Blázen světem blázní zas,
Moudrým nehne žádný čas.


Nein, ich trag in meinem Herzen
Schweigsam schon die Todeswunde;
Meine Herrin hat gerichtet,
Meine Stunde hat gerufen!« –


WHAT tho' your art my hopes evade,
While many a tedious moment flies;
My patient search is well repaid,
Not India's wealth so wish'd a prize.


Tempo già fu, che il pargoletto Amore
Dato era in guardia al suo fratello Imene;
Poichè la madre lor temea, che il cieco
Incauto Nume perigliando gisse
Misero e solo per oblique vie,
E che bersaglio agl'indiscreti colpi
Di senza guida, e senza freno arciero,
Troppo immaturo al fin corresse il seme
Uman ch'è nato a dominar la terra.
Perciò la prole mal secura all'altra
In cura dato avea, sì lor dicendo:
“Ite o figli del par; tu più possente
Il dardo scocca, e tu più cauto il guida
A certa meta”. Così ognor compagna
Iva la dolce coppia, e in un sol regno,
E d'un nodo comun l'alme stringea.
Allora fu che il Sol mai sempre uniti
Vedea un pastore, ed una pastorella
Starsi al prato, a la selva, al colle, al fonte;
E la Suora di lui vedeali poi
Uniti ancor nel talamo beato
Ch'ambo gli amici Numi a piene mani
Gareggiando spargean di gigli e rose.
Ma che non puote anco in divino petto,
Se mai s'accende ambizion di regno?
Crebber l'ali ad Amore a poco a poco,
E la forza con esse; ed è la forza
Unica e sola del regnar maestra.
Perciò a poc'aere prima, indi più ardito
A vie maggior fidossi, e fiero alfine
Entrò nell'alto, e il grande arco crollando,
E il capo, risonar fece a quel moto
Il duro acciar che la faretra a tergo
Gli empie, e gridò: solo regnar vogl'io.
Disse, e volto a la madre “Amore adunque
Il più possente in fra gli dei, il primo
Di Citerea figliuol ricever leggi,
E dal minor german ricever leggi
Vile alunno, anzi servo? Or dunque Amore
Non oserà fuor ch'una unica volta
Ferire un'alma come questo schifo
Da me vorrebbe? E non potrò giammai
Dappoi ch'io strinsi un laccio, anco slegarlo
A mio talento, e qualor parmi un altro
Stringerne ancora? E lascerò pur ch'egli
Di suoi unguenti impeci a me i miei dardi
Perchè men velenosi e men crudeli
Scendano ai petti? Or via perchè non togli
A me da le mie man quest'arco, e queste
Armi da le mie spalle, e ignudo lasci
Quasi rifiuto de gli Dei Cupido?
O il bel viver che fia qualor tu solo
Regni in mio loco! O il bel vederti, lasso!
Studiarti a torre da le languid'alme
La stanchezza e 'l fastidio, e spander gelo
Di foco in vece! Or genitrice intendi,
Vaglio, e vo' regnar solo. A tuo piacere
Tra noi parti l'impero, ond'io con teco
Abbia omai pace, e in compagnìa d'Imene
Me non trovin mai più le umane genti”.
Qui tacque Amore, e minaccioso in atto,
Parve all'Idalia Dea chieder risposta.
Ella tenta placarlo, e pianti e preghi
Sparge ma in vano; onde a' due figli volta
Con questo dir pose al contender fine.
“Poichè nulla tra voi pace esser puote,
Si dividano i regni. E perchè l'uno
Sia dall'altro germano ognor disgiunto,
Sieno tra voi diversi, e 'l tempo, e l'opra.
Tu che di strali altero a fren non cedi
L'alme ferisci, e tutto il giorno impera:
E tu che di fior placidi hai corona
Le salme accoppia, e coll'ardente face
Regna la notte”. Ora di qui, Signore,
Venne il rito gentil che a' freddi sposi
Le tenebre concede, e de le spose
Le caste membra: e a voi beata gente
Di più nobile mondo il cor di queste,
E il dominio del dì, largo destìna.
Fors'anco un dì più liberal confine
Vostri diritti avran, se Amor più forte
Qualche provincia al suo germano usurpa:
Così giova sperar. Tu volgi intanto
A' miei versi l'orecchio, et odi or quale
Cura al mattin tu debbi aver di lei
Che spontanea o pregata, a te donossi
Per tua Dama quel dì lieto che a fida
Carta, non senza testimonj furo
A vicenda commessi i patti santi,
E le condizion del caro nodo.


أَصبَحتُ أَقذِفُ أَهدافَ المَنونِ كَما
يَرمي الدَريئَةَ أَدنى فَوقَهُ الوَتَرِ
في مَنصَفٍ مِن مَدى تِسعينَ مِن مِئَةٍ
كَرَميَةِ الكاعِبِ العَذراءِ بِالحَجَرِ
في مَنزِلٍ نازِحٍ مِنَ الحَيَّ مُنتَبَذٍ
كَمَربَطِ العيرِ لا أُدعى إِلى خَبَرِ
كَأَنَّني خَرَبٌ جُزَّت قَوادِمُهُ
أَو جُثَّةٌ مِن بُغاثٍ في يَدَي هَصِرِ
يُمضونَ أَمرَهُمُ دوني وَما فَقَدوا
مِنّي عَزيمَةَ أَمرٍ ما خَلا كِبَري
وَنَومَةٍ لَستُ أَقضيها وَإِن مَتُعَت
وَما مَضى قَبلُ مِن شَأوي وَمِن عُمُري
وَإِنَّني رابَني قَيدٌ حُبِستُ بِهِ
وَقَد أَكونُ وَما يُمشى عَلى أَثري
إِنَّ السِنينَ إِذا قارَبنَ مِن مِئَةٍ
لَوَينَ مِرَّةَ أَحوالي عَلى مِرَرِ


Quiera el primer autor que se eternice
este dichoso estado en que me veo,
adonde en paz mi libertad poseo,
que es el bien de la tierra más felice.


So kommst du aus Luisiums Hainen auch,
Aus heilger Schwelle dort, wo geräuschlos rings
Die Lüfte sind und friedlich um dein
Dach die geselligen Bäume spielen,


لعمرو أبيك الخير ما ازددتُ خبرةً
بدهريَ إلاّ ازددتُ شؤماً عَلَى شؤمي
يخيِّرني أَمرينْ لا خير فيهما
تظلَّمَ غيري أو قراراً عَلَى الظلم
شقيتُ وَكَمْ تُشقي الحقيقةُ أَهلَها
فمن لي بأنْ أقضي حياتيَ بالوهم


io avea detto: sì nel dir li piacqui!


J'entends des bruits mystérieux
Gémir, pareils au cri des goules
Dans la nuit, et je vois des yeux
Briller par les trous des cagoules.


Wenn dann nun alle sind fürbei,
So ist gleichwohl noch immer
Zu sehn: es kommt in edler Reih
Das heilge Frauenzimmer.
Sie wallen wie ein blühends Meer,
Wie tausend Frühlingsgarten
Und wie ein buntes Blumenheer
Von hunderttausend Arten.


Ich bin Gotts ander Er, in mir findt er allein,
Was ihm in Ewigkeit wird gleich und ähnlich sein.


Z převratných kultur přelidněných měst
když vejdeš, ohlušen a oslepen
dnů pozlátkem i pojmy: bůh, vlast, čest,
opuštěn často vším, co miluješ,
i mnohým, co ti svato, za čím jdeš,
když mnohdy zbývá ti v dne konec jen tvůj sen,
buď vděčen za mír lesa, poutníku...


Ella quiere ser vista por que vea
la tierra el mayor bien que puede verse,
y el cielo la beldad que allá desea.


Jako náhlá nebezpečná voda,
kdyby lidi ze sna budila;
jako divých vojů zbraň, když bodá,
kdyby z domu ven je pudila:


Ének, melyben magát az ész
Gyönyörködve megissza,
S józansága könnyen s úgy vész,
Hogy soha nem tér vissza!
Ének, melynek zengésére
Theba meg felépülne,
Mely leszáll a szív mélyére,
Hogy - egy bölcs megőrülne; -


Constantin und Carl die Grossen
Haben auch durch dieses Mal
Ihre höchst-Gewalt umbschlossen,
Sich gemässigt überall,
Darumb ihre Macht auch trat
Weit, weit über den Euphrat.


رتبة الحكم السنيه
هدمت هدم البنيه
أخرب الجهال منها
كل ثغر وثنيه
وغدت دينة الحكم
بهم وهي دنيه


»Ihr Friesen« – so spricht von Dänemark der König Abel der Rote –
»Sein Heer ist dreißigtausend stark, ich aber bin sein Bote:


Der weise Sänger kam erfreulich
Des Hauses Vätern und des Lands;
Vor Göttern selber saß er heilig
Auf hellem Stuhl, im Lorbeerkranz.
Der Himmel Stolz, des Volkes Ehre,
Gewann er Tempel und Altäre,
Verherrlicht zum Heroenglanz.


Tu, již tehda slíbili si
vybudovat myslí svornou,
ještě větší nad Jomsburskou
nedobytnou, nerozbornou.


Věru, nebylo hůř Danieli
ve lví jámě, kam jej despot vmet’;
jak on, tady já stál osamělý...
Tichou modlitbou můj chvěl se ret...
Zrak si zvolna zvykal na tmu koby,
světlíkem kmit s výše dopadal,
strach a úzkost splašily mé mdloby,
stát a dál jít – já se stejné bál.


Arany az arannyal, ezüst az ezüsttel
kapcsolódik forrón, szikrázó gyűrűkkel;
karperecek halmán, női bársonybőrön,
vagy dús markolatban drágamívű tőrön.
Csupa arany minden, csupa ezüst minden,
s én szerelmi kincsem rád hiába hintem:
ezüst az ezüsttel, arany az arannyal -
csak én nem játszhatom soha a hajaddal.


Por sóis, por belos sóis alvissareiros,
Nos troféus do teu Sonho irás cantando
As púrpuras romanas arrastando,
Engrinaldado de imortais loureiros.


Wie groß ist meine Missethat,
Die dich, O Gott, erzürnet hat!
Dir wil Ich gern bekennen
Die Sünde, die mich brennen,
Der mehr als schwehrer Sand am Meer
Gehn über meine Scheitel her,
Die mir das Hertz beschwehren,
Ja Mark und Bein verzehren.
Sie steigen gleich in vollem Lauff',
O starker Gott, zu dir hinauff'.
Mit dir kan Ich ja rechten nicht,
Drüm fodre mich nicht ins Gericht,
Den sonst bin Ich verlohren.


Isabel


Wann sich die dunkle Luft mit Winter-Wolken schwärzet;
Wann Philomele schweigt, kein lauer Zephyr scherzet,
Kein Zephyr Morgen-Rosen küsst:
Was hilfts, mit finstrer Stirn den Unbestand beklagen?
Es kommt nicht mehr zurück, was einst entflohen ist;
Doch leicht wird, was wir freudig tragen.


Com não menos valor ao encontro duro
Aladim, e Geinal rápidos correm:
De fumo, e pó se eclipsa o raio puro,
E de uma, e outra parte muitos morrem.
Mas firmes um, e outro, vivo muro:
Porque, onde uns mortos caem, outros concorrem,
E chega a estar de modo o transe estreito,
Que encontra escudo a escudo, peito a peito.


Ich bin nicht gern allein
Mit meinem Glase Wein.
Mag der Mönch in seiner Zelle
Einsam ringen mit der Hölle,
Die mit süßem Bratenrauche
Nachstellt seinem feisten Bauche.
Ich bin nicht gern allein
Mit meinem Glase Wein.


Odpolední slunce vrhá
na led strouhy vrby stíny,
mraky těžké sněhem trhá.


Я зажгу восковую свечу,
И к Творцу моему воззову,
Преклоняя главу и коленБытия моего не хочу,
Жития моего не прерву,
До последней пройду все ступенТолько воля Господня и есть,
И не я выбирал этот путь,
И куда он ведёт, я не знаю, —
И спешу я молитвы прочесть,
И не смею в ночи отдохнуть,
И главу, и колени склоня


西湖杨柳欲栖乌
遥想溪山似画图
二月到家寒食近
末梢春境忆西湖


Elles attendent… Et, frissonnant de dégoût,
Les Fleurs, sous leurs doigts gris, leur haleine d’égout,


Sotto duo negri: & sottilissimi archi
son duo negri occhi: anzi duo chiari Soli
pietosi a riguardar: a mover parchi
intorno cui par ch Amor scherzi & voli
& ch indi tutta la pharetra scarchi
& che visibilmente i cori involi
quindi il naso per mezo il viso scende
che non truova lInvidia ove lo emende


Hoj, poslední noc! – V růžové
tam záři sejdeme se zase,
jak kvítko v rose májové
též srdce naše rozplesá se –
poslední noc – poslední žal –
já tě tak vroucně miloval!


尘缘洗尽便神仙
泉石幽奇即洞天
我欲云崖结茅屋
侍从天姥借车钱


Erd' und Himmel und all ihr Gut
Ist mir ohne Wichtigkeit,
Denn der Preis ist allzu hoch
Und die Waare Nichtigkeit.


كيف تريد لنا أن نصدقَ انتظارَك
كيف لنصوصك المختومة بعاج عظامنا
أن تقرأ لنا الطالع
فيما تصقل لك تاجاً ترثه كل صباح
مثل تاريخٍ يتفاقمُ في كوابيس ليلنا التائ
3


Und sie wandeln und sie schweigen,
Finster wird es ganz und gar,
Auf des Walds gewundnen Steigen
Leuchtet ihr sein weißes Haar.


Und wie ich so sinnend atme
Stromeskühl und Waldesdüfte,
Und ein wundersam Gelüsten
Mich hinabzog nach den Klüften:


Contando con la ayuda de Jheováh,
me interné por la estepa del Agréh,
llegando, sano y salvo, a Devayeh,
donde tuve el honor de ver al Shah


Akartam, s a testvér kezére
Loccsant a testvér drága vére
És a fiú, hatalmas szellem!
Hamis tanú lőn apja ellen.


Da! Du kommst herein!
Geliebte!
Geliebte von Einst –


لي في دَواةِ الفَتحِ أَحسنُ مِدْحَةٍ
بِفُنونِها لِذَوِي العُقُولِ فُنُونُ
تَاللّهِ لَوْ فَطَنَ الحَدِيدُ لِبَعض مَا
أَنا نَاظِمٌ فِيهِ لَكانَ يَلِينُ


忆昔窥瑶镜
相望看明月
彼此俱照人
莫令光彩灭


Wo du auch weilst, im Licht, im Schatten,
Ein Geist bei Geistern weilest du;
O sende, will mein Glaub' ermatten,
Mir liebend einen Führer zu.


Na rtech mých mrzl trpký smích,
blínový smích,
poslední rozkoše zbylá chuť.


«Ciego nieto de la espuma,
par, par, par,
monstro con escama y pluma,
par, par, par,
nadad pez, o volad pato,
par, par, par,
que en estas redes que trato
el pato habéis de pagar.


Na všech stranách třepot křídel
a křik jásavý,
nasytit se ani sám nemohu
této zábavy.


Mag auch der Himmel leise nachten,
Und hält er seinen Blitz gezückt –
Wir wollen nimmer es beachten,
Wie nahe das Verhängniß rückt.


Ím az sok pap közzöl csak egy vált vala,
Ki benn marada, az Bálint pap vala,
Másik egy futott pap, Márton pap vala,
De prédikállani nem tudnak vala.


Угораздило кофейник
С вилкой в роще погулятНабрели на муравейник;
Вилка ну его пырять!
Расходилась: я храбра-де!
Тычет вдоль и попереМуравьи, спасенья ради,
Поползли куда кто мог;
А кофейнику потеха:
Руки в боки, кверху нос,
Надседается от смеха:
«Исполати! Аксиос!
Веселися, храбрый росс!»
Тут с него свалилась крышка,
Муравьев взяла одышка,
Все отчаялись — и вот —
Наползли к нему в живоКак тут быть? Оно не шутки:
Насекомые в желудке!
Он, схватившись за бока,
Пляшет с боли трепакПоделом тебе, кофейник!
Впредь не суйся в муравейник,
Нe ходи как ротозей,
Умеряй характер пылкий,
Избирай своих друзей
И не связывайся с вилкой!


