Teď překvapen je zase svatý otec.
I mní, že tohle hodno uvážení
a dohovorů bližších v čase jiném.


Ich bedurfte, deine Liebe zu gewinnen, heut und morgen!
Drum, o Freunde, laßt vergebens nicht verrinnen heut und morgen!
Heut und morgen ist die Summe dieses allzu kargen Lebens,
Und wie schnell, wir wissen's Alle, gehn von hinnen heut und morgen!
Im topasnen Kelch der Tulpe schwelgt der Tau als Silbertropfen,
Doch ihn läßt das Gold der Sonne nicht darinnen heut und morgen;
Ein'ge Blätter aus den Rosen hat ein Wind davongetragen,
Und er wird sie ganz entführen, fürcht ich, binnen heut und morgen!
Laß den Trank im Becher steigen, denn der Wein des Morgenrotes
Quillt empor bis an der Berge hohe Zinnen heut und morgen.


Wie göttlich erscheint in Erröten getaucht
Die Blume, die sanft in den Äther verhaucht,
Und der Rebe Gerank, wenn es quillt und zährt,
Zu beseelender Kraft von der Sonne genährt!
Und wie göttlich die Saat, die dem heiligen Schoß
In den Tiefen entsproß,
In den heiligen Tiefen der Erdnacht! –


Opuštěnou cestou sám jsem kráčel plání,
hlasů dvou jak teskné uslyšel bych lkání.


Deine Charis ist der Cörper; du, Myrtillus, bist der Schaten;
Wie wird aber, wann die Sonne geht zu Bette, dir gerathen?
Nächte haben keinen Schaten; du hingegen gehst auff Nächte;
Weil die Nacht deß Tages Schaten, kümmstu so durch sie zu rechte.


早潮时去晚潮回
陆市巴城逦迤来
咫尺维亭看又过
人生行止信悠哉


ancor vedren del sepulcro di Cristo,
fatto a suo tempo e per suo proprie mani,
gran gaudio de' cristiani.»
O signor mio, col padre tuo di questo


Tenendo tuttavia le belle braccia
al timido marito al collo Argia
et de lachryme empiendogli la faccia
che un fiumicel da gliocchi le n uscia
si attrista che colpevole la faccia
come di Fe mancata gia gli sia
che questa sua suspition procede
perche non ha ne la sua fede: fede


Unendliches Geschrei und lautes Lärmen,
Wie Herden brüllen in den großen Ställen.
Die Klänge fallen und die Klänge schwellen,
Wie ein Orkan entsteigen sie den Schwärmen.


De elcsitult a jókedv-förgeteg
S helyére ült a döbbent némaság:
Köröttünk már az Élet csörtetett.


Laghi di fiamma sotto
I dòmi azzurri inerte
Paiono le deserte
Piazze de la città.


Grandes, más que elefantes y que abadas,
Títulos liberales como rocas,
Gentiles hombres, sólo de sus bocas,
Illustri cavaglier, llaves doradas;
Hábitos, capas digo remendadas,
Damas de haz y envés, viudas sin tocas,
Carrozas de ocho bestias, y aun son pocas
Con las que tiran y que son tiradas;
Catarriberas, ánimas en pena,
Con Bártulos y Abades la milicia,
Y los derechos con espada y daga;
Casas y pechos todo a la malicia;
Lodos con perejil y yerbabuena:
Esto es la Corte. ¡Buena pro le haga!


Tak po přátelsku veselou,
jak čerpáte ji právě,
když roznášejí prameny
tu zeleň po doubravě.


Ja, sie kehrten heim, und alles Schöne,
Alles Hohe nahmen sie mit fort,
Alle Farben, alle Lebenstöne,
Und uns blieb nur das entseelte Wort.
Aus der Zeitflut weggerissen, schweben
Sie gerettet auf des Pindus Höhn,
Was unsterblich im Gesang soll leben,
Muß im Leben untergehn.


Wie nu eine wahre Liebe
alles fürchtet/ scheuet/ denkkt/
so: erschien sie als bekränkkt/
ging sie traurig/ sach sie trübe:
ward mein ganzer Tag ein stähnen
untermischt mit Klag' und Trähnen.


Die Zofe in der Kammer,
Im Rausch der Kanonier,
Der Lump im Katzenjammer,
Im Gegensatz zum Thier.


Ach mein Herrscher! wollst ergetzen
die / so dir vertrauet hat:
daß auch andre in dich setzen
ihren Trost nach dieser That /
und befehlen ihre Sachen
dem / der alles wol kan machen.


Já não posso ser contente,
Tenho a esperança perdida,
Ando perdido entre a gente,
Nem morro, nem tenho vid
Prazeres que tenho visto
Onde se foram, que é deles,
Fora-se a vida com eles
Não ma vira agora nisto,
Vejo-me andar entre a gente
Como coisa esquecida,
Eu triste, outrém contente,
Eu sem vida, outrém com vid
Vieram os desenganos,
Acabaram os receios;
Agora choro meus danos,
E mais choro bens alheios;
Passou o tempo contente,
E passou tão de corrida,
Que me deixou entre a gente
Sem esperança de vid


Za temných nocí potácím se tiše,
mlčícím dálkám vypláču svůj žal.
Mé srdce nějak nepokojně dýše,
mé srdce, jehož jsem se tolik bál.


Und ihr ließt die Fahne flattern,
Schluget drauf, bis Wasserblattern
Jeder hatte an der Hand,
Die er um den Säbel wand.


雪压烟迷月又蹉
前村昏黑水增波
梅花也自难张主
数尺寒稍奈尔何


Zpomeň si, o synu, na to,
Dospěješ-li k vyšším dnům;
„Nepředkládej psům, co svato,
Ani perly – selatům!“


Tak podumal si starý maršál zase,
jak obyčejně, když si vyjel z lázní,
kde těla stroj si dával do pořádku,
sem na bojiště. Kukátko snes s očí
a kraj se zúžil – viděl už jen matně
svým ocvikřeným zrakem vísky Kleny
a Šerc a Domkov, které zdola zírat
se zdály k němu, bělavý dým míru
z komínů dýchajíce k modru nebes;
vzdych s hluboka a sejmul cvikr s očí,
leč viděl sotva už jen blízké stromky
a kousek polní cesty. Trochu vzpřímil
hřbet lety shrbený a opíraje
se o hůl, řídil po drobounké trávě
stroj sešlý těla svého ke kočáru.


Peut-être bien, sans doute, et quoique, et puisque, en somme
Éprouvant tant d’estime et combien de pitié,
Laissez monter en nous, fleur suprême de l’homme,
Franchement, largement, simplement, l’Amitié.


مرّ الجَميل قُلت يا غُصن النَقا ما لك
عَن نَسيم الدَلال يا فاتني ما لك
اِرحَم متيم عَليل بِالطَرف أَوما لك
أَعرض دَلالاً وَقاللي لا تَكون طامع
بِالوَصل إِلا بِبذل الرُوح أَو مالك


Jeho hlas zní jak bouř hromu,
v ucho krále dopadává:
„S nebe žádám spravedlnost,
jíž mi dopřát, král se vzdává!“


海螫江蟹四时供
水蓼山花月月红
自是人生不行乐
莼鲈何必羡江东


Sì cominciò Beatrice questo canto;
e sì com'uom che suo parlar non spezza,
continüò così 'l processo santo:


Děl velký tvůrce v andělů svých radě:
„Hle, krásná země jest, leč nemá tvorů,
již jako vy mně zpívali by v sboru
a těšili se nebes hvězdné vnadě,
té nivě blankytné, jež níž se shýbá
a září sluneční hor hlavy líbá.


Erhebt den Herren weit und breit
Die ihr sein Heer und Diener seyd
Und richtet fleissig in die That
So viel er euch befohlen hat.


Az hadnagyok kösztök az ki ott vala,
Epörjesi jó Blaskó Antal vala,
Zádornik Amborus, Janicskó vala,
Kétszázharminc puskás gyalog az vala.


Und ist das noch nicht genug, so sagt, wer erhält
Die Pressen in Athem, wer treibt sie geschwinder,
Als so ein rüstiger Federheld?
Was wären Buchhändler, Drucker und Binder
Ohn' ihn? – Und ach, die unbarmherzigen
Verleger, die sonst, wie Kanibalen,
Vom Autorgehirne sich mästeten,
Die lassen sich's nun mit Weib und Kindern gefallen,
Und lernen endlich erkennen, daß man
Von Menschenhandarbeit auch leben kann.
Wer lehrte sie das? Wer entwöhnte sie
Vom Menschengehirne? – Wer anders, als die,
Die, satt des Greuels, menschlicher dachten,
Und statt des Gehirns ihnen Handarbeit brachten?
Seyd stolz, ihr Herr'n, die ihr das gethan!
Ihr werdet unvergeßlich bleiben,
Die Menschheit wird euch obenan
In ihre geheiligten Jahrbücher schreiben:
Auch denken bereits an euern Lohn
Die Ephemeriden der Menschheit schon.


Und als sich in Nacht das Gebirge gehüllt,
Da tobte der Sturm in den Eichen,
Und er schwang durch den Himmel sich rasch und wild,
Und flüchtig begann manch Wolkengebild,
Vor dem Monde vorüberzustreichen.
Und ich rief empor in die sausende Jagd:
O Sturm, du spielest mit Licht und Nacht;
Wohl hast du Macht,
Mir vom Herzen die Wolken zu scheuchen!


Ten drobný netřesk na tvém hrobě
jest od kořínku krvavý;
u noh ti roste, u hlavy,
já lupínků pár utrh’ sobě.


قُوِّستُ إِذا شَعَرتُ شَيبِيَ أَسهُمٌ
تَرمي فَيَنجَحُ رَميُها وَمَرامُها
فَعَجِبتُ لِلدُنيا رَمَتني اليَومَ عَن
نَفسي وَمِنّي قَوسُها وَسِهامُها


Der Letzte ist's vom Schlosse,
der einst von hinnen zog,
als ihn das Glück am Leben
ums beste Teil betrog ...


Wir müssen auseinander, Kind,
Mich drängt es in die Fluth hinaus.
Still wie Dein Wesen war Dein Haus,
Ich sehne mich nach Sturm und Wind.


حَيّ شَرْباً تَفَرّدوا بالرّحِيق
ونفوساً حَنَّتْ إلى المعشوق
كلَّما دارتِ المدامُ عليهمْ
سَلَكوا لِلعلوم كُلَّ طَريق
وتعاطَوا على الكؤوسِ حديثاً
مُحْكَمَ النَّصّ مُؤْنِقَ التّنْمِيقِ
سَبَقُوا كُلَّ سابِقٍ للمعالي
واستدلّوا بكل فَهْمٍ دقيق


Bey dieser Sterbens-Sucht
Giebt alles schier die Flucht,
Wir meinen gar mit Hauffen
Dem Tode zu entlauffen.
Wohin sol ich doch eilen
Für seinen leichten Pfeilen?


Худых людей знакомства убегай
И сердце к чистоте единой прилагаОт них ты можешь очерниться
И вечно оскверниться
От их бесеКрасильщику был Угольщик сосед,
Красильщика карает,
Запудрил у него весь дом,
И, вьяся пудра та столпом,
Все краски у него марае


كَأَنَّ وُجودَ هذا بَعْدَ هذا
بِرَبْعِ فِنائِنا دَخْلاً وخَرْجا
كِتابُ مُطالِعٍ إن يَطُوِ دَرْجاً
مِنَ الأَوْرقِ يَنْشُرْ مِنْهُ دَرْجا


Wie kurz ist doch der Streit; wie glücklich ist der Held,
Der ewig triumphiert den Teufel, Fleisch und Welt.


Gesegnet auch blüht armer Mägde Schoß,
Die träumend dort am alten Brunnen stehn.
Einsame froh auf stillen Pfaden gehn
Mit Gottes Kreaturen sündelos.


Dav dole nakupený
pod okny u radnice
ty vzácné ptáky schytal
na meče, na sudlice.


Ó luzní dnové v září,
kdy zladěno vše v klid,
kdy úsměvem vše září
i myšlénka i cit!


Komu dal Bůh jaro milé,
trhej růže si, ó věř,
rády ti z nich ruce bílé
vínky svijou na kadeř.


Rubíny hoří v diademu
kol vlasů tvých ve hvězdném lemu,
i myslím, když zrak vzhledne k nim,
že bol tam zasel hložím svým
tu krev, kterou vzal srdci tvému.


A na lodi, jež červánkovým nachem
tu znovu plála před palácem víly,
ďas vytrh’ stěžeň jedním ruky machem
a skokem přenesl jej na terasu,
tam zarazil jej v záhon mezi květy
a zasyčel, co já naň hleděl v žasu:
„Byl’s jedlí horskou, čahoune ty kletý –
buď jedlí zase, ožij mízou pekla,
v šíř větve rozlož, stoupej chutě vzhůru,
až hlavu drzou zatkneš do azuru!“


J'ai goûté peu de joie, et j'ai l'âme assouvie
Des jours nouveaux non moins que des siècles anciens.
Dans le sable stérile où dorment tous les miens
Que ne puis-je finir le songe de ma vie !


鉴止不鉴流
爱此一泓净
清夜月团团
空明两相映


Ich kan nicht länger bitten,
Es ist vor mich zu viel,
Wo sie an ihren Sitten
Nicht anders werden wil,
So hab ichs schon bedacht,
Und gebe gute Nacht.


Es braust der Susquehannah, wogenschlagend,
Als Hymne dir vom Mund zum Preis der Braut;
Washingtons Mal, als lichter Pharus ragend,
Liegt dir als Talisman am Herzen traut.


Diese Gründ' und mehr dergleichen
Glaubt man: denn sie scheinen klar.
Gleichwohl will ich gerne weichen,
Werd' ich bessere gewahr.
Um nur Gottes Werck zu preisen,
Und nicht, meinen Witz zu weisen,
Schreib' ich, und es hat mein Kiel
Gottes Ruhm, nicht sich, zum Ziel.


Wenn ihren Willen unsre Knaben
Bei den dramat'schen Musen haben,
Was können sie wissen von Kopf bis zu Fuß,
Wie einst das Kindlein gestaltet seyn muß? 1
Doch ist nun einmal das Kindlein da,
Dann lassen ein einziges Ohr und Yah
Gar leicht vermuthen et cetera.


So wird von Tag zu Tag ein Traum gedichtet,
Dem Wachen gleich, ein labyrinthisch Wesen;
Doch zu der Ferne bleibt mein Blick gerichtet,
Wo meinem Herzen sich ein Kreis erlesen,
Wo er sich mir und ich mich ihm verpflichtet,
Dort fühl ich mich vollkommener genesen.
So trägt es mich zum ehrenvollen Feste,
Schon bin ich da. – Gesegnet alle Gäste!


Vše volá: – Miluj, vnoř se lásky v tůně,
dnes v ráj tě strhnem, zítra do zkázy!
Vím, duše žen jsou zaklety v jich lůně,
jich vášnivý šept krok můj provází.


Freut' auch mich nichts weiter mehr,
Nicht die süße Maiensonne,
Bienenton und Schaukelwonne,
Keine kühle Mondnacht mehr.


A ty bubny víří
a ten poplach všude
na hruď, okna tluče:
„Bude vojna, bude.“


Dann aber trübten nach und nach
Sich deine frohen Mienen,
Und unbekannte Wehmut sprach
Mit bangem Blick aus ihnen;
Noch immer seh' ich dein Gesicht,
Wie du ein Sträußchen pflücktest,
Und zitternde Vergißmeinnicht
Mir in die Hände drücktest!


Im großen Ball, dem vier Begleiter glänzen,
Wie Riesen nach gebundne Zwerge ziehn.
Was wären da des Schachs und Mogols Grenzen?
Der Menschen Welt wär auch ein Zwerg für ihn.«


Und »Mutter, Mutter!« die Tochter keucht,
und es stockt das Rad, und am Bett sie liegt,
wo von zuckender Lippe zum Kusse geneigt
hin über die Zeilen ein Blutquell bricht;
auf flackert verlöschend ein letzter Blick,
hohl quillt ein Hauch von letzter Lust:
»Gerettet Du – mein Kind – mein Glück!« –
Umklammert ruht in feuchter Hand
die starre Hand; die Abendglut
malt flammende Rosen an die Wand;
schwarz leuchtet Wort an Wort im Blut,
wie Ein Geist tausend Leben regt;
und durch die stumme Kammer weht
der Geist, der alles Leben hegt.


Noch heut soll sie kommen,
Ich weiß es, zur Stadt,
Da sehet ihr glücklichen
Städter euch satt.


