E finge honesta scusa a quel messaggio
si che senza essa il fà tornar adrieto
indi gira la briglia al suo viaggio
con Pinabel, che non ne parve lieto
che seppe esser costei di quel lignaggio
che tanto hà in odio in publico e in secreto
e già savisa le future angoscie
se lui per Maganzese ella connosce


Na trůnu sedí král,
kol otroci se plíží v zlatém havu
a před trůnem, do výše mladou hlavu
a spoután na rukou i nohou mladík stál.


Co do kněh, – sotva jednu ze sta
čet poslední až do stránky;
když do Prahy ho zvedla cesta,
předplatil řádně „Blahověsta“
a pekli na něm bochánky.


Al encontrarse el pájaro con la flor se saludaron con el antiguo
perfume que no es pluma, pero que sonríe en redondo, con el
alivio blanco para el cansancio del camino. Echaron de menos al pez, al
entero pez de lata que tan graciosamente bordaba preguntas,
enhebrándose en todos los cantos, dejándolos colgados de
guirnaldas, mientras la rosa abierta crecía hasta hacerse
más grande que su alma. Estaba tan alto el cielo que no hubieran
llegado los suspiros, así es que optaron por amarse en silencio.
Tienes una cadencia tan fina, que ensordecen los pétalos de
doloroso esfuerzo para conservar sus colores. Tienes tú, en
cambio, un color en los ojos, que la luz no me duele, a pesar del
cariño tan tierno con que tus dedos vuelan por el perfume.
Ámame. Ámame. El pájaro sonreía ocultando
la gracia de su pico, con todas las palpitaciones temblando en las
puntas de sus alas. Flor, flor, flor. Tu caramelo agreste es la reina
de las hadas que olvida su túnica, para envolver con su desnudez
la armoniosa música de los troncos pulsados. Flor,
recórreme con tu escala de sonrisa, llegando al rojo, al
amarillo, al decisivo «sí» que emerge su delgadez cimera,
sintiendo en su cúspide la esbelta savia olvidadiza del barro
que le sube por la garganta. Canta, pájaro sin fuego que tienes
de nieve las puntas de tus dedos para marcar la piel con tu ardiente
guitarra breve, que hormiguea en los ojos para las primeras
lágrimas de la niñez. Si cantas te prometo que la noche
se hará de repente pecho, suspiro, cadencia de los dientes que
recuerden en la sonrisa la luz que no dañaba, pero que iluminaba
la frente, sospechando el desvestido ardiente. Si cantas te prometo la
castidad final, una imagen del monte último donde se quema la
cruz de la memoria contra el cielo, que aprieta en sus convulsiones el
perdón de las culpas que no se pronunciaron, que latían
bajo la tierra. ¡Flor, flor, flor, aparenta una sequedad que no
posees! Cúbrete de hojas duras, que se vuelven mintiendo un
desdén por la forma, mientras el aire cae comprendiendo la
inutilidad de su insistencia, abandonando sus alturas. El
ruiseñor en lo alto no parlamenta ya con la luna, sino que busca
aguas, no espejos, recogidas sombras donde ocultar el temblor de su
ala, que no resiste, no, el agudo resplandor que la ha traspasado. La
verdad es. una sola. La verdad no es perdón, es evidencia, es
destino que ilumina las letras sin descarga, de las que no se pueden
apartar los ojos. Al fin comprendes, cuando ya es tarde para salvar la
vida a ese ruiseñor que agoniza. Cuando la flor te ha dicho
adiós, ultimando la postura de su corola ante la indiferencia de
tu frente encerrada. Cuando el perfume te ha rondado sin que las yemas
de los dedos acariciasen su altura, que no ascendía más
que a las rodillas. Cuando tú solo eres un tronco mutilado donde
tu pensamiento falta, decapitado por el hacha de aquel suspiro tenue
que te rozó sin que tú lo supieras.


A proto můj přítel-krajan,
kromě svého kožešnictví,
Němců četné kolonii
týdenní vydával list.


Keresd fel könnyel és virággal
A csendes, jó halottakat;
Hogy majd, ha síri fád beárnyal,
Téged is megsirassanak.


I' mi credetti, il primo giorno ch'io
mira' tante bellezze uniche e sole,
fermar gli occhi com'aquila nel sole
nella minor di tante ch'i' desio.


Von neuer Kraft durchquollen
Urplötzlich trieb der Schaft,
Die knorr'gen Zweige schwollen
Getränkt von üppigem Saft;


老大称狂客
风流遇谪仙
解龟同换酒
骑马似乘船


Zapomenout Ukrajinec
Nemůže na onu dobu: –
Na stepi se rozlíhají
Hlasy k pomstě znící z hrobu.


Doch sie verflachten erst den Zug der Seele,
Verzerrten dann den himmlisch reinen Leib,
So wurde aus der Heiligen ein Weib,
Dämonisch schön – entweiht durch Menschenfehle. –


...Levetni ma a fekete köpenyt,
május szelével csókot váltani,
kaptatni magas, szirtes hegyoromra,
piros ajakkal szürcsölni a csendet,
ujjongva várni nagy tavaszi kéjre,
ragyogni percig táborhegyi tűzben
két kitárt karral áldani a földet
hozsannát, himnuszt harsogni az égre!...


Aus sieben Bahren schlugen die Flammen
Und kamen in einem Rauche zusammen,
Des brennenden Wacholders Duft
Erfüllte weit und breit die Luft.


Jsi z oněch duší, které poznat pouze
už štěstím je, i když je nelze míti;
a zdvihnout zrak k nim, sepnout ruce v touze,
je modlitbou, je vlastní zvedat žití.


Hogy én ellenzettem, csak aztat sajnálom,
Mások azt gondolták, és nagyon csodálom;
De ilyen pletykáknak még boszúját állom,
S hogy ártatlan vagyok, nekik megpróbálom.


Meistens sind nur schöne Weiber Männern nütze bey der Nacht;
Ihre Wercke bey dem Tage sind nur Müssiggang und Pracht.


— La belle fille, il faut vous taire,
Il faut nous suivre. Il fait bon vent.
Ce n'est que changer de couvent.
Le harem vaut le monastère.
Sa hautesse aime les primeurs,
Nous vous ferons mahométane…
Dans la galère capitane
Nous étions quatre-vingts rameurs.


笔端随意长清标
疏叶生风剪剪飘
羸马城南看新笋
雨馀初散集贤朝


Jitro chmurné, nevlídné.
Praha ještě tuho dříme.
Nežli ze sna prohlídne,
bratře, my pryč odkvapíme.


O ville, — et, prudents animaux,
Au lieu même où tu te pavanes
Les doux et patients chameaux
Iront en longues caravanes !


Potz Schlakri ihr Buben,
Nu werfet die Säu'
Hinab in die Gruben
Und hebt's a Geschrei.


Perdóname, pero aquel día
me pareciste una niñita sola,
o quizás un pequeño gorrión mojado.
Tuve ganas de preguntarte:
¿Y tu nido? ¿Y tus padres?
Pero no habría podido.
Desde el abismo de tu blusa,
como dos conejillos caídos en un pozo,
me ensordecían tus senos con sus gritos.


Wär's nur mit der vollen Kraft,
Wär's nur mit den vollen Gluten,
Mit der vollen Leidenschaft,
Daß man taucht in Lethes Fluten!


Auf, auf vom üppigen Mahle! Der Wein ist blutig rot,
Es grinst aus jedem Pokale, aus jeder Schüssel der Tod;
Ob Eurem Haupte blitzen seh' ich am Haar das Schwert,
Ihr bleibt behaglich sitzen, bis es hernieder fährt.


Třetí v plísni celá
sšedivělá
kožíšek má z mechu,
vrásky v líci;
přes okénka mžourající
stáhla sobě střechu,
snad by ku oddechu
ráda kladla hlavu spící;
divno, smrť že líná
na ni zapomíná.


أَفي رَسمِ دارٍ دَمعُكَ المُتَرَقرِقُ
سَفاهاً وَما اِستِنطاقُ ما لَيسَ يَنطِقُ
بِحَيثُ التَقى جَمعٌ وَأَقصى مُحَسَّرٍ
مَعالِمُهُ كادَت عَلى البُعدِ تَخلِقُ
ذَكَرتُ بِهِ ما قَد مَضى وَتَذَكُّري
حَبيباً وَرَسمُ الدارِ مِمّا يُشَوِّقُ
لَيالِيَ مِن دَهرٍ إِذِ الحَيُّ جيرَةٌ
وَإِذ هُوَ مَأهولُ الخَميلَةِ مونِقُ
مَقاماً لَنا ذاتَ العِشاءِ وَمَجلِساً
بِهِ لَم يُكَدِّرهُ عَلَينا مُعَوِّقُ
وَمَمشى فَتاةٍ بِالكِساءِ تَكُنُّنا
بِهِ تَحتَ عَينٍ بَرقُها يَتَأَلَّقُ
يَبُلَّ أَعالي الثَوبِ قَطرٌ وَتَحتَهُ
شُعاعٌ بَدا يُعشي العُيونَ وَيُشرِقُ
فَأَحسَنُ شَيءٍ بَدءُ أَوَّلِ لَيلِنا
وَآخِرُهُ حَزمٌ إِذا نَتَفَرَّقُ


Die geilen Säcke, die so oft
Den Jünglingen nachgingen
Und manchen, der es nicht verhofft,
Mit ihren Stricken fingen,
Die werden jämmerlich gekränkt
Von ihren bösen Lüsten,
Mit Skorpionen hart bedrängt
An Leib und an den Brüsten.


Es muß solch heilig Rot der Seher loben,
Der, was die Farbe glänzt, in Lieb' erraten;
Auf schwarzem Grunde flammende Granaten,
In Trauernacht das Morgenrot von oben.


Im buch der weisen ich gelesen hab,
wie in eim walde
ein man gieng, den ein leb ersach
und loff im grimiklichen nach;
der man floch und zu einem brunnen kam,
darein stieg er auf einen runt walzenden stein,
Hielt sich an zwei reislein; und sich begab,
das kamen balde
vier grausamlicher wilder tier,
die wolten in verschlicken schier
mit geduckteren haubtren gar forchtsam.
als nun der man stunt in solicher forcht und pein,
Sach er zu stunt unten im grunt
ein drachen, der aufspert sein schlunt,
in zu verschlinden, wan er fiel hinab;
auch sach der alde
zwo meus, eine schwarz, eine weiß,
die im abnugen die zwei reis
daran er hieng; sein sorg und angst die war nit klein.


A jako správce stříbrovlasý
a prostomilá jeho žena
vás vítají a blaho hlásí –
hrad starý i věž obemšená.


Echo! laß dich doch erbitten,
Eile in des Schäfers Hütten,
Mit dem holden Wiederschall;
Laß ihm mein Geständnis wissen,
Sag, ich kann ihn nicht mehr missen,
Sag, ich such ihn überall.


se vão molhando vozes e alcatruzes


pensando a tanti dotti e onorati
del tempo c'hanno perso a quel castello,
che fortemente e' ne sono biasmati,


« Te faut-il la fleur du rocher ?
— L'ombre emplissait le précipice —
Je mourrai pour te la chercher,
Mais dicte-moi le sacrifice.


旧宫深锁土墙低
书卷荒凉俎豆泥
见说北郊夫子在
三迁直向雪边栖


Elévate con desenfreno hasta las algodonadas nubes,
y gota a gota, dibújate para la tierra una fecunda lluvia,
luego divinamente dispara tu cordial descenso
hacia la transparente piel del océano,
en ella encontrarás el reflejo de mis fantasías,
en ella encontrarás mis deseos,
ese reflejo eres tú.
Desplázate, luego, hacia lo lejano del horizonte,
donde el olor de las flores
orgullosamente a tus instintos llaman.
Bebe sorbo a sorbo el néctar de los peristilos
hasta que diluyas al olvido tu hambre.
Al caer inevitable la noche
y cuando sientas la necesidad de caricias,
sin miedo a la cárcel de mis dedos,
al ocaso del sol, con mi cuerpo
y con los brazos extendidos al oriente y occidente,
Mariposa mía te esperaré.


On voit dans les sombres écoles
Des petits qui pleurent toujours ;
Les autres font leurs cabrioles,
Eux, ils restent au fond des cours.


山色花香总是愁
当年此地几同游
偶来恍似君犹在
足拟过门却复休


Dies alles geb ich zu, und räum es willig ein,
Deswegen muß man doch so Leute scheu nicht seyn,
Der Menschen Umgang fliehn, und die Gesellschaft hassen,
Und Eremiten gleich die ganze Welt verlassen.
Ist die Geselligkeit nicht das geweyhte Band,
Wodurch, besinne dich nur selbst, des Schöpfers Hand,
Uns allerseits verknüpft? Wie würde man bestehen,
Wenn jeglicher, wie du, wollt andere verschmähen,
Und stets alleine seyn?


Ce n'est pas de l'oubli ; nous répétons encore,
Poète de l'amour, ces chants que fit éclore
Dans ton âme éperdue un éternel tourment,
Et le Temps sans pitié qui brise de son aile
Bien des lauriers, le Temps d'une grâce nouvelle
Couronne en s'éloignant ton souvenir charmant.


Ze slz a krve vzrostla jsi,
tlí křtitelů Tvých kosti,
Tvůj úděl byly zápasy.
Stín byl v Tvé minulosti.


Jetzt bin ich wieder aufgebaut
aus allen Stücken meiner Schande,
und sehne mich nach einem Bande,
nach einem einigen Verstande,
der mich wie ein Ding überschaut, –
nach deines Herzens großen Händen –
(o kämen sie doch auf mich zu).
Ich zähle mich, mein Gott, und du,
du hast das Recht, mich zu verschwenden.


Wie einer, der im Traume liegt,
Versank ich still und laß,
Mir war's, als hätt ich obgesiegt,
Bezwungen Lieb und Haß.


S nespravedlností do očí bijící,
s děsivou křivdou bez viny,
se smrtí zákeřně vraždící,
s bohem, jenž výsměch jediný,
s pohledem běsu upířím,
s hrůzy a děsu liticí
přes vaše popy žvanící
se nikdy, nikdy nesmířím!


Trois petiots ayant triste mine
Rampent comme de la vermine


Berge sind ein schwacher Wall,
Haben Kluft und Spalte:
Brust an Brust und Volk bei Volk
Schallt es: Gott erhalte!


Schmücket die Schiffe mit Persertrophä'n,
Lasset die purpurnen Segel sich blähn!
Efeu umflattert die Masten und fliegt,
Evoe, der mächtige Feind ist besiegt!


Uplakaná pohlídala,
Ženicha by spatřila,
Lítostivě povzdychala,
Slzý moře vylila.


Ve tmách vytratí se k nebi páska,
Člověk stále hledí k zemi jen;
vzhůru netáhne jej živá láska,
ze života vyššího má – sen.