S’io potessi col cor, con gli occhi tanto
spatio di tregua haver, che le parole
uscisser fuor come formar le sole
la mente di sospir vaga e di pianto,


Tak zůstala ve skrytě svatých stěn,
ač žádný slib ji na vždy nevázal. –


Then shalt thou, George, the song approve,
O British-born! O Freedom's sacred heir!
O thou, whom all the Graces love,
Religion's boast, and Virtue's darling care!
Fain would the Muse attempt thy various praise,
But ah, in vain! — thro' Ida's bowers
With dubious foot th' astonish'd woodman strays;
Where shall his work begin? — Ye sylvan Powers
Direct the blow; here oaks aspiring rise,
There, Monarchs of the grove, tall cedars prop the skies.


中原赤子帝王州
坦腹何时缚蔡酋
闻道铁衣寒彻骨
边臣应赐紫茸裘


Aber ihre Bewegungen setzten
sich mit unveränderter Miene
nur noch kategorischer fort.
Sie trieb mir's gradezu wie zum Tort,
diese grenzenlose Buttermaschine;
sie wollte mich vollends, schien's, vergeistigen.
Jetzt wurde ich wild. Ich schrie: »Madam!
Heda! Wie können Sie sich erdreistigen,
mich so zu quetschen! ich bin kein Schwamm!
So hören Sie doch! Sie altes Kalb,
Sie Mondkalb Sie!« Da: hui, ein Kneifen,
ich höre die Engel im Himmel pfeifen –


Bohoslužbou všickni roznícení
od modlitby tiše vstávali,
že je napomínat třeba není,
aby na řeč pozor dávali.


Não fui ao martírio,
Mas sei o horror
Que é a guerr
Gente chora,
Gente grita,
Gente enlouquece,
Gente se vê no infern
A guerra,
Não traz alegri
Só trauma
Gente paralítica,
Gente cega,
Gente muda,
Gente sem vid
Lutar por petróleo
Que todos
Um pouco desfruta
Gente egoísta,
Gente horrorosa,
Gente burra,
Gente diabólic
Lutar pela paz
Que todos Precisa
Gente boa,
Gente amorosa,
Gente simples, Gente de Deu


昨日来时万里阴
长江雪后玉千岑
苍茫不尽登临意
重对晴天豁晚襟


Vakító hósikokra gondolok ma:
volt egy telem, szerelmes, szép telem.
Szívem ezüstös csendjének vizébe
e tél színeit belétördelem.
Hadd ússzanak rajt, mint az anyatéjben,
az élet forró gyöngyei: a szók.
... Vakító hósikokra hullva, fekszem,
mint szökő őz nyomában a bozót.


Er setzt sich auff sein Vater-Gut
Vnd nimmt dasselb in fleissig' Hut,
Ist wol mit Gott und sich zu frieden
Vnd von dem leichten Glück geschieden.


Eh der Stern von Bethlehem
noch im dunklen Tal erschienen,
lösten, Sklaven zu bedienen,
Fürsten schon ihr Diadem;
ahnend eine höhre Macht,
grüßten sie die heil'ge Nacht.


V obnovené té své kráse
k Boží Matce chvátá zase;
vděčnou slzou s ní se loučí,
jí svou duši doporoučí.


Vše to událo se v mihorychlém sledu
a tma čirá náhle zastřela vše hledu.
Jak by nezdolný třas letěl celým šikem,
vojsko naše couvlo v neladu a děsu;
za ním Čudů nával se zuřivým rykem
silou vítěznou se řítil ve klín lesů.
Však ne pouze jejich palice a hroty
v našich řádily. Když sršíc do temnoty
klikatě se vzňalo blesků světlo sírné,
zřel jsem, kterak dubů korunami shůry
skláněly se temné ruce, přenesmírné,
kterak chápaly do křivých prstů chmury
Dánů poletavý vlas a třeskem hromů
rozrážely těla jejich o pně stromů –
ba že divochů nás zloba nedrtila:
to moc nadlidská, msta běsů temných byla.


lascivo con tus damas te regala,
véngate liberal de su avaricia,
y más que él lo guardó, consume y tala.


Grünet doch noch wie in andern
Jahren, jenes Schlachtfeld, das verschließt ein
Volk; wie viele werden wandern
Drüber, keinem fällt die Schlacht da ein.


Ja, in allen Blümelein,
Wie sie immer mögen sein,
Wird gar hell und klar gespürt
Dessen Schönheit, der sie ziert.


Und rief' auch die Vernunft mir zu:
»Du mußt der Ahndung zürnen,
Es wohnt entzückte Seelenruh
Nur über den Gestirnen;«
Doch könnt' ich nicht die Schmeichlerin
Aus meinem Busen jagen:
Oft hat sie meinen irren Sinn
Gestärkt empor getragen.


Florens schöne Kinder rötet
Nur der Frühlingssonne Licht:
Amaryllis Blumen tötet
Auch der strenge Winter nicht.
Jener ausgeleerte Hülle
Wird nicht wieder angefüllt:
Aber nie versiegt die Fülle,
Die aus diesem Kelche quillt.


水烟山霭尽春情
不但花容与鸟声
篱壁风光人不管
土牛看罢趁街行


Süßes Labsal, reine Seelenweide,
Saugt sie aus den Brüsten der Natur.
Sieh, wie schmückt sich ihr im Feierkleide,
Sieh, wie lacht ihr die smaragdne Flur!
Rosen sprießen ihr auf nackter Heide;
Liebend koset ihr die Kreatur.
Nur der reinen Seele, der gesunden,
Mag dein Kelch, Natur, dein Becher, Freude, munden.


a já tu dole při svém díle.
I stromoví spí tvrdým snem
a hne-li se, pak ledabyle
ze spaní mluví ševelem.


Und er wollte längs den Schlehen wandeln,
Aber seine Heerde, sonst so folgsam,
War von dieser Stelle nicht zu locken.


Ella es la maga de la sombra es pura
y eterna y todos la llamáis impía
¿Por qué? ¿Porque nos besa en la agonía,
y un tálamo nos da en la sepultura?


Sag ich's euch, geliebte Bäume,
Die ich ahndevoll gepflanzt,
Als die wunderbarsten Träume
Morgenrötlich mich umtanzt.
Ach, ihr wißt es, wie ich liebe,
Die so schön mich wiederliebt,
Die den reinsten meiner Triebe
Mir noch reiner wiedergibt.


A piju lesk jak padlý sníh,
a nad ním hvězd večerni mih,
i zlatý blankyt výše – –
z té modré břehů číše.


Fue entonces
y la tierra despertó arrojando temblorosos ríos de polilla.


Go, idle Boy! I quit thy pow'r;
Thy couch of many a thorn and flow'r;
Thy twanging bow, thine arrow keen,
Deceitful Beauty's timid mien;
The feign'd surprize, the roguish leer,
The tender smile, the thrilling tear,
Have now no pangs, no joys for me,
So fare thee well, for I am free!
Then flutter hence on wanton wing,
Or lave thee in yon lucid spring,
Or take thy bev'rage from the rose,
Or on  breast repose:
I wish thee well for pleasures past,
Yet bless the hour, I'm free at last.


A ve chvíli té nevěděl jsem vskutku,
zda cynicky se zasmát vší té slotě,
či raději si prohnat lebku kulí...


jak ocúnu se bledé lístky chvějí
a spíná ručky dětské tak a malé
a oko prosí v muce neskonalé:
„Ó, pusť mne za sestrami, jinak zhynu!“
A hlavou v jejím spočívaje klínu
král jako dítě prosil: „Což v tvé hrudi
se lásky svatý paprsk neprobudí,
což nemáš aspoň soucit, dítě, se mnou?“
„Mám, ale nelze – pojďme!“ „Kam, v noc temnou?“


Wo Fischlein in dem Spiegel
Der Quelle wonnig tut
Und auf bemoostem Hügel
Der Schäfer flötend ruht:


Wenn sich etwas ins Aug' verirrt,
Sieht man die Gegend irisiert.


Heklas Gedonner vergäß ich so,
Und, ging' ich auf Ottern, ich bebte nicht
In dem Stolz, daß er aus dir, Suevia!
Sich erhub, unser der Dank Albions ist.


Es nähert sich der Mensch. Zeus spricht: Du, meine Freude,
Du zierst mein neues Weltgebäude.
Du bist mein Meisterstück. Es sei die Erde dein!
Für dich sei sie so schön, so fruchtbar, so voll Schätze.
Versäume nicht, dich zu erfreun,
Weil ich zum Leben dir nur dreißig Sommer setze.
Fast wie beim ersten Blitz, beim ersten Donnerschlag
Erschrak der Mensch, und sagt: O Zeus, dein Schöpfungstag
Bereichert mich mit deinen besten Gaben;
Doch, soll mein Dasein nur so wenig Jahre haben?
Das ist bejammernswerth! Dafern ich wählen mag,
So wähl' ich mir zu meinem längern Leben,
Was Esel, Hund und Aff' an ihrem aufgegeben.
Es sei! spricht Jupiter: doch dies bleibt festgestellt:
Dein längres Alter soll, nach jenen dreißig Jahren,
Auch jedes Thieres Stand erfahren,
Dem ich die Zeit erließ, die jetzt der Mensch erhält.


Veo de tu seno el resquicio,
mi bajo vientre se alaga,
ver con erección se paga,
eres del sexo mi llaga.
Tú, entre curvas sunuosas,
encandilas mi sentir,
con tus materias preciosas.
!Y no se ni que decir,
con mis hormonas furiosas,
por tus flujos compartir!


Eu sou da terra dos lírios bravos
Que pendem a haste por sobre o ma
Por entre lírios vermelham cravo
Branco e vermelh fico a cismar!
Fico a cismar nos lírios e nos cravos
Que pendem a haste por sobre o ma
Minha casita branca de neve,
Com telhas rubras, era um primo
Minha casita que encantos tev
Hoje tapera, sem riso ou flor!
Fico a cismar na graça que já tev
Com telhas rubras, era um primor!


Doch Eines ist, was edle Herzen
Dem Himmelsboten anvertraun,
Die nicht aus Lüsten und aus Schmerzen
Des Pöbels ihre Zukunft baun;
Die selbst ihr Leben nur empfinden
Als eines großen Leibes Glied:
Eins ist, was sie dem Wunsche künden,
Und also lautet es im Lied:


Man lud mich nechst zu Gaste; der Magen gieng mit mir,
Doch war er mir nicht nütze; den Miltz, den durfft ich hier.


Welch ein Majestätisch Prangen,
Welch ein heit'rer Wunder-Glantz,
Hält dein strahlend Rund umfangen?
Welch ein güld'ner Sieges-Krantz
Hat dir, unser Licht und Leben!
Dein durchleuchtigs Haupt umgeben?
Dein vom Schimmer reicher Schein
Präg't uns Lieb' und Ehrfurcht ein.


O lásce kdo mrhá slovy,
pošetile hříchu hoví,
kdo chce řešit problém její,
v síť motýlí aether loví,
sanctissimum lásky nikdo
nevystihne, nevypoví.
Velebit ji buď jen přáno
milujícím, básníkovi.


مَرَّ الربيعُ سريعاً
مثل خاطرةٍ طارت من البالِ-
قال الشاعر القَلِقُ


But now the nymph begins to wake,
And lift her radiant eyes;
Nor can I here in language paint
How great was her surprize.


Und führt ein Weg durch Schlaf und Träume
Vielleicht in andre Welten ein,
Ins Innre nie geschauter Räume,
In ein ins All Versunkensein?


Esos signos nos dicen al Dios que no se nombra
y ponen en nosotros su autoritario estigma:
ese círculo encierra la clave del enigma
que a Minotauro mata y a la Medusa asombra.


Daß ich deiner Sonne Blincken
Und des hellen Tages Zier/
Daß ich deiner Sternen Wincken
Und diß gantze Welt-Refier
Deiner Wercke voll gesehen/
Ist durch deine Macht geschehen.


Nicht größern Vorteil wüßt ich zu nennen,
Als des Feindes Verdienst erkennen.


Bez přátel všech i zvědů, závistníků,
bez posměváčků i bez tichých svědků,
již v řasách řízy ukrývají dýku,
když soucitu ti podávají špetku.


Neskosils mne však, a bít se budu
s tebou zvrhlým, trhat sít tvých bludů,
kterou hodils na celý mdlý svět,
dokud nezhojíš v mé duši rány,
dokud pýchu nevyhostíš z brány,
dokud k Němu nevrátíš se zpět.
Rybáři ty nevěrný, jen sobě lovíš,
a ne Pánu! Co na soudě povíš?


Der Wind entlaubt die Bäume –
Mir ist es einerlei!
Die Tage werden Träume,
Die Freuden sind vorbei.


Die Erde, deine Mutter,
Sie leidet Hack' und Spaten,
Und lohnt in ihrer Güte
Mit tausendfacher Blüthe,
Mit ihrer Frucht, so lind,
Die allerschlimmsten Thaten –
Hab' auch ein solch Gemüthe,
Du ausgeartet Kind!


El cavallier perche da lei beffato
fu: duna vecchia che portava in groppa
giostro con Pinabel: ch era dotato
di poca forza & di superbia troppa
& abbattello: et lei smontar nel prato
fece: & provo se andava dritta o zoppa
lasciolla apiede: & fe de la gonella
di lei vestir lantiqua damigella


雪里垂垂长白莲
不言不起更悠然
汝家初祖曾何道
翻结神天有漏缘


Einmal im Jahr nur, wenn die Horden
Am Abend vor den Zelten stehn
Und über sich zum fernen Norden
Die Kranichheere fliegen sehn:


Auf der Kindheit längst vergangnen Tagen
Weilet oft mein still umwölkter Sinn,
Und aus meinem Herzen brechen Klagen,
Dass ich nun nicht mehr so glücklich bin!


E dove io temo, sper, bramo e pavento
Sol quel che più mi piace e più mi stempra
E dove chi me occide io più l'adoro.


Já často soumraku ve zášeří,
kdy víc se trpí a méně věří,
své ptávám se duše – co měří.
Však marně. Jen v hloubi nestišeny
jdou vlny a naráží o její stěny
a vlny ty – bože – jsou němy.


Ya que de las amigas y contrarias
horas de mi contento lastimeras
testigo fuisteis, sedlo en las postreras
a mi cansada vida necesarias.


Tak mluvil k sobě, ale za ním stála
ta příšera ze stínu noci stkaná,
pod jejímž dechem v sled i lampa splála.


Oh! Como és linda, mulher que passas
Que me sacias e suplicias
Dentro das noites, dentro dos dias!


世事如云日日新
瓦盆黍酒却关身
细思只有穷居好
寄语玄翁莫逐贫


Как всякий, кто Любви застенок ведал,
Где Страсть пытает, ласковый палач, —
Освобожден, я дух бесстрастью предал,
И смех стал чуждым мне, безвестным — плаНо в лабиринте тусклых снов, как Дедал,
Предстала ты, тоски волшебный врач,
Взманила к крыльям… Я ответа не дал,
Отвыкший верить Гению удаИ вновь влача по миру цепь бессилья,
Вновь одинок, как скорбный Филоктет,
Я грустно помню радужные крылья
И страсти новой за тобой просвеМне горько жаль, что, с юношеским жаром,
Я не взлетел, чтоб в море пасть Икаро10 марта 1912


Así dice el recato vigilante,
que es desdicha morir como accidente
y necedad morir por diligencia.


Wo ist sie denn, die ich mit Blicken suche,
Und mit des Herzens Schlägen, den geschwinden,
Mich unterhaltend, weil sie nicht zu finden,
Mit Vogel, Spitzenkraus' und Liederbuche?


O, divá bolesti! já ztrácím vůdčích stop –
má duše jak kdy mizí; –
noc vonná kolem mne, a všechna rozkoš z ní,
i hvězdy mně už cizy! –


isterim


Komu teď sypat ty hebounké plátky,
voní tak prudce?
Děvčátko malé zůstalo zpátky
s růžemi v ruce.


Lügnerin du! zerfließe in nichts,
Du bist nicht der Bote des Allgerichts.
Du äffst mich. Fort! ich springe sonst vor.