Te quiero, sí, te quiero. ¿Me has oído?
Estoy loco por ti, loco perdido.
Y hablo, y hablo, mas siempre, muy sincero,
Sólo es para decirte que te quiero.
¡Te quiero! ¿Me has oído? ¡Dilo pronto!
¿y te ríes? ¿Acaso me ves aire de tonto?
Pero ¿qué hacer entonces para que tú comprendas,
Para que mis palabras sean claras, sin vendas?...
Siempre lo que se dice parece tontería,
Porque cuanto decimos suena a cosa vacía
Busco, y busco algún modo, pero ¡tiempo perdido!
Pues nunca a las palabras los besos han suplido.
Algo el pecho me oprime cual si un sollozo fuera;
Quiero explicarme, pero no encuentro la manera;
Sólo llega a las almas lo que saber decimos,
Y al través de palabras más o menos vivimos.
Necesito palabras, y quiero, en ansia ardiente,
y entre análisis frío, pesarlas en la mente.
Es fuerza que te diga, que sepas lo que siento,
Todo esto que confuso bulle en mi pensamiento;
Mas ¿Cómo? Si lograra si lograra en mi inquieta
Tortura, hallar hermosas palabras de poeta,
Mucho más te diría que esto que aquí sentado,
Cerca de ti, te digo con labio balbuciente,
Y que cien y mil veces repito emocionado:
«¡Tú, siempre, amada mía!... Siempre tú, solamente».


,Merre merre, hűvös esti szél?
Mért sietsz ugy? tán eltévedél?!’


Seit das Schiff ich frei bestiegen,
Haus' ich jedem Fürsten gleich;
Weit, so weit die Winde fliegen,
Liegt mein flutend Königreich.
Blanker Stahl ist mein Wardein,
Treib' ich meine Schatzung ein.


Vom Kirchthurm flog er durch die Nacht
Mit seiner schlafbefangnen Last;
Nun küsse sanft den kleinen Gast
Und harre, bis das Glück erwacht.


Que ça vers les n…ymphes, comme
Vous n’êtes pas mal armé
Plus que Sully n’est Prud’homme.


Hoch in Wolken kreist er wieder,
Jener Räuber kühn und klug,
Stark von Fängen und Gefieder,
Scharf von Auge, stolz von Flug.


东湖觌面本情亲
到得东湖动隔旬
若道四并成浪语
如何寸步不由人


¿Y quien de verte libre gozaría,
si al placer arrebatas el instante
y das la eternidad a la agonía?


Híveivel gyors tanácsot tart tehát,
S felszólítják Magyarország hős urát,
Jőne haddal, hatalommal mihamar,
Míg a népet el nem söpri a vihar.


,Jeď!‘ – „Kam?“ – ,Kam chceš, jen z města ven!
Ať někam ve přírody dóm
se rychle, rychle svezu,
a trávník vidím zas a strom.
My dojeli. – ,Teď slezu!‘


Mit österreichscher alter Treue,
Um auszufüllen, was dir noch zu weit,
Nahmst du die Torenweisheit, alt und neue,
Rasch auf in deines Ruhmes schwellend Kleid.


    não tem chuva
    que desbote essa flor


疏懒百年还旧癖
功名此日负初心
本来面目频频照
恐落寰中第二人


Ves vypálená, dým se líně plazí
po černých zdech, jež k nebesům se týčí,
sloup jisker ještě místy povyrazí
a místy plam, na vodu vraziv, syčí.


El dómine paciente y circunflejo,
de calado birrete, se pasea;
y medita y trabaja en una idea,
con febril ademán y hosco entrecejo.
Mientras uno decora con despejo,
otro alumno cantando deletrea;
y la tropa infanlil chilla y vocea,
fija y pendiente del callado viejo.
¿En qué piensa el señor? Pierna que todo
a golpe de palmeta y por espanto,
si no cambia de ser, cambia de modo;
y piensa que no hay acto ni hay objeto,
que no se encierre en la lección de canto
de la escala inmortal del alfabeto.


Mein Liebgen sol so seyn:
Als wie das Mädgen siehet,
Das mich jetzund bemühet,
Das mich so weit getrieben,
Daß ich mich muß verlieben,
So sol mein Liebgen seyn.


Poi che l'omo è annichilato,
nascei occhio da vedere;
questo prezzo esmesurato
poi lo comenza sentire,
nulla lengua no 'l sa dire
quel che sente en quello stare.


Miracol nuovo, che la specie umana
inclita fai e molto più natura,
non dimostrato qui senza gran segno,
non passò sì le sue ninfe Diana
come il tuo vago aspetto copre e fura
ogni mortal bellezza ed ogni ingegno.
Com'io fui fatto di vederti degno,
conobbi Amor seder fra le tue ciglia,
e, come cacciator la cerva al varco
aspetta, aperse l'arco
e disse: «Non fuggir, ché quel ti piglia!»
Paura e maraviglia
mi stupîr sì ch'io caddi semivivo
e di libero arbitrio in tutto privo.


Di lor convien ch'io mi lamenti e lagne:
la lor mercede, il mio signor m'è lunge;
per lor non è chi, lassa, m'accompagne.


Or che l'aria e la terra arde e fiammeggia,
né s'ode Euro che soffi, aura che spiri,
et emulo del ciel, dovunque io miri,
saettato dal sole, il mar lampeggia;


E então, na treva, em místicas dormências
Desfila, com sidéreas lactescências,
Das Virgens o sonâmbulo cortejo...


Se me dizem a palavra trigo
quero possuir a lírica sement
Se me falam a palavra pedra
Logo imagino o leito de uma estrad
Se a palavra polícia é-me dita
Sonho com a segurança da cidad
Porém, se os valores vão ficando invertidos,
Se me dizem a palavra trigo
Penso então nas mãos mais calejadas;
Se me falam a palavra pedra


Nur ein Mann von Schrot und Korn
Konnte dich erfinden.
Kurze Wichs, du bist von vorn
Wie die Fraun von hinten.


Ach, was werden meine Sinnen
Vor Gefahr und Angst gewinnen,
Wenn mich dein entfernter Geist
Nur mit bloßen Träumen speist.


Sanft hingeſchmiegt auf ſeidne Frühlingsraſen,
Auf Blumen eines Quellenrands,
Verlachen ſie die bunten Seiſenblaſen
Des lieben leeren Erdentands.


S sír felé húz e nehéz kő,
mindent örök borúba látok,
él egy leány, és vár reám, mint
egy átok.


Ha, Vater Putnam lenkt den Sturm,
Und theilt mit uns Gefahr;
Uns leuchtet, wie ein Pharusthurm,
Sein silbernes Haar!


Vida, jak ta Vídeň vysmívaná
vede si v tom školství solidně:
ministra škol našich – Krista pána! –
pošlete vždy napřed do Vídně!


开户霜如雪
登车日胜春
举目见千里
独慰游山人


O lásky plný Buddho, Sakjamuni,
ty zlatý orle v říši veleduchů,
tys nejprvnější v divém světa ruchu
pln soucitu vše žití sčítal runy.


归路不觉远
月出静林峦
举头贪看月
误到别家门


Nad Svantovítem, který nejvýš trůní,
hnul balvanem a s hukem hromů moře
se valilo, jej pohřbilo i s bohy!


潇湘一片芦花秋
雪浪银涛无尽头
何须渔歌发清响
鹭鸶飞出白汀洲


E grande e generosa que podia
De momento em seu sangue se banhar,
Deixa-o seguir com pena o seu destino
Sem seu poder e forças lhe mostrar:


Vše zlatým světlem oblito je,
vše září, hraje v luzných snech,
lán, stromy, stříbroskvoucí dálka
i bájné květy na oknech.


枫叶芦花渐有霜
客中高会又重阳
登临处处堪乘兴
何必尊前感异乡


Julio estaba entonces de nueve. Amor
contó en sonido impar. Y la dulzura
dió para toda la mortaja, hasta demás.


Zum Verzweifeln häßlich ist er.
Nur daß nichts er dafür kann.
Hebammen sind manchmal Biester,
Sie ist Schuld am Kasian.


Klobouček v dešti a bílý šat;
pod mraky chce se mi tancovat.


نحن ما نحن عليهْ
قاتِلّ مَنْ شهد القَتْلَ ولم يشهد عليهْ
غَيَّروا اسماءَهُ
واستبدلوا شارةَ نصري
يدمي فوق يديهْ
وضعوا عينيِّ كي أشهد أني لم أرَهْ
أيْنَ  أيْنَ الشجرةْ؟


Wenn ein Feuer sich entzünden
Und was lange dauern soll;
Muß es eine Nahrung finden,
Die von solchen Theilchen voll,
Welche leichtlich zu zertrennen:
Und doch könnt' es noch nicht brennen,
Würd' es von der Lüfte Macht
Nicht beständig angefacht.


	Perché dispiaccion a ciascun che vive,
advegna lor ciò che 'l sonetto scrive.


Ki merné azt megszámlálni?
Minden számot fellülmul,
Alig győzhetjük csudálni,
Szaporodik és ujul.


铅椠辛勤四十年
抟风不上鬓霜寒
朱门何处是知己
短褐空瓢行路难


In supplimento de le turbe uccise
ne le battaglie e ne' fieri conflitti,
l'un signore in Ispagna, e l'altro mise
in Africa, ove molti n'eran scritti;
e tutti alli lor ordini divise,
e sotto i duci lor gli ebbe diritti.
Differirò, Signor, con grazia vostra,
ne l'altro canto l'ordine e la mostra.


Chi dir potrà già mai
I chiari eccelsi onori,
Onde, o gran Mirabella, adorno vai?
Ahi dir non puote umano ingegno od arte
L'avolte in te virtudi, e in mille sparte:
Che i sommi preggi tuoi
Tu raccontar, tu celebrar sol puoi;
Tu sol, che numerar pur ti compiaci
L'arene in terra, e in ciel l'eterne faci.


Rossz a világ? Légy jó tehát magad!
Üres a lét? Adj tartalmat neki!
Az ember szolga mind? Légy te szabad!
Hídd sorsodat bátor versenyre ki!


Aj rybko, rybičko!
Tyťbys nebyla tak veselá,
Kdybys v tom potůčku
Té vodičky čisté
Neměla.


Gott ist sich selber alls: sein Himmel, seine Lust.
Warum schuf er dann uns? es ist uns nicht bewußt.


Warst du von einem Männerkreis umgeben,
Die granweis, wie einst König Mithridat,
An Gift gewöhnt sich all ihr ganzes Leben,
So daß sie nun verdauen jeden Grad.


Nimm an diß Denckmahl meiner Hände
Du treue Freund- und Brüderschafft/
Der ich zu Diensten mich verpfände
So lang in diesem Leib ein Lebens-Athem hafft.


Die Gottheit ist so nah der Jungfrauschaft verwandt,
Daß sie auch ohne die nicht Gottheit wird erkannt.


Fényjeleket egymástól egy araszra,
Fejfára, fűre, zörrenő harasztra.


Jetzt aber – der Dämeritz ist überschritten –
An des Zuges Ausgang und inmitten
Erblick' ich Mädchen, erblick' ich Fraun,
Alle thusneldisch anzuschaun,
Alle mit Butten, alle mit Hucken,
Draus blond die kleinen Germanen kucken –
So ziehen sie südwärts mit Kiepen und Kobern,
Von der Müggel aus die Welt zu erobern.


山阳小邑汉遗城
马鬣荒芜汉献茔
闰位馀分归典午
邺瞒空受不臣名


»Ei, mein Freund, dort seh ich nicken
Nur das Waldweib, nur die Liese;
Blaß und hager an den Krücken
Hinkt sie weiter nach der Wiese.«


Was ein christliches Auge nur sieht, erblick ich im Marmor:
Zeus und sein ganzes Geschlecht grämt sich und fürchtet den Tod.


Na palubě v podvečerní chvíli
sešli jsme se k nové zábavě.
Jako vojín o své výpravě
o své Zemi my jsme hovořili.


Und also freuest Du dich noch,
Wenn Du von Treu getrieben,
Zusammen spannst ins Liebes-Joch
Zwey Herzen, die Dich lieben.


锦帐彻流苏
寒灯对影孤
其如天上月
千里炤征夫


江寺花枝开不稀
背岩幽渚斗芳菲
东君有意如相惜
莫遣风吹片片飞


Na to stoupí myslí zňatou
Na Říp – Čechů horu svatou,
Perúna by slavil hlas;
Prosí o zdar země české,
Jíž dal jméno slavoleské,
A lid volá: Čechy spas!


Das Mägdlein ist so fein und zart,
Als sei's von Engelsform und -Art.
Es sieht mit ahnungslosem Blick
Das weltentstellende Geschick
Und fragt mit unschuldvollem Walten:
»Wer bist du, so mich festzuhalten?«


Der Crith im West- Nord- Ost ist neunfach nun besucht.
Sein Neun vollführt dis Neun heut voller Neun
Mein achtzehnd Reis-Jahr schrekt mit unserm durchbruch A.L.L.E.S.
Christinens Gold-Kron blikt schon vor in disem Adams-Jubel:
Der Engel thut der Welt des Vorbilds Zweige weg.
Das wesen weset ernst/ beweset di Figur,
[.....................................................................]


Že hlava mne bolí a v noci míjí mne spánek?
Oh, kdož by dbal toho, oh, kdo by trápil se tutím?
Pár přeletí neděl, a čelo zchladí mi vánek
s luk širých a vonných, a zrak můj zaplá, teď chorý,
až uzří písecké Hory
a pozdraví Putim,
až Hůreckých lesů dech ke mně přiletí známý
a rybníků milých hlaď do očí zablýská mi,
až luka se usmějí na mne stem květů a poupat,
a paseky krásné, kde kvete zlomocný rulík,
a duše má bude se tiše jen kolébat, houpat,
jak na tůni stulík.


雨霁秋江净晚汀
凭高一望野田青
闲来不用看图画
好构城南放鹤亭


霞散云消无一毫
四垂天幕露华高
兰闺妆罢移红烛
金斗温温熨御袍


Nun hab ich Janus Kirch zum drittenmal geschlossen/
die Waffen weggelegt/
und güldnen Fried gehegt/
so weit die Welt ümstossen.


Lies, was deinem Volke
Gottes Finger schrieb,
Lies es in der Wolke:
Bete! Faste! Gib!


ثِقَتي بِغَيرِ هَواكُمُ لا تَحدُثُ
وَيَدي بِحَبلِ وِصالِكُم تَتَشَبَّثُ
ثَبُتَت مَغارِسُ حُبِّكُم في خاطِري
فَهُوَ القَديمُ وَكُلُّ حُبٍّ مُحدَثُ
ثَنَتِ العُهودُ أَعِنَّتي عَن غَيرِكُم
فَعُقودُها مَنظومَةٌ لا تُنكَثُ
ثَلَجَت عَلى حِفظِ الوَدادِ قُلوبُنا
وَلَظى الهَوى بِضِيائِها يَتَأَرَّثُ
ثَقُلَ الهَوى وَإِنِ اِستُلِذَّ فَإِنَّهُ
داءٌ بِهِ تَبلى العِظامُ وَتَشعَثُ
ثَوبٌ خَلَعتُ العِزَّ حينَ لَبِستُهُ
إِذ كانَ إِذ ذُلُّ الصَبابَةِ يورَثُ
ثَلبَ الوَرى عِرضي المَصونَ وَحَبَّذا
لَو صَحَّ ما قالَ العِدى وَتَحَدَّثوا
ثاروا بِنا فَطَفِقتُ حينَ أَراهُم
حَذِراً أُذَكِّرُ ذِكرَكُم وَأُؤَنِّثُ
ثَكِلَ الوَرى طَرفي المُسَهَّدَ فَاِبعَثوا
طَيفَ الخَيالِ إِلَيَّ أَو لا تَبعَثوا
ثَجَّ الهَوى فَأَنا الغَريقُ بِلُجَّهِ
لَكِنَّني بِحِبالِكُم أَتَشَبَّثُ
ثَلَمَ الهَوى حَدّي وَكُنتُ مُهَنَّداً
ماضي الغِرارِ بِغِمدِهِ لا يَمكُثُ
ثُمَّ اِغتَدَت أَيدي اِبنِ أَرتَقَ قِصَّتي
كُلٌّ بِها بَينَ الأَنامِ يُحَدَّثُ
ثَبتُ الجَنانِ يَكادُ يُبعَثُ مُرسَلاً
لَو أَنَّ بَعدَ مُحَمَّدٍ مَن يُبعَثُ
ثَغرُ الفَلا مِن نورِهِ مُتَبَسِّمٌ
وَفَمُ الزَمانِ بِفَضلِهِ مُتَحَدِّثُ
ثَخُنَت جِراحُ النُجلِ مِنهُ وَبَعدَها
وافى وَوَجهُ الحورِ أَغبَرُ أَشعَثُ
ثُرِمَت ثُغورُ المُلكِ لَولا أَنَّهُ
يُنشي لَها العَدلَ العَميمَ وَيُحدِثُ
ثَهلانُ إِن عُدَّ الحُلومُ أَوِ النُهى
بَحرٌ إِذا عُدَّ النَدى وَالمَبحَثُ
ثَمَنُ البِحارِ السَبعِ جودُ يَمينِهِ
وَجَبينُهُ لِلنَيِّرَينِ يُثَلِّثُ
ثاني عِنانِ الحادِثاتِ وَفارِسٌ
أَمسى جَوادُ الدَهرِ مِنهُ يَلهَثُ
ثَوَتِ الخُطوبُ مَخافَةً مِن بَأسِهِ
صَرعى وَذَلَّ بِها الزَمانُ الأَحنَثُ
ثَمِلٌ بِصَهباءِ السَماحِ فَهَمَّهُ
مالٌ يُقَسَّمُ أَو عُلومٌ تُبحَثُ
ثَمَراتُ مَجدٍ مَدَّ نَحوَ قِطافِها
كَفّاً بِإِسداءِ الصَنائِعِ تَعبَثُ
ثَقَّفتَ زَيغَ المُلكِ يا نَجمَ الهُدى
بِأَسِنَّةٍ سَمَّ المَنِيَّةِ تَنفُثُ
ثِب لِلعُلى وَاِستَخدِمِ الدَهرَ الَّذي
إِن تَدعُهُ لِمُلِمَّةٍ لا يَلبَثُ
ثُبنا إِلَيكَ عَلى هِجانٍ ضُمَّرٍ
شِبهِ القِسِيِّ إِلى حِماكَ تُحَثَّتُ
ثارَت بِنا تَطوي القِفارَ فَعِندَما
آنَستُ نارَكَ قُلتُ لِلرَكبِ اُمكُثوا
ثُمَّ اِقتَسَمنا بِالسُرورِ وَأُشرِكَت
في طيبِ بُشرانا النِياقُ الدُلَّثُ
ثِقَةً بِأَنَّ يَدَ الرَدى إِن غادَرَت
مَيتاً فَعِندَكَ بِالمَكارِمِ يُبعَثُ
ثَبُتَت وَلَو حَلَفَت بِأَنَّكَ ناعِشٌ
بِنَوالِكَ الأَرواحَ لَم تَكُ تَحنَثُ


Slze krvavé bych plakal
Nad ojczyzny osudem –
Ni svých synů kosti nesmí
V lůno pojmout Polská zem;
Její syni – vyhostěnci
Po světě pouť konají –
Kamby hlavu položili –
Místa v světě nemají! –


Na tvorbu Ibsena svou prací
dá spoustu nových hledisek
a zvrátí soudy generací,
má úžasných už výpisek –
Bahr předmluvu pak napíše mu –
Klimt slíbil linky dělat jemu –
tisk obstará mu Drugulen –
je v práci ovšem na počátku –
sto výtisků chce tisknout jen –
a jeden dá mi na památku. –


No estará Radamanto en el seguro
dijo, si paso el Lete con mi gente,
que en los Campos Elíseos felizmente
eterno imperio establecer procuro.


