Hoje a vida passa como um barco
Ilha de náufragos esquecida no mar
E o tempo é nada haver sentido tudo
O que por nada ser nos faz mudar
Hoje o mundo é o revés de um sonho
Que um sono mais profundo fez esquecer
Para quê querer das coisas a razão
Se quase nada tem razão de ser
O luar traz silêncios e disparos
E carícias fugazes e horrores
E morre-se num canto de um poema
Por isso e outras coisa dão-se flores
Bebe-se vinho e dorme-se ao relento
E liberta-se o grito que vier
Pra se ouvir longe e perto, e dentro
Conserva-se o silêncio, o que se puder
E alguma vez ainda se acredita
Na força da montanha céu adentro
E na canção do mar por ser bonita
E nas asas que inventa, cores ao vento
Mas hoje voam pássaros sem asas
Na terra desabrocham cores de guerra
E hoje as flores rolam pelo chão
Como se fossem pedras


Rein ab, du Kaiserthum! Rein ab, ihr Sibzehnmänner!
Eur sibzehnhundert ist mit Ferdinand verrannt.
Rein ab, ihr siben ihr! Rein ab, ihr Zehen Printzen!
Das dreifach Sechs schlos eure nahm und Reich!
Das sibundsechtzig hat versigelt sich mit virtzig,
Nachdem es Zehnmahl sich gantz heimlich sigelt auf.
Di letzte Sechs wird umgedrehet,
Als Neunundsechtzig mich zu dem erfüller rufft.
Mein Jesus sät in mir den sahmen,
Der aus dem alten stokk den Edensbaum bringt fort.
Das Babel güldet sich durch A.V.S. im Kühlmannsthume.


Mujer, ves ahí a tu hijo
y a Juan: Ves ahí tu Madre.
Juan queda en lugar de Cristo,
¡ay Dios, qué favor tan grande!
Viendo, pues, Jesús que todo
ya comenzaba a acabarse,
Sed tengo, dijo, que tiene
sed de que el hombre se salve.
Corrió un hombre y puso luego
a sus labios celestiales
en una caña una esponja
llena de hiel y vinagre.
¿En la boca de Jesús
pones hiel?, hombre, ¿qué haces?
Mira que por ese cielo
de Dios las palabras salen.
Advierte que en ella puso
con sus pechos virginales
una ave su blanca leche
a cuya dulzura sabe.
Alma, sus labios divinos,
cuando vamos a rogarle,
¿cómo con vinagre y hiel
darán respuesta süave?
Llegad a la Virgen bella,
y decirle con el ángel:
«Ave, quitad su amargura,
pues que de gracia sois Ave».
Sepa al vientre el fruto santo,
y a la dulce palma el dátil;
si tiene el alma a la puerta
no tengan hiel los umbrales.
Y si dais leche a Bernardo,
porque de madre os alabe,
mejor Jesús la merece,
pues Madre de Dios os hace.
Dulcísimo Cristo mío,
aunque esos labios se bañen
en hiel de mis graves culpas,
Dios sois, como Dios habladme.
Habladme, dulce Jesús,
antes que la lengua os falte,
no os desciendan de la cruz
sin hablarme y perdonarme.


Hu! Fort von dieser schauervollen Schwelle,
Hier tut ein Andrer Wächterdienst als ich.
Dort lagert er, der schreckliche Geselle,
Und kauert lauernd vor die Türe sich.


Kein Apfel reizet so den Gaum
Und löschet so des Durstes Flammen;
Er mag gleich vom Chineser-Baum
In ächter Abkunft stammen.


O quanti corpi guadagnava Morte
de gioveni, fanciulli e vecchi ognhora!
Felice chi alhor fu robusto e forte!


Du bist schöner als die Sonne,
Auserlesner als der Mon,
Freudenreicher als die Wonne
Um des Salomonis Thron.
Deines Angesichtes Glanz
Ist, der uns verzücket ganz,
Drum will ich die Saiten zwingen
Und von deiner Schönheit singen.


To bude asi čistá smeť!


Gott tut die Sünde weh in dir als seinem Sohn,
In seiner Gottheit selbst, da fühlt er nichts davon.


Wo findst du nun ein Haus, vertrieben,
Wo man dir deine Wunder läßt,
Das treue Tun, das schöne Lieben,
Des Lebens fromm vergnüglich Fest?


Ach, was ihr im Übermute
Lieblich an ihr selber deucht',
Seit darauf dein Auge ruhte,
Ist der eitle Wahn verscheucht.


    ah PORQUE AMOU
    e se queimou
    todo por dentro por fora nos cantos ecos
    lúgubres de você mesm(o,a)
    irm(ã,o) retrato espetáculo por que amou?


Weil ich auff dem Wollusts-Weg
Meine Täg'
Ohne Sorg verzehret/
Hab' ich Heyl-vergessen mir
Selbst die Thür
Zu dem Heyl versperret/
Massen ich so Laster-geyl
Nach der Höll geloffen/
Daß von meinem Seelen-Heyl
Wenig mehr zu hoffen.


Si te enseñara esta larga y repetida fuente,
este surtidor arterial que dibuja mis caminos
sobre los tenaces músculos de mi existencia.
Este sístole y diástole machacón y costumbrista.
Si pudiera decirte...
Si pudiera nombrarte aunque solo fuera un momento.
Si estas heridas pudiera subastar en una oscura feria,
cualquier feria de las que me transitan a diario.
Allí donde los lastimados socavan su fortuna
vendiendo su contenido, hipotecando su continente.
Si este golpe que me di en un camino de mis caminos
tuviera una intención suicida... solamente un acto asesino,
donde la mirada es sangre e ira el suspiro.
Entonces sería cómplice de mi fin y tú lo verías.
Verías como dejo mi último aliento mirándote.
Dejaría la luz desesperada de mis ojos depositada
en los tuyos, como un cierre definitivo, como una mancha
que tendrías hasta el fin de un requiero.
Si pudiera decirte...
Si pudiera nombrarte aunque solo fuera un momento.
Tendría en mi piel la brújula perdida de mi norte.
Todas mis fronteras serían pasos abiertos
que tu alimentarías con el tránsito de tu cuerpo.
Recorrerían mi geografía nuevos climas y nuevas esperanzas.
Sentiría mi primavera llenarse de flores.
Sentiría mi verano de soles quemándome.
Sentiría mi otoño lleno de hojas y paisajes.
Sentiría mi invierno venir tranquilamente.
Si pudiera decirte...
...que mandaras tu nombre de golpe a mis labios
y allí se nombrara él solo, perpetuamente.


Krieg war auß dem Krieg entlauffen
Zu dem tollen Frevler-Hauffen,
Der in seines Freundes Blute
Ehre suchte seinem Mute.
Lobt den Held, der mit Bedacht
Krieg zum Kriege wieder bracht!
Daß nun Sieg und Krieges Zucht
Wieder unser Land besucht.
Merckt und rühmt die edle Raute;
Neiget euch für ihrem Kraute,
Daß für so viel Landes-Gifften
Kan so heilsam Artzney stifften!


Vorhin als sich der Geist in disen Glidern regt;
Hat ieden/ der mich hört/ mein Weiser Mund bewegt.
Itzt nun die Zunge fault/ so jage diß Gebein
Dir/ der du sterblich bist/ ein ernstes Schrecken ein.


Wan vnser herden dort/ vnd hie
Gar offt in wälden irren/
Die deinen noch verlauffens nie/
Noch jemahl sich verwirren:
Auch vngenanter Bösewicht
Dir nie die zahl mag schwächen:
Auch hund/ noch steckē brauchest nicht/
Mag dir ja nichts gebrechen.


Děs z očí by ti zel, ač krása z těla;
tož dobře, zrak že nitra nedosáhá,
vždyť hrůzou všem by srdce zkameněla!


„Pane! slova tvá jsou opravdivá,
Než proč sami na ně nedbáte?
Hle, nám cestu pravou hlásáte,
Anť jest ovec vaších cesta křivá;


Hänschen wol to Peter sprack:
Ick fürchte alhier grot Ungemack,
Ach Peter giff dy gefangen.
Peter hof up sine witte Hand
Schloeg Hänschen by de Wangen.


Hurá! Na pokraji stráně lesní
teď se zjevil kůň, vůz těžký za ním
s bílou plachtou, dobře znal ty fůry,
vezly mouku na hrad Svojanovský
z mlýnce, jenž stál na ručeji horském
pár set honů odtud v tiši lesní.
Těžce do kopce se táhly vozy;
dlouho trvalo to Jeníkovi,
nežli zbrojnoš roh nasadil k ústům
a most nežli spustil starý Jehoň.
Konečně když vozy vjely v bránu
a se z hradu všecka sběhla čeleď,
v špižírny by snesla těžké pytle,
Jeník využil té vhodné chvilky,
za zády již proklouz skládajících,
zvedací most přeběh jako vítr
a již pod volným stál božím nebem.
Tak jest ptáku, který kleci unik,
ten se jistě nerozhlíží dlouho,
kterou snět má dřív si vyvoliti,
na který má dříve skočit kámen,
ale přímo letí, jen když letí,
pije, loká blankyt, jas a světlo!


Figlio di Diaran, cadesti adunque
Per la mano d'Oscar? Dermin, che in guerra
Non cedesti giammai, veggoti adesso
In tal guisa cader? Rapido ei parte,
E alla donzella del suo amor ritorna.
Ei torna, ma ben tosto ella s'accorse
Della sua doglia: o figlio di Carunte,
A che quel buio? e qual tristezza adombra
La tua grand'alma? Io fui famoso un tempo,
Disse, per l'arco; or la mia fama è spenta.
Presso il rio della rupe, ad una pianta,
Del possente Gormir che uccisi in guerra,
Stassi appeso lo scudo: io tutto giorno
Faticai vanamente, e mai con l'arco
A forarlo non giunsi. Or via, diss'ella,
Provar vogl'io l'esperienza, e l'arte
Della figlia di Dargo: a scoccar l'arco
Fu la mia man per tempo avvezza, e 'l padre
Nella destrezza mia prendea diletto.


أَذن النَّدَى عن نِدَاءِ الشّعر صَمّاءُ
فَليسَ يُجْديك إنشادُ وإنشاءُ
يا قالَةَ الشَّعر مَهْلاً لا أَباً لكمُ
رويدَكمْ مَا لِزَندِ المدْحِ إيراءُ
إنّا لَفِي زَمنٍ ودّ الفَصيحُ به
لو أنّه ألْكَنٌ في القولِ فأفاءُ
كَمْ تمدَحُون ولا تعطون جائزةً
كأنّما مَدحكم بالمنْعِ إغراءُ
لو كَانَ في الطِّينِ أو في الماءِ رزقكمُ
يوماً لأَعجزَ حتّى الطينُ والماءُ
ويا مُرجّى نوالاً أنتَ في زَمنٍ
فيهِ المكارمُ والعَلياءُ أسماءُ
إيّاكَ إيّاكَ أَن تُدلي بسابقةٍ
فإنّ ذلك إنْ حققتَه الداءُ
ولا تَقُلْ إن أردتَ النّجحَ قَد قُتِلَتْ
أَمَامَكُمْ ليَ أجْدادٌ وآباءُ
يُقصَى المحبُّ ويُدْني مَن عقيدتُه
فإنما حظُّهُ طردٌ وإقصاءُ
ومنْ يكنْ ذا صلاحٍ في عقيدتِهِ
فإنما حظُّهُ طردٌ وإقصاءُ
إنْ تَسْتمِحْ قيل كلٌّ في السّؤال وإنْ
عاتبتَ قيل بذيّ القول هجّاءُ
استغفرُ الله ليس الهجو من شيمي
لكنِّني رجلٌ للِضّيمِ أبَاءُ
ما الملكُ إلاّ مُضاعُ السَّرج مُطّرَحٌ
إن لم يكن لِعنانِ البَذلِ إِرخاءُ
أينَ الملوكُ الاُلى ما جاءَ آمِلُهم
إلاّ وقابلَه بشرٌ وإعطاءُ
حتّى ينسّون مِنْ ريٍّ ومِن شبع
قَوماً لهم أكبدٌ لِلْجوعِ حرّاءُ
قلْ لِلْمساكين أهلِ الشعرِ يا تَعَبَ
الأفكار إنْ لم يُصبْهم منه إثراءُ
هذي الملوكُ ملوك العَصْر هل أحدٌ
مِنهم على سنن المعروفِ مشاءُ
كم قد مَدَحْنا فما أجَدتْ مدائِحنا
لأنّهم إنّما يعطون من شاؤوا
يا أَحْمَ دعوةَ عانٍ قلّ ناصرُهُ
وخانَهُ لِجفَا الدّهرِ الأحبَاءُ
اسمعْ شكيةَ معْلٍ مُعْلنٍ حَزَناً
إن كانَ ينفعُ إعلانٌ وإعلاءُ
ما لِلقوافي إذاً أقوتْ مَعَاهدُها
أفي زمانِك يُهِي الشعرَ إقواءُ
ما لِلقوافي إذاً أقوتْ مَعَاهدُها
أفي زمانِك يُوهِي الشعرَ وإعلاءُ
ما لِلقوافي إذاً أقوتْ مَعَاهدُها
أفي زمانِك يُوهِي الشعرَ إقواءُ
مَن ذا الذي مِن مَقَامِ الذلّ يُنهضُها
إن نالها بنعال الذّلِ إيطاءُ
أفٍ لَها خطّة يشقَى ملابسُها
ضاقتْ بِصَاحبِها للأرض أرجاءُ
وحرفةً أُزْجيَتْ فينا بضاعتُها
فربح بائعها فقرٌ وإكداءُ
إيهاً أغِثْ مُستَغيثاً أنتَ قطّ له
المرجوّ إن مَسَّه بأسٌ وضرّاءُ


Vždyť můj též mladý věk, mnohým tak šťastný věk,
byl jenom nemocí, jež marně hledá lék,
to touhy po Věčnu osudnou nemocí!


Und
Der ihn so sehr geliebt
Und Blinde wieder sehend wähnet, ja,
Konnt' er nicht seinen Freund
Unsterblich wähnen?


Ich suchte mich und dies und das,
Drum fand ich nicht den Nahen;
Wenn ich dich mein' und mich verlass',
Kann ich dich leicht umfahen.


L'ora ch'ogni animal perde disdegno
E simil con suo simil s'accompagna
Per la virtù del ciel che li riscalda,
Fiorisce in fronde ogni selvaggio legno
E l'erba veste in verde la campagna
Per monti e piani giù per ogni falda,
Vidi una donna assai onesta e balda,
Di selva in selva andar cogliendo fiori
Per far ghirlanda a le sue trecce bionde,
Le quai senz'arte, ad onde
Avea spiegate con soavi odori: –
Pietà, – con voce angelica cantando, –
Amor, sempre sarò al tuo comando. –
L'aura gentil che vien da l'occidente,
La quale spira dal petto d'Amore,
Move li biondi e vaghi capei d'oro;
Et io che là mi volgo, per la mente
Immaginando gli occhi e 'l bel colore,
Dico: – Amor, tu vedi ben com'io more
Per questa iddea tra l'amorose belle,
Ove tu m'hai legato col suo braccio. –
Però s'io no 'l mi taccio
Non è maraviglia, ché 'l cor mi svelle
Lo spirito gentil ch'io vidi 'n terra
Dal ciel venuto sol per farmi guerra.
Vaga, inclinata sopra un vago fonte
A cui un verde lauro facea ombra,
La vidi vagheggiare il suo bel volto,
E la ghirlanda scesa per la fronte
Di fior contesta gli belli occhi adombra;
Et io che sto tra rami e foglie avvolto,
Co' gli occhi e col disio piango et ascolto.
Com'uom che tenta e tal volt'à paura,
E pure amore al suo disio lo mena
E più cela la pena,
Così m'addussi dentro la verdura
Seguendo questa dèa con le sue forme,
La quale nel mio cor segnata dorme.
Di ramo in ramo e già di foglia in foglia
Cantando vanno i disiosi uccelli,
Che fan la selva e 'l bosco risonare;
Et io che seguo, giù di soglia in soglia,
Veggio li nuovi e vaghi spiritelli
Tutti dinanzi a sua beltà 'nchinare
E riverentemente salutare;
E tal col becco aperto par che dica:
– Or venuta è dal ciel nostra regina,
A cui soggiace e 'nchina
La terra e 'l ciel, come perfetta amica
Fusse la nostra donna; pur comanda,
Che noi faremo tutta tua comanda. –
Fra mirto e lauro et un bosco d'ulive,
Schifando tal volta 'l raggio del sole,
La vidi poi andar di prato in prato
Cercando la freddura per le rive,
Che l'acqua fa tra fior bianchi e viole;
E veggio ogni animal benigno e grato,
Con atti e modi e viso temperato,
Venir davanti a lei a schiera a schiera,
E fa ciascun per sé nova profferta.
Allora Amor m'accerta
Ch'ell'ha domata ogni selvaggia fera
Solo con la beltà del chiaro viso,
Dal qual non mi farò giammai diviso.
Canzon, va con Amor per quelli boschi,
Onde sì lungamente mi condusse
Con quelle trecce d'or legato e gionto;
E con pietoso conto
Quella donna gentil saluta e priega
Che te riveggia spesse volte e lega.


