A szezon tavaly úgy kezdődött,
Ah, míg leírom, a szívem is reszket,
Hogy a Csokonai-kör
És a csütör-
Töki esték váratlan élni kezdtek.


Mistrů věčných dílo již se mění,
Barvy schnou i sloupy ze zlata,
Jejich zlomky vrhou díťata
V řeku, jenž se hněvně vůkol pění;


إني أنا فرضه وتقديرُهُ
إني أنا خلقه وتصويرُهُ
وجود حق أزيل باطلنا
به ولو ألقيت معاذيره
غيب من الغيب يستبين بنا
ونحن في روضه شحاريره
نفصح عنه به فنعجمه
تعريفه يستوي وتنكيره
نئنُّ حتى تسيل أدمعنا
كأننا في الهوى نواعيره
ونحن قوم لنا به لغةٌ
تفهم أسرارنا نحاريره
وكل من حاد عن طريقتنا
فحسبه عجزه وتقصيره
ولا تلوموه إنه رجل
عن الصفا قد ثناه تكديره
تبارك الله علمنا سجعت
بروض أزهارها عصافيره
وانتشرت في الورى روائحه
واشتهرت في الملا تباشيره
وكل هذا بما تضمنه
من كل ما لا يطاق تعبيره
حقيقة يظهر المجاز بها
ويختفي لا يدوم تقريره
نعرفه عند ما نراه ولا
نراه لكن يعم تزويره
وقد تجلى بنا فندرك ما
به تجلى وذاك تأثيره
وحدتنا نحن وهي ظاهرة
في الثنويات وهي تقديره
فواحد نحن وهو متحد
تدبيرنا في الأمور تدبيره
واثنان في الغيب نحن وهو ولا
يمكن تغييرنا وتغييره
هذا هو الحق عند عارفه
وعند من عنده مقاديره
وليس يدريه غير من سكنت
شئونه وانمحت تصاويره
وكان روحاً مجرداً وهدى
إشراقه زائد وتنويره


Až na dno duší, na dno srdcí viděl,
však nezhrd tím. Jen život zhořkl mu.
Miloval málo. Mnoho nenáviděl.
A úcty neměl tady k nikomu.


Zas minul rok. – Spad’ list se stromu času,
co dřív se blahem v ptačí písni chvěl,
a v slunci jásal, jako smaragd bájný...
u věčnost spěl.


que las muestras en Ispal resplandecen,
y la tersa corona de oro fino,
do procuro que el cuerpo a veros parta.


„Rokambolo“ to ve vězení,
hory srovnaných sešitů,
hory sešitů k závidění,
na stole, ve skříni úkrytu.


Aber dräut auch unserm Volke
Rings manch dunkle Wetterwolke: –
Schmach dem Mann, dem Kleinmut naht:
Laßt uns wacker unsre Pflicht tun,
Laßt sie schweigend uns und schlicht tun: –
Wie sie Kaiser Wilhelm tat.


Jsouť bez pravic, leč okem jich
mě sterý hode meč,
mstou stokrát splatili mi již
mou nekrálovskou seč.


Die tote Sonne hängt an Häusern, breit und dick.
Vier fette Weiber quietschen spitz vor einer Bar.
Ein Droschkenkutscher fällt und bricht sich das Genick.
Und alles ist langweilig hell, gesund und klar.


Das, was Er litt, kann niemand sagen,
Nicht Menschen- und nicht Engelklagen
Ergründen je des Sohnes Tod.
Ich, die im Herzen Ihn getragen,
Kann es allein mit Worten sagen,
Mitsterben Seinen Liebestod.


لم تشق نفسٌ أنت مسعدها
عرفاً ولم يذمم محمدها
تلك الهبات الباهرات ندى
ليست بأموال تبددها
بل تلك أرواح تضن بها
ومعاهد درست تشيدها
هي أنفسٌ عبث الحمام بها
والبحر يخفضها ويصعدها
لم تنقبض عنها يداك وقد
بسطت إليك تعوذا يدها
ونفائس وثب الضرام بها
ليغولها والريح توعدها
أغريت ذا بأس بها فنجت
ونداك بعد اللَه موجدها
فإليك يسدي الحمد عن مقة
شيخ فتى النفس أمردها
يسعى وقد فنيت عزائمه
بمشيئة أبدا تجددها
ضل السعادة في الحياة ولم
يبرح على الأيام ينشدها
حتى أصاب الود مشرعةً
عذبت لديك وطاب موردها


Vše se tak cizím zdá,
co potkalo mě – vše,
i to, co přijít má.


Z tábora
Na hora
Putuje vojáček;
Vedle z lesa jemu takto
Zpívá malý ptáček:


Wie mancher böser schwarzer Geist
Hätt unser Leib und Seel,
Wo uns der Herr nicht Gnad erweist,
Erschreckt aus seiner Höhl.


Už modlívám se ulehna,
proč Bůh nám dětmi nežehná.’


Outono


Teus doces, sonoros ecos,
Sem mentir, apregoarão
O azeite de Santarém,
O cravo do Maranhão.


لَقَد مَرَّ بي أَمسِ بِالصُدفَةِ
فَتاةٌ لَها الحُسنُ في الوُجنَةِ
فَلَم تَتَرَدَّد بِأَن قَطَفَتني
فَشَعَّت عَلى شعرِها نِجمَتي
وَلم يَمضِ يَومانِ حَتّى ذَبلتُ
فَأُسقِطتُ صَفراءَ كَالميتَةِ
وَصِرتُ أُداسُ بِاَقدامِها
إِلى أَن رَمَتني مِن الشُرفَةِ
وَفي الصُبحِ أَبصَرَني عابِرٌ
وَقد شَمَّ بي أَرَجَ النَكهَةِ
فَحَنَّ عَلَيَّ وَقَرَّبَ مِنّي
عُيونَ التَساؤُلِ عَن حالَتي
وَقد لَمَّني بِخُشوعٍ وَقال
تَعالَي أُرَوِّكِ مِن دَمعَتي
تَعالي فَإِنَّك رَمزٌ لِقَلبي
وَرَمزٌ لِعمريَ في شَقوَتي
يعفِّرُكِ الناسُ تَحتَ النِعالِ
وَأَنتِ تجودينَ بِالنَفحَةِ
فَكُلُّ الَّذينَ أَساؤوا إِلَيكِ
أَجدتِ عَلَيهِمِ بِالرَحمَة
تَعالَي فَبُستانُكِ الصَدر
وَالقَلبُ يروّيكِ مِن منهلِ المُهجَةِ


Ché senza l'alma vista
io son come terreno
ove non scaldi il sol, negletto e incolto,
e la mia vita trista
sento venirsi meno
tanta è la doglia ov'io mi trovo involto.
Né a me lo mondo tolto
sì mi dorei com'io
viver lontan mi doglio
da quella per cui soglio
d'ogn'altra vista aver eterno oblio;
ch'un suo bel sguardo solo
di terra può levarmi in cielo a volo.


Debo morir. Y sin embargo, nada
muere, porque nada
tiene fe suficiente
para poder morir.
No muere el día,
pasa;
ni una rosa,
se apaga;
resbala el sol, no muere.
Sólo yo que he tocado
el sol, la rosa, el día.
y he creído,
soy capaz de morir.


Nejen každá láska jest už suchá
V tomto životě mi vymřelém,
Ani čest mým není účelem,
Ani jmění k němu nepřislouchá;


Fogy a sugár; életnapunk
Hevét veszíti; nem csoda!
Annál gyorsabban hervadunk,
Ha árnyékunk nem volt soha.


أَتَجهَلُ قَدرَ بِشرٍ إِنَّ بِشرا
لَأَرفَعُ مِنكَ في الناسوتِ قَدرا
نَما بَينَ الأَباعِرِ في البَراري
وَغَيرَ الكَهفِ لَم يَعرِف مَقَرّا
ولكِن حَلَّ في بُردَيهِ وَحيٌ
كَفاكَ تَفاخُراً وَكَفاهُ فَخرا
وَهَل في بُردَتَيكَ سِوى دَعِييٍّ
تَسَوَّدَ في القَبيلَةِ حينَ أَثرى
رَأَت بِشراً عَجوزٌ ذاتَ يَومٍ
وَقَد حَزَرَت بِهِ وَطَراً وَأَمرا
فَقالَت أَنتَ تَبحَثُ عَن عُروسٍ
وَبِاِبنَةِ عَمِّكَ المِضيافِ أَحرى
فَقالَ لَها وَهَل هِي ذاتُ حُسنٍ
فَقالَت إِنَّها في الحُسنِ بُشرى
لَها شَعرٌ كَأَنَّ اللَيلَ مِنهُ
تَمَنّى البَدرُ فيهِ أَن يَمُرّا
كَأَنَّ ذُؤابَتَيهِ حِبالُ أَسرٍ
تُشَدُّ بِها قُلوبُ العُربِ أَسرى
فَخَفَّ لِعَمِّهِ نَشوانَ جَذلاً
وَكاشَفَهُ فَلاقى مِنهُ زَجرا
فَقالَ لَهُ أَبَيتَ اللَعنَ قُل لي
أَفاطِمَةٌ لِغَيرِ دَمي تُسَرّى
أَتَأباها عَلَيَّ وَمِن ذِراعي
لِآمالِ القَبيلِ عَمِلتُ جِسرا
فَمَن لَكَ في الرَعِيَّةِ غَيرُ بِشرٍ
يَرُدُّ غَوائِلَ الغَزَواتِ حُمرا
وَكَم بِكرٍ وَهَبتُكَ مِن دِمائي
وَتَأبى يا ظَلومُ عَلَيَّ بِكرا
وَهامَ مُشَعَّثَ الأَحلامِ غَيظاً
يُخَرِّبُ تارَةً وَيَعُجُّ أُخرى
وَثارَ عَلى قَبيلَتِهِ بِضُرٍّ
فَكانَ الذِئبَ فَتكاً أَو أَضَرّا
فَضَجَّ بَنو الرَعِيَّةِ مِن أَذاهُ
وَأَوجَسَ عَمُّهُ خَوفاً وَذُعرا
فَقَرَّبَهُ إِلَيهِ وَقَد تَحَرّى
لَهُ شَرَكاً لِيوقِعَ فيهِ ذِمرا
وَقالَ لَهُ إِذا ما كُنتَ شَهماً
أَنِلني مِن خُزاعَةَ مِنكَ مَهرا
فَدَبَّت سورَةُ العَرَبِيِّ فيهِ
وَأَسرَجَ مُهرَهُ حَتّى يَكُرّا
وَجَنَّبَ في حِمالتِهِ جُرازاً
لَهيبُ المَوتِ يَنفُثُ مِنهُ جَمرا
وَكانَ النَجَوُّ مُربَدّاً رَهيباً
كَاَنَّ مِنَ الجَحيمِ عَلَيهِ سِترا
فَسامَرَهُ حَفيفُ الغابِ حيناً
وَحيناً سامَرَتهُ طُيوفُ ذِكرى
وَفيما بِشرُ يَطوي البيدَ طَيّاً
وَيَنشُرُها عَلى الامالِ نَشرا
إِذا بِالمُهرِ أَجفَلَ وَاِعتَراهُ
جُمودُ دُمىً وَأَحجَمَ وَاِقشَعَرّا
فَأَغمَدَ في الدياجي ناظِرَيهِ
فَأَبصَرَ في ثَناياها هِزَبرا
وَفاضَت نَشوَةً مِن مُقلَتَيهِ
مُشَعشَعَةٌ فَقالَ عُقِرتَ مُهرا
وَحينَ جَذا اِنتَضى السَيفَ المُرَوّى
وَقالَ اِنبُت فَإِنَّكَ لَن تَفِرّا
فَلَستُ بِراجِعٍ يا لَيثُ حَتّى
يَصِرَّ بِكَ الذبابُ الغثّ صَرّا
وَأَقدَمَ مُثبِتَ الأَبصارِ فيهِ
فَكانَ كِلاهُما أَسَداً تَسَرّى
وَكانَ اللَيثُ يَفرَقُ مِنهُ طَوراً
وَيَبسُطُ تارَةً لِلوَثبِ ظُفرا
وَفي أَلحاظِهِ لَهَبٌ غَضوبٌ
يُراشِقُهُ بِهِ شَفعاً وَوِترا
يَنِشُّ بِشِدقِهِ زَبَدٌ حَرورٌ
وَيَنفُثُ صَدرُهُ حُمَماً أَحَرّا
وَضَجَّ الغابُ فَالدُنيا صِراعٌ
تُفَجِّرُ في رُواقِ اللَيلِ حُرّا
وَحينَ رَآهُ أَرسَخَ منهُ بَأساً
تَذَأبَ وَالغَضَنفَرُ كانَ حُرّا
وَأَطلَقَ بِشرُ مُنصَلَهُ عَلَيهِ
فَقَدَّ لَهُ مِنَ الأَضلاعِ عَشرا
وَثارَ الكَونُ ثَورَتَهُ فَأَلقى
عَلى اللَيلِ الحُسامَ فَدارَ فَجرا
وَأَسكَرَ مَشهَدُ الضِرغامِ بِشراً
وَكَم شَرِبَ الدَمَ المُهراقَ خَمرا
فَقَدَّ قَميصَهُ عَنهُ وَأَملى
عَلَيهِ بِالدَمِ المَطولِ شِعرا
أَفاطِمَ لَو شَهِدتِ بِبَطنِ خَبتٍ
وَقَد لاقى الهِزَبرُ أَخاكِ بِشرا
وَوالى سَيرَهُ يَمتَلُّ فيهِ
لِيَبلُغَ مَأرَباً قَد كانَ وَعرا
وَأَنداءُ الصَباحِ تَفوحُ طيباً
وَيَسكُبُها النَسيمُ عَلَيهِ عِطرا
وَفيما الحُبُّ يَنهَبُهُ عَراهُ
فَحيحٌ مَرَّ في أُذُنَيهِ مَرّا
وَأَبصَرَ حَيَّةً طَلَعَت عَلَيهِ
مِنَ الأَدغالِ مِثلَ التُربِ سَمرا
أَذابَ الصُبحُ خَمرَتَهُ عَلَيها
فَمالَت مِن خُمورِ الصُبحِ سَكرى
وَشَعَّت كَالزُجاجِ وَقَد تَلَوَّت
عَلى أَعشابِها بَطناً وَظَهرا
فَقالَ أَخوكِ كانَ عَلَيَّ وِقراً
وَلكِن أَنتِ أَثقَلُ مِنهُ وِقرا
فَهَل بُعِثَت بِهِ روحٌ تَرَدَّت
بِجِلدِ الأَفعوانِ تَرومُ ثَأرا
ولاقاها بِصَدرٍ راضَ صَبراً
وَلاقَتهُ بِصَدرٍ ضاقَ صَبرا
فَكانَت تَنثَني عَنهُ اِغتِيالاً
وَتُنشِبُ رَأسَها لِلفَرسِ غَدرا
تُرى ماذا يَحُلُّ بِنا إِذا ما
أُصيبَ بِنَكبَةٍ اللَهُ أَدرى
فَبِشرٌ مَرجِعُ الفُرسانِ فينا
وَحامينا إِذا الجَوُّ أَكفَهَرّا
بَعَثتُ بِهِ إِلى حَتفٍ ذَميمٍ
كَأَنّي لِلقَبِيلِ حَفَرتُ قَبرا
فَإِن يَسلَم مِنَ الأَسَدِ اِبنِ داذا
فَلَن يَنجو مِنَ الأَفعى طِمِرّا
وَشَمَّرَ لِلِّحاقِ بِهِ وَكانَت
دِماهُ تُثيرُهُ وَالعَينُ شَكرى
عَلى فَرَسٍ كَأَنَّ الجِنَّ تَعدو
بِرِجلَيها فَتَختَفِيانِ سِرحا
وَلَمّا أَدرَكَ اِبنَ أَخيهِ حَيّاً
يَروغُ الوَحشُ مِنهُ جَذا وَخَرّا
وَقالَ اِعدِل عَنِ الأَفعى فَإِنّي
رَأَيتُكَ أَرحَبَ الأَعرابِ صَدرا
لَأَنتَ أَحَقُّ مِن أُمَراءِ قَومي
بِفاطِمَةٍ فَكُن لي ابِناً وَصِهراً
فَأَلهَبتِ الحَماسَةُ كَفَّ بِشرٍ
فَصَعَّدَ سَيفُهُ المَصدورُ جَمرا
وَأَطعَمَ خَصمَهُ يُسرى يَدَيهِ
وَأَجرى المَوتَ مِن يُمناهُ نَهرا
فَقَبَّلَ عَمُّهُ يَدَهُ بِحُبٍّ
وَقالَ أَتَيتُ أَطلُبُ مِنكَ عُذرا
أَلا عُد بي إِلى حَيثُ السَرايا
تُقيمُ لِعُرسِكَ اليَومَ الأَغَرّا
فَقَد شَهِدَت صُخورُ الغابِ يا اِبني
بِأَنَّكَ فارِسُ الأَعرابِ طُرّا
وَعادا وَالغُصونُ تَميلُ تيهاً
كَأَنَّ بِها لِما شَهِدَتهُ سُكرا
وَتَعطِفُ في الطَريقِ عَلى يَدَيهِ
تُقَبِّلُ مِنهُما يُمنى وَيُسرى
وَإِذ كانا يَجوبانِ البَراري
وَيَنثُرُ بِشرُ آيَ الفَخرِ نَثرا
إِذا بِمُلَثَّمِ العَينَينِ نَجدٍ
تَعَرَّضَّ في الطَريقِ لَهُ مُصِرّا
وَقالَ كَفاكَ تَفَخرُ يا عِصاماً
فَفَخرُكَ مَرَّ في أُذُنَيَّ فَجرا
قَتَلتَ بَهيمَةً وَقَتَلتَ سوساً
وَتَملأُ ماضِغَيكَ قَذىً وَنُكرا
فَقالَ وَمَن تَكونُ فَقالَ إِنّي
نَذيرُ المَوتِ جِئتُ إِلَيكَ جَهرا
أَنا دَهرٌ وَأَيّامي سَعيرٌ
إِذا نازَلتَني نازَلتَ دَهرا
وَفي غَضَبٍ تَبَدّى المَوتُ فيهِ
عَلى سَيفَيهِما كَرّاً وَفَرّا
أَصابَ مُلَثَّمُ العَينَينِ بِشراً
فَأَحجَمَ عَنهُ إِخفاقاً وَقَسرا
وَصاحَ بِه أَبَيتَ اللَعنَ فَاِرفَع
لِثامَكَ لا تَظَلَّ عَلَيَّ سِرّا
فَقالَ الخَصمُ وَهوَ يُميطُ سِتراً
أَنا اِبنُكَ فَاِنظُرِ الوَلَدَ الأَبَرّا
فَعاوَدَ بِشرَ تَذكاراتُ عَهدٍ
تَصَرَّمَ تارِكاً في الصَدرِ ذِكرى
وَقَبَّلَهُ وَقالَ أَراكَ يا اِبني
بِفاطِمَةَ اِبنَةِ الأَعمامِ أَحرى


