Ma tu, del non virile
Gregge sprezzando i folli orgogli e l'oro,
Innalzasti il decoro
Della bell'arte tua, spirto gentile,
Di liberi diletti
Sol avido bear gli umani petti.


Jetzt kalte Luft und herber Wind
Uns wieder sei versöhnet,
Der Tau mit weißen Perlen lind
Die Felder lieblich krönet.


O čem bych moh teď svědčit ještě?!
Že tenkráte jsem při tom stál,
když zuře, za prudkého deště,
M. přítelovu kštici rval,


Quando meus olhos, solitário, prego
Na cruz dos templos, na extensão dos céus,
Alma adormenta-me infantil sossego;
Eu penso em Deus!


Ich wollte, als er mein Porträt
Mir zeigte, mich erfrechen,
Ihm, hinsichtlich des Kunstwerths, mein
Bedenken auszusprechen,
Doch ließ sein strenger, ernster Blick
Kein Tädelchen mich wagen,
Und ganz bescheid'ne Antwort gab
Ich jetzt auf seine Fragen:


Hätte mit dem ersten entzückenden Grusse
Die Bewohner gegrüsst der Erden und der Sonnen,
Gegrüsst des hohen Kometen
Zahllose Bevölkerung;


dnes, moji drazí, rok to právě,
co odboji jsem zlomil vaz,
co Chodům dal jsem k větší slávě
jich vůdce v Plzni na provaz – –“


Vasárnap napja hullt az udvaron
magányos asszony ült a pitvaron.
Künn minden árnyék fénnyel volt lyukas
szeletlen rekkent a szőllőlugas
s oly búsan csüggtek rózsák, dáhliák,
mint Krisztus sírjánál a Máriák.


Porém do fato o que ninguém compreende
É que se tenha dado — onde? — na terra
Do padre Severiano de Rezende!...


Ich breite die Arme aus, wie ER getan,
ich möchte die ganze Welt, wie ER, umfahn.


Вот подождите — Россия воспрянет,
Снова воспрянет и на ноги встанеВпредь ее Запад уже не обманет
Цивилизацией дутой своей…
Встанет Россия, да, встанет Россия,
Очи раскроет свои голубые,
Речи начнет говорить огневые, —
Мир преклонится тогда перед ней!
Встанет Россия — все споры рассудит…
Встанет Россия — народности сгрудит…
И уж у Запада больше не будет
Брать от негодной культуры ростоА вдохновенно и религиозно,
Пламенно веря и мысля серьезно,
В недрах своих непреложностью грозный
Станет выращивать новый цветок…
Время настанет — Россия воспрянет,
Правда воспрянет, неправда отстанет,
Мир ей восторженно славу возгрянет, —
Родина Солнца — Восток!


Na jednoho pět? –
to je velká čest!
Kdyby přiběh’ ještě jeden,
bylo by psů šest!“


I ten kalich minul zase –
však se štěstí nevrátilo.
Stanislavu v krátkém čase
hoře těžce zachvátilo.
Jako by to malé robě
volalo ji stále k sobě.
Darmo byly prosby muže,
darmo všechny mediciny:
„Mně nic více nepomůže,
mne již čeká svět tam jiný
a v něm Ladislávek malý
pláče pro nás osiřalý.
Co jest platno hledět zpátky?
Trpko děcku beze matky.
Ty jsi muž a sneseš snáze
protivenství na své dráze.
Ty jsi muž a víš, že časem
po kratším neb delším boji
budoucnost nás jedna spojí.
Ale Ladislávka hlasem
volána jsem stále k bohu.
Nermuť se, můj drahý, tuze,
nehleď k smrti v teskné hrůze.
Zda já odolati mohu
hlasu jeho, hlasu děcka
tvého, mého, jediného,
v němž je naše láska všecka –
tvého žití díl i mého?!
Půjdu tedy napřed za ním,
by se jemu nestýskalo,
ty pak za mnou v čase málo.
Vím, že tvoji duši raním,“ –
děla dále, jako v spěchu
k manželi, jenž jako ve snu
naslouchal jí bez oddechu. –
„Ale nežli ve hrob klesnu,
zanechám ti odkaz milý –
harfu svoji pro útěchu.
Tajemné ty ducha síly,
které v mojím zpěvu žily,
neshasnou v mém sledním dechu.
Slib, že výroční vždy chvíli
našeho zde zasnoubení
flétnou dáš své posvěcení
písní mou – tam ve pokoji,
kde má milá harfa stojí –
ona pak svůj akkord spojí
s hlasem flétny v tichém echu.“


Die Ehe kennet auch Personen,
Allein in gar geringer Zahl,
Die seliglich beysammen wohnen,
Und leiten sich durchs Jammerthal,
In deren auserwehlten Bunde
Die Gnade Christi steht zum Grunde,
Und welche Ihn und die Gemein,
An sich als Lebens-vollen Bildern,
So glüklich wissen abzuschildern,
Daß sie nicht zu verkennen seyn.


多事池边促织儿
声声哀怨旅魂知
干戈满地无机杼
长夜辛勤说与谁


Morgenstunde – noch ist Frieden
Rings im Thal der Pyramiden,
Feurig durch des Ostens Thor,
Flammen malen ihre Strahlen
An den Riesengräbermalen,
Steigt das Morgenroth empor.


Wir aber sanken auf die Stirn und riefen:
Sei Allah, daß wir dich erschaun, gepriesen!
O Houri aus Muhammeds Paradiesen!
O Perle in dem Kronschmuck der Kalifen!


Potkal jednou Honza Smrt
blízko rodné vsi:
„Kam pak, Kmotra? vrať se, vrať,
u nás všecko spí!“


Sie gab mir was Hübsches, recht goldig und weich;
Ich trug's in ein goldenes Häuschen sogleich.
Im Häuschen, da geht es gar wunderlich bunt,
Da dreht sich ein Völkchen in zierlicher Rund'.


O d'ogni reverenza e d'onor degna,
alma pianta gentile in cui verdeggia
l'alta mia speme, e dove par che seggia
Amor, che nel pensier mio vive e regna,
quando fia mai, perch'altri or mi ritegna,
ch'a la dolce ombra vostra venir deggia
e que' be' rami santi ancor riveggia,
che di sempre lodar mio cor s'ingegna?
Lassa, non so; so ben che 'n doglia e pianto
trarrò quest'anni pur mentre ch'io viva
lunge a voi, Sol mio di virtude ardente,
e so ch'oggetto assai lodato e santo
sarete sempre al core, a la mia mente,
fin che del viver mio qui giunga a riva.


Vždyť srdce mé je spjato s tímto svitem,
a duše má jej stále oblétá;
to k němu jásá každým žilobitem,
duch z myšlének mu brány upletá,
a květ a jásot vítá božstva dceř.
Pryč s číší tvou! – sem, milko má, se beř!


El fructo de los árbores  era dulz e sabrido,
si don Adam oviesse  de tal fructo comido,
de tan mala manera  non serié decibido,
nin tomarién tal danno  Eva [nin] so marido.


Hört wie fein es hier erklinget,
Wenn aus trewem Liebessinn
Auf die schönste Schäferin
Tityrus ein Liedlein singet,
Wie es an die Bäwme hallet
Vnd in Gründen widerschallet.


كم بقلبي فيك من شجن
يا حيات الروح والبدن
ما طوا في اليوم في الدمن
واغتراب النفس في الوطن
غير من شوقي ومن ولهي
بك يا روحي ويا زهى
صار عقلي فيك كالبله
وتلوى بالأسى زمني
غبت عني يا مدي أملي
فامتلى قلبي من الوجل
وجرى دمعي من المقل
كالحيا ينهل من مزن
يا عذيب اللفظ والشنب
أنت ما ترثي لمكتئب
ذائب الأحشا من اللهب
هو والأسقام في رسن
يا جميل الحلى والحلل
ولطيف الدل والقبل
أنت ترياقي من العلل
ومن الآفات والمحن
يا غزال الكثيب والخيم
عن يمين الضال والسلم
هل تواصل دائم الألم
مستهاماً بالبعاد فني
قربكم أقصى مطالبه
واللقا أسى مآربه
فأريحوا من متاعبه
قلبه المشحون بالحزن
عطفة يا جيرة العلم
يا أهل الجود والكرم
نحن جيران بذا الحرم
حرم الإحسان والحسن
نحن من قوم به سكنوا
وبه من خوفهم أمنوا
وبآيات القرآن عنوا
فاتئد فينا أخا الوهن
نعرف البطحا وتعرفنا
والصفا والبيت يألفنا
ولنا المعلى مني
فاعلمن هذا وكن وكن
ولنا خير الأنام أب
وعلى المرتضى حسب
وإلى السبطين ننتسب
نسباً ما فيه من دخن
كم إمام بعده خلف
منه سادات بذا عرفوا
وبهذا الوصف قد وصفوا
من قديم الدهر والزمن
مثل زين العابدين على
وابنه الباقر خير لي
والإمام الصادق الحفل
وعلى ذي العلا اليقن
فهم القوم الذين هدوا
وبفضل اللَه قد سعدوا
ولغير اللَه ما قصدوا
ومع القرن في قرن
أهل بيت المصطفى الطهر
هم أمان الأرض فادكر
شبهوا بالأنجم الزهر
مثل ما قد جاء في السنن
وسفين للنجاة إذا
خفن من طوفان كل أذى
فانج فيها لا تكون كذا
واعتصم باللَه واستعن
رب فانفعنا ببركتهم
واهدنا الحسنى بحرمتهم
وأمتنا في طريقتهم
ومعافات من الفتن
ثم لا تغتر بالنسب
لا ولا تقنع بكان أبي
واتبع في الهدى خير نبي
أحمد الهادي إلى السنن
فهو ختم للنبيينا
وإمام للمطيعينا
وأما للمجيبينا
يوم نودوا خير مؤتمن
صلوات اللَه ذي الكرم
تتغشى المصطفى العلم
ما سرى ركب إلى الحرم
وصبا صب إلى سكن
وعلى آل النبي الكرم
تتغشى المصطفى العم
ما سرى ركب إلى الحرم
وصبا صب إلى سكن
وعلى آل النبي الكرم
وعلى أصحاب العلما
وعلى أتباعه الحكما
وأولي الألباب والفطن


إِذا طابَقنَ لا يُبقينَ زَخاً
يَصيدُكَ قافِلاً وَالمُخُّ رارُ


Te haces odiar, motocicleta,
Terrible aparatomodesto,
Avispa —Vesubio— trompeta
Siempre en erupción: te detesto.


Auch also werden die Sünder nicht fühlen
Meines geflammten Zornes Wetterstreich/
Die meine Plitze mit Thränen abkühlen/
Und haben eine Seel von Reu gantz weich:
Was soll das Schwerdt in des erzörnten Hand/
Wo weder Feinde mehr/ noch Widerstand?


ثمانية من واجب الطير حملها
بأجنحة إذ ما لأرجلها حكم
عقاب إوز لغلغ ثم حبرح
وكي ونسر والأنيسة والتم


春去天涯雨
南留客影单
梁园裁赋好
遥送杏花寒


nutriendo mi abatida fortaleza
para resucitar de la tristeza
el desmayo mortal que me consumen


Chlad v polích. Mrazný vichrů svist
do holých stromů zavál,
za listem tiše padá list...
tu starou knihu teď chci číst,
když krátí se zas den.


„Nuž je-li vhod vám? Je však první s půlnoci!“


Alle Birken grünen in Moor und Heid,
Jeder Brahmbusch leuchtet wie Gold,
Alle Heidlerchen dudeln vor Fröhlichkeit,
Jeder Birkhahn kullert und tollt.


Schau! da stehn wir nun all', im Brausen des Herbststurms, die Lieben
Deiner Seele. Wir stehn, harren mit hangendem Haupt
Deines Scheidens. Die Scheidensthräne verfließt in den Regen-
Schauer, der über uns stiebt, unsere Locken zerstört.


أُعيدُكَ أَعرفُ من أَين يأتي بعيدُكَ فذهَب كما تذهب الذكرياتُ إلى بئرها
الأَبديَّةِ , لن تَجِدَ السومريَّةَ حاملةً جَرَّة
للصدى في انتظارِكَ
أَمَّا أَنا , فسأعرف كيف أُعيدُكَ
فاذهبْ تقودُكَ ناياتُ أَهل البحار القدامى
وقافلةُ الملح في سَيْرِها اللانهائيِّ واذهبْ
نشيدُكَ يُفْلِتُ منِّي ومنك ومن زَمَني ,
باحثاً عن حصان جديدٍ يُرَقِّصُ إِيقاعَهُ
الحُرَّ لن تجد المستحيل َ, كما كان يَوْمَ
وَجَدْتُكُ , يوم وَلَدْتُكَ من شهوتي
جالساً في انتظارِك,
أَمَّا أَنا , فسأعرف كيف أُعيدُكَ ,
واُذهب مع النهر من قَدَرٍ نحو
آخر , فالريحُ جاهزة لاقتلاعك من
قمري , والكلامُ الأخيرُ على شجري جاهزٌ
للسقوط على ساحة الترو كاديرو  تَلَفَّتْ
وراءك كي تجد الحُلْمَ واذهب
إلى أَيِّ شَرْقٍ وغربٍ يزيدُك منفىً ,
ويُبْعدُني خطوةً عن سريري وإحدى
سماوات نفسي الحزينةِ  إنَّ النهاية
أُختُ البداية , فاذهب تَجِدْ ما تركتَ
هنا , في انتظارك
لم أَنتظِرْكَ , ولم أَنتظر أَحداًكان لا بُدَّ لي أَن أُمشِّطَ شعري
على مَهَلٍ أُسْوَةً بالنساء الوحيدات
في ليلهنَّ , وأَن أَتدبَّرَ أَمري وأكسِرَ
فوق الرخام زجاجةَ ماء الكولونيا ’ وأَمنعَ
نفسي من الانتباه إلى نفسها في
الشتاء , كأني أَقولُ لها : دَفِّئيني
أُدفِّئْكِ يا اُمرأتي , واُعْتَني بيديك ,
فنا هو شأنُهما بنزول السماء إلى
الأرض أَو رحْلةِ الأرض نحو السماء ,
اُعتني بيديك لكي تَحْمِلاَك ((يَدَاكِ
هُما سَيِّداكِ)) كما قال إيلو فاذهب
أُريدُكَ أو أريدُلمَ أنتظِرْكَ’ ولم أنتظر أَحداًكان لا بُدَّ لي أَن أَصبَّ النبيذَ
بكأسين مكسورتين’ وأَمنعَ نفسي من
الانتباه إلى نفسها في انتظارك!


O wol dem, der die rechte Zeit
In allen Dingen siehet
Und nicht nach dem, was allbereit
Hinweg ist, sich bemühet,
Der kennet, was er lieben soll
Und was er soll verlassen;
Er lebet frey und allzeit wohl
Und darff sich selbst nicht hassen.


En tanta confusión turbado aspira
a buscar el remedio, y presuroso
consulta si de Jove poderoso
se pudiese aplacar la justa ira


Schau wie er trabt, der wackre Gaul,
Auf scharfe Sporn thut er nit harren;
Stroh, Heu, dient gar nit für sein Maul,
Bei ihm kann man das alles sparen.


Ich sang – und wie von selbst beinah
Die Leier klang, berauschend;
Mir war, als ob ich Daphne sah,
Aus Lorbeerbüschen lauschend.


O JESV du so wunder/
Vnd wunder guter Hirt!
O warlich mit besonder
Begird/ vnd lieb geziehrt:
Wiltu den todt erkiesen
Für deine Lämmerlein?
Vnd lassest waid/ vnd wiesen/
Weils muß gestorben sein?


تُعَجِّلُ نَفْسِي مَا تَشْتَهِي
فَنُخْطِيءُ تَحْقِيقَ آرَابِهَا
وَإِنَّ الأُمُورَ لَمَرْهُونَةٌ
بِأَوْقَاتِهَا وَبِأَسْبَابِهَا


Mornay, toujours sévère et toujours inflexible,
Entraînait cependant son maître trop sensible.
La Force et la Vertu leur montrent le chemin ;
La Gloire les conduit, les lauriers à la main ;
Et l’Amour indigné, que le devoir surmonte,
Va cacher loin d’Anet sa colère et sa honte.


Nicht Würde, Macht und Hoheit,
Goldschätze nicht, noch Ruhm und Ehre will ich;
Nur einen trauten Busen
Zum überreichen Heilbescheere will ich.