Azonképpen az oroszlánkölkek
Az Úr Istentől ételt keresnek,
Ordítnak az prédára éhség miatt,
Hogy megtölthessék az ő éh gyomrokat.
De mihelt az fényes nap fölvirrad,
Ki-ki mind ő barlangjába szalad,
És ott lesznek és fekesznek csendesszen,
Míglen ismétlen setét estve lészen.


В голодной и больной неволе
И день не в день, и год не в гоКогда же всколосится поле,
Вздохнет униженный народ?
Что лето, шелестят во мраке,
То выпрямляясь, то клонясь
Всю ночь под тайным ветром, злаки:
Пора цветенья началасНарод — венец земного цвета,
Краса и радость всем цветам:
Не миновать господня лета
Благоприятного — и на15 февраля 1909


Zuřivostí roven zlému draku,
v čele vojska svého pospíchal;
Židy stopovali po jich šlaku,
tak že každý kvapem oddychal.


Nebe tak vysoko, země tak nízko,
cit je tak hluboko, láska tak blízko!


Ezekben ő a mester névre várt.
Zenét már csak dilettans módra űze;
Elpöngeté a zongorát, gitárt,
A hangjegyet lassacskán elbetűzte,
Hallása jó volt és ütemre járt,
Lelkében a hangot jól összefűzte;
Még componált is (megbocsásson e szó):
De nem készült - cigánynak ex professo.


风节无人能用舍
尘凡何处问行藏
虹蜺已卷胸中气
只作天文一点光


Mert oda gazdájok, nem tér többé vissza,
A pálinkát tőle a föld pora issza.
Oda se hederít a feltámadásra,
A hívó angyalok nagy harsonájára.
De ha sugják neki: Itt a szalmásüveg!
Tüstént azt feleli: Köszöntse rám kelmed!


El acusado es pálido y lampiño.
Arde en sus ojos una fosca lumbre,
que repugna a su máscara de niño
y ademán de piadosa mansedumbre.
   Conserva del obscuro seminario
el talante modesto y la costumbre
de mirar a la tierra o al breviario.
   Devoto de María,
madre de pecadores,
por Burgos bachiller en teología,
presto a tomar las órdenes menores.
   Fue su crimen atroz. Hartóse un día
de los textos profanos y divinos,
sintió pesar del tiempo que perdía
enderezando hipérbatons latinos.
   Enamoróse de una hermosa niña,
subiósele el amor a la cabeza
como el zumo dorado de la viña,
y despertó su natural fiereza.
   En sueños vio a sus padres —labradores
de mediano caudal— iluminados
del hogar por los rojos resplandores,
los campesinos rostros atezados.
   Quiso heredar. ¡Oh guindos y nogales
del huerto familiar, verde y sombrío,
y doradas espigas candeales
que colmarán las trojes del estío!.
   Y se acordó del hacha que pendía
en el muro, luciente y afilada,
el hacha fuerte que la leña hacía
de la rama de roble cercenada.
................................................................................................
   Frente al reo, los jueces con sus viejos
ropones enlutados;
y una hilera de obscuros entrecejos
y de plebeyos rostros: los jurados.
   El abogado defensor perora,
golpeando el pupitre con la mano;
emborrona papel un escribano,
mientras oye el fiscal, indiferente,
el alegato enfático y sonoro,
y repasa los autos judiciales
o, entre sus dedos, de las gafas de oro
acaricia los límpidos cristales.
   Dice un ujier: «Va sin remedio al palo».
El joven cuervo la clemencia espera.
Un pueblo, carne de horca, la severa
justicia aguarda que castiga al malo.


O di beltade e d'onestade solo,
D'ogni grazia e virtù Tirinto pieno,
Se non fosse 'l pastor, che 'l tuo gran Reno
Oggi, ed io sempre ammiro tanto e colo:


Zeď bílá teď se táhne linealem,
houšť stromu probrána je i houšť křoví,
v tom koutě drahém poznávám se málem;
jen mrtví si as dole stejně hoví.


Enquanto quis Fortuna que tivesse
Esperança de algum contentamento,
O gosto de um suave pensamento
Me fez que seus efeitos escrevess
Porém, temendo Amor que aviso desse
Minha escritura a algum juízo isento,
Escureceu-me o engenho co tormento,
Pera que seus enganos não dissess
Ó vós que Amor obriga a ser sujeitos
A diversas vontades! Quando lerdes
Num breve livro casos tão diversos,


Aber wie des Schmetterlinges Farben
Selbst in zarten Händen untergehn,
So vernichten Fesseln auch die Reize,
Die der Liebe freie Regung schmücken.


A rozsevač sešlý s nebe, přelaskavý,
Otevřev svá ústa, mile takto praví:


Všecko jsem zkusil, za vším šel,
k štěstí jsem nikdy nedošel,
odevšad ledný smutek zel,
na dně mi číše zbyl jen žel.


Hleď přivít k svému trůnu, ku své pleci,
co Čechové jsou, co jsou věrní reci.


Když tě bídný život uštve,
a tvou hlavu k smrti znaví,
uzdraví tě teplé místo
na rameni u mé hlavy.


V tom rudým zlatem východ hořel celý.
Kde pták, ten vzbuzen. Každý strom plál, plamen,
a žoldák prchá – odvalen jest kámen
a skály odvěké se třtinou chvěly.


Er war bei allen Dingen
In allem gleich geschickt.
Mit Feinden konnt er ringen,
Durch Saitenklang beglückt.


О, кто, скажи ты мне, кто ты,
Виновница моей мучительной мечты?
Скажи мне, кто же ты? — Мой ангел ли хранитель
Иль злобный гений-разрушитель
Всех радостей моих? — Не знаю, но я твой!
Ты смяла на главе венок мой боевой,
Ты из души моей изгнала жажду славы,
И грезы гордые, и думы величавЯ не хочу войны, я разлюбил войну, —
Я в мыслях, я в душе храню тебя однТы сердцу моему нужна для трепетанья,
Как свет очам моим, как воздух для дыханьАх! чтоб без трепета, без ропота терпеть
Разгневанной судьбы и грозы и волненья,
Мне надо на тебя глядеть, всегда глядеть,
Глядеть без устали, как на звезду спасенья!
Уходишь ты-и за тобою вслед
Стремится мысль, душа несется,
И стынет кровь, и жизни нет!Но только что во мне твой шорох отзовется,
Я жизни чувствую прилив, я вижу свет,
И возвращается душа, и сердце бьется!


يا قاعداً معنا ويز
عم أَنَّه بالإِنس يُخْدَمْ
والكأْسُ دائرة تُحَـ
ـيِّي بالتَّنفُّس والتبَسُم
ويصدُّ عَنَّا أَيْ بأَنِّي
تائِبٌ وكذاك يَزْعُمْ
قلْ لي فما معنى قعو
دِك عندنا ضيَّقت قُمْ قُمْ


Tretet heran. Wie Flaum von Faltern zart,
Wie eines jungen Sternes goldne Nacht,
Zittert sein Mund, in seinem goldnen Bart,
Wie Chrysolith in einem tiefen Schacht.


Bald wird des Grabes Ruhe mich decken, bald
Umschweb ich Lauren, Ahnungen sagens mir,
Die Sterbeglocke schalt mirs, nächtlich
Hör ich ihr Schallen, und Engel rufen:


Šel za ním váhavým jsem krokem,
vždyť též má květ. – Leč jaký klam!
Co rozvilo se před čtvrt rokem,
vše zahynulo, vše to tam.


Né a gli passati seculi né a questi
mostrò Natura una opra sì perfetta
da far che ogni scriptor confuso resti;


maledicendo disperata e mesta
homini, dèi, terra, aqua, aere e foco,
farà le mie vendette in parte questa.


L’un : «Mais qu’avons-nous fait pour qu’ainsi l’on nous traite
En vagabond ? » LUI, « Silence ! Quelle défaite !
Des choses qu’on ne peut ouïr dans notre ville
Presque sacrée à force d’être si tranquille.


Až s tvým hebkým vlasem bude májový si větřík hrávat,
až ti bude v krásná ústa jemné políbení dávat,
až ti bude u tvých nohou modrá nezabudka zkvétat,
až ti bude zamyšlená v těšném zpěvu ptactva státi:
pomysli si na ty časy, v nichž jsme žili blahou chvíli,
když jsem líce ke tvým chýlil, jak se tráva k proudu chýlí;
pomysli si, jak jsem v soumrak šťasten blíže tebe sedal,
ve tvém oku zhojných léků pro choré své srdce hledal;
pomysli si, že to tiché, snivé větru šepotání
myšlénka je těkající ve tvou blíži v milování. –


Mit qualmigdunkler Röte säumt
Der Himmel sich. Großleuchtend taucht
Der Mond empor ... Die Landschaft träumt/
Von Ruhesehnsucht überhaucht.


e, verso il regno tuo lieta rivolta,
col corpo ascendi ove dintorno vedi
tutta la corte angelica raccolta.


Treue war nicht seine Sache,
Laridah!
Drum ists besser, daß ich lache:
Laridah!
Wärs nicht gestern mir geschehen,
Laridah!
Müßt ich's morgen mich versehen.
Laridah!


雨后畦蔬嘉可观
忽闻憔悴卧幽轩
非是安心无妙法
谁教放手刈葵根


Die dich nicht vertragen
Und zum Schimpfe sagen,
Du verderbst die Luft,
Mögen in des Schinders Gruft,
Ja zum Teufel selber kriechen
Und was Beßers riechen.


浴罢温池百体轻
天风两腋助清泠
痊疴去垢浑闲事
须念汤盘九字铭


Ki fuja az lölkét sok sebein által,
Ki magábul ereszti nagy átkozódással;
Nem hull az keresztény, de török falkával,
Mert egyszersmind veszni fog vitéz virágszál.


Fáratságát Bebek Ferenc nem száná,
Kastélokat Murán körül állata,
Hat mélföldig nagy fákat levágata,
Szent Gergöl nap ulta kikből mind őrt állata.


Morte loco cherrea,
ché de pena menore
non porea meo follore – giugiarse bene;
poi lei, che 'n terra è dea
de beltate e d'onore
e de tutto valore – che pregio tene,
fallio; ca, sua mercene,
non guardando meo stato,
m'avea sì pareggiato – en gioi d'amore
per sua gran cortesia,
non già perché mertato
l'avesse. Ahi, che peccato – è, per fe mia,
venir om che vil sia – in alto stato!


Dime ¡oh sabio! que buscas con desvelo
la necia palma de la humana gloria
en la mísera vida de este suelo:


třetímu „básník“ spílají,
neb umí verše dělat,
a čtvrtý slaven pro svůj chov
racionálních selat;


Voi sete, occhi, voi sete
(o novi effetti, o meraviglie estreme)
il ben, la vita, il mal, la morte inseme;


Ihr Schwestern, derer Geist auff uns Poeten schwebet,
Anjetzt begehr ich nicht zu eurem Helicon;
Ihr Wassernimfen kompt, sucht einen süssen Thon,
Damit ihr dessen Ruhm, der euch auch ziert, erhebet.


Sì tranquillo è lo stato in ch'io mi trovo
(mercé di duo begli occhi)
che con la speme acquetasi il desire,
né tema ho più ch'indegnità mi tocchi:
ché ciò ch'amando i' provo
eternamente il cor mi fa gioire.
Qual dunque mai martire
potrà noiarmi, Amor, s'ancor mortale
mi fai gustar quel ben che fa immortale?


Febo, se mai pietà gentile e santa
ti punse il cor, il cor penoso e reo,
per la bella figliola di Peneo
ch' or con le verdi braccia i colli ammanta,


Zu jenen Zeiten hat sich unser Volk
An guten Regeln einen Schatz gegründet,
Hat an der Väter Klugheit sich gehalten
Und nicht an schönen Reden sich entzündet.


Baedeckra jsem už si koupil,
prostudoval jízdní řád,
k poslancům kdo náhle volá:
mandátů se račte vzdát?


Wie schwer ists/ wenn man sol der Jungfern Gunst erbitten:


松花千树发轻黄
乍暖风来细细香
但是游蜂喧过午
不知飞鸟下斜阳


Cuando te despiertes seré la luz que llega hasta tus ojos,
Y me sumergiré en el suave mar de tus pupilas,
En ese mar profundo que se ha tornado de color miel con las hojas que
han caído en el otoño,
Caminaré a través del color miel del ocaso en el desierto,
Caminaré hacia el túnel negro que se oculta allí
en el centro.
Correré a través de las dunas en las yemas de tus dedos,
Me dejaré llevar hacia el remolino que se hace en las falanges...
No se si te importe lo que escribo, a decir verdad no me interesa....
Te lo he dicho, igual que importa lo que pienses,
Si por un minuto me he metido en tus pensamientos...
Ya no sé ni cuanto tiempo he estado aquí sentado,
No sentí caer el manto de oscuridad sobre mi cuerpo,
Igual que importa si te he dicho lo que siento...


Je vais à la ferme voisine,
Mais je te jure que demain
Tu viendras croquer dans ma main
Du sucre et du sel de cuisine,
Ma bonne chèvre limousine.


fu per zelo e fervor del suo Gesùe,
come giusto e divoto in Dio costante:
però bisogna umilïarti tue,


pod vším tím klesnout, věřit jen,
že prsou vznět i květ se ztrácí
a tupě zmírat resignací
a proklít snah svých den i sen:
Ó otroku, kdo’s pouze chápal
ten bol, jenž byl ti davem vryt!
V tvé duši ukryt větší zápal,
co Bůh ti dal, je hlubší cit!


Ne, milá,
zahořet může
ve srdci lidském
též plamen palčivější
než láska k ženě!
Ne, nejdu s tebou,
dokavad trpí
tisíce bratří –
Ó, šílenství nejsladší, nejhroznější je láska k lidem,
ne, milá sestro má, já nemohu jít s klidem,
cos v duši mé jak dravec skočí
a požár blýskne v oči.
O díle snil jsem velikém –
žij, dívko, s klidným básníkem.


Hořké plačiž slzy, člověče,
pro bol Krista, Jana, Marie;
zírej často Matky na meče,
ať hruď pro hřích zkrucha rozryje!


Jak se leskne jeho pšenka
mroucím sluncem polita!
Většina jí, jak tu stojí,
u žida už propita.


山树参差石径斜
雨余飞瀑过桑麻
山翁放罢村前犊
倚杖溪头护稻花


Ma quando sento che sì dolce sguardo
d'entro degli occhi mi passò lo core
e posevi uno spirito di gioia,


Sie war so schön gezieret,
Den Sternen ward sie gleich,
Darzu konnt sie vexieren
Die Knaben meisterlich,
Sie war von solcher Schanze,
Daß jeder wolt mit ihr tanzen,
Dadurch zulezt geschah,
Groß Leid und Ungemach.


Wer ſich nur einen blik kan uberſich erſchwingen/
Der kan das Gloria mit GOttes Engeln ſingen.


