So lange du, o Vater, vor uns her
Die schreckliche Blutfahne trugst, und nichts
In deiner Arbeit für das Vaterland
Dein Leben achtetest, so lange floß
Für jede Thräne deines Volkes Blut,
So lange schlug das rächerische Schwert
Nicht deinen sondern aller Menschheit Feind,
Und mähete die ungeheure Brut
Unmenschen weg, aus deines Gottes Welt.


笑倚戎车克壮猷
关前氛祲仗谁收
忻看仁日回春日
再上刑州护锦州


Amanecíamos sentados en un bar
viajando a países increíbles,
viejos muelles de algún mar
en busca de imposibles,
sabíamos de todos los asuntos
incluso de política internacional
y aquellos que por oscuros
nunca conviene revelar...
Y quizás por culpa de la cerveza
un serio estado de felicidad
se nos subía a la cabeza
rayando la imbecilidad,
pero que se puede hacer
con tanto mundo a nuestros pies
heridas que no llegaban a llanto
y sobre todo nada que perder.
La vida fue poniendo desatinos
las cosas cambiaron de lugar
y muchas veces nos perdimos
las citas que esperaban en el bar,
el mundo a veces es algo extraño
nos quita aquello que nos da
Y sin querer nos hace daño:
nos paga con la soledad.
El tiempo pasó aún para nosotros
que nunca quisimos crecer
y en cada uno de los rostros
se nos dibujó un ayer
y que grandes están tus hijos
y no me vas a creer
y a que hora te dijo
que vuelvas tu mujer
Y mientras en el mismo bar
viajamos a países increíbles,
viejos muelles de algún mar
que dejó sus cicatrices,
y aun hablamos de esos asuntos
que requieren de nuestra autoridad
incluso aquellos que por oscuro
nunca conviene revelar...


Da poi che sotto 'l ciel cosa non vidi
stabile e ferma, tutto sbigottito
mi volsi al cor, e dissi: — In che ti fidi? —


Da sah ich, wie im Tal
Mit Frucht und Silberblüten
Die Gärten sonder Zahl
Im Sonnenduft verglühten;


Les nad řeku kosmaté větve věsil
jak smuteční závoj černavý.
Pták vylét, jenž kročejemi se zděsil,
a zapad’, jak kamen do trávy.


Aus der schwarzen Riesenrüstung,
Lehnend an der Fensterbrüstung,
Scheint mir mit verwesungsgrauen
Zügen ein Gespenst zu schauen.


V zimě, když mráz krutý prsty štípe,
kvítků není, ptáček nepěje,
s oblohy kdy chladný sníh se sype,
až se zdá, že všechno zavěje,


Wenn du denkst, Gott zu schaun, bild dir nichts Sinnlichs ein,
Das Schaun wird inner uns, nicht außerhalb uns sein.


凉夜谁同玉簟眠
湘波冷浸一枝莲
君王不学中秋月
处处分身处处圆


Itt-ott kedvetlen, lompos, sárga lomb
tollászkodik és hosszan elborong.
A kövön nyirkos tapadás pezseg.


Und manches, das sich blutend schloß,
Schrie laut nach Lust in seiner Not
Und warf sich in den Staub der Welt;
Der schöne Gott in ihm war tot.


Své čelo pjala vítězné. –
Leč kolem skráně líbezné,
nad bílým tělem orel dravý
svá křídla černá prostíral,
plul tiše, zvolna, bez obavy
a mocné spáry rozvíral.
Zrak ženy vnadné, peklem žhoucí
se rozhněvaný k němu zved
a jako blesky nehasnoucí,
se potkal s hledem zpurný hled.
Tak plny jisker, plny síly
jich temné zraky zápasily. –
Tu zbledla náhle ženy tvář
a přemožený krutým bojem
hled skryl se víček pod závojem,
jak v mlze ranní hvězdy zář. –
Blíž na svá prsa tělo vnadné
svou paží démon přivinul.
„Proč, drahá, chvíš se? Mrtev padne,
ty kážeš-li, by zahynul!
Já – věrný otrok slova tvého
jej srazím s modra blankytného!“ –
Tak zašeptal. Leč její hled
se v nové pýše k němu zved. –
Se smíchem děla pohrdavým:
„Nechť s námi letí v šerou dál
a jako otrok listem hravým
mne zastiňuje křídlem tmavým
on, mračné výše pán a král!“ –


Kdo ví, jakby leckdo cestou kráčel pravou,
Jakby leckdo nepouštěl se do šarvátek
Proti druhu svému, kdyby malý datek
Skrovnou opatřil jej živností a stravou;


Cumplióse aquí la ley de la natura,
un vacío, un dolor, una memoria,
sólo deja al morir la criatura


Ihr seid der herbe Saft aus Wermut, Gall' und Hopfen,
für meinen Durst erpreßt. Was Labsal hab ich dran?
Hört auf, sonst wird mir noch von euch der Tod getan,
in dem ihr mir erweckt ein solches Herzenklopfen.


Ať mnohá touha shasla
života zákonem,
tys opřed’ moji duši
tím nejkrásnějším snem.


L'altra, ch'era una donna bella e pronta,
de mirto avolte avia le chiome d'oro;
con la feretra al fianco e l'arco in mano,
e con parola mansüeta e conta
da fare transformar più volte in toro
Jove, e da far gentile un cor villano,
li disse, umile e piano:
togli quest'arco e quest'aurata frezza,
tu chi sei solo al mondo altro Narciso;
onde con lieto viso
e' 'l tolse, raddoppiando sua bellezza.


–– Er lebt dem Gehorsam nach.
Seiner Flügelschwingen gleichet frischer gossnen Regenbach/
der von Carmels Höhen rausche; seines Fluges schnelles eilen
gleichet von der Parther Seen abgezuckten Flitschepfeilen.
Nun er sahe vor sich ligen die gewünschte Hofestadt/
die viel tausend tausend Meilen in den ümkreiß in sich hat/
da nichts irrdischs ist zu sehn/ Sonnenhelle Tafelsäle/
schöngewircktes Bilderwerck/ mehr als Dürers Kunstgemähle 15 /
mittenwerts stund aufgerichtet ein Sapphiererhabner Thron/
auf dem saß in Sternenkleidern der belohnt verdienten Lohn.
diesem sprach er trotzig zu:


Wenn dir aus einem Buch, das heilig du benennst,
Und wenn aus einem Spruch, den du für weis' erkennst,
Aus einem Lehrermund mehr Wahrheit dir wird kund,
Als offenbaret selbst dir ist im Herzensgrund;
So magst du mit Vertrau'n auf die Belehrung baun
Und, eigner Einsicht blind, in die Erleuchtung schaun.
Du bist entschuldigt, doch mußt du entschuldigen
Auch die dem Geist mehr als Buchstaben huldigen.


Pues si no la enternecen sus reales,
su gracia, su donaire, su apostura,
sus ansias, sus congojas desiguales,


Two summers since I saw at Lammas Fair,
The sweetest flower that ever blossom'd there,
When  gaily cross'd the Green,
In haste to see and happy to be seen:
Her air, her manners, all who saw admired;
Courteous though coy, and gentle though retired;
The joy of youth and health her eyes display'd,
And ease of heart her every look convey'd;
A native skill her simple robes express'd,
As with untutor'd elegance she dress'd;
The lads around admired so fair a sight,
And Phoebe felt, and felt she gave, delight.
Admirers soon of every age she gain'd,
Her beauty won them and her worth retain'd;
Envy itself could no contempt display,
They wish'd her well, whom yet they wish'd away.
Correct in thought, she judged a servant's place
Preserved a rustic beauty from disgrace;
But yet on Sunday-eve, in freedom's hour,
With secret joy she felt that beauty's power,
When some proud bliss upon the heart would steal,
That, poor or rich, a beauty still must feel. —


Snad ten tě také tíží trud,
že národ tvůj tak duchem zchud
a pohrd víry věnem?
Nuž, truchli jen; však pomni též:
Ať nevěra a pověr lež,
jimž Husův lid teď plenem,
skvost za skvostem z koruny národa rvou,
Pán blízko – s pomstou svou!


一洗平生筝笛耳
极知绿绮有遗音
君臣庆会休三弄
泉石膏肓不可针


Zjevu toho vysvětlení
Ďábel Košuthovi dal –
Žák naslouchal s pozorností,
Šilhavě se mistr smál.
Dřív než kohout zakokrhal,
Jsou již dobří přátelé –
Košuth napsal úpis čertu,
A byl mysli veselé.


Jeschúa Jehovah
mot'chá al telijáh
chabburá beziddécha
seat zaratechá
tischmor naphschot ammécha
ad ki tavo jah
rosch hakkehilláh.


朝晖还复变濛濛
过尽韶华冷落中
媚紫妖红如病悴
也应无暇笑东风


莫羡海棠色
听言著子时
骊珠千万颗
撒向嫩桑枝


Er gedenket eines Abends,
Eines seligen vor allen,
Als in Martigues er gelandet
Mit den Freunden und Vasallen.


On v srdci nosil ideál
jak obraz boží panny,
on chodil bos a na sobě
měl kabát rozedraný.


Kůň jiný, jejž jsme viděli
vjít do královských maštelí,
se jedním rázem změní:
plá z jeho oka plam a pych,
rys hrubě lidský, řekl bych,
jenž skýtá vysvětlení.


Ich will/ ich will es holen/
Wer es auch in der Glut
ümbringt mit Feuerkohlen
Mein allerliebstes Gut/
Ich will/ ich will es holen/
Hätt auch die wilde Flut/
Die wilde Flut gestolen
Mein allerschönstes Blut.


وَما زِلتُ مُذ وافى كِتابُكَ واقِفاً
عَلى قَدَمي حَتّى قَضَيتُ مَراسِمَك
وَيا شَرَفي إِن كُنتُ أَهلاً لِحاجَةٍ
تُشيرُ بِها أَو كُنتُ أَصلُحُ خادِمَك


Rivolge gliocchi horribili, et pon mente
che d ognintorno stà chiusa l uscita
ma con ruina d infinita gente
l aprirà presto, et la farà expedita
ecco vibrando la spada tagliente
venir quel empio, ove il furor l invita
ad assalir il nuovo stuol Britanno
che vi trasse Odoardo, et Arimanno


A všecky květy v plané kráse
jsou bez vůně, jak nyní zdá se,
jíž v hojném dechu skrývají,
jen jeden výpar dusný, sytý
bez odlišnosti, intensity
jak vody Lethe opájí.


Když dítě též se nevrátilo,
tu vyšla za ním; strach ji hnal,
však nenašla je ve vsi nikde
a výděs přeubohou jal:


»Brüder!« – Hört das Wort!
Daß es Wahrheit werde –
und dereinst die Erde
Gottes Ort.


Zemřela matka a do hrobu dána,
siroty po ní zůstaly;
i přicházely každičkého rána
a matičku svou hledaly.


Unser kleine Michel
Wollte mal regieren:
Hatt' er keinen Unterthan,
Konnt er nicht regieren!
Trieb seine Mutter herbei die Schaf':
Hier ist Volk, getreu und brav!
Jedes Schaf
Treu und brav!
Allerunterthänigst!


Los Estados Unidos, como argolla de bronce,
Contra un clavo torturan de la América un pie;
Y la América debe, ya que aspira a ser libre,
Imitarles primero e igualarles después.
Imitemos, ¡oh Musa!, las crujientes estrofas
Que en el Norte se mueven con la gracia de un tren;
Y que giren las rimas como ruedas veloces;
Y que caigan los versos como varas de riel.


Zwei dicke Isabellen,
Die ziehn das Räderhaus,
Darinnen sieht's von hellen
Pfingstkleidern lustig aus.


万树垂杨拂御沟
溶溶漾漾绕神州
都缘济物心无阻
从此恩波处处流


Così con l' armi Amor m' assale, e 'mpiaga,
Con cui difende, e quel che dole e spiace,
Con dolce inganno i miei tormenti appaga:


Vidí nebe jinák obmezené,
Než si je tu končí snář;
Vidí živlů svazky utvrzené,
Vidí Boha tváří v tvář. –


欲识当年杜伯升
飘然云水一孤僧
若教俯首随缰锁
料得如今似我能


»Johannes, liebster Jünger mein,
Laß dir mein' Mutter befohlen seyn,
Nimm sie zur Hand, führ sie von dann,
Daß sie nicht schau mein Marter an.«


Adj már csendességet, lelki békességet,
mennybéli Úr!
Bujdosó elmémet ódd bútól szívemet,
kit sok kín fúr!


Csendes a templom,
Serceg a mécses,
Hófehér oltár
Virággal ékes;
Elébe térdel
Egy kicsi lányka,
Szivét betölti
Forró imája:


晦公词翰妙天下
可见元无一点尘
为问争珠谁得者
须还趯倒净瓶人


Sardce vyňav živým ukazoval,
A tak rukou svou i šlepějí,
Utočiště toto znesvěcoval;


Ohnivé jiskry na pozadí tmavém
se roztančily ve svém zániku.
Noc. V rytmu vlaku, líně kolébavém,
skanduji tiše pozdrav básníku.


Bitterböse ist das Leben,
Und vergeblich alles Streben
Nach dem höh'ren Ziel:
Alles bleibt ein Spiel,
Illusionen uns umschweben,
Die sich nie als Wahrheit geben.


Zehl die Unzahl meiner Wunden,
So ich diese Jahr empfunden,
So wirst Du des Meeres Sand
Leicht auch überschlagen lernen,
Ja die grosse Zahl der Sternen
Wird dir nicht seyn unbekant.


Tou posylněn důvěrností
Jdu neboje se ouzkostí!
Ty mne sám Pane připravůj,
Tys má sýla, a strážce můj.


Nach sagt es nicht die Lippe,
Wie sehr er uns geliebet,
Sein Auge sagt's, und zwingt uns anzubeten.


A las ardientes puertas de diamante,
coronado del árbol de Peneo,
mostraba en dulce voz llorando Orfeo
que allí puede llorar un tierno amante.


Fronde selvagge alcun vento trasporta,
delle quali Amor fa suo santo ovile,
et un'aura che in ciel fatta è gentile
sparse fra mille piagge e fior le porta.


不嫌众里衣冠古
自觉人前礼法疏
已似羲之弃官后
近逢安石赴京初


Ím, eljött a tavasz szokott víg kedvével,
Mindent új életre hoz lehelletével,
S minden bút enyhítvén bájos erejével,
Biztat már minket is édes reményével.


وَجارِيَةٌ يَشفي الغَليلَ رُضابُها
وَيَحكي مُحَيّاها لَنا الشَمسَ وَالقَمَر
حَصانٌ وَما رَدَّت أَنامِلَ لامِسٍ
نَتوجٌ وَمِقلاتٌ وَما ضاجَعَت ذكَر


dostlarım sormakta  “ne isteyelim”


نَبني وَتَهدِمُ أَيدي الجَهلِ دائِبَةً
فَمَن لَنا بِبِناءٍ غَيرِ مُنهَدِمِ
يا وَيحَ مِصرَ أَما تَنفَكُّ ثائِرَةً
لِحادِثٍ جَلَلٍ أَو نَكبَةٍ عَمَمِ
يا أُمَّةَ القبطِ وَالأَجيالُ شاهِدَةٌ
بِما لَنا وَلَكُم مِن صادِقِ الذِمَمِ
هَذي مَواقِفُنا في الدَهرِ ناطِقَةٌ
فَاِستَنبِئوها تُريحونا مِنَ التُهَمِ
إِن يَختَلِف مِنكُمو في الأمرِ مُختَلِفٌ
فَما لَنا اليَومَ غَيرُ اللَهِ مِن حَكَمِ
لا تَظلِموا الدينَ إِنَّ الدينَ يَأَمرُنا
بِما عَلِمتُم مِنَ الأَخلاقِ وَالشِيَمِ
مِنّا وَمِنكُم رِجالٌ لا حُلومَ لَهُم
وَلا يَفيئونَ لِلأَديانِ وَالحُرَمِ
أَنتُم لَنا إِخوَةٌ لا شَيءَ يُبعِدُنا
عَنكُم عَلى عَنَتِ الأَقدارِ وَالقِسَمِ
لَيسَ اللجاجُ بِمُدنٍ مِن رَغائِبِنا
وَلا الشقاقُ بِمُجدينا سِوى النَدَمِ
يا وَيحَ مِصرَ لِخُلفٍ لا رُكودَ لَهُ
إِلّا لِيَعصِفَ بِالأَقطارِ وَالأُمَمِ
مِثلُ البَراكينِ في الحالَينِ ما هَدَأَت
إِلّا لِتَقذِفَ بِالنيرانِ وَالحِمَمِ
وَلَو تَآلَفَ أَهلوها لَما بَقِيَت
مِن حاجَةٍ في ضَميرِ النيلِ وَالهَرَمِ
يا قَومِ ماذا يُفيدُ الخُلفُ فَاِتَّفقوا
وَقَوِّموا أَمرَكُم بِالحَزمِ يَستَقِمِ
صونوا العُهودَ وَكونوا أُمَّةً عَرَفَت
مَعنى الحَياةِ فَلَم تَعسِف وَلَم تَهِمِ
يا قَومِ لا تَغفَلوا إِنَّ العَدُوَّ لَهُ
عَينٌ تُراقِبُ مِنكُم زَلَّةَ القَدَمِ


110. És láng csapott fel, fellegig ható,
Mert minden háza egy tüzes kemence,
S égett a templom és lángolt a tó.