Amor sia messo in sempiterno obblio:
E voi, ciechi pensieri e false voglie,
Per cui si schiuse il varco al van desio,


Demophoon! el-tölt az idő, amellyre határzád
Meg-jöveted; Phyllis bús panaszokra fakad.
A tőlt Luna mihelyt két szarvait eggybe-növeszti,
Rév-szered, azt fogadád, Szítoni partra kötöd.
Már négyszer tele - meg, már el-fogya Cynthia négyszer
Még is Athenából nem jöve semmi hajó.
Tsak számold az időt - szeretőd számolni tanúlta
Gondosan - és panaszom nem jön elődbe hamar
Sőt sokat is vártam; későn hiszem, aminek önnön
- Károsodásommal kelletik adnom hitelt.
Szívemet hasztalanúl hányszor hitegettem! az Auster
Mord szele, képzeltem, most veri-vissza hajód.
Theseust átkoztam, hogy vissza-botsátani késnék,
És nem is ő vala tám el-maradásod oka.
Néha pedig félttem, ne hogy a Hebrusban evezvén
Aktai sajkáddal szőke vizébe merűlj.
Gyakran egészséget kértem vala néked az Égtől
Ó hitetlen! s tömjényt hint vala tűzre kezem.
Ha ki-derűlt az idő, s kellő fúvalmok eredtek,
Demophoon, mondék, Szítoni parthoz evez.
S ami tsak útasokat hátrál, mind eggybe zavarta
Phyllised; elmés vólt ok-keresésre fejem.
És nem jössz tsak ugyan: szeretőd hűsége sem indít,
Sem hitetlen szájad szent fogadási, s az ég.
Demophoon! hitedet sajkáddal szélnek eresztéd:
Álnok hited, sajkád Rátz ki-kötőre nem ér!
Mondd, miben áll bűnöm? híven, de nem óva szerettem?
Illy szívvel kedvet kell vala lelni nekem.
Eggy bűnöm vagyon, hogy házamba fogadtalak hitlen!
Hogy ha talám bűnnek mondhatom érdememet.
Hol hited, a törvény, és a kezek eggybe-fogása,
S kikre meg-esküdtél annyiszor, Isteneid?
Hol vagyon a holtig meg-igért Hymen, aki jövendő
Öszve kelésünknek záloga léve minap?
A szeles, és habozó tengerre meg-esküve szájad,
Mellyben hitlen sajkád gyakran evezni szokott;
És nagy Atyádra, ki tsendet ereszt a szélvészes ügyre -
Úgy de talám: e’ben sem lehet adni hitelt:
Majd Venusra, s Cupidónak két féle nyilára:
Eggyike sebbe hever, másika tűzzel emészt;
S a házas nyoszolyák Istennéjére, s Ceresre,
Akinek ünnepeit tsendes homályban ülik.
Ennyi sok Istenség ha bosszút állana rajtad,
Álnok! hogyan tűrnél-el magad annyi tsapást?
S még víz-fúrta hajód igazítani hagytam, hitetlen!
Hogy meg-erősítném, melly ide-hagyna, szered.
És evezőket adék, kikkel szaladásnak erednél:
Szívemen ah önnön fegyverem ejte sebet!
Ám de hivék a mézes igékkel tellyes ajaknak,
Ám de hivék a nem fényjinek: égben ered.
Ám de hivék könyjednek; ez is hitegetni tanúlt már?
Úgy vagyon: álnok ez is, s foly, valamerre hagyod.
Ám de hivék fogadásidnak; minek ennyi bizonyság?
A szívnek nem kell annyi sok: eggy is elég.
Partot adék, s szállást hitlen! panaszolni nem illik
Érdememet: hanem itt kell vala vetnem határt.
Mást vártam, mivel érdemimenn épűle reményem,
És helyes a meg-tett érdem okozta remény
Nagy dolog ám egy könnyen-hivőt meg-tsalni! s ez által
Benned hív-szeretőt kell vala nyerni nekem.
Egy epedő szívet tsaltál, s eggy gyenge leányzót!
Törni ditséretesebb tettre ne hagyjon az Ég;
És Eleidhez Athénának közepére tegyék-ki
Képed, Atyád fényes tettivel álljon elől.
Majd-mikor olvassák a fél bika, s ember halálát,
S Scyront, és titeket, durva Procusse! Sini!
S a le-rogyott Thébát, s a két testűek el-estét,
Végre, pokolba mikép tört-be barátja miatt:
Erre következzél Te, s legyen képedre fel-írva:
EGGY SZERETŐT TSALT-MEG, MELLY BE-FOGADTA VALA.
Annyi viselt nagy dolgaiból Theseusnak eszedben
Épen az el-hagyatott Krétai lyánka maradt.
Eggyet véte, s ez eggyben vagy hozzája hasonló:
Hitlen! örökséged puszta hibája leve.
Ő boldog, mert Theseusnál jobb férjre talála,
S hámos tigriseken nyargal az égi jegyen:
Engemet a Rátzok már a’tól fogva kerűlnek!
Amikor egy idegent főldim elébe tevék,
S egy némelly úgy mond: “a bőlts várasba mehetne
A hadi Rátz majd tud lelni magának urat.”
A ki-menet mútatja mi-voltát tettinek Ó ne
Üsse közel tárgyát, aki tsak innen itél!
Ám de ha tengeremenn habokat fog rév-szered űzni,
Mindenek azt mondják: nem vala tettem hibás.
Ám de hibás: palotám nem késztet-vissza, ki-fáradt
Tagjaidat Biston nem mosogatja tovább.
Demophoon! Szomorú képed még most is előttem,
Amikor e partról vízre sietne hajód.
Ált-öleléd szeretőd, és árva nyakába borúlván,
Szájad ezer forró tsókokat hinte reá.
Könyjeidet könnyembe meréd elegyítni, s panaszra
Kelni, hogy a tsendes szél haza hívja hajód;
S tőlem el-indúlván vég-kép e szókra fakadni:
Phylli! Sokat nem vársz Demophoónod után.
Nem sokat? aki talám itt hagytad örökre hajóddal
Főldemet, el-vonván tőlem örökre magad.
Még is várlak azért; jere, bár későre, s időt fogsz
Véteni, más valamelly tsorba nem éri hited.
Ah mire vágyakodom! tám más egy szépnek ölében
Nyúgoszol, és tartósbb új szerelemre hajólsz.
S Phyllis azóltától már isméretlen előtted;
Jaj, ha ki vagy, s honnan? tám tudakozni fogod!
Aki neked hosszas tévelygésidnek utánna
Demophoon! szállást, s Szitoni partot ada;
S bús eseted meg-szánva javából annyiszor annyit
Nyújta, s jövendőben nyújtani többet akart;
Aki határatlan birodalmit néked ajánlá,
A kormányt egyedűl tartani gyenge neme -
Merre terűl Rhodopé Haemustól, merre zajogva
A felesűlt Hebrus Pontus öblébe merűl;
Aki tenéked először hagyá fel-fedni szemérmét,
Aki tenéked hagyá óldani szűzi övét.
Tisiphoné vala bús nyoszolyóm azon öszve-kelésben
S a komor éjji madár rút huhogásra fakadt.
Alekto jelen-álla nyakát kígyókkal övezve,
Sárga szövétnekkel gyújta világot Hymen -
Még is azért partot taposok, s kő-szírtokon állok,
Merre szabad szemmel láthatom a nagy ügyet.
A forró napokonn, és a fagyos éjjeken eggyként
Vígyázok, mi szelek fújnak Athena felől;
S ha mi vitorlákat messzéről jőni tekéntek,
Kedvesem, így szóllok, rátz kikötőre siet.
A tengerbe futok - s tsak alig tartóztat az örvény
Hol mozogó vízzel partot öblítget az ügy.
S hogy ha felém közelítnek, hibám fel-fedve kesergek,
Még nem el-ájúlván lyányim ölébe rogyok -
Itt vagyon egy bóltként görbűlt öböl, e’nek az eggyik
Szarva merőn fel-nyúlt bértzeit égbe viszi:
Innen akartam alá hembergeni búmban az ügybe,
S ezt, mivel el-hagytál, majd mivelésbe viszem.
Testemet a tenger temetetlen Athenai partra
Vesse ki, s hűlt tetemim színed elébe vigye.
“Phylli! nem így kelled jönnöd” bár szívvel az értzet,
S a gyémántot előzzd; illy panaszokra fakadsz.
Ollykor halált okozó mérget szomjúhozom, ollykor
Nyílt kebelemnek hegyes tőrt szegez árva kezem;
Majd nyakamat, mért hogy hitlen kezeidnek ölelni
Hagytam elébb, tőrrel fojtani kedvem ered.
El-van szánva halállal adózni siralmas hibámért;
Választása pedig nem sok időbe telénd.
Téged, vesztem okát gyászos síromra fel-írnak,
Illyen igék adják szép diadalmad elé:
DEMOPHOON PHYLLIST, KI SZERETTE,
MEG-ÖLTTE; HALÁLA
INGERE DEMOPHOON, ESZKÖZE LÉVE MAGA.


Mein Herze! wollst dich machen /
von eytlen Sachen /zu Christo deinem Gott!
betracht mit fleiß /
erweg' in deinem Herzen
desselben grossen Schmerzen.
Ihn Herzlich preiß' /
um alle seine Noht.


هنيئاً فَروضُ الأنس بالبشر أزهرا
وفاح نسيم الصفو فيه معنبرا
وقد رقصت أغصانه وتبسمت
أزاهره والكون منه تعطرا
ولاح لسعدٍ طالعُ السعد مشرقاً
وفي أفقِ الإقبال كوكبه سرى
وقد باهت الدنيا بيوم زفافه
وأشرقت الأكوان واستبشر الورى
فقلت من الأفراح فيه مؤرخاً
لتأهيل سعدٍ طالع البدر أسفرا


 Largo ai pettegoli
nani pomposi,
che si scialacquano
l'apoteosi.
Non crepa un asino
che sia padrone
d'andare al diavolo
senza iscrizione.


Es blinkt im Krystall das flüssige Gold,
Trinke die Wellen, den Müßigen hold!
In Flammen laß baden fröhlich den Mut,
Gleich Blumen und Stern scheint Traubenblut.
Laß dir verkünden ein trunknes Wort,
Vom Licht des Demanten am dunkeln Ort.
Ein feuriges Wasser ist Stein doch der Kern,
Feuer und Wasser umarmen sich gern;
Sie ziehn sich und fliehn sich, verschwunden dem Blick,
In Blumen bleiben sie gebunden zurück.
Das feurige Wasser des Steines im Kern
Schießt wieder zusammen im Blumenstern.
Die Blume verduftet, es duftet die Frucht,
Den flüssigen Geist entreißt man der Flucht,
Da lebt und wogt er im goldenen Trank,
Winket uns lüstern aus leuchtendem Schrank.
Nun sprich mir und sage von deiner Braut,
Deine Lust sei kühn dem Alten vertraut.


Ruhiges Blut, ruhige Hand,
Ruhiger Blick, gradaus gewandt:
Die drei guten Gaben
Möge das deutsche Vaterland
Nicht bloß hier am Schützenstand
Immer in Fülle haben.


Hovořili, Běle z ňader
vymizely strachy,
do tabulek krápalo to
bohatými hrachy,
příval hnal se po ouvoze
pokaleným slapem,
dvoru štěrk byl na půl stopy
vymlet pod okapem;
v oraništích bahno stálo,
stopeno půl obce,
sterou rýhou tekla voda
s protějšího kopce;
jindy Běla smutnou byla,
dnes však smutnou není:
„Nepřijedou!“ – Člověk míní,
ale Pánbůh mění!


Mondá s áhítva veté szemeit föl az égi királyhoz.
Majd aztán a gyült néphöz fordulva tovább szólt:


Pramu, jenž vláhu ssá, kmen palmy ssýlá
jenž crónou stín, z tě v transformaci v vzdoru
je Aidu, to vděk, Elysium v glóru
níž chýlíš k Gai že, v sluch chant jež vpila.


وشمسٍ ما بدت إلا أرتنا
بأن الشمس مطلعها فضول
تزيد على السنين ضياً وحسناً
كما رقّت على العتق الشمول


وَتَحسَبُ لَيلى أَنَّني إِن هَجَرتُها
حِذارَ الأَعادي أَنَّ ما بِيَ هونُها
وَلَكِنَّ لَيلى لا تَفي بِأَمانَةَ
فَتَحسِبُ لَيلى أَنَّني سَأَخونُها
وَبي مِن هَوى لَيلى الَّذي لَو أَبُثُّهُ
جَماعَةَ أَعدائي بَكَت لي عُيونُها
وَقَد أَيقَنَت نَفسي بِأَن حيلَ بَينَها
وَبَينَكَ لَو يَأتي بِبَأسٍ يَقينُها
أَرى النَفسَ عَن لَيلى أَبَت أَن تَطيعَني
فَقَد جُنَّ مِن وَجدي بِلَيلى جُنونُها


Noc letěla z černých lesů:
– Pokoj dobrým lidem nesu.
Nečekej ho, zemské kvítí,
na nebi tvůj milý svítí. –


Es ist nunmehr beschlossen
Und ich wil unverdrossen,
Hinauß auff Plumbe ziehn,
Da wil ich Probe singen,
Und mich vor allen Dingen
Umb ein hübsch Lied bemühn.


Co pestré smetí všecky hlavy krylo,
co zraky plály leskem žádosti,
a bujný křik se mezi domy ztrácel,


Oculta en sus negruras el bohío
la maraña tupida y el follaje
semeja los calados de un encaje
al caer del crepúsculo sombrío.


O wie oft, wenn uns zu Häupten
Ihren Kelch die Nacht erschloß
Und ein Meer von hingestäubten
Welten durch die Himmel goß,
Stand ich da in heil'gem Schauer,
Während du, zu mir geneigt,
Jeden Stern in dunkelblauer
Aetherferne mir gezeigt!


Und wenn es nun gar mit ihm
Kleinelt und zwergelt, so bald
Hochschreitend einhergetreten kommen
Die Attila, und die Tamerlane?


Jak víte již, měl rek můj mladičký
nedorozumění stran tetičky,
kterým se nezavděčil svému strýci,
a ocitl se náhle na ulici.


Frei magst du mit der Geschichte walten,
Beherz'ge nur die eine Lehre:
Bekannte Fakten darfst du umgestalten,
Nur nicht bekannte Charaktere.


Und ein Geschlecht, von düsterm Haar umflogen,
Tritt aus der Nacht, das keinen Namen führt,
Das, wie ein Hirngespinst der Mythologen,
Hervor aus der Erschlagnen Knochen stiert;
Das ist geboren nicht und nicht erzogen
Vom alten, das im deutschen Land regiert:
Das läßt in Tönen, wie der Nord an Strömen,
Wenn er im Schilfrohr seufzet, sich vernehmen.


Hinaus denn, meine Seele!
In voller Lust hinaus!
Verkünde, ruf, erzähle
Und kling und sing es aus!
Du bist von Lerchenart,
Nach oben will dein Leben:
Laß fliegen, klingen und schweben
Die süße Himmelfahrt.


Meghalok; érzem a gyilkos erőt,
Perzseli bennem a vért, a velőt;
Hév ölelésin a vér kiömöl,
Nincs kegyelem, soha semmi könyör;
Iszonyu gyönyöre még megöl engem,
Meghalok édes, ölő Szerelemben!


Nicht fröhlicher, weidlicher, kühner
Schwang vormals der braune Sabiner
Mit männlicher Freiheit den Hut.
O reizet die Städte zum Neide,
Ihr Dörfer voll hüpfender Freude!
Was gleichet dem Landvolk an Muth?


Elend und schwach und krank und siech, wie Wasser stürzend von Fall zu Fall,
So sinken die Menschen fahl dahin – die Sünde jubelt überall.


Já neviděl těla,
já neviděl tváře,
jen z očí se smála
radostná záře.


Szerzém ez nyolc verset víg és szabad elmével,
Gyűlésben indulván jó ruhás legényekkel,
Hozzám hasonlókkal, vitéz ifiakkal,
nem kehegő vénekkel.


秋原尽好放游筇
何事山斋任懒慵
屋漏有痕留作字
梧桐带雨听笙镛


Laß mich nur, wer weiß wie lange
Du und ich einander sehn.
Meinem Hertzen ist schon bange
Denn es kan gar bald geschehn,
Daß mein ungewisser Fuß
Frembder Leitung folgen muß.


Umřel. Byl konec radostí a boje, –
svou hlavu skláněla jsem k pelesti,
růžový rána dech pad’ do pokoje,
co nese odříkání, bolesti!


Takové vlast naše dcery měla:
Věrné, moudré, krásné, vznešené; –
Kýžby se i nyní jimi skvěla!


ben şarabı herkese haram etmiş değilim ki


Szelíd, ártatlan, tiszta lángok,
Mocsoktalan erényvirágok.
Ott nem gyötörnek vágyak, álmok,
De én a bűvös mélybe vágyok.


Nagy sok jókat én tinéktek adék,
Mennyországra néktek útat nyiték,
Idvösségre is mindent én megszerzék,
Én magammal minden jót ígérék.