Wo nicht/ so eyle sie in das vernünftge Reich/
Wo/ wenn sich unser Geist nicht mehr mit Verßen zieret/
Die an Gedancken rein/ in lauffen Flüssen gleich/
Doch sonst ein gutes Werck der Weißheit Feder führet.
Mich schuf der Himmel zwar zur edlen Tichter-Kanst/
Doch schrieb er den Beruff zu andern guten Dingen/
Die Fähigkeit darzu durch eine starcke Brunst
Nach ihnen in mein Hertz/ die will ich nicht verdringen.
Arbeite/ was es sey/ wenns nur die Welt erbaut/
Gib deiner Poesie den allerletzten Seegen.


إن كان من يبغضنا كارهاً
لنشرنا الحقَّ على المنبر
وكلما أمليه عن أحمدٍ
من صفة المبعث والمحشر
أو ذكرنا جنات عدن وما
في النار من هول لمن يجتري
وَأَمْرنا بالْعُرف إخوانَنَا
ونهيهم جهراً عن المنكر
وأن يُصَلوا الخمس في وقتها
جماعةً في الجامع الأزهر
وأن يُزَكُّوا وأن يصوموا وأن
يصوموا المسنون في الأشهر
أو كارهاً تفسيرنا ما أتى
عن ربنا ذي العزة الأكبر
أو دعوة الخلق إلى ربهم
جهراً على الكرسيِّ والمنبر
أو ذكرنا أحمد خير الورى
ساقيهُم من حوضه الكوثري
أو ذكرنا بدراً وأُحْداً وما
جاء في الأخبار عن خيبر
أو ذكرنا إثم الربا والزنا
والضرب بالأوتار والمسكر
أو ذكر أهل البيت أهل التقى
سلسلة تُنْمَى إلى حيدر
أو صحبة من بذلوا أنفساً
سالت على الصارم والسمهري
إن كارهاً هذا وهذا وذا
فبيننا الموقف في المحشر
فيا صَفِيَّ الدين مَنْ نظمُه
في رتبة تسمو على المشتري
عِقْدُ نِظَامٍ منك قد جاءني
مفصل بالدر والجوهر
نظمٌ إذا قِيسَ به غيرُه
كان السهى قد قابل المشتري
وصفت فيه أن أهل التقى
من عالم أو فاضل خيرِ
يرضون ما فهت به خاطباً
وليس يرضاه الجهور الجري
فالمصطفى قام كذا خاطباً
فمنهم المؤمن والممتري
فقال هذا ناصح صادق
وقال هذا كاذب مفتري
ما ضر إلا نفسه من غدا
يُكَذِّبُ الحق ولم يشعر
يا أحمد جوزيت عن أحمد
وآله في يومك الآخر
فأنت حسان الزمان الذي
قد ساد في المخبر والمنظر
يا واحد الآداب في عصره
ليس على اللّه بمستنكر


Ein kleines Fischermädchen,
Zum Küssen groß genug,
Kam flink daher gegangen,
Ein Netz am Arm sie trug.


E con onesta forza, la mattina,
e dolci preghi, a mangiar seco il tenne.
Il vecchio intanto a Baldovin camina,
ch'al venir ratto aver parve le penne:
piglia tosto ogni uscita, indi declina
ove il dì si facea lieto e solenne;
e quivi, senza poter far difese,
e Penticone e de' suoi molti prese.


KVĚT mládí, rosou jara pokropený,
se zvedá k slunné výši lístky všemi.
Plod zralý tíhne už jen k syré zemi.


Árbol, buen árbol, que tras la borrasca
te erguiste en desnudez y desaliento,
sobre una gran alfombra de hojarasca
que removía indiferente el viento...
Hoy he visto en tus ramas la primera
hoja verde, mojada de rocío,
como un regalo de la primavera,
buen árbol del estío.
Y en esa verde punta
que está brotando en ti de no sé dónde,
hay algo que en silencio me pregunta
o silenciosamente me responde.
Sí, buen árbol; ya he visto como truecas
el fango en flor, y sé lo que me dices;
ya sé que con tus propias hojas secas
se han nutrido de nuevo tus raíces.
Y así también un día,
este amor que murió calladamente,
renacerá de mi melancolía
en otro amor, igual y diferente.
No; tu augurio risueño,
tu instinto vegetal no se equivoca:
Soñaré en otra almohada el mismo sueño,
y daré el mismo beso en otra boca.
Y, en cordial semejanza,
buen árbol, quizá pronto te recuerde,
cuando brote en mi vida una esperanza
que se parezca un poco a tu hoja verde...


Der Schleiffstein schärffet nicht/ man muß ihn vor begüssen;
Trinckt ein Poete nicht/ so wird der Reim nicht flüssen.


Andre Weiber hätten Spot,
Wann sie solten nackend gehn;
Wahrheit aber färbt sich roth,
Wann sie soll in Kleidern stehn.


Starý zpěvec to volal, nebe to slyšelo,
Zdě se zbořily, síně se sesuly na celo;
Jediný sloup tam svědčí bývalou slávu a moc,
A i ten již trhlý můž padnout tuto noc.


Sous des vapeurs de poudre et de sang, quand les astres
Pâlissent indignés parmi tant de désastres,
Moi-même à la fureur me laissant emporter,
Je ne distingue plus les bourreaux des victimes ;
Mon âme se soulève, et devant de tels crimes
Je voudrais être foudre et pouvoir éclater.


Ob aber wol der tod dir, unbefleckte blum
durch seiner sichel streich den fall zu früh gegeben:
so blühet allzeit doch frisch deiner tugend ruhm,
weil die leben lang gnug, die recht und wol gnug leben.


Od rána do noci budu a musím bdít,
od slunce, měsíce, od hvězd, od stromů, zvířat se učit,
budu se radovat, více však trápit se, mučit,
abych moh‘ jemně jak jaro svou zeleň povědít.


La suerte venturosa o desgraciada
Del mortal en tus ojos va esculpida;
La muerte está con su desdén ligada,
La vida está con su cariño unida.
Si la vida has de dar con tu mirada,
Feliz aquel a quien le des la vida;
Mas, si muerte han de dar tus ojos bellos,
¡Será dulce morir, morir por ellos!


Die spuckten, anstatt daß sie sprachen,
Und tausend unheimliche Sachen


¡Objeto de mi amor! Así mi mente
pierde su brillo, y fuerza y poderío
ante la viva llama refulgente,


Ebből vegyünk példát mi is életünkről!
Alig igérhetünk többet ereminkről; -
Melly nap ma elüzte az hajnalt egünkről,
Talám holnap sirba szóllittand nevünkről!


„Pro srdcí dvé jen malé hnízdo stačí,“
tak děla’s jednou v tichém zadumání.
A já jsem kýv’: „Chléb lásce bývá sladší,
když stojí boj a těžké namahání.“


Hier mahle die Natur, die nun, vom Lenz umkraͤnzet,
Jn iedem Auftritt hier entzuͤckt,
Und ungeſchminkt, nur landhaft aufgeſchmuͤckt,
Doch in verſchiednem Schmucke, glaͤnzet.


Byl kdysi jednou dávno biskup jeden,
jenž v listy kronik vepsán jménem zlatě.
O jeho lásce k Bohu epos spředen
byl nejeden. A věru vrchovatě
si nesmrtnosti zasloužil ten kníže!
Já s činy jeho seznámím vás blíže.
V mládí byl rekem, jakých málo v zemi,
zvlášť v přízni žen byl zapsán přede všemi.
Měl mnohé rád a mnohé rády jeho,
však z mnoha lásky pošlo mnoho zlého.
Láskami zhnusen, vypravil se z domu
na Saraceny kruté. Bůh chtěl tomu!
Po letech do vlasti se vrátil rodné,
co poustevník žil v lese od dne do dne.
Kol hábitu si ovazoval žíně,
kořínky jed’ a v modlitbě žil líně.
Dobrácká laň ho mlékem napájela,
život mu prchal jak idylla stkvělá.
Však v světě nic netrvá nekonečně:
též on být nemoh poustevníkem věčně.
Biskupem stal se pro své ctnosti ryzí,
jež dosvědčili poutníkové cizí.
(Těm zbloudivším ukázal cestu z lesa,
zrak zbožný upíraje na nebesa.)
Však dobré bydlo pálívá prý lidi.
Na přísloví to příklad se tu vidí!
Náš biskup upad do starých zas hříchů,
zas chutnal krve žen, jich krotil pýchu.
Jak za mlada pil zas rtů jejich víno
a v službě Bohu zas mu bylo líno.
Žil vesele. Žen vnadných měkká těla
mu život sladila, však ve štít čela
mu zvolna hloubily se vrásek řady,
a kudy chodil, pokašlával všady.
Tu na svého zas rozpomněl se Boha,
jenž místo dobra rozkošnictví mnohá
u něho viděl. Počal se ho báti,
i rozhodl se na pokání dáti.
Vzal ornát si a berlu, mitru svoji
a v lese leh’ si v trní uschlých chvojí.
(Proč oblekl se zrovna podle ritu,
v kronikách starých známky není kmitu.)
A v trní zemřel. Kněží řada milá
za svatého jej za to prohlásila.


磻溪溪畔钓鱼翁
濯缨溪水听溪松
龟猷未告非熊兆
渔蓑堪笑老龙钟


Den Frieden, darauff wir so fleißig untergehn,
Den Frieden, darnach wir schon dreißig Jahre stehn:
Den Frieden, darum wir mit Gold und Silber lauffen,
Wird man zu allerletzt umb einen Böhmen kauffen.


流水飞霞旧日恩
梨花寒月闭重门
清明陌上香车路
认得萧郎不敢言


E come è sua ventura, a le sonanti
quadrella, ond'a lui intorno un nembo vola,
a tante spade, a tante lancie, a tanti
instrumenti di morte alfin s'invola,
e sconosciuto pur camina inanti
per quella via ch'è più destra e sola;
e rivolgendo in sé quel che far deggia,
in gran tempesta di pensieri ondeggia.


Da hörten vor der Marmorhalle
Wir sprechen einst mit lautem Schalle.
Es stand viel Volks im Kreise dort
Und lauscht' auf eines Mannes Wort,
Der predigte so allgewaltig,
Daß alles Volk, gar mannichfaltig,
Aufhorchte, schlug an seine Brust,
Und Buße that in Angst und Lust.
Wir Kinder standen alle still,
Wir wußten keines, was er will.
Ich Heidenkind am mindesten,
Doch freut' ich mich am kindesten
Ob der erhabenen Gestalt
Und wie sein Wort so tönend hallt'.


Ó, s bohem, princi s krásnou princeznou,
též vám, rytíři, a vám, pane králi,
kejklířův synek – Osudem jej zvou –
za drát vás tahal, ať jste šli či stáli.


Bajó al dolor, para sí sola humana,
lágrima de sus ojos amorosa,
bebió la herida aljófar, y celosa
en punta de zafir trocó la grana.


Ya Flori sale el campo, todo es flores,
vierten las fuentes risa de alegría
y si es de noche, luego nace el día;
y saltan los arroyos bullidores


قدْ حرّك الجُلْجُلَ بازِي الصّباحْ
والفَجْرُ لاحْ
فَيا غُرابَ اللّيْلِ
حُثَّ الجَناحْ
ولاحَ بالمَشْرِقِ نورٌ أضا
على الفَضا
وكأنّ نجْمُ الليْلِ قدْ نَضْنَضا
جمْرَ الغَضا
وصارَ فوْقَ الجُنْحِ لمّا مضَى
واسْتَعْرَضا
وسال منْهُ النّهْرُ عنْدَ السّياحْ
فَفي البِطاحْ
يلْقُطْ إذا جَفا لَلآلِئَ الأقاحْ
والدّوْحُ يوفي بالرِّضا المَجودْ
الى السّجودْ
شُكْراً لفَضْلِ مَنْ بَلاهُ وجُودْ
منَ الوُجودْ
وأعْيُنُ النّرْجِسِ تأبى الهُجودْ
فوْقَ النّجودْ
إنْ أوْدَعَتْ في نَسَماتِ الرِّياحْ
كؤوسَ راحْ
فَفي قُدودِ القُضْبِ منْها ارْتِياحْ
نوْمي علَى الأجْفانِ قدْ حرّما
ذِكْرُ الحِمى
وصيّرَ الدّمْعَ بعَيْني دَما
عهْدِ الدِّما
هلْ عائِدُ الأنْسِ مُنَى بعْدَما
قدْ أعْدَما
أو يُسْعِفُ الدّهْرُ بنَيْلِ اقْتِراحْ
هَذا انْتِزاحْ
أو هلْ يَلينُ القلْبُ بعْدَ الجِماحْ
الدّهْرُ ميْدانٌ لحَرْبٍ ضَروسْ
بيْنَ الغُروسْ
حرْبٌ غَنَتْ عنْ كلِّ باسٍ وبُوسْ
وعنْ لَبوسْ
وقائِلٌ لكُلِّ مغْنَى تَجوسْ
حُرَّ النّفوسْ
سَطَتْ علَى الأشْباحِ منْها رِياحْ
فَلا نُصاحْ
شَقائِقُ النّعْمانِ فيها جِراحْ
أضْرَمْتَني في الحرْبِ نارَ اجْتِرامْ
بيْنَ العِظامْ
والشّرْبُ قد ألْقى بمِسْكِ الفِدامْ
علَى المُدامْ
حرْبٌ لمَنْ قصّرَ عنّي ودامْ
بالاِنْعِدامْ
يا مُخْجِلَ الأقْمارِ والجوُّ لاحْ
عنْدَ التِياحْ
لا أفْقِدَتْ منْكَ سَماءُ السّماحْ
أنتَ الى عَلْياكَ سهْلُ المَقادْ
دونَ انْتِقادْ
فاصْرِفْ لَها الفِطْرَةَ ذاتَ اتّقادْ
صرْفَ اعْتِقادْ
باكِرْ الى اللّذّاتِ والاصْطِباحْ
بشَرْبِ راحْ
فَما علَى أهْلِ الهَوى منْ جُناحْ


Daß ich alle, alle Menschen
Könnt' mit gleicher Lieb' umfassen,
Und daß Ein'ge ich von ihnen
Morgen dürfte hängen lassen.


عتاب يا حطيئة أم هجاء
صواب ما ادعيته أم خطاء
أعد نظرا اذن يا عبد قيس
وفي هذا المقال لنا اكتفاء
تقول لى الأسافل قد رجعنا
وللؤماء ما هذا البذاء
وتزعم أننا فيكم زهدنا
لأنكم الكرام وإذا اجتراء
وتعجب من معارف عند مثلي
لها كالعشق في نظري انتهاء
وقلت إلى السقيم بها هنيئا
على الإبلال دام لك الشفاء
فخذها يا حطيئة من جرير
فأنا اليوم في التهجا سواء
نصبت العتب فخا لا غتياظي
فكان بديله مني الرضاء
ولو جنح الحجي مني لهجو
لكان لكم بما قلت اقتداء
كؤوس بيننا في العتب دارت
فكان من الهجاء بها انتشاء
وهب هذا العتاب تراه مرا
فمنشأه المودة والإخاء
ترقب مقدمي واصفح كصفحي
وكف الصفح ساعدها الصفاء


Šum, okřídlený, pod sluncem,
ať aspoň tušíme tvůj stín!
Kde slovo zralých slyšet chcem,
tam skuhrá pokřik pahrdin;


On nevítězí mlatem revoluce,
jež modly staví, kde se model sprostí –
ten země titan uvolní si ruce
svým tuřím čelem božským poctivostí!
Ať bozi nevěří, víť Atlas přeci,
že nebe chví se mu na drsné pleci!


„Oběma lze vyhověti,
Františku i jeho čápu,
Františku i druhým svatým.
Čáp jest moudrý, opatrný;
když se mu po zemi stýská,
nuže, ať si dolů slétne
s poselstvím od pána boha,
slétne, prodlí u rybníků,
u bažin a u močálů,
a dle chuti ať se vrátí
do nebe zas, k Františkovi.“


Dentro quiero vivir de mi fortuna
y huir los grandes nombres que derrama
con estatuas y títulos la Fama
por el cóncavo cerco de la luna.
Si con ellos no tengo cosa alguna
común de las que el vulgo sigue y ama,
bástame ver común la postrer cama,
del modo que lo fue la primer cuna.
Y entre estos dos umbrales de la vida,
distantes un espacio tan estrecho,
que en la entrada comienza la salida,
¿qué más aplauso quiero, o más provecho,
que ver mi fe de Filis admitida
y estar yo de la suya satisfecho?