Nicht vom Leichtsinn abgerissen,
Nicht zum Spiele hingestreut,
Nimmer es dem Baum gereut,
Daß er nun so viel muß missen,
Er im Wind sich freudig schüttert.
Daß ein Kranz am Halme zittert.


Hospodář se lítí,
s puškou ven se řítí,
kdesi v tmě píšťala lkala:
„V lese jsou zrozena dvojčátka malá!“


Jede hrabě lesem, jede
Na koníku vesele:
„Co se rdí ty hory šedé?
Co mi mráz jde po těle?
Aj koníku,
Můj vraníku,
Co jedeš tak nesměle?“


Also wan meine schuldigkeit
mich, sinnreich, treibet zu erdichten,
was für ein werk dir aufzurichten,
das doch der jahren fräßigkeit
Mög prächtiglich mit der warheit
stets unverältlich widerstehen,
macht deiner tugenden klarheit
mit wunder mein gesicht vergehen;
Und jemehr ich bedenke mich,
was lobs ich erstlich an soll wenden,
je weniger weiß, forchtsam, ich,
wa anzufangen, wa zu enden.


On me dit vieux, qui ça ? Les amants de cet âge.
Ci, mannequins transis, de Gomorrhe venus.
Or je suis tout plein vert, j’en atteste Vénus
Et les dames. On me dit vieux, qui ça ? Ce maître
Es-Anarchie (un mot suranné), petit traître
A la patrie en deuil, au pauvre qu’il voudrait
Faire méchant au lieu des soins qu’il lui faudrait,
Conseils doux, Dieu montré, pain, vin, la main tendue
Et la bonne mort patiemment attendue
Comme la délivrance en une vie enfin
Heureuse !
Heureuse ! On me dit vieux, qui ça ? Cet aigrefin
Imberbe, mais pêcheur émérite en eau trouble,
Qui me plaint de mon indigence triple et double,
Unique ! sans songer un instant, le pauvret,
Que je suis riche, étant honnête. Apre secret,
Recette pas drôle, être riche puisque honnête !
On me dit vieux encore. Encore qui de bête ?
Ah oui, parfois moi-même, alors surtout que j’ai
Mal agi, mal parlé, garrulé comme un geai,
Trottiné, comme un âne à travers telle et telle
Préoccupation, sordeur ou bagatelle.
Mais j’ai tôt reverdi d’entre ces détritus
Et je me bande en presque enfantines vertus,
En efforts bien adolescents, en très viriles


e grida al conte Orlando: - Andianne drento!
Seguite me, non abbiate sospetto,
ché Bambillona è nostra a salvamento
per onta e disonor di Macometto. -
I saracin fuggìen pien di spavento
dinanzi a quel diavol maladetto:
Orlando e tutti gli altri drento entrorno,
e tutti inverso la piazza n'andorno.


满街飞絮舞毵毵
慵困情怀似酒酣
嫔御宫中行乐倦
却寻锦叶喂新蚕


Der Lenz ist da; der laue Westhauch spielt,
Die Fenster, die der Frost verschlossen hielt,
Öffnen sich rings mit frohem Lärmen;
Es bricht ein Strom herein von Duft und Licht
Und lockt unwiderstehlich. Hörst du nicht
Die Kinder auf den Gassen schwärmen?


昨日风烟接混茫
今朝紫翠插青苍
此心元自通天地
可笑灵宫枉炷香


Em que pensa Carlota após a valsa,
No tapete
Atirando o bournous quando descalç
Ou melho quando rompe a luva, a fita,
Se a presilha, o colchete,
Em leve resistência a mão lhe irrit
Em que pensa Carlota após a valsa?


Děj ten smutný s jeho časy zlými
Má nám sloužiti jen k silnému
Podnětu, ne k pomstě nad jinými;


V tiché snění zahalily
pole, les i drobnou sněť,
vše jak pohádka je bílá –
a v ní dřímá lásky vznět.


一鹤复一琴
翛然成太古
朝来岳麓僧
寄我潇湘谱


S szeretni foglak, mint te engem
Akkor szerethetél
S csak így lesz méltón megfizetve az
A drága kincs, melyet kölcsönözél!


Laß mich's durch solchen Trieb bewogen
Mit sanftem, stillem Wesen tun,
In Unruh heimlich in dir ruhn,
Bedachtsam, treu und eingezogen,
Kindlich gebogen!


Was? seh ich hier auf Golgatha
Mein liebstes Heil am Kreuze schweben?
Ich zittre; denn ich schaue da
Wie Hände, Füß und Haupt viel Ströme von sich geben.
Ist das mein Seelen-Bräutigam?
Ist dieß der Schönste unter allen?
Ja Seele! dieß ist Gottes Lamm.
Ey solt mir dieses nicht in seinem Blut gefallen?
Ja! ja! Mein Schönster! weis und roth!
Ich liebte dich in Freuden;
Ich küßte dich in Leiden,
Und jetzo labt mich auch dein bittrer Kreuzes-Tod.


Do listnatého schýlil jsem se lesa,
jenž na Jasmundu stráně břehu vroubí
po táhlých pahrbcích se k moři nesa –


tys nejděsnější, cíl nejhorších bojů,
kam směřujeme v bolu, touze, žáru,
v muk příboji a mořem nepokojů,


S már az éjnek elcsendelgett jobb fele,
Megfordulva áll a gönczöl szekere;
Sápadozni kezd a teljes holdvilág,
Nem soká egy más világ ormára hág.


وَافَى عَطاءُ أَمير الْمُؤْمِنينَ فَلا
زَالَتْ عَطايَاهُ مِثْلَ العارِضِ الْهَتِنِ
ذَكَرْتَني غائِباً لا زَالَ ذِكْرُكَ في
صَحَائِفِ الدَّهْرِ مَنْشُوراً عَلَى عَلَنِ


¿Quién regó sus collares en el agua, Dios mío?
Lluvia son de diamantes en azul terciopelo...
—Es la imagen del cielo que palpita en el río,
     es la imagen del cielo...
¡Oh Señor! La belleza sólo es, pues, espejismo;
nada más Tú eres cierto: ¡sé Tú mi último dueño!
¿Dónde hallarte, en el éter, en la tierra, en mí mismo?
—Un poquito de ensueño te guiará en cada abismo,
     un poquito de ensueño...


Und so am Ziele
Seht ihr im Bande
Blumengirlande,
Wie beim Beginn.


Зачем безвременную скуку
Зловещей думою питать,
И неизбежную разлуку
В унынье робком ожидать?
И так уж близок день страданья!
Один, в тиши пустых полей,
Ты будешь звать воспоминанья
Потерянных тобою днеТогда изгнаньем и могилой,
Несчастный, будешь ты готов
Купить хоть слово девы милой,
Хоть легкий шум ее шаго


Na jemný květ, jenž tiše skládá
své bílé křídlo na tu zem,
má žhavá horká slza padá
a slzu mou si noci vem.


Vagus liebet Weiber, Witwen, Jungfern, Mägde, was ihm kümt;
Christen-Lieb ist so geartet, daß sie kein Bedencken nimt.


la sabrosa mentira del engaño,
la dulce enfermedad de la esperanza,
la pesada salud del desengaño!


Doch mit dem Bilde hinweg, das meine Freunde nicht lieben!
Kommt, ihr Enkel, ihr gebt allem ein lachendes Bild.
Lasset uns sehen, wer mehr der Kegel werfe, wer öfter
Seines Bogens Pfeil nahe dem Mittelpunkt' schnellt;
Wer mit der sichersten Hand das Meisenkästchen wird stellen,
Oder den Maulwurf dort, leisesten Trittes beschleicht.


Drauf trat der Wieg' entgegen
Von Bergen der Dynast,
Er bracht' einen güldnen Degen,
Drein manch Juwel gefaßt;


Da fehlt mir just der zweite Reim auf ina ,
Den dritten aber hab' ich schon in Petto,
Du schönste Frau von Portugal bis China,


Das Glas in der Rechten,
Die Flasch' in der Linken,
So wollen wir fechten,
Nicht wanken, nicht sinken!
Wohlig sitzen wir im Weinhaus,
Unser Krieg ist wie ein Traum;
Selbst die Welt, das alte Beinhaus,
Hat Respect und rührt sich kaum.


Und jeder Geist, der brünstig strebt,
Dringt wie ein Quell in alle Welt, –
Was du erlebst, hab' ich erlebt,
Was mich erhellt, hat dich erhellt.


Sensit Amyclaeae combustus amore puellae
In magnos possint quam fera tela deos.


شاب فود الصبّ حزناً مثل ما
همّ بالهجر حبيب ودّعه
يا لشيب عم وجهاً فبكى
كيف لا يبكي لشيبٍ قنّعه
يا لقلبٍ مودعٍ سرّ الأسى
ودّع الصبّ وماذا أوْدَعه
يا عليًّا لست أنسى برّه
وهو لا ينسى مديحاً يسمعه
سيدي كنْ غوثَ ألفاظي فقد
أصبحوا من شامهم في مضيعَه
حسرتي مع ذا ومع ذا فأنا
معهمُ مع بعدهم في معمَعه
غير أني قائلٌ قولَ فتى
كضّه صدّ فأبدى جزعه
لا تهني بعد ما أكرمتني
فشديدٌ عادةٌ منتزَعه
وابقَ ذا الفضلين فضلاً حازه
وارث العليا وفضلاً جمّعه
واهنَ بالعيد وألفٍ مثله
في سناءٍ أو هناءٍ أو دَعه


Und sitzen in der alten Halle wir,
Am Pfeiler dort der Kranz der Aehrenleser,
Noch unverwelkt die Blumen und die Gräser,
War gestern unser letztes Erntebier?


صَرَمت حَبلَكَ الغَداةَ نَوارُ
إِنَّ صَرماً لِكُلِّ حَبلٍ قُصارُ
مَن يَكُن سائِلاً فَإِنَّ يَزيداً
مَلِكٌ مِن عَطائِهِ الإِكثارُ
عَمَّ مَعروفُهُ فَعَزَّ بِهِ الدِيـ
ـنُ وَذَلَّت لِمُلكِهِ الكُفّارُ
وَأَقامَ الصِراطَ فابتَهَجَ الـ
ـحَقُّ مُنيراً كَما أَنارَ النَهارُ
بَشَرٌ لَو يَدبُّ ذَرٌّ عَلَيهِ
كانَ فيهِ مِن مَشيهِ آثارُ
إِنَّ أَروى إِذا تَذَكَّرَ أَروى
قَلبُهُ كادَ قَلبُهُ يُستَطارُ


Města a města, bodáky, Rýn, Hamburk a námořníci.
Milujeme hnědi zvětralých lící
sedíce v krčmě, v husté a kalné žluti,
milujeme pařáty na těžkém půvabu holek,
vyhladovělé pudy, krutý alkohol a vtip.
V přístavu nočním vdechujeme chtivě vlhký a páchnoucí slib.


Die hohe Allmachts-Hand, die alles mit Bedacht
Sehr weißlich und sehr schön und wundervoll gemacht,
Hat auch beym Anfang gleich da kaum die Welt geworden,
Und Menschen sich gemehrt, verschiedne Ständ und Orden
Gemacht und eingesetzt. Dem einen gab sie viel
Von Weisheit und Verstand, so, daß sein Wort das Ziel
Und auch die Regel war, wornach in allen Dingen
Die andern sich gericht, und nach demselben giengen.
Dem andern legte sie viel Geld und Güter bey,
Damit er mächtiger als wie sein Mitknecht sey.
Den dritten crönte sie mit Herrlichkeit und Ehre,
Damit ein Unterschied in denen Ständen wäre.
Und diese Ordnung steht auch jetzo noch so fest,
Und so gewiß, als sich in Ost, Süd, Nord und West
Ein Element bewegt, und sein Geschäfte treibet.
Ja, daß die Republic in Flor und Ordnung bleibet,
So muß ein Unterschied in denen Ständen seyn.


Wie der greise Ahnherr einst in Fluten
Sich das heil'ge Schiff der Rettung baut;
Wo verschlossen die Geschöpfe ruhten,
Die dem starken Fährmann Gott vertraut.


Co žízeň jim a co jim hlad?
Co skalin tes, co vodopád?


che la Mirtilla mia, degna d'avere
prospero corso e vera e dolce pace,
sia stata astretta per febre a giacere.


Juan, aquel militar de tres abriles,
Que con gorra y fusil sueña en ser hombre,
Y que ha sido en sus guerras infantiles
Un glorioso heredero de mi nombre;
Ayer, por tregua al belicoso juego,
Dejando en un rincón la espada quieta,
Tomó por voluntad, no a sangre y fuego,
Mi mesa de escribir y mi gaveta.
Allí guardo un laurel, y viene al caso
Repetir lo que saben mis testigos:
Esa corona de oropel y raso
La debo, no a la gloria, a mis amigos.
Con sus manos pequeñas y traviesas,
Desató el niño, de la verde guía,
El lazo tricolor en que hay impresas
Frases que él no descifra todavía.
Con la atención de un ser que se emociona
Miró las hojas con extraño gesto,
Y poniendo en mis manos la corona,
Me preguntó con intención: —«¿Qué es esto?»
—«Esto es —repuse— el lauro que promete
La gloria al genio que en su luz inunda...»
—«¿Y por qué lo tienes?»
                   —Por juguete,
Le respondió mi convicción profunda.
Viendo la forma oval, pronto el objeto
Descubre el niño, de la noble gala;
Se la ciñe, faltándome al respeto
Y hecho un héroe se aleja por la sala.
¡Qué hermosa dualidad! Gloria y cariño
Con su inocente acción enlazó ufano,
Pues con el lauro semejaba el niño
Un diminuto emperador romano.
Hasta creí que de su faz severa
Irradiaban celestes resplandores,
Y que anhelaba en su imperial litera
Ir al Circo a buscar los gladiadores.
Con su nuevo disfraz quedé asombrado
(No extrañéis en un padre estos asombros),
Y corrí por un trapo colorado
Que puse y extendí sobre sus hombros.
Mirélo así con cándido embeleso,
Me transformé en su esclavo humilde y rudo,
Y —«¡Ave César!— le dije, dame un beso,
¡Yo que muero de penas, te saludo!»
—«¿César?»— me preguntó lleno de susto
Y yo sintiendo que su amor me abrasa,
—«¡César!» —le respondí— «César Augusto
De mi honor, de mi honra y de mi casa»
Quitéle el manto, le volví la espada,
Recogí mi corona de poeta,
Y la guardé, deshecha y empolvada,
En el fondo sin luz de mi gaveta.


„Já si dávala za ňadra
Tuto lilii bělinkou.“


Die Mutter sprach in ernstem Ton:
»Du zählst nun sechzehn Jahre schon;
Drum, Herzblatt, nimm dich stets in acht,
Besonders bei der Nacht.
Verlier dich von dem Lebenspfad
Nie seitwärts ins Geheg.
Geh immer artig kerzengrad
Den goldenen Mittelweg.«


No te esperaba, Muerte,
porque te había esperado tanto, tanto,
que cuando tú llegaste
ya te había olvidado.
No te esperaba, Muerte,
porque tú eras mi objeto más pensado,
y cuando apareciste,
no logré oír tu paso.
No te esperaba, Muerte,
porque tú eras palabra acostumbrada,
y cuando te acercaste,
no sentí tu llegada.
No te esperaba, Muerte,
y al sentir tu verdad inesperada,
después de conocerte,
eras toda distinta a la palabra.


temperando il dolor che gli ardea il petto,
di non aver sì gran disir sfogato,
col refrigerio di portar l'elmetto
che fu d'Orlando, come avea giurato.
Dal conte, poi che 'l certo gli fu detto,
fu lungamente Ferraù cercato;
né fin quel dì dal capo gli lo sciolse,
che fra duo ponti la vita gli tolse.


však počkám rád. Ó jak ti děkuji!


Bílé archy, na nich černé skvrny,
rozlétly se do měst, tichých osad,
slétly na nároží domů, chalup,
ostrou bělí zabodly se v oči.


Vím, jistě že tu vzpomínáte
té krátké doby, vám tak svaté,
kdy pravé lásky zlatý květ
vám sladkým kouzlem v srdci vzklíčil,
chrám nadějí až v nebe vztýčil,
žel! na čas jen... a naposled –
Bylť student chudý, k němuž citů
byl upoutal vás vřelý zdroj –
vy bohata – a v zlata kmitu
i ve nádhery zářném svitu
juž stlumen mnohý lásky boj!