أَيَكُفُّ شَكوَكَ أَن يَكونَ أَماما
حَنِقٌ يَشُبُّ مِنَ الوَعيدِ ضِراما
مِن أَينَ لِلحُرِّ المُهَذَّبِ شيمَةٌ
تَرضى الهَوانَ وَتَقبَلُ الإِرغاما
إِنَّ المُصابَ هُوَ المُصيبُ فَخَلِّهِ
وَخَلائِقاً جُعِلَت عَلَيهِ سِهاما
لا يُعجِبَنَّكَ ما تَرى مِن أَمرِنا
إِنّا خُلِقنا فاضِلينَ كِراما
لا نَستَكينُ لَدى الطِلابِ وَلا نَرى
عَنَتَ الزَمانِ إِذا اِستَمَرَّ غَراما
نَلقى جَبابِرَةَ الخُطوبِ أَعِزَّةً
وَنَهُمُّ بِالنُوَبِ العِظامِ عِظاما
نَعتَدُّ شَكوى الحادِثاتِ مَسَبَّةً
وَنَرى الضَراعَةَ لِلمُلوكِ حَراما
نَأبى تَعَسُّفَهُم ونُنكِرُ ظُلمَهُم
وَنُعِدُّهُم لِشُعوبِهِم خُدّاما
ما شاءَ رَبُّكَ أَن يَكونَ طُغاتُهُم
في الناسِ آلِهَةً وَلا أَصناما
تُغضي العُيونُ إِذا رَأَت تيجانَهُم
وَعُروشَهُم وَالجُندَ وَالأَعلاما
مَهلاً بَني الغَبراءِ قَد وَضَعَ الهُدى
فَخُذوا الحَقائِقَ وَاِنبُذوا الأَوهاما
وَسَلوا المُلوكَ إِذا بَدا حُجّابُهُم
وَجِلينَ مِن حَولِ السُتورِ قِياما
هَل يَدفَعونَ المَوتَ ساعَةَ يَنتَحي
أَم يَملِكونَ عَلى العُروشِ دَواما
المُلكُ أَجمَعُ وَالجَلالُ لِواحِدٍ
صَمَدٍ تَبارَكَ وَحدَهُ وَتَسامى
إِنّا لَعَمرُكَ ما نُطيعُ لِغَيرِهِ
حُكماً وَلا نُعطي سِواهُ زِماما
نَعصي المُلوكَ إِذا عَنَوا عَن أَمرِهِ
وَنُهينُ في مَرضاتِهِ الحُكّاما
وَنُجِلُّ شيعَتَهُ وَنُكرِمُ حِزبَهُ
وَنَصونُ بَعدَ نَبِيِّهِ الإِسلاما
وَنُحِبُّهُ وَنَكونُ عِندَ قَضائِهِ
في الأَقرَبينَ مَحَبَّةً وَخِصاما
نَأتَمُّ بِالنورِ المُبينِ وَحَسبُنا
بِالبَيِّناتِ مِنَ الكِتابِ إِماما
مَلَأَ الزَمانَ هُدىً وَأَشرَقَ حِكمَةً
لِلعالَمينَ وَرَحمَةً وَسَلاما
نَزَلَ الأَمينُ بِهِ فَكانَ حَكيمُهُ
لِلَّهِ عَهداً بَيناً وَذِماما
مَجدٌ لِأَحمَدَ ما يُنالُ وَسُؤدُدٌ
يُعيي الزَمانَ وَيُعجِزُ الأَقواما
وَبِناءُ عِزٍّ ما يَخافُ مَكينُهُ
صَدعاً وَلا يَتهَيَّبُ الهُدّاما
اللَهُ أَمَّنَ رُكنَهُ وَأَحَلَّهُ
رُكناً يَهُدُّ الدَهرَ وَالأَيّاما
هَدَمَ العُروشَ الشامِخاتِ وَرَدَّها
بَعدَ المَهابَةِ وَالجَلالِ رِغاما
بَلَغَت مَكانَ النَيِّراتِ فَأَصبَحَت
وَكَأَنَّها لَم تَبلُغِ الأَقداما
ديسَت بِأَقدامِ الغُزاةِ وَرُبَّما
داسَ الأُلى كانوا عَلَيها الهاما
جَيشٌ مَشى جِبريلُ حَولَ لِوائِهِ
وَمَشى النَبِيُّ مُغامِراً مِقداما
يُزجي مِنَ الأَبطالِ كلَّ مُوَحِّدٍ
صَلّى لِرَبِّ العالَمينَ وَصاما
شَرَعَ اليَقينَ لَدى الطِعانِ مُثَقَّفاً
وَاِستَلَّهُ عِندَ الضِرابِ حُساما
جَنّاتُ عَدنٍ في ظِلالِ سُيوفِهِم
يَرضونَها نُزُلاً لَهُم وَمُقاما
يَتَسابَقونَ إِلى مَنازِلِها العُلى
يَتَفَيَّأونَ الخَيرَ وَالإِنعاما
تَتَأَجَّجُ النيرانُ خَلفَ صُفوفِهِم
وَيَرونَ جَناتِ النَعيمِ أَماما
لا يَملِكونَ إِذا الكُماةُ تَدافَعَت
في غَمرَةٍ خَوَراً وَلا اِستِسلاما
يَرجونَ رِضوانَ الإِلَهِ لِأَنفُسٍ
يَحمِلنَ أَعباءَ الجِهادِ جِساما
رَفَعوا بِحَدِّ السَيفِ دينَ هِدايَةٍ
لَولا جَليلُ صَنيعِهِم ما قاما
في كُلِّ مُعتَرِكٍ يَضُجُّ بِهِ الرَدى
وَيَظَلُّ في أَنحائِهِ يَتَرامى
سالَت بِهِ غُزرُ الدِماءِ جَداوِلاً
وَتَجَمَّعَ الشُهَداءُ فيهِ رُكاما
لا تَثبُتُ الأَسوارُ حينَ تُقيمُها
إِلّا إِذا كانَت دَماً وَعِظاما
وَالناسُ لَولا ما يَجيءُ كِبارُهُم
لَم يُدرِكوا بَينَ الشُعوبِ مَراما


Aber das Feuer spricht nicht, es ist genug;
Drum zünd' es nicht an, so bleibst du klug.
Auch dies laß dir sagen,
Deine Ernte wird wenig Früchte tragen.
Dem Esel sind drei Körner Gerste in dem Magen
Weit lieber als ein Zentner Golds, den er muß tragen.


Upřímně želím Sisyfovy práce.
Obnoví stokrát marné úsilí.
Veliký problém pro něho je: zdát se.
Problém jej láká, problém vysílí.


¿Qué importa que este dolor
seque el mar, y nuble el cielo?
El verso, dulce consuelo,
nace alado del dolor.


Es lief im engen Tal
Am armen Dorfe Lay
Viel hunderttausendmal
Die Mosel fromm vorbei,
Wie Gott den Weg gezeigt:
Links steile Rebenwand,
Rechts Flur, bequem geneigt,
Dann Lay, dann Felsenstrand.
Stromauf am Dorf zuletzt
Nächst manchem Nachbardach
Steht, fluthoch ausgesetzt,
Ein Hüttchen schlecht und schwach.


Však, co dím? zda teplo všude
Jak as v mnohé síni chudé?
Smutno – teskno. Vítr skučí,
bědné děti mrazem mučí.


Und mich zog die lange Gasse weiter.
Endelosen Fensterreihn entscholl es,
mir nur hörbar, dumpf und unablässig,
wie von Stöhnen, Weinen, Weherufen.
Sieche, Krüppel, Giftige, Zersetzte
nährten dort des Lebens arme Flämmchen,
hofften, rafften sich von Tag zu Tage,
bis des Todes Weisheit endlich siegte.
Wie sie so in weißen Kissen wachten ...
Opfer ihrer Herkunft, ihres Standes,
ihrer Gierden, ihrer Dienst und Taten,
ihrer Mitwelt, die sie stieß und hemmte!
Wie die bleichen Händ' anklagend winkten!


Než uspí země, uspí kraj.
Jsou klidny Čechy, zemský ráj.


»Y si caigo
¿qué es la vida?
Por perdida
ya la di,


Jdu zbudovat si jinde domov nový
jak vlaštovice hnízdo svoje z jara,
ó, nech, ať vstup tam nemá bolest chará,
ať vnesu také štěstí pod ty krovy!


Doch auf deinen Lippen lang schon
Seh' ich eine Frage schweben
Nach der Lieblichen, der Liebsten,
Jener stillen, schöngeäugten
Jungen Nachbarin, die damals
Schwesterlich das Herz mir rührte,
Ihres auch mir freundlich neigte,
Sehr unschuldig. Waren beide
Herzen doch in festen Händen,
Beide, wie in Ferienlaune,
Wärmten sich an fremdem Feuer,
Bis die Scheidestunde schlug.


指点云间数点红
笙歌正拥紫髯翁
谁知爱酒龙山客
却在渔舟一叶中


En el coro de amor con voz sirena
corazones atraes, vidas encantas,
Nise divina, con dulzuras tantas,
que reduces a gloria lo que es pena


Sok hegedős vagyon itt Magyarországba,
Kármán Demeternél jobb nincs az rác módba,
Sokat csélcsap béknek az Lippa várába,
Azt alítja, érte esnék nagy gazdagságba.


Das macht dein Zorn vber die Sünd,
dz wir vergehn also geschwind.
Dein Grimm ist vns der gröste schreck,
der vns so plözlich raumt hinwegk.


يا سائلاً عن غليل قلبي
لقد تجاهلتَ بالسؤالِ
أنت على القرب والتّنائي
أعلمُ منّي بكنهِ حالي


»Dich (sprechend) will ich nu bestellen
als meine blum, der erden ehr,
mit dir soll sich die schönheit mehr
dan sunst mit keiner blum gesellen:
Du bist fürhin der blumen kron
und der liebhaber erster lohn,
die gröste zierd in einem garten;
mit dir die schönheit zieret sich,
und du, wie die schönheit auf dich,
solt auf die schönheit allzeit warten.


送得春归夏又初
名园不放玳筵虚
只知富足家家事
肯为儿孙教读书


Te metiste, alma mía, en las corrientes
revueltas de la vida,
perdido el tino,
y así te fue; con furia los torrentes
en recia acometida
de torbellino
te arrancaron la tierra
mollar y grasa y rica
en que la savia del vivir se encierra,
y tus pobres raíces descubiertas
perdieron el sustento,
y quedaron al aire libre abiertas
y al duro hostigo,
sin apoyo ni fuerza ni alimento,
faltas de todo abrigo
¡recio castigo!
Con sus rayos el Sol. ciego verdugo,
las raíces te seca
de sus hebrillas rechupando el jugo
y así te vas quedando mustia, enteca,
poquito a poco;
huye, mi corazón, no seas loco.
Huye la luz y busca en el secreto
del tenebroso asilo
que con agudas púas alto seto
guarda de asaltos,
para tus ansias un hogar 1 tranquilo,
donde en íntima paz, sin sobresaltos
te abreves en la fuente de la vida
siempre florida,
y bebas la verdad
que a oscuras fluye de la eternidad.
Porque la luz, mi alma, es enemiga
de la entrañada entraña
en que vuelve el espíritu a sí mismo;
cuando la toca sin piedad la hostiga
dentro el abismo
en que en el seno de su Dios se baña,
creyéndose a seguro,
con agua soterraña
que se remansa en el regazo oscuro.
Quieren las raíces en lo oscuro riego
sin luz alguna;
quieren sorber en íntimo sosiego
dentro en su cuna,
las aguas que a favor de las tinieblas
se aduermen bajo el suelo,
dejándole a la copa que entre nieblas
busque la luz del cielo.
El que es hijo de luz es tu follaje
que al sol se mece
y al sol viste de gala su ropaje
de ancha verdura,
y en la noche y la sombra languidece
de honda tristura
vencido a pesadumbre,
sin tener cura,
mas tu raigambre
siente sed de agua y tierra, siente hambre
mas no de lumbre.
Mejor que junto al río
que de pronto se sale de su cauce
lleno de brío,
y como a pobre sauce
de su ribera
te desnuda las raíces de manera
que te es la luz del Sol ofensa y muerte,
mucho mejor, mi alma, te es tenderte
del lago del misterio a las orillas
fuera del remolino
de las formas esclavas del Destino,
y allí hundir tus raicillas,
y se miren tus frondas
de sus aguas dormidas al espejo,
de sus aguas sencillas
de sus aguas sin ondas
en que nacen de noche las estrellas,
meditando al reflejo
que del cielo y de ti se junta en ellas.
No busques luz, mi corazón, sino agua
de los abismos,
y allí hallarás la fragua
de las visiones del amor eterno;
allí donde no llegan del invierno
los temporales,
ni llegan cataclismos,
allí están las visiones cardinales.
Y esta misma agua mansa
que de roer los duros peñascales
jamás se cansa,
sustancia es de los cielos de que llueve,
y el cielo mismo, el cielo en que se mueve
el coro de las luces siderales,
verás, sí miras bien, cómo se asienta,
y como en el vacío
la Tierra sobre el cielo se sustenta:
el cielo está a tus pies, corazón mío.


Hab ich mein Kindele
Schlafen niedergelegt,
Hab ichs mit Walte
Gott Vater! zugedeckt.
Das Walte Gott Vater,
Sohn, heiliger Geist,
Der mir mein Kindele
Tränket und speißt.
Ey eya popeya.


Ich liebe Dich – ich will's gestehen
Mehr als das erste Frühlingswehen,
Dein süßer Duft, der ewig währt –
Ist in der ganzen Welt geehrt –
Doch nicht des Siegeslorbeers Blatt –
Wer es empfängt, getötet hat –
Der schmale, schön gezackte ist's:
Du dunkelgrüner Lorbeer bist's.


Zní stále tišeji zpěv rajských duchů,
již jen jak píseň mušek, jejichž reje
zříš v podvečerním zlatohnědém vzduchu;
vždy slaběj’ též se nad oltářem skvěje
té živé duhy vzdušné zklenutí
z líc milostných a zářných perutí,
vždy blednou víc a víc ty zjevy jasné,
jak v daleku vše splývá, mlkne, hasne.


Warum die Liebe?


a než se rozum dozví,
s čím si to srdce hraje,
již ze snů pravdu tvořím
a píseň hotová je.


Wozu dienen die geheimen Summen?
Für die Maul- und Herzensperr' allein:
Schweigen soll das Volk, es soll verstummen,
Niemals denken, nur gehorsam sein.
Schweigt dann das Volk, so sagt man gleich warum:
Alles wahre Erdenglück ist immer stumm.


Co tluče o můj sluch za žalné zvěsty,
co otravuje dnů mých lahodu?
Aj věčný světů zákon zbočil z cesty
a osudu krok vyšel z návodu.
Bolesti vzdechy slyším výti vzduchem,
a nářek svíjí se jak v bahně červ,
žal slyším o mstu lkát na nebi hluchém,
a ztýrán volá za smrt žití nerv.
Hle, houštka běd až hvězdy v závoj halí,
v pokřiků bouři ptactvo umlká,
zoufalost lebkou tepe ostré skály,
a zřím jak zvěř se toulat člověka.
O běda! Hoře zřím jak vrchy pusté
a slzy z nich se valit potokem,
zem vraždou zatopenu v moře husté
a krev až k nebi stříkat klokotem.
Čím národ provinil svůj žití den,
že jako stádo mrskán z země ven?


Drumb rath ich, daß sich Israel
auff Gott alleyn verlassen,
Gar reichlich Er vns helffen wil,
sein handt ist nicht geschlossen,
Sein güt, gnad vnd barmhertzigkeyt
wert von vnd biß zu Ewigkeyt,
wil Er vns alln erzeygen.


Jehova Jesus Jah! Wir schliffen recht in Adam,
Als er den Fürstenstand verlohr und neu verkrigt!
Wir lagen tif auf Erd bei menschen,
Weil unsre tiff so tiff in ihrer tiff!
Ob täglich sich di Christusleiter modelt,
Und wir versellt dem Jacob, spilten hoch!
Ob Lucifer von uns gestossen ab,
Doch ging der kampff der Menschen an.
Ob neunundneuntzig sind durch Christum hergestellt,
Doch ward zur freud gesucht in aller zeit der Einer!


L'Aigle prennant l'essor par l'Aiglon est suivie,
Et la Taupe demeure au bourbier de l'envie.


El nombre de la madre deçir non lo sabría.
Como non fue escripto non l'devinaría;
Mas váyala el nombre de Dios, e Sancta María:
Prosigamos el curso, tengamos nuestra vía.
La çepa era buena, emprendió buen sarmiento,
Non fue como caña, que la torna el viento,
Ca luego así prendió, como de buen çimiento,
De oír vanidades non le prendíe taliento.


Nun will ich leben auch in Lust,
da mich die Lust erschuf; –
schreit nur den Himmel an um mich,
ihr Beter von Beruf!


Nyitott hintó sárkány-lovakkal;
Küllők, virággal befödöttek,
Járjátok be ma még a várost,
Hogy arcom sohse lássák többet.


渔舟风雨蓑衣冷
僧寺烟霏塔影斜
行客莫嫌天色暝
隔江鸡犬有人家


Die Liebe bleibet doch, wann alles Wissen endet,
Es braucht nicht große Kunst, man werde nur ein Kind!
Wer sein Begehren ganz im Geist in Jesus wendet,
Die volle Liebesbrust im stillen Grunde find't.