Tendo o marido doente,
A Maroca dos Apitos
Com o Bom Jesus dos Aflitos
Pegou-se, chorosa e crente.


Así si el mundo solamente honra
al linajudo y rico, aunque vicioso,
y el virtuoso pobre estima en poco,


Wer vom Ziel nichts kennt,
kann's doch heut erfahren;
wenn es ihn nur brennt
nach dem Göttlich-Wahren;
wenn in Eitelkeit
er nicht ganz versunken
und vom Wein der Zeit
nicht bis oben trunken.


Otluče-li stříbro o kamení,
přec o světlo ještě nouze není;
stejně bedliv pomněl jsem i na to;
hladím-li ho, jiskří z očí zlato!


Slyš radostné dítek svých hlasy,
jež dnešním Tě vítají jitrem:
jsou plesné to v ozvěně jasy,
a proudí se v duši jich nitrem,
z kterého stoupá k nebi vřelé přání,
by Tvůrce světa
na mnohá léta
Ti dopřál hojně svého požehnání.


So lag bei hohlem Wort die Zucht im Staube,
So ward der Seelen gottverlaßnes Bangen
Heut frecher Taumel, morgen Aberglaube.


Tvých očí střežit hled, tvé černé, jemné vlasy
zřít ve šíj spadat ti, zlým větrem nesené...
Pak únor zmizel by; pod kouzlem tvojí krásy
by půvab v sobě měl dnů slunné jeseně.


Kadischa.


Again her Voice divine restore,
And give her Eyes their Fire;
So shall a World thy Pow'r adore,
And raise thy Altars higher.


Nicht länger betend winselt in leere Luft,
auf dieser Erde wirkt und erschafft das Heil.
Verlacht der Pfaffen schnöde Lüge,
die da vertröstet aufs bessre Jenseits!


屈指宣和岁在辰
于今四十有三春
吾家又得莱追继
丛桂从兹不乏人


Kde vábilo nás děti svými dárky
na lukách jaro, květy poseté,
šum opět známý slyším od Oharky,
jak druhdy zníval ve sny dítěte.


Hejsa, dcerko,
zlí jsou lidé,
zlí jsou křesťané i židé,
k tomu ještě hloupí.
Přes hlavy jim pojedeme,
bojovně jim zahoukneme
v duše, v těla skleslá
veselá svá hesla.
Hejsa, dcerko,
červené si dáme perko
za klobouček zelený!


Was wie Schluchzen an quellenden Mutterbrüsten,
Was wie Jauchzen der siegenden Liebe war,
Wo die Seelen heimlich-erhaben sich küßten
Vor dem unverletzlichen Brautaltar ...


Легенда
В двери кузницы Мария
Постучалась вечерком:
«Дай, кузнец, приют мне на ночь:
Спит мой сын, далёк мой дом»Отворил кузнец ей дверМатерь Божия сидит,
Кормит сына и на пламя
Горна мрачного глядиРеют искры, ходит молоДышит мастер тяжелЧасто дланью загрубелой
Отирает он челРядом девочка-подросток
Приютилась у огня,
Грустно бледную головку
На безрукий стан склонГоворит кузнец: «Вот дочка
Родилась калеко Что ж,
Мать в могиле, дочь со мною,
Хоть и горько, да куёшь» —
«Разве так трудна работа?» —
«Не трудна, да тяжелНевелик мой ков для блага,
Много сковано для злВот ковать я начал гвоздТри из них меня страшаЭти гвозди к древу казни
Чьё-то тело пригвоздяЯ кую, и словно вижу, —
Крест тяжёлый в землю врыНа кресте твой Сын распятый,
Окровавленный висит»С криком ужаса Младенца
Уронила Божья МатБыстро девочка вскочила,
Чтоб Малютку поддержать, —
И свершилось чудо! Прежде,
Чем на память ей пришло,
Что порыв её напрасен, —
В обнажённые светло,
Богом данные ей руки,
Лёг с улыбкою Христо«Ах, кузнец, теперь ты счастлив,
Мне же столько горьких слёз!»


Kdykoli slyšívám
hlásat Rožně kázaní nějaké,
vždycky si vzpomínám,
že Bileamův osel mluvil také.


Que yo en la patria sin mi Luz me veo
triste, preso, herido, solo, ausente,
y perseguido siempre de un cuidado.


Der Mahn sucht stets sein Sonnen-licht/
weil ihm sein glantz gebricht:


o dove accatti piò via piò dannoso,
e unito più troppo u' più pregiato;
o dove piò sigur piò temoroso,
e guerra maggio o' piò de pac'hai stato;


Solt' ich an Mavors stat itzund Armeen führen/
So wolt ich ausstaffieren
Das gantze Krieges-Heer
mit einem solchen Volck/ das hold den büchern wer;
Die Studenten müsten seyn
Meine beste Bursch und Führer/
Die Gelehrten Officirer;
Phöbus Völcker in gemein
Müsten die Feinde verjagen und dämpfen/
müsten uns helffen und ritterlich kämpfen.


E donna grande con pizzol vestire,
te retrovasti in poveretto loco,
a ti bramando i angeli ubedire:


Aunque ignoramos la ley,
origen de esta querella,
juro a Dios vivo que en ella
lleva la razón mi rey.


今日山斋拥白绵
幽怀抱膝又经年
湘中忆我无归路
更住衡山几日船


Gleich wie der schütz seinn bogen spennt
vnd scheußt die scharpffen pfeile,
Dermaß auch menschen leer zertrennt
alls gut in kurtzer eile:
Den rechten grund
wöln sie zu stund
durch menschen tand verkeren,
Sprechen 'der schlecht,
der frumm vnd grecht,
was solt vns der guts leren?
wir wöln sein wort nicht hören.


Dich unterscheidet längst von solcher bösen Art
Die Andacht ohne Schein und dies bescheidne Wesen,
Wodurch dein kluger Schaz mit Recht gefeßelt ward,
Bevor dich seine Wahl zur Liebsten auserlesen.


A již jako v okamihu,
jako v báji nejkrašší
smavá čarodějka jihu
v sady své mě unáší,
ve pinií háj a palem,
plných jihu tajemství,
mezi nimiž s věčným žalem
cypřiší se jehlan tmí.


Ticho kolem jako v hrobě.
Pěvci stáli proti sobě.


岩明岛秀并回芳
何羡天台有石梁
神气自多怀蕴结
白云悠处发辉光


Staří příběhové v počtu drahném
K pravdě připojený mají rmut:
Jako pramýnkové běžíc bahnem
Mění průchodišti čistost, chut.
Kdo as blud a podvod tenkrát kul,
Snad kdo našel v něm svůj zlata důl? –
Ale není v světě toho fochu,
Aby nebylo v něm pravdy trochu.


Ma ratto piansi il temerario errore;
ch'ogni inerme augellin meco contese;
e caddi sì, che il mondo vide e intese
ch'eran le glorie mie l'altrui valore.


Rose bianche e vermiglie ambe le gote
sembran, colte pur ora in paradiso;
care perle e rubini, ond´escon note
da far ogni uom da se stesso diviso;
la vista un sol, che scalda entro e percote,
e vaga primavera il dolce riso;
ma l´accoglienza, il senno e la virtute
potrebbon dare al mondo ogni salute.


Artiste foudroyé sans cesse, ô dompteur d'âmes,
Sagittaire à l'arc d'or, captif mélodieux,
Qui portes dans tes mains ton bagage de flammes
Et tes soleils volés autour du front des Dieux !


Sie ist an mir vorbeigegangen,
Mit flücht'gem Gruße schnell und kalt,
Kein Schimmer flog auf ihre Wangen,
Kein Licht durchzückte die Gestalt.


Plauderinnen, regt euch stracks!
Brecht den Flachs,
Daß die Schebe springe,
Und der Brechen Wechselklang
Mit Gesang
Fern das Dorf durchdringe!


Du mir Erinnrung meiner Jugendjahre,
Und jener Jugendzeit zum Teil ein Bild,
Wo noch der Ernst das Gute war, das Wahre,
Der Scherz ein Bach, der unter Blumen quillt.


Mit drei gewaltigen Schlägen
Rief uns der Meister auf:
Herbei von allen Wegen,
Gesellen kommt zu Hauf!


Oft let me range the gloomy isles alone,
(Sad luxury! to vulgar minds unknown)
Along the walls where speaking marbles show
What worthies form the hallow'd mould below:
Proud names, who once the reins of empire held;
In arms who triumph'd; or in arts excell'd;
Chiefs, grac'd with scars, and prodigal of blood;
Stern patriots, who for sacred freedom stood;
Just men, by whom impartial laws are given;
And saints, who taught, and led the way to heav'n.
Ne'er to these chambers, where the mighty rest,
Since their foundation, came a nobler guest;
Nor e'er was to the bowers of bliss convey'd
A fairer spirit, or more welcome shade.


يا حادِيَ الجِمالْ
عرِّجْ على سَلا
قدْ هامَ بالجَمالْ
قَلْبي وما سَلا
عرِّجْ على الخَليجِ
والرّمْلِ والحِمَى
في المَنْظَرِ البَهيجِ
بالبِيضِ كالدّمَى
والأبْطَحِ النّسيجِ
منْ صَنْعَةِ السّما
للّهِ منْ خِلالٍ
تخْتالُ في حُلَى
لمْ تُلْفِ في اعْتِدالْ
عنْهُنّ مَعْدِلا
وطُفْ منَ الرِّباطِ
برُكْنِ طائِفِ
بمَنْزِلِ اغْتِباطِ
دارِ الخَلائِفِ
مُقَدّسِ المَواطي
جمّ المَعارِفِ
كمْ منْ سنا هِلالٍ
بأفْقِهِ انْجَلَى
أنْحَى على الضّلالِ
فانْجابَ وانْجَلى
جَنَى النّعيمِ دانِ
والبَحْرُ والغَديرْ
أهِلّةُ الشّوانِي
في أفْقِهِ تَسيرْ
وقَهْوَةُ الدِّنانِ
يُديرُها مُديرْ
أغَرُّ كالغَزالِ
مُقَلّدُ الطّلا
يسْطو ولا يُبالي
بالأسْدِ في الفَلا
أوْلَى إلَيْكَ أوْلَى
منْ ذِكْرِ معْهَدِ
أكْثَرْتَ فيهِ قوْلا
في كلّ مشْهَدِ
خُذْ في امْتِداحِ موْلَى
ندْبٍ مؤيّدِ
مُمَجّدِ الجَلالِ
مُشَهّرِ العُلا
قدْ فاقَ في كَمالِ
وراقَ مُجْتَلَى
مُوافِقُ الخَليلِ
في الإسْمِ والسِّماتِ
ذي المَنْظَرِ الجَميلِ
الرّائِقِ الصّفاتِ
مُكرَّمِ الدّخيل
ومُجْزِلِ الهِباتِ
ومُحْسِبُ النّوالِ
لمَنْ توسّلا
ورافِعُ المَعالي
سُحْباً مُضَلّلا
يا مَنْ عُلاهُ درّتْ
بكُلِّ نائِلِ
خُذْها إليْكَ جرّتْ
ذيْلَ الخَمائِلِ
وفي حُلاكَ أزْرَتْ
بقَوْلِ قائِلِ
يا مَنْزِلَ الغَزالِ
حُيّيتَ منزِلاً
فَما أرَى بسالٍ
عنْهُ وإنْ سَلا


Z těch dní, matinko, dohromady,
v jakých si libuje Tvůj syn,
přec žádný nemá tolik vnady,
jak milý den Tvých zrozenin.


Der hohe Geist und Ernstligkeit/
die schlaffend auch nicht von ihr schieden/
die machten/ daß ich lange Zeit
allein mit Ansehn war zufrieden.


Ein dickes Kreuz auf dickerm Bauch.
Wer spürte nicht der Gottheit Hauch!


Drum auf, ihr Männer, Frauen, Greis' und Kinder,
Rächt unsers Landes Noth!
Ein Censor ist noch schlimmer als der Schinder –
Dem Censor Fluch und Tod !


霜月正高鹦鹉洲
美人清唱发红楼
乡心暗逐秋江水
直到吴山脚下流


B-itter ist der Galle Safft/
Bitter was aus Wermut quillet/
Was der schwartzen Pillen Krafft
Myrrh und Aloe verhüllet;
Doch dein Scheiden bildt mir ein/
Jenes müsse Zucker seyn.


Wie der Hirsch im großen Dürsten
Schreiet und frisch Wasser sucht,
Also sucht dich Lebensfürsten
Meine Seel in ihrer Flucht;
Meine Seele brennt in mir
Lechzet, dürstet, trägt Begier
Nach dir, o du süßes Leben,
Der mir Leib und Seel gegeben.


Will Er etwan Sich verstellen,
Scheint Er dir was fremd zu seyn,
Es ist nur ein Augenschein;
Du hast Jesum zum Gesellen,
Der will ewig bleiben dein.
Es muß nicht
Dein Gesicht
Nach dem Glück
Augenblick
Von Ihm Urtheil fällen.


O Schmerzenschlange, nage zu!
Vernichten eh' will ich mein Leben,
Als, zu erringen feige Ruh',
Mich meines Anspruchs je begeben.


Hilflos armseliger Flüchtling – dich verriet
Der Basler Studienfreund. Ihn preist kein Lied.
Erasmus, deine feine Bildung war
Der feinern Bildung des Gemütes bar;
Riet dir dein Griechisch denn so arge Listen,
Zu scheun den armen Bruder Humanisten?
Gelehrter Mann, lieh dir dein Wissen Macht
Zur Niedertracht?


Каждый день я умираю, каждый день рождаюсь вновУтром с Солнцем в мир вступаю, ночью праздную любовНенасытно сердце хочет каждый день иной мечты,
Каждой ночью смотрят звезды с невозбранной высотОпьяненное пространство Солнце каждый день горит,
С неизменным постоянством Полночь сердцу говориСлышу, слышу волны звона, то двенадцать бьет часов,
С голубого небосклона льются хоры голосов, —
Возрастающих в безгласьи, ясно внятных для души,
Гул растений ароматных, расцветающих в глушМоре времени и мысли бьется в бездне голубой,
О пределы понимании ударяется прибоИ душе, для снов открытой, сладко знать, что берега
Принимают от созвездий и от Моря жемчугМиг еще, и тьма закроет в Вечность глянувшую дверь,
И сознанье успокои Клад получен Спи теперТы — вневременное виде Вновь во времени умрИ на завтра встань венчанный в первозданности Зар


De amor toda delícia que sonhamos
neste inefável sonho feiticeiro
da Natureza ao despertar fagueiro
hemos de achá-la aqui onde a buscamos.


So schlage fröhlich denn, mein Herz! Du schlägst
Im Quell der Lieb', und dieser schlägt in Dir;
Auf, athme frei, mein Geist! Du athmest nicht
Im Erdendunst, Du athmest Aether: Gott!
Und schiffe froh, mein Schiff des Lebens! Sturm
Und Welle mag Dir nichts; Dein Hafen ist,
Dein Anker, selbst Dein Schiffbruch ist in Gott.


Zde mrtvá poušť – zde smutný hrob,
hrob víry, naděje a lásky!
Sem duše jenom zabloudí,
když ztrhala své s tělem pásky.
A tělo nesmí za duší,
nenajdeť na rakev zde hroudu;
pod zemí tělo, duše zde
den posledního čeká soudu. –


Dlouho střídmost muže ocelila,
Neznal literátů mdlob:
Až předc starost sílu olomila,
Bylť mu ach! též cílem hrob.


V kavárně blbečků zmatené řeči...
Pozvolna začíná ráno již svítat.
V ulici vyjdete... Řev zaleh’ v dálku.


Giz-gaz ösvényen, sűrü kerten
settengtem éjjel, kis kamasz,
nyálamat lenyelni se mertem –
Úgy raktam reszkető, ravasz
lábacskámat, oly lopva, roppant
vigyázva, hogy egy gally se roppant.


