—Feliz cumpleaños—me dice la vida con voz ronca,
mientras extiende una estúpida torta con sus respectivas velas
y el escenario propicio para pedir los deseos.
A todo esto,
comienzan a hacer su arribo
los respectivos invitados sorpresa.
Así, acabo de ver pasar hacia el baño al tiempo
que como habitualmente sucede,
genera crudos espectáculos
luego de una u otra copa.
Por el otro rincón diviso a las heridas y mis dolores
que se ríen a carcajadas de mis lamentos.
Sin embargo, llegan estas veinticinco velas
frente al viento indescriptible de mis labios,
pero el único deseo que de improviso se me viene a la mente
es que se largue todo este gentío inoportuno,
que el tiempo y compañía, se devuelvan a mi infancia,
que la arruga que cabalga palmo a palmo con mi rostro,
se detenga por un instante en una estación sin nombre.
¡ Que se larguen todos estos borrachos invitados!
y me dejen celebrar los días de mí mismo
con un aplauso único a la última carrera de mi juventud


Perché, se gli guardate ogni mascella,
senza dir'altro vi darà a vedere
s'egli ha bisogno più di Pelarella.


Večer tich' v stálých vzpomínáních
vesele – neveselých hostí.
Byl jak ten, jenž dopijí kalich a sedí
opřen těžkou hlavu v dlaních
s vesele – smutnou blažeností.


Weil die Zeit ist Lastern hold,
Bleibt die Boßheit ohne Schuld.


Camillina nemoc dlouhá zavinila,
na zimu že vězněm ve své ville byla.


Keine Trennung kann uns scheiden,
Unser Herz ist unsre Welt,
Wo in Freuden, wie in Leiden,
Einer an dem andern hält.


Das halt, o Mensch, in allem wert
Und danke für die Gaben,
Die dein Gott dir darin beschert
Und die uns alle laben,
Wenn nichts mehr sonst uns laben will,
Die laß, bis daß des Todes Ziel
Dich trifft, nicht ungepreiset.


Enquanto de Coutinho se repara,
De entre a turba comum frecha se tira,
Que rigorosa, abrindo o peito, para
Junto donde a de amor de amor sentira.
Turbam-se os olhos, perdem a luz clara,
E no último espirar de amor suspira;
Que pronunciar não pode o nome amado,
Já dos mortais soluços atalhado.


Figliuol mio, nel chiamar tu prendi errore,
ché tal nome è in me affranto
e tu il pruovi in tuo pianto,
ché mi fo sterpo, se mai fui bel fiore.


Abbracciar là sopra il nemico estinto.
Or tu primo a spezzar nostre ritorte
Corri, sol del tuo nome armato e cinto.


Močály shnilými už nechodit,
kde bludičky rozkoše klamné svítí.
A nutno je se znovu narodit,
by možno bylo výš' a čistěj' žíti.


Budí, budí, zdaž ho ze sna zbudí?!
Ztuhlou ruku zvedl – zpět zas klesla,
Ucho k srdci – tím i tím se trudí,
K babě běží, by mu pomoc nesla;
Avšak baba ta, že zesnul v Pánu,
Řekla chladně, na mrtvící ránu.


Al ver la noche Adán por vez primera
que iba borrando y apagando el mundo,
creyó que, al par del astro moribundo,
la creación agonizaba entera


Lütt Matten de Has'
De mak sik en Spaß,
He weer bi't Studeern
Dat Danzen to lehrn,
Un danz ganz alleen
Op de achtersten Been.


Kdos včera pohřbený se ohání rubášem:
To nesmím nechat platit! Vy pohledněte sem!
Snad vidíte, mně nelze. A já jsem pozaslech,
že prý mi žena dala ten rubáš plný blech!


风散萤光夜未分
隔窗凉雨落纷纷
秋衾不与还乡梦
征雁南来独自闻


S hogy lép az átok ki a hetyke szájon,
hogy kedvesünk szívére sujtva, szálljon.


A liliová její pleť
průsvitná, něžně bledá –
povídám: hezčí princeznu
ať někdo světem hledá!


Da sandte dich der Herr, wohlthätiger Quarin!
Der Tausende zum Leben neu geboren,
Auf die das Schattenreich mit angelweiten Thoren
Bereits zu harren schien.


Hizo Catón que su memoria vuele,
y el nombre a tal morir muda y pervierte;
uso de libertad llama su suerte,
y muestra que con ella se consuele.


Do spoda, do dna jen,
dokud máš nalito,
soudek až zazvoní:
„Dopito, dožito!“


And all in war with
Time for love of you—


Full many trod that crooked path to Fame,
Yet from her hand receiv'd no lasting meed,
She from her annals rends their fading name,
And gives to Infamy the worthless deed:


Stella aurea di Iacob, animo al mondo,

Coverto de mortal, terrena nube,

Parlar non può d'un corpo et d'una mente,

In cui giamai non fu culpa né labe:

Ché pittor non si trova in questa vita,

Che pinger possa lo splendor del sole.


Er ware so gut
Zu machen den Muht/
Daß ich stracks räuschig wurde
So/ daß mir nunmehr
Ist worden zu schwer
Mein träge Leibes-Burde:
Worauff ich dann bin
Gesuncken dahin
Krafft-los vor Liebs-Ohnmachten:
Auffschreyend offt laut
Mit Himmlischer Braut:
Ich muß vor Lieb verschmachten.


Már nem törődnek semmit az idővel.
A harapások majdnem összeesnek,
de jól megrágnak minden falatot.


Fu'l Re di Feza ad esequir ben presto
Ch'ogni tardar troppo nociuto havria
Raguna in tanto il ReAgramante il resto
Parte le squadre e alla battaglia invia,
Egli va al fiume, che gli par ch'in questo
Luogo, del suo venir bisogno sia,
E da quel canto un messo era venuto
Del Re Sobrino a domandare aiuto.


Das Auge, das dem Ruhm in's Antlitz durfte schauen,
Das schaut hinfort den Tod ohn' Angst und ohne Grauen.


Was aber auch ein jeder klag' und weine,
Zu tausendmalen mehr als alle pflag
Des bittern Jammers Blanscheflur, die reine.
Sie fiel sich selber an mit manchem Schlag,
Kaum daß sie sich verschloßen hat alleine,
Recht an die Stelle wo das Herze lag.
Es war erbärmlich, wie das süße Weib
Quält ihren jungen schönen süßen Leib.


Teď tigr v krvi divý žár tvůj cítí
i ještěr, jenž své mladé tebou líhne;
pel žlutý pro včelu ty sypals v kvítí
a šídlo, jež se nad bystřinou mihne,
na krunýři svém nese v čarném kmitu
jas tvojich safirů a chrysolitů.


Jde, upřeně kams v prázno hledí
a kol se dívá jako v snách – –
Zdar vám, vy andílkové bledí,
vy větší i vy v peřinkách!


Io mai no 'l dissi: e con divin fragore
La terra e il ciel l'amato nome chiama,
E tra gli effluvi de le acacie in fiore
Mi mormora il gran tutto – Ella, ella t'ama.


Vuol, fausto iddio, commetterla
Ne le mie mani e vuole
I nostri amor congiungere,
Te declinato, o Sole.


e dice che sicura ivi si stia
fin che ritorni a-llei, che sarà tosto;
e verso il campo poi ratto s'invia,
dove li dui guerrier dato e risposto
molto s'aveano e davan tuttavia.
Stava Lurcanio di mal cor disposto
contra Ginevra; e l'altro in sua difesa
ben sostenea la favorita impresa.


斟酌千秋事
何人一瓣香
娄江宵梦断
月色满空梁


Der Gott der Starken führt uns durch die Wüste,
Des Sehers Arm gab Sieg, wie sein Gebet,
Medina, die gepriesne Stadt, begrüßte
Als ihren Herrn, den göttlichen Prophet;
Arabia gehorchet unsern Winken,
Die stolze Mekka widersteht uns noch,
Doch ihre hohe Mauern sollen sinken,
Die Niebesiegten tragen unser Joch.


Nem az énekes szüli a dalt:
a dal szüli énekesét.
Lobbanj föl, új dal, te mindenható!
Szülj engem újra, te csodaszép!


Crucé la frontera amor,
con mi desgarrador grito de nostalgia,
con el hambre y la sencillez a cuestas.
Con las penas y la ilusión de llegar
Al otro lado del río Grande,
En busca de mejores oportunidades,
De aliento y de cariño.
Crucé la frontera amor,
Adolorido en el corazón
Y tiritando de frío.
A mis espaldas quedaba mi tierra,
Mis animalitos, mi gente,
mi cafeto en flor,
mis emociones y mi tristeza.
Atrás, al otro lado de la frontera
Dejé la música de mi pueblo,
Sus cohetes, su gente,
Su marimba.
Crucé la frontera amor,
Cargado de nostalgia,
Con los besos añorantes,
Idos, húmedos, mordidos por el viento.
Me fui con la sensación de que todo
Se quedaba atrás,
Que todo quedaba muy lejos,
La tierra, la necesidad,
La sangre, la angustia, la familia.
Crucé la frontera amor,
Pensando en encontrar algo distinto
A la pobreza de mi pueblo.
Crucé y crucé, nadé a brazo partido
Y encontré alegrías y sinsabores,
Y te encontré a ti.
Crucé la frontera amor,
Tras nadar por el río Suchiate,
Con un costalillo de nostalgia
Y un desgarrador grito en el alma.
Crucé la frontera amor,
atrás quedó mi casita,
Triste, sin mi risa, sin mi alegría.
Me vine al Norte con la tristeza
y mis miserias a cuestas,
pobre, triste, más triste que pobre.
Y crucé todos los obstáculos,
Con el rostro apagado,
La mirada cansada, los brazos agotados
Las piernas desvalidas.
Crucé la frontera amor
Y aquí estoy nuevamente.
La volvería a cruzar para verte,
Vestida de colorido huipil,
Con tu cabello negro peinado,
Volvería para encontrarte,
Para reír, para llorar,
Para gemir.
Crucé la frontera amor
Y aquí estoy, loco por ti,
escribiéndote.
Pero volveré la mirada al sur
De donde salí un día,
Cargado de emociones,
Para escuchar mis canciones,
La música ranchera,
Para deleitarme con las nubes,
Besar el aliento de la mañana.
Volveré como el monte,
Cargado de rocío,
Húmedo, nostálgico, amoroso,
Volveré, si es que me deja,
Las circunstancias
Y la vida.
Volveré para recorrer,
De ilegal,
La línea del ferrocarril,
Cruzar el Suchiate,
Burlar la migra,
Robarles la mirada,
El calor, el viento
Tropical.
Volveré, sí, como revancha
Con el destino,
Solo para decirle:
¿Crucé la frontera, amor?


Chi la vuole a buttino è buona usanza,
chi puttaneggia e chi radoppia i frodi,
que' della Grascia dicon ch'ognun godi
per dare spaccio al resto che ci avanza.


Hört den Antichrist erschallen,
Dessen Pfeife viele tanzen,
Die Gerechten stehn im Ganzen,
Wollen siegen oder fallen,
Wie die Schlange giftig beißt,
Treue Liebe sie zerreißt.


短翼含风薄似秋
一声声带夕阳愁
年年古柳官塘路
催得行人白尽头


O Fluß, mein Fluß im Morgenstrahl!
Empfange nun, empfange
Den sehnsuchtsvollen Leib einmal,
Und küsse Brust und Wange!
– Er fühlt mir schon herauf die Brust,
Er kühlt mit Liebesschauerlust
Und jauchzendem Gesange.


S Életem új, legsorsosabb hajóját.


Auf, auf! ihr Brüder und seyd stark!
Der Abschiedstag ist da,
Schwer liegt er auf der Seele, schwer!
Wir sollen über Land und Meer,
Ins heiße Afrika.


Ülsz trónodon mélán és egyedül,
S nagy sárga szemed olykor lehunyod,
S nem nézel ránk a fellegek mögül,
Mikkel a tájat, rosszkedvű dohányos,
Füstbe borítod...


Was müssen doch die Mägd ietzt meinen,
Daß Huren sie so häuffig werden?
Sie wollen meiden die Beschwerden,
Wie Jephta Kind nicht auch zu weinen.


Torre de Monterrey, cuadrada torre,
que miras desfilar hombres y días,
tú me hablas del pasado y del futuro
      Renacimiento.
De día el sol te dora y a sus rayos
se aduermen tus recuerdos vagarosos,
te enjalbega la Luna por las noches
      y se despiertan.
Velas tú por el día, enajenada,
confundida en la luz que en sí te sume,
y en las oscuras noches te sumerges
      en la inconciencia.
Mas la Luna en unción dulce al tocarte
despiertas de la muerte y de la vida,
y en lo eterno te sueñas y revives
      en tu hermosura.
¡Cuántas noches, mi torre, no te he visto
a la unción de la Luna melancólica
despertar en mi pecho los recuerdos
      de tras la vida!
De la Luna la unción por arte mágica
derrite la materia de las cosas,
y su alma queda así, flotante y libre,
      libre en el sueño.
Renacer me he sentido a tu presencia,
torre de Monterrey, cuando la Luna
de tus piedras los sueños libertaba
      y ellas cedían.
Y un mundo inmaterial, todo de sueño,
de libertad, de amor, sin ley de piedra,
mundo de luz de luna confidente
      soñar me hiciste.
Torre de Monterrey, dime, mi torre,
¿tras de h muerte el Sol brutal se oculta
o es la Luna, la Luna compasiva,
      del sueño madre?
¿Es ley de piedra o libertad de ensueño
lo que al volver las almas a encontrarse
las unirá para formar la eterna
      torre de gloria?
Torre de Monterrey, soñada torre,
que mis ensueños madurar has visto,
tú me hablas del pasado y del futuro
      Renacimiento.


Co hvězdou zveš, to bludička je pouhá –
hle zhasla již! – Ó věř, tvá peruť čistá
kam k zemi sklonit se již nemá místa.
Jen leda pelesť kolébky jí zbývá,
kde hladit můžeš ve snu děcka vlásky
a v ouško šeptati mu staré zkázky
o skvoucích vidinách, jež nebe skrývá.
Je cení lid jen jako krásnou báseň,
jež stářím svěcena, neb zívá při ní.
I ten zde časem nad hlavou jak jiní
tu vetchou, vyšeptalou zlatou třáseň
vlát nechává, ten prapor ideálů –
a verš svůj nutí svatých do zápalů –
však ptej se ho, co při tom v pravdě cítí!


Du suchest ja dein Glücke,
Das hier wohl nicht mehr blüht.
Ich haße das Geschicke,
Das uns vonsammen zieht.
Ach, sähstu meine Schmerzen –
Ich schweige, werthes Licht;
Ich liebe dich von Herzen,
Und darum wein ich nicht.


„Nemožno! ach nemožno!“
Praví Milek zlehounka,
„Vždyť mám zavázaná, hle,
Očinka! Prosím tě,
Drobátko šat mi odvaž,
Abych viděl děvinku!“


Auch mein graues Alter wird sie nicht vergessen.


L'oste co' servi impauriti sono
ed a servire attendon tutti quanti;
e dice fra se stesso: "E' sarà buono
non ricettar mai più simil briganti:
e' pagheranno domattina al suono
di quel battaglio, e saranno contanti.
Hanno mangiato tanto, che in un mese
non mangerà tutto questo paese".


U nebeské brány duše
stojí plna skroušenosti.
„Ach, otevři, Petře svatý!
ať mne zlaté nebe hostí!


Es ist nicht irdische Musik,
Was mich so freudig macht;
Mich rufen Engel mit Gesang,
O Mutter, gute Nacht!


Eins aber, hoff ich, wirst du mir,
Mein Heiland, nicht versagen:
Daß ich dich möge für und für
In, bei und an mir tragen.
So laß mich doch dein Kripplein sein;
Komm, komm und lege bei mir ein
Dich und all deine Freuden.


مُعتَدِلٌ كَالغُصنِ الناضِرِ
أَبلَجُ مِثلُ القَمَرِ الزاهِرِ
جُفونُهُ تَرشِقُ أَهلَ الهَوى
بِأَسهُمٍ مِن طَرفِهِ الفاتِرِ
قَد قُلتُ لَمّا لَجَّ في صَدِّهِ
إِعطُف عَلى عَبدِكَ يا قابِري
إِن لَم تَجُد لي صِحتُ بَينَ الوَرى
وَيلاهُ مِن ظَبيِ بَني عامِرِ


Зачем жемчуг-роса в траве?
Зачем янтарь-луна ясна, бледна?
Из леса фея вышл Не однНо сколько их? Одна иль две?
Ночной ли рой прозрачнокрылых фей
Свивает мглу в волшебный круг,
И синих сколько в нём зарниц-очей?
И кто бы смел считать подруг?
Им счёта нет, — одна иль сто, —
И блещет свет, и плещет смеНо кто со мной в долине той? Никто
Дневной ночных не ведает уте


Möge denn die Welt es wissen,
Die in eitler Lust sich bläht,
Daß mein Herz von Schmerz zerrissen
Unterm Kreuz des Heilands steht;


Adeus a um número e um nome
Que foi chamado
À treva, silêncio e sono
Do sangue derramad
Assim cessa em acto
E volta ao fi
Soldado à pátria barato
E caro para mi
Assim em sangue se afoga
O    chamejante açoite
De uma verdade que volta
Ao pó e à noit


Hej, de meg is vert az isten
Engemet,
Hogy elhagytam a vitézi
Életet,
Poéta lett belőlem, csak
Poéta...
Ott talán már káplár volnék
Azóta.