Stáří s mládím se tu snoubí, s příštím zašlý čas.
Vlásky jako hedváb zlaté – sněhobílý vlas,
život celý čtu v nich obou: úsměvu zde svit
a tam vrásky, – moře lásky z obou zřím se lít.


Sein ält'ster Enkel ist's, bestaubt
Vom Marsch aus fernen Reichen,
Geschmückt, – drum trägt er stolz das Haupt, –
Mit goldnem Ehrenzeichen.


Oh itten elhúnyt édes Atyám pora
A sír ürében szendereg. Ő soha
Nem fog közöttünk élni -! jaj!... de
Visszanyög elnyomatott siralma...


Ja der Herr leucht't selbst zum Tanze,
Frisch denn, Kameraden mein!
Funkelnd schön im Mondesglanze
Strenges Lieb, mußt unser sein! –


小雨敛尘芒𪨗轻
玉峰一点笠边明
向来目尽鸟飞处
一锡今随只影行


Um dich, um deine Liebe
Muß ich werben,
Wie der Nordsturm wirbt
Um den dröhnenden Nachtgesang
Breitwipfliger Eichenwälder ...
Ueberströmen soll dich
Meiner rebellischen Seele
Jach auflohende Flammenfülle!


Te obligas más queriendo desdeñarme
y te das la sentencia rigurosa
queriendo presumida y cautelosa
según tu corto juicio condenarme


Viel Freyer haben dich begehrt,
Du allerliebste Christiane;
Ich bin kaum deiner Neigung werth,
Du führst mich auf die Ehrenbahne,
Indem ein Weib von deiner Art
Nichts zu des Mannes Ehre spart.


Lo spirto mio non ha più possa o lena,
né ho de vivar più cagion né voglia,
ché l'omicida mio che 'n te s'amoglia
a mille crudel morte ognor mi mena.


属兴纵横乍可惊
翻疑风俗妄传声
如今至究在何处
不出为人平不平


1.
OAnfang ſonder Ende/
Du groſſes A und O/
Wir kuͤſſen deine Haͤnde/
Und ſind von Hertzen froh/
Weil du uns noch ein Jahr
Mit Segen laͤſt beſchluͤſſen/
Daß wir bekennen muͤſſen/
Dein Thun ſey wunderbar.


Hogy ezek üdővel meggyökeresedtek,
s a köz tiszteletre felfel nevekedtek,
végre egymás ellen harczra tüzesedtek,
mellybűl táméntalan rosszak kerekedtek.


S Živnou pak radová zas u příhodné chvíli
se domluvila. Obě si to přály –
než, byl to výstup jaksi nenadálý,
a obě starušky se valně roztoužily, –
a rozplakaly se i objaly se vřele,
jak svatba už by stála na předsíni;
a paní Živná řekla přítelkyni:
To že jí opět vrátí blaho odumřelé,
syna-li bude vidět po Lauřině boku
v životě takém, jako svět si žádá;
a potom později, – tak za několik roků –
ta řada vnoučat! – jak jim bude ráda!


Da ging er wohl von Thür zu Thür,
Ging hier und wieder dort,
Ward abgewiesen dort und hier,
Und schlich sich weinend fort.


Hivunk segítségül, az mint parancsoltad,
Oh, ne hagyj elesnünk, s hitünket támasszad,
Erősétsed kérlek, hogy az mint meghagytad,
Te benned reménljünk,
S azoktul ne féljünk,
Az kik nem árthatnak.


سَيِّدي قَلبِيَ عِندَكَ
سَيِّدي أَوحَشتَ عَبدَك
سَيِّدي قُل لي وَحَدِّث
ني مَتى تُنجِزُ وَعدَك
أَتُرى تَذكُرُ عَهدي
مِثلَ ما أَذكُرُ عَهدَك
أَم تُرى تَحفَظُ وُدّي
مِثلَ ما أَحفَظُ وُدَّك
قُم بِنا إِن شِئتَ عِندي
أَو أَكُن إِن شِئتَ عِندَك
أَنا في دارِيَ وَحدي
فَتَفَضَّل أَنتَ وَحدَك


Stehende Heere müssen wir haben,
Stehende Heer' im himmlischen Reich.
Wär' es nicht wahrlich Jammer und Schade,
Wenn wir nicht hätten manchmal Parade,
Wenn wir nicht hörten den Zapfenstreich?
Stehende Heere müssen wir haben,
Stehende Heer' im himmlischen Reich.


Oči, jež dlouho bděly
a čekat zapomněly,


Ich dachte, wie so weit und schön die Welt,
so tausendfach von Licht und Glück erhellt.


»O Gottesminne, hehre,
Du hast gelenkt mein Schiff
Auf sturmbewegtem Meere
Vorbei am Felsenriff.
Doch sanfte Still' und wahre Ruh',
Die hab' ich nie genossen,
Wann deckt das Grab mich zu?«


Alors, son beau soleil qui fait pâlir les cierges,
Nimbant aux chemins creux les convois blancs des vierges,
Elle fond ses couleurs à celles de leur mort.


زادَ في ظلم عاشقيه حبيبي
فبحقي إذا دعوتُ عليهِ
لا شفى اللهُ خصرَه من نحولٍ
وأدامَ الذبولَ في شفتيهِ
وأطالَ ارتجاجَ ردفَيْه حتى
يُتْعباهُ والكسرُ في جفنيهِ


Ihr wißt doch, lieben sünderlein! durch wen wir absolviret seyn?


Wo godt nicht sulffs bewart de Stadt
vnd buwet alle thörn vnd dore,
Da helpt keyn geldt noch mynschen radt,
all sterck vnd macht verlörenn,
Wo godt nicht hefft tho waken lust,
da ys all hode vnd macht vmm süst,
all kunst vnd list moth vallenn.


海榴花外往来时
大鸟劳劳小鸟饥
谁道吕生徒作画
分明如诵蓼莪诗


So wartet einst auf euch der Name guter Fürsten,
So strahlt mit eurem schönern Ruhm
Der Ehre lichtes Heiligthum,
Vor denen, die nach Ländern dürsten.


Dort nah an seinem Herzen –


„Vykoupení – větší není
povinností člověka.“
„Zmatek, zmatek, nářek matek!“
„Setmívání po klekání
a pout ještě daleká.“


Nuž když to chcete, má se stát.


Erklungen war der Ruf zum Scheiden,
Des Schicksals unerbittlich Wort;
Ob Menschen jubeln, ob sie leiden,
Unaufgehalten schreitet's fort.


Všichni blázni, milý synu,
ti se snadno obživí;
kdo má rozum, ten má vinu
a za ni trpět musí.


Pitvorní hudcové vedou chasu.
Jeden na šalmaje divě dude,
Jiný skřípe na děravou basu,
Jiný na dvoustruné housle hude.


Vieillard, ta voix est douce, aucun son ne l'égale.
Telle chante au soleil la divine cigale,
Lorsque les moissonneurs, dans les blés mûrs assis,
Cessent pour l'écouter leurs agrestes récits.
Prends cette coupe d'or par Héphaistos forgée.
Jamais, de l'Ionie aux flots du grand Égée,
Un don plus précieux n'a ravi les humains.
Hélène avec respect le remet dans tes mains.
Ô divin Démodoce, ô compagnon d'Atrée,
Heureux le favori de la muse sacrée !
De sa bouche féconde en flots harmonieux
Coule un chant pacifique, et les cœurs soucieux,
Apaisant de leurs maux l'amertume cruelle,
Goûtent d'un songe heureux la douceur immortelle.


Pantáta bafá si; paňmáma vzdychá,
u fary pojednou oba jsou zticha;
on fajfku v předsíni vyklepal kradí,
ona pak záhyby zástěry hladí.


De most bezzeg bámulhat ám,
Míg, amivel lát, kiapad, -
Mégsem jön ifju és leány:
Nagyon szabad künn a szabad.


Du rühmst umsonst, o Gottgeweihte! Mir
Der Unschuld Reitz, und tadelst meine Wege.
Dein Mund verdammt die leiseste Begier,
Und ach! dein Blick macht ihrer tausend rege.


Zběsilosť pekelná tane ti na tváři. –
Proměň se v člověka alespoň v žaláři!


Nah am dunklen Firmament
Scheinen sich die schönen Sterne,
Doch ein Himmelsabgrund trennt
Ihre schwarze Weltenferne.


O Geistesfessel, härter du als jemals ein Tyrann,
Geschlagen um des Sklaven Leib, du tausendjähr'ger Bann!
Geheim doch sicher hat der Rost genagt an deinem Ringe,
Nun wackelt er und fürchtet sich vor jedes Knaben Klinge!


Freudenschall und Farbenflor
Rufe dann zum Feste,
Und es öffne sich das Tor
Weit für teure Gäste!


Kein Fenster klirrt auf meinem öden Pfade,
Und nur die Welle, träumerisch und trübe,
Spielt an Venedigs marmorne Gestade


Vrah šel – had v srdci se mu zlíh –
a krále v Olomouci stíh’
a mluvil: „Tak tvůj praví svak,
vytrhni v pole, rychle však,
v čas pravý na Lokýtka spěš,
sic do Polska už nevnikneš –
vždy blíž a blíže kráčí!...(
Nad Pražským hradem se mračí.


o que nós somos todos é sebastianista
de  Inéditos(1959/61)


E tu che forse a rinovar gli esempi
Del famoso Goffredo eletto fusti,
E puoi Giudea non pur, ma i Persi, e gli empi
Mauri, e gl' Indi domare, e i Traci ingiusti,
sì che l' invidia homai de i prischi tempi
Cessi, e la gloria de i Romani Augusti
Ascolta quel, che d' altrui scrivo e canto,
E fra me di te stesso auguro intanto.


Je voudrais faire… les épaules.
Ici, madame, permettez
Que j’écarte l’ombre des saules
Que sur ces belles vous jetez…


Hold zu hemmen meiner Zähre Bach,
Die ich schon so lange weine, komm!


Né pietà trovo in sì summa beltade,
Ove sola pietà trovar dovrei,
Né trovo altro sperar che in sola morte.


S mečem, jako svatý Jiří,
Povstal Stratimirovič,
S křížem k zaklínání draka
Vstal i biskup Rajačič;
I přes siný Dunaj plave
Ku pomoci Kničanin: –
„Živio, živio národ Srbský!
Zhyň Maďarský dušmanin!“*)


风烟错漠路崎崟
倦客羁臣泪满襟
何事道人常把玩
只应无复去来心


una colomna d'alabastro puro,
che dritta sta sulle marmoree spalle
col caro peso della vaga testa;


Ergo-me, tonto ainda, olho — o deserto!
Falo — silêncio! movo os braços — nada!
Somente a solidão ao peito apert
Minha "Esperança" desesperançada!
Com que ouvidos te ouvi então o rouco
Arrastado mugido da boiada!


Chamfort je mrtev! Revoluci naši
jenž jak svou lásku kochal každé chvíle,
jenž každý pohyb její stíhal čile
a zpíjel se jím... Neměl slasti blažší,


Guerroyant avec Jeanne d'Arc
Et faisant fuir l'Anglais superbe
Et, lorsque Louis dans son parc
Triomphait, se nourrissant d'herbe.


山川险易接胡尘
秦汉图来或未真
自此尽知边塞事
河湟更欲托何人


Ich ließ mich für das Land berufft/ nach Hofe brauchen/
Und sah' unfern von Wien der Tartarn Feuer rauchen/
Gott riß mich aus Gefahr/ auch aus des Todes Schoß/
Den ich zu Hause bald gefunden hätte loß.


"Each blush which deepen'd on my cheek,
" Declar'd my love's excess;
"Oh learn to think that passion weak,
" Which language can express —


A byl to podzim. Jeho dotek hebký
jakoby sáhl na všecky i na vše.
Zvonivý jásot padl do kolébky
a chodci přešli, úsměv děcku davše.


Však té kopie již Pfeifer neuhlídal;
Kristus, jehož dosud pouhý obraz vídal,
z víry paprsků mu tkaje slavozář,
náhle odvolal jej z pozemského kraje,
aby v Božím ráji, svatou láskou plaje,
věčně patřiti naň mohl tváří v tvář.


Hned toužím, říkám si zase:
„Dnes vzruchu den je a činu!"
A život lehkým tak zdá se,
bez lží a nástrah a stínů!


Žár ohně zvolna uhasínal,
až povždy menší jeho žeh,
jenž dřív jak zlatý oř se vzpínal,
jak plivník do popelu leh’,
a samolibě tím se těšil,
že v jiskrách sobě zapelešil.


acordei bemol
    tudo estava sustenido


Das volk wird neu verdrossen auf dem weg!
Es reiset nur unwillig alle steg!
Redt wider Gott und seinen knecht!
Gantz unrecht ist ihm Gottes-recht!
Es fodert Rechenschafft, warum es ausgetriben?
Sein fallen war ja Gott längst vorbewust!
Auch ewigst besser wär Egyptisch sein gebliben,
Als ekkelvoll bei loser Himmelskost!
Ihr lästern wird, mit dem si Gott gestochen,
Durch feurgen bis der Schlangen höchstgerochen.


Entwickle deiner Lüste Glanz
Der Abendsonne goldnen Strahlen,
Laß deines Schweifes Rad und Kranz
Kühn-äugelnd ihr entgegenprahlen.
Sie forscht, wo es im Grünen blüht,
Im Garten, überwölbt vom Blauen;
Ein Liebespaar, wo sie's ersieht,
Glaubt sie das Herrlichste zu schauen.


Mach mich mein Schöpfer nur ganz stumm,
Und in die Still mich bringe;
Mein Will ist doch verkehrt und dumm,
Und will leicht solche Dinge,
Die selbst mich strafen wie ein Kind,
Ja mach mich taub und dazu blind,
Zu allem, was nicht ewig.


Digli questo, e non altro; e se quel vuole
saper da te ch'io son, di' che nol sai. -
Quella rispose umana come suole:
- Non sarò stanca in tuo servizio mai,
spender la vita, non che le parole;
che tu ancora per me così fatto hai. -
Grazie le rende Bradamante, e piglia
Frontino, e le lo porge per la briglia.


Die tugend macht den menschen reich,
daß ihn die armut nicht beschweret;
glück und unglück gilt ihm ganz gleich,
der hagel sein feld nicht entehret;
got ihn mit solchem gut belohnet,
das allzeit mit und in ihm wohnet.


Die wahre Sanftmut kann sich beugen,
Sie ist ein Kreuz in sanftem Stilleschweigen,
Sie hält sich nur in Gott ersenkt,
Daselbst sie nichts als Gut's von allen denkt.


SECONDE âme de mon ami, son autre cœur,
Roberte, or, vous voici veuve… pour une année,
Et je viens avec vous penser à sa langueur
A lui loin de vos yeux à vous, sa Destinée


Ej noc, ta bledá děvice,
Přes luhy, přes lesy kráčí!
Za ní se z blízka a z daleka
Dav šedých stínů vláčí.


Der Fischer fischte so lange,
Bis er den Todten fand,
Er grif ihn bei den Haaren,
Und schleift ihn an das Land.


修炼工夫合自然
河车潜引玉池泉
老君道德人难识
复见云孙达二篇


Kdo přešel bod, jenž určen mu přírodou,
kdo navrátil se z bouře, kde ztroskotal,
měj na mysli, že darem bohů
každý je den, jejž mu osud chystá.


Jen jeden vzkřik, a mistr dokonal – – –
i oheň hasnul, plamy dodělaly,
kat popel z mistra shrnul si a vzal,
a pacholci jej kolem rozmetali.


Schlafe, liebes Elselein,
Schlafe nun ein!