Le papillon frivole,
Qui de fleurs en fleurs vole,
Tel qu'un page galant ;
Le puceron qui grimpe
A l'odorant olympe
D'un brin d'herbe tremblant ;


– Všechno je plné žízně. A suché rty stále nás hledají ve tmách
a krev naši dychtivě střebou. Ale umdlením našim
smějí se jara květy tím ohnivějšími. Hořká je práce v tajemství země
jak práce otroků v dolech. A světlo plamenů našich
v třaskavém výdechu hlubin dráždí v temnotách předoucí síly.
Snopy žní našich bouřemi zvlhly, srostly a obtížily se;
kterak je zdvihnem a podáme bratřím, když naše ruce
strhané únavou staleté orby se chvějí?


os senhores da Ordem
justos e prestos
buscam informatizar
as alas do infern
impedindo-nos mesmo de uma morte tranquil
O que há de belo nos poetas e nas poesias são as suas afirmativas e negativas, as suas contraposições metafísicas, mas, de repente, a espiral dialética que lhes permitem sair no outro lado do túne
Continuo acreditando no Zaratustra, de Nietzsche, quando nos afirma que às vezes é preciso termos o caos dentro de nós para darmos à luz uma estrela cintilant
Pode ter sido, não sei, o caos que Antonio Massa vê em torno do homem o motivo para que ele desse ao mundo a sua estrela cintilante, sob forma de poesi
Quem sabe,finalmente, e também, não lhe moveu, inconscientemente, a alma de Gonçalves Dias, o poeta guerreiro que o convocou para não se intimidar diante do mundo e do homem, ordenando-lhe denunciar as prefigurações do ente que está mais próximo dele mesmo e sobre o qual ele tem algumas dúvida
O mundo é assim mesmo, meu caro poet Mas apesar de tudo estaremos sempre a sair do outro lado do túne E você saiu, com sua poesia, apesar das "dores do mundo", do melancólico mas extraordinário Schopenhaue
Quando Nietzsche, do "Ecce Homo", trata do homem no tocante à  "vontade do advento" nos afirma, categoricamente: "aquilo que não o aniquila, torna-o bem mais fort"
O advento da poesia, em sua vida, meu caro poeta, é a sua estrela cintilant
Vá em frent
Luiz Nogueira Barros


Wie dreifach lieblich hat Natur
In euch sich lächelnd offenbart!
Aus deinem Aug grüßt ihre Spur
Des Wandrers stille Morgenfahrt.


Ob diß Leid verbeut zu schauen
eurer Hochzeit offne Zier,
hinterhält uns der Begier
und läßt euch zu Hause trauen,
so weiß doch ein Ieder wol,
wie er für euch wündschen soll.


Stánku všeho spasení!
Vlí nám náklonnosti
K bystré ochotnosti,
Vůle Božské k plnění!
Tím jen budem ctíti
Tebe – nebe míti –
Tím jen dojdem spasení.


香似龙涎仍酽白
味如牛乳更全清
莫将南海金齑脍
轻比东坡玉糁羹


Avšak kdyby mělo býti, orlice že klesla,
Dozajista dříve z těla duše má se vznesla!“ –


“No hozzá! No hozzá!” hajdúk mongyák vala,
Reménsége Kászonnak már ott nem vala,
Mert java népében sok elhullott vala,
Lovát ott megölék, sebben haza indula.


Es ist wahr, du bleibst in Italien ein trefflicher Dichter,
Deiner versunkenen Zeit warest du herrlich und groß.
Und der Tyrannenhaß, der die Völker in Gährung geschüttelt,
Füllte mit Stolz und mit Zorn über das Niedrige dich.
Männlich sprichst du, ja selbst der Kothurn ist dir nicht erhaben,
Hoch genug und du streckst gar mit Gewalt noch dich aus.
Das ist traurig, den Griechen allein nur wäre die Hoheit
Tragischer Sprache Natur, aber der Nachwelt nicht mehr?


Ihr Wasser der Mond', Erdemeer, rauschet darein!
Wie das sanftlispelnde Harfengetön zum Chorpsalm
Der Posaunen empor Lüfte der Palme wehn,
So erhebt Euch zu der Sternheere Gesang!


Vy, prosté dítě, jen jste hrála se mnou,
sám nyní chci jít drahou žití temnou.


na kolébku vlož děťátko,
ať nepláče ubožátko.


Remeg alattad a párna, s tűnik a táj, szalad a nyárfa! Erdő és hegy elmarad.
De megy veled estig, s kései gyermekfélelmeid remegései közt veled remeg a nap.


鸿冥固自辞矰缴
樗散犹能谢斧斤
况是溪山幽绝地
有人高卧百重云


Así a la hermosa altiva Galatea
ni el mal que siento, ni el dolor que mira,
turbar pudieron la enemiga frente.


门前黄冈陂
能长青琅玕
夜来溪雨恶
流作白石滩


L'ortolan felicissimo Aretino,
tutto raccolto nel pietoso voto,
al sacro Dio de gli orti, a ciascun noto,
dice talor, disteso sotto un pino:


Venuto ad Agramante era all'orecchio,
Che gia l'Inglesi havean passato il mare,
Perho Marsilio e il Re del Garbo vecchio
E glialtri capitan fece chiamare:
Consiglian tutti a far grande apparecchio
Si che Parigi possino espugnare,
Ponno esser certi che piu non s'espugna,
Se nol fan prima che l'aiuto giugna.


Já jsem ženich z Kolína;
Mám svůj domek, sad a pole,
Vždycky něco ve stodole.
Otec můj – byl ferina,
Moudrá celá rodina!
I – kdo tím se může chlubit,
Ten se může v světě zubit,
Ten dostane holek dost!
Teď je málo bravých hochů,
A kdo jest jen k světu trochu,
Ten je všudy vzácný host!


رَغِمَ الأَراذِلُ إِذْ وَرِثْنا سُؤْدَداً
عَوْداً له أَثَرٌ عَلَيْنا بَيِّنُ
وَتَيَقَّنوا أَنّي إذا اشْتَجَرَ القَنا
خَشِنٌ وَعِطْفِي في السَّماحَةِ لَيِّنُ
وَإذا هُمُ رَغِمُوا وَقَدْ بَسَطَ العُلا
باعي فَذاكَ لَدَيَّ رَغْمٌ هَيِّنُ


Haben Sie was –


Manitas de los niños
que al granado se tienden,
por vosotros las frutas
    se encienden.
Y los panales llenos
de su carga se ofenden.
¡Y los hombres que pasan
    no entienden!
Manitas blancas, hechas
como de suave harina,
la espiga por tocaros
    se inclina.
Manitas extendidas,
piñón, caracolitos,
bendito quien os colme,
    ¡bendito!
Benditos los que oyendo
que parecéis un grito,
os devuelvan al mundo:
    ¡benditos!


O wie du mich betrogest!
Ich weiß nicht, wie ich's litt,
Ich weiß nicht, ob du flogest,
Ob glittest, doch du zogest,
Bei deinem letzten Schritt
Das Herz der Mutter mit.


Gleich wie im Garten sind dem Teuffel eingegangen/
Ins auffgestalte Netz/ gantz blind vnd vnbedacht/
Die Ihre Missethat han auff vns erblich bracht/
So wird im Garten auch/ doch ohne Schuld gefangen/
Der vnser Laster-Straff an seinen Halß gehangen/
Die Hãd/ durch welcher Krafft das Weltgebäw gemacht/
Der hellẽ Gottheit Glantz wird in der schwartzen Nacht
In Fässel eingelegt; so wolte mit vns prangen
Der Fünsternüssen Printz; alßbald der matte Geist
Wär durch des Todes Hand hin auß dem Leib geweist/
Wenn nicht durch Christi Band Ihm seine Band zurissen.
Hättstu dich nicht zum Knecht für mich mein Hertz gemacht;
Vnd deine Freyheit nichts für meine Seel geacht;
So must ich ewig sein ins Dienst-Hauß eingeschmissen;


A co se potom srdcím zdá,
a co se k hlavám sletne
z dob zářných zhaslé mladosti
a z mohyl vesny květné;
z těch očí dávno pozamklých,
z těch snův odletlých tlumu:
z těch vábných šer jim svatvečer
tká smutnou dumu.


Álcool


Zenitu dostoupilo slunce.
Tiše hrá hudba andělská.
Poledne. Odpočívá vesmír.
Utich’ i pták, i drobný list.
Jenom ta hudba rozlévá se,
jako to teplo sluneční.


Ó jistě sama světice
K nám došla s nebes božnice,
A dlí tu v lásky věčné znak
A nebes kouzlem blaží zrak.


Mutter Zeit, du wunderbare! Freiheit, süßes Himmelsbild,
Eure besten Kämpen führen einen Pflug im Wappenschild.


El Ebro le detuvo en su ribera,
y pudo tanto el lírico momento,
que hasta el Erebo melodías era.


A zpěvem bys roztoužil
To srdečko její,
Bych déle se nesoužil
Přemarnou nadějí.


Einsam zu denken — das ist weise,
 Einsam zu singen — das ist dumm!
 So horcht mir denn auf meine Weise
 Und setzt euch still um mich im Kreise,
 Ihr schönen Vögelchen, herum!


霓裳舞罢醉流霞
翠袖频揎眼欲花
丈室萧然那用此
春深料得客思家


ke chvále zlého žití zas
krev mačkaly by z hroznů,
pohody letní zlatý jas
znova by žhnul mi do snů.


Tančíme samy
veselý rej,
pojď, hochu, s námi,
ruku nám dej!


A co tak šli jsme, zhledlo naše oko
mrak Amorettů letět zlatým vzduchem;
jich ptala se má paní: Kam jde cesta?
V smích dali se ti šibalové světa
a odletěli, vůni růží v duši
mi nechal smích ten a já věřil lásce.


¿Qué me quieres, tiránica porfía,
con insultos de bárbara violencia?
¿A un tiempo ha de ser culpa la paciencia,
y mérito y virtud la tiranía?


Afschüdd he ute Kron em flink
den Snee un Ruhrip dunn,
upböhr he sick dat smuck lütt Ding
un lacht sick still vergnögt un füng
vör sick to fläuten an un güng
dwas dörch dat Holt dorvun. –


Der weisse taw/ vnd regen klar
Gar lieblich kombt gefliessen;
Der regen-bogen immerdar
Sich spannet ohne schiessen.
Den klaren blitz wir förchten mehr/
Wan groß gewölck sich weget;
Doch lobe Gott nun eben sehr
Waß nur im lufft sich reget.


Do tiché noci, do bílé májové noci
chtěla bych štěstí své vnést,
vsadit je v srdcí horoucí, tlumený tepot,
do květů, do zvonů, hvězd,
ó, pak by mohlo jak nocí bělostný šepot
na věky májově kvést!


Poi, mirando la sua, mi par sì pia,
che io prendo ardire e torna il valor tolto:
Amor, ne' raggi de' belli occhi involto,
mostra al mio tristo cor la cieca via.


登高步斜阳
四望心悠哉
莫愁黄昏近
会有明月来


Doch, daß ihn dereinst – ja, daß ihn dereinst
Das Schifflein noch jubelnd begrüße, –
O künftige Mannschaft, ich weiß es – Du weinst –
Alsdann erst die Träne, die süße.


O ernster Klang der fernen Tage!
O süße Mahnung schönster Zeit!
Die Träne tritt als stumme Klage
Auf gegen den, der viel bereut:
Die Blumen und die Sterne bleiben
In steter Unschuld licht und rein,
Doch Menschenwandern, Menschentreiben
Mag nimmer ohne Sünde sein.


Non poté udire Astolfo senza risa
de la vicina terra il rito strano.
Sopravien Sansonetto, e poi Marfisa,
indi Aquilante, e seco il suo germano.
Il padron parimente lor divisa
la causa che dal porto il tien lontano:
- Voglio (dicea) che inanzi il mar m'affoghi,
ch'io senta mai di servitude i gioghi. -


L’età di nostra matre mi percuote
di pietà il core; che da tutti un tratto
senza infamia lasciata esser non puote.


独饮自成趣
世情何用论
生平龙坂客
谁过雀罗门


Wer dapffer und beherzt / den schröckt kein drauen nicht:
der Eiffer wird geschärfft / wann man ihm widerspricht.


Ich konnte es durch Wände sehn,
Du tatst gestohlne Wege gehn.


«A la orilla de la fuente
lo asesinaron.


Ügyefogyott király volt az
A második Endre,
Papucs alatt szuszogott az
Isten-teremtette;
Felesége tartotta az
Ország gyeplőszárát,
Őgyelgett is ám a szekér
Majd tüled, majd hozzád.


Bermudez tu Fernandovo
Gonzaleza chytí kopí,
toto protkne štít mu zcela,
hruď však reka neporaní.


Blaze nám, co v květu slávy,
V lůnu vlastenského štěstí,
Krásný duchu lahodnosti,
Tvého zpěvu požíváme!


Vagy a vasvári bérceknek
Horpadásit keresed
S a hív, de néma köveknek
Kiáltozod kedvesed?


Ob du wachst, das kümmert uns nicht, wofern du nur singest.
Singe, Wächter, dein Lied schlafend, wie mehrere tun.


E uma vez de noite ao fim da noite mesmo ao cabo da noite
meu companheiro ficou deitado para sempre
e com a boca cerrada para sempre
e com os olhos fechados para sempre
e com as mãos cruzadas para sempre
imóvel e calado para sempre


Egyedül fogok én állni a világon.
Egyedül, egyedül, nem lesz soha párom.


Ich singe nicht den kühnen Geistern,
Die nur Homer und Milton reizt;
Weil man den unerschöpften Meistern
Die Lorbeern nur umsonst begeizt.


pois o obscuro
revela-se num rosto de mulhe
e quem
loucamente ama o longe
verá o um
eternizado em amor e goz
pois o um
revela-se no rosto do u
V


Snem hrozným jsem se zmítal:
Slyšel jsem bouře hřmět,
a v drápech lític války
se svíjel celý svět.


Tenkráte v ráz oživla hodinka –
„Dost, dost již toho! Nač ta vzpomínka?“
se podrážděný bouří ve mně hlas.
Ba dost – – Čas vzpamatovati se, čas!


Ale jinde. Ne u nás... Na hladko život tu běží,
rýčům svěřeny cizím kořeny národa leží.
Na plano lopaty černé se zdvihají drážděných ruk
i mozky inteligentů i stáda zmatený hluk...
V řevu laciném národ raisonuje – pak chladne,
reakci tropí v žurnálech, vrhá otázky pádné,
pro koho pracovat neví, pro koho se mozolit,
pro koho rodit své syny a ku komu příchylnost mít,
města svá miluje, dobytek, obilí miluje své,
ale vše nejasně proklíná, oč se tu zbytečně rve,
neví, kam pušku zamířit kdosi mu povelí,
on tisíc dává, sto bere a kostí se spokojí,
suchým chlebem se nají a vodou se napojí,
bez hrnců egyptských blábolí o slávě starých králů,
o předku, vrahy jak srážel a házel v příkopy s valů,
o škorpionech Husových, hrr když na vraha řvaly
miliony kdys hlasů a měst prachem se hnaly...


Vyhovím vám bez odporu.“
„Amen,“ andělové v choru
šeptli. A Bůh v jejich sboru
zmizel, oděn v blesky, zoru.


Du lagst in Fieberträumen
So krank und fern von mir,
Und eines schönen Abends
Wärst du gestorben schier.


Der Schatz nun selber regt sich nicht,
Wie eben Schätze tun.
Das Schöne ruht; der höchste Preis,
Gleich ihm, in ihm zu ruhn.


To všecko prchlo již. Ať vinni jsme tím sami,
ať světa trpký řád, že záhy, záhy tak,
co zbývá jiného než jíti myšlénkami,
jen snem se vrátit zpět, jak v staré hnízdo pták.


Und sehe Morgen-Schimmer
Bey dir, und hellen Tag?
O denke nur, daß immer,
In jedem Glocken-Schlag,
Des Wiedersehns Minute
Durch meine Seele schallt,
Weil, ach! in deinem Blute
Mein eignes Leben wallt!


Ach könt' ich doch in der einsamen heide/
Die deinen mord vnd vrplitzlichen tod
Verborgen hat/ genug thun meinem leide
Ich ließ es nicht! da wolt' ich deine noth
Mit tiefen seuftzen häftiglich beklagen.
Doch wil ich nu (wo fang' ich aber an)
Von deinem tod' vnd vnglück etwas sagen:
Mich deucht/ ich seh (was ich nicht sehen kan
Vnd gleichwol muss) die mörder dich vmbringen
Voll böser that/ gantz ungestümmiglich!
Mich deucht/ ich hör' jhr' arge waffen klingen!
Wie wüten sie in dich so grimmiglich!
O tyranney/ hilft denn nu weder bitten/
Noch vnschuld mehr? o hartes tygerthier!
O wildes hertz'! o teufelische sitten!
Ist den so gar nichts menschliches an dir?
Bricht deinen sinn denn keine zarte jugend
Vnd gilt bey dir nicht/ was bey menschen gilt?
O menschen feind/ vnd fragst du nicht nach tugend
Vnd ehrbarkeit/ was ist denn daß da stillt
Dein hertz'? ist's gut/ was raubst du denn das leben
Dürst dich nach bluth/ was raubst du denn das gut?
Ach werther freund/ mich deucht/ ich seh dich kleben
Im koth/ mich deucht du drinckst dein eigenbluth?
Ist das dein fleiß? dein halten nach gebüren:
Dein trewer muth? dein ehrlicher beginn?
Ist das/ was dich für vielen konte zieren/
Dein frommes hertz' vnd vnverkeerter sinn?
So muss mit mir ein jedes hertze weinen
Das menschlich ist/ vnd was nur weinen kan.
Vnd hast du nicht ein hertz' auß harten steinen/
So wirst du noch dich selber geben-an
Du bluthund du.
Doch weil der alles leiden
Vergessen hat/ vmb den wir trawrig seyn
Vnd lebet nun insicherheit vnd frewden/
So wil ich auch mein klagen stellen-ein.
Gott woll' vns das/ durch seine gnade geben
Was nötig ist/ vmb recht zu seyn bereit
Damit wir jhn nach diesem herben leben
Dort wieder sehn in süsser ewigkeit/


Wenn hat mich nicht Glut verzehret?
Wenn nicht Pest und Schwerd verheeret?
Wenn nicht Rauben und Gefahr
Mir auff Marck und Bein getroffen?
Wer hat nicht mein Blut gesoffen,
Daß ich nicht bin die ich war?