Nichts kann mir schaden, bleibstu mir,
Was mich hie treibt, verbindt mich dir,
Weg für den Himmel mit der Erden!
Ich kan doch dein nicht würdig seyn,
Werd' ich nicht durch viel Creutz und Pein
Dir, liebster Heyland, ähnlich werden.
Drauff leb' ich, Herr, drauff sterb' ich dein,
Nie können wir getrennet seyn.


zamčena studem na dvojí západ
či náhlou nechuti stisknuta v hloub –
Ruka cos mávne, nemožno chápat,
jen klid chtít, klid jako k opření sloup.


Fleuch, Unhold, fleuch, und werde jetzt,
Von nun an bis in Ewigkeit,
Von Höll' und Teufel selbst gehetzt!
Zum Schreck der Fürsten jeder Zeit,
Die, um verruchter Lust zu fronen,
Nicht Schöpfer noch Geschöpf verschonen!« –


Rompe la lancia, e non trapassa il duro
ferro ch'asconde l'onorata testa;
pur sotto l'elmo il paladin securo
sente il furor de la percossa infesta,
onde con fero cor, con volto oscuro,
con mano a la vendetta ardita e presta,
spinge una punta e poi segue la spada
col corpo, onde più forte a ferir vada.


Y si eres infantil como la espuma,
eres absurdo Cacaseno oscuro,
si el escribir con menstruación te abruma.
Granburgués, te arrodillas junto al muro
del panteón de la Academia Sueca,
a mendigar... ¡dual amoral impuro!
Y emerge el delincuente hacia la pleca
de la carátula facinerosa,
que exhibe al sol la criadilla seca.
Astuto, ruin, tarado, voz gangosa,
saqueas a la U.R.S.S, envilecido,
con la tremenda mano estropajosa.
Flojo arribista, tonto y bien comido,
dijiste de este norme pueblo ardiente:
«Chile, país de cafres», ¡gran bandido!
Eres la negra cabeza de puente
de la horrorosa corrupción burguesa
en el filo-marxismo decadente.
Avido como pájaro de presa,
refleja tu persona a un mar de idiotas,
y es su retrato, en ti, lo que interesa.
Por eso no caminas, y rebotas
contra la parte más noble y sufriente
de tu partido, y te ladran las botas.
¡Tú, el discriminador impenitente,
burócrata y plutócrata racista
que insulta a herida, a eterna, a heroica gente!...
Es que tienes costumbres de alquimista
de fiambrería, y es que estás vendido,
todo, al gran criminal imperialista.
Es que tienes costumbres de alquimista
de fiambrería, y es que estás vendido,
todo, al gran criminal imperialista.
La baba oscura del hampón, hundido
en la maldad oblicua del plagiario,
te chorrea del corazón podrido.
Y las pelotas del «estravagario»,
juegan al campeonato del canalla
en el gran orinal «crepusculario».
Eres el «jefe» de una tal morralla,
tan desleal como todo cobarde,
y mereces escupos, no metralla.
Calumniador e infamador, tu alarde
de apropiarte de un muerto es de demente,
que se ahoga en los mares de la tarde.
Abominando del hombre valiente,
echas en cara la desgracia humana,
y, al insultar, muestras la bestia ingente.
¡Es tan abyecta tu actitud marrana
y es tan de amoral tu ejecutoria...
¡debiste ser hijo de puto y rana!...
Chillas por eso pidiendo euforia
necio-anormal de «un puntapié en el culo»,
y el ser pro-imperialista es tu victoria.
Tu condición de Judas y de Chulo,
corrompe con dinero mal habido,
y a quien explotas, lo declaras nulo.
Tu verso inmoral se ha «enriquecido»
de un mil de pederastas de prontuario:
cantas por paga, en tu rabel transido.
Estafándola, alzando su calvario,
a aquella fiel humilde «hormiguita»,
formas la roña del prostibulario.
Por tu gran colección hermafrodita
sin que falte una loca Concha sola,
la Reacción mundial te felicita.
la miendo por debajo de la cola
al ladrón del Viet Nam, al asesino,
eres el héroe de la coca-cola.
Gran comensal del Wall Street ladino
miras a Cuba como los «gusanos»,
y su martirio te importa un comino.
Tu comunismo es farsa de Casi Anos
emputacidos y escandalosos,
que vende, como reses, sus hermanos.
Ceñido de mugrientos y roñosos,
tinterillo de latifundistas,
yo te comparo a los perros tiñosos.
Defiendes, pisoteando comunistas,
a los patrones contra los peones,
y los dueños de fundo son tus pistas.
Ladroneando, eres tú flor de bribones,
y como vives de seres dudosos,
auspicias guardaespaldas maricones.
Insultador de héroes grandiosos,
como Mao Tse-tung y su Partido,
entregas sangre ajena alos golosos.
Tu «pedosita» es pacotilla, herido
de vanidad añeja de ramera,
«gozas» de «fama», pero estás vencido.
A la siniestra mafia aventurera
de la chacota en la literatura
tu camarilla le dio pedorrera.
¡Oh! mixtificador, tu sinecura
de atorrante político, «escruchante»
poético, es un tarro de basura.
Engañas a «las musas», y el cantante
de prostíbulo que hay en tus muletas,
en las ideas es un comerciante.
Sodomitas, rufianes, proxenetas,
pacotilleros y filibusteros,
te corretean entre cuchufletas.
Bohemio y metafísico, en usleros
de material confuso estás sentado,
como en grandes divanes de braseros.
De «Derecha» y de «Izquierda» te has timbrado
y oscilas de entre alones y loyolas,
manoseando para lado y lado.
Como te arrastran las sesenta bolas
de las antologías criminales,
te balanceas en las carambolas.
Un rebizno mundial de homosexuales,
monta la máquina cosmopolita
de tus negocios internacionales.
Y hasta el cura pronazi aranedita
llorando se arremanga las polleras
en honor de tu gran guata «bendita».
Yegua de arreo, riega las praderas
de la bohemia tu meada de piojo
funeral, corroído de goteras.
Los de Hernanes, el negro y el rojo,
son los sucios eunucos amarillos
de tu harem: Cardenal y Matapiojo.
Ellos te chupan de los calzoncillos
la bazofia, con lengua de lacayos:
pían sin pico, aunque son pajarillos.
Tal como dos esclavos, dos cipayos
enmascarados en su podredumbre,
sirvientes del verdugo y papagayos.
Los «capos» de la antigua servidumbre
te abandonaron por ingrato e inmundo
como a un cuchillo mordido de herrumbe.
Hoy por hoy, solo, en el hoyo del mundo
chillas y gritas, espantosamente,
lo mismo que un zapato moribundo.
Y aunque manchas tu patria, impunemente,
contrbandeando éxito por mérito,
te escupe un gran gargajo frente a frente.
Vendido a Norteamérica, el pretérito
de tus engaños al proletariado,
da vuelta la chaqueta al benemérito.
Traidor y desertor calificado,
te burlaste de los trabajadores
yendo de negociado en negociado.
Tu frenesí es corruptor de menores
intelectuales, «regolucionario»
a lo Mansilla, «Rey» de embaucadores.
«La araña negra» y «el patibulario»
te llamó Juan de Luigi, al cual echabas
en cara la ceguera... ¡oh!, mal corsario.
Telarañoso y mercantil, alabas
lo que negaste, como equilibrista,
y al Premio Nobel lo llenas de babas.
De país en país, gran arribista,
tu gonorrea literaria has ido
vendiendo como egregio pendolista.
Tu «reconciliación» de forajido
con el imperialismo, es lo más lógico:
se van de corrompido a corrompido.
Como un bruto o eunuco patológico
estás sobre las clases defecando
y a tu estiércol lo estimas antológico.
Un viejo perro muerto anda aullando
en tus quejidos de gran roña ahita
y, al vomitar, te vas desintegrando...
Toda tu obra mal robada, imita:
«Macchu-Picchu» es Ramponi, el argentino,
a quien plagiaste su «Piedra Infinita».
Tagore, Baudelaire, Vallejo, (vino
y mito), te encubren, y te aterra
haber transado tu alma de cochino.
El fosil colonial de Inglaterra
entre biblias y whiskyes y serpientes
engendró «Residencia en la Tierra».
Si hablando a gentes proletarias, mientes,
mientes cantando y llorando y, mintiendo,
mientes a delincuentes y a inocentes.
Como lo heroico no lo estás viviendo,
tú frenas la potencia de las masas
con tu veneno «poético» horrendo.
Por tus siete maletas, sobrepasas
el equipaje multimillonario,
cuando el botín repleta tus tres casas.
A alguna menopáusica de acuario,
«tu Farewell» ¡de Blomberg!, le produjo
alteraciones en su calendario.
Sabat Ercasty te dejó con pujo
sangriento, y «El Hondero Entusiasta»,
es la baraja y el moco del brujo.
Siendo un feto, te das de iconoclasta,
y a mí me has estafado desde el nombre
a esta línea de fuego, que te aplasta.
No eres un hombre pobre un pobre hombre
condecorado como a un espía
del anticomunismo, cobre a cobre.
«Punta de lanza» de la porquería
capitalista, porque no batallas,
en la agonía de la burguesía.
Ni Trujillo agregó a tantas medallas
tanta asquerosa maldad engañosa,
y «Chapitas» fue ejemplo de canallas.
El gran oficialismo es tu ruidosa
pantalla, adulas a cualquier Gobierno
y le cambias por plata, verso o prosa.
«Gran mal poeta», (engendro del infierno),
te llamó Juan Ramón en «Españoles
de Tres Mundos», Caín de mas de un cuerno.
¡Y tú, coleccionando caracoles
o mascarones en que te defines!...
«Radio La Habana» baleó tus controles...
Entre los más rosados querubines,
te «canonizarán» de comunista
con la trompeta de los malandrines.
Un Belaúnde pronacifascista
y asesinador de guerrilleros
coronó tu cinismo de pancista.
Como a chancha «matada», los culeros
te lastiman el lomo y las berijas,
(dos instrumentos de los marulleros).
Es decir, las ambiguas sabandijas
de la retórica y de la poética,
ya sólo en los sobacos las prohijas.
Porque como eres «loco» de la estética
y el robot parroquial de un clan idiota,
hasta tus cómplices piden genética.
¿Tú revolucionario? La pelota
del trotzquismo te cuelga del hocico,
enmascarándote. Y Lenin te azota.
Con tu conducta de sapo y de mico
ofendes a la inmensa clase obrera,
y a costillas del pueblo eres tan rico.
Además, el Pentágono reitera
en dólares sonantes y contantes,
su amor a la canalla aventurera.
Y la CIA procura resonantes
éxitos al carajo «bien portado»
y condecoraciones y diamantes.
Y un horrendo esplendor prefabricado
y queso y pan y vino, todo de oro,
y los difraces del enmascarado.
La gritería universal, el toro
de cartón rojo, el Caballo de Troya,
la gran máquina-jaula para el loro.
Turbia gran bruja macabra de Goya
es tu aflicción de «Toribio Gallina,
el Náufrago», colgando de una bo... ya.
A tu «realismo» échale formalina
en el tronco esencial de la macana,
porque muestra su lengua femenina.
La épica social americana
la escribo yo, rugiendo pueblo adentro,
con mi pluma-fusil, (gran hacha humana).
Y tu canción de amor es epicentro
de mistificadores, y bolina
de maricas, con punto y como al centro.
Lo bautizaste como «Guillermina»
al «Mascarón», que oculta tus «apremios»
de bailarín de la Tía Carlina.
Y si aún deseas premios y más premios,
te ofrezco el premio a la sirvengüenzura
colosal y feroz de los bohemios,
que se cavan la propia sepultura:
no importas tú, ¡importa tu impostura!...


K nosovtipcůin těmto Čert se tlačil
Ještě s jedním strašným nosákem,
Jenž nos tak měl dlouhý, hakmakem
Po zemi že černé se mu vláčil;


Et natale solum miseri nil curat alumni:
Hei mihi sunt sterili semina missa solo!


A jedna z těch ran zasáhla
ubohou korotev v letu,
marně svá křídla napřáhla,
zápasíc v střemhlavém sletu.


Der Meineyd ist dir angebohren
die Schaam und Zucht hastu verschworen
nur Schminke schönet dein Gesicht.
Die Runzeln köntstu nicht bedekken/
hattstu die falsche Kreyde nicht
den Dekkel deiner schwarzen Flekken.


Quält dich heimlich Sehnen,
Unverstandnes Weh;
Sprich zu Ihm mit Thränen:
Herr, Dein Will' gescheh'.


Und treibt ihr Träume ja ein Sinnenspiel mit mir,
So stellt in süßer Ruh mir meine Freundinn für;
Vielleicht wird das, was jetzt ein Schatten ist,
Noch in der That geküßt.


Do padesáti jsem miloval –
teď od padesáti do lásky líno;
do padesáti jsem pivo pil –
teď od padesáti piju jen víno;


Ne puo sola salvar se ne succede
Quest'una, ch'io diro, c'hor mi soviene,
Fuor ch'alle donne uscir non si concede
Ne metter piede in su le salse arene,
E per questo commettermi alla fede
D'una de le mie donne mi conviene,
Del cui perfetto amor fatta ho sovente
Piu pruova anchor, ch'io non faro al presente.


AT the close of the day, when the hamlet is still,
And mortals the sweets of forgetfulness prove,
When nought but the torrent is heard on the hill,
And nought but the nightingale's song in the grove;
'Twas then, by the cave of a mountain, reclin'd,
An Hermit his nightly complaint thus began,
Tho' mournful his voice, his heart was resign'd,
He thought as a sage, but he felt as a man.


Alles sei recht, was du tust, doch dabei laß es bewenden,
Freund, und enthalte dich ja, alles, was recht ist, zu tun.
Wahrem Eifer genügt, daß das Vorhandne vollkommen
Sei; der falsche will stets, daß das Vollkommene sei.


A přišli členi družstev svých a spolků,
bych poradil, bych pomoh’ bez okolků –
já ležím v rakvi.


Doch wehe! wenn ich es nicht mehr kann,
Dann kenn' ich kein Zögern und Schwanken,
Du weißt, wenn meine Lippe zuckt,
Dann morden die bösen Gedanken.


Jattends lécho de ma grandeur interne,


A mezi jídlem vždy jí nadá,
že seběhne se celá ves,
pěsť těžká jako kámen padá, –
je žena bita jako pes.


Egy-egy meleg szikrát viszünk magunkban,
s ha győzünk, ellenségeink is győznek.


Io non so se costei, per ch'io sospiro,
Se infinga o tema, o pur di me non cura
Ch'io mora affatto: et lei per mia sventura
Consenta il mio non degno aspro martiro.


Tőlts pohárt, gyermek! nesze tőlts fejér bort;
Mert fejér borral fogom innepelni
Boldog esztendőnk ideérkezését:
Tőlts bele, gyermek!


Ob Weiber mügen Verse schreiben?
Diß Ding zu fragen lasse bleiben,
Wer Sinnen hat; dann solten Sinnen
Nicht auch die Weiber brauchen künnen?


»Wirst du gleich ihn bei den Füßen
Fassen ... Quatsch nicht ... So ... Gradaus.
Warte, Schleimstück, du sollst's büßen,
Kommst du erst mit mir nach Haus!«


che di Marfisa in quel discorso udito
l'alto valore e le bellezze avea:
udì come Ruggier s'era partito
con esso lei, e che d'andar dicea
là dove con disagio in debol sito
malsicuro Agramante si tenea.
Sì degna compagnia la donna lauda,
ma non che se n'allegri, o che l'applauda.


En buvant le lait d'une ânesse
Que tu pourras traire en chemin
Tu rafraîchiras ta jeunesse
Et tu lui rendras son carmin.


Reszket néki keze-lába,
Mint a fagyos kocsonnya,
Nyögve néz a tó partjára,
Eszébe jutván honja:
Farkát hosszan lebocsátja,
Hogy mint evező lapátja,
Segítsen a vizeken.


V brzkém jitru najdeš snad již, temná noci,
Se mnou v tmavém hrobě lůžko jedno;
Nad mnou pak bdi věčně svatá moci,
Až mě v chladnou náruč smrti pojme ledno!


Et si, chantant dans la ténèbre et dans le vent,
Nous nous sentons avec une candeur d'enfant,
Baigner dans la lumière et le soleil levant.


Und durch sein Perspektiv
Visiert' er von dem Himmel,
Nach unserm Weltgetümmel.
Sonst mochten wohl so tief
Die abgeschwächten Augen
Nicht mehr zu sehen taugen.