»Kein Mittagessen fünf Tage schon.
Die Heimat so weit, kein Geld und kein Lohn,
Statt Arbeit zu finden, nur Hunger und Not,
Nur wandern und betteln und kaum ein Stück Brot.«


Colli toscani e voi pacifiche selve d'olivi
a le cui ombre chete stetti in pensier d'amore,
tósca vendemmia e tu da' grappi vermigli spumanti
in faccia al sole tra giocondi strepiti,


De vosotros,
los jóvenes,
espero
no menos cosas grandes que las que realizaron
vuestros antepasados.
Os entrego
una herencia grandiosa:
sostenedla.
Amparad ese río
de sangre,
sujetad con segura
mano
el tronco de caballos
viejísimos,
pero aún poderosos,
que arrastran con pujanza
el fardo de los siglos
pasados.
Nosotros somos estos
que aquí estamos reunidos,
y los demás no importan.
Tú, Piedra,
hijo de Pedro, nieto
de Piedra
y biznieto de Pedro,
esfuérzate
para ser siempre piedra mientras vivas,
para ser Pedro Petrificado Piedra Blanca,
para no tolerar el movimiento
para asfixiar en moldes apretados
todo lo que respira o que palpita.
A ti,
mi leal amigo,
compañero de armas,
escudero,
sostén de nuestra gloria,
joven alférez de mis escuadrones
de arcángeles vestidos de aceituna,
sé que no es necesario amonestarte:
con seguir siendo fuego y hierro,
basta.
Fuego para quemar lo que florece.
Hierro para aplastar lo que se alza.
Y finalmente,
tú, dueño
del oro y de la tierra
poderoso impulsor de nuestra vida,
no nos faltes jamás.
Sé generoso
con aquéllos a los que necesitas,
pero guarda,
expulsa de tu reino,
mantenlos más allá de tus fronteras,
déjalos que se mueran,
si es preciso,
a los que sueñan,
a los que no buscan
más que luz y verdad,
a los que deberían ser humildes
y a veces no lo son, así es la vida.
Si alguno de vosotros
pensase
yo le diría: no pienses.
Pero no es necesario.
Seguid así,
hijos míos,
y yo os prometo
paz y patria feliz,
orden,
silencio.


东奔西走肯徘徊
言语相残听鼻雷
未料此生终作底
可知不为学诗来


فلما قضى نحب من لا يخا
فه اقران ظهر ولم يفشلِ


O dinheiro acabou,
    Os amigos se foram,
    A mulher me deixou,
    Não tenho onde fica
    Este é o mundo em que vivemo
    Cercado de falsos amigos,
    Falsas alegrias,
    E de verdadeiras tristeza
    Somos fadados à solidão
    De viver sozinhos
    No meio de uma multidã
    Respeitem seus inimigos;
    São sincero
    São melhores que seus amigo
    Em quem confio?
    - Não confio nem em mim;
    Muitas vezes me tra
    Escrevo as tristezas
    Que levo n´alma;
    Não quero relembrar ilusõe
    Sigam meus conselhos:
    Preparem-se para as
    Desilusõe
    29/08/1999


Der Käiser steiget ein in den beblumten Kahn/
es gehet in dem Sund ein Freudenfechten an/ 21
gantz Rom kan sich jetzt baden
im Weine sonder Schaden.
Vnd nun/ nun ist er preis ihr Bürger auf dem Plan.


Kommts nicht heute, wie man will,
Sei man nur ein wenig still:
Ist doch morgen auch ein Tag,
Da die Wohlfahrt kommen mag.
Gottes Zeit hält ihren Schritt,
Wann die kommt, kommt unsre Bitt
Und die Freude reichlich mit.


El Amor con mesura dióme rrespuesta luego:
"Arçipreste, sañudo non seas, yo te rruego,
non digas mal d' amor en verdat nin en juego,
ca a vezes poca agua faze baxar grand fuego.
"Por poco maldezir se pierde grand amor,
de pequeña pelea nasçe un grand rrencor,
por mala dicha pierde vassallo su señor;
la buena fabla sienpre faz' de bueno mejor.
"Escucha la mesura, pues dexiste baldón,
amenaçar non deve quien quier aver perdón,
lo byen eres oydo escucha la razón:
ssy mis castigos fazes, non te dirá muger non.
"Ssi tú fasta agora cosa non rrecabdeste
de dueñas e de otras, que dizes que ameste,
tórnate a tu culpa, pues por ti lo erreste,
porque a mí non veniste nin viste nin proveste.
"Quesyste ser maestro ante que discípulo ser,
e non sabes mi manera syn la de mí aprender;
oy' e leye mis castigos, e sabrás byen fazer:
recabdarás la dueña, sabrás otras traer.
"Para todas mugeres tu amor non conviene:
non quieras amar duenas, que a ty non avyene;
es un amor baldío, de grand locura viene,
syenpre será mesquino quien amor vano tyene.
"Sy leyeres Ovydio, el que fue mi criado,
en él fallarás fablas, que l' ove yo mostrado,
muchas buenas maneras para enamorado:
Pánfilo e Nasón de mí fue demostrado.
"Sy quisyeres amar dueñas o otra qualquier muger,
muchas cosas avrás antes a deprender,
para que te ella quiera en amor acoger:
sabe primeramente la muger escoger.
"Cata muger donosa e fermosa e loçana,
que non sea muy luenga, otrosí nin enana;
sy podieres, non quieras amar muger villana,
ca de amor non sabe e es como bausana.
"Busca muger de talla, de cabeça pequeña,
cabellos amariellos, non sean de alheña,
las çejas apartadas, luengas, altas en peña,
ancheta de caderas: esta es talla de dueña.
"Ojos grandes, someros, pyntados, reluçientes,
e de luengas pestañas byen claras e reyentes,
las orejas pequeñas, delgadas; paral' mientes
sy ha el cuello alto: atal quieren las gentes.
"La naryz afylada, los dientes menudillos,
eguales e bien blancos, un poco apretadillos,
las ensías bermejas, los dientes agudillos,
los labros de su boca bermejos, angostillos.
"Su boquilla pequeña asy de buena guisa,
la su faz sea blanca, syn pelos, clara e lysa;
puna de aver muger, que la veas syn camisa,
que la talla del cuerpo te dirá esto a guisa.
"A la muger qu'enbiares, de ti sea parienta,
que bien leal te sea, non sea su servienta,
non lo sepa la dueña, porque la otra non mienta,
non puede ser quien malcasa que non se arrepienta.
"Puña en quanto puedas que la tu mensajera
sea bienrrazonada, sotil e costumera:
sepa mentir fermoso e siga la carrera,
ca más fierbe la olla con la su cobertera.
"Si parienta non tienes atal, toma d' unas viejas,
que andan las iglesias e saben las callejas:
grandes cuentas al cuello, saben muchas consejas,
con lágrimas de Moysén escantan las orejas.
"Son muy grandes maestras aquestas paviotas,
andan por todo el mundo, por plaças e por cotas,
a Dios alçan las cuentas, querellando sus coytas:
¡ay! ¡quánto mal que saben estas viejas arlotas!
"Toma de unas viejas, que se fasen erveras,
andan de casa en casa e llámanse parteras;
con polvos e afeytes e con alcoholeras,
echan la moça en ojo e çiegan bien de veras.
"E busca mesajera de unas negras pegatas,
que usan muncho los frayres, las monjas e beatas:
son mucho andariegas e meresçen las çapatas:
estas trotaconventos fasen muchas baratas.
"Do están estas mujeres muncho se van alegrar:
pocas mugeres pueden dellas se despagar.
porque a ty non mienta sábelas falagar,
ca tal escanto usan, que saben bien çegar.
"D' aquestas viejas todas ésta es la mejor;
rruegal' que te non mienta, muéstrale buen amor:
que muncha mala bestia vende buen corredor
e muncha mala rropa cubre buen cobertor.
"Si dexier' que la dueña non tiene mienbros grandes
nin los braços delgados, tú luego le demandes
sy ha los pechos chycos. Si dise sí, demandes
contra la fegura toda, porque más çierto andes.
"Si dis' que los sobacos tiene un poco mojados
e que ha chycas piernas e luengos los costados,
ancheta de caderas, pies chicos, socavados,
tal muger non la fallan en todos los mercados.
"En la cama muy loca, en la casa muy cuerda:
non olvides tal dueña, mas della te acuerda:
esto que te castigo con Ovidio concuerda;
e para aquesta cata la fyna avancuerda.
"Tres cosas non te oso agora descobryr:
son tachas encobiertas de mucho maldesir;
pocas son las mugeres, que dellas pueden salyr:
sy las dexiese yo, començaríen a rreyr.
"Guarte byen que non sea bellosa nin barbuda;
¡atal media pecada el huerco la saguda!
Sy ha la mano chyca, delgada, bos aguda,
atal muger, si puedes, de buen seso la muda.
"En fin de las rrasones fasle una pregunta:
si es muger alegre, de amor se rrepunta;
si a sueras frías, ssy demanda quanto barrunta,
al ome si dise sí: atal muger te ayunta.
"Atal es de servir, atal es de amar:
es muy más plasentera que otras en doñear;
si tal saber podieres e la quesieres cobrar,
fas mucho por servirla en desir e obrar.
"De tus joyas fermosas cadaque dar podieres;
quando dar non quesieres o quando non tovieres,
promete e manda muncho, mager non gelo dieres:
luego será afusiada, fará lo que quesieres.
"Syrvela, non te enojes, syrviendo el amor creçe;
el serviçio en el bueno nunca muere nin peresçe;
sy se tarda, non se pierde, el amor nunca fallese:
que sienpre el grand trabajo todas las cosas vençe.
"Gradésçegelo mucho lo que por ti feziere,
póngelo en mayor preçio de quanto ello valyere,
non le seas rrefertero en lo que te pediere,
nin le seas porfioso contra lo que te dixiere.
"Requiere a menudo a la que bien quisieres,
non ayas della miedo quando tienpo tovyeres,
vergueña non te enbargue do con ella estodieres,
peresoso non seas do buena haçina vyeres".
Quando la muger vee al peresoso covardo,
dise luego entre dientes: "¡Oxte! ¡tomaré mi dardo!".
Con muger non t' enpereçes, non t' enbuelvas en tabardo,
del vestido más chico sea tu ardit alardo.
Son en la grand peresa miedo e cobardía,
torpedat e vilesa, ssusiedad e astrosya;
por pereza perdieron muchos conpaña mía,
por peresa se pierde muger de grand valya.


hatmi meratipte


Perutečky u ramének,
smavou něhu v očku,
šveholení družných ptáčat
v lipách při obločku,
libý zádech zkvetlých sadů,
šumný hovor lesa,
horských květnic vonné léky
i přítoky plesa.


Wi Moses ist mit Drabitz neu gestorben,
Darein sich nicht kont finden der Kotter:
So fils hir auch. Der Edoms heil geworben,
Selbst Edom, der verwundt den Edom mehr.
Comen bebt noch, wann di Christin im Zweifel;
Comen lernt noch, das dis sei selbst der Teufel.


Jch ſorge Tag und Nacht/
Und pflege nichts zu ſpahren/
Euch Huſchen zu verwahren/
Doch wird mir manche blaue Dunſt gemacht.
Wenn gleich ein Argus wacht/
So bringt er euch doch nicht zu paaren;
Und ſorgt er Tag und Nacht.


Und deine heil'ge Daphne liebt im Fliehen:
Ach, schon verwandelt, beut mit sanftem Trauren
Sie dir zum Kranz die ewig grünen Zweige.


Tak podruhé ji spatřil jsem,
ne dívku již, však ženu –
zrak užaslý tu na ní tkvěl,
já dumal, snil a přemýšlel –
zda někdy zapomenu!


Vitéz vagy, jól tudjuk; de vitézségedet
Kicsin helyre akarod mutatni s erődet;
Kevés haszon, kis tisztesség ebbül jühet,
De viszontag nagy veszély előkerülhet.


溪上钓西风
心随溪水东
后车今已载
何待兆非熊


Von mir ward Leibnitz dir gegeben!
Warf Sachsen einst Hannover vor:
Dir, sprach Cheruscien, hieß ihn der Zufall leben,
Mir, sein erkannter Werth, nach dem ich ihn erkor;
Das Glück gab dir ihn erst, du liessest dir ihn nehmen,
Ist das zum Prahlen Grund? ist's einer sich zu schämen?


Durch euch hat uns're Bruderschaft
An Wachstum, Grösse und an Kraft
So mächtig zugenommen;
Die Künste die der Maurer liebt,
Die Tugendregeln, die er übt,
Hat er von euch bekommen.


De São Sebastião do Rio de Janeiro


Ihr habt euch nun einmal verliebt ins Häßliche,
Und zur Bewunderung braucht ihr das Gräßliche.
Ich aber will mit Gott das Schöne lieb behalten
Und siegreich seinen Glanz auch noch der Welt entfalten.


Mit den weichen Liebesnetzen
Hat er heimlich sie umflochten;
Kurze Worte, lange Küsse,
Und die Herzen überflossen.


Ed altre... Ma perchè tanti ricordi
salgono dall'inutile passato?
Salgono, col profumo del passato,
da un cofanetto pieno di ricordi:
ed ecco i segni, ecco le cose mute,
superstiti d'amori nuovi e vecchi
lettere stinte, nastri, fiori secchi
delle godute e delle non godute...


Stein/ Silber/ gelbes Marck der Berg' ist zu geringe:
Der große Held verdient/
Mit dem mein Hoffen grünt/
Daß man ihm zum Geschenk ein ander Opffer bringe.


玲珑岩下忆辞师
软语丁宁归莫迟
昨夜春堂轰霹雳
分明一喝再参时


auf das mein Vaterland in langer Hoffnung denket,
recht führe wol hinaus, und, die sich itzt so krenket,
alsdenn mit Freuden mög' in diesen Armen ruhn.


Nalejte máz, dopíme v ráz!


لقد علِمَ الأحياءُ دانٍ ونازِحٌ
إذا نَشرتْ طيبَ الحديث المجامِعُ
يقيناً وبُرهاناً نفى كلَّ ريبةٍ
ودلَّتْ عليه ألسْنٌ ومَسامِعُ
بأنَّ صريح المجدِ حَظُّ مُحمَّدٍ
وللناس ضيحٌ خامطُ الشَّوْب ناقع
وأنَّ عماد الدولةِ الواحد الذي
تُشير إليه بالفَخارِ الأصابِعُ
وأنَّ النَّوارَ الشَّاردات من العُلى
حَواها بأولى سعْيه وهو يافِعُ
وأنَّ نَداهُ مُعْصراتٌ هَواطِلٌ
وأنَّ حِماهُ مُرْهفاتٌ قواطِعُ
فتى الحيِّ أما جُوده فهو ساترٌ
كتومٌ وأما نصْرهُ فهو ذائِعُ
يفُلُّ سطور الجيش سطرُ كتابهِ
وترْهَبُهُ قبل النِّزالِ الوقائِعُ
إذا النِّقْس أمسى حالكاً في طروسه
أتى النصر صبحاً وهو أبيض ناصع
ونِعْمَ مبيتُ الطَّارقينَ عَشيَّةً
إذا أخمدتْ نار اليَفاعِ الزَّعازع
هُنالك يُغني البِشرُ عن موقد القِرى
وعن حالب الكوماء طاهٍ ومازِعُ
تبيتُ مَعاديمُ الشتاءِ بأرضهِ
فلا الخصب ممطولٌ ولا النَّكسُ كانع
يُطافُ عليهم بالنَّعيم كأنهمْ
نشاوى ملوك الريف والريف يانع
إذا عضدُ الدين اطَّباهم نَوالهُ
فلا الوعر مرهوبٌ ولا الذُّعرُ مانِع
وتحت قميصَيْه إذا ما بلوْتَه
وليٌّ لربِّ العرشِ خشيانُ خاشع
يجُلُّ عن الغِش الدخيل فدهرَه
يُسالمُ سلْماً خالصاً أو يُماصِعُ
إذا شهد النادي وشدَّ على العِدى
فأبيضُ هِنْديٌّ وأوْرقُ فارِعُ
يُصرِّفهُ الطفلُ الوليدُ مودَّةً
ويضعف عنه الجيش وهو مُماصع
فهُنيَ شهرُ الصَّوْم والدهر كلُّه
به ما علا فوق الأراكَةِ ساجعُ
فثَم النَّدى المسكوب والغيث حابسٌ
وثمَّ الحمى المرهوب والخطب رائع


吾家于衢守于睦
治馀何以乐且闲
仙棋一局钓一壑
烂柯山下严陵滩


Les bandes d'étalons, par la plaine inondée
De lumière, gisaient sous le dattier roussi,
Et les taureaux, et les dromadaires aussi,
Avec les chameliers d'Iran et de Khaldée.
Thogorma, le Voyant, eut ce rêve. Voici :


Wir zogen aus, gegürtet wie Giganten,
Ein jeder klirrte wie ein Goliath.
Nun haben wir die Mäuse zu Trabanten,
Und unser Fleisch ward dürrer Maden Pfad.


To dětí zástup jest veselý,
na výlet k parníku chvátá;
mé oči posavad nezřely
té záře, lesku a zlata!


中国衣冠礼乐先
国亡那得更求全
凄凉青盖端诚殿
何似幽兰一炬烟


In Kraft und Schönheit will ich singen
mein freies Lied! um Wahrheit nicht
braucht zitternd meine Glut zu ringen:
ich selbst bin wahr! – Auf Sturmesschwingen
zur lichten Lohe will ich zwingen
die Flamme, die der Glut entbricht!


Non vuol che laude sua da me composta
per opra degna di mercé si pona;
di mercé degno è l’ir correndo in posta.


Hieraus, spricht Er, hätte baß
Phidias
Selbs Minerven Bild gehawen,
Venus ist nach langem Fleiß
Also weiß
Vnd so Purpur-roht zu schawen.