عذيري من هضيمِ الكشحِ أحْوى
رخيمِ الدلِّ قد لبسَ الشَّبابا
أعدَّ الهجرَ هاجرةً لقلبي
وصَيَّرَ وعْدَهُ فيها سَرابا


Vane větrem harfy rokotání,
dumné, plné přitlumených zdání,
bázlivě se kolem struny vine,
hned proniká, hned zas v touze hyne,
jakby ze zakletí hradu dálna
krásky jaté lkala píseň žalná,
až pak v tóny probouzí se vroucí,
a vzduch takým kouzlením napájí,
jak když čarným prutem rozehrají
zlatého se zámku stěny skvoucí.
Náhle, jak když zpěvným nad skřivánkem,
k nebesům jenž ranním spěje spánkem,
černé křídlo supa pozašumí
a tak rázem jeho píseň ztlumí:
šumotání divé větrem hučí,
syčí, chřestí, nočním výrem skučí
a tak běsně větří se a rotí,
že až bouře vzduchem zarachotí!
Letem zpěv se mužně v bouř tu zdvíhá,
jak když v mračno černé roztrhané
slunce zlatý záblesk pozaplane,
a již různých zvuků boj se stíhá:
zvučí píseň, hned zas bouře těší,
souzvuk láme, s chechtotem jej vlíká,
jak když černých skalin přes útesy
jasný pramen vichr v propast smýká;
tu však píseň vírem probírá se,
zvoní jako jasné rány meče,
a provlekši z rachotu se seče
zapáleným tónem rozhárá se.
Heká bouře, pouští vzdechy táhlé,
slední hromu ránou zarachotí
a již v chrápotu se k zemi srotí
a kdes ve propastech zdechne náhle.
Jako anděl nebes na vrcholi
vítězná kol píseň zahlaholí –
zahlaholí – v něžný ton pak spadá
a v horoucím zlatých citů plání
jak když rytíř před kráskou se sklání,
k nohoum pěvce svoje věnce skládá.
Ještě vzduchem hradu po nádvoří
čárné písně vane ohlas tklivý,
lid však již se Daliboru koří
královské tam slávy nedbanlivý. –


A když se večer stmíval,
já bloudila tak sama –
a náhle dravý příval
mi hučel pod nohama,
v zrak mrákoty mi padly
a v duši tíseň bolná
a já jsem nad zábradlí
se naklonila zvolna.


试按扶风部
应先数大城
神依灌坛令
民颂束先生


És szólt a démon:
Hogy mersz te boldog lenni?
Te büszke csepp, te gőgös semmi!
Te agyagisten, gúnyapostol,
Aki, alkotván, egyre rombol;
Kiben őrjöngő vére árad
A kárhozottak bősz fajának;
Kit ég s föld egyaránt kivetvén,
Bolyongsz a kétvilági mezsgyén
Zordan, magán, a fényhomályban,
Támolytalan, szeszélyes árban,
Lebegve, tétován, inogva
A levegő, szilaj habokba;
A kínfakasztott ismeretben
Csodálva s mégis megvetetten
Bolyongsz sötéten és hazátlan;
Ki élni unsz, de halni bátran
Nem mersz te, ó, mert annyi emlék
Kötöz a Léthez és a Nemlét,
Mélységivel az ismeretlen,
Senki be nem hajózta tenger
Borzalmat önt izomszivedbe,
S a fölszines idegszemekre
Tajtékja rémes álmokat hint!
Előtted minden ing, iramlik,
Hív és riaszt, kacagva csábit,
Futamva űzöd vak csapásit,
A Fény nyomát, az Élet árnyit,
S megtépve, meggyalázva szárnyid
Lankadva untalan lehullnak,
Szilaj erőd hiába duzzad,
Az olthatatlan szomjmelegben
Holteleven vagy s temetetlen
Az ördögarcu istenérzés,
Örökfájdalmu, lassu vérzés!
Ó, gúny a láng, mely benned árad,
S gondolatid forrása bánat!
S te dalt zenegsz a boldogságrul?
Mint a mező virágot árul,
Bár vért szivott magába nemrég,


Wenn ein Edler gegen dich fehlt,
So tu, als hättest du's nicht gezählt:
Er wird es in sein Schuldbuch schreiben
Und dir nicht lange im Debet bleiben.


A moje srdce měnivé,
jež ztuhlo v lonské tísni,
zas jarem novým roztálo
a rozsmálo se k písni.


Ezt barát szolgái nagy sokan megérték,
Az királfi ellen hamisságát érték,
Asszont kisfiával kibeszéllenéjék,
Kiknek mind fejenként lám régen megesküttek.


O lernet doch ihr armen Knecht' und Wichte,
O lernt doch unsers deutschen Volks Geschichte,
Und preist nicht groß und herrlich jene Zeit,
Die Zeit der niedrigsten Erbärmlichkeit!


樱笋方夭麦报秋
梅黄雨过水平畴
春归欲带春风韵
枝上一声黄栗留


杨柳青青满路垂
赠行惟折古松枝
停舟一对湘江哭
哭罢无言君自知


Jen tančte, Veličenstvo! Chvíle přijde,
že shasnou světla, spustnou vaše síně,
a hrubý hlas vás na soud strašný pozve –


Bald werd' ich die grünen Haine
Und die Hecken nimmer sehn!
Gott vergib mir's, wenn ich weine;
Denn die Welt ist gar zu schön.


A než manžel při tom ději
oddechnout jen mohl sobě,
mrštným švihem ruka její
stihla jeho tváře obě.


	che di Cicilia fu regina franca,
morì di cinquant'anni; e queste due
sorelle fur de' sette, e 'l dir non manca:


Without the soft transports which love must inspire,
Without the sweet torment of fear and desire,
Our thoughts and ideas, are never refin'd,
And nothing but winter can reign in the mind.


«Приказчик или парикмахер,
Еще вернее: maitre d’hotel» —
Так в кретиническом размахе
Рычала критика доселЗа что? — за тонкое гурманство?
За страсть к утонченным духам?
За строф нарядное убранство?
Из зависти к моим стихам?
Но кто ж они, все эти судьи —
Холопы или мудрецы?
Искусством бились ли их груди?
Впускали ль их в, себя дворцы?
И знают ли они, что значит
Лиловый creme des violettes?
Постигнут ли, как обозначит
Свои рефрэны триолет?
Поймут ли, что гелиотропа
Острей «Crigoria» Риго,
Что, кроме Тулы, есть Европа
И, кроме «русской», есть Танго?…


Igualmente gozoso y abrasado
la llama adoro y el incendio crezco:
¡tan alto precio tiene mi cuidado!


Die Feinde kommen, sagte man,
Wir aber blieben still,
Wir sahn sie kommen, nah daran,
Wir aber blieben still!


Je snadno nemít, co se k srdci spíná,
a snadno cestu plnou růží zkrátit,
zříká se srdce, kdo ho zapomíná,
a nebe nepoznal, kdo nezná lásku splatit.


踏遍三千及大千
除非铁脚始能穿
当时达磨持归去
何事传来到七仙


Ein Rückzug war's, so schön wie wenig Siegesfeiern,
Als er aus Mailands Thor im Sarg mit schwarzen Schleiern,
Mit Siegesfahnen zog und Helden seines Kampfs,
Und vom Tessin bis fern an die Karpathenhänge
Hinrollte Donnergruß und zogen Glockenklänge,
Und überm Zuge hoch die Säule weißen Dampfs!


Ihr Mädels kommt, ihr Buben kommt,
Daß ich euch was erzähle!
Es steht im heil'gen Bibelbuch:
Den Vatermörder trifft der Fluch,
Ein Fluch an Leib und Seele.


Ai! nenhum mago da Caldéia sábia
A dor abrandará que me devor
 Varela


Maga maradt a hős s Dalma szép leánya;
De szemét a tündér gonosz álma nyomja.
Nem késik az ifjú, veszi karjaiba,
S megy, hol le van ütve lovánál dárdája.


mikéntha megfojtották volna -
kísértetként járkált, dalolva
sötét, bús dalokat.


Ty pochybnost jsi vrazil v naše lebky
a slzy matek dals nám do kolébky,
v úmyslů símě vložils lítost skutků,
jsme děti mdloby, zatracení, smutku.


1
Гей вы, рабы, рабы!
Брюхом к земле прилипли вНынче луну с воды
Лошади выпилЛистьями звезды льются
В реки на наших поляДа здравствует революция
На земле и на небесах!
Души бросаем бомбами,
Сеем пурговый свисЧто нам слюна иконная
В наши ворота в высь?
Нам ли страшны полководцы
Белого стада горилл?
Взвихренной конницей рвется
К новому берегу ми2
Если это солнце
В заговоре с ними,—
Мы его всей ратью
На штыках подымеЕсли этот месяц
Друг их черной силы,—
Мы его с лазури
Камнями в затылоРазметем все тучи,
Все дороги взмесиБубенцом мы землю
К радуге привесиТы звени, звени нам,
Мать земля сырая,
О полях и рощах
Голубого кра3
Солдаты, солдаты, солдаты —
Сверкающий бич над смерчоКто хочет свободы и братства,
Тому умирать нипочеСмыкайтесь же тесной стеною,
Кому ненавистен туман,
Тот солнце корявой рукою
Сорвет на златой барабаСорвет и пойдет по дорогам
Лить зов над озерами сил —
На тени церквей и острогов,
На белое стадо горилВ том зове калмык и татарин
Почуют свой чаемый град,
И черное небо хвостами,
Хвостами коров вспламеня4
Верьте, победа за нами!
Новый берег недалеВолны белыми когтями
Золотой скребут песоСкоро, скоро вал последний
Миллионом брызнет луСердце — свечка за обедней
Пасхе массы и коммуРатью смуглой, ратью дружной
Мы идем сплотить весь миМы идем, и пылью вьюжной
Тает облако горилМы идем, а там, за чащей,
Сквозь белесость и туман
Наш небесный барабанщик
Лупит в солнце-бараба


Znám já sklepení trouchnivé, v němotách
každá kapka tisíce ohlasů
vyvolá, které nikdy však sobě
nejsou, nebudou odpovědmi.


Qual combatido de contrários ventos
Alto pinho, já aqui, já ali se inclina,
Segundo o vence a força dos violentos
Impulsos, que procuram sua ruína:
Assi o vário ocorrer dos pensamentos,
Dos futuros sucessos, que imagina,
Causa que a mais de um parecer se incline,
E de todo em nenhum se determine.


Doch lieben oft, der Sehnsucht Glut zu mildern,
Gefangne wohl, das ferne Vaterland
An ihres Kerkers Mauern abzuschildern.
Ein Himmelsstrahl fällt schweifend auf die Wand,
Da rührt's lebendig sich in allen Bildern. –
Dem Auge scheint's ein lieblich bunter Tand –
Doch wer der lichten Heimat recht zu eigen,
Dem wird der Bilder ernster Geist sich zeigen.


Pour subir ta métamorphose,
Tu vas sortir, obscur encor,
De la fournaise ardente et rose,
Au milieu d'une gerbe d'or !


Ach Karle sieh dich besser vor,
Bedenk den Feind vor deinem Thor,
Wenn du zu Pabst Gefallen
Solch greulich Mord willst richten an,
Wovon die Land erschallen.


„Chraň nás Pánbůh!“ vece Běla,
„nechci mysliť na to,
a kdyby měl kolem límce
trojnásobné zlato,
nechtěla bych!“ Ale Vojtěch
slovo vposled vloží:
„Inu, inu, být-li musí,
staň se vůle boží!“


Oppositionsblut, das ist nicht so rot,
Gingst auch nicht so stolz einher, oh!
Ich schlug nebenbei auch die Presse tot,
Das wurde mir ziemlich schwer, oh!


忆曾相对琐闱深
制草成时日乍阴
粉湿香浓春烂熳
岁寒霜霰岂能侵


Und nun! Und nun! O feueräugig Wunder,
Das sich herausgebar aus nächt'gem Schoß!
Vor mir zerstäubt der taube, tote Plunder
Und zu der Freiheit ringe ich mich los!


Hoffe, hoffe! daß auch Ich kann hoffen!
Schleicht der Winter schon in unser Leben,
das noch kaum ein Frühlingsstrahl getroffen?
sahen darum wir den Himmel offen,
daß wir nun zu Grabe sollen streben?!


Der ließ sich gar nicht stören!
Früh denkt er nur: was hat –
Das ist doch zum Empören –
Die Frau für 'ne Kravatt?


Kam se dívám, všude vidím v předaleku kraje
obraz sebe, zatopený v obilí a kvítí,
tvrdé paže silných postav, kterým kadeř vlaje,
bratří těla osmahlá zřím mlčky k nebi čníti.
Povstali jsme na souvrati kosy nabrousiti.


Meine von Kummer verzehrende Jugend
Welche kein freudiges Hoffen ergoͤzt/
Meine vom Ungluͤck verfolgete Tugend
Aller Vergnuͤgung und Freuden entſezt/
Muͤſſen zum oͤfftern durch lachenden Mund
Bergen des Hertzens bluttweinenden Grund.


Šla k zahradám, jež kdysi Akademos
dal Platonovi. Bílé světlo luny
stříbrným leskem opřádalo domy
a po ulicích bylo rozloženo.
Tmou platanů šla k domku, kde spal mudrc.
Vstoupila v síňku. Muž tu tiše leží,
proud světla ozařuje líce jeho
i bílý vous. Šat odhodila Fryna
a svítící své tělo postavila
v záplavu světla: – Xenokrate, slyšíš? –


Te nézed e szines kavargást,
szemed sötét és révedő,
körültekintesz vágyakozva,
kutatva, vajjon merre ő?


Was aber drähnt die Erd? Ist es von Füssen nicht?
Was scheint bey finstrer Nacht so vieler Fackeln Liecht?
Halt, sind es Waffen? Ja, ich höre Waffen kommen
Den Weg her, welcher wird nach Solyma genommen.
Ersteigt ein Feind die Stadt? Verstört der Held das Fest,
Der uns die Ostern nicht, wie bräuchlich, feyren läst?
Was? hör' ich nicht das Volck von Jesu sorglich zischen?
Hier ist er: sprechen sie, er sol uns nicht entwischen.
Auch Christus hört und kömpt zuvor derselben Schaar,
Als der ohn Widerspruch zu sterben willens war:
Wo wollt ihr Leute hin? Ihr dürfft euch nicht bemühen,
Ich bin es den ihr sucht, ich werd euch nicht entfliehen.
Für diesem Wort nur kan der Hauffe nicht bestehn,
Er weicht zurück und muß mit Sturm zu Boden gehn.
Es thönt, der Gipffel muß erzittern sampt dem Laube,
Da liegen Fackeln, Spieß, Schwerd, Kolb und Bickelhaube.
Doch stärcket sie der Zorn, sie stehen Krafftloß auff,
Gehn aber wieder ein und fallen hin zu hauff.
Sie fahren fort, der Grimm muß ihren Sinn verkehren,
Sie sehn handgreifflich Gott und können ihn verschwehren.
Vnd Judas frischt sie an, der führt die gantze Schaar,
Der seinem Herren so entgegen gehen thar,
O Büberey, er kan zum Meister sich gesellen
Sich freundlich gegen ihm voll aller Schalckheit stellen,
So zeichnet er den Raub, der falsche Liebes-Schein,
Ein Kuß muß dieser List und Boßheit Losung seyn.
Darauff wird nicht gesäumt, der Herr wird stracks von allen
Mit stürmender Gewalt gantz rasend überfallen.
Wol tausend halten ihm die Hände, tausend ziehn
Ihm Seil' her umb den Hals, und tausend schleppen ihn.
Der knüpfft ihm umb die Arm' ohn wiederstreben Stricke,
Der würgt und bricht ihm schier mit Knoten das Genicke,
Ein ander hat sein Häupt zu zausen nicht gespahrt,
Der raufft ihm unverschämt mit kühner Hand den Bahrt.
Wie wann der Hunde Spur kan einen Hirsch auffbringen,
Das Horn schlägt an, die Lufft muß überall erklingen,
Das arme Wild voll Furcht und Schrecken fleuget bald
Hin durch das freye Feld, ietzt durch Gepüsch' und Wald.
Der Hund ist hinter her, ietzt springt er ihm entgegen,
Jetzt auff der Fersen nach, und folgt ihm allerwegen,
Biß daß er gar hinein mit offnem Rachen fällt,
Vnd solchen Raub nun fäst mit seinen Zähnen hält.
Dann sieht man alle, den ihn bey den Ohren fassen,
Den bey den Füssen, den die Kehle nicht verlassen,
So daß nun Raum gezerrt zu werden mehr gebricht,
Das grosse Wild begreifft der Mäuler Mänge nicht.
So fängt man Christum theils, theils sucht man ihn zu fangen,
Ihn auch nur angerührt begnüget ihr Verlangen.
Wo bleibt ihr Engel dann, springt ewer Heer nicht zu?
Was seht ihr diese That und sitzt in fauler Rhu?
Heran, vertheidigt ihn, man raubt euch ewren König,
Vnd ist er ewer Häupt, wie schätzt ihr ihn so wenig?
Vmbsonst, kein' Hülffe kompt auch von des Himmels Thron.
Die Jünger fliehen auch, wo jedes kan, davon.
Was zückest du dein Schwerdt, wirst du sie, Simon, jagen?
Kaum Simson würd' allein sich gegen Tausend wagen.
Er gleichwol geht, und häwt darein mit gantzer Macht,
Du kömpst ihm in den Schlag, nim, Malch, den Kopff in acht,
Da lägst du, wäre nicht der Hieb was abgeglitten,
Das Ohr wird hierdurch ihm doch schändlich abgeschnitten.
Noch mehr, er geht auff sie, in seinen Tod, hinein,
Als Gott mit dem Gewehr ihn heist zufrieden seyn.
Dein Schutz weis, Peter, nichts für dieses mahl zu schaffen,
Schlägt sie mein blosses Wort, was sollen deine Waffen?
Dieweil mein Vater ietzt mich reitzt durch sein Gebot,
Gebührt mir willig auch zu tragen alle Noht,
So spricht er, und schafft Raht dem Kopff und seiner Wunden,
Er setzt das Ohr hinan, stracks wird es heil befunden.
Dieß Wunderwerck erweicht doch ihnen nicht das Hertz,
Dem sich an Härte gleicht kein Caucasus, kein Ertz.
Sie schlagen ihn, mit Huld begegnet er den Schlägen,
Sie fluchen, er vergilt es mit Gebet und Segen,
Sie binden ihm die Händ', jedoch die heilsam' Hand
Ist zu der Krancken Nutz, gebunden auch, ohn Band.
Geht bösen Leute, geht, der Führer und Verrähter
Ist solcher Rotten recht, sie solchem Vbelthäter.