四月行台暑雨过
方池无数长新荷
贪观物意归来晚
杨柳薰风到面多


Noch kann zu lächeln ich die Lippen zwingen
Und kann auch noch für Andre warm empfinden,
Und sie ermutigen zu überwinden,
Nur will's mir selber nicht mehr gut gelingen.


Da findet sich kein schöner Saal,
Kein Vorhauß, keine Kammer,
Es heist und ist ein Ohrt der Quahl,
Den Satans starker Klammer
Fest aneinander hat verpicht,
Es ist ein Wohnhauß ohne Licht,
Ein Schwefelloch vol Jammer.


Clairs flambeaux, qu'en chemin l'œil de l'âme regarde,
Saints Martyrs, prenez-moi d'en haut sous votre garde ;
De la Béatitude auguste où je vous vois,
Mettez votre candeur héroïque en ma voix ;
De l'éblouissement de vos joyeux domaines
Penchez-vous au plus noir des ténèbres humaines,
Voyageurs du beau ciel, Anges et Séraphins,
Qui nagez richement dans vos gloires d'ors fins,
Et faites sur ma langue, au vent frais de vos ailes,
Pétiller et flamber le feu des meilleurs zèles.
Puis, veuille m'assister le divin Paraclet
Par qui l'humble ignorant mieux qu'un docte parlait !


Tou cestou z matky náruče buď slyšný hlas,
až k rakvi pod trávníkem, plným sedmikrás.


Božena co anděl čerstvé nese
Ovoce a hosti k jídlu nutí.
Králi divno, jak se v strašném lese
Krásy přepodivné rozvinutí
Vykouzlilo očím? Zhlížeje se
Bystří ducha, čeká rozhrnutí
Divů, radí, aby v tuhém boji
Pokročili k pokojnosti zdroji.


شُئِمتِ يا هِمَّةً عادَت شَآمِيَّةً
مِن بَعدِ ما أوطِنَت عَصراً بِبَغداذِ
وَلَستِ ذاتَ نَخيلٍ لا وَلا أُنُفٍ
كَرمِيَّةٍ فَتَقولي شَفَّني داذي


Le debile mie rime, benché accese
Sian da infinita voglia, non son tale
Quale è il disio che a l'alma porge il strale
D'amor che a la mia lingua è mai palese.


Szép kikelet, kelsz hát, arcomba lehelsz hát,
újra, tavasz, onnan lelkembe lehelsz át,
lelkembe lehelsz, mely, úgy mint te, ezerszer
szúnnyad vala, s melyet táplálni te versz fel.
Táplálj is erőddel, sugaraddal, hőddel,
nyelni való, selymes, levegős szellőddel.
Légy te borom, búzám, légy te az én múzsám,
korai barkáddal fejem koszorúzván,
korai barkáddal, fiatal virággal,
nem komoly, örökzöld, virágtalan ággal


إذا متنا معاًمات الخزامى في تعرِّيهِ وغطتنا الرمالُ
إذا متناانتهى سيلُ الجنائز عن غناءٍ صاخبٍ
وانهالَ إيقاعٌ وصاح النعشُ فينا يا شمالُ
إذا متنا معاً
ماذا سيبقى للقبائل كي تباهي في انتصاف الليل
ما المعنى الذي تحظى به الأشعارُ إن طُرحَ السؤالُ


无际波光滉太虚
君山一点暮云孤
危楼栏槛能多少
展尽江湖万里图


Frankreichs armer König träumt
Also schwer, daß er den Wein versäumt,
Ihn ermahnt der Prinz wie er's vermag:
»Herr, es ist des Schicksals Tag!
Manchen hattet Ihr gestreckt,
Da Ihr sanket, Herr, mich hat's erschreckt,
Doch man lebt, und blieb nur Ehre heil,
Duldet man sein menschlich Teil!


子陵滩下放船开
老我经行知几回
别岸舂锄殊解事
冲烟冉冉送诗来


Die Geister-Stimme hatte Recht!
Mit keinem liebenden Geschlecht
Erneuert' ich den ersten Frieden,
Befand mich trefflich wohl hienieden,
Vergaß mein hohes Ideal,
Und baute mir im Erdenthal
Nicht mehr den ew'gen Freudensaal.


A co nenašla v celičkém světě –
matičky rov jak poduška změk’,
kapala rosa jak v teplém letě,
a noci spánek do očí tek’.


Mais l'oncle a fini sa carrière humaine ;
Il est mort avec son dernier écu :
Mort le verre en main, et la bouche pleine,
Tel que soixante ans il avait vécu.


Des éléphants passaient aux fentes de ses murs ;
Une forêt croissait sous ses piliers obscurs
Des essaims d'aigles roux et de vautours géants
Jour et nuit tournoyaient à ses porches béants,


A vidím, jak tvůj rudý pohled chodí
po mojí stopě – a já síly nemám,
bych skryl se, uprch. A kam prchnout také?
Lze Dantonovi od tebe žít v dálce?
Lze vlast si odnést jak prach na podešvi?
A je to věčný zákon: Revoluce
začíná každá hrstkou apoštolů,
již podlehnou, a končí sborem kněží,
již zradí ji. Že Robespierre je knězem,
je čas můj tu a hodina má blízka.
A jistě proto zaletěl jsem na skok
sem k hnízdu svému, k stromům těm a cestám,
k té říčce čisté, aby uzavřen byl
kruh žití mého. Těžká je má hlava,
nuž, donesme ji nazpět... do Paříže...


Wenn ihr auch ganz das Gebäu des Staats umstürzetet; musste
Dennoch die nievernommene, die menschliche, edle Verheissung
Unerschüttert stehn, in der Mitte der grossen Trümmer,
Stehn, wie der Fels im Ozean!


Entretanto um chantre velho,
A quem a rodeira engoda,
E que em fechando o Evangelho,
Vai meter dentro da roda
O seu cachaço vermelho;


Die feinde Er zuboden schlegt/
Vnd jhren hochmuth niederlegt/
Ein ende hat das trotzen.
Danck sey dem Herren Zebaoth/
Gelobet sey der starcke Gott/
Er kömpt sein Volck zu schutzen.


Er stieg zu hohen Ehren,
Feldmarschall ward er gar,
Es mocht' ihn wenig kehren,
Daß einst er Schneider war;
Nur, fand er einen Spötter,
Verstund er keinen Spaß
Und brummte: »Für Hundsfötter
Ist hier mein Ellenmaß.«


Что на свете выше
Светлых чердаков?
Вижу трубы, крыши
Дальних кабакоПуть туда заказан,
И на что — теперь?
Вот — я с ней лишь связан…
Вот — закрыта дверь…
А она не слышит —
Слышит — не глядит,
Тихая — не дышит,
Белая — молчит…
Уж не просит кушать…
Ветер свищет в щелКак мне любо слушать
Вьюжную свирель!
Ветер, снежный север,
Давний друг ты мне!
Подари ты веер
Молодой жене!
Подари ей платье
Белое, как ты!
Нанеси в кровать ей
Снежные цветы!
Ты дарил мне горе,
Тучи, да снега…
Подари ей зори,
Бусы, жемчуга!
Чтоб была нарядна
И, как снег, бела!
Чтоб глядел я жадно
Из того угла!Слаще пой ты, вьюга,
В снежную трубу,
Чтоб спала подруга
В ледяном гробу!
Чтоб она не встала,
Не скрипи, доска…
Чтоб не испугала
Милого дружка!


Štít holé skály pne se k nebi
a po stranách se propasť šklebí,
na stráni led a sypký sníh. –
Zde na pomezí jiných světů
se démon hrdý stavil v letu
a z pevných rukou svalnatých
své břímě vábné lehce složil. –


Was doch die größte Gesellschaft beut?
Es ist die Mittelmäßigkeit.


Que riquezas no mar! Mas és pobre, entretanto!
Tens o peito cansado, e nenhuma alegria
Pela tua alma voa! E ali, naquele canto,
A tua casa lembra uma velha enxovia...


“Fazê-las eu, não posso, nem desejo,
Porém sei conhecê-las facilmente:
Co’as verdes mãos o serpeado Tejo
Meu o trinlíngue, mádido tridente;
Mas que Gorgona filtra? eu vejo, eu vejo.
Em dizendo isto, e ode certamente;
E filha d’ai te a escuridade delas,
E um preceito das desordens belas.


Dem Weingott ist es nie zu kalt,
Und auch der Liebe nicht, lockt Venus gleich nicht immer
In einen grünbelaubten Wald.
In Büschen rauscht kein Kuß:
Doch Amors zarter Fuß
Entweicht in warme Zimmer.


¡Despierta, furibunda cordillera!
¡Ábrete! y como piedra de un volcán
Sublímame entre llamas a los cielos
¡Y hazme caer en la mitad del mar!


Y sin embargo tu vivir empaña
mi vivir con un vaho que es ternura,
que es caliente rumor que me acompaña
la noche oscura.
Y sin embargo con tu mano guías
y a tientas toco lo que apenas veo
y digo acaso para que sonrías
lo que no creo.
Y toco apenas y tu bulto aprendo
y torpe sigo lo que tú me indicas.
Lo que no miro, lo que no comprendo,
tú multiplicas.
Tú multiplicas, o quizás es tu invento
porque lo vea aunque quizá no exista.
Entre la noche de mi pensamiento
dulce es tu vista.
Dulce es tu vista, tu mirar risueño
que mira un llano donde estaba un monte
y que a mi alma de temblor pequeño
llamó horizonte.
Dulce es tu vista que miró aquel lago
y lo llamaba alegre mar bravío.
Tu generoso corazón es mago.
¡Lo fuese el mío!


Dieß thut er, Chio nimmt ihn auff,
Von dannen kehrt er seinen Lauff
Sicilien zu, kömpt nach Messinen,
Da wil es ihm zu seyn nicht dienen,


Gott hat mein jetzt gar vergessen,
Weil ich nicht an jhn gedacht.
Meine Sünd' hat er gemessen
Und mir feindlich abgesagt,
Daß ich ringen muß die Hände.
Sein Erbarmen hat ein Ende,
Schier bin ich zur Hellen bracht.


Hoj, pozor, Slováci,
na maďarskou kličku,
nenechte se vodiť
vrahem přes lavičku!


Lautlos, als wärs mit einmal stumm,
Das eben noch so laute, auf Geheiß
Allahs geworden, schritt das Publikum,
Voran die immer noch verliebten Achte,
Zum Zug geordnet gleichfalls hinterher,
Als ob die Schwebende ein zaubrischer Magnet,
Das ganze Tribunal ein Zauberkreis
Und jeder einzelne ein Mensch nicht mehr,
Nein, eine willenlose Puppe wär,
Von unsichtbarer Hand bewegt, gedreht.
Und, wunderlich, ein jeder sagte sich:
Nicht jene Achte oder irgendwen: nein: mich
Geht diese Sache an, – das Weib ist mein!
Die Weiber aber trollten hinterdrein
Und fühlten nicht den allermindsten Stich
Von Eifersucht. Im Gegenteil, sie schienen
Geschmeichelt und zufrieden wie noch nie.
So ganz vollkommen war die Harmonie
In allen Blicken, allen Mienen,
Daß diese selig stille Prozession
Ein Zug von Engeln schien und nicht von Leuten,
Von denen doch ein jedes schon
Gebrandmarkt war von Schmerzen und von Freuden.


Grausame Narretei! Mir träumt,
Daß ich ein Heiland sei,
Und daß ich trüge das große Kreuz
Geduldig und getreu.


Determinarse y luego arrepentirse,
empezar a atrever y acobardarse,
arder el pecho y la palabra helarse,
desengañarse y luego persuadirse;
comenzar una cosa y advertirse,
querer decir su pena y no aclararse,
en medio del aliento desmayarse,
y entre el temor y el miedo consumirse;
en las resoluciones, detenerse,
hallada la ocasión, no aprovecharse,
y, perdida, de cólera encenderse,
y sin saber por qué desvanecerse:
efectos son de Amor, no hay que espantarse,
que todo del Amor puede creerse.


问君何所爱
庭户满西山
夜夜仙人至
时时拾佩环


Oh quando fia che d'armi
E monte e piano fremano
A' rai del sol, e i carmi
Del trionfo ridestino
Co' suon del prisco orgoglio
I numi addormentati in Campidoglio?
Te allor, cinti la chioma
De l'arbuscel di Venere,
Canterem, madre Roma;
Te del cui santo nascere
Il lieto april s'onora,
Te de la nostra gente arcana Flora.


io pregio e fama, e dì men foschi e mesti;
e teco muterà suo duro stile
sorte nemica a' miei desiri onesti.


Ne na plano napnou se šlachy, když zde se napínají,
a pěst se v prázdnu nezavřela, trčí-li v tomto ovzduší,
plícím je dobře, když tohoto vzduchu zálibně nassávají,
hlavě je jasně, když pošedlým vzpomínkám kraj svojí jistotou odtuší.


Unsre Gläser klingen hell,
Freudig singen unsre Lieder;
Draußen schlägt der Nachtgesell
Sturm sein brausendes Gefieder,
Draußen hat die rauhe Zeit
Unsrer Schenke Tür verschneit.


Pousmál se pán bůh,
poslal mládenečka,
a ten ji po kouskách
uzavřel v srdéčka.


齐心同体正相因
祓濯何曾是两人
料得盈盈罗袜步
也应抖擞拂香尘


Tatíček? – o drahý pane!
Nikdy jsem ho neznala,
Stařenka, že pán to hodný,
Jedenkrát mi šeptala;


Esperaos. Ya os voy a narrar
todo. Esperaos sossiegue
este dolor de cabeza. Esperaos.
   ¿Dónde os habéis dejado vosotros
que no hacéis falta jamás?
   Nadie hace falta! Muy bien.
   Rosa, entra del último piso.
Estoy niño. Y otra vez rosa:
ni sabes a dónde voy.
   ¿Aspa la estrella de la muerte?
O son extrañas máquinas cosedoras
dentro del costado izquierdo.
Esperaos otro momento.
   No nos ha visto nadie. Pura
búscate el talle.
¡A dónde se han saltado tus ojos!
   Penetra reencarnada en los salones
de ponentino cristal. Suena
música exacta casi lástima.
   Me siento mejor. Sin fiebre, y ferviente.
Primavera. Perú. Abro los ojos.
Ave! No salgas. Dios, como si sospechase
algún flujo sin reflujo ay.
   Paletada facial, resbala el telón
cabe las conchas.
   Acrisis. Tilia, acuéstate.


„Gyermekeim, legyetek
Mindig ilyen boldogok...
Már én is tudom, mi a
Boldogság, meghalhatok.”


She laughs at them for childishness,
She cries at them for carelessness
Who see her going loverless
Yet sing and chatter
Just as when he was not a ghost,
Nor ever ask her what she has lost
Or what is the matter.


Dança de mulher molhada
Ao vento o galho
Orvalho nas pétalas


连城鼠璞不足唾
千金敝帚谁能酬
只今机会不容发
愿借前箸君当谋


长日登临忆侍郎
芳时谭笑客凝香
须公多办琼花露
容我时开古锦囊


Jen spravedlnost! – Víc již nemůž’ chtíti
v areně gladiator, s protivníkem
zbraň aspoň stejnou, souzeno-li mříti.


Ja, Gott selbst, das ewge Licht,
Hat nichts Schöners je gesehen,
Kann auch drum sein Angesicht
Nimmermehr von ihm abdrehen.
Sage, was du immer willt,
Jesus ist das schönste Bild.


Halte t Fest/ seyt frewden voll/
Spielt lieblich auff Seyten/
Alles Volck in Schweden soll
Schweden Lob außbreiten/
Schweden Reich ist Lobens wert/
Schweden wird billich geehrt/
Schweden Reich florieret/
Schweden triumphieret.


Hle jak čelo krabí, mozek tlačí,
Tískne k pisku nos a oči mračí,
Rukou mrskne, vydá divý hlas,
Poseduje, líhá, tuť vyskočí,
Juchhé! již to má, již péro močí,
Piše, brzo se pitvoří zas.
Nebe, tím se má pohánět Můza?
Tu, vidoucí to, obchází hrůza,
Místo panny navštiví ho ďas.
Ano, tajně, cudně ty přicházíš,
Líbáš duši, zrnka do ni sázíš,
Z nichž zavoní libý květ v svůj čas.