Jakáž pomoc! Marně vzadu
rozum hučí moudrou radu,
kdy spřež bujných šprýmů běží
před mým vozem bez otěží.
Vím, že zdar
nekyne mi z tvojich čar,
ale darmo
střásám již těch kouzel jarmo:
Cítím, jak mi čoudem sirným
smysly mámíš, rejem vírným
šklebných mask mi pleteš um –
hněv-li vzbudím proti sobě,
pošlu k tobě, pekla robě,
kritiku i publikum!


E ne la face de' begli occhi accende
l'aurato strale, e nel ruscello amorza,
che tra vermigli e bianchi fiori scende:
e temprato che l'ha, tira di forza
contra il garzon, che né scudo difende
né maglia doppia né ferigna scorza;
che mentre sta a mirar gli occhi e le chiome,
si sente il cor ferito, e non sa come.


Esto ya es apurar el sufrimiento,
esfuerza mi recelo la porfía,
y viendo en el temor tanta osadía,
se retira corrido el pensamiento.


senden güzelini yapmak bana mı kalmış


Ich will mein volles Freiheitsrecht!
Find ich die g'ringste Beschränknis,
Verwandelt sich mir das Paradies
In Hölle und Gefängnis.


Potom okem všemocnosti mihnul
V říši tělesnou i duchovnou,
A ai hned se s tužbou milovnou
Veškeren tvor k berle její přihnul:


Am Morgen, nach gesundem Schlaf,
Stand mir der Sinn ins Feld hinaus,
Wo ich auf eine Hütte traf,
Ein leicht gezimmert hölzern Haus.
Drum ragten als ein Schirm und Zaun,
Als ein golden Gegitter anzuschaun,
Hochsäulig aufgereiht beisammen,
Sonnenblumen, zehn helle Flammen.


Fünfundzwanzig lange Jahre,
Nicht voll süß' und bittrer Stunden,
Liebeleer, in ödem Gleichmaß,
Statt von holden Kinderlauten,
Nur umschwirrt von Vogelstimmen,
Ach, und das ein Menschenleben?
O Mariuccia, armes Herz!


O trinke Morgenlüfte,
Bis daß du offen bist,
Und nenne, was vor Augen dir ist,
Nicht länger darf Geheimnis mehr
Das Ungesprochene bleiben,
Nachdem es lange verhüllt ist;
Denn Sterblichen geziemet die Scham,
Und so zu reden die meiste Zeit,
Ist weise auch, von Göttern.
Wo aber überflüssiger, denn lautere Quellen,
Das Gold und ernst geworden ist der Zorn an dem Himmel,
Muß zwischen Tag und Nacht
Einsmals ein Wahres erscheinen.
Dreifach umschreibe du es,
Doch ungesprochen auch, wie es da ist,
Unschuldige, muß es bleiben.


Wer sind die tausendmal tausend,
Die myriadenmal hundert tausend,
Die den Tropfen bewohnen?
Und bewohnten?
Wer bin ich?


mahşer meydanına bırakırlaemir, ilahi isimler


Lassan visznek. Csak alig változik a táj.
Így marad el
egyenként minden amit futni látni fáj.


南枝照水忽先开
渔父湾头有钓台
罢钓归来溪路暝
暗香几度倩风媒


入山方恨故人疏
喜得朝来一纸书
十日闭门仍断酒
谁怜多病马相如


Pojď ke mně blíž! Jak velké to máš zornice
a zářící! – to slzy? slzy jiskří jimi?
Proč je ti smutno jen? – hleď, štěstím pláču já –
proč ale ty, proč ty, má hlavo zlatá, rci mi!?


A Tonko rychle „siňal“ chystá.
Na provaz kámen váže hned,
by na příhodná někde místa
ho s loďky dolů v moře smet’ –
teď pozor! Kámen ke dnu padá!
(Dnes siňalem být mohla kláda,
však těžká věc to ospalá
a šňůry by jen strhala.
Nejlepší siňal z tykve hlava,
jež na vlnách spí jen tak tak
a tančí, skáče jako pták,
však bezpečně vždy zprávu dává,
kde začal rybář šňůry klást –
a kde ji zakles’ nad propast.)


Ba nikdy nebyl on mladý!
Všech živlů a potvor on hlady
vždy sytil krví a mozkem
v žluči i zápalu božském.
A přece ten kyklop slepý
má v duši věčnosti zážeh,
že v život velkolepý
jak v Pygmaliona pažech
se božstvo k světlu v něm hlásí
přes prostory a časy!
Ba všecky staré ty střepy
kterými škrábá svůj hnis,
hvězdami zaplají kdys,
a obrovské vesmíru tepy
v něm najdou slední svůj rys.
A záští, všednosti hmyz
a šibenic rezavý hřeb
snem budou strašlivé chvíle,
až ozářen v Herakla síle,
ve vlastním obrozen díle
na prahu věčného cíle
povznese do hvězd svou leb!


人间境物无非画
笔下丹青却是诗
流出胸中无尽藏
翰林词笔是良师


Man gibt den Geistlichen gemein der Väter Namen;
Nur daß nicht leichtlichen an Tag die Kinder kamen.


– Sed e' vi piace, prima andiam là entro –,
diss'io a lei. E quella: – Tu disii
di rovinar con doglia al tristo centro.


O Stadt, in dir bedarff man nicht
Der Sonnen güldne Stralen,
Des Monden Schein, der Sterne Liecht,
Den Himmel bund zu mahlen.
Dein Jesus wil die Sonne bleiben,
Die alles tunckle kan vertreiben,
Nur jhn zu schawen offenbahr,
Ist deine Klarheit gantz und gar.


V Admontě prší druhý den,
v mlhách jsou ztopeny hory,
ani pes nejde v dešti ven,
s počasím těžké jsou spory.


J'eus cette vision. Les siècles sans repos
Avaient passé dans l'ombre, ainsi que des troupeaux
Que le berger pensif ramène à leurs étables
À l'heure où, pour calmer nos maux inévitables,
Descend sur nous l'obscur silence de la nuit.
Dans le brillant palais du roi Zeus, reconstruit
Au sommet d'un Olympe idéal et céleste,
Je vis les dieux. Vainqueurs de cet exil funeste
Que leur avait jadis imposé le destin,
Ils étaient réunis dans l'immortel festin
Visible seulement pour le regard des sages,
Et l'orgueil du triomphe était sur leurs visages.
Et laissant voir au loin les mondes et les cieux,
Le palais reconstruit dans sa forme première,
Était fait de splendeur intense et de lumière.
Innombrables, penchant sur lui leurs fronts charmants,
Fixant sur lui d'en haut leurs yeux de diamants,
Les constellations, les étoiles-déesses,
Les astres-dieux, laissant voler leurs blondes tresses
De flamme dans l'éther qui n'était plus désert,
Unissaient leurs voix d'or en un tendre concert,
Et, dansant et jouant dans les ondes sonores,
Couraient d'un pas agile en portant des amphores.
Dans le calme océan aérien, vibrant
Comme une lyre dont le doux rapsode errant
Éveille sous ses doigts les cordes amoureuses,
Se baignaient en riant les âmes bienheureuses.
Brillait une forêt rouge de grandes fleurs
Ouvrant avec orgueil pour les apothéoses
Leurs calices d'amour, écarlates et roses.
Sur les plats de rubis et d'or éblouissants,
De beaux fruits merveilleux, sanglants et rougissants,
Où rayonnait la pourpre avec sa frénésie,
Montraient leur duvet clair et leur chair D'ambroisie.
Le vin dormait, vermeil, dans les amphores d'or,
D'où, par milliers, courant en leur agile essor,
Des nymphes aux beaux bras, formant de riants groupes,
Avec des cris charmants le versaient dans les coupes.
Et les heures au haut du ciel oriental,
Tressant diligemment leurs notes de cristal,
Montaient et descendaient la gamme ardente encore
De l'escalier sonore où s'éveille l'aurore.
Vivant du souvenir, Théa, Mousa, Hymno
Chantaient. Elles disaient les généalogies
Des dieux, les saintes lois domptant les énergies
Premières, et comment Typhôeus tout en feu
Fut vaincu par le roi rayonnant du ciel bleu
Qui le précipita dans le large Tartare.
Elles disaient comment du noir chaos barbare
Put naître l'harmonie éternelle, et comment
Au firmament les clairs astres de diamant,
Entraînés par la joie amoureuse et physique
Du nombre, sont la lyre immense et la musique
Sans fin ! Les immortels les écoutaient, ravis,
En savourant le vin vermeil, et je les vis !
Zeus ayant sur le front la lumière céleste !
Je vis les rois-soleils, les gloires de l'azur :
Héraklès radieux, vainqueur du monstre impur,
Le beau Dionysos, dont le regard essuie
Les cieux et fait tomber la bienfaisante pluie
Qui s'élance, flot d'or, dans les pores ouverts
De notre terre, et fait gonfler les bourgeons verts ;
Hypérion, qui fait planer sur nos désastres
Le mouvement toujours mélodieux des astres,
Et celui que Dèlos révère, Apollon-roi,
Le clair témoin, l'archer qui lance au loin l'effroi,
Et qui donne à la terre, où son regard flamboie,
Les chansons et l'orgueil des blés d'or et la joie.
Puis je vis Hermès, qui, sur le mont déjà noir,
Vole avec art les gais troupeaux roses du soir ;
Puis Hèphaistos, qui sait, ingénieux artiste,
Sertir la chrysolithe en flamme et l'améthyste ;
Qui sans repos s'élance au combat enflammé,
Arès au cœur d'airain qui combat pour la règle,
Et dont le casque noir a les ailes d'un aigle.
Eux et mille autres dieux armés, beaux, rayonnants,
Fils des titans, guerriers au haut des cieux tonnants,
Je les vis, et près d'eux, sereines dans leurs belles
Demeures, je vis les déesses immortelles !
Les plaines, Dèmèter ; puis Korè, puis Lèto,
Puis Athènè dont l'œil bleu, brillant de courage,
Ressemble à la clarté du ciel après l'orage ;
La belle Dioné, Thétis, puis Artémis,
La reine au fuseau d'or, plus blanche que les lys
Et que l'Œta couvert de neige et que les cygnes,
Qui parcourt sur son char Claros féconde en vignes
Et la fertile Imbros ; puis encor des milliers
D'autres déesses, qui sur les bleus escaliers
Triomphaient. Leurs beaux fronts parfois touchaient Aux frises
Du grand palais d'azur, et je les vis, assises
Dans leur gloire sur leurs trônes d'or, ou debout,
Reines de clarté, dans la clarté. Mais surtout
Je la vis, celle dont la mer avec ses îles
Riantes réfléchit les doux regards mobiles,
Celle dont la prunelle est noire, et dont le corps
Harmonieux, rhythmé comme les purs accords
Des sphères, de clartés tremblantes s'illumine,
L'auguste Aphroditè, reine de Salamine !
Et portant sur son front la splendeur du matin,
Ses lourds cheveux riants, dont la nuit s'épouvante,
Étaient comme la mer de feux éblouissante.
Son corps, nu, vigoureux, comme un grand lys éclos,
S'élançait adorable et poli sous les flots
De cette toison folle, et, triomphant sans vaines
Entraves, ses beaux seins aigus montraient leurs Veines
D'un pâle azur et leurs boutons de rose ardents.
Ses cils courbés faisaient une ombre d'or. Ses dents
Ressemblaient à la neige où le soleil se pose,
Et ses lèvres de rose étaient comme une rose.
Ces lèvres, je les vis tout à coup s'entr'ouvrir
Comme une fleur au cœur brûlant qui va fleurir ;
Penchant son cou rosé, la reine de Cythère
Délicieusement regarda vers la terre.
Ses yeux humides, noirs, mystérieux, où luit
Notre désir, étaient plus profonds que la nuit,
Et, secouant ses lourds cheveux épars aux fines
Lueurs d'or, elle dit ces paroles divines :
À toi ! Nous les grands dieux qui tenons les soleils
Dans nos mains, et, rois faits de lumière et de flamme,
D'avoir tes yeux, ton front, ton visage et ton âme !
Ce n'était pas assez d'être pareils à toi
Par le rhythme ailé, par le chant qui t'a fait roi,
Par l'orgueil de la pourpre en feu, par le délire
Du glaive, par la joie immense de la lyre,
Par les fureurs d'Éros, jaloux de nos autels,
Qui triompha d'unir à des hommes mortels
Les déesses des cieux à leur sang infidèles,
Et de même d'unir à des femmes mortelles
Les dieux, de qui naissaient alors, jouet du sort,
Des enfants beaux et fiers, mais sujets à la mort.
Non ! Tu voulus aussi nous voir mourir nous-mêmes !
Car tu gémis sur tes destins, et tu blasphèmes
Amèrement tes dieux, s'ils n'ont suivi tes pas
Dans la nuit, et subi comme toi le trépas.
Dans ton cœur, nous avons fui nos belles demeures
Pour l'exil ; nous avons, loin de nos clairs palais,
Subi l'affreuse mort, puisque tu le voulais !
Et, nous ta vertu, nous ton délice et ta gloire,
Emportés loin des cieux jaloux par l'aile noire
De l'orage, fuyant dans la brume des soirs,
Fantômes éperdus qu'en leurs longs désespoirs
Suivaient sinistrement l'insulte et les huées,
Nous flottions, errants, dans le frisson des nuées
Et des fleuves, dans les forêts et sur les monts
Sourcilleux ; les méchants nous appelaient démons,
Et, frappés comme nous de ta haine si lourde,
Le ciel était aveugle et la terre était sourde.
Mais, sois béni ! Voici qu'en des âges plus doux
Les poëtes nouveaux ont eu pitié de nous !
Tout est ressuscité dans l'aurore vermeille,
Et la sainte louange avec nous se réveille.
Vois, le ciel est vivant, les astres sont vivants ;
Une ode ivre de joie éclate aux quatre vents.
Partout, dans le flot clair et sur l'âpre colline,
Brille, nue en sa fleur, la beauté féminine ;
Les fleuves, tout emplis de rires ingénus,
Se soulèvent, charmés, sous les jeunes seins nus
Qu'on voit fuir et glisser vers les grottes obscures ;
Chevelures d'azur et vertes chevelures,
Les ondes, les rameaux frémissent de plaisir.
Oui, c'est pour toi que les étoiles resplendissent ;
Devant tes yeux charmés des chœurs dansants bondissent ;
Tu revois dans l'eau vive et dans l'air agité
Mille reflets divers de ta divinité,
Et tu n'es plus seul ! Dans nos palais grandioses
L'échelle des héros et des apothéoses
Qui joint la terre au ciel pour tes yeux éclairci,
Se relève, sublime escalier d'or. Ainsi
Les dieux et l'homme et la nature au flanc sonore
Sont comme une famille immense qui s'adore ;
Et dans ce grand festin de la terre et des cieux
Tandis que nous buvons le vin délicieux
Et la force de vie intense qu'il recèle
A la félicité de l'âme universelle,
Enivrés comme toi de sons et de rayons
Dans l'immuable azur, homme, nous te voyons,
Revêtu de nouveau de ta force première,
Puissant génie ailé, monter vers la lumière ! "
La grande Aphroditè, caressante et laissant
Courir sur son dos sa chevelure embaumée,
Et les sphères, suivant leur route accoutumée,
Regardaient ses yeux noirs, carquois inépuisés,
Avec des tremblements et des bruits de baisers.
Les grands dieux se penchaient vers moi, bienveillants, jeunes
Régénérés, heureux d'avoir, grâce à l'effort
Des poëtes, vaincu les horreurs de la mort,
Et le joyeux titan amour, levant sa coupe
Que rougit le nectar, vers les charités, groupe
Adorable, naguère encor du ciel banni,
Disait : " que l'homme soit béni ! Que l'infini
Peuplé d'astres-amants pour lui n'ait plus de voiles ! "
Et j'entendis le chant merveilleux des étoiles.


