Jetzt wollen wir mal singen
Das nagelneue Lied,
Von einem schmucken Junker, –
Ei, ei, vom schmucken Junker!
Der sich in Zwei verliebt.


Und ich, das Grabmal meines Ich's,
Steh' öd' und still und ganz allein;
Es braust der Wind, der Regen weint
Kalte Thränen auf kalten Stein.


荼蘼开尽见山茶
血色娇春带雨斜
莫是今年逢闰月
东风吹到背时花


Cizích dvou zemí
vzdálené břehy
přepjala duha –
znamením smíru –
obloukem zlatým.


Doch wir erwachen
Zu tiefer Qual;
Es bricht der Nachen,
Es löscht der Strahl,


当年彬父遣词臣
列戟傍观色怒嗔
谷水曾无归璧日
稽山已有摸金人


„Aj, jak si ten tvůj jazyk stýská,
a což to na prsou se blýská?“ –
„„Toť kříž jest – znamení to Krista!““ –
Však beťár po křížku již sahá
a na prsa jej rudá, nahá
si přehodí a pádí s místa. –


Wie die jungen Vögelein,
Wenn sie noch ohn Federn seyn
Vnd die Alten sehen fliegen,
Ihnen Lust zu folgen kriegen,


Ač jsem recensentu za kritiky
Letos platil tolar kulatý,
Přece se mne dotek’ z politiky
Mého přítele brk špičatý;
Ale měl jsem při tom za útěchu,
Že mne s pavlače lid oslavil,
Když se k mému hrálo ku prospěchu,
Jímžto dluhy své jsem zapravil.


禾穟轻黄尚浅青
村舂已报隔林声
忽惊暮色翻成晓
仰见双虹雨外明


Dimmi di grazia, deh! dimmi, Cecchino,
chi t'ha levato sì bel zazzerino?


Jdou, mávajíce stromů ratolestí,
vstříc kladou roucha v prachu po ulici.
On jede v davu, vzpřímen na oslici.
Z té slávy plesné čekám, čekám štěstí!
l spínám ruce: „Hle, mou nad bolestí
se smiluj, synu Davidův!“ V před hřmící
mne průvod přehluší a jeho líci
mně větvovím tu kryjí steré pěsti.


Weißt Du, Luisella, wie liebeberauscht,
Nur von der Fluth und dem Himmel belauscht,
Unsere Seelen sich fanden,
Lippe auf Lippe lodernd gebrannt
Und Du dem Sohn aus dem nordischen Land
Seligst Geheimniß gestanden?


يا مريد الحان إن شربي حان
فاسمع الألحان واشدُ بالأشجان
نغمة الأوتار في دجى الأسحار
حضرة الأذكار منية الولهان
أيّها السيّار في رضا الغفّار
فاطرح الأغيار واخلع الأكوان
واشد بالذكر كارعاً بكري
منهل البكري مورد الظمآن
فانتهج يا صاح نهجه الفيّاح
إن ذا المفتاح حضرة الإحسان
كم له أوراد تكسب الإمداد
هكذا الإرشاد فيضه الهتّان
حبّذا الساري جنح أسحارِ
في رضا الباري من حماه دان
صلّ يا غفّار في مدى الأدوار
للنبيّ المختار مدّة الأزمان


S a lélek! - ami gondol, és akar,
Ohajt, és képzel, búsong, és örűl;
Ez a világok alkotója bennem,
S rontója annak, amit alkotott;
A lélek! ami emberré teszen,
Azt mondom annak, s még nem ösmerem.
Én én vagyok, s mi ez? nem tudhatom.
Oh, miért az észnek nincs fogó keze,
Vagy mért a lélek meg nem fogható?


一天如水水如天
万壑春含绿树烟
桥上抱琴人欲过
山窗且复罢青编


S első barátom hű, vén karjait,
Tudom, a kertre védőn tárja még:
Tisztes diófánk. S ott pihen szelíd,
Öreg lombvállain a régi ég.


Jedna strana Němce hostí, druhá strana českou chasu,
noc je tichá, jen stráž k stráži bděle volá čas od času.


Siempre se emborrachaba y se dormía
en los más degradantes bodegones;
y al despuntar el resplandor del día,
llena de mudas aflicciones,
vino al bodegonero le pedía.
Y acercando la copa al labio yerto,
sin placer apuraba un vino impuro;
y, con la triste palidez de un muerto,
en la pared del bodegón obscuro
fijaba el ojo de mirar incierto.
Las rameras lo amaban; en la orgía
quizás era entre todos el primero:
porque a veces cantaba, se reía,
improvisaba versos y sabía
regalarles a aquéllas su dinero.
Pero el monstruo implacable del hastío,
lo halló en su senda, y en el alma mustia
le clavó el diente venenoso y frío;
y se llenó su corazón de angustia,
cual se llena de sombras el vacío.
Sus amigos decíanle: —¡Detente!
(ebrio al mirarlo y triste y silencioso)
rodando vas por desigual pendiente.
Pero él todo lo oía indiferente.
¡Meditaba en un algo tenebroso!
Todo fue en vano: al fin, una mañana,
entre viejos toneles de cerveza,
dobló la mustia faz, antes lozana,
y se rompió de un tiro la cabeza,
dando así fin a su existencia vana.


Unglück hat sein Herz gespalten,
Laßt den stillen Mann allein;
Wie sich nicht genaht die Alten
Einem blitzgetroffnen Hain.


O Deutscher Hercules! wie weit
Erstrecket sich dein Ruhm auf Erden!
Wo kan wohl jetzt zu unsrer Zeit
Ein solcher Held gefunden werden?
Der Muselmann erschrickt und flieht,
So bald dein Arm den Sebel zieht;
Er zittert, wenn man dich nur nennet,
Wie oft hast du mit kleiner Macht
Den stärksten Feind zu weichen bracht,
Und seinen grossen Schwarm getrennet.


Und dem Herolde schallt Thuishona's Geheiss.


Ob deiner Inkonsequenz, o Herr,
Erlaube, daß ich staune:
Du schufest den fröhlichsten Dichter, und raubst
Ihm jetzt seine gute Laune.


	Come di tutto tu se' stata orrigine,
così mi leva da ogni caligine


Blumenmuskel, der der Anemone
Wiesenmorgen nach und nach erschließt,
bis in ihren Schooß das polyphone
Licht der lauten Himmel sich ergießt,


4De teus olhos em água
saltam inscrições em fogo,
assim como existe um outro mar
que se desdobra além das ondas,
um calendário nas sombras
que se diluem nas parede
De teus olhos em água,
as inscrições em fogo
tingem de nova cor a paisagem
e dão às horas o enigma dos minerai
Das inscrições em fogo,
o amor e sua linguagem de água,
o amor e suas sombras nas areias da memóri
o amor
e a escritura de seu abandono,
as tenebrosas buscas, as urtigas da dúvida,
o trigo interrompido, o gesto não pendoado,
o grão das horas a arder sob o sol das espera
O amor
e suas mãos que palmilham palavras,
o inatingível, o inumerável,
o que não se conhece, o que não se aprende jamai


Száraz kút a gégém csapja,
Süti a szomjuság napja;
Még meggyul,
Ha rá boreső nem hull.


Was begeistert ich schrieb, das willst du mir nüchtern bekritteln;
Ist dir, nüchterner Mann! denn die Begeisterung fremd?


Ecco un altro Azzo, et è quel che Verona
avrà in poter col suo bel tenitorio;
e sarà detto marchese d'Ancona
dal quarto Otone e dal secondo Onorio.
Lungo sarà s'io mostro ogni persona
del sangue tuo, ch'avrà del consistorio
il confalone, e s'io narro ogni impresa
vinta da lor per la romana Chiesa.


po třetí půjdu bez tlesku
exemplar všivý netřesku.


Weil niemand in der Höll/
Der nicht durch deine Thaten/
O Welt/ dahin gerahten/
So lieb' dich/ wer da wöll'/
Ich aber will verfluchen
Nun deine Grausamkeit/
Und meiner Seelen suchen
Die wahre Sicherheit.


Ob eine Wahrheit ist in dieser falschen Welt,
Ich weiß nicht; minder noch, wo sie versteckt sich hält.
Daß eine Wahrheit war, schließ' ich aus ihrem Namen,
Denn war und Wahrheit scheint ersproßt aus gleichem Samen.
Doch wenn sie einmal war, wird sie dort ewig sein,
Wo alles ist, was war, dort geht sie aus und ein.
Dort werd' ich einst sie sehn in eigenster Gestalt:
Jetzt scheint ihr Licht von dort herab durch Wolkenspalt.
Sie ist die Sonne, die nicht selbst zur Erde kommt,
Doch ist in ihrem Schein, was uns zum Leben frommt.
Wie ist der Wahrheit Schein genannt? Wahrscheinlichkeit,
Damit behelfen wir uns vorderhand zur Zeit.


A tam zas jako velké psaní
zazářil jasný Orion,
obálka, trojí pečeť na ní –
kéž by s ním jel už postiljon!


Già sacrilego, or sacro il tempio altero
Sorge al Ciel, s'apre a Dio. Ceder dovea
La cieca al lume, il simolacro al vero.


- L´han giurato. Gli ho visti in Pontida
convenuti dal monte, dal piano.
L´han giurato; e si strinser la mano
cittadini di venti città.
Oh, spettacol di gioia! I lombardi
son concordi, serrati a una lega.
Lo straniero al pennon ch´ella spiega
col suo sangue la tinta darà.


Ona! Tolik jej milovala,
trpěla, uvěřila, plála,
netušila, že klame ji..
Dnes všechno řekne, vysvětlí to. –
Ach, je mu líto, k smrti líto
těch pošlapaných závějí!


Oj, což tu srdečko zaplane,
oj, což v ně mládí kus opět skočí,
vzpomínkou luznou je ovane
a vroucí naručí poobtočí!


que comigo, preso a mim,
tudo quanto sei de co
Chamem-lhe nomes sem fim,
por todos responde a do


S nem ingyen süt-e rám
Az isten napja mindenütt?
Kivévén, már ha lefeküdt,
S akkor sincs éjszakám:
A hold leszen napom,
Világát bámulom.
Arany világ,
Ezüst világ!


A construção ressalvava
As regras de arquitetura;
O edifício era robusto,
A morada era segura.


Ich inspizierte die Leichen genau;
Denn diese Schelme stellen
Sich manchmal tot, damit man sie
Hinabwirft in die Wellen.


Dvé bílých rukou mi hladilo vlasy,
žhavé rty ulpěly na čele.
Slaboch, já bídně odhodil zbraně,
poddal se zbaběle, zbaběle.


Než nedbala; co „Ukřižuj ho!“ řvali,
všech před očima padla na kolena
a Pánu, v němžto lotra spatřovali,
vším srdcem klaněla se rozbolněna.


Aquí yace entre laureles
Un gran autor de comedias,
Que murió helado en el patio
Sin que un cristiano lo viera.


Bewar dz pfand des leibs nur ebē
welchs dir vertraut wird vbergebē,
Weil Got sein ebenbild wird bald
von dir erfordern jn sein gwalt.


Después, el agua, cae en su quebranto
por las copas de bronce florentino,
hasta el tazón que se desborda en llanto


Ja! Es war kein Traum! Ein Krachen
Bebte durch den Bau der Erde,
Und ein Höllengeisterlachen
Schlug uns gellend an das Ohr;
Blaue Flammen, wie von Schwefel,
Zuckten durch den Saal und leckten
Am Gesimse und Getäfel
Züngelnd bis zum Dach empor.


إِنفَع بِما أُعطيتَ مِن قُدرَةٍ
وَاِشفَع لِذي الذَنبِ لَدى المَجمَعِ
إِذ كَيفَ تَسمو لِلعُلا يا فَتى
إِن أَنتَ لَم تَنفَع وَلَم تَشفَعِ
عِندي لِهَذا نَبَأٌ صادِقٌ
يُعجِبُ أَهلَ الفَضلِ فَاِسمَع وَعِ
قالوا اِستَوى اللَيثُ عَلى عَرشِهِ
فَجيءَ في المَجلِسِ بِالضِفدَعِ
وَقيلَ لِلسُلطانِ هَذي الَّتي
بِالأَمسِ آذَت عالِيَ المسمَعِ
تُنَقنِقُ الدَهرَ بِلا عِلَّةٍ
وَتَدَّعي في الماءِ ما تَدَّعي
فَانظُر إِلَيكَ الأَمرُ في ذَنبِها
وَمُر نُعَلِّقُها مِنَ الأَربَعِ
فَنَهَضَ الفيلُ وَزيرُ العُلا
وَقالَ يا ذا الشَرَفِ الأَرفَعِ
لا خَيرَ في المُلكِ وَفي عِزِّهِ
إِن ضاقَ جاهُ اللَيثِ بِالضِفدَعِ
فَكَتَبَ اللَيثُ أَماناً لَها
وَزادَ أَن جادَ بِمُستَنقَعِ


Gardo a quel fero scontro è spinto a terra
in su gli occhi de' Franchi e de' pagani,
ch'allor tutti gridàr, di quella guerra
lieti augùri prendendo, i quai fur vani.
Spronando adosso a gli altri ella si serra,
e val la destra sua per cento mani.
Seguìrla i suoi guerrier per quella strada
che spianàr gli urti, e che s'aprì la spada.


Oft I've read, in humble life
Pleasure with Content doth dwell,
Grandeur leads to pain and strife,
Joy reigns in the lowly cell.


Czedrusfa szép termeted,
Hó és alak két kezed;
Alabástrom mellyed,
Sólyom tekinteted.


Ale moje srdce
zasténalo:
„Sneste jaro celé,
vše to málo!“


Ta chvíle! Slunce! jeho polibky na něm!
Okno, ty okno tam ve druhém patře!
Zrcadlo, zrcadélko
pro čahouna přeohromného –!


Fürwar der Hahn/ fangt Christus an/
Wird diese Nacht nicht krehen;
Biß du dreymal/ ins Priesters Saal/
So bald man dich ersehen:


Edelsteine, einzureihen in der Menschheit Diadem,
Opfer männlicher Entsagung, selten nur und unbequem.


东海老生初度日
浙籓左相忽来过
炉薰茗碗灯前话
绝胜金钗玉面歌


Ty němé skály Prachovské
jsou živých táborem,
jich myšlénkami krása jest
a báseň hovorem.


Mais le voici : son port, son air de suffisance,
Marquent dans son savoir sa noble confiance.
Il sait, le fait est sûr, lire, écrire et compter ;
Sait instruire à l'école, au lutrin sait chanter ;
Connoît les lunaisons, prophétise l'orage,
Et même du latin eut jadis quelque usage.
Dans les doctes débats ferme et rempli de cœur,
Même après sa défaite il tient tête au vainqueur.
Voyez, pour gagner temps, quelles lenteurs savantes
Prolongent de ses mots les syllabes traînantes !
Tout le monde l'admire, et ne peut concevoir
Que dans un cerveau seul loge tant de savoir.
Du reste, inexorable aux moindres négligences,
Tant il a pris à cœur le progrès des sciences,
Paroît-il ? Sur son front ténébreux ou serein
Le peuple des enfans croit lire son destin.
Il veut, on se sépare ; il fait signe, on s'assemble ;
Il s'égaie, et l'on rit ; il se ride, et tout tremble.
Il caresse, il menace, il punit, il absout.
Même absent, on le craint ; il voit, il entend tout :
Un invisible oiseau lui dit tout à l'oreille ;
Il sait celui qui rit, qui cause, qui sommeille,
Qui néglige sa tâche, et quel doigt polisson
D'une adroite boulette a visé son menton.
Non loin croît le bouleau dont la verge pliante
Est sourde aux cris plaintifs de leur voix suppliante,
Qui, dès qu'un vent léger agite ses rameaux,
Fait frissonner d'effroi cet essaim de marmots,
Plus pâles, plus tremblans encor que son feuillage.
Tel, ô doux chanonat, sur ton charmant rivage,
J'ai vu, j'ai reconnu, j'ai touché de mes mains,
Cet arbre dont s'armoient mes pédans inhumains,
Ce saule, mon effroi, mon bienfaiteur peut-être.


Za zrádný čin bud pomstou zrádná splata.


Bald wollen die Gespielen dich bezwingen,
Von deiner Süsse wird ihr Zorn versüsset,
Doch wie der lichte Ton wie Morgen grüsset,
Muß ihn das klingende Meer in Wellen schlingen.


Mein Vater, hör' ich, liebt den Streit,
Das mich nicht wenig kräncket,
Dieweil er immer solcher Zeit
Nicht groß an mich gedencket,
Auch fürcht' ich die Gefahr und List,
Daß die ihn nicht beleide,
In dem er aber aussen ist,
Was hast dann Du für Freude?


"Frate, se ll'altrui ne arendo,
girò mei figliol mennecati;
no 'l pòzzo far (tutto m'acendo)
de lassarli desolati;
da vicin' sirìan clamati:
"Èlli figliol' de quel sprezzato"".


Per varios casus, per iniquae fulmina sortis,
Territa nostra canit Musa suas lachrymas.