Sangre estalla contra la falsedad
que trae la estrella enajenada.
Se justifica esta copulación
de bellos ojos en vaivén.
Jardín, dilata el abrazo de dos
en una esquina inhóspita.
Tierra, delante del misterio
no hagas llorar la espada de los otros.
El tedio que se colma de infinito
cede ante el horizonte
de los pequeños dioses llenos de sed.


وَناصِحٍ أَسرف في النَكيرِ
يَقولُ لي سُدتَ بِلا نَظيرِ
فَكَيفَ صُغتَ الهَجو في حَقير
مِقدارُهُ أَقَلُّ من نَقيرِ
فَقُلتُ لا تنكر وَكُن عَذيري
كَم صارِمٍ جُرِّبَ في خَنزيرِ


بَيَانُ اسْمِهِ الْمَكْنِيِّ عَنْهُ فَصَدِّقِ
بِحُكْمِ اخْتَيِارٍ بَخْتِيَارٌ بِمَشْرِقِ
فَذَا نِصْفُهُ بَخْتٌ وَلَوْ كَانَ لِي رَنَا
إِلَيَّ الذِي أَهْوَى بِمُقْلَةِ مُشْفِقِ
وَلَوْ كَانَ لِي رَأْيٌ وَذَا عَكْسُ مَا بَقِي
دَعَانِي إِلَى رُشْدِي فَلَمْ أََتَعَشَّقِ
دَعَوْتَ إِلَى رُشْدٍ وَدُمْتَ مُسَدَّداً
وَأَنْتَ عَلَى الْعَلْيَاءِ تَاجٌ بِمَفْرِقِ


نَيْلُوفَرٌ يسبحُ في لُجَّةٍ
عليهِ ألوانٌ من اللَّبْسِ
مُظاهِرٌ ثوبَ حِدادٍ على
ثوب بياضٍ عُلَّ بالوَرْسِ
فالشطرُ في أعلاهُ في مأتمٍ
وشطرُه الأسفلُ في عُرْسِ
مغَمِّضٌ طولَ الدُّجَى ناعِسٌ
جُفونُه تُفْتَحُ في الشَّمْسِ


Ach Gott! – Mich däucht, ich sähe das Bild
Das vor meiner Seele schwebt.
Die ganze Seele fing an sich zu heben,
Noch nie gefühlte heilige Erschütterung


"Plagne, dolente alma predata,
che stai veduata de Cristo-Amore!


Das halt, o Mensch, in allem wert
Und danke für die Gaben,
Die dein Gott dir darin beschert
Und die uns alle laben,
Wenn nichts mehr sonst uns laben will,
Die laß, bis daß des Todes Ziel
Dich trifft, nicht ungepreiset.


Ten neptá se již, proč se bíti,
zda pro kořisť či odvetu,
zda bude stát to krev a žití,
jde, úsměv mužný na retu.


Unseliger Eunuche du,
Der unsres Geistes Hauch bewacht,
Und sich für seines Sultans Ruh'
Zum gottverfluchten Knechte macht!


一个长松雨鹤栖
上头不许子规啼
仙翁应在春山裹
丹井云多路更迷


z nich každý vyžilý má hlas
a každý nervosně je rozechvělý,
zrak plá jim chorobně zpod řas...
Ti naši poeti, ach, neuměli
se napit z číše mládí v čas!


Bucsecs, Csukás, Királykő, Kőhavas:
E fellegvár alattuk mily avas.


Man spürt ja noch der Deutschen Sprache Rest,
So weit das Schwerdt Germaniens gedrungen;
Europa hört von aller Völcker Zungen,
Was uns der Nord bis Ißland hören läßt.
Von Griechenland bis zu den Portugiesen
Trifft man die Spur der deutschen Mund-Art an.
Ja was noch mehr! der Perser Ispahan,
Hat auch davon die Proben aufgewiesen.


Toda la noche de espadas negras,
los hombres fabricaron una aurora
envasada en el verde puro de las botellas,
para una sed crecida en las gargantas
y atizada en la flama de las lenguas.
Aurora de agua y aire,
de cielo y tierra,
como esperada no venida,
como venida nunca entera.
Mientras tanto nacieron colmillos en las lianas,
bastos en los sarmientos y puños en las piedras.
En un lagar de angustia,
tantas heridas fueron pulpa y piel de cerezas
y tantos ojos amarillos,
racimos de uvas tiernas.
Desde entonces los hombres andan borrachos
del vino de la muerte ligera,
sin sal ni sol del mundo,
a horcajadas en la arcilla prieta,
sin tacto de los días, los meses y los años
en este calendario de candela,
plantados los laureles de los huesos lirondos
como arcos de una orquesta,
y la boca baldía
sin hambre vegetal de fruta, moza o estrella,
sin memoria de miel en cántaro
y miel en pechos de colinas frescas,
duros de calcio y quemantes de fósforo,
flor, resina y madera.
Violones calcinados
por los bengalas de una fiesta,
si al menos estos brazos izaran
las gaitas de los vientres en las cuerdas
de los dorados intestinos
contra las nubes forasteras,
contra el humo pirata de paisajes,
contra el viento rapaz del oro de la arena,
contra la lluvia verde,
máquina de coser cordilleras.
Estos muertos están conmigo
en geometría de línea recta,
infantería de ángeles
con fusiles de niebla
para matar estatuas vivas
de gozo en lunas llenas.
Estos muertos están conmigo,
caballería lenta
de caballos envenenados
por las distancias agoreras,
las cimitarras de rocío para acribillar sueños,
los cascos de algodón para pisar ausencias.
Estos muertos están conmigo
en creciente de mar, pampa y meseta,
de alga, raíz y liquen,
de tromba y torrentera,
al norte, al sur, al este y al oeste
de la angustia unigénita,
árbol del grito,
trueno domador de centellas,
almáciga del huracán piafante
y del océano en resaca de hembra.
¿Qué pueden nuestras manos
diestra y siniestra
contra esta madurez de la muerte
en zafra de tormentas?
Si hay un reloj menudo que nos roe,
burbuja con las patas de abeja
y una fugaz respiración de hormiga,
el corazón de almendra,
cada vez más enfermo
de altura eterna.


¿Dónde estará ahora el juglar de banqueta,
que solía escribir sus versos
sus poemas narrando la historia
de su tiempo y de sus antepasados?
¿Qué senda tendrá trazada?
Quizás cambió a coplas de pie quebrado,
o, ¿a soneto acaso?
Tal vez le gustó más escribir en la senda de Soneto,
estrofa constituida por catorce versos,
endecasílabos, ordenados en dos cuartetos
y dos tercetos.
Será verso, prosa, o rima;
décima o vergel;
copla o redondilla.
Será lo que sea, aún lo sigo
extrañando si no le miro.


del men buon più sovente e del men saggio,
che sembran quasi al vento aperti fiori,
o fresca neve d´un bel sole al raggio.


Kitört ezenben a forradalom,
Szépen lecsücsült az irodalom;
Azóta nem hallottam híredet,
Már azt hivém, a muszka had megett!
Hát dehogy ett! majd bizony, ily darab
Bolondgombába az beléharap!
Keresztül estél a rostán, s azonnal
Gyürni kezdéd a verseket halommal.
„Szabad a vásár, most költő leszek,
Úgyis kipusztultak a céhesek”
Kiáltád, s íme hogy bámul a hon
Égverdeső, merész tyúk-szárnyadon!
Pegazusod befogja a futár is,
Gondolva, hol ló nincs, jó a szamár is.


Monarch und Schöpfer eines Glücks,
Das meinem Alter Blumen streuet,
Ich habe nur im Ausdruck meines Blicks
Die Sprache, die kein Wörterbuch verleihet,
Nur Thränen hab' ich, statt des Tons,
Wenn ich Dir danken will, Dir Schutzgott auf der Höhe
Des landesväterlichen Throns –


Ke hmyzu, ropuchám a pavučinám
v tu zpustlou díru soudky postavit,
oh, to byl nápad! Sovy prchly jinam,
a zde teď možno při soumraku pít
a hledět na titěrné město dole,
jež zvolna jímá temnota a sen
a pohltí i náměstíčko holé,
že kalných světel pár tu zbude jen.


漠漠江云生
江天雨如雾
东望白鹭洲
苍茫不知处


Und als der Krieg die Männer fraß,
Gab's wen, der hinterm Ofen saß
Verzagt in seinem Häuschen:
– Zar Nikoläuschen.


« Que dis-je ! ô crime ! ô honte ! Ô comble de nos maux !
Le roi, le roi lui-même, au milieu des bourreaux,
Poursuivant des proscrits les troupes égarées,
Du sang de ses sujets souillait ses mains sacrées :
Et ce même Valois que je sers aujourd’hui,
Ce roi qui par ma bouche implore votre appui,
Partageant les forfaits de son barbare frère,
À ce honteux carnage excitait sa colère.
Non qu’après tout Valois ait un cœur inhumain,
Rarement dans le sang il a trempé sa main ;
Mais l’exemple du crime assiégeait sa jeunesse ;
Et sa cruauté même était une faiblesse.


Dio che accende la vita entro gli avelli,
Che incontro a gli oppressor tra' folgor vola
In compagnia de' Macabei fratelli. –


Tážete se, jaký děk as
Žižka z toho měl, že oněch
Obou šetřil? Dělo se mu
Jako v báji rolníkovi,
Který v zimě našel zmiji
Zkřehlou, a ji z lítosti,
By okřála, do luna si
Pod šat strčil. Okřála,
Pak ho uštkla. Vězte, z oněch
Obou úhlavní vyrostli
Nepřátelé kalicha.


Aj, slyším zpěvy roztomilé,
jež psalo Tvoje péro čilé;
Tvá píseň letí k nebi výše
a láskou k Bohu, k vlasti dýše.


Himmlisches Gelichter,
Platz«, ruft Venusine,
»Platz für meinen Dichter!«


Vánočních zvonů hlahol a ráz
hvězdnatou nese se nocí...
Vždycky rád poslouchám slavný ten hlas,
srdce mi popadá mocí.


Nám, eszt az fővitézök hogy meghallák,
Vitézök halálát igön siraták,
Gróftúl az testöket kérék, eltakarnák,
Horvát Vidot, Terek Tamást, Kis Andrást elhozaták.


Távozni! e gondolat úgy fáj,
Úgy fáj nekem... és mi okért?
Volt itt szeretőm, hanem az már
A sírhalom éjibe tért.
És nem vagyok én már senki barátja.
E puszta üres szót lelkem utálja.


烽火销来五十年
居民初不识戈鋋
耕桑满野帝何力
千里边城自晏然


谁是浮游独醉仙
凤来还上凤山巅
定应人不知名字
只问南充谢自然


Yes — from afar a landscape seems to rise,
Embellish'd by the lavish hand of Spring;
Thin gilded clouds float lightly o'er the skies,
And laughing Loves disport on fluttering wing.


E come a' suoi ciascun par che s'appresse,
l'Asiatico era ivi, e quel perfetto
ch'ottimo solo il buon senato elesse.


A stiskneme-li v tanci krasavici,
umrlčí lebkou šklebí se z ní Smrť,
a zasednem-li k půlnočnímu hodu,
už scvrklá Bída sedí za stolem
a hladovýma očima se v ústa dívá.
A ťukneme-li číškou šampanského,
zachřestí ostří křížících se šavlí,
a bouchající zátky hřmí jak děla.


Wo meine Schritte vor Eleusis stauben,
Weil laue Luft den Wandernden bemüht,
Erwarten Frohgesinnte uns in Lauben.


Töne wie ein Sterbelied
Hört man, wenn dich Sturm zerschellet,
Und der Vogel von dir flieht,
Und der Wandrer spricht: Den fället!


Tak moje ruka péro svírá
a píše u verš jediný,
co hlas, jenž nikdy neumírá,
jí káže z prsou hlubiny.


Náš národ – ubožák! Sotva že překročil té země práh,
neustal napadati klidné dvory jeho krahuj vrah,
a nebylo snad léta od těch dob,
by nemířil mu nový Karel Velký – svatý do útrob!
Tu přišel zjevně, jindy v škrabošce
mu dával medu po trošce
a při tom dýkou do prsou ho bod’...
I v době té náš Jozef na stráži bdí za národ.
I v době té svým slovem plamenným
do srdcí hřímá bratrům zmámeným,
mláď kupí kolem sebe ze všech dálí,
a zápal vzněcuje pro ideály,
putuje vlastí, když jiní spěší k rozkoši se klásť,
a žebrá, žebrá – o lásku pro svou drahou vlasť.


In poco spazio ne gittò per terra
trecento e più con quella lancia d'oro.
Ella sola quel dì vinse la guerra,
messe ella sola in fuga il popul Moro.
Ruggier di qua di là s'aggira et erra
tanto, che se le accosta e dice: - Io moro,
s'io non ti parlo: ohimè! che t'ho fatto io,
che mi debbi fuggire? Odi, per Dio! -


Also die Sängerin; mir flossen Thränen.
Salis! rauschten die Wind' im Frühlingslaube;
Salis! seufzte traurig der Wiesenhalme
Leises Geflüster.


Die alten Gärten duften wieder
im Dämmer schläft der alte Saal
leis sehnen die erweckten Glieder
nach Birkenlaub und Frühlingstal.


Laß nur, was Gott verhängt, o Mensch, laß es geschehen,
Steh auff der Seiten du, du kanst befreyt zu sehen.


guardate come dagli acuti ed empi
morsi ne toglie de l'augel nimico
che tante piaghe nel mio corpo impresse.


Snad bychom byli tak bláznili věčně!
Najednou děvčata zvážněla, zmlkla,
k loučení ručky nám políbit dala,
s úsměvem odešla. – Odešla? Proč?
Což nejsou jakou my? –


Sie stellen mit des Abenteurers Buntheit
Anforderung an unsre Gesundheit.
Die ist mir heilig. Etwas andres nicht.
Kein Mensch, kein Tier, kein Stern und kein Gedicht.


Cai o feroz, pela cruel ferida
Sanguinolento rio derramando:
E o fero Solimão, a espada erguida,
Sobre Garcia vai, fogo brotando;
Baixava o ferro agudo, que homicida
Fora do forte incauto, se, imitando
O destro Melo a clito, não chegara,
Que no seguro escudo lho repara.