戴昔劫名士
周尝暴里人
少年一荡子
岁晚两忠臣


Aus dem alten Born zu Pfäffers
Hob sich oft des Abgrunds Meister,
Warb zu seiner Hölle Dienst
Listig sünd'ger Menschen Geister.


昨夜三更斗柄旋
东风催放百花鲜
飞来峰下溶新绿
流得春光到外边


Eu e tu: milhões!…


Longe de mim em mim existo
À parte de quem sou,
A sombra e o movimento em que consist


Ó Smrti, věčnou žízní zpráhlá,
o Žití, rcete: je tu cos,
nač ruka vaše nedosáhla?


Kajdásza Lajosnak hamar is készen lett,
Fehér köpönyegén, a királyé mellett,
Kivarrva selyemmel, arany-ezüst hímmel
Ragyog a sokféle birodalmi címer.
A nápolyi szintén címer-lepedőben
(Lilioma, strucca ennek is van bőven)
Érkezik, és távol, a királlyal szembe,
Kiáltja beszédét olaszul ily rendbe’:


Já jsem i nejsem – podle okolností,
a to jsem neměl tobě zamlčet,
v čas pravý tebe měl jsem poučit,
kde pravá mez a hráz – to vina má.


Qual tre lingue vibrar l'empio serpente,
o folgore che d'alto a terra caggia,
suol con tre punte aprir la nube ardente,
e fulminar montagna aspra e selvaggia:
tal fra' nemici ei fiammeggiar repente
con tre spade parea ne l'alta piaggia;
e d'ogni colpo uscir tre lampi accensi:
quanto abbaglia il terror la mente e i sensi!


Do Egypta k pyramidám plovou po loděch:
Aby také tam na poušti zazněl polský vzdech.


O süßer strohm/ geh hin und zeuge/
geh/ zeug' es seiner Liebsten an:
daß er sich schon zum grabe neuge/
und ohne sie nicht leben kan.


V tom mrcha Míšo spustil na své húčky
valašskou: „Čtyry kozy, piaty cap –“
jaj! Ondrejko hned výsk’ a v pozabučky
jak střela letí, vatrál v pěsti chlap!
Na prsty skočí, druhou nohu vpřed,
hned pravou vystře a zas levou hned,
hned vatrál směle mezi nohy vplétá
a vzduchem více než po zemi létá,
hned za druhý ho konec lapne v dlaně,
pak obchází zas zdobně, cifrovaně.


Doch magst du manches Schöne nicht bergen mir;
Oft stand ich überschauend das holde Grün,
Den weiten Garten hoch in deinen
Lüften auf hellem Gebirg und sah dich.


Ach, wie die Schultern glänzen!
Ach, wie die Knie, als säh ich sie im Traum,
Hervorgehn schimmernd, wenn die Welle flieht!
Ach, wie das Paar der Händchen, festverschränkt,
Das ganze Kind, als wärs aus Wachs gegossen,
Mir auf dem Kiesgrund schwebend aufrecht halten!


Es ist noch Zeit, daß ich ein Kind erwähle,
Am Leibe schön und sittsam an der Seele:
Diß ist genung; sonst sey sie arm und reich,
Groß oder klein, es gilt mir alles gleich.


O ein Glöcklein klingelt mir früh und spät
Silbernen Schalles in die Seele hinein,
Zart wie ein Luftlied, welches von Osten weht,
Unermüdlich plaudernd, melodisch rein!


Gott steht mit euch im Leben,
Gott steht mit euch im Tod;
Will Gott den Arm erheben,
Wo bleibet, was euch droht?
Mit Gott das Schwert zur Hand!
Mit Gott hineingefallen!
Und laßt die Losung schallen:
Gott! Freiheit! Vaterland!


引鉴能知天下肥
此时未纳寿王妃
龙眠解向丹青里
写出开元治乱机


Neues Jahr, neues Jahr,
Sei uns was das alte war!
Rath' uns allen, warn' uns, wehr' uns,
Mahn' uns väterlich und lehr' uns,
Gut und ehrenwerth zu sein!


Uccasarkon állva riadtan,
agyonhajszoltan, kiapadtan,
mint országúton régi kút -
ó, hintók, hölgyek: vége, vége!
Mindnyájunk édes szép regénye
a ködös messzeségbe fut...


Phyllis, sollt' es mich nicht kränken?
Einen ganzen Tag bringst du
Tanzend, scherzend, lachend zu,
Ohn' an mich zu denken?
Sollt' es mich nicht kränken?
Traurig dacht' ich unterdessen
Tausendmal an dich!
Phyllis, so mich zu vergessen?
Lieber hasse mich!


Der andre Adam heut erwacht,
Nach seiner harten Todesnacht;
Aus seiner Seite er erbaut,
Uns seine theur erlöste Braut.
Triumph u.s.w.


嗜酒不知淹岁月
好闲久欲弃簪缨
暂游莲社同陶令
终向瓜田学邵平


Du ſolſt Aſpaſia in meinem Hertzen bleiben/
Es muͤſſe doch dein Fuß auff nichts als Roſen gehn/
Deß Gluͤckes milde Gunſt zu deinen Dienſten ſtehn/
Die Sternen ihre Hold/ dir Sternen-Kind/ verſchreiben/
So daß Charlotte noch allhier vergoͤttert ſey/
Und unſer Wolfahrts-Baum das gantze Land erfreu.


O krone nu schone/ belohne mir nun/
In frewden mein leiden/ mein meiden mein thun
Es mehret-/ es neeret-/ Es mehrt- sich in mir
Durch bangen/ gefangen verlangen nach dir.
O mein ander ich/
Der ich williglich
Mein leben gar eben ergeben/ sieh mich
Ernewe/ befrey' vnd erfrewe mein weh/
So spring' ich mit singen vnd klingen in d' eh.


zatında zatına kavuşanlabaşka yerde aramayın


Tempo ben fôra omai d'avere spinto
l' ultimo stral la dispietata corda
ne l' altrui sangue già bagnato e tinto;


E se lecito t'è quel ch'io dico ora,
qualche volta mi torna a rivedere,
e Squarciaferro e Farferello ancora,
ch'io penso sol di potervi piacere;
e quel Signor che la mia legge adora
prego, se il prego dovessi valere,
che vi perdoni, e che ciascun si penti,
ché ristorar non vi posso altrimenti. -


Weh jeder Pforte, die sie arglos offen,
Den Menschen wehe, die sie wach getroffen,
Ihr Antlitz sieht den nächsten Tag nicht mehr.
Hört es und kriechet tiefer in die Betten,
Verrammelt Haus und Hof, Euch zu erretten:
Dies ist die Nacht: – Das Heid'weib geht umher!


Temně se rdělo nebe korunami stromů;
a pod nimi se noční kladly stíny.
Lehounký větřík vanul přes květiny
a nosil jejich vůni k šerým řadám domů
v pozadí. Temný rachot i zas dálné hřmění
a jednotvárný hukot bez ozvěny
sem doléhal, již dálkou přidušený,
jak vozy ubíhaly kolem po dláždění. –
Tu v koutě zapuštěném, kde až Hynek bloudil,
vše umlklo! Jen drozda píseň milá
tu zněla klokotavě, toužně, jak by loudil
samičku, která v keři se mu kryla. –


Durch Trauerspiele, ja! wenngleich die Dichter
Als Zufall in das Lustspiel mich gebannt.
Sie ziehen, traun! so wichtige Gesichter,
Wie zum Verwaltungsrat der Welt ernannt.
Und vor dem Stuhle dieser ird'schen Richter
Werd ich für blind, für ungerecht erkannt.
Bedachte keiner denn, daß mit der Binde
Die strenge Dike selbst ihr Aug umwinde?


Sotvy dvadcet kroků, nový jímal
Úkaz zvědavost mou v teneto,
An pluk Běsů velké řešeto,
V kterém lidé byli, v rukách třímal;


Welch ein Bild! – verzeih, was ich empfinde;
(Denn kein Zug von diesem Bild ist dein)
So ein Gott, und wenn es bei mir stünde,
Möcht' ich selbst als dein Geschöpf nicht sein.


背弹珠泪暗伤神
挑尽寒灯睡不成
卸却凤钗寻睡去
上床开眼到天明


Meine Flammina läst sich in den Auen /
gleichfalls als in den Pallästen / beschauen.
Ihre Allgegenwart füllet die Erden /
kan mir / mein Leben / auch überall werden.


Oh, hadd maradjak, ami voltam,
Rongyos szabadság! a tied;
Bocsáss meg, hogy ha gondolatban
Megbántottam szentségedet.
Hadd látogassam ezután is
Könnyel szentelt oltárodat,
Hadd harcolok megszaggatott, de
Becsületes zászlód alatt!...


1
Над древними подъемляся дубами,
Он остров наш от недругов стерег;
В войну и мир равно честимый нами,
Он зорко вкруг глядел семью главами,
Наш Ругевит, непобедимый бо2
Курился дым ему от благовоний,
Его алтарь был зеленью обвит,
И много раз на кучах вражьих броней
У ног своих закланных видел доней
Наш грозный бог, наш славный Ругеви3
В годину бурь, крушенья избегая,
Шли корабли под сень его меча;
Он для своих защита был святая,
И ласточек доверчивая стая
В его брадах гнездилась, щебеч4
И мнили мы: «Жрецы твердят недаром,
Что если враг попрет его порог,
Он оживет, и вспыхнет взор пожаром,
И семь мечей подымет в гневе яром
Наш Ругевит, наш оскорбленный бог»5
Так мнили мы,- но роковая сила
Уж обрекла нас участи иной;
Мы помним день: заря едва всходила,
Нежданные к нам близились ветрила,
Могучий враг на Ругу шел войно6
То русского шел правнук Мономаха,
Владимир шел в главе своих дружин,
На ругичан он первый шел без страха,
Король Владимир, правнук Мономаха,
Варягов князь и доней властели7
Мы помним бой, где мы не устояли,
Где Яромир Владимиром разбит;
Мы помним день, где наши боги пали,
И затрещал под звоном вражьей стали,
И рухнулся на землю Ругеви8
Четырнадцать волов, привычных к плугу,
Дубовый вес стащить едва могли;
Рога склонив, дымяся от натугу,
Под свист бичей они его по лугу
При громких криках доней волокл9
И, на него взошед с крестом в деснице,
Держась за свой вонзенный в бога меч,
Епископ Свен, как вождь на колеснице,
Так от ворот разрушенной божницы
До волн морских себя заставил влеч10
И к берегу, рыдая, все бежали,
Мужи и старцы, женщины с детьми;
Был вой круго В неслыханной печали:
«Встань, Ругевит!- мы вслед ему кричали,-
Воспрянь, наш бог, и доней разгроми!»
11
Но он не вста Где об утес громадный
Дробясь, кипит и пенится прибой,
Он с крутизны низвергнут беспощадно;
Всплеснув, валы его схватили жадно
И унесли, крутя перед собо12
Так поплыл прочь от нашего он края
И отомстить врагам своим не мог,
Дивились мы, друг друга вопрошая:
«Где ж мощь его? Где власть его святая?
Наш Ругевит ужели был не бог?»
13
И, пробудясь от первого испугу,
Мы не нашли былой к нему любви
И разошлись в раздумии по лугу,
Сказав: «Плыви, в беде не спасший Ругу,
Дубовый бог, плыви себе, плыви!»


Il pleut, il pleut, bergère… Hélas !
Il pleut sur ces pauvres bergères.
Il est loin le temps des lilas !
Il pleut, il pleut, bergère… Hélas !
Les heures sonnent comme un glas,
Quelques-unes leur soient légères !
Il pleut, il pleut, bergère… Hélas !
Il pleut sur ces pauvres bergères.


Doch oft erholt er sich ein wenig
Vom Ungemach der Monarchie;
Dann hat das stille Sanssouci
Den Philosophen, nicht den König!


Padá píseň rosou v zemské kraje,
země k radostnému plesu vstává,
a kde srdce pro Marii plaje,
slyšno: „Královno, buď zdráva!“


Und ich hab mein Glas verloren,
Und ich kroch im Kreis herum,
Ward verdrossen mit den Toren,
Tristen Toren,
Und so ward ich alt und stumm.


في بيت أُمِّي صورتي ترنو إليّ
ولا تكفُّ عن السؤالِ:
أأنت، يا ضيفي، أنا؟
هل كنتَ في العشرين من عُمري،
بلا نظَّارةٍ طبيةٍ،
وبلا حقائب؟
كان ثُقبٌ في جدار السور يكفي
كي تعلِّمك النجومُ هواية التحديق
في الأبديِّ[ما الأبديُّ؟ قُلتُ مخاطباً نفسي]
ويا ضيف أأنتَ أنا كما كنا؟
فمَن منا تنصَّل من ملامحِهِ؟


أتوزع كالعطر الثوري بأفق الأحلام
وأجمع ما بين الوردة والنار
وما بين الجمرة والثلجة
أوحد بين عناصر هذا الكون
هل أحد يعرف سر العطر الثوري
وهل أح ؟


طَرِبَ الفؤادُ لِطَيفِ رَوضَةَ غَاشِي
والقومُ بين أَباطِحٍ وعِشاشِ
أَنَّى اهتَدَيتِ ودُونَ أَرضكِ سَبسَبٌ
قَفرٌ وَحَزنٌ في دُجىً ورِشَاشِ
قَالَت تَكَالِيفُ المَحَبِّ كَلِفتُها
إِنَّ المحِبَّ إِذَا أُخيفَ لَمَاشِي
أَدعُوكِ روضَةَ رَحبٍ واسمُكِ غَيرُه
شَفَقاً وأَخشَى أَن يَشِي بكِ واشِي
قالَت فَزُرنا قلتُ كيفَ أَزُورُكم
وأَنا امرُؤٌ لِخُرُوجِ سِرِّكِ خَاشي
قَالَت فَكُن لِعُمومَتي سَلماَ مَعَاً
والطُف لإِخوَتِيَ الَّذِينَ تُمَاشِي
فَتَزورَنا مَعَهُم زِيارَةَ آمنٍ
والسرُّ يا وَضَّاحُ لَيس بفَاشِي
وَلَقِيتُها تَمشِي بأَبطَحَ مَرَّةً
بِخَلاَخِلٍ وَبِحُلَّةٍ أَكبَاشِ
فَظَلِلتُ مَعمُوداً وبِتُّ مُسَهَّداً
وَدُموعُ عَيني في الرِّدَاءِ غَواشي
يَارَوضُ حُبُّكِ سَلَّ جِسمي وانتَحى
في العَظمِ حتى قَد بَلَغتِ مُشَاشِي


比屋桑麻三月雨
夹溪桃李四时春
谁欤幻出山前景
指似堂中觅句人


生死波中止一沤
离家失子已忘忧
只思北苑春芽熟
安得骑鲸逐俊游


Hinein! Hinein! Wo Eisen klirrt,
Wo Tod in Kugeln fleucht!
Dem Mann, der heut begraben wird,
Dem sei die Erde leicht!


Ropa tendida, humilde y pueblerinamente,
en el silencio deslumbrado de las cinco:
banderas derrotadas que no besan el polvo
pero dentro contienen personas bocabajo,
humilladas en su estatura modesta
como reyes antiguos que vendieron
el balandrán poluto a los museos.
Pero estos de ahora, y sobre todo éstas,
lavaron muy lavadas sus holgadas mudas
antes de resignarse pecho a tierra,
por si había que recibir a la muerte con decencia.
Y ahí están, en suspenso la respiración:
mandan un sano olor caliente a tonsura labriega.


一种和风至
千花未放妍
草心并柳眼
长是被恩先


Ó štěstí – větřík prvojarní!
a vlny hrají klokotem;
však snadno plachý se obrátí,
a srdce v zármutku se tratí,
a v pláči za ním za uběhlým
jde nepokojným životem.


Nem merheti szívem, hanem ha két kezem
végez ki életembűl;
No, tőrrel, méreggel nagy búmot verem el,
mert kiestem kedvébűl,
Látom, hogy csak gyűlöl, énnékem nem örül,
s rajtam nem is könyörül.
ECHO: Örül.


Ta srdce ubohá! Mrou, ještě doufajíce,
a mlčky strádají přes celé svoje žití,
a v dýmech požárů zář východu mní zříti;
a v studu skrývají své bledé, mrtvé líce,
a každý nový den se hlouběj v propast noří,
a říši illusí si v nitru ještě tvoří!