„A což ty, můj otče nejněžnější?
Ty bys nebyl svědkem toho svazku?
Ty chceš jinam jíti a ne s námi?“


Keinen Menschen sieht er wieder,
Nähret sich von Kraut und Wurzeln,
Gott nur will er gern versühnen;
Bald verfallen seine Burgen.


Però che Rodamonte, quello altiero,
Sempre ha seguito Orlando alla spiegata;
Più non si tien né strata né sentiero,
Tutta la zuffa è in sé ramescolata;
Né adoperarse ormai facea mestiero:
Tanto è la gente stretta ed adunata,
Che Rodamonte solo e solo Orlando
Fan piazza larga quanto è lungo il brando.


Místa dost mi přáno,
Místa ke snívání,
K zámkům ve povětří,
V srdci k milování.
Místa dost mi přáno,
Jako kvítku v máji,
Místa dosti v zemi –
Až mě pochovají.


贵家公子玉鞭长
下马相逢大道傍
日暮衔杯怅离别
不堪烟雨折垂杨


Du bist mir nicht erblichen,
Mein blühnder Rosenstengel,
Du bist mir nicht entwichen,
Und bist erst recht mein Engel.


Id a buscar a Dios en las arenas
donde tuvo su altar el cocodrilo;
en los sangrientos ídolos del Nilo,
en las deidades lúbricas de Atenas


Allein Gott! Eine Lieb' macht alles eines sein;
Das höchste Gut ist in den einen Punkt geleget.
Die Liebe führt uns in den eignen Ursprung ein,
Da unser Anfang, Gott, uns träget und beweget.


Moi, parmi nos jeux,
Mon plus orageux
Toujours s'en revient
Vers celle qui tient


Beym Anblick deiner stolzen Wälle,
Paris, steh' ich gefeßelt still;
Und kann nicht mehr von meiner Stelle,
Und weiß nicht mehr, wohin ich will.
Tausend Tempel, tausend Schlößer
Und jedes Ludwigs werth, und jedes königlich
Bezaubern mich.
Verliebt in dich,
Steigt mein rein'st Gewäßer
Durch geheime Thor'
Ueber sich empor,
Vor der Völker Ohr
Meiner Leidenschaft Zärtlichkeit zu mahlen,
Und aus ewigrinnenden Pokalen
Dir Tribut zu zahlen.


Von dieser Lüste Flutenschwall, der siedend alle Welt durchkreist
Und jedes Herz dir abgewandt und sich geknechtet jeden Geist –
So brach es, das verblendet, jäh der wahren Freiheit ganz vergaß
Und sich, ein gieriges Gewürm, ins üpp'ge Fleisch der Sünde fraß! ...


Now night, that pour'd upon the hollow gale
The din of battle, dropp'd her mournful veil.
The sun rose lovely from the sleeping flood,
And morning glitter'd o'er the field of blood;
Where, bath'd in gore,  vanquish'd train
Lay cold and senseless on the sanguine plain.
The gen'rous  saw his warriors yield,
And fled indignant from the conquer'd field.
A wretched throng from Cuzco now repair,
Who tread 'mid slaughter'd heaps in mute despair;
O'er some lov'd corse the shroud of earth to spread,
And breathe some ritual that may soothe the dead.
No moan was heard, for agony supprest
The fond complaints which ease the swelling breast;
Each hope for ever lost, they only crave
The deep repose that wraps the shelt'ring grave: —
So the meek lama, lur'd by some decoy
Of man, from all his unembitter'd joy,
Erewhile as free as roves the wand'ring breeze,
Meets the hard burden on his bending knees;
O'er rocks and mountains, dark and waste he goes,
Nor shuns the path where no fresh herbage grows;
Till, worn with toil, on earth he prostrate lies,
Heeds not the barb'rous lash, and scornful dies.
Swift o'er the field of death sad  flew,
Her infant to his mother's bosom grew;
She seeks her wretched lord, who fled the plain
With the last remnant of his vanquish'd train:
Thro' the long glen, or forest's gloomy shade,
A dreary solitude, the mourner stray'd;
Her timid heart can now each danger dare,
Her drooping soul is arm'd by deep despair —
Long, long she wander'd, till oppress'd with toil,
Her trembling footsteps track with blood the soil.


Noch steht's mir deutlich im Gemüte:
Wir saßen auf der Bank von Stein,
Am Nachbarhaus die Linde blühte,
Am Himmel quoll des Mondes Schein.


Elszökött a tolvaj!


Má žena dá ti bílé, smutné květy,
a v nich svou němou žalobu,
a čistá slza neřeknuté věty
ti žhavě prolne do hrobu.


Warum nur nicht ein Pelikan
Ausflattert, uns zu füttern?


Die Ehre führet grossen Sporn;
Drum hat der Krieg den Ruhm verlorn,
Weil sein Geschlecht bey diesen Tagen,
Für Sporne Spörnlein pflegt zu tragen.


Nicht der, so der Gesetze lacht,
Geheim nach Herrschsucht geitzt,
Und schleicht, wie Pest, in finstrer Nacht,
Und zur Empörung reitzt!


Hle, janičárů spor a vzdor,
co v cestě, všecko maří;
dým roste jako mračna hor...“
a Ludvík siná v tváři.


Alberto, si lloro o canto
siempre con voz dolorida,
no es que tenga de la vida
recuerdos el corazón;
Es que el dolor presintiendo
antes que el dolor le hiriera,
como en pena verdadera
he sufrido en la ilusión.
No vi la maldad del mundo,
ni vi los hombres perversos,
pero he llorado en mis versos
presintiendo su maldad,
como pobre gaviota
que espantada busca asilo
antes que en el mar tranquilo
resuene la tempestad.
Mar tranquilo de mi vida
mi juventud es ahora,
pero de esta mar sonora
las entrañas siento hervir:
tengo en mi mente mis alas,
voy cruzando ola tras ola,
pero en la mar española
temo mis alas hundir.
Temo al viento, a los nublados
antes de arribar al muro,
y temo al giro inseguro
de mi cobarde volar,
cual temen las gaviotas
en las saladas espumas
que pueda sus blancas plumas
el torrente salpicar.
Si estuviera yo en la gloria
en cuyo trono esplendente
dices que tan claramente
me contempla tu ilusión,
no llorara, y de mi lira
fueran los cantos risueños;
pero tú me ves en sueños
y los sueños sueños son.
No soy ángel, no soy santa,
y aunque a la virtud bendigo
no estoy en la gloria, amigo,
sobre el divino tisú;
mas, viviera agradecida
en el mundo que me encierra
¡ah! si todos en la tierra
fueran buenos como tú.


Ač jsem pohan vlastizrádný – to se všude zná!
ondy přec mne pokořila slavnost líbezná.
Byl jsem bled a zas jsem hořel, takhle maličký,
než mne zrakem ohledaly naše paničky.
Pak jsem used v dívčím koutku (kouřím sprostý druh),
sklopil víčka trestuhodná, napnul podlý sluch.
Ony paní, jak jsem řekl, dressovaly čich,
zaslechl jsem nechtě: „Parbleu, ký to živočich?“
Sukně jejich sálem šumí, korsety se dmou,
bože, nenech v této trýzni klesnout mysl mou!
Neboť jsou to vesměs paní mužů z předních řad,
kteří vedle v separaci hrají baccarat.
Pánbůh slyšel prosbu moji, obdržel jsem klid,
dřív, než jsem moh’ lačné oči na nich udávit.
Započala ouvertura... Chopin, libo-li,
eroticky dlouze lkala cella, violy.
Paní klesly do podušek, citem zality,
aby tělo uplatnilo všecky kvality.
Převýmluvně vyhlížela šatů façona,
byl to jaksi úklad zrádný mimo zákona.
Nežli počla recitovat truchlooká laň,
zahřměl ještě chorus četný: bože, carja chraň!
Vyšel kdosi ze sufity, tenor jadrný,
vytřel sklíčka, náprsenku, pročís kudrny,
zpíval... Já zpěv jednotlivce lehko nesnesu,
zvláště má-li, jako tento, jinam adresu.
Jinam, jinam! To jsem věděl, kdo je adresát,
ten se však chtěl před publikem apatický zdát.
A pak přišla recitace toho básníka,
mohu řičí: žádný dojem, za to panika!
Dobrá laňko, vysvědčení nemohu vám dát;
vizte, ani neustali hráti baccarat!
Plné paní dojídají snivě bonbon svůj,
potom někdo ve zlých časech cosi recituj!
Ctím vás, lani, z hloubi duše, ctím vás jako dřív,
také nejste této básni proto za motiv.
Proto také recitace není přední věc,
neboť my jsme odhodláni čekat na tanec.
To je raison, v kterém žena teprv vykvete,
ó, jak teprv, oči moje, hltat budete!


Be seldom sour, or your Friends will fly
From the hung Forehead and the scornful Eye:
Nor, like  in the Morning kind,
And soft as Summer or the western Wind:
But round ere night her giddy Passions wheel,
She'll clap the Door against your parting Heel.
An even Temper will be sure to please,
With cool Reflexion and a chearful Ease.


睡眼昏昏睡不开
可怜辜负小窗梅
须烦双井一杯雪
唤取竹坡春梦回


Vorn, draussen unterm Fenster spielten Kinder
am Brunnen. Still, geheimnissstill die Luft,
die abendkühl durchs offne Fenster wehte. –


In: FAUSTINO, Mári Os melhores poema e São Paulo: Global, 198 (Os Melhores poemas, 14


My mlčky kráčeli, do plášťů zahaleni,
a zírali v tu noc, v to prázdno, ono nic,
jež každým kročejem se v nový obraz mění,
tvar krajin podsvětí na sebe jímajíc.


Wollt ihr zugleich den Kindern der Welt und den Frommen gefallen?
Malet die Wollust – nur malet den Teufel dazu.


Der Förster lacht: »So schick sie her,
Die Schönen kann ich wärmen,
Ja trüg sie Kloben fort so schwer,
Ich wollte drum nicht lärmen.« –


Je trpko duši zřít ty překážky, jež hází
na cestu lidskosti nám Němec, rytíř frází,
jenž v rukou okovy a v ústech „ideál“
rve volnost národům a s heslem „Svatý Gral!“
(Už promiň, čtenáři, ten odchyl retorický:
náš plný verš též musí mít tón politický.)
On pokaluje prapor, jenž má býti čist,
dávaje vpisovat naň zášť a nenávist,
ač rodem filosofů kraj jich jen se hýbe,
již světu hlásají zas: „Freiheit, Menschenliebe...“
Zda možno věřiti, že Herderův to vnuk,
syn duchů šlechetných, jichž velkých srdcí tluk
byl jasným zvonem jitřním, volnosti a míru?
To jejich vnuk, co v kraj náš oheň sype, síru?
Přec každý národ zrozen jest jak alpský štít
a Kavkaz, Himalaj a Andy volně žít,
jež z půdy mateřské se výš pnou k nebes kraji,
kde v sněhu bělosti se lesknou, v nachu plají,
jak by to laskavě duchové vznešení
tam hovořili, sníš, o lidstva sbratření.
Či nelze národům se dopjati té výše,
dokud v nich život vře a plným proudem dýše,
jak na horských těch štítech, čím je větší výš,
tím méně života, až pak je mrtvá tiš,
kdy chvatem sopečným a úsilím všech svalů
štít výše největší už dosáh’ – ideálů?


徙薪曲突论无凭
太尉山中混耦耕
头额烂焦曾未录
参谋先已享专城


Ne, my jsme přece dál,
než otec byl a děd,
nechť jiný ideal
nám v hloubi srdce zkvet’.


Não sei se me encontraste
se te procurava
e


So du aus Mißvertraun zu deinem Gotte flehest
Und ihn nicht sorgen läßt, schau, daß du ihn nicht schmähest.


Hah, mi jég kéz!


Das Erdenrund ist so geschmückt, und selten lärmet
Der Schall durchs offne Feld, die Sonne wärmet
Den Tag des Herbstes mild, die Felder stehen
Als eine Aussicht weit, die Lüfte wehen


Anda a pé um democrata,
E os cavaleiros apupa;
Mas, pelos calos da pata,
Ambiciona uma garupa.


De Losonczi füle mindezekre süket,
„Ismerem én, úgymond, azt a török hitet,
Nem bizom pogányban, legkevesebbet sem,
Bízom Istenemben, kinek esküt tettem.”


Was ist's, um das das Weib so fest umklammert
Den Gatten und mit ihren Kindern jammert?


Hajej, hajej, moje milá,
než zasvítí den,
jemuž řekneš, že jsi snila
nejkrásnější sen,
nejkrásnější sen o ráji,
v němž andělé vyhrávají
mezi květy té, jež ze všech
vítěznou je jen.


Vom Abaris, den jetzt fast Niemand kennt,
Der auf Apollens Pfeil die halbe Welt durchflogen,
Hat man vordem so viel gelogen;
So sey auch mir von ihm ein Mährchen jetzt vergönnt.
Athen hört' ihn bewundernd an,
Denn attisch war an ihm selbst Ausdruck, Witz und Sitten,
In Versen sprach sogar der Mann!
Ist's möglich? können das denn Scythen?
O ja! dem Scythen auch ist muntrer Witz verliehn:
Doch Wahrheit ohne Schmuck hat immer Reiz für ihn;
Fleiß, Einsicht, Gründlichkeit sind seines Geistes Gaben,
Und dankbar nennt er die, die ihn geleitet haben:
Oft, Griechen, putzt ihr aus, was erst ein Barbar fand,
Wenn ihr mich loben wollt, so schimpfet nicht mein Land!
Und das in Gallien, wo man ihn liest, zu sagen,
Ist Gellert viel zu fromm, doch Rabner wird es wagen.


Soll ich mich darauff verlassen/
oder spielt sie nur mit falschen Worten?
Ach! so wolt' ich lieber blassen/
eh' ich kähm' an ihres Zimmers Pforten:
Nein. Edeler Wahrheit Bestand
bekrönt sie und beut mir die liebende Hand.


Bleib bei uns, bis einst die Hefe
In dem Thränenkelch versiegt;
Kränze bleicher Trübsal Schläfe,
Die an deinen Schoß sich schmiegt;
Herze sie mit Ammenarmen,
Sei umstürmter Pflänzchen Stab,
Die das ewige Erbarmen
Dir zur Pflege übergab.


播谷栽桑复执麻
全凭雨露作人家
世间惟有心须霁
一片浮云不可遮


Doch Dein Mund, Dein liebenswerter Mund,
Nicht nur schön, wenn ihn die Küsse schließen,
Auch wenn kluge Worte von Ihm fließen,
Macht noch mehr als Deine Augen kund.
Und Dein Brief, in dem Dein Herz sich malet
O wie sanft erquickt er meine Brust!
O wie schwimmt Sie in ätherscher Lust!
Die mir reichlich Schmerz und Leid bezahlet.


Ještě něco, měsíčku,
napni svého sluchu,
moudří páni tvrdili,
že prý nemáš vzduchu.


崇桃秾李亦不恶
一笑海棠尤可人
徐熙赵昌俱骨朽
翠袖捲绡谁写真


2. Ich sehe dir zu, du selige ruh, mit beugender freud, daß ich und die meinen dir werden zur beut.
3. Ein jegliches kind, das sich noch befind in leimerner hüt gehöret zu deinen gefundenen mit.


zda obrys je to bezetvarné hory,
jež ztroskotáním ve tmách jemu hrozí?
Hloub mlčí dole. Daleko svit zory.


»Ich zahle dir in einem andern Leben,
Gib deine Jugend mir!
Nichts kann ich dir als diese Weisung geben.«
Ich nahm die Weisung auf das andre Leben,
Und meiner Jugend Freuden gab ich ihr.


Jdu kolem. Starší ručkou vzhůru sahá,
chce smekat, ale čepice je kdesi – –
ach, kamení je plna na zápraží!
Co dělat rychle? – V tom jsem přešel dále.