Tetszik, úgy-e? megteszem,
Tünde, Csongor elmenendők
A bereknél, és tanácsot
Tőlem, általam veendők.
És elrontom a szerelmet,
És helyette veszedelmet
Mag gyanánt vetek beléjök,
Hogy magokban vesszenek.


朝来群雀鸣
饮啄在咫尺
谋生我太劳
万里长为客


Da sach ein alte mause
der wisel list geweltig
und sprach zu ir gericht:
»Du fechst in disem hause
allein die meus einfeltig,
mich aber fechst du nicht;
Wan ich hab bisher in mein alten jaren
allerlei list, renk und untreu erfaren« –
hat Esopus gedicht.


Aber du/ der du mit Gaben
mich Verliebten stössest auß/
Feuer/ Wind und Diebes-Raben
stürzen dein hochprangend Hauß
biß es möge gleich der Erden
und mit dir vertilget werden!
Des Fünfften Zehens Ende.


陇头晴雨绿如烟
村巷家家出种田
疑是故园三月暮
不知身在楚城边


Du bist der Tröster Israel
Und Retter aus Trübsalen,
Wie kommts denn, daß du meine Seel
Jetzt sinken läßt und fallen?
Du stellst und hast
Dich als ein Gast,
Der fremd ist in dem Lande,
Und wie ein Held,
Dems Herz entfällt
Mit Schimpf und großer Schande.


Chaque jour par cent et par mille
Nous partons, la besace au dos,
Le bâton en main, pour la ville
Où nous embarquent les vaisseaux.


Se qui son chiusi i begli occhi e sepolti
anzi tempo, sol questo ne conforta:
che pietà di lor vivi era qua morta;
or che son morti, di lor vive in molti.


Dlouho novic pozoruje spáče. –
Ký to, pro Bůh! hrůzožasný sen?
Nemocný se svíjí, stená, pláče,
v pohledu mu zloduch obrazem.


Hö, hö! de Annern ward noch lud!
Schleif-Scheeren putzt wul'n Dünjen ut!
He hett son Art to »Sęgeldrücken«,
Dat Alle lacht as schulln se sticken.
Denn ward de »Dod« dat gar to dull,
He hęvt de Hann' vun Zeitungs vull,
– Wul meist en Halfstig Jahr to old –
He hęvt de Hann', un hett se fold,
Un seggt: Wa mœgt Ji so vertelln!
Antwerpen brennt de Citadelln!
In Frankrik is dat Solt so dür!
De ganze Süden steit in Für!
Dom Michel hett Dom Carl besieg!
Dat durt ni lang, so hebbt wi Krieg!


Bohat jest, kdož bohat na myšlénkách,
Velik jest, kdož nízké vášně tlumí,
Vladař jest, kdož duchem vládnouť umí.


Ni a rayo el sol perdonó,
ni a esplendor suyo dorado,
el día que, examinado
del cristal por do pasó,
temerario os embistió
y os solicitó importuno,
sin valor quedando, alguno,
de vuestros ojos vencido,
si bien alega, corrido,
que fueron dos contra uno.


Jött az ifju pásztor, üldözé a bánat;
Nem sajnáltam tőle vékony ágacskámat:
Kimélve lemetszé, furulyának fúrta;
Aztán oly szomorún, keservesen fútta,
Oly bús volt az ének!
De szive azóta könnyebb a legénynek. -


Až koberce jsou prostřeny,
pak teprv hrdě oděny
jdou tulipány, pivoňky
pro slávu na své záhonky –
mochničko jarní!


Und mit offenem Schlund, welcher Gebirge schluckt,
Ihn das Weltmeer mir nach – ihn mir der Orkus nach
Durch die Hallen des Todes –
Deinen Namen, Eroberer!


عذاب الهوى في قلب من رامه عذب
وحوب حبيب النفس يستره الحب
ملامك للعشاق جور وضلة
فكل به داء ومن له طب
فلا تسأل العشاق عما يلوا به
وسلني فإني بالهوى عالم طب
فبالجسم مني شاهد أثبت الهوى
وفي قلبي المعمود من طبه طب
فمن رام مني سلوة ينسخ الهوى
فكم فتنت قبلي بحكم الهوى الصلب
فيا لائمي لو ذقت لعقة شهوتي
دعاك إلى ما تكره العذل الحب
إذا كان في شرع الهوى تأسر الظبى
أسود الشرى حتى يرعوى الصب
فإن صدق العذري فالعذر واضح
وما قالت العذال لو صدقوا كذب
فرعياً لليلات قضينا بها الصبا
ونحن ذات الشعب بين الهوى شعب
سمرنا بها والطيف حشو ثيابنا
يراقب منا زورة زورها غب
يوسدنا أيدي المطايا حنينها
تقول لنا من سكر نومكم هبوا
ويعرب عن لفظ الهوى كل أخرس
إذا سمحت في وصلها النهد العرب
وكم دلنا للخيف والليل أليل
عبير يحيينا وقد غطغط الركب
وظبية إنس صيب العين وردهنا
ومسرحها من حيث ترعى به القلب
يرقرق ماء الحسن في وجناتها
كما رقرقت دمعاً به سحر اللب
مخضبة الأطراف من فيض دمعها
بحيث جرى بيني وما بينها العتب
ترينا جبين الشمس من شرب وجهها
كما أنه يبدو على مرطها الغرب
شكا ردفها نحف الوشاح كما شكا
نوى العقد منها وقد بطرت عضب
أسيرة حجل ما يفك أسيرها
وتحجب عين الشمس وهي بها حجب
رحيبة حجل الساق ليلاً طرقتها
وصدري على وقع القنا واسع رحب
أنا الرجل الضرب المهذب قلبه
وأنى امرؤ مثلي يقال له الضرب
فلي لفظ سحبان وقدر أسامة
وشيمة جساس إذا أنعل الركب
ورب قواف بين مدح ممجد
وبين نسيب عنده يقلب القلب
نوادر من سحر الحلال غرائب
حوى الشرق منها ما حوى مثلها الغرب
عرائس قد رقت فراقت حليلها
أنيق معانيها وألفاظها الأتب
يود بلال أن تكون شعاره
ويختارها كانت حفيظته الصعب
ولكنها عزت بتعظيم ربها
على أن مرقاها على المجتدى صعب
قوافٍ فلا إقوا وإكفا تشينها
وليس بها لحن وإحن ولا ثلب
نتائج طب بالقوافي موكل
لديه الكلام الحر والمنطق الذرب
أخير زمان وهو في الفضل أول
ويعقوب سمى حينما هو أعقب
فحسبك أني من أناس تقدموا
إذا ذكرت أحسابهم فهم الحسب
بقية ذخر بالخزانات كامن
فقل في امرئ باقٍ وقد رحل الركب
فآهاً لدهر عشت فيه سكينهم
وحلبة سبقي أثر عينهم الحقب
كأني بقايا عصبة الكهف كلما
طلعت على قوم بهم ينزل الرعب
عذرت بني غبراء فيما تقولوا
علي فقبلي آل هرون قد سبوا
وقد بان فضلي عند ألفاظ حاسدي
كما بان فوق الجمرة المندل الرطب
وإن كان سيفي كلما سل خارجي
فكل كهام من سيوف العدا العضب
وليس بداري لو حللت بها ثقب
ولكن لعمري ما على قدر عتب
أهل تسع الليث الهصور وأرعنا
أسمّاً وبحراً زاخراً وعلا ثقب
ولكن حوى الغار النبي وصهره
وما كان إلا العنكبوت لهم حرب
تعاطت أياديها قريش لقتله
وضمهم بيت لمستوره يعبو
فلو أنها كانت لليللاى هجرتها
فلم تبك لي عين ولا رق لي قلب
ولو أنني في المال يحيى بن خالد
ولو أن أعمامي المغيرة أو حرب
فقد هجر المختار قبلي مكة
وليس لها إلا ثأى أهلها ذنب
بلاد بغت ما إن يداوي الذي بها
من الحمق إلا الحشر من قبله الشحب
على أنه وادي به الحق منكر
مشايخه تصبي وشبانه تصبو
عسى أنه وادي الذباب وإنني
عميت ولم توضح لنا دونه الدرب
وإني بحبل المصطفى متمسك
فحشا رسول اللَه أن يقع الجدب
لمدحي رسول اللَه في كل مشهد
دعاني ورجوى في شفاعته الحب
فلله دري حيث تقبل مدحتي
لديه وعني ينسخ الذنب والعتب
وللَه دري يوم آتيه زائراً
على كور حرف وخدة الرفع والنصب
وللَه دري يوم أبكي بقبره
وألثم ترب القبر حبّاً وأنكب
فيا حسنها من ساعة صرت عندها
إلى كوكب آض إلى رأسه أحبو
أقلب خدي فوق تربة قبره
وقد ساعداني الدمع فانهل والقلب
ولم يشفني من غلني غير وقفتي
عليه ويبريني من تربي الترب
أقول وقلبي طار خوفاً ورغبةً
ودمعي كمهراق العروبة ينصب
ألا يا رسول اللَه جاهك باسط
وعفوك مأمول ونورك لا يخبوا
فهبني وهب لي مستحاناً ورحمةً
وقل يا أسير الذنب قد محي الذنب
وقابل ثائي بالقبول وأجزني
جزا ابن زهير إذ أتى بالثنا كعب
بمدحك أرجو حجتي وهو حجتي
غداً يرتضيها إن رضيت بها الرب
صلاة من الباري وأزكى سلامه
عليك مدى هدب تلقفه هدب
وعمت ضجيعيك ابن عثمان ذا الوفا
وفاروق بل عمت بألطافها الصحب


خُذْها كلونِ التِّبْرِ ذائب
حَمراءَ بيضاءَ الذّوائبْ
عذراءَ شائبةً وما اعْ
تلقَتْ بها أيدي النّوائبْ
كالنارِ إلا أنها
إذ تصطَلي نار الحُباحِبْ
حُجِبَتْ بفرطِ الضوءِ عنْ
أبصارِنا والضوءُ حاجِبْ
واستوطَنَتْ بشُعاعها
بيتاً ولا بيتَ العناكِبْ
حتى إذا انتشر الحَبا
بُ بها لينتظمَ الحَبائبْ
طافَتْ بها الآرامُ في ال
كاساتِ حاليةَ التّرائبْ
في كفِّ كاعِبَ من تور
دِها كما في خدِّ كاعِبْ
جُليَتْ على شمسِ النها
رِ فنقّطتْها بالكواكِبْ
لكنها جلتِ الغَيا
هِبَ والكواكبَ في الغياهب
أوَ ما تراها قد رمَتْ
عن صدرِه بِصدارِ راهِبْ
فالبدرُ والمرّيخُ يت
بَعهُ بسيفِ النورِ ضارب
كالفارسِ الرِّعْديدِ قد
جرّ القناةَ ومرّ هارب
وتطايرتْ في الجوّ شُهْ
بانٌ لها نبْلٌ صوائبْ
حتى كأن منَ المشا
رق عسكراً تغزو المَغارب
وهي الكتائبُ جُهِّزَتْ
من منطِق ابن أبي الكتائب
وكأنما طلعَتْ تُبا
هي ما لديهِ من المناقِب
لولاهُ لم نحكمْ بأنّ
عُطارداً في شكلِ كاتِب
نظمَ الحسابَ بأنمُلٍ
نثرَتْه بَرْقاً عن سَحائب
واستخدم الأعلام لل
أقلامِ والصّمْصامِ غالِب
فيمينُه تسْطو بقا
ضٍ لا يُقاسُ إليه قاضِبْ
أيْمٌ بقطّةِ نابِهٍ
قُطّتْ عن المُلكِ النّوائبْ
يُصْبيكَ موشيُّ القرا
منه وموشيُّ المساحِب
ببلاغةٍ لا ترتضي
بالصّاحبِ المنعوتِ صاحبْ
يقتادُ في سهلِ الكلا
مِ أزمّةَ الحُكم المصاعِبْ
في أسطُرٍ لو أنّها
خيلٌ لكانت كالجنائبْ
حملَتْ مفضّضةُ المكا
بحِ سُفعَ مُذهبةِ المراكب
يا مَنْ به بعدَ المها
لِك قد وقعْتُ على المطالب
لك ناظرٌ باللُطْفِ فيّ
فلا أُضيفَ إليه حاجب
أدنيتَني حتى حلَلْ
تُ الجنبَ منك وكنتُ جانب
ورأيتَني وأنا الغري
بُ لديك من إحدى الغرائب
ومن العجائب أن أرا
كَ وليس أنطِقُ بالعجائب
وثناكَ قد نطقَتْ به ال
أحقابُ من قبلِ الحقائب
شكري سواك تطوّعٌ
فإذا أرادك فهو واجِب
أُثْني عليكَ ثناءَ مؤْ
تنَق تفتّح إثْر ساكب
فأتى بأزهارِ الرُبى
حُفّتْ بأمواءِ المذانِب
من كلِّ قافيةٍ ترو
قُ مطالِعاً وتَروعُ طالِب
فتري المناصبَ تحت خَفْ
ضِ العجزِ عن شرفِ المناصب
وأنا المُقاربُ إن بعُدْ
تَ وليس من باب المقارب
إن المودّة من حُضور ال
قلبِ حيثُ الجسمُ غائبْ
فاسْرُرْ أغربَ عزّةٍ
طلعَتْ بحيٍّ غير غارِب
فنَداك ممنوحُ الحَيا
ومداكَ ممنوعُ الجوانِب


平生性僻苦难任
梦里徒吞五色禽
作赋非才惭欲死
长杨奚翅万黄金


Flora vivas & virescas
Surculi instar myrtei,
Maximi nutû ut Dei
Frondibus gravata crescas,
Frondibus novitiis;
Sorte frangi nesciis.


Soll ich mir solch Elend machen,
mich ins Finstre sperren ein,
wenig schlafen, lange wachen,
halbsatt essen, durstig sein?
Hätt' ich Lust zu diesem Orden,
so wär' ich ein Mönch längst worden,
die, ob man sie gleich sperrt ein,
doch in ihrer Freiheit sein.


Hélas ! au gré du vent et sous sa douce haleine
Ils ondulaient au loin, des coteaux à la plaine,
Sur la tige encor verte attendant leur saison.
Le soleil leur versait ses rayons magnifiques ;
Riches de leur trésor, sous les cieux pacifiques,
Ils auraient pu mûrir pour une autre moisson.


A pak se shovívavou tváří
pan redaktor mne osloví:
„Vám s verši se to špatně daří,
o metrum dbáte málo vy,
vy malou dáváte si práci,
rým, výraz vhodný najíti
a myšlenka se vůbec ztrácí
dřív, než ji slovo zachytí –
a jaké volíte vždy thema,
jež vzdoruje všem tradicím
a hlavy ani paty nemá...“
Můj bože – já to vím!


A od té chvíle náš byl a my jeho.
A od té chvíle jasno všem nám bylo,
že Stuart, jenž se anglickým zval králem,
nic lepší není nežli římský papež,
a má-li vládnout pokoj v naší zemi,
tak odálen být musí král, jak byly
papežské prsty s plochy země naší.
Tak Noll náš řekl a my uvěřili.
A za slovy dal jíti činům svojim.
Byl dobrý k dobrým, tvrdý k nepravostem,
meč Hospodinův, jehož vůli poznal
a v jehož ruce byl vždy naostřený.
Ve jmenu Nejvyšího ved nás v boje
u Marston-Moor, u Naseby, u Dunbaru,
před každou bitvou modlíval se s námi,
pěl žalmy s námi, postil se a kál se
jak celé vojsko. Vykládal nám z Písma
o hříšném Moabu a Amaleku
i Edomu, jenž odsouzen je Bohem
a na meč vydán, vyhlazen být musí.
My s rozkoší šli k bitvám jako k hodům,
neb věděli jsme, že jsme vojem svatým
a boží pře že v našich mečích leží.
My nedávali pardon, ustoupli jsme
jen proto časem, bychom místa měli
pro nový rozběh, jenž pak zdrtil všecko.
A Bůh dal nepřátele v ruce naše.
Krev, kterou prolevali tolik roků
po zemi Jeho, krví jich jsme smyli
a plevel vyhladili s polí Jeho,
až čista byla zem a plodné lány
hotovy byly přijmout čisté sémě.
Vrah Stuart skončil mečem, jenž byl broušen
špatnostmi jeho; lid se vrátil k Bohu
a vyléčen byl z poblouzení dávných,
že nutno míti krále, jenž by odved
mu syny jeho, by z nich dělal jezdce,
jenž pole pobral by mu, by je rozdal
svým služebníkům, jenž by tvrdě žádal
desátky z všeho pro své komorníky.
A na stráži my stáli; meče naše
jazyky lesklé byly, z kterých zněly
výstrahy živé kněze Samuele
všem Israelským, by se nezachtělo
jim zase krále... Zachtělo se záhy,


Je vous évoque, corps si choyés, chères chairs,
Seins adorés, regards où les miens vinrent vivre
Et mourir, et tous les trésors encor plus chers,
Je vous invoque au seuil, mesdames, de mon livre :


Der Schneider schaut von ferne zu,
Des Bocks Anklag gab ihm Unruh,
Wolt schier darum verzagen,
Daß er den Bock, es war ihm leid,
Aus Zorn und Unbescheidenheit
Im Gotteshaus geschlagen.


