wohin ich fliehe und mich quäle,
Entdeck' ich keinen sichern Ort:
Mein Fuß gehemmt, mein Athem schwer,
Die Brust so voll, das Herz so leer.


Questa ch'or t'è largita
anima nuova, fia
gran parte di tua vita.
Tiengli in sublime il guardo
levato, e lo disvia
dal secolo codardo,


Sonst pries man als ein Muster mich:
Mein Ruf war ohne Makel,
Und ach! nun dien' ich rings durch dich
Dem Volke zum Spektakel.


Welch babylonischer Turm als Vorwurf tragischer Handlung!
Freilich, geschehn ist viel; aber es mangelt die Tat.


Čarokrásná letní noci,
kterak tvoje pouta zmoci!?
Rád jsem robem tvým, o paní,
a tvůj skon – mé umírání!


Strom dávno usch’, však relikvie zbožné
tam visí stále, poutník se jim diví,
a nechápe ty cetky šatku, zbraní.


春到寒荄总向荣
药苗旋种亦初成
山翁幸自无谁识
可要山中宰相名


Einsam wandelt er oft, Sterbegedanken voll,
Durch die Gräber des Dorfs, sezet sich auf ein Grab,
Und beschauet die Kreuze,
Und den wehenden Todtenkranz.


V středu sadu jáma zeje,
s ní k té jámě jděte.
Palma by se ukryla v ní.
Tam ji zakopete. –


Žil na severu král,
rád pil a rád se smál,
a každému, kdo k němu přišel
a jehož prosby, nářek slyšel,
vše z plné duše dal.


	Se messer de' Goldè stesse da canti,
fategli onor, perch'e' fa buon bocconi;
d'atorno atorno si faccian sermoni
che l'un con l'altro non sian acordanti.


Mne vzdušné hrady žití málo baví;
jen základem kdo vlastní srdce dal
a krev svou pojidlem, ten dobře staví. –


El paraíso, por momentos, aparece en la concepción general del caleidoscopio. Una estructura vertical llena de manchas
grises. Si cierro los ojos, bailarán dentro de mi cabeza los reflejos de los cascos, el temblor de una llanura de lanzas, aquello
que tú llamabas el azabache. También, si quito los efectos dramáticos, me veré a mí mismo caminando
por la plaza de los cines en dirección al correo, en donde no encontraré ninguna carta.


Ő nőtt, csak nőtt a derengésen által,
Húzta, húzta a lelkemet magával.


Es ist der gute Geist der Zeit
Mit seiner Kraft und Herrlichkeit
Gefahren in die Reben;
Drum wollen sie uns dieses Jahr
Ein Säftchen stark und warm und klar
Für unsern Keller geben.


山围书院好峰多
行处新诗日几何
中有幽栖人不到
绿萝深洞白云窝


Tolle Zeiten hab ich erlebt und hab nicht ermangelt,
Selbst auch töricht zu sein, wie es die Zeit mir gebot.


Caconius hat Schelmen, hat Diebe bey sich her;
Drauß soll man nun erkennen, wie viel sey besser Er.


Erd/ Himmel wird sich wenden
In wesen aller new/
Vnd jhre schätz verschwenden
Gar häuffig/ vnd ohn schew.
Ohn vndergang wird schweben
Die Sonn in klarem brandt/
Der Winter sich begeben
Zun wüsten vnbekandt.


Desperta-me de noite
o teu desejo
na vaga dos teus dedos
com que vergas
o sono em que me deito


že musíme my, Francouzi, je vítat
co spásu, volnost, základ lepších časů.


Přivezly je černosersté kozy,
A tak utíkaly po písku,
Že snad polovic v tom nátisku
V pravo, v levo přišlo na výhozy;


Et qui, d'en haut, sereine comme
Regarde le bonheur de l'homme


Je za mnou dusná tragedie
s podzemních pekel záblesky,
můj orel, vizte! křídly bije
a letí v azur nebeský.


Mnoho je vzácných panáků na zemi,
mnoho vycpaných hastrošů,
copatých, slavených sterými bájemi,
líbaných s fanfárou na šosu,
dýšících uvnitř dusnými stájemi.


Doba našla dobu, Marušenko, dítě!
Zajdi zase domů, toužně čekají tě. –


Zda někdy pohlédneš na svoje sluhy,
jak zdárně pěstují tvých nauk luhy?


Du bist eine weiße Flocke –
Du stirbst der Flocken Tod:
Nach kurzem Sonnengruße
In Straßenstaub und Kot ...