Einsam ruhst du und ernst und verwildert, o Villa Patrizi;
Aber die schönste, wiewohl menschlicher Pflege beraubt,
Ruhst wie ein Kranz, mit dem Lorbeerhain und der schlanken Zypressen
Mächtigem Gang, stets grün, auf des Posilipo Stirn!
Ja, hier wandle der Dichter allein, und im Wandel betracht er,
Durch die Zypressen hindurch, Küsten und Meer und Vesuv.


Der Küster zeigt dann freundlich dem Reisenden
Die kleine Harfe, rauscht mit dem rothen Band,
Das, an der Harfe festgeschlungen,
Unter den goldenen Saiten flattert.


Der Teufel, daß ich daniedersank!
Wie werden die polnischen Lanzen,
Wie werden die Schwerter bei anderem Klang
Den Schlachtenreigen nun tanzen?


Buď, válko, zdráva, zdráva, zdráva,
kde hadrem barevným se mává,
ve vřavě hesel pitomých najde člověk rozum!


Doch ich möchte dis noch alles leiden:
Das sich aber meine feind' erheben
Weil ich in höchster qual mus leben/
Das so frölich jäuchtzen/ die mich neiden;
Dis/ dis will mir leib vndt geist durchdringen/
Vndt mich zum verzweifeln bringẽ.
Mein Gott! ach mein grosser Gott!
Wofern dein gemütte zu erweichen:
Wofern eine gnade zue erreichen:
Schawe doch auff meine noht.


I klesám k zemi přemožený něhou,
vzplát musím v blesku, by všednosti vrásky
mi láska setřela mne nesouc v světlo!


O rio deságua em mim!
algum braço do Parnaíba
prende minha intenção de viver long
Estou aqui
mas permaneço lá,
suando com o calor
de suas tardes quentes
que se afogam nas águas do ma
O RIO PARNAÍBA DESÁGUA EM MIM


Vom U ebel ist, was drüber ist,
Und daß dies u nten man vergißt.


Es ist ein rechtes Wunderlicht
Und gar die alte Sonne nicht,
Weils, wider die Natur, die Nacht
Zu einem hellen Tage macht.


Hier im Zentrum der Gebirge
Lauschet Tag für Tag dem stillen
Ewig jungen Herzensschlage
Der Natur der Eingeweihte,
Und es kreisen die Gedanken,
Wie die Geier bei San Sisto ,
In des Äthers reinen Höhen.
Unter uns, in fernem Nebel,
Liegt der ganze Menschenkehricht,
Und aus Fels, aus Baum, aus Fernen
Lesen wir die alte Keilschrift,
Die der Haufe nie verstehn mag,
Das Gesetz des ewig Schönen.


Mně bylo líto, jeden, jeden květ
že nenašel jsem na té širé pláni,
že nikdy, nikdy nevrátí se zpět
den zašlý už a první milování,
když první píseň tobě na rty slétne
a první bůh se k čelu tvému shýbá
a pod jasmínem, v jeho vůni květné
tě za večerů první žena líbá.


Schaut auf, und seht die felsen-kluft,
Daraus ihr auserwehlte leut


Un athlète fameux voulut briser un chêne ;
Mais il ne pensait pas que le tronc divisé,
Resserrant les éclats qu’il écarte avec peine,
De ses efforts en vain déployant la puissance,
Par lés cris de sa rage il trahit sa souffrance,
L’écho seul du désert répondit à sa voix :
Et le soir, s’approchant de l’arbre qui l’enchaîne,
Un animal le vit, et déchira sans peine
Le vainqueur des lions et des monstres des bois.


Mes vers les plus aimés à toi je les adresse,
A toi, dont l'amitié captiva ma tendresse ;
De l'absence parfois pour charmer les douleurs
Tes yeux les reliront en se voilant de pleurs ;
Car ces vers, où pour moi le passé se reflète,
S'ils ne sont pas l'accent d'une lyre poète,
Charles, sur leurs défauts t'aveuglant à demi,
Tu n'oublieras jamais qu'ils sont de ton ami.


Quand se réveillera la grande nation,
Quand viendra le moment de l'expiation,
Glaive des jours sanglants, oh ! ne sors pas de l'ombre !
Non ! non ! il n'est pas vrai qu'en plus d'une âme sombre,
Pour châtier ce traître et cet homme de nuit,
À cette heure, ô douleur ! ta nécessité luit !
Souvenirs où l'esprit grave et pensif s'arrête.
Gendarmes, sabre nu, conduisant la charrette,
Roulements des tambours, peuple criant : frappons !
Foule encombrant les toits, les seuils, les quais, les ponts,
Grèves des temps passés, mornes places publiques
Où l'on entrevoyait des triangles obliques,
Oh ! ne revenez pas, lugubres visions !
Ciel ! nous allions en paix devant nous, nous faisions
Chacun notre travail dans le siècle où nous sommes,
Le poète chantait l'œuvre immense des hommes,
La tribune parlait avec sa grande voix,
On brisait échafauds, trônes, carcans, pavois,
Chaque jour décroissaient la haine et la souffrance,
Le genre humain suivait le progrès saint, la France
Marchait devant avec sa flamme sur le front,
Ces hommes sont venus ! Lui, ce vivant affront,
Lui, ce bandit qu'on lave avec l'huile du sacre !
Ils sont venus, portant le deuil et le massacre,
Le meurtre, les linceuls, le fer, le sang, le feu ;
Ils ont semé cela sur l'avenir, grand Dieu !


Und während Stille deckt den Fleck der Erde,
Der sie geboren, harrt die Schaar, vertrauend,
Daß Raum und Stunde sie beschützen werde.


Ma quando nulla teco porterai,
se infra mille ladron pigli el cammino,
ben che solo tu sia, cantar porrai.


 Amott, hol a nyájas patak
Köveccsin játszadoz,
Laurám a zőld fűzfák alatt
A vőlgybe szunnyadoz,
Én addig e kopár kövön
Panaszlok, jajgatok
S a déli nagy hévség alatt
Miatta bágyadok.
Én kértem úntalan
Szívét; de hasztalan.
Te jőjj most, gyenge szellet!
S lengvén hajfürtje mellett,
Súgd néki ezt, hogy Thyrsise
Végsőt lehellett.


Зачем, Елена, так пугливо,
С такой ревнивой быстротой,
Ты всюду следуешь за мной
И надзираешь торопливо
Мой каждый шаг?        я тво


Noch einmal fällt in meinen Schoß
Die rote Rose Leidenschaft;
Noch einmal hab ich schwärmerisch
In Mädchenaugen mich vergafft;
Noch einmal legt ein junges Herz
An meines seinen starken Schlag;
Noch einmal weht an meine Stirn
Ein juniheißer Sommertag.


Matko, matko, syn tvůj drahý
už se opět z dálky vrátil,
aby tobě, nejdražší své,
nejdražší zas slzou splatil.


Když uzřel křivdu, svatý hněv
mu v duši vzplál, páž zdvihl k trestu,
neb přímo jde, kdo spravedliv,
a pravda jednu jen zná cestu.


Non serò ingrato mai (vo' che sia expresso),
né tu dêi tanto ben tenire ascoso,
potendol dispensar per un tuo messo.


Po pomstě naše hrdlo práhne,
však marné sny a povzdechy –
kol hlavy nám jen mračno táhne –
milenka prázdné útěchy.
Tak rozbrázdění, rozšklebení
a v tvrdá pouta skovaní
se mračíme do věků vření
my zkamenělí satani.


Ty děti vzrostou v blízkém čase,
je osud navždy oddělí...
on slunou drahou ubírá se
pln nadějí a veselí...


断堤遗址古长城
一径中分万柳青
年少每忺春酒美
诗人偏厌绮罗腥


„Sám, pouze s tebou kdybych tady byl,
snad přivykl bych zlému údělu,
však se sestrami musím v domě žít.
Vím, obě o mé zdraví pečují
a těžká chmura v mysl ulehla
jim, když jsem stonal. Hořce plakaly.
...Dnes myslí, že se pozdravuji zas.
Ó, jak jim vyvrátit mám tento blud?
Jak předem připravit je na hoře,
jež čeká na jich srdce předobrá,
jak říci jim jen, že se nedočkám
nového jara již, že vydechnu
v nemnoha dnech naposled... naposled!
Víš, Joabe, jak mám své sestry rád!


生平不肯见王公
蒙被清吟道自尊
寂寞彭城非昔比
风流何处觅曾孙


Co, když v domě ohlas proklínání
Celé dni a noci rozléhá se bez ustání,
Jedovaté výřky mrzké nesvornosti
Dráždí k zlosti;
Vyznej, kterak sobě
Počínáš v té době? –


Vissza tehát
A szemérmetes Erzsók
Ötvenöt éves bájaihoz.


Brzy bude konec vaší hádce;
v ,achtu‘ Friedlandský je zemězrádce,
orel vojsk, leč nad tou vaší hlavou
v duchu vidím káň už krákoravou.


Chtěl jsem vše zničit’ –
vyhladit’, spálit’,
zadupat’ v bahno cynických cest
s tragickým gestem.


	I' son colui che mi conosco, lasso,
ch'io pur vo con speranza a van disio:
seguendo te, i' veggio ben ch'i' passo
con pensier folle il corto viver mio.
Così nel fallo sto, ma sento ch'io
lasciar nol posso, e questo più mi dole.


说禅半夜雨天花
不似无言气味嘉
汝但为维摩长者
我甘作净饭王家


Uma vela branca, toda alvor, se afasta
Balançando na onda, palpitando ao vento;
Ei-la que mergulha pela noute vasta,
Pela vasta noute feita de luar;
Ei-la que mergulha pelo firmamento
Desdobrado ao longe nos confins do ma
Olhos cismadores que fazeis cismar!


Anmuthsvoller Knabe,
Welcher Mädgens gleicht,
Dir, dir lauf ich nach;
Und du willst nicht hören,
Und du willst nicht wissen,
Daß du, als ein Fuhrmann,
Meinen stolzen Geist
Wie am Zügel lenkst.


乞得花枝洒泪看
满怀愁绪万千端
故园亦有繁桃李
门掩东风暮雨寒


Nichts/ nichts ist/ daß er nicht verseh'/
Auch offt durch ungemeine Weisen/
Wir wissen nicht wie es gescheh/
Und müssen nur sein Allmacht preisen/
Die/ wie es dort und dar zublicken
Hier muß das gantze Werck beschicken.


In: PEREIRA, Edimilson de Almeid Ô Lapassi & Outros ritmos de ouvid Belo Horizonte: E da UFMG, 199 4 (Coleção Prêmio de Literatura UFMG


Když vidím zářit v romantiky šeru
tvou hlavu smělou idealní krásy,
vždy na Diany bratra myslím v časy,
kdy nestál ještě – kámen – v Belvederu.


Wol euch, Herr! was für ein Lohn
Hat sich hie mit eingedinget?
Daß von hie-ab ewer Thon
Bis in jenes Leben dringet,
Dessen Nachklangk aller Zeit
Vnd vergängnüß sich befreyt.


Kniha česká, v níž je krásné
řeči poklad uschován,
kniha slávská, v níž jest jasné
pravdy květ zaznamenán,
z níž nabývám poučení
a v dobách všech potěšení:
v knize této zděděné
jediné jest blaho mé.


Dir aber, dem es nie um Ruhm und Ehre galt,
Dir, dessen wahrer Preis in Niedrigkeit gegrünet,
Dir ist in deinem Sitz: Der Wonne Auffenthalt,
Mit einer Blumen-Streu aufs Grab, nicht viel gedienet.


Trás este, em que o galhardo Rei navega,
Doutros arranca multidão confusa,
E tudo festival à Armada chega,
Cos tangeres, que a gente Oriental usa:
Ledo em festejar também se emprega
O ilustro Capitão co a gente Lusa,
As naus de Tíria cor empavezadas,
Com bela variedade embandeiradas.


Jen v sebe zříti! To je moudrost pravá
a z hlubiny té perla vždycky vstává,
toť láska vryta na sinajskou desku, –
tou konec všemu stesku.


Ahi, mondo traditor, privo di pace,
che tieni in tanta doglia ciascun loco,
trovando sempre più novi tormenti!
Per te privato son da quel ver bene,
che mi potrebbe far vedere el cielo,
e fatto albergo d'infinita doglia.


Ich brauch, um Gott zu schau'n, nicht erst den Flug zu lenken
Zum Himmel; nein, nur tief in mich den Blick zu senken.


Hadd lássam, mint éli Plátónk szebb világát
Áon mirtushalmain,
Mint öleli kedves Eugeniáját
Mint csügg hölgye csókjain;
Mint él Antónia szép házi körében;
Mint búcsuzik, mint megy Kázmér ernyejébe
Schiller s Goethe karjain;
S mint repül majd vissza édes feleihez,
A szelíd gerlice fészke kisdedihez
A szerelem szárnyain.


Svraskaly se ladné tváře,
Teď jen rtové šeptají,
Zhasla očí jasná záře,
Těžké nohy klesají.


Mir war, als ob auf meiner Brust
Mich etwas sacht betastete.
Ich blickte schräg. Ein Falter saß
Auf meinem grauen Wanderrock.
Mein Seelchen war's, das flugbereit,
Die Schwingen öffnend, zitterte.
Wie sind die Schwingen ihm gefärbt?
Sie leuchten blank, betupft mit Blut.


Türkſche Enten, Hähn' und Hennen
Sind hoffähig nur allein,
Dürfen nicht nach Futter rennen,
Dürfen nicht nach Futter ſchrei'n.


Večer započala knížat rada.
Zahovořil kníže Vladimír:
„Vítejte mi do Kijeva, bratří!
Jako holubice vyplašená
odletuje z naší země mír
a kraj pod ranami zlými stená.
Dým se houpá mlhovitou dálí,
v řekách hojně krve naší teče
a pláč teskný rozléhá se v polích.
Pečeněh to naše města pálí,
do zajetí naše ženy vleče.
Pozvedněte luky, nechte meče
tancovati na těch lebkách holých!“


每向画图诗集看
祝融如孔雁如颜
雁峰今幸一相识
实校于名大似悭


Buď žehnán bratrem ohněm,
jenž plaší černou noc
a radostně nám září
a chvátá na pomoc.


E so ben signor mio, che tra le doti
Vostre tante e sì rare questa cura
È 'l primo in voi di tutti gli altri voti.


sì costellati facean nel profondo
Marte quei raggi il venerabil segno
che fan giunture di quadranti in tondo.


Mína kynouc růží
trním srdce spiala,
srdce krvácelo,
Mína se mu smála.


Ihr Himmels-Fackeln und ihr Sterne/
So in den blauen Wolcken stehn/
Schaut auff mich Armen doch von ferne/
Der ich so einsam her muß gehn/
und meines Liebsten Angesicht
Kann schauen nicht.
Nun seh ich/ wie dem ist üms Hertze/
Der seinen Freund verlaßen muß/
Diß lehret mich mein eigner Schmertze
mit überfluß.


Baša vstal. „Ha bohatší jsi v kráse
nad Kašmíru požehnaný důl;
sajhy zrak a palma na oáse,
ó co proti sličnosti tvé gul?*)
Slyš mne, černobrvá džaurkyně,
dokládám se velkým prorokem:
ty že nemáš mně být otrokyně,
ale já tvé krásy otrokem!


苔花洗春雨
藉此听潺湲
终日无客至
满楼都是山


bu kanad çırpış neden


يا مَنْ ترحّلَ والرِّياحُ لأجْلِهِ
يشْتاقُ إنْ هبّتْ شَذا ريّاها
تحْيا النّفوسُ إذا بعَثْتَ تحيّةً
وإذا عزَمْتَ اقْرأ ومَنْ أحْياها


Jak smutný opilec, jenž probil rubáš cnosti,
teď s deliriem v škarpy usedá,
má duše z dusna starých pobožností
si krčmu hříchu taky vyhledá.


Emlékezet,
tebenned él és van, de hogyha meghalsz,
elvész veled.


Slunka zjev kdy vstává
nad hor chlumy vnadné –
první jeho sláva
hned jí pozdrav dává,
první úsměv jeho krásy
v zelené a bujné vlasy
paprskem jí spadne! –


Ha ők szívből kiáltottak hozzád,
Mindjárt őket megszabadítottad,
Benned bíztak, és őket nem hattad
Esni szégyenben.
Én nem vagyok ember, de féreg lévén,
Minden népeknél vagyok nevetségben,
Csúfolnak, utálnak, és megvét minden
És keserget.


Doch Königin! Du stirbest nicht,
Man weiß was man an Dir besessen,
Die Nachwelt wird Dich nicht vergessen,
Biß dieser Weltbau einst zerbricht.
Ihr Dichter, schreibt! wir wollens lesen:
Sie ist der Tugend Eigenthum,
Der Unterthanen Lust und Ruhm,
Der Königinnen Preis gewesen.