Doch sagen wird, das dich bewundert,
Das Abendland, daß mit Schamyl
Ein tapfres Volk und dem Jahrhundert
Zugleich ein Held der Freiheit fiel.


Mostro mi ha, Tasso, il mio Ambrosio gentile
de l' Amadigi vostro il primo canto,
composto in sì alto e 'n sì onorato stile,
che tra' primi scrittor v' ho dato il vanto,
e come alcun non trovo a voi simile,
quantunque i' mi rivolga in ogni canto,
così ho gran grazia al Ciel che m' abbia dato
vedere auttor qual voi saggio e pregiato.
Che come mostra sol l' unghia il leone
e la sua molta forza e 'l suo valore,
così vist' ho che senza paragone
di quest' opera illustre avrete onore.
Felice voi, cui par che Febo done
don di cu' egli mai non diè il maggiore,
acciò ch' abbiate in questa vita frale,
con nome eterno, pregio alto, immortale.
Io vorrei versi avere, et aver rime,
da potere agguagliar menoma parte
de le virtù che son tra l' altre prime
in quel che voi spiegate in queste carte,
che ancor che ve n' andiate voi sublime,
ad inalzarvi anch' io porrei ogni arte;
ma meglio è ch' io mi maravigli e taccia,
ch' onor vi dia ch' a voi non si confaccia.
Però sendo voi giunto ora a tal segno
che giunger non vi pòn lingue né penne,
bastavi ch' io comprenda con l' ingegno
le lodi vostre, e col tacer le accenne,
ché scrittor non conosco che sia degno
di dare a voi l' onor che vi convenne,
perché voi sol lodar, Tasso, possete,
e scrivendo mostrar quel che voi sete.
Dunque poi che sì largo il Dio di Delo
in voi cosparti ha suoi maggiori pregi,
perché cantando ve n' andiate al Cielo,
tra i più rari scrittori, e tra i più egregi,
se nulla può il desio che nel cor celo
di veder che vi onori ognuno e pregi,
mandate fuori questo novo lume,
che col suo chiaro il nostro scuro allume.


a mezi houštím divých lesních malin
on najde zasypanou bránu stinnou
a hroznů zlatem stajen nápis známý.


古庙香灯几许年
增修还费大官钱
至今楚地多风雨
犹道山神驾铁船


Epheuranke.
So reich verkleidet Trümmer und Zerfall
nur Eins noch: der Gedanke.


Sotva že used’, lehký krok tu šustnul –
Katuščin krok, jejž vedl hravý spěch.
„Přeplavme se!“ zašeptal její dech,
jenž v tváře výrazu co prosba zhustnul.


Der Sommer glüht in dunkler Roſen Duft —
Wie Roſſeſtampfen ſchallt es durch die Luft.


Der Herr sprach ohne viel Federlesen:
»Auf mein Geheiß ist er Satan gewesen;
Hätte die Sünde gehabt nicht Platz,
Wo wäre geblieben der Gegensatz?


Und den Fluß hinauf, hinunter, ziehn die Schatten tapfrer Goten,
Die den Alarich beweinen, ihres Volkes besten Toten.


Nun hört' er Stimmen rinnen,
Als wie der Liebsten Gruß,
Er konnt sich nicht besinnen –
Bis ihn erweckt' ein Kuß.


Den ihr der Vater schenkte
Und gern ihn schimmern sah
An ihren weißen Fingern,
Im Garten es geschah


昔闻南溪名
今识南溪路
去城不十里
今我来何暮


„Toť já rád ti povím; vlny své já k slasti pořádám,
An kol chrámu Boží Matky plynouti budou.“


Inwendig sitzt die Sünde ja,
Inwendig muß Gott kommen nah,
Inwendig muß mit Christus sterben,
Wer mit ihm leben will und erben.


Teutonia tritt auf, die Hohe, Frohe, Starke!
Hie gilt nicht Süd noch Nord. Hie gilt nicht Gau noch Marke.
Ein Gott begeistert uns; uns knüpft Ein heilig Band;
Nur Eine Losung gilt: Rettung dem Vaterland!


Лист широкий, лист банана,
На журчащей Годавери,
Тихим утром — рано, рано —
Помоги любви и вере!
Орхидеи и мимозы
Унося по сонным волнам,
Осуши надеждой слезы,
Сохрани венок мой полныИ когда, в дали тумана,
Потеряю я из виду
Лист широкий, лист банана,
Я молиться в поле выйду;
В честь твою, богиня Счастья,
В часть твою, суровый Кама,
Серьги, кольца и запястья
Положу пред входом храмЛист широкий, лист банана,
Если ж ты обронишь ношу,
Тихим утром — рано, рано —
Амулеты все я сброшПо журчащей Годавери
Я пойду, верна печали,
И к безумной баядере
Снизойдет богиня Кали!
15 ноября 1894


Ach, hilff mir, HERR, machs nit zu lang,
daß meine feind nit bochen,
Sprechen ›wie wirt jm ietz so bang!
wir haben vns gerochen.‹
Wann ich on sig
darnider lig,
als hetstu mein vergessen,
Dann werden sie
jmmer vnd ie
hoffertig vnd vermessen
sprechen, jn sei gelungen.


Seyd mir gegrüßt, ihr längst ersehnte Fluren,
Und du Burgund, mein väterliches Land!
Mein Blick der Waffen müd', und des Getümmels
Weilt in der Heimath stillen Hallen gern.
Mein Ohr, gewöhnt an rauhe Männertritt' und Waffenklirrn,
Vernimmt der Liebe süße Stimme nun,
Nur wo mir Gatte, Vater winket, und mein Erbe,
Wo Sitte herrschet und nicht rohe Macht,
Nur hier ist Glück, und Fried' und süße Ruhe.


A z jeho řeči byl by zmizel žár –
a staré věci byl by opakoval.
Tak as to bude – cítil se už stár,
by ještě déle proti proudu ploval.


Kde člověk staví hutě, cirky, majáky
dle hlasu duše své; kde krásy zázraky
je i ten poslední lupanar napojen,
kde bozi zemřeli a žije heros jen.


Ten o svobodě mlč, kdo chce jí sobě přáti,
však jiným panovat jak tyran zavilý,
cit nechval národní, kdo jiným chce jej rváti –
ten soběctví jen chval a hrubé násilí.
Ty neslav osvětu, kdož v divém zbraní blysku
jdeš morem hříchů svých, lstí, vraždou vyhubit
kdes hnědý lid,
bys rozšířil svou moc a zdroje svého zisku.


Rözgődnek, nagy titkon el-kicsellegének,
Az terekek után hamar készölének,
Azon éjjel terekek eleredének,
Szövétnekvel, lámpásval igen sietének.


Weil ich Morgen dencken kan,
Seh ich auch mein Leid nicht an:
Doch fürwar die Mutter wacht,
Ach mein Engel gute Nacht!


O es keimt, wie lang es währe,
Doch vielleicht uns noch Gewinst –


Noc příjemná, však bez světel,
tma přede mnou, v ní Křivoklát –
to pověrčivé srdce mé
šlo nadarmo si pro poklad.


Già lessi, e or conosco in me, sì come
Glauco nel mar si pose uom puro e chiaro,
e come sue sembianze si mischiaro
di spume e conche, e fersi alga sue chiome;


Из Индии дальной
На Русь прилетев,
Со степью печальной
Их свыкся напев,
Свободные звуки,
Журча, потекли,
И дышат разлукой
От лучшей землНе знаю, оттуда ль
Их нега звучит,
Но русская удаль
В них бьет и кипит;
В них голос природы,
В них гнева язык,
В них детские годы,
В них радости крик;
Желаний в них знойный
Я вихрь узнаю,
И отдых спокойный
В счастливом краю,
Бенгальские розы,
Свет южных лучей,
Степные обозы,
Полет журавлей,
И грозный шум сечи,
И шепот струи,
И тихие речи,
Маруся, твои!


tu byl by stožárem na velké pyšné lodi,
jenž vojevodí


海上崎岖度浅湾
宋家遗迹绿芜间
西边不见銮舆返
行殿犹存在蔚山


Tak sami konečně! – Ach co to stálo trudu
sem uniknouti z víru tanečníků,
vše přemoci, i rozhovoru nudu,
strach v srdci jeho, v jejím hlasy studu,
než setkali se v tomto mžiku.


Na chudém loži Adam Jesenský
při slabé záři louče zápasil
s tou temnou příšerou, již zovem smrt.
Stín její pad’ mu těžce na čelo
a mráz mu vnikal v duši hluboko.
Když vešla ale paní Alena,
tu bylo mu, jak kdyby odvalil
se kámen těžký s prsou, vzchopil se
a pozdravil ji bolným úsměvem.


丹桂亭亭两妙龄
相逢江上话诗情
冰霜自是男儿志
稳步青云万里程


Er war ein seltner Kauz, halb Mann, halb Kind,
Ein Mensch, als hätt' ihn der April geboren:
Bald heldenkühn und rasch zur Tat gesinnt,
Bald träumerisch in Schwärmerei verloren;
Trübsinnig heute, wetterlaunisch, blind
Und morgen jeden Kummer abgeschworen;
Jetzt wehmutweich, jetzt trotzig, nimmer stet -
Mit einem Wort: er war ein Stück Poet.


卧病十馀日
不见西轩竹
稚子忽报言
新笋抽五六


Ich sah
Den goldnen Sperber
Aus der Sonne geschleudert
Wie Honig aus Waben.
Kleine Sonne,


وَاللَهِ يا اِبنَ الأَعمَشِ المُبتَلى
في دُبرِهِ بِالخَبَثِ المَحضِ
لَو يَقدِرُ المِسكينُ مِمّا بِهِ
لَاِستَدخَلَ الفيشَةَ بِالعَرضِ
أَنتَ الَّذي يَملِكُ أَضعافَ ما
حَواهُ قارونُ مِنَ البُغضِ
لَتَعلَمَن أَنَّ الرَدى كُلَّهُ
حَتمٌ عَلى الراتِعِ في عِرضي
لَو فَرَّ شَيءٌ قَطُّ مِن شَكلِهِ
فَرَّ إِذَن بَعضُكَ مِن بَعضِ
كَونُكَ في صُلبِ أَبينا آدَمٍ
أَهبَطَنا جَمعاً إِلى الأَرضِ


百尺星桥卧彩虹
青天飞镜水涵空
凭君看尽人间月
谁似湖山枕簟中


Verderber ist er der Menschenhass
Dem, welcher durch ihn vergramt;
Und dem, den er trift,
Fürchterlich, fürchterlich!


Un éléphant de Jade, œil mi-clos souriant,
Méditait sous la riche éternelle pendule,
Bon bouddha d'exilé qui trouve ridicule
Qu'on pleure vers les Nils des couchants d'Orient,
Quand bave notre crépuscule.


Mein liebes Kind, in Schmerzen –
mein armes Kind, in Schmach
bis zum Befreiungstag
trag ich dich unterm Herzen.


Дурак и старая кокетка – всё равно:
Румяны, горсть белил – всё знание его!


灵隐冷泉天下奇
与君同俯碧琉璃
更寻天竺上下寺
休问荀杨大小疵


Zdrásána duše v žhavém nitru svém
bývalé milenky své fantom zří,
dnů vášnivých se v mlhách tají bouř –
ó žel, že dávno stišených,
tak dávno stišených – – –


Wann von neuen wird bemahlet
der hochliecht gestirnte Saal/
und der Erden Fakkel stralet
übergüldet Berg und Thal/
kömt das Vöglein wider vor
schwingt sein Stimlein schön empor/
und kan auf viel tausend weisen
seines Schöpfers Rettung preisen.


Tak zněla píseň jeho noc co noc,
a sladká touha, plna naděje,
teď pomáhala moru uvolnit
tu její duši, těžce zkoušenou. –


Rebelde Satanás se alzó en altura,
y en el profundo, Dios le precipita
Genio del mal, a la mujer incita,
y origen es de nuestra desventura


Юноше в уста
— Богу на алтарь —
Моря и песка
Пену и янтарь
ВлагаСолгали,
Что мать и сын!
Младая
Седая
Морская
СинКрив их словоряДень их словарю!
Пенка говоряПена говорю —
Знак — по синю бел!
Вопль — по белу бей!
Что перекипел
Сливочник мореБой или «баю»,
Сон или… а всё ж —
Мать, коли пою,
Сын, коли сосешь —
Соси же!
Не хижин
Российских — царь:
Рожок плаксивыРуси — янтарСтарая любовь —
Море не Руси!
Старую любовь
Заново всоси:
Ту ее — давно!
Ту ее — шатра,
Всю ее — от до
Кия — до ПетрПей, не обессудь!
С бездною кутеж!
Больше нежель грудь —
Суть мою сосешь:
Лоно — смену —
Оно — вновь:
Моря пену,
Бора кровПей, женоупруг!
Пей, моя тоска!
Пенковый мундштук
Женского соска
СтоиСто их,
Игр и мод!
Мать — кто поит
И пое29 мая
Медон


Nynější pán, Jan Nepomuk,
starého Šveriny potomek jediný,
byl malým geniem už jako kluk.
Proto mu otec povolal chorý
do zámku učené profesory,
kteří mu do mozku v ladné shodě
darmo se snažili moudrost vlít,
aby kdys důstojným mohl být
representantem v rodě.
Brzy pro správcovic pěknou dceru
nastoupil vojenskou karieru,
bojoval na jihu, raněn se vrátil,
pestrým žitím v residenci
dlouhých dvou let čas si krátil;
kavalír umění podporoval:
k mimice zvláštní náklonnost choval,
chován jsa v náručí jejích žen,
až statky přišly na buben.


Ich hab' mich krank und bleich
Bei ihm verweint, verwacht,
Es ist 'ne schöne Leich,
Den Sarg hat Gott gemacht.
Ist wie Krystall so weiß,
Vom Kreuze an der Wand
Fiel auch ein Palmenreis,
Liegt bei des Kindes Hand
Und sein Gebetbüchlein
Liegt auch nicht gar zu fern,
Lang las ich drin allein,
Gab's dann dem Morgenstern.« –


Herr Crispus, der berauscht von Glück,
Recht große Augen drehet,
Und immer mit dem Falkenblick
Des Nächsten Fehler spähet;
O werde in dem neuen Jahr
Noch blinder, als Tobias war,
Dich heile keine Salbe!
Ein Dichter, den du jüngst geschmäht
Mit priesterlicher Gravität,
Der werde deine Schwalbe!


Erinn'rung ruft in meiner Seele
Ein Bild herauf aus früher Zeit:
Das Herz war rein und ohne Fehle,
Ein Schneeglöcklein im Frühlingskleid.
Wie das sich wiegt auf zartem Stengel,
Von jedem leisen Hauch berührt,
So bebt' ich, da der Kindheit Engel
Zu dem der Jugend mich geführt.


عَلى إِثرِ ما حَلَّ الدَخولَ وَحَومَلا
تَسَلّى بِدارٍ بَعدَ دارٍ فَما سَلا
نَعَم إِنَّ داراً فَوقَ دارٍ فَهَذه
لَها الحُبُّ وَالأُخرى يَحِقُّ لَها العُلا
فَأَحلاهُما ما كانَ لِلعَيشِ في الصِبا
مَعَ الوَصلِ في جاهِ الشَبيبَةِ مَنزِلا
بِعَينِكَ لا تَغضُض عَنِ القَلبِ سَهمَها
فَقَد جِئتُ أُهديهِ إِلى السَهمِ مَقتَلا
أَيُنكَرُ أَن تَجري دِماءُ جَريحِهِ
فَكَم سَلَّ جَفناً لا فَكَم سَلَّ مُنصُلا
وَوابِلِ دَمعٍ جَفَّ خَفَّفَ ثِقلَهُ
أَتَمقُتُ في أَن خَفَّفَ الثِقلَ مُثقَلا
هُوَ الشَمسُ وَجهاً قَد بَلَغتُ هَجيرَها
مِراراً وَوَجهُ الرَأيِ أَن أَتَحَوَّلا
هُوَ الدَمعُ إِلّا أَنَّهُ اِبنُ جَلا الَّذي
يُجَمجِمُ عَنهُ مَن بِسِرِّكَ ما جَلا
كِتابٌ إِلَيهِ مِن فؤادٍ مَعَنوَنٌ
وَما كانَ في العُنوانِ لا عَن وَلا إِلى
وَيُكذِبُ ما يَحكي عَنِ القَلبِ دَمعُهُ
وَلَولا الهَوى لَم يَحكِ دَمعٌ فَأَبطَلا
نَعَم هُوَ مَعصومٌ وَيَنطِقُ عَن هَوىً
وَلَيسَ نَبِيّاً قامَ بَل جاءَ مُرسَلا
وَمِن رَأيِ قَلبي أَن يُقَبِّلَ تُرْبَهُ
فَيُرسِلَ ثَغرَ الدَمعِ عَنهُ مُقَبِّلا
تَحِيَّتُهُ إِن لَم تُرَدَّ بِمِثلِها
فَإِحدى تَحايا الأُنسِ أَن يَتَهَلَّلا


Als der schuster das gelt heimbrachte,
dacht er, wie er das selb möcht wol anlegen,
das er mer möcht gewinnen,
wurt geitig über maßen,
Lag ungschlafen die ganze nachte
mit mancherlei heimlich großen anschlegen
und wuchert mit den sinnen;
seines singens vergaße,
Nit mer wart frölich ere
und ging auch traurig auf der gaßen here,
kein ru
het er in seinem herzen;
er dacht: »mir bringt das geld unru und schmerzen«,
lief hin, tet wider bringen
dem reichen man sein gute,
wolt lieber, wie vor, leben in armute,
sicher und frölich singen,
dan wie ein tor und stum
sein traurig, iemer zu
leben in dem reichtum.


e 'ntorno intorno fichi castagnuoli,
albi, pisan, porcinelli e sampieri,
piattoli, fior, grasselli e lardaiuoli,


红叶西风吹客衣
江边行李立多时
舟师亦解衢人喜
横棹中流歌竹枝


فَتَقَ الشَبابُ بِوَجنَتَيها وَردَةً
في فَرعِ إِسحِلَةٍ تَميدُ شَبابا
وَضَحَت سَوالِفُ جيدِها سوسانَةً
وَتَوَرَّدَت أَطرافُها عُنّابا
بَيضاءُ فاضَ الحُسنُ ماءً فَوقَها
وَطَفا بِهِ الدُرُّ النَفيسُ حَبابا
بَينَ النُحورِ قِلادَةً تَحتَ الظَلامِ
غَمامَةً دونَ الصَباحِ نِقابا
نادَمتُها لَيلاً وَقَد طَلَعَت بِهِ
شَمساً وَقَد رَقَّ الشَرابُ سَرابا
وَتَرَنَّمَت حَتّى سَمِعتُ حَمامَةً
حَتّى إِذا حَسَرَت زَجَرتُ غُرابا


Die sitzet daheim im Schlosse,
In funkelnder Nische des Saals,
Auf dem Sammetpfühl ihr Genosse
Ist der Mörder ihres Gemahls;
Dem Lande kleidet die Trauer,
Der Königin kleidet die Lust,
Kalt-heiße Wonneschauer
Durchrieseln ihre Brust.