»Ein Schnippchen schlägst du doch im Sack,
Der du so ruhig scheinest;
So sag doch frank und frei dem Pack,
Wie du's mit ihnen meinest.«


In Schauern sich gestalten,
In Schmerzen sich entfalten,
Muß jedes Lebens Keim.
So wurden in den Tagen
Der ersten Christenheit
Durch Buße, Schmerz und Plagen
Die Märtyrer geweiht.


Deita-se a gente, no leito,
De coração satisfeito.


Ogni campo d'intorno arso e distrutto
ha la provida man de gli abitanti,
e 'n chiuse mura e 'n alte torri il frutto
riposto, al tuo venir più giorni inanti.
Tu ch'ardito sin qui ti sei condutto,
onde speri nutrir cavalli e fanti?
Dirai: <<L'armata in mar cura ne prende.>>
Da i venti dunque il viver tuo dipende?


La ansiedad de vivir en vértigo, de prisa,
exacerba la mente a punto culminante,
ya que ante el tiempo escaso en todo se improvisa
y el destino de un ser se juega en un instante.
Y es eso lo que al cabo del día nos aplasta
para cuyo consuelo la oración sólo basta.


Ce que Théophile Gautier
Chanta, savant dans son métier
Par un effroi nauséabond,
Ce que le peintre pudibond


Dies, wenn jen’s verwundend angelt,
Heilend, nährend wird sich’s weisen.
Niemand kann ich glücklich preisen
Der des Doppelblicks ermangelt.


Als Mann ererbtest du die heilge Pflicht,
Zu suchen, was der erste Mann verloren,
Das Paradies, und findest du es nicht,
So wurdest du für hier umsonst geboren.
Denk dich als Den, der aus dem Eden ging,
Und sinne nach, so wirst du dich erinnern.
Such nach der Heimath, die dich einst umfing;
Den Schlüssel trägst du stets in deinem Innern.
Liebst du dein Weib, so führs dort wieder ein;
Dem wahren Manne wird es möglich sein.


Um quer a cabeça dar,
Se o conde de Estaing não fez
Trinta naus desarvorar;
Outro levanta em um mês
O cerco de Gibraltar:


Now seated by a lovely Stream,
Where beauteous Mermaids haunt;
My Song while  is my Theam,
Shall them and thee inchant.


Sie haßt die Welt mit allem Pracht/
mit allem Pracht/
Sich selbst/ mit Gelt vnd Gut veracht/
vnd Gut veracht.
Sammet vnd Seyden/
Kont sie nicht leyden.
Jhr Hembder waren
Alle von Haren.


Ich tummes Mensch ich wolte
Ich lieffe nicht so blind;
Doch wann mein Tausend-Kind
Den Fall erblicken solte,
Sie käme doch gerannt
Und reichte mir die Hand,
Wann niemand sonsten käme,
Der die Bemühung auff sich nehme.


Soll dich kein heilig Band umgeben,
O Jüngling, schränke selbst dich ein.
Man kann in wahrer Freiheit leben
Und doch nicht ungebunden sein.
Laß nur für eine dich entzünden,
Und ist ihr Herz von Liebe voll,
So laß die Zärtlichkeit dich binden,
Wenn dich die Pflicht nicht binden soll.


Basta en mi tierna edad haber crecido
Amor, que en mí cansó su diestra mano;
consejo me parece ya bien sano
desviarme del curso proseguido.


Vous couvriez de malles
Nos stations thermales.
Toutes ces villes d'eaux


Am feuchten Fels, den dichtes Moos versteckt,
Erblühen Blumen, flattert manch Insekt;
Scheint es auch dürr den kahlen Berg hinan,
So nährt es doch, das Schaf bewollt sich dran.
Die Wiese grünt, gehörnte Herde braunt,
Da wandeln Menschen, gut und bös gelaunt,
Genießen reichlich, spärlich, früh und spat
Den Wunderwuchs der folgereichen Saat.
Und wenn der Kranke fast am Ziel erliegt,
So steigt die Quelle rasch, die Hoffnung siegt.
Ihr! vom Gestein hinauf zur Atmosphäre
Gedenket mein! – Dem Höchsten Preis und Ehre!


Ein Zicklein, ein Zicklein,
Das hat gekauft das Väterlein
Um zwey Schilling Pfennig,
Ein Zicklein!


Tož touho, marna jsi! A bylas pokořena!
Ač paní de Choiseul již ve vyhnanství dlí,
markýzy každá noc je pláčem naplněna,
a úzkost jímá ji před jitra nevolí.


In einen von den Heringen
Tät ich ein Goldstück stecken;
Wir essen alle, bis man den
Gespickten wird entdecken.
Und so hab ich es eingericht't,
Daß, wer von Sie den Hering kriggt,
Der kriggt auch den Dukaten.


قرأت بأني أموت قتيلاً
وأن بلادي تؤرقها الكلمات
ولكن عرسي الحزين يصير ضئيلاً
لأن بلادي محاصرة بالغزاة
( 6 )


Così mai sempre il bel giovene in seno
teco si stia, né l’arco in van mai scocchi,
te sola adori Egitto, ami Latona.


Er malte deine Mienen
So liebevoll und süß,
Der Himmel stralt' aus ihnen,
Der dich mich lieben hieß.


妄意长如凤管寒
君恩不学缕衣宽
汉家公主歌黄鹄
犹有琵琶马上弹


A Kozmosz nagyszerű, tűzcsóvájú, dohogó
teremtése ismétlődik bennem.
Dimenziónélküli, lélekszerű, furcsa
tűzködök és gőzök gomolyognak
idebent.
Gomolyognak, forognak, pöfögnek
és keringenek veszettül.
Nem látom a célt.


Potess'io pur con rime ornate e pronte
com'è 'l disio, dir le virtù ch'avete!
Ma troppo a terra il mio stil basso serpe.


Cleliens halb verstekkte Dinger
lokken gleich-falls mir die Finger.
Auß Rubin die Spizzen
gäntzlig mich erhizzen!


Wer wird den Schönen
Auch immer fröhnen
Um einen Kuß?
Erst muß man leiden,
Dann folgen Freuden,
Dann Ueberdruß.


إنعام يا روحَ الندى وأنسَه
الشِعرُ أنتِ وأنتِ روح الشاعرِ
في أيّ معنًى من معانيكِ التي
تَسبِي النهى إبداع هذا الخاطرِ
في الشعرِ أم في النحرِ أم في مائس
متمايلٍ أم في الجمالِ الساحرِ
لا تعجبي للشعرِ إِنك غنوة
واللحن من صُنع الإِله القادرِ
وأنا كطيرٍ في الروابي صادح
أشجته أفنانُ الربيع الزاهرِ
غنَّى لمعنى في الطبيعةِ ساكنٍ
في جفنِهَا الساجي وآخرَ سافرِ
وكذاكَ أنتِ فكم جمالٍ مختفٍ
في النفسِ موصولٍ بآخرَ ظاهرِ


Itt hágy, s vissza se tér majd gyönyörű korom.
Nem hozhatja fel azt több kikelet soha!
Sem béhunyt szememet fel nem igézheti
Lollim barna szemöldöke!


Bílá zimní krajina,
pustá hájina,
v háji holá kalina
oči k nebi upíná,
smutně pátrá do dáli,
kde jen Vesna otálí?


A obrázky ty malinké
jsou pro sebe i malé celky,
nuž neber hrubé měřítko,
ať není rámec příliš velký.


Ami, vous le savez, spectateur sérieux,
J'ai rêvé bien des fois dans ces champs glorieux,
Qui, forcés par le soc, eux, vieux témoins des guerres,
À donner des moissons comme des champs vulgaires,
Pareils au roi déchu qui, craignant le réveil,
Revoit sa gloire en songe aux heures du sommeil,
Le jour, laissent marcher le bouvier dans leurs seigles,
Et reçoivent, la nuit, la visite des aigles !


Viola, alor che tu rompi de l’ova
per cocerle ne l’olio istemperate,
e quando intridi la farina nova
per far di bone fritelle melate,
il risguardar tal ciancia più mi giova
che s’io toccasse dieci bastonate:
ma più mi giovaria, del risguardarle,
l’esser chiamato con teco a mangiarle.


Er nimmt ihre Hand, drückt sie an seine nassen Wangen.


Jak vy se tady máte? Nezdá se mi,
že příliš veselo je v chladné zemi.
Tož hleďte: Doufám, že mi věříte,
ujišťuju-li vás, že bude pro mě
potěšením, když – ovšem zcela skromně –
na dnešek se mnou povečeříte.
Čekám, že beze všeho zdráhání
přijmete, pane, moje pozvání.“


Po vlasti celé prostřelo se krásné
Umění jeho v hojných pramenech:
I v chrámě tam, když srdce k Nejvyššímu
Se vznáší v pobožnosti plamenech,
I při hodech, když révy dar se pění,
Slyšeti české hudby hlaholení.


O Menschheit, so hoch einst gestiegen,
O Menschheit, du sankest herab,
Die schwärzlichen Banner, sie fliegen,
Verkünden Verderben und Grab.


جمالُ الهدى والمكرمات ومن لَه
عُلىً لا يداني حصرهنّ لسانُ
وسابقُ أربابِ المكارمِ عن يَدٍ
إذا ضمّها يوم الفخارِ رهانُ
وشيعي آل المصطفى سادة الورى
جميعاً ومن هُم للأنام أمانُ
وليث الوغى إن قهقرتْ أسد الشرى
وقيل غداة الرّوع أين فلان
يرومُ بنو العلياء شأوَكَ في العُلَى
فأتعَبْتَهم مُذ كنتَ قَطّ وكانوا
وما زلتَ مِقداماً لكلّ كريهةٍ
قَرِينَاكَ فيها مُرهفٌ وسنانُ
تجاهدُ أهل البغي حتّى تُخرّموا
فأعطوا على الرّغم القياد ودانوا
وما زانكَ المجدُ الأثيل وإنّما
لعمري بكَ المجد الأثيلُ يُزانُ
رجوتُكَ بعد الله فيما أهمّني
وأيُّ عزيزٍ قد رَجاكَ يُهانُ
ووجّهتُ آمالي خِماصاً لَعلّها
تعودُ من الإِحسان وهي بِطانُ
وفي النّفسِ حاجاتٌ وفيك فطانةٌ
سكوتي خطابٌ عندها وبيانُ
ومثلكَ من يُرجَى لكلِّ عظيمةٍ
ومثلي عَلى ما أرتجيه يُعانُ
ولا زلتَ مَحْروِسَ الجناب بحفظٍ مَنْ
له كلُّ حينٍ في البريّة شانُ


Erfülle die Gemüter
Mit reiner Glaubenszier,
Die Häuser und die Güter
Mit Segen für und für.
Vertreib den bösen Geist,
Der dir sich widersetzet
Und was dein Herz ergötzet,
Aus unserm Herzen reißt.


夜色凉如水
霜华共月明
谁招青女出
来伴素娥行


Und deine Seele, Menschenkind?


Wann sie empfinden deine gnad,
so dancken dir die völcker, Got,
Jauchtzen, von hertzen frölich sein
ob solcher grossen güte dein,
Daß die du dir hast außerwelt
dein hand regiert, schützt vnd erhelt.


„U studny Boží matky bolestné,“
jí abatyše smutně pravila
a měla slzu v očích. Slavně tak
zněl její hlas, že kněžna s podivem
k ní vzhlédla, zamyslíc se mimoděk,
pak pomalu se brala zahradou.


Muse, wo führst du uns hin? Was, gar zu den Manen hinunter?
Hast du vergessen, daß wir nur Monodistichen sind?


Mais des spectres près du Gymnase,
A deux pas des Variétés,
Sans brume ou linceul qui les gaze,
Des spectres mouillés et crottés !


Al niño flaco,
todo se le vuelven pupas.
Al niño flaco,
le llevan a ver por rayos.
Y dice el doctor:
Que pase su padre.
Y dice la madre:
que no tiene padre.
El niño delgado,
las piernas se lame.
El niño delgado,
no acude al certamen.
El niño no crece,
ni juega con nadie.
El niño no muere,
ni vive ni nada.


Sníh ještě taje v úvalech,
již milá kvítka mají spěch,
drobounká, v zlaté korunce,
se dětsky smějí na slunce.
Ó mochno jarní!


Könnt' auf väterlichen Auen
Ein verkümmerter Poet,
Könnt' er dir ein Hüttchen bauen,
Wie es vor dem Geist' ihm steht;


un bis
                  una vez más


Перевод с английского
Отец всего, согласно чтимый
Во всяком веке, всех странах —
И диким, и святым, и мудрым, —
Иегова, Зевс или господь!
Источник первый, непонятный,
Открывший мне едино то,
Что ты еси источник блага,
Что я и немощен и слеп;
Но давший мне в сем мраке око
От блага злое отличать,
И, всё здесь року покоряя,
Свободы не лишивший нас!
Что совесть делать понуждает,
То паче неба да люблю;
Но то мне будь страшнее ада,
Что совесть делать не велит!
Да буйно не отвергну дара
Твоей щедроты и любви!
Доволен ты, когда он принят, —
Вкушая дар, тебе служНо к сей земной и бренной жизни
Да ввек не буду прилеплен;
Не чту себя единой тварью
Творца бесчисленных миров!
Не дай руке моей бессильной
Брать стрелы грома твоего
И всех разить во гневе злобном,
Кого почту твоим врагом!
Когда я прав, то дай мне, боже,
Всегда во правде пребывать;
Когда неправ, рассей туманы
И правду в свете мне яви!
Да тем безумно не хвалюся,
Что дар есть благости твоей;
Да ввек за то роптать не буду,
Чего, премудрый, мне не дашь!
Да в горе с ближним сострадаю,
Сокрою ближнего порок!
Как я оставлю долги братьям,
Так ты остави долги мне!
Быв слаб, тогда бываю силен,
Когда твой дух меня живит;
Веди меня во дни сей жизни,
И в смерти, боже, не оставь!
В сей день мне дай покой и пищу;
Что сверх сего под солнцем есть
И нужно мне, ты лучше знаешь —
Твоя будь воля ввек и ввек!
Тебе, чей храм есть всё пространство,
Олтарь — земля, моря, эфир,
Тебе вся тварь хвалу пой хором,
Кури, Натура, фимиам!


Zum Garten alß ich kame/
O wee/ was angst vnd noth!
Der Hirt schon vrlaub nahme/
Sich schickt sogar in Todt.
Daß leben auff der schwellen/
Auff offnen lefftzen saß/
Sich that zum scheiden stellen/
Gesann der duncklen straß.


seninle anlatmak istediseni sen yapan ahvalin


Máti milá, což ti jesti,
Že hruď tvá tu žalost pěstí?
Svlec se z toho deště,
Vyjasni se ještě.


ač sfingy tuhá ňadra vyzývavá
na podušku pro matky hlavu změkla
a šakalů se smečka litá, dravá
mdlé aureoly s čela děcka lekla;


Schloßknechte spannen den Baldachin,
Vom Söller winkt der Bruder.
Der König schläft auf dem Hermelin,
Und leise tauchen die Ruder.


Der Weise strebet nicht nach äußrem Ehrenstand;
Es ist ihm Ehr genug, daß er Gott nah verwandt.


Ma per ciò che 'l cammin ch'a lei n'adduce
non è concesso sanza degni frutti,
arai sempre me guida, scorta e duce».


Und auch sei dir bescheret
Die Weise, die mich ehret,
Mit freud'gem Flug und Fall,
Das Lied, das mir lobsinget
Trotz Lerch', trotz Nachtigall.


A když vidíš holubinky,
An si v listí hrají: zdali
Se ti nezdá, že to ty jsou,
Jenž v tvé duši jednou hrály?


Z všech hor, co jsem jich zřel, mám nejraději Brdy.
Domácí půvab má jich táhlý, dlouhý hřbet;
ne imposantní výš, ne skalin vrchol tvrdý,
leč jakýs poklidný a přívětivý vzhled
mne lákal vždycky k nim, v ten šerý jejich bor,
jenž v moře jediné se po jich délce slívá
a kde ti nad hlavou jak duše těchto hor
to zticha zašumí a jako do snů zpívá.


E quale iva salendo volubile e cerula come
velata emerse Teti da l'Egeo grande a Giove:


Fade amas d’étoiles ratées,
− Vous creverez en Dieu, bâtées


Solches, von zagenden Hirten erzählet,
Hört des Herakles heilige Macht,
Und, von Zorn die Sehnen gestählet,
Dringt er durch Klippen und Waldesnacht.
Recht hat die schwankende Kunde geleitet,
Siehe, schon liegt weithin verbreitet
Vor ihm der See in ruhiger Pracht.