Treulieb lag bei mir manche Nacht
Und sang mir freche Lieder
Und wenn ich ein Fräulein zu Grab gebracht
Da stahl sie ihr den Mieder.
Treulieb, Treulieb ist verloren!


Doch wie ich schon sagte, wir aßen uns satt
Und blieben gesund. Das heißt, bis auf einen,
Den raffte der Tod schon im ersten Jahr,
Und wenn ich dran denke noch, möchte ich weinen.
Noch oft in der Nacht mir sträubt sich das Haar,
Wenn dem Traum ich entronnen, heiß und matt
In den Kissen sitzend, dem schrecklichen Traum,
Dem ich selbst im Grab nicht werde entgehn.
Ich sehe die Klippen, den fliegenden Schaum
Der Wogen, und höre das donnernde Meer
Und den Schrei, den Schrei darüber her.
Doch ich will erzählen, wie alles geschehn.
Zwei Männer, ein Weib, in der Wildnis allein,
Eine kleine Familie. Es lebt sich zu drein
Ja besser, geselliger noch als zu zwein,
Und ein Weib in der Wirtschaft ist immer was wert,
Und doppelt nun uns. Denn ein Weib weiß viel mehr,
Ist findiger, gewandter, zu allem geschickt.


Krupař Vrba pochvaluje
dnešní článek z „Národních“:
„Nuž, Ty rozsuď, český lide!“
(– Lid náš – čtenáři můj, odpusť
autorské mé důkladnosti –
má být vrchním přísným soudcem
všechněch kroků poslanců svých.
Lid náš je lid osvícený,
zdravým instinktem hned pozná,
co mu k spáse, co mu škodí.
Lid náš prohledl již dávno
chabou skleslou politiku
zbídačelé vládní strany.
Lid náš požene ji před soud,
odsoudí ji. Najde muže
rozhodné a odhodlané
k nejkrajnější oposici,
a ti zahřmí v pražském sněmu
jiným hlasem. Lid náš vyšle
do Vídně též jiné lidi.
Tam se bude jinak mluvit.
Dvojocasý lev náš musí
zjevit se zas ve své síle.
Dvanáct roků vodí jej tam
zaprodaná vládní strana
spoutaného po cirkusu
na smích lotrům, k hanbě vlasti.
Krevní hřích ten musí přestat.
Lid náš živí celou říši
z mozolů svých – za to žádá
jenom svoje svatá práva –
dostane je. Otevřeno
bývá tomu, který tluče.
Noví lidé budou tlouci
silnou pěstí – a tak dále,
celkem na třech plných sloupcích.)


Kněz arcibiskup bral mu klid
– nu, pravý Kristův sluha! –
a jed mu dali páni pít
a zavřeli jej ztuha,
toť vidno, že měl zajistě
své srdce pravém na místě,
že nechtěl jíti v řadě jich
pít krev a slzy nebohých –
ó že už dávno práchniví!
Byl král – však člověk poctivý
a milá dobrá duše!


Doch Gottlob! da ist die Hütte,
Und nun öffnet sich das Haus,
Und nun keuchend auf der Tenne
Schüttet er die Federn aus.
Ach wie freut der gute Pfarrer
Sich am blanken Feuerschein!
Wie geschäftig schenkt dem Kranken
Er das erste Gläschen ein.


Alkotni vagyunk, nem dicsérni.
Gyerekeink sem azért vannak,
Hogy tiszteljenek bennünket
S mi, Atyánk, a te gyerekeid vagyunk.
Hiszünk az erő jószándokában.
Tudjuk, hogy kedveltek vagyunk előtted,
Akár az égben laksz, akár a tejben,
A nevetésben, sóban, vagy mibennünk.
Te is tudod, hogyha mi sírunk,
Ha arcunk fényét pár könnycsepp kócolja,
Akkor szívünkben zuhatagok vannak,
De erősebbek vagyunk gyönge életünknél,
Mert a fűszálak sose csorbulnak ki,
Csak a kardok, tornyok és ölő igék,
Most mégis, megfáradván,
Dicséreteddel keresünk új erőt
S enmagunk előtt is térdet hajtunk, mondván:
Szabadits meg a gonosztól.
Akarom.


Welch ein Flüstern, welch ein Summen!
Welch ein stiller Lesefleiß!
Nur Marqueure schrei'n und brummen:
Tasse schwarz! und Tasse weiß!


Der blaue Kranz ist meine Lust;
Er sagt mir stets aufs neu,
Wohl keine sei in tiefster Brust
Wie du, mein Kind, so treu.


V tom tu s koše stožáru
Hallo! křik zněl, ruch a shon.
Vidím zemi. Holla! Hallo!
Přístav! To jest Lisabon!


Oggi che piange il sole,
oggi che 'l cielo e il mondo ampio e natura
piangono in veste tenebrosa e oscura,
anima, chi non piange?
chi non sospira e non si lagna e dole?
Anima, quai singulti o quai parole,
qual Etna di sospir, qual Po, qual Gange
di lagrimoso umore
bastano al suo dolore?
qual cor di marmo, ahi! non si spetra e frange?
Ahi, ahi! chi più riduce
languido lume e lagrimosa luce?


Her fancy hears amidst the murmuring gale
Still the faint echoes of his music roll,
Homeward she bends at last, fatigu'd and pale,
And vainly strives to calm her trembling soul.


již opusťme, však by vše bylo správné,
bys neřek’, ten zde vysílený v kroku
a nezřím příčiny v tom, neúnavné


إِذ هِيَ كَالرَشَإِ المَخروفِ زَيَّنَها
مُكَردَسٌ كَطِلاءِ الخَمرِ مَنظومُ


S nevöket az emlékezet,
- Mint a messze járó szél a
Földre hullott madár tollát, -
Meglebbenti néha... néha...!


A smutek nikdy hráze nerozsápe.
V pomalých kapkách bolest k zemi krápe
a umírání konce nemá snad.


L'or fluide du jour jaillit en gerbes vives,
Monte, s'épanouit, retombe, et, ruisselant
Comme un rose incendie au fleuve étincelant,
Semble le dilater au-dessus de ses rives.


Za rakví jde vdova a matným krokem,
před se zírá polosklenným okem;
mluví-li kdo, ona nerozumí.
Ohromnou-li bolest v sobě tlumí?
Nikoli! Vždyť bolest žádnou nemá,
slepa jest a hlucha ba i němá;
každou bolest před tím překonala,
u svého když muže nocovala.
On ji hladil: „Maminko má drahá,
Ty jsi byla jádrem mého blaha;
neodejdu, s Tebou vždy chci býti,
nebuď smutna, pro mne musíš žíti!“
Slyšela-li manželova slova
ta, jíž budou brzy říkat vdova?
Neslyšela paní ušlechtilá,
sedíc u manžela v mdlobách byla.
Odvedli ji. – Muž ji zase volal!
Jemu manželčin cit neodolal.
U hrobu již stojí truchlá vdova
jako tuhá socha mramorová;
slzičky své všechny vyplakala,
žádná více v oku nezůstala.
Slyší kněze, slova smutná, svatá,
její duše s duchem chotě spjata:
hrudy, které na rakev již tlukou,
nejsou pro ni vzrušující mukou.
Od hrobu ji bledou vedli domů,
ona nenaříká na pohromu.
Tam, kde upevněn jest uctívaný
svatý Kristův kříž a obraz Panny,
u prázdného manželova lože,
zasténala, žalně: „Ó můj Bože!“
Trvala tak chvíli mimo sebe,
choť jí ukazoval krásné nebe.
Dítek šestero též nemá řečí,
kolem dobré matky mlčky klečí.
Ozval plač se, výkřik: „Milá máti,
kdo jak otec o nás bude dbáti?!“
Tato slova mocné působila,
v srdce matky nová vjela síla:
„Otec v nebi, a já na té zemi
budu žíti mezi vámi všemi.
Mne i vás Bůh věčný neopustí,
budete-li otci ke cti růsti!“
Pravil nejstarší z těch sourozenců:
„Jako vůně z kadidla a z věnců
k nebesům šla u otcova hrobu,
tak měj Bůh ctnost naši v každou dobu.
Ctěná matko, blaze žijte s námi,
my se vděčně vésti dáme Vámi!“


Szúnyadhatnám még egy kisség,
De szívemben gyönyörűség
Áradoz szét s érzem, hogy a világon
E valónál nem lehet már szebb álom.


雨沈飞絮绿阴寒
梅子枝头点点酸
心事向来吟不尽
梨花院落一春残


Stolzer Bach! was rauschest du?
Laß dein Rieseln stille schweigen.
Höre mir, der Doris zu,
Sie erkiest dich hier zum Zeugen.
Sage meinem Schäfer an,
Was du siehst für Thränen fliessen,
Die dein Umfang gar nicht kann
Mit in seine Quelle schliessen.


Dokonána vyměřená
pozemská má úloha;
nalezne-li žádoucího
smilování u Boha?
Vroucně vzývám Matku Pannu:
„Rač mne vzíti pod ochranu!“


Für was du Gutes hier getan,
Nimm keinen Lohn von Menschen an.


Y toco apenas y tu bulto aprendo
y torpe sigo lo que tú me indicas.
Lo que no miro, lo que no comprendo,
tú multiplicas.
Tú multiplicas, o quizás es tu invento
porque lo vea aunque quizá no exista.
Entre la noche de mi pensamiento
dulce es tu vista.
Dulce es tu vista, tu mirar risueño
que mira un llano donde estaba un monte
y que a mi alma de temblor pequeño
llamó horizonte.
Dulce es tu vista que miró aquel lago
y lo llamaba alegre mar bravío.
Tu generoso corazón es mago.
¡Lo fuese el mío!


¿Dónde están las columnas de alabastro
que el cuerpo de la noche sostenían,
las células de nieve que podrían
térmicas ser en el crisol de un astro?
De la noche de Dios no queda un rastro.
Cambia de sexo el ruiseñor. Desvían
los templos la grandeza que tenían,
y a la derrota su estandarte arrastro.
Ya es la noche del hombre, el satanismo
de su fuerza, su infausto sincretismo,
su panteral imagen que cintila.
Y en la sucia pared su testamento:
la frustración, el sordo aturdimiento
que su mente narcótica destila.


J’erre au fond d’un savant et cruel labyrinthe,
Et mes pieds, las d’errer, s’éloignent de ton seuil.
Sur mon front brûle encor la fièvre mal éteinte…
Dans l’ambiguïté grise du Labyrinthe,
J’emporte mon remords, ma ruine et mon deuil…


Drücke meiner Ahnen Krone gut mir in das weiche Haar!
Ach, nicht fest auf jenem Haupte ruht ihr goldner Reif, fürwahr,
Wo die weiche seidne Locke um den Rang mit ihr noch kriegt,
Und vielleicht in solchem Kampfe wunderbar der Kron' obsiegt!


Ohledla se selka od peklíku,
volá dceru, že tu není voda,
a pan otec Antošovi podá
sekáčky dva, aby maso drobil.
Seká Antoš hybně v tučné maso,
klepe hlučně, jako by se zlobil,
a pan otec velí dále: „Chaso!
Štětiny mi dobře uschovejte,
aby uschly; budou na kartáče.
Měchýř vymněte a k trámu dejte,
zažeňte psa, už kol něho skáče!
Až pak vyschne, Mařenka mi k němu
šňůrku vplete do modrého lemu.
Potom v komín udělejte tyčky,
napícháme pěkně kýty na ně;
uzeniny bude požehnaně!
A teď počnem dělat jitrničky.
Nuže, Antoši! Jak, Hlohováci
dohonili v neděli vás přece?
K sobě letnou ptáci z jedné klece!“


Von nie geahnter Kraft geschwellt,
Verwarf sie ihre alten Krücken,
Sie mauert Tunnels, zimmert Brücken
Und pfeift als Dampfschiff um die Welt.


Auf allen seinen Blättern
Ist Tugend und Geduld,
Und an den griech'schen Göttern
Ist mehr der Göthe schuld.
Denn immer zeigt als Stiller.
Sich der erhab'ne Schiller.


Ó, hagyj el engem, bűnös asszony,
a szád harap, az orcád éget,
én is szerettem, s engemet sem
szerettek egykor - én se téged.


Jekotem se všecko vaří,
Huja! sestry, var se zdaří!


Wie! will mich etwan nur ein Traum
Durch dieses Schreckenbild bethören?
Giebt man dergleichem Ruff wohl Raum,
Den wir auf unsern Strassen hören?
Es ist vom Schattenspiel ein Schein.
Wie könte dies wohl möglich seyn,
Daß die ein früher Fall gestrecket,
Die mir so viel Vergnüglichkeit
Im Umgang, den Sie mir geweyht,
Vor wenig Tagen noch endecket.


Már csupán a vajda volt odabenn, maga:
Ő is nagykomolyan rúd felé ballaga,
Hol a végit nézte, hol pedig középen,
Látszott, hogy szeretné kikerülni szépen.


江外诸峰变玉山
林烟半出俟春还
碧水未解严冬色
青帝依然独闭关


Ať venku dýše mráz a v okna dýše jíní
a vítr burácí – on skráň jen skloní nyní
a okem zářícím jen hledí do krbu.
Co bájí mihá se a v jiskrách těch se tají
a roste v postavy, jež kol se mihotají
a ruce tisknou mu a on je všecky zná.


Kde ona, tam já, kde světlo
těch zorniček přivřených,
a rukou delikátních
kde prsty, stisk prstů mých...


„Je masopustní úterý,“ –
tak začal – „jsem dnes králem světa.
Jen míti trochu důvěry
a vždy je po bolestech veta.
Tvých radostí já nespatřil,
a to mne vskutku dráždí, pane.
A tuze rád bych jednou byl,
je vidět bujné, nespoutané
a číší vína opilé.
jak lehké, smavé motýle...


Dle na kolenou stále, mluví kardinál:
„Můj otče ctihodný, mých rukou unikáš;
však dojde kdekoli tě Boha kyn a hlas,
a z našich úst i toužné církve volání:
Již ujmi klíče Petrovy a kormidlo,
by hladinou zas klidnou spěla pevná loď!
Vstav z mrtvých, Pán se bránil touhy objetí,
kdy Magdalena po něm v divu pjala páž,
a přec ji těšil: „Jdi a oznam bratřím mým,
že předejdu je tam, kde všichni uzří mne!“
Mým ustupuje svatých nohou pocelům,
slib aspoň k útěchám krok našich po stopách,
kam za křesťanstva otce svatý zve tě sbor:
„Náš pozdrav synovský a siré církve vzkaz –
mnich Pier z Morrone jsi volbou papežem.
Vol jména proměnu a žehnej Řím i svět!“


Du bist schön,
Nymphe, schön,
Aber die Göttin schöner als du!
Lauter, als du,
Donnert die Nord-See,
Steigend erhebt sich und weiß und gestaderschütternd ihr Fuß!


By svolil, do ciziny
by směl se odebrati
a nové brány k pravdě
si směle zotvírati.


Matka kojeničku,
matku smutek choval –
na dvorečku otec
studnu zahazoval:


Ich so viel müßte weinen.


esaretten kurtuluşun ismiyddualar ile nöbet t


Chinò el capo e 'l petto si rïempie
di caldo pianto; ma el benigno Iddio
spirò col fiato foglie e 'l capo gli empie.


توعَّدَنِي في حُبِّ آلِ محمَّدٍ
وحبِّ ابنِ فضلِ اللّه قومٌ فأكثروا
فقلتُ لهم لا تُكْثِروا ودعُوا دَمِي
يُراقُ على حُبِّي لهم ثم يُهدَرُ
فهذا نجاحٌ حاضِرٌ لمعيشتِي
وذاكَ نجاةٌ أرتجي يوم أُحْشَرُ


إِذا لانَ الصَفا عَن طولِ نَحتٍ
فَإِنَّ صَفاةَ تَغلِبَ لا تَلينُ
إِذا قُذِفَت نَبا الجُلمودُ عَنها
وَأَطَّت صَخرَةٌ فيها زُبونُ
فَقَبلَكَ رامَها الجَبّارُ فينا
فَكانَ لَنا وَلِلجَبّارِ دينُ


Wer schenket den Wein
Den flammenden ein?
Wer schenket den Wein, den ich trinke?
Es ist die Marianne, die flinke!


Tu karrikatury bytostí lidských křepčily,
tu vyla píseň bezstarostných veselí,
lidského masa rozvířené orgie
stád spolčených, vklíněných do sebe
společnou bolestí zděděných Vin...


Mein Kind, ich schäme mich zwar nicht,
Ein Gläßgen außzustechen,
Mein Hertz, mein Mund, mein Angesicht
Wird ander Zeugnuß sprechen,
Doch, weil mirs zu geschwinde kam,
So kriegt ich eine grosse Scham.