لا تدعني فرداً إلهي وحيداً
وأغثني يا من به يستغاث
وأعني على زمان كأن ال
حظ في ليل همه أضغاث
واجعل الصبر جنة لي فأن
الدهر رام سهامه الأحداث
فأنا العاجز الذي ورث الفقر
والفقر والغنى ميراث
قد توسلت بالشفيع الذي
في البعث للناس من نداه انبعاث
وعهدت الوفا وما لعهود
عقدت بالوفا لديه انتكاث
فهو ذخرى وما اخيب بدعواه
إذا بعثرت بنا الأجداث
صلى يا ربنا عليه صلوة
ضعف مكث السما لها امكاث


Du bist den Apfflen gleich/
Die dort auff Sodoms-Heyden/
Zu sehen an mit Freuden/
Als wären sie Gold-reich/
Innwendig seynd sie aber
Voll Aschen; wie man meldt/
So ist/ ô Welt-Liebhaber/
Auch deine Braut/ die Welt.


„Ó, mit cselekedtek dalia férjemmel,
Kit, élve, szerettem leányszerelemmel!
Szeretem holtan is, szeretem még most is:
Ha sírba lezárnak, szeretem még ott is.


亭倚蓬莱几许高
下临无地有惊涛
坡仙想得江山助
八语端为天下豪


Vor manchem Hügel schneeumhüllt,
Da stockt des Sämanns Fuß,
Er neigt das Haupt, von Schmerz erfüllt,
Und beut der Ehrfurcht Gruß.


صاح وافى داعي الهناء يشير
في سعود وقد تجلى السرورُ
وهذار الأفراح غرد صبحا
في ربوع لها الأماني زهورُ
وتغنت بلابل الدوح لما
ماس تيها غصن الصفاء النضيرُ
أشرقت أنجم التهاني جملا
حين ضاءت بالاقتران بدورُ
حيث أضحى على الثريا أمينا
في سماء الزفاف بدر منيرُ
وتبدت من المسرات تجلى
راح انس على الندامى تدورُ
وتجلت فوق الأرائك ورق
تتناجى بشرا بأمن يفورُ
يا نديمي قد راق وقت التصابي
وتداني المنى وفاض الحبورُ
نسمات السرور هبت علينا
يتهادى من نشرهن عبيرُ
قم وبادر معاهد الصفو واغنم
طيب عيش لك الأمان سميرُ
إن عرف الأزهار بت شذاها
حين وافت صبا التهاني تمورُ
ولطيف النسيم حرك نايا
عندما صاح بالصفاء الغديرُ
وإيادي الرياح دقت دفوفا
وتثنى لذاك ظبي غريرُ
وغصون الرياض ماست دلالا
حين غنت من فوقهنّ الطيورُ
وكؤوس الآمال أهدت نجاحا
حين دارت بنا ولذّ الحضورُ
يا سقاة الأقداح هبوا صباحا
بصبوح لها القلوب تطيرُ
واديروا مع الصبابة راحا
من سناه تجلى وتنفى الكدورُ
أخصبت العيش والتمني لما
من نبات البشير فاضت بحورُ
فهو ذو السؤدد الشريف ومولى
قد تعالى به المقام الخطيرُ
كم تدانت له المقاصد رشدا
وتحلت من المعالي ثغورُ
كل جود طليق كفيه لكن
كل حمد لراحتيه أسيرُ
ذو أياد تفيض بحر هبات
لو رآها كعب الأيادي يجيرُ
حاز لبنان من سناه ابتهاجا
وحباه بشر وخير فخيرُ
يا بشير له السعود اشارت
وشهابا به العلى تستنيرُ
أنت للمجد والمكارم رب
وهمام على المعالي أميرُ
كل نصر لروض عزك دان
حيث نادى للسعد فيه البشيرُ
قام داعي الأنام يشدو بربع
أنت للعدل فيه نعم النصيرُ
ليس يلقى بين العوالم طرا
لك ند ياذا الثنا أو نظيرُ
ما تجلى شهاب سعدك إلّا
فوق شهب النجوم اضحى يسيرُ
أنت طود الفخار يا خير مولى
في حماه بنو العلى تستجيرُ
قد تهنى الزمان فيك اعتزازاً
وعلاه من ثغر عدلك نورُ
فزهناء في حسن انجال سعد
هم نجوم العلى ونعم الصدورُ
شهب افق أشبال فتك سراة
حيث أنت الغضنفر المشهورُ
وكرام من كل قاسم جيش
قد تسامى به النداء الغزيرُ
وخليل ان كر فوق جواد
خلت نسرا يعلوه ليث جسورُ
وأمين العلياء أحسن شهم
قد تبدى به الهناء الوفيرُ
أن هذا الزفاف أجمل عرس
وسعيد مبارك وطهورُ
وزواج أضحى أمين اقتران
كل سعد يأتي به ويزورُ
ناشدتنا الأفراح ذات ابتسام
حين زف المولى الأمين الوقورُ
وجبين الأيام أشرق حسنا
وتردت ثوب الجمال العصورُ
تتهنى فيه وفي أخويه
وبنيهم ما تستدير الدهورُ


В минувшем жизнь твоя богата,
Звенел залог бесценный в нем:
Сам рассказал ты, что когда-то
Любил и пел ты соловьеКто ж не пленен влюбленной птицей,
Весной поющей по ночам?
Но как поэт — ты мил сторицей
Тебе внимающим друзья