»Nicht seine Braut, doch ihm vertraut;
Meine Sippschaft ist gar groß.
Komm, küsse mich! ich halte dich
Und lasse dich nimmer los!


Du Güt' und Gnade selbst, Gott, sei mir Sündern gnädig,
und sprich mich meiner Schuld in Hulden quit und ledig!
Herr, wasche du mich wol von meiner Missetat!
du hast für meinen Kot bei dir das rechte Bad.
Ich sehe für und für vor mir mein Unrecht schweben,
ich wil dir dessen nur ein klar Bekentnüß geben
und sagen frei heraus, daß ich dein Sünder bin.
Denn dieser Ausspruch sieht auf deine Gottheit hin,
daß du bleibst ewig wahr und allzeit rein zu finden.
Ich kan es leugnen nicht, ich bin ein Mensch, in Sünden
empfangen und geborn. Der Eltern schnöde Lust
hat mir auch angekleckt den bösen Kot und Wust.
Dir aber, Herr, gefällt die Wahrheit, die verborgen
in deinem Herzen liegt. Du kanst, Herr, für mich sorgen.
Du zeigest mir den Weg, der zu der Weisheit führt,
der auch sonst heimlich ist, den nie kein Heide spürt.
Nimb einen Ysoppusch, entsündige mein Leben!
Du kanst alleine mir die rechte Lauge geben,
die Seel' und Leib beglänzt, gleich als der Sehen Liecht,
die truckne Flut, der Schnee, mit seinem Schein hinsticht.
Laß mich von lautrer Lust und Wonne hören sagen,
daß der Gebeine Mark, die du so sehr zuschlagen,
einst wieder werde froh! Vertilge meine Schuld,
verbirge dich vor ihr und sei mir wieder huld!
Gott, schaffe du in mir ein neues reines Herze
und gib mir einen Geist, der nicht im Glauben scherze
und wanke hin und her! Verwirf mich nicht von dir
und nimb, o Vater, nicht den werthen Geist von mir!
Laß deine Hülfe mich zu aller Zeit erquicken,
und dein beherzter Geist laß in mir nicht ersticken
des Glaubens schwache Frucht! Herr, tröste, tröste mich!
Enthalte du mich, Herr, so bin enthalten ich!
Drumb wil ich deinen Weg die Übeltäter lehren,
daß sich die Sünderzunft zu dir sol müssen kehren.
Gott, der du stets mein Gott und frischer Heiland bist,
nimb meine Blutschuld hin, die mir das Leben frißt,
errette mich von ihr, so sol dein recht Gerichte
von mir gepriesen sein durch dieser Zungen Früchte.
Herr, öffne mir den Mund, brich meiner Lippen Schloß,
so sol dein Ruhmb und Lob auf Erden werden groß,
so weit man Menschen kent. Könt' Opfer dir gefallen,
so brächte selbtes dir ich wol für andern allen.
Könt' ein gebrantes Vieh vor dir sein angenehm,
so wär ich fornen vor, wenn man zum Brennen käm'.
Herr, dieses wilstu nicht. Ein leidzerknirschtes Herze,
ein reugeängster Geist, ein Sinn voll wahrem Schmerze,
der von der Sünden rührt, das ist, Herr, deine Lust!
Kein Räucherwerk verdunst der Sünden Stank und Wust,
kein Bocksblut söhnt Gott aus. Tue wol nach deiner Gnade
uns und der Zionsburg! Jerusalems ihr Schade
müß einst erbarmen dich! Bau ihre Mauren auf,
die so zerschellet sind durch manchen Sturmeslauf,
wenn sie bekrieget ward! Alsdenn wird man dir können
ein rechtes Opfer tun nach deinem Wundsch und Sinnen,
alsdenn wird oft ein Schaf dir werden ganz verbrant
und bluten manches Tier von deines Priesters Hand.


poi se le aggrada il mio destin fatale,
versi in me pur ognor doglie e martiri,
che dolce mi fia sempre ogni altro male.


: Rosen statt der Ideale??!
Lüstling ohne Grund und Stand!
Und der Zukunft Feuermale?!
Ahnst du nicht den Weltenbrand?!


Mein unaußleschlich Feuer
erkennet keine Wehr
kehm Thetis mir zu steuer
und göß' auff mich ihr Meer.


São verdes da cor do prado,
Exprimem qualquer paixão,
Tão facilmente se inflamam,
Tão meigamente derramam
Fogo e luz do coração;
Mas ai de mi!
Nem já sei qual fiquei sendo
Depois que os vi!


Hůř srdci, které náraz obou cítí,
buď pukne, buď je pro život již zprahlé,
být stopou obého můž’ – jedna vráska.


»Bernstein?
Kann gern sein«,
Sagt das Ichthyosau,
»Aber ich bin auch eine Frau,
Eine sehr entschlossene sogar.
Weil ich noch in dem Momente,
Als gewisse Elemente
Mich erstickten, noch ein Kind halb gebar.«


茆屋惟须补漏穿
家人衣食亦随缘
岂容一事相关白
已过传家十二年


 Ma sempre-mai non sento
vostro comandamento,
non ò confortamento
del vostro avenimento;
ch'io ristò e non canto
sì c'a voi piaccia tanto,
e mandovi infratanto
saluti e dolze pianto;
[e] piango per usaggio,
già mai non rideraggio
mentre non vederaggio
lo vostro bel visaggio.
Ragione aggio,
ed altro non faraggio,
né poraggio,
tal è lo mi' coraggio.


Vzhůru! palcát, sudlice!
šikujme se v řady,
v dýmu tuhé rvanice,
nebes kynou sady:
s námi táhne pomsty bůh,
zákon jeho slyšte
a pokutu druh co druh,
vrahům v lebky pište!“


Ha ottan egykor lelkem elébe lengsz,
Többé le nem húny mennyei csillagod:
Örök leendesz, mint az isten,
Aki körűl mosolyog világod.


Bez hranic toulka má... A hodinami
čas neměřím, cest nedělím si v míle.
Soudruhů nemám. Sám jdu jasem, tmami,
a překážky se vzdávají mé síle.


Era um sonho dantesc O tombadilho
Que das luzernas avermelha o brilho,
Em sangue a se banha
Tinir de ferro estalar do açoit
Legiões de homens negros como a noite,
Horrendos a dança
Negras mulheres, suspendendo às tetas
Magras crianças, cujas bocas pretas
Rega o sangue das mães:
Outras, moça mas nuas, espantadas,
No turbilhão de espectros arrastadas,
Em ânsia e mágoa vã
E ri-se a orquestra, irônica, estrident
E da ronda fantástica a serpente
Faz doudas espirai
Se o velho arquej se no chão resvala,
Ouvem-se grito o chicote estal
E voam mais e mai
Presa nos elos de uma só cadeia,
A multidão faminta cambaleia,
E chora e dança ali!


Nimm es mit, du gute Seele,
Was dir heut geboten wird,
Und was ist's, daß ich mich quäle,
Was mir um die Ohren schwirrt,
Fliegen meine wachen Sorgen,
Weckt ihr nicht zum schönsten Morgen.
Ein Schritt u.s.w.


Du warst, welcher so erfreut
Unsers Heylands theure Zeugen
Durch den Erd-Kreyß hat begleitet
Und durch kein Beschwer ließ beugen,
Aller Straffen Ungeheuer,
Hunger, Blöße, Schwerdt und Feuer
Waren ihre gröste Lust,
Glaube, denke, was du thust.


Was kan doch vnsern Sinnen
Den Wechsel angewinnen?
Was nimmt so bald vns ein?
Der Liebe süsse Pein.


Ves oživne, když večerem se stmívá. –
Skrz bezu chumáče se měsíc dívá;
psi utichli, jen oblak much kdes v stíně
se černá vzduchem, klesá k zemi líně
a mizí kdes... Před domky dívky metou,
smích zvonivý zní veselou jich četou,
a okov blízké studny skřípe časem.
Hned u domků hrá vlna větru klasem.
Je svátek zítra... Z nejasného křiku
je slyšet rozladěnou harmoniku
a nosový smích známých humoristů. –
V to kluků chomáč, v ústech proužky listů
neb trávy napjaté též spustil s vřeskem.


Viele Jahre
Mußtest du waten
Durch den tiefen Sumpf
Der Verleumdung.
Von den Rändern her
Flog Pfeil auf Pfeil dir zu.
Und du riefst:
»Da lach ick över!«
Bis endlich dein Stern aufging.
Nun brüllten sie dir Heil;
Erst Wenige,
Dann wir alle, die große Hurramasse.


تَظَلُّ كَفَّيَّ لِحُرفي إِن لَمَستُ بِها
سَهيكَ طيبٍ كَأُخرى باشَرَت سَهكا
تَغشى النَوائِبُ حالي وَهِيَ رازِحَةٌ
كَالشِعرِ يَلقى زِحافاً بَعدَ ما نُهِكا


Sie wirbelt übereinander
Ihre Löffel so wunderlich,
Sie wickelt den Nebel und wickelt,
Und wirft ihn hinter sich.


Dann, neu gekräftigt, himmelan gedrungen,
Daß Religion und Poesie verbündet
Noch nie so Cherubinen-gleich entzündet
Sich mit den Sphären schwungen und erklungen?


Potácíš-li se v bouří závanu
jak třtina se strany na stranu,
zbělejí v poušti tvoje kosti
ke kletbě budoucnosti.


Chytrák jednou ošálí,
a se navždy napálí.


O dann entfalte deine Schwingen,
Von ird'schen Lasten unbeschwert!
Statt nach versagtem Glück zu ringen
Erhebe dich in deinem Werth!
Ob Liebe nie sich dir verbunden
Und deiner Leiden Gluth gekühlt,
Du hast ihr Herrlichstes empfunden,
Wenn ihre Sehnsucht du gefühlt. –


Ich bin gestiegen über die Berg' herauf
Mit meiner Wagen Menge, des Libanon
Seiten. Des Libanon
Cedern haut' ich und Tannen herab.


Svých očí barvu dala’s mému zraku
a tváři mé svých rysů podobu,
svou mysl vdechla’s mi, jež rovna ptáku
ždá letět nad pout zemských všední porobu.


Al turcascio, ch'a la centura porta
lo ditto guai, ten lo venen ascoso
cum dolzor temperato, che conforta
l'appetito di lui desideroso;


Den Sohn im Arm, Maria lag
Auf Knieen am Altar
Und dankt' und bracht' ihr arm Geschenk,
Ein Turteltaubenpaar,
Und brachte mehr als alle Welt,
Gott, ihren Liebling, dar.


Nichts alß Lihbe brachte um
Thisben sowie Pyramum /
Dido hat sich gantz durchstochen/
Saffo gar den Haltz zerbrochen/
eine Wildt-Sau fraß Adon /
Pygmalion starb ümb Töpffer-Ton/
Leander ist ersoffen/
Dafne davon-geloffen/
Pythia auff dem Dreyfuß-Sizze/
Pythia sälber briet für Hizze/
ach/ es fing sie alle/ alle/
Amor / deine Mause-Falle!


Ihr habet auf die Stufen dieser Halle
Als Wächter mich und Herold hingestellt;
Zum Feste des Gesanges lad ich alle,
Die einer Sprache Mutterlaut gesellt;
Herein, herein! das deutsche Lied erschalle
Volltönig, kräftig in die ernste Welt;
Herein! du Meister mit der Lorbeer-Krone;
Du Jünger, der noch ringt nach gleichem Lohne.


ahadiyetin sırrını,


Habry a duby ještě šaty mají
od lonska zbylé, s barvou rezavou,
v hlubinách strže posud ledy tají
a slunko pije závěj mokravou...


V dolním Novém městě, v prostém
Obydlí své tetky seděl
Žižka, a okolo něho,
Vespolek se radíce,
Mikuláš z Husince a Jan
Z Jesenic a pan Jan Roháč.
Mluví právě Mikuláš:
„Rci, jak dlouho ještě hodláš
Váhat, Žižko? Dobře víš,
Že náš národ rekovnost svou
Dokázal již v tolik bojích,
Ode dne nejprvějšího,
Co se usadil v té zemi,
Až do časy Karlových.


Des Himmels Gunst, die seltnen Seelen
Freigebig setzet ihren Preis,
Ließ auch an dir kein Zeichen fehlen,
Woran man sie zu kennen weiß;
Sie hub, aus niedrigern Geschäften,
Dich nach und nach mit sichtbarn Kräften
Durch alle Stufen auf den Thron.
O wahrlich edle Art der Würde
Und einzig würdig der Begierde!
Sie ist der eignen Thaten Lohn.


Velikáť mi čest to, milí Páni!
Posud měli los my, bývati
Žalující jen neb žalovaní;


Cependant glissaient les campagnes
Sous les fougueux rouleaux de fer,
Et le profil noir des montagnes
Ondulait ainsi qu'une mer.


Weise bin ich worden,
Wie der König Salomo,
Stifte mir den Orden
Zum gezähmten Floh.


Säuferblicke in die weiten
Süßen Dunkelheiten über
Den Laternen und den Häusern.


Virão os mordentes frios
Da neve, cobrindo os rios...


Kol mrazí až to ticho němé,
kde kypěl vzdor a spor,
jen keře hrobu teskně šumí,
a křů již celý bor!


Když čteš, bratře, ohlížíš se na to,
Zda je jako z tvého srdce vzato,
Sice mrzutě spis odhodíš.
Co by v srdci člověčím nechvělo,
To by arci špatnou cenu mělo,
Dobře, zda tak zvyk svůj dovodíš.
Ale jak kdy, bratře, již již haníš,
Dřív než v srdci svévolnost odstraníš?
Nežli v sobě člověka zrodíš?


Hier schlugen dir die Flammen
Hoch überm Haupt zusammen,
Du heil'ges Heldenweib!
Doch ihrer Lohe Qualmen
Durchwehten Himmelspalmen,
Kühlend den reinen Leib.


hep aynı soğuk ve yapışkan hüzün


Und neue Gedanken, nie gedachte,
Wuchsen gigantisch aus meinem Gehirn auf
In nie erforschte Zeiten und Zonen
Tauchten sie wahrheitssuchend hinab,
Wie die farbigen Taucher ins indische Meer
Perlenfischend.
Mit Erden und Sonnen spielten sie Fangball
Und Völkern und Königen raubten sie
Hohnlachend die goldenen Kronen,
Die die kalte Berechnung
Einer herzverkrüppelten Selbstsucht
Der armen, blutiggegeisselten Menschheit,
Der göttlichen Dulderin, schlangenklug
Als Fetische neben den Brotkorb gehangen,
Jahrhundertelang!
Und die also Entthronten,
Aus ihrer wahnwitzigen Selbstherrlichkeit
Jählings aufgeschreckt, bäumten sich auf
Und aus den Kehlen
Der Wehgefolterten, Qualverzerrten,
Rang sich, schauerlich gurgelnd,
Der wilde Angstruf:
»Das jüngste Gericht«
Millionenfach!