Au son de la musette
Suivez ange et frisette,
Et ce joli poupon,


Čím víc Tě, Lásko má, duch zmocňuje se,
víc sládne rozkoš má, snů hudba v plese,
jak Věčnost prorážela by hráz vesmíra.


Muß, wie Gott, zu allen Zeiten
Nur barmherzig sein,
Und nur Licht und Recht ausbreiten;
Sonst ist er nicht Sein;


Král mluví pak: „Zde na královském hradu,
kdy ještě žil náš otec Otakar,
hanebnou Záviš páchal vlasti zradu
a šlechetnému králi schystal zmar.
Pak pro sebe a přívržencům v dar
korunní jal se rozchvacovat statky,
i královské se zmocnil naší matky.


Hebet hoch die freien Schwingen,
Laßt euch nicht vom Feind berücken,
Hilfe kann der Morgen bringen,
Und die Bosheit geht in Stücken.


Kein Mensch hat ni den Rath des Höchsten noch erfahren;
Kein Sinn, wi sinnreich, kan denselben offenbahren.
Wann höchster Witz gedenkt, er hab es in der hand,
So ist gleich dar di Stund, darinn er wird zu schand.


In Fiebern lag ich brennend Tag um Tag,
Von Zweifeln trüb umnachtet, angst und zag.
Kein Weg, kein Ziel! Wir ziehn auf ungefähr
Durch Steppenöde, heut am Strom einher
Und plaudernd, jubelnd; morgen im Gestein
Versengter Felsen, dürstend und allein.
Wir wandern, doch wohin – verkündet keiner,
Wir wandern, doch warum – ergründet keiner.
Ich lag und sann, der Abend brach herein,
Ins Auge fiel mir hell des Mondes Schein.
Da dehnte bebend sich mein Zimmer aus,
Wie Nebel schwanden Decke, Thür und Haus.
Ich stand an eines Berges steilem Hang,
Dem Abgrund schwelte grau Gewölk entlang
Und plötzlich braust es hell wie Adlerflug,
Ein Sturmwind rüttelt an des Felsens Bug
Und wie ein Schatten steigt es niederwärts,
Den Arm umpreßt mir eine Hand von Erz,
Zur Seite ragt mir ein gewaltig Haupt,
Die Augen Blitz, die Stirne gluthumlaubt.
Und durch die Wolken züngeln weiße Feuer,
Zerrbilder tauchen auf und Ungeheuer.
Dann wird es Licht, von Sonnenglanz ein Strom
Trägt meine Blicke durch des Weltalls Dom.
Das Buch der Sterne seh ich aufgethan,
Der Erde Nieren und der Winde Bahn,
Ein gähnend Grab klafft Land und Wasser auf,
Marklose Schädel grinsen bleich herauf.
Vorüber zieht der Volksgeschlechter Heer
In bunter Tracht, mit Sichel und mit Wehr;
Hier lagert sich ein Stamm, Zelt neben Zelt,
Des Führers Ruf, des Händlers Stimme gellt,
Dort in die Sümpfe wühlt sich klammernd ein
Die Euphratstadt, ein Drachenleib von Stein,
Von blauer Meerfluth seidenweich umrollt
Blüht Hellas in der Abendsonne Gold.
Und durch des Eichwalds feuchte Nebelschicht
Schlägt der Germane breiten Weg dem Licht;
Hier einsam geht ein Mann und forscht und sucht,
Dort hängt am Kreuze, den die Welt verflucht.
Und immer wirrer, immer dichter drängen
Die Schaaren sich, mit flammenden Gesängen
Um Zion wogt des Kreuzheers magrer Rest,
Scharfklauig kreist zu Häupten ihm die Pest,
Hier stirbt der Könige stolzer Uebermuth,
Vom Richtbeil ausgemerzt, erstickt in Blut,
Dort siech von Hunger, eisumschauert steht
Franklin, sein Aug' nur spricht ein letzt Gebet
Und donnernden Fluges dort von Land zu Land
Rollt Zug an Zug, ein stählern Völkerband,
Hier Hochzeitsjubel, fiebernd Aengsten dort,
Hier klingender Flöten Laut, dort Brudermord.
Mein Auge sieht es und es hört mein Ohr,
Der Menschheit ganzes Treiben rauscht empor,
Der Völker Werden gibt ein Blick mir kund,
Doch Schmerz durchwühlt mich, laut schreit auf mein Mund:
Weh euch und mir, Mensch werden heißt vergehn
Und Völker blühen, um in Staub zu wehn,
Wir alle sind wie Wasser im Gestein,
Kein Wandrer kommt, die Erde saugt uns ein,
Wir alle sind wie Saat in dornig Land,
Wir alle schaffen, doch uns knüpft kein Band!
Kein Band – und wiederhallt es tausendmal
Und wieder braust der Sturmwind hin durchs Thal,
Da steigt vor mir empor Haupt und Gestalt,
Doch nicht von Glut, von Sternenschein umwallt,
Mild wird die Stirn und mild des Auges Glanz,
Beschattet von der Wimpern breitem Kranz,
Der Lippen erzne Klammer schließt sich auf,
Ein weicher Mantel zieht Gewölk herauf.
Ich aber beide Hände streck' ich aus
Und zu mir klingts wie rollend Fluthgebraus:
Kleinmüthger Du, Du klagst und übst Gericht
Und kennst nur Menschen, doch die Menschheit nicht.
Die Menschen sind wie Blumen auf dem Rain,
Ich winde sie dem Kranz der Menschheit ein,
Der Menschen Thun spinnt Fäden wirr und kraus,
Ich webe sie zum Bild der Menschheit aus,
Der Menschen Herz freut sich an Schein und Spiel,
Ich halt' das Steuer auf der Menschheit Ziel.
Ja, ohne mich seid ihr versprengtes Gold,
Ich sammle, schmelze, präge was ihr wollt,
Klein bin ich wenn ihr klein, stark wenn ihr stark,
So mit dem Baume wächst des Baumes Mark.
Ich bin der urgeborne Sohn der Gluth,
Des Lebens Fülle wogt in meinem Blut,
Nicht sterben werd' ich, bis das letzte Blatt
Vom Baum der Welten sinkt zur Ruhestatt,
Bis in den Hafen fährt der Ewigkeit
Mit uns den Irrenden das Schiff der Zeit.
Bis dahin Kämpfen und kein schmerzlos Heil
Und Sehnsucht, der kein Erbe wird zu Theil,
Bis dahin Liebe, die den Haß gebiert
Und Glaube, der in Zweifel sich verliert,
Bis dahin Tod, der sich mit Leben schminkt
Und Königsprunk, der in den Koth versinkt
Bis dahin Kraft, die sich die Welt erstreitet,
Bis dahin Geist, der auf zur Gottheit leitet.
Er sprichts und Finsterniß ruht nah und fern,
Nur hier und da hell schimmert noch ein Stern,
Ich aber blicke starr zum Himmelsrand,
Wo mir das löwengleiche Haupt entschwand,
Wie einer, der im Geiste Gott erschaut, –
Da hör' ich einmal noch traumfernen Laut:
Du geh und künde was Du heut gesehn,
Wenn Du es kündest, wirst Du es verstehn,
Und fragst Du was ich bin und fragst Du wer,
Der Menschheit Seele bin ich, Ahasver.


Con grandissema catena
stretta mente l'ò legato;
a l'onferno con gran pena
dura mente l'ò menato.
Poi cridàr qui' co roncina:
"'Scite fore! Al condennato!".
Tutto 'l popul s'è addunato,
ennel foco el fo iettare.


Indem Gott spricht: Werd ich und alle Welt erkohrn:
Wann alles schweigt, wird Gott in ihr und mir gebohrn.


И понял я, вернувшись к морю,
Из экс-властительной страны,
Что я «культурой» лишь позорю
Свои лазоревые снЧто мне не по пути с «Культурой»,
Утонченному дикарю,
Что там всегда я буду хмурый,
Меж тем как здесь всегда горЧто механическому богу
Не мне стремиться на поклон…
Свою тернистую дорогу
И свой колеблющийся трон
Не променяю на иныБлагословенны вы, леса,
Мне близкие, мои родные,
Где муз святые голоса!


Nun regte sich der lehrend wahre Mund.
»Dein Sohn, den du zum Heil der Welt erwählet,
Volbrachte es und that es selber kund.
Sein Geist hat es den Dienern vorgezählet,
Der aus der Brust die eitlen Sinnen stieß,
Und seiner Macht die Menschheit weichen hieß.


Na znamení smutku
Čelo zahaluješ,
Obličej a tělo
Mračnem obtahuješ.


„Boldogtalan! mit vára setét eszed,
Az égi szellőt mért öleléd vakul?
Nem égi vagy, lám most is a jó
Föld takar el, nem egek határa.


De mint az orvmadár, ha rejtett tőrbe csap,
Vijjogva felriad egy percnél hamarabb;
Kinek a szent kereszt nagy borzalmára van:
A szomszéd kőszálon űl meg magánosan.


Měsíc patří v spící lada
jako mlhou zářný duch;
motýl těžká křídla skládá,
včel a ptáků hasne ruch.


لِمَنِ الدِيارُ تَنوحُ فيها الشَمأَلُ
ما ماتَ أَهلوها وَلَم يَتَرَحَّلوا
ماذا عَراها ما دَها سُكّانَها
يا لَيتَ شِعري كُبِّلوا أَم قُتِّلوا
مَثَّلتُها فَتَمَثَّلَت في خاطِري
دِمَناً لِغَيرِ الفِكرِ لا تَتَمَثَّلُ
تَمشي الصَبا مِنها بِرَسمٍ دارِسٍ
لا رِكزَ فيهِ كَأَنَّما هِيَ هَوجَلُ
وَإِذا تَأَمَّلَ زائِرٌ آثارَها
شَخَصَت إِلَيهِ كَأَنَّها تَتَأَمَّلُ
أَصبَحتُ أَندُبُ أُسدَها وَظِبائَها
وَلَطالَما أَبصَرتَني أَتَغَزَّلُ
أَيّامَ أَنظُرُ في الحِمى مُتَهَلِّلاً
وَأَرى الدِيارَ كَأَنَّها تَتَهَلَّلُ
وَأَروحُ في ظِلِّ الشَبابِ وَأَغتَدي
جَذلانَ لا أَشكو وَلا أَتَعَلَّلُ
إِذ كُلُّ طَيرٍ صادِحٌ مُتَرَنِّمٌ
إِذ كُلُّ غُصنٍ يانِعٌ مُتَهَدِّلُ
وَالأَرضُ كاسِيَةٌ رِداءً أَخضَراً
فَكَأَنَّها ديباجَةٌ أَو مَخمَلُ
يَجري بِها فَوقَ الجُمانِ مِنَ الحَصى
بَينَ الزَبَرجَدِ وَالعَقيقِ الجَدوَلُ
وَالزَهرُ في الجَنّاتِ فَيّاحُ الشَذا
بِنَدَى الصَباحِ مُتَوَّجٌ وَمُكَلَّلُ
وَالشَمسُ مُشرِقَةٌ يَلوحُ شُعاعُها
خَلَلَ الغُضونِ كَما تَلوحُ الأَنصُلُ
وَالظِلُّ مَمدودٌ عَلى جَنَباتِها
وَالماءُ مَغمورٌ بِهِ المُخضَوضِلُ
لِلَّهِ كَيفَ تَبَذَّلَت آياتُها
مَن كانَ يَحسَبُ أَنَّها تَتَبَذَّلُ
زَحَفَ الجَرادُ بِقَضِّهِ وَقَضيضِهِ
سَيرَ الغَمامِ إِذا زَفَتهُ الشَمأَلُ
حَجَبَ السَماءَ عَنِ النَواظِرِ وَالثَرى
فَكَأَنَّهُ اللَيلُ البَهيمُ الأَليَلُ
مِن كُلِّ طَيّارٍ أَرَقَّ جَناحَهُ
لَفحُ الحَرورِ وَطولُ ما يَتَنَقَّلُ
عَجِلٍ إِلى غاياتِهِ مُستَوفِزٌ
أَبَداً يَشُدّدُ العَجزَ مِنهُ الكَلكَلُ
خَشِنِ الإِهابِ كَأَنَّهُ في جَوشَنٍ
وَكَأَنَّما في كُلِّ عُضوٍ مِنجَلُ
وَكَأَنَّما حَلَقُ الدُروعِ عُيونُهُ
وَكَأَنَّهُنَّ شَواخِصاً تَتَخَيَّلُ
مَصقولَةٌ صَقلَ الزُجاجِ يَخالُها
في مَعزِلٍ عَن جِسمِهِ المُستَقبِلُ
وَمِنَ العَجائِبِ مَع صَفاءِ أَديمِها
ما إِن تَرِفُّ كَأَنَّما هِيَ جَندَلُ
ضَيفٌ أَخَفَّ عَلى الهَواءِ مِنَ الهَوا
لَكِنَّهُ في الأَرضِ مِنها أَثقَلُ
مَلَأَ المَسارِحَ وَالمَطارِحَ وَالرُبى
فَإِذا خَطَت فَعَلَيهِ تَخطو الأَرجُلُ
حَصَدَ الَّذي زَرَعَ الشُيوخَ لِنَسلِهِم
وَقَضى عَلى القُطّانِ أَن يَتَحَوَّلوا
ما ثَمَّ مِن فَنَنٍ إِلى أَوراقِهِ
يَأوي إِذا اِشتَدَّ الهَجيرُ البُلبُلُ
وَإِذا القَضاءُ رَمى البِلادَ بِبُؤسِهِ
جَفَّ السَحابُ بِها وَجَفَّ المَهَلُ
وَقَعَ الَّذي كُنّا نَخافُ وُقوعَهُ
فَعَلى المَنازِلِ وَحشَةٌ لا تَرحَلُ
أَشتاقُ لَو أَدري بِحالَةِ أَهلِها
فَإِذا عَرَفتُ وَدِدتُ أَنّي أَجهَلُ
لَم تُبقِ أَرجالُ الدَبى في أَرضِهِم
ما يُستَظَلُّ بِهِ وَلا ما يُؤكَلُ
أَمسَت سَمائُهُمُ بِغَيرِ كَواكِبٍ
وَلَقَد تَكونُ كَأَنَّها لا تَأفَلُ
يَمشونَ في نورِ الضُحى وَكَأَنَّهُم
في جُنحِ لَيلٍ حالِكٍ لا يَنصُلُ
فَإِذا اِضمَحَلَّ النورُ وَاِعتَكَرَ الدُجى
فَالخَوفُ يَعلو بِالصُدورِ وَيَسفَلُ
يَتَوَسَّلونَ إِلى الظَلومِ وَطالَما
كانَ الظَلومُ إِلَيهِم يَتَوَسَّلُ
أَمسى الدَخيلُ كَأَنَّهُ رَبُّ الحِمى
وَاِبنُ البِلادِ كَأَنَّهُ مُتَطَفِّلُ
يَقضي فَهَذا في السُجونِ مُغَيَّبٌ
رَهنٌ وَهَذا بِالحَديدِ مُكَبَّلُ
وَيَرى الجَمالَ كَأَنَّما هُوَ لا يُرى
وَيَرى العُيوبَ كَأَنَّما هُوَ أَحوَلُ
حالٌ أَشَدُّ عَلى النُفوسِ مِنَ الرَدى
الصابُ شَهدٌ عِندَها وَالحَنظَلُ
مالي أَنوحو عَلى البِلادِ كَأَنَّما
في كُلِّ أَرضٍ لي أَخٌ أَو مَنزِلُ
يا لَيتَ كَفّاً أَضرَمَت هَذي الوَغى
يَبِسَت أَنامِلُها وَشُلَّ المِفصَلُ
تَتَحَوَّلُ الأَفلاكُ عَن دَوَرانِها
وَالشَرُّ في الإِنسانِ لا يَتَحَوَّلُ
ما زالَ حَتّى هاجَها مَن هاجَها
حَرباً يَشيبُ لَها الرَضيعُ المُحوِلُ
فَالشَرقُ مُرتَعِدُ الفَرائِصِ جازِعٌ
وَالغَربُ مِن وَقَعاتِها مُتَزَلزِلُ
وَالأَرضُ بِالجُردِ الصَواهِلِ وَالقَنا
مَلأى تَجيشُ كَما تَجيشُ المِرجَلُ
وَالطَودُ آفاتٌ تَلوحُ وَتَختَفي
وَالسَهلُ أَرصادٌ تَجيءُ وَتَقفُلُ
وَالجَوُّ بِالنَقعِ المُثارِ مُلَثَّمٌ
وَالبَحرُ بِالسُفُنِ الدَوارِعِ مُثقَلُ
في كُلِّ مُنفَرِجِ الجَوانِبِ جَحفَلٌ
لَجِبٌ يُنازِعُهُ عَلَيهِ جَحفَلُ
ماتَ الحَنانُ فَكُلُّ شَيءٍ قاتِلٌ
وَقَسا القَضاءُ فَكُلُّ عُضوٍ مَقتَلُ
فَمُعَقَّرٌ بِثِيابِهِ مُتَكَفِّنٌ
وَمُجَرَّحٌ بِدِمائِهِ مُتَسَربِلُ
كَم ناكِصٍ عَن مَأزَقٍ خَوفَ الرَدى
طَلَعَ الرَدى مِنَ خَلفِهِ يَتَصَلصَلُ
شَقِيَ الجَميعُ بِها وَعَزَّ ثَلاثَةٌ
ذِئبُ الفَلاةِ وَنَسرُها وَالأَجدَلُ
حامَت عَلى الأَشلاءِ في ساحاتِها
فَرَقاً تَعِلُّ مِنَ الدِماءِ وَتَنهَلُ
لَهَفي عَلى الآباءِ كَيفَ تَطَوَّحوا
لَهَفي عَلى الشُبّانِ كَيفَ تَجَندَلوا
حَربٌ جَناها كُلُّ عاتٍ غاشِمٍ
وَجَنى مَرارَتَها الضَعيفُ الأَعزَلُ
ما لّضَعيفِ مَعَ القَوِيِّ مَكانَةٌ
إِنَّ القَوِيَّ هُوَ الأَحَبُّ الأَفضَلُ
تَتَنَصَّلُ السُوّاسُ مِن تَبِعاتِها
إِنَّ البَريءَ الذَيلِ لا يَتَنَصَّلُ
قَد كانَ قَتلُ النَفسِ شَرَّ جَريمَةٍ
وَاليَومَ يُقتَلُ كُلُّ مَن لا يُقتَلُ
وَالمالِكونَ عَلى الخَلائِقِ عَدلُهُم
جَورٌ فَكَيفَ إِذا هُم لَم يَعدِلوا
كَتَبوا بِمَسفوكِ النَجيعِ نُعوتَهُم
وَبَنوا عَلى الجُثَثِ العُروشَ وَأَثَّلوا
صَرَفَ الجُنودَ عَنِ المُلوكِ وَظُلمِهِم
قَولُ المُلوكِ لَهُم جُنودٌ بُسَّلُ
يا شَرَّ آفاتِ الزَمانِ المُنقَضي
لا جاءَنا فيكِ الزَمانُ المُقبِلُ
إِن أَبكِ سورِيّا فَقَبلِيَ كَم بَكى
أَعشى مَنازِلَ قَومِهِ وَالأَخطَلُ
ما بي الدِيارُ وَإِنَّما قُطّانُها
إِنَّ النُفوسَ لَها المَقامُ الأَوَّلُ
يا قَومُ إِن تَنسو فَلا تَنسوهُمُ
أَو تَبخَلوا فَعَلَيهِمُ لا تَبخَلوا
لَبّوا نِداءَ ذَوي المُروأَةِ وَالنَدى
لِيُقالَ أُمُّ الشَأمِ أُمٌّ مُشبِلُ
لا تَبتَغوا شُكرَ الأَنامِ وَأَجرَهُم
عَفوُ الإِلَهِ هُوَ الثَناءُ الأَجزَلُ
في كُلِّ يَومٍ بَينَكُم مُستَرفِدٌ
أَو طالِبٌ أَو راهِبٌ مُتَجَوِّلُ
يائتيكُمُ بادي الوِفاضِ فَيَنثَني
وَكَأَنَّما في بُردِهِ المُتَوَكِّلُ
يَبني بِمالِكُمُ القُصورَ لِأَهلِهِ
وَقُصورُكُم أَثوابُكُم وَالمَعمَلُ
قَد حانَ أَن تَستَيقِظوا فَاِستَيقِظوا
كَم تَخجَلونَ وَكُلُّهُم لا يَخجَلُ
يا لَيتَ مَن بَذَلوا نُضارَهُم لِمَن
خَبَأوهُ في أَكياسِهِم لَم يَبذُلوا
بَل لَيتَهُم جادوا عَلى ذي فاقَةٍ
فَحَرىً بِعَطفِ المُحسِنينَ المُرمِلُ
يا مَن نُريدُ صَلاحَهُ وَصَلاحَنا
إِنَّ العُدولَ عَنِ الهَوى بِكَ أَجمَلُ
أَيَبيتُ قَومُكَ فَوقَ أَشواكِ الغَضى
وَتَبيتُ تَخطُرُ بِالحَريرِ وَتَرفُلُ
أَينَ الهُدى يا مَن يُبَشِّرُ بِالهُدى
أَينَ التُقى يا أَيُّها المُزَّمِّلُ
ظَنَّت بِكَ الناسُ الظُنونَ وَإِنَّني
لَأَخافُ بَعدَ الظَنِّ أَن يَتَقَوَّلوا
لَكَ مُقلَةٌ فَاِنظُر بِها مُتَأَمِّلاً
قَد يَستَفيدُ الناظِرُ المُتَأَمِّلُ
لا قَدرَ لِلجُهَلاءِ حَتّى يَعمَلوا
لافَضلَ لِلعُلَماءِ حَتّى يَعمَلوا
سُكّانَ لُبنانَ العَزيزَ وَجِلَّقٍ
حَيّاكُمُ عَنّا النَسيمُ المُرسَلُ
لا نابَ غَيرَ عَدُوِّكُم ما نابَكُم
وَبَلَغتُمُ ما تَأمَلونَ وَنَأمَلُ
كَم تَتَّقونَ الطارِئاتِ وَنَتَّقي
كَم تَحمِلونَ الكارِثاتِ وَنَحمِلُ
لَو يَعقِلُ القَدَرُ الخَأونُ عَزَلتُهُ
وَعَذَلتُهُ لَكِنَّهُ لا يَعقِلُ
أَبكي وَأَستَبكي العُيونَ عَلَيكُمُ
أَيُّ الدُموعِ عَليكُمُ لا تَهطِلُ
إِن تَغفَلِ الدُنيا وَيَغفَل أَهلُها
عَنكُم فَخالِقُ أَهلِها لا يَغفَلُ