建武中兴宝运开
股肱俱是济时才
汉家鼎祚如磐石
此老方图拂袖来


لما لساقو كشف من رام اعطافي
عزيز طاهر حسن اشرف على التلاقي
قلي لساقي أصف ان ردت لك وافي
والا اجافيك قلت يا قمر جافي


Obscur et froncé comme un œillet violet
Il respire, humblement tapi parmi la mousse
Humide encor d’amour qui suit la pente douce
Des fesses blanches jusqu’au bord de son ourlet.


Se dalla morte è vinta la natura
qui nel bel volto, ancor vendetta in cielo
ne fie pel mondo, a trar divo il suo velo
più che mai bel di questa sepoltura.


Nenhuma palavra esquerza: elas arde
(não, agora não ardem mais —
a boca livre: o hábito
adocicado)


苍颜皓首一癯翁
谈笑衣冠有晋风
昨夜卷书灯下看
眼明犹自辨鱼虫


Re de le stelle eterno ed immortale,
soccorri me, ché io son di colpe oppresso,
e cognosco il mio fallo e a te il confesso,
ma sancia tua mercè nulla mi vale.


An seiner Seite sah man eine Frau,
Die aufgebaut war ganz aus Parabasen,
Aus Saba kam sie wie ein weißer Pfau
Und stand wie eine Mumie in Exstasen.


Mysl se halí,
oko se kalí,
u výš se dívá –
nebe se stmívá;
slunce i hvězdy
mění se vezdy:
blednou a hasnou
září dřív jasnou –
není, ach není,
nad duši krásnou!


Dir aber, welcher dem Flaccus
Nachfolgt, dir fodert Gesang
Der Sieger, wann er geschmücket,
Mit wohlverdienetem Cranz


Wen hat dein Lächeln reizend wohl getroffen,
Der nicht zu kühn zu hoffen sich erkühne?
Schreckst du ihn gleich, so sieht er bald zur Sühne
Im süßen Augenspiel die Himmel offen.


Empfang'n und 'nein-fahren mit haut und mit haaren, mit beben der härlein, mit wangen voll zährlein.


así quisiera en mi aparente calma,
a través de las niñas de tus ojos
mirar los sentimientos de tu alma


Byl křesťan vzorný, Boha vždy se bál;
lid miloval náš otec vlasti zlatý,
vždyť vyšel sám jen z drobné veské chaty.
Když třeba, nezdolný byl radikál.
Byl člověk pokroku, na formě vžité
neulpěl nikdy, vývoj hlásal vždycky –
a srdce z ryzího měl zlata ryté,
byl humanitář, ovšem čistě lidský!
Kde byl náš národ nyní, nebýt jeho?
Je v srdcích našich jeho oslava!
Ctil Žižku, Bratry, Husa, Komenského,
též Jana i svatého Václava!
Naše umění! Průmysl náš!
Školství, obchod, rozvoj sociální!
Mnozí umělci jej slaví chvalní,
vždyť byl ke všem štědrý mecenáš.
Činný všestranně, vždy plný vření,
pro zásluhy dostal povýšení!


Liebe! sollte deine Pein
Werth der Lust der Freundschaft seyn?
Wenn ich deinen Dornen blute,
Wird bey ihr mir wohl zu Muthe,
Und wie rächts, wenn ich, Tyrann,
Deiner mit ihr lachen kann.


Chléb tvrdý pojedli, napili vodičky,
pán bůh jim rozsvítil na nebi svíčičky.


Smrtničko, kmotřičko křestná?


قم يا نديمُ إلى مباشرة الوغى
فالحربُ قائمةٌ ونحنُ هجودُ
والليل قد أودى وقهقه عندها
الإبريق من طربٍ وناح العود
ولئن زعمت بأن ذلك باطلٌ
فلنا عليه أدلَّةٌ وشهود
القطر نبلٌ والغديرُ سوابغٌ
والبرقُ بيضٌ والغمام بنود


Donna, io vi miro e non è chi vi guidi
ne la mia mente parlando di vui:
tant'ha paura l'anima d'altrui
che non trova pensero in cui si fidi.


Je me tais, je m’enfuis et d’un geste lassé
Je drape sur mon cœur la pourpre du passé.


i̇nsanın kendi canına düştüğü bir dünyası vac


Angehen soll der Tag
In der Jugend, wo er zu wachsen
Anfängt, es treibet ein anderer da
Hoch schon die Pracht, und Füllen gleich
In den Zaum knirscht er, und weithin hören
Das Treiben die Lüfte,
Ist der zufrieden;
Es brauchet aber Stiche der Fels
Und Furchen die Erd,
Unwirtbar wär es, ohne Weile;
Was aber jener tuet, der Strom,
Weiß niemand.


鳞皴一块烂枯柴
几见春风长绿苔
岂谓先生也相许
驴年决定放花开


Ben pensa quel che le parole denno
volere inferir più; ch'ella l'accusa
che la convenzion ch'insieme fenno,
non le osservava: onde per farne iscusa,
di volerle parlar le fece cenno:
ma quella già con la visiera chiusa
venia dal dolor spinta e da la rabbia,
per porlo, e forse ove non era sabbia.


Er hat sogar seins Herzens Blut
Für deine Schuld vergossen
Und dich von Banden und der Glut
Der Höllen losgeschlossen.
Dank ihm jetzt und zu allen Zeiten
Dafür mit tausend Innigkeiten.


Ich zweifle nicht:
was Gott verspricht /
muß wol vollzogen werden:
und soll darauf
des Himmels Lauff
sich ändern sampt der Erden.


Fölöttem folyik el az éjszaka,
a méltóságos, nagy, nehéz folyam,
idesüt a gáz züllött csillaga,
s bárkák úsznak fölöttem komoran,
rettentő bárkák és sirok, sirok.


So bleibt Beschränkung gern in tiefem Frieden;
Wie draußen auch die wilden Stürme toben,
Es lockt die stille Welt da zu verweilen.


Heb auf dein Haupt, schau überall
Hier unten und dort oben,
Wie Gottes Sorg auf allen Fall
Vor dir sich hab erhoben:
Dein Brot, dein Wasser und dein Kleid
War eher noch als du bereit,
Die Milch, die du erst nahmest,
War auch schon, da du kamest.


Én valómnak szép párja,
lelked a lelkem várja.
Vihar után hő nap ez:
újra virág lesz.


Kos flétnu zkouší na hřebeně domu,
milenci jméno ryjí v kůru stromu.


Vom Aug' ist mir gefallen
Ein schwerer Tränentau,
Drauf sah den Mai ich wallen
Durch Erd' und Himmel blau.


A nemůž ani z žuly být,
sic by co písek štvaný
byl českým vzdechem roznešen,
roznešen na vše strany!


Sonne, helles Aug der Welt,
Höchster Schmuck vom Himmels-Zelt,
Denn wenn Alles noch so schön,
Was wärs, wär' es nicht zu sehn?


O Granta! on thy happy plain
Still may these Attic glories reign:
Still mayst thou keep thy wonted state,
In unaffected grandeur great;


Des morgends bist du blaß und alt,
Des abends jung und roth,
Bist du denn weder jung noch alt,
Und weder blaß noch roth?


Und nach den weiten Globusfahrten
Trat ich ans Tor zum Spielzeuggarten.


Es stund nur an eine kleine Weil,
Klein Roland kehrt in den Saal.
Er tritt zum König hin mit Eil
Und faßt seinen Goldpokal.


V záchvatu kouzla, touhou roznícený,
jsem uzřel náhle smavý kraj,
paprskem slunce zpola osvícený,
jak zaslíbené země ráj.


ismarlamadır elbisem, pardesüm;


Volit!
Tiše, žádná rozepře!


Sugaramat nem verte vissza,
Magamban égő láng valék;
Világomat gyönyörrel itta
Csupán a könnyü, tiszta lég.


Zeuch meinen geist, o Herr von hinnen
Gantz über sich zu dir hinauff:
Ich sehn mich sehr, den gantzen lauff
Nach dir zu thun mit hertz und sinnen.
Regier mich nur nach deinem Willen,
Den führer nachzufolgen schlecht:
Was kan sonst meinen hunger stillen?
Wer ist, der mich vergnüge recht?


Dos cetros tiene en las manos,
mas nunca he visto que claven
a los reyes en los cetros
los vasallos desleales.
Unos dicen que si es Rey,
de la cruz descienda y baje;
y otros, que salvando a muchos,
a sí no puede salvarse.
De luto se cubre el cielo,
y el sol de sangriento esmalte,
o padece Dios, o el mundo
se disuelve y se deshace.
Al pie de la cruz, María
está en dolor constante,
mirando al Sol que se pone
entre arreboles de sangre.
Con ella su amado primo
haciendo sus ojos mares,
Cristo los pone en los dos,
más tierno porque se parte.
¡Oh lo que sienten los tres!
Juan, como primo y amante,
como madre la de Dios,
y lo que Dios, Dios lo sabe.
Alma, mirad cómo Cristo,
para partirse a su Padre,
viendo que a su Madre deja,
le dice palabras tales:
Mujer, ves ahí a tu hijo
y a Juan: Ves ahí tu Madre.
Juan queda en lugar de Cristo,
¡ay Dios, qué favor tan grande!
Viendo, pues, Jesús que todo
ya comenzaba a acabarse,
Sed tengo, dijo, que tiene
sed de que el hombre se salve.
Corrió un hombre y puso luego
a sus labios celestiales
en una caña una esponja
llena de hiel y vinagre.
¿En la boca de Jesús
pones hiel?, hombre, ¿qué haces?
Mira que por ese cielo
de Dios las palabras salen.
Advierte que en ella puso
con sus pechos virginales
una ave su blanca leche
a cuya dulzura sabe.
Alma, sus labios divinos,
cuando vamos a rogarle,
¿cómo con vinagre y hiel
darán respuesta süave?
Llegad a la Virgen bella,
y decirle con el ángel:
«Ave, quitad su amargura,
pues que de gracia sois Ave».
Sepa al vientre el fruto santo,
y a la dulce palma el dátil;
si tiene el alma a la puerta
no tengan hiel los umbrales.
Y si dais leche a Bernardo,
porque de madre os alabe,
mejor Jesús la merece,
pues Madre de Dios os hace.
Dulcísimo Cristo mío,
aunque esos labios se bañen
en hiel de mis graves culpas,
Dios sois, como Dios habladme.
Habladme, dulce Jesús,
antes que la lengua os falte,
no os desciendan de la cruz
sin hablarme y perdonarme.


No tanta paz, encareced retiros,
que os sigue juventud ociosa y loca,
y guerra os volverán con perseguiros.


Je blízko k večeru, a den byl příliš krátký,
teď ještě v červáncích se poutník ohlíží;
je snadno jíti dál a není potíží,
leč srdce pojednou tak horoucně chce zpátky.


Ve vysokých a lakovaných botách,
jež loupežníkům chybět nesměly,
hle, větvemi se opatrně protáh’
teď první, druhý lupič přesmělý...
Já dosud mlčky hledím na to zdola –
však nyní, nyní vzkřiknu zajisté:
„Ha, vrahové a loupežníci, hola,
buď vzdáte se, neb syny smrti jste!“


Unweit von Sorocaba hatte
Garcia sein behäbig Haus;
Er wohnte dort jahrein jahraus,
Ein ernster Mann, ein treuer Gatte.
Ihm war das Glück nicht zugeflogen,
Es kam als wohlverdienter Lohn:
Zwei Kinder, beide gut erzogen,
Ein Mädchen und ein muntrer Sohn
Verjüngten seine Lebensgeister,
Und sonder Gram, in stillem Glücke,
Vergaß er, daß der Nachbarn Tücke
Ihm mit Prozessen, immer dreister,
Ein Stück bestritt von einem Felde,
Das er mit selbsterworbnem Gelde
Gekauft, nicht um es zu verschenken.
An kleine Plagen nicht zu denken
Ist für den Weisen schon Gewinn;
Doch ein Ereignis, grausenhaft,
Vermochte dieses Mannes Sinn
Und seines Zornes Riesenkraft
Auf blut'ge Thaten hinzulenken.


Všudy zpěv a vlídné obličeje,
Stoly veždy pelné hostinství,
A teď, ouve! vše se opak děje.


Hajts le, juhász, hajts le! dér lepi az ormot,
Jobb a meleg síkon föl- s le barangolnod;
Hajts le, juhász, hajts le! barmod olyan félénk
Ím közelít harczaj, kürtriadás élénk,
Ím tüzet ont egyre a tüzes mén lába,
Ahogy acélkörmét veri a sziklába;
Nincs nyugta madárnak, kövön-ugró vadnak,
Mind égbe röpülnek, mind völgybe szaladnak.


何事辽西将
经年未息兵
遥怜荷殳者
月黑夜移营


Doch wie die Stern' am Abend uns begleiten,
Und Morgens früh als Führer vor uns ziehn,
So scheint auch das, was sonst in dunkeln Weiten
Ein schwindend Licht der Heimath ihm erschien,
Ihn freundlich jetzt zum künft'gen Glück zu leiten
Und wie ein Kranz am schönen Ziel zu blühn.
Der ist beglückt, wem ewig unveraltet
Erinnrung stets zur Hoffnung sich gestaltet.


Všecko marné, zhynulo beze stopy,
v dětech, vnucích nová se doba hlásí,
cizí, chladná, nemohou mít ji rády,
vzala jim všecko.


Daß die Sonne dich beleucht/
Und der Monde dir geschienen/
Licht und Erde müssen dienen/
Thau und Regen dich befeucht/
Schaust du zwar als täglich an/
Doch hats Gottes Macht gethan.


倦采蘼芜叶
贪怜照胆明
两边俱拭泪
一处有啼声


Már ott repül! Hogy zeng a szélbe!
Halljátok büszke hangomat?
Lelkem zenéje, szárnyütése
Mindig merészebb hangot ad.


Každý kopej, kutej, lam
Stříbro, zlato, drahokam,
Z práce prázné stesku
Nabývá kov lesku.


Die Schöne, die auf jungen Rosen
Des liebesbangen Maien liegt,
Von der, dem Kummer liebzukosen,
Mir Blick und Wunsch entgegen fliegt,
Die schraubt mein mir entrücktes Herz
Nur höher auf zu wilderm Schmerz.


Na čtyři strany do každé dáli
obzor se volný otvírá,
stráž Baltu zírá, ať vichry pálí
a výspu vlna ožírá.


Dich hat zwar Dein Durchlauchtger Stand,
Doch mehr die Tapferkeit erhoben.
Wem ist Dein Streiten unbekannt?
Wer sucht nicht Deinen Muth und Helden-Geist zu loben?
Dein Sebel ward vom Blute warm,
Wenn er der Feinde Halß zerbrochen,
Die sich vor deinem Zorn verkrochen:
Denn wo du hingeriethst, da treñte sich ihr Schwarm:
Dein Schwerdt kam stets mit Heyl und Glücke,
Mit Beute, Ehr und Ruhm, mit Blut und Sieg zurücke.


Különben én igazságos leszek,
Más érdemét Istókra nem ruházom:
S ha mit netán az övéhez teszek,
Kárt amiatt másik bolond ne lásson.
Éljen, ki nagy bolond volt, mint ezek!
No már, az első versben kér’m alásson
Nem Istók, hanem Hűbelé Balázs
Érdeme volt a mindenbe kapás.