وأَصلخَ في مَنفذَيْ سمعِهِ
صمامٌ من الصَّممِ المُطبِقِ
فلو نُفخ الصورُ في عَصرِهِ
لأفلتَ حيّاً ولم يُصعقِ


Pan Twardowski však sluhu měl,
krok za krokem ten spěl
vždy s ním, znal jeho spády,
leč pána svého tak měl rád,
že hotov zaň byl život dát,
ač zkusil s ním dost vády,
ač bit
a týrán, měl vždy vřelý k němu cit.


Divno! Nikdy neuzřel jsem těchto zjevů,
a přec všechny známé, blízké mi.
Jak bych slyšel v hloubce v podzemí
ohlas vlastních, zahynulých zpěvů.


打门来访宝昙僧
松下云深唤未应
谁识三生旧行路
断崖苍藓络枯藤


Doch ach umsonst! es regt sich frohes Leben,
Und Thätigkeit im tosenden Gedränge
Der lauten Stadt, die – wie ein wogend Meer
Den isolirten Felsen rings umspühlt –
Mich Einsame umgiebt. – Ach Deine Stimme
Vernehm' ich nicht – harmonisch würde dann
Das wild verworrene Geräusch mich grüssen,
Das jetzt betäubend mir die Brust beklemmt.
Zerstreuung möcht' ich im Gewühle suchen,
Doch mitten unter Menschen fühl' ich mich allein
Mit Deinem Bilde, das in meiner Seele
Mild wie der Mond in ew'ger Klarheit strahlet.
Ja, immer stehst Du vor mir, rein und liebend,
Für mich der Inbegriff des höchsten Glücks.
Aus Deinem Lächeln nehm' ich meine Freude,
Aus Deinem Ernste saug' ich meinen Schmerz,
Begeistrung weht Dein Athem mir entgegen
Und neuen Muth erweckt in mir Dein Blick.


Ach, was am meisten schade,
Die saft'gen Aepfel von Gold,
Er streut ins Meer sie alle,
Aufs Land nicht einer rollt!


Qu'en un congrès, se partageant le monde,
Des potentats soient trompeurs ou trompés,
Je ne vais point demander à la ronde
Si de ma tonne ils se sont occupés.


Jední se trpce usmáli,
Druhé obešla hrůza:
Ode rtů ke rtům hučelo:
„To dovede jen lůza!“


Ve svatém hněvu ruka bije,
kde srdce skryto, do vesty,
a pod ochranou policie
své odhlasujem protesty.


Jezdec bledne, strachy trne,
dech svůj tají, sluch napíná,
zpátky hledí do tmy černé,
před tmou černou užasíná.


A šly jsme k Městu Lásky pouštěmi.
Vykoupily jsme svoji rozkoš budoucí
strádáním v úpalu, nocemi beze snu,
duch touží v neznámo.


Seltsames Lager, das ich mir erkor!
Zur Rechten, Linken schwoll Gestein empor,
Gewalt'ge Blöcke, rohe Porphirbrode;
Mir überm Haupte reckte sich der Bau,
Langhaar'ge Flechten rührten meine Brau,
Und mir zu Füßen schwankt' die Ginsterlode.


Níž skloňte hlavy své a bijte čelem v prach,
Pán kolem vás jde jasem zahalený,
jak vítěz nad smrtí jde ověnčený;
níž skloňte hlavy, kde stín jeho božský táh’, až k zemi!


Die Maid aber leget das Ruder zur Ruh
Und drückt ihren Toten die Augen zu.
Sie ziehet den schwimmenden Sarg auf den Sand
Und setzet sich stumm auf den blutigen Rand.


Sei uns willkommen, freudige Stunde,
Sei uns willkommen, herrlicher Tag!
Denn du vergönnst zu gestehen dem Munde,
Was sonst schweigend im Herzen nur lag.
Brechet die Schranken,
Stille Gedanken!
Und aus des Busens engendem Haus
Tretet als feurige Wünsche heraus!
Preiset ihn! Preiset ihn!
Preiset den Mann,
Der Großes will, der Großes kann!


Ob ich schon seufz' und wein'
in dessen in den Banden /
so wird es doch zu schanden
noch über meiner Pein:
in dem es muß empfinden
der Tugend überwinden!
und sehen seine Macht
von selber ganz veracht.


Kein Ort ist also finster/
Und zu der Flucht gewünschter/
Als das Cimmerjer -Land/
Allwo die Sonn entfehret/
Die Nacht sechs Monat wehret
In unverwendtem Stand.


Y era así; ya colocada
Estaba la imagen suya
En la esquina do la muerte
Dio a un hombre su espada aguda.
DEL CANDILEJO la calle
Desde entonces se intuía,
Y el busto del rey Don Pedro
Aun allí está y nos asusta.


Er wirkte edle Schwerdter,
Panzer und Schilde breit,
Die kauften werthe Recken
Und Kön'ge hoch erfreut.


Und jauchzend ließ ich an der feſten Wehr
Den Wellenſchlag die grimmen Zähne reiben;
Denn machtlos, ziſchend ſchoß zurück das Meer —
Das Land iſt unſer, unſer ſoll es bleiben!


Deh, quanto è folle ciaschedun che guarda
o crede a fe' di femmina che sia,
perché lor fede è fragile e bastarda.


平塘梦断夕阳红
曲槛容遮五夜风
一点春愁分不去
当阶斜睨锦熏笼


Nuova terra altri chieda o nuovo polo
E lontani orizzonti:
Sol ch'io potessi riposare il volo
Su' miei paterni monti!


O weine nicht! Sieh, wie die Jahre schwinden,
Auch dich trägt bald dein Engel zu mir her.
Du wirst mich selig unter Sel'gen finden,
Und ewig trennt uns dann kein Sterben mehr.
Drum hebe fromm zu Gott dein Angesicht
Und weine nicht!


Sem ter quem lhe agasalhe o peito aflito
Num punhado de cal, ou de granito...
Ah! quanto mais naqueles seios brancos!


Kontstu die Kinder Israel
durch vngbant Wüsten füren,
Ja durch das Mör on allen fäl,
was solt mir dan nicht gbüren?
Dieweil ich je auch binn dein Kind,
der dir durch dein Son binn Versünt
vnd durch sein Lib dir Libe:
So führ mich nun durch deinen Sun
auf diser Rais in meinem thun,
das mich nichts args betrübe.


Wir sahens wohl und uns beschlich ein Sehnen
Nach Untergang und gallgetränkten Tränen
Zu schlürfen aller Trauermeere Flut.


So in Prosa und in Reimen
Heult der wilde Bajuvar,
Und es heulen die »Geheimen«:
»Bayerland ist in Gefahr!«


Am Abend triffst du wieder
Mich dort, o tritt herein,
Sprüh Mohn von dem Gefieder,
Da schlaf die Mutter ein:
Bei blassem Lichterscheinen,
Von Lieb Annette warm
Sink, wie Mama in deinen,
In meinen gier'gen Arm.


Ó, bár lehetnék én a fergeteg,
Mindent elsodró s ifjitó vihar!
Újjáteremteném e kór világot,
És elsöpörnék minden szemetet.
Királyi székbe ültetném az Észt,
Jogart adnék a Gondolat kezébe,
Úrrá tenném s naggyá a Szellemet,
Az Igazság biborpalástba járna,
Rombolnék és teremtnék egy világot:
Lehetnék én a bosszuló vihar!


Ich aber sag euch, daß, noch eh die Hallen
im Frührot glühn, in Staub die Balken fallen,
und daß die Nägel rosten, eh zur Qual
des Menschensohns erhöht der Marterpfahl, –
ich aber sag euch, was die Bibel lehrt:
wenn der von Gott Gesandte wiederkehrt,
dann wird erlöst, was unfrei, krank und dumpf,
dann wird die Schärfe eurer Waffen stumpf.
Die Kette klirrt, das letzte Kreuz zerbricht,
in alle Kerker strömt das Sonnenlicht –
ein Liebeslächeln, ach, ein Freiheitsstrahl
fällt in den staubigsten Maschinensaal . . .


Ningún traidor asir con más ejemplo
a la ocasión por el cabello pudo,
y aunque llegó de su venganza el día.


Zatím bij bičíkem to tělo své
za jeho žádosti žhoucí,
když ruce únavou poklesnou ti,
sepni je k modlitbě vroucí.


Und sei es der sinnberückende Tod,
Ich will nicht mehr hungern um leiblich Brot.
Ich will dich halten, du sonnig Bild,
Solang nur pochend das Herz noch schwillt –
Ich schwör es auf Leben und Sterben.


Der Hofrath und geheime Rath,
Minister, Ofenheizer,
Der Todtengräber und Soldat,
Der Kammerherr und Schweizer.
Leider Alles, Alles, Alles ist für Geld,
Doch für Geld zu haben.


Wir singen, Fürst, zu deinen Füßen
Ein Lied, das uns die Liebe lehrt,
Den Neugebornen zu begrüßen,
Den dir und uns der Herr bescheert.
Wir sind des Hauses freud'ge Söhne,
Auch du drückst an die Brust den Sohn;
Drum hörst du lächelnd unsre Töne,
Der Jugend Jubel um den Thron.


'Tis she that lights the melting eye
With looks to anguish dear;
She knows the price of every sigh,
The value of a tear.


Ugy állok itt, mint a tüzes ló,
Mely föl vagyon nyergelve már,
S prüsszögve és tombolva ott benn
Fecsegő gazdájára vár.


生儿岂免涉江湘
身世无成耻故乡
人事由来多错忤
知君不是故相忘


Doch auf einmal kam ein Schiff gefahren
Mitten auf des Stromes heitrem Glanze;
Und ich sah das Schiff und sah die Schöne.
Sachte, sachte schloß sie ihre Augen,
Nicht sich regend, bis das Schiff vorüber.
Und die Schiffer fuhren in die Ferne,
Nur nach ihrem Ziel den Sinn gewendet. –


Und als sie kamen zu der himmlischen Thür,
Da stand eine arme Seele gar traurig dafür.


Ach ja, ach du vergießt dein rosenfarbnes Blut,
Gleich wie ein Pelikan für seine Küchlein tut,
Daß ichs genießen soll!


Jak perutky
Teskno váží,
Jak si upno
Zastonává. –


in questa aspra ed amara dipartita,
che per far me da me stessa partire
hanno Fortuna e 'l mio signor ordita.


Die ihr euch nie den Nordwind laßt entkleiden,
Ihr Tannenwipfel, bücket euch;
Empfangt die Königin , und seht des Volkes Freuden,
Und rauscht mit ihm zugleich!


Stand er vor den Empfindungsvollen,
Die im verglühnden Abendrot
Erbleichten ob dem dumpfen Grollen
Der furchtbar nahen Menschennot:
»Soll ich das sein? o sprich, du Fratze!
Soll meiner spotten dies Gekratze?«
Und trat das Bild tief in den Kot.


五日天中候
南风物阜时
三边宽大诏
亿载太平期


Elhagyott parkokban ütjük fel tanyánk,
Csörgő vizeknél,
A lombok felett bujdos az égi láng,
Sok csodacsillag néz le miránk,
S az a hely szentély.


El meo cor che questo deleto sente
quamvis non digno (però meraveglio)
me diçe ch'eo lo dica fra la çente.


Was hat vordem die Deutschen groß gemacht,
Von deren Muth auch Feinde melden?
Sie flohen dich, und zechten vor der Schlacht:
Und dieß allein, dieß machte sie zu Helden.
Das Alter selbst verjünget sich durch Wein,
Wann Eintracht, Lust und Durst mit vollen Stutzern winken;
Und würden nicht auch Götter sterblich sein,
Wenn Götter nicht stets ihren Nectar trünken?


Aber ins Auge
Muß sie mir aufschau'n,
Während den Wunsch
Und den Wurf wir wagen:
Und vermag nicht zu haschen die Maid ihn, –
Muß sie bieten zum Kuß mir den Mund.«


Ein Ritter, der die Laute bald geschlagen,
Und bald das Schwert geführt, kühn und besonnen,
Mit goldnem Haar und blauer Augen Bronnen –
Es war Dein Bild, das ich in mir getragen!


Was machts? Dort warst du fest verbunden,
Hier trennt dich Stolz und Eigennutz.
Wer seinen Ruhm verficht, wird schwerlich überwunden;
Die Zwietracht nur braucht fremden Schutz.
Erwacht, ihr alten Grajer-Helden,
Die Trojens Burg zehn Jahre lang bekriegt,
Wo zwanzig Fürsten kaum ein einzig Volk besiegt;
Ihr sollt uns aus Erfahrung melden:
Ward nicht aus Zwiespalt bloß, darinn ihr oft gestanden,
Euch Zeit und Volk und Ruhm zu schanden?


وَشادِنٍ أَسأَلُهُ قَهوَةً
فَجادَ بِالقَهوَةِ وَالوَردِ
فَبِتُّ أُسقى الراحَ مِن ريقِهِ
وَأَجتَني الوَردَ مِنَ الخَدِّ


يا ربّ يا ربّ يا ربّ الأنام ومن
إليه مفزعنا سرا وإعلانا
يا ذا الجلال وذا الأكرام مالكنا
يا حيّ يا موليا فضلا وإحسانا
يا ربّ أيّد بروح القدس ملجأنا
عبد المجيد ولا تبقيه حيرانا
أبن الخلائف وأبن الأكرمين ومن
توارثوا الملك سلطاناً فسلطانا
أحيا الجهاد لنا من بعد ما درست
وضاعف المال أنواعا وألوانا
فانصره نصرا عزيزا لا نظير له
حتى يزيد العدا هماً وأحزانا
واحفظ علاه وأرسل يا كريم له
من الملائك حفّاظاً وأعوانا
وانصر به الشرع وارفع يا رؤوف به
عن دينك الحق لا تعدمه برهانا
واجمع إلهي قلوب المسلمين على
وداده أعله أعظم له شانا
به الصواب أصب واجعل له فرجا
بطانة الخير أقطابا وأركانا
واهدم وزلزل وفرق جمع شانئه
واجعل فؤادهم بالرعب ملانا
وانصر وأيد وثبت جيش نصرته
أنصار دينك حقا آل عثمانا
الباذلون بيوم الحرب أنفسهم
للّه كم بذلوا نفسا وأبدانا
والضاربون ببيض الهند مرهفةً
تخالها في ظلام الحرب نيرانا
والطاعنون بسمر الخط عالية
إذا العدو رآها شرعت باتا
والمصطلون بنار الحرب شاعلة
مطلوبهم منك يا ذل الفضل رضوانا
والراكبون عتاق الخيل ضامرة
تخالها في مجال الحرب عقبانا
جيش إذا صاح صياح الحروب لهم
طاروا إلى الموت فرسانا ورجلانا
هم الجبال ثباتاً يوم حربهم
فصابرٌ من عداهم صبره خانا
هم الليوث ليوث الغاب غاضبةً
والليث لا يلتقي إن كان غضبانا
هم الألى دأبهم شقّ الصفوف لدى
حملاتهم صار جيش الكفر دهشانا
الدافعون عن الإسلام كلّ أذىً
بأنفسٍ قد غلت قدرا وأثمانا
كم غمة كشفوا كم كربة رفعوا
وكم أزاحوا عن الإسلام عدوانا
يا ربّ زدهم بتأييد إذا زحفوا
واقطع بسيفهم ظلما وكفرانا
ألق السكينة ربي في قلوبهم
وزدهم يا إله العرش إيمانا
وجّهت وجهي أنلني ما دعوت به
بأهل بدرٍ حماة الدين أركانا
من الإله لهم قال افعلوا وذروا
ما شئتم لكم أوجبت غفرانا
أعني الألى صرح الحفاظ ذكرهم
باسمهم تاركا من خلفهم بانا
بقطبهم أحمد المختار من مضمر
وسيد الخلق أملاكا وإنسانا
كذا خليفته الصديق ملجأنا
وأعظم الناس إيمانا وإيقانا
وبالمكنى أبي حفص الذي افتتحت
به المغالق حتى صعبها هانا
وبالخليفة ذي النورين ثالثهم
أعني بذلك عثمان بن عفانا
وبالإمام أخي المختار ذاك علي
من في الوغى بالعدا تلفيه فرحانا
وبابن عثمان عبد الله سيدنا
وابن البكير إياس ساد إعلانا
وحاطب وبلال ثم حمزة ذا
عم النبي كريم ساد قحطانا
بسعدهم وأبي طلحة وسهلهم
كذا سعيد ظهير ساد عدنانا
بصنوه وعبيد الله ثم أبي
حذيفةٍ وحبيب زاد رضوانا
بابن الربيع إلهي وابن رافعهم
رفاعة ثم زيد سيدا كانا
وبالزبير أبي زيد كذاك أبو
لبابة الخير من قد عزّ إخوانا
وبابن عوف وعمرو عقبة وكذا
عبيدة من لدين الله قد صانا
وعامر وخنيس ثم عاصهمهم
ثم ابن صامتهم من زاد إذعانا
عويمر ثم عتبان وحقّ لهم
سيادةٌ ومعاذ طاب أردانا
ومعوذٍ وأخيه ثم مسطحهم
كذاك مالكهم مقدام ما شانا
قدامةٍ وهلال لا نظير لهم
مرارةٍ وأبيّ فضلهم بانا
إني توسّلت يا رب الأنام بهم
أرجوك فضلا وغفرانا وإحسانا
ثم الصلاة على المختار سيدنا
ما صارت الشيبُ يوم الحرب شيّانا


Jde Donatello krokem zrychleným
a najde svého mistra bdícího
na střeše domu, odkud vidět jest
na spící město, řeku šumivou,
na ztmělé stromy zahrad vonících,
kde v trávě bloudí žhavé světlušky,
na modrý věnec dálných Apenin,
nad jejichž výší plavá luna sní.