秋满篱根始见花
却从冷淡遇繁华
西风门径含香在
除却陶家到我家


Dexter eris, rediens, hominum iustissime, coeptis
(namque tuam nunc forte tenet cura altera mentem;
quod procul Insubrum iudex delectus in oris
concilias, solitaque animi probitate revincis
pace deûm populos inimico Marte furentes).
Seu Sophia ulcisci bello, seu pace tueri
flagitet, Herculeam vel opem si poscat utrumque,
iusta quis invicto sumet te fortius arma,
qui tot parta refers propria virtute trophaea?
Vel quis pace frui tribuet sapientius alter,
qui mediam Latii servasse laboribus urbem
solus inexhausta caneris virtute? Tuum sic
fortunata diu iactet Ferraria munus,
quo rediviva suas reparet Tritonia laudes.


Boží svatyně jsi,
Řebřík Jakobův vedoucí do nebe jsi,
Matka svaté náděje jsi –
Zdrávas Maria!


Que vemos aqui, entre as dunas de areia batidas de luar, sozinhos com os nossos pensamentos, Bill, sozinhos com os nossos sonhos, Bill, tão leves como os véus que adejam sobre a cabeça das mulheres que dançam, sozinhos com urna imagem, uma imagem a seguir a outra, de todos os mortos, os mortos mais numerosos que os grãos de areia amontoados um a um aqui, sob o luar, amontoados no horizonte e com a forma que as mãos do vento lhes querem dar, que vemos aqui, Bill, além daquilo que desespera os sábios, além daquilo que faz chorar os poetas, que faz com que os soldados se lancem para a frente e percam a vida à luz do sol: que será, Bill?


La calidad elemental resiste
mi amor, que a la virtud celeste aspira,
y en las mentes Angélicas se mira,
donde la idea del calor consiste.


Nechť opálí tvář slunce palčivé,
matčino oko pozná dítě své!


Ni soles, oh, tahúr, lunas ni auroras
te han visto soñolientas las pestañas;
tu estado expira, al sucesor engañas,
pues tu fe y su esperanza le empeoras.
Tu abuelo en esas tenebrosas horas
que velas tú, jugando sus hazañas,
armado, por difíciles montañas
pasaba sus escuadras vencedoras.
Sabe que la nobleza es sucesiva
más por nuestra opinión que por su efecto,
y sin virtudes nunca meritoria;
¿qué acuerdo tomas, pues, ¡oh, indigno nieto!,
sabiendo que es ajena aquella gloria
que del valor ajeno se deriva?


雾鬣云鬃出帝闲
谁将图画落人间
奚官饱牧无馀事
独立春风忆华山


Ó byl to císař drahý všem,
a srdce zlatisté,
dnes teskně na něj vzpomínám,
z těch dob já živý zbyl jsem sám,
a běda, již i zhouba nám
se blíží zajisté.


Esta, que duramente enamorada,
piedra, desde la tierra galantea
al Norte, que en el cielo señorea
con fija luz la redondez sagrada;


Schlacht, du brichst an!
Grüßt sie in freudigem Kreise,
Laut nach germanischer Weise!
Brüder, heran!


“Bárki légy - Bélához szólt így haldokolva -,
Bejárhadd a földet bátran - hadakozva;
Elhihedd, mit mondok utósó órámon,
Erősebb vitéz nincs nálad e világon.”


Drum wie seinen Blüthenregen
Ueber mich der Baum jetzt streut,
Dünkt's mich wie ein Ahnensegen
Aus der alten fernen Zeit.


بادر إلى راحٍ تزيل الهموم
وغب بها عن شرب بنت الكروم
واخرج عن الموهوم
راح إذا ما أشرقت في الكؤوس
من طيب رياها يداوي الكلوم
رحيقها المختوم
فاستجنها من شيخ هذا الزمان
السيّد البكري قطب العلوم
الظاهر المكتوم
واسأل مدى الدهر صلاة السلام
على نبي صحبه كالنجوم
وفضله معلوم


poi ritornar potrai a la mia diva,
ché, narrato ch'io arò tal caso strano,
non curo più che 'l miser corpo viva.


Und was die Sonne glüht,
Was Wind und Welle singt,
Und was die Rose blüht, –
Was auf zum Himmel klingt
Und was vom Himmel nieder:
Das weht durch mein Gemüt,
Das klingt durch meine Lieder!


مَن رامَ هَجوَ عَلِيٍّ
فَشِعرُهُ قَد هَجاهُ
لَو أَنَّهُ لِأَبيهِ
ما كانَ يَهجو أَباهُ


Marahu, ju 1988


Nein, flammend küßt, verklärt von altem Ruhme,
Der Himmel dieses unter allen Ländern
Und füllt den Kelch der großen Sonnenblume
Mit seinen Strahlen, wie mit Liebespfändern;
Der Kaktus sproßt, die Palme und Agrune,
Die Oleander glühn und Rhododendren,
Und süß, wie aus der Grisi Mund die Arien,
Entquillt der Duft den Blüten und Nektarien.


二千里往回似梦
四十年今昔如浮
去矣莫久留桑下
归欤来共煨芋头


Ya sólo de mi engaño me sustento;
ya no tengo más vida que mi engaño;
con este engaño mi tormento engaño,
que es verdad el engaño en mi tormento.


Die Quelle, die begraben unter Gletschern,
Denkt wieder silbern an ihr süsses Plätschern,
Und tausend wundergrüne Blättlein singen
Wie Aeolsharfen, die im Lenzwind klingen ....
Das wilde Meer und seine wilden Riffe
Sind mir vertraut wie nur ein Hälmchen Gras,
Und mehr als Ein Mal liess ich meine Schiffe
Erbarmungslos zerschellen wie ein Glas.
Was sollte mir wohl auch ein Schock Matrosen,
Wo eine Welt mir licht zu Füssen lag,
Und neugeschaffen jeder neue Tag
Mich überschüttete mit rothen Rosen?


Finita ch'ella fu (che saria forse
stata più lunga, se 'l desir non era
di cibar gli occhi), Bradamante sorse,
e sorse appresso a lei la messaggiera.
Accennò quel signore ad un che corse,
e prestamente allumò molta cera,
che splender fe' la sala in ogni canto.
Quel che seguì, dirò ne l'altro canto.


A Tiszának partján virradok meg egyszer,
Hol ifjú éltemben jártam sok ezerszer.
Az ég boltozatját kék szín táblájával,
Tüzesedni láttam napunk sugárával.
Mosolyodni kezd az hajnal világunkra,
Világosságot nyújt zsibbasztó álmunkra.
Az éjjeli ködök gőzölögni kezdnek,
Hegyeknek tövébe s völgyekbe rejteznek.
Innen eresztgetik felfelé párájok,
S a reggellel ekként közlik még homályjok.
A nyugodt természet kel, s kifújja magát.
Verődik álmábul; újrakezdi dolgát.
Még az erdők s hegyek homályba nyugodtak,
Hol napunk világát várván csak hallgattak.
Az álmos természet végtére megindul,
Élő fijajival munkájára mozdul.
Napunknak sugára terjeszkedik rajta,
Melly holdat, csillagot a tengerbe hajta.
Erdő s hegytetőket megaranyoz tüze,
Ragyog játékára az harmatnak vize.
Lesüllyedt az éjjel már ólombotjával,
A nap kezd ragyogni fényes világával.
Földünknek szélirül felszökött egére,
Űzi a setétet komor tengerére.
Nagy természetünkben kacagni kezd minden,
Mellynek nagy lármája elkezdődik renden:


Liebe setzte die Schwingen
Der Begeisterung
An mein Herz,
Und es flog
Der Sonne zu,
Bis die Fittiche
Schmolzen,
Seinen Höhen
Entstürzend
Es ins Meer der Beschämung sank.


Palmström kann nicht ohne Post
leben:
Sie ist seiner Tage Kost.


十分著意送春来
远近人家花尽开
多谢东君无彼此
笙歌休放紫霞杯


„Jsem roven vládcům, kteří od nikoho
nic nestrpí a strpět nemusí!
Kdo mne se dotknout smí? Ať zkusí toho!
A zkusí-li, pak také zakusí!


Als wir man noch Dörfler waren,
War es bis halb zwölfe hell,
Jetzo find't man schon um zehne
Nicht mehr richtig von der Stell'.


Snad aby čmeláci květ žlutých pampelišek
v tom lese hlubokém pro svoji pastvu měli,
kus louky zelené (jsou v trávě stopy lišek
a srnců) před lety tu nejspíš zapomněli.


Kolem hradby vozů,
prostřed bílé stany,
a pro lepší stafáž
ohně rozdělány.
Co tu švárných hochů,
co tu zpěvu, ryku,
nejlepší však dneska
markytánka hezká
v kruhu bojovníků!


野水浮云任所之
渚鸥汀鹭识心期
闲身到处贫无物
只有唐人几卷诗


Ondyno po lávce
Přes potok kdos běžel;
Jen poskočil dvakrát,
Hned pod lávkou ležel.


Wie oft, bei diesem oder jenem Feste,
Als laut der Kork sprang von der dunklen Flasche,
Hat er getoastet, schmeichelnd auf das beste.


........ fészeknél melegebbre,
egy tört mellkasba hullt.


Quem tem de amor,
físico amor, ideia
que os olhos não possuem qual amor façamos
e que ele não vive do que os outros façam
ante os curiosos olhos com que bebamos
o ritmo das ancas como as formas
enlaçadas por mãos e pernas, sexos e bocas,
de pudicícia desastrada e matrimónica
com prostituta ou espos ou vive
de imaginar paixões por um só corpo
que não são mais que tê-lo tido e o hábito
de continuar a tê-l amor-amor
é uma outra coisa, mas não isto
nem o prazer que é feito de um prazer alheio
feito só de prazer sem pensamento
- que no promiscuo amor o imaginar
é só imaginar-se o que varia em act


Eredj Montán! eredj! mert már meg átkoztam.
De tudod hogy esett? Chloë meg szerette,
S mind addig kötötte, a míg ki köthette.
De semmi, te vagy már minden boldogságom,
A szívem, s ez a csók légyen bizonyságom!


O celeste bellezze alte e supleme,
che provocasti i cittadin del cielo
venire in terra in queste parti estreme!


In dentro andando se l'avea pigliato
nelle sue braccia disiosa Leda,
e 'n camera di lei l'avea portato.


Grosmache, Leib, den Herrn, der kräfftig mich durchführt!
Der mitten in dem sturm sein werk hat selbst regirt!
Der alles hat gethan, wi er versprach den Vätern!
Er kommt zum lohnen itz den falschen Dreiverräthern.
Jehovah istwarwird ein ewig Libes gus:
Barmhertzig, güttig, treu; ohn anfang, mittel, schlus.


Alegre sai da nuvem, que desata,
E no arcano mais íntimo recata
O que ouve e vê, notando os companheiros;
Que é isto, diz, chegastes mui ligeiros,
Vós, Padre, e vós, Garcia! A vossa empresa
Talvez se conseguiu com mais presteza
Do que eu tinha esperado: em doce laço,
Dizei, já vive Aurora? Vive Argasso?