قُم قَبلَ إِسفارِ الصَباحِ
قُم فَاِكسُ راحَكَ كَأسَ راحِ
قُم يا نَديمُ فَنادِ في ال
نَدمانِ حَيَّ عَلى الفَلاحِ
فَالعَيبُ أَن تَبدوا
تَباشيرُ الصباحِ وَأَنتَ صاحِ
مَع فِتيَةٍ باتوا يَرَونَ
بِها الخَسارَ مِنَ الرَباحِ
مِن كُلِّ مُغرىً بِالصَبا
بَةِ مولَعٍ بِهَوى المِلاحِ
كَلِفٍ بِعِصيانِ اللَوا
إِمِ في البَطالَةِ وَاللَواحي
جَذلانَ يَركُضُ في مَيا
دينِ الهَوى خَيلَ المِراحِ
مَلَكَت هَواهُ كُلُّ نا
عِمَةِ الصِبى رَؤُدٍ رَداحِ
مِن كَفِّ مَهضومِ الحَشا
وَالكَشحِ مِقلاقِ الوِشاحِ
أُخفي بِهِ حُزني وَيَأ
بى حُسنُهُ إِلّا اِفتِضاحي
لَعِبَت مِراضُ جُفونِهِ
مِنّا بِأَفإِدَةٍ صِحاحِ
هَزَجٍ يُغَنّينا بِمَدحِ
أَبي الفُتوحِ أَخي السَماحِ
القَرمِ ذي العِرضِ المَصونِ
حِماهُ وَالعَرضِ المُباحِ
وَمُؤَيَّدِ العَزمِ الصَريحِ
بِآيَةِ الكَرَمِ الصُراحِ
مُخضَرَّةٌ أَكنافُهُ
وَالعامُ مُغبَرُّ النَواحي
هَشٌّ إِلى الإِحسانِ ذو
طَرَبٍ إِلَيهِ وَاِرتِياحِ
أَمسى وَلَيسَ لَهُ إِلى غَيرِ
المَكارِمِ مِن صِياحِ
نَسَخَ الكِرامَ بِجودِهِ
كَاللَيلِ يُنسَخُ بِالصَباحِ
خُلُقٌ كَما مُزِجَت سُلا
فُ الخَمرِ بِالماءِ القَراحِ
وَشَمائِلٌ كَالرَوضِ يَضحَكُ
في نَواحيهِ الأَقاحي
في كَفِّهِ قَلَمٌ تَخُر
رُ لِبَأسِهِ قُلَلُ الرِماحِ
أَمضى وَأَنفَذُ في الخُطوبِ
مِنَ المُهنَّدَةِ الصِفاحِ
يا خَيرَ مَرجُوٍّ حَلَل
تُ بِهِ وَأَكرَمَ مُستَماحِ
أَفنَيتَ آمالي وَزِدت
تَ عَلى رَجائي وَاِقتِراحي
فَغَدَوتُ وارِيَةً زِنادي
فيكَ فائِزَةً قِداحي
يا مَن كَفاني أَن أَمُدَّ
يَداً إِلى الأَيدي الشِحاحِ
خُلُقٍ تَشِفُّ وَرائَها
صَفَحاتُ أَخلاقٍ قِباحِ
فَهُمُ إِذا صَدَقَت وَعودُ
نَداكَ أَكذَبُ مِن سَجاحِ
فَإِلَيكَ عِزَّ الدينِ
شارِدَةً مِنَ العُرُبِ الفِصاحِ
عَذراءَ لَم تُسمِح لِغَيرِ
بَني المُظُفَّرِ في نِكاحِ
قَومٍ شَفوا بِنَدى أَكُفِّهِمُ
أُوامِيَ وَاِلتِياحي
ما بالُهُم يَعنونَ بي
وَالدَهرُ يَطمَعُ في اِجتِياحي
لا عُذرَ لي إِن رامَتِ ال
أَيّامُ ظُلمي وَاِطِّراحي
وَبِهِم أَروضُ مَصاعِبِ ال
أَيّامِ مِن بَعدِ الجِماحِ
وَهُمُ الأَمانُ مِنَ الزَما
نِ وَحُسنُ رَأيِهِمُ سِلاحي
وَيحَ الزَمانِ إِلامَ يُس
فِرُ لي عَنِ الوَجهِ الوَقاحِ
زَمَنٌ أُسالِمُهُ وَيَأ
بى صَرفُهُ إِلّا كِفاحي
يَكفيهِ ما لِتَغايُرِ ال
أَحداثِ فِيَّ مِنَ الجِراحِ
يا مَن لَهُ مِنَنٌ تُعَظ
ظَمُ أَن تُقابَلَ بِاِمتِداحِ
لا زِلتَ تُسحَبُ في الأُمورِ
عَلَيكَ أَذيالُ النَجاحِ
تَعتادُكَ الأَفراحُ ما
بَينَ الغُدُوِّ إِلى الرَواحِ
فَتَظَلُّ ما بَينَ اِغتَبا
قٍ بِالسَعادَةِ وَاِصطِباحِ


Az életet, ím, megjártam;
Nem azt adott, amit vártam:
Néha többet,
Kérve, kellve, kevesebbet.


Wird so gar nicht recht erkennt, und so ignoriret, daß man Gottes sacrament in das fleisch geführet.


Nade plesem rozkošným se plavíc
Dvě tu protibřežné vesnice
Uzříme, pak z naší lodice
Jdeme do těch krásných Řečislavic;


Por las retorcidas calles
Echa pestes y reniegos
A cada lenta carreta.
A cada corro interpuesto,
Que a templar el paso obliga
De los caballos ligeros,
Y anheloso a verse llega
De la ciudad en el centro.
Oye de fúnebres cantos
El triste son desde lejos,
Se aproxima, y por la calle
Que va a tomar, un entierro
Pasa. Con hachas de cera,
Pobres, vestidos de negro,
Van de dos en dos; los siguen
Las cofradías; a lento
Paso un féretro se acerca,
De un blanco paño cubierto,
Con una palma, y corona
De blancas flores... ¡Agüero
Terrible! que es de doncella
Principal y de respeto
El funeral le parece
Hierve taciturno el pueblo
En derredor. Manda Vargas,
Turbado con tal encuentro,
Que tome por otra calle,
Al postillón. Revolviendo
Este los caballos, torna
Por un callejón estrecho,
Y a la calle ansiada llega
Después de corto rodeo.
Mucha gente en los balcones
Está, mostrando en sus gestos
Sorpresa de que en tal día
Llegue a la casa un viajero.
Párase la carretela;
La puerta está abierta, yermos
El ancho portal y el patio;
Reina en la casa el silencio.
De un salto Vargas se apea,
Corre a la escalera presto,
De ella por un lado y otro
De cera advierte un reguero
Reciente. Veloz la sube,
Abre la mampara...¡Cielos!
Colgada está la antesala
Enreedor Con paños negros
Enlutada una gran mesa
Mira colocada en medio,
Y en sus cuatro ángulos arden,
Sobre cuatro candeleros
De plata, cándidas velas
Consumidas casi: el suelo
Cubren deshojadas flores,
Siemprevivas y romero.
¡Dios!... ¡Pobre Vargas! Absorto,
Sin voz, sin alma, y en hielo
Convertido, ni respira.
Ojos cual los de un espectro
Gira en derredor; se ahoga
Sin respiración su pecho.
Volviendo en sí un corto instante,
Oye llorar allá dentro;
Cuando se abre lentamente
Una puerta, que al momento
Se cierra, y un sacerdote
Que por ella sale, lleno
De lágrimas el semblante
(De dar en vano consuelo
Viene a una madre infelice),
Queda inmoble a Vargas viendo.
Vargas lo mira, y no alienta;
Mas tras de breve silencio
Rompe al cabo, y le pregunta
Con un angustiado esfuerzo,
«¿Dónde está?»... Quedóse helada
Su lengua. Fáltale aliento
Al turbado sacerdote,
Y con agitado aspecto
Alza el rostro, y levantando
La diestra, señala al cielo.
Vargas le comprende; arroja
Un alarido de infierno;
Huye veloz, la escalera
Baja delirante, ciego,
Nada ve, corre cual loco
Por las calles, y muy presto
Desaparece. En Sevilla
La noticia cunde luego
De su llegada: le buscan
Sus amigos y sus deudos.
Todo, todo en vano: algunos
Dan señas de que le vieron
Junto a la Torre del Oro,
Cuando el sol ya estaba puesto.
    * * *
En un remanso, que forma
El Guadalquivir, no lejos
De Gelves, a las dos noches
Unos pescadores vieron,
A la luz de escasa luna,
De un joven ahogado el cuerpo,
Vestido aun. Procuraron,
Compasivos, recogerlo;
Pero al llegar con la barca,
Y al agitar con los remos
El agua, veloz corriente
Llevó el cadáver. Suspensos
Siguiéronlo un corto rato
Con los ojos, y muy presto
Fué leve punto en las aguas,
Y de vista lo perdieron.


Země i nebe nechť milují tebe
v té chvíli oddechu tam.
Bude-li nad námi jedno modré nebe,
nebudu, věř mi, tak sám.


O wehe dem, der mich mit Trug
In dieses Land gebracht!
Mein Leid verwandle sich in Fluch,
Und quäl' ihn Tag und Nacht!


Die Nymfen könden mit schönheit
der ritter herz nach lust vexieren;
doch kan auch Amors fertigkeit
bald über herz und seel beederseits triumfieren.


Sin culpa pagaréis como culpados
por no querer mira en lo que viste;
con lo mismo pagaste que ofendiste
quedando, en ver la luz, de ella privados.


Költőt gondoltam benned lappangni: azonban
Kontár orvos vagy: verseid Handabasák.


O laßt das wilde Streiten,
Wollt kindlich nur bereiten
Euch auf den großen Tag,
Wo wieder hier zu kommen,
Zur Rettung aller Frommen,
Der Herr uns einst versprach.
Vom Herzen reißt den Wurm,
Seid wieder Gottes Kinder,
So wird die Zeit gelinder,
So schweigt der wilde Sturm.


Aber wo mein Herz am Berg gelegen,
Stand mit reifer Krone groß ein Baum,
Größer als die Zeit,
Groß und breit wie die Ewigkeit.
Und er rauschte voller Eifer: Weisheit, Weisheit!
Und mein inneres Auge ewig festlich Leben
Für den Tod eintauschte,
Als ich ernst und hingegeben
Diesem Liede heiliger Weltfestlichkeit im Geiste lauschte.


Un tratto d'arco fuor di strada usciro,
e inanzi un gran palazzo si trovaro,
onde scudieri in gran frotta veniro
con torchi accesi, e fêro intorno chiaro.
Entrò Rinaldo, e voltò gli occhi in giro,
e vide loco il qual si vede raro,
di gran fabrica e bella e bene intesa;
né a privato uom convenia tanta spesa.


per lei lasciò la clava e la saetta
e gli vestì talor la pèl nemea;
ma fugli che ne fe' presto vendetta.


Kořalka teče. Opojeny
jsou smysly, rozum zatemněn.
A pak jen řev. „Smrt neznabohům!
A sociály žeňte ven!“


Elszáradt a rózsafa,
Fátyolkendő függ rajta,
Hej baj, hej baj!
Nem leszek én víg soha.


Jsme dlužni antice víc, nežli víme.
Proč umění by mělo být jí cizí?
Ten kmen má v sobě světy živné mízy,
on jara nemá třeba – to v něm dříme.


بصبح وجه حبيب
خال جلاه لنا اللَه
معنبر نقشته
بولح نور يد اللَه
يشوي القلوب بنار
ودائماً يذكر اللَه


Tou branou, jež se zavírala za stoletím,
odešel rychle – neměl bratrů kolem
a nechtěl vejít v dobu, o níž věděl,
že nikdo nepůjde po stopě Jeho.


Svatý Jene z Nepomuku!
drž nad námi svoji ruku,
ať nám Bůh dá co dal Tobě:
by náš jazyk neshnil v hrobě.


Dunque, chi vuole adornar la sua fronte
di groria tal che sopra gli altri luca,
cerchi acquistare onor con giuste guerre.


»Hörst du die Saale drunten flüstern?
O mein Geliebter – da hinab!
Könnt Trennung uns das Leben düstern,
Dort ist für uns ein einig Grab!«


Lasciato aven l'aspetto siciliano,
quando Zefiro e Noto, insieme intenti,
ruppon le vele; e già l'onde eminenti
vincevon noi contrapponenti in vano.


Hledali, však nenašli si Mistra –
a teď sedí, volajíce teskně
z hloubi srdcí matný obraz Toho,
který v žhoucích barvách v půdě zlaté
v mládí byl jim sladce vmalován.
Dočkají se jednou Mistra Toho? – –


Dona, non posso celare
chome l'amor me strençe e tene,
si me strençe ad amare
voi che siti tuta la mia spene;
che non so chome gabando
fui preso, a voi guardando.


 Se con tanta libidine e con tanta
fame fu chiesto lo Statuto, quale
nausea ci svoglia d'assaggiar la pianta?


Mutter unterm Herzen
Trug sie schmerzenvoll,
Die sie unter Schmerzen
Sterben sehen soll.


Es grünt der Wald mit frechen Sprossen,
Die Bienlein finden ihre Kost,
Die Reben sind hoch aufgeschossen
Und machen hoffen guten Most;
Man hört der Lerchen hellen Klang
Und mancher Nachtigall Gesang.


Wan ich so gar auch vber Meer
Ein Seel wüst abzulangen;
Wolt gern durch lauter spieß vnd speer,
Durch pfeil vnd spitzig stangen
Durchlauffen, wie der wilde Beer,
Daß nur die Seel möcht fangen.


I šel, a uviděl, jak zatím lidé sami
si bohy stvořili, jak blud jich srdce svírá,
zřel, kterak prázdnou je těch pobloudilých víra,
když v prachu skláněli svá čela před modlami.


En tal consejo fueron prontamente acordados
como si por San Pablo fuesen adoctrinados;
mantenían sus cargos muy bien ejercitados,
ejerciendo sus obras con frutos mesurados.
      5
Cumplir en el oficio era una gran misión:
convertir a los hombres con su predicación,
juzgando a los judíos con certera razón.
Eran para Jesús plenos de bendición.
      6
En ese tiempo, en Roma mantenía el Papado
un apóstol santísimo que Sixto era llamado
y en el país de Grecia fue nacido y criado.
Después de ser filósofo, fue el Pastor Consagrado.
      7
Para ordenar las obras ahora encomendadas
de modo que en su alma no fuesen objetadas,
envió sus designios bajo cartas selladas.
Las clerecías fueron a su Sede llamadas.
      8
Don Valerio, el obispo de todo bien amigo,
a aquellos dos discípulos llevó a Roma consigo.
El Papa, complacido como del pan de trigo,
le dijo a don Valerio: —Pláceme estar contigo.
      9
Ganó su voluntad con estos compañeros,
pues eran los mejores como monjes claustreros,
que hablando cuerdamente, con sus dichos certeros
eran en los debates los mejores voceros.
      10
El Papa expresó entonces su nueva voluntad:
—«Te ruego, amigo mío, por Dios y caridad,
que recibas mi ruego y tengas la bondad
de dejarme estos clérigos para nuestra ciudad.
      11
»Yo te lo apreciaré de todo corazón
y te seré deudor para toda ocasión;
piénsalo rectamente y no digas que «non»
negándote a aceptarlo contra ley y razón».


Dein Wink gebeut! es fahren Blitze nieder,
Im Feuer schwimmt der weite Ozean;
Es rollen tausend laute Donner nieder
Und Meeres-Wellen schlagen himmelan!


Des danckn wir dir, O Herre Got,
du wöllest vnser walten,
Behüten für der bösen rott,
vnd an deim wort erhalten,
Die rechte lehr
zu deiner ehr
vor diser welt bekennen,
Kein wasser, fewr
noch abenthewr
von dir nimmer abtrennen,
wie wir vns nach dir nennen.


Tenho mudado de cidades algumas vezes e o meu passado é todo esquecimento A noite chega precedida pela sombra e é sempre em vão que repudio a noite Eu morro qualquer dia e pouco sei da vida a vida a simples vida é violenta Mas quando a primavera em cabelo chega sinto-me invulnerável e começo É formidável março quando se aproxima a prometer no passo um integral verão Sou todo deste tempo e são meus estes dias Eu nada sou mas o verão existe Canta meu coração Esta é a medida de espanha ó vida minha vida estranhaRuy Belo | "Obra Poética de Ruy Belo" - Vo 1, pá 174 | Editorial Presença Ld, 1984


لَبِسَ الظَلامَ إِلَيكِ مُكتَتِماً
خَفِراً لِحاجَةِ آلِفٍ صَبِّ
لَمَعَت بِأَطرافِ البَنانِ لَنا
إِنّا نُحاذِرُ أَعيُنَ الرَكبِ
اِرجَع وَرَدِّد طَرفَ تابِعِنا
حَتّى يُجَدَّدَ دارِسُ الحُبِّ
فَإِذا شُخوصٌ كُنتُ أَعرِفُها
في المِسكِ وَالأَكباشِ وَالعَصبِ
تَمشي الضَراءَ عَلى بَهينَتِها
تَبدو غَضاضَتُها مِنَ الإِتبِ
قالَت أُمَامَةُ يَومَ زَورَتِها
قَولَ المُؤارِبِ غَيرِ ذي عَتبِ
هَذا الَّذي لَجَّ البُعادُ بِهِ
ما كانَ عَن رَأيٍ وَلا لُبِّ
باعَ الصَديقُ بِوُدِّ غائِبَةٍ
بِالشامِ في مُتَمَنِّعٍ صَعبِ
لا تُهلِكيني في عَذابِكُمُ
فَاللَهُ يَعلَمُ غائِبَ القَلبِ


Entschließe dich beherzt, dich selber zu besiegen;
Der Sieg, so schwer er ist, bringt göttliches Vergnügen.
Was zagst du? Geht er gleich im Anfang langsam fort:
Sei wacker! Gott ist nah, und stärkt dich durch sein Wort.


Růžový příchod tmy přílišným kouzlem byl,
ach v srdce, v srdce tón zpěv se tam proměnil,
přetrhal sto těžkých perel šňůr,
noc lásku ztajila, v růžích se ztratila,
umlkla, do věnců tóny své spojila
viola d’amour!


was I Fool enough to view
Thy rapt'rous Shape, and thought it new;
Till lately reading  o'er,
I found 'twas  before.


مَرَّتْ بخَدَّيْ شقيقٍ
بنا فقلتُ مبادرْ
من الشقائقِ هذا
قالتْ وشقِّ المرائرْ


Das willst du nicht. Denn wann auf weichem Sitze
Du wie ein Fürst, in selbst geschaffner Ruh
Dich hier verbirgst, dann decket vor der Hitze
Sein Schatten dich zu.