إليكَ تَنَاهى كلُّ فَخْرٍ وسُؤدَدٍ
فأبْلِ اللّيالي والأنامَ وجَدِّدِ
لجَدّكَ كان المَجْدُ ثمّ حَوَيْتُه
ولابْنِكَ يُبْنَى منه أشرَفُ مَقْعدِ
ثلاثةُ أيّامٍ هيَ الدّهرُ كلّه
وما هُنّ غيرَ الأمسِ واليومِ والغَدِ
وما البَدرُ إلاّ واحِدٌ غيرَ أنّه
يَغِيبُ ويأتي بالضّياءِ المُجَدِّدِ
فلا تَحْسِبِ الأقْمارَ خَلْقاً كثيرةً
فجُمْلتُها مِن نَيّرٍ مُتَرَدِّدِ
وللحَسَنِ الحُسْنى وإن جاد غيرُه
فذلكَ جُودٌ ليس بالمُتَعَمَّدِ
له الجَوْهَرُ السّاري يُؤمِّمُ شخصَه
يَجوبُ إليه مَحْتِداً بَعْدَ مَحْتِدِ
ولو كتَموا أنسابَهُمْ لَعَزَتْهُمُو
وُجُوهٌ وفِعلٌ شاهِدٌ كلَّ مَشهَدِ
وقدْ يُجْتَدى فضْلُ الغَمامِ وإنّما
من البحرِ فيما يزعمُ الناسُ يَجتدي
ويَهْدي الدليلُ القوْمَ والليلُ مُظلِمٌ
ولكنّه بالنّجمِ يَهْدي ويَهْتَدي
فيا أحلمَ السّاداتِ من غيرِ ذِلّةٍ
ويا أجْوَدَ الأجْوادِ من غيرِ مَوْعِدِ
وَطِئْتَ صروفَ الدهرِ وطْأةَ ثائرٍ
فأتْلَفْتَ منها نَفْسَ ما لم تُصَفِّدِ
وعَلّمْتَهُ منكَ التّأنّي فانْثَنى
إذا رامَ أمراً رامَه بتأيُّدِ
وأثْقَلْتَه مِن أنْعُمٍ وعَوَارِفٍ
فسَارَ بها سيرَ البَطِيءِ المُقيّدِ
ودانتْ لكَ الأيامُ بالرّغمِ وانْضَوَتْ
إليك الليالي فارْمِ مَن شئتَ تُقْصِدِ
بسَبْعِ إماءٍ من زَعاوَةَ زُوّجَتْ
من الرَومِ في نَعْماكَ سبْعةَ أعْبُدِ
ولولاكَ لم تُسْلَمْ أفامِيّةُ الرّدى
وقد أبصَرَتْ مِن مِثْلِها مصرَعَ الرّدي
فأنْقَذْتَ منها مَعقِلاً هَضَبَاتُه
تَلَفّعُ من نسْجِ السّحابِ وترْتَدي
وحِيداً بثغْرِ المسْلِمينَ كأنّهُ
بفِيهِ مُبَقَّى من نَواجِذِ أدْرَدِ
بأخضَرَ مثلِ البحرِ ليس اخضرارُه
من الماء لكنْ من حديدٍ مُسَرَّدِ
كأنّ الأنُوقَ الخُرْسَ فوقَ غُبارِهِ
طَوالِعُ شَيبٍ في مَفَارِقِ أسوَدِ
وليس قَضيبُ الهِندِ إلاّ كنابِتٍ
من القَضْبِ في كفّ الهِدانِ المُعرِّدِ
متى أنا في رَكْبٍ يؤمّونَ مَنْزِلاً
تَوَحّدَ من شخْصِ الشريفِ بأوْحَدِ
على شَدْقمِيّاتٍ كأنّ حُداتَها
إذا عَرّسَ الرّكْبانُ شُرّابُ مُرقِدِ
تُلاحِظُ أعلامَ الفَلا بنَواظِرٍ
كُحِلْنَ من الليلِ التّمامِ بإثْمدِ
وقد أذهبتْ أخفافَها الأرضُ والوَجَى
دماً وتَرَدّى فِضّةً كلُّ مُزْبِدِ
يُخَلْنَ سَماماً في السماءِ إذا بدَتْ
لهنّ على أيْنٍ سَماوَةُ مُورِدِ
تظُنّ به ذَوْبَ اللُّجَينِ فإنْ بدَتْ
له الشمس أجرَتْ فوقَه ذَوْبَ عسجدِ
تَبيتُ النّجومُ الزُّهرُ في حُجُراتهِ
شوارعَ مثل اللّؤلُؤِ المُتَبَدِّدِ
فأطْمَعْنَ في أشباحِهِنّ سواقِطاً
على الماء حتى كِدْنَ يُلقَطْنَ باليَدِ
فمَدّتْ إلى مثْلِ السّماءِ رقابَها
وعَبّتْ قليلاً بينَ نَسْرٍ وفَرْقَدِ
وذُكّرْنَ من نَيْلِ الشّريفِ مَوارِداً
فما نِلْنَ منه غيرَ شِرْبٍ مُصَرَّدِ
ولاحتْ لها نارٌ يُشَبّ وَقودُها
لأضْيافِهِ في كلّ غَوْرٍ وفَدْفَدِ
بخَرْقٍ يُطيلُ الجُنحُ فيه سُجودَه
وللأرضِ زِيّ الراهِبِ المُتَعَبِّدِ
ولو نَشَدَتْ نَعْشاً هناكَ بَناتُه
لماتتْ ولم تَسْمَعْ لَه صَوْتَ مُنشِدِ
وتكْتُمُ فيهِ العاصِفاتُ نُفُوسَها
فلو عَصَفَتْ بالنّبْتِ لم يَتَأوّدِ
ولم يَثْبُتِ القُطْبانِ فيهِ تحَيّراً
وما تلكَ إلاّ وقْفَةٌ عنْ تَبَلّدِ
فَمَرّتْ إذا غنّى الرّديفُ وقد وَنَتْ
بذِكْراهُ زَفّتْ كالنّعامِ المُطَرَّدِ
يُحاذِرْنَ وَطْءَ البِيدِ حتى كأنّما
يَطَأنَ برأسِ الحَزْنِ هامةَ أصْيَدِ
ويَنْفُرْنَ في الظّلْماءِ عن كلّ جدوَلٍ
نِفَارَ جَبَانٍ عن حُسامٍ مُجَرَّدِ
تَطَاوَلَ عهْدُ الوارِدينَ بمائِهِ
وعُطّلَ حتى صارَ كالصّارم الصّدي
إلى بَرَدَى حتى تظَلّ كأنّها
وقد كَرَعَتْ فيه لَواثِمُ مِبْرَدِ
أرى المجدَ سيفاً والقَريضَ نِجادَه
ولولا نِجادُ السّيْفِ لم يُتَقَلّدِ
وخيرُ حِمالاتِ السيوفِ حِمالَةٌ
تَحَلّتْ بأبْكارِ الثّناءِ المُخَلَّدِ
وأعْرَضَ مِن دونِ اللّقاءِ قَبائِلٌ
يَعُلّونَ خِرْصانَ الوَشيجِ المُقَصَّدِ
غُواةٌ إذا النّكباءُ حَفّتْ بيوتَهْم
أقاموا لها الفُرْسانَ في كلّ مَرْصَدِ
يُطيعونَ أمراً من غَوِيّ كأنّه
على الدهرِ سُلطانٌ يجُورُ ويَعتدي
إذا نَفَرَتْ من رَعْدِ غيثٍ سَوامُه
سعَى نحْوَهُ بالمَشْرَفيّ المُهَنّدِ
وقد علمَتْ هذي البسيطةُ أنّها
تُراثُكَ فلْتَشْرُفْ بذاك وتزْدَدِ
وإن شئتَ فازْعُمْ أنّ مَن فوقَ ظَهرِها
عبيدُكَ واستَشْهِدْ إِلَهَكَ يَشْهَدِ
وذِكْرُكَ يُذْكي الشوْق في كلّ خاطِرٍ
ولو أنّه في قَلْبِ صَمّاء جَلْمَدِ


Wenn es Gottes Wille wäre/
würde bald gemacht der Kauff/
ich entsage keiner Ehre
gab sie mir zur Antwort drauff.
Und so ward diß scheinsam Lieben
küssend unterschrieben.


Je štědrý večer. – Mocí tajemnou
vzpomínky z dětství v duchu oživnou.
Na chvilku člověk dítětem se stává,
starému srdci o jaru se zdává
a píseň míru vane v duši vděčné, –
je svátek lásky – boží – nekonečné!
V ten den se duši vrací také víra! – –


Als, aus der Welten Mitte quellend,
Von Gottes Thron ein Chorgesang
Der Engel, durch die Räume schwellend,
Bis an der Schöpfung Grenzen drang;


Srdce mé se šíří božstvím,
duch pne k nebi slávou mladou,
protivníkůť hrdých množství
k nohoum mým již kořist kladou,
již mi chrámy staví,
věčnost boha slaví,
kdo se králi rovná?
Hle! mne zblahoslaví,
bratře, práce skrovná!


Jézus kiált fennszóval: – Éli, Éli,
lamma sabaktani! – Dördül a menny.
Sikkant a sátán és világát éli,
égig fröccsen a sár, a genny, a szenny.
Apám rút csukaszürkére cseréli
aranyzsinóros pompáját. – Ne menj! –
zokog anyám. Csók, ölelés, virág, dal.
Megy a vonat hurrázó katonákkal.


Hier lärmt, in Nächten voll Vergnügen,
Der Pauken Schlag, des Waldhorns Schall;
Hier wirkt, bei Wein und süßen Zügen,
Die rege Freiheit überall.
Nichts lebet gebunden,
Was Freundschaft hier paart.
O glückliche Stunden!
O liebliche Fahrt!


Již mohyla Popelova
mizí v bujném kapradí;
zda se splní jeho slova:
Rov můj tvým se nahradí?“ –


„Vděk, pane, dar ten přijímám,“
Želislav, dojat, vece živě;
„však jednu na tě prosbu mám.“
a kníže přikýv’ milostivě. –


O Freüd! O Jubiliren!
O Jauchtzen! O voll Wonne sein!
Wie wollen wir lustiren
Dort oben in des HimmelsSchein!
Wir wollen da bewohnen
Den Pallast, der geschmükt
Mit hundert tausend Krohnen,
Der zehnmahl heller blikt
Alß alle Diamanten,
Rubinen und Saphir.
Ihr Himmels Anverwandten,
Bedenkt es, waß für Zier!


In Tränen möchten oft zerfließen
Die Engel, deren Schutz genießen
Der Mensch auf seiner Wallfahrt soll;
Wenn sie die anvertraute Seele
Hinstürzen sehn in wilde Fehle,
Dann ist ihr Sinn des Leides voll.


Ein Neuling, der verrufen darf,
Was Lehrer, die entscheiden können,
Wahrheit nennen,
Glaubt nichts, als was sein Wahn entwarf.
Sein Wahn wird einst die Welt beglücken;
Nun denkt sie edler, als zuvor:
O der Thor!
Man muß ihn in die Schule schicken.


Un instant, l'astre frais et pur
Écarte son nuage obscur,
Comme un œil lève sa paupière ;


Millionen in der Hand;
»Kaiser, Gott und Vaterland!«
Ist nun einmal so die Welt,
Da der Hunger, hier das Geld;
Warum seid ihr solche Sünder,
Warum habt ihr soviel Kinder?
Was, noch Schmalz auf euer Brot?
Schlagt sie tot!


Doch die Mönche hielten fest
An dem väterlichen Glauben
Und an ihrer Vorhaut, ließen
Sich derselben nicht berauben.


棋局当窗笑语清
雁行云阵各纵横
缃帘疏簟无人见
庭鹤时惊落子声


Quand toujours guerroyant vos gothiques ancêtres
Transformaient en champ-clos leurs asiles champêtres,
Chacun dans son donjon, de murs environné,
Pour vivre sûrement, vivait emprisonné.
Mais que fait aujourd’hui cette ennuyeuse enceinte
Que conserve l’orgueil et qu’inventa la crainte ?
À ces murs qui gênaient, attristaient les regards,
Le goût préférerait ces verdoyants remparts,
Ces murs tissus d’épine, où votre main tremblante
Cueille et la rose inculte et la mûre sanglante.


Do koruny na nejvyšší snět
vyšplhají k samému až vršku,
s vysoko ztad hledí na ten svět
v postříbřených květů tichou pršku.
Nafouklým a tučným div se teď,
jak se ony samy sobě diví.
Strom přec pro ně jest, nuž ať je živí.
Také tak to, brachu, zaonačit hleď,
trusem svedeš velkolepé divy.


V zrosených trávách slunce
jiskří a na květech –
V svůj rodný kraj se vracím
zas dlouhých po letech.


Orlando disse: - Fa' che tu lo tenga
celato tanto che passi il furore;
e fa' che in modo nessun non avvenga
che nulla manchi al nostro imperadore,
acciò che ignun disagio non sostenga:
ch'egli è pur vecchio, e mio padre e signore; -
così diceva - e fa' che sia segreto. -
Vedi s'Orlando nostro era discreto!


Steigt, steigt zugleich durch die bestirnte Luft
Horatz und du, o deutscher Flaccus,
Und setzt der Doris Bild bey Ariadnens Krantz.
Ich will hier in den Thälern bleiben,
Und ihrer blühenden erhobnen Schilderey
Der sanften Lieder Ehre opfern.


Kein deutscher Jüngling wähle das Mädchen sich,
Das deutsche Lieder haßet, und Buhlersang
Des Galliers in ihrer Laute
Tändelnde Silberaccorde tönet!


O weib/ waß lauffest greinen?
Sag an/ was dir gebricht.
Vnd ach/ solt ich nit weinen?
Daß weib hin wider spricht.
Hastu nun jhn entstohlen?
Wo brachtest jhn doch hin?
Ich jhn wil dannen holen/
Kom sonst vmb hirn vnd sinn.


söz ile yeni bir dünyaya taşımakta


Geliebter Hand balsam'sche
Beschwichtigung für so viel herbe Wunden,
Die mir das Leben bohrte,
Das grausame, mit seinem Speere, will ich.


Sie hat von dem Johannisstrauch
Die karge Beere nie gepflückt,
Die, ohne Kraft und ohne Hauch,
Zur Abwehr gar den Dorn noch zückt.


Der Kummer überhäufte sie;
Und doch gab sich die eine Müh,
Zu dem Orakel hinzugehn,
Es um den Ausspruch anzuflehn.


Ginete, ou magro sendeiro,
Celebérrimo pegaso,
Não me recuses o estribo,
E conduze-me ao Parnaso.


Durch das Reich der Tugend
Gilt noch Geld, noch Jugend,
Schönheit oder Würde,
Freyheit oder Bürde;
Wer viel Tugend übet,
Der wird viel geliebet.


Schönes Kind, ich denk an dich,
Weil die Geigen klingen
Und im Herzen wunderlich
Stille Stimmen singen.


Und wird auch mir, wenn einst im Waldesdüstern
Fern und vergessen sich mein Hügel hebt,
Ein lichter Traum von dir es tröstend flüstern,
Daß kein verlornes Leben ich gelebt?


Vzpomínám sobě na klenutí stmělé
v zákoutí pražském, kdesi při kostele,
na schůze tajné, sliby, přísahy,
na pyšné plány a naděje smělé. –
Hotovi na vše, plni odvahy
my scházeli se. – – – Dávno tomu již! –
Mladíci vesměs, – všichni přísahali:
Zahynout raděj nežli zrádcem být!
A bázně neznat! Slovo jsme si dali:
když záhuba se na náš národ valí,
když do bláta pad’ znectěn práva štít
a pouta zvoní a jen vrah tu jásá,
my každou křivdu chceme krví mstít!
Co platna slova? v odvaze jen spása! –
Meč osvěty? aj, bojí se ho vrah?
Což? místo knihy olovo i prach! – – –
A tajný spolek vzrůstal každým dnem
a dál a dál se rychle šířil v kraji,
dech pomsty náhle zavál v českou zem. –
Zbraň chystá se a bedlivě se tají,
všem spiklencům již znamení se dalo
a podkop čeká zpola připraven,
prach nasypán a schází doutnák jen – – –
V tom náhle v nic se všechno rozsypalo. –
Sám nevím věru, co se tehdy stalo. –
Nezradil spolek žádný Milota
a nepřítel jej mocí neroztříštil, –
však přišla na vše česká dřímota! –
Nadšení pramen, který mocně prýštil,
pomalu vyschl. – Sklopili jsme hlavy
a rozešli se jak beránci praví. –
A možná ještě kdes v odlehlém kraji
muž poctivý až posud pilně tají
osudný odznak. – U postýlky dětí
se těžké dumy na čelo mu sletí. –
On přísahal a možná z rána již
přikvapí zpráva náhle v jeho chýž:
„Do řady stav se! – nastal pomsty den!“ –
Ne, poctivče můj, – vše to bylo sen, –
ulehni klidně, usni spokojen! –
V Blaníku také sladce dřímají
a vyrušit se ničím nedají! –


But Albert now no longer can conceal
His vigour lost: he climbs the hill with pain;
His fainting limbs a death-like languor feel,
And scarce his arms their lovely load sustain.