Historia es culta, cuyo encanecido
estilo, sino métrico peinado,
tres ya pilotos del bajel sagrado
hurta al tiempo y redime del olvido.


Mein Herze fließt vor Gunst,
Daß dir ist, o mein Leben,
Auch noch dazu alls sunst
Vom Vater übergeben.
Ich spring vor Freud, o Jesu Christ,
Daß du der Erden Richter bist.


Nemt/ (die Worte ließ Er hören)
Was ich kan zu letzt verehren:
Alle trinckt: diß ist mein Blut.
Diß ist die purpurrothe Fluth/


Když probito vše, má se umřít lehce,
však otrokyně jest už zotročena,
a otrokům se nikdy umřít nechce,
a nejvíc ran jen snésti může žena –


Pár bosých dětí jako běsi
před vraty statků svévolí;
na trávu po návsi se věsí
prach hus a kachen; z stodoly


Rompe las cuerdas del más quieto estado,
y el más inquieto las ajusta atento;
el volante se muda en otro viento,
y si éste calma, se haya en más cuidado.


Blíž Caesar kročil. V mrtvé soka oko
vpil vítězně se, divě, přehluboko,
zrak mrtvoly naň hledí neodvratně.


Prosakována bolestmi,
minuta mokvá za minutou,
svítilna plujíc řekou tmy
má tupost mučitelsky žlutou,
čas teče přes nemocný dům,
jenž v utopenců loď se mění,
a tvrdé evangelium
rodí se na dně pokoření.


أَسُكّانَ نَعمانِ الأَراكِ تَيَقَّنوا
بِأَنَّكُمُ في رَبعِ قَلبِيَ سُكّانُ
وَدوموا عَلى حِفظِ الوِدادِ فَطالَما
بُلينا بِأَقوامٍ إِذا حُفِظوا خانوا
رَعَينا لَهُم حِفظَ الوِدادِ فَما رَعَوا
وَصُنّا هَواهُم أَن يُذالَ فَما صانوا
سَلوا النَومَ عَنّي مُذ تَناءَت دِيارُكُم
هَلِ اِكتَحَلَت بِالنَومِ لي بَعدُ أَجفانُ
وَهَل جَرَّدَت أَسيافَ بَرقٍ دِيارُكُم
فَكانَت لَها إِلّا جُفونِيَ أَجفانُ


Es machen Fehler junger Zeit
Mein redlich Herz gar oft verdächtig,
Als wär ich aus Geniesligkeit
Der blinden Regung niemahls mächtig;
Doch weil manch Kluger in der Welt
Aus Noth und Übereilung fällt
Und manchmahl große Leute fehlen,
So, hof ich, wird auch dein Verstand
Mich, der ich dir so frey bekand,
Nicht mit der scharfen Straf versagter Freundschaft quälen.


Veo crecer hasta mis ojos figuras de silencio y desesperadas. Escucho
grises, densas voces en el antiguo lugar del corazón.


Ztrhané mraky nebem letěly
a chvílemi jen luny bledá tvář
se vynořila, by se skryla zas,
zděšením jata. Dole celý kraj,
tisíci mrtvolami posetý,
krví se mokvat zdál. A silnicí
jak rozvodněný příval hučící,
dál s řevem, rykem, stony, dusotem
se hnala řeka přílbic, bodáků,
čák, šavlí, medvědic. Když v dálce kdes
hluk bojů ztich, část rozptýlených gard
a věrných zbytek, Bertrand, Drouot, Soult,
se shromáždili kolem císaře,
jenž v nočním kraji zamyšlený stál,
jako by hledal smysl neštěstí.


Die Stücke, die der Turner macht,
Sind fein und herrlich ausgedacht,
In jedem was besondres steckt,
Das eigene Empfindung weckt.


Pour prix de ce bienfait, toi, dont le cours m’enchante,
Ruisseau, permets que l’art, sans trop t’enorgueillir,
T’embellisse à nos yeux, si l’art peut t’embellir.


Hear then, Jehovah! hear thy servant's prayer!
Be England's welfare thy peculiar care!
Defend her laws, her worship chaste, and pure,
And guard her rights while Heaven and Earth endure!
O let not ever fell Tyrannick Sway
His blood-stain'd standard on her shores display!
Nor fiery Zeal usurp thy holy name,
Blinded with blood, and wrapt in rolls of flame!
In vain let Slavery shake her threatening chain,
And Persecution wave her torch in vain!
Arise, O Lord! and hear thy people's call!
Nor for one man let three great kingdoms fall!


Egy jóságos tündér kezembe
Adott egy finom kis szitát:
„Az életből mi fényes, drága,
E kis szitán szitáld Te át,
Selyemfövennyé, aranyporrá!”


z tvých drobných smutků dělá berné mince
poesie;
tvou radost mění v drahé roucho prince
poesie.


Es bietet der Lenz
Auflachender Freude Strauß;
Es bricht die Natur
In Jubel unendlich aus.


To velikých dvou srdcí byly vzkazy,
dvou myslí krásou vzňatých božský vid,
jež k výším nebes jiným cestu razí
a sobě v žalu věčný nepoklid.


Occhi, de' miei desiri e d'amor nidi,
vorrei chiedervi in don qualche mercede,
pria che l'aura mi tolga ai cari lidi;


Kommt mit der Zeit vielleicht noch immer weiter,
Ist, Wunder, o ein Mensch nur wie wir andern,
Noch mehr, kann dieses Lob beinah entbehren.


Ty připadáš mi i s tím tajným duchem,
jenž tebou vlá, jak sport mocného krále,
jenž pro sebe dá divadlo si hráti.


Meleg napsugár süt, ébred a természet,
Halavány orcája felvidul, megszépűl!
A mező virági, a gyenge fűszálak:
Életre búnak ki a föld kebelébűl.


Sie ist es, die uns nach der Zeit
Hilfft bey der süßen Ewigkeit
Die ungeendte Zeit vertreiben,
Sie ist die Aehren-reiche Saat,
Die dort so herrlich Erndte hat,
Sie ist das Probstück, das wir schreiben,
Zu sehn, was unser Meister sey
Und ob wir ihm recht kommen bey.


Ó, trhejte náš národ přeubohý
v ty rozmanité slabé sborečky;
vy zarážíte sobě smělé rohy
a hynout budou různé drobečky;
či nezříte, že sbory bezvěrné
již strojí sobě boje příšerné?


Tkalče náš,
tu to máš,
ať to brzo uděláš!
Plátno tenké, jemné, bílé,
mému děcku na košile,
jeho matce na rubáš.


乡里流传小小孤
众流挟束帖如无
伊人何自卑其局
试问为仁安属乎


Das Himmelreich wird leicht erobert und sein Leben:
Belagre Gott mit Lieb, er muß dir's übergeben.


Tuž náboženství svobodu,
k ctné radosti všech národů,
y dnes náš cýsař chrání;
svým milostivým řízením,
též spravedlivým souzením
nás proti zlému brání:
vroucně prosme
Dárce všeho,
aby jeho
s nejjasnějším
domem chránil v času zdejším.


声色于渠何有哉
银潢刷羽雪皑皑
天边亦是闲游耳
争向人间问去来


Aber jener da,
Der mit dem überlegenen Lächeln,
Der Schulmeister,
Er thut mir leid.
Was ist euch Kunst, Wissenschaft,
Und jenes unwägbare Geschenk der Götter:
»Geist!«
Ein Nichts!
(Doch! Geist liebt ihr:
Klapphornverse!)
Aber ihn,
Ihn narrten die Götter.
Sie gaben ihm Fleiß, Verstand, Gedächtnis,
Liebe zum Guten,
Und einen feinfühlenden Finger.
Aber sie schlugen ihn mit Kurzsichtigkeit
Und gaben ihm nicht
Ihr Höchstes:
Phantasie.


Když jaro kolem na lukách
vydýchá kvítka lásky,
tu ku nebi až rozkošné
se nesou ptáčat hlásky.


山坳最深处
游人慎莫入
晓来云气腥
中有神龙蛰


Jakoby s hrdosti skal zběhl v kalinu necti,
Jakoby z rozkoše stánků v bolesti propast
Mládence zarazyl hrom, tak bez sebe zůstal.
Pohleděv na všecken lid se strašlivě zatřásl,
Zamračil čelo, a po celém těle jen trna
Vykřikl: Zýskal tě Bůh, teď s Bohem sy plesej!
Praviv do dcery meč a y do sebe zaryl.
Hrůzou zemřela matka, a zkameněl otec.
Strašný rodiny pád zbil Křesťany na smrt.


Ta slova Pia čtla, pak hodila
je v uhlí řežavé, jež ve krbu
od noci ještě zbylo předešlé.
Co měla činit? Jak jej varovat?
Mráz v tuhý led jí měnil v žilách krev.
List rychle z modliteb svých vytrhla
a jehlicí pak vryla v pergamen
ta slova spěšně: „Sandro, zaklínám
tě živým Bohem, prchni, odsud spěj!
Pro všechnu lásku, z kterou duše své
jsem vypuditi nikdy nemohla,
ač hříšná jest, pro všechnu lásku tu
tě prosím na kolenou: Ponech mě,
ó, Sandro, osudu, jejž určil Bůh!“


Falso è 'l proverbio che dal cor si toglia
Amor, privato dalla vista essendo;
io ne son vera autoritate e prova.


A mluvily k chodcům i k věcem: Jen večery hladu poznat!
kdy v zamrzlém oknu se vzhlíží studeně lhostejný měsíc.
Být na slámě shnilé do hadrů sbaleným, horečným tělem,
kdy od spilých rtů se kouří v smrdutém, ztráveném vzduchu.


Дороже почестей и злата
Цени свободу бурсака!
Не бойся вражьего булата,
Отважно стой и мсти за брата
И презирай клеветника!
Люби трудов благую сладость,
Науки, песни и вино;
Одной красавице — всю младость:
С ней мрак и свет, печаль и радость,
Уста и сердце заодно!
Но бодро кинь сей мир прекрасной,
Когда зовет родимый край:
За Русь святую, в бой ужасной,
Под меч судьбины самовластной
Иди и живо умирай!
Цвети же, Русь! Добро и слава
Тебе, отчизна бурсака!
Будь честью первая держава,
Всегда грозна и величава,
И просвещенна, и крепка!


Was ist doch hier vollkommen?
Wo herrscht das Glücke nicht?
Der Blume ward genommen
Deß Pflegers Hut und Pflicht.
Er muste von der Erden,
Und sie verweyset werden,
Deß Landes Ziehr und Liecht.


Ha! oben in Wolken in bläulichem Glanz
Mit brausenden Stürmen der schwindelnde Tanz!
Als Blitz, dies Verflammen im nächtlichen Blau!
Als Regen, dies Tränken der durstigen Au!


V zástupy házím vyschlé srdce své
– pro vlky jistě kořisť tuze chudou –
a nemám víc, než pěstě sevřené
a čapku blázna s rolničkami, rudou...


Laube der Buchen!
Ich schlief in dir, nun muß ich beim Erwachen
Umsonst nach den im Traum gesehnen suchen.


Doch wie bald wird ihr trost verändert,
wan von einander abgesöndert
ein jedes misset seine seel,
indem sie beed grün und verdorben,
beed lebendig und doch gestorben
nicht sehend fühlen ihren fehl?


Und so verdrängt mit liebevollem Streiten
Der feuchten Qualme Nacht!
Nun glühen schon des Paradieses Weiten
In überbunter Pracht.


Blume, Laub und weiße Blüt'
Muß sich rasch entfalten.
Schwarzbraun Kind, dein Herz behüt',
Wirst es nicht behalten.


Vlast osvobodil podivín ten americký,
dal pevné řády jí a určil dráhy
příštího žití – potom odmít všecko
a k polím, lesům na farmu se vrátil.


Nun er sich in mir läßt blicken,
Wird zugleich
Mir sein reich
Lauter frühling schicken:
Denn die turteltaub im grunde
Meldet sich,
Und lockt mich
Mit verliebtem munde.


Quel più, pel quale ogni altro è detto tale,
massime che negar non si concede,
così d'ognun concorre in te la fede,
ch'asolva i dubbi a chi conclude male.


Ze starých kamen šlehat bude
a praskat, hučet ohně žár,
a chvilkou vmetne listí rudé
v skla oken divý větrů svár.


宝鼎香销沈水烟
碧纱春帐薄如蝉
洞章吟罢愁成海
人在阑干月在天


Könnten wir zusammen schauen
In den Mond empor,
Der da drüben aus den Auen
Leise taucht hervor.


Libre de abrumadoras ambiciones,
Soporto de la vida el rudo fardo,
Porque me alienta el formidable orgullo
De vivir, ni envidioso ni envidiado,
Persiguiendo fantásticas visiones,
Mientras se arrastran otros por el fango
Para extraer un átomo de oro
Del fondo pestilente de un pantano.


A mohosúlt sírkövekre ledűlsz,
S mély lelkesedéssel emeled hárfádat,
Az őszült kor képeibe merűlsz,
S édesen elsírod bús elégiádat.


¡Ya viene, mírala! ¿Quién?
—Ésa que saca las copias.
—Jesús, qué mujer tan rara.
—Tiene los ojos de loca.
Diga V., don Marcelino,
¿será verdad que ella sola
hace versos sin maestro?
—¡Qué locura!, no señora;
anoche nos convencimos
de que es mentira, en la boda:
si tiene esa habilidad
¿por qué no le hizo a la novia,
siendo tan amiga suya,
décimas o alguna cosa?
—Una décima, es preciso
dije— el novio está empeñado:
«ustedes se han engañado
me respondió, no improviso».
—Siendo la novia su amiga,
vamos, ¿no ha de hacerla usté?—
«Pero por Dios, si no sé,
¿no hasta que yo lo diga?»
La volvimos a rogar,
se levantó hecha una pólvora,
y en fin, de que vio el empeño
se fue huyendo de la boda.
Esos versos los compone
otra cualquiera persona,
y ella luego, por lucirse,
sin duda se los apropia.
—Porque digan que es romántica.
—¡Qué mujer tan mentirosa!
—Dicen que siempre está echando
relaciones ella sola.
—Se enseñará a comedianta.
—Ya se ha sentado ¡la mona!
Más valía que aprendiera
a barrer que a decir coplas.
—Vamos a echarla de aquí.
—¿Cómo?— Riéndonos todas.
—Dile a Paula que se ría.
—Y tú a Isabel, y tú a Antonia.
Ja ja ja ja ja ja ja.
¡Más fuerte, que no lo nota!
Ja ja ja ja ja ja ja.
Ya mira, ya se incomoda,
Ya se levanta y se va...
¡Vaya con Dios la gran loca!


Schlicht diesen Streit von kämpfenden Gefühlen,
Bezähme dieses siedend heiße Blut,
Laß meinen Blick in diesen Reizen wühlen,
Laß mich der Lippen fieberische Glut
In dieses Busens regen Wellen kühlen,
Und meiner Küsse räuberische Flut
Soll das Geheimnis dir im Sturm entreißen,
Welch ein Geschlecht du würdigst sein zu heißen.


Man zieht den Toten ihr ehrenvolles Gewand an
Und denkt nicht, daß man zunächst auch wohl balsamiert wird;
Ruinen sieht man als malerisch interessant an
Und fühlt nicht, daß man so eben auch ruiniert wird.


E già voce dal ciel per tutto suona;
Che può contra te Cosmo e 'l Gallo, e 'l Mauro,
Se dal tuo lato sta Cesare e Cristo?


Was in der Votze tiefer Grube
Du Dir entlockest mit der Hand,
Es fließt aus Deiner Brunnenstube
Verächtlich fort als Controband.
Es wird dich reun' in späten Tagen,
Und kommt es zu der Menschen Ohr,
So wird, statt schmerzvoll Dich beklagen,
Verachten Dich der Männer Chor.
Nur was dem Mann, dem Erdensohne,
Entladend aus der Spritze fließt,
Ist werth, daß es des Weibes Krone
Mit wollustreichem Saft begießt.


Itt viszik az ablak alatt;
Be sok ember sírva fakadt!
Mért nem visznek engemet ki,
Legalább nem sírna senki.


Gli amorosi pensier, già vani e lieti,
che fien or, s'a duo morte m'avvicino?
D'una so 'l certo, e l'altra mi minaccia.


là su vedremo in compagnia nostra
colui che per mio amor quest'opra fe',
che quasi viva qui me te dimostra.