Alter schimpfft zwar niemand nicht/
wo es nur den Jungen traute/
wo sein sorgliches Gesicht/
so nicht alles Ding beschaute.
Meiner Schönen zarter Mund
fiel auff mich mit tausend Küssen/
was mir weiter war vergunnt/
muß ich um der Alten missen.


Ich weiß, es schmerzt dich selbst nun und du würdest's gerne ungeschehen machen ...
Aber gräme dich jetzt nicht noch darum!
Es war ja nur, daß ich mich drauf gefreut, dir ein paar ... Blumen zu bringen
und nun ... nun ... hab ich eben keine!


Kranken Herzen sende Ruh',
Nasse Augen schließe zu!
Laß den Mond am Himmel stehn
Und die stille Welt besehn!


Vždyť je teprv lásky ráno,
její slunce v zoři plane,
ještě tolik nezlíbáno –
kdo ví, co se ještě stane!


Vy stála jste na rohu ulice,
já viděl, jak zrak Vám plane,
i řekl jsem „slečno“ Vám zdvořile,
a Vy na to chladně zas „pane“.


وكنا إذا ما الجمع لم يك بيننا
وبينهم إلا الزوافر تنحِبُ


人人各有一菩提
争奈寻常习罔迷
只有一人迷不得
五更先已过曹溪


Da l'altra parte de gran pianto abonde
che ti convegna di lasciarla alquanto,
et hai ragion, ch'ella se pò dar vanto,
et è così, ch'ogne beltà confonde.


Aujourd'hui que mes pas négligent le saint lieu,
Sans culte, et cependant plein de désir vers Dieu,
De ces jours de ferveur, oh ! Vous pouvez m'en croire,
L'éclat lointain réchauffe encore ma mémoire,
Le psaume retentit dans mon âme, et ma voix
Retrouve quelques mots des versets d'autrefois.
Jours aimés ! Jours éteints ! Comme un jeune lévite,
Souvent j'ai dans le chœur porté l'aube bénite,
Offert l'onde et le vin au calice, et, le soir,
Aux marches de l'autel balancé l'encensoir.
Cependant tout un peuple à genoux sur la pierre,
Parmi les flots d'encens, les fleurs et la lumière,
Femmes, enfants, vieillards, hommes graves et mûrs,
Tous dans un même vœu, tous avec des cœurs purs,
Disaient le dieu des fruits et des moissons nouvelles,
Qui darde ses rayons pour sécher les javelles,
Ou quelquefois permet aux fléaux souverains
De faucher les froments et d'emporter les grains ;
Les voix montaient, montaient ! Moi, penché sur mon livre,
Et pareil à celui qu'un grand bonheur enivre,
Je tremblais, de longs pleurs ruisselaient de mes yeux ;
Et, comme si Dieu même eût dévoilé les cieux,
Introduit par sa main dans les saintes phalanges,
Je sentais tout mon être éclater en louanges,
Et, noyé dans des flots d'amour et de clarté,
Je m'anéantissais devant l'immensité !
Je fus poète alors ! Sur mon âme embrasée
L'imagination secoua sa rosée,
Et je reçus d'en haut le don intérieur
D'exprimer par des chants ce que j'ai dans le cœur.


or a ferro or a foco; ed avien spesso
che, cercandovi por chi mi dia aita,
mortifero venen dentro v'ho messo.


嘉祐初开峡
南山岂浪传
我来寻旧迹
榛塞兴茫然


Es de tisú tu pabellón ingente
que en perlas mana líquido rocío;
huele a jazmín el tu aromoso ambiente
de azahar es tu bosque tan sombrío,
y en roca de coral brota el torrente
de plata pura que se vuelve río:
por eso yo, tan linda al contemplarte,
tierra de promisión, quiero besarte.


Son chiesa e impero una ruina mesta
Cui sorvola il tuo canto e al ciel risona:
Muor Giove, e l'inno del poeta resta.


Quando Sicurtà vide ch'Ardimento
Contra Paura avea tutto perduto,
Sì corse là per dargli il su' aiuto
E cominciò il su' tornïamento.


Der Geist hebt sein Gefieder,
Das Herz schlägt so gesund,
Es regen sich die Lieder
Auf dem verstummten Mund.


,Kdo jen Zákonem se Božím řídí,
opravdově může blažen být;
po jistotě té ať lid se pídí,
pod jhem nevěrců jej Bůh chce mít.‘


Jich všech se vaši synové však zhostí
a pomní otců, jež zde zřeli mříti:
vykupitelů příští společnosti.


Et fuyant la ville connue
Te tremper dans l'eau de la nue,


Wie alle höh'ren Töchter
Hat sie nicht der Geschlechter
Verschiedenheit gekennt.
Doch als sie dies gelesen,
Ist alles futsch gewesen,
Was man moralisch nennt.


万树鸣蝉隔岸虹
乐游原上有西风
羲和自趁虞泉宿
不放斜阳更向东


Wir armen Sterblichen, wie gar ein nichtigs Ding
Ist dieses, was wir sind? So bald die Thür auffgieng,
War Freud' an allen Enden,
Auß Hoffnung, euer Sohn
Der würd' ein Schreiben senden;
O nein, er ist darvon.


En la celda más oscura
destaca el gitano enfermo.
Toda la noche pasada
la ha rebasado pidiendo
entrañas de grajo blanco,
miel de flores de romero
y un trébol de cinco hojas
que ocultaba en el chambergo.
Gitano de buena ley,
gitano mondo y derecho,
que le robaría al alba
su diadema de luceros.
En su manta de colores
moldeaba un camafeo.
Sonaba a bronce su rostro
y su perfil aguileño.
Y tenía en la mirada
un negro polo magnético
que atraía con sus luces
las pestañas de lo ajeno.
La guerra fue para él
una zambra de embeleso:
¡tres años sin que la Guardia
Civil charolara el pueblo!
Los cortijos y majadas
todos los días lo vieron,
en un caballo arrogante,
cortar las crines del viento.
Caballo que persiguiera
en otros tejanos tiempos,
la ralea de los suyos
por trochas y vericuetos.
Cuán dulce clavar la espuela
en los ijares soberbios
que hacían volar tricornios
tras de un ayer de jamelgos.
Qué emoción la de empuñar
aquellas bridas de cuero
con una G y una C
graznando y casi gimiendo.
Era majo y receloso
como un picacho en deshielo.
Por una moza de sangre
se jugaría el pellejo.
Pero que no le mentasen
el derramar de un tintero
ni la herradura de un martes
ni el músculo de un culebro.
Se cansaría su faca
de herir a diestro y siniestro.
El corazón de los trigos,
la Biblia y el Evangelio.
En la celda más sombría
sigue el gitanillo enfermo
con los ojos escalfados
de flores de invernadero.
Y está volviendo a pedir
miel de flores de romero,
entrañas de grajo blanco
y las alas de un murciélago.
Con estos tres ingredientes
y un conjuro de hechicero
dicho tres veces seguidas
quedaría sano y bueno.
Pero con una excepción:
que el trece no salga al ruedo.


Me quedo en las palabras
igual que en un remanso, contemplando
cielos altos, profundos y tranquilos.
Por nada cambiaría
mi destino de sauce solitario
extasiado en la orilla.
Si alguna vez me voy me iré llevando
una mirada limpia
donde los otros beban el resplandor ausente.


Da hört ich geigen, pfeifen,
Die Fenster glänzten weit,
Dazwischen drehn und schleifen
Viel fremde, fröhliche Leut.


»Mit dem Dolch rühr' ich die Zither,
Gift ist meiner Stimme Hauchen;
Doch sie tobt, nicht wie Gewitter,
Bebt nicht, wie Vulkanes Rauchen:
Lieblich weiß sich in den Tönen
Zorn und Rache zu versöhnen.


Aphroditè, fermant ses yeux,
Dort, aussi pâle que l'ivoire,
Et le voile mystérieux
A couvert sa prunelle noire.


Nun, du Eine, tritt heran,
höre meine wahrsten Laute;
höre zu wie Jonathan,
als sich David ihm vertraute.
Schwer vom Hohn und Übermute
Goliaths herabgemächtigt,
hat bis heut in meinem Blute
noch der greise Saul genächtigt.


Slyšel píseň „Maris stella“,
v nachu moře, zem i nebe,
réva kolem bílých domků
a kol jejích skrání vlas.


Seit Wochen hatt ich Ruh vor ihr, bis gestern nacht;
Da trat sie schadenfroher Miene vor mich hin,
Unheilverkündend, und wohl weiß ich, was sie meint:
Es ist das Wort, das ich dir auf der Straße jüngst
Am lichten Tag gegeben, nicht entging es ihr –
Gib eilig, Bester, mir's zurück, wenn du mich liebst!


Die Hoffnung fächelt hold mit ihren Rosen
Der Wehmuth Zähre vom gesenkten Blick;
Die Freude taucht sich in Aurorens Farben
Und jauchzet diesem Tage Heil und Glück!


La lámpara sonroja tu balcón;
despilfarras el tiempo y la emoción.
Yo despilfarro, en una absurda espera,
fantasía y hoguera.
En la velada incompatible,
frústrase el yacimiento espiritual
y de nuestras arterias el caudal.
Los pródigos al uso
que vengan a nosotros a aprender
cómo se dilapida todo el ser.
Tu destino y el mío, contrapuestos,
vuelcan el apogeo de la vida
febril e insomne que se va, en la ida
de un cofre que rebosa
y se malgasta en una fecha ociosa.
Las monedas excomulgadas
de nuestro adulto corazón
caen al vacío, con
lúgubre opacidad, cual si cayera
una irreparable sordera.
Y frente al ínclito derroche
de los tesoros que atesora
el yacimiento de las almas, algo
muy hondo en mí, se escandaliza y llora.


Aus Ehrerbietung stille schweigen,
Sich kehren ein und tief sich beugen,
So tut man, wenn der Herr ist da;
Gedenk, er ist auch jetzt dir nah!


Ich fiel – zwischen Görz und Gradiska
In's sedimentäre Friaul.
Zu Venedig im rothen Ochsen
Dien' ich noch als Trinkpokaul!


„„Ať nedojdu já spasení,
Ať Bůh mne zatratí,
Jestli jsem proti vůli tvé
Si troufal jednati!


»Mit Botanik: gibst du dich ab? mit Optik? Was tust du?
Ist es nicht schönrer Gewinn, rühren ein zärtliches Herz?«
Ach, die zärtlichen Herzen! ein Pfuscher vermag sie zu rühren;
Sei es mein einziges Glück, dich zu berühren, Natur!


朱檐碧瓦照青澜
洁馆佳亭使往还
船上高桥三十尺
市人倚折石栏干


reines Lichtgelüst mich reute,
tief in einer trüben Nacht,
die ich schlaflos so wie heute
unter Geistern zugebracht,


Jerusalem des Lausnitzs stund gerüget,
Als erst Quirin in gräbern dort vergrünt:
Dann Görlitz hat nach Lignitz erst verfüget,
Das mich zuerst vor Teutschland schaugebühnt.
Quirinus hat Quirinusstadt begraben,
Weil vom Quirin si solt ihr ende haben.


Halläh! und Lujah! singt jetzt, frohe Sieger!
Und Bäh! und Muh! geliebte Kinderkrieger!
Auch eure Frauen singen um die Wette,
Das heißt: die paar, die nicht im Wochenbette.


لَقَد أَسِفتُ وَماذا رَدَّ لي أَسَفي
لَمّا تَفَكَّرتُ في الأَيّامِ وَالقِدَمِ
في العُدمِ كُنّا وَحُكمُ اللَهِ أَوجَدَنا
ثُمَّ اِتَّفَقنا عَلى ثانٍ مِنَ العَدَمِ
سِيّانِ عامٌ وَيَومٌ في ذَهابِهِما
كَأَنَّ ما دامَ ثُمَّ اِنبَتَّ لَم يَدُمِ


Daß stets ein schönes Wort erfreut/
Er fordert viel Geschicklichkeit:
Und weil so wenige in dieser Kunst vollkommen/
So hat der beste stets die Mittel-Bahn genommen.
Der schöne Reden streut/
Und will dadurch die Leute lachend machen/
Betrüget sich fast allezeit.
Doch welcher nicht viel krumme Springe macht/
Und selber nicht zum ersten lacht/
Der kan zum letzten lachen.


鹰扬不减少年时
墨作龙蛇纸上飞
应笑学书心力尽
临池写遍未裁衣


碧树彤霞锦绣中
扁舟摇飏芰荷风
多情惟有如弓月
照见离人两鬓蓬


Que vele o duerma, media vida es tuya;
si velo, te lo pago con el día,
y si duermo, no siento lo que vivo.


Ejhle já vděčný potomek slovanský,
V chrámě tvém dýchtím velebiť milosť tvou,
Veď mě, bych padnuv pokořil se v bázni –
Matko to chrám tvůj!


寄语荷郎且缓开
山中衣制要君裁
不随褦襶触热去
待学山阴乘兴来


¡Patria de los perfectos goces, hechos
de sonido, color, sabor, aroma,
que ahora para quién no son atroces!


Das Licht nur weckt die ersten zarten Blüthen,
Im Licht nur kann die späte Frucht gedeihn;
Die Strahlen, die dem heil'gen Licht entsprühten,
Sog tief der Schooß der dunkeln Erde ein.
Sie komm' ich jetzt, o Schönste, dir zu bieten,
Der Sonne Bild ist ja das Gold allein,
Drum krönt es auch der Fürsten Stirn, zum Zeichen,
Daß sie an Huld und Macht den Göttern gleichen.


Již rok tomu, co na bazáru
jsem koupil tě, od slunce žáru
květ lilije pol zlomený,
i myslil jsem, že srdce vděkem
mně stlávat budeš v loži měkkém
na zlatých vlasů prameny.


Nachdem nun Alles war vollbracht,
Erd', Himmel und ihr großes Heer,
Und Alles gut und froh bedacht
In Luft und Kluft und Land und Meer,
Und Gottes Bild herrscht drüber her;
Da sprach der Schöpfer aller Welt:
»Sei Sabbath!« Und sein Himmelszelt
Ward Ruh; die weite Schöpfung lag
Und schwieg. Da heiligt' er den Tag
Und nennt' und segnet' ihn der Welt.
Das war der siebente Tag.


Ach welch Gewitter drawt mit disen strengen güssen/
Es treuffelt Blut voran! bald werden Ström abflissen.


„Azt költsük, hogy szivében felpattanván az ér,
Álmában elborítá lehelletét a vér;
Könnyű lesz eltörölnünk a gyilkosság jelét,
Megtisztelvén sebekkel dicső nagy Etelét.”


Aproveito a tua neutralidade,
o teu rosto oval, a tua beleza clara,
para enviar notícias do bloqueio
aos que no continente esperam ansioso
Tu lhes dirás do coração o que sofremos
nos dias que embranquecem os cabelo
Tu lhes dirás a comoção e as palavras
que prendemos — contrabando — aos teus cabelo
Tu lhes dirás o nosso ódio construído,
sustentando a defesa à nossa volta
— único acolchoado para a noite
florescida de fome e de tristeza
Tua neutralidade passará
por sobre a barreira alfandegária
e a tua mala levará fotografias,
um mapa, duas cartas, uma lágrim
Dirás como trabalhamos em silêncio,
como comemos silêncio, bebemos
silêncio, nadamos e morremos
feridos do silêncio duro e violent
Vai pois e noticia com um archote
aos que encontrares de fora das muralhas
o mundo em que nos vemos, poesia
massacrada e medos à ilharg
Vai pois e conta nos jornais diários
ou escreve com ácido nas paredes
o que viste, o que sabes, o que eu disse
entre dois bombardeamentos já esperado
Mas diz-lhes que se mantém indevassável
e segredo das torres que nos erguem,
e suspensa delas uma flor em lume
grita o seu nome incandescente e pur
Diz-lhes que se resiste na cidade
desfigurada por feridas de granadas
e enquanto a água e os viveres escasseiam
aumenta a raiva
e a esperança reproduz-s


竹雨侵人气自凉
南窗睡起望潇湘
茅檐滴沥无休歇
却忆当初宿夜航


El viejo antes de dormir cuenta a sus amigos y a menudo en la noche despierta asustado pensando que le falta otro
y hay mañanas en que realmente le falta otro
y más encogido y más solo se siente
y a persona o cosa que ve le dice adiós con los ojos
Allí en su silla atraviesa los días como el pasajero único de una barca crujiente en un mar tempestuoso


Doch nein, ich will mich wenden,
Der Wald ist dick und wild,
Ich will in den Wald mich verlieren,
Wer tritt hinein in ein Bild!


Thus dark, in error wrapt, long groan'd mankind,
Pleas'd with vain shews, and to oppression blind;
Till , dawning o'er the injur'd earth,
Clear'd some rank weeds, and gave true knowledge birth.
O! may we ever sanctify her fane!
And ne'er her hallow'd paths with slaughter stain;
Love of mankind, not novelty, be ours;
For general good may man exert his powers!