يا نازحينَ ودمعي نازحٌ بهمُ
منْ بعدِكُمْ لم يرقْ إنسانُ
طرفي منَ الدمعِ والقلبُ الذي عظمت
أشواقُهُ فارغٌ منكمْ وملآنُ
وافى كتابُكُمُ الميمونُ طائرُهُ
فيهِ معانٍ لها الأرواحُ أثمانُ
لمْ أدرِ هلْ بادرَتْني منْ كتابِكم الـ
ـبدورُ أمْ غازلتني منهُ غزلانُ
يا خظَّهُ قلمَ الريحانِ حوليَ كنْ
فكيفَ أسلو وحولَ الوردِ ريحانُ
أعاذكَ اللهُ منْ عينٍ بك افتُتنتْ
سحْراً فهل يا معاذُ أنتَ فتَّانُ
ويا نظامَ نثارِ الدرِّ حُقَّ لهُ
لقدْ فدى كلَّ بيتٍ منكَ ديوانُ
لا قلتَ حسبي وإنْ أسكرتَ لبيَ إذْ
أسرْتَ قلبي فهذا الأسرُ إحسانُ
وأنتمُ يا كراماً أرسلوه على
رسْلٍ بقلبي فأنتمْ فيهِ سكَّانُ
أضحى وداديَ لوناً واحداً لكم
إذْ ليسَ يُعجبني في الودِّ ألوانُ
هذي رسائلُ إخوانِ الصفاءِ كُفُوا
بها إذا أَعوزَ الخوان إخوانُ
رعاكُم اللهُ ربُّ العرشِ مِنْ فئةٍ
مني السلامُ عليهمْ حيثما كانوا


Znám tři sestry, jedna druhé předčí
Vděkem, krásou, vnadou spanilou;
Bůh je spojil vazbou vrodilou
Jedněch mravů, rázů, jedné řeči.


Zlý potká-li tě povětroň,
Jen středem pořád proudy roň;
Až v Dunaji se zahloubíš
A Slovanům se zasnoubíš.


Co má sen as znamenati?
Minul-li jsem mnohokrát
Lásky léče, budu jistě,
Co nejdříve, přece jat.


Nejvyšší kněz posvátnými slovy
za choť usnoubil ji Josefovi,
nejprostšímu z nápadníků všech;
ona skromně uznala jej chotěm,
utlumujíc bolestivý vzdech.


O životě zrcadleném pouze,
o Neskutečnu,
o Prabožství Ženském, trpném v Touze,
o Věčnu!


Wo ist mein Täublein, ihr Gefieder?
Wo ist mein treuer Pelikan,
Der mich lebendig machen kann?
Ach, daß ich ihn doch finde wieder!
Ihr Berge, wo ist meine Höhe?
Ihr Täler, sagt, wo ist mein Tal?
Schaut, wie ich hin und wieder gehe
Und ihn gesucht hab überall!


iç içe


Prymicý již měl mít.
Budoucý hospodyně
Zakládat na hostině
Chtíc sy dát: hosti ctít,
Chystala vše. Tu k synu
Otec dí: „Odpusť vinu.


Přes den se k spánku stulí v květ,
jak drahokamy ve schránce;
světlušky, máj když líbá svět,
svatební nesou kahance.


huzur, i̇slam ağacı olmakla bulduğum


Seguia la terza schiera di Marmonda
che Argosto morto abbandonò in Guascogna
a questa un capo come alla seconda
e come ancho alla quarta dar bisogna
quantunque il Re Agramante non abonda
di capitani, pur ne finge e sogna
dunque Buraldo, Ormida, Arganio elesse
e capo e guida ad ogni stuol ne messe


Die Lieb ist so mächtig/
Hochmühtig/ und prächtig/
Daß sie sich eindringet
So gar auch in den Reyen
Höchster Zweyen/
Und sie zu der Dreyheit zwinget/
Bindet uns zusamm
Mit sehr heisser Flamm/
Indem sie vom Vatter (zart gewehet) 8
Und von mir ausgehet
So/ daß auff dem Thron
Unter einer Cron
Sie die Dritt' Person.


Ráno nikdo dokola
o krajíček nevolá – –
Děti moje, děti zlaté,
zda na tátu vzpomínáte?”


E perché sa nuotar come una lontra,
entra nel fiume, e surge all'altra riva.
Ecco un pastor sopra un cavallo incontra,
che per abeverarlo al fiume arriva.
Colui, ben che gli vada Orlando incontra,
perché egli è solo e nudo, non lo schiva.
- Vorrei del tuo ronzin (gli disse il matto)
con la giumenta mia far un baratto.


elbet söyleyecek yok bir de söylemesin mi


Le sagge verginelle tue compagne,
che senza madre nacquer dal gran Giove,
sovra al tuo corpo piangon tutte nove,
Delia, ché dal bel coro ti scompagne.


Vyjde na nádvoří, zavzní rohy,
devět mužů skočí ze zálohy.


Proč pak nemít portefeje,
když nás to nic nestojí –
ať je máme či nemáme,
Vídeň si nás podojí.


Die ungestirnte schwartze Nacht,
Hat ihren schwären Lauff vollbracht,
Der vielbegehrte Tag ist kommen
Und hat das Leyd hinweg genommen.


Ať spokojen tu bývals málem,
ať k nejvyšším chtěls metám spět,
ať žebrákem byls nebo králem,
ať tvému chtění a tvé touze
kdys malým zdál se celý svět;
ať údělem ti byla sláva,
ať hořký trud byl věnem tvým,
jejž v kolébku ti život dává
a kterýž všemi jeho srázy
tě ze dne ke dni doprovází
a denně srdce ohlodává;
ať život radostí byl pouze,
ať s tebou šly jen bída, nouze,
ať hýčkán byls tu bohatstvím,
ať lidé tebe rádi měli,
ať životem šels osamělý,
ať césar byls či bědný rob,
jenž na své štěstí neměl práva – :
vždy na konci tě očekává
jen mlčící a chudý hrob.


Fair blush'd the morn when Mey look'd o'er
The castle-wall so sheen;
And, lo, the warlike Saxon youth
Were sporting on the green.


Moudrý Kestner vtipu svého střelami
Přebolestně mnohé moudré Doktory
Ranil, vysokých škol Rektory,
Tak, že před nimi, co před včelami
Ostrým žihadlem svým cytedlně ranícými,
Mnohý malosmělý Doktor bočil.


桃红柳绿簇春华
燕语莺啼尽日嘉
谁信声声沂水咏
又知处处杏坛家


Zwar hab ich kein so schönes Rad,
Doch bin ich sehr verliebt
Und springe wie ein Firlefink,
Dieweil es gar kein lieber Ding
Als wie die Meine giebt.


Chlumu blíž
Luny již
Lampa skví se v rozjasnění,
Vlnky tůně v stříbro mění.


So wir anders mit ihm leiden!
Daß wir uns mit ihm freun!


Oh, od zvířat, od zvířat nevinných
třeba se tady učit!


Fragt ich die Wege auf und ab,
Keiner mein Herz mir wieder gab,
Weg war es.


Veškerým světem v burném úpění
divoké táhne duchů proudění.
Duch tmy a zloby, lsti a odboje
povstává proti duchu pravdy, světla, pokoje,
z podzemních slují lezou příšery
sveřepých vražd a vzpoury, nevěry.


«Все миновалось
Мимо промчалось
Время любвСтрасти мученья!
В мраке забвенья
Скрылися вТак я премены
Сладость вкусил;
Гордой Елены
Цепи забыСердце, ты в воле!
Все позабудь;
В новой сей доле
Счастливо будТолько весною
Зефир младою
Розой пленен;
В юности страстной
Был я прекрасной
В сеть увлечеНет, я не буду
Впредь воздыхать,
Страсть позабуду;
Полно страдать!
Скоро печали
Встречу конеАх! для тебя ли,
Юный певец,
Прелесть Елены
Розой цветет?Пусть весь народ,
Ею прельщенный,
Вслед за мечтой
Мчится толпой;
В мирном жилище,
На пепелище,
В чаще простой
Стану в смиренье
Черпать забвенье
И — для друзей
Резвой рукою
Двигать струною
Арфы моей»В скучной разлуке
Так я мечтал,
В горести, в муке
Себя услаждал;
В сердце возжжеиный
Образ Елены
Мнил истребитПрошлой весною
Юную Хлою
Вздумал любитКак ветерочек
Ранней порой
Гонит листочек
С резвой волной,
Так непрестанно
Непостоянный
Страстью играл,
Лилу, Темиру,
Всех обожал,
Сердце и лиру
Всем посвящаЧто же? — напрасно
С груди прекрасной
Шаль я срываТщетны измены!
Образ Елены
В сердце пылал!
Ах! возвратися,
Радость очей,
Хладна, тронися
Грустью моеТщетно взывает
Бедный певец!
Нет! не встречает
Мукам конец…
Так! до могилы
Грустен, унылый,
Крова ищи!
Всеми забытый,
Терном увитый,
Цепи влачи…


年过六秩尚蹉跎
奈此坡阳归隐何
不是不归归未得
家山虽好虎狼多


Zwar noch heut' ist frei der Schatten,
Aber nicht des Lichtes Schein;
Licht will man uns wohl verstatten,
Doch zum Schattenspiel allein.


Nimm mich früh von dieser Erde,
Daß mir nicht dein Auge feind,
Wegen meiner Sünden werde,
Wenn mein guter Engel weint.


Man liebt und ehret den, der fertge Lippen hat.
Fürwahr, ich weis fast nicht bey sogestallten Sachen
Den Schluß, wie sichs gebührt, nach Billigkeit zu machen,
Es findet immer noch der Zweifel bey mir statt.
Jedoch noch eins! Sind schon gelehrt- und kluge Männer
Nicht von Demosthens Art und Svada Freund und Kenner:


Und als die Schöpfung bleischwer das Haupt im Schlafe wog
Und sie ein quälend Traumbild, daß sie nicht sei, betrog
Und Gott im Himmel selber schlief, vergessend Meer und Land,
Worüberhin kein Lufthauch, ein Gräslein rührend, zog,
Da wacht' die schönste Lilie auf, die einsam, einsam stand
Und die den fernen Sternenglanz mit bangem Atem sog;
Da sank ein Falter tief in sie mit dunklem Schwingenrand,
Der durch den kalten Nachttau mit Mühe zitternd flog.
Die Flügel schmiegte bebend er an ihres Kelches Wand,
Die, auch erbebend, ob ihm sich eng zusammenbog.


Kein Gebet nicht vor den Schlachten,
Trommeln, die Spektakel machten,
Keine Flinten nicht, die krachten,
Überhaupt kein Heldentum!
Piff und paff! und bum! bum! bum!


V té chvíli celá země je ti blízká,
vítězně zní hlas její jásavý.
A světlo, které z první hvězdy tryská,
v tvých očích jasnou stopu zůstaví.


Ich hab des Schöpfers schönstes Bild,
Mein arme Seel, beflecket
Und seiner Gleichnis besten Schild
In Kot und Schlamm gestecket?
Ich hab mich von der Herrlichkeit
In Schmach und Spott gefället?
Ach weh! Ach weh! O Herzeleid,
Daß ich mich so verstellet!


Wen echter Schwindel so bezwungen,
Dem fällt betäubt nichts andres ein,
Als Meister Gottfried schon gesungen:
»Sie slichen wider in ir stein.«
Da wölbt, zyklopisch anzuschauen,
Als Kammer sich ein schmal Gemach;
Ein einziger Pfeiler, grob behauen,
Trägt wuchtig alles Felsendach.


鼓板钟鱼彻晓喧
谁云方外事萧然
窗间日暮寒烟重
未到斋时我正眠


Прошу стихи мои простить!
Я на Парнасе школьник юный:
Вас не сумели похвалить
Мои застенчивые струны;
Но если праведным богам
Приятней сердца дар убогиКак драгоценный фимиам,
То вы поступите, как боги,-
И сей листок чрез много дней
Напомнит вам певца младого
Который не жил для людей,
В стране чужой не пел чужого,
Не звал и славы в свой приют
И за фортуной быстроногоМирскою пыльною дорогой,
Не побежал, хоть все бегуЗа то в душе его смиренной
Огонь свободы пламенел;
Он кое-что не худо пел,
Но божеством не вдохновенный,
Перед божественным неме


e quando il duol altrui se disacerba,
s'acolma in me di grave pene il petto;
ricevon gli altri guidardon perfetto,
raccogl'io del mio seme i frutti in erba;


Hinweg den Lorbeerkranz, den längst verdorrten!
Verstummt, Posaunen, Flöten und Theorben!
Daß an der Ungunst er der Zeit verdorben,
Beklagt es nicht, ihr heuchelnden Consorten!


Acá en esta Babilonia, donde mana
Pues a cuanto mal el mundo cría;
Acá donde el puro Amor no tiene valía,
Que la Madre, que manda más, todo profana;
Acá, donde el mal se afina y el bien se daña,
Y puede más que la honra la tiranía;
Acá, donde la errada y ciega Monarquía
Cuida un nombre vano que la desengaña;
Acá en este laberinto, donde la nobleza
Con esfuerzo y sabiendo la petición
Vá a las puertas de la codicia y la vileza;
Acá en este oscuro caos de confusión,
Cumpliendo estoy el curso de la Naturaleza.
¡Ve si me olvidaré de ti, Sión!


Wie iſt der reinen Keuſchheit wehrt
doch dieſer Zeit ſo ganz entehrt/ ich Zweytes Zehen.
ich muͤſte faſt die Welt durchgehen
doch wuͤrd’ ich kaum Perillen ſehen.


Was mag ich mich unterfangen?
Ach was untersteh ich mich
Deine Rosen-rothe Wangen
Anzuschauen und auch Dich/
Schönes Bild/ herfür zu streichen/
Dem die Sterne selbsten weichen.


A la sombra del
sauce
pasaban las horas.
Creaba mi mundo
seleccionando
héroes
y villanos,
aniquilándolos
a mi antojo.
Era el rey.
Mas allá de discernir
entre el bien
y el mal,
hacía,
probando
y lamentando,
arropado por el manto
de la inconsciencia.
Riendo
y deseando.
El tiempo
se sucedía calmo.
Todo eran abrazos
protectores
y
manos amigas.
Observaba la diminuta
vida del jardín.
Aprendía
y decidía caprichoso sobre
ésta.
Era Dios.
Y ahora,
la leve experiencia
de veintiún años
cristaliza
poniendo en duda
todo orden
y jerarquía.


a földi sikon.


Doch kein Herz, das er, zu teilen
Diese Seligkeit, mir gönnte –
Und so wünsch' ich mir zuweilen
Etwas, das ich hassen könnte.


Wirf dein Talent nicht so hinaus,
Beleidigung damit zu rächen!
Die Biene, die versucht zu stechen,
Bringt keinen Honig mehr nach Haus.


Tak i láska plným květem
srdce tvoje ráda zblaží,
znič jen červa nedůvěry;
nebe ji pak slzou svlaží.


Als das Brautnachtlied mit des Nereus Tochter
Peleus sang, unsterbliche Götter schwangen
Auf des dunklen Pelion Höh'n in Waldnacht
Reigen und Chortanz,


S te szószegő asszony, bűnbánó könnyeid
Szünetlen folyjanak a világ végeig,
És a patakba, mely szemeidből ered,
Könnyed patakjába fuladjon gyermeked.


Ihre Reden achtet nicht der Bruder,
Fest, Imoskis Kadi sie zu trauen.


Eu, dar flor, já não do Mas vós, ó flores,
Pois que Maio chegou,
Revesti-o de clâmides de cores!
Que eu, dar, flor, já não do
Eu, cantar, já não cant Mas vós, aves,
Acordai desse azul, calado há tanto,
As infinitas naves!
Que eu, cantar, já não cant


Weh' juw Pastoren
De't Kaff vör't Koren
Hebben genamen:
Mit Juwen lehren
De Schrifft verkehren/
Wo will't juw bekamen?


Známkou jsi spásy, křížem mé víry,
odměnou běd a cílem mé snahy,
lunou mi pláš, kdy kraj se stměl širý,
v úpalu vášní srdci dáš vláhy.


Et Isengrin, che Rainaldo non ama,
dananti lo Lion se reclama:
«Nobel Lion, per Deo marçé,
de Rainald fai rason a me,
ch'el m'à unì da mia muier,
de Isigrina, ch'è qui a river:
Ad un pertus el la trovà,
a mal so gra' sì l'aforçà ».
«Si Deo m'aì », dis lo Lion,
«questa fo grant offension,
a forçar l'altrui muier;
eo so' tegnù de çustiser ».