Modana siede in una gran pianura
che da la parte d'austro e d'occidente
cerchia di balze e di scoscese mura
del selvoso Apennin la schiena algente;
Apennin ch'ivi tanto a l'aria pura
s'alza a veder nel mare il sol cadente,
che su la fronte sua cinta di gielo
par che s'incurvi e che riposi il cielo.


Quitar codicia, no añadir dinero,
Hace ricos los hombres, Casimiro:
Puedes arder en púrpura de Tiro,
Y no alcanzar descanso verdadero.
Señor te llamas; yo te considero
Cuando el hombre interior que vives miro,
Esclavo de las ansias y el suspiro,
Y de tus propias culpas prisionero.
Al asiento de l'alma suba el oro,
No al sepulcro del oro l'alma baje,
Ni le compita a Dios su precio el lodo.
Descifra las mentiras del tesoro,
Pues falta (y es del Cielo este lenguaje)
Al pobre, mucho, y al avaro todo.


elbet çınarın dibinde eskimiş saban korkuyor


Že vrchní chám je drzý
a výslovně že chcem,
pan hrabě by ho brzy
již poslal k čertům všem.
Co váháš zas?
Máš v brku vlas?
Či nespouští víc? – Jiné péro vem!


Dann springt sie von der Rasenbank
Gar leicht auf meinen Rücken,
Ich will mich boshaft bücken,
Doch Sie mir nicht vom Rücken sank.


Er flog mit klugen Sinnen
Auf seines Vaters Schloß,
Und Nidung starb, der König,
Das Herzeleid war groß:


Und wie oft gewann die Lüge
Ihr betrügerisches Spiel,
Wann den Sinnen nur zur Gnüge
Ihre Larve wohlgefiel.


„„Díky tobě vroucí,““ Dagmar vece choti.
„„Věř, že ducha tmy v něm dokonale zhrotí
odpuštění svit. Můj duch se heslem řídí,
že: kdo sije dobré, posléz dobré klidí.


Zprahlá země sadů sladkou vodu ssaje,
v stromech dříve prázdných všechno jarem raší,
celé hejno písní do hradu se snáší
a tam na cimbuří prapor lásky vlaje.


Tak pravilo mi děcko kdysi,
co v hloubce chodeb pincetou
jsem lovil aspoň hospodáře,
když mouchy si to nespletou.
– Já myslím, že jsou přece zbožní,
vždyť to je sítí dokola,
a myslíš, že té prosbě němé,
kdo svatý je, snad odolá?


Drum Heil mit dir und deinem Throne!
Und flicht als grünes Eichenblatt
In deine Gold- und Lorbeerkrone
Den Segensgruß der alten Stadt.
Und sei's als letzter Wunsch gesprochen,
Daß noch dereinst dein Aug' es sieht,
Wie übers Reich ununterbrochen
Vom Fels zum Meer dein Adler zieht.


Tuto hvězdu přežalostné záře,
z nesčíslných trpkých slzí tkanou,
které tekly přes vyhnanců tváře
v cizí hroudu pro vlast milovanou;
které tekly v starců vousy šedé,
truchlících na rodné chaty rumě,
zoufajícím dívkám k líci bledé
ve žoldáků spustlých ryčném tlumě;
které tekly v šedých stařen vrásky
pro biblí, již biřic v oheň vrhal,
z mroucích očí matky v děcka vlásky,
ježto mračný mnich jí z loktů trhal;
které pro poslední haléř tekly
v oloupené žebrákovy dlaně;
v jejichž moře ztopil tyran vzteklý
celý národ v trápení a haně?!
Taký slavověnec že si volí
všeslítovný lidstva spasitel?!
K poctě této hrozné glorioly
koleno bych ukláněti měl?!


Tant pis, j'aime le piano !
Mon maître, au fond de la Scythie
Fort connu, comme à Landerneau,
Aimait l'araignée et l'ortie.


追陪杖履已悠然
把玩诗篇更觉贤
局上频烦问瓜葛
吟边端不敢争先


Du gabst mir deinen kleinen, weichen Leib,
Du lagst so opfernd still.
In deinem Leibe müssen Lippen ruhn,
Die sehnen sich, mir wohlzutun
Und mein Geschlecht zu küssen.


Slepá noc. – Myšlenky, síly a touhy neví, kam letí...
...Ticho zdvihlo mou lebku
a železem žhavým rozdírá krvavý mozek.
Oh! Jak to syčí, syčí!
...Všechny věci kol strnuly v hrůze a poslouchají sykot.
I stěny! I stěny, jež uvykly dávno přec tichu,
i zduseným nářkům trpícího!


Árpád örökjébe
Csúf bitang duskál,
A sólymok fészkébe[150]
Gyáva banka száll;
Ha van szíve a magyarnak,
Ha van benne ész,
A bugyogós hóhér kardnak
Áldozatja lész.


أمين العلى والعلم هنئت حجَّةً
وعوْداً لديه الأجر والذكر أجمع
وقصداً سعيداً لم تضع فيه ثروةً
وما ضاع إلاَّ نشرها المتضوّع
تمتَّع مولانا بعمرة حجَّةٍ
وها نحنُ في نعمائه نتمتَّع


Puis, il pend au grand mât, comme au front d'une tour,
Et dont le reflet d'or dans l'onde, tour à tour,


Weich nicht vom Post! Dein Herze, ja Gedanken
Nicht auswärts laß vom rechten Vorwurf wanken,
An 's Herzens Tür stets auf der Wacht zu sein!
Zwar mußt du nicht in Eigenheit eindringen;
Doch harre still, gewandt von allen Dingen,
Bis man dich läßt ins Kabinett hinein!


Naht ihr den Gräbern euch von euren Ahnen,
Sei still von euch die Hügelschar beschlichen,
Die Toten nicht zu wecken und zu mahnen,
Daß wir von ihrem Glauben sind gewichen.


L'habito forsi turbarate alquanto,
ma riportando tu, signor, victoria
de chi lo porta, el dêi portar per vanto;


孤根偃蹇非傲世
劲节癯枝万壑风
闺中白发翰墨手
落笔乃与天同功


Und ist mir's eine Zeit, als will das Leben ziehen
Ins Herze gar erstarrt,
Da muß mit ihm zugleich der Übermut entglühen,
Der eines Hauchs geharrt.


阊门车马出
杨柳绿依依
龙楼清梦起
开阁待君归


翔鸾阙底谢皇恩
缨上沧浪旧水痕
疏傅挥金忽相忆
远擎长句与招魂


Und alles schaut so grämlich trübe,
So krausverwirrt und morsch und kalt,
Und wäre nicht das bißchen Liebe,
So gäb es nirgends einen Halt.


Křik, skřipot a vozů dus
vzduch pod šedou, skleněnou střechou zrývá.
Na perronu nad klubky modrých bluz
se černá již vztyčila lokomotiva...
Vůz za vozem hltavá dračí jsou ústa,
v nich tratí se vojáků mračna hustá
a třeskem jak okna se otevrou,
řvou poslední s Bohem,
řvou poslední s Bohem,
tak jako když mezi mrchami hrdinsky mrou.
A záštita, naděj a naše stráž,
své matky naposled objímají,
svá děvčata pohledy sežehají
tím hloupým svým srdcem do dna až...


An dem Platze war's geschehen,
Und da setzt' ich meiner Tugend
Dieses Zeichen, die gestorben
In des liebsten Freundes Blute.


Dieu ! pesez de nos maux l'étrange ressemblance ;
Alors, vers le plus faible inclinez la balance :
L'homme qu'elle a brisé la plaint et la défend ;
Elle, c'est une femme avec un cœur d'enfant !


Damit der Sünder Gnad erhält,
Erniedrigst du dich, Herr der Welt,
Nimmst selbst an unsrer Menschheit teil,
Erscheinst im Fleisch, und wirst uns Heil.


S remek csípőd, s meleg nyakad, az áldott,
mint örökhóval fedett, halálosztó hegyek:
úgy csillannak majd elborult szemembe
s messziről intnek, hogy néma legyek!


„Je noc a tajně s tebou jdu,
mé slovo má můj snoubenec –
než s tebou, s tebou půjdu přec,
ať třeba všeho pozbudu!“


Ja, er ward ein großer Dichter,
Stern und Fackel seiner Zeit,
Seines Volkes Licht und Leuchte,
Eine wunderbare, große


„Jde nepřítel a s ním náš pád,
jej střílením chci přivítat.


Gehöret hab' ich, und ich kann es schauen,
An dieser Thränenstürme lautem Tosen,
Daß wohl die Vater- und die Mutterlosen,
Und die Gebrechlichen und Altergrauen


Ach, wann wird mein Herze frei
Über alles sich erheben
Und in reiner Liebestreu
Nur von dir abhängig leben,
Abgeschieden, willenlos,
Von mir selbst und allem bloß?


Tisíc ruk se hýbá, činí,
vesele si pomáhá,
v ohni tom se nezastíní
žádná vloha, povaha.
Tovaryši s mistrem spěší,
volnosť hlídá každý krok,
každý stavem svým se těší,
vítán jest mu v práci skok.
Mužům ozdobou je práce,
snažné píli žehná Bůh;
koruna-li zdobí vládce,
ctí nás našich dlaní ruch.


An deiner Brust verbirg den Stein!
Kein fremdes Auge darf ihn sehen!
Er labe deinen Blick allein,
Sonst ist's um seine Kraft geschehen.«
»Hab' Dank! hab' Dank! Nimm hier dies Gold,
Es ist ein allzu armer Sold
Für meines Glückes Fortbestehen!«


Sokáig voltam remetéd.
Nyugodt voltam és megelégedett.


Než i takby slovo na rtech dlelo,
Co má voliť v zbytku tolikém:
Cnost či krásu, ducha čili tělo.


Ma visto poi, c'ascendere a quel segno
propio valor non è c'apra la via,
perdon domanda la mie audacia ria,
e del fallir più saggio ognor divegno.


Ten lesk byl úsměv, tichý, bolestný,
jejž chorý zvábí svoje na líce,
a někoho chce ještě oklamat
a v úsměvu tom trpí nejvíce.
A byl to podzim, podzim pozdních růží.


Wenn wir gegenseitig unsere Liebeshändel
Uns zum Besten gaben: Du mir die Geschichte
Deines schlanken, dunkeläugigen Waschermadls,
Das zu dir sich heimlich nachts in's Fenster drängte,
Das dich so beglückt mit ihren sechszehn Jahren;
Wie sie, trennungstraurig habest du geholfen,
Heimlich in der Frühe wieder sich entfernte
Auf dem gleichen Weg; wie du dem muntren Kerlchen
Nachgeschaut; wie rote kleine Morgenwolken
Himmelsheilig ihr die Kinderstirn beglänzten,
Ihr, die durch den Tau, am Wassersturz der Isar,
Schnellen, scheuen, leichten Schrittes sei entschwunden.
Hieß Jeanette nicht dein reizend Waschermadl?
Wenn von meinem Schneidermadl ich erzählte
– Denk an das »Gerümpfe« edler Wackernasen:
»Waschermadel, Schneidermadel: Die Bekanntschaft« –
Wenn von meinem Schneidermadl ich erzählte,
Die, nicht anders ging's derweil, mir immer wieder
Stoffe brachte, Röcke, Hosen, Westen holte.
War nichts mehr zum Flicken vorrätig im Schranke,
Trennten Nähte wir, zerrissen Unterfutter.
Die mich mit den sechszehn Jahren hurtig küßte,
Küßte, bis die wenigen Minuten schwanden.
Später ward es besser, durch des Mädchens Schlauheit,
Eine Stunde blieb sie, stundenlang und länger,
Bis die erste heiße Liebesnacht herankam.
Wie sie nun am andern Morgen ängstlich fortschlich,
Warf sie ungeschickt vom Teller ihrer Rechten,
Ihre Finger spreizend, mir ihr letztes Grüßen:
Rührend war es mir, wie dir, dem ich's vertraute.
Saugend war ihr Kuß, ein wenig unanmutig,
Ganz, als söge noch sie an der Mutter Brüsten;
Doch Natur, Natur, jungwilde Ungezähmtheit.


sotto la cui felice ombra l' onesta
schiera de' miei pensier con pace tanta
scrisse ciò che di lei la gloria canta,
or per te in guerra posti et in tempesta:


Den Klugen leiten sicher stets die Horen,
Nur mit dem Genius spielen oft die Winde;
Daß er, so Glück wie Unglück, früher finde,
Wird er mit Schwingen in die Welt geboren.


Zeuch vor unsern Rittern aus
und beschütz des Sachsens Haus,
der für deinen Ruhm und sich
Alles waget williglich!


Que' Saracin ghiotton, miseri e lassi,
gli gieno dietro, facendo romore,
a lui gettando chi terra e chi sassi;
d e' cavalca via con gran dolore
inverso la città con lenti passi,
e va dicendo tuttavia in suo core:
— Ancor vendicherommi d'este busse
per quello Dio che tutto ben condusse. —


Nun hebt sich der Schenkel, nun wackelt das Bein,
Gebärden da gibt es vertrackte;
Dann klippert's und klappert's mitunter hinein,
Als schlüg man die Hölzlein zum Takte.
Das kommt nun dem Türmer so lächerlich vor;
Da raunt ihm der Schalk, der Versucher, ins Ohr:
»Geh! hole dir einen der Laken.«


Nahrung edler Geister,
Aller Sorgen Meister,
Du mein Element,
Was man jezo Knaster nennt,
Komm und las die müden Sinnen
Wieder Ruh gewinnen!


Vándorbotjával verte a követ,
Minden ütése villámot vetett.


Von dem ich heute spreche,
Das war der Tamerlan,
War eingehüllt in Bleche
Vom Zeh bis an den Zahn.


Es ist ja wohl ein grosses Glücke,
Von solcher herben Quaal und Pein,
Und so entsetzlichem Geschicke,
Gesichert und entfernt zu seyn.
Ach lobt denn Gott, wenn er hienieden,
Statt Sclaverey, Krieg, Hunger, Pest;
Gesundheit, Nahrung, Freyheit, Frieden,
Uns schenckt, und uns erleben lässt!
Mein Gott, gieb mir es zu erkennen,
Und laß mich stets zu Dir allein
In froher Danck-Begierde brennen,
Und, fern von Unglück, fröhlich seyn!
Gieb, daß, wenn etwan Kleinigkeiten,
Wie leider stets bey uns geschicht,
Mich zum Verdruß und Murren leiten,
Ich selbst mir diesen Unterricht
Mit einem frohen Nachdruck gebe:
Da ich gesund, genähret, frey,
Und in erwünschtem Friede lebe,
Trag' ich zu murren billig Scheu.
Wofern man nun an diesen Schätzen
Mehr, als man leider sonsten pflegt,
Zu Gottes Ehren, sich ergetzen,
Und stets zur Danckbarkeit bewegt,
Aus allen Kräften Ihn zu lieben,
Und Seinen Namen zu erhöhn,
Zeit Lebens wird seyn angetrieben;
Wird man sich recht beglücket sehn.


Durch trawren wird der Mensch geschwächt,
Die Kräffte fallen nieder,
Die Fröligkeit macht alles recht,
Dann leben erst die Glieder,
Es geht vns niemahls der Gesang
Anmutiger von statten,
So kan der Instrumenten Klang
Auch besser nie gerathen.


Und keine Mädchen ziehn in ersten Stunden
Des Tags auf Floras weites Land heraus,
Mit Rosen, Veilchen, Korn und Blattgekraus
Dem Mai den Dank der Jugend zu bekunden.


لاَ يُبعِدِ اللهُ سِوَى عُثمَانَا
وَأنزَلَ اللهُ بِكُم هَوَانَا
وَلاَ يُسَلِّي عَنكُمُ الأَحزَانَا
مُخَالِفٌ قَد خَالَفَ الرَّحمانَا
نَصَرتُمُوهُ عَابِداً شَيطَانَا


Ich kenne deine Tyranney,
Ich habe deiner Heucheley
Mit Schaden vormals beygepflichtet,
Bin jetzt noch kaum derselben frey;
Ich hab' auff das mein Thun gerichtet,
Was deine Geilheit gantz vernichtet.


Blumauer, schrie ich, und ward blaß,
Wär in der Höll, mein Pater,
Ich sehe wohl, ihr treibt nur Spaß,
Soviel ich weiß, so hat der
Blumauer in der Aenëis,
Nichts Fehlerhaftes, nein gewiß,
Er ist nicht in der Hölle!


Ha! welche Schätze blend'ten dann die Sinne!
Der seid`nen lock'gen Haare Wohlgeruch,
Der Milchsaft in der Muschel feinsten Falten,
Wie Rosen unter Lilien gemischt.