Jsi tak jako žebrák vskutku,
opuštěný, plný smutku,
rozjizvené líce;
ale ještě víc to bolí,
že ten národ kolem v poli –
není o nic více!


Však za soumraku ve středu
já zahlídl ho, nezvedu.


El pobre almuerzo aliña,
come y da de comer a los dos bueyes,
y en el barbecho o viña,
sin envidiar los patios de los reyes,
ufano se pasea
a vista de las casas de su aldea.


Zda ten první úsměv děcka
všecky trudy zaplatí?
A přec lidská moudrost všecka
roste na té souvrati.


Es steigen auf die hohen Todesrosse,
Denn eisern ist des Richters Stab und Sinn.
Als Sieger zielt der Tod mit dem Geschosse,
Ihm folgt der zweite, blutige Genosse,
Gleich einem Feuerstern fliegt er dahin.


Die Nachtigall im nahen Bauer schweigt,
Sie flötete der schönsten aller Stunden;
Des Morgens Schauer kühl der Nacht entsteigt,
Das Fenster klirrt – die Holde ist entschwunden.


Unter blühenden Bäumen kann alles geschehen,
Weil sie hergezaubert wie Blendwerk dastehen
Und wie die Luftschlösser plötzlich vergehen.


Deiner Druiden Verstand, vom Himmel geschärft,
Dringet den Wesen in's Mark,
Lehret nicht Wörter, nicht Tand, nicht Künste der Lust,
Lehret nur Wahrheit und Pflicht.


Chegou no céu, Lampião
A porta estava fechada
Ele subiu a calçada
Ali bateu com a mão
Ninguém lhe deu atenção
Ele tornou a bater
Ouviu São Pedro dizer
Demore-se l Quem é?
Estou tomando café
Depois vou receber


江绕珠林数十家
水东花映水西霞
乱来白酒应难得
快数青钱不道赊


Denn ist man keusch, fühlt man ein Trennen,
Man tut sich kleiderlos nicht kennen,


坐破松岩不记年
衲衣长是裹溪烟
天池寺里犹嫌近
更住天池绝𪩘边


Nincsen reménsége sohonnan szegénynek,
Semmi vigassága nem lehet szívemnek,
Nincsen csendessége búval tölt elmémnek,
Mert homályba burult célja jókedvemnek.


Doch wenn das Ave von dem Turm erklingt,
Geht leises Zittern durch die Säulengänge;
Gleich einem Lichtstrahl, den die Nacht verschlingt,
Entflieht der Schattenbilder bunte Menge.


Szép bizony drága az ő városa, az ő lakóháza,
Nagy sokkal is szebb amaz városnál, kit szíved óhajta,
Meglátjuk oztán mikor az Isten minket viszen oda.


Dann windet sie sich Blumen um's nasse Lockenhaupt
Und windet Herzen drunter, die sie den Schiffern raubt.


De puños de hierro ayer
en este mismo lugar,
fui gran hombre en el sacar
y hoy lo soy en el volver.
Los dineros van a ser
restitüidos por vos,
y el «por la gracia de Dios
don Filipe», al de Guzmán,
que porque faltas harán
los quiero dejar a dos.


Irígykedés fog el, barátom,
Hogy egybeforrott szívetek.
A szerelemnél e világon
Tisztább gyönyört nem ismerek.
Önzés, rideg közöny, gonoszság
Elől csupán az menekül,
Kinek szerelmét viszonozzák...
Nő boldogithat egyedül.


Er gründet seine tieffe macht.
Wiewol doch vnergründet:
Beschawet seine pomp/ vnd pracht/
Sein wesen er erkündet.
Die Gottheit sein/ vnd gantzen gwalt
Von ewig-alten tagen
Er deutlich fasset in gestalt
Was wil man weiter sagen.


Berou ovšem hoši na tebe;
Ať jen nezabloudíš od nebe!
Neb kdo světákům se líbí,
Nejspíše se nebes chybí.


Szálljon reájok lángozó szén,
Tűzzel megemésztessenek,
Rekkenjenek az földbe szörnyen,
Többé föl se kelhessenek.


兹峰虎蛇善
月下人去来
濯足瀑水源
山扉终夜开


Auf meinem frühen, stillen Gang durch's Leben
Sah ich in holder, lieblicher Gestalt
Die Liebe und die Hoffnung vor mir schweben,
Von lichten Himmelsglorien umwallt.


Beschau di Märtyrer! beschau di ersten Christen!
Was letzter Zeit gebührt, das war schon ihr gelüsten.
Beschau wi wunderlich di Heilgen durchgekreutzt!
Ni wi ihr Fleisch gewollt, ihr Ichts si angereitzt.


مهما تألّبت الأحداثُ والغيَر
فالنصر يكتب في الجلى لمن صبروا
والدهر مهما دجا ليل الخطوب به
يصفو وينجاب عنه الغمّ والكدَر
فان تجرعتَ من أحداثه غصصا
فاصبر وقبلك في الأحداث يعتبر
يا موطني هجت من وجدي ومن شجَني
وكان قلبي لما تلقاه ينفطر
في كل ناحية جرح ينزّ دما
شكا وضج له لو يشعر الحجر
هذي فلسطين كم من محنةٍ عصَفَت
بأهلها ودهاها ظالم أشرُ
قد بدّلوا أمنَها جوراً وأنعمها
بؤساً وعزّتها ذلاً وما ازدجروا
أتي ليعتادُني همّ يؤرّقني
إما ادّكرتُ وكم تعتادُني الذكر
وقفتُ في أربع الماضين أذكرُهم
أسوانَ والدمع من عينيّ ينهمر
أسائل الحرم القدسي مكتئبا
أين الغزاة وأين النصر والظفر
وقفت أذكر ماضيه وفي كبدي
من الأسى حزنُ تطغى وتستعر
أين الألى شيدوا بالعدل ملكهُم
قدما وما نكثوا عهدا ولا خفروا
وأين من دانت الدنيا لعزّتهم
وأين ما روَت الأخبارُ والسيَر
صحائف المجد خطّ العُرب أسطرَها
تكاد تطمسها الأيام والغيرَ
أبناءَ صهيون كادوا كلّ داهية
واجمعوا أمرَهُم للغدر وائتمروا
وفتّ في عضد الأوطان مرتزق
رثّ الضمير وسمسارٌ ومؤتجر
واقبلت من فجاج الأرض شرذمَة
هي الشقاء بهذا الكون والوَضَر
جاؤوا فمِن حالم يهذي بمملكةٍ
ومن مراب شحيح همّه البدرُ
ومن جناةٍ وأفاقين أطمَعَهُم
فينا التخاذُلُ والتقصيرُ والخور
وهم حثالات أقوام تقاذَفَهم
ريَبُ الزمان فكم ضلّوا وكم فجروا
لا تخدعنّك أوهام تضلّهم
ولا يغرنك ما شادوا وما عمروا
تفنى فناء سراب البيد أربعهم
ولا يغرّنَك ما شادوا وما عمروا
بالأمس جاءت جموع الغرب واحتشدت
لم يبق في أرضهم نابٌ ولا ظفرُ
من كل فج أتوا باسم الصليب وهم
به وباللَه والأديان قد كفروا
يسوقُهم جشَعٌ طاغٍ ويحفزُهم
إلى الغلاب هوى كالنار تستعر
فالبوا كل ذئب جائع قرمٍ
وأقبلوا زمراً من خلفها زمَر
ما كان عيسى أخو حرب به ظمأ
إلى الدماء وما فيها له وطر
فادي الورى نزلَت للحب شرعتُه
وتلك آيته المسطورة الغرر
دعا إلى الرفق والايثار أمّتَه
وللوئام ولكن عَقَّهُ البَشَر
فاستصرخَ المسجد الأقصى غطارِفَةً
من كل أشوسَ في الهيجا له خطر
بنو العروبة والاسلام يحفزهم
إلى الجهاد يقين ليس يستتر
قوم إذا استصرخوا لبّوا وما جبنوا
شروا نفوسهم للّه وابتدروا
قاد الصفوف صلاح الدين مجتهداً
وتحت رايتَهِ الإقدامُ والظفر
وسار يسحق جيش البغي منتصرا
تعنو له الأرض والتيجان والسرر
ردّ الغزاة على أعقابهم فمضوا
مشتتين ولم ينفعهُم الحذر
حتى أعاد إلى الأوطان عزّتَها
ومجدها فهو طودٌ ليس يندثر
يا قوم أين صلاح الدين ينفذُها
وأينَ حطين هل عن شبهها خبر
وهل يعيد لنا التاريخ سيرَتَه
الأولى فنبني على آثار من عبروا
إنا سنبعثُها شعواءَ عاصفةً
تردي اللئام فلا تبقي ولا تذَر
ويا بلادي سنجلوا كل غاشيَةٍ
وسوف يبعثُ حيا عهدُك النَضِر
جبالُك الثم إن جار الطغاة بها
ثارت على الظلم فهي النار والشَرَر
دم الشبيبة في أرجائها عبقٌ
كم مهجة هصروا كم من دم هدروا
وكم شهيد قضى ظلماً بأربعها
وكم شريدٍ غريب الدار ينتظر
ثاروا وقد نذروا للحقّ أنفسَهُم
وفي سبيل العلا والمجد ما نذروا
أغلوا الفداء ومن أغلى الفدا
ولم يثنه من مطلب لا بدّ منتصر


وَلَو كانَ بَذلُ المَالِ وَالجُودِ مُخلِدا
مِن الناسِ إِنساناً لَكُنتَ المُخَلَّدا
فَأُقسِمُ لا أَنفَكُّ مَا عِشتُ شاكِراً
لِنُعماكَ مَا طارَ الحمامُ وَغَرَّدا


水净方塘晓镜清
依依冷照玉娉婷
昭君莫怨毛延寿
此意如何画得成


Bringt Doris, die ihr ehrt und große Mutter nennt,
wie sie uns hinschwimmt vor, so wieder vor Derbent,
so sollt ihr unsern Dank auch tragen weg mit Händen.


Po chvilce se jeden vrátil
– úsměv na líci.
„Hle, zde zase náruč blínu,
český lid jež vede k zhynu,
– stavme hranici!“


Печати русской доброхоты,
Как всеми вами, господа,
Тошнит ее — но вот беда,
Что дело не дойдет до рвот


Denn Ihr laßt's Euch nicht gefallen,
Blühend Euch zu wiederholen,
In den Sommermonden allen,
Wie's des Gärtners Kunst befohlen,


Kdo mi tě vlastně vyrazil, sklenice, z ruky,
že tu jak děcko ležíš, přejeté koni?
A což ty tvé střepy sbírám opravdu pouze
ze strachu o dívčí střevíc a bosé dítě?
Na koho myslím, aby se nezranil o ně?


二后睢阳去
潜身泣到明
却回谁敢问
校似有心情


Vyštvali nás, zavrhnuli,
žes se starci nezadala,
že jsme k sobě žhavě lnuli, –
teď nás přijímá jen skála.


pintaba


Es la última. Las demás las he ido regalando
a tipos como yo. Una leyenda
he mandado grabar a su través:
«Soy dueña de una vida».
Mis familiares piensan que es sólo un amuleto.
Algún día, esa cosa minúscula
sabría acabar con todo. Y es curioso
que algo tan insignificante
me pueda trasladar a los infiernos.


Před týdnem zažádal si jistý Lamfort
o jakékoli místo v službách vlády
Vašeho Veličenstva – Od včerejška


„Na mořském dnu můj příbytek stojí,
tam vodník mne nazývá ženou svojí.


Wie solte Gott uns machen
Zu seinem Ebenbild'
Und lassen uns im Rachen
Des Todes? – Nein, so wild
Und hart wil Er nicht handlen;
Den weil Er ewig lebt,
Sol der auch ewig wandlen,
Der stets an Ihm geklebt.


Hátul a sarka, és elöl az orra,
Ment, ment, de otthon zárva volt a porta.


Paprslek slunný, – hoch, jenž neposedí,
k poskoku všecko vůkol sebe zve;
přes luhy těká, skočí na větve,
a klenbou lesa čtveračivě hledí.


Nun ihr Rauch- und Qwalm-Verwanten
Eure Russigkeit
bezeuget wer ihr seid.
Weicht und sucht die euch Bekanten
so die Nebel-Lufft
erhält in Pluto Grufft.
Euers Schwefels Angezünde
wird euch mindern Schlaff und Ruh
Unsrer Liebe Westen-Winde
wehn uns göldne Straalen zu.


De luz vestida en el azul sereno,
limpio reflejo de la casta luna,
diosa del mar en transparente cuna,
la amé en un tiempo de esperanza ajeno


pie de banco


Na severu, západu
říše srdcí v rozkladu,
oltář bohů znova vzplál –
„Na západu, severu
plno slavných klášterů,
velkolepých kathedrál.“


Nun schau ich ins Wasser,
Sitz hin und harr,
Wann kommt sie die Leiche
So bleich und starr?


Und strafe das Verbrechen
Getreuer Zärtlichkeit,
Wenn einen Kuß zu rächen
Dir Lieba nicht verbeut 2 .


soccorri a la mia donna, pria ch'affonde
il legno, ond'ella in tenebroso orrore
solca 'l tuo regno, e col vostro valore
scorgetela voi anco, aure seconde.


Jaj, csak kis szerelem az, ami öl,
Készülj, kicsim, a gőzös már fütyöl
S haldoklik szivünk kedve:
Csókos és boldog álmokat vigyél,
Édes, kis, kék dereglye.


Li dolci canti e le brigate oneste,
gli uccelli, e cani e l'andar sollazzando,
le vaghe donne, i templi e le gran feste
che per addietro soleva ir cercando,
fuggo ora tutte, e sonmi, oh me, moleste,
qualora vengo con meco pensando
che tu di qui dimori ora lontana,
dolce mio bene, e speme mia sovrana.


Quand en face tous leur ont craché les dédains,
Nuls et la barbe à mots bas priant le tonnerre,
Ces héros excédés de malaises badins


Mentre con umiltà guardo e contemplo
le grazie infuse in l'alma CATERINA,
d'umanità miracoloso esemplo,


Však na poselství toho kráčí čele
kněz mladý, plný ohně, odvahy,
v planoucím zraku, hledícím tak směle,
číst sílu skalopevné povahy;
to roucho dlouhé na ztepilém těle,
krok jinocha, však rychlý pevný pružný –
a nade vše ráz ušlechtilý v tváři,
z níž věhlas s lahodou tak mile září,
nad kterýmž trůní výraz reka mužný:


Grell am Himmel zuckt ein Blitz
Und flammt durch alle Wolken
Und flammt hernieder blendend
Durch des dumpfen Schläfers
Geschlossne Augenlider
In einen wüsten Traum.


Aber deine Seele war stumm,
Als deckte sie Schlummer –
Als träumte entrückt sie
Zu anderen Sphären,
Die Nahsein den Göttern
Heiter gewähren ...


«Most vagy soha! (kiált Bodor,
Ki kebelben, agyban ég;)
Most váljon el: menny vagy pokol,
Kárhozat vagy üdvesség!
Nemes vagyok, ámbár szegény,
Becsületes nemzetem.
Add én nékem leányodat!
Rég imádom, szeretem.
Lilla szívem kívánsága,
Lilla éltem boldogsága;
Szívednek ez irgalma
Legyen tettem jutalma!»


má duše sní sen slunce.
Jen silní mohou sníti o slunci.
Jako borovice ve tmavém hvozdu
má duše sní sen slunce.


Le soleil reparut, rouge et froid dans les cieux.
Pressant entre ses bras le corps silencieux
Et glacé pour jamais dans une vive étreinte,
De celle qui mourut sans regret et sans crainte,
L’Ange flottait, splendide et triste, dans le vent,
Las d’offrir à la foudre un front toujours vivant.


A kis szobában
csillagok hevertek
sepretlenül,
mint limlom és szemét
s a toronyórák
egyre-másra vertek.
Akkor lehunyta
nagy, sötét szemét.


Aber ach! es schwand im Kleinen
Nur der Menschenkauf,
Denn im Großen, will es scheinen,
Hört er niemals auf.


	Possano d'improvviso entro un eterno
Orror notturno gli occhi miei tuffarsi,
Ed al tuo, sacro Sol, lume superno,
Di trovarlo non degni, invan girarsi:
Né più quindi apparisca a me l'alterno
Delle varie stagion rinnovellarsi,
Né sul pallido ciel mirar vicino
Goda il ritorno del gentil Mattino.


Semejante a un cuartel, mas sin soldados.
Allí vivió pacífico guerrero:
mi padre en su república de acero
cortador de cebada en los collados.
Gobernó a su país lleno de arados
y herramientas de filo jornalero.
Su insignia de combate fue un lucero.
Su bandera descansa entre granados.
Su cuartel sin soldados en la cumbre
de la montaña llénase de herrumbre,
de olvido que se olvida y que me hiere.
Su trinchera está sola. Contempladla
y al menos silenciosos respetadla.
Es el tributo a todo lo que muere.