Hetedhét országban
Nem találtam mását:
Szeretem szép, beteg,
Csengő kacagását,
De nagyon szeretem.


Neb když láska déle mešká,
a on chtěl by mít ji hned,
tu je koule hmoty těžká,
a tu prchá každý vzlet.


Aber Er sitzt hoch in seinem thron,
Er bleibt ein Gott vnd Herre,
Sein wort leßt jmmer weiter gon
das ist die rechte Lere
Die vns macht heylig, fromm vnd grecht,
jn einmütig wie Gottes knecht
im glauben all zeit ehren
vnd stedts sein lob vermehren.


Sie denket froh an jeden Tag von gestern,
Der ohne Tadel ihr verstrich;
Ergötzet schon des nächsten Morgens sich,
Und Freud' und Ruh sind ihre Schwestern:
Und wagts der Neid, die Göttliche zu lästern,
Der Scorpion stirbt an dem eignen Stich.


Elébb, elébb! ugy hátra mért vonulsz?
Tied köztünk az asztalnál a hely,
Szerény tálunk mellett bor és kalács,
Elégülj meg, vidúlj fel s ünnepelj!
Vendégünk vagy; szállást ad e fedél,
S alatta szél - hideg, ne félj, hogy árt!
Megosztjuk, ami jót nyerénk, veled,
Nyujtsd közelebb azt az üres pohárt...
- Hol ünnepelsz te most, jámbor fiunk?


in faccia a lo stranier, che armato accampasi
su 'l nostro suol, cantate: Italia, Italia, Italia!


„Slyším vzdechy lidí ubožáčků,
stále naříkají do noci;
zabalím si hlavičku do mráčku,
půjdu jim tam na zem pomoci.“


闻君寺后野梅发
香蜜染成宫样黄
不拟折来遮老眼
欲知春色到池塘


Ancor di Gelosia, ch'è·ssì spietata
Che dagli amanti vuole il fior guardare!
Ma pure 'l mio non sepp' ella murare,
Ched i' non vi trovasse alcuna entrata;


Moje paní, moje paní –
díky za Váš pohled vřelý!
V jeho měkké, svaté záři
oči mé se otevřely.


Dívej se, měsíčku!
Na krásnou Haničku;
Dívej se na ni v noci,
Ve dne nebudeš moci.


Víc než tvůj úsměv nežádat,
mně vrchol tvého pochopení,
a v něm sny zlaté rozpřádat,
většího blaha pro mne není!


Louvores apareceram
lá no Jornal do Comércio,
tais que nunca os mereceram
nem Tibulo, nem Propércio.


Ach, jak sem si těžce vzdech,
vida v pohledu
nevinnost a radost všech
vábných výhledů.


Vala az Fráter György oly nagy forgódásba,
Követ által asszonyával sok tanácsba,
Fogadgya minden jót szerzene dolgába,
Asszon megengedé, férközék Fejérvárba.


Bíte o mne, vlny,
Stojím skála v moři,
Nadarmo se o ni
Síla vaše boří;
Dozrálo mé srdce
Nevyslovným bolem,
Svadla moje bytost,
Zuřte, vlny kolem!! –


Pihent, járt, folyt, égett, veszett s tenyész e,
Minek mint volt útja s rendeltetése,
S hogy működvén, magát ne rúgja széjjel:
Minden körűl lőn abroncsolva léggel.


Živsu zatím fary pán již ve stanu z listu kozího
hostil před stavením, neb Marta je vítala nářkem,
že dnes právě opět jí k úklidu chvilky dopřáno,
světnici ještě myjí, teď smýčí právě studovnu,
a k tomu Ludmila jí kams do vsi či háje uprchla,
tak že ve víru prací můž’ sotva posloužiti hostu,
nežli zmůže nelad, ve studovnu by vedla ho aspoň.


In Juvenals gewißem Dichten
Stehn Leute, derer Lastergeist
Sich mit Gewalt zur Sünde reißt,
Die Nechsten, Gott und alles richten:
Die, so des keuschen Ehstands Frucht
Mit Bädern zu verhalten sucht,
Der, welcher Wais- und Wittwen dränget,
Der, so vom Opfergelde spielt,
Ein andrer, der sein Amt bestiehlt
Und Hüttenrauch in Perlen menget.


Und wie in solcher Weihezeit
mein Gott schon manchmal zu mir trat,
Erschien er jetzo in des Bergs
frisch jugendgrüner Eichensaat.
Der jungen Stämme schlanke Schar
umschwankte säuselnd seine Knie:
So groß und herrlich ging er her
vor meiner regen Phantasie!


Szeme kökény, csillag fénye,
Amor csuda épitménye,
Tüzet lobbant pillantása,
Mint az egek villámlása,
De mit használ, ha hamis?


O wann zerreißt der Nebelschleier,
Der Licht und Sonne mir entzieht?
Wann strahlet Auferstehungsfeier
Dem still in mir versargten Lied?
Wann kehrt von dunklen Irrefahrten
Zurück die Seele, bräutlich froh?
Wann wird die Wüste mir zum Garten?
Wann seh' ich dich, Ottavio?


Tod ist Gustav der groß, sigreich, unüberwunden,
er, dessen starke faust, er dessen großer mut
ein schrecken seines feinds und seiner freinden hut,
ihm jene mit zagheit, dise mit lieb verbunden.
Tod ist Gustav der groß; von uns ist er verschwunden,
nachdem für sein haupt, hand und herz (stets weis, stark, gut)
er unsern undank groß, zu schlecht der feinden wut
und dan die ganze welt zu schlim und eng befunden.
Auch alsbald diser held sein irdisches gewand
beilegend, in den saal des himmels eingetreten,
empfand es Atlas selbs und hielt kaum seinen stand;
Darum von undergang den weltkreis zu erretten
hat mit gemeiner stim man euch, euern verstand
und Achsel (Ochsenstern) darzuleihen, erbeten.


Der Löwe schläft – Ihr, die ihr wachen sollt,
Versteht ihr, daß die Besten schlafen gehen?
Die, als die Welt erlag, noch stark gewollt,
Die werden's nur verstehen.


Die Zeit ist abgeflossen,
Lebwohl, du heiterer Schein!
Es schließet die Nacht der Blindheit
In engere Schranken mich ein.


Die Liebe sei auf ewig dir versagt.
Das Thor ist hinter dir geschlossen,
Auf der Verzweiflung wilden Rossen
Wirst du durch's öde Leben hingejagt,
Wo keine Freude dir zu folgen wagt.


Steht mein Dorf noch, o Sohn,
Mein Haus?


Bald spielten um ihn drei Söhne,
Genannt Ebb', Ubbe, Obb'.
Die liebt' er mit der Seelen
Als seine Kronjuwelen,
Doch wollten sie krakeelen,
Dann ward er sacksiedegrob.


„Ano, ano,“ zase doktor,
„zlého však nic není,
vzpomněla si na hošíka,
to se rázem změní.“


Hie werd ich erst recht tichten.
Der Pregel-Strom wird frey
Mich lehren, vnd selbs richten
Was gut vnd nicht gut sey.
Vnd Echo wird erklingen
Fern durch die freye Lufft,
Die lieblich, was wir singen,
Vns hier entgegen rufft.


日长吟院无公事
燕入花开必有诗
莫道南风吹雁去
春来亦有北风时


když jsem vás všechny, rodinu svou celou,
z dna světa toho vynes na výsluní
– jak pohádka by se to mohlo zdáti –
já doufat moh, že budete stát u mne
s pocitem vděčné věrné odanosti –
a zatím neznám po Evropě lidí,
kdož tak by házeli mi klacky v cestu
a tak se měli ke mně bezohledně,
jak vy, má rodina – Sire, já – Vy. Všichni.


Smutno stromkovo usnutí,
Smutno bylo i procítnutí.
Když ale ve dne se na sebe dívá,
Vesele z novu se pousmívá.


Amor me tira y casi a vuelo lleva
por do mi presunción hizo la vía;
tan alta va mi loca fantasía
que las nubes pasar volando prueba.
No espero ya que el fin de Ícaro mueva
la dura obstinación de mi porfía,
pues veo que el ardor que la desvía
el mismo la rehace y la renueva.
Está el alma una nueva Fénix hecha
y en fuego de dolor que ha fabricado
se consume y renace cada hora.
Quiérelo así el Amor, y es ley derecha
que siendo Fénix vos, fuese forzado
Fénix la mísera alma que os adora.


neb byl jím jako nikdo
před ním a po něm – šel
přes korun třpyt, nach trůnů
a stohy děl a těl.
Evropa děla: Ne. On:
En avant! En avant!


Nicht hab am Leben, draus der Tod ist kommen, theil:
Der Tod, aus welchem fleust das Leben: giebet Heil.


Még egyre látom csöpp kezét:
úgy dolgozott mint csöppke gép
a hímzőtűvel vánkosán:
tündérfogócska - igazán -
s hogy gyenge ujját meg ne szúrja,
arany gyüszűt viselt az ujja.


Die andre übertraff das gantze Morgenland/
Durch ihren kleider-schmuck an perlen und rubinen:
Die schuh bedeckte gold/ die stirne diamant/
Die haare muste Rom mit puder sebst bedienen;
Der mund stieß einen dampff von amber-kugeln aus/
Zur seiten aber stund ein tisch von helffenbeine/
Und neben dem ein faß mit Syracuser weine/
Die speise selber war ein grosses zucker-hauß/
Ein Indisch vogel-nest und eine Scarus-leber/
Mit dieser überschrifft: Der seelen todten-gräber.


Y el mundo de Colón, con homenaje
de una y otra región, tu efigie abruma,
desde el solar que fue de Moctezuma
hasta el confín del patagón salvaje


Sen viděla... Duch zpět ji nesl
z tmy modrou nocí plnou bílých hvězd,
jichž nedosáhne toužnou rukou,
však také moře v příboji,
co po ní pne svou temnou pěst,
jí pod nohou jak vlny skálu tlukou,
ji nestrhne. V mlh závoji
se od vln dělí výspa bílá.
Kam na ni klade nohu pevně:
poušť Thebais se rozestýlá
jí v ústrety – – Jak světice
jde ona sama vesnou čarovnou a svěží.
Klid jitra na oasách leží,
jen její čistý hlas v něm pěje
dni Alleluja, vánek „Alleluja!“ věje,
i palmy, hlavy kloníce,
kde na východě v oblaku se Kristus bílý sněží – –


Pak básník jde hledat rytmická slova
a milenci tvrdé lože.


Talhado para as grandezas,
Pra crescer, criar, subir,
O Novo Mundo nos músculos
Sente a seiva do porvi
— Estatuário de colossos —
Cansado doutros esboços
Disse um dia Jeová:
"Vai, Colombo, abre a cortina
"Da minha eterna oficin
"Tira a América de lá"
Molhado inda do dilúvio,
Qual Tritão descomunal,
O continente desperta
No concerto universa
Dos oceanos em tropa
Um — traz-lhe as artes da Europa,
Outro — as bagas de Ceilã
E os Andes petrificados,
Como braços levantados,
Lhe apontam para a amplidã
Olhando em torno então brada:
"Tudo marcha! Ó grande Deus!
As cataratas — pra terra,
As estrelas — para os céus
Lá, do pólo sobre as plagas,
O seu rebanho de vagas
Vai o mar apascenta
Eu quero marchar com os ventos,
Corn os mundo coos firmamentos!!!"
E Deus responde — "Marchar!"


Não conheço seu nome ou paradeiro
Adivinho seu rastro e cheiro
Vou armado de dentes e coragem
Vou morder sua carne selvagem
Varo a noite sem cochilar, aflito
Amanheço imitando o seu grito
Me aproximo rondando a sua toca
E ao me ver você me provoca
Você canta a sua agonia louca
Água me borbulha na boca
Minha presa rugindo sua raça
Pernas se debatendo e o seu fervor
Hoje é o dia da graça
Hoje é o dia da caça e do caçador


Matčina přítomnost
Jest mu kojným lékem,
Ta je v bědné chvíli
Činí velkým rekem.


Alles ist eitel/ nichtig alles alles/ 19
Nicht wohl ein Nachklang eines öden Halles/
Alles hinschleichet/wie der lähre Schatten/
Alles entweichet/was wir jemal hatten/
Himmlische Güter aber ewig währen/
Niemal erlähren:
Demuht ist/ so die Seligkeit erzwinget/
Höchst hinauff tringet.


Efeu, Efeu, Immergrün,
In die Fremde will ich zieh'n;
Wo kein Mensch mein Herzleid kennt,
Niemand meinen Namen nennt.


Du bist nicht Farbe, bist das Licht,
Das Farben erst verkündet,
Das, wenn sein Weiß an Fremdem bricht,
Die bunte Pracht entzündet.


Willst du den Unsinn überwinden,
Lern' ein Symbol der Wahrheit finden;
Die Welt wird nie das Abgeschmackte
Aufgeben für das bloß Abstrakte.


日夜潮声送是非
一回登眺一忘机
怜师好事无人见
不把兰芽染褐衣


Dos altos bergantins, ao grande mar da vida...
Vem ter comigo aqui, ó alma estremecida,
Que hás de me conduzir à sombra do cipreste...


我辈重来鬓已皤
贞元朝士苦无多
才堪柱石犹归去
柰此摧颓一老何


A zákonem lomu trhá obrazy a kroutí a bizarně je křiví
a v tváři její splývá smích a strach –
A konec? Park jsou ňadra má a koulí nitra taj,
comtessy cnostmi. Kdo baron a mnich jsou v tmách?


Pero


Kehre heim mit reicher Habe,
Bau' uns manche volle Wabe!


几日城中歌酒昏
今朝匹马向烟村
迎人况有南山色
胜处何妨倒一尊


وضعت سلاح الصبر عنه فما له
يقاتل بالألحاظ من لا يقاتله
وسال عذار حول خديه جائر
على مهجتي فليتق الله سائله


Gleich als ein Stir, der ungezähmt und frei:
So lif ich ach! auf den Schmaragdenauen!
Leit, Jesus, leit auf deiner Felder rei!
Entstire mich! Lass schmekken Himmeltauen!
Find ich Genad l Steht alles hergestellt!
Es ist der Herr! Er machs, wi ihms gefällt!


Aber noch Schlimmeres führet' im Schilde die tückische Thecla.
Alles aufs Reine zu bringen noch diesen nehmlichen Abend,
Lag ihr am Herzen. Nicht eher zu ruhn vermochte die Rasche,
Bis es ihr gar gelungen, in süßen ewigen Banden
Zu verschürzen die holde Jucund' und den edlen Amalrich.


يا غيث جود سحبه قد أقلعت
عني وعهدي أنها لم تقلع
كل الذين نداك راموا أمطروا
ما كان برقك خلبا إلا معي


Entre Scila y Caribdis está el voto,
y la obediencia aquel, titubeaba
en alta mar de confusiones brava
con frágil leño la razón piloto.


S ősz fővel ezt beszélem:
„Silányka versezet.
Bennök gyönyört nem érzek,
elszállt az édes érzet!”
S mélázva könnyezek,
elmélve könnyezek.


Hier schauet uns die Nimphen von dem Lande/
Die wohl vergnügt mit ihrem freyen Stande/
Durch schlaue List und falsche Pracht
Niemand zu fangen seyn bedacht.
Kein stoltzes Band muß unser Haubt beziehn/
Kein theurer Staub berühret unser Haar/
Gold/ Liljen/ Rosen die ihr nehmet wahr/
Pflanzt die Natur mit eigner Hand dahin:
Der Mäyen-Thau/ der reine Bronnen/
Die Flutt der Spiegel-hellen Bach
Muß unsrer frischen Wangen Anstrich seyn.
Weil fauler Schlaff verdunckelt andre Sonnen
Die ihrer Wollust hengen nach/
Und schöner Wangen Purpur bleicht/
Beschämen wir durch unsern Schein
Der Morgenröthe frühes Licht/
Daß sich entfärbt der Erd entbricht:
Dem klaren Antlitz gleicht die Reinigkeit der Sinnen.
Kein trüglich Wort/ kein abgestohlner Blick/
Kein Zucker falscher Höffligkeit
Ist fremder Freyheit Fall und junger Hertzen Strick.
Der Buhler Kunst/ die diese Zeit
An Höfen treibt/ wird man bey uns nicht innen.
Ein treues Hertz/ ein freyer Mutt
Ist unsrer keuschen Seele gutt.
Um Geld und Pracht stehn wir nicht feil/
Betrug und List hat hier kein Theil.
Wer unser Hertze will erheben
Muß seines um das unsre geben.