A co kněz snoubence na věky svazuje,
rytířem na vršku divý vztek lomcuje,
strašlivý had se mu kol ňader ovíjí,
že ve své bolesti smyslem se pomíjí:
a tichou krajinou když zavzní zvonku hlas,
že průvod v kapli je, a nastal šňatku čas,
a šíř a šíře jde velebných varhan zvuk:
tu v srdci mladíka poslední ohlas puk’,
a z lásky zrazené valí se dým a troud,
a s duše zoufalé valí se děsný proud,
děsný a černý tak, jak dech je zlosyna,
když sebe, matku svou, nebesa proklíná.
Proklíná mladík už, – proklíná zoufalý
tu chvíli, slunce to, i kapli, ouvaly,
proklíná oltář ten, co původ zkázy své,
a hrdlem rouhavým strašlivou kletbu řve:
„Prokleto navždy bud květoucí údolí,
proklet hlas ptactva, které tu šveholí;
proklet buď papršlek, který ti zasvitne,
prokleto nad tebou klenutí blankytné;
nikdy tě na věky dešť, rosa nezvlažuj,
v suchopár proměň se květoucí povrch tvůj;
proklet pramen, jenž kdy v tobě zaproudí,
proklet buď orel ten, jenž v tebe zabloudí,
prokleta ozvěna, kterou ty obrážíš,
prokleta hvězdo buď, pak-li zde zazáříš;
proklet buď kostel ten na věkověčný čas,
proklet i zatracen zvonek i jeho hlas,
proklet buď poutník tvůj, v tobě-li kdy prodlí,
prokleto slovo buď, které se pomodlí;
proklet buď člověk už, v toběli poklekne,
prokleta modlitba, v kterou se oblékne,
žádný ať anděl ji k nebesům nenese,
nebe ať samo se před ní jen zatřese;
modlení zanikej ve hluché prostoře,
slza se propadni dřív na dno do moře;
srdečný povzdech ať rty dívky propálí,
nejčistší pohled ať duši jí pokálí;
klekání samé buď rouhání ohromné
a ruka sepjatá ať na vždy ochromne,
a slovo lásky ať otráví jako jed,
a tichá modlitba do kletby změň se hned,
a kletbou noc ti buď a kletbou buď ti den,
na věky proklet buď, na věky zatracen!“


Lajos ezt a jó hirt nyomba’ kihirdette,
Új győzedelemre foglalónak vette,
S megajándékozván Giléti követjét,
Fondinak is küldé méltó köszönetjét.
Azután vajdával s a többi vezérrel
Régi tanácsukhoz új terveket érlel,
Hogy az árulást is gyökerén elmessék,
Meg az árúlót is kézre keríthessék.


三年掷却皂纱巾
五柳家风一味贫
愿得龙沙休带印
儿孙只作爱山人


E poscia, per trovar qualche conforto,
morti molti figliuol in sua presenza,
vidde Polite essere ucciso a torto.


Ma poi che vidon che più dilungare
non si potea ´l partire, alle gavigne
si preson amenduo, ed abracciare
si cominciaro, e sì l´un l´altro strigne
che ´n mena furon di non ne scoppiare,
sì forte Amor di pari gli costrigne;
e così stetton gran pezza abracciati
insieme, i due amanti innamorati.


Dobrá Matko! – Pokoj budiž
Tobě v tichém hrobě tvém!
Sladce dřímej do vzkříšení
Po vystálém kříži svém!


Erkennet hier unseren dienstlichen Willen/
Den buntliche Reimen mit Wünschen erfüllen.


Wenn Einer sich was Gutes wünscht
Und hat nicht viel zu wünschen,
Der thut sich einen großen Dienst
Und geht sogleich nach München.


Ich walle zum dunkeln Zypressenhain,
Und tränke mit Thränen die Hügel,
Da nahet die Hoffnung im Abendschein
Auf lichtem und rosigem Flügel;


读书岂但资闻见
穷理方能识重轻
孔孟格言如日月
更须师友与详评


Liefen den ganzen Tag mir nach,
Drum sehnte ich mich unter Dach.


Am Ziele stand er nach heißem Kampf
Und pflanzte die Fahne: Hurra! hurra!
Vorübersprengend im Pulverdampf
Rief Hiller nach oben: »Sieh da!
Dich nenn' ich den Besten im Bataillon;
Doch sage, bist du verwundet, mein Sohn?«


A práce, odříkání – – Dík za tu radu mnohou,
to letkvary, jež brzy sevšední,
když strhnou nervy a nic nepomohou –


Entre a espiga, e a mão, que muro há em meio,
Se não é o rigor de minha sorte,
Que à dita minha põem limite, e freio,
E indícios claros dá de minha morte?
Passei a noite no sonhado enleio,
Temendo, e desejando (ai ponto forte!)
Aquele, em que acordei, nunca acordara,
Ou nada do passado me lembrara.


Vetro son fatti i fiumi e i ruscelli
gli serra di fuor ora la freddura;
vestiti son i monti e la pianura
di bianca neve e nudi gli arbuscelli,


en loco dove tu serai usido,
vogliendo cogliere tuto en placere,
çoire, pena, bene e male avere,
secondo quelo ch'è constituito.


Deine Schuld ist abgetragen,
Kaisermord erscheint ein Tand,
Wenn dem ganzen Vaterland
Solche Wunden sind geschlagen.


e Ganimede d'uno aurato strale
percosso ha per vendetta, onde suspira,
ché rimedio di Iove a lui non vale.


Nemohu zapomenout – sladký přelud ten
se před hasnoucí staví oko moje,
a zmírající dozvuk dávných snů
zas klene chrám, v němž bohem láska tvoje!
Nemohu zapomenout! Mladistvé sny ony
co jiskry ztracené zní ještě písně stony!


Flor a custo medrada em erma penh
Revolto mar ou golfo congelado,
Aonde há ser de Deus tão olvidado
Para quem paz e alívio o céu não tenha?


„„Nech mi slinou tváře líčí,
do nichž plval celý svět!““
„Ráhno skřípá – lano syčí –
vzpychne bouř co nevidět!“
„„Sykot lan a sykot lidí,
sykot, posměch se všech stran,
s jeviště se herec klidí
blátem hanby znamenán.


Mladík vroucí dívce mroucí
Věčnou lásku přisahá:
„Dokud bude srdce tlouci,
Věčně tvůj, tys věčně má!“


滩头偃木似人睡
波面小船如鸭浮
何况浔阳尤在上
两潮欲不过舒州


Die güldnen Sonnenstrahlen
Sind meine Lanzen scharf,
Die Blumen in den Talen
Sind all mein Schießbedarf;
Die Tannen auf den Bergen
Sind meine Wächtersleut,
Des Himmels Sterne allzumal
Mein glänzend Heer zum Streit.


Die Sonne sank in stiller Majestät
Am Saum des Himmels in den Ozean,
Und röthete mit ihrer Purpurglut,
Gleich einem Feuerstrom, den gelben Fluss,
Es zitterte in ihrem Abendgold
Der hohe duftende Orangenhain,
Wo China's Kaiser ernst im Schatten sass
Und, von des Tages Herrscher – Mühen sich
Erholend, der Natur am Busen lag;
Er fühlte von dem grossen Schauspiel sich
Allmächtig angezogen, tiefbewegt;
Der Sonne letzter Stral schien magisch ihn
Berührt zu haben, seinem Geist entschwand
Der Hoheit Glück, des Purpurs Stralenglanz,
Ihm deuchte schwindend seine Lebenskraft,
Als lösche seines Geistes Fackel aus,
Als sey auch seines Daseyns Untergang,
Der letzte grosse Augenblick ihm nah',
Den keine Krone, keine Macht beschwört,
Der friedlich nur den guten Fürsten naht. –
Er rief, und mit gebücktem Antlitz lag
Der Sklaven Heer und lauschte dem Befehl:
»Man rufe mir den Erben meines Reichs!«
Prinz Selim nahte seinem Vater sich
Und hörte ehrfurchtsvoll, was er gebot.
»Sohn!« sprach der edle Greis, »mein Ende naht,
Vielleicht nur wenig Tage nenn' ich mein;
Drum leg' ich jetzt mein grosses Herrscheramt
In Deine Hand; nimm meine Krone hin,
Und sey ein Vater Deines Vaterlands!
Beglücker Deiner Völker stets zu seyn –
Das sey Dein erster würdigster Beruf!
Ein stolzes Glück für einen Erdensohn,
Sich zu vergöttern in der Menschheit Wohl
Durch ihre Wonne selig selbst zu seyn!
Nie wiege Dich der Ruhe sanfter Arm,
Hast Du mit keiner ruhmverdienten That
Den Tag bezeichnet, dessen Nacht Dich grüsst!
Noch bist Du frei und unvermählt, mein Sohn!
O gönne mir, dem Greise, noch das Glück,
Die Gattin, die Dein eignes Herz erkohr,
Zu segnen mit der Liebe letztem Blick!
Gross sind die Reiche, deren Herrscher Du
Zu seyn gewürdigt von den Göttern wardst;
Der Länder Heil bestimme Deine Wahl!
Der Töchter dieser Reiche sind so viel,
Sind gut und schön, gefesselt von Natur
Und süsser Pflicht an's theure Vaterland.
Der Eitelkeit, des Leichtsinn's Hydra stahl
So oft der Bürger Glück, der Länder Wohl;
– Vergeudet wurde ihr erpresster Sold –
Sie saugte kalt das letzte Lebensmark,
Verzweiflung griff nun an der Armen Herz;
Sie stürzte Thron, Gesetze und Altar.
Drum sey das Mädchen, das Du Dir erwählst,
Von diesen niedern Fehlern gänzlich, frei!
Nur stille Demuth heb' und Sittsamkeit
Und Liebe zu den Göttern ihre, Brust!
Es lade flugs die Grossen meines Reichs
Zu einem hohen Fest ein Herold ein!«
Der Tag erschien, in morgenländscher Pracht
Versammelte sich China's schöne Welt;
Viel tausend Mädchen lieblich anzuschau'n,
Von der Natur geformt, der Männer Herz
Zu fesseln mit der Liebe Allgewalt,
Und einem Blick, der laut zu sagen schien:
Der Schönheit erster Preis und Ruhm gebührt
Vor allen diesen Tausenden nur Mir!
Prinz Selim's seelenvolles Auge flog
Im weiten Raum umher, und blickte hold
Und wonniglich die schönen Mädchen an.
Doch blieb sein edles Herz noch ungerührt,
Ihn täuschte nicht der äussern Anmuth Reiz
Und nicht der Blick, der frei und hold ihn traf,
Da trat bescheiden in der Unschuld Kleid,
Die reichen blonden Locken ohne Schmuck,
Sittsam verhüllt der Glieder zarter Bau,
Mit hocherröthendem gesenktem Blick
Zemire, in den glanzerfüllten Raum,
An eines würdevollen Greises Arm,
Gesellte nun zum bunten Haufen sich,
Und zog sich bald und unbemerkt zurück,
Prinz Selims Auge ruhte hochentzückt
Und liebetrunken auf Zemiren's Bild;
Ihr anspruchlosses heit'res Auge sah
Nur nach dem Vater hin im Silberhaar.
Sie hatte kaum den Prinzen angeblickt,
Wie ward ihr? welches Beben, welche Angst
Ergriff ihr Herz, als dieser sie hervor
Aus dunklem Schatten rief, und frei und laut
Den Vater bat: »Gieb sie zur Gattin mir!«
Wie zischte da des Neides tödtend Gift! –
Die übertünchten Wangen färbte Glut!
Abscheulich! lispelte des Marschall's Frau
Mit blassen Lippen, Wuth im starren Blick.
Wie manches schöne Kind, das eben noch,
Gleich einer Charis, hold und anmuthsvoll
Mit süssen Tönen milde Worte sprach,
Vergass der falschen Masken eitlen Trug
Und zeigte die entartete Natur!
Berechnend stand der Schranzen schlaue Schaar
Und priess des weisen Prinzen edle Wahl;
Sie überströmten mit dem Weihrauchduft
Der Schmeichelei des Herrschers holde Braut.
Sie war an Schönheit jetzt der Cypria
Und nur Uranien an Weisheit gleich;
Sie, die sie kurz vorher kaum angeblickt. –
Doch nie verliess, auch in des Purpurs Glanz,
Bescheidenheit und Güte ihren Blick!
Sie ward die Mutter eines grossen Volks.
Vom Kaiser selbst, dem hochbeglückten Mann,
Ward dankbar der bescheid'nen Tugend noch
Ein prächt'ger Tempel feierlich geweiht,
In dem noch Bürgerwohl und Völkerglück
Den theuren Manen manches Opfer bringt.


Ich aber habe leise
Der Pforte mich genaht,
Die in die ew'gen Kreise
Euch aufgethan den Pfad,
Und all' die stumme Trauer,
Die mir das Herz noch schwellt,
Umschwebt als letzter Schauer
Euch kalt aus dieser Welt.


A kdo čertu zazlíval by
zištnost jeho zlou,
když i mezi námi lidmi
prospěcháři jsou,
kteří za třapec neb šňůru,
za žok zlata, sinekuru
dají duši svou?


试向遮岩拥壑时
弄弦调轸按前徽
未须写就多情曲
饶与闲云自在飞


Jen dále, drahý, hrej
(rád mám zpěv houslí tvých)
a v mrtvo duše mé
bij tónem poplašným!


Vor allen, allen, solche Schwabensöhne,
O solche, Demut, solche führe du
Aus jeder bäurischstolzen Narrenbühne
Den stillen Reihen jenes Bundes zu.


未老形骸足自支
唯忧多病酿成衰
诗书犹作发丘将
稽首竺乾真我师


Tak aspoň Fama vypráví,
že diškrece se zalek’
a, v duši osten bezpráví,
prý zůstal jako špalek.


Hoch auf Nektarbergen,
Wo der Winzermädchen
Wonnelieder tönen,
Knarren Keltern selber
Harmonien, und Jubel
Brausen, o Rhein, deine Silberwogen!


银汉风休月对弦
灵桥长挂罢星填
从今祇恐情先老
无复佳期又隔年


Které sukýnka se chytí,
té uvadne věnec z kvítí. –


Mondjam el szóban
Vagy hazug bókban,
Amit a csókban
Valahogyan úgy adtak, hogy jólvan?


Daß alles, alles, eh der Retter umsah
Empor in Feuerwogen schlug,
Und Laudons Name, das Geprassel überstimmend,
Bis an die Meere scholl;


Der Spiegel zeiget dir dein aͤuſſres Angeſicht:
Ach daß Er dir doch auch das jnnre zeiget nicht!


Byls knězem posledním, jenž zpustlý chrám
na mrtvé hvězdě střežil věrně v tmách,
kde z všeho lidstva zbyl jsem s tebou sám,
v posledním šepotání mléčných drah?


Hätt' ich dich Buschgen stets genannt/
so möchte mancher auff dich sinnen/
der Leute spizziges Beginnen
ist mir mehr als zuviel bekannt.
Nu deinen Nahmen ich bescheinet/
weiß mancher nicht/ wen ich gemeinet.


Schönes, deme fromes fehlt,
Ist wie Koth, in Gold verhölt.


Én mondom: Még nem nagy az ember.
De képzeli, hát szertelen.
Kisérje két szülője szemmel:
a szellem és a szerelem!


	La grazia tua in noi cresca e radoppi,
anzi che 'l fine nel mondo c'intoppi,


Aber dort, – ein Segel in See,
Ist's aus der Welle gestiegen?
Grad entgegen der sausenden Bö
Scheint's über die Brandung zu fliegen.
Vetter, schnell von der Matte herab!
Ein Schiff gegen Winde und Wellen!« –
»Gib das Nachtrohr, Knabe, – seitab!
Ich will an die Luke mich stellen.


L'amor, la pace e la benivolenza
di quell'immenso spirito divino,
che dal ciel venne e ch'è in deità trino,
früischi in te e nella tuo semenza;


Und von den Türmen hallte Festgeläute,
Die Glocke rief: Es ist der Herr erstanden !
Der Schnee ertrug nicht diese Osterfreude,
Er ward zunicht, er war vor ihr zu Schanden.


Euch, o Grazien, legt die wenigen Blätter ein Dichter
Auf den reinen Altar, Knospen der Rose dazu,
Und er tut es getrost. Der Künstler freuet sich seiner
Werkstatt, wenn sie um ihn immer ein Pantheon scheint.
Jupiter senket die göttliche Stirn, und Juno erhebt sie;
Phöbus schreitet hervor, schüttelt das lockige Haupt;
Trocken schauet Minerva herab, und Hermes, der leichte,
Wendet zur Seite den Blick, schalkisch und zärtlich zugleich
Aber nach Bacchus, dem weichen, dem träumenden, hebet Cythere
Blicke der süßen Begier, selbst in dem Marmor noch feucht.
Seiner Umarmung gedenket sie gern und scheinet zu fragen:
Sollte der herrliche Sohn uns an der Seite nicht stehn?