曾过阳明观下春
山前十里尽苍筠
东风吹送云门雨
只听鸣环不见人


时人莫笑宝光穷
珠树流丹拟梵宫
四面香风吹不断
火斋飞出海门东


Wohl Mancher mag die weiße Ros' erheben,
Die still im Schooß den keuschen Frieden trägt:
Ich werde stets den Preis der rothen geben,
Aus welcher hell des Gottes Flamme schlägt.
So feuchten Glanz, solch glühend Liebesleben,
So lauen Duft, der Sehnsucht weckt und hegt,
Solch kämpfend Weh, vehüllt in tiefe Röthe,
Ich acht' es süß, ob's auch verzehr' und tödte.


Wenn ihm nun alles mißgelingt,
Uns von der Gnade abzuwehren,
(Daß er uns nicht vom Haben bringt,
Zum unersättlichen Begehren,
Worinnen sich ein Mensch bemüht,
Bis daß ihm alle Lust vergangen,
Und aus ermüdetem Gemüth,
Nunmehr läßt Händ und Füsse hangen,)
So siegt der Helden Kraft
In Christi Ritterschaft;
So sinkt schon in der Leibes-Höhle
Das Herz in tiefe Ruh,
Und thut die Sinnen zu,
Vor reiner Wollust seiner Seele.


Mým snem jsi prošla, jako zjevení
alejí tmavou v půlnoci jde tiše.
A skoupý vínek černé zeleni,
jenž celovat chtěl čelo tvé i vlas,
již vadne, chřadne, hořkou vůní dýše.


Moh’ bys také viděti,
děvčeti
ze srdce jak láska pučí!
Ráj ji pojal do náručí,
plný dum a sladké tísně.
Poupěti
slavík rád své sladké písně,
a noc hvězdy zasvětí.


A ogni giuoco Cino volea bere.
Lorenzo intanto è montato in su Branca,
e sopra questo famoso corsiere
il perso tempo alla fine rinfranca,
però ch'egli era e possente e leggiere,
leardo tutto che nulla gli manca:
non rifarebbe Natura sì bello,
non ch'arte o 'ngegno o scultura o pennello.


Belehrt vom Werth des Glücks hienieden
Durch eig'ne Widerwärtigkeit,
Leb' ich mit meinem Loos zufrieden
In gold'ner Mittelmässigkeit.


Ku nebi radostně svůj nesl skřivan zpěv,
ranami zemdlené a stonající tělo
závratí opojnou a sladkou teď se chvělo,
když novým životem zas zabouřila krev.


Je pohřbila ta černá půda
a sníh je tísnil bolno –
teď bezmocná je tvrdá hruda,
teď lehko tak a volno!


— Sii maledetto — e d'odio
Con inesauste brame
I fratricidi il premano
Onde Aspromonte è infame.


疏萍复浅水
微风浪不起
何处无天机
难为众解耳


三日不出门
草长门前路
登楼一水明
倚柱千山暮


Ich dank' es dir allein/ du Weyser von Stagyr/
daß ich durch deinen Wizz zu solchem Wizze kommen/
der einen Zweiffel mir/ den du nicht weist/ benommen.
Nu wiltu klüger sein/ komm lerne was von mir.


Krb můj je dnes vyhřátý,
zdi sluncem svítí
a vůní tajemných
nadešly chvíle...


Ha meg köll lenni,
Nincs már mit tenni,
Erőszakkal pártúlok;
Van más több is szép,
Nem mind lárva kép,
Soha reád nem szorúlok;
Tudjátok egek,
Melly sebet szegek
Állandó hiv szivembe!
Verd meg oh nagy Isten,
Miért olly kegyetlen
Éltiben!


Já díval se všude kol a kol,
kam stoupla má toulavá noha,
a viděl, že každý nosí svůj bol
a nosí též svého Boha.


ذه عرشه مامثلها عرشه
والعرشه هي خاطر الإنسان
فالراضي شف قلبه ياضي
والساخط ملان بالأحزان
كم غرفة فيها ترى الكلفه
كم جدر صاحبه به فرحان
كن ذاكر وحامد شاكر
كن صابر تسلم من الخسران
يابخته من آنسه ربه
يافوزه من ذكره الرحمن
والدنيا ممر للأحيا
والمرجع للقبر والديدان
أفكر لك فيمن مضى قبلك
عرب لك من قبل كانوا كان
والحسنة تدخل بها الجنة
في الكفه يثقل بها الميزان
يا قلبي كم لك كذا تصبي
فاشفق بي واحذر من النيرن
ياربي أسألك تلطف بي
وارفق بي واحفظ من العصيان
واسترني يارب واجبرني
وارحمني يارب ياحنان
وافر لي ياخالقي وأهلي
وأحبابي وهؤلاء الصبيان
علمهم ربي وفقههم
واحفظهم من كل ذي شنآن
وساترهم يارب وأجبرهم
وأعمرهم بالعلم والعرفان
وأرشدهم للخير وفقهم
واغمرهم بالفضل والإحسان
واختم لي يارب الحسنى
وأولادي والأهل والإخوان
صلواتي وأزكى تحياتي
تتغشى سيد ولد عدنان
وأنصاره أيضا وأصهاره
وأصحابه والآل والأخذان


Sie schlafe, sie wache,
Sie stehe, sie gehe,
Die Fraue meine,
Oder was sie tu'.


沙河灯火照山红
歌鼓喧呼笑语中
为问少年心在否
角巾攲侧鬓如蓬


旧闻清宪使临邛
今日公能继此风
舍者从教坐争席
玩龟不废抚焦桐


Vergehe mit! und könnt' ich allen, allen
Welt-, Erden, Sonnen heißen, daß sie fallen,
Daß mit mir, der ich so, so schnöde sterbe,
Das All verderbe,


bütün i̇talyan partizanları


أَيُّها الغافِلُ الَّذي لَيسَ يُجدي
كَثرَةُ اللَومِ فيهِ وَالتَوبيخِ
إِنَّها غَفلَةٌ لَكَ الوَيلُ مِنها
ما رَواها الرُواةُ في تاريخِ
وَكَما قيلَ هَب بِأَنَّكَ أَعمى
كَيفَ تَخفى رَوائِحُ البَطّيخِ


Tak do dnes stojí moje duše.
Mdlé tělo hřeší, Pane můj,
však hřeší slepě jen a hluše –
tys při mně stál – dál při mně stůj!


Sluší nám báječně tenhle vzlet,
ten náš duch pěkně už letí!
Roky si máme co vyprávět,
my sami i naše děti –


Zadíval se do zrcadla...
za těch málo dní
kterak tvář mu schřadla, zvadla,
jak se ruce chví!


»Frohlocket nur, ihr Herrn der Erde!
Ihr Staubgebilde, bläht euch nur,
Daß ihr uns herzwangt zur Beschwerde,
Die alten Götter der Natur!
Ein schnöder Raub ist eure Krone,
Ein Hochverrat ist euer Ruhm;
Denn uns verstießet ihr vom Throne
Und teiltet unser Fürstentum.


Ač ve vrozené skromnosti
jim bránil se vší silou,
nepopustili; ke dvoru
přivlékli oběť milou.


Desgleichen am Rhein/
Etsch/ 7 Mosel/ und Meyn/
Niemalen ist zu finden:
Des Neckers Geschmack/
Verkrochen in Sack/
Muß bleiben weit dahinden:
Es weicht ihm auch weit/
Der sonsten die Leut
Bald singen macht/ und pfeiffen/
Den man erst einführt/
Wann alles gefrührt/
Und gut wird von dem Reiffen. 8


Erste Liebe? Ach, ein Wüstling, dessen
Herz so wahllos ist wie meins, so weit,
Hat die erste Liebe längst vergessen,
Und ihn intressiert nur seine Zeit.


Kein Menschenwort stört
die heilige Stille, – –
und ferne im Osten
erhebt sich die Sichel
des Mondes in silbernem
nächtlichen Glanz.
Die Nachtigall schweigt . . .
und träumerisch senken
die Lilien im Weiher,
berührt von dem Strahle
des Mondes, ihr Haupt.


Vše ožel již, ty anděle,
co z mládí tvého lze ti,
ty dětství bujné hodiny,
kdy družné, plaché děti
tvých vlasů pletli vodopád
tak skvoucí se a zlatý –
z těch malých přátel mnohý druh
zlou bolestí je jatý,
a mnohým dnešní den
se zdá být těžký sen.


Infame era outrora sanguenta mortalha
do herói Tiradentes, Mineiro leal;
mas hoje é o emblema de insigne medalha
da grei que se ufana de ser liberal.


Hei, im Türkenlager springen
Oestreichs Krieger mit Gesang!
Rasten Schwert und Speer, so schwingen
Pfann' und Bratspieß sie mit Klang.
»Fangt die Heerden, die verirrten!
Groß der Sieg, das Mahl nicht karg!
Doch zu braten die Alliirten,
Solcher Undank ist zu arg!«


Im Nobody! Who are you?


Das ist's, was du vermagst zu geben,
Du Engelsbraut, du armes Kind!
Und doch vor Allen, die da leben,
Beseligt ist, wer dich gewinnt!
Er braucht den Lorbeer nicht, den fahlen,
Er braucht die Lust der Erde nicht,
Umspielt von tausend Sonnenstrahlen
Mit weltverklärend mildem Licht!


In diesen Angeln ruht die klein und große Welt.
Drum hatte dir das Glück zwey Sterne zugesellt/
Dadurch dein Lebenslauf beliebt und klug gewesen.
Mit deinen Jahren wuchs auch beyder Krafft in dir/
In deiner Freundlichkeit that sich die Venus für.
Aus allen übrigen ließ Pallas Werck sich lesen.


لها في الجبال الشامخات معاقل
أسود الوغى تقري السباع الجماجما
إذا ذكرت عبد الحميد تلألأت
سيوف لها تقري العدو المهاجما
نفوس ترى حمل السلاح فريضة
ترى الرمي حتماً قبل ان يتفاقما
لها همم عليا ترى الذل خسة
ترى الذود عن أوطانها متحتما
ومن لم يذد عن حوضه بسيوفه يهدم
مقال صاغه من تقدما
لها بشطوط البحر كل غضنفر
له بسلاح العصر علم تحكما
بها من صناديد الحروب جحافل
تسيل اذا ما قيل شدوا المحازما
صيام قيام لا يرون فضيلة
سوى خوضهم لله في لجج الدما
لهم بلوا عبد الحميد تعلق
يرون الهدى في طوعه ومغانما
بلى ولهم في كل قطر مساعد
اذا التهبت نار العدو ودمدما
فويل لمن قد ساقه النحس نحوهم
هم الحتف ان هزوا اللوا والعمائما


Mint a világnak hajdani díszei,
Csendes meződben rejted el éltedet,
Hogy ott magadnak s nemzetednek
Élj Eratód arany édenében,


雨香云嫩散朝晖
细草初肥绿满溪
无数落花莺背上
避人带入柳阴啼


Appresso scrive all'animosa figlia
del duca Amon che stia sicuramente:
che né da terra né da mar Marsiglia
ha da temer di peregrina gente.
Se false o vere son non si consiglia,
né si pensa alle lettere altrimente:
Ruggier va in Spagna, Marfisa a Morlante,
resta a guardar Marsiglia Bradamante.


Die Rose blüht, die Biene ist entflohn,
Aufs neue muß sie mit den Frühlingsglocken
Des Zornes Stachel führnden, goldnen Sohn
In ihres Duftes keuschen Busen locken;
Ihr süß'ster Tau, kehrt er, wird ihm zum Lohn;
O kehr, mein Bienlein, sei nicht so erschrocken!
Zum Garten sieht mein Fenster, dorten wohn' ich.
Komm, liebe Imme, sammle Wachs und Honig!


يا ظَبيَةً من ظِباءِ الأُنسِ راتِعةً
بَينَ القُصورِ تعالى اللَهُ باريكِ
هَل النَعيمُ سوى يومٍ أراك به
أو ساعةٍ بِتُّ أَقضيها بِناديكِ
وَهل يَعُدُّ عليَّ العمرَ واهبهُ
إن لم يُجَمِّله نَظمُ الدُرِّ من فيكِ
إن قابَلَتكِ الصَبا في مِصرَ عاطِرَةً
فَأَيقِني أنَّها عنّي تُناجيكِ
وَأَنَّها حملَت في طَيِّ بُردَتِها
قَلباً بعَثتُ به كَيما يُحَيّيكِ


bu viranede baykuşa dönmeyenyok olmamış varlı


Ich dachte wohl,
Daß Rosilis nur ein verstelltes Wesen
Sich auserlesen,
Denn sie hat den Geschmack
Von meiner Kost noch nicht verlohren:
Deswegen hat sie sich,
Auf ewiglich
Kleandern fest verschworen.
Recht so, wer mich verehrt,
Der thut auch und vollzieht, was selbst der Höchste lehrt.


V divotvorném dobrodružstva věku
Druhdy v krásném dolu klášter stál;
V předu stínilo jej čtvero břeků,
Vzadu z šera dubů prohlídal.
Háj utěšený,
Pilně šetřený
Šedou svatyni kolem obroubil,
Kdež si mnohý mnich besídku zvroubil.


Jas světélek jich zdobí ples,
a k veselení všem
na píšťalu a lesní roh
hrá vodník s hýkalem. –


rua do fogo, do fio
areias da minha vid
quem ouviu o crepitar da acendalha
no beiço da ribanceira
e percebeu o renascer da invernada
no ciclo evolutivo das sementes
aprendeu que o povo guarda o segredo
das raíze
desça hoje a escadaria
entre fantasmas azuis
e lusas lembranças
da cidade que entre rios
delira
onde uma gente luminosa e livre
amorosamente livre
constrói o amor definitiv
ali o mundo mágico dos sentimentos
se agiganta
aqui a poesia brinca nos areiais
da confluência


Forse n'avrai di vie maggior ricchezza,
se (tua mercé) fia che 'l suo pianto un giorno
come fu già di duol, sia di dolcezza.


Es lebe stille Einsamkeit!
Du gabst mir süße Ruh!
Ich weihe mich der Dankbarkeit,
Mein einz'ger Freund sei'st Du!