Zřel hasnout slunce, slunce svojí moci. –
Ne, starý svět se nesmí zbortit v kusy!
Čím on by v zvratu tom a bez pomoci?
Vlas Magdaleny probíraje rusý
jak díval by se zděšen v oko noci,
zřel v její zrak a šeptal: „Umřít musí!“
a nelíbal víc, s vytřeštěným zrakem
kýs fantom stíhal v dálce za oblakem.


Dicht umwogt von Volkesmenge ragt ein luftig farbig Zelt;
Ei, was doch die bunte Hülle wohl für einen Schatz enthält?
Birgt sie nicht die schönste Perle, Muscheln gleich, in schlichtem Schrein?
Hüllt sie nicht das schönste Antlitz, wie ein neid'scher Schleier, ein?


A wooden Jack, which had almost
Lost, by Disuse, the Art to Roast,
A sudden Alteration feels,
Increas'd by new Intestine Wheels:
And, what exalts the Wonder more,
The Number made the Motion slow'r:
The Flyer, tho't had Leaden Feet,
Turn'd round so quick, you scarce cou'd see't;
But slacken'd by some secret Power,
Now hardly moves an Inch an Hour.
The Jack and Chimney near ally'd,
Had never left each other's Side;
The Chimney to a Steeple grown,
The Jack wou'd not be left alone,
But up against the Steeple rear'd,
Became a Clock, and still adher'd:
And still its Love to Houshold Cares
By a shrill Voice at Noon declares,
Warning the Cook-maid, not to burn
That Roast-meat which it cannot turn.


Svůdce svého zapomenout radno.
Hle tvé dítě! Jaká radost matce!
Jak strom jarý vyroste ti krátce,
budeš žít zas veselo a snadno.
Bůh, jenž živí nejmenšího broučka,
postará se o tebe i kloučka.
Hocha znám, jenž dlouho má tě rád,
vezme si tě, bude pracovat.
Tento sáček do začátku měj!
Zdrávas, panno! Život krásný znej!


Warum doch das? Daß du, o Welt,
Frei wieder möchtest stehen
Und durch ein teures Lösegeld
Aus deinem Kerker gehen;
Denn du weißt wohl, du schnöde Braut,
Wie, da dich Gott ihm anvertraut,
Du, wider deinen Orden,
Ihm allzu untreu worden.


Pak lítost mazlivá se lísá k duši tvojí
a ze mdlob vzbouzí ji, krev zaschlou měkce smývá,
lká tiše nad tebou a vřed tvůj slzou hojí.
Svit ranní nesměle se z dálky rozeznívá.


Slyš již jdou; – tak brzo již jsou tady?


Kaum war der Schneider weg, so rief sie: »Laßt uns Dichten!
Was könnten wir anietzt wohl herrlichers verrichten?
Ein ungewohnter Trieb flammt meine Geister an,
Sonst hats die Dicht-Kunst auch, doch nie so starck gethan.
Wohlan ein Vorspiel soll den stoltzen Tadler mahlen!
Hier, Suppig, will ich ihn, wie ers verdient, bezahlen.
Wer den Professor kennt und meinen Tadler hört,
Soll, wenn er Gottscheds Wind auch noch so eyfrig ehrt;
Des Bildes Aehnlichkeit dem Nachbar doch verrathen,
Und sagen: was man spielt, sind warlich Gottscheds Thaten.«
Sie satzte sich und schrieb, man ließ sie gantz allein.
Es stelleten bey ihr sich zwar Gedancken ein;
Nur schien der Reim sie noch verräthrisch zu verlassen:
Er mußt, als Gottscheds Freund, des Dichters Feindin hassen.
Wie lange suchte sie ein Reim-Wort auf Geduld!
Ihr Blick durchwanderte die Wörter, Pult, Schuld, Huld;
Umsonst, auch Huld 3 will hier nicht dem Gedancken gleichen;
Sie schrieb die Zeilen hin, sie wieder auszusteichen.
O! rief sie, Göttin, gib dem Eifer ietzt Gehör!
Was du mir aufgelegt wird deiner Magd zu schwer.
Soll meine Schwachheit ietzt von deiner Größe singen,
So hilf mir dieses mahl den wilden Reim bezwingen.
Kaum daß sie dieß gesagt, so regte sich ihr Kiel,
Aus dem ein Dinten-Klecks auf ihren Bogen fiel.
Und hierdurch schien ihr selbst die Göttin zu entdecken,
Sie würde gantz gewiß des Feindes Ruhm beflecken.


剡茗情来亦好斟
空门一别肯沾襟
悲风不动罢瑶轸
忘却洛阳归客心


Dráha její lesť jest křivolaká,
Z pekelnéhoť vyšla jezera
Černorudá tato příšera,
A jen po ďáblu vždy popotaká.


Óh én bölcs Apollóm, tündöklő Fébuschom!
Óh én Szokrateschem és Jérémiásom,
Óh én Jóel, Ámos, Vendel-Habakukom,
Óh Bálámot hordó szerelmes állatom!


A poškrabal se v zármutku
za uchem pravým, levým –
za kterým dříve, opravdu
teď sám již vlastně nevím.


Dein Lob von Kunst, Verstand und Fleiß,
Als deßen Ruhm und Ehrenpreis
Durch so viel Blut und Wunden grünet,
Nachdem die Cur von deiner Hand
Manch Opfer schon dem Tod entwand
Und so viel Krancken treu gedienet.


Was stört dich in der Rede, werther Gast?
Du stockst, du athmest tief.


Was mag wohl schimmern dort, und, seh ich recht?
Was löst sich aus dem brennenden Geflecht
Und poltert da zu meinen Füßen her?
Ein tüchtig Kruzifix, von Golde schwer!


Tak též zříme ve podivném času,
Rejdy držet na tisíce vran,
Na stráži ty stojí, ty co ve zápasu
V povětří se hemží u všelikých hran,
Provodíce křepké tůčky v letu,
Veselí se v kolotavém změtu,
Vyjevují radost jejich vnadné zvuky:
Taká plesná živost řídí mužské pluky.


Jde nejistě a křečovitě,
jak natažený automat –
oh, kdyby věděl – jak by hbitě
sem přiletěl a pomoh rád!
A vlekala se od dne ke dni
k té práci monotonní, všední,
až jednou přišel záchvat zlý
a ve špitál ji odvezli.


Benn Erdélyben lőn János király halála,
Ottan ő udvara igen megpusztula,
Urakban egynéhány mert ott meghasonla,
Kik miatt ez ország ím mind elpusztula.


„Aétiusz volt az, gyermekkori társa,
Én kapattam őket fegyverforgatásra,
Midőn még a vérem gyorsabban szökellett
S hej! bizony a kard se támaszkodni kellett.


Zachránil jim otce,
Mně milého chotě,
A nás nevydával
Žalostné sirotě.


	Quanti tapini hai tratti d'aspra guerra!
Chi con la gonghia e chi imbavagliato,
non potean dire o far ben di sua terra.


Ő az Életnek el-nem-értje,
Ő az a Gyönyör-Valaki,
Kiért nem kár a kárhozás sem,
Kiért nem nagy adó az üdv.


Pij, Bušku – již se nezarmuť –
a poslyš, co ti král tvůj moudrý praví:
můj jazyk je jak známo vybíravý –
a našel již v tom víně chuť.
Víš – zkoumat třeba, Bušku milý,
to víno má svůj zvláštní ráz,
zprv trpké, ale milé zas –
my, myslím, se už vpili!“


Schön soll sie sein, und Stärke
Das Merkmal ihrer Werke;
Der Kraft sei sie geweiht,
Die Seele, Geist und Triebe
Umfaßt mit gleicher Liebe,
Daß wir mit Stolz bekennen: wir dienen dieser Zeit.


forjóse una quimera misteriosa:
¡que su alma se quedaba venturosa
en las patrias riberas con la mía!


Und als die Raupe blieb nicht stumm,
Da wurd' er roth und dreht sich um.
Ja ja!
Die Raupe hat gesprochen:
Mein Freund, ich bin gekrochen!
Ha ha ha ha ha ha!


Depois de Beranger ter visto seus vizinhos virarem rinocerontes
depois de Clov contemplar a terra arrasada e comunicar-se
em monossílabos com seus pais numa lixeira
depois de Gregory Sansa  ter acordado numa manhã
transformado em desprezível inseto aos olhos da família
e Kafka não ter entrado no castelo para ele aberto todavia
depois de Carlito a sós na ceia do ano cavando o inexistente
afeto no ouro dós salões
depois de Se Tsuam perder-se não entre as três virtudes
teologais
mas num maniqueísmo banal entre o bem e o mal
depois dos diálogos estáticos de Vladimir e Estragon
na estradde Godot
depois de Alfred Prufrock como um velho numa estação
seca contemplando a devastação e incapaz de perturbar o universo
depois dos labirintos de Teseu, Borges e Robbe-Grillet
depois que o lobo humano se refugiou transido na estepe fria
depois da recherche no tempo perdida e de Ulisses perdido
no périplo de Dublin
depois de Mallarmé se exasperar no jogo inútil de seus dados
e Malevitch descobrir que sobre o branco
só resta o branco por pintar
depois dos falsos moedeiros moendo a escrita exasperante
em suas torres devorando o que das mãos de Cronos
gera e degenera
depois da morte do homem e da morte da alma
depois da morte de Deus na Carolina do Norte
antes e depois do depois
aqui estou Eu confiante Eu pressupondo EU erigindo
Eu cavando Eu remordendo
Eu renitente Eu acorrentado Eu Prometeu Narciso Orfeu
órfano Eu narciso maciço promitente Eu
descosendo a treva barroca desse Yo
sem pejo do passado
reinventando meu secreto
concreto
Weltschmerz
Que ligação estranha então havia entre os nós e os nós
de outros eus
entre Deus e Zeus
que estranha insistência que penitência ardente que estúpido
e tépido humanismo
que fragilidade na memória que vocação de emblemas
e carência em mitografar-se
que projectum árduo e cego que radar tremendo pelas veias
que vocação de camuflar abismos e flutuar no vácuo
que reincidente recolocar do vazio no centro do vazio?


إنِ اتخذتم بدلاً
مِنِّي فلا تأسُّفا
فليسَ لي في ربعكم
رسمٌ فأبكي إنْ عَفا


Wer auch plagte sich nur an dem Heerd, am Camine! Man ziehet
In die Schenke getrost mit der Familie ein.


Projdeš – o samotě doma
proč ti záchvěv pohne rtoma?
Slabost chvilky – však ten stín
co chtěl věčna ze hlubin?


	Però che alquanto albeggia
Pria quella Diva, e alquanto indi rosseggia:
Ma tosto il Sol l'ha colta,
Tosto per lui dell'aria
La signorìa l'è tolta:
Trapassa solitaria,
Sconosciuta trapassa entro il suo velo
Nel color tinto, in cui si tinge il cielo.


Manch Heiliger von alters her
Stand bei der Menschheit hoch in Ehr.
Der eine, weil er Kranke heilte,
Der andre, weil er Heiden keilte
Für die katholische Verbindung,
Der dritte wegen Mitempfindung
Für alle Vögel auf dem Feld,
Der ob der Unbegier für Geld
Und sogenannte äußre Güter,
Und der als Meister der Gemüter.


Nos quisimos un sola noche, (te quise)
te extraño cada momento,
vivo ese instante cada día que te pienso.
Te vuelvo a besar, amarte de nuevo.
Eres mi amiga, mi amor, mi recuerdo
te quiero aunque nunca más conosca tu cuerpo,
aunque nunca más lea tus pensamientos.
Eres mi amiga, mi gatita, en todo momento.
Vi un brillo en tus ojos
que en esa noche se hacía más intenso.
Alumbraste con ellos mi alma,
mi vida, mi corazón que era muerto.
Te despedí, esa noche fue un lamento.
Imaginé que esa noche sería mi última verdad,
que para siempre vivirías en mis recuerdos.
Te despedí, un adiós y sin querer te vi a lo lejos.
Han pasado días, años, meses,
una eternidad, un lamento.
Te recuerdo,te amo, te pienso,
¿dónde estás amiga que no te encuentro?
Te sufro amiga, por no poder hablarte,
no te encuentro pero te respiro, casi te veo.
Me hace mucha falta tu amistad,
tu cariño, comprensión, tu verbo.
Esto es todo, no puedo con el sufrimiento,
mi poema se convierte en un tormento.
Termino por decirte que siempre te recordaré,
te extrañaré... mi amiga, mi amor, mi secreto.
Quizás la muerte me levante
sin nunca volver a decirte
lo mucho que te quiero, !siempre recuerdalo!
Aunque yo muera tu recuerdo mitigará mi tormento.


Od zlého zbav nás, ať je to daň,
desátek, žoldák, či plamen,
syp zlaté zrní Tvoje nám dlaň,
pánům však na hrdlo kámen;
v okamžení
sedlák změní
celý svět v nebeské království – Amen.


Jen sstoupej dál! tak vždycky nebude,
kraj kolem tebe zvolna uvadne,
zář jara k západu se nakloní
a zcela v dálce kdesi zapadne.


Pompa eres de dolor, seña no vana
de nuestra vanidad, dígalo el viento,
que ya de luces, ya de aromas tanto.


La dulzura, el calor de los labios a solas
en medio de la calle familiar
igual que un gran salón, donde acudieran
multitudes lejanas como seres queridos.


A sztraczenai hegyszorosban
Magas, sötét szirtkapu áll,
Tekints fel és kebled megdobban,
Amint az ív alá jutál;
Bősz órjásokat lát a képzelet,
Kiknek vaskarja szirtet szirtre vet.
Pedig, mikép él a regében,
A Gnómok épiték e szirtfalat,
Kicsiny, arasznyi teremtések,
Kiknek országa van a föld alatt.
Morzsákból épült, s felépült, mivel
Az egyesült erő csudát mivel.


tatyos'u göz hapsine koydular


Este es el libro de mi dolor:
lágrima a lágrima lo formé;
una vez hecho, te juro, por
Cristo, que nunca más lloraré.
¿Llorar? ¿Por qué?
Serán mis rimas como el rielar
de una luz íntima, que dejaré
en cada verso; pero llorar,
¡eso ya nunca! ¿Por quién? ¿Por qué?
Serán un plácido florilegio
un haz de notas que regaré
y habrá una risa por cada arpegio,
¿Pero una lágrima? ¡Qué sacrilegio!
Eso ya nunca. ¿Por quién? ¿Por qué?


Dada la escabrosa situación
por la que transita el país,
los elevados índices de competitividad
que logran las escasas empresas existentes,
el régimen cambiario,
y otras economicadas
es imprescindible,
—muy imprescindible—,
DECRETAR
un control de precios
con el fin de evitar abusos
en la expedición de determinados artículos.
Mas, sépase, esto atañe,
a artículos de primera necesidad:
alimentos, combustibles, prostitutas,
prostitutas sobre todo,
porque se necesitan.
Se bajarán las tarifas.
El Estado subsidiará promociones,
combos y otras gangas.
Atención: los estudiantes universitarios
recibirán, además de estos, otros beneficios
contemplados en la Constitución.
Sólo él lo sabía.


Ach weh, wie forchtsam scheint sie doch!
wie zittert sie doch ab dem joch,
darunder deine arm sie binden!
dein mund kan, durstig, nu zumal
ein süßes seufz- und zähernmahl
auf ihrem mund und augen finden.


Und die Rosse, wie arabisch
Ihre Blicke leuchten,
Wie die glänzend schwarzen Haare
Helle Tropfen feuchten!


Offt kan wohl eine Sache klein/
Doch nicht ohn Ruhm und Mühe seyn.


Ta kočka tebe ani neslaví
a se střechy ti smetí v tváře práší,
tlum vrabců křičí jako po Jidáši,
že pro ně chováš pobyt nezdravý.


A proč mají na své tváři
zvláštní úsměv nakyslý?
Na Tvůj kumšt hle! přísahají –
nikdo naň však nemyslí.


夜静天中星历历
晓来坛上月娟娟
皇图巩固中兴业
帝祚遐昌亿万年


In dem Busche, dem Busche
In Gras und in Kraut
Da leben wir lustig
Als Bräut'gam und Braut.