Aber nur der in Nöten gesündigt,
Errät des Todes
Tieferen Sinn
Und schlürft seines Lohnes
Köstliche Fülle ...


Divíš se, že nevrací se se mnou
Ta, jež věrnou družkou mojí byla?
Hle, je tady též! To jen se skryla
zvědavému zraku v urnu temnou – –


O mirabil potenza alta e sicura,
qual maraviglia a dir che 'l Creatore
faccia la voglia della creatura!


Jdu od císaře, jeho milosti,
jenž posílá ti pozdrav vznešený,
a žádá sobě vzácné služby tvé.


当知元与凯
不出孝而忠
能举十六相
斯为舜大功


Et, par surcroît, dès l'heure inexpiable et sombre
Où, se frappant soi-même, elle a perdu le Ciel,
Quatre autres visions accompagnent ton ombre.


A tiše hoří plyn pod zvonem zeleným
a vedle v pokoji zní hovor mnoha hlasů –
ó, zítra slavný den – tam sesedly se, vím,
mé matky příbuzné a družky z mladých časů.


Mučeníci nejvyšší touhy: Sny jejich bloudily od hvězdy k hvězdě
a zemřely dřív, než dosáhly posledních světů. Na váhách větru
vážili pozemské květy a i ty nejethernější smutně dopadly k zemi,
a jako procitnutí zabloudilého bylo teskno jejich očekávání:


Der Sohn des Sohnes Gottes Jesu Christi und Printz,
Prophet, Prister des ewigen erlösten Königreiches Jesuels.


Doch wen nur Gedanken asketisch lenken,
Der muß die Venus im Fleische kränken.
Denn Herzen dürfen nur zu zwein
Ins große Paradies hinein.« –


Yo te adoro.


Ahi! sonno disleal, colmo d'inganni,
Quando de l'ombra sua mi fêsti dono,
A che fingermi amor, se sdegno v'era?


Chtěla bych býti hvězdinkou,
jež svítí klidně, ladně:
a nevzbudila nikdy bych,
co tiše leží na dně.


Die Sterne, die begehrt man nicht,
Man freut sich ihrer Pracht,
Und mit Entzücken blickt man auf
In jeder heitern Nacht.


Jen krátká pausa dnešní chvíle
buď zápasníkům statným dopřána!
A zítra začnou v nové síle,
neb daleko jest ještě do rána.
A nám když nedopřáno pěti,
to budou jistě naše děti:
ty zanotí již Hosana!


凌空石磴三千丈
匝地瑶林百万花
自有眼来方见此
直疑身已到仙家


Lobet Gott im Heiligthum,
Preiset seine Tahten,
Lasset ja des Schöpffers Ruhm
Treflich wol gerahten.
Lobet ihn mit Saitenspiel'
Und mit hellen Pfeiffen.
Ey man kan itz nicht zu viel
In die Orgeln greiffen.


Der Neuern Kunst und Witz verehren,
Zumal, wann sie durch Muster lehren,
Das will die Pflicht!
Allein den großen Geist der Alten
Für unsrer Zeiten Antheil halten,
Das will sie nicht.


»Und nimmermehr,« sprach sie zu mir,
Komm, Schißer, mir zu nah',
Den flotten Burschen liebt' ich nur,
Der Schißer such' sich eine Hur',
Für ihn bin ich nicht da.«


寂寞荒庭总是秋
菊花开晚尚风流
斜阳病起一相对
底事旁人不解愁


věčné pološero, nikdy, nikdy den,
nad věků ssutinou o budoucnosti sen
a mnohoslibné nic – toť lidská naděje!


Schön Gretchen ging in Garten, der Mond schien klar.
Treu Lieb', laß dein Leid uns ermessen!
Sie erhing sich mit ihrem goldgelben Haar.
Herzallerliebster, ich kann dich nimmer vergessen.


Kdos přišel – bílá postava, kráčí blíž,
v své ruce drží kahanec, cloní jej,
jak bála by se, v noční chvíli
někoho z dřímoty snad že vzbudí.


»O daß ich trocknen könnte so schöner Augen Zähren
Und diese bitt're Stunde zum Troste Euch verklären;«
Sie sieht mit großen Augen ihn ernst und schweigend an –
Mit solchen Blickes Zauber hat sie's ihm angethan.


Du aber, Freiheit, die der Frühlingsmorgen
Hervorrief aus dem eisumschloßnen Grab,
Die Sonne hat von neuem sich verborgen,
Steig wieder nur zur kalten Gruft hinab.


Vergieb, vergiß und nimm vor das, was ich verübt,
Dies Blat, so meine Faust dir zitternd übergiebt,
Und schencke meiner Haut vor dieses Mahl die Strafe;
Entreiß mir deinen Zorn, der mich wie Feuer schmerzt.
Schweig, doch wo jemand fragt, ob Günther dich geherzt,
So gieb zur Antwort: Ja, er that es nur im Schlafe.


Jsem legionář, teď jsem viděl Prahu,
a Hrad chci poznat. Strážník přeměřil ho:


Da hört man mit Verwundrung an
Der Genoveva Leben,
Wie sie die Schickung Gottes kann
Und sein Versehn erheben;
Wie seinen Jammer und sein Glück
Eustachius erzählet,
Wie Bartholmä der Galgenstrick
In Indien gequälet.


О капли в ночной тишине,
Дремотного духа трещотка,
Дрожа набухают оне
И падают мерно и четкВ недвижно-бессонной ночи
Их лязга не ждать не могу я:
Фитиль одинокой свечи
Мигает и пышет, тоскуИ мнится, я должен, таясь,
На странном присутствовать браке,
Поняв безнадежную связь
Двух тающих жизней во мрак


琳馆清深小雪残
酿梅天气不多寒
客窗竟日无人到
只有萧萧竹数竿


„Ha megnyerné, ugymond, nagyságos kegyedet
Jó neven fogadni e csekélységeket,
Ez pecsét, ez zálog lenne, hogy azontul
Nem tarthat személye semmi bántalomtul.


Grausame kriegerische Lust,
Zu töten, war noch nicht
Gekommen sonst in unsre Brust,
Getreten ins Gesicht.


Der Herd ist kalt,
das Brennholz all verbrannt;
zerbrochen ist mein Beil,
mit meinem Trauten wandert
das andre durch den Wald.
Ach! und die Wärme der Sonne schläft
in der Höhle des Großen Bibers,
wo sie auf den Frühling wartet.
Chami, Chami, wach nicht auf!
schlaf, mein Kleiner, schlafe!


秋色朝来已十分
远山清瘦露云根
芙蕖昨夜惊风雨
叶叶流香有泪痕


Herz, laß dies Zweifeln, laß dies Klauben,
Vor dem das Beſte ſelbſt zerfällt,
Und wahre Dir den Reſt von Glauben
An Gutes noch in dieſer Welt.


Já, kdy z oněch stran který
Přijde mráček, se ho táži,
Zdali z tokův Jizery
Také svou vlažičku váží?


Diese Arme, die den Bogen
Spannten streng und straff!
Seht, das Leben ist entflogen,
Seht, sie hängen schlaff!


Ich war ein Kriegesheld/ ein König von Geburt/
Vnd auch der Musen Sohn. 8 Ich liebte den Poeten/
Vnd Opitz wieder mich. Mich gab in Friedesfurt
Ein falscher Bissen Bley windschnellen Todesnöten.


Einst zerfallen dir des Raumes Schranken;
Ewige, melodische Gedanken
Steigen, wenn des Kerkers Decken sanken,
Aus der Erdentöne Hüll' empor,
Wie des Schwanen Lied, wenn mit Gesange
Er zum Himmel stieg, im Sphärenklange
Schwindend, sich, ein Geisterlaut, verlor.


خَلِّ العَدوَّ فَدَهرُهُ
يَشفيكَ مِنهُ صُروفُهُ
وَالوَعدُ دَينٌ وَالعَطا
مُستَعيَبٌ تَسويفُهُ
إِنَّ الكَريمَ مُخَلَّدٌ
وَحَياتُهُ مَعروفُهُ


Un hoch opt Rad seet ol Clas Dau:
He weer vunt Fahrn noch banni flau;
He harr sik ębn de Been utflecht
Un sett sik jüs den Kopp torecht.


Jediné místo světa,
ty staroměstský rynku,
zda zachová tu jednou
Čech na mne upomínku!


Já maně stanul ve své lesní chůzi
a z prsou bolný vydral se mi vzdech:
„Jsme my tak, brachu, oba stejní druzi!“


名山君去卧烟霞
文苑风流更几家
已报江南春最早
楼前千树尽梅花


Jako puma houká, hrubý buben bouká,
Ozívá se tluk, rozléhá se hluk.*
Šumy, šusty, šumy, hrachy nejsou pumy,
Dál o jeden dům, nový bude šum.


Wir sind die Vögel vom Niemandsland
Kein Baumzweig hat uns jemals gewiegt
Weil jeder Baum dort in Splittern liegt.
Wir fanden nur Schutz im Unterstand.


Oj, jak nemá řeka v toku svém se staviť,
Slovanstvo když vidí českou práci slaviť?
Vidí zlatou Prahu plnou proudných jasův,
mohutnou a mocnou do budoucích časův.
Zrovna tam, kde zuřil zhoubný, děsný plamen,
tryskl nové víry, nové lásky pramen,
vrátilo se štěstí ku českému slovu,
vstal chrám uměn krásný z kamene a z kovu,
z kovu české síly, z ohně nadšenosti
zablesklo se zlaté týmě do výsosti;
povstal zlatý palác jako z dětské báje,
přenešený na břeh ze samého ráje; –
vidím jej, jak věštce při Vltavě státi:
že se dávná sláva do Čechie vrátí!


No estamos en las nubes.
Por detrás de nosotras
—cartografías de las soledades—
paladeamos el cristal de aumento
de rostros que aún aguardan la respuesta
después de haber llamado a lo imposible.
Oímos acercarse lejanías.
Confidencias nos hablan
sin levantar la voz,
que no hay, puertas cerradas
a los nudillos de la luz.
Y estos fondos en pie, que claraboyan
el ballet de silencios de la mar,
no se cruzan de brazos,
cavilan para abrirnos
la noche en que amasamos
el pan de la esperanza.


Er schweigt, und aus des Busens Schwärzen
Füllt sich sein Angesicht mit Nacht;
Den frommen Blick, die lichten Herzen
Der Kön'ge nicht es irre macht;
Sie künden ehrlich Tag und Stunde,
Daran das Licht erschienen ist,
Sie grüßen mit getreuem Munde,
Und ziehen weiter nach dem Christ.


Laß meinen Stand, darin ich steh,
Herr, deine Liebe zieren
Und, wo ich etwa irre geh,
Alsbald zurechte führen;
Laß sie mir allzeit guten Rat
Und gute Werke lehren,
Steuern, wehren
Der Sünd, und nach der Tat
Bald wieder mich bekehren!


A v noc tu jsem toužebně patřil, dálného severu syn,
má duše jak v teplé by lázni se smývala se starých vin
a s kalu a prachu a špíny všednosti blátivých cest
a měla zas odvahu čisté pozdravit plápoly hvězd!


Na fuga audaz passaram-se os anos
E a vida me volta num breve lampejo
Lamúrias cruéis de velhos enganos


渔郎渡头灯火明
浔阳市上酒旗横
沙白水清烟水冷
琵琶犹作断肠声


Všecko změnila kol doba,
ze všeho mi pouze zbývá
smutná těcha, tiché lkání,
kvil, jenž v hloubi srdce zpívá:
Budete-li dlouho meškat v dáli,
Jimeně s žitím jste již trpělivost vzali.


Že zrada to? Ne, stokrát, stokrát ne!
Vždyť jemu žádný mečem neublíží!
Je příliš mocný, aby moh’ jej zničit.


Chce nebo nechce? – Vesna sama neví,
dnes láká sluncem, zítra mračny straší,
a v prškách sněhu sype nám své hněvy
a všecku naděj ranou přes noc plaší.


Stojí hajný něhu v zracích,
před Barečkou na rozpacích:


Ob sich die Sonn verbirgt / die Winde sich erheben;
ob auch die Welle kommt / daß sie das Schiff bedeck
und ganz verschlingen will: noch gleichwol ist man keck /
wird nur des guten Ends / des Ports / vertröstung geben.
Die Welt / das Jammer- Meer! in Wellen schifft mein Leben.
Jen's ist voll Vnglücks Wind; ob diesen ich erschreck /
das ich die Segel nicht / die dapffern Sinn' / außstreck /
und laß' es so nach Lust der tollen Flut / fort schweben.
Wann nur mein Schiff erlangt / den viel gewünschten Port /
(Ich mein / ein gutes End) mein hie geführtes Leben /
So bin ich schon vergnügt / und kan mich freuen dort.
Doch kan ein gutes End allein die Tugend geben /
als die es selber ist. Werd' ich in sie versetzt /
so bin ich alles Leids und stürmens reich ergetzt.


Ma una grazia, prima che morisse,
al conte chiese quel gigante ancora:
che se per caso già mai avvenisse
che parlassi a colei che lo innamora,
che gli dicessi come il fatto gisse,
e come sempre insino all'ultima ora
di Chiariella e del suo amor costante
si ricordò come fedele amante;


S'il faut vous dire quels témoins
Encombraient ce frêle édifice,
L'assemblée était certes moins
Nombreuse qu'au feu d'artifice.


Mne upomíná ptáků let,
jak v letu mizí čas;
kol květy, v středu vodomet –
jak dávno proudí as?
A paprskové večerní
se růžně vzhlížejí
a jiskří v pružném kypění
hrajících krůpějí.
Zčernala pozlacená mříž,
v trávníku květe mák,
porušené stromy srostly již,
že nepronikne zrak.
A pověsť dí, že před časem
zde sídlel kníže zlý,
že krásnou dceru ukryl sem
v tajemné obydlí,
by zapomněla v samotě
na osud milého,
jenž propad smrti pokutě
v lup záští mstivého.
Zde po těch stezkách bloudila
v přetěžkém vzpomínání,
zde u těch růží plakala
věrna až do skonání.
To dávno již. Leč stezkami
zas dívka smutná kráčí
a mladé oko slzami
zmařené lásky smáčí.
Znáš osud, zlého knížete?
ten zdrtil její štěstí,
a zapomenout v samotě
jí těžko, těžko jesti.


¿Otra vez la discusión?
¿Quieres que nos expliquemos?
¿Continuar es tu intención?
Oye: préstame atención.
¡Dios mío! ¿Qué nos diremos?
Cosas tristes ¿para qué?
¿Para qué amargar la noche?
Si dura la riña fue,
Olvidémosla. ¿El corsé
Quieres que te desabroche?
Eso lo mejor será.
Lo que has de decirme, bien
De antemano lo sé ya.
Quítate el traje, que está
Mi amor en tu espera. Ven.
Siempre uno mejor se entiende
Sin tomar aire de tonto,
Cuando en la cama se tiende,
Tu corazón me comprende...
Más quítate el traje pronto.
Dejémonos de altercados.
¿No has oído lo que he dicho?
Los cuerpos enamorados
Bien se entienden, abrazados.
Ven. Y cese tu capricho.
Deja de estar enojada.
Suéltate el traje y los lazos.
La disputa comenzada...
Aquí quedará acabada...
Ven, pero pronto, a mis brazos.


Ich umfasse, die dir dienen,
Ich verein'ge mich mit ihnen,
Und vor deinem Angesicht
Wünsch' ich Zion tausend Segen;
Stärke sie in deinen Wegen,
Führ sie selbst nach deiner Pflicht!


Obloho v své slavné kráse
Bohu věčnou chválu vzdej!
Zem, sníh, oheň, krupobití,
Každý tvor Mu chválu dej!
Hory, všickni pahrbkové,
Lesy, sady, háječkové,
Vzdejte chválu věčnému
Bohu neskončenému!


-19-
منفىً سخيٌّ على حافَّةِ الأرض
لَوْ لم تكوني هُنَاكَ لَمَا
أَنشأَ الغُرَباءُ القلاعَ وشاعَ التصوُّفُ ,
لو لم تكوني هنا لاكتَفيْتُ بما
يصنعُ النهرُ بي  وبوجه الحَجَرْ


Vzešla hvězda na východě,
ploula tiše po nebesku,
ploula, – však tu v polou pouti
bouř a blesk jí stavil stezku.