Mit bloßen Füßchen im kalten Schnee
es lächelt sonnig: ihm tut's nicht weh –


فتكت عيون الغيد بالألباب
وسطت بشوكتها على الأحباب
ورمت قلوباً قد أضربها الهوى
وتأملت من بعدها بحراب
اللَه من فتك العيون وفعلها
هي للمصيبة أعظم الأسباب
طعانة فعالة قتالة
لكن إلى الصدقاء والأصحاب
مرض الجفون أعانها فتسلطنت
وغزت وقد أسرت سباع الغاب
جراحة لكن بغير جوارح
سحارة لكن بغير كتاب
كسرت بكسرتها الملوك وكم فتى
قد حارتبه وهو في المحراب
فالغدر طبع ثابت في ذاتها
ولها التعاظم عن سماع عتاب
للَه فيها قدرة مع ضعفها
تلقى صدور الناس من الأعتاب


»Ihr Musikanten macht mir auf einen langen Tanz,
Mein Schwester ist hier im Nägelkranz.«


Ach, bohudík! Vy stále mluvíte
o dnešním dnu co o dnu slavnostním,
má zvláštní význam pro váš svatý dům?


Ach Martha, du verwirrest dich
Durch vieles Wirken innerlich;
Nur Eins ist not: merk in der Stille,
Daß Gott dir nah und was sein Wille!


Aber damals, als ihr noch zu jung
wart, die großen Schlachten zu schlagen,
zu jung, um den päpstlichen Purpur zu tragen,
nicht immer glücklich bei Reiten und Jagen,
Knaben noch, die sich den Frauen versagen,
habt ihr aus jenen Knabentagen
keine, nicht eine Erinnerung?


Al timón de un gallardo navío
maniobra con manos prudentes un joven piloto.
A través de la niebla trepida con pávido brío
el metálico ritmo de un tañido remoto
Es la ronca campana marina,
la inquietante campana,
la campana de alarma que plañe en la costa lejana,
al vaiven de la olas coléricas, su inquietud repentina.
Suena, suena en la noche, vigilante campana costeña,
revelando el acecho del escollo bravío;
suena, suena con ímpetu, y despierta al piloto que sueña
al timón de su débil navío!
Pero el nauta inexperto
no olvidó la prudencia
en el puerto.
Avizor, ambicioso y altivo -tres veces despierto-,
oyó al punto, a lo lejos, la sonora advertencia.
Y el ligero navío, de incontables tesoros repleto,
bajo el sólido puño del piloto se inclina,
y levanta la proaespumastedespués, como un reto,
mientras vibra más trémula y próxima la campana
marina
Y el esplendido y noble navío se alejaágilmente,
y su blanco velamen gentil se destaca
en la espesa y opaca
neblina, eludiendo la rauda corriente,
bajo el gélido azote de la racha inclemente,
mientras hierve con sordo fragor la resaca...
............................................................................
Sí, Dios mio:
¡Se ha salvado un navío! Pero el orto navío
inmortal,
el navío inmortal que va a bordo de ese frágil
navío,
¿Qué piloto es capaz de alejarlo del escollo fatal?
Navío del alma, que ninguna bonanza sosiega;
que en el tosco navío del cuerpo navegas en pos
de una costa de luz que no llega:
Navega, navío sin brújula, navega, navega, navega!,
atento a la eterna y magnánima campana de Dios!


Tu zas déšť se shůry leje,
Hrom přestrašně burácí!
Ať se jiný tomu směje,
Mně však srdce krvácí.


Šla jsem cestou svojí, což já za to mohu,
že sta mužů za mnou spělo v úžasu,
že dešť padal růží, kam jsem kladla nohu,
a dešť hyacintů mojich do vlasů?


Wir wollen uns verschwören
An diesem grauen Stein,
Ihr Geister sollt es hören
Und du dort, alter Rhein.
Wir wollen ehrlich fechten
Mit Wort und That und Schwert,
Bis Gott den Sieg beschert
Dem Wahren und dem Rechten.


Gyermek-királyt s oly hadvezért,
Ki erején felűl mer,
Ád az Isten haragjában
A nemzetnek, kit megver;
Így volt akkor, hogy Mohácsnál
Lajos király elveszett,
És a magyar a töröknek
Másfél százig rabja lett.
Rettenetes emlékezet!
Te Várnával foghatsz kezet!
Csakhogy akkor még örök
Nem lett nálunk a török.


„Ty nehlásíš se, moje drahé dítě?“
zahradník vece – „ty, jež nevinností,
jak slunce hvězdy leskem na úsvitě,
zastíníš družky, plna spanilosti?
Ty, jejíž barva jasná, sněhobílá,
tak jednoduchá a přec oku milá;
jíž příjemná a milodechá vůně,
jak líbý vánek v milém horstva lůně?
Ač krása tvoje všude velebena,
jsi přece vezdy pokorná a skromná. –
Tobě se z družek žádná nevyrovná.
Neb krása těla s duše nevinností
obrazem jedno pravé spanilosti –
jen tobě, drahá, první patří cena!


朝游湖水长
暮游湖水香
今朝苏学士
不让汲淮阳


دعوني إنَّ سري اليو
مَ أن ليسَ لي سرُّ
وما يعجبُ من أمري
سوى أن ليسَ لي أمرُ
فعُوا ما قرأتْ عيني
فإنَّ كتابها الصدرُ
لقد عُلّمتُ أمرَ النا
سِ مذ علمني الدهرُ
وعندي أنَّ جهلَ الالشرِ
في الناسِ هو الشرُّ
وتركُ الفكرِ فيما تش
تهي النفسُ هو الفكرُ
حلا الموتُ لمن لم يد
رِ أنَّ مذاقهُ مرُّ


«Ma quand' i' truovo un ben ricco usuraio
Infermo, vo'l sovente a vicitare,
Chéd i' ne credo danari aportare
Non con giomelle, anzi a colmo staio.


年光苒苒暗推移
坐惜流年感旧期
独听早蝉秋色里
潘安初见二毛时


Sweet FANCY smil'd, and wav'd her mystic rod,
When strait these visions felt her pow'rful arm,
And one by one succeeded at her nod,
As vassal sprites obey the wizard's charm.


Však dnes mu nešel od srdce
a nebyl manželkou vrácen,
byl nemastný a neslaný –
pan Hruška nějak byl zchvácen.


e desfraldar-te nas canelas mirradas


Si replica.


Umsonst der Fischer laurend ins Wasser schaut;
Kein lust'ger Nachen gleitet die Ufer hin,
Nur selten seh' ich schweren Ganges
Schweben vom Strand in des Abends Schatten


Bindet jhn sanfte pfleget seiner wunden/
Welch' er gefährlich/ wegen ewr empfunden
Dencket/ daß ohn' euch niemand wird gefunden
Jhn zu genesen.


达磨三遇毒
夫岂流支意
大道宁有町
并行不相悖


Ve vonném květu v jarním sadě
Květinka plála spanilá,
Jemně se skvíc v milostné vnadě,
Vše vůkol sladce vábila.
Lila! lila!
Květinka milá!


Mayo recoge el virginal tesoro;
Desciñe Flora su gentil guirnalda;
La sombra busca el manantial sonoro
Del alto monte en la risueña falda;
Campos son ya de púrpura y de oro
Los que fueron de rosa y esmeralda;
Y apenas riza su corriente el río
A los primeros soplos del Estío.
El soto ameno y la enramada umbrosa,
El valle alegre y la feraz ribera,
Con voz desalentada y cariñosa
Despiden a la dulce Primavera;
Muere en su tallo la inocente rosa;
Desfallece la altiva enredadera;
Y en desigual y tenue movimiento
Gime en el bosque fatigado el viento.
Por la alta cumbre del collado asoma
La blanca aurora su rosada frente,
Reparte perlas y recoge aroma;
Se abre la flor que su mirada siente;
Repite los arrullos la paloma
Bajo las ramas del laurel naciente;
Y allá por los tendidos olivares
Se escuchan melancólicos cantares.
Del aura dócil al impulso blando
La rubia mies en la llanura ondea;
Del dulce nido alrededor volando
La alondra gira y de placer gorjea;
Las ondas de la fuente suspirando
Quiebran el rayo de la luz febea,
Y en delicados mágicos colores
El fruto asoma al expirar las flores.
Sobre los montes que cercando toca
La niebla tiende su bordado encaje;
Desde el peñón de la desierta roca
Lanzase audaz el águila salvaje;
El seco vientecillo que sofoca
Cubre de polvo el pálido follaje;
Y por el monte y por la vega umbría
Crece el calor y se derrama el día.
Y en el árido ambiente se dilata
La esencia de la flor de los tomillos,
Y lento el río su raudal desata
Entre mimbres y juncos amarillos;
Y si al cubrir sus círculos de plata
Con sus plumeros blandos y sencillos
La caria dócil la corriente roza,
Trémula el agua de placer solloza.
Del valle en tanto en la pendiente orilla
Manso cordero del calor sosiega;
Se oyen los cantos de la alegre trilla;
Suenan los ecos de la tarda siega;
Ardiente el sol en el espacio brilla:
El cielo azul su majestad despliega,
Y duermen a la sombra los pastores,
Y se abrasan de sed los segadores.
Presta sombra a la rústica majada
La noble encina que a la edad resiste;
En su copa de fruto coronada
La vid de verde majestad se viste;
A su pie la doncella enamorada
Canta de amor, pero su canto es triste,
Que, en el profundo afán que la devora,
Amores canta porque celos llora.
Y el eco de su voz, dulce al oído
Más que el tierno arrullar de la paloma,
Por el monte y el valle repetido,
Tristes, confusas vibraciones toma;
Y en las ondas del aire suspendido
Se escapa al fin por la quebrada loma,
Y sin que el aura devolverlo pueda
Todo en reposo y en silencio queda.
Mudas están las fuentes y las aves;
No circula ni un átomo de viento;
Cortadas por el sol lentas y graves
Caen las hojas del árbol macilento;
Tenue vapor en ráfagas süaves
Se levanta con fácil movimiento,
Y mezclando en la luz su sombra extraña,
Va formando la nube en la montaña.
Hinchada, al fin, soberbia, se desprende
Del horizonte azul la nube densa,
Y el fuego del relámpago la enciende,
Y gira por la atmósfera suspensa.
Y ya sus flancos inflamados tiende,
Ya el vapor de su seno se condensa,
Y soltando el granizo en lluvia escasa
La rompe el trueno, y se divide y pasa.
Y el sol que se reclina en Occidente
De su encendido manto se despoja,
Y en los blancos celajes del Oriente
Se pierde el rayo de su lumbre roja.
Brilla la gota de agua trasparente
Detenida en el polvo de la hoja,
Y tendiendo el crepúsculo su planta
Del fondo de los valles se levanta.
Como el ensueño dulce y regalado
Que en la fiebre de amor templa el desvelo,
Vertiendo en nuestro espíritu agitado
La misteriosa esencia del consuelo;
Así por el ambiente reposado
De estrellas y vapor bordando el cielo,
Breves y llenas de feraz rocío
Cruzan las noches del ardiente Estío.
Y en tristes ecos el silencio crece,
Y en tibio resplandor la sombra vaga;
La luz de las estrellas se estremece
Y en el limpio raudal brilla y se apaga;
Naturaleza entera se adormece
En el hondo placer que la embríaga,
Y lleva el aura en vacilantes giros
Besos, sombras, perfumes y suspiros.
Más puro que le tímida esperanza
Que sueña el alma en el amor primero,
Su rayo débil desde Oriente lanza,
Sol de la noche, virginal lucero;
Triste y sereno por el cielo avanza
De la cándida luna mensajero,
Por ella viene, y suspirando ella,
Síguele en pos enamorada y bella.
Cuantos guardáis la tímida inocencia
Que a la esperanza y al amor convida;
Los que en el alma la impalpable esencia
De su primer amor lloráis perdida;
Cuantos con dolorosa indiferencia
Vais apurando el cáliz de la vida;
Todos llegad, y bajo el bosque umbrío
Sentid las noches del ardiente Estío.
Las del tirano amor, desengañadas,
Pálidas y dulcísimas doncellas,
Vosotras que lloráis desconsoladas
Sólo el delito de nacer tan bellas;
Mirad entre las nubes sosegadas
Cómo cruzan el cielo las estrellas;
Que no hay duda, ni afán, ni desconsuelo
Que no se calme contemplando el cielo.
Y tú, tierna a mi voz, blanca hermosura,
Fuente de virginal melancolía,
Más hermosa a mis ojos y más pura
Que el rayo azul con que despunta el día;
Corazón abrasado de ternura,
Espíritu de amor y de armonía,
Ven y derrama en el tranquilo viento
El ámbar delicado de tu aliento.
La dulce vaguedad que me enajena
Aumenta la inquietud de mi deseo;
Tu voz perdida en el ambiente suena;
Donde mis ojos van tu sombra veo;
De amor y afán mi corazón se llena,
Porque en tu amor y en mi esperanza creo;
Y así suspende el sentimiento mío
La tibia noche del ardiente Estío.
Noche serena y misteriosa, en donde
Dormido vaga el pensamiento humano,
Todo a los ecos de tu voz responde,
La mar, el monte, la espesura, el llano;
Acaso Dios entre tu sombra esconde
La impenetrable luz de algún arcano;
Tal vez cubierta de tu inmenso velo
Se confunde la tierra con el cielo.


Za noci příšerné, kdy náhle v tmách
zvon Úzkosti děs bije mrtvý, siný,
jenž v celý kraj se schvívá, na poplach,
co měsíc rozlitý je v tvrdé stíny,


Und dennoch, was der Teure vorgenommen,
Im Denken, Forschen, Streiten, Ernst und Spotte,
Ist nicht so teuer wie die wen'gen Worte.


Mely kapál csarnokon s fuja az fövenyet,
Látván maga előtt kevély ellenségét,
És előbb próbálja fában nagy erejét,
Hogysem ellenségre kivigye fegyverét:


Ač milerád by přešel k nepříteli!


Die Liebe siht, sie siht auch nicht; sie sihet meistens nicht
Auff Tugend-Glantz, der stets besteht, siht auff vergänglich Licht.


Ach kurzgenoßner Freund, wie beugstu deine Lieben,
Wie brünstig wird dein Fall das Mutterherz betrüben!
Der Nagel deines Sargs durchfährt des Vaters Sinn;
Ach, ruft er, treuer Sohn, wie hastu mich betrogen!
Ich dacht, ich hätt an dir des Alters Trost erzogen,
Ja, leider nur gedacht. O daß ich Vater bin!


Or ma soif est celle de l'homme,
Je n'ai pas de désir moyen,
Il me faut l'élite et la somme,
Il me faut le souverain bien !


Chaque retour d'hiver cause un frisson nouveau
Et qui paraît sous l'ombre abaisser son niveau.
Le corps moisit, se caille ainsi que le cerveau.
Nos jours plus obscurcis devant le bois qui brûle
Dévident l'incertain de leur maigre écheveau.


Dann aber mäht die Rosenbüsche nieder
Und brechet meine grünen Lauben ab!
Der Boden trage Kohl und Rüben wieder –
Nur eine Rose laßt auf meinem Grab!


Und staunend blickt' ich in die Wunderfülle;
Mein Ich verstummte; nur der Flut Gebrülle
Scholl über mir und Gottes Stimme nur;
Den Strom des ew'gen Seins glaubt' ich zu trinken
Und, mich mit ihm vereinend, hinzusinken
Ans große Weltherz der Natur.


Und Kuß auf Kuß, hungrig trinkend,
Rafft empor sie
Vom tiefabhangenden Haar
An das goldkräftig hingerissene,
Torheit strahlende
Antlitz der Liebe.


Tengo una pequeña flor
nacida sin darme cuenta
en medio del corazón.
En la tierra de la sangre
se abonó su resplandor.
Es delicada y se muere
sin cuidados y sin mimos.
Requiere mucha atención
contra el calor del verano,
contra el frío del invierno,
contra el cruel desengaño
que le causa tanto daño
con el paso de los años.
Florece en la primavera,
se marchita en el verano
y en el invierno se muere,
si no la cuida mi mano.
¡Se mantiene de ilusión!
Con el agua del amor
Echa flores de pasión
y se alegra en le ventana,
cuando la acaricia el sol.
¡Es todo lo que yo tengo!
No sé cómo sucedió.
Me creció, sin darme cuenta,
En medio del corazón.


Und ich starr' ihr nach. O hehre Göttin,
Ruf' ich, Freundin du der Morgenröte,
Dank dir, daß du kamst, mich zu beschämen!
Und nun will ich rüstig mich ermannen,
Deiner Spur zu folgen. Aber wirst du,
Wenn ich schweifend im Olivenwäldchen,
Oder dort am Seegestad dich suche,
Wie ein Liebender der Liebsten nachgeht,
Gern dich finden lassen, deinem Treuen
Helle Lieder in die Seele hauchend,
Süßmelodische, wie du in den Tagen
Unsrer jungen Liebe sie mir gönntest?


kluk jakýs oděn v ženskou suknici
a houfec chlapců odbývají bál –
hle, improvisovaný karneval!


Wüßt' ich, wüßt' ich, daß du mich
Lieb und wert ein bißchen hieltest,
Und von dem, was ich für dich,
Nur ein Hundertteilchen fühltest;


Er weht auf Eures Eilands Flur
Euch an im Tempel der Natur;
Aus jedes Baches Welle spricht
Ein mahnendes Vergissmeinnicht! –


Es blies ein Jäger wohl in sein Horn,
Wohl in sein Horn,
Und alles was er blies das war verlorn.
Hop sa sa sa,
Dra ra ra ra,
Und alles was er blies das war verlorn.