Engelwurz flicht sich sanft,
Liebevoll, Schmuck, ins Grün
Steiler, schwarzer Zypressen. Es hängt,
Gleich einem riesigen Bacchusgelock,
Blau der Glyzine Blütentraube
Schwer vom Säulengebälk der Villa.


En vez de las Helíades, ahora
Coronan las Pïérides el Pado,
Y tronco la más culta levantado,
Suda electro en los números que llora.
Plumas vestido ya las aguas mora
Apolo, en vez del pájaro nevado
Que a la fatal del Joven fulminado
Alta rüina, voz debe canora.
¿Quién, pues, verdes cortezas, blanca pluma
Les dio? ¿Quién de Faetón el ardimiento,
A cuantos dora el Sol, a cuantos baña
Términos del océano la espuma,
Dulce fía? Tú métrico instrumento,
Oh Mercurio del Júpiter de España.


Et devant lui, de cette vierge
Faisant sa proie et son jouet,
Au bord du fleuve, sur la berge
Il l'a chassée à coups de fouet.


Das Holz der Treppen, ausgetreten, enge,
Beschämt den Marmorbau vor Tempelhallen;
Wo gäb's so edler Waller fromm Gedränge,
Wie hier vor uns empor und nach uns wallen!


Wir können's, doch es wird sich offenbaren,
Daß wir das eig'ne Lebensband zerreißen
Und Nichts dadurch im Aether umgestalten.


Die Maiennacht ist hell und heiß,
In Flammen steht der heilige Kreis,
Ein Dreieck hin, ein Dreieck her,
Die liegen über Kreuz und Quer.


Ďábel, jenž směl tak dlouho set,
teď sklízí svoji žeň –
mrtvoly, trosky, krev a smrt
a záští povodeň.


حولوا عني من الكون لثاما
وامنحوني من سنا الوجه التثاما
يا أحبائي وبثّوا نوركم
في جميعي واكشفوا عني الظلاما
لمتَى نفسي بكم نفسي كما
لم أزل لحماً لديكم وعظاما
فاجعلوني كيف ما كنت بكم
أول الأمر انمحاقا وانعداما
حيث أنتم لا أنا لو كنت أو
لم أكن كوني بكم صار حراما
يا جميل الوجه إحسانك لي
أن أرى وجهك بي بدراً تماما
أنت حق وأنا الباطل لي
جولة والحق بالدولة قاما
عن يمين الحي قوم نزلوا
يستظلون من القلب خياما
أبهموا الأمر على من أبهموا
ليتني أقدر أنفي الإنبهاما
كل من يعرفهم ينكر من
نفسه معهم وجودا وارتساما
والذي يجهلهم ساء بهم
ظنه فهو على دعواه داما
خطفوا قلبي ولم أشعر فما
حيلتي إلا الجوى والإصطلاما
ثم منوا بتجليهم على
جملتي حالاً وقالاً ومقاما
فأنا اليوم بهم أنظرهم
لا بنفسي وعليهم أترامى
هذه محبوبة القلب بدت
تلبس الدهر لنا عاماً فعاما
جعلتني في ذرى هودجها
فامتلى القلب لها مني احتراما
وتدانت فتدلت وعلت
وغلت قدراً وجلت أن تسامى
فهي لا شيء سواها أبداً
وإن ازدادت خفاء واكتتاما
وسواها هي في برقعها
حيث سمته خواصاً وعواما
برقع الظلمة والنور لمن
كان مأموماً ومن كان إماما
وهو أمر كيفما شاءت به
تتبدى يقظة لي ومناما
أيها الركب الذي ودعنا
سائراً يقطع بيداً وأكاما
قف بسلع وروابي رامة
إن قلبي ذلك الجانب راما
وعيوني نحوه شاخصة
تلمح البرق اعتناء واهتماما
خذ إلى الحي سلامي فعسى
يبعث الحيُّ إلى الميت سلاما
وتقر العين بالعين وما
بيننا يرتفع البين دواما
عظم الأمر على الأمر ولم
يكن الأمر لنا إلا كلاما
والذي ينزل أو يصعد ما
هو إلا النقع بَثَّتْ والقتاما
بثَّتِ السرَّ الذي كان لها
وهي كالشمس سحابا وغماما
فتراءتها عيونٌ هي من
ذاتها وانقسمت منها انقساما
صدق القول فما أقربها
وهي بالبعد لنا ترمي السهاما
عطفت سلمى على السالم من
غيرها الوهمي إن كان استقاما
لا تقل يا سعد هذا جبل
إن طغى الماء به نلت اعتصاما
واصنع الفلك بتقواك ولا
تأمن الطوفان موجاً والتطاما
كان لي في وجه سلمى أثر
من سواد فأزالته ابتساما
وتلاقينا على النور وقد
كَشَفَت عني الجلابيبَ العظاما
صارت النفس هي القلب هنا
حيث مازجت بها القوم الكراما
واتحدنا واتخذنا سُرُراً
نتكي سراً عليها لن نضاما
ودخلنا كلنا جنتنا
لا نرى ذلاً ولا نلقى انهضاما
فانقلوا عني وعنهم خبراً
طيباً يهدي به الله الأناما
واذكروني عند من صلَّى لها
يعرف الحال ومن بالصدق صاما
نحن إخوان الصفا نحن الأُلَى
نحفظ العهد كما نرعى الذماما
عين ذاك الواحد الغيب الذي
نحن كاس الراح فيه والندامى
نجتلي منه جمالاً ظاهراً
قد فنينا فيه وجداً وغراما
لا تملنا أيها الغائب عن
عينه بالجفن دع هذا الملاما
وارفع الجفن عن العين تجد
يقظة بات الورى عنها نياما
حاجب يعلو على العين هنا
أسود يعطي اتفاقا واختصاما
وهو حسن الوجه لا ينكره
غير أعمى عنه أو من يتعامى
فانظروا وانتظروا الأمر الذي
هو أنتم وهو عنكم يتسامى
حاصل الأمر جمال كله
ظاهر في الكون عفواً وانتقاما


Levo a dormir
Sonhos que andei para trás
Ergo o porvir
Trago nos bolsos a paz
Tenho um corpo na morte espetado
Só suspenso por balas de um lado
E do outro a escapar
a escapar
de raspão
de raspão


牛头峰顶锁重云
独坐寥寥寄此身
百鸟不来春又过
不知谁是到庵人


Ein Sperling saß auf einem Dach,
Und hörte meine Stubenlerche singen;
Und lauschte, lauschte; sang ihr nach;
Allein es wollt' ihm nicht gelingen,
Er traf nicht einen rechten Ton!


Ich mus aufs neu lobsingen
Vor alles wolgelingen,
Das ich bisher gereiset,
Und Gott mir Gnad beweiset.


è quella che piangendo il mondo chiama
con la mia lingua e con la stanca penna;
ma 'l ciel pur di vederla intera brama.


Und Tanz und Jubel enden,
Er und die Gäst im Saal,
Windlichter in den Händen,
Sich stürzen in das Tal.


Ha, jetzt gibt es Schlägereien!
Um das Wrack im Meeresschoß
Streiten sie zu zwei und dreien;
Klein und groß
Hauen aufeinander los
Mit Gezähn und Grat von Haien.


ISLA DE VILLANOS.
El holograma te las acercará
y tocarás el dulce perfume azul
        en tus pupilas...
Sí... en tus pupilas:
        En tus dos cielos gualdos,
en tus dos cielos pardos


Já hledal jsem stařeckou pro vášeň
si obraz, už předc jsem jej našel:
toť na zimu bouř – blesk blikavý
a hrom už jen jak by kašel.


حسبي ضجرت من الأدب
ورأيته سببَ العطب
وهجَرت إعراب الكلا
م وما حفظت من الخطب
ونسيت أخبار الزب
ير وما رواه من النسب
وتركت تفسير المعا
ني وهو ديوان العرب
ورهنت ديوان النقا
ئض واسترحت من التعب
لا تعجبي يا هند من
قولي فما فيه عجب
إن الزمان بمن تقدم
في النباهة منقلب
والجهل يضطهد الححى
والراس يعلوه الذنب


outros ladrões mais felize
Não importa nada: que o castigo


Felsen selbst, von Lieb umrungen,
Hat die Wurzel kühn durchdrungen,
Nicht dem Haß ist Sieg gelungen,
Liebe hält sie fest umschlungen.


»Ich bin des Alten treuer Knecht,
Weil es ein Gutes ist.«
Das Gute bessern, ist ein Recht,
Das nur ein Knecht vergißt.


But ever let my lovely pupils fear
To chill their mantling blood with cold small beer;
Ah, thoughtless fair! the tempting draught refuse,
When thus forewarn'd by my experienc'd Muse;
Let the sad consequence your thoughts employ,
Nor hazard future pains, for present joy,
Destruction lurks within the pois'nous dose,
A fatal fever, or a pimpled nose.


春风吹绉一池波
付与蛾眉席上歌
试倩韦郎追正始
风流犹不似元和


Fürchte nicht, sagte der Meister, des Himmels Bogen, ich stelle
Dich unendlich wie ihn in die Unendlichkeit hin.


Überwältigt von der Liebe
Selig dringendem Erwarten,
Treten beide unwillkürlich,
Stumm und bebend, in den Garten.


Und wir, die alle diese Gaben
Unstreitig üm und an uns haben,
Empfindens minder, als ein Stein;
Ja machen uns, an deren Stelle,
Das Paradeis fast selbst zur Hölle.
Was mag daran wohl Ursach seyn?


Und wie er nun verschmäht sei. Da schoß das rote Blut
Brennend ihm ins Antlitz; er preßte zorngemut
Also stark das Goldhorn, das seine Faust umschloß,
Daß draus hochaufspritzend der Wein gen Himmel schoß.


Da ich, Herr, dich noch nicht kannte
Und in Sünd' Tot und blind
Dir den Rücken wandte,
Da hast du bewahrt mein Leben
Und mich nicht Dem Gericht
Nach Verdienst ergeben.


Pryč vládyka se otočí;
Nezdáť se míti sluchu.
Něm tře si bradu, pokročí,
A hloubně vzeje vzduchu.
Tu srdce bol i oko jal,
Než pých tok slzí stavoval:
Neb otcovsky kdo slzí,
Tím bohatýři zhrzí.


Ich bin im Mai gegangen
Und hab' es nicht gewußt,
Also von Schmerz befangen
War die erkrankte Brust.


niederstellte über die und die.
Und er ragt und freut sich seiner Dauer
schlicht entschlossen; als der Ackerbauer
der begann, und der nicht wußte, wie


To Rest he there himself compos'd,
And in his Mind revolv'd,
How Great a Person it enclos'd,
How free from Danger he repos'd,
Though now in Ease dissolv'd!


Sus pies cubren los joyeles de la Osa adamantina,
y su capa raras piedras de una ilustre Visapur;
y colgada sobre el pecho resplandece la divina
       Cruz del Sur.
Va el pontífice hacia Oriente; ¿va a encontrar el áureo barco
donde al brillo de la aurora viene en triunfo el rey Enero?
Ya la aljaba de Diciembre se fue toda por el arco
        del Arquero.
A la orilla del abismo misterioso de lo Eterno
el inmenso Sagitario no se cansa de flechar;
le sustenta el frío Polo, lo corona el blanco Invierno
y le cubre los riñones el vellón azul del mar.
Cada flecha que dispara, cada flecha es una hora;
doce aljabas cada año para él trae el rey Enero;
en la sombra se destaca la figura vencedora
        del Arquero.
Al redor de la figura del gigante se oye el vuelo
misterioso y fugitivo de las almas que se van,
y el ruido con que pasa por la bóveda del cielo
con sus alas membranosas el murciélago Satán.
San Silvestre, bajo el palio de un zodíaco de virtudes,
del celeste Vaticano se detiene en los umbrales
mientras himnos y motetes canta un coro de laúdes
        inmortales.
Reza el santo y pontifica; y al mirar que viene el barco
donde en triunfo llega Enero,
ante Dios bendice al mundo; y su brazo abarca el arco
        y el Arquero.


Vor dem Sultan stand der Ritter:
Und es sprach die eine Tochter
– Schwarze Brau'n zog sie zusammen
Und es war die ält're Tochter,
Die der Frevler nicht geküßt: –


The nurse sleeps sweetly, hired to watch the sick
Whom snoring she disturbs. As sweetly he
Who quits the coach-box at the midnight hour
To sleep within the carriage more secure,
His legs depending at the open door.
Sweet sleep enjoys the Curate in his desk,
The tedious Rector drawling o'er his head,
And sweet the Clerk below: but neither sleep
Of lazy Nurse, who snores the sick man dead,
Nor his who quits the box at midnight hour
To slumber in the carriage more secure,
Nor sleep enjoy'd by Curate in his desk,
Nor yet the dozings of the Clerk are sweet,
Compared with the repose the SOFA yields.


Sie haben nämlich Entenfüße
Und bilden sich ein, daß niemand es wisse.
Das ist eine tiefgeheime Wund',
Worüber ich nimmermehr spötteln kunnt.


»Willkommen, Jüngling, von der fernen Reise!«
Begrüßt ihn tückisch wieder nun das Leben,
Und kosend naht ein Weib, unmerklich leise
Der Liebe Gaukelmacht um ihn zu weben.
Sie hält ihn festgebannt in ihrem Kreise
Mit Seufzerformeln, heuchelndem Ergeben:
Froh schmückt er ihr mit seinen Traumesblüten
Die Brust, um welche Todeslüfte brüten.


يا طالِباً نَيل السَعادة وَالمُنى
يَمّم رِحاب حِمى أَبي العَلمينِ
هُوَ قُطب دائرة الوُجود وَجدّه
خَير الخَلائق أَشرَف الثقلينِ
يَكفيهِ مِن شَرَف المَناقب أَنَّهُ
مُدَّت لَهُ يَد سَيّد الكونينِ


Seigneur ! Vous savez bien que c'est une ironie !
Que ce qui disparaît est bien vite oublié,
Et que l'œil qui pleurait devant une agonie
Avec un coin du crêpe est bientôt essuyé.


Když vše dobře promíchal jsem,
rozmíchal jsem, zamíchal jsem,
mezi pepř a křen jsem vsypal
ještě pytel papriky.


A přece vím, že pod oblohou zdejší
v předjarně rozdýchaném životě
ze všeho na světě je nejžhavější
ze smrti děs a láska k nicotě.


蹇驴破帽少陵寒
吐出歌辞字字酸
渭水骊山肠断日
诸公肯待醒时看


e se stata è al Leon sin qui disposta,
fecel la fe', la qual, mentre si sente
prezar, sforza Natura a ogni sua posta.


Confute with candour, where you can confute,
Reason and arrogance but poorly suit.
Yourself may fall before some abler pen,
Infallibility is not for men.
With modest diffidence new schemes indite,
Be not too positive, tho' in the right.
What man of sense would value vulgar praise,
Or rise on Penny's prose, or duller lays?
Tho' pointed fingers mark the Man of Fame,
And literary Grocers chaunt your name;
Tho' in each Taylors book-case Catcott shines,
With ornamental flow'rs and gilded lines;
Tho' youthful Ladies who by instinct scan
The Natural Philosophy of Man,
Can ev'ry reason of your work repeat,
As sands in Africa retain the heat:
Yet check your flowing pride: Will all allow
To wreathe the labour'd laurel round your brow?
Some may with seeming arguments dispense,
Tickling your vanity to wound your sense:
But Clayfield censures, and demonstrates too,
Your theory is certainly untrue;
On Reason and Newtonian rules he proves,
How distant your machine from either moves.
But my objections may be reckon'd weak,
As nothing but my mother tongue I speak;
Else would I ask; by what immortal Pow'r
All Nature was dissolv'd as in an hour.
How, when the earth acquir'd a solid state,
And rising mountains saw the waves abate,
Each particle of matter sought its kind,
All in a strata regular combin'd?
When instantaneously the liquid heap
Harden'd to rocks, the barriers of the deep,
Why did not earth unite a stony mass;
Since stony filaments thro' all must pass?
If on the wings of air the planets run,
Why are they not impell'd into the sun?
Philosophy, nay common sense, will prove
All passives with their active agents move.
If the diurnal motion of the air,
Revolves the planets in their destin'd sphere;
How are the secondary orbs impell'd?
How are the moons from falling headlong held?