	O quanto trista e aflitta
fue quella beneditta
Madre de l'Unigenito,


قسماً لقد أملى أحاديث الغضا
برقٌ أضاءَ لنا على ذات الأضا
لطفت إشارتهُ فأشكل فهمها
فلذاك شوقي أن يعاد إذا انقضى
حاكى مواعيد الغواني خلباً
وأراد أن يحكي الثغور فأومضا
كالرعد يخفق في جوانج ليلةٍ
وعدُ الصباحِ بمثلها لا يقتضي
هجعتْ كواكبها فسلَّ على الدُّجى
كالنّصل يغمد في الجفون وينتضى
قتلَ الكرى صبراً ففي عذباته
دمهُ ألم ترني سهرتُ وأغمضا
هل عند ساكنة الغضا من أضلعي
علمٌ وقد شبّت بها جمرَ الغضا
أبغضتُ حسنَ الصبر مذ أحببتها
فأعجبْ لمن أضحى محبّاً مبغضاً
هجرانها ولي الردى حيٌّ ومو
عدُ وصلها ولها البقاءُ فقد قضى
وأبى الهوى ما كنتُ لولا فاقتي
وغناك لو منح الغنيُّ المنفضا
كلفاً برمان النهود مكسراً
وبلثم تفّاح الخدود معضّضا
وممرَّضِ اللحظات يعظم فتكها
واللحظ يفتك أن يكون ممرضاً
يعتلُّ خفّاق النسيم بنشره
حتى يخاف لضعفه أن يقبضا
ويريك من نار الحياءِ مذهّباً
ما كان من ماء الجمال مفضّضاً
ألقى ذوائبهُ وحطَّ لثامه
فرأيتَ منه الحسن أسودَ أبيضا
فكأنّهُ الدنيا يظلّلك مقبلاً
فإذا وثقتَ به أذّلك معرضا
سقمي وبرئي في يديه وإنما
يشفيك من داء الهوى من أمرضا
ظامي الوشاح إذا استقلَّ فردفه
ريّانُ ليس يطيعهُ أن ينهضا
وكأنَّ طرَّتهُ وضوءَ جبينه
ليلٌ دجا فاعتاقه صبح أضا
يرنو فتهزأُ بالقلوب لحاظه
كسيوف نور الدين تهزأُ بالقضا


Stan vedle stanu, vládcův harem.
Tam ticho, tma. I nad sny hurisek
bdí Kislar, aga černých eunuchů.
Cos tuší napřed? Z truhly vonné
háv rudý hledá huri oné,
jež hlásila by oheň sultanu
– kdy nenadále vypuknul by kdesi –
jak velí mrav. Co na úděsy,
ret vnadný nes mu do stanu,
kde s ulemou se pán jich radí,
blah budoucích tká osnovy – –
A lstivý úsměv tane kradí
i na rtech agovi.


E però, se tu sai novo tormento,
mandalo al disioso dei martiri,
ché fie albergato di coral talento.


Ily szép szavak után maga mindjárt kele
És megindult gyalog; az urak is vele:
Urak, asszonyságok, deli szűzek sorral,
Gyöngyös pártáikon lebegő fátyollal.
Sokan beszorúltak, amennyin befértek,
De bizony kívül is maradt ám temérdek:
Templom helyett a menny kéklő boltozatja
Buzgó éneklésök messzi hangoztatja.


Vzkřikla matka Černohorka:
„Budiž, skálo, požehnána,
květem růží obsypána
za svůj důvtip, za svou radu!
Na orlím se křídle houpat,
hoj, toť kolébavka pravá,
černohorské mládi zdravá!
Ale ještě, moudrá skálo,
jasnou radu dej mi jednu,
by mi mohla křídla narůst,
ať se za svým orlem zvednu,
kdyby umdlel na nebesku,
abych mu je podestlala,
kdyby klesal rázem blesku,
bych s ním klesnouc umírala...“


K takému též cíli národ Slávů
Od počátku Tvůrce předřídil,
Chtě i na něm objevit svou slávu.


Des puerto amigo, aun más asegurado,
se imaginaba el naufragante leño,
con las amarras oprimiendo el ceño
del austro bramador, del noto airado.


Olykor-olykor le-lehull egy
Közülök nagy szégyenébe.
Mert a csillag azért ragyog,
Hogy a föld bámulja, nézze.
Vezetője legyen a föld
Eltévedett vándorának;
- S a magyar nép még nevét sem
Tudja sok szép csillagának!


Dolor el de la serpiente que no posee párpados.
Cómo no tener el veneno de saludo
ignorando la fácil solución de incluirnos en la sombra?


Luchador superfluo,
ayer lo más noble,
mañana lo más plebeyo.


Ale ženy, jež jsme vytoužili,
s listím podzimním nám uvadaly,
v nocích, jež jsme smutkem prodloužili,
mrtvé našim touhám kralovaly.


Mein herz das mag nit rue han,
darum so wil ich heben an,
zu singen hie auf diesem plan,
wiewol ich nit kan iederman
singen und das im freude geit;
es ist mir leit,
seit ichs nit kan volbringen,
Das doch zimt einem singer frei,
das er sol künnen mancherlei
auf das, wu er bei leuten sei,
das er mit süßer melodei
den leuten sing, was man beger;
so ers gewer,
der mag mit preis gelingen.
Mancher der tut das selbig nicht
und singt allein aus musica der kunste,
darmit er sich herfüre bricht,
und ist doch solch materi gar umsunste,
wan der zehent sein nit verstat;
seins gesangs kein genad man hat,
gespöttes man ob im nit lat;
darum so wer der beste rat:
ein singer ließ sein kunst mit ru,
bis er kum zu
wu meistersinger singen.


»Sieh nieder, Herr, und höre dein Volk und deinen Knecht,
Wir heben kühn die Wehre für Freiheit und für Recht;
Willst du's, dann hält so sicher, ein fester Felsenthurm,
Mein schwacher Arm die Fahne, und es zerschellt der Sturm.


سيدةُ الجنةِ الوشيكةِ
تُشعلينَ الجحيمَ في أعضائي
فلا ينطفئُ الحبُ
ولا يهدأ غبارُ الطلعِ في أسمائي
لكلمتكِ الوحيدة مكانةُ الُحلمِ في النومْ


Früh
in das steigende Licht,
spät
in die fallende Nacht.


Mach' aber Einen schwachen Streich –
Wer kann dem immer wehren? –
Ganz heimlich! – O so wirst du gleich
Dein blaues Wunder hören!


Sou de outras coisas
pertenço ao tempo que há-de vir sem ser futuro
e sou amante da profunda liberdade
sou parte inteira de uma vida vagabunda
sou evadido da tristeza e da ansiedade


Jenom listí k tomu schází.
Jenom pouta těsná
rozlomit, a byla by tu
nová – zimní vesna!...


يَا طِيبَ شُرْبي بِأَوْقَاتِ الأَصِيلِ وَقَدْ
تَداولَ الشَّرْبُ أَقْداحاً فَأَقْداحَا
شَرِبْتُها وَكَأَنَّ الغَرْبَ نَادَمني
فَبَات يَشْرَبُ شَمْساً تُشْبِهُ الرَّاحا
ثُمَّ اصْطبْحنا فَدَرّتْ مِن أَبَارِقِها
والشَّمْسُ مِن شَرْقِها فارْتَحْتُ وارْتَاحَا


Entonces dejará vuestro Silvano
de amaros mucho más de lo posible,
pues no tiene otro bien, ni otro consuelo.


Flores me são teus lábio
Onde há mais bela flor,
Em que melhor se beba
O bálsamo do amor?


Kmotra Bída chodí v městech, po vesnicích
a když chytá v náruč svoji hojně lid,
mnoho rtů je slyšet babsky bědujících,
málo však je slyšet vzdorných srdcí bít,
málo na ni hledí pevných, ostrých zraků,
málo silných nohou dupne na ni v ráz,
málo úst jí řekne ihned bez rozpaků:
„Kmotra, kdo tě poslal, k tomu se kliď zas!“


O Flämlein süß ohn massen!
O bitter auch ohn ziel!
Du machest mich verlassen
All ander Frewd/ vnd Spiel;
Du zündest mein gemüthe/
Bringst mir groß Hertzen leidt/
Du kühlest mein Geblüthe/
Bringst auch ergetzligkeit.


Ins Salzfaß streu' Sankt Stefanssalz,
Ein Kruzifix begleit' es,
Gieß' Weihbrunn in die Kannen ein,
Die Krüge füll' mit Kirchenwein,
Zum Imbiß bring' nur Geweihtes.«


Einst tönte eine Botschaft in die Lande,
Die in Erbarmen wandelte die Gier
Und schlug um alle Menschen Liebesbande:
Was ihr den Ärmsten tut, das tut ihr mir!
Wo wächst die Kraft, dass sie die Flammen schüre,
Den Mordgeist wie ein Spukgebild verscheuch',
Mit Allgewalt an alle Herzen rühre:
Was diesen hier geschieht, das tut man euch!


V měsíčném kdy zřím-li světle
plout vás bílou růží zkvětlé
po azurném blankytu –
ó, vy zlaté, smavé mraky,
mně vždy Stoupá slza v zraky
nadšení a soucitu!


Als in dem Meer
Leander gesuncken/
Armselig ertruncken/
Und nimmer verrucht
Die 5 Liebste besucht/
Hat es sie kränckt so sehr/
Daß in den Hellestont 6
Sie eylends sich gestürtzet/
Das Leben ihr verkürtzet
Des Schmertzens ungewohnt.


Das uns auf Erden kan erhöhn,
Ist lieben, und dis recht verstehn.


»Laß ab, Lady Angus, und locke mich nicht!
Gern schau' ich, gern sing' ich dein schönes Gesicht:
Doch scheu' ich Lord Angus im grauen Haar
Und den Wächter am Tor und den Wolfshund gar:
Leicht hört man den Schritt auf dem Marmorhofe
Und dicht an dem Erker dir schläft die Zofe.«


再见涛头涌玉轮
烦君久驻浙江春
年来总作维摩病
堪笑东西二老人


Was ist Rom?
Es zerfällt.
Was ist die Welt?
Sie wird zerschlagen
eh deine Türme Kuppeln tragen,
eh aus Meilen von Mosaik
deine strahlende Stirne stieg.


Él es la vida y la naturaleza,
regala un yelmo de oros y diamantes
a mis sueños errantes.
Es para mí: suspira, ríe y reza.


Liegt die Welt voll Schmerzen,
Will's auch draußen schnein:
Wache auf, mein Herze,
Frühling muß es sein!


N. S. dlouho hlasovalo.
Já byl také při tom.
Leckoho jsem slyšel vzdychat,
že je z toho pitom.


Mit schwarzer Stirn, ein mächtiger Tyrann,
Ein Moloch, drum die schwarzen Knechte knien.
Last schwerer Brücken, die darüber ziehn
Wie Ketten auf dem Strom, und harter Bann.


Hvězdami blýskají nebesa –
do lesa, vzhůru, do lesa!


Seelewig ist drauf ersunken,
Aus sich in sich übersonnt:
Von der Gotteslibe trunken,
Unvernünfftiglich bewonnt.
Si entschränket ihre schranken,
Reisset sich von sich und Ichts
Zu dem erstem All und Nichts,
Zu dem Ungrund ohne Wanken,
Voll von Libe, voll von danken,
Voll des lichten Lichteslichts.


Můj Ježíšek je letos chudý
a vázaného nenese...
Kdo se stromečku v naše trudy
nám jablek za něj setřese?


وَأَنزَلَني طولُ النَوى دارَ غُربَةٍ
إِذا شِئتُ لاقَيتُ أَمراً لا أُشاكِلُه
أُحامِقُهُ حَتّى تُقالَ سَجِيَّةٌ
وَلَو كانَ ذا عَقلٍ لَكُنتُ أُعاقِلُه


Du standst in grauser Mitternacht,
In Frost und Hitze auf der Wacht;
Ertrugst so standhaft manche Noth
Und danktest Gott
Für Wasser und für's liebe Brod.


Du warst der Mutter Schmertz, eh als du noch geboren;
Du bist der Mutter Tod, nun da du bist verloren.


Ved ya como la prensa en sus sudores
prepara a esa virtud fieles testigos:
pues delante de Príncipes amigos
no gime, sino canta sus loores.


Ça l'irrite qu'on la défende,
Cette catin ; elle appréhende
Les gros mots de son prussien.
Il pourrait la battre. Eh ! Qu'a-t-elle
Donc à risquer ? Sa fange est telle,
Qu'elle n'a plus d'honneur ancien.


A když byl vyřknul anathema
hněvivě přísný kardinál,
svá neotevřel ústa němá,
by zjevil žal, jejž zem ta nemá –
pokorný, mírný stál.


Jak spanilé to sourozenky,
jež jaro zvábí z poupěte!
A přece není nad myšlenky,
v něž krásná mysl rozkvěte.


Ovšem! – hloupí všecko koupí
Však se přece podvede;
Pozďe říká že bil hloupí,
Nebo s ní nic nezvede;
Kdo má ale rozum zdraví,
Hledá u ďevčete mravi. 12)


Néki vígan énekeljetek,
Csuda dolgait dicsérjétek,
Magasztaljátok szent nevét,
Kik szívből félitek őtet,
Örüljön azoknak szívek,
Kik az Úrról értekeznek.


A žije víc v snech a v svatosti,
zem ta mu úkoje nedá,
až stráveno tichou radostí
se s Madonnou pro věčnost shledá.


Rayo de luz que cuando alumbra ciega,
y contraria ilusión al ser perfecto;
firma que niega amor y en blanco escribe.


Was alle Heilgen tun, das kann ein Mensch allein.
Ja, schau, sie tun sonst nichts als Gott gelassen sein.


Nur Erde sprach: Ehr die Natur,
Die Frau ist keine Rippe nur,


Je mehr ein Werck, das grossen Nutzen bringet,
Uns etwas eintzelnes und einfachs weiset;
Je mehr dem, der's gemacht, draus Ehr' und Lob entspringet,
Je mehr es seinen Meister preiset.
Denn daß das Feuer heiß und leicht,
Das Wasser flüßig, schwer und feucht,
Die Erde fest, und doch nicht allzufest,
Durchdringlich, körnig ist, und sich handthieren lässt;
Sind Eigenschaften, die allein
Von GOTT darein geleget seyn,
Sind Wunder, welche wir bewundern sollen,
Wofern wir Menschen heissen wollen.


Azt hivék bajtársi, hogy, amennyi kedve,
Sátorában alszik; földre heveredve,
Az egész játékot semmire becsűli;
Ha tudnák, kivel fog a bajuk meggyűlni!
Pedig az erejét nem is adja ez ki,
Nem magáért, hanem csak Lőrincér’ tesz ki;
Helybehagyá Lőrinc (lesve a sátorban)
Megvallotta, hogy már ő se’ vína jobban.


Der Henker hole die Journale,
Sie sind das Brandmal unsrer neuen Welt,
Der ekle Abhub von dem Wissenmahle,
Der, für die Viehmast, in die Zuber fällt.


Teď v posled budeš idyllický!


Bald steigest du auf Newtons Pfad
In der Natur geheimen Rath,
Wohin dich deine Meß-Kunst leitet;
O Meß-Kunst, Zaum der Phantasie!
Wer dir will folgen, irret nie;
Wer ohne dich will gehn, der gleitet.


spirito è tutto: e, come sole in onda
Dio vi penètra e lo compie di sé.


...A zatím Tonko v bárce leží
a vyje, zuří, mukou štván –!
Jak prázdná cívka rozum běží
a kraj se boří do všech stran...
Nabíhá rámě, tělo pálí,
jak sršni by je rozbodali –
a celá páteř hoří v něm
jak větev z roští nad ohněm –
i vítr v horké tváře bodá
jak rozžhaveným špendlíkem,
kol v hrůzném kotli velikém
vře jako ocel žhavá voda –
toť živlů souhra zmatená
a vprostřed – duše ztracená!


Ach Rosilis zu deiner Pein
Will ich dir nicht behülfflich seyn,
Sollst du deßwegen leiden,
Daß ich bißweilen umb dich bin,
So will ich dich zwar meiden:
Jedoch erkläre deinen Sinn,
Gefällt dir jenes oder diß
Ach Rosilis.


Les buffets seraient superflus,
Malgré leur luxe grandiose.
J'ai faim, mais je n'y pense plus :
Je regarde la dame en rose !


A lei davanti vedeasi fuggire
e già tenea il Nil, quando lo dio
Giuno rattemperò e le sue ire.


Naděje růsti času nemají
a do bouří už nedorostou hněvy.
Přijď, zimo mírná, sníh tvůj milostiv
skryj naše duše ubohé,
jen ptáky udrž v nich a jejich zpěvy.


Mir ists leide, sprach Zythere,
daß ich höre,
daß der Fremde ward verletzt.
Er ist würdig meiner Gnade.
Dieser Schade
soll ihm reichlich sein ersetzt.


Du reines Hermelin der alten Schule,
Wie hast du nun dein weißes Fell besudelt!
Ja! ein Sonettlein hast du selbst gedudelt,
Ein schnalzend Seufzerlein an deine Buhle.


Patakban dől fejedre
a felhő.
Fenyvesek zúgnak,
hajlongnak, sírnak.
Micsoda suhogás!
Barlang-tetőd
recseg-ropog.
Micsoda pokol!
Gyújtsál gyertyát
s kérj az Istentől békességet!