لَبَيكَ يا قَلبِ ماضٍ فيكَ ناداني
خَبَّأتُ في عِطرِهِ حُبّي وَإيماني
أَيّامَ كانَ الهَوى الغِرّيدُ يَضحَكُ بي
وَيَرتَمي مَرَحُ الدُنيا بِأَلحاني
وَكانَ لِلنّاسِ آمالٌ مُحَبَّرَةٌ
تَفَكَّكَت عَن كَلاليبٍ وَأَرسانِ
فَقَد دَهى الحُكمَ أَمرٌ لا مَرَدَّ لَهُ
هانَ القَوِيُّ لَهُ وَاِستَأسَدَ الواني
كانَت لَهُ القُرعَةُ الحَمقاءُ في بَلَدٍ
بَلا النقيضَينِ مِن جَهلٍ وَعِرفانِ
فَكانَ كَالجَهلِ لِلعُرفانِ عَجرَفَةٌ
وَكانَ لِلجَهلِ كَالعِرفانِ عُرفانِ
عَذيرُهُ وَمضَةٌ في لَيلِ مُدلِجٍ
باقٍ لَهُ أَمَلٌ في قَلبِ حَيرانِ
كَسائِحٍ ضَلَّ في صَحراءَ مُحرِقَةٍ
كَأَنَّها قَلَقٌ في حُلمِ ظَمآنِ
يَمشي وَلِلنّارِ في أَجفانِهِ زَبَدٌ
عَلى لَظى الرَملِ مِن وادٍ لِوِديانِ
وَلِلسَّرابِ خِياناتٌ عَلى فَمِهِ
كَأَنَّها هُزءُ شَيطانٍ بِإِنسانِ
حَتّى أَصابَ سَراهَ العَصرِ ناحِيَةً
يَمُجُّ فيها سَحابَ الظِلِّ كَهفانِ
فَما تَخَيَّرَ بَل أَهوى عَلى ظَمَإٍ
فَصادَفَت شَفَتاهُ حَلقَ ثُعبانِ
في ذلِكَ الزَمَنِ العاتي لَبِستُ فَتىً
أَلَمَّ في خُلقِهِ أَمجادَ غَسّانِ
مِن سالِفِ الكَرَمِ المَسلوخِ عَن يَدِنا
باقٍ عَلى يَدِهِ إيماءُ إِدمانِ
أَحلامُ لُبنانَ أَجسادٌ عَلى فَمِهِ
كَأَنَّ لُبنانَ لَم يَبرَح كَلبنانِ
تُصغي إِلى السِحرِ يُحييهِ بِهِ فَتَرى
في كُلِّ رابِيَةٍ بَعثاً لإيوانِ
وَلَيسَ كَالفَألِ في الآدابِ داعِيَةٌ
لِهَديِ حَيرانَ أَو تَنبيهِ وَسنانِ
وَكَالخَيالِ لِسانٌ يُستَفَزُّ بِهِ
شَعبٌ أَبِيٌّ إِلى تَجديدِ بُنيانِ
وَكانَ أَنَّ البَيانَ الحُرَّ في دَمِهِ
أَشاعَ حِقدَ اللَظى في الحاكِمِ الجاني
فَقالَ نَهجُكَ في ما تَدَّعي خَطَرٌ
عَلى الرَعِيَّةِ يَحدوها لِعِصيانِ
أَما سَمِعتَ صُدورَ الشَعبِ تَهتِفُ لي
فَالشَعبُ مِلكيَ وَالأَيّامُ أَعواني
فَأَغمَدَ الحُرُّ في عَينَيهِ فُوَّهَةً
مِن ناظِرَيهِ كَبُركانٍ بِبُركانِ
وَقالَ مِلكُكَ لَيسَ الشَعب يا مَلِكي
فَلَستَ تَملِكُ إِلّا بَعضَ عُميانِ
كُن مَن تَشاءُ كُنِ الدُنيا بِكامِلِها
فَلَستَ تَعدِلُ صِدّيقاً بِميزاني
جَمالُ قَلبي عُريانٌ عَلى شَفَتي
وَنورُ نَفسي مَعقودٌ بِأَجفاني
وَكَيفَ أَكذِبُ وَالدُنيا تُصارِحُني
حَتّى قُشوريَ حَتّى جِسمِيَ الفاني
أَنظُر إِلى النَهرِ في صَفوٍ وَفي كَدَرٍ
فَهَل تَخفّى عَلى الصَفصافِ وَالبانِ
لِلنّورِ في كُلِّ مَجرىً مِنهُ مِصقَلَةٌ
وَكُلِّ مُنعَطَفٍ لِلحُبِّ ثَديانِ
فَذلِكَ الجَبَلُ الجَبّارُ أَطعَمَني
قوتَ النُسورِ وَهذا النَهرُ رَوّاني
خَفِّف عُتُوَّكَ وَاِغسِل قَلبَكَ الجاني
لِلظُّلمِ يَومٌ وَلِلمَظلومِ يَومانِ
عَرشُ العَتِيِّ عَلى بُركانِ مُنكِرِهِ
شَتيمَةٌ رَخَمَت في قَلبِ سَكرانِ
ما كانَ سُلطانُ هذا الشَعبِ سَيِّدَهُ
إِنَّ السِيادَةَ ما اِحتاجَت لِتيجانِ
هذي الرَعِيَّةُ مَهما تَطغَ نافِرَةٌ
وَمَن تَكُن لَستَ فيها غَيرَ سُلطانِ
تَعصي ضَميرَكَ وَالدُنيا تُناطُ بِهِ
وَحينَ أَعصي ضَلالاً فيكَ تَنهاني
فَاِخلَع وَبَدِّل لَكَ الحِرباءُ قاعِدَةٌ
لَكَ الوَداعَةُ وَالطُغيانُ ثَوبانِ
مَن أَنتَ أَنتَ يَدٌ سَوداءُ ما اِرتَفَعَت
إِلّا لِتَفريقِ أَحبابٍ وَإِخوانِ
مِن أَينَ أَنتَ مِنَ الفَحشاءِ لَو شَعَرَت
روحي بِها لَم أَبع سَهلي وَأَظعاني
مَن جاءَنا بِكَ حُمقُ الشَعبِ يا مَلِكي
لا بُؤسُهُ فَبِكَ الهَدّامُ لا الباني
لَقَد بَطِرتَ فَلَم تُستَر مُخَدّرَةٌ
وَقَد زَنَيتَ فَلَم يَهنَأ حَبيبانِ
لَكَ الحُسامُ عَلى رَأسي تُسَرِّحُهُ
وَلي عَلَيكَ وَلَو حُجِّبتَ عَينانِ
لَم يَبقَ غَيرُ ثَمارٍ مِنكَ فانِيَةٍ
خَدائِعٌ نَتَنَت في بَعضِ عيدانِ
أَما سَمِعتَ هُبوبَ الريحِ إِنَّ لَهُ
صَدى تَزَحُّفِ أَشباحٍ وَأَكفانِ
فَدَمدَمَ الحاكِمُ الغَضبانُ وَاِرتَسَمَت
عَلَيهِ أَشباحُ غيلانٍ وَحيتانِ
وَأَصدَرَت نَفسُهُ ما في قَذارَتِها
الحَمراءِ مِن شَهوَةٍ لِلأَحمَرِ القاني
وَصاحَ إِن يَكُ ذا حَدٍّ لِسانُكَ بي
فَلي لِسانٌ عَلَيهِ المَوتُ حَدّانِ
فَحَملَقَ الحُرُّ في العاتي وَقالَ لَهُ
أَقضي غَداً أَو أَموتُ اليَومَ سِيّانِ
فَكُلُّ ما أَبتَغي أَن لا تُقاطِعَني
دَعني أُكَمِّل دِفاعِيَ أَيُّها الجاني


Ale matka Černohorka
takého se druha leká.
„Živý pramen, milá skálo,
kam ten plyne, kam ten těká!
Do bujné by řeky proudil,
s bujnou řekou do jezera,
z jezera by dál se houpal
do moře se šumně dera;
v moři spěl by k cizím břehům,
zapomněl by, vlasť kde rodná, –
ne, to není kolébavka
černohorské mládi hodná!“


Co za mnou, zdá se zalehlou být bájí.
Svět útěchy ty malé desky kryjí
a rosu svěžesti mdlé duši tají.


Pták též rostl v boji s vlnou,
jasně vidí – loď to byla,
bleskem roztínala vlny,
letem k ní se přiblížila.


Die Sonne sticht, der Regen rauscht –
Wir sitzen schweigend und beklommen;
Es knirrt im Flur, und jeder lauscht,
Als dächten wir du könntest kommen;
In jedem Winkel suchen wir
Nach deinem Lächeln, deinem Blicke,
Wer lehnte je am Busen dir,
Und fühlt im Herzen keine Lücke?


Nein er ist auß der Schul entlauffen;
Nun ists zu langsam an der Zeit.


Perché talor si tragga vostre spoglie,
vostra virtù, che par che si raccenda
con l'esterno calor, più ognor sia desta.


So wacker, so zerstreut Ist meine Sinnlichkeit,
So quäl' ich mich beständig.
Es schlafe die Natur, Mein Herze wache nur
Dir, meinem Gott, inwendig!


Dann bricht er Rosen von dem Baum
Und wirft sie, krank und matt,
Hernieder auf den grünen Raum,
Dem Lamm zur Lagerstatt:


Nuž zde je vemte nazpět zas,
však s dobrým českým křenem,
a k tomu slib, že do smrti
na vás nezapomenem.


Zuletzt in den Lüften entbrannte die Lust,
Zu stehlen der Jungfrau das Tuch von der Brust,
Und Augen und Worte wie Wellen und Wind,
Sie gaben zu schaffen dem kämpfenden Kind.


Mert akit szeretünk mig ajka mosolyog:
Búbánatában is legyünk osztályosok!
Vegyük el a csapást, mikép a jó napot,
S egymást ne hagyjuk el, ha a sors elhagyott!


hüzün senesinde akan gözyaşlarında


Ei hör, er stichelt gar
Auch den Papa Benda.


Quand Juin cruel nous brûle en ses autodafés,
Lorsque le ciel, criblé de feux, mêle en ses voiles
Tout le Paris charmant, amoureux, endetté,
Devant les cafés d'or absorbe des breuvages
Là vieillards, jeunes gens, filles sous leurs toisons,
Que leur servent Léon, Anatole, Amédée,
Ils goûtent ces boissons d'enfer, pleines de maux,
Des bières qu'on brassa sans houblon et sans orge
De tristes eaux-de-vie et de mort, et des rhums
Et d'affreux curaçaos troublants, et des absinthes
O frères, avec ces boissons qui vous ont nui,
L'accablement stupide et le dégoût maussade,
Sous l'azur, sous le gouffre étoilé du ciel bleu
Quelque sombre liqueur, au noir Léthé pareille,
Stupidement, ainsi qu'un refrain de pantoum,
Oh ! nos pères buvaient, avec sa pourpre insigne,
Sages, ils remplissaient leurs verres de nos vins
Et caressaient, avec de gais épithalames
Le Plaisir et la Joie étaient leurs échansons ;
Ils ne connaissaient pas, ces gens qui savaient boire,
Mais leurs fils malheureux s'intoxiquent, par ton,
Là les Parisiens, dans le beau mois des roses,
Et souvent, déguisée en garçon de café,
Arborant sur son blanc visage de squelette
Et de blanc cravatée ainsi que pour un bal,
Jetant son cri farouche à ceux qu'elle terrasse,


Es ist die Liebe wunderlich
In Wesen und Gedank' und Wort;
So preis' ich itzt dein schwarzes Aug',
Weil es so stark im Seelenmord.


Da kommt mit vollem Euter
Die alte Geiß gesprungen;
Sie sucht sich Gras und Kräuter
Für ihre Jungen;
Sie sieht das Laub und fragt nicht viel,
Sie frißt es ab mit Stumpf und Stiel.


	da San Remigio, e con buon talento
regnò trent'anni; e 'l figlio Lottier, sperto,
anni quarantadue fu re attento.


Por la sangre en el polvo, no entre las venas,
Donde nazcas, violencia, maldita seas.
Ah si el violento asume la ley del aire,
Si aprieta en hierro impuro vidas y haciendas,
Si desala sus pozos de hambre sin dueño,
Si desenfunda el cáncer de su inconsciencia.
Por el mundo, qué huida de espesos pájaros,
Qué castillo de savias que se derrumban;
En el río revuelto, redes sin nombre,
Y en la tierra apagada fieras que triunfan.
¡Pero no! Estamos hechos de sangre viva,
y de huesos más hondos que el desatino;
no hay vigilias que rompan alma de humanos,
ni cinceles, ni látigos, ni colmillos.
Húndete en la ceniza, perra de hielo,
Que te trague la noche que te procrea;
Por la sangre en el viento, no en su recinto,
Dondequiera que nazcas, ah dondequiera,
Sin descanso de estirpes, años y mares,
Sin descanso, violencia, maldita seas.


物理将来仔细陈
茶虽嫌旧墨嫌新
凭将茶意迎新爱
留取墨心照旧人


木末飞轩面水流
终南遥挂万峰秋
玄关白日重重闭
不放飞云去岭头


Ubohé ptačátko rozbité na padrť!
Ach, cíle došla rána každá.
Byla to smrt
anebo vražda?


I z Gády velké čítaje nám pravil,
Jak druhdy jídali sme tyto chleby,
Když Mízrajmského Bůh nás jarma zbavil,
Nad námi smilovav se ve svém nebi.


Doch jetzo weiß er andern Rat.
Was Heut und Morgen sturmbeschwingt
Uns auf dem Eisen fliegend bringt
Vom alten trauten Nachbarort
Wie von der Erde fernstem Port,
Das kommt zumal nun Troß um Troß,
Zu Fuß, zu Wagen und zu Roß,
Und durch des Volkes wogend Meer
Rauscht es von allen Seiten her.
Befremdlich wie die Aventür
Tritt's aus den Häusern jäh herfür:
Hier trabt der braune Wüstensohn
Und dort des Zaren Kind vom Don,
Der Kriegerfürst vom Kaukasus,
Der Häuptling vom Lorenzofluß,
Und was am Nil sich regt und drängt,
Auf Asiens Strömen treibt und mengt,
Wie durch die Luft gefahren
Ist's hier nun zu gewahren.
Dann aus Italiens Myrtenland
Kommt uns der Schönheit Volk zur Hand,
Der Schnitterinnen brauner Chor,
Korallen rot an Hals und Ohr;
Hispan'scher Majas üpp'ge Schar,
Die dunkle Ros' im schwarzen Haar,
Von blühnden Knaben dargestellt,
Die trüglich volle Brust geschwellt:
Das drängt sich durch und bleibet stehn
Und wendet sich im Weitergehn
Mit Scherzen hier und dort mit Schlägen,
Wenn sich zu grober Witz will regen.
Zuletzt mit Fiedel, Horn und Baß
Schnurrt es vertraulich durch die Gaß,
Vom Elsaß und vom Schwabenland
Die Bauernhochzeit wohlbekannt.


»Gewiß! fielst Du hier lächelnd ein, und wie?
Zum Beispiel morgen eine Landpartie!
Erinnerst Du dich noch, wie Du vor Wochen
Mir einen Ausflug ins Gebirg versprochen?


Jak by si kývl – vidím jej –
v dál přes hřbitovní zeď,
„Pojď, hochu, třicet let – povídej,
mám volnou chvilinku teď...“


Ein dürftiges Fähnlein im Winde sich rollt,
Aus schlechtem Kattun, das ist schwarz, rot und gold;
So tanzt auf den Wellen der schwankende Kahn,
Die Schifferin sucht ihm die rettende Bahn.


A stane zas. – Hle, v hněvném větru dutí
se na Moravě vlny zmetešily,
hned vzdorně vzpíraly se ze vší síly,
hned snášely se dvojnásobnou chutí; –
leč pohněvaný vítr, pádě dolů,
sem tam je hází břehům do výmolu.
Tu polekané sviští do šařiny,
tam k odtékání limán nutí líný,
a ruka jeho nevlídná a hrubá
zle, po otčimsku kadeř vrbin škubá. –


Mein Kind, sie lege sich nur etwas rechtes zu.


Nagy hamar terekek Pestben bémenének,
Nagy gazdagságokat, álgyúkat nyerének,
Némötország felé némötök sietnek,
Vízerővel öszve el-felsietének.


草路无泥未有尘
城南城北总游人
不缘香火来山墅
孤负今年半段春


V tvou vinici ó nech mě, Pane, zajít,
kde v hroznech bohatých zrá vínem lásky kvas;
tu v stínu révy rád bych chtěl se stajit,
než přijde vinobraní toužný čas,
než přijde čas.


ben sei tu dono avventuroso e grato
ond'addolcisca il molto amaro e sazio
il digiuno amoroso in parte i' renda:


O grabe der herrlichen Zähne
Blauschimmernde Perlenreihn
In raubtierwild-rasenden Küssen
Tief in die Schulter mir ein!


Er thuts, er löscht den Durst, nimmt seine Lagerstatt
Am Bache, kehrt sich um, und seufzet: Himmel! Ach! wie matt!


Podzimní chladný večer; ve svém stanu
samoten sedí Žižka v zadumání;
snad o novém sní o válečném plánu;
je zamyšlen, a hlavu k prsoum sklání;
tu oživnul a naklonil se v stranu,
kde jakýs šepot slyšet tajný, dušný;
i vstoupí vojín, jenž má noční stráži:
„Kdos tajně zřít tě, vůdce Žižko, baží.“
„Nechť vejde!“ vece Žižka velkodušný.