Und darf ich deinem Dienst mich weihn
Und bist du meinem Arm erreichbar,
So wird mein Herz voll Jubel sein,
Und meiner Freude nichts vergleichbar!


GOTT du laͤſſeſt mich erreichen
Abermahl die Abend-Zeit/
Das iſt mir ein neues Zeichen
Deiner Lieb und Guͤtigkeit/
Laß jetzund mein ſchlechtes Singen
Durch die truͤbe Wolcken dringen/
Und ſey gegen dieſe Nacht
Ferner auf mein Heyl bedacht.


A zachvěl se kmet u vadnoucím nitru:
„Hle, onen lesk, už není dlouho k jitru;
slyš, věčný pane můj, kéž hanby té jsem prost!
Mír svatý dej mé duši klidem chudé
a dřív než kat zas tělo mučit bude,
přijmi mne na milost.


Der Wind weht kühl und leise.
Die Sterne stehn im Kreise.


Vy mlčíte? Vy bádáte, má drahá,
vy v myšlénkách mých přede mnou tak nahá!


Heut auf die Nacht
Schüttl' ich meine Birn',
Fallen's oder fallen's net.
Heut auf die Nacht
Geh' ich zu meiner Dirn',
Mag sie oder mag sie net.


Feiern möcht ich; aber wofür? und singen mit Andern,
Aber so einsam fehlt jegliches Göttliche mir.
Dies ists, dies mein Gebrechen, ich weiß, es lähmet ein Fluch mir
Darum die Sehnen, und wirft, wo ich beginne, mich hin,
Daß ich fühllos sitze den Tag, und stumm wie die Kinder,
Nur vom Auge mir kalt öfters die Träne noch schleicht,
Und die Pflanze des Felds, und der Vögel Singen mich trüb macht,
Weil mit Freuden auch sie Boten des Himmlischen sind,
Aber mir in schaudernder Brust die beseelende Sonne,
Kühl und fruchtlos mir dämmert, wie Strahlen der Nacht,
Ach! und nichtig und leer, wie Gefängniswände, der Himmel
Eine beugende Last über dem Haupte mir hängt!


Der kleine Geist, fand er in Gott die Ruh',
Schließt vor der Welt sich ängstlich bangend zu;
Der große strebt, gestählt an Kraft und Sinnen,
Die Welt für Gott erobernd zu gewinnen.


Je večer, blízké vísky zvon
se na klekání rozhoupal,
i kloním hlavu, kráčím dál,
až u vrat hřbitova jsem stál.


Зима недаром злится,
Прошла ее пора —
Весна в окно стучится
И гонит со дворИ все засуетилось,
Все нудит Зиму вон —
И жаворонки в небе
Уж подняли трезвоЗима еще хлопочет
И на Весну ворчит:
Та ей в глаза хохочет
И пуще лишь шумит…
Взбесилась ведьма злая
И, снегу захватя,
Пустила, убегая,
В прекрасное дитя…
Весне и горя мало:
Умылася в снегу
И лишь румяней стала
Наперекор враг


Mit guten Worten bracht er's auf die Straße,
Dahin gen Wien, so sie Gott immer hasse,
Wohl auf die Brücke vor des Herzogs Thor.


Wenn der ein Dichter ist,
Dem, wenn der Mai erblühet,
Die Seele in der Brust
In Sehnsucht fast verglühet,
Der seine holde Pracht,
Den Jubel in den Hainen
Nur leis erwiedern kann
Mit schmerzlich süßem Weinen;


E quando aver credea qualche mercede
del sudor mio, da chi dovea farlo
tolta fu per suspecta la mia fede;


Und wie wir es hofften ein jeder, und doch
Zu sagen sich niemand getraute, so fanden
Wir's wirklich, als eine Strecke noch
Den Pfad wir gingen. Vier Palmen standen,
Und weiter noch sechs oder sieben, als Posten
In die grünende Ebne vorgeschoben,
Und unter den ersten vier ragende Pfosten
Mit Zweiggeflecht an den Seiten und oben,
Ein Haus, eine Hütte, von Menschen erbaut.
Wer mochte hier in der Wildnis wohnen?
Wir standen von Weitem und schauten und schauten.
Wer schilt uns, dass wir nicht gleich uns getrauten?
So standen wir lauschend und spähten umher,
Und jedem ging hastig der Atem und schwer,
Und klopfte das Herz. Doch alles blieb stumm.
Kein menschliches Wesen, kein menschlicher Laut,
Nur Rauschen des Windes im Grase ringsum
Und kräftiger hoch in den Palmenkronen.
Da fassten wir Mut und gingen gradaus.
Jens Jensen trat zuerst in das Haus
Und spähte und winkte uns näher. Wir fanden
Halb offen die Thür, und wir traten ein
Und waren im niedrigen Raum allein.


Wecke, wecke die Sehnsucht nicht!
Laß mich meiden dein Angesicht,
Meine Seele zu wahren!
Nicht ertrüg' ich der Stimme Laut,
Die dein Heimlichstes mir vertraut,
Ach, vor Jahren, vor Jahren.


cantando demente
yo al ver su fulgor:
   «¡Tus lindos ojuelos
   me matan de amor!».
Tórnalos, te ruego,
niña, hacia otro lado,
que casi he cegado
de mirar su fuego.
¡Ay! tórnalos luego,
no con más rigor
   tus lindos ojuelos
   me maten de amor.


»Zur Schlacht denn!« ruft der König ohne Zagen,
»Aëtius falle! Meine Sorge soll
Der Sieg sein. Auf, laßt an den Heerschild schlagen!
Weckt meine Fürsten! Eine Stimm' erscholl:
Die Geißel Gottes wird die Völker jagen,
Bis seines Zorns gemessne Schale voll.
Mein Speer sei's, dem zuerst ein Feind erliege;
Wer mir nicht folgt, wer flieht, stirbt nach dem Siege!«


Csak álmodol. S álmodban újra látod
a tűnt szerelmet, a tűnt ifjuságot,
hallod Schubert zenéjét, ezt a lírát,
amin a válás fájó kínja sír át,
s arcodba sajgó, édes bú fuvall,
sóhajba tördelt, fáradt hattyudal.


ولا تَغتَررْ بي إذا ما طربْتُ
وأصبَح كاسي مِن الرّاحِ كاسي
ولا أنْ خَلعْتَ لجامي لجامي
فطاوعَ شمسُ مُدامي شِماسي


Než se nadám, jaro maně
střelou blíže přiletí.
V bok i vzadu moje saně
již jsou v jeho zajetí.
Při sanicích, kde se stačí,
přikrčí se, přimkne, stlačí
smějíc se pak potichu
zato k všemu ještě mému
huňatému kožichu.


A přec, ač tajně vždy tak shlíží
v mé nitro, že je tuším stíží,
přec je mé srdce, žhavé citem,
tak vyzlaceno jeho svitem,
že zmítá se a vře a tísní
a plá, – jak záře, ptačích písní
a růží plná zahrada!


L'altra, che per materia t'è aperta,
puote ben esser tal, che non si falla
se con altra materia si converta.


Hoch obenauf dem Lurlei da sitzt die schönste Maid
Und zählt an Bernsteinperlen schon seit gar langer Zeit.


Vater du, führe mich!
Führ' mich zum Sieg, führ' mich zum Tode:
Herr, ich erkenne deine Gebote;
Herr, wie du willst, so führe mich!
Gott, ich erkenne dich!


Avril, pour m'y coucher, m'a fait un tapis d'herbe ;
Le lilas sur mon front s'épanouit en gerbe,
Prenez-moi dans vos bras, doux rêves du poëte,
Entre vos seins polis, posez ma pauvre tête


Co myslí si? Zda kvítí cítí muka,
když ulomí ji smělá lidská ruka,
či nemělo by čarovné to kvítí
též citu snad, když vůní tak se nítí?


Kann man also deutlich spühren,
Daß die Farben anders nichts,
(Wenn sie unser Auge rühren)
Als ein Gegenschein des Lichts,
Welches auf die Cörper dringet,
Und, indem es rückwärts springet,
Anders, als man sonst gemeynt,
Auf verschied'ne Weise scheint.


Sobre la falda azul tenía abierto
El libro en que leíamos los dos.
De los sueños las blancas mariposas
Agitaban sus alas en redor,
Y la azul primavera en nuestras almas
Cantaba, como alondra, su canción.
Era una tarde llena de armonías,
Y era a la sombra de un naranjo en flor.
        II
Leíamos callados, y de pronto
En voz baja leí:
               «Siempre un jamás
De toda dicha terrenal es tumba.
Mañana olvidaréis lo que hoy amáis.
Labios que juran, corazón que miente...
¿A qué de humano corazón fiar
Si constancia y amor y juramentos
Son palabras... palabras nada más?»
        III
Trémula alzó su virginal semblante,
Flor de belleza, flor de juventud.
«¿Palabras nada más?» murmuró triste,
«¡Dime que no es verdad, dímelo tú!»
Y llenos ya de lágrimas sus ojos,
Donde brillaba del amor la luz,
«No leas más... no leas más», me dijo,
Y rodó el libro de su falda azul.


Esztelen, ki hiszen az török hitinek,
Főképpen életét ha bizza töröknek:
Török, megállani szavát, tartja bünnek,
Főképpen hogyha mit igér kereszténnek.


冬夏远难出
止行南北园
如逢好风景
亦可至三天


Wie jauchzten des Olymps Päane,
Als um den alten Palatin
Die Roma der Vespasiane
In stolzer Herrlichkeit erschien;


Treten jetzo fest einher,
Fühlen unter uns die Erde,
Nicht von eitlem Hoffen schwer
Noch verzagend vor Gefährde.


سأجمل نفسي عنك فعل مخفف
وابقي على ودي وشكر لساني
تماطلني في حاجة لو بذلتها
وأكرمتني أكرمت غير مهان
وما أضيع المعروف إلا صنيعة
يؤرخها شكري وفضل بياني


Házat építtetek a falu közepén,
Ékes menyecskének odavezetlek én;
Ottan éldegélünk mi ketten boldogan,
Mint Ádám és Éva a paradicsomban...


Quando Isolier vide Orlando venire,
fra suo cor disse: — Io nollo aspetterò. —
Indietro tosto cominciò a fugire
dicendo: — In Pampalona tornerò.
Per certo tu non mi farai morire,
che guerra teco non cominciarò. —
Fugendo forte per timor del conte,
giunse alla porta e fe' levare il ponte.


Ich armes Mensche küste
Die schönste Rosilis,
Als wann es niemand wüste;
Doch dieses ist gewiß,
Ich habe sie nach diesem Küssen,
Nunmehr drey Jahr vermeiden müssen.


O sembrerò nocchier, che poggia ed orza
ne l'onde d'Adria alterna o nel Tirreno,
mutando il corso ov'è soverchia forza,


远山马首尚相随
近岸迎人势却回
鸲鹆食残松子落
虹霓饮过水声来


Gruß und Kuß von allen Musen,
Die beglückend mir den Busen
Je gerührt zum Freudenschauer,
Zum Gesänge dunkler Trauer.


Und Fräulein Töchter, sind sie zu Haus?
»Nein, Fräulein Töchter gingen auch eben aus.«


Aber noch ist uns das Dasein verzaubert; an hundert
Stellen ist es noch Ursprung. Ein Spielen von reinen
Kräften, die keiner berührt, der nicht kniet und bewundert.


Denn nicht am Waldrand bin ich aufgewachsen
Und kein Naturkind gab mir das Geleit,
Ich seh die Welt sich drehn um ihre Achsen
Als Kind der Großstadt und der neuen Zeit.
Tagaus, tagein umrollt vom Qualm der Essen,
War's oft mein Herz, das lautauf schlug und schrie,
Und dennoch, dennoch hab ich nie vergessen
Das goldne Wort: Auch dies ist Poesie!


Hněv třese těla mříží... Srdce bolí,
když v snění bloudí krvavými poli,
kde mřely řady reků, lila se jich krev;
jak moře širo rostou jejich stíny,
hlav siných stohy i měst rozvaliny,
vyhřezlá břicha žen a prsy děv! – –


Mas como el rayo de tus bellos ojos
otras tinieblas amanece ahora
en el que fue mi ocaso oscurecido,


bunlar tıpkı senin sevilmedeki saçların


Не обличи меня, о Господи, во гнѣвѣ,
И въ яростли твоей не накажи меня!
Я вяну; исцѣли меня!
И ужасъ чувствуютъ мои всѣ нынѣ кости:
Душа моя страшитсДоколѣ буду я сію терпѣти муку!
Воспомяни меня, о Боже,
И жизнь мою избави;
Стѣсненна грудь моя отъ тяжкихъ воздыханій,
Отъ слезъ мое помѣркло око,
Постеля завсегда слезами окропленна…
Услышалъ ты молитву днесь мою:
Взираю на враговъ я бодро;
Ступайте отъ меня злодѣи посрамленн


Ich kniete an der Kirchentür,
Wünscht', daß der Teufel aus mir führ'.


Chi negar può adunque giù fra noi
quel de l'uomo esser il felice stato,
ch'è più assimigliato
alla felice vita delli dei,
voluttà gaüdiosa con li suoi
piacer soavi, il cor contento e grato
ed in sé appagato
d'ogni disio e vôto d'ogni omei?
Certo, quand'io ricerco i pensier miei,
s'altr'osan chieder, e' diventan muti
e stan come perduti,
ché riprovar gli argomenti gli è duro;
e questa oppinïon fu d'Epicuro.


洛阳无大宅
长安乏主人
黄金销未尽
祗为酒家贫


Helado pedernal, herido mana
vivas centellas que le fingen vivo.
Finea llora; miente el sensitivo
humor si acaso la trató de humana.


破镜分钗碎玉簪
碧山无语海沉沉
春魂只化双青鸟
飞向郎山话妾心


si África con Cipion está pujante
pues en las armas su valor derrama,
hoy noble Capitán la misma fama
y el enemigo triste quien sois cante.


Wie glitzeret uf Gras und Laub
vom Morgetau der Silberstaub!
Wie weiht e frische Maieluft
voll Chriesi-Bluest und Schleche-Duft!
Und d' Immli sammle flink und frisch,
sie wüsse nit, aß's Sunntig isch.


Mindig a holnapra mosolygok,
Elvágyom onnan, ahol bolygok,
Úgy vágytam ide s most már szállnék.
Óh, én bolond, bús, beteg árnyék.


Geweiht ein ganzes Künstlerleben
Voll heiliger Begeisterung.
Die einst uns Dom um Dom gegeben
In reiner Gotik kühnem Schwung,


És bela — quando vais, de manhã cedo,
As florinhas regar no teu jardim;
E voltas, com a barra do vestido
Molhada, de roçar sobre o capim...


Uprostřed jara a léta v milostně skvělých barev svých hedvábné pleti vnadě,
zázračně zářící, opojně vonící na zahradě
Květino-Venuše, Královno-Růže!
Může, může
nádherný zjev Tvého ženství studeným nechat muže?


V něm byl život. Život ten soužením jste naplnili,
v svatý velké Paschy den Beránka jste umučili,
mrtvý ještě k vám, hle, zírá, náruč, srdce otevírá.


E già negli occhi miei feriva il giorno
nemico degli amanti, e la mia speme
parea qual sol velarsi che s´adombre.


Wer Bildung hat, der ist empört,
Wenn er so schrecklich fluchen hört.
Dies »Nasowolltich«, dies »Parblö«,
Dies ewige »Ojemine«,
Dies »Eipotztausendnocheinmal«,
Ist das nicht eine Ohrenqual?
Und gar »Daßdichdasmäusleinbeiß«,
Da wird mir's immer kalt und heiß.
Wie oft wohl sag ich: Es ist häßlich,
Ist unanständig, roh und gräßlich.
Ich bitt und flehe: Laßt es sein,
Denn es ist sündlich. Aber nein,
Vergebens ring ich meine Hände,
Die Flucherei nimmt doch kein Ende.


Steh hier still, hier wächst der Baum
Schon mit Blättern grün und voll,
Der des letzten Schlummers Traum
Freundlich dir umschatten soll.
Schau' ihn an, er ist so grün,
Nickt so lustig in die Welt,
Rote Rosen ihn umblühn,
Von der Maienluft geschwellt.


Stromové družní,
v tajemném šumu
pěli jste se mnou
přemnohou dumu,
a když žežulka
kukala v dáli,
bystré mé oči
radostí plály;
teď, když žežulku
slyším, jak kuká,
při každém zvuku
srdce mi puká.