Digue, digue, dig, din, dig, din, don.
Aux maris j'en demande pardon.
Dig, din, don, din, digue, digue, don.


陈云北压飞狐口
戎幕西临拒马河
不独拟虞公止日
誓心期奋鲁阳戈


Já věru nevím, co to bylo,
co gracií se na mne lilo,
co tak mne okouzlilo?


香术新参叶长齐
雨时来𣃁破春畦
归来闲向泉头坐
洗净山中两足泥


El cielo enfurecido lloró
Mas llega la tormenta, me rompe el corazón
Llegan las tardes de primavera
Sentada aquí entre garganta cortada
Me toma en sus brazos... lloro
Me ultraja, me maldice, y no puedo hacer nada
Estoy herido, responde mi corazón
Palabras necias se las lleva el viento
Sonríe con su malicia, la copa se ha roto
He caído en el suelo con mis manos en mis ojos
No hay vino que te traigan a mi orilla
Cuando ya no puedo hacer nada por detenerte
Te refugiaste en las ramas de la muerte
Y yo, junto al mar y la arena lloro
Porque aun mis sentidos te escuchan
Hola muñeca linda...
¿Soy papi cómo estás?


Ich will dir fluchen! Ich will dir fluchen, sollt ich auch .... sollt' ich auch –


Voda Váhu s jilmu pněm si hraje.


Ein Lied! Ein Lied! Wie dumpfer Trommeln Schlag
und hell und stürmisch wie Posaunenklang!
Ein Lied, wie man nur einmal dichten kann,
bei dem die Jungfrau Tränen weinen mag,
doch nach dem Schwerte zürnend greift der Mann;
ein Siegeshymnus und ein Grabgesang,
ein Lied, wie ein Choral im Heiligtum:
Ein Feierlied für Robert Blum! –


A régi templom,
És csonka tornya máig áll,
A Karcsa csendes
Folyásu sásas partinál.
S ha csendes nyári éjjelen
Az őr tündérke megjelen,
- Fel-felbukván a víz szinére -
A pásztorember rátekint,
S nyugodtan fűbe dől megint,
Megemlékezvén e regére.


Già tu non cadi, anzi t'inalzi et ergi
oltra le stelle or che la terra lasci,
ORSI, e, morto qua giù, lassù rinasci,
e puro e chiaro in Dio ti specchi e tergi.


Hoch aufgehüpft mit Herzenstanz
Ist vor uns her Welin!
Er flochte selbst den grossen Cranz
Von Zweigen frisch und grün!


Wenn endlich, Herr, mich meine Sünden kränken:
So laß dein Kreuz mir wieder Ruhe schenken;
Dein Kreuz, dies sei, wenn ich den Tod einst leide,
Mir Fried und Freude!


Aber ach! Jene, die unser Glück sind und unser Trost,
Raffst du dahin –
Und am liebsten schließest du mild blickende Augen.
Grausam bist du, o Tod!


s hol marad buzogó melled erős, meleg
dobbanása, kezed száz remekelt piciny
lendülése, melyet Petronius borult
szemmel látna s irígykedőn?


Wie das Bette/ ſo das Grab/
Ziehet uns die Kleider ab.
Schlaffen wir nun in der Erden/
Muß es beſſer mit uns werden.


Fröhliche Schwestern!
Trinkt auf die Zeit:
Eben war gestern,
Eben ist heut;
Herrliche Brüder!
Schenket euch ein:
Zeitengefieder
Rauschet beim Wein;
Hebt uns zum Tanze,
Dreht uns im Kreis,
Schwinget im Kranze,
Jüngling und Greis.


Tys neptal se mne v hrozné době,
kdy ona – nedotknuta kalem –
ode mne vznášela se k tobě,
nač já zřít musil s němým žalem
bez jiskry víry na shledání –
co chceš mi dáti za ni?


Felsen von Eis voll Wiederhall ohne Stimme!
Wo ist mein altes Haus.
Verscholl'n in deinem Grimme,
Zerschmettert in deinem Graus!
Zerrissen flattert die Decke
Des blauen heitern Saals,
Schwankt über sich im Schrecke,
Euch schaue ich zumal –


Nun kommt deß heilgen Heyles Heyl
deß Heyles aller Heyle
deß Christus Christen rechter Theil
den Christen recht zu theile/
Nun ist deß Reiches Krafft und Pracht/
Nun ist deß Höchsten höchste Macht/
der Christen Christus worden.


„Přednost patří dámě,“ Strange hovor spřádá.


Kennst du das herrliche Gift der unbefriedigten Liebe?
Es versengt und erquickt, zehret am Mark und erneut's.


Um einen Frühling ist mein Leben ärmer!
Ein Lenz verblühte unbemerkt, verlassen,
Umsonst ließ er die Luft sein Gold verprassen,
Im Wald sich heiser schmettern bunte Lärmer.


Und feig versteckt im weiten Priesterkleide
Mit Gift und Kette wandelt der Verrat,
Ein Volk zu knechten, das ein Tell befreite,
Aus dessen Mitte einst ein Zwingli trat,
Gar finstre Macht wohnt in des Landes Mitten
Das ist die Schweiz! und das sind Jesuiten !


So – so – –
Spürest es kaum.
's ist nur ein Hauch,
Wie du auch.


Emma, dont la voix est douce
Comme un soupir de hautbois,
Avec sa cousine rousse
Marche, un éventail aux doigts.


A zas Labe k moři plyne,
vlna houpá lunu ladnou;
dívka béře vínek růží,
vrhajíc jej v náruč chladnou.


Sem você bem que sou lago, montanh
Penso num homem chamado Herbert
Me deito a fumar debaixo da janel
Respiro com vertige Rolo no colchã
E sem bravata, coração, aumenta o preç


Los ojos de las reinas fabulosas,
de las reinas magníficas y fuertes,
tenían las pupilas tenebrosas
que daban los amores y las muertes.


Ach! so suchen sie dich! Dich, die mein Sokrates
Bei der holden Natur unter den Grazien,
(Ein entzückend Gesicht!) schwesterlich sitzen find,
Wie Diana bei Nymphen sitzt.


翩翩长啸自来身
荆棘如何日与邻
翻羡白鸥无系累
满湖秋水去来频


Zde láska smutná zesnula ve hrobce vodní hlubiny,
zlomených srdcí dvojice v tůň ticha němou klesla,
trav šeptem doprovázena rozšuměním dubiny,
modlitbou luny bloudící, jež nad hroby se vznesla.


天宝繁华事已休
銮舆西幸剑门游
野棠零落春无主
啼得山禽也白头


Porque te quiero, te quiero, amor mío,
en el desván donde juegan los niños,
soñando viejas luces de Hungría
por los rumores de la tarde tibia,
viendo ovejas y lirios de nieve
por el silencio oscuro de tu frente.
    ¡Ay, ay, ay, ay!
Toma este vals del "Te quiero siempre".
En Viena bailaré contigo
con un disfraz que tenga
cabeza de río.
¡Mira qué orilla tengo de jacintos!
Dejaré mi boca entre tus piernas,
mi alma en fotografías y azucenas,
y en las ondas oscuras de tu andar
quiero, amor mío, amor mío, dejar,
violín y sepulcro, las cintas del vals.


A přivíjí si k ňadrům blíž
květ bujných paní vnad
a líbá v ohnivou ji tvář,
jak Evu líbal had.


正坐多知巧言语
终年羁绁在华堂
不如尺𫛩藩篱畔
高下枋榆自在翔


Ty’s srdci mému věnem přinesla
jen trudný kov svých vlastních lidských pout,
ta svoje znamení tam vytiskla –
a to: ó zlověstná, ó nešťastná –
znamená nezapomenout!


Und an einem solchen Abend tratest du in meine Türe, ein paar Rosen in der Hand, und lachtest:
Du, in vier, fünf Wochen ist es wieder Frühling! ... ist das nicht schön!?


禅心静寄十三徽
流水知音举世稀
自爱声空弦绝处
满天明月鹤孤飞


Já na balvan used’... A potok pěl...
Oh, stříkaly barvy květin v kruhu;
zřím podivné vise měnivou duhu...


Non vide Cipro al morto Adone avanti
sì dolce mai la dea d'Amor dolersi,
com'io di pure lagrime conspersi
del tuo volto celeste i duo levanti.


Styďte se a pohleďte lidskosti v tváře –
marná na omluvu veškerá slova –
bijte se v prsa – a sepněte páže,
dokud vás nezdrtí národů zloba!


Venez à moi, mes deux amours, mes bien-aimées…
Je vous entourerai de vos anciens décors,
Je vous rendrai vos fleurs, vos gemmes et vos ors,
Et je rallumerai vos torches consumées.


Mit der Fülle liebevollster lieblichester Namen,
Herzchen, Liebchen, Kind! mit jedem besten besten Namen
Nannt' ich gern im Leben dich; in solchem Liebesschwanken,
Tochter, blieb bei vielen Namen dir kein fester Namen.
Doch nun bleibet dir ein fester, den ich deinem Bild itzt
Und dir einst im Himmel geb', es ist der Schwesternamen.


    But now, at length, dear Dian sank from sight,
    Into a western couch of thunder-cloud;
    And thou, a ghost, amid the entombing trees
    Didst glide awa Only thine eyes remained;
    They would not go— they never yet have gone;
    Lighting my lonely pathway home that night,
    They have not left me (as my hopes have) since;
    They follow me— they lead me through the year
    They are my ministers — yet I their slav
    Their office is to illumine and enkindle —
    My duty, to be saved by their bright light,
    And purified in their electric fire,
    And sanctified in their elysian fir
    They fill my soul with Beauty (which is Hope),
    And are far up in Heaven — the stars I kneel to
    In the sad, silent watches of my night;
    While even in the meridian glare of day
    I see them still — two sweetly scintillant
    Venuses, unextinguished by the sun!


Die Liebe Gottes kann so werden übertrieben,
Daß sie für Sünd' es hält, den Menschen auch zu lieben;
Als würde Gott um das, was ihm gebührt, betrogen,
Der Anteil, den du weihst dem Menschen, ihm entzogen.
So ist's, den Menschen, wenn du liebst als Kreatur,
Lieb' ihn als ewigen Gedanken Gottes nur!
Du liebest Gott nicht ganz, wenn du ihn liebst allein,
Wenn nicht auch alles, was er liebet, groß und klein.


O figure auguste et modeste,
Où le Seigneur mêla pour nous
Ce que l'ange a de plus céleste,
Ce que la femme a de plus doux !


Saberás que não te amo e que te amo
posto que de dois modos é a vida,
a palavra é uma asa do silêncio,
o fogo tem uma metade de fri
Eu te amo para começar a  amar-te,
para recomeçar o infinito
e para não deixar de amar-te nunca:
por isso não te amo aind
Te amo e não te amo como se tivesse
em minhas mãos as chaves da fortuna
e um incerto destino desafortunad
Meu amor tem duas vidas para amar-t
Por isso te amo quando não te amo
e por isso te amo quando te am
(Retirado de: Cem sonetos de amor)


梅花应只在岩间
无奈官身不可攀
几度句中寻夜佛
钜灵安得为移山


Vzácný host k nám přijel z ciziny.
A hned v kruhu čestné družiny,
v každém čase, na všech cestách svých,
se všech stran a ve všech posicích
fotografy stokrát zvěčněn byl,
obrázkové listy naplnil.


Zde, žebráku, máš, víc v mé není moci!
Já zprv ji hledal, hledal den co den
a volal v každé probděné své noci.


Wohlfeil Ruhm sich zu erringen,
Jeder ängstlich schreibt und treibet;
Keinem möcht das Herz zerspringen,
Glaubt sich selbst nicht, was er schreibet.
Seid ihr Männer, seid ihr Christen?
Glaubt ihr, Gott zu überlisten,
So in Selbstsucht feig zu nisten?


Velké, velké statky máme,
mnoho jimi vyzískáme
na své pouti pozemské:
a jak praví slovo Páně,
dá nám Pán Bůh jednou za ně
své království nebeské.


Születés.
élet.
csók, szerelem,
sírás, könny,
butaság... –


A Leal de Souza


ولعت بذاك الحي والمورد الحلوِ
وأيقظني برق المنازل من علوِ
وبت أظن الحب بين أضالعي
لقرب أراني أنني ذبت من شجوي
وداد به قد خصني من عرفته
على فرط تقصيري فأنعم بالعفو
وثقت بعقلي والحواس فلم أنل
من العلم غير الفخر بالنفس والزهو
وعيت السوى حتى خرجت عن السوى
بقلب من الأكوان أجمعها خلو
وصلت وما أنني وصلت لمنتهى
ولكن إلى إثبات من جاء بالمحو
وكلتُ إليه الأمرَ في كل ساعة
وجئت بلا سعي إليه ولا عدو
وعيدي به وعدي لما قد تساويا
به الخير لي والشر في زمن الصحو
وهمت هنا أشياء ثم وجدتها
هي الحق يبدو في شئون على نحو
ولاه هو الأمثال تضرب للورى
ولم يدرها إلا المجانب للهو


O, ne legyen néked soha szép kikelet!
Ne adjon Isten soha meleg szelet;
Vad konkoly teremjen fejér buzád helyett;
Semmitül ne vehess vigasztaló kedvet.


Gott helf uns Allen, sagte man
Zur guten alten Zeit,
Es sagen: hilf dir selber,
Wohl heutzutag die Leut.


丹桂孤芳众木间
枯枝蠹叶苦间关
古来群枉难为并
培植灵根得等闲


¿Por qué, Señor, prosperas el camino
de tus rebeldes hijos, y ofensores?
¿Por qué a sus brazos siempre vencedores,
tu diestra sin castigo no previno?


Když Lazar v temné kobce hrobové,
zavřené těsně, jak chtěl, balvanem,
osaměl, přitisk hlavu na stěnu
a zaplakal... Ni malý paprslek


朝晴遣我看芗林
顷刻浮云万里阴
拂袖凌风三十里
依然寒日照长吟


Zde stojí hříšnice před pokáním!
Dlaň zvedla průsvitnou ke třpytným skráním
a stíní hluboké zřítelnice
před světlem kmitavým voskové svíce. –


In: COLASANTI, Marin Rota de colisã Rio de Janeiro: Rocco, 1993


إِذا سَبَّني نَذلٌ تَزايَدتُ رِفعَةً
وَما العَيبُ إِلّا أَن أَكونَ مُسابِبُه
وَلَو لَم تَكُن نَفسي عَلَيَّ عَزيزَةً
لَمَكَنتُها مِن كُلِّ نَذلٍ تُحارِبُه
وَلَو أَنَّني أَسعى لِنَفعي وَجَدتَني
كَثيرَ التَواني لِلَّذي أَنا طالِبُه
وَلَكِنَّني أَسعى لِأَنفَعَ صاحِبي
وَعارٌ عَلى الشَبعانِ إِن جاعَ صاحِبُه


Und wäre sie voll Runzeln/
von schwarz-begeelter Haut
beliebt/ als Schweine schmunzeln
und wäre dir getraut;
so wäre sie zur Frauen
dir dennoch viel zu schön.
Dem Teufel möcht' auch grauen/
Holz/ mit dir umzugehn.


Kommt, laßt uns Kinder werden,
Die ganz des Vaters sei'n
Und, lieb'n wir nichts auf Erden,
Einander lieben rein!
Vernunft und Welt mag lachen,
Natur und Abgrund krachen,
Wir trösten uns der Pein
Und wollen Kinder sein.


Redumme, Donna mia, su 'n qualche scoglio,
insin che 'l tempo sia chiarito e bello,
e abbassa un poco el serpentino orgoglio:


Hős Diridongónak a tele poharat
Kiüté kezéből, csak a füle maradt,
Aztán földre dönté magát is, hogy orral
Fúná a port, mint egy szuszogó bocskorral.


云树十年多少事
画船尊酒故须深
那堪又作匆匆别
明日今宵两地心


Quando escrevo
o caminho
sei apenas o meu próprio mal
e a cúmplice solidão
dos sentimentos


For now with freqent challenge, had the cock
His rivals menacing, awak'd the swain;
Now in the pen impatient bleats the flock,
And ruddy streaks the horizon distain.


E se 'l vivo valor, ch'amor contende,
ne porse il sol, che ne dimostra l'opra,
in giudicio a ragion cantando lodo;


Und du, mein gutes Weib! nun hast du endlich
Des weiten Wegs Beschwerden überstanden.


Me per ministro a tua salute eletto
ha quel Signor che 'n ogni parte regna,
ché per ignobil mezzo oprar effetto
meraviglioso ed alto egli non sdegna,
né men vorrà che sì resti negletto
quel corpo in cui già visse alma sì degna,
lo qual con essa ancor, lucido e leve,
e immortal fatto, riunir si deve.