No quiero aprender inglés, francés,
italiano, alemán, o qué se yo,
pero sí quisiera aprender el idioma de tus besos,
tus sentidos,
el latido de tu corazón.
¿Para qué quieres que hable tantos idiomas?
prefiero el silencio mudo y eterno de los besos
las caricias,
las circunstancias,
los embelezos.
Quisiera sí saber cómo gimes
como lloras,
como ries,
ese sería el mejor idioma.
Y sabes, conociéndote y tú amándome,
amaría la nostalgia de tus besos,
los cinco mil kilómetros de distancia
que hay entre tu y yo
amaría todo lo que te rodea
el viento,
el smog
la gente que rie, los niños que lloran
amaría todo ello
porque al sentir nostalgia
sentiré que te amo
y te amaré en cada sonrisa
en cada niño
en cada grito
en cada mujer histérica
en cada hálito de vida
en cada promesa cumplida
y en cada sueño realizado
te amaría así, esté donde esté.
Pero profundamente, te amaria....
Desearía que mi voz te tocase,
que pudieras respirar mi aroma,
tocar mis cabellos,
sumergirte en mi mirada,
y en la profundidad de mis ojos
encontrarte a ti misma
y descubrir lo que es la dicha
explorar nuestros corazones
y nuestros cuerpos
saciar nuestros sentidos,
disfrutar esta juventud efímera
y tratar de alcanzar el cielo
no soy como tú...
solo he escrito lo que siento
Gracias por odiarme un poquito.
Si me odias significa que en el fondo me amas
y si me amas, me necesitas,
y si me necesitas soy tuyo,
y soy tuyo, no hay nada que hacer.


Se asomaba a la noche hora tras hora
con su visión de ti esperanzadora,
y a la luz de la aurora se asomó.


NOTA: Letra tirada do encarte que acompanha o C


Malé věci z dálky zdají se menšími,
Pohled musí býti blízký, jasný, přímý.


Des solln wir alle fröhlich sein
Und singen mit den Engelein
Und singen mit der Hirten Schar:
Das ew'ge Heil wird offenbar.


A este fizeram funeral erário
Do defundo valor, a quem só a morte
Vencer pôde, ajudada do contrário
Destino, mais que férreas armas forte:
E abriram no fiel depositário
Este epitáfio, recontando a sorte,
Contrário do guerreiro soberano,
No Cataio idioma, e Lusitano,


Padá ke mně smutná, sladká,
ze všeho se píseň slije
jako fragment, passage krátká
z nekonečné symfonie.


Ach tán szellemi lágy flöte kerengni csinált?


Kinder, ja nicht zu ihr dränget,
Perlen deuten ja auf Thränen
Ja die Hand nicht aus dem Kahne
In dem kühlen Wasser hänget,
Lieblich schläfert sie euch ein,
Reißt euch in den Fluß hinein.


vivanda atroce d'animai che guasta.
Latte ed acqua non basta, - ogn'erba e seme
per lui; ma preme - l'uve e ne fa vino,
liquor divino.


„Trpkost přejde, když jde sláva.“


Ach, lieber Tod, versetzt darauf
Der arme Greis, hilf sie mir auf!


Todas as casas se parecemcom um naufrágio ou um saquetestam sucessivamente a elasticidade das geraçõescompõem-se de heranças, jogos descasados,cinco ou seis cores que vão ficandosinais de um poder apenas atenuadoQuando estamos foraà mercê dos elementoso mundo celebra em nósaquilo que se extingue


Tu pensas
que os cardeais
não se masturbam,
que não vêem
as telenovelas,
que vêem, quando muito, os filmes de Bergman
e o Evangelho segundo São Mateus de Pasolin
Não, eles nunca lêem os livros pornográficos
e nunca pensaram em ter amante
Eles não conhecem o turbilhão das visões
das figuras eróticas,
eles lêem os exercícios espirituais
de Santo Inácio
e têm o odor da santidade
e irão para o céu porque nunca pecaram,
nunca acariciaram um pénis,
nunca o desejaram túmido e ardente
na sua boca cast
Ah os cardeais como são exemplares
mesmo quando os espelhos os perseguem
com os membros e órgãos de mulheres
na fulguração da nudez liquida e candente!


Kdys večer v matném stínu lucerny
kol zdí se smýká druh tam příšerný.


重光新影照阶除
万物今朝困始苏
春事又与人事好
百年相贺两相符


طُول اغترابٍ وبَرح شَوقِ
لا صَبرَ والله لي عَلَيه
اليكَ اشكو الّذي أُلاقِي
يا خَيرَ من يُشتكى إليه
ولي بِغرناطةٍ حَبيب
قد غَلّقَ الرَّهنَ في يَدَيهش
ودَّعته وهو بارتمَاض
يَظهر لي بعضَ ما لديه
فلو تَرى طَلَّ نَرجسيهُ
يَنهَلُّ في وردِ صَفحَتَيه
أَبصرتَ دراً على عَقيقٍ
من دَمعِه فوقَ وَجنَتَيهِ


Einmal ist Schauerstille um uns her,
Das Herz klopft aus, ist tot und leer –
Wir müssen all von unserm Herzen zehren.


LA grande Sand porta sur les fonds baptismaux
Votre muse robuste et saine et, bonne fée,
Fous prédit le génie et l’œuvre d’un Orphée
Charmant l’homme et la femme et jusqu’aux animaux,


一棹归何处
柴桑是我家
莫言嫌一饱
篱下有黄花


Už není písní v choré duši,
juž nepučí tam snění květ,
déšť slz a nehod vše mi ruší,
kdo slyšel v dešti ptáka pět?
Nebudu zpívat’,
do dětských očí chci jen se dívat’,
tam pro mne roste nový svět.


وَإن وَراءَ ظَهري يا اِبن لَيلى
أناساً يَنظُرونَ مَتى أَؤوب
امامَة مِنهُم وَلمأقييها
غداةَ البَين في اثري غَروب
تَرَكت بِلادَها وَنَأَيت عَنها
فَاِشبَه ما رَأَيت بها السَلوب
فَاِتبِع بَعضَنا بَعضاً فَلَسنا
تَثيبك لكِن اللَهَ المُثيب


Trne, vzdychá, slzy leje,
Přemejšlí, co se to děje,
Hledá slova, slovo mře;
Než se vzbudí z vytržení,
Vidouc jiné okouzlení
Nadějí a strachem mře.


Tief in dich hinab, tief in dich hinein!
Bricht da dir aus der Tiefe kein Schein,
Der von helleren Scheinen was kann erzählen,
So denk' an die Schäden der Menschenseelen –
Es muß in dir was verschüttet sein.
Kannst du solchen Schutt nicht tapfer räumen,
So bleibt's beim eitlen Wähnen und Träumen.


Quando ne sera il tempo aviserotti
suggiunse Polinesso: e dipartisse
non credo che passar piu di due notti
ch ordine fu ch il Duca a me venisse
per scoccar dunque i lacci che condotti
havea si cheti: ando al rivale: e disse
che se ascondesse la notte seguente
tra quelle case ove non sta mai gente


-Antes haré como avariento triste,
que ni goza, guardando la riqueza,
ni a otro le consiente que sea suya


Sőt hallyátok erős Murán romlását,
Az kegyötlen Basónak bolondságát,
Kinek példájul vehetik ő dolgát,
Ki róla megtanul, megjobbítja ő magát,


Boha máme velebiti,
v spolku svatých vroucně ctíti;
v prostřed lidu nábožného
vzdávej obět srdce svého.


Jertek, halljátok, hadd beszéljem
Tinektek, istenfélőknek,
Azmiket Isten tött énvelem,
Melly kegyessen tött lelkemnek.
Hogy szájammal hozzá kiálték,
Ottan meghallgata engem,
Azért beszédével nyelvemnek
Mindenkor őtet dicsérem.


Forse che prova avversità tua fibra,
quanto ella possa; e più, quanto più colpa,
miseria prova i forti e poi li scolpa,
come foco fa l'oro e poi il delibra.


Und zweihundert sind gerüstet,
Eh' der Mond am Himmel scheint,
Die nach kühnem Kampf gelüstet
Gegen zehnmal stärkern Feind.
Einen klugen Scharenmeister
Hat das treue Schwyz gesandt;
Stille ziehen sie wie Geister,
Nächtlich auf des Berges Rand.


A na sad šel jsem, jejž kdys otec sázel,
v něm z mladých stromků zbyl jen starý kmen,
byl vydoutnán a sněti stářím sházel,
byl teskností jsem uslzen.


Den armen Menschen zum mindesten
Darfst traumlose Ruhe du geben,
Ein fauler Witz ohne Saft und Kraft
Ist das ganze, menschliche Leben.


Wer dich erfand, ist wohl lobenswerth,
Wer dich erfand, ist wohl prügelnswerth.


Mais chaque jour qui s'écoule
Ébranle ce vieux vaisseau,
Déjà plus d'un mur s'écroule,
Et plus d'une pierre roule,
Large fragment d'un arceau.


Auf, Seelgeistleib! Di Wunder gingen an,
Als Alkmar mir di Nordensreis vorspilt!
Das Engelvolk kommt jauchtzend um mich her,
Als Blesset kam in des Höllgrafens platz!
Ob harter sturm mich noch am Virdtag bindt,
Doch reiss ich fort zum Port im rechten ernst.
Ein Himmlisch bot bringt mir gleich selbst das neu,
Wi Blesset mir zur hülff geruffen wär;
Er zeig es an durch einer Esther mund,
Was Anglican und Blesset angezeigt.


Wo die güldne Saat der Sterne
An dem blauen Himmel steht/
Phöbus auff und nieder geht/
Wo sein Licht uns scheint von ferne;
Da sol unser Name stehn
und den Sternen gleich auffgehn:
Wann die Neider kleben werden
An dem schnöden Koth der Erden.


Hiela el deseo al tiempo que más ardo;
antes más ardo, si por el me rijo;
más me esfuerzo por él, que me acobardo.


Nunca abrigaron mercenarias greyes
las ramas seculares,
que a Vizcaya cobijan tutelares;
y a cuya sombra poderosos reyes
democráticas leyes
juraban ante jueces populares.
¡Salve, roble inmortal! Cuando te nombra
respetuoso mi acento,
y en ti se fija ufano el pensamiento,
me parece crecer bajo tu sombra,
y en tu florida alfombra
con lícita altivez la planta asiento.
¡Salve! ¡La humana dignidad se encumbra
en esta tierra noble
que tú proteges, perdurable roble,
que el sol sereno de Vizcaya alumbra,
y do el Cosnoaga inmoble
llega a tus pies en colosal penumbra!
¿En dónde hallar un corazón tan frío,
que a tu aspecto no lata,
sintiendo que se enciende y se dilata?
¿Quién de tu nombre ignora el poderío,
o en su desdén impío,
tu vejez santa con amor no acata?
Allá desde el retiro silencioso
donde del hombre huía
—al par que sus derechos defendía—,
del de Ginebra pensador fogoso,
con vuelo poderoso,
llegaba a ti la inquieta fantasía;
y arrebatado en entusiasmo ardiente
—pues nunca helarlo pudo
de injusta suerte el ímpetu sañudo—,
postró a tu austera majestad la frente
y en página elocuente
supo dejarte un inmortal saludo.
La Convención Francesa, de su seno
ve a un tribuno afamado,
levantarse de súbito, inspirado,
a bendecirte, de emociones lleno...
Y del aplauso al trueno
retiembla al punto el artesón dorado.
Lo antigua que es la libertad proclamas...
—¡Tú eres su monumento!—
Por eso cuando agita raudo viento
la secular belleza de tus ramas,
pienso que en mí derramas
de aquel genio divino el ígneo aliento.
Cual signo suyo mi alma te venera,
y cuando aquí me humillo
de tu vejez ante el eterno brillo,
recuerdo, roble augusto, que doquiera
que el numen sacro impera,
un árbol es su símbolo sencillo.
Mas, ¡ah, silencio!... El sol desaparece
tras la cumbre vecina,
que va envolviendo pálida neblina...
se enluta el cielo..., el aire se adormece...
tu sombra crece y crece...
¡Y sola aquí tu majestad domina!


Gnade, ruf' ich, Herr, mir Knaben!
Frei ja gabst du deine Gaben;
Konntest du mich auch nicht laben?


Byly dvě boží myšlénky
co hvězdy vedle sebe,
a ty sou se milovaly
nejvíc z celého nebe.


Záboj budě k boji divy hřímá,
Záviš spíná srdce milostné.
Ach! náš Jozef vroucý v hrobě dřímá,
Nevšine se v zpěvy radostné.


A v oné hodině spát budem na věky,
bez konce, dál ze dne ke dni
...a bude za námi jako sen daleký
život náš chudý a všední...


荆王梦罢已春归
陌上花随暮雨飞
却唤江船人不识
杜秋红泪满罗衣


mustrái legyenek minden szép munkának;
s a ki fejet nem hajt auctoritássának,
tellyes hitelt nem ád oráculumának
vagy teményt nem áldoz classicus dallyának,


Byl jsi na malinách jistě,
že máš ústa tolik sladká?!


Schüze den, der meiner Liebe
An das Herz gebunden ist,
Daß kein Fall sein Ohr betrübe,
Das vielleicht den Seiger mißt.
Stärck ihm den betrübten Geist,
Wenn er bittre Salsen speist,
Und las noch in diesem Leben
Uns einander wiedergeben.


A jeden pravil: „Dvacet sedm roků,
jsem u Mohuče živ byl, v svojí zlobě,
ve věži, půjčoval jsem do úroků.


Dann lausche demuthsvoll und still,
Dein ganzes Sein ihm zugewendet,
Bis er dein Flehn erhören will
Und einen seiner Boten sendet.


Šaškují šeredně, berou ho tuze,
Nelze mu postačit dudati luze:
Sypají všecku naň pomstu a moc,
Sotva že v stavu jest přečkati noc.


So hat euch wieder denn dies Haus versammelt,
Das euch so oft zu Lust und Scherz vereint,
Und wieder soll die Lust, der heitre Spott
Das Füllhorn schütteln über euerm Haupt,
Daß Blumen niederfallen, Perlen, Spende,
Zu Kränzen hold sich fügend durch sich selbst,
Denn wir gedenken euch ein Werk zu zeigen,
Zu dem zwei Meister, Komus' Lieblinge,
Gemeinsam zollten aus dem reichen Schatz.
Und was an Laune, fröhlichem Gelächter
Ihr bei dem Namen denkt schon dieses Orts,
Es soll euch heut auch reichen Maßes werden,
Und lachend sollt ihr scheiden, so wie sonst.
Nur daß – und nicht wie sonst – aus weiter Ferne
Durch all das Drängen fröhlichen Getriebs
Euch anschaut eine edlere Gestalt,
Die weißen Hände flehend ausgestreckt,
Des Auges Stern in feuchtem Glanze schimmernd,
Den Bruder mahnend an des Bruders Leid,
Und Mitleid heißt sie, Wohltat ist ihr Name.
Sie bat, ihr gabt, drum segnet sie die Lust,
Borgt doch das Lachen auch vom Schmerze Tränen.
...


君立吴蒙伯仲间
我惭失学似君难
何时握手文山去
得使儿曹刮目看


Der Gedanke
Von des Freundes Freiheit
Ist ihm Freiheit
Im Kerker.


« sinon, si par mépris vous me laissez oisive,
Rendez ma double branche au front carré des bœufs ;
De quel autre baiser voulez-vous que je vive
Que du baiser des doigts qui m'ont faite pour eux ? »


Tu v oddechu,
když všichni se sjedou jedinou pod střechu,
se přátelství, láska zpevní a obnoví;
tu muži si dopřádají svých prací osnovy
a ženy jsou líbeznější a předstihují se hrou
svých půvabných pozorností,
a rodinné štěstí jim stoupá ve zraky,
když na bílý ubrus mezi ovoce strou
svých pokrmů malé zázraky.


Kdo se dobrým skutkem chlubí,
zásluhu svou sám si hubí.


Noi ci stiam mezzi mezzi al modo usato,
pien di vari intradue, fuor d'ozio misti,
e al piacer di Dio pronti e provisti
per cessar ria ventura e mal comiato.


Ich warff ohnlängstens meine Flöthe
Fünff Klafftern tieff in Abgrund nein,
Und dachte: du wilst kein Poete
Noch Maclaturen Dichter seyn.
Ein jeder Stümper nimmt die Leyer,
In die noch ungewaschne Hand,
Wird ihm davor nur noch zwey Dreyer
Zum Gratiale zugewand.


Lip alej sype zápach jemný
a stín na šedou silnici,
po jedné straně park je temný,
po druhé žito zrající.


Jesu Name soll hier wohnen!


Rakvička je otevřena,
u ní pláče chudá žena;
ležíť tam jak hrobní kvítko
bledolící, mrtvé dítko.


Hopp hopp hopp hopp! Mariechen,
Sei froh und wohlgemuth!
Ich pflücke dir vom Bäumelein
Ein dunkelblaues Pfläumelein,
Das schmeckt dem Kindchen gut.


Ni un beso... ni siquiera una sonrisa
He de pedirte yo.
Con la dicha de un beso de tus labios
No ha soñado jamás mi corazón.
¿Sabes tú lo que quiero, lo que ansío
En mi amoroso afán?
Sólo besar el aire embalsamado
Que con sus alas te besó al pasar.


Laß laute Stürme toben! Ihr schweigen sie.
Laß bange Thränen rinnen! Sie küßt sie auf.
Und, öffnet sich das Grab, so folgt ihm
Bald der geliebte, getreue Geist nach. –


Nie mehr soll ich denn die Felsen,
Nimmermehr die Feigenhügel,
Luft'ge holde Schattenwege
Der Kastanienhaine, nimmer
Mein Olevano mehr sehn?