Du must küssen/
Aber nur aus Raserey/
Und von der Tarantul bissen
Wird Vernunfft und Hertz nicht frey/
Biß die Wollust aufgespielet/
Und du in dem Schlamm gewühlet.


Já lá há de ter dado conta estreita
Quem inventou a triste corriola,
Que a cega mocidade a perder deita;


En el dolor de la tarde nos perdemos
en el dolor de Cristo nos refugiamos.
Hijo del dolor, el hombre.
Lo disfruta,
en sus fonemas se deleita
pues con dolor llega a este mundo
y con él se marcha a tierras lejanas,
siempre con él a cuestas
y en el costado izquierdo de Dios
se reconstruye,
como los días y las noches
  —y de nuevo los días—
porque en ese costado se gestan
los abandonados, suicidas y locos;
esos que no soportaron la carga del fonema,
    que sitiaron sus venas
y buscaron contar las sílabas de su existencia,
esos poetas,
náufragos del dolor en el bajel vespertino
que anuncia la fingida muerte de los días.
Dolor:
A ti llamamos los desterrados hijos de Eva,
a ti suplicamos,
gimiendo y llorando,
en este valle de lágrimas.


Des andern Schal' ist dunkler Edelstein,
Rubin, und faßt des Mohnes dunkeln Saft,
Durchwoben von des Mondes Zitterschein.


Da nun begab sich's daß einsmals,
Ob vielem Teufelsspaß,
Ein Lumpenhexchen auf den Hals
In Kett' und Banden saß.
Schon wetzte Meister Urian
Auf diesen Braten seinen Zahn.


Uhlíř umlkl, horlivostí
Nemoha se vyjádřiti.
Páni všickni s srdečností
Míníc lásku králi vyjeviti,
K muži ctnému přistupují,
Jeho vděčnost vychvalují,
Y jej jako bratří milí nutí,
Aby v rozmlouvání pokračoval.
Uhlíř vytrhnuv se z užasnutí
Dále svého krále oslavoval:


V sýly květu natahují zlaté
Struny zpěvů sladkých milovnícy,
Dusýc hanebnosti jedovaté,
Zrady lesk y dravost, bojovnícy
Ctnosti nezhrození okouzlují
Cytem mužným, sladícými hlásky
Krásu Božskou nelíčené lásky,
K nebi duchů zdravých pozdvihují,
Ozbrojujíc ruku pevnou střelou,
Vrah-li potírá vlast osyřelou.


Basta de covardia! A hora so
Voz ignota e fatídica revoa,
Que ve Donde?  De Deu
A nova geração rompe da terra,
E, qual Minerva armada para a guerra,
Pega a espad olha os céu
Sim, de longe, das raias do futuro,
Parte um grito, pra — os homens surdo, obscuro
Mas para - os moços, não!
É que, em meio das lutas da cidade,
Não ouvis o clarim da Eternidade,
Que troa namplidão!


مافَتَكَ الزمانُ بهم , فليس لجثَّتي حدُّ ولكني
أحسُّ كأن كلَّ معارك العرب انتهتْ في جثتي,
وأودُّ لو تتمزق الأيام في لحمي ويهجرني الزمان ,
فيهدأ الشهداءُ في صدري ويتفقون
ما ضاق المكانُ بهم ’ فليس لجثتي حدّ , ولكنّ
الخلافة حصَّنَتْ سور المدينة بالهزيمة , والهزيمةُ
جدَّدتْ عمر الخلافة
لا توقفوني عن نزيفي
ساعةُ الميلاد قلّدت الزمان وحاولتني
كنتُ صعباً – حاولتني مرة أخرى
أرى صفاً من الشهداء يندفعون نحوي
لا أحدْ !
-3-
وتقاسمتْني هذه الأممُ القريبةُ والبعيدةُ
كلُّ قاضٍ كان جزّاراً
تدرَّج في النبوءة والخطيئةِ
واختلفنا حين صار الكل في جزءٍ,
وصار الجرحُ وردتَنا جميعاً
وابتعدناذهب إلى الموت الجميلِ –
ذهبتُ
وحدي كنتُ
قلتم : نحن نتظر الجنازة بالأكاليل الكبيرة والطبول ,
ونلتقي في القدسِليتَ القدس أبعدُ من توابيتي لأَّتهم الشهودَ
وما عليك ! ذهبت للموت الجميل
ومدينةُ البترول تحجز مقعداً في جنة الرحمن – قلتم لي
وطوبي للمُموِّل والمؤذِّ والشهيد !


Endlos wälzt die schwarze Schlange,
Schieben tausend schwere Schuh,
Leiber voll Begehr nach Ruh,
In eintönig gleichem Gange
Schattenhaft dem steinernen Meer sich zu.


Schau an und sieh,
Ob irgend sei ein Kummer
Gleich seinem Kummer?


Die Kerze brennt an seiner Seit,
Ein Wohlgeruch sich auch verbreit;
Sein Seel thät zu dem Himmel ziehen,
Die Mörder da erschrocken fliehen.


Zur Unrast such' ich auf den dumpfen Pfühl,
Bei ihr verweilen wach noch die Gedanken;
Doch endlich naht der Schlaf mir, bleiern, schwül,
Und wüste Träume meinen Geist umschwanken.


Wiesen, Auen grünen wieder,
Blümchen prangen auf der Flur,
Und es tönen Finkenlieder,
Neu erwacht ist die Natur.


Der kein geschrei noch lob begehret,
dem die warheit die gröste kunst,
den fürsten oder pöfels gunst,
den hofnung und forcht nicht bethöret;


Non vòle i nati suo' l'aquil nutrire
se le lor luce non fermeno al sole;
en fin non vede pel negro vestire
il corvo e pulli sui governar vòle;
la mesta in fronde mai s'usa coprire
si la compagna non vede a suo scole:
e io, senza veder null'altro segno,
t'offersi il cibo de loco più degno.


¿A qué tu poderosa mano espera?
Mortal belleza eternidad reclama.
¡Dale la eternidad que le has negado!


Smutný syn však věrný
v noci o ní snívám,
ve dne na ni myslím,
k horám zrak vodívám.


Paprslek hrdosti zdá se, že dřímá
na tvojí koruně pnoucí se zpříma,
a proto s obdivem na jejím zjevu
kdykoli postane snivý můj zrak –
bezděky zatoužím, bych ve svém zpěvu
stejně též do výše vzrostl tu tak!


»Und ist eine Ros' gewachsen,
So wuchs sie nur für dich,
Und wenn ich hab' geweinet,
So weint' ich nur um mich.«


Ale žabka na ty raky,
hej rytom, tydom,
podívat se chtěla taky,
hej rytom, tydom.
Šli, leč raků nedbali,
pod lískou se líbali,
hej rytom, tom.


por ti el mayor amigo
l'es importuno, grave y enojoso:
   yo puedo ser testigo,
   que ya del peligroso
naufragio fui su puerto y su reposo,


Autour de vous que d'ici votre œil plonge
Tout fasciné d'espace et de soleil.
Les eaux, les bois, les lointains, c'est un songe,
As-tu, féerie, un spectacle pareil ?
L'homme grandit pour l'infini qu'il sonde,
Sur ses hauteurs la Science l'admet.
Là, face à face, il contemple le monde,
Mon jeune ami, montez jusqu'au sommet !


O! wenn du wiederkommen wirst;
Dann, Friedrich! nimmt das Recht die Wage hurtig wieder.
Kein böser Richter beugt die gute Sache nieder;
Und kein Hebräer wird ein Fürst.


Estoy continuo en lágrimas bañado,
rompiendo el aire siempre con sospiros;
y más me duele el no osar deciros
que he llegado por vos a tal estado;


虚名虚利太无端
自方□□寸进难
大抵人生只如此
采来谁不做高官


Se questa voglia in buona mente cade
(ch'in buona mente ha forza anco il desire),
l'uom studia che virtù gli apra le strade,
che sia guida e compagna al suo salire:
ma se cade in ria mente (ché son rade
che dir buone possiam senza mentire),
indi aspettar calunnie, insidie e morte,
et ogni mal si può di piggior sorte.


Das lila Wasser bebt von kleiner Welle.
– Der Wasserratten Fährte, die bemannen
Das weiße Schiff. Nun treibt es stolz von dannen,
Voll grauer Köpfe und voll schwarzer Felle.


La salute di suoi el fa codardo.
Se tanto danno fai a le sue imprese,
ben doverebbe el papa esser cortese
a darte Roma senza alcun riguardo.


Kommt alle her last schencken ein/
Nach Ewern willen/ Milch und Wein:
Die Weißheit lest fürsetzen
Alles voll auff/ sie hat zu kauff
Vmbsonst/ und lest uns tragen auff/
Von jhren reichen schätzen.


Wenn wir edlen Menschen sitzen
umb den Ofen und ein Glas,
und an Seel' und Leibern hitzen,
so ist besser Nichts als das,
daß man bei so süßen Dingen
auch läßt süße Lieder klingen.


Christ ist des Vatern ewge Wonne,
Des ewgen Lichtes ewge Sonne,
Den er von Ewikeit bewonnt,
Den er in Ewikeit besonnt:
Der einge Sohn, den Gott gebohren,
Aus ihm in ihm von ihm erkohren:
Sein einges Wort, das er ausprach
Ohn das kein Wort ist vor und nach:
Das Gott von Gott aus Gott empfangen,
Und waristwird nur Gottsverlangen.


Stendon le nubi un tenebroso velo
che ne Sole apparir lascia ne stella
di sotto il mar, di sopra mugge il cielo,
el vento dognintorno, et la procella
che di pioggia oscurissima, et di gelo
li naviganti miseri flagella
et la notte piu sempre si diffonde
sopra l irate et formidabil onde


Na densa madeixa do teu ventre


Oh venturose e care e benedette
L'antiche età, che a morte
Per la patria correan le genti a squadre;
E voi sempre onorate e gloriose,
O tessaliche strette,
Dove la Persia e il fato assai men forte
Fu di poch'alme franche e generose!
Io credo che le piante e i sassi e l'onda
E le montagne vostre al passeggere
Con indistinta voce
Narrin siccome tutta quella sponda
Coprìr le invitte schiere
De' corpi ch'alla Grecia eran devoti.
Allor, vile e feroce,
Serse per l'Ellesponto si fuggia,
Fatto ludibrio agli ultimi nepoti;
E sul colle d'Antela, ove morendo
Si sottrasse da morte il santo stuolo,
Simonide saliaIl successo delle Termopile fu celebrato veramente da quello che in essa canzone s'introduce a poetare, cioè da Simonide; tenuto dall'antichità fra gli ottimi poeti lirici, vissuto, che più rileva, ai medesimi tempi della scesa di Serse, e greco di patria. Questo suo fatto, lasciando l'epitaffio riportato da Cicerone e da altri, si dimostra da quello che scrive Diodoro nell'undecimo libro, dove recita anche certe parole d'esso poeta in questo proposito, due o tre delle quali sono espresse nel quinto verso dell'ultima strofe. Rispetto dunque alle predette circostanze del tempo e della persona, e da altra parte riguardando alle qualità della materia per se medesima, io non credo che mai si trovasse argomento più degno di poema lirico, nè più fortunato di questo che fu scelto, o più veramente sortito, da Simonide. Perocchè se l'impresa delle Termopile fa tanta forza a noi che siamo stranieri verso quelli che l'operarono, e con tutto questo non possiamo tenere le lacrime a leggerla semplicemente come passasse, e ventitre secoli dopo ch'ella è seguita; abbiamo a far congettura di quello che la sua ricordanza dovesse potere in un Greco, e poeta, e dei principali, avendo veduto il fatto si può dire, cogli occhi propri, andando per le stesse città vincitrici di un esercito molto maggiore di quanti altri si ricorda la storia d'Europa, venendo a parte delle feste, delle maraviglie, del fervore di tutta un'eccellentissima nazione, fatta anche più magnanima della sua natura dalla coscienza della gloria acquistata, e dall'emulazione di tanta virtù dimostrata pur dianzi dai suoi. Per queste considerazioni, riputando a molta disavventura che le cose scritte da Simonide in quella occorrenza, fossero perdute, non ch'io presumessi di riparare a questo danno, ma come per ingannare il desiderio, procurai di rappresentarmi alla mente le disposizioni dell'animo del poeta in quel tempo, e con questo mezzo, salva la disuguaglianza degl'ingegni, tornare a fare il suo canto; del quale io porto questo parere, che o fosse maraviglioso, o la fama di Simonide fosse vana, e gli scritti perissero con poca ingiuria. Lettera a Vincenzo Monti premessa alle edizioni di Roma e di Bologna.,
Guardando l'etra e la marina e il suolo.


Slyš! Ký to zvuk? To datel tepe v kůru...
Či stáří mi to sbíjí rakev snad,
by z žití pout duch povznesl se vzhůru?


non te lassar chiamar de grazia piena:
se tu te metti punto ad ascoltarlo,
questa cosa andarà per longa mena.


Je nedůvěra, je to starý klam?
Je to jen něco, co tam uvnitř stlívá?
Ten starý smutek ve svém nitru mám,
jenž chvěje se a tříští se a zpívá –


A Zikmund k choti pojednou
se kloní obrácen:
„Kéž byli bychom v Znojmě již,
toť parný pro vás den!“


A učedníků řada strnule
tu stála jako sochy kamenné,
udivena Mistrovým zázrakem...


ومَعشوقٍ يتيهُ بوَجهِ عاجٍ
كأنَّ الصُّدْغَ خُطَّ بِلامِ زاجِ
سقاني خَمرةٌ من مُقلَتَيْهِ
وخَمرُ المُقلتَيْنِ بلا مِزاجِ


Száraz bőrödből, kék eredből
a boldog ősz nyugalma száll.
Nem győz terajtad már az élet,
sem a halál.


„Aj, k ní vece tyran s úlisností,
V hrudi seznav citů vlažných vznik,
Nehroz, děvo, se mé důstojnosti,
Tropil-li kdy hrůzu milovník?
Sladkých cítím k tobě náklonností,
Mocná vnada tvoje mne k nim zve;
Svleč se sebe roucho stydlivosti,
Věncem lásky ozdob žití mé!“


In somma non si stillano il cervello
in questa vita, né dell'altra han cura:
hanno ogni cosa per buono e per bello.


Nagy mozgalom vagyon
A tónak környékén,
Sok virág és növény
Aggódván, remélvén.
Némely a más percre
Már csak alig várhat,
Mert mit az a perc hoz:
Öröm lesz, vagy bánat.


Kolikrát medvěd, ba i lev
ucítil mojich paží hněv,
když s ovcemi si hráli!
Tož jistě nedá Hospodin,
by zhynul jeho věrný syn
a pohané se smáli!


Die sehen mit Ergetzen
Den edelen Karfunkelwein;
Gleich täten sie sich letzen
Und zechen und juchhein.


Světlo světlem je a tma zůstane tmou,
ať lampu v ni stavíš, však se ztratí,
ať rouškou je halíš tajemnou.


风轻如笑处
露重似啼时
只向笑啼处
浓香惹满衣


Téged megőrzött őseid Istene.
Trajánok s áldott Marcusok álltanak
Kormányodon, kiknek királyi
Homlokokon ragyogott az erkölcs.


午烟孤起碧山崖
屋瓦参差影日斜
只隔盈盈衣带水
不知何处是君家


Segíts le a véres bitórul
S mely látó két szemem megülte
A keshedt könnyeket törüld le
S a mafla vértanu-mosolyt -


В час, когда пустая площадь
Желтой пылью повита,
В час, когда бледнеют скорбно
Истомленные уста, —
Это ты вдали проходишь
В круге красного зонтЭто ты идешь, не помня
Ни о чем и ни о ком,
И уже тобой томятся
Кто знаком и не знаком, —
В час, когда зажегся купол
Тихим, теплым огонькоЭто ты в невинный вечер
Слишком пышно завита,
На твоих щеках ложатся
Лиловатые цвета, —
Это ты качаешь нимбом
Нежно- красного зонта!
Знаю: ты вольна не помнить
Ни о чем и ни о ком,
Ты падешь на сердце легким,
Незаметным огоньком, —
Ты как смерть вдали проходишь
Алым, летним вечерком!
Ты одета слишком нежно,
Слишком пышно завита,
Ты вдали к земле склоняешь
Круг атласного зонта, —
Ты меня огнем целуешь
В истомленные уста!
21 мая 1908
Москва


相逢相约到云闲
欲往从人却又还
留取有馀无尽意
眼中处处见西山


Snad náhradou Vám nebudou
jedinkou za pohádku; –
však mně je anděl povídal,
jak řek’ jsem na začátku.