大明遗甃已荆生
列宿名桥但板横
宅险跨危能几日
空教狐兔饱经行


亦是珊瑚种
花开大似盘
石家如意好
击碎作山丹


Így járt Arisztom is. - Méhének s mézének
Divatjáról mások hírt alig vevének;
Egy része őnéki vesszőt s holmit ada,
De a több s vadabb rész ellene támada.
Az egyik vádolá, hogy újságba vágott,
A másik avúltnak mondá ez újságot.
Némelyik a messzebb főldre igazítá,
Volt, aki a köz jót sértettnek állítá.
Sokan, hogy őnéki kárt csinálhassanak,
A köz jó színével több méhest raktanak.
És vagy régiséggel hánytatták magokat,
Vagy gipszből gyúratták népetlen kassokat.
Már egyszer a vidék ura a mezőbe
Ilyen méhest hányt el a régi időbe.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - -


Já četl zděšen a se v duši chvěl,
a znova četl: Světa Spasitel.


Nesta hora em que ela está sentada ao pé da porta,
E uns xadrezes de crivo ao bastidor recorta,
Para o seu enxoval, mal percebe, no entanto,


Ale panstvem ševelí to, šumí,
s šeptem hlava ku hlavě se kloní.
„Švarný hoch! – Jak pěkně čísti umí! –
Jaký výraz! – Hlas mu stříbrem zvoní!“
Otázka kol chví se přitlumená:
„Jakého ten mladík rodu, jména?“


If We see right, We see our Woes:
Then what avails it to have Eyes?
From Ignorance our Comfort flows:
The only Wretched are the Wise.


»Aber Glyzerion sprich: wie heißt dein Trauter?« ... Mein Trauter
Heißt, wie die Mutter ihn hieß. Frage sie, falls du sie triffst!


What tho' my Name stood rubric on the walls?
Or plaister'd posts, with Claps in capitals?
Or smoaking forth, a hundred Hawkers load,
On Wings of Winds came flying all abroad?
I sought no homage from the Race that write;
I kept, like  Monarchs, from their sight:
Poems I heeded (now be-rym'd so long)
No more than Thou, great GEORGE! a Birth-day Song.
I ne'r with Wits and Witlings past my days,
To spread about the Itch of Verse and Praise;
Nor like a Puppy daggled thro' the Town,
To fetch and carry Sing-song up and down;
Nor at Rehearsals sweat, and mouth'd, and cry'd,
With Handkerchief and Orange at my side:
But sick of Fops, and Poetry, and Prate,
To  left the whole  State.


Der alte Pfarrer von Dusterbusch
Ein frommer Priester war,
Nie sprach er von der Kanzel mehr:
Geht, Kinder, nach Cevelaar!


Mojžíš po čtyřicet roků bušil
rozumu a slova kladivem,
zastaralý rez by v lidu zrušil;
nezmoh’ to ni divů palivem.


Dime, vencedor rapaz,
vencido de mi constancia,
¿qué ha sacado tu arrogancia
de alterar mi firme paz?
que aunque de vencer capaz
es la punta de tu arpón
el más duro corazón,
¿qué importa el tiro violento
si a pesar del vencimiento
queda viva la razón?
 Tienes grande señorío;
pero tu jurisdicción
domina la inclinación,
mas no pasa al albedrío.
Y así librarme confío
de tu loco atrevimiento,
pues aunque rendida siento
y presa la libertad,
se rinde la voluntad,
pero no el consentimiento.
 En dos partes dividida
tengo el alma en confusión:
una, esclava a la pasión,
y otra, a la razón medida.
Guerra civil, encendida,
aflige el pecho importuna;
quiere vencer cada una,
y entre fortunas tan varias,
morirán ambas contrarias,
pero vencerá ninguna.
 Cuando fuera, amor, te vía,
no merecí de ti, palma;
y hoy que estás dentro del alma
es resistir valentía.
Córrase, pues, tu porfía,
de los triunfos que te gano:
pues cuando ocupas, tirano,
el alma sin resistillo,
tienes vencido el Castillo
e invencible el Castellano.
 Invicta razón alienta
armas contra tu vil saña,
y el pecho es corta campaña
a batalla tan sangrienta.
Y así, Amor, en vano intenta
tu esfuerzo loco ofenderme:
pues podré decir, al verme
expirar sin entregarme,
que conseguiste matarme
mas no pudiste vencerme.


Was kan euch thun die Sünd und Tod,
Ir habt mit euch den waren Gott,
Lasst zürnen Teuffel und die Hell,
Gotts Son ist worden ewr Gesell.


or l'alma como a dea ti do per censo.


Io fui ch'apersi al re di Licia il petto
e 'l risaldai con quella lancia istessa;
fu da me Lesbo e Tenedo soggetto;
questa man fe' cader Tebe e Lirnessa;
per me fu Crisa e Cilla, alto ricetto
del sacro Apollo, e per me Siro oppressa;
e, trovando Achille io, non si può tôrre
che non giaccia per me l'inclito Ettorre.


„Nač kantora pak máme?“
Vít křičí zuřivě.
,Nu, tedy... uhlídáme!‘
zas kantor bázlivě,
,z vás jeden teď
jen slovo veď,
vše pověz hezky zvolna, úctivě.‘


Mint lepke harmatot
A rózsa bájölén:
O reszkető könycsepp
Felszívlak téged én!
S erőd balzsam gyanánt
Átfolyva mellemet,
Megenyhűl majd sebem,
Mely most kínnal temet.


I thank Thee, Fate, exclaims the fierce ;
Let  Trumpet grateful Iö's sound:
I saw Him fall, their Thunderbolt of War: —
Ever to Vengeance sacred be the Ground —
Vain Wish! short Joy! the Hero mounts again
In greater Glory, and with fuller Light:
The Ev'ning Star so falls into the Main,
To rise at Morn more prevalently bright.
He rises safe: but near, too near his Side,
A good Man's grievous Loss, a faithful Servant dy'd.


Jen třetí němý, pes, žil v jejich stínu,
ten mlčky mluvil okem vděčnosti!
tvor chvíle jen a naprostého zhynu
přec hovoříval ústy věčnosti – –


V zlatém zraku modrý zrak
spjaly by se k slávě země,
bych moh' zříti na zázrak,
jak se ztrácíš, mizíš ve mně,
až by se jen vlna těla
bílou září v šeru chvěla
a dvě duše až by jenom
lkaly jemně...


Es ist gar höflich, seine sprach
mit fremden worten zu parlieren
und sie mit eines andern schmach,
mit fluchen, zotten, bossen zieren;
von spilen, schlemmen, stechen, schlagen,
von huren, hetzen, beizen sagen.


Vós sois protetor das artes,
E d’aí meu mal viria;
Talvez que pela da dança
Vos esqueça a da poesia;


Dir ward das erste Buch geschrieben,
das erste Bild versuchte dich,
du warst im Leiden und im Lieben,
dein Ernst war wie aus Erz getrieben
auf jeder Stirn, die mit den sieben
erfüllten Tagen dich verglich.


Und würden die Berge zu Golde,
Und würde das Meer zu Wein:
So wollt' ich doch lieber, du Holde,
Du solltest mein eigen sein!


أَأُمُّ عَبيدَةٍ أَقلَقْتِ رَكبي
وقَلْقَلْتِ العِواجَ إلى حِمَاكِ
فأَفناها المَسيرُ فقُمْتُ أَسعى
على القَدَمَيْنِ مُنْبَتَّ الشِّرَاكِ
وأَعملْتُ العَزيمَةَ جهدَ طَوْقي
عَسى عَيْني بناظِرِها ترَاكِ
وقلتُ لهِمَّتي جدِّي وسيري
لأُمِّ عُبادَ بورِكَ في سُرَاكِ
فطُفْتُ الأَرضَ شبراً بعدَ شبرٍ
فما التَفَتَ العِيانُ إلى سِوَاكِ
ولا قيَّدْتُ ذاتي في نِطاقٍ
يُميلُ بها شُهودي عن رُبَاكِ
ضحِكْتُ مسرَّةً مذْ ضِئْتِ صُبحاً
لعَيْني لا عَدا عَيْني هُدَاكِ
مَقامُ القُربِ أَضحَكَني كبُعْدٍ
أَسالَ سَحابَ أَجفاني البَواكي
أطيرُ إلى حِماكِ بلا جَناحٍ
لأَغنَمَ فيضَ هِمَّةِ من حَمَاكِ
فأنتِ مَنارُ قبلَةِ كلِّ قلبٍ
تسلَّقَ بالهُدى دَرَجَ السَّمَاكِ
عَرَفْتُكِ في مَناطِ الرُّوحِ حتَّى
غَدَوْتُ بكلِّ بارِزَةٍ أَرَاكِ
رَعاكِ اللهُ من طَوْرِ روحي
يدٌ عَلِقَتْ بهِمَّتِها عُرَاكِ
جَذبْتِ الرُّوحَ من دَرَكاتِ كَوْني
وها أَنا جِئْتُ مَجْذوباً فَهَاكِ
فأنتِ أَقامَكِ الرَّحمنُ طُوراً
وقدَّسَكِ المُهَيْمِنُ وانْتَقَاكِ
وشادَكِ في مَطافِ الغَيْبِ داراً
وللغَوْثِ الرِّفاعِيِّ اصْطَفَاكِ
ومدَّ عليكِ أَسجِفَةَ التَّدَلِّي
وقد طَبَعَ القُلُوبَ على هَوَاكِ
فلا بَرِحَتْ ترِقُّ بكِ المَعاني
وتنْفَتِقُ الفُهومُ لمن أَتَاكِ


Leben, Freude, Wonne, Blick,
Herz, Gedanke, That und Glück,
Gottes Wort und Angesicht
Spricht und strahlet uns im Licht!


My dítky, zleknuty, plachy,
jak v hnízdo tíhneme strachy.


بِكَ وَصلي عَمَّن سِواكَ اِنقِطاعي
وَبِسَتري هَواكَ كَشفُ قَناعَتي
وَمُغيبي بي عَنكَ عَينُ اِحتِجابي
عَن وُجودي وَفيكَ عَينُ اِطِّلاعي
فَلِهَذا لَم يَنثَني عَنكَ ثانٍ
مُنذُ لَبّى لُبّي إِلَيكَ الداعي


Les difficilʼ sont cellʼ qui sʼparent,
Dansʼ entre ellʼ, s' distraient des garçons,
Les accueillʼ avec des chansons,
Comme avec des rirʼ s'en séparent.


Pod čakanem v zadumání
kráčí sem a kráčí tam.
Temná noc však nesháší mu
v mladém srdci mocný plam.


Sečkej, postůj! – Do dálky co tě žene?
choutky věru zbavit se tebe nemám.
Rty mé prahnou, polibků manou hoří...
Neprchej, lásko!


»O schöne Red'! O vielen Dank!
Doch ist der Hunger mir vergangen,
Und gegen Samt die Bettlertracht
Zu tauschen, trag' ich kein Verlangen!


"The glimmering fire cheers not the gloom,
Blue burns the quivering ray,
And, like a taper in a tomb,
But spreads the more dismay.


Was hilfft's dass ich den Socrat preise,
Was schadt es, dass sein Weib ihn schalt'?
Er war der Welt nach, Ungestalt,
Und nach der Götter Ausspruch, Weise:
Schön war sein Sinn, sein Leib verstellt,
Doch die Benennung ungewiss: 1
Als eine Missgebuhrt betrat er diese Welt;
Und schien' ein Gott zu sein, indem er sie verliess.


Y vi un alma
que, sin calma,
sus amores
cantaba en tristes rumores;
y su ser
conmover
a las rocas parecía;
miró la azul lejanía...
tendió la vista anhelante,
suspiró, y cantando amante
prosiguió...
¡y era
yo!


Betlenné pediglen titkos kedvtelésben
Küldé tekintetét a távozó után,
S ezt gondolta: „Kár volt, tovább nem beszélnem,
Maradt volna még itt, s nézett volna... reám.
Szép ifjú! szemével több bajt okozhatna,
Mint vezére minden fegyveres hatalma.”


Die Jungfern, die das geile Rund,
Das zu der Liebe legt den Grund,
So frech ans Lichte stellen auß,
Die sind ein rechtes Ballen-Haus,
Da stets der Ballen liegen viel
Und warten dem, der spielen wil.


Und Lippen rührten hier und dort
Sich, marmorne, zum Klagen,
Als wollten sie ein schrecklich Wort,
Ein schrecklich Wort mir sagen!


Kdybych lidské řeči
jala za otěže,
já bych zaklela je
do nejhlubší věže,
do řetězů spjala,
hladem umořila –
tak by poctivost má
uhájena byla.


Ainda que não havemos vista
    Sabemos que lá está
    Pois as gaivotas nos guiam
    E,
    Da terra firme não vão arreda
    Nas tormentas deste século,
    Terra firme o século XXI ser
    E quando este nos for dado,
    Em festejos, um champanhe derramar-se-
    As luzes que esta terra levará ao céu
    Em fogos de artifícios,
    Pólvora bem gasta ser
    Pois,
    São as Índias que Deus nos pass
    O sal das lágrimas
    Que salgou o mar,
    Não mais salgar
    E que o bom Deus
    Proteja nossos passos
    E proveja-nos de água fresca,
    Comida e terrenos farto
    21/12/2000


Však s okna hlédneš-li v hluk vířícího města
s třetího poschodí na dlažbu, k slunci, v řeku
a v moře rudých střech, do větru svistu, jeku,
za každý výhled ten tě její výtka trestá.


Wär ich ein Seraphin, so wollt ich lieber sein,
Dem Höchsten zu gefalln, das schnödste Würmelein.


lo qual, più al vero ch'a fallaci larve
simile, entrar lasciò nel porto il lembo,
e con sommo piacer poscia disparve.


Fuggendo Lot con la sua famiglia
la città che arse per divin giudizio,
guardando indrieto il giusto e gran supplizio,
la donna immobil forma di sal piglia.


Chci vědět, dál že půjdeš v nové Ráno jasné,
kde slunce vyplyne ti z moří bolestných,
kde vzroste thuje stín z objetí posledních –
v noc žhavých polibků, v nichž Duše moje zhasne. –


	Se 'l vostro cor pietà non mostra ormai
agli occhi che più lacrime non hanno,
pe' mie prieghi pietosa de' mie guai
si facci Morte, e trarrammi d'affanno.
E benché io creda che piacere assai
arete dal mio strazio e dal mio danno,
non fia però non si dica che a torto
i' sia da voi sol per amarvi morto.


In der dunklen rosenlaube
Sank er sinnend auf das moos
Denkt bald an die heutigen freuden
Bald vergangner schöner zeiten.


Wie sehr der Wirbelstrom so vieler Angst und plagen
mich drähet um und um / so bistu doch mein Hort /
mein mittel punct / in dem mein Zirkel fort und fort
mein Geist halb hafften bleibt vom sturm unausgeschlagen.
Mein Zünglein stehet stät / von Wellen fort getragen /
auf meinen Stern gericht. Mein Herz und Aug' ist dort /
es wartet schon auf mich am Ruhe-vollen Port:
dieweil muß ich mich keck in weh und See hinwagen.
offt will der Muht / der Mast / zu tausend trümmern springen.
Bald thun die Ruder-Knecht / die sinnen / keinen Zug.
Bald kan ich keinen Wind in glaubens-Segel bringen.
jetz hab ich / meine Vhr zu richten / keinen fug.
Dann wollen mich die Wind auf andre zufahrt dringen.
bring' an den Hafen mich / mein Gott / es ist genug!


Kann es dem Argus, der zugleich
Doch hundert Augen hegte, fehlen,
Indem er durch Mercurens Streich,
Sich die vertraute Kuh ließ stehlen;
Elende Wächter! ach wie bald
Wird euch nicht die Geliebte blenden;
Reißt ihr die Wollust mit Gewalt
Der Tugend Vorschrift aus den Händen.


Když jsme staří – ať jsme staří!
Jak sy pomůžem? –
Kolo času zastaviti
Ovšem nemůžem;
Ale proto ještě mnohá
Radost nám kvete,
A byťbych byl sebe starší –
Rád jsem na světě!


Zwiebeln vor uns in Gläsern standen,
Dran heut sich offne Tulpen fanden;


Mit ád és mit nem ád,
Csakhogy lerázza végre
A rozsdás daliát.
S borzasztó! miglen alkvék,


Ma piglia, savia donna, el ben del tucto:
chiamami a sole aperto et nocte scura,
ché intrepido virò senza paura
sopra el turbato mar col piede asciucto.


黄鹤高飞览九州
楚江至今空此楼
登楼浩歌一怀古
江木萧萧无那愁


石畔棱棱翠叶长
葳蕤紫蕊吐幽芳
灵均去后无人问
林密山深只自香


Aus deines Lichtes reichem Meere
Floß einst ein einziger Tropfen aus
Und zündete die Sternenheere
Und Lampen all im Himmelshaus –
O einen Funken nur für mich!
Nur einen Schimmer von dem Glanze!
Und droben in dem Sternentanze
Mit allen Seligen preis' ich dich.