Květnový den už dloužil stíny
a lehký šerý závoj kladl
na plavé světlo. Ti dva prošli
Stromovkou, jež se otřásala
vojenskou hudbou, k Vltavě šli
a na břehu si sedli v trávu.
Šuměly zelenavé vody
a vlnami si bily v násep,
za řekou domky, chlumy Troje
ve svěží zeleň halily se,
po říčním náspu procházkou šly
milenců páry, nade hlavou
modravé mráčky od západu
se volně nesly, vzduch tu voněl
výdechy vody, trav a květů.


,Vznesu tě!...‘ V tom výkřik žalný...
Ženina mne chytá páž:
„Proč tvé oči zas tak kalny,
proč se chvíš, co zase máš?“


Kdyby to pivečko
s kmotrem noc probdělo,
však by tak žalostně
ráno se nednělo.


Zu Rom bey Ara Cœli nah/
Ein güldne Wolck der Keyser sah/
Darin zu sehn ein Jungfraw schon/
Auff jrē Schoß Mensch Gottes Sohn.
Sit Trinitati Gloria,
In sempiterna sæcula.


花外风来夹腻香
片云谁遣下巫阳
不须回首频相顾
彼此伤春易断肠


Elle a connu cette aurore,
Quand elle était parmi nous ;
Elle croit sentir encore
Son enfant sur ses genoux.


Daß wenn ich diß Leben schliesse/
Mein Gott/ ich dich sterbend grüsse/
Und aus dieser Erden Weh/
In dein' Unschuld/ Herr/ verhüllet/
Der du das Gesetz erfüllet/
In das Reich der Freud' eingeh.


Er führte mich auf grüne Wiesen aus
Voll Frühlingsblumen, – jeder Blüte gab
Von Sonnengold er einen Glorienschein.
Hell war der Himmel und unendlich weit,
Leis wimpelte von säftevollen Zweigen,
Die glänzend überquollen in dem Licht
Des jungen Lenzen, unberührtes Grün.


依约米家船
疏林薄暮烟
新诗吟未了
槎上钓江鳊


ağaççileği gibi durduğu yerde bir ezinti


Vln osm potopí pouze,
vln osm přeskočí.
Vln osm vesele bije
do prsou, do očí.


休咏诗人大小东
丰年雨意十分浓
使君自是为霖手
不遣昌黎苦讼风


Úgy bánik vélem az idő,
mint anya kényes gyermekével.
Ágyamra ül, ha este van
és bíztat isten szent nevével.


عُدَّ مِن نَفسِكَ الحَياةَ فَصُنها
وَتَوقَّ الدُنيا وَلا تَأَمنَنها
إِنَّما جِئتَها لِتَستَقبِلَ المَو
تَ وَأُدخلتُها لِتَخرُجَ عَنها
سَوفَ يَبقى الحَديثُ بَعدَكَ فَاِنظُر
أَيَّ أَحدوثَةٍ تَحِبُّ فَكُنها


Ne suis-je pas à toi ? qu'importe,
Quand sur toi mes bras sont fermés,
Que cent femmes qu'un feu transporte
Consument en vain à ma porte
Leur souffle en soupirs enflammés ?


Srdce mé jest jako řeka,
která v kraji žalně kvílí,
srdce mé jest jako řeka –
k neznámému moři cílí...


É seu dorso escamoso;
Como os últimos ais de um moribundo
Seu grito lamentoso:
Fumo e fogo respira quando irado;
Porém, se Deus, mandou,
Qual do norte impelida a nuvem passa,
Assim ele passou!


Dann zäumten sie die Rosse auf
Und rüst'ten sich zu scheiden
Und gaben sich den Handschlag drauf
Den Bischof zu bestreiten.


Keine Hilfe versagt,
Freideutschland heraus –
Mit der Tücke gewagt
Den notwendigen Strauß!


Hae HORAE CANONICAE, cum deuotione, zeugen von des Lammes weh, seinem schmerzens-lohne.


Most vagyok csak szomoruan, furcsán
Régi-régi bolondságok multán:
Szép eszem ha mostan elmén,
Istenem, be meg nem érdemelném.


万个琅玕绕舍青
风声相和读书声
蛛丝近日应侵几
孤负虚窗照雪明


时人若拟去瀛洲
先过巍巍十八楼
自有电雷声震动
一池金水向东流


Par l'ombre de Brutus, quelle fâcheuse affaire !
Mon ventre est plein de cidre et de pommes de terre.
J'en ai l'âme engourdie, et, pour me réveiller,
Personne à qui parler des œuvres de Fourier !
En quel temps vivons-nous ? Quel dîner déplorable !


No crees que los dromedarios
preservan luna en sus jorobas?
No la siembran en los desiertos
con persistencia clandestina?
Y no estará prestado el mar
por un corto tiempo a la tierra?
No tendremos que devolverlo
con sus mareas a la luna?


Thut Busse, Feindlich Volk! Das Kühlreich ist gekommen!
Mein Vater pardonirt euch all um Jesu bitt!
Vergebung wird itz allen angeboten,
Zum zeichen, das genaht der Fridfürst zu dem thron.
Wer nun di Zeit versäumt, wird sich sehrhoch versäumen,
Weil sich zum letztem mahl das Gnadenthor thut auf.
Di Zornflutt wird sich bald aufschlüssen,
Es ist die Arche zu, wann man di Warheit findt.
Wer itz aus Babel geht in sich und ausser sich,
Und seine schuld erkennt, wird frei von allen schulden.


Mě zatop, Pane, deštěm svého světla,
tmy duše proměň ve dnů jas,
mne zvedni, noha osudu mne zhnětla,
však v záři Tvé se duch můj přímí zas.


Tu nevděkem a studem ti puklo srdce v ráz,
a v mozku zalila ta krev soudnosti tvé hráz.


Sie sind wie der Mondschein gekommen;
Sie können die Erde versenken,
Können den Schatten mir lenken,
Machen mich glücklich beklommen.


Brama furioso el mar sintiendo el peso
que sostiene, y al tímido piloto
César anima, y dice: «Rema amigo,
»Rema; no temas infeliz suceso
por más que te contrasten Euro y Noto;
la fortuna de César va contigo».


Es schlüpft der goldne Sonnenschein
In Tropfen an mir nieder,
Die Woge wieget aus und ein
Die hingegebnen Glieder;
Die Arme hab ich ausgespannt,
Sie kommt auf mich herzugerannt,
Sie faßt und läßt mich wieder.


Ich kann Schmiedemeister werden;
knuff! sagt mein Hammer und saust,
dann springen die Funken vor Freude
um meine rußige Faust
bis an den Blasebalg.


Poiché il giardin rendete ispido e folto,
né resta mai, che per cangiar di pelo
e per ben coltivar, non paia incolto.


Ja, du suchst uns,
willst uns segnen,
Du mit deiner Donnerglockenstimme,
willst empor zu unserm
Strahlenherd, Strahlender du!
Sehnst dich, hell in unser helles
lichtfrohlockendes Glück zu blicken,
du auch ein Lichtsproß,
Lucifer, Lichtschleudrer,
weltbelebender Erschüttrer – komm!


لم يبق لي في هذه الصحراء غير الظل في شمس الظهيرة
شاحبٌ وفرارُ أشباحٍ ورحلتي العسيرة
لم تبق من حبل الخيامِ وسيلة
لأشدّ ظهرَ الخيل
وهي تطيرُ بي مذعورةً تهذي كأن لجامَها وترُ المسيرة
ضاقت وسيعتهم على روحي
وطاشت عندما خَصُّوا بها من لم يُصِبه الجرحُ في حربِ العشيرة
فرَّتْ خطايَ وجُنَّت الصحراء بي
فتناهبتْ إرثي قبائلهم ونالتني ذرائعهم هنا
واستفردوا بي كي أرى في مستحيل الموت جنتي الأسيرة
صحراء تزدردُ المدى وتباغتُ الأحلامَ
تفتك بالذي يصحو من الليل الطويل، وينتمي للنوم
أنسى أنها شمسٌ على رملٍ،
فيحرقني رمادٌ كامنٌ، وتجيرني الرمضاءُ
جنتيَ الأخيرة


Překotnou je nová práce větru, slunce, jara dárců.
Život luk a polí jak by do žil rozbouřeně vtékal –
v prsti všude co stop dětí, žen a unavených starců.
Družný pohled krav. Pluh v brázdách. A kraj ještě jak by čekal.


Braços nervosos, brancas opulências,
Brumais brancuras, fúlgidas brancuras,
Alvuras castas, virginais alvuras,
Lactescências das raras lactescência


Não há revolta no homem
que se revolta calçad
O que nele se revolta
é apenas um bocado
que dentro fica agarrado
à tábua da teori
Aquilo que nele mente
e parte em filosofia
é porventura a semente
do fruto que nele nasce
e a sede não lhe alivi
Revolta é ter-se nascido
sem descobrir o sentido
do que nos há-de mata
Rebeldia é o que põe
na nossa mão um punhal
para vibrar naquela morte
que nos mata devaga
E só depois de informado
só depois de esclarecido
rebelde nu e deitado
ironia de saber
o que só então se sabe
e não se pode conta


– Pak slevíte nám něco všenárodně, –


قَلّوا لَدَيكَ فَأَخطَأوا
لَمّا دَعَوتَ فَأَبطَأوا
وَتَبَرَّعوا حَتّى تَصولَ
فَحينَ صُلتَ تَبَرَّأوا
خافوا النَكالَ فَوَطَّدوا
وَلِلفِرارِ تَهَيَّأوا
دَعهُم فَما كُلُّ الأَشِد
دَةِ لِلشَدائِدِ تُخبَأُ
فَلَسَوفَ تَسمَعُ ما يَحِلُّ
بِمَن لِمَجدِكَ يَشنَأُ
فَاِلقَ العُداةَ بِطَلعَةٍ
عَنها النَواظِرُ تَخسَأُ
فَلَدَيكَ مِنّا فِتيَةٌ
عَن ثارِها لا تَفتَأُ
لَجَأوا إِلَيكَ بِجَمعِهِم
وَلِمِثلِ ظِلِّكَ يُلجَأُ
وَتَوَقَّعوا مِنكَ الرِضى
وَلِما سِواهُ تَوَقَّأُوا
وَتَنَبَّهوا فَكَأَنَّهُم
بِالزِجرِ فيكَ تَنَبَّأُوا
يا دَوحَةً كُلُّ الوَرى
بِظِلالِها يَتَفَيَّأُ
ما أَنتَ إِلّا جُملَةٌ
مِنها الكِرامُ تَجَزَّأوا
إِن صُلتَ غادَرنا العُدا
ةَ بِكُلِّ فَجٍّ تُفجَأُ
وَتَجَرَّعوا غُصَصَ المَنونِ
بِما عَليهِ تَجَرَّأوا
فَاِدرَأ بِنا نَحرَ العَدُو
وِ فَبِالأَقارِبِ يُدرَأُ
إِنَّ الأُصولَ وَإِن تَبا
عَدَ عَهدُها لا تَخطَأُ
وَاِغنَم جَميلَ الذِكرِ فَه
وَ مِنَ الغَنائِمِ أَهنَأُ
فَالمَرءُ يُرزَقُ ما يَشا
ءُ مِنَ الزَمانِ وَيُرزَأُ


昔日绣衣何足荣
今宵贳酒与君倾
暂就东山赊月色
酣歌一夜送泉明


Ma ujra csillagos. Csillagai az égnek
- Lásd mára mind kijött - lakodalomnak égnek
és dobogó szived drága zenéjü hangja
szegény ijedt szived lakodalmunk harangja
s elfog a büszkeség amint dobogja: Bim bam!
hogy ilyen gyönyörűt tartok a karjaimban
s hallgatom ajkadat, a véreset, a pirost
s ugy gyűröm ujjaid, mint egy darab papírost
mint gyónócédulát, mint szerelmes levélkét
amelyre leirád szivednek első vétkét
s mikor tanácstalan melletted álltam árván
s láttam hogy mind nem ér semmit a sok szivárvány
melyet valami nap bágyadt egemre festett
s hogy az egész világ szive nekem a tested
s láttad hogy életem belehull bús tüzembe:
e drága levelet csusztattad a kezembe.
És néha azt hiszem hogy semmi, semmi, semmi
hogy egyek ne legyünk, már meg nem tudja tenni
és máskor azt hiszem hogy minden, minden, minden
ellenem esküdött - de ha szemed tekintem
akkor nyugodt vagyok, szívembe száll a béke
mint aki tóba néz és a tóban az égre
s hallgatom szívedet, amint dobogja: Bim bam
s gyönyörrel, gyönyörüm! gyötörlek karjaimban.


Skryl čelo do dlaní – i v sebe sama víra
již odumřela v něm. Zavřené brány vidí –
hle, zasil neštěstí a smutek v duše lidí,
a proto nyní ráj se jemu neotvírá...


Je pátek. Dva dny na to. Oba
nad kupou sedí odpovědí.
Je dvacet listů. – Začnem vážit,
Václave, sloupy společnosti. –


Herr, mein Gott, da ich Kranker
Vom Bette zu dir schrei,
Da ward mein Heil mein Anker
Und stund mir treulich bei;
Da andre fuhren hin
Zur finstern Todeshöhle,
Da hieltst du meine Seele
Und mich noch, wo ich bin.


Wo die Verdamniß und der Tod
Sich erstlich angefangen,
Am selben ohrt' ist alle Noht
Der Seelen auch vergangen;
Den wie der Mensch durch Satanß list
Im Paradiß gefallen ist,
So läst Ihm Gott daß leben
Im Gahrten wieder geben.


Přes hory a přes doliny,
přes rokle a strže, srázy,
řádit bude novou hrůzou
zloduch zničení a zkázy –
nenasytně zhlcující
lid a statky do své tlamy.


I vzkřikla strachem o to drahé žití.
On zastavil se nade srázným svahem
a zřel ji kleče( v prostém, lesním kvítí
jak ušlechtilý narcis, který kloní
svou korunku, z níž rosné perly roní...
Tak on ji plakať zřel – a ztrnul blahem.
A přemožen se vrátiv, klekl před ní
a chvěle pravil: „Měj tu ruku moji!“
A pravice, jež podali si nyní,
jak v chrámě klečíce, se k sobě pojí
tak vroucně, jak jich srdce v tajné hloubi,
a Bůh ví, jaký slib jich duše snoubí...
slib nevyřknutý, tajný hluché zemi,
však vepsaný v jich dlouhý pohled němý,
jen blankytnému nebes oku zjevný,
co vánek vzdušný a co skála pevný!
Již nemluvili; ruku v ruce vstali,
a ruku v ruce vraceli se s hory;
ne rty – jen duše spolu rozmlouvaly,
a mluvu svou jim propůjčily bory
svým šumným šeptem a svým vonným stínem.
Již prosvítavým snětů baldachýnem
se lilo balzámové, vlahé šero
jim v oči, již jen dušemi se zřeli!
Leč jaký jas v tom temnu plál jim skvělý,
v tom tichu jakých krásných zvěstů stero!
Jim sladká proroctví taj němý plní
a tisíc odpovědí bez otázky, –
vždyť v mlčení tom se jak moře vlní
jim slavná, čaromocná hudba lásky.


أودَى ابن جُلهمَ عبادٌ بصرمَتهِ
إن ابن جُلهمَ أمسى حَيةَ الوادِي


Entgegen führet seiner Heliodora
Den trauten Nikon Hoffnung und Verlangen.
Sie naht sich ihm, erröthend wie Aurora,
Vom Thaue banger Scham beperlt die Wangen.
Es schließt sich nickend jedes Kind der Flora,
Doch duftender und voller aufgegangen
Entfaltet ihren Kelch der Liebe Blume,
Du stille Nacht, in deinem Heiligthume.


Armada del poder de la malicia,
su ingenio le eclipsó con la inocencia,
pero no la memoria de su fama


Je rád, když na něm zpěvný pták
se pod list choulí zelený
a kvete – nestará se však,
co činí jeho kořeny.


A rozlétly se jako hejno ptáků,
ty tvoje písně českou krajinou,
a ty jsi pěl jak slavík za soumraku
tou noční, mrtvou, hluchou tišinou,
a nad krajem když rozbřesklo se ráno,
ty’s umlknul, – mělť slavík dozpíváno.


K Vám možno jenom zaníceně zřít,
k Vám možno pouze čichat,
nad Vámi možno jen se usmívat a plakat, toužně vzdychat,
sledovat, kterak drobně, jemně, něžně dýchá,
rostlinná duše Vaše, trpná tak a tichá,
než nikdy si Vás vzít,
Vy, Květiny,
Vy, Země prvé, vzdušné děti-sny,
Vy, božský pravzor Pozemského Ženství,
Vy, Ženství Věcného nejčistší podobenství!