Tornata è Progne e la sorella amica,
tal ch'ogni valle del lor suon risponde,
ed altri assai, che tra l'amate fronde
pruovon l'usata lor dolce fatica.


Hoch šťastným je a věří všemu
a netuší, jak mnohé lže mu,
jak mnohé, co se zlatem leskne,
je cetka, fráse laciná.
A tu i tam se trpce zklame
a náhle zří se ve lži samé –
ó probuzení hrozné, teskné,
když víra v lidi zhasíná!


Von Erdenduldern ein verlorner Posten,
Will ich hier streiten an der Hölle Tor;
Den herbsten Kelch des Leidens will ich kosten.
Halt mir das Glas, o Seelentrost Humor!


Obloukem smělým rozpiat nad hlubinou
železný můstek, „Čertův most“ jej zvou.
Po úzkých pásech – dlažbu nemá jinou –
jdeš v jeho křivce, dole pod sebou,
jak mezerami hledíš, maje hloub.
Na můstek ten jsem s Adriennou vstoup,
a smála se, když pevně její ruka
mě držela, jak nebes zjevení
mne vedouc vpřed. Ó, rozkoši! ó, muka!
Tak obejmout ji, sřítiti se s ní!
Závrati strašná duše mé i těla!
Nic netuší. Má úsměv dětinný.
Nad náma nebe, dole hlubiny.
Po balvanech krev stékala by vřelá...
Již přešli jsme – ó, díky, díky Bohu!
Má síla každým krokem více slábla.
Oddýchám těžce, na stezce již nohu.
Ten čertův most je vskutku dílo ďábla!


أَيا مُجتَني ثَمراتِ السُرو
رِ بَينَ الحُزانَةِ وَالكافِلِ
أَما لِجَفائِكَ مِن غايَةٍ
فَيَحيا بِها أَمَلُ الآمِلِ


Verdella di Berardo e Biancifiore
de' Caffettini e Ceccola Mazzone
ed Alessandra d'Anna con valore.


Мы можем идти по широким равнинам,
Идти, не встречаясь в пути никогдИ каждый пребудет, один, властелином, —
Пока не взойдет роковая звездМы можем бросать беспокойные тени,
Их месяц вытягивать будет в длинВ одном восхожденьи мы будем ступени,
И равны, — пока не полюбим однТогда мы солжем, но себе не поможем,
Тогда мы забудем о Боге своеМы можем, мы можем, мы многое можем,
Но только — мой равный! — пока мы вдвое


Ich hasse ihn nicht aus Liebe,
Ich liebe ihn heiß aus Haß.
Wenn man unsterblich bliebe,
Wie grauenvoll wäre das!


Szép arannyal varrt üngöt vörös atlacbul
Azután Deli Vid levévé magárul;
Ő ezt levonta szerecsen Hamvivánrul,
Juranics vajdának adá ajándékul.


Ewig lebt die Königin!


曾因肖象下箕星
梦寐犹应右武丁
顾我本非钟鼎相
不应端笏侍天庭


Mächtiger, der du die Wipfel dir beugst,
Brausend von Krone zu Krone entsteigst,
Wandle du stürmender, wandle nur fort,
Reiß mir den stürmenden Busen mit fort.


fin che in Lombardia distese l'ali,
dove s'era fuggito quel pastore
che fu cagion d'indurlo a tanti mali.


Denkt: so schneiden die Gedanken
Stündlich sehnend in mein Blut;
Kann nicht gründlich unterscheiden,
Ob es wohl, ob's wehe tut.


Daß er, nach Ungemach und Not,
Die langsam ihn verzehrt,
Nun Ruhe habe, bis ihn Gott
In seiner Ruhe stört;


De hogy tudd meg: miért érdemelsz inséget,
Jeve, kit említél, nem illet már téged,
Döngöre dárdáján halálos itélet
Jött rá; én tartám meg s úgy nem ére véget.


Vaya a perderse este canto
o a ganarse el porvenir.
¡Si lo pierde en su quebranto,
sabrá envolverse en su manto
como César al morir!
Sentir no debes asombros
si me ves turbar la calma
y alzar al Pueblo en mis hombros;
que humeando están los escombros
de los incendios de mi alma...
Al ver mi ardoroso exceso
suspiras tú, y es por eso
que a besarte siempre aspiro:
¡porque yo sé que un suspiro
sólo es la sombra de un beso!
Así a tus espaldas voy,
siendo hoy lo mismo que ayer,
mañana lo mismo que hoy;
tu ideal, tu amor, tu placer,
tu gloria. Soy el que soy.
¡Soy el llanto que te llora,
soy el numen que te canta,
soy el grito que te implora,
soy todo lo que te adora
y te inciensa y te levanta!
Estos son los versos mismos
que oyeron las muchedumbres
y saben los despotismos:
¡pies firmes sobre las cumbres,
alas sobre los abismos!
Debes tú poner la lima
que lime mis cantos tersos...
Deja que un beso te imprima;
y haremos con esa rima
todo un poema en dos versos.
Que de amor al golpe rudo
un haz vibrante y nervudo
mis cánticos son por eso,
recogidos en el nudo
indisoluble de un beso...


e 'l caval che tu vedi, e questa spada;
altro non ho se non questa armadura;
e ch'io non so io stesso ove io mi vada
o dove ancor mi guidi la ventura;
ma inverso Barberia tengo la strada:
andrò dove mi porta mia sciagura,
poi che e' consente a cercar la mia morte;
e che mai più non tornerò in sua corte.


雪前风起千山白
雪后天晴万仞青
满目恍如生色画
寻芳何用出郊坰


A parou jitra cesta dloužila se
až za obzor a kolem stromy zvolna
se v šibenice měnily a květné
kol svahy byly rozkopané hroby,
z nichž lebka sivá zvedala se v krvi
neb ruka železná a třímající
i v křeči smrti svatý kalich otcův.
A stádo havranů se neslo mrakem
a létlo podél křížové té cesty
ke Strahovu a podél pustých lomů
dál, ještě dál, kde jako přelud děsný
v červánku krvi stála – Bílá Hora.


Uma só
Anita caiu


Így beszélt Gerendi. A fővajda pedig
Azt gondolta elébb, hogy csak ingerkedik:
De mikor bevette a várnagyi hitet,
Pislogó szemével hunyoritva intett.


Bejártam a Kárpát sok büszke bércét: -
Ó, szép az út, nem fáraszt fölfelé;
Vágy edzi a feszülő izmok ércét,
Csábítva új meg új táj tűn elé;
Az arc hevül, a szem sugárzva néz szét,
Túlhágva erdőn, mely körét szelé;
Ormok legét keblünk dagadva issza,
Ki nézne a sikamlós útra vissza?


„Nevěříš snad mojí řeči,
nebo mému pohledu?
Přísahám, že od oltáře
tebe jen si povedu.
Kdo mi jinak poručí?
byť i byla’s nejchudší,
do smrti tě jako klenot
budu nosit v náručí.“


Publicado no livro A educação pela pedra (1966)


Die Tage kommen und sterben fort
Lieblos und ohne dein stärkend Wort.
Warum ich noch lebe? Ich leb' vom Erwarten,
Wie die Bäume im Winter, die halbtot erstarrten.


Nyní svítí slunéčko
Na strakaté kvítí,
Jak mé plesá srdečko,
Když se rosa třpytí.


Die irdische Schönheit, der Cörper Vollkommenheit,
Sind herrlich, doch gegen das Himmlische nichts,
Sind schwartz, in Vergleichung des ewigen Lichts,
Sind dunckel nur, gegen der Seeligen Herrlichkeit.


发遣将军欲去时
略无情挠只贪棋
自从乞与羊昙后
赌墅功成更有谁


Aula chata!
Não acaba, não mata
Minha fome de você


Dem, der uns ab den Mantel rang,
Soll'n schenken wir das Wams,
Und wer uns schlug die rechte Wang',
– Hör's, König Asenstamm's, –


Pracuje v poli chudý lid
a nízko chýlí hlavy.
Pan Žán, ó, umí okouzlit,
to grandseigneur je pravý.
Do hrudi vřelý cit mu dán
pro děvčátka, má smysl pro ně –
a velmi, velmi blahosklonně
odchází zámecký pan Žán...


Der erschreckt ins Buschwerk forthuscht,
Schlägt ein Kreuz bei meinem Anblick,
Angstvoll rufend: »Ein Gespenst!
Ein Gespenst der Alten Welt!«


Voi che di prave e scelerate voglie
e d'opre ingiuste ed empie
portate sozzo il cor sempre e la mano,
state a me lungi, ché 'l Signore accoglie
i miei preghi ed adempie
e fa 'l vostro sperar fallace e vano.
Fugga da me lontano
il mio nimico e chi con falso inganno
del mio pianto si rise e del mio danno;


Geh' ich offt gleich vor das Thor,
Keiner wird mich handeln sehen,
Keinem trett' ich irgends vor,
Keinem Bawren werd' ich flehen,
Daß sein Korn und was er hat
Mir nur nachfahr' in die Stadt.


V samotě bezcitné chce duše snít,
ve věži kamenné a železné,
vesmírné moci vzdána vítězné,
hra světel jen, vln rozechvělý kmit.


Longa ia a noite e a mulher sem sono,
incendiada pela treta das novelas,
atirava-se a mim num abandono
que por três vezes me fez ver as estrela
Para quem sente a vida em seu outono
e já se cansou de soprar vela
noite assim é mais prisão que trono,
fonte não de prazer mas de sequela
Ora, caía eu nos braços de Morfeu
quando a fera de novo acometeu
gritando - ai! mete mais o teu caralho!


Ist er allein oder sind viele bei ihm?


zeytin çıkardım


Žel prsa má úzce svírá,
Mé oko jasné mutí se;
Ó, pověziž, kde tě, Linko,
Naleznu?!


In diesen Zeilen fand er Unterkunft;
Hier liegt er für des Lebens Rest begraben.
So wird der Mensch ein Krösus an Vernunft
Und, ach, wie bettelarm durch ihre Gaben!


Отчего в разные стороны бредут?
Значит, коммунистов нет тут!
Отчего на врагов не устают лезть?
Оттого, что здесь коммунисты есть!
Коммунистов дайте в районы больше, —
и не будут страшны ни Врангели, ни разрухи, ни Польш


Draußen hängt er so mit Schreck,
Doch er wagts und hämmert keck,
Nieder läßt der Heim ihn sacht:
»Zwerg du hast es wohl gemacht!«


阿母桐花儿小凤
桐花小凤命相关
羽毛未就花先死
凤自无心在世间


Die Treue schwand, die Tod nicht trennen konnte,
Sie floh hinweg vom Zeitensturm verschlagen,
Als sie nicht mehr im Rittermut sich sonnte.


Der Tod flog auf aus der Wüste,
Und schauderte, da ich ihn grüßte,
Und floh, da rief ich ihm zu,
Daß einer hier sterben müßte,
Er schrie mir: Erst lebe du!


Der Zeit, des Schreckens Narren sind wir! Tage,
Bestehlend stehlen sie sich weg. Wir leben
In Lebens Überdruß, in Scheu des Todes.
In all den Tagen der verwünschten Posse –
Lebendige Last auf widerstrebendem Herzen,
In Sorgen stockt es, heftig schlägt's in Pein,
Der Freud ein End ist Todeskampf und Ohnmacht –,
In all den Tagen, den vergangnen, künftigen –
Im Leben ist nichts Gegenwart – du zählst
Wie wenig: weniger als wenig, wo die Seele
Nicht nach dem Tod verlangt und doch zurück
Wie vor dem Winterstrome schreckt. Das Fröstlen
Wär nur ein Augenblick. – Ich hab ein Mittel
In meiner Wissenskraft: die Toten ruf ich
Und frage sie: Was ist denn, das wir fürchten?
Der Antwort ernsteste ist doch das Grab.
Und das ist nichts, antworten sie mir nicht –


Malgré l'amas de la tempête
D'un poids noir et toujours croissant,
Ici, le vent même est absent
Comme la personne et la bête.


妾身期不嫁
至老养双亲
何意赵威后
殷勤问使人


Mein Kind, umdunkelt Erdenweh
Dir so den hellen Blick,
Dann geh zu deinem Heiland, geh,
Da bleibt dein Schmerz zurück.


Sede abençoados, () carros, comboios e trens
Respirar regular de fábricas, motores trementes a atroar
Com vossa crónica ()
Sede abençoados, vós ocultais-me a mi
Vós ocultais o silêncio real e inteiro da Hora
Vós despis de seu murmúrio o mistério
Aquele que dentro de mim quase grita, quase, quase chora
Dorme em vosso embalar férreo,


Bald aber senkt auf strahlendem Gefieder
Der Engel sich herab o sel'ge Stunde!
Bringt ihr die Kunde,
Und betend sinkt die Gottgeweihte nieder;
Ein Strahl des Himmels zückt durch ihre Glieder,
Die Knospe reift zur Paradiesesfülle,
Doch sie erhebet sich in Demut wieder:
»Ich bin die Magd, Herr! es gescheh' dein Wille!«


Viděl jsem tě stále zkvítat
jak chudobku v světa pláni,
jako žely ve radosti,
jako naše milování. –


Seine Laute tönte durch die Dämmrung,
Wenn der junge Morgen,
Mit dem goldnen Kleide, mit den Rosen
Um die Stirn' erwachte.


Siehst du die schnellen Wolken ziehn?
Schon donnerts hinter jenen Wäldern,
Schon wird es Nacht auf unsern Feldern:
Komm, liebster Damon, laß uns fliehn.


Otka krouží napřažena...
Nezabiješ! – vzkřikla žena,
vyskočila před Krákoru. –
Střelná rána houkla z boru.


Vzpomínek jako
v nebi hvězd,
jedna z nich krasší
druhé jest.


Mas imploramos a vuestra clemencia,
si serán dignas nuestras santas preçes,
non se recusen; mas dadnos segundo


„Rozmilá Haničko,
podej mi jablíčko
s police!“
Jabko mu podala,
nežli se nadála,
zlíbal ji na líce.


Caí del mal en el potente lazo,
pero a tu lado en libertad regreso,
como retorna un día el cisne preso
al blando nido del natal ribazo


Azok megköszönik, s egyet hörpentenek,
S ha kiég pipájok, újra rátöltenek,
És mint a pipafüst csavarog a légben,
Akkép csavarognak szanaszét elméik,
És ami már régen elmult, nagyon régen,
Összeszedegetik, sorra elregélik.
Akitől nincs messze az élet határa,
Nem előre szeret nézni, hanem hátra.


Amidst the routed  he arriv'd,
Turn'd the pursuit, the fainting fight reviv'd,
Supply'd each rank, fill'd ev'ry vacant space,
And brought the battle to its former face.


Die Fürsten werden fürstliche Gedanken haben und darüber halten. Jes. 32, 8


zor olanı yaptıkça,


– Andrai –, mi disse, – la donna cercando,
e lei seguisci però ch'ella è quella
che 'n dritta via ripon chi va errando.


Guardi le stelle attingere i fastigi
dell'abetaia, contro il cielo, e l'orsa
volger le sette gemme alla sua corsa;
senti il ritmo macàbro delle strigi


Stůj! volám po třetí, ať meč svůj nevytasím!
Nehroz se kostí – dávnoť zpráchnivěly.
Ó postůj zde, hlas boží tobě velí – –
já krví otců žízeň ňader hasím.


الحب داء دفين
له الحديد يلين
تخفيه وهو يبين
حيث الصدور بطون
للحب وهو الجنين
إذا فنحن حبالى
فلا تكن بالثقيل
فيه ولا ذا الفضول
فالحب بالتطفيل
ضرب من المستحيل
مستصعب لا يكون
فلا تروموا المحالا
للناس فيه سعود
ومهبط وصعود
له الملوك عبياء
منفذ ما يريد
لو لم يكن لي دين
لقلت جل تعالى
يا ما أحيلاه لوما
نلقى به العكس دوما
نذرت للّه صوما
إن يصف عيشه يوما
فلا يغرك زين
من أوجه تتلالا
كم في المحيا الصبيح
من نفثة لسطيح
تهب خطرة ريح
على الفتى المستريح
فيعتريه الجنون
ومن يطيق الخبالا
إن الهوى في دقيقة
يريك عكس الحقيقة
له النفوس مسوقة
يخشى الجميع عفوقة
فلا تظن الظنون
فيما ارتآه ضلالا
يريك في القبح حسنا
مذ فكره الحر أسنى
وفي تقاضيه لسنا
نقول فيه انعكاسا
ما قال فهو اليقين
لم نبد فيه احتمالا
قضى الاله بهذا
فلا تقل فيه ماذا
ولا تعدى وآذى
من كان منه معاذا
لله فيه شؤون
وقد كساه الجلالا
لم تجد رقية راق
فيه ولم يلق راق
أواه مما تلاقي
معاشر العشاق
تأتي عليها المنون
ولا تريد انفصالا
كم في الهوى من بلايا
كم في الهوى من رزايا
كم في الهوى من خبايا
تهون فيه المنايا
فيه المنايا تهون
عي النسا والرجالا
إياكمو والتصابي
في عنفوان الشباب
في الحب كل العذاب
والحسن فيه كباب
كادت تنادي الشجون
إياكمو والجمالا
فعش خليا وإلا
فاستبدل العز ذلا
واقبله في الجيد غلا
معقدا لن يحلا
ولو رقاك الأمين
لما وجدت انحلالا
ويل لأهل الغرام
فلا تمل للهيام
فالعشق من عهد حام
عين الشقا للأنام
والدهر فيه يخون
وسيء فيهم مآلا
ما العشق إلا الجحيم
فيه العنا والهموم
ولذة لا تدوم
فإن يقولوا نعيم
والخطب فيه يهون
قل مثل قولي لا لا


Laudate, pueri, il Signor vostro e il nome
or che nel sancto suo gremio dormete:
senza naufragio in porto salvi sete
e senza peso di terrestri some.


bir gecen geçti gidiyor, sen nerdesin


Con toda la cabeza de Medusa
tiranamente trata mi firmeza;
muéstrame su rigor, y su belleza,
por quien de mil tramas armas usa.
Miro de transformados la confusa
pesadumbre que infaman su dureza;
quiero escusar mi mal, y la pereza
del encanto crüel mi intento escusa.
Quedo de mármol simulacro eterno
a su templo terrible consagrado,
como los que atrevidamente vieron;
y hecho despojo del tirano tierno,
no escusando poder tiranizado,
me ofende como a aquellos que ofendieron.