蹇驴何地不闲游
山自青青水自流
收拾奚囊晚归去
半桥新雨没汀洲


翰苑暂归卢太史
铨曹巳失郑郎中
名高金殿龙头选
梦忆苍山马鬣封


Der Sachs ist fein, der Brenne stark,
Das Baiervolk hat Knochenmark,
Oestreicher haben guten Muth,
Genießen viel, verdauen gut.
Der Frank' ist bieder und gerecht,
Der brave Hesse schlecht und recht.
Hannover, Braunschweig, Hamburgs Stadt
Noch viel Cheruskerenkel hat.
Doch übertrifft sie alle weit
Der gute Schwab' – an Herzlichkeit .


Však nenávidím tyranů
a jejich janičárů
a křiklounů, co za bakšiš
jim chtivě tlačí káru.
Nic neroste, nic nekvete,
kam šlápne jejich noha –
Chci národ moudrý, svobodný,
jenž bojí se jen Boha!


Will tun in jedem Stücke,
Natur! wie dir's gefällt,
Nur stoß mich nicht zurücke
Ins Wissen dieser Welt.


Die sieben andern Ammen
Taten ans Herz sich fassen.
Sie rückten eng zusammen
Und stellten fort die Tassen.


Du hast mich unsäglich elend gemacht,
Und doch, ich kann dich nicht lassen;
Ich liebe dich stets mehr und mehr –
Und sollte dich endlos hassen.


Y de satánica risa,
Dando la expresión al gesto,
Salió detrás del Alcalde
A pasos largos y lentos.
Por el corredor estuvo
En las alcándaras, viendo
Azores y jerifaltes,
Y dándoles agua y cebo.
Y con uno sobre el puño
Salió a dirigir él mesmo
Las obras de aquel palacio,
En que muestra gran empeño.
Y vió poner las portadas
De cincelados maderos,
Y él mismo dictó las letras
Que aun hoy notamos en ellos.
Después habló largo rato,
A solas y con secreto,
A un su privado, Juan Diente,
Diestrísimo ballestero,
Señalándole un retrato,
Busto de piedra mal hecho,
Que con corta semejanza
Labró un peregrino griego.
Fué a Triana, vió las naves
Y marítimos aprestos;
De Santa Ana entró en la iglesia
Y oró brevísimo tiempo;
Comió en la Torre del Oro,
A las tablas jugó luego
Con Martín Gil de Alburquerque;
A caballo dio un paseo.
Y cuando el sol descendía,
Dejando esmaltado el cielo
De rosa, morado y oro,
Con nubes de grana y fuego,
Tornó al Alcázar, vistióse
Sayo pardo, manto negro,
Tomó un birrete sin plumas
Y un estoque de Toledo,
Y bajando a los jardines
Por un postigo secreto,
Do Juan Diente le esperaba
Entre murtas encubierto,
Salió solo, y esto dijo
Con recato al ballestero:
«Antes de la media noche
Todo esté cual dicho tengo».
Cerró el postigo por fuera,
Y en el laberinto ciego
De las calles de Sevilla
Desapareció entre el pueblo.


Ach mládí mé, to za mnou ruce spíná,
snů krásných květy spálil doby mráz,
sta mladých tužeb v nitru uhasíná,
však nový duch mne vznáší nade sráz...


秋深露冷荻花间
沙岸无人鹤自还
坐据清流一片石
西风不动钓丝闲


A my jsme potom osaměli zcela...
Buď vůle tvá, tvá přijďte nebesa!
Noc rozsáhlá stín zvířat přinášela
a temné vytí vzešlo u lesa...


Il dit, et, le Voile étendu,
Tout éperdu,
Vers les coraux et les naufrages,
Le roi raillé des doux corsages,
Beau comme un Mage
Est descendu !


嫩寒篱落似江村
雪里精神月下魂
桥北桥南路分处
行人立马待黄昏


Nur am Weg die jungen Blüten,
Die der Sturm vom Baume riß,
Mahnen an des Wetters Wüten
In der nächt'gen Finsternis.


Namísto hor – jen rokle se vlnící,
namísto orlů – skřivan šveholící,
namísto bystřin – rybníků pláň tichá,
jež v slunci jako spící děcko dýchá.
Na břehu řeky svěží kypré luhy,
v nich kolem bílé vísky rozeseté,
nad nimi orné, nedozírné pruhy,
pak sad, kde réva úponky své plete,
kde kvete růže, zraje broskev zlatá.
A což ten lid, ten uvítá tě v zpěvu,
jest pilný v práci, družný ve úsměvu
jak obloha, jež nad ním rozepjatá.
A v městech jeho jarý ruch a píle,
nad řekami jak nádherné to mosty –
a Božím hodem jest mi tato chvíle,
kdy zem bohatství, krásu i vše skvosty
sem vyložila k podivení mému
jak při návratu matka synu svému.


Gott weiß/ wie mir zu muhte war
auf die so unverhoffte Frage/
vermischt von Zorn/ Verweiß und Klage
die meinen Undank machten klar!
Die Schaam/ so ich daher empfunde/
nahm Red' und Antwort meinem Munde.


In: LEONARDOS, Stell Romanceiro do Aleijadinh Belo Horizonte: Itatiaia, 198 (Poetas de sempre, 4)


Ueber der tauigen Wiese liegt
ein feiner, dämmernder Nebelstreif;
um deine träumende Stirne schmiegt
sich ein schmaler sonniger Reif.


أَلا فَاِسقِنيها قَد مَشى الصُبحُ في الدُجى
عُقاراً كَلَونِ النارِ حَمراءَ قَرقَفا
فَناوَلَني كَأساً أَضاءَ بَنانَهُ
تَدَفَّقُ ياقوتاً وَدُرّاً مُجَوَّفا
وَلَمّا أَذَقناها المِزاجَ تَسَعَّرَت
فَخُلتُ سَناها بارِقاً مُتَكَثِّفا
يَطوفُ بِها ظَبيٌ مِنَ الإِنسِ شادِنٌ
يُقَلِّبُ طَرفاً فاسِقَ اللَحظِ مُدنَفا
عَليماً بِأَلحاظِ المُحِبّينَ حاذِقاً
بِتَسليمِ عَينيهِ إِذا ما تَخَوَّفا
فَظَلَّ يُناجيني وَيَقلِبُ طَرفَهُ
بِأَطيَبَ مِن نَجوى الأَماني وَأَلطَفا
وَيَصرِفُ أَسرارَ الهَوى عَن عُداتِها
وَيَلقى بِها مِن حُبِّها المُتَلَقِّفا


欲爱生诸秽
俱盛一草囊
应从持犯入
当发紫金光


Byl jsi chud – však bujní tvoji snové
nasypali po cestách tvých zlato;
však že zlato sypali ti snové,
nedal svět ti ani chleba za to.


Auf! es gilt die höchsten Fehden,
Die stummen Stöcke möchten reden,
Der stumme Stein Posaune sein,
Faule Berge sich bewegen,
Und ihr nur griffet nicht zum Degen?
Ihr wolltet faul zum Kampfe sein?


وافَى وحَيَّاني بكأْسٍ ورَاحْ
والهمُّ عن قلبي تَقَضَّى ورَاحْ
وباتَ يسقي الخمرَ في رَوْضَةٍ
زَيَّنَهَا الورْدُ وزهْرُ الأَقاحْ
ولم يُشَفِّف لي كؤوسَ الطِّلا
فقلت يا رُوحِي وزَيْنَ المِلاحْ
إن كنتُ قدْ عرْبدْتُ في سَكْرَتِي
فَمَا عَلَى السَّكْرانِ أصْلاً جُنَاحْ
أو كنتُ قدْ أخطأتُ في لفظةٍ
فأنت يا مَوْلايَ رَبُّ السَّمَاحْ
فبالَّذِي ولَّاكَ في مُهْجَتِي
لا تسقني الكاساتِ إلا طِفَاحْ
ودَاوِ بالوصْل عليلَ الهوَى
فَطَالَمَا أثْخَنَتْ قلبي جِرَاحْ
فالحمدُ لله الذي قدْ صَفَا
مُقَامُنَا من غير واشٍ ولاحْ
فافترَّ عن ثغره باسماً
فبان لي الدرُّ بفيهِ ولاحْ


Es mag der Trennung Arm, im Vollgenuß der Freuden
Erhabner Sympathie, den Freund vom Freunde scheiden,
Der sanft und fest und treu, am Rande der Gefahr,
Wie auf der Bahn des Glücks, ihm Alles, Alles war:
Wo Himmelsglaube wohnt, Verlaßner! da erhellt
Der Zukunft Mitternacht ein Stern der höhern Welt,
Und aus der Ferne winkt voll Glanz
Die Hoffnung mit dem Siegeskranz!


Má loutnu – básníkem jest, věz,
má mitru – neb je král a kněz,
vše ví, nečeká odpověď,
tož k bohům ty svůj národ veď!“ –


Mon cœur battait battait très fort à sa parole
Quand je dansais dans le fenouil en écoutant
Et je brodais des lys sur une banderole
Destinée à flotter au bout de son bâton


قسماً لقد طار الفواد تشوقاً
للقاكم وبذاك لست أمين
وغدا رهيناً مذ مننتم باللقا
حفظاً عليه فأنت نعم أمين


Wie Planeten um die Sonn' in ew'gen Kreisen,
Eilen sie auf Millionen Weg' und Weisen
Hin zum Ideale der Vollkommenheit.


Ty však, dítě prachu, pomni v každé době,
kdy chceš mluvit k bohu, vždy se ozve tobě.


Das war die Zeit voll Wahn und Joch,
Die Zeit verdüstert und nachtvoll,
Das aber muß man ihr lassen doch:
Zu lieben verstand sie prachtvoll!


Als must' ein iedes Hauß voll Woll' und Leinwand stehn.


Siehe, Kind, es gibt ein Land,
Wo die Früchte zeitig reifen.
Dorten lernte meine Hand
Nach den süßesten zu greifen.


Dai-me morto o que vivo me tirastes,
E piedosas de mim sereis chamadas;
Bastem os males já, que me causastes
Tanto tempo em meu dano conjuradas:
Assi no claro assento, que ocupastes,
Nunca sejais de nuvens eclipsadas;
Deixai que chegue a dar-lhe sepultura,
E o golpe em mi execute a parca dura.


Einem Kristall gleicht meine Seele nun,
Den noch kein falscher Strahl des Lichts getroffen;
Zu fluten scheint mein Geist, er scheint zu ruhn,
Dem Eindruck naher Wunderkräfte offen,
Die aus dem klaren Gürtel blauer Luft
Zuletzt ein Zauberwort vor meine Sinne ruft.


才疏意广孔文举
身健长贫白乐天
一代风流今已矣
三吴云水固悠然


天近龙长护
山空雪独飞
祇愁林鸟出
带得世尘归


Szól a király: „Mind elhagyott!
Csak másodmagammal vagyok.
Te vagy tehát, te vagy nekem
Egyetlenegy hű emberem!”


Rahel hat den Mann gebracht,
Der Ägypten Kost gemacht.
Aller Welt Heil, Trost und Zier
Bringt Maria uns herfür.
Zur Vesper


I ona psala: „Je mi lépe trochu,
viď, vzpomínáš, můj milý zlatý hochu,
zde jaro, jaro, modro, květy, zoře,
a až v svůj pokoj slyším hukot moře.“


زائرةٌ زارتْ بلا موعدٍ
أفدي بما أملكُهُ سَيْرَها
فقلتُ ما ذا وَقْتُهُ فارجعي
وعاوديني ليلةً غَيْرَها


人于崖下送君还
回首人间梦觉关
谁识巅崖隔风雨
一重山外一重山


Gemeldten folgen stracks hinnach
Noch mehr von den Gewalten,
Sie gehen gar gefach, gefach,
Tun bloße Schwerter halten.
Nach denen kommt der Fürsten Flut
Wie große Wasserwogen,
Sie tragen ihren Fürstenhut
Vom Haupt herabgezogen.


Két kicsi árvát Istenre bizván és hü szolgáira:
Kardot ragad s megy... - reszkess uradtól, pártos Dalmácia!
Sisakja fénylik... a toll fehérlik... vágtat a paripa...


Corral de muertos, entre pobres tapias,
    hechas también de barro,
pobre corral donde la hoz no siega,
sólo una cruz, en el desierto campo
    señala tu destino.
 Junto a esas tapias buscan el amparo
del hostigo del cierzo las ovejas
al pasar trashumantes en rebaño,
y en ellas rompen de la vana historia,
como las olas, los rumores vanos.
    Como un islote en junio,
    te ciñe el mar dorado
de las espigas que a la brisa ondean,
y canta sobre ti la alondra el canto
    de la cosecha.
Cuando baja en la lluvia el cielo al campo
baja también sobre la santa hierba
    donde la hoz no corta,
de tu rincón, ¡pobre corral de muertos!,
y sienten en sus huesos el reclamo
    del riego de la vida.
Salvan tus cercas de mampuesto y barro
    las aladas semillas,
o te las llevan con piedad los pájaros,
y crecen escondidas amapolas,
clavelinas, magarzas, brezos, cardos,
entre arrumbadas cruces,
no más que de las aves libres pasto.
Cavan tan sólo en tu maleza brava,
    corral sagrado,
para de un alma que sufrió en el mundo
    sembrar el grano;
    luego sobre esa siembra
    ¡barbecho largo!
Cerca de ti el camino de los vivos,
no como tú, con tapias, no cercado,
    por donde van y vienen,
    ya riendo o llorando,
¡rompiendo con sus risas o sus lloros
el silencio inmortal de tu cercado!
Después que lento el sol tomó ya tierra,
y sube al cielo el páramo
a la hora del recuerdo,
al toque de oraciones y descanso,
    la tosca cruz de piedra
    de tus tapias de barro
queda, como un guardián que nunca duerme,
de la campiña el sueño vigilando.
    No hay cruz sobre la iglesia de los vivos,
en torno de la cual duerme el poblado;
la cruz, cual perro fiel, ampara el sueño
de los muertos al cielo acorralados.
¡Y desde el cielo de la noche, Cristo,
    el Pastor Soberano,
con infinitos ojos centelleantes,
recuenta las ovejas del rebaño!
¡Pobre corral de muertos entre tapias
    hechas del mismo barro,
sólo una cruz distingue tu destino
en la desierta soledad del campo!


Ihren bleichen, runden Kopf
Matt auf ihren Arm gestützt,
Sah sie ihm mechanisch zu.


es más duro ejercicio, y más robusto,
que vencer monstruos, que tener los cielos,
que atar el Cá, que amedrentar su espanto.


Jmenem tím ve sladké srdce tísni
Nazývá tě i mé varyto,
Drahá vlasti! v krátké této písni.


Kdyby v moci naší stálo,
vše, co přejem, darovat,
tuť by věru velmi málo
bylo nám dnes třeba přát.
Jeden by dal stálé zdraví,
druhý by dal štěstí dost,
třetí zas, co ducha baví
a co plodí blaženost.
Toť by bylo radování,
rozkoš nes’ by každý krok;
beze všeho pečování
strávil by se celý rok!
Že však v moci naší není,
čeho přejem, Vám i dát,
račte tím být spokojeni,
čeho mohou dítky přát.


Noch immer huldigst du bei deinen Akten
Dem Landrecht oder ähnlichen Materien,
Indes ich an den Arve-Katarakten
Schon weile, nah dem Zauberland Hesperien.
So mahne denn in wohlgemeßnen Takten
Dich dieser Brief an die verheißnen Ferien
Und locke dich aus deinem Hinterpommern
Zur Reise nach Italiens ew'gen Sommern!


St! Satyr, weg, Sylvan! Geht weit von diesem Bache,
daß meine Seele nicht von eurer Stimm' erwache.
Klitscht in die Hände nicht, ihr schlipfrigen Napeen.


Vím o jednom muži,
jenž tam putoval,
a pod planou růži
sen ho v náruč zval.


Das ist der Tag des Herrn!
Ich bin allein auf weiter Flur;
Noch eine Morgenglocke nur,
Nun Stille nah und fern.


Donde la suma perfección previno
tan misteriosos lejos que parece,
que no la desconoce, ni la trata.


¡O cómo aun desde el centro pavoroso
nos hiere dulce con suave lira
su blando estilo, grave y numeroso!


榴火当轩暑气蒸
梅花开日又坚冰
四时最好凉秋节
几树幽花伴一僧


Nechť výš to šílí, řve a hřmí až k nebi,
tu dole klid – jen medus tlum je vítá
a s utopencem gnom se na ně šklebí.