»Ei, Ritter, ihr zahlt wohl bessern Sold,
Weisheit geht über Silber und Gold;
Gebt mir drei Lehren klug und fein,
Das soll mein liebster Fährlohn sein!
Das Geld versinkt im Weine,
Klugheit hilft auf die Beine.«


Denn nicht Selbstbetrachtung ist es, was des Mannes Nerven stählt.
Stünden neue Pfade offen, – wohl, ich hätte bald gewählt.


Dort, wo mein Ring vorher gesessen,
Sie sprach: »Hat sich der Ring vergessen?«


Trickling through the crevic'd rock,
Where the limpid stream distils,
Sweet refreshment waits the flock
When 'tis sun-drove from the hills.


庄𫏋滇南路不迷
相如拥传汉宫西
而今帝业驱铜马
莫遣儒生辨碧鸡


Sacrate Muse, poi fu vostra voglia,
Ch'entro esta folta Selva il crudo arciere
Di me portasse l'onorata spoglia,
Per consecrarla a quelle luci altere;
Fate almen dentro alla sacrata soglia
Vostra arrivar, come arrivò 'l pensiere,
L'ingegno, acciò che in le mie rozze carte,
Possa del suo valor dipinger parte.


Nicht doch! Es war kein Brüllen, wie ihr wähnt.
Der Bundestag hat nur sehr laut gegähnt;
Denn auf der Bärenhaut der Protokolle
Sich wälzend, spielt er schlafend seine Rolle.


夫君行不归
日夕空凝伫
目断九疑岑
回头泪如雨


Doch, wenn ihr nun von andern Sachen
Auch etwann werdet Worte machen;
So bring ihr dann daneben bey,
Daß einen, wo die Saale fliesset,
Der Freundschaft Band mit dir umschliesset,
Und sag ihr, daß es Thirsis sey.


«Paura, no' siàn messe nell'aìna
Di Gelosia, e ciò ci à procacciato
Lo Schifo, perch'egli à corteseggiato
Al bel valetto ch'i' vid' ier mattina.


Du schiedest, sanft verklang des Posthorns Schall,
Lang wiederholt von Fels und Wasserfall;
Mir aber schien's des alten Berggeists Sang,
Der liebevoll dir nach zur Ferne klang:


Las fuerzas litorales, que a la frente
Eran de África gémino diamante,
Tanto disimulado al fin turbante
Con generosidad expulsó ardiente,
Votos de España son, que hoy os consagra
Sufragios de Filipo: a cuya vida
Aun los siglos del Fénix sean segundos.
Fiebre, pues, tantas veces repetida
Perdone al que es católica bisagra,
Para más gloria vuestra, de ambos mundos.


Bestia celeste, sol que el ojo aduerme
frente a mi casa de boscosa espalda;
laxas están las manos en mi falda
y la cabeza contra el hombro inerme.
S obre el azur el toro de oro duerme
y aun chispea su ojo de esmeralda,
para la mar que la neblina encalda
y el duende que propicio suele serme.
Queda un rayo de luz en sus pupilas,
menudas, más menudas que las lilas.
Mi soledad en él se regocija
pues lo ama mi amor porque es pequeño
y suele ir a la mansión del sueño
a traerme un ensueño en su vasija.


všecky básně z továren a našeho srdce,
všecko především pro ni,
protože pracuje, miluje, věří,
a jaro v ní budí touhu po lepším světě...


Wach' auf, gib deinen Wahn den Winden zu versenken
tief in die wilde See. Die Auserwehlte, die
benimt dich durch den Gruß und dieses deiner Müh'
und will dich selbsten dir durch dieses wieder schenken.


Wo du nicht heute kanst bey Gott im Himmel seyn:
So kommst du stets zu spät, und Morgen gar nicht ein.


A ze zadu-li spánek v taji
jim ruce na mdlý tiskne zor
a dušičky v sen zapadají
jak sykořice v šumný bor,
tu myslím: nyní v rajském kraji
andílci na housle vám hrají
a děti mé jich množí sbor. –


Ich bin bestürtzt, wann ich daran gedenk!
Das Auge thränt, wohin ich mich auch lenk!
Di Lipp erblasst! Mein gantzer Leib erschüttert!
Ist wohl ein Glid, das nicht darob erzittert?


Wie hoch seyd ihr zuschätzen/
Wo ihr dem nach könn't setzen.
Wie selig wil ich preisen:
Die würcklich diß erweisen.


Ne jen vždycky: Jakou bych já rád –
Ustavičně, co jen panáček si žádá!
Poslyšme pak také jedenkrát:
Jakého bych ráda!


Cada vez, Eladia hermosa,
Que esos tus luceros dan
Una mirada a las rejas
De la casa donde estás,
Que de Esposas del Señor
Claustro fue treinta años ha,
Y escuela es hoy de mancebos
Que a niños han de enseñar,
¿No ves un jardín, que, ahora,
En este mes de San Juan,
De bellas flores te ofrece
Riquísima variedad?
Pues bien; si las flores amas,
Como las debéis amar
Las que sois, cual eres tú,
La flor de la humanidad,
¿Cuándo a entretejer guirnaldas
Al vergel descenderás?
Irás en el verde mayo,
No en la yerta Navidad.
Vendrá el adusto diciembre,
Y el triste enero vendrá,
Y arrebatará esas galas
El soplo del vendaval.
Cubierto el rosal de nieve,
Sepultado el arrayán,
No irás a pedir entonces
Flor al mirto ni al rosal.
«No es tiempo de flores éste
(Cuerda para ti dirás):
No exijamos de Natura
Lo que ella no ha de prestar.»
—No exijas, Eladia bella,
De mí flores de otra edad:
Mi ingenio, jardín helado,
No produce flores ya.
Ricos ramos te daría
Mi rendida voluntad
En la florida estación,
Que ya miro muy atrás.
Tarde vienes: mustias hojas
Quedan sólo por acá,
Y aunque pocas y marchitas,
Cuesta el cogerlas afán.
Mas no hacen falta a la frente
Que ostenta con majestad
Guirnalda cuyo verdor
Inmarcesible será.
La puso en tu frente bella
Quintana, el vate inmortal,
Y flores por él cogidas
No se marchitan jamás.


Frühling muß mit süßen Blicken
Mich entrücken den berücken
Sommer muß mit Frucht und Mirten
Mich bewirten und umgürten.


Chor.


Wenn Oestreich mit gezwungnem Blick
Sagt, daß es Friede werden soll;
Dann kehren Friedrich, und Apoll,
Nach Sanssouci zurück.


E 'l tanto folgorar de l'armi avverse
Sparir si vide, e lasciar vòta Spagna,
Tosto che l'Alba nostro il lume aperse.


柳似妖饶舞
花如烂漫妆
那堪陇头水
呜咽断人肠


A voi devoto ad onorar s'inchina
donna gentil questo mio basso inchiostro,
sperando ch'il valor, ch'a lui fu môstro,
di Morte avanzi ogni crudel rapina.
Ma folle a lui ch'ancor non s'avvicina
a vostra alta virtute e al pensier nostro,
ma se a mezzo il saver giungerà vostro
risonerà di voi ogni marina.
L'una e l'altra India e del Gange le rive,
ove trïonfò Bacco, udranno come
meta al vostro saver non si prescrive,
onde al passar de le terrene some
fia l'alma accolta fra le nove Dive,
la spoglia in terra, e 'n tutto 'l mondo il nome.


Vím, že mě zapomene pro jiného zas,
vždyť znám ji dobře: Cítí puzení,
být stále něžna, svoji něžnost sdílet
a něžnost přijímat – mazlit se, milovat stále,
a při tom ještě snít o lásce velké, věrné...


O Salluste, náš život jest jen krátký
a věčnost bez konce –
a tělo v smrti zuří: zpátky, zpátky,
a noc jde bez konce.


So sengt in heissen unbewölkten Tagen
Die Mittags-Sonne Blumen ab,
Die halb verhüllt noch in der Knospe lagen.
So fliehen Blätter herab


Ich, als der verlorne Sohn, hatt' mich fern hinweg begeben
In die Welt und Eigenheit, fern von Gott und seinem Leben;
Mir verirrter Kreatur ist der Herr erschienen da,
Seine Liebe dacht' an mich, seine Güte zog mich nah.
Herr, wer bin ich, daß du mich von der Welt zu dir gezogen?
Deine Güt' und freie Gnad' hat mein armes Herz bewogen,
Ja, du hast von Ewigkeit unverdient geliebet mich,
Möcht' ich nun auch ewig so ohne Absicht lieben dich!


Nur um deine Stirne spinnt
sich kein Traum von Lenz und Wonne;
deine Wangen, blasses Kind,
rötet dir kein Strahl der Sonne –
sei getrost! – So lange noch
lindernd deine Tränen fließen,
kann aus tiefem Schatten doch
einst des Glückes Blume sprießen!


Jak to kape s naší kapuce!
Jak to voní v horském lese v dešti!
Jaký úsměv v těžké tragice!
Jak ta hlava rytmy přímo třeští!


Ist es / O Gott / der Wille dein /
daß ich allhier soll elend seyn /
ohn' alle Zeitlich' Ehr' und Freud /
mit Angst und Noht in Einsamkeit:


»Durch die Einsamkeit der Wogen,
Schifflein, lenk dich Gottes Hand
An Gibraltars Felsenbogen,
An dem tück'schen Mohrenstrand.


Still saß sie da, die Lieblichste von allen,
Aufhorchend, ohne Tadel, ohne Lob;
Das dunkle Tuch war von der Brust gefallen,
Die, nur vom Kleid bedeckt, sich atmend hob;
Das Haupt gesenkt, den Leib nach vorn gebogen,
Wie von den fliehnden Tönen nachgezogen.


Erscheine mir zur selben Zeit
Mit deinen offnen Wunden,
Die du, daß ich soll sein befreit,
Aus lauter Lieb erfunden.
Dein teures Blut
Komm mir zu gut
Und labe meine Seele
In ihrer matten Höhle.


坐看红日映天鸡
曙色中原一瞬齐
雄观古来谁得似
昆仑高柱大荒西


Alles dieses kann man weisen;
Aber, wie das Auge sieht,
Ob das Sehn in seinen Kreisen,
Oder ausserhalb, geschieht;
Davon, wie von vielen Sachen,
Ist kein fester Schluß zu machen,
Vielen scheint es, wenn wir sehn,
So, wie folget, zu geschehn:


Es stillet kein Getränke
Den Durst, der stets mich sticht:
Wie viel ich ihrer denke
Wie reichlich ich sie schenke: –
's ist all' das Rechte nicht.


Es war ein armer Schneider,
Der nähte sich krumm und dumm;
Er nähte dreißig Jahre lang
Und wußte nicht warum.


Wo man Ideen nur begehrt,
Von Glut und Reiz entfernt,
Man, bis zum Halse schon gelehrt,
Noch im Theater lernt –


荷衰菊老柳微黄
蝶舞风林叶共狂
阆苑无花留不住
飞来学做小春忙


„Ach! má matko roztomilá!
Čerti jiní v hlavě bouří,
láska jak vlk zdivočilá
samým zmatkem vůkol kouří.
Ach! to milování
ve dne nedá stání,
v noci oddechnutí,
hrůzy ke mně shání,
strachy v hlavě kutí.


先生旧日经行处
闻有寒枝笑晓林
便倩东风吹雨去
急携藜杖与僧寻


Es kommt der Herbst. Die Luft saust kalt.
Kein lieber Gott geht durch den Wald.
Ein alter Mann von siebenzig
Sucht Feuerung für den Winter sich.


Kdo se chytí rosolky,
hyne volky nevolky.


أَقبَلَت كَالبَدرِ تَسعى
غَلَساً نَحوي بِراحِ
قُلتُ أَهلاً بِفَتاةٍ
حَمَلَت نورَ الصَباحِ
عَلِّلي بِالكَأسِ مَن أَص
بَحَ مِنها غَيرَ صاحِ


Skončil se dlouhý tento čas,
volným jsem byl zas.
Po čertech volným! V plném žáru,
bez sousta, kapky, bez krejcaru,
bez ženy
život je bezcenný.
Ve vězení mém vyrostla
touha zla;
kdy cela tělo poutala,
má fantasie těkala
do dalekých, záhadných sfér,
v jeden směr.


Nie wird die Rache meine Liebe heißen,
Die rot durch Blut schwemmt ihre schwarze Mähne,
Ich will die Freiheit frei von Rache frein
Und ohne Wut Gerechtigkeit gewinnen.
Der Mensch wird häßlich, wenn er Blut begehrt,
Sein Aug' erfriert zu hunnenstarrem Glanze,
Und jede holde Regung rinnt zu Eis.
Der Mensch wird schön, wenn er die freche Roheit
In kühne Hoheit der Gesittung wandelt
Und Freiheit edel zu erwerben weiß.
Ich traue nicht der Freiheit, die mich knebelt,
Dem wilden Wahngebild, zu dessen Füßen
Ihr Opfer schleppt blutgierige Schwärmerei.
Der Freiheit trau' ich, die von Tiergier frei,
Besonnenem Verlangen hingegeben,
Die Barbarei mit Menschlichkeit entkräftet.
Weh jenem, der den Rausch der Rache träumt!
Irr fährt der Arm am Körper seines Geistes,
Und Wunden schlägt er, wenn er helfen soll.
An ihm vorüber zieht die Menschheit traurig,
Ihr Edelmut verschmäht sein schrecklich Lallen,
Mit dem in Kot er und Verachtung taumelt.
Tot ist die Freiheit, die den Mord gebiert,
Tot ist die Freiheit, die mit Blut regiert,
Tot die Gerechtigkeit der Guillotine ...
Vom ersten Frühlingskusse schüttelt sich
Die neue Freiheit, die, vom Haß genesen,
Brautjungfer Milde zum Geleit erlesen.


Da plötzlich dröhnt es auf dem rohen Pflaster:
herangerollt in vornehm schnellem Trab
kommt ein Coupé. Die gnädge Frau steigt aus,
der Diener reisst die Thür der Hütte auf,
so dass ein scharfer Luftzug bis ans Bett
des Kranken fährt, und von der Schwelle tritt
ein schönes, junges Weib, die Frau vom Schloss.


Teus olhos contas escuras,
São duas, Avé Marias
Dum rosário d’amarguras
Que eu rezo todos os dia
GLOSA


„Jsem zatracen! Ó Bože, trestej mě!“
vzkřik’ jinoch zoufale a o skálu
se čelem bil. A ona šeptala:
„Slyš, bublá nedaleko studánka.
Než zemru, pokřti mě!“ Tu vzešlo mu


Poscia che ad ambedui giù da la cima
de la sua rota ne fe' fare il salto,
somergendone in valle oscura et ima,


雨后全无京洛尘
名园胜景好游人
东田兼有春毬探
来就三城报得春


Skutkem pohrával po uvadlém po rtu matróny
úsměv pouze tichý; zrak jasný, charpě podobný
z pod řasy, ozlacené sluncem, spokojen se upíral
na hru malých děvčat, z nichž jedno vyhoupla si na klín
a pravicí hubenou hebké mu probírala vlásky,
světlorusé, bělavé téměř, s krátkými copánky,
k nimž byla připletena blankytná pentle vybledlá.


Er wirt herrlich mit grossem pracht
vnder den Heyden richten,
Er wirt thun gar vil grosser schlacht
widr die so jn vernichten,
Er wirt dem Fürsten diser welt
der sich jm stedts zuwider stelt
sein hellisch reich zerreissen.


Ein Christ kan ohne Kreuz nicht seyn,
Dein Vater züchtget dich zur Wohlfahrt deiner Seelen;
Drum sage nicht in deiner Pein,
Der Höchste drückt mich hart, er suchet mich zu quälen,
In Kreuz und Schmerz und Trübsal halte still;
Sprich: es gescheh des Herrn gerechter Will.
So wird dir die Gedult der Herr mit Himmels-Kronen,
Nach ausgehaltnen Kampf belohnen.


»Das ist kein Schwert, das vom Nagel reißt,
Du lügst es, falsche Magd!
Es ist Herrn Egberts klirrender Geist,
Das sei dem Himmel geklagt!«


Psitt ! par ici, vous verrez comme
Chez nous vous serez bien reçu.
Vous paraissez assez cossu,
Venez un peu, mon beau jeune homme !
Là bas, un gaillard à l'œil noir
Attend que vous soyez payées.
Cueillez, cueillez, ô maquillées
Des michés le long du trottoir !


老屐相随四十年
惯看苍翠听潺湲
今朝细玩松岩画
犹有吟行未到山


Und gewandt zu seinem Kanzler
Spricht der Fürst: »Bedeutet diese,
Daß sie harren, bis uns gut dünkt
Zu entscheiden ihr Gesuch.