تَبَصَّر خَليلي هَل تَرى مِن ظَعائِنٍ
تَحَمَّلنَ مِن وادي العَناقِ وَثَهمَدِ
تَحَمَّلنَ حَتّى قُلتَ لَسنَ بَوارِحاً
وَلا تارِكاتِ الدارِ حَتّى ضُحى الغَدِ
يُطِفنَ ضُحِيّاً وَالجِمالُ مُناخَةٌ
بِكُلِّ مُنيفٍ كَالحِصانِ المُقَيَّدِ
تُخَيِّرنَ مِن أَثلِ الوَريعَةِ وَاِنتَحى
لَها القَينُ يَعقوبٌ بِفَأسٍ وَمِبرَدِ
لَهُ زِئبَرٌ جوفٌ كَأَنَّ خُدودَها
خُدودُ جِيادٍ أَشرَفَت فَوقَ مِربَدِ
كَأَنَّ مَناطَ الوَدعِ حَيثُ عَقَدنَهُ
لَبانُ دَخيلِيٍّ أَسيلِ المُقَلَّدِ
أَطَفنَ بِهِ حَتّى اِستَوى وَكَأَنَّها
هَجائِنُ أُدمٍ حَولَ أَعيَسَ مُلبِدِ
فَلَمّا تَرَكنَ الدارَ رُحنَ بِيانِعٍ
مِنَ النَخلِ لا جَحنٍ وَلا مُتَبَدِّدِ
فَقُلتُ لِأَصحابي هُمُ الحَيُّ فَاِلحَقوا
بِحَوراءَ في أَترابِها بِنتُ مَعبَدِ
فَما أَلحَقَتنا العيسُ حَتّى وَجَدتَني
أَسِفتُ عَلى حاديهِمُ المُتَجَرِّدِ
وَقَد أَرخَتِ الضَبعَينِ حَرفٌ شِمِلَّةٌ
بِسَيرٍ كَفانا مِن بَريدٍ مُخَوَّدِ
فَلَمّا تَدارَكنا نَبَذنا تَحِيَّةً
وَدافَعَ أَدنانا العَوارِضَ بِاليَدِ
صَدَدنا صُدوداً غَيرَ هِجرانِ بِغضَةٍ
وَأَدنَينَ أَبراداً عَلى كُلِّ مُجسِدِ
يُنازِعنَنا رَخصَ البَيانِ كَأَنَّما
يُنازِعنَنا هُدّابَ رَيطٍ مُعَضَّدِ
وَأُقصِدَ مِنّا كُلُّ مَن كانَ صاحِياً
صَحيحَ الفُؤادِ وَاِشتَفى كُلُّ مُقصَدِ
فَلَمّا قَضَينا مِل أَحاديثِ سَلوَةً
وَخِفنا عُيونَ الكاشِحِ المُتَفَقِّدِ
دَفَعنا الجِمالَ ثُمَّ قُلنا لِقَينَةٍ
صَدوحِ الغِناءِ مِن قَطينٍ مُوَلَّدِ
لَكِ الوَيلُ غَنّينا بِهِندٍ قَصيدَةً
وَقولي لِمَن لا يَبتَغي اللَهوَ يَبعَدِ


So wählt, auf ewig dir verfallen,
Mein Herz des Hasses Maske nur,
Um unverhöhnt dahinzuwallen
Auf seiner heil'gen Liebesspur!


Teu corpo real que dorme
É um frio no meu se


Zieh, Herold! zieh hin zu den Deinigen! spricht
Der König mit Würde, denn Boleslaw ficht
Nicht wider halbmorsche Gerippe.
Lautjauchzend schloss Kiow die Pforten nun auf,
Und Boleslaw ward zu den Sternen hinauf
Erhoben von jeglicher Lippe.


Viel Größres mocht' er leben, das gewichtvoll
Des Daseins Form und Wesen ihm erhoben,
Ob er's erlebt empfangend, ob verzichtvoll;


مازال معتزلاً يموج
وزنبق في عينه
يده ملطخة بماء الوقت
في يده حرير الخيل
بعد دقيقتين عميقتين يطل في كلماتكم
للغصن تاريخ ومرآة وقيل نجومكم حبلت
فلا تتأخروا
ما زال مشدوهاً ومحترقاً
وتصحبه القواقع والمحارات التي شهقت
وسوف  دقيقتان غزيرتان
وآه آه البحر
لا تتناثروا
قد ينهض البحر المسجى في السواحل
راكضاً فرحاً
وأحياناً ترافقه ويسمع  قالت الأخبار
إن بيوتكم ضاقت وإن السجن أوسع ما يكون
مهيأ ،
والموج كان يكون فوج الرفقة
المتطاولين على النخيل
يطل بعد دقيقتين صغيرتين
الفتية المستهترون بموتهم
نهضوا يطالون المدى الرملي في يدهم
ولا يستسلمون
الفتية اللاهون بالصلصال يعتمرون ثلج الوقت
يبنون الذي هدمته عين الليل
لا تتأخروا
سيطل ، ما زال اللجام الأخضر المغزول من وبر
على كتف الصهيل
يسمعكم ،
تمر دقيقتان مريرتان
الشارع العربي يكسر قلب عبد الماء
والمدن الغياب وسيعة
ضاقت بمن فيها
نوافذ هذه الأرض الطرية تستوي حجراً
فلا تتكسروا
للأرض ألف طريقة كي تولدوا
فهنا الدقائق ليس في يدها مفاتيح القصائد
قلب عبد الماء مائي ورمل مولع
والأرض تطلع في القصائد مثل وشم
فاكتبوا عن عشقها السري
لا ماتت ولا عرف العساكر سرها
قتلت و ها تمشي فلا تتأخروا
سيطل تعرفه البحار
وتعشق الأرض اضطراب يديه
قبل دقيقتين ثقيلتين ليبدأ التكوين
تعرفه القواقع والسواحل
تهجس الأحجار ( سوف يجيء )
هذا الواسع المنزوع من شفق
(يجيء ) وتهمس الآفاق
هذا النافر المجبول من قلق
يغيم الواضح المألوف في العينين
أحياناً
( 2 )


Tief aufgereget schmücken ihr luftig' Haupt,
Und kleiden sich in Feier, und himmelan
Erschallt von hunderttausend Lippen:
Heil dem Gebiether der deutschen Erde!


Des Fräuleins Katze ruft uns Beifall zu.
Das Fräulein wird sich in die Decke hüllen,
Ergrauend vor der Nachtgespenster Lärm.


Wird aber auch des Höchsten Huld.
Die späte Reu belieben?
Zwar trägt er jederzeit Gedult,
Und pflegt diß zu verschieben,
Was sein gerechtes Urtheil dräut,
Wenn der bekehrte Sünder schreyt;
Wo aber Falschheit wohnet,
Wo nur Betrug im Schwange geht,
Und Heucheley das Haupt erhöht,
Da hat er nie geschonet.


Se, quanto a gli occhi miei voi siete care,
Tanto Apollo al mio stil fosse cortese,
Mille e mille anni vi farei nomare:


Rollando ha messo l'olifante a bocca,
forte lo prieme, a gran virtù vi soffia.
Il sangue sprizza e dalle labbra cola.
Son alti i monti, alta la voce vola.
A trenta leghe l'eco ne rimbomba.
L'imperatore ode la voce lunga.
"Suon di battaglia!" mormora, ed ascolta:
"se non è tuono che tra i monti corra".
Raccoglie a sé le briglie, né più sprona.
Tien alto il capo, e lento, al passo, inoltra...
AOI


Ich lachte heut – warum? Wer sagt es mir?
Kein Gott, kein Dämon ist, der Antwort sagt,
Der mir aus Himmel, Hölle Antwort wagt!
Nur Schweigen, – Herz, so wend ich mich zu dir:


Was vom Schoß des Einst empfangen,
Wandl' ich langsam bildend um,
Jedem fiebernden Verlangen
Bleibt die Weltentwicklung stumm.


Dime: cuando en la noche taciturna,
la frente escondes en tu mano blanca,
y oyes la triste voz de la nocturna
brisa que el polen de la flor arranca;
cuando se fijan tus brillantes ojos
en la plomiza clámide del cielo...
y mustia asoma entre tus labios rojos
una sonrisa fría como el hielo;
cuando en el marco gris de tu ventana
lánguida apoyas tu cabeza rubia...
y miras con tristeza en la cercana
calle, rodar las gotas de la lluvia;
dime: cuando en la noche te despiertas
y hundes el codo en la almohada y lloras...
y abres entre las sombras las inciertas
pupilas como el sol abrasadoras;
¿en qué piensas? ¿en qué? ¡pobre ángel mío!
¿Piensas en nuestro amor despedazado
ya, como el junco al ímpetu bravío
del torrente que salta desbordado?
¿Piensas tal vez en las azules tardes
en que a la luz de tu mirada ardiente,
mis ojos indecisos y cobardes
posáronse en el mármol de tu frente?
¿O piensas en la hojosa enredadera
bajo la cual un tiempo te veía
peinar tu ensortijada cabellera,
al abrirse los párpados del día?
¡Quién sabe!... no lo sé, pero imagino
que en esas horas de aparente calma,
percibes mucha sombra en tu camino,
¡sientes muchas tristezas en el alma!
Mas... otro amante extinguirá tu frío,
yo sé que tu pesar no será eterno;
mañana vivirás en pleno estío...
y yo, con mi dolor... ¡en pleno invierno!


Was hier grünet und sich reget,
Hat mein Freund hervorgebracht;
Schönheit, Weisheit, Güte, Macht
Ist im Kleinsten eingepräget.
Was hier grünet und sich reget,
Hat mein Freund hervorgebracht,
Sich nach seinem Wink beweget,
Und ihn lobt mit stiller Pracht.
Was hier grünet und sich reget,
Hat mein Freund hervorgebracht,
Doch was Erd' und Himmel heget,
Wird bei seiner Schönheit Nacht.


Welke Blätter rascheln stöhnend,
Was am Mark verdorrt, muß brechen,
Steinern Schicksal schlägt uns höhnend,
Was verschuldet, muß sich rächen.


Auf einmal hört ich was, das rief
Ich wandte just dahin den Rücken –,
Es war ein Stimmchen zum Entzücken:
»Nimm dich in acht! Der Fluß ist tief.«


Aber, wie die Röslein blühen,
Ungetrübt und ewig rein,
Trotz der Dünste, die da ziehen, –
Bleibet alle Schönheit sein.


A budu snít.


Hallelujah! Hallelujah!
Deß soll'n wir Alle froh sein;
Christ will unser Trost sein!
Kyrie Eleison.


Holtig álmatlan legyen,
Aki rajta megpihen.


Farewell, bright Soul, a short Farewel
Till We shall meet again above
In the sweet Groves where Pleasures dwell,
And Trees of Life bear Fruits of Love.


dibinde mahzun bir denizkızı görürsüseni kur


Laß mich eine Stell' erwerben,
Kind, im Reich, das Du erwirbst!
Lehr' mich leben, lehr' mich sterben,
Wie Du lebst und wie Du stirbst. –


Busse zeucht dem Kriege nach; wo das Heer nur hingetreten,
Thun die Leut als weinen nichts, nichts als fasten, feyern, beten.


Mi pluma y lengua para y se enmudece
por no llegar a tu virtud mi lengua,
por no llegar a tu pincel mi pluma.


Der Samstig het zum Sunntig gseit:
»Jez hani alli schlofe gleit;
sie sin vom Schaffe her und hi
gar sölli müed und schlöfrig gsi,
und 's gohtmer schier gar selber so,
i cha fast uf ke Bei me stoh.«
So seit er, und wo's Zwölfi schlacht,
se sinkt er aben in d'Mitternacht.
Der Sunntig seit: »Jez isch's an mir!«
Gar still und heimli bschließt er d'Tür.
Er düselet hinter de Sterne no,
und cha schier gar nit obsi cho.
Doch endli ribt er d'Augen us,
er chunnt der Sunn an Tür und Hus;
sie schloft im stille Chämmerli;
er pöpperlet am Lädemli;
er rüft der Sunne: »D'Zit isch do!«
Sie seit: »I chumm enanderno.«
Und lisli uf de Zeche goht,
und heiter uf de Berge stoht
der Sunntig, und 's schloft alles no;
es sieht und hört en niemes goh;
er chunnt ins Dorf mit stillem Tritt,
und winkt im Guhl: »Verrot mi nit!«
Und wemmen endli au verwacht,
und gschlofe het die ganzi Nacht,
se stoht er do im Sunneschi,
und luegt eim zu de Fenstern i
mit sinen Auge mild und gut,
und mittem Meien uffem Hut.
Drum meint er's treu, und was i sag,
es freut en, wemme schlofe mag,
und meint, es seig no dunkel Nacht,
wenn d'Sunn am heitere Himmel lacht.
Drum isch er au so lisli cho,
drum stoht er au so liebli do.
Wie glitzeret uf Gras und Laub
vom Morgetau der Silberstaub!
Wie weiht e frische Maieluft,
voll Chriesibluest und Schlecheduft!
Und d'Immli sammle flink und frisch,
sie wüsse nit, aß 's Sunntig isch.
Wie pranget nit im Garteland
der Chriesibaum im Maiegwand,
Gelveieli und Tulipa,
und Sterneblume nebe dra,
und gfüllti Zinkli blau und wiiß,
me meint, me lueg ins Paradies!
Und 's isch so still und heimli do,
men isch so rüeihig und so froh!
Me hört im Dorf kei »Hüst« und »Hott«;
e »Gute Tag«, und »Dank der Gott«,
und »'s git gottlob e schöne Tag«,
isch alles, was me höre mag.
Und 's Vögeli seit: »Frili jo!
Potz tausig, jo, do isch er scho!
Er dringt jo in sim Himmelsglast
dur Bluest und Laub in Hurst und Nast!«
Und 's Distelzwigli vorne dra
het 's Sunntigröckli au scho a.
Sie lüte weger 's Zeiche scho,
der Pfarer, schint's, well zitli cho.
Gang, brechmer eis Aurikli ab,
verwüschet mer der Staub nit drab,
und Chüngeli, leg di weidli a,
de muesch derno ne Meie ha!


L'Odio sì nn'à fugato
e lo core à 'nnamorato,


Da wird nun das letzte bischen Grün
Leise, leise begraben.
Aber die jungen Wangen glühn,
Sie wollen den Winter haben.


Így kiált a csuklyás, elég értelmesen;
Félreáll az olasz, nem venné észre sem,
Hej dehogy mutatná magát víni késznek,
Csak ne szégyellné, hogy annyian ránéznek.
Felzökken lovára, amely szinte görnyed,
Nyomul a középre káromkodva szörnyet:
„Vén pap, mit keressz itt? meguntad életed?”
„Olasz! neked hoztam utolsó kenetet.”


Nada no mundo mais próximo mas aqueles a quem negamos a palavra o amor, certas enfermidades, a presença mais pura ouve o que diz a mulher vestida de sol quando caminha no cimo das árvores "a que distância da língua comum deixaste o teu coração?"A altura desesperada do azul no teu retrato de adolescente há centenas de anos a extinção dos lírios no jardim municipal o mar desta baía em ruínas ou se quiseres os sacos do supermercado que se expandem nas gavetas as conversas ainda surpreendentemente escolares soletradas em família a fadiga da corrida domingueira pela mata as senhas da lavandaria com um "não esquecer" fixado o terror que temos de certos encontros de acaso porque deixamos de saber dos outros coisas tão elementares o próprio nomeOuve o que diz a mulher vestida de sol quando caminha no cimo das árvores "a que distancia deixaste o coração?"


Te voy girando a negros los acueductos que a mi sien otean,
los minutos que piden limosna de reposo en el atrio de la metralla,
aquellos ventanales ya desiertos, ya poblados de nadas y rosales,
de blancos en templanza y cayados esquivos de sirenas.
Ya no tengo ni temo aquella voz que a nidos me sabía,
la encrucijada tenue donde el amor tenía riesgos de oro
y tristes juegos de lo que no se anuncia en fechas ni almanaques.
Venía un mar andando con muletas de antiguos combatientes
y de sus arpas mudas se elevaban columnas de ya no sé qué gritos
cuando en las tardes nuestras nos llevaba una isla de paseo.
Todo para no ser lo que queríamos,
para dejar encima de tus labios
las cumbres, las acequias, mariposas de menta y verbos rojos.
Hoy me pule el lejos de tu reducto de llamas,
el armazón del eco de tus pendientes
a sotavento de las espumas hipnóticas del pájaro del sueño
y su lazarillo de ciegos escalofríos.
Y lo mismo el broche de presión con que lacra tu boca
pliegos de una aritmética de ternura,
que tus almíbares escorados en los arrecifes de la nostalgia,
que los lobos hambrientos que con la presa del goce
retornan por los desfiladeros de las caricias,
se ensombrecen como el aroma, como el sonido, como el llanto y el ademán
si se hacen presentes tus ojeras en las violetas crepusculares.
Y quedas tú, en la noche cerrada de la ausencia,
como un vendaje de alcanfor:
única bandera de claridad victoriosa
en medio del olvido.