Solo una cosa m'è conforto e scudo
E fa portarmi in pace gli accidenti,
I qua' piovono in me tristi e dolenti,
Che son d'ogni speranza privo e nudo,
E sotto questo sì mi cuopro e chiudo,
Ch'io.......... a tutti gli elementi,
A la natura, a i ciel che sono attenti
Sempre a tenermi in sì gravoso ludo.
Sì che 'l mio cor di lui stesso è maestro,
Ché, come vien la spada e damme 'l colpo,
Il non sperar mai d'altro m'è l'impiastro.
E così a poco a poco mi discolpo,
Sperando che mi leghi quel vincastro
Che ciascun lega, e di tardar l'incolpo.


»Ja du bist Schatten gegen den Sonnenstrahl,
Und Schirm, o Freundschaft, wider den Regenguss!«
Wir fühlten's, da wir Stortebekers
Spähenden Hügel der Freude weihten.


Ó strašno! Ni ten hrot ho smrtit nechce.
A Milota – dub nitrem strouchnivělý –
vzdech', zasténal – a ston a vzdechy mřely,
však vítr v pláni potají se chechce
a spěchá dál, a z dálky jako hanou
zpět v Dědického mysl polekanou
jak satan z pekla volá slova hlasná:
„Aj, dýkou smrt je, zrádce, příliš krásná,
ty's saně zmetkem spíš než synem ženy,
klid nebudiž ti srdcem vykýžený
ni smrt, jíž zoufalec se k míru budí,
když čepel snoubí rozbolené hrudi,
tak zašly také lidstva hvězdy v žale;
ty’s lidstva kal. Bud živ a trap se dále!“


Však přec snad naděj – snad přec prchneš jemu
a nová sláva, život nám pak zkvete,
jen prchni – utíkej! Tak hrdlu stísněnému
se vydral hlas – tu zjevy rychloleté
hned zanikly – sám stojím před ruinou,
nad kterou buk svou věčnou píseň šumí
a klenbu větví šíří pohostinnou –
a hrad sní dál své legendy a dumy...


Mně zdálo se: „Bol sestár’ už,
a bude s ním už amen,
a slzí – těch už vyteklo,
že vysch’ už jejich pramen.“


Mit klingender Harffen
Hat David den scharffen
Sauls- Grimmen gestillt 3
So/ daß er/ offt wütig/
Gleich worden gantz gütig/
Wann David gespilt:
Woferren nicht dort
Die fromme Propheten
Gesungen schön hätten/
Hätt' er sie alle ermordt. 4


Ma ti lodo e ringrazio, o cara spoglia,
che le desti cagion, col teco irarsi,
di più aggradir mia riverente voglia.


V Čechách se vyskytnout tak pádná hůl,
co by z ní vytloukli palic:
rok by ji súsedé nosili
před světem na rub i na líc!


»Edle Donna, übermorgen
Muß ich ziehn aus Salamanca:
Darf ich morgen nacht es wagen, –
Eine Blume wirf herab!«


Viz ty divné tvorstva svitky!
I v tichém snu dokola
Vše do nejvnitřnější nitky
Bdí a vře a plápolá.


Dim sadness sat upon his brow;
Fixed was his beamless eye;
His face was like a moon-light bow
Upon a wintry sky.


Frau, da ging deines Blickes Mond,
Deiner Augen Sonne schräg überm Himmel auf.


Was weht doch jetzt für trockne Luft!
Kein Regen hilft, kein Tau, kein Duft,
Kein Trunk will mir gedeihn.
Ich trink im allertiefsten Zug,
Und dennoch wird mir's nie genug,
Fällt wie auf heißen Stein.


En el fondo del convento,
lloran, lloran los maitines,
con profundo sentimiento.
Son los monjes paladines
que olvidaron sus amores
y las justas y festines.
Palaciegos, trovadores
fueron; todos han sentido
el mayor de los dolores.
Y en el templo del olvido,
hondo rezan, a porfía,
con un llanto contenido.
Y alzan treno de agonía:
un adiós de muertas glorias,
por la noche, en la abadía.
Dan sus cálidas historias,
con amargo juramento
a las nieblas transitorias.
Dan su triunfo y su contento
a los santos paladines:
así lloran los maitines
los difuntos del convento.


Ať má vojska Matěj třeba na sta sborů,
utkáme se s nimi, ať je konec sporu.


Francia»


Doráželi páni
na Husity v křiku,
nedaleko vísky
blízko u rybníků.
„Šilhavým“ slul jeden,
„Škaredým“ slul druhý –
ej, byl vám to, braši,
s panáky boj tuhý!


إن غاب مَن أهواهُ عن ناظري
فإنه عن مهجتي لا يغيبْ
وإن يكن قد بٌعدَت داره
فشخصُه مني دواماً قريبْ
فليسكن العاذلُ في حبّنا
وليْسترحُ ما يقاسي الرقيبْ
فقد تَساوى قربهُ والنوى
عندي وفعلُ الحب شيءٌ عجيبْ


Du aber spielst den königlichen Saul;
(Nicht jenen andern, den du mich gescholten,
Wohl hoffend auf den Apostaten Paul -)


Szégyenítsd meg az gonoszakat,
Rontsd meg szándékokban,
Hánd az koporsóban,
Kik az istenes jámborokat
Nevetik és csúfolják,
És szörnyen rágalmazzák.


Sohn.


O Stimme! Seele! aufgeflogene!


Doch, welch ein Trost, der, wie die Sonne
Aus Donnerwolken, sich erhebt!
Ich weiß – Gedanke voller Wonne!
Ich weiß, daß mein Erlöser lebt.
Ich weiß – mein starker Glaube spricht:
Er lebt! Er lebt! ich zittre nicht.


Befreit, wirst du die Gluth
Der Erde hier verlernen,
Und sehnend, wie die Fluth,
Aufrauschen zu den Sternen!«


Vlastenců jalových jen řinčí fráze hlučná,
jež Vraha neraní.
Víc ani nechtějí těch trubců srdce tučná
a mozky beraní.


Oder auch, o Castor, dir,
Wenn du an Eurotas Flüssen
Deine kühne Lust wilst büssen.
Eben so war Hectors Zier,
Als er auff Eetions Awen
Ihm Andromachen lies trawen.


旋汲温泉养折枝
冰花寒玉净相宜
从今借得恩波力
会见青青结子时


Ist wie zugehangen rings die Welt,
Schiebt sich eng zusammen wie ein Zelt.


Sie verweisen aus der Seelen
Die verfluchte Sorgen-Rott',
Heben, noch in diesen Hölen,
Gott in vns vnd vns in Gott,
Daß wir dort der Himmels-Gaben
Hie schon einen Vorschmack haben.


Dos prazeres no céu
Que Mahomet promete,
Não trocava sete
Só por este me
Ver, enquanto ceio,
Teu olhar, Suzette,
Como se reflecte
No meu copo chei
Assim, com certeza,
Por mais que a desdenhe,
Na vida há beleza
Enquanto há champagn


Mora-me um poeta
Que tento esconder,
A ver
Se poderei ser
Como toda a gent
Abri os meus alçapões,
E no último desvão
O fechei a pão e água,
Com grilhões,
E uma corrent
( a ver se poderei ser
Como toda a gente)
Depois, saí para a rua,
Todo aprumado,
Escovado,
Dado a ferro,
Satisfeito:
Porque em verdade, julgava
Que a multidão que girava
Pensava
De mim
Assim:


O Frau! du hast mich wohl gelehrt,
Was eine Gattin sei,
Wie viel ein holdes Wesen wert,
Das lieb und gut und treu;


白洋潭上浩烟波
何处渔归此放歌
月下闻之开口笑
江门三尺有藤蓑


Mi si potrebbe risponder ch'io posso,
se pure ho di morir pensier veruno,
innanzi tratto trarmeli di dosso:


Zurück zur Heimat, die zur Fremde ward,
Wo nicht mehr lockt, was einst so süß gewesen,
Wo unser nur die Freundesfrage harrt:
Kehrt ihr getröstet wieder, gramgenesen? –
Und wenn der Blick noch traurig suchend schweift,
Kaum einer, der sein Schmerzensrecht begreift!


Die Wölfe stoben entsetzt von dannen,
Das Rotwild polterte in die Tannen,
Der Adler ruderte hastig vorbei,
Vergrämt von dem gellenden Jammergeschrei.


Es la estación inclemente, el mercurio
encoge,
las plantas languidecen
atrincheradas en la mísera greda,
y mi apéndice copulador
moquea en las sábanas solitarias.
Por eso me fijo en ella,
porque sus labios enardecen ternuras rojas
y su piel desnatada invita.
Pero sé que me desprecia
por parecer lo que soy: Patético;
incluso quizá sienta una pizca de asco.
  Me he fijado en ella
porque ya no sé qué decirle a tu espalda,
porque su cara es la tuya
antes de que mi amor la estropeara.


Menina dos olhos tristes,
O que tanto a faz chorar?
- O soldadinho não volta
Do outro lado do ma
Senhora de olhos cansados,
Porque a fatiga o tear?
- O soldadinho não volta
Do outro lado do ma
Vamos, senhor pensativo,
Olhe o cachimbo a apaga
- O soldadinho não volta
Do outro lado do ma
Anda bem triste um amigo,
Uma carta o fez chora
- O soldadinho não volta
Do outro lado do ma
A Lua, que é viajante,
É que nos pode informar
- O soldadinho já volta
Do outro lado do ma
O soldadinho já volta,
Está quase mesmo a chega
Vem numa caixa de pinh
Desta vez o soldadinho
Nunca mais se faz ao ma


烟鸿上汉声声远
逸骥寻云步步高
应笑内兄年六十
郡城闲坐养霜毛


Selbst den Schmerz bethört' die Zeit,
Aber diese Glocken sprechen
Noch so laut, als wär es heut',
Daß der besten Geister einem,
Ganz erfüllt vom höchsten Drang,
Daß dem treusten, wärmsten Herzen
Sie getönt den Grabgesang!


Jen se hříchu vystříhejte
Adama a Evy:
Sic-by z ráje vyhnaly vás
Moje Božské hněvy!...“


Jetzt fang' ich an; laß nichts den Geist ermatten,
Nimm hin, was mich verbildet und verstrickt!
Weg, fremde Welt, weg, bald verschwundner Schatten!
Zur Ewigkeit mein Herz und Lauf sich schickt.


Geliebte Magdalis, Annehmlichste der Erden,
Verschmähe nicht mein Blat, das dir die Hände küst.
Ich weiß, daß du nicht kanst entrüstet drüber werden
Weil jeder, der dich sieht, nicht mehr sein eigen ist.
Betrachtet man an dir die Rosen-schwangern Wangen,
Der Lippen Purpur-Schein, der Augen Majestät,
So wird ein Rieß und Held gefesselt und gefangen;
Was Wunder? wann es so dem schwachen Crito geht.
Mein Hertze liegt so hart, als Fuß und Hand, geschlossen,
Mich drückt ein hartes Joch, die Freyheit ist dahin.
Dein Strahl ist gar zu tieff in Marck und Blut geschossen,
Ich geh als wie in Traum, und weiß nicht wo ich bin.
Dein Wesen, das man muß gar unvergleichlich nennen,
Und deine Seltenheit hat mich so starck gerührt,
Daß man, ich kan es selbst nicht sonder Scham bekennen,
Gar nichts mehr menschliches an deinen Knecht verspührt.
Hast du nun, Engels-Kind, mir alles diß entrissen,
Was uns zum Menschen macht, so will ich auch nunmehr
Nichts mehr vom Uberrest, der mir verblieben, wissen;
Nimm alles vollends hin und gib mir nur Gehör.
Ich schwöre, daß mein Hertz von dir wird nimmer wancken,
Dein Bild bleibt meiner Brust auf ewig eingeprägt,
Denn Crito opfert dir, Geist, Sinnen, und Gedancken,
So lange biß man ihn zu den Erblaßten legt.
Du kanst nicht, Magdalis, auf mein Beginnen fluchen,
Weil selbiges von nichts, als deiner Schönheit stammt,
Und wirst vorhero wohl den Fehler untersuchen,
Eh mich dein schöner Mund aus Ungedult verdammt.
Mein Geist muß zwischen Furcht und Hofnung leider! schweben,
Mein Engel, schreibe doch, ertheile mir Bericht,
Was ich mir Armen soll hierauf zur Antwort geben,
Und ob mir Magdalis ein gnädig Urtheil spricht.
Erschreck mich, Schönste, nicht durch widriges Bezeigen,
Denn soltst du gegen mich etwan tyrannisch seyn,
So wirst du deinen Knecht mehr als empfindlich beugen,
Du stürtzest vor der Zeit mich in die Grufft hinein.
Die Grausamkeit kan nicht so schöne Seelen kleiden,
Die Großmuth heist vor sie die schönste Liberey.
Laß deinen Crito nicht so lange Marter leiden,
Ach! mache selbigen von Band und Fesseln frey.
Es hat zwar die Natur dich, als ein Meister-Stücke,
Aus zarten Marmor-Stein und Elfenbein geschnitzt;
Doch glaub ich, daß ein Hertz, und diß zu meinen Glücke,
In deiner Schwahnen-Brust von zarten Fleische sitzt.
Verwirrte Zeilen geht, schmiegt euch zu ihren Füssen,
Um die sich Crito schon aus Demuth wind und flicht;
Die Sehnsucht heisset mich, erlesner Engel, schliessen,
Ich schliesse zwar den Brief, doch meine Hoffnung nicht.


Von diesem hohen Gottes Ruhm
Soll uns nicht mögen scheiden
Noch Weltgewalt noch Fürstenthum
Noch Hunger, Tod noch Leiden.
Der Heilig, Heilig, Heilig ist,
Erlängert unsre Lebensfrist,
Wann wir die Sünde meiden.


Ze stříbrných svých měsíc strun
sepjal a rozpjal sítě,
postavil nádherný ti trůn
mé mrtvé drahé dítě!


Von Frankreichs Höhn, die sonnenklar
Von goldnem Segen triefen,
Da bringen wir dir Nektar dar
Für deinen Hippogryphen;


E, no tostão da praia, as vagas rumorosas,
Abriam-se de quando em quando, em grandes rosas,
Sob as asas sutis e céleres dos ventos.


Která tři sta ve slovenském vašem
Kraji, k vůli svému skeletu,
Umořila děvčat ve květu,
Oddána všem byvši prostopašem:


Horo Svatá! – Outočiště
Tuhou bídou stížených.
Ty jsy místo potěšení,
Naděje všech strápených:
Boříš málomyslnosti,
Vedeš od zoufanlivosti.
Vkládáš v srdce nový ráj.
Smutným, Tebou kvete máj.


peitos punhos pulsos resolvemos ousar nosso pão


Doch bitt' ich den, der's Lichtlein gab,
Den Alten in den Höhen,
Er wolle vor mir bis ans Grab
Sein Flämmchen lassen wehen,
Daß mutiglich und ritterlich
Ich durch das Dunkel strebe
Und fröhlich von der Erde mich
Zum Licht der Lichter hebe.


Oft aber schieß' ich strahlend wie die Blüte
Der Sonnenblume über Nacht ins Blau,
Und Sonne steht mir himmlisch im Gemüte.


Ansari gab Antwort: »In Dürftigkeit
Und Elend lebt er seit langer Zeit


I přišel k němu kmotr z Čech –
byl uplakán a samý vzdech,
tak jako žebrák v hadrech byl a bosý
a naříká a prosí:


梅是沙弥蜜是师
长干弟子已传衣
毫端无数青鸾尾
半似瑶池月下飞


Publicado no livro 60/35 (1986)
In: MARTINS, Ma Não para consolar: poemas reunidos, 1952/199 Pre Benedito Nune Belém: CEJUP, 199 7 (Verso & reverso, 2


Podzimní vítr po dolině táhne,
On milé chaloupky i sad odvívá,
V dívčinino srdce smutek zavívá.


卖珠不惜买芳春
山暮天寒翠袖新
竹外一枝谁貌得
分明空谷见佳人


O závod řvou tu, baby jako děti,
ba za Stockmanna by Tě prohlásili,
žes blahobytu zdroj chtěl zadržeti,


Presa in man l'ebbe il Vespa sopra detto
e dielle un calcio; allotta Pagolino
la prese, e 'l Riccio l'urta a suo dispetto.
E de' Petrin vi corse Giovannino
per darle, e fu tenuto, e in effetto
le diè ov'era Luca di ser Martino,
qual, fattosi oltre, in un alzar di ciglia
le diè un colpo, onde 'l Moran la piglia.


Wer trägt der Himmel unzählbare Sterne?
Wer führt die Sonn aus ihrem Zelt?
Sie kömmt und leuchtet und lacht uns von ferne,
Und läuft den Weg, gleich als ein Held.


Der Neider Zungen mustu lachen/
must allzeit dich Politisch machen/
in alle Sättel eben sein.
Fragt iemand/ ob du diese liebest/
so mustu sagen: Nein ach nein/
daß du dich nicht mit ihr betrübest.