لو شاءَ بَلّ بها ذُيولَ الحِندِسِ
واعتاضَها من صُبحهِ المتنفّسِ
لكنه جحدَ الغرامَ وخاف أن
يوحي إليك بها لسانُ الأكؤُسِ
فاحبِسْ أعنَّتَها لديكَ فحسبُه
طرْفٌ عنانُ دموعِه لم يُحبَسِ
بين الحُميّا والمُحيّا نسبةٌ
أوَ لستَ تسمعُ بالنهارِ المُشمِسِ
أذكرْتُه الزمنَ القديمَ وإنما
أذكرتُه الزمن القديم وما نَسي
دهرٌ كأنّ صباحَه ومساءهُ
يتنازعانِ صفاتِ أشْنَبَ ألْعَسِ
لطمَ الشقيقُ عليه صفحةَ خدّهِ
وأفاضَ دمعَ الطّلّ طَرْفَ النرجِسِ
حتى إذا أفلت نجوم كماله
والتف صبح كؤوسه بالحندسِ
أدِمِ الغرامَ فإن بكيت فإنما
هذي الدموع حَبابُ تلك الأكؤسِ
ولقدْ قدَحْتَ زِنادَ شوقٍ طالما
أورى شَرارَ المَدْمَع المتبجّسِ


Haj, vysvětluj a úšklebkem se nedej splést;
své credo udej i tam hrdě, nezkráceně,
kde optají se ironicky: co jsi zač?


Chiaro cristallo a la mia donna offersi
sì ch'ella vide la sua bella imago
qual di formarla il mio pensiero è vago
e qual procuro di ritrarla in versi.


Buď s ďáblem, ženo – u něj tvoje místo –
je, kurtisáno, konec již,
že šesté zvrátíš přikázání, jisto:
tisíckrát ještě sesmilníš.


„Aby cárská hlava po zemi se neválela,
dovol, ať ji chytím ve kraj pláště s svého těla.“


入宫犹自服胡麻
一尺红绡写法华
落尽苑花空是色
藕丝轻履踏春霞


Quelqu'une des voix
Toujours angélique
— Il s'agit de moi —
Vertement s'explique :


Antigamente era o eu-proscrito
Antigamente era a pele escura-noite do mundo
Antigamente era o canto rindo lamentos
Antigamente era o espírito simples e bom


Guerra, disunion la viva face
minaccia, e sfida a morte ed a martiri
per riunirne poscia a la sua pace;


Pak srdce tichne v lásky vroucím vznětu,
pak zmírá jako na Golgotě kdysi,
a nejde anděl, který zas Jej vzkřísí
a „alleluja“ zahřmí v duši světu.


Mit den Wissenschaften wird's auch so gehen;
Eine jede quält ihren eignen Mann.


	però che tanto ha preso non-certanza
del corso suon di voci il suo pensero,
che, mentre il Ciel starà con alto impero,
veder non crede quel c'ha disianza.


Ku večera den se sklání,
Nynka vyšla čerpat vání
Větérku.


Befördert, ihr gelinden Saythen,
Den sanften Schlummer süßer Ruh!
Rhodante legt die müden Glieder,
Der Arm wird schwach, das Haupt sinckt nieder,
Und schlägt die holden Augen zu.
Da Capo.


Hýbá se víska novým ruchem,
opravou, stavbou, obnovou.
Tu teprv ze hromady zkázy
zřícenin odklízejí rum;
tu nový předek přistavují;
tam od základů stavějí,
sražený komín dostavují,
kuchyni, kůlnu, komoru.
Na prázdné návsi nové krovy
svazují zvolna tesaři.
–„Tak jenom vzhůru s nimi, vzhůru!
Ať na nich zasměje se máj!
Hustě a pěkně opentlený,
s veselým dole soudečkem!“
volá tam kdosi na tesaře.
– „Což ten se brzo zasměje,
radš ať se zasmějou tam uvnitř!“
dodává tesař obstárlý.
– „Tam bude se smíchem to těžší.
Zahnali nám ti ďábli smích,“
první hlas jemu odpovídá.
– „Pořádně nám jej zahnali.
Svět chtělo peklo opanovat.“
– „Ono i tak je pekla dost,
jen že si nedává tak říkat.“
– „Ba je ho víc, než myslíme.
O komže ,To je z Boha člověk‘
můžeš tu zvolat? Do srdce
jak se mu podíváš jen hlouběj,
uvidíš, že tam sedí čert,“
trám přitesávaje dí tesař.
„O nebi zvíš jen v pohádkách,
ve školních knížkách, potom ještě,
samoten polem zrajícím
kráčíš-li, nežli přijde na trh,“
dí odkládaje sekeru.
„A přece cítíš, že je zrovna
ustláno v srdci, by si v něm
ulehlo nebe; místo něho
hoví si pod duchnou v něm čert,“
obstárlý tesař mluví vzpřímen.
„Domky, co my tu stavíme,
paláce, co stavějí v městech,
nedají odpočinku nám,
nezbudujem-li v srdcích stánek,
aby tam spočinul sám Bůh,“
obstárlý tesař mluví vzpřímen,
by hned zas schýlen tesal trám.


Me abruma
Una tuerta palabra,
Unos enfermizos lazos,
Una lastima
Sin comprensión,
Una comprensión
Con lastima,
Una reprimenda
De la cual no exista
Causa.
O, quizá más,
Una causa injusta
De un injusto
Reproche.


A jako vichřice, jež duby stoleté
jen hravě trhá z kořen, růžné zkalí jitro,
ulehla bída lidská do vnitř prsou mých,
a jejím vzdechům zvyklo mladé moje nitro,
jak starý prales uvykl řvu dravců zlých.


Da hört man mit Verwundrung an
Der Genoveva Leben,
Wie sie die Schickung Gottes kann
Und sein Versehn erheben;
Wie seinen Jammer und sein Glück
Eustachius erzählet,
Wie Bartholmä der Galgenstrick
In Indien gequälet.


雁尽书难寄
愁多梦不成
愿随孤月影
流照伏波营


A tam se sedm do klubíčka
shluknulo hvězdných kuřátek –
toť bílá čílka, jasná líčka
jsou mojich drahých děťátek.


Láttad-é az halált az falon leirva,
Mely rettenetesül kaszáját hordozza?
Bán oly rettenetös az török táborban,
Mint kasza előtt fű, hull török halomban.


Wie er sich sieht so um und um,
Kehrt ihm das fast den Kopf herum;
Wie er wollt Worte zu allem finden,
Wie er möcht soviel Schwall verbinden,
Wie er möcht immer mutig bleiben,
So fort zu singen und zu schreiben?
Da steigt auf einer Wolke Saum
Herein zu 's Oberfensters Raum
Die Muse, heilig anzuschauen
Wie ein Bild unsrer Lieben Frauen.
Die umgibt ihn mit ihrer Klarheit
Immer kräftig würkender Wahrheit.
Sie spricht: »Ich komm, um dich zu weihn,
Nimm meinen Segen und Gedeihn!
Ein heilig Feuer, das in dir ruht,
Schlag aus in hohe, lichte Glut!
Doch daß das Leben, das dich treibt,
Immer bei holden Kräften bleibt,
Hab ich deinem innern Wesen
Nahrung und Balsam auserlesen,
Daß deine Seel sei wonnereich,
Einer Knospe im Taue gleich.«
Da zeigt sie ihm hinter seinem Haus
Heimlich zur Hintertür hinaus
In dem eng umzäunten Garten
Ein holdes Mägdlein sitzend warten
Am Bächlein, beim Holunderstrauch;
Mit abgesenktem Haupt und Aug,
Sitzt unter einem Apfelbaum
Und spürt die Welt rings um sich kaum,
Hat Rosen in ihren Schoß gepflückt
Und bindet ein Kränzlein sehr geschickt,
Mit hellen Knospen und Blättern drein.
Für wen mag wohl das Kränzel sein?
So sitzt sie in sich selbst geneigt,
In Hoffnungsfülle ihr Busen steigt,
Ihr Wesen ist so ahndevoll,
Weiß nicht, was sie sich wünschen soll,
Und unter vieler Grillen Lauf
Steigt wohl einmal ein Seufzer auf.


Produjo grave error largo escarmiento
que a la dura prisión rompió los lazos
volviendo al curso de su antiguo vuelo.


Fitly, o'er Libya's horrid sand,
The javelin arms the Huntsman's hand.
Lo! where the mangled traveller lies,
Drawn by the false Hyaena's cries;
And dreadful stalking o'er the plain,
The Lion shakes his brindled main.
But why shall barbarous Rage invade
The tenant of yon peaceful shade,
While issuing with the morning's dawn,
Playful she prints the dewy lawn?
O why that hostile pomp prepare
To vex the timorous harmless hare?
As if some monster, yet untam'd,
Single a host of Heroes claim'd:
While Echo o'er the hills resounds
Horsemen, and steeds, and horns, and hounds.


S nekem ó jaj szegény fejem!
Hol is lészen az én helyem?
Tele kamra, tele pince,
Számomra hely vajon nincs-e?


Es brannte für die Kleinen
Das Lämplein in der Nacht,
Daß sie nicht sollten weinen,
Wenn sie mir aufgewacht.


Onde andaram?  Em que solo
deitaram sêmen e prole?
Foram químicos, astrólogos,
remendões, físicos, biólogos?


Přešla léta – chce už odpočívat tělo,
na dalekých cestách světem širým zmdlelo.


Per che dal terzo ciel sopra a te cada
d'arme e di forza e poter le magioni
per piani e poggi e per valloni e strade.


Solt ich solcher massen
Mich gerewen lassen
Meiner Sorg vnd Pein?
Wer auff sein Verdriessen
Dieß hat zu geniessen,
Kan nicht Elend seyn:
Elend kan
Nicht sein der Mann,
Dem sein Lieb auff alles Leiden
Lohnt mit solchen Frewden.


Ma per dirti la cosa pienamente,
il nostro Re che Norandin s appella
molti et molt anni ha havuto il cor ardente
per desiderio di Lucina bella
figlia del Re di Cypro, et finalmente
l hebbe per moglie, et si partì con quella
con cavallieri et donne in compagnia
sperando ritornarsene in Soria


Lehká loď již do půlnoční říše,
Jižto Visla kalná vlaží tiše,
Plavce naše mořem mraků nese.
„Nad pověstnou zemí vznášíme se,
Duchamor dí, nocí dřímající;
Vešken prostor němý, hluchý, tmavý,
Vyšší moc však pouta snímající
Smyslům, v novém světle hody slaví;
Nebo věz, že bytnost mohútnější,
Jejíž původ hvězda dospělejší,
Hlasy slyší, světlo spatřuje
Tam, kde vám se tma jen zjevuje.
Mnoho na vaší se kouli děje,
Co vám v mlhu hrubost smyslu kreje!
Ejhle kámen s vrchu padající
Četné stopy v drnu měkém bode,
Krůpěj deště v skálu šlehající
Žulu tvrdou jazykem svým hlode;
Věc to přirozená, neb i zrak
Tupý spatří hmotů těchto znak;
A však stopy ducha, jenžto mocí
Vládne hýbající prostorem,
Nenalezneš v husté smyslův noci –!
Nyní snímám tobě s očí pásek –
Nuže pohleď na tu Lechův zem;
Nastav ucho, zaslechneš tam hlásek!“


Thor, der den gift'gen Pilz mit Müh zu heften sucht
An seines Wesens Stamm, dem fremd so schlimme Frucht!


Vorm Freund, der dich gebracht in Unglück und Gefahren,
Wie sorglich würdest du dich künftig vor ihm wahren!


Rötlich schimmern durchs Tannengrün
Ragende Stämme der Föhren;
Fern die Berge, die duftigen, glühn,
In den Lüften läßt sich hören
Eines Falken heller Schrei,
Und summende Bienen schwärmen vorbei.


Da fahr ich still im Wagen,
Du bist so weit von mir,
Wohin er mich mag tragen,
Ich bleibe doch bei dir.


Národa tys obrana,
pevný štít a ochrana,
zažeň válku v pekel dálku,
svatý Václave!


¿Cuándo escribió el amor en su derecho
leyes que obliguen a las penas mías?
¡Ah violento juez! cómo porfías
tiempo tanto en tormento tan estrecho


A zas vzplál požár. Jiskry krví pluly
a v dálce o pomoc kdos vzkřikl snad...
Čís ruce paličské dvůr bílý zažehnuly...
A slyšet dusot černých kavalkád...


Daß hinfort aus deutscher Erde
Eine stolze Eiche steige,
Deren grüne Blätterkrone
Ueber alle Lande reiche,
Deren Stamm sich ungespalten
Heb' empor, ein freier Mann,
Weil die hohe, heil'ge Freiheit
Nur in Einheit wurzeln kann.


Napoléon éventif, mais honnête
Je t’aime quand même, et même c’est bête,


Dělej každý to, co umí.
Pojďte, bratři, házet pumy!


Nakloň k prosbám, Pane ucha,
Dař mne láskou bohatě,
Rozlij zápach svého ducha
Po mých útrob komnatě.


Už tuším jaro, jasním tvář,
teď bude zase snáz;
mou myslí táhne jara zář,
leč srdcem táhne mráz.


白日欲没云濛濛
建阳城外雨浇空
溪边怪石不知数
一夜走入洪涛中


¡Cómo volverla a ver! ¿En qué jardines
emergerá su pálida figura?
¡Oh amor eterno el que un instante dura!


نَادِي الشَّبِيبَة بَيْنَ أَنْدِيةِ الحِمَى
هُوَ لِلتْآخِي مَعْقِدُ الآمالِ
مِصْرُ العَرِينِ وَهَؤلاَءِ بِمَا بِهِمْ
مِنْ عِزَّةٍ هُمْ خَيْرَةُ الأَشْبالِ
جَعَلُوا شِعَارَهُمْ اتِّحَادَ قُلُوبِهِمْ
وَتَهيَأُوا لجَلائِلِ الأَعْمَالِ
بِالدِّينِ وَالتَّقْوَى تُرَاضُ نُفُوسُهُمْ
وَخَلاَئِقٍ مَحْمُودَةٍ وَخِصَالِ
وَوَسَائِلُ اللَّهْوِ البَرِيءِ تَزِيدُهُمْ
أَخْذاً بِأَسْبَابِ المَرَامِ العَالِي
هَذِي صَحِيفَتُهُمْ تُصَوِّرُ لِلنُّهَى
عَزَمَاتِ فُتْيَانٍ وَحَزْمِ رِجَالِ
نَرْجُو لَهَا الإِقْبَالَ فِي أَيَّامِهِمْ
وَلَهُمْ دَوامُ السَّعْدِ وَالإِقْبالِ


Teszek-veszek lomhán merengve,
míg mellem a harctól piheg,
de este sokszor felsohajtok:
minek, minek?
- - - - - - - - -


Eichhörnchen, Schwätzer und Störche,
Wie reimt sich, reimt sich das?
Eichhörnchen gerne knappern,
Die Schwätzer immer plappern,
Die Störch' im Neste klappern:
So reimt sich, reimt sich das!


Maintenant suivez-moi dans les forêts austères,
Sous les arceaux dormants des pâles monastères,
Dans la sainte Allemagne, à la nuit de Noël.
Le vent balaye au loin les nuages du ciel,
Et secoue, en versant sa sauvage harmonie,
Les vieux troncs dépouillés des chênes d'Hercynie,
Et les grands sapins noirs aux rameaux éplorés.
Les pâles horizons par la lune éclairés
S'enveloppent d'épais brouillards par intervalles,
Et la neige, chassée au souffle des rafales,
Étend son blanc linceul, froid manteau des hivers,
Sur la plaine, les monts et les grands bois déserts.


Mas nós voamos
também
debaixo de água


Oft reißen hoch aus der Umwölkungen Schoß
Mit Donnergetöse die Blöcke sich los,
Daß rings in langen Gewittern
Die Gipfel erzittern.


Der Meister lehrt ihm schmieden,
Siegfried war wohlgemuth,
Er schlug all die Gesellen
In Lust und Uebermuth.


Raccomandami a chi può quel che vuoi
e quel che piace a te sempre mai vuole,
ch'a me porga la man ch'a Pietro porse.


Drum, wenn den ruhelosen Sohn der Freude
die blonden Locken bald und bald die braunen
unwiderstehlich, neu und ewig fesseln,
so dulde lächelnd meiner Liebe Launen.


Jeune, dédaigneuse, immortelle,
Effrayant les astres jaloux,
Elle vous touchait de son aile,
Soleils épouvantés, et vous,