عَبْدُ السَّلاَمِ وَمَنْ عَبْدُ السَّلاَمِ إِذَا
يُعْنَى بِعَبْدِ الْعَزِيزِ عَمِّهِ السَّامِي
إِذْ ذَاكَ صِنْوُ أَبِيهِ الْبَرِّ مَوْضِعُهُ
مَنْ قَلْبُهُ مَوْضِعٌ لَمْ يُصْمِهِ رَامِ
عَبْدُ السَّلاَمِ بِذَا تَحْوِي الْوَرَى خَدَماً
وَذُو النَّبَاهَةِ مُحْتَاجٌ لِخُدَّامِ
دُمْ سَنَداً لِذَوِي قُرْبَاكَ مُعْتَمِداً
وَبَحْرُ فَخْرِكَ غَمْرٌ طَافِحٌ طَامِ
فَإِنَّ زَهْرَةَ ذِي الدُّنْيَا وَزِينَتَهَا
وَمَا يَرُوقُ بِهَا أَضْغَاثُ أَحْلَامِ
وَقَدْ رَجَوْتُ لِسَلاَّمٍ سَلاَمَتَهَا
فَحَقَّقَ اللهُ مَا أَرْجُو لِسَلاَّمِ


e fosse d'ogni ben compita, quanto
core pensare e lingua dir potesse,
e quine poi lo dio d'amore stesse
con li amorosi cori in gioia e canto.


力希颜氏何能望
窃比言游未敢安
老大渐知亲洒扫
试将妙用此中参


Così non vòlse 'l ciel liete e serene
far l'ore mie, per non ridurmi tosto
in prova di più acerbe e dure pene.


بَأَوْتُ عَلَى زَمَنِي هِمَّةً
فَأَعْتَبَنِي الزَّمَنُ الْعَاتِبُ
وَشَرَّفَنِي اللهُ فِي مَوْطِنِي
وَفِي بَيْتِهِ يَشْرُفُ الْكَاتِبُ


Es war in meiner Vaterstadt,
Dort fand ein Wiedersehen statt,


وَزِيارَةٍ مِن غَيرِ وَعدِ
في لَيلَةٍ طُرِقَت بِسَعدِ
باتَ الحَبيبُ إِلى الصَبا
حِ مُعانِقي خَدّاً لِخَدِّ
يَمتارُ فِيَّ وَناظِري
ماشِئتَ مِن خَمرٍ وَوَردِ
قَد كانَ مَولايَ الأَجَل
لَ فَصَيَّرَتهُ الراحُ عَبدي
لَيسَت بِأَوَّلِ مِنَّةٍ
مَشكورَةٍ لِلراحِ عِندي


Nač mi vznešenosť,
Nač mi krása je,
Když si mužíček
Se mnou nehraje?


Also, weil wie der Morgenthau,
Heut aufgeht unsre liebe Frau
Zum Trost der armen Seelen,
In Demuth grüß sie jedermann,
Denn sie ists, die uns trösten kann
In aller Trauer Quälen.


راحَ الرِفاقُ وَلَم يَرُح مَرّارُ
وَأَقامَ بَعدَ الظاعِنينَ وَساروا
لا تَبعَدَنَّ وَكُلُّ حَيٍّ هالِكٌ
وَلِكُلِّ مَصرَعِ هالِكٍ مِقدارُ
كانَ الخِيارَ سِوى أَبيهِ وَعَمِّهِ
وَلِكُلِّ قَومٍ سادَةٌ وَخِيارُ
لا يُسلِمونَ لَدى الحَوادِثِ جارَهُم
وَهُمُ لِمَن خَشِيَ الحَوادِثَ جارُ
وَأَقولُ مِن جَزَعٍ وَقَد فُتِنا بِهِ
وَدُموعُ عَيني في الرِداءِ غِزارُ
لِلدافِنينَ أَخا المَكارِمِ وَالنَدى
لِلَّهِ ما ضَمِنَت بِكَ الأَحجارُ
لَمّا غَدَوا بِأَغَرَّ أَروَعَ ماجِدٍ
كَالبَدرِ تُستَسقى بِهِ الأَمطارُ
كادَت تَقَطَّعُ عِندَ ذَلِكَ حَسرَةً
نَفسي وَقَد بَعُدَ الغَداةَ مَزارُ
صَلّى الإِلَهُ عَلَيكَ مِن ذي حُفرَةٍ
خَلَتِ الدِيارُ لَهُ فَهُنَّ قِفارُ
وَسَقاكَ مِن نَوءِ الثُرَيّا عارِضٌ
تَنهَلُّ مِنهُ ديمَةٌ مِدرارُ


Hoͤrt ihrs, Bruͤder! laſſt es bleiben!
Laſſt die Aecker, wie ſie ſind!
Die ihr Handlung pflegt zu treiben,
Euch verfolge guter Wind;
Anders hab ich mich beſonnen,
Weil die Hoffnung Kraſt gewonnen,
Daß ich, was mir Guts gethan,
Kuͤnftig noch genieſſen kann.


Csuda nagy siralma királné asszonnak,
Leföggesztött feje az királ fiának,
Sok könyhullatása minden udvarának,
Sírás, nagy ohítás lőn az Erdélországnak.


Ó nerad napínám tě na varitu,
neb zdá se mi, že ryzí hudbu citu
zde měníš v lichý třesk,
že nesa tebe v pusté hluky denní
pro davu vděk tvé zneuctívám znění
a planý pro potlesk.


白酒新熟山中归
黄花漠漠弄秋晖
东篱采菊隐君子
醉觉人间万事非


In Summa, was ich thu,
Da kan ich nicht darzu,
Als wie der Hund im Schilffe,
Es ist mir alles Leid,
Drum wünsch ich allezeit,
Ach hätt ich eine Frau, die mir auß Nöthen hülffe.


O crini, o capei d'oro, o crespe chiome,
O fronte ornato, o vaghi occhi sereni,
O man bella et pulita che ancor tieni
Il mio cor lasso da soverchie some:


Entre a saída do imortal Osvaldo
E a entrada, a pulso, do assistente Moses,
Esta, da ciência, não aumenta o saldo,
E aquela, ao certo, traz males atrozes.


秋光好处顿胡床
旋唤茶瓯浅著汤
隔树漏天青破碎
惊风度竹碧匆忙


Ein Volk, – wie hieß es doch? – das pries unsterblich
Den Sänger, Seher und das Fürstenpaar:
»Ein Volk, an Glück und Ehren unverderblich
Hebt auf dem Schild euch zu den Göttern dar!«


da dor submiss


Allein du wirst auch die Natur
Voll sanfter Schönheit sehn. Das Meer,
Der Morgenröthe Spiegel, wird
Mit rothem Lichte dich erfreun,
Und rauschen dir Entzückung zu.
Und kühle Wälder werden dich
Verbergen, wenn die Sonne brennt,
In Nacht. Der Birken hangend Haar
Wird dich beschatten. Oft wirst du,
In blühnden Hecken eines Thals
Voll Ruh einhergehn, athmen Lust,
Und sehen einen Schmetterling
Auf jeder Blüth, in bunter Pracht,
Und den Fasan im Klee, der dir
Denselben Hals bald roth, bald braun,
Bald grün, im Glanz der Sonne, zeigt.
Auch Wiesen werden dich erfreun,
Mit Regenbögen ausgeschmückt,
Und in der Fluth ein Labyrinth
Von Blumen, und manch bunter Kranz,
Aus dessen Mitte Phöbus Bild,
Voll Strahlen, blitzt, und über dem
In holden Düften Zephyr schwärmt.
Die Lerche, die in Augen nicht,
Doch immer in den Ohren ist,
Singt aus den Wolken Freud herab,
Dir in die Brust. Auch Tugend ist
Noch nicht verschwunden aus der Welt,
Und Friedrich lebt, der sie belohnt,
Und sie ist selbst ihr reicher Lohn.
Mitleiden, Großmuth, Dankbarkeit,
Und Menschenlieb und Edelmuth
Wirkt Freud, und Freude nur ist Glück.
Fühl Tugenden, so fühlst du Glück! –
Und mancher Freund wird dich durch Witz
Und Liebe (wie mein mich)
Beseeligen, und seyn dein Trost,
Wenn Falschheit dein Verderben sucht.
Laß Neid und niedre Raben schreyn,
Und trinke du der Sonne Gluth,
Gleich einem Adler. Hülle dich
In deine Tugend, wenn es stürmt. –
Doch öftrer lacht der Himmel dir;
Das Leben ist mehr Lust als Schmerz.
Wohl dir, daß du gebohren bist!


Hier sasen wir beysammen
Am kleinen Wasserfall,
Und sangen unsre Flammen
Dem blumenvollen Thal.
Die säumende Narcisse,
Bog, wo mein Thirsis sas,
Beschwert durch Thränengüsse
Das schöne Haupt ins Gras.


que é quando o sol é estridente,
a contrapelo, imperioso,
e bate nas pálpebras como
se bate numa porta a soco


法令端如万仞陂
后来无法只趋时
早知兴废无非命
可笑穰侯见事迟


Wie dem Fische wird zu Muth,
Wenn des Flusses Rinde springt,
Und des jungen Lebens Gluth
Durch des Eises Decke dringt.


Et le semblent caresser, mais
Sans songer à lui faire injure
Et sans même offenser jamais
Les boucles de sa chevelure.


Mulher,
    Por favor me ouça,
    Tu já és moça
    Moça, leite moç
    Moça, leite moça
    Doce beijo na boca
    De uma simples mulher


Dnes stáhnu záclony, až večer okouzlí mne,
a nerozžehnu, div! svou lampu jako jindy,
však v šeru kmitavém, mdlé čelo ve mdlých dlaních,
samoten budu snít o zářící své dívce!


Nor e'er can  Poets prove,
Where lies the real Seat of Love.
they burn, and  they pierce,
As either best supplies their Verse:
And, if Folks ask the Reason for't,
Say, one was long, and t'other short.
Thus, I presume, the  Muse,
May take the Freedom Strangers use.
In Prose our Property is greater:
Why should it then be less in Metre?
If  throws a single Dart;
We make him wound the Lover's :
But if He takes his Bow, and Quiver;
'Tis sure, He must transfix the :
For Rhime with Reason may dispense;
And Sound has Right to govern Sense.


Kolikráte v zamyšlení
duše se mí zastaví,
a stín vidím kráčet mimo
Ben Akibův mlhavý.


Hier stutzt der Lästrer freche Schaar,
Ihr ganzer Schwarm empfindet Scham und Schrecken;
Nun wird es allen sonnenklar,
Die Dichtkunst dürfe sich vor Tadlern nicht verstecken.
Sie zeigt ihr Antlitz ungescheut,
Und fodert nur auf kurze Frist ein Schweigen;
Sie weis sich liebreich zu bezeigen,
Ihr Wesen, Blick und Mund, ist voll Bescheidenheit:
Kein Rauschen scheint sie mehr zu stören,
Und alles ist geneigt ihr eifrig zuzuhören.


¡Mis años de ilusión, mi fuerza ardiente
librada de mi cuerpo dominado;
mis sueños del amor que nunca llega
colmando aquel soñar de tanto espíritu!
¿Qué hacemos ahora aquí, quién nos requiere
si no es para colmar nuestro fracaso?
¡Oh tristes del llorar, sumad mi queja
al negro de la noche sin orillas!
Muy largo es el dormir sin esperanzas.
Muy largo y muy profundo, despertarse.
Y busco entre vosotros, los ajenos,
la calma de inefables beatitudes.
—Hay hombres que no quieren ser el eco
de tales resonancias dolorosas.
Mujeres sin dolor, cuerpos de sexo
que empapan su animal perseverancia—.
¿Quién dijo que la voz del que clamara
podría desnudar indiferencias?
¡Que clama mi dolor por lo que sufren,
y estoy sola en amor por cuantos lloran!
¡Decir mis sueños yo, la más doliente
que puso en este mundo sus pisadas!
Contaros que en el sueño de mis ojos
anidan las augustas majestades
de almas sin temblor, sin una sombra,
cubiertas por la flor de mis canciones!
Dormir y no saber; dormirme toda
y nunca despertar de mi distancia...
¿Qué puedo yo ofrecer, qué luna dulce
habría de alumbrar por mis palabras?
Volvedme a mis fronteras, nieblas frías;
volvedme a mi no ser; al gran seguro.
Están sin luz las sendas; los atajos
bañándose en la sangre derrochada.
En dientes sin blancor gimen pedazos
de carnes en agraz. Balan su ira
los castos y en temor, que nada impiden.
Transcurre todo así; bilis y sangre
debajo de los puentes lujuriosos.
Codicias y ruindad, grandes altezas
imperan bien aquí, donde yo clamo.
¡Abridme como res que todos matan,
sacad mi sangre entera, destruidme,
que quiero deshacerme entre vosotros!
—¿Soñar mis sueños ya..., decir mis sueños
en este mismo idioma de lamento?
¡No voz del mundo y mía; voz humana
que entiendan y desprecien los humanos!
Celeste y misterioso oído mío,
augusta majestad que me responde:
¿en qué pozo de luz, en qué caverna
de minas sin hollar puedo decirte
la enorme angustia mía, mi ternura,
inútiles las dos? ¡Cómo las siento
secándome la fe de mi destino!


Onde v'andasse il magno Carlo al gusto
Questa gran donna v'appresenta tosto
Maggior di lui Valeriano Augusto,


晨钟初罢起随群
偃仰檐前几欠伸
殊色已无西子梦
欲将眉宇效谁颦


Na svých rejdit, kliky tříti,
Zimou třást se, hlady mříti;
Ten, co léhá do peří,
Nezkusil a nevěří.


Chce najít myšlénky, jichž odraz tam se třpytil,
chce zbadat, uhodnout, co duch váš kdysi snil,
chce najít zhaslý žár, jenž vaše zraky nítil,
chce najít slaný pal, jenž slzy vysušil.


Dorme sobre o meu seio,
Sonhando de sonhaNo teu olhar eu leio
Um lúbrico vagaDorme no sonho de existir
E na ilusão de ama
Tudo é nada, e tudo
Um sonho finge seO espaço negro é mudDorme, e, ao adormecer,
Saibas do coração sorrir
Sorrisos de esqueceDorme sobre o meu seio,
Sem mágoa nem amo
No teu olhar eu leio
O íntimo torpor
De quem conhece o nada-ser
De vida e gozo e do


Allein auch heute wollt' ich gern
Mich des kristallnen Flimmers freun,
Belauschen jeden Farbenstern
Und keinen Sommertag bereun:


O nome brotando
de todas as bocas,
em todas as línguas,
na terra e no ma
Três letras apenas,
três letras pequenas,
um nome tão simples,
a força que te


una esperanza que se lleva el viento,
un dolor con renombre de alegría,
una noche confusa do no hay día,
un ciego error de nuestro entendimiento,


Seine Liebe kann sein Glück nicht dauern,
Aus der holden Täuschung wird's mit Trauern
In der Wahrheit Reich zurückeschauern.


Mach' uns beide nicht beklommen,
Frühlingsluft macht schon so bang.


Dir scholl der Hymnus, dir in der wonnigen
Entzückung, scholl in süßen Gefühlen dir
Des Daseyns! Zahllos, wie des Meeres
Tropfen, erschollen die Preisgesänge –


Et, sur son col de marbre et ses bras, assouplis
La brise et le soleil se disputaient les plis


»G'scheit sei, dös möcht'st du scho,
So waarst du g'sinnt!
Moring, da gehst d' davo –
Und i bleib hint.«


龙德当阳开泰运
凰楼南面御阶平
恩波浩荡宽如海
八彩重瞳仰圣明


ما ذاتُ حَبلٍ يَراهُ الناسُ كُلُّهُمُ
وَسطَ الجَحيمِ وَلا يَخفَى عَلى أَحَدِ
كُلُّ الحِبالِ حِبالِ الناسِ مِن شَعَرٍ
وَحَبلُها وَسطَ أَهلِ النارِ مِن مَسَدِ


V ňadrech to zpívat bude, klokotat,
jak tisíc slavíků by pělo v háji,
a líce budou vzruchem štěstí plát
jak milencům, když před svatbou již mají...


Ne fais-tu rien le soir pour te désennuyer ?


A sestro má, ty drahý stíne,
jenž poslední jsi odešel
mně náhle v hvězdné světy jiné,
ty nevíš, jak mi tebe žel.


In der Hoffnung ruht dein Leben:
Bleibt auch manche Hoffnung aus –
Steuern nehmen, Steuern geben,
Diese Hoffnung stirbt nicht aus.


But, O! if plaints which love and grief inspire,
In heavenly breasts could e'er compassion find,
Grant me, ah! grant my heart's supreme desire,
And teach my dear Urania to be kind.


Or ch'io ritorno, el suspirar m'aïta,
ché questo è sol desio, quel fu tormento,
e a vui rivolto, sì dolce aura sento,
che 'l suo spirar mi nutre e cresce vita.


Role poetické ladem leží, –
Trochu zemčat, trochu zádeňku
Z nemrvených polí proza těží.


Hab' Acht, daß nicht entarte,
Was Anfangs ächt und fein!
Gar leicht verdirbt das Zarte,
Und unrein wird, was rein.


Peor es tu cabeza que mis pies.
Yo, polo, no lo niego, por los dos;
tú, puto, no lo niegues, por los tres.


Adeus é pra quem deixa a vida
É sempre na certa que eu jogo
Três palavras vou dizer por despedida
Até amanha, até já, até logo


Herido en el costado, moribundo,
rota el ala derecha, el lomo abierto,
ya el canelo ni lucha ni amenaza;