O di memoria degno giorno e hora
Che offerse a gli ochi mei quel vago lume
Per cui cangiato ho stil, vita e costume
Tal ch'el convien che in questo stato io mora;


حَلَلنا آمِنينَ بِخَيرِ عَيشٍ
وَلَم يَشعُرُ بِنا واشٍ يَكيدُ
وَلَم نَشعُر بِجِدِّ البَينِ حَتّى
أَجَدَّ البَينَ سَيّارٌ عَنودُ
وَحَتّى قيلَ قَوَّضَ آلُ بِشرٍ
وَجاءَهُم بِبَينِهُمُ البَريدُ
وَأَبرَزَتِ الهَوادِجُ ناعِماتٍ
عَلَيهِنَّ المَجاسِد وَالعُقودُ
فَلَمّا وَدَّعونا وَاِستَقَلَّت
بِهِم قُلُصٌ هَواديهِنَّ قودُ
كَتَمتُ عَواذِلي ما في فُؤادي
وَقُلتُ لَهُنَّ لَيتَهُمُ بَعيدُ
فَجالَت عَبرَةٌ أَشفَقتُ مِنها
تَسيلُ كَأَنَّ واِبِلَها فَريدُ
فَقالوا قَد جَزِعتَ فَقُلتُ كَلّا
وَهَل يَبكي مِن الطَرَبِ الجَليدُ
وَلكِنّي أَصابَ سَوادَ عَيني
عُوَيدُ قَذىً لَهُ طَرَفٌ حَديدُ
فَقالوا ما لِدَمعِهِما سَواءٌ
أَكِلتا مُقلَتَيكَ أَصابَ عودُ
لَقَبلَ دُموعِ عَينِكَ خَبَّرتَنا
بِما جَمجَمتَ زَفرَتُكَ الصَعودُ
فَقُم وَاِنظُر يَزِدكَ مِطالَ شَوقٍ
هُنالكَ مَنظَرٌ مِنهُم بَعيدُ


Er waltet von Anbeginne zu Ende,
Daß sich die große Erlösung vollende.


Vedd hát jó szivedért új háladásomot,
s hervadtt ajakimrúl e szíves csókomot;
nem leled fel benne ifiu lángomot;
de magával viszi hű barátságomot.”


Scio pur che in cor gentil regna mercede:
se me l'usasti già, non ti pentire,
ché ogni virtù perseveranza excede;


Este encelado altivo pensamiento,
por otro atrevimiento derribado,
en este pecho, mongibel tornado,
tal fuego lanza, que abrasarme siento.


És ha kétszer annyi volna mint vala
A kunoknak érczerős emberfala,
Mint a villám László rajtok áthasit,
Gyéritvén, fogyasztván a kun sorait.


bereketlensin dünyahızır yoldaşın olsun, musa


A dnes je mrtva. Prostá třeslice,
macešky, netřesk nad hlavou jí rostou.
Mák divoký tam v slunci plápolá,
sen horečný, jenž ustyd’. Zavolá
pták ve větvích, a v mrtvou vůni ticha
jen moje srdce buší. Ještě dýchá.


Das Herz zerfetzt und zerrissen,
An allen Kräften gelähmt,
Gestürzt aus dem falschen Himmel
Und ob des Glaubens beschämt! –


A když se probudila, šeptala:
„Ó, díky, Bože, že jsem uzříti
přec ještě jednou směla jeho tvář!
Ó, na věky teď zavřít mohu zrak,
mé slunce zašlo, budiž tedy noc,
jen tvoje světlo duši plniž mi.“


Vedi in un bello et amichevol groppo
de li principi illustri lexcellenza
Obizo Aldobrandin Nicolò Zoppo
Alberto damor pieno e di clemenza
i tacerò per non tenerti troppo
come al bel stato aggiungeran Favenza
e con maggior fermezza Adria che valse
da se nomar lindomite acque salse


So kom und laß mich werden innen
der schönen Freuden süßen Frucht!
Schatz, dich allein besitzen können,
ist einig, was mein Herze sucht!


Rauchet krampfhaft, rauchet schändlich,
Bis der Hund zur Sonne bellt,
Raucht und rauchet, bis er endlich
Selbst in Staub und Asche fällt.
Wage Keiner, daß er lache -
Das war eines Rauchers Rache!


Ihr Glocken mit geweihtem Schalle!
Ruft durch die traurend stille Luft:
»Ihr Armen! kniet und betet alle!
Hört's! eure Mutter deckt die Gruft!


Doch was für mich ersehne,
Das ratest Du alsobald:
Mein Ohr vernehme Deine Töne,
So lang' ihm noch etwas schallt!


Ihre Gespielen seyn Adel und Tugend/
Stärcke/ Gerechtigkeit/ Klugheit und Zucht/
Welches am nützesten unserer Jugend/
Sonsten ist alles geneiget zur Flucht.
Begehrstu zu singen
Von künfftigen Dingen/
Das zeiget sie Dier;
Sie lesset bekräntzen
im itzigen Lentzen
unsere Heupter in träfflicher Zier.


»Óh Te, kinek nevét nem ismerem,
Atyám, uram, vezérem, istenem!
Világszellem, természet, őserő:
Mikor lesz már a sorsom türhető!
A legnagyobb is könnyüség neked:
Óh, ne tagadd meg hát kérelmemet!
Hisz’ én csak arra kérlek:
Hordj be azonnal
Sárga homokkal,
Hogy több tavaszt ne érjek,
S világom része: sivatag legyek!
Hogy múljék végre tőlem e magány,
Hatalmas úr, imádott jó atyám!«


El ciego lleva a cuestas al tullido:
dígola maña, y caridad la niego;
pues en ojos los pies le paga al ciego
el cojo, sólo para sí impedido.


Da lag er, ohne sich zu regen,
Und schrie und schluchzte jämmerlich.
Ich ließ mein gutes Herz bewegen,
Und sprach zu ihm: So trolle dich!


Erst zuckt' es durch all deine Fasern und Adern,
Als schlüge der Blitz in dein innerstes Sein.
Dann ruckt' es zusammen zu menschlichen Quadern,
Dein Fuß wurde Fels, dein Haupt wurde Stein.
Es zerrten und rissen die Fluten der Lüge,
Der Sturm der Zerstörung an deinem Gebein –
Du hieltest gewaltig in deinem Gefüge
Und botst der Verleumdung ein ehernes Nein.


»Aha, du bist auch einer,
Der mit im Garten war!«
Der Petrus lügt wie Stahl und Band,
Sprach: »Hör, es ist nicht wahr.«


»Nun sprecht, von wessen Schulden
Ist so mein Mahl bestellt?
Ihr müßt euch wohl gedulden,
Bis ihr besät mein Feld,
Bis in des Sommers Schwüle
Mir reifet eure Saat,
Und bis mir in der Mühle
Sich wieder dreht ein Rad.


Ich aber kann durch diese Leyer
Nicht öffnen deines Friedrichs Ohr;
Mir stellt der Traum oft Ungeheuer
In meiner dunklen Kammer vor.


Ein solches Lob und edlen Lohn
Hat auch fürwahr und trägt davon
Der, den wir jetzt beweinen:
Er sieht nun selbst ein helle Kron
Auf seinem Haupte scheinen.


El templo vi, a Minerva dedicado,
de cuyos geométricos modelos
si todo lo moderno tiene celos,
tuviera invidia todo lo pasado;


Na hrobech zapadlých svatého pole,
kde stojí bez listů topoly holé,
okolo trávníkem zarostlých cest
vidím jen astry teď v podzimu kvést.


»Schlaf, o schlaf, mein schwarzer Knabe, du zum Jammer mir geboren,
Eh' zu leben du beginnest, ist dein Leben schon verloren,
Schlaf, o schlaf, verhüllt im Dunkel ruhn dir noch der Zukunft Schrecken,
Nur zu früh aus deinen Träumen wird der Grimm des Herrn dich wecken.


Auf zerrissenen Standarten liegt des Feldherrn Lorbeerkranz –
Weiter schweifen meine Blicke, – dir, o Zeit, gehör' ich ganz!


Come del suo futuro accorto e saggio
s'armò, né valse contro alle faville,
che sopra al varco accese Amor con tempre,


Itt van a nép, trónt ülni fog most
Ezer évig férge a rögnek,
Itél a nép, ítélni fog
S ezerszer jaj a bűnösöknek.


Está mi mocha con su filo,


Když pak zpívá jak linduška v jarním listí břízy,
tu mé bídy pouto ledné v ráz taje a mizí.


Pozdvihl Křišťan hlavu zadumanou,
a rety jeho teskně šelestily:
„O tobě právě, nebohý můj Jene,
jsem těžce dumal. – Hvězdy mé se stměly
a harmonie, sladké přitlumené,
sfér nadpozemských smutnou jenom hranou
s nesmírných výšin k mému sluchu zněly.“
A na to jinoch ve hlubokém stonu:
„Tvá slova, Mistře, tajemná mne děsí. –
Ó strhni jenom hustě tkanou clonu,
jež rozepjata v širém nebe sklonu
ve hvězdic drobných blyskotavé směsi
budoucnost kryje, temnou, nezbádanou.“


Ihr Himmels Augen, die Ihr steht
Das Meer zu stillen vnd zu regen,
In dem mein Freund zu Segel geht,
Schawt, daß Ihr seiner möget pflegen.


Ich, von Namen wol bekanter, gar nicht fremder von Gemüte,
Trete bey mit meinen Freuden deinen Freuden, nicht auß Bitte,
Sondern, Freund, auß Hertzens-Treuen. Meine Reime sollen sagen,
Was von deinem Neu-Beginnen Sinnen für Gedancken tragen.
Freund, der kleine Flammen-Schütze hat das dritte Freuden-Feuer
Angeflammt in deinem Hertzen über Freuden, die sonst theuer;
Nämlich daß bey dreyen Ehen Liebes-Kertzen also brennen,
Daß man sie durch Haß und Grämen nimmer kan erloschen nennen,
Ausser wann der Tod geblasen. Zwar die dritte Fackel gläntzet
Dir im Hertzen nur erst neulich; daß mein Reim die Rey ergäntzet
Und die drey für voll genennet, ist verstattet den Poeten,
Die der innre Trieb von oben macht nicht selten zu Propheten.
Stiessen mich auch gleich Poeten auß von ihren klugen Zunfften,
Weiß ich schone, Freund, dein Arten, weiß ich deine Wol-Vernunfften.
Keine Liebste kan dich hassen, weil ja du das Hassen nimmer,
Weil ja du mit vollem Hertzen treu zu lieben übest immer.
Allen ist es nicht zu rathen, die nach deinen Schriten schreiten.
Manchen hat bey dreien Fackeln wo ein Irrwisch wollen leiten
In den Sumpff der tieffsten Sorgen; manchem wurden drauß Planeten,
Die ihn wirr und irre machten, manchem blasse Leich-Cometen,
Die ihm in das Grab geleuchtet; (wann ichs ärger dürffte machen:)
Manchem worden, wolt ich sagen, solche Kertzen lauter Drachen.
Dreymal freyen freut nicht Ieden; haben nicht von allen dreyen
Plage-Geister sich gewandelt, kam doch einer wol nach zweyen.
Waren alle drey nicht Græen, waren sie nicht Gorgoninnen,
Waren sie nicht alle dreye Lebens-Faden-Reisserinnen,
War es doch zum minsten eine. Frauen sind nie so gegleichet,
Daß die eine gantz der andren Sinnen und Gesicht erreichet.
Aber stille, Freund, ich schertze! Bey dem niedren Pöfel-Hauffen,
Da die Ehen auff Gewerbe, nach Gewinn und Vorthel lauffen,
Da man an der Erde klebet, da hats dreymal drey Bedencken,
Dreymal Frauen bindlich werden. Die Gemüter, die sich schencken,
Weil sie auch von dannen bürtig, nur dem Himmel sich zu leiten,
Diese, wann sie diesem folgen, werden nimmer mißlich schreiten.
In der Tugend Frauen-Zimmer, da ists gut die Bräute wehlen,
Da kan etwa nicht die dritte, da kan nimmer keine fehlen.
Die zumahl sich so gewaschen durch viel tapffres Stamm-Geblüte,
Daß die Welt, der grosse Zeuge, selbsten zeugt von ihrer Güte,
Sie auch höher stellt als andre. Wo die edlen Sinnen-Güter
Recht nur in die Handlung kummen, wo das andre Schein-Geflitter,
Nur nicht wo die Witz vergauckelt, da ist, wies der Himmel schicket,
Einmal freyen, zweymal freyen, mehrmal freyen wol geglücket.
Werther Freund, du immer Einer, hast nur immer diß ermessen;
Drum ist nie (sie wird auch nimmer) deines Sinnes Frucht versessen.
Immer hin zum dritten male! was gedrittet ist vollkummen,
Drey sind aller guten Dinge; was nur gut, ist gut mit summen!
Wer nur sonst ist gut gesinnet, ist ein Zeuge meiner Sinnen,
Du hast der gestallt umarmet alle drey die Charitinnen.
Liebe! wie du pflegst zu lieben; lebe! das dich mancher neide;
Aber stets der Himmel Liebe wüntscht ein Freund in Lieb und Leide.


Můj bože, teprve teď procítil jsem vše
a nyní teprve tu hroznou vášeň cítím,
teď teprv miluji, neb nelze déle snést
váš odpor výsměšný, váš odpor ledový.
Proč nejsem dosud tím, po němž jste vzpjala ruce,
proč nejsem dosud tím? Ne, tím už nejste vy...


«Las ondas cesarán del mar profundo,
por latas cumbres subirán los ríos,
sin hoja verde nos vendrá el verano


So when before th' Angelic Host
To each his Lot is giv'n,
Thy Name shall be in Glory lost,
And Mine be found in Heav'n!


Že jsy dceři notně vybil,
Snadli mníš, žes tím ji vybyl?


Doch wie zum Mittag wandelt sich der Morgen,
Hüllt sich in Schleier auch des Tages Pracht.
Was einer frühen Stunde tief verborgen,
Es bricht herein mit Angst und Graus und Nacht.
Der Himmel tönt von rasselnden Gewittern,
Die Erde zuckt und birst zu jähem Spalt,
Und heulend über Fels und Eichensplittern
Der Sturm entfesselt seine Bahnen wallt.


A slunce zapadalo za hřebeny
šedivých mračen, na západě v dáli.
Již modravý byl soumrak rozestřený
po stěnách Sněžky, které v mraku stály.
On nad temenem rozraziv se v pěny
zastíral chvílemi ty holé skály;
až vítr utišil se zponenáhla
a mračna zvolna ku severu táhla.


„Šumotem uvítá lesík mne mladý,
ulehnu do mechu, snít budu tady,
s písní se navrátím do naší chyše.“
S úsvitem skonala tiše.


Ein Kränzlein möcht' ich sehen
Gewunden um dein Haupt,
Nicht bunt von Sommerblumen,
Nicht immergrün belaubt.


„Též mám ráda svoji zem
lesem klasů obtěžkanou,
též mám ráda svoji Hanou,
s tebou jdu a tvoje jsem.
Tož co dále?“ „V svitu hvězd


简斋诗老不重生
流月无声句绝清
好个杏花疏影里
秋空吹笛到天明


Und wie's denn so mit Kindern geht,
Sehr frömmig sind sie nie,
Ach, dacht ich oft beim Tischgebet,
Wie schön ist doch Marie!


fui al teatro no más Venga un rosbiff;
y o me olvido del ruso del Azoff
o sueños con los bárbaros del Riff


O Greule, Greule, wüste Greule!
Du bist verflucht! so sagt die Eule.
Der Sterne Licht am Mond zerbricht.
Doch dich zerbrach's noch immer nicht.


Я одену тебя побирушкой,
Подпояшу оструганным лыкоУпираяся толстою клюшкой,
Уходи ты к лесным повиликаУ стогов из сухой боровины
Шьет русалка из листьев обновУ ней губы краснее малины,
Брови черные круче подковТы скажи ей: “Я странник усталый,
Равнодушный к житейским потерям”Скинь-покинь свой армяк полинялый,
Проходи с нею к зарослям в тереСоберутся русалки с цветами,
Заведут под гармони гулянку
И тебя по заре с петухами
Поведут провожать на полянкПобредешь ты, воспрянутый духом,
Будешь зыкать прибаски на цевне
И навстречу горбатым старухам
Скинешь шапку с поклоном деревн


La realidad, por mucho que viajemos,
volemos,
nos observa paciente, picarona,
esperando nuestro aterrizaje
— forzoso —.


ch'a li miei occhi vergognosi pare
che s'indovini ciascun come li have
Amor trovati in fallenza ed in colpa.