相逢涕泪且停挥
城阙萧条梦里微
唯有青山常不改
月明时见鹧鸪飞


Tak mnohou světlou štěstí chvilku
nám život s sebou nese v svět,
jež písní skane v prsa snílku
a vzpučí mu tam v zlatý květ!
Těm blaha popřá neskonale
a snů až příliš pro radosť –
a jiným zas jen štěstí malé,
jež snadno teplem něhy svojí
jich duší skromných touhu zkojí
a stiší hlad jich přání dost!


Hlas varhan zvučel stenem zmírajícím,
cit útrpný mu plným býti nedal:
kmet zvetšelý si namáhavě sedal,
ret svadlý chvěl se steskem vzdychajícím.


Was frag' ich nach der Alten Neid/
was nach dem stumpfen Tadler-besen!
Es ist genug/ wenn nach der Zeit
mich liebe Jungfern werden lesen.
Ich brenne. Wer nicht brennen kan/
fang' ein berühmter Wesen an.


折得邻墙红杏枝
春风偷染墨胭脂
恰如误入仙山路
虎啸林深月暗时


Er, in sich selbs gerecht und rein,
bei sich die billichkeit losieret,
daß seines rechts gerechter schein
ihn um und um klar also zieret:
Und zumal seines rechts gewalt
macht frei und sicher dergestalt,
daß seine leut glückselig leben;
so wird auch sein gesatz mit lehr
auf seiner stirnen, nein vil mehr
durch sein thun an das liecht gegeben.


E se ci fussi ignun di loro stato
quando tu mi gittasti del cavallo,
so che m'arebbe di te vendicato. -
Orlando non poteva più ascoltallo:
per tenerezza è tutto travagliato;
e tutti cominciavano abbracciallo;
per che 'l pagan, veggendosi abbracciare,
quel che ciò fussi gliel parea sognare;


Ô bois natals, j'errais sous vos larges ramures ;
L'aube aux flancs noirs des monts marchait d'un pied vermeil ;
La mer avec lenteur éveillait ses murmures,
Et de tout œil vivant fuyait le doux sommeil.


O půl noci, kdyžto straší
čert a nekřtěňátka děti,
milou od milého plaší,
by šli sobě pohověti,
když se zlodějové
strojí ke žni nové,
když i skupec dřímá,
v zůřivosti lvové:
„Sem poď!“ rozkaz hřímá.


Heimlich haucht an blumigen Fenstern
Duft von Weihrauch, Teer und Flieder.
Silbern flimmern müde Lider
Durch die Blumen an den Fenstern.


Jen klidna buďte... Tedy o tom lese.
V něm člověk velmi snadno odtrhne se
od průvodu, když vášní štván jsa, žene
zeleným šerem zvíře poraněné.
Tu často bandit ze sna probuzený
– náš les jest jimi věru přeplněný
a lotři tito nikdy nerozliší,
zda kupec to, či osoba je vyší –


Das wesen wich mit mir und Magdalenen:
Du stissest dich, nicht mich, vom wesen aus.
Wi Rothen vor, gings Tanneken ingleichen,
Als Gottesstimm vergebenst ruffet zu.
Gott ging mit mir, dein Wunder ging ins Wunder,
Ob tausendfach mich dein verfallen prüffte.


Piacciavi, alto Signor, clemente e pio,
Per cui la casta etate aurea risorge,
Lieto accettar quei che vi dona e porge
Dal ciel, per man del suo gran servo, Iddio.


Most hogy udvaromhoz régen hozzászoktál,
Ha elmégy, gondolják, hogy valamit loptál,
Vagy pedig valahogy titkos kérget szoptál
S minden grácziából egészen kikoptál.


Dann kenn ich dich, Kronion! dann hör ich dich,
Den weisen Meister, welcher, wie wir, ein Sohn
Der Zeit, Gesetze gibt und, was die
Heilige Dämmerung birgt, verkündet.


Du bist mein Wunsch, o Hayn, voll Rasenbetten,
Durch den ein Bach die Urne gießt,
Nicht Gold, das dich, o Geiz, mit Sklavenketten,
An deinen Kasten schließt.


章水西连贡水回
橹声摇过郁孤台
储潭庙里赛神出
几片香烟树杪来


Jste příliš hbiti se svým krátkým soudem
vy, kterým každý troupem jest a bloudem,
kdo nepodobá se vám každým oudem;


Weg mit lieb' vnd wieder-lieben
Ist's nicht gut alleine seyn?
Wozu sol die liebes-pein?
Wozu wil man sich betrüben
Mit dem/ was einn andern nagt?
Jeder sey mit sich geplagt.


Les enfants poussent drus aux filles qu'il enjôle,
Dans la puberté fière et fauve, le beau gas
Va, comme dans sa pourpre un roi qui sait son rôle
Et parle à voix hautaine, et marche à vastes pas.


La graçia leemos sea dada
a muchos, e a pocos la perseverança,
pues de los rayos sed vos, rey prudente;


百顷澄潭细吐云
碧沙流水不生尘
若为唤起龙行雨
散作千岩万壑春


Uns gibst du: ach! gib darneben
Andren, die auch hungrig sind;
Gib uns allen, die wir leben:
Auch der Arme ist dein Kind.
Laß uns selbst den Nächsten laben
Mit dem, was wir übrig haben.


Lichtdurchwirkten Schatten nur
Legst du auf die Matten,
Eh du dunkel deckst die Flur,
Bin ich selbst ein Schatten.


O! wenn des Himmels Gütigkeit
Nur dies dem Tod gebiethen wolte,
Daß er der Helden Lebens-Zeit
Nicht so geschwind, so früh, so bald verkürzen solte!
O gieng doch ihrer Jahre Lauf
So weit, als in den ersten Tagen,
Wovon uns die Geschichte sagen;
O stieg ihr Alter nur auf mehr als hundert nauf!
So wär noch jetzt EUGEN auf Erden,
Und könte wie vor dem die Lust besungen werden.


Fürst und Volk sind wechselsweise Henker,
Stürzen wechselsweise, wie der Sturm:
Einsam schauernd steht der stille Denker,
Fürchtet jetzt den Strick, wie einst den Thurm.


Wir hattens einst so gut verstanden,
zu küssen uns zu rechter Stund,
eh wir es selber ganz empfanden,
gefunden hatte Mund den Mund.


Hle, jich zbytky! Nuž z těch zbytků
natrhej si ještě kytku,
snad někoho máš,
komu ještě, když ne sobě,
v zahynulé růží době
radost uděláš.


Feliz y eternamente y escondido
viviré de ocuparlo, y satisfecho
¡De tantos mundos como Dios ha hecho,
este espacio no más a Dios le pido!


So kan die Kunst
Verstorbner Händen/
Die gähling pflegt zu schänden
Ein' unverhoffte Brunst/
Den Daphnis nicht bewegen
Nach zu hegen:
Einfalt/ und Demuht kan
Ihn ziehen an:
Die Lieb Ihn stärcker hält/
Als alle Kunst der Welt.


Da verriet dich dein Geruch dem Wandrer,
Deine Weiße, die dich blendend schmückt:
Wohl mir, daß vor mir kein Andrer
Dich gesehn und dich mir weggepflückt!


e quinci appar ch'ogne minor natura
è corto recettacolo a quel bene
che non ha fine e sé con sé misura.


Doch weil, wo Frag' und Antwort wechselnd spielen,
Die Lippen bald sich inniger vermählen,
Und im Geflüster süße Pfeile zielen;
So möcht' ich andre Stundentäuschung wählen,
Und wüßt' ich nur, wie sie dir wohlgefielen,
Dir reizende Geschichtchen neu erzählen,
Die du anhörtest, weichlich hingegossen,
Als kämen süß vom Himmel sie geflossen.


浸碧虚亭烟水中
参差荷渚小桥东
露花相对立清晓
闲里丝桐歌舜风


Aveva il conte Anselmo il giorno seco
appresso sempre il buon duca Egibardo,
ch'a molti dètte percosse di cieco
e spesso corse insino allo stendardo,
e disse: - Che di' tu, s'io te lo reco? -
e molto fu reputato gagliardo;
tanto che il campo in modo spaventava
ch'ognun lo fugge come fera brava.


Und wenn sie winselnd auf den Knien liegen
Und zitternd Gnade schrei'n –
Laßt nicht des Mitleids feige Stimme siegen,
Stoßt ohn' Erbarmen drein!


Přijď, jen na okamžik,
poceluj mi skráně,
svoji měkkou ručku
polož lehce na ně.


Freundin! so lacht Dein Gesicht,
Ros' und Lilie prangen
So in Sultans Gärten nicht,
Wie auf Deinen Wangen.


苦忆京华更不禁
百壶那解一生心
争夸膝下簪缨好
岂识痴翁别有襟


Mein Geist gehört in Gott zu Haus,
Drum kehrt er sich aus allem aus;
Sein Vaterland heißt Ewigkeit,
Drein senkt er sich aus Ort und Zeit,
Da er im innig stillen Nun
In Gott kann im Verborg'nen ruhn.


怪雨盲风塞冷湾
破头艇子出湖滩
平生无地酬忠信
独向风波险处看


»Nun fahre Du samt der Harfe hin
Und spiele vor Schlang' und Wurm!«
Ihn werfen ließ die Königin
In den tiefen Schlangenturm.


Mir geht das ganz daneben.
Ich bin selbst im Gesangverein.
Die wolln halt auch beisammen sein.
Und jeder Mensch will leben.


Нынче день такой забавный:
От возниц что было сил
Конь умчался своенравный;
Мальчик змей свой упустил;
Вор цыпленка утащил
У безносой НиколавнНо — настигнут вор нахальный,
Змей упал в соседний сад,
Мальчик ладит хвост мочальный,
И коня ведут назад:
Восстает мой тихий ад
В стройности первоначально


De ma szenvedünk mind-mind idelenn,
Magyarul pláne még különösebben,
Ki több jóságban, ki több őrületben,
De élni semmiképpen sem vidám.


 Insospettita fermasi, e s'acquatta
giù rannicchiata, dietro a certi sassi
d'una vecchia casipola disfatta,
distante dalla chiesa un trenta passi;
e di lì guarda, e scorge esterrefatta
un gruppo strano, e parle che s'abbassi
in atto di sbarbar con violenza,
di terra cosa che fa resistenza.


Vielleicht, dieweil sie nicht ein Büfgen worden ist.


ها قد بدا فوق البسيطة شمس من
أضحت تنور ككوكب من معهدا
فكأنها روض مرصع تحت ما
شجر في أحسن من شدا أو قد غدا


لَمّا رَأَيتُ نَبِيَّنا مُتَحَمَّلاً
ضاقَت عَلَيَّ بِعَرضِهِنَّ الدورُ
أَوهَيتُ قَلبي عِندَ ذاكَ بِهُلكِهِ
وَالعَظمُ مِنّي ما حَييتُ كَسيرُ
أَعُيَيشُ وَيحَكِ إِنَّ حُبّي قَد ثَوى
فَأَبوكِ مَرصوصُ الجَناحِ ضَريرُ
يا لَيتَني مِن قَبلِ مَهلَكِ صاحِبي
غُيِّبتُ في جَدَثٍ عَلَيَّ صُخورُ
لِلمُنجِدينَ حَوائِجٌ مِن بَعدِهِ
تَعيا بِهِنَّ جَوانِحٌ وَصُدورُ


Pan ministr vnitřních věcí
pravil: „Páni bratří!
ohlašme konkurs v novinách,
tak jak se to patří.


Děl Kristus: ,Nejsem pokoj, však meč,
kdo se mnou je, půjde v krvavou seč,
já nechci vlahé – jimi pohrdám,
však za život život věčný dám – –
tož nastal čas – konec již všemu.
Ty zítra se vzchop a vyjdi v před,
Kristus je žár – tys mrákotný led,
v tom májovém jitru ty roztaješ hned,
již toužím tě obejmout, bratře!‘


Mráz jímal její duši, tušila,
že neštěstí jí stíhá veliké,
ač vysvětliti si to nemohla.
Co hledala ta hrozná žena zde?
Ó nebezpečí tomu hrozilo,
jenž nad vlastní jí duši dražším byl!


Ze všeho zbyla jen hrst symbolů
pro dílny přičinlivých básníků...


Così a tutta la plebe e alla più parte
dei cavallieri e dei baron parea;
che di memoria ancor lor non si parte
quel ch'in Parigi il pagan fatto avea;
che, solo, a ferro e a fuoco una gran parte
n'avea distrutta, e ancor vi rimanea,
e rimarrà per molti giorni il segno:
né maggior danno altronde ebbe quel regno.


Siet is már, de amint befordúl,
Temetésre im tenger nép tódul;
A fény a gyászt felülmulja,
A szegény lyány megbámulja,
És könnye kicsordúl.


Egy hangvilla két ága vagyunk
S mégis, ha egymásra nézünk
Néha rekedten száll föl a szomorúság.


黄金台下白榆秋
叶落滹沱急暝流
南望大江明月里
片帆千里下扬州


Ya no habla para nadie
Su corazón se resiste a desaparecer
En las playas desconocidas del olvido
Tal vez si no estuviese tan herida
Tan llena de secretos en el rumor de los rocíos
Encendería los mensajes maravillosos del camino
Pero es invierno
Y las azucenas envejecen en su cuarto
Como sombras inesperadas en el sueño
Por eso le beso las mejillas
Tratando de descifrar el misterio invisible de sus días
Tal como el último sobreviviente de un naufragio
Intenta descifrar los recuerdos inexorables de su vida


澄心秋月明
触事浮云坏
凫鹤置勿论
凡楚竟谁在


Em busca de algo, o futuro,
Que ri porque vai viver
E já boceja a se erguer
Enquanto me olha do escuro


S íme naplángú lelked szőttesében
A lemondás fonala feketéllik.
Ezen a fekete angyalhajon,
Ezen a sötét szálon szállsz az égig.
Egy szál ez a nagy gyászdrapériából,
Mely mindannyiunk lelkére terült,
Akiknek részünk lett a bujdosásból.


Tvá „Laura“ svůdným andělem,
„triumfy“ slávou velkou,
„kanzony“ božským údělem,
má Laura zas mi „znělkou“.*)


Schwing dich auf zu deinem Gott,
Du betrübte Seele!
Warum liegst du, Gott zum Spott,
In der Schwermutshöhle?
Merkst du nicht des Satans List?
Er will durch sein Kämpfen
Deinen Trost, den Jesus Christ
Dir erworben, dämpfen.


– Oh –, cominciò costei allora a dire,
– che credi tu che colà entro sia?
Troppo ti volge ogni cosa il disire.


Das Feuer ist in sich so sanffte, lägst du drinnen,
Du würdest (aussen ist sie bloß) der Quaal nicht innen.


Die kranke Lieb', den kranken Stolz,
Wir sperren sie in ehrne Stäbe,
Um unser Maß aus dürrem Holz
Ziehn wir jedwede Wucherrebe,
Was nicht so denkt, wie wir, und nicht
So fühlt, das zählen wir zu Kranken,
Und ob nicht just Gesundheit spricht
Aus ihren taumelnden Gedanken?


A questa impresa un'altra spada volle;
che ben sapea che contra a Balisarda
saria ogn'osbergo, come pasta, molle;
ch'alcuna tempra quel furor non tarda:
e tutto 'l taglio anco a quest'altra tolle
con un martello, e la fa men gagliarda.
Con quest'arme Ruggiero al primo lampo
ch'apparve all'orizzonte, entrò nel campo.


O blonde thing!


„Od večera do svítání
zavru očka svy,
nikdo, než ta má matička
už mne nevidí.“


Und wann die Sitte flieht
Und Männerarm' erschlaffen,
Wann Trug für Ehre blüht
Und Gold gebeut für Waffen,
Wann Despotismusjammer
Die Welt mit Schmach bedroht,
Dann schlägt aus ihm der Hammer
Sieg und Tyrannentod.


Věř, trojí druh lidí
Jahvé nenávidí,
boháče, jenž krade
a chudáka šidí,
chuďasa, jenž hrd jest,
když se dar mu skýtá,
starce pak, jenž každé
zástěrky se chytá.


春烟漠漠雨霏霏
山崦人家未启扉
刚把平生青箬笠
江南道上著征衣