游猎呼鹰出孟诸
万家歌吹足储胥
偃师召对今何日
赐有君王尺一书


С темной веткою шепчется ветка,
Под ногами ложится трава,
Где-то плачет сова…
Дай мне руку, пугливая детка!
Я с тобою, твой рыцарь и друг,
Ты тихонько дрожишь почему-тНе ломай своих рук,
А плащом их теплее закутаМного странствий он видел и чащ,
В нем от пуль неприятельских дырТы закутайся в плащ:
Здесь туманы ползучие сыры,
Здесь сгоришь на болотном огне!
Беззащитные руки ломая,
Ты напомнила мне
Ту царевну из дальнего мая,
Ту, любимую слишком давно,
Чьи уста, как рубины горели…
Предо мною окно
И головка в плену ожерелиНежный взор удержать не сумел,
Я, обняв, оторвался жестоко…
Как я мог, как я смел
Погубить эту розу Востока!
С темной веткою шепчется ветка,
Небосклон предрассветный сереДай мне руку скорей
На прощанье, пугливая детка!


玩水看山偶独来
西风重历旧楼台
光阴一纪如旋毂
又听晨钟动老怀


In sense, unequal'd, sound and clear,
In friendship steady, and sincere,
In actions just, in pity, kind,
An angel's form, an angel's mind,
Endow'd with every grace divine,
O! Corydon, this praise be thine.


Stůjme k sobě v každou chvíli
svorni v boje v dobách zlých,
a jak Čechy šťastny byly,
budem zase šťastni v nich!


枫林霜冷叶初斑
鸟道行人返照间
忽见南鸿云里度
为谁回首九华山


Nun merck' ich schier/
Wo Er seyn werde/
Nemlich bey seiner Herde/
Die gar nicht weit von hier: 18
Er pflegt auff wilden Heyden
Nicht zu weyden/
Will nur auff fettem Land/
Wo allerhand
Gewürtz/ und Blumen stehn/
Sich stäts zu weyden gehn. 19


Er griff mich an in diesem Keller
Und stieß an's Glas mir ohne Scham,
Als eben meinen leeren Teller
Die Kellnerin vom Tische nahm.


Nesl jej nad Jerusalem,
nad městem zůstali stát,
s návrší, kde do kláštera
přímo se lze podívat.


A kde která dívčina,
hned se z domu zvedne,
u nás není bohu dík
hluché ani jedné.


Sonst gieng ich bald zu Bette
Wenn nun der Abend kam,
Vnd alles umb die Wette
Mit sich zur Ruhe nahm:
Doch du verwandelst meinen Sinn
Daß ich des Abends munter bin.


Nuže, pojďte! Vidím váš líbezný z daleka průvod,
s vzdálenou hudbou jde sem s profily dívek a žen.


Às vezes ouves-me chorar não é fácil deixar a tua mão  De quarto em quarto quem espera o terror de não haver ninguém  As paisagens alteram-se sem resolução narrativas imortais desaparecem e os girassóis assim vulneráveis a desconhecidas ordens  Tu estás tão perto mas sofro tanto porque não vejo como possa falar de ti entre dois ou três séculos


Waren einst vier schlimme Brüder,
Hatten nur gezecht, gelärmt,
Beim Gesang verbuhlter Lieder
Durch die heil'ge Nacht geschwärmt;
Keines freundlichen Beraters
Warnung half, kein Wort des Vaters.


Igaz vagy Istenem és igen irgalmas,
Mint mennyen és földön csak te vagy hatalmas,
Látod az én szívem mely igen fájdalmas,
És nem gyógyíthatja kívüled senki más.


V zásadách slepě přijatých otcové vedli syny:
budeš mít život jako já, anebo žádný jiný!


Druhý den jej bratři našli
ležícího na mramoru
s obličejem zkrváceným.
S velkou prací zkřísili jej.
Dvakrát ještě svadlé rety
otázkou se pozachvěly:


Schlag und plag, Herr nach gefallen,
Tödte mich am fleisch nur fort;
Liebe bleibt doch treu in allen,
Haltend des geliebten wort.
Liebe schätzt auch das nicht schwer,
Was sonst unerträglich wär.


Was Du singst vom Heldentume,
Ist gemacht und ist Manier,
Singe von der Gänseblume,
Die Natur, die lieben wir;
Von dem Kalb, das hingegossen
Unter Blumen wiederkäut,
Aber nicht von wilden Rossen,
Deren Nüster schnaubt nach Streit.
Von Damöt, dem Schäferknechte,
Der auf seiner Syrinx pfeift,
Nicht vom Helden, dessen Rechte
Nach dem Stern der Ehre greift.


Nos teus braços
do cansaço me exilo,
ao longe numa curva do caminho,
vejo
o meu retrato de ontens pendurado,
do riso frouxo que da boca se me
expande,


Padá sníh, padá
na příkré břehy.
Duše má hádá:
bez lásky, něhy,
celá je zem.


Ach Schwester, liebe Schwester,
Die Maus die war es nicht,
Es trug ja einen Schnurrbart
In seinem Angesicht.


Es ist die Zeit ein großer Fluß,
Wir sitzen an dem Strande;
Und was uns Freude bringen muß,
Liegt drüben auf dem Lande.


青春易过不多日
白昼得闲能几人
有限光阴空役役
堆钱难买百年身


Flüchtige Stunden verweilt' ich nur
An deinem melodischen Schilfgeräusch;
Doch verlässt nie dein Phantom meinen Geist,
Wie ein Bild, welches mit Lust Geniushand


Soha még szerelem,
senkit még szerelem
nem szállt meg úgy, ahogy engem elővett,


Zum Atlas ging der Menschen Heiland,
Vom Geist des Vaters voll,
Wo nah' im Ocean ein Eiland
Den Göttern Nahrung quoll;
Und sah an hellbelaubten Ästen,
Wie, sanft gewiegt von lauen Westen,
Das Gold der Äpfel schwoll.


Tu cabello nació entre los vientos
que alguna vez arrullaron la luna,
y yo, que acaso te veo
pasar como un cometa sigiloso
suspiro, con todo el alma:
así siempre te conozco.


Se retrouver, et puis se perdre en des pays,
Et des heures, en des pianos inouïs
Faire flotter comme du silence en arpèges ;


璎珞垂垂萼绿华
光明淡伫自成家
枕帏酝藉风流足
甘放朝来被底衙


Ty slzné kdo by neznal zraky,
rty suché žízní náramnou;
chceš, aby míjel tvoje prahy,
tvou tváří zahnán posupnou?


Mensch, liebst du Gott umb Heil, hör auf, du suchst das Dein:
Ihn must du ehrn, nicht dich, wilt du recht seelig seyn.


Nuže, všecko daří se...
podáme jim na míse
pěkná jejich kompaktáta,
ale pak – ať střeží se!


Du, unser Heil und höchstes Gut,
Vereinest dich mit Fleisch und Blut,
Wirst unser Freund und Bruder hier,
Und Gottes Kinder werden wir.


Словно в огненном дыме и лица и вещи…
Как хорош, при огнях, ограненный хрусталь!За плечом у тебя веет призрак зловещий…
Ты — мечта и любовь! ты — укор и печаль!Словно в огненном дыме земные виденья…
А со дна подымаются искры вина,
Умирают, вздохнув и блеснув на мгновенье!Ты прекрасна, как смерть! ты, как счастье, бледна!
Слышу говор, и хохот, и звоны стаканоЭто дьяволы вышли, под месяц, на луг?
Но мы двое стоим в колыханьи туманов,
Нас от духов спасет зачарованный круТы мне шепчеш Что шепчешь? Не знаю, не надУмирает, смеясь, золотое вино…
О, тоска твоего утомленного взгляда!
Этот миг безнадежный мне снился давно!
Брызнули радостно
Звуки крикливыКто-то возникший
Машет рукоПлакать так сладостно,
Плачу счастливый Рядом — поникший
Лик дорогой!
Гвозди железные
В руки вонзаются,
Счастье распятья
Душит меня,
Падаю в бездны Тесно сжимаются
Руки, объятья,
Кольца огнСкрипка визгливая,
Арфа певучая,
Кто-то возникший
Машет рукоПлачу счастливый я…
Сладкая, жгучая
Нежность к поникшей,
К ней, к дорогой!
О, святые хороводы, на таинственной поляне,
близ звенящих тихо струй,
Праздник ночи и природы, после сладких ожиданий,
возвращенный поцелуй!
О незнанье! о невинность! робость радостного взгляда,
перекрестный бой сердец!
И слиянье в сказке длинной, там, где боль уже —
услада, где блаженство и конец!
И сквозь сумрачные сети, что сплели высоко буки,
проходящий луч луны,
И в его волшебном свете чьи-то груди, чьи-то руки
беззащитно сплетены!
Но почему темно? Горят бессильно свечПустой, громадный зал чуть озаре Тех неИх смолкли хохоты, их отзвучали речНо нас с тобой связал мучительный обет,
Идем творить обряд! Не в сладкой, детской дрожи,
Но с ужасом в зрачках, — извивы губ сливать,
И стынуть, чуть дыша, на нежеланном ложе,
И ждать, что страсть придет, незванная, как татКак милостыню, я приму покорно тело,
Вручаемое мне, как жертва палачЯ всех святынь коснусь безжалостно и смело,
В ответ запретных слов спрошу, — и получНо жертва кто из нас? Ты брошена на плахе?
Иль осужденный — я, по правому суду?
Не зна Все равн Чу! красных крыльев взмахи!
Голгофа кончилас Свершилос Мы в ад


Di pianto e di dolor languido e molle
giaceami in grembo al frate de la morte,
quando pietosa giunse, in su le porte
del cor, madonna, e consolar mi volle.


Březové ho tají mlází,
loubím jasmínu se mih’,
hned se směje mílku v toule,
hned zas k najadě se choule
a teď z obrovité vázy
za mnou zazněl pekla smích.


Ich trage die Stola auf der Brust,
Die ist gezieret bedeutsam
Mit schwarzen Adlern im gelben Grund;
Die Tracht ist äußerst kleidsam.


Zhynul máj, my v podjesení.
Pojď, dej ruku v hlavu bílou, sem!


Morgante, poi che molto ebbe mangiato,
disse a quell'oste: - A dormir ce n'andremo;
e domattina, com'io sono usato
sempre a camino, insieme conteremo,
e d'ogni cosa sarai ben pagato,
per modo che d'accordo resteremo. -
E l'oste disse a suo modo pagassi;
ché gli parea mill'anni e' se n'andassi.


Ueber kahle, fahle Hügel
Streicht der Dämm'rung kühler Flügel;
Dunkel, wie erstarrte Träume,
Steh'n im Thal entlaubt die Bäume.


Egypten, wi? Du hast mich mir entrührt!
Dein glantz wird neu, weil du so nah verspürt!
Ich seh in Joseph Jacobs Pracht!
Sein volk, wi es geehrt und schmacht!
Den Moses aus dem strom und nach der flucht sein blühen!
Zehn wunder thun! Des Pharons trutz vertränkt!
Das Israel di wüst um zehen fäll umzihen!
Sein Nachgeschlecht nach Gottes Recht beschenkt!
Mein David harfft! Sein weiser Sohn der bauet!
Verwundern wird bei aller welt geschauet.


سَقَى طَلَلَ الحَيِّ الَّذي أَنْتُمُ بِهِ
تَعَالَوْا بِنَا نُعْطِي الصَّبَابَةَ حَقَّهَا
وَيُسْعَدُ صَوْبَ الدَّمْعِ أَجْفَانُ صَبِّهِ
وَتُمْسَحُ أَعْطَافُ الزَّمَانِ لَعَلَّهُ
يَعُودُ إلى عُتْبَاهُ مِنْ بَعْدِ عَتْبِهِ
أَعِنْدَكُمْ عِلْمٌ بِمَا يَفْعَلُ الهَوَى
إِذَا اسْتَنَّ دَمْعُ العَيْنِ فَوْقَ مَصَبِّهِ
وَمَا يَقْدَحُ التَّذْكَار أَنْ هَبَّ مِنْكُمُ
نَسِيمٌ يَغَصُّ المِسْكُ دُونَ مَهَبِّهِ
وَمَا كَانَ إلاَّ أَنْ جَنَى الطَّرفُ نَظْرَةً
غَدَا القَلْبُ رَهْناً فِي عُقُوبَةِ ذَنْبِهِ
ومَا العَدْلُ أَنْ يَأْتي امْرُؤٌ بِجَرِيْرَةٍ
فَيُؤْخَذُ فِي أَوْزَارِهَا جَارُ جَنْبِهِ


شكَت صَهَوات الخيل والسُّمر والظبى
وهُنَّ المواضي والشِّدادُ الصَّلادِم
مَغارَ الهثمام الأريحيِّ مُقَلَّدٍ
وإِقْدامَهُ واليوم بالنَّقْعِ قاتِمُ
كما تشتكي منه لدى كلِّ مأزِقٍ
رقابٌ إذا جَدَّ الوَغى وجَماجمُ
فحسرى لها من مُرهف العزم سابقٌ
وكَسْرى لها بالضرب والطَّعن حاطم
جريءٌ كنصل السيف أما فِرنْدُه
فزيْنٌ وأما حَدُّهُ فهو صارِمُ
إذا أندياتُ الحي أنْثَتْ بجودِهِ
وبالحلم أنْثَتْ بالنِّزالِ المَلاحم
فهاميَةٌ في سَلْمِهِ ونِزالِهِ
دماءُ الأعادي ثَرَّةً والمَكارِمُ
ورجراجةٍ كالجون بالدم حافلٍ
رواعِدُها ضوْضاؤها والغَماغِمُ
غدا الصُّبح منها ليلةً مُدْلَهمَّةً
كواكبها البيض الظُّبى واللَّهاذِمُ
وضاقتْ بها القيعانُ حتى تداوست
سنابك واصْطَكَّ القَنا والصَّوارم
وفرَّ لها الوحش العزيبُ فأقفرت
أداحِيُّ من ظِلْمانها وصَرائِم
بها كلُّ مشبوحِ الذراع يُقِلُّهُ
وينْقُلهُ سَهْلُ القِيادِ ضُبارِمُ
كأنَّ قَناها بالفَلاةِ وَشيجَةٌ
وفُرسانَها آسادُها والضَّراغِمُ
أباحَتْ حِماها حمْلةٌ ناصريَّةٌ
فأخصب ذؤبانُ الفَلا والقَشاعِمُ
فتىً سعْيهُ للمال بانٍ مُشيِّدٌ
ولكنَّهُ بالفضْلِ والجودِ هادِمُ
يَفُلُّ شَباةَ الجيش رائعُ بأسهِ
كما فلَّتِ المَحْلَ الشَّنيع المكارِم
فللضيف والعِقبان بالصبح والدجى
من الكومِ والذِّمْر الكميِّ مَطاعِم
إذا افتخرت عُلْيا عُقيلٍ وعُدِّدتْ
حوادثُ منْ عَلْيائها وقَدايمُ
فأعْقبَها مسْعى الشُّنينةِ مفْخراً
يَوَدُّ سَناهُ الأوَّلُ المُتَقادِمُ
شَآى مَجْدَها مجدُ المُقَلَّدِ وارْعوى
القديمُ وأضحى مُنجِماً وهو ناجمُ


Antandro e Simeonta, onde si mosse,
rivide e là dov'Ettore si cuba;
e mal per Tolomeo poscia si scosse.


a fruta sem preço


Denn folgten Glieder weiß die nackten Amorn nach/
Und ſchmiſſen in die Lufft Nareiſſen| und Jeßminen/
Jhr Gold-gekrauſtes Haar ſah man von Myrten gruͤnen.
Der Wagen kehrte ſich in ein ſchoͤn Schlaff-Gemach/
Darin die Venus lag/ den zogen Silber-Schwanen/
Vorn flogen rings umbher die bunten Taffend-Fahnen.


Horník klek’,
ty bílé ruce do svých vzal
a celoval je, celoval;
k těm chladným nohám potom sed’
a řek’: „To šly jste včera vstříc
mi naposled!“


Und weil ich stund am jähen Rand,
Stieß mich hinab die Felsenwand
Der Menge bunt Gewimmel:
Da haschten mich die Wolken auf,
Und trugen mich hinauf, hinauf,
In ihren schönen Himmel.


Che vo' dir, dunque, bella donna cara?
Lasciate de' Troian l'amor fallace,
cacciate via questa speranza amara,
che 'nvano sospirare ora vi face,
e rivocate la bellezza chiara
la qual più ch'altra a chi intende piace;
ch'a tal partito omai Troia è venuta,
ch'ogni speranza ch'uom v'ha, è perduta.


Wir reisten dann
Hinein in andre Gegenden, ins Land
Des Varustals, dort bei den dunkeln Schatten
Der wilden heilgen Berge lebten wir,
Die Sommertage durch, und sprachen gern
Von Helden, die daselbst gewohnt, und Göttern.