In den Laubgewölben deiner Eichen
Bebte Lunens matter Silberglanz;
Auf dem Teppich unter deinen Sträuchen
Las ich Veilchen, reih'te sie zum Kranz,
Schmückte damit Karolinens Locken,
Die auf Blumen dort im Schatten lag,
Und des Maien weiße Silberklocken
Unter frohen Lustgesängen brach.


SPEECH! Is that all? And, shall an actor found,
An universal fame on partial ground?
Parrots themselves speak properly by rote,
And, in six months, my dog shall howl by note.
I laugh at those who, when the Stage they tread,
Neglect the heart to compliment the head;
With strict propriety, their care's confin'd
To weigh out words, while Passion halts behind.
To Syllable-dissectors they appeal,
Allow them accent, cadence, — Fools may feel;
But, spite of all the criticising elves,
Those who would make us feel, must feel themselves.


S te érted, elrejtett liget!
Hol szívem égi kéjt cserél,
Hol lelkem - e rideg sziget -
Önalkotott világban él,
S ti bennetek,
Kik égtek értem, s égek értetek!


Hier hast Du unsern zarten Sohn,
Das Pfand von unsrer Eh:
Wir werfen ihn vor Deinen Thron:
Ach! segn' ihn aus der Höh.


Oddechl si Kravarský jak v žalu,
v pravdě však, by dosah poznal řeči,
která jako houfnice bok valů
srdce boří v hříchu nebezpečí.
Každým jeho slovem, které hlásá,
tíže v ňadro přítomných se střásá,
vroucnosť jedněch do slzí se taví,
leč hněv druhých, jako bouře blesk,
studem plní nachýlené hlavy,
pomstou sálá skrytých očí lesk;
pod klenbou však pohaněných skrání
není více toho odhodlání,
z něhož lidstva zlatá zář se prýští:
to již šalbou Lamormaina sterou
smutně zahynulo pod sekerou
tam, na Staroměstském popravišti.


Hřích jen jest palivem pekla; kdož hříchu nepáchá,
Prostřed pekla pořád bez škody může trvať.
Tož ty budeš hodným v království vjíti nebeské,
Když býť v pekle samém ohně necitě zdoláš.


Cinto colà da montanaro stuolo,
Fatto l'arcade re giudice al canto,
Dal commune parer discorde ei solo,
Il castalio signor pospose al vanto.


Jen k tomu bodu v žití doplouti,
kde nemožno se něčím pohnouti.


Luna, brillante topacio
que, entre nebuloso tul,
cruzas la techumbre azul
de las alas del espacio.
Si se fijaron despacio
sus bellos ojos en ti,
y si la miraste, di
si estaba doliente y bella,
si estaba pensando en mí
como estoy pensando en ella.
Mar inmenso que te agitas
sobre tu lecho de arena,
y que ora en bonanza plena
tus olas no precipitas;
tú que bañas las benditas
riberas donde viví,
los sitios donde la vi
tan pura, tan dulce y bella,
responde, si piensa en mí,
como estoy pensando en ella.
Brisa, que acaso pasando
jugaste con sus cabellos,
tú que besaste su cuello
su mejilla acariciando,
Y que luego murmurando
te fuiste lejos de allí,
si eres la misma que aquí
pasas sin marcar tu huella,
responde, si piensa en mí,
como estoy pensando en ella.
Noche apacible y serena
por más que te cause enojos,
que sean más bellos sus ojos
y más negra su melena,
Presta un consuelo a mi pena
ya que sufriendo viví,
y pues no llega hasta aquí
el resplandor de esa estrella,
responde, si piensa en mí,
como estoy pensando en ella.
Nubes que en blanco celaje
bordáis el manto del cielo,
cual aves que alzan el vuelo
sobre el inmenso paisaje,
decidme si en vuestro viaje
lejos, muy lejos de aquí,
llegasteis a verla, y si
respondéis a mi querella,
si estaba pensando en mí,
como estoy pensando en ella.
Sol y luna, mar y viento,
nubes y noche, ayudadme,
y en vuestro idioma contadme
si es mío su pensamiento;
si es igual su sentimiento
a este que mi pecho hiere,
decid si mi amor prefiere
a la calma que perdió;
¡decidme, en fin, si me quiere
lo mismo que la amo yo!


Quisiera estar de acuerdo con la ley de la vida
—tal vez, la de la selva, al instinto fiada—,
según la cual se vive de acuerdo a la comida:
la bestia menos fuerte ha de ser devorada.


莫折东风杨柳枝
枝间叶叶是愁眉
游人不省愁何事
曾向东风笛里吹


Végre, hogy zavarát némileg fedezze,
Örömet szinlelvén: „hol van ő?” kérdezte;
Erőltette hangját, de minden csengése
Mellett elárulta őt a hang rezgése.


Und naschten da nach Herzenslust
(Was kann den Hunger stillen?)
Und kleideten sich schambewußt
In Feigenblätterhüllen.
Ihr Paradies gerieth zum Staat
Von viel Kategorieen;
Die Distel sollte zum Salat,
Der Schleh zur Rose blühen.


Kóborlok a földön és szeretek.
Falvakat hagytam el, szalonnát
ettem ebédre ócska tarisznyából,
csobogó vízek partján éjszakáztam.
Itt még tart az erdő, nagy koronája
már pettyes a sárga és vörös
levelektől, nyulak iramodnak át
bokortól bokorig. Itt még tart
az erdő, áhitat van és lombillattal
kevert esőszag. Rozsdás, megkopott
bádog-Krisztus előtt gondolok
sok régi költőre, akiket már
senki sem olvas, senki sem ismer.
Arrább kicsi ház, piros a födele,
ember lakik benne, talán az erdész,
bizonyára asszonya, gyermeke is van.
Udvarán visít a gépfűrész
s mint nagy vadállat, bőgve ropogtatja
a halott bükkök száraz csontjait.


A vyhladit je přece nemožno.


Sklonila se, zašeptala,
sluch můj jak by povzdech stih’,
„aj proč ptáš se, jsem-li milá,
ňadra bych ti ozdobila
nechť i pozdě, či to hřích?“


La cagion, non potendo mirar fiso,
pensai lo splendor esser d'adamante
o d'altra petra più lucente e bella,


Dies fangen auch die Hügel an
Zurücke zu erschallen
Und alle Grüft auf ferner Bahn
Gar eigen nachzulallen.
Du, du bist würdig, spricht die Luft,
Kraft, Stärk und Ehr zu haben,
Dir, dir gebührt, wird nachgeruft,
Gewalt und andre Gaben.


Und in der Frühe säuselndem Hauch
Alle die munteren Geister auch
Fühl' ich im Herzen erwachen;
Wie, wenn die Stunde des Lernens vorbei,
Knaben sich jagen mit Jubelgeschrei,
Tummeln sie sich und lachen,


Da draußen erst den Nepomuk
Mit seinen sieben Sternen,
Ich schob ihn an den Rand zuruck,
Bald muß er schwimmen lernen,
Schüttert was, so plumpt er 'nein,
Rudert wohl mit dem Jesulein,
Den hält der Narr in den Armen.


—¡Vendo mi libertad por una palabra!
(Decía un charlatán, mientras mostraba una bolsa repleta
de billetes)
¡Cambiar la libertad por un billete sería tan extraño
como hacer
que el fuego refrescase, que el amor odiase, que la mar volase,
y que las estrellas sempiternas se apagasen!


Hier dreht man sich im Tanze,
Der labyrinthisch sich verstrickt,
Und von der jungen Schönen Myrtenkranze
Wird oft ein Blätchen abgepflückt.


Kékek az alkonyi dombok, elülnek a szürke galambok,
hallgat az esteli táj, ballag a kései nyáj.
Villám; távoli dörgés; a faluban kocsizörgés,
gyűl a vihar serege: még lila s már fekete.
Éjre csukódnak az aklok, jönnek az éjjeli baglyok,
csöndben a törpe tanyák, félnek az édesanyák.
Sápad a kék hegytábor, fátyola távoli zápor;
szél jön; csattan az ég; porban a puszta vidék.
Szép est a szerelemre: jövel kegyesem kebelemre;
sír és fél a világ; jer velem árva virág.
Mikor ölembe kaplak, zörren az üveges ablak!
Hajtsd a szivemre fejed; künn az eső megered.
Sűrűn csillan a villám; bús szemed isteni csillám.
Míg künn csattan az ég, csókom az ajkadon ég.
Ó, bár gyujtana minket, egy hamuvá teteminket
a villám, a vihar; boldog az, így aki hal.


A jak měsíc, noci bílý samovládce,
žehná všechněm stínům unyle a sladce.


Alig távoztak az osztályok vezéri,
Alighogy magában maradt Veselényi,
Kémek jelentkeztek, izzadt, poros kémek,
Kik nehéz hirekkel terhelten jövének.


杨柳藏鸦笋作竿
晓风吹雨作轻寒
清阴一片收春去
留得蔷薇数点殷


يا ذائقَ الموتى لتعلم هل بَقُوا
بعد التَّقادُمِ منهمُ بدَواءِ
بَيَّنتَ عن رِعةٍ وصدقِ أمانةٍ
لولا اتهامُك خالقَ الأشياءِ
أَحسبت أن الله ليس بقادر
أن يجعل الأمواتَ كالأحياءِ
وظننتَ ما شاهدتَ من آياته
بلطيفةٍ من حيلة الحكماءِ


Fern, wie das Meer ein Hirt in Ennas Thal,
Hört' ich die Flut der Zeitgeschichte tosen;
Nur edler Freiheitshelden Rasenmal
Krönt' ich mit Eichenlaub und Silberrosen:


Jesus.


一曲梁州金石清
边风萧飒动江城
座中有老沙场客
横笛休吹塞上声


Homloka aranyos rézsisakba vész el,
Mely fölött kócsagtoll dacol a szélvésszel.
Szög szemölde rejti szeme játszó fényét,
Mely lesujt vagy derít, mint a jó reménység.


Expeditum, ihn, den Heiligen,
mit den Füßen, den viel eiligen,


Deixa pois tenção ruim;
Foi um sofrível jantar;
E depois que ele deu fim,
Foi mau ver contradançar
Toda a tarde no jardim?


Da wurde zum Fische die schöne Fey
Und schwamm an dem Schiffe und war ein Hai,
Sie sah wohl hinauf mit dem Aug' voll Wut,
Herrn Winfred gerann sein Herzensblut;
Hoch schlagen die Wogen am Borde.


O Seel', die du in Finsternissen gehest
Und innerlich in Kreuz und Leiden stehest
Und nichts mehr willst als wahrlich Gott allein,
Dein Glück ist groß: du liebst den Herren rein.


Mas, mientras los gallardos paladines
armados tiran tajos y reveses,
presentole Medoro unos chapines;


Wann der helle Küriß und die Schilde
halten inner dampf bestaubt/
wann die milden Reiter werden wilde/
wenn das Pferd stoltz-dramplend schnaubt/
wenn ein Wald voll Piquen/ voller Lantzen/
dich und uns nun wird ümschantzen.


Mais quoi ! séjour essentiel,
Où sont venus même les Kurdes,
Paris est charmant comme un ciel,
En dépit des chapeaux absurdes.


Ich lass', euch Bäume, ragen
So hoch jhr jmmer könnt,
Vnd edle Zweige tragen;
Dafern jhr mir vergönnt,
Daß ich nur mag daneben
Auch Herren Adersbach
Hoch vber euch erheben
Biß an der Sternen Dach.


Ich durfte ja in trüb' und hellen Tagen
Die warme Hand der hohen Freundin fassen,
Von ihrem Frohsinn mich beflügeln lassen
Und, was die Seele niederzog, ihr klagen.


O Schmerz, du flammendes Anschaun
Der großen Seele!
Schon zuckt im schwarzen Gewühl
Der Rosse und Wagen
Ein rosenschauriger Blitz
In die tönende Fichte.
Magnetische Kühle
Umschwebt dies stolze Haupt,
Glühende Schwermut
Eines zürnenden Gottes.


وَصَلَتْ ضَحِيَّتُكَ التى أَرْسَلْتَها
وَوُصُولُها أَنَّى بَقِيتَ مُعَادُ
وَلَسَوْفَ تَلْقَى كُلُّ أُضْحِيَّةٍ غَداً
مَا تَلْتَقِيهِ عِدَاكَ وَالحُسَّادُ


Sinta hoje esse dragão do reino escuro
Sobre o comum castigo outro castigo;
Deixe a traquilidade, deixe o ar puro,
E a paz aos homens, que não tem consigo:
A masmorrra, que fecha ardente muro,
Habite ingrato, de si mesmo imigo;
E, em pena de seu erro, tanta fúria
Converta contra si com sua injúria.


淡月溶溶香未残
幽禽飞上玉栏干
相呼不失雌雄好
唤起春耕雨满山


Und ich dachte, mir zu Gnaden
Hab' ich sie verpflichtet;
Doch sie sprachen, einen Schaden
Hab' ich angerichtet.


Ja, höchster Herr! Es ist Till Eulenspiegel;
Schon hab' ich vorgeschoben alle Riegel:
Doch schließ' ihm selbst den Mund mit deinem Siegel.


I celuje žena ty hrdličky své,
tří hlaviček dětských to práchnivé lebky!
Jak hladí jim čela i vlas ještě hebký,
jak hledá, kde rtíky jich přemilostné!
I pátrá jim v očinek podivnou hloub,
pak shodí je s třeskem a zraky má v sloup
a prchajíc rve sobě zježený vlas,
pak stane a s pláčem k nim vrací se zas –
„Ztulte zas ústečka k líbání,
hrdličky hravé!
Svitne-li sladké zas usmání
v očinky tmavé?“


Ne mrak to černý bývá, ale mráček,
Jímž znoj se pouti lahodí;
Z hněvíčka jen se a ne z dlouhých rvaček
V manželství luznost vyvodí.


Wenn der Bart den Mund schattirt/
Und die linden Haare stechen/
Muß der Mädgen Hertze brechen:
Kömmt Cupido auffgezogen/
Pfeile/ Schlingen/ Sähn und Bogen
Sind von Bärten die er führt.


O Graf nur klein ist unsers Lebens Werth
So bald in einem unsrer Glieder
Der Schmerz, wie ein Tyrann verfährt,
Fällt in des Menschen Bau der ganze Staat danieder;


Era a quel tempo ivi una selva antica,
d'ombrose piante spessa e di virgulti,
che, come labirinto, entro s'intrica
di stretti calli e sol da bestie culti.
Speran d'averla i duo pagan sì amica,
ch'abbi a tenerli entro a' suoi rami occulti.
Ma chi del canto mio piglia diletto,
un'altra volta ad ascoltarlo aspetto.


Dies heilungslose sich betäuben
Mit eitlem nein und kein
Dies unbegründete sich sträuben
Dies unabwendbar-sein


Dies gib, Herr, und verleih,
Auf daß dein Huld und Treu
Ohn Unterlaß mich wecke,
Daß mich dein Tag nicht schrecke,
Da unser Schreck auf Erden
Soll Fried und Freude werden.


Wärst du nicht, heil'ger Abendschein!
Wärst du nicht, sternerhellte Nacht!
Du Blütenschmuck! du üpp'ger Hain!
Und du, Gebirg voll ernster Pracht!
Du, Vogelsang aus Himmeln hoch!
Du, Lied aus voller Menschenbrust!
Wärst du nicht – ach! was füllte noch
In arger Zeit ein Herz mit Lust? –


pero si suele el cielo desvelarse,
por ser el hombre su retrato y copia,
y buscarle en la Scitia y en Etiopia,
si allá de la virtud quiere alejarse,


Questo pallor che è sule mura e il tecto,
fumo non è (non sia che se ne admiri),
ma egli è il vapor de' mie' caldi suspiri
che a moltitudine escono dil pecto.