– Anima mia, quel mal arai di questo,
ch´aver tu dèi di quello ch´abbiàn fatto, –
Africo disse – benché manifesto
non fia a Diana mai questo misfatto,
né a persona, sì ch´alcun molesto
per questo non arai, ché tanto piatto
è suto e sì nascoso, che veduti,
se non da Dio, non possiam esser suti.


Ohnmacht, Scham, Verzweiflung, Selbstgefühl
schrien mir zu: Spei deiner Qual ins Antlitz!
Lachhaft, lachhaft ist dein Kampfgewühl,
Gottnatur ist Menschenwahnwitz!


Wodan, Donnerer sie sanken,
Die Eroberer,
Die Tyrannen, durch der schlanken
Deutschen Todesspeer.


Ist es auch nicht der. Schreiber des Buchs, so ist es vermutlich
Doch der Träger, der Hund, der von dem Buche sich nährt.


Je dáma plná vyzývavých vnad,
tož touha v očích, ňadry, lýtka, boky,
v rtech nabarvených bílých zoubků řad
a barvou honí s tváří zlobné roky.


Was bist du so hoch geboren,
Und ich nur ein armer Knab?
Die Liebe, die Lieb' ist verloren,
Die Welt ist leer wie ein Grab!
Was soll mir im Leid
Die Sommerzeit,
Wenn am Walde die Rosen blühn!


Devagar voltamos,
Com tudo já dit
Tu me olhas ainda,
Eu já não te fit
Tu tocas nas flores,
Eu vou beira-ri
Que modo diverso
O de nós sorrirmos!


Grabe hier in dieser Buchenrinde
Deinen Namen ein – Bewahr' ihn mir
Treulich, heil'ge Buche. Leise Winde
Flistern ewig über dir!


Ihr Götter ach! was soll ich darvon denken/
wollt ihr meine kranke Seele gar zu Tode kränken.
Ists Oridor! Ach nein/ es ist ein Geist/
mein Oridor ist ja fortgereist.
Ich wil hingehn/ er sey es oder sey es nicht.
Tritt mit herzu/ Mopsa/ sich/ hier kommt ein Licht.
Er ists.
Ja/ Frau/ ihr wists.
Schweig/ Bösewicht.


Ya me canso, señora, de cansarte,
y así procuraré seguir tu gusto;
pues lo requiere la razón, y es justo
que nadie persevere en enfadarte


Der soll sterben? Todesengel,
Laß von meinem Joseph ab.
Nimm aus unsern Kriegerschaaren
Mich bei diesen grauen Haaren,
Schleppe mich ins Grab!


Ó blaze jemu, komuž dáno bohem
těch prvých perel toky staviti:
však blaženější, blaženější mnohem,
kdo druhých uměl sobě dobyti!


für ihn zu gelten; denn um so zu fliehn,
genügt ein Tier vor Jägern. Bis der Fluß
aufrauschte nah und blitzend. Ein Entschluß
hob ihn samt seiner Not und machte ihn


Sie wählet andrer gaben zier/
die sich erhöben gantz von hier
und bei den sternen-saaten schweben;
Sie wählt/ o kluge wahl! mit Dem zu leben/
Der alzeit lebet/ wan er stirbt/
und dessen nahme nie verdirbt.


Verzagt doch nun und nimmermehr,
Ihr fromm- und edlen Seelen!
Gedenckt der Feind, auf euren Fall
Viel Gruben auszuhöhlen,
So seht und lernt und glaubt, daß Gott
Bey eurer guten Sache
Und in der eußersten Gefahr
Der Noth ein Ende mache.


Erblühn, von finstrer Jahre Schlacken rein,
Wird auf der Erde so ein schönres Sein;
Und, bricht das Irdische zusammen,
In schwarzem Grabe modre der Barbar;
Wie sollten wir's ? Was sterblich an uns war,
Auflodern mag's in heil'gen Flammen.


¿Todo para los demás?
Mancebo, llena tu jarro,
que ya te lo beberán.


Vielleicht schaft Gott Erkentniss in mir,
Die meine Kraft, und was sie entflamt,
Wie viel es auch ist, und wie gross,
Die ganze Schöpfung mir nicht zu geben vermag!


Patria, sólo una playa


Long time her Pride and cooler Reason strove
Against the Power of encroaching Love,
In vain — her Cheeks and mournful Eyes declare
The smother'd Passion and the secret Care,
While the dull Youth, whom Beauty ne'er cou'd please,
Who sought no more than Indolence and Ease,
Rang'd o'er the Vallies with his darling Tray,
Or near some Fountain slumber'd out the Day:
All Nymphs he strove (but mostly her) to shun,
And to thick Shades and distant Pastures run:
There the soft Flute his nimble Fingers ply'd,
While his lov'd Dog sat list'ning by his Side.


A to kvítí nehynoucí –
a to kvítí nevadnoucí
v jejich věčně vonné vlasy
ve vonné jsem věnce vil.


A pak se probouzí a v duši líto je mu,
že jako tenkráte je vše tu stejné dnes,
ten altán, lavička, ten šplíchot vodojemu,
ta bílá pěšinka i modravý ten bez.


Ave Regina coeli, o virgo pia.
Per quella santa salutazïone
di grande amirazione,
la qual ti mandò Iddio per Gabriello,
o fonte d'umiltà, madre Maria,
pel gaudio che fu in te dopo 'l sermone
e per la concezione
che seguitò, tu consentendo a quello,
me, reo peccator, miser meschinello
co' tuoi misericordiosi occhi raguarda.
Ed all'ora già tarda
soccorri cogli umil tuoi santi prieghi,
sì che grazia dal ciel non mi si nieghi.


Herr, hebe an zu seegne dies Haus, denn was du,
Herr, seegnest, das ist geseegnet ewiglich.


Ja! ich kenne dich:
du bist mein Bruder!
Tief schaue ich dir
durch das nächtige Auge
in das heiße zuckende Herz:
Du bist gut!
du wirkest Heil
auf die lechzenden Fluren herab,
wenn du mit wuchtender Faust
krachend zerreißest
die schwer hangende Luftlast.


Ze sterých otvorů kouř výš se vinul,
v něm unikala živá duše stromů,
na větve chytal se a v dálce hynul
a starý uhlíř zpíval tiše k tomu.


Veď i příští, kteří zas budou slyšet
věčně mladou báji Tvé velké lásky.
Uč je v pravdě pochopit jenom život:
uměním, láskou.


Трепещет сердце опятБледная поднялась заря, —
Бедная! Пришла встречать
Злого, золотого царВстал и пламенем лучей
Опалил, умертвил еРопщет и плачет ручей, —
Усталое сердце мо


Stojí před každou cestou
zeď mocnější všech zdí
a každá ústa praví:
Odejdi, odejdi...


Das hat mir selber erzählt Einer,
Damit Schillers werde gedacht;
Wir gedenken Schillers und seiner
Als hätten wir es mitgemacht.


Mit leisem Rieseln sprüht herab der Tau,
Die Nachtviolen duften. Träumend ruht,
Das Haupt zur Brust geneigt, die holde Frau.


On dit que sur son front la neige, dans les airs,
Arrondit tout à coup sa voûte lumineuse,
Et que ton sol fleurit sous le vent des hivers.


Encontré en una caja olvidada

estos poemas
intuiciones robadas a los caminos
a los libros que me tocan
sombras del hombre
    que fui y seré
palabras y más palabras
lo que queda de mirar
con los ojos del silencio

papeles viejos
papeles viejos llenos de luz


Co mám Ti přáti a k svátku dát?
jsem ještě malý a příliš mlád;
však srdéčko mám, to myslí a dí:
že Pánbůh Ti všecko vynahradí.


Der ungeheurste Foliant
Hat, wie der dickste Kerl, zuweilen auch Verstand.
Nicht seiner Bildung muß man spotten:
Steckt Ambra nicht in Cachelotten?


sino de no querer hacer ofensa
al santo honor, que con aquesto espero
tener al mismo cielo en mi defensa.


na časy se blýská, blýská v nich,
lidská naděje v nich zpívá kolo,
na nejmenší zátoce své tich
nasloucháš, jak obletuje molo.


Wohl an! es ist gethan! Jehovah, schenke stärk!
Belebe, was entlebt!
Jehovah, bilde selbst mit mir dein heimlich Werk,
Weil alles widerstrebt!
Jehovah, segne mich, das ich auf dich nur merk,
Durchaus dir angeklebt!
Mein Vater, nihm mich gantz! Mein gantzes sei gehebt.


Daneben sah ich – darf ich Dich auch nennen,
Du inhumanes, alt- und neues Rom?
Doch wer wird Dich im Namen nicht schon kennen,
Du Capitol und Du St. Peter's Dom?
Du Pfuhl, aus dem, die Erde zu verbrennen,
Ausging ein alter und ein neuer Strom,
Von Kriegern einst bewohnt und Senatoren,
Von Pfaffen jetzt bewohnt und Monsignoren.


Triste cosa es gemir entre cadenas,
sufriendo a un dueño bárbaro y tirano,
triste cosa surcar el océano
cuando quebranta mástiles y antenas;


Už vím! My čekáme teď lepší časy
a všude kolem pějou nové hlasy,
že novou máme, velkou budoucnosť.
Už vidím básně své největší cnosť,
že sáhne směle do mladého žití
a nakreslí to jaré žilobití!
Nad národem mým čirá tma se zlomí
a národ snahám svým pak porozumí!
Myšlénkou silnou naznačím mu cestu,
jíž kráčet bude ku zlatému městu!


SO, where the flowing  gently glides,
The Swain delights to view the beauteous Tides:
But, when his more extended Eye surveys
The shining Torrent join the spacious ;
Both Rivers, thus, with friendly Union flow,
And to the Sight superior Beauty show.


Wi sind wir, Gott, bisher getriben?
Was ist uns endlich draus bekliben?
Wo machstdu hinn so still di bahn?
Wir schwingen weisblaurothe fahn.
Du leitest auf Europens hertze,
Aufs Wunderhaus, das figurirt:
Dem leiblich leiblikeit gebührt;
Aus welchem brandte deine kertze.


Höhrt, Menschen, höhrt: es ist vom Teuffel
An Gottesführung haben zweiffel!
Jehova ist, der uns gebahr:
Drum nimmt er seiner kinder wahr.


Fin del mundo o cataratas en los ojos azules que recorren
   las fisuras de una habitación.
Fin del mundo y dedos multiplicándose en las arrugas de su rostro.
Fin del mundo o carabelas 30 nudos hacia el S.O. florido;
el viento que las impulsaba brotaba de los hinchados carrillos
   de Eolo,
"sus fruncidos labios rosa";
la saliva que caía del cielo era bebida por marinos desnudos.
Y Cristóbal Colón escribió en su diario: temo que cunda el pánico,
   la mariconería.
Una clase de muchachos desertores,
una generación desnutrida y depravada,
         que lentamente invadía los autocinemas,
                      con cadenas,
                  y sienes ardiendo como brasas,
y mejillas más pálidas que una rosa blanca.
Pero "el seno de la reina católica nube alba en los esplendores
   de los campos castellanos".
            Aquella tarde una visión del jardín oculto:
huesos de Bestia, bajo el manzano, reposaban suspendidos entre
   la hiedra.
La contradicción, una quietud bárbara taladrando capiteles rococó,
un canto grabado en la podredumbre del desierto:
el febril latido de la vida se te presentaba con dinamicidad
   antropofágica,
y una niña era el signo del silencio.
    Si Huidobro te hubiera visto entonces
capitán de carabelas a la vera de la muerte.
Un Ojo azul, un ojo, un Ojo azul. Una sirena en el muelle con
   un jarro de cerveza negra.
Arco iris como pájaro echaban a volar
                   y qué universo
si alguien con las uñas te hubiera levantado los párpados.
Amor, la vergüenza, la culpa, el ninguneo, se alejan como buques
 en zoom-back por el océano, para siempre.


Si vienes algún día a mi tristeza,
Ya que mi corazón te espero en vano,
Deja que en tu hombro incline la cabeza
Y suavemente estréchame la mano.
Sueños de entonces? Pétalos caídos
¡Plumas que ya volaron de los nidos!
La gris melancolía de la tarde,
Del cielo al campo a descender empieza.
Una pálida estrella lejos arde...
¡Así el recuerdo tuyo en mi tristeza!
Y aunque la noche va borrando el día,
Algo dice en el alma: «¡Todavía!»
De los naranjos a la grata sombra
Se oían de un violín gemir las cuerdas:..
La misma voz lejana que hoy te nombra,
Y parece decirte: «¿No te acuerdas?»
Voz que cantaste en cármenes risueños:
¡Haz revivir los olvidados sueños!
¿Soñar?... Soñemos arabos. Al mirarte
Se encienden en tu faz vivos sonrojos,
Como cuando en los labios al besarte,
Cerrabas, toda trémula, los ojos.
Ojos, de mi ilusión casto embeleso,
¡Siempre cerrados al sentir mi beso!
Me contarás mientras la noche avanza
Lo que un tiempo feliz «pudo haber sido».
Tal vez sonría entonces la esperanza,
Y el antiguo dolor quede dormido.
«¿Pudo haber sido?»... ¡Lo que fue, no existe!
¡Fue! ¡Lo más doloroso y lo más triste!
Si vienes... Sí vendrás. Tu leve paso
Franca hallará la conocida puerta.
Aún hay néctar para tií en el vaso,
Y el alma que durmió, ya está despierta.
Y al evocar nuestros felices días,
Los ojos cerrarás como solías.
Y sin que haya en los labios un reproche,
Mientras la luna es halo de las palmas,
En el silencio habrá, bajo la noche,
La conjunción celeste de dos almas.
Almas errantes, bajo torvo ceño...
¡Juntas al fin en el azul de un sueño!
En rama que no alegra ya un retoño
Sus flores abre al sol la enredadera,
Y es más hermosa la ilusión de otoño
Cuando le dice al corazón: «¡Espera!»
Puede haber una estrella en las neblinas,
Y alguna rosa en el jardín en ruinas.


وثقيلٍ باتَ في نعمِ
وأراني منهُ في نقمِ
قال ألقاكَ صباحَ غدٍ
يا غدُ عجّلتَ بالسقمِ
لو يقومُ الميتونَ غداً
لتكاسلتُ ولم أقمِ


Un parlar dolce, un lume vago e adorno
te mi furorno e seco t'hanno anchora;
e poi che andasti, mai non vissi una hora
lieto, ma tristo fu ciascun mio giorno.


Reiß Erder: Himmel brich: ihr Friedens-Engel klaget
Der Fürst der Welt vergeht! saust Lüffte/ Menschen zaget!
Der alles trägt verfällt/ die Ehre wird veracht!
Der alle deckt ist nackt/ der Tröster ist verschmacht.


Ztiš, starý Váhu, šumné svoje lkání!
Nechť lid tvůj chud a povržen je světu:
on poklad ceny báječné si chrání
ve sněhu hor svých, ve svých dolin květu,
v ok mořských jase, ve krystalných zdrojích
i v dobrých, upřímných těch očích svojich,
pod chatek nízkých obemšeným krovem,
v tom každém kvítku, lístku jetelovém,
jímž prostě září chatrčí těch stěna,
jímž děvic jeho roucha ozdobena,
v té ryzí duši své i v srdci zlatém,
ve zkazek svojich sadě přebohatém,
a ve rtu, s něhož sladký zpěv se lije – –
ten bájný poklad vděků, poesie.


Es wollt ein Fuhrmann über Land fahren,
Er wollt drey Eimer Wein aufladen,
Ein süssen und ein sauern,
Altemeralte ein süssen und ein sauern.


Nun leb' ich von dem Mädchen weit,
Beklage mein Geschick;
Und wünsche die vergangne Zeit
Mit Thränen mir zurück.


e che non sia nel contra dir leggiero,
perché, se pur alcun dubio ti resta,
son pronto al dichiarar col cor sincero.


Lelkem, gépvezető, hajdan időn kapás,
Föl ne hányd sorodat: nagy proletári sor!
Gyűlölség-zuzatóban
Áldd a vető s arató munkáját.


Leč když si přispíšili,
jsou lapeni v té chvíli;
háv režný oděn všem,
v něm s úskalného kraje
je Czobor do Dunaje
dal metat s žernovem.