كان السَّدَى والندى مجداً ومكرمة
تلك المكارم لا يُوَرثن عن رِقَبِ


Sní tiché stromy bez hnutí, v šer rýsují se temně,
jak těžké stíny náhrobků sny hlídaly by země.


The Man in graver Tragic known
(Tho' his best Part long since was done)
Still on the Stage desires to tarry:
And He who play'd the ,
After the Jest still loads the Scene,
Unwilling to retire, tho' Weary.


Die Frösch' und die Unken
Und andre Hallunken,
Die können nur zechen
Mit röchelnden Rachen,
Sie schlürfen aus Bächen,
Aus Pfützen und Lachen,
Aus Gruben und Klüften,
Aus Weihern und Teichen,
Aus Gräben und Grüften
Und manchem dergleichen,
Und plärren im Chor
Auf Modder und Moor
Nur Schnickschnack, Schnackschnack,
Und Unkunk, Quackquack.
Wir sitzen so sinnig,
Treuherzig und minnig,
Wir frohen Gesellen,
Wir machen es besser,
Denn unsere Quellen
Sind Flaschen und Fässer;
Wir lassen sie fließen
Bei Lachen und Scherzen,
Bis sie sich ergießen
In unsere Herzen;
Draus tönt dann der Wein
Gar lieblich und fein
Nur Liedes-Singsang
Und Liebes-Klingklang.


آشيم يا من بحبه نعلو
ومن أديم السهى له نعل
عزت مع الشوق نحو السبل
وبات صعبا لقاؤك السهل
يا ليت شعري والبعد مجلبة
للتَّرك والعيش كله شغل
أذاكرٌ أنت أم نسيت لنا
إذ نحن طفلان والهوى طفل
إذ تعجب الهند والديار بنا
ويعجب الناظرون والأهل
وإذ يدب الغرام مجتهدا
ونحن لا فكرة ولا عقل
ما نحن قلنا فالحب قائله
وما فعلنا فللهوى الفعل
وإن نقلنا لبقعة قدما
فللهوى لا البقعة النقل
فإن تكن يا أمير ناسيَنا
فنحن ما ننسى وما نسلو
تلك سماء الهند شاهدة
وأرضها والجبال والسهل
وأنجم الهند ما طلعن لنا
وما رعتنا عيونها النجل
إنى على العهد ما حييت فإن
خلوت تبقى العهود لا تخلو


Když na Sionu či Hymetu včely
plást snášely a utvářely med,
jich sladší zda byl, než včel ovativních
spějící z cípů všech v vzruch melodický?


Drei Jahre sind's – da stand der Dom vollendet,
Der Dom zu Köln, nun herrlich ausgebaut;
Ein Siegesmal, dem deutschen Volk gespendet,
Das endlich einig seiner Kraft vertraut.
Und frohgemut begann vor vierzig Jahren
Der Väter Erbe heilger Kunst zu wahren.


Die priesterliche Binde versenge meine weißen Haare, wenn es nicht so ist.


O hemme, rief ich, Wölkchen, deine Flucht;
In dieses Alpenthales öder Bucht
Ehrt deinen Sender man in stiller Feier!


že teplem dýchala a teplem snila,
když večera volnými veřejemi
mráz pronikl a hvězdami plál všemi,
jichž třpytem obloha se rozjiskřila...


Der Liebe ist ja kein Opfer zu groß,
Sie möchte alles gewähren,
Mon Dieu, schon rieseln in meinen Schoß
Der Sehnsucht brennende Zähren.


Bench'io non sie de quel grand'honor degno
che tu me fai (chì te ne ingana amore,
che spesso ochio ben san fa veder torto),


Leč ona dál svou hymnu vítězící
nad světem jásá v tichém usmívání,
jí zbude budoucnost – vám v ruce kámen.


Olyan gazdag vagy, hogy nyelved megnémult,
Jaj, félsz szakadni szegény, érett felhő.
Kongass elébed, vállald már a sorsod,
Rázd meg a szíved, te: fájdalmas Én.


Und ist sie geschlagen,
Die blutige Schlacht,
Und haben wir Frieden
Mit Frankreich gemacht,
Dann binde den Schimmel
Ich wieder hier an,
Denn treu ist, ja treu ist
Der Reitersmann.


Me hizo falta la luz de tu energía
y miré devorando la esperanza,
miré el vacío que es sin ti una casa,
no quedan sino trágicas ventanas.
De puro taciturno el techo escucha
caer antiguas lluvias deshojadas,
plumas, lo que la noche aprisionó:
y así te espero como casa sola
y volverás a verme y habitarme.
De otro modo me duelen las ventanas.


Al bello aspecto, al senno e a la beltade,
al canto et al parlar de paradiso
et ad omne altro adviso,
non me possesti mai pigliare, Amore,
ma el perder de la cara libertade
fo bene al lampegiar de quel bel riso.
Lì foi preso et anciso,
lì fo la palma tua et lì l'honore,
lì commenciosse a rebbellarse el core:
da poi non hebb'el mai pace né tregua,
al riso se delegua
come al fervido sol tepida neve.
Riso mio dolce et breve,
senza te, riso, tanto poss'io stare
quanto che pesce in terra o fera in mare.


Ein Regen von Zitronensaft
Soll tauig sie begießen,
Und in den Straßengössen soll
Der beste Rheinwein fließen.


Nach diesen lieben Worten
Ist in dem Weihnachtsbaum
Ein Herz getröstet worden,
Traut seinen Ohren kaum.


Sag mir, einst wuschest du dir die Locken,
Die fielen nach vorn dir übers Gesicht,
Da neckte dich einer, er kam wie auf Socken,
Es war der König, du merktest es nicht.


I' t'ò la vita,
Di quella fa come ti par omai;
La qual te chiama aita,
Se tu la ucidi, gran pecato fai;
Più fedel servo de mi tu non ài,
Però credo ch'amor ti farà pia.


Die Wirthin ward bleich als die Wand,
Der Staar verrieth da ihre Schand.


dertlere, gurbetlere alıştırdın beni;


Při fičení severáku,
při severní bledé záři,
v třesku hromů slétali se
jak skal orli – samotáři.


Der späht, indem den Brand er näher schiebt,
Ob er kein Lebenszeichen von sich gibt;
Der spricht, indem er geht das Grab zu graben
Und seine Tränen er verschluckt: »Wie haben
Wir ihn geliebt!
Die um das Sterbebett des Pabstes weilen,
Sie haben nicht für ihn die Herzlichkeit.
Wie wußt er zu der Plünderung zu eilen!
Wie stark im Kampf und welche Ehrlichkeit
Sodann beim Teilen!


Komm wieder, Freund! und laß dir singen
Bald ernsthaft, bald im Scherz.
Die Freundschaft gegen mich wirst du zurücke bringen;
Doch nicht dein mitgenomnes Herz!
Mir hat ein Gott im Traum erzählet:
In zwanzig Mädchens Augen saß
Cytherens kleiner Sohn, und hat zwar oft gefehlet;
Doch als Palemon ganz vergaß,
Daß in der Welt ein Amor wäre,
Schoß ihm, aus schöner Sternen Sphäre,
Ein Strahl in seine Brust. Nun fühlt er süsse Pein,
Und seufzet: Ach! es muß der Pfeil gewesen seyn.


东篱昨夜菊花开
邻舍人家酒酦醅
藜杖芒鞋由一幅
先生正是赋归来


Fu come un sole immenso, senza cielo
e senza terra e senza mare, acceso
solo per sé, solo per sé sospeso
nello spazio. Bruciava e parve gelo.


Proč v širou dál tu jedu as?
Chci prchlé jaro stihnout zas,
vím dobře, kde se skrývá;
leč najdu-li je? Bůh to suď,
zda zkvete žalem zvadlá hruď?
Týl kloní se, zrak stmívá...


Grausamlich bin ich vertrieben
Von des Herren Angesicht',
Als' ich, jhn allein zu lieben,
Nicht gedacht' an meine Pflicht;
Drumb muß ich so kläglich stehen.
Doch es ist mir recht geschehen:
Mein Gott rieff, ich hört' jhn nicht.


— Se fores meu  Rodrigo,
A porta te irei abrir,
Mas se não fores Rodrigo,
Dize: que queres de mim?


A quella mensa Cithare, Arpe, e Lyre,
E diversi altri dilettevol suoni
Faceano intorno l'aria tintinire,
D'armonia dolce: e di concenti buoni:
Non vi mancava chi cantando dire
D'Amor sapesse: gaudii: e passioni,
O con inventioni, e Poesie,
Rappresentasse grate fantasie.


苋藜并日不充饥
玉女于成在此时
道义于人堪隽永
膏粱从古豢愚痴


A příteli muž tiskna ruku
svých dojmů děl hned rub i líc:
„Zde krása, život v stálém puku –
však s ženou jít sem? Radši nic!...“


Ya, pues ninguno de mi parte siento,
Filis ingrata, a ti de ti me quejo:
juzguen tus ojos, reos y testigos


Volnék gazdag király:
Országom szépei
Lennének trónusom
Tündöklő ékei;
Bányákat tartanék
Számukra számosan,
S ah lenne szép ruha,
Gyémánt, gyöngy és arany!


Keresztfán halál meg szerelmes Jézusom,
Hogy nékem is légyen keresztre vágyásom,
Tégedet követvén kereszt legyen sorsom,
S békességes tűrésbe megmaradásom.


Gewölke schwer und bleiern
Im kalten Luftrevier,
Das Thal in Nebelschleiern, –
Mein Herz, wie steht's in dir?


Aber als sie voll vom Weine,
Nimmt er seine Schuh' zur Hand,
Wandert so im Mondenscheine
Lustig in ein andres Land.


蛰龙潭上木阴森
百丈垂丝未度深
蟠屈只应如傅说
俟时腾跃作商霖


Poi che del mio sì frale e scuro vetro,
Fatto ha perle e rubin, ma non per questo
M'innalzo o glorio che di me più presto
Fede ho a me stesso ch'a Giovanni o Pietro.


Na hrázi kamenité ve úpalu,
kde chudý heřmánek jen schnul a vadnul,
u samé řeky na kořenech vrby
co míhalo se duhovitým leskem,
teď zvedlo se, teď kleslo, teď se třáslo
v prstencích srpnového slunce, v kterém
báň nebes hořela. Já blíže přistoup’
a pruhovanou zřel jsem kůži hadí,
jež plna byla kroužků, rýh a vzorků
se stopou úzké a sploštělé hlavy,
kde možná dřív že smrtný jed se tajil.


Que havia um muro,
E na face do muro uma palavra a gi
MERDA! – lembro-me be
– Criança
– disse alguém que ia a passa
Mas voltei novamente a soletar
O vocábulo indecente,
E de repente
Como quem adivinha,
Numa tristeza já de penitente
Vi que a letra era minh


Kometen, Monde, Sterne,
Die flögen hinterdrein –
Das würd am andern Tage
Ein Katzenjammer sein!


Por eso hacia el florido monte
las almas van,
y se explican Anacreonte
y Omar Kayam.


jak bleskem dotknut bolně sebou trh’,
však pojal ruky jeho šeptaje:
„Smrt jejich chci a zkázu, záhubu.“
A jeli spolu jako přátelé,
a radili se dlouho v důvěře,
až valy Saragossy spatřili.
Tu slezli ze sedel a pohan ved’
hned Ganelona přímo ku králi.
Pod velkým dubem trůn byl postaven,
egyptský hedbáv tvořil baldachýn,
a v celé slávě seděl Marsil tam,
a nepřehledné davy dvořanů
kol tlačily se. Ticho hluboké
však panovalo v sadě, čekali,
co Karlův posel nese. Blankandryn
ved’ Ganelona za ruku a řek’:
„Ted směle mluv, král sluch ti naklonil.“


The sacred priest fast by the altar stands,
And joins in marriage-bond their plighted hands:
With peals of joy the vaulted roofs resound,
And Hymeneal songs are wafted all around.
And now Achates, by his prince fore-taught,
From out the camp the various presents brought.
Vests work'd with gold which Hector's consort gave,
Ere yet the Greeks had cross'd the briny wave;
A collar too, whose gems emitted flame,
And once the honour of the princely dame:
Nor was forgot a bowl insculptur'd high,
Pond'ious to bear, and beauteous to the eye,
Which on Anchises' board did whilom blaze,
The gift of Priam in his happier days.
This for Latinus good Achates brings,
Such royal presents kings may send to kings:
But the gay robes, and collar's radiant pride,
Are justly destin'd for the blooming bride.


Weinrebenlaube!
Die herben Frühlingsthränen deiner Liebe
Versüßt der Herbst zur beerenreichen Traube.


Doch die da sich schmückten
Und warteten sein,
Er führt die Entzückten
Zur Herrlichkeit ein.
Holdseliger Schein
Ist drinnen ergossen,
Wo hoch um das Lager
Die Lilien sprossen.
Drum schlummert nimmer!
Rüstet die Lampen!


Wie wird mir? Eben izt, indem ich schlüssen wil,
Indem ich meinen Lauf gleich nach dem Hafen richte,
So tritt der Pindus selbst mir völlig ins Gesichte,
Und zeigt auf jener Höh ein seltnes Wunder-Spiel.
Ich seh den frohen Geist in reiner Seide prangen,
Er trägt in seiner Hand ein frisches Lorber-Blat,
Und seine Scheitel ist mit einem Schmuck behangen,
Den weder Malabar noch Gusaratte hat.
Ich schaue nechst bey ihm das hohe Traur-Spiel stehn,
Es heist den Aeschylus die Segel vor ihm streichen;
Er sol dem Seneca gleich an der Seite gehn,
Und kaum dem Sophocles, als seinem Fürsten, weichen.


Guardo en silencio el nombre de su dueño;
que, si le sabes, parecerte ha poca
tan ilustre grandeza a sus despojos.


Ist unser Haus nicht gut bestellt
und auserlesen das Gesind?
So zaudre nun nicht länger mehr
und folge mir, du blödes Kind!
Ich glaub, auf deinen Wangen spielt
vom Morgenrot ein Widerschein:
Sobald die Sonn am Himmel steht,
will ich als Freier bei dir sein!


Ветер в трубе
Воет о чьей-то судьбе, —
Жалобно стонет,
Словно кого-то хорони«Бедные дети в лесу!
Кто им укажет дорогу?
Жалобный плач понесу
Тихо к родному порогу,
Ставнями стукну слегка,
Сам под окошком завою, —
Только немая тоска
К ним заберётся со мноИм непонятен мой зоДети, обнявшись, заплачуОчи голодных волков
Между дерев замаячут»Ветер в трубе
Плачет о чьей-то судьбе, —
Жалобно стонет,
Словно кого-то хорони


Wenn sie sich in ihrem Hauptbuch geirrt,
Wars ein Verwechseln von Blättern und Bögen:
Sie haben Soll und Haben zusammenaddiert
Und geglaubt, das sei ihr Vermögen.


Mas ah! quanto consolo andar errando, errando,
perdido no teu Bem, perdido nos teus braços,
nos noivados da Morte andar além sonhando,
na unção sacramental dos teus negros Espaços!


Valí se, valí,
a cítí jej osetá pole,
jako by jižjiž podešve těžké, kopyta, kola je drásala,
cítí jej střechy dědin a báně a věže měst,
jako by jižjiž kule je vrtaly a požáry hlodaly na nich,
a cítíme také my jej neviditelně se valiti
nám po stranách, mezi nohama, skrze prsty.
Nárazy nepravidelnými
dnem nocí buší nám v spánky,
podivně mokvá na našich dlaních,
vstřebává se nám v krev.
Dáví a požírá teorie jak jehňata vlk,
láskám a hněvům našim předhazuje měnlivá sousta,
opěrná místa přesunuje a ruší.
Jak písková zrnka vše lehké uplývá s ním,
bezvládně slabí se kotálejí v něm,
a dravci loví v zkaleném proudu...


Nein, Schweitzeradern, bleibet rein
Von solchem bösen Blut!
Der heiße Patriot allein,
Der Gutes will und thut!


Kraj míří, les mlčí bělejší,
bez křiku, bez lidského hlesu. –
A nikde podušky teplejší...
– Něco se stalo lesu ? –


aby tě nezacákali
v loužích a blátu,
a neslyšelos halali,
až uštvou tátu.


 Spiace il semplice e il vero: al ciel si leva
sulle gote e nei libri il minio e il fuco.
Il nobil frutto che mal piacque ad Eva
sfronda a sua voglia il ciarlatano e il ciuco:
perde speranza di gloria longeva
il dotto pel censor rimasto eunuco:
il Genio o si punisce o non si cura,
a chi l'ha nuoce, e al resto fa paura.


Da sieht er Zeit, die weithin ackert,
Er steht der Erde breite Saat;
Wie von Vulkanenglut beflackert,
Glänzt Volk um Volk, und That um That.
Bald hat die Nacht das Licht verschlungen,
Bald quillt's empor aus ihrem Schoos;
Und von Verständniß jäh durchdrungen,
Wird auch des Sehers Zunge los: