لا القوم راحوا بأخبارٍ ولا جاؤوا
ولا لقلبِكَ عن ليلاكَ أنباءُ
جفا الربيع ليالينَا وغادرها
وأقفرَ الروضُ لا ظلٌّ ولا ماءُ
يا شافيَ الداءِ قد أودى بيَ الداءُ
أما لهذا الظما القتَّالِ إرواءُ
ولا لطائرِ قلبٍ أن يقَرَّ ولا
لموكبٍ فَزِعٍ في الشطِّ إرساءُ
عندي سماءُ شتاءٍ غيرُ ممطرةٍ
سوداءُ في جنَبَاتِ النفسِ جرداء
هوجاءُ آونةً خرساءُ آونةً
وليس تخدعُ ظنّي وَهيَ خرساء
فكم سجا الليلُ إِلا هامسٌ قَلِقٌ
كأنه نَفَسٌ في الليلِ مَشَّاءُ
أأنتِ ناديتِ أم صوتٌ يُخَيَّلُ لي
فلي إِليك بأُذنِ الوهمِ إصغاءُ
لبيكِ لو عندَ روحي ما تطيرُ به
وكيفَ ينهضُ بالمجروحِ إعياءُ
لِمَن قيامي وبعثي هذه صورٌ
لا تصطبي وتماثيلُ وأزياءُ
ومعرضُ أجوف المعنى وأسماءٌ
مذ آذنتنا بهذا البينِ أسماءُ
يا ليلُ كلُّ نهارٍ ميِّتٌ فإذا
ناديت قامَ كما للبعثِ إِحياءُ
وليس يبلى نهارٌ في هواكِ مضى
هيهاتَ ينسيه إصباحٌ وإمساءُ
طابَ اللقاء به لاثنينِ فانفرَدَا
فتىً به سقمٌ بادٍ وحسناءُ
جمالُهَا توبةُ الدنيا وعزتُهَا
كفارةٌ عن ذنوبِ الدهرِ بيضاءُ
وشعرُهَا الفحمُ انسابت جَدَاوِلُه
تكادُ تسطعُ حُسناً وَهي سوداءُ
نامت به خصلٌ واسترسلت خُصَلٌ
لهَا وللعاجِ خلفَ الليلِ إغراءُ
توهجت شمسُ ذاك اليومِ واضطرمت
كأنها شُعَلٌ في الأفقِ حمراءُ
تَفَرّقَ الناسُ حول الشطٍِّ واجتمعوا
لهم به صخبٌ عالٍ وضوضاءُ
وآخرونَ كسالى في أماكنهم
كأنهم في رمالِ الشطِّ أنضاءُ
تحللوا من قيودِ العيشِ وانطلقوا
لا هُم أُسَارى ولا فيهم أرِقَّاءُ
تَنَزَّلَ الدهرُ يوماً عن مشيئته
وحكمِه فَلَهُم في الدهرِ ما شاءوا
هُمُ الورى قبلَ إِفسادِ الزمانِ لهم
وقبلَ أن تتحدَّى الحبَّ بغضاءُ
لَم يُخلقوا وبهم من نفسهم عِلَلٌ
لكن حضارةُ هذا العالمِ الداءُ
ضاقت نفوسٌ بأحقادٍ ولو سلمت
فإنها كسماءِ البحرِ روحاءُ
ما لي بهم أنتِ لي الدنيا بأجمعهَا
وما وعت ولقلبي منكِ إِغناءُ
لو كان لي أبدٌ ما زادَ عن سنَةٍ
ومدةُ الحلمِ بالجفنينِ إغفاءُ
أرنو إليكِ وبي خوفُ يساورني
وأَنثَني ولطرفي عنكِ إِغضاءُ
إذا نطقتُ فما بالقولِ منتفعُ
وإن سكتُّ فإنَّ الصمتَ إِفشاءُ
أحَبَّكِ القلبُ حباً ما هتكتُ له
سرّا ولا مستطاعٌ فيه إِخفاءُ
وأيما خطرةٌ فالريحُ ناقلةٌ
والشطُّ حاكٍ لها والأفقُ أصداءُ
يا ليل من عَلَّمَ الأطيارَ قصتَنَا
وكيفَ تدري الصَّبَا أَنَّا أَحباءُ
لمَّا أفقنَا رأينَا الشمسَ مائلةً
إِلى الوداعِ وما للبينِ إِرجاءُ
شابت ذوائبُ وانحلَّت غدائرُهَا
شهباءُ في ساعةِ التوديعِ صفراءُ
مَشَى لها شفقٌ دامٍ فخضَّبَها
كأنه في ذيولِ الشعرِ حِنَّاءُ
يا من تَنَفَّسَ حَرَّ الوجدِ في عُنُقي
كما تَنَفَّسُ في الأقداحِ صهباءُ
ومَن تنفستُ حرَّ الوجدِ في فمه
فما ارتويتُ وهذا الريُّ إِظماءُ
ما أنتَ عن خاطري بالبعد مبتعد
ولن توارِيكَ عن عينيَّ ظلماءُ


Ihr sollt mich durchschaun,
Wie ich die Spitzbübchen,
Sollt ganz mir vertraun,
Eurem konvexen Lins'chen Lüpchen.


Překonány leží ve mně
včerejších vojsk mrtvé šiky:
pudy, jež se draly temně,
zloby, brousivší své dýky.
Chci dnes čist jak paprsk pouhý
hořet mezi smrtelníky.
Věčným úsměvem své touhy.


Vrcholky stromů živým ohněm svítí,
v jezírku hoří ostré hrany skal,
utichli ptáci – s nimi ruch a žití,
i větřík jak by dýchnout se již bál.


Vlk zaplašil má stáda,
v pastvině oheň zhas’.
Zima se v údy vkrádá,
voláním umdlel hlas.


才开雉扇见宸銮
天乐催朝尽女官
宝驾中天临百辟
五云深处仰龙颜


Es sind nicht wilde Schlachtgesänge,
Die euch zu blut'ger Tat entzünden,
Nicht demutvolle Schmeichelklänge,
Die eitlen Glanz und Ruhm verkünden;
Auch keine frommen Kanzelschauer,
Die euch zu stummer Duldung neigen
Und für der Erde Weh und Trauer
Vertröstend auf den Himmel zeigen:


Písně moje nejsou ve sirobě
Lásky této více písněmi,
Jen ta prosba nebešťanko k tobě:


Die Thräne der Liebe, des Stolzes, der Wuth
Im Auge der furchtbar Schönen …
„Verlaſſen von ihm!“ — An den Wänden des Saal’s
Die Klagen des Weibes vertönen.


The unnatural and the strange
Have a perfume of their own
Full of the constancy in chance,
Of the smile at heart a groan:
The unnatural and the strange
Have a perfume of their ow
Flowers are they in a vase
Of no human workmanship,
 The unnatural that dismays
And the strange strong as a whip:
Flowers are they in a vase
Of no human workmanshi
They have the scent of troubled peace,
Of disturbed halls of joy,
This the scent they have, which is
A thing half to sting and cloy:
They have the scent of troubled peace,
Of disturbed halls of jo
The unnatural and the strange
Have a perfume of their own
That of human flesh, of change
Made corruption without moan:
The unnatural and the strange
Have a perfume of their ow


Die Pappelweide zittert
Vom Abendschein durchblinkt,
Wo, von Schasmin umgittert,
Die Laube traulich winkt,
Und mit geflochtnem Pförtchen,
Das auf den Weiher sieht,
Ein ländlichstilles Gärtchen
Die Halmenhütt' umblüht.


DAUGHTER of Jove, relentless Pow'r,
Thou Tamer of the human breast,
Whose iron scourge and tort'ring hour
The Bad affright, afflict the Best!
Bound in thy adamantine chain
The Proud are taught to taste of pain,
And purple tyrants vainly groan
With pangs unfelt before, unpitied and alone.


إذا ما لقيت الأكرم الندب فاعتذر
إليه عن التقصير في الحمد والشكر
وقل لا خلا منك الزمان ولا انطوى
بساطك من نهي مطاع ومن أمر
فمازلت طلق الوجه في السخط والرضى
حميد السجايا في التهجم والبشر
إذا ما تسحبنا عليك قبلتنا
قبول رحيب الساح والراح والصدر


Mégis - ne borítsd be arcát fátyolával,
Ha betekint hozzám szép pillantásával,
Setét lakomban is világos lesz avval:
Ne borítsd be őtet rojtos fátyolával.


Napjaim: koldus, Télbe-hulló,
Csöndes, elszánt betegek,
De vidáman zúgnak körültök
Tavaszi csergetegek
S futó hó alól zöld kacsint:


Den Cörper zu empfangen,
Den jetzt ein Geist belebt,
Der sehnlich mit Verlangen,
In mir nach Ruhe strebt.


Der Frommen Gut nimmt heimlich zu
Vnd mus zu seiner Zeit gedeyen.
Sprich nicht verzagt: Was hilfft mich's nu,
Vnd wessen sol ich mich erfrewen?
Auch nicht vermässen, bist du klug:
Es fehlt mir nie, ich habe gnug.
Muß dir das Glück zu willen stehen,
Gedenck, das Wetter endert sich;
Geht dir es schlimm, erinnre dich,
Daß dir es wieder wol-kan-gehen.


A přece jednoho večera vzplál
medailon starý na zdi – a lkal.


雨打蜗牛篆
水回科斗文
辛夷花正发
咄咄欲书云


Cert   serias tu, donzela casta,
Quem me tomasse em meio do Calvário
A cruz de angústias que o meu ser arrasta!
Mas ,se tudo recusa-me o fadário,
Na hora de expirar, ó Dulce, basta
Morrer beijando a cruz de teu rosário!
8a    SOMBRA


Ich achte nicht des Kreuzes Pein,
Kann ich nur dir gefällig sein,
O Jesu, mein Verlangen;
Du bist und bleibst die Liebe doch,
Ich lieb' dich auch am Kreuze noch,
Mein Grund an dir bleibt hangen.


Ante la Panadería,
Del balcón del Rey debajo,
Y de espalda a la barrera
En la arena del estadio,
La guardia tudesca en ala,
Parece un muro de paño
Rojo y jalde, con cornisa
Hecha de rostros humanos,
Sobre la cual vuelan plumas
En lugar de Jaramagos,
Y brillan las alabardas
Heridas del sol de Mayo.
Los alguaciles de corte,
Con sus varas en la mano,
A la jineta en rocines,
Están en fila a los lados.
El Rey, la Reina, los grandes,
Las damas, los cortesanos,
Los tudescos y alguaciles,
El inmenso pueblo, y cuantos
En la plaza están, los ojos
Tornan de Toledo, al arco,
Por cuya barrera asoma
Un caballero a caballo.
Vese en medio de la arena,
Furia y humo respirando,
Los ojos como dos brasas,
Los cuernos ensangrentados,
Con la pezuña esparciendo
Ardiente polvo, el más bravo
Retinto, a quien dió Jarama
Hierba encantada en sus campos.
Aun no estrenó la almohadilla
De su cuello erguido y alto
Hierro alguno, ni ha embestido
Una sola vez en vano.
Entre capas desgarradas
Y moribundos caballos,
Se ostenta como el guerrero
Que se corona de lauro,
Entre rendidos pendones,
Sobre muros derribados;
Del genio del exterminio
Parece emblema y retrato.
    * * *
En un tordillo fogoso,
De africana yegua parto,
Que de alba espuma salpica
El pretal, el pecho y brazos,
Que desdeñoso la tierra
Hiere a compás con los cascos,
Que una purpúrea gualdrapa
Con primorosos recamos,
De felpa y ante la silla,
En el testero un penacho,
La cabezada y rendaje
De oro y seda roja, y lazos
En el codón y en las crines
Soberbio ostenta y ufano,
A combatir con el toro
Sale aquel señor gallardo.
Viste una capa y ropilla
De terciopelo más blanco
Que la nieve, de oro y perlas,
Trencillas y pasamanos;
Las cuchilladas, aforros,
Vueltas y faja de raso
Carmesí, calzas de punto,
Borceguíes datilados,
Valona y puños de encaje;
Esparcen reflejos claros
En su pecho los rubíes
De la cruz de Santiago.
Un sombrero con cintillo
De diamantes, sujetando
Seis blancas gentiles plumas,
Corona su noble garbo.
Con la izquierda rige el freno,
En la diestra lleva en alto
Un pequeño rejoncillo
Con la cuchilla de a palmo.
Acompáñanle dos pajes,
A pie, de uno y otro lado;
Y llevan las rojas capas
Prontas al lance en la mano:
Síguenle sus escuderos
Y un gran tropel de lacayos,
Los que, por respeto al toro,
Se van haciendo rehacios,
    * * *
Puesto en medio de la plaza
Personaje tan bizarro,
Saluda al Rey y a la Reina
Con gentil desembarazo.
Aquél, serio, corresponde;
Ésta muestra sobresalto,
Mientras el concurso inmenso
Prorrumpe en vivas y aplausos.
Era el gran Don Juan de Tassis,
Caballero cortesano,
Conde de Villamediana,
De Madrid y España encanto
Por su esclarecido ingenio,
Por su generoso trato,
Por su gallarda presencia,
Por su discreción y fausto.
Gran favor se le supone,
Aunque secreto, en palacio,
Pues susurran malas lenguas
Pero mejor es dejarlo.
De todos y todas dicen,
Y es poner puertas al campo
Querer de los maliciosos
Sellar los ojos y labios.
    * * *
Valiente, Villamediana,
Cortas las riendas, y bajo
Del rejoncillo el acero,
Vase al toro paso a paso.
Éste cabecea, bufa,
La tierra escarba marrajo,
Y espera instante oportuno
En que partir como el rayo.
El paje de la derecha,
Con grande soltura y garbo,
A la fiera irrita y llama,
La capa ante ella ondeando.
Embiste, pues; el jinete
Tuerce el bridón, de soslayo
Pasa el toro, el otro paje
Con la capa hace un engaño,
Y lo revuelve, y de nuevo
Lo para. Determinado
Le hostiga de frente el Conde;
Torna a embestir, rebramando,
El jarameño; parece
Que el caballero y caballo
Van a volar a las nubes,
Cuando de la fiera intactos
En primorosas corvetas
Se separan, y con saltos.
Un punto el toro vacila
Bramido ronco lanzando,
Y desplomase en la tierra,
Haciendo de sangre un lago
Con el torrente que brota
Por la cerviz, do, clavado,
Medio rejón aparece,
Que el otro medio en la mano
Del noble y valiente Conde
Va al concurso saludando.
Por balcones y barandas,
Vallas, barreras y andamios,
Formando una riza nube,
Ondean pañuelos blancos,
Y «¡Viva!» el pueblo repite,
Y los caballeros «¡Bravo!»
Y «¡Qué galán!» las mujeres,
Haciendo lenguas las manos.
La Reina, que, sin aliento,
Los ojos desencajados
En jinete y toro tuvo,
Vuelve, ansiosa, respirando;
«¡Qué bien pica el Conde!», dice,
Y «Muy bien», los cortesanos
Repiten. El Rey responde:
«Bien pica, pero muy alto».
Y en el rostro de la Reina
Clavó los ojos un rato.
Ésta demudóse, y todos
Los señores de palacio,
En quienes opinión propia
Fuera un peregrino hallazgo,
Repitieron, no sabiendo
Lo que decían acaso,
Y de entrambas majestades
Queriendo seguir el rastro:
«Pica muy bien; mas debiera
Haber picado más bajo».
Dos toros más se corrieron,
En que caballeros varios
Con gala y con valentía
Gran destreza demostraron;
Mas es pretender lucirlo
Después del Conde gallardo,
Exceso del amor propio,
Cuyos esfuerzos son vanos.
Ser en punto mediodía
Las campanas avisaron
De Santa Cruz en la torre.
En su carroza, a palacio
Retiráronse los Reyes,
Tras ellos los cortesanos,
Y aquel inmenso gentío,
La plaza desocupando,
Se apiñó en arcos y puertas,
Haciendo un todo compacto,
Que por las primeras calles
Rompió, que luego en pedazos
Por otras más dividióse,
Después en grupos, que al cabo
Reducidos a familias,
Muy pronto se dispersaron.
Tal vez así se desagua
Un artificial pantano,
Cuando se abren las compuertas
Del malecón, y apretados
Torrentes por ellas salen,
Que luego en arroyos varios
Se dividen, y se pierden,
Finalmente, por los campos.


Nimm du das Körblein mit nach Haus,
Und leg den Abschied nein;
Hinfüro aber lasse brav
Das falsche Lieben seyn.


Bis plötzlich sonne zuckt aus nassen wettern
Ein schwarzer fluss die bleichen felder spreitet
Und seltne donner durch die fröste schmettern
Es merkt nur in dem zug der grabwärts gleitet


Und als er blies den Flötenklang,
Da flötet's hold und linde,
Da klang's wie heller Mädchensang,
Wie Blümlein säuseln im Winde.


Širý svět má svoje kouzlo,
blouzněním však nechyt’ bych je.
Táh’ bych lesy za jeleny,
jediné snad nedal rány,
až pak bych je viděl všechny
šťastně někde pohromadě,
sám bych ležel skrčen v trávě,
sotva dýchal, duší jelen...


Nagy ideje úgy is, meg is szolgált érte.
Leült egy kidőlt fa zöld mohos tövére,
Puruszli zsebéből veszi ki bicskáját,
S jóizűn elkölti egyik pogácsáját.


e chi consiglio diè dalla sinestra
con la moneta in man che ricevette
per arra, in ritenerti alla finestra,


Kinder meines Volkes!
Soll ein deutscher Barde singen,
Und sein Herz wüßte nichts davon?
Ist die Wolke nicht des Blitzes,
Und das Herz nicht der Lieder Sitz?
Und wie geußt ein volles Herz sich aus?
Strömt es nicht drängend und gewaltig,
Unaufhaltsam, seelenfassend
Seinen Inhalt fort?


Что счастье? Чад безумной речи?
Одна минута на пути,
Где с поцелуем жадной встречи
Слилось неслышное _прости_?
Или оно в дожде осеннем?
В возврате дня? В смыканьи вежд?
В благах, которых мы не ценим
За неприглядность их одежд?
Ты говоришь… Вот счастья бьется
К цветку прильнувшее крыло,
Но миг — и ввысь оно взовьется
Невозвратимо и светлА сердцу, может быть, милей
Высокомерие сознанья,
Милее мука, если в ней
Есть тонкий яд воспоминань


Unqua per pene ch'io patisca amando,
lasso, già non vorria disamorare:
omè, che per aver disiderando,
ciò ch'io sostegno non porria mostrare.


Ihr meint, das Gute hättet ihr allein,
Und seht am Nachbarn nur Gebrechen?
Die Tugenden sind aller Welt gemein,
Nationen scheiden sich durch ihre Schwächen.


Und dann durchschneid ich mit Wetterschein
Mein Herz und füll es mit Stürmen,
Laß Schiffe und Mannschaft zu Grunde gehn,
Dann »Feuer« von Bergen und Türmen!


Hallod? - hozzád hárfázik halk kara
Szelíden gyűrt ruhájú vágyaimnak,
E bús papnőknek, kiknek sohse ringat
Bölcsőt kezük, a teljesülés arany bölcsejét,
S mégis, szemük, a könnyezésig,
Csak feléd néz, csak feléd,
S finom ujjuk alatt a hárfa zsong -
De közben ím setét litániám jajong:


A stromové se zachvěli,
by dále zas to šuměli,
i ptáčků sbor to sladce pěl,
že slastí růže rozechvěl;
a z hory vycházela zvěst,
že šlechetná to láska jest,
a vlnka spěšná klokotá:
že láska ta klam nechová.


Eltünt! elhagyta képedet
Szépséged régi hajnala,
Mert ah! nem látja hívedet,
Kinek kedvéért nyílt vala.


Sempre humile il principio e il fin sublime
esser bisogna, e invan se acquista gloria,
se l'opre extreme non seguon le prime.


Da schwoll's um dich in ungeheuern Wogen,
Da schien der Boden unter dir zu wanken,
Die ganze Masse ward mit fortgezogen,
Und Jeder trat aus seinen eignen Schranken:
Du bliebst allein der engen Pflicht gewogen,
Getreu dem lebenschaffenden Gedanken,
Indes die Zeit, in ungebundner Meinung,
Dem Leben bot die gräßliche Verneinung.


Was Holdes liegt mir in dem Sinn,
Das ich vor Zeit einmal besessen;
Ich weiß nicht, wo es kommen hin,
Auch, was es war, ist mir vergessen.
Vielleicht – am fernen Waldesrand,
Wo ich am lichten Junimorgen
– Die Kinder klein und klein die Sorgen –
Mit dir gesessen Hand in Hand,
Indes vom Fels die Quelle tropfte,
Die Amsel schallend schlug im Grund,
Mein Herz in gleichen Schlägen klopfte
Und glücklich lächelnd schwieg dein Mund;
In grünen Schatten lag der Ort –
Wenn nur der weite Raum nicht trennte,
Wenn ich nur dort hinüberkönnte,
Wer weiß! – vielleicht noch fänd ich's dort.


昨夜相携看霜月
今朝谁料起寒烟
安知明日千峰顶
不见人间万里天


يا أيها الظالم
هل تسمع النجوى
من مدنف هائم
كم أضمرَ الشكوى
ناب عن المضجع
لا يعرف السلوى
لا عينه تهجع
أو دمعه يرقى
يا قلبي الخفاق
يكفيك ما تلقى
قد نؤت بالأشواق
حتى متى تشقى
إن الذي ألقاك
في لجّة الأكدار
لم يدر عن بلواك
فاصبر على الأقدار


Herr Kalnein, du Mann von Gaben,
Welche nicht gemeine sind,
Seh ich dich die LehnFahn' haben?
O du edles Tugend-Kind,
Deine Mannheit vnd Verstand
Reicht sie dir in deine Hand.


时时觅句与香逢
看见春风上玉容
兴熟归来眠纸帐
梦魂何处有诗穷


Hol körűle bájsugárral
Új reménység terjedett,
S szép szerelmem édes álma
Hajnalodva repdesett.


Wann in lichten Sommertagen
Leiden dieses Herz getragen,
Schlug es bald am Wiesenbach,
Bald in Waldesdämmerungen,
Wo die Nachtigall gesungen,
Mildern Melodien nach.


Mag nur Rosengluth sie röthen
Und Orangenduft berauschen,
Daß sie dann, die palmumwehten,
Schlummernd schönern Träumen lauschen:


A všecky masky kol se pod zem probořily,
jen pravá královna a Honza sami zbyli.
Toť konec pohádky a snu, jenž se mi zdál
a který budu snít co živa dál a dál.


لا بدَّ في النَّاسِ للأسماءِ مِن أثَرِ
كيوسُفِ النَّصر فانظُرْ مَوضعَ النَّظَرِ
قد نالَ مِن يُوسُفٍ مَعنَى الجَمالِ كما
حَوَى مِن النَّصر مَعنَى الفوزِ والظَّفَرِ
كريمُ قومٍ لقد باتتْ قرينتُهُ
كريمةً مِن ذواتِ الحُسْنِ والخَفَرِ
في طالعٍ قالَ تأريخُ السُّعودِ بِهِ
في منزلِ البدرِ حَلَتْ نجمةُ السَّحَرِ


أيُّ قلبٍ هامَ فيكُمْ وسكَنْ
أَو تَوالى غيرَكُمْ طولَ الزَّمَنْ
يا أُحَيْباباً سَقانا وَجْدُهُمْ
كأسَ آلامٍ وأَنواعِ مِحَنْ
كلَّما البرْقُ اليَمانِيُّ الْتوَى
حنَّ قلبي لنَواحيكُمْ وأنْ
عن هَواكُمْ أخَذَ القَلبُ البِلى
وأَداةُ الجَرِّ فيكُمْ هي عَنْ
أَفْرَطَ العاذِلُ في نُصحي بِكُمْ
ليتَ شِعْري بهدَ هَذا هوَ مَنْ
والأَماني لم تزَلْ طافِحَةً
يا لَعَمْرِي إنَّها بعضُ الفِتَنْ
أَقلَقَ الشَّوقُ إليكُمْ خاطِري
وعليهِ غارَةَ الأَشْجانِ شَنْ
وغَدا سِرِّي لشَجْوي عَلَناً
هل رأيْتُمْ قَطُّ سِرًّا كالْعَلَنْ
يا حُداةَ العِيسِ إنْ سِرتُمْ إلى
بُقْعَةٍ ماجَ بِها بحرُ المِنَنْ
أَرْفِقوني بتَوالي عيسِكُمْ
ولكُمْ قلبي على هذا ثمَنْ
وأَراكُمْ لم تُريدوا رُفْقَتي
عاقَني ذَنْبي فيا طولُ الحَزَنْ
ساءَ ظنِّي بشُؤُني كلِّها
إنَّ سوءَ الظَّنِّ من أَزكى الفِطَنْ
كيفَ أَرضَى عن شُؤُنٍ ما بِها
عندَ رُكْبانِ الحِمى شأنٌ حَسَنْ
يا كِرامَ الحيِّ جُودوا كَرَماً
واجْبُروا كَسْري فقد رُدَّ المِجَنْ
سَكَني حيثُ سَكَنْتُمْ وسِوى
ما سَكَنْتُمْ ليس لي فيهِ سَكَنْ
وحِماكُمْ وحِماكُمْ وَطَني
ومنَ الإِيمانِ حُبٌّ للوَطَنْ
إنَّما أُمُّ عُبَادٍ مَكَّتي
وإليها وِجْهَتي من كلِّ فَنْ
بُغْيَتي بل مُنْيَتي ساكِنُها
كم على حَبْلي بالإِيصالِ مَنْ
نائبُ المُخْتارِ عينُ المُرْتَضى
وارِثٌ عَليا حُسَيْنٍ والحَسَنْ
سيِّدي الغَوْثُ الرِّفاعِيُّ الَّذي
نابَ خيرَ الخَلْقِ بالخُلْقِ الحَسَنْ
رَبِّ إنِّي اشْتَعَلَ الرأسُ بي ال
يومَ شَيْباً مِثلَما العَظْمُ وَهَنْ
وفُؤادي كلَّما اسْتَسْكَنْتُهُ
خَفَقَتْ أَجزاؤهُ وَجداً وحَنْ
فتَدارَكْني بلُطْفٍ سابِلٍ
واحْمِني من لَوْثِ آثارِ الإِحَنْ
واصْرِفَنْ قَلبي إلى قُدْسِكَ يا
عالِمَ الأَسْرارِ وامْحَقْ للفِتَنْ
واجْعَلَنْ سَيْري بنهجِ المُصْطَفى
خالِصاً عن كلِّ رانٍ ودَرَنْ
واجعَلِ الغَوْثَ الرِّفاعِيَّ يَدي
أَتَجَلاَّهُ إذا الدَّاءُ زَمِنْ
ولكَ الحمدُ على فضلِكَ مِنْ
عالَمِ الآزالِ يا مُولي المِنَنْ
أَنْتَ قد أظْهَرْتنا بعد الخَفا
ثَبَتَ الوَعْدُ وقد حانَ الزَّمَنْ
أَنشَقُ النَّسمَةَ من شَهْبائِهِمْ
كانْتِشاقِ المُصْطَفى ريحُ اليَمَنْ


è gita al cielo, ad àmmi a tal condutto,
col súbito partir, che, di lontano
gli occhi miei stanchi lei cercando invano,
presso di sé non lassan loco asciutto.


El Caistro jamás por su corriente
tan dulce ha visto cisne, cuando espira;
Dauro ensancha su margen y se admira
que su oro puro vuestro canto aumente.


s szennynek izzad ki majdan ami dísz volt,
mint a gyerekkor színe életünkön,
míg a Halál jövend a Vakaróval
s nedves ecsettel. Kedvesem, ne nézz rám!


So sprach der Pabst. Man bringt zur Stund
Das Heiligthum ihm dar:
Und kaum legt man's ihr in den Mund,
So schwatzt sie wie ein Staar.


Heil den ernsteren Geschäften!
Seligen Erfolg zu schauen,
Einigest zu Mannes Kräften
Liebenswürdiges der Frauen.


Vzplál touhy jeho žár,
hoří v plameni:
kříž Kristův nésti chtěl by
na svém rameni.


Ne, má milá, ne má milá..
Psyché, sestra tvá, mi snila
na rameni dnešní den.
Což já vím, co tam se děje –
hříchy, sny a beznaděje –
z tebe kdo byl vykoupen? –


لهفي على رؤيا الحبيب وليتني
فارقت نفسي قبل يوم فراقه
ودعته والدمع يجري بيننا
والقلب أربى الشوق في إحراقه
ورنا إلي بطرفه عند النوى
والوجه يزري الشمس في إشراقه
سقياً لربع قد نشى فيه ولو
جار الظلوم علي في إطلاقه


Már övig ér... már mellükig... már állig...
De amíg éneklő ajkuk szabad:
A sírba szállók énekelnek váltig.


江南有美人
别后长相忆
何以慰相思
赠汝好颜色


¡Vengo a ti, serpiente de ojos
que hunden crímenes amenos,
la de los siete venenos
en el iris de sus ojos;
beberán tus llantos rojos
mis estertores acerbos,
mientras los fúnebres cuervos,
reyes de las sepulturas,
velan como almas oscuras
de atormentados protervos!
¡Tú eres póstuma y marchita
misteriosa flor erótica,
miliunanochesca, hipnótica,
flor de Estigia ocre y marchita,
tú eres absurda y maldita,
desterrada del Placer,
la paradoja del ser
en el borrón de la Nada,
una hurí desesperada
del harem de Baudelaire!
¡Ven, reclina tu cabeza
de honda noche delincuente
sobre mi tétrica frente,
sobre mi aciaga cabeza;
deje su indócil rareza
tú numen desolador,
que en el drama inmolador
de nuestros mudos abrazos
yo te abriré con mis brazos
un paréntesis de amor!


Und namenlose Nöte kannte er,
finster und ohne Morgen wie Verschläge;
und seine Seele gab er folgsam her,
da sie erwachsen war, auf daß sie läge


Rosmarin und Lorbeerblätter
Verehr ich dir zu guter lezt,
Das soll seyn das lezt Gedenken,
Weil du mich nochmals ergötzt.


Und wie im hohen Schweizertann
Die alte Brut gesungen,
So, wehr dich, guter Schweizermann!
So pfeifen auch die Jungen!


Nun drängte starr Kristall sich an Kristall
Und donnernd hob sich der Gebirge Wall,
Die Wurzeln von Granit und gluthgeleckt,
Den breiten Rücken hell von Schnee bedeckt.
Nun schmiegte Zelle knospend sich an Zelle,
Von weichen Flocken blinkte jede Welle
Und zarte Haut umspinnt des Meeres Bord
Und rankt sich über Fels und Klüfte fort
Und reckt sich aus zu Fasern, thaugenährt,
Gräbt in den Stein sich, wurzelt, keimt und ährt ...
Schwül brütet Mittagshauch auf Sumpf und Au,
Ein feuchter Dunst verhängt des Himmels Blau
Und gelber Qualm entbrodelt jeder Kluft,
Von unterird'schen Wettern rauscht die Luft,
Umklammert von des Drachens Eisenspangen
Wälzt brüllend sich der Elch, im Rohr gefangen.
Breitfächernd wuchert rings der Farrenwald,
Vom plumpen Tritt des Mastodonts durchhallt,
Und glotzig ruht der Behemout im Teich,
Eidechsen flattern, schwarzer Wolke gleich.
Dann kommt ein Tag, blaß wird der Sonne Glanz,
Schneewogen wirbeln wie im Kriegestanz,
Von Norden dröhnt es krachend jede Nacht
Und falbe Nebel schleifen, sturmentfacht.
Erschauernd horcht die Blume, horcht das Reh –
Dumpf wälzt es sich heran, eisstarre See,
Einöde, grenzenlos, nackt, blank wie Stahl,
Gespenstig Trümmerfeld; Berg wird zu Thal
Und Thal zu Berg, die Wälder prasseln schwer,
Wie Staub hinweggefegt ist Land und Meer,
Von Erd' zu Himmel eine Mauer nur,
Verstummt das Leben, sterbend die Natur.
Doch in der Tiefe schnaubt des Feuers Dampf,
Die Sonne rafft sich auf zu grimmem Kampf,
Sie wühlt und saugt und schmilzt des Eises Glast,
Der Boden wankt und schüttelt seine Last.
Bald rauschen durch die Wüste tausend Quellen,
In Spalt und Abgrund tosen schäumende Wellen
Und aus der Fluth dringt aufwärts neues Land,
Jungfräulich, jugendlich, die Gluth entschwand.
Aufsprießt der Blüthen Schönste, Gottgenährt,
Zum Menschen wird der Erde Staub verklärt,
Verklärt zum Willen wird was dunkel ringt –
Zur Sprache wird was stammelnd klingt und singt.


Magnifique dans le printemps
Comme une grande fleur qui bouge,
Elle charme les airs flottants,
En portant son ombrelle rouge.


Автору «Будем как Солнце»
Солнцем сердце зажженСолнце — к вечному стремительностСолнце — вечное окно
в золотую ослепительностРоза в золоте кудреРоза нежно колыхаетсВ розах золото лучей
красным жаром разливаетсВ сердце бедном много зла
сожжено и перемолотНаши души — зеркала,
отражающие золотСеребряный Колодезь


Es trauert entvölkert
Meiner Leidenschaften Serail –
Und ich ließ meiner ringenden Kraftgefühle
Felsengebirge,
Das in gigantischen Gegensätzen
Sich enthüllte,
Und sich erfüllte,
Zu gewaltigen Werdeschätzen!


Znám vás, pohádky a zkázky,
znám váš rej a znám váš ruch;
síňce ňader za obrázky
mnohé z vás mi poslal Bůh.


Noc v bílých světlech bdí, ves usíná,
stříbrní na střechách a stromech.
Hospoda v náves oči oken upíná,
je světlé ticho na všech domech.


Tak šeptaje bojovník polomrtvý,
Ještě jednou zmocniv se,
Přes mrtvoly se hodě
K druhé se převalí straně.
Tam potok krve v přídolí byl splynul,
Naň klesla ústa bojovníkova,
Nápojem červeným se chladíce.


No recela el furor del Noto impío,
ni la saña del Ponto considera
el mercader que en la ocasión espera
descanso lisonjero, aunque tardío.


‘Nem ifju, menni nem fogsz,
Neked maradni kell,
Igen, te fogsz maradni,
Én, én... én megyek el.


Überall wird die Rache satt.
Überall tut sich ein Recht,
Birgt sich, wenn es Ängste hat,
Hinter einem beschränkten Knecht.


Ha szerelem nincs szivedben,
- Én a mennyről már lemondtam;
De a föld sem ad nyugalmat,
Jobb nekem már a pokolban.


Твой белый дом и тихий сад оставлДа будет жизнь пустынна и светлТебя, тебя в моих стихах прославлю,
Как женщина прославить не моглИ ты подругу помнишь дорогую
В тобою созданном для глаз ее раю,
А я товаром редкостным торгую
Твою любовь и нежность прода


丹霞亭浸池心冷
曲沼门含水脚清
傍岸鸳鸯皆著对
时时出向浅沙行


Pero fue presumida inadvertencia,
y muy osado atrevimiento el suyo,
que no se ha de atrever un muerto a un vivo.


Meraviglia non è, se 'n uno istante
ritraeste da me pensieri e voglie,
ché vi venne cagion di prender moglie,
e divenir marito, ov'eri amante.


jak ďáblem potřeštěn vyskočí uděšeně
a v útěk se soudruhem dal se šílený.
Když domů, uřícen jsa, přiběh’ ku své ženě,
pln úzkosti a strachem rozchvěný
vyprávěl, nad hlavou že hrozné, ostnovité
se houpaly mu české palcáty.


Un'altra Povertà, l'altra Ricchezza:
Convien chi ve entra, alla opposita uscire.
In mezo è un tronco a smisurata altezza,
Quanto può una saetta in su salire;
Mirabilmente quello arbor se apprezza,
Ché sempre perle getta nel fiorire,
Ed è chiamato il Tronco del Tesoro,
Che ha pomi de smeraldi e rami d'oro.


Fénix Del Sol, feliz parto del día,
en cuya lira por sus cuerdas de oro,
melodías alterna el Thespio Coro,
tu vocal usurpando melodía.


Ein Cäsar liegt – mit goldner Zier
Wird sich der Deutsche krönen;
Sein Donner grollt – doch ferne hier
In goldnem Frieden lassen wir
Des Zaubrers Lied ertönen.


Sieh der Verliebten Seelen wogend fleussen:


Smrt si vzdychla, a šli znova,
Kmochu krok však vázne,
jde tak zvolna – jak by šlapal
na kraj skály srázné.


Až odpoledne ruka velebníčka
věřícím požehnání udělí,
pak rozjasní se oči vše i líčka,
pak ústa rozváží se, mysl osmělí,
veselí půjde lehkým skokem tudy
a teprv zazní kolovrat a dudy.
I paňác ohlásí své kousky nové,
i Esmeralda v sukni damaškové.


V té době trudné, když nám smrti chlad
v hrob žití květy metal po vůkolí,
vyspěly děti v muže – apoštoly,
z těch našich nuzných, zbědovaných chat. –
„Probuď se, matko!“ krajem zaupěli,
„vždyť v žilách našich proudí tvoje krev,
jen vrazi tebe v hrobě míti chtěli; –
vstaň, matko slavná, ať tvých libozvuků
hlaholem srdce v jarém buší tluku
a sluncem světu plá tvé krásy zjev!“ –


Měl jsi dříve dbát mých rad,
dosud bys byl výskal snad.
Prch’ ti důvtip! Srdce zpité
nyní mokvá ti.
Žena prchla ti,
peklu tajemství v ní skryté!


Itzt melodiren wir die Weise:
wers hört/ der zahlt drey Fleder-Läuse!
Dorindgen/ fleuch in grosser Eil/
uns förcht sonst for dein Mutter-Teil!


Das Schicksalsbuch, darin ich weiterlas,
Es schlug mir neue Bilder auf und Seiten.
Doch zwischen neuen Zeilen ich es nie vergaß,
Daß Menschen ihrem Tun den Untergang bereiten,
Wenn nicht die Demut mit beim Werke saß.


Écoute, oiseau ! je t'aime et je voudrais te prendre,
Pour ton bien ! Seul au toit, comment peux-tu chanter ?
Moi, quand je suis tout seul, je m'en vais : s'arrêter
C'est attendre ou dormir ; et courir, c'est apprendre ;
Viens courir ! je t'invite à mon jardin très grand ;
Plus grand que cette plaine et qui sent bon les roses :
Mon père y va chanter ses rimes et ses proses ;
Ma mère y tend son linge et le lave au courant ;
Moi j'y vis en tous sens, comme l'oiseau qui vole ;
Je monte aux murs en fleurs, aux fruits plantés pour moi :
Viens ! je partagerai lés plus beaux avec toi ;
Viens ! nous partagerons tout, excepté l'école.
Depuis que je t'ai vu pour la première fois,
Je ne fais que chanter pour imiter ta voix.
Oh ! les hommes devraient chanter au lieu d'écrire !
L'encre et les lourds papiers les empêchent de rire.
Oiseau ! tu chanterais pour moi si tu m'aimais :
Mais, tu t'en vas toujours, et tu ne viens jamais !


冰结东溪冻未漪
风凌枯木怒犹威
不知春力来多少
便有青蝇负暖飞


S mely oly szabad volt, mint lakója
S láncot nem ismerve:
Feltörve, felhasgatva lesz a
Föld mesgyétlen tere;
Sohsem látott népek salakja
Szállong nyugat felül,
S a tejjel és mézzel patakzó
Rónán megtelepül.


طباعَكَ فالزَمها وخلِّ التكلُّفا
فإن الذي غطيته قد تكشَّفا
فلِم تتعاطى ما تعوَّدتَ ضدَّه
إذا كنتَ خوّاناً فِلم تدَّعي الوَفا
أتذكر قولي إنني منك خائفٌ
ألست تخاف الله إن كنتَ منصِفا
غدرتَ ولم تُغدَر وخُنتَ ولم تُخَن
ومرَّرت ما احلولى وكدَّرتَ ما صفا
فما هي إلا أن أعيش منغَّصاً
لنقضك عهدي أو أموتَ تأسُّفا
فلم يتهنَّأ بالوصال مروَّعٌ
بغدرٍ ولا عيش لمن كان مُدنَفا
إذا خفتُ أمراً ثم أبصرتُ صاحبي
يكاتمني ازددتُ منه تخوُّفا
أأحمدُ لِم تخلِف فإنك خائفٌ
ولن يُعذر الغدّارُ إلا ليُخلِفا
حبيبي أما استحييتَ منّي تخونني
وتَزوي ثمارَ الوصل عني لتُقطفا
ولِم تقبل العذرَ الذي بانَ زَيفُه
وهل مستجادٌ درهمٌ قد تزيَّفا
تحيَّرت لا أدري أأرضى بما أرى
فأكمد أم أجفو الحبيب فأتلَفا
فلي نفس حرٍّ لا يطيق خيانةً
ولي قلب صبٍّ ليس يقوى على الجفا
ففي الغدر تنغيصٌ وفي الهجر محنةٌ
وقد نالني منك الغِدَارُ مضعَّفا
ظننا بكم ظنّاً جميلاً لمَيلكم
إلينا ولكن ذلك الظن أخلفا
إذا غاب ماءُ الغُصنِ عن روضة المنى
فحقّ لأغصان المنى أن تُقَصَّفا
إذا رحل الإنصاف عن عرصة الهوى
فما للرضا عذرٌ بأن يتخلَّفا
وما أوحش الإلفين حنَّا
اذا افترقا من بعد ما قد تألفا
لقد كنتَ لي نِعمَ الحبيب تبرُّني
وأرحمَ بي من والديَّ وأرأفا
فما كان أحلى أُنسنا وحديثنا
ليالي كان الدهر بالوصل أسعفا
وما كان ذاك الوصل وصلاً لطيبه
ولكنَّه برق لعقلي تخطَّفا
تعطفت لي بالعطف حتى كأنما
جريتَ بمجرى الروح بل كنتَ ألطفا
فإن تَتَّخِذ مني بديلاً فإنني
تبدَّلتُ من بعد السرور تلهُّفا
سلامٌ على الدنيا إذا لم أجد بها
حبيباً ودوداً بالمودَّة منصفا


und immer kürzer wird der Tag und immer seltener der Sonnenschein ...


Vulpiana ist selbander (was doch ietzt für Fälle sind!)
Bey zehn Jahren; meide sorgen! dann ihr Mann, der ist ein Kind.


Here fondly vie to crown this favour'd place:
And here, to smooth captivity a prey,
Each royal child of Abyssinian race
Consumes the vacant inauspicious day.


J’ai pleuré ; mais des pleurs blessent-ils sa puissance ?
Faible, où trouver des cris pour les jeter aux cieux ?
Enfant, quand je pleurais, sans le voir de mes yeux,
D’un ange autour de moi je sentais la présence :
Il était sous les fleurs que relevait ma main ;
Il me parlait souvent dans la voix de ma mère ;
Et si je soupirais d’une voix éphémère,
Penché sur moi, le soir, il me disait : « Demain ! »


Až svět mne zraní, jak by ve strom třísk,
zas ve své ruce pocítím tvůj stisk.


When I should be asleep to mine own voice
In telling thee how much thy love's my dream,
I find me listening to myself, the noise
Of my words othered in my hearing the
Yet wonder not: this is the poet's sou
I could not tell thee well of how I love,
Loved I not less by knowing it, were all
My self my love and no thought love to prov
What consciousness makes more by consciousness,
It makes less, for it makes it less itsel
My sense of love could not my love rich-dress
Did it not for it spend love's own love-pel
    Poet's love's this (as in these words I prove thee):
    I love my love for thee more than I love the


Vedi tre belle donne innamorate:
Procri, Arthemisia con Deidamia,
ed altrettan[t]e ardite et scelerate,
Semiramìs et Biblì et Mirra ria,
come ciascuna par che si vergogni
de la sua non concessa et torta via!
Ecco que' che le carte empion di sogni,
Tristano et Lancelotto e gli altri erranti,
ove conven che 'l vulgo errante agogni.
Vedi Isolda et Genevra et l'altre amanti,
e la coppia d'Arimino, che 'nseme
vanno faccendo dolorosi pianti. –
Così parlava, et io, come uom che teme
per augurio del core anzi l'assalto,
futuro male et trema anzi la tromba,
e sente già dove altri anchor nol preme,
pareva in vista tracto d'una tomba,
quand'io vidi un'angelica fan[c]iulla,
quando una giovenetta ebbi dallato,
pura come una candida colomba.
Ella mi prese, ed io, ch'avrei giurato
difendermi d'uno uom fornito d'arme,
con gli occhi et con parole fui legato;
e come ricordar di vero parme,
l'amico mio più presso mi si fece,
per suo diletto et per più noia darme;
a l'orecchia mi disse: – Omai ti lice
per te stesso parlar con tutti questi:
ecco qui Dante co la sua Beatrice
dissemi entro l'orecchie: – Omai ti lece
per te stesso parlar con tutti questi,
ché tutti siam macchiati d'una pece. –
Io era un di color che son più mesti
de l'altrui ben che del suo mal, vedendo
a chi mi prese i pie' liberi et presti;
e, sì come or tardi a mio uopo intendo,
per più mirarla più m'andava dentro
per più mirarla più et più m'andava
d'amor, d'invidia et di dolcezza ardendo.
Gli occhi dal suo bel viso non levava,
e, come tardi dopo 'l danno intendo,
di sua bellezza mia morte facea,
d'amor, di gelosia, d'invidia ardendo.
Gli occhi dal suo bel viso non volgea,
come uomo infermo et di tal cosa ingordo
che, dolce al gusto, a la salute è rea.
Ad ogni altro piacer cieco era et sordo,
seguendo un sol per sì dubbiosi passi,
che con tremore anchor me ne ricordo.
Da quel tempo ebbi gli occhi humidi et bassi,
e 'l cor pensoso, et solitario albergo
fonti, fiumi, montagne, boschi et sassi;
da indi in qua cotante carte aspergo
di penseri et di lagrime et d'incostro,
tante ne straccio et n'apparecchio et vergo;
da indi in qua so che si fa nel chiostro
d'Amor, et che si teme et che si spera,
e, chi sa legger, ne la vista il mostro.
E veggio andar quella leggiadra fera,
non curando di me né di mia vita,
di sua vertute et di mie spoglie altera;
e sentomi manchar, né trovo aita;
ché 'l signor ch'a quest'altri e a me fa forza
non curando di me né di mie pene,
di sua vertute et di mie spoglie altera;
e sentomi manchar, et non ò spene
d'aita, ché 'l signor che 'l mondo sforza
par che tema di lei, s'io veggio bene,
et s'io non erro et s'io discerno bene,
questo signor, che tutto 'l mondo sforza,
teme di lei, ond'io son fuor di spene,
ch'io contra lei non ò ardir né forza,
e quello in ch'io sperava lei lusinga,
che me e gli altri crudelmente scorza.
Costei non è chi tocchi e chi distringa,
perché disciolta et rebellante suole
da le 'nsegne d'Amore andar solinga:
e veramente è fra le stelle un sole,
una bellezza singulare et propria,
suo proprio portamento et sue parole,
un singular suo proprio portamento,
suo riso, suoi disdegni et sue parole;
le chiome o strette in oro o sparse al vento,
sì divina vertù degli occhi vaghi
gli occhi sì ardenti et pien' d'un dolce lume,
ch'i' son d'arder per lor quasi contento.
Chi poria mai l'angelico costume
aguagliar con parole, et la vertute
ov'è 'l mio stil come al mar picciol fiume?
Nove cose, et già mai più non vedute,
né da veder già mai più d'una volta,
ove tutte le lingue sarian mute!
Lasso, ch'i' son legato ed ella sciolta!
Io prego giorno et notte ed ella tace
ed a gran pena i miei sospiri ascolta.
I' vivo in guerra sempre ed ella in pace:
qual constellatione è in me sì obliqua,
che la sua stella regna et la mia giace?
Io prego giorno et notte (oh stella iniqua!):
ella a gran pena i miei sospiri ascolta.
Fiera usanza d'amore e legge iniqua!
Ma soffrir si convene, ch'ella è dura
Ma soffrir si conven, ché s'ella è dura
e grave, almen ella è comune e antiqua.
Or so come diven la fronte oscura
come si vegghia con paura et dorme,
e so come 'l pensiero il sonno fura;


Zástupy mužů jdou ulicí
a na trh svou nesou práci –
na vrata tovární zabuší
a smutně se domů vrací.


Quelle autre ivresse attend les deux lèvres choisies
Qui, goûtant de ton cou les blanches ambroisies
Et buvant à longs traits les flammes que j'y sens,
Y feront circuler des frissons rougissants !


Várna, Mohács, Rákos Magyaroknak bús temetőji,
Hol sok ezer Hősek nyugszanak hantok alatt.
Nem szomorúbb halmok bujaságink téres ölénél,
Melybe sok élőek sírja megásva vagyon.
Oh nagy Egek! kifajúlt magyaroknak sajnos elestét
Gátoljátok, - előbb meg - s elhanyatlása okát.


Dokud tluče, drž jen srdce klíčem,
Částkou krásy cvič je krásami
Zhrdati a slibolomným chtíčem;


Da war ein Morgen, wo mich Vogelzwitschern
– Noch halbverhalten und doch traumgeschwätzig –
Hinausrief auf die blanke Holzaltane.
Es flüsterte ein schwacher, kühler Wind,
Und feuchte Nachtluft strömte aus den Büschen,
Und jeder noch so leise Ton war hörbar.
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . .


Potkám tam duchy královen a králů,
milenek sladkých zabloudilý stín,
rozepnu ruce v roztouženém žalu
do sféry milujících heroin,
jež poutaly a byly spoutány,
kde sochy sní a mlčí fontány –
a vázy čekají na růží déšť!


Ihr habet zugeschworen
So treu dem Vaterland,
Doch ihr seid all verloren
Und haltet nimmer stand,
Solang in West und Osten,
Solang in Süd und Nord
Das beste Schwert muß rosten,
Das freie Wort!


Komm herauf zu uns! Es harret
Dein ein freies Volk!
Wende deine Feuerblicke
Von den Sklaven Völkern ab!
Komm herauf zu uns! Es harret
Dein ein freies Volk!


Meine Flügel sind wohl die Stürme,
der Blitzstrahl wohl mein Pfad.
Ich weiß es nicht, ich leuchte nur;
mich treibt ein Geist zur Tat,
der braucht wohl meine Kraft.


Hvozd pravěku stál, velebný dom Boha,
stál v slunce žehu, v měsíčném stál stříbře
a nepohnul se, ptáci s chvostem zlatým
jak padající hvězdy haluzemi
se míhali, zvěř šustla plachá klestím,
však velkých stromů koruny ty tiše
bez hnutí čněly v mlčenlivé nebe,
jak zpěvné rty jich tížila by kletba.


I
Não canso nunca de dizer (a mim mesmo!)
que a tua sanidade é a medida
da minha loucura e vice-versa,
que vice eu o sofrimento teu, sentindo
alegria? E meu verso transparente
opaculasse tua com versa? Não meço,
não me despeço, porque prefiro fica
Não aqui, vem comigo, voar longe do abrigo,
rimar perante abismos transponíveis:
perante deve  ser per, antes mesmo de
chegar a algum lugar, que não aqu
Não agora, deixa pra agora o amor e o vagar,
deixa ficar solto que mais preso senti
O agora eu não vi passar,
foi-se já? O vice-moment
Antes já era quase, quase ninguém sab
Continuo sentindo o coração bater, e
como os  primatas, tenho ânsia de voz
em minha boca amarga, sabe-me o enjôo
do grito entranhado; eu sinto, sinto
muito; não me é dado saber antes do
que eu estou sentindo, saber só depois
de agora, do vice-vers
Do tempo congelado na imagem, do âmbito
pouco convencional do estado primordial,
do drama banal do instante completa-
mente perdid
Ai! de mim que me é dado sentir antes
de saber, depois,
que sentir é, que ver foi,
que toco sempre em estar com tig
II


Wenn ich, o Kindlein, vor dir stehe,
Wenn ich im Traum dich lächeln sehe,
Wenn du erglühst so wunderbar,
Da ahne ich mit süßem Grauen:
Dürft' ich in deine Träume schauen,
So wär' mir Alles, Alles klar!


Was kann sie andres ihm als Liebe schreiben,
Der keinen Trost bedarf um nicht zu wanken?
Sie meldet ihm, daß Myrt, und Lorber treiben
Und frisches Grün der Hoffnung Epheuranken!


E dove col nocchier tenne via incerta,
poi che non l'ebbe, andò in Africa al dritto,
e venne a capitar presso a Biserta
tre miglia o due, dal lato verso Egitto;
e ne l'arena sterile e deserta
restò, mancando il vento e l'acqua, fitto.
Or quivi sopravenne, a spasso andando,
come di sopra io vi narrava, Orlando.


الحَمد لِلّه أَتمّ الحَمد
عَلى اِتِّصال حَبل هَذا الودِّ
ثُمّ صَلاة اللَه بِالتَسليم
لِمَن رَقى أَسمى سَما التَعظيمِ
مَحمّد خَير الوَرى المُختار
وَآله وَصَحبه الأَخيارِ
الحافِظين حُرمة الوِدادِ
وَالواصِلين ذمّة العِبادِ
دامَت عَلَيهم سُحب الرضوان
تهمي بِمنهلِّ الحَيا الهتّانِ
ما رنّحت نَسائم الأَشواق
غُصن فُؤاد العاشق المُشتاقِ
أَو صَدحت حَمائم الأَشجان
في رَوض قَلب المُدنف الوَلهانِ
وَبَعد فَالوَسيلة السَنيّه
وَالباعث المبلّغ الأُمنيّه
لَنا بِنَظم هَذِهِ العجاله
في سلك طرس هَذِهِ الرِساله
أَنّي اِنتَشَقت نَسمة التَحيّة
مِن الصَديق خالص الطَويّه
بَدر التُقى وَكَوكَب الأَصحاب
وَنجم أُفق السادة الأَنجابِ
مُحمّد اِبن الذئب ذي الأَفضال
مَن حازَ أَبهى شَرَف الخِصالِ
لَمّا أَتى كِتابه النَفيسُ
بِما بِهِ تَبتَهج النُفوسُ
لِلشَهم إِبراهيم ذي الآدابِ
خُلاصة الإِخوان وَالأَصحابِ
مَن اِرتَدى بحلل الكَمالِ
حَتّى غَدَت تَسمو بِهِ المَعالي
رَضيع ثَدي الفَضل وَالعرفان
دام بِحفظ الواحد المَنّانِ
وَعِندَما تَلاه لي ذا المَولى
وَجرَّ مِن إِحسانِهِ لي ذَيلا
أذكرني رَسائل البَديع
إِذ أَسفَرَت عَن وَجهِها البَديعِ
فَطالَما شَنّف سَمع العاني
بَديعه بدرر المَعاني
وَحينَما عايَنت طرس الحُبِّ
حَيّا فَأَحيا قَلب هَذا الصَبِّ
وَاِنتَظَمت فَرائد الجَواب
في سلك عقد جيد ذا الكِتابِ
أَودَعتهُ قَلائد التَحايا
إِلى الصَديق طاهر السَجايا
وَمِثلها إِلى الإمام الأَوحَد
القادري الزغبيّ بَدر السُؤددِ
أَعني بِهِ أُستاذَنا العَلّامة
مَن شيّد الفَضل بِهِ أَعلامه
بَدر الهُدى شَمس سَما التَحقيق
دُرّة تيجان ذَوي التَدقيقِ
نَجيب أَهل الفَضل وَالعرفانِ
مَن حازَ سَبق قصب الرِهانِ
دامَت بِهِ أَيّامُنا تباهى
كُلّ زَمان برَفيع الجاهِ
كَذا إِلى حامي حِمى الشريعة
وَمَن بِهِ قَد أَصبَحَت مَنيعَه
بَدر سَماء العلما الأَعلام
وَمُقتدي الحكّام بِالأحكامِ
مَن لا أَفوه باِسمه الكَريم
لِأَنَّهُ قَد خُصَّ بِالتَكريمِ
لا سيما المَولى الكَريم الأَصل
العالم العامل بَدر الفَضلِ
مَلاذُنا عَبد الغَنيِّ الرافعي
العمريّ ذُو المَقال البارعِ
وَهَكذا وَحيد هَذا العَصر
الشَهم عبَد اللَه أَعني النَصري
وَلِلصَديق الأَكرَم الأَجلِّ
بَدر التُقى عُمر أَفندي التلّي
وَالشَيخ عَبد القادر الحُسيني
وَالتَدمُريِّ ذي العُلا حسينِ
وَصنوه سَميّ هَذا الداعي
وَكُلّ مَن يَعشَق بِالسَماعِ
وَكُل مَن يَسأل عَن أَحوالي
أَو مَن يَلوذ بِالجَناب العالي
وَأَرتَجي الإغضاء عَن قُصوري
لا زِلت مِن عزّك في قُصورِ
لِأَنَّهُ سُطِّر بِاِستعجال
في بُرهة تَقصر عَن مَجالِ
فَلا بَرحتم في صَفاء أُنسي
ما فاحَ مسك خَتم هذا الطرسِ


Callando, solamente mi mal hago;
hablando, por ventura ofendería
a quien estoy temiendo no ofendida.


Dank also Euch, Ihr göttlichen Medusen,
Die mich gelehrt, daß Ihr Medusen seid!
Dank Euch, Ihr todten Künste, kalte Musen,
Zerfallne Mauern, Grab der Eitelkeit!
Wenn je dem falschen, je dem Marmorbusen
Statt wahrer Herzen Weihrauch ich gestreut,
So nehmt von mir den letzten Zoll hienieden,
Der Reue Zoll, und laßt mich ziehn in Frieden!


Den frommen Sinn zur Jungfrau hingewendet,
Hat sich ein Maler das zum Ziel erlesen,
Zu zeigen, wie es wirklich ist gewesen;
Doch wie er malt' und sann, blieb's ungeendet.


Den Geist des Alls, und seine Fülle
Begrüßte Mäons Sohn auf heilger Spur,
Sie stand vor ihm, mit abgelegter Hülle,
Voll Ernstes da, die ewige Natur;
Er rief sie kühn vom dunklen Geisterlande,
Und lächelnd trat, in aller Freuden Chor,
Entzückender im menschlichen Gewande
Die namenlose Königin hervor.


Non tien l'anima co' denti,
ch'un non ha per medicina;
e luccianti ha quasi spenti,
tutti orlati di tonnina.
Sempre la virtù divina
fin nel petto giù gli cola;
vizza e secca è la suo gola,
tal ch'un becco par d'acceggia.


Der klare Wein ist auß; die Hefen sind in Fassen;
Es hat die gute Zeit uns grosses Leid verlassen.
Kan Christus nicht bey uns, was er zu Cana kan?
Schweig! thu, was er dir sagt, biß seine Zeit kümmt an.


Příteli suchý, neceňte zubů,
vzal jste mi dost již, proč stále brát?
Ze země prch’ jsem – a teď i na palubu – ?
Táhněte, prosím, než začnu sakrovat!
Krvavé zuby, co jim dát?
Příteli suchý, zavřete hubu,
nemám vás rád.


Des entseelten Fürsten Rhue
Lässt sich euch zum Beyspiel hören:
Seht nur, seht Charlotten zu!
Sie kan recht euch klagen lehren,
Wil auch, durch nicht schlechte Pein,
Fürstin der Betrübten seyn.


Jak šli jste s pohledy myslivými
sychravým, ponurým duem,
kdy burácet mělo hlasy bouřlivými
vám v pozdrav celé město s jásotem,
co táhlo vaší duší, řekněte?


风林辊雪冷惊鸦
来吊孤山处士家
只有寒泉欠秋菊
一杯聊复荐梅花


Эй, товарищ! Если ты пришел на Сухаревку за рубахой,
перед «Окном сатиры» на минутку стан7 500 000 пудов хлопка приготовил для нас ТуркестаЕсли б этот хлопок в материю перегнать,
можно б многим дешевые рубахи датА так глазей на рубахи, пока не продрог


Pak možná v chvíli, která skane
do moře smutku bez hrází,
si vzpomenu, že milované
to dítě teď se prochází...


Mein liebes kindt fahr du nur fort/
Vnd halt dich fest an Gottes Wort;
Sey unverdrossen, werd nicht treg
Zu wandlen auff des Herren weg/
Ohn tadel wirstu kommen fort/
So du dich heltst nach seinem Wort/
Sich nicht zurück im guten lauff/
Laß dich durch kein ding halten auff/
Sich keines menschen freundschafft an/
Ein mensch den andern hindern kan/
Will niemandt mit, geh du allein/
Sieh auff dich selbst/ laß andre seyn/
Steh nicht still/ und werd nit verdrossen/
Eil fort ehe die thür wird verschlossen/
Itzt hastu noch zu wandlen zeit/
Verseum dich nicht weils noch heist heut.
Des Herren Jesu krafft vertraw/
Vnd auf sein gnaden hülff fest baw/
Im glauben daß Er krefftiglich
Kan dempfen all die wieder dich/
Nimm nur zur hand sein wehr und Waffen/
So wird kein feind was an dir schaffen/
Sein Wort ist ein zweyschneidig Schwert,
Das nimm in acht/ und halt es werth/
Wieder all deine Feind zu fechtn/
Gebrauchs zur lincken und zur rechtn/
Des Glaubens Schilt stets für dich halt/
So schadt dir nicht Satans gewalt/
Tritt keck den weg hinan/ alßdann
Der Feind an dir nichts haben kan;
Du must aber guth achtung geben/
Für sicherheit dich hüten eben/
Der Feind ist listig/ nicht zu trawn/
Darumb must fleißig umb dich schawn'/
Bey Nacht und Tag stets halten wach/
Daß Er dich nicht zu schanden mach/
Dann gar offt er danieder felt/
Sich gleich alß uberwunden stelt/
Bald aber ehe man sichs versicht/
Hat er sich wieder aufgericht/
Vnd viel mehr alß zuvor gesterckt/
Kan auch offt da mans nit vermerckt
Einem ein dein leicht unterschlagen/
Daß mans sein lebtag hat zu klagen/
Diß nimm in acht und hüte dich/
Folg mir/ ich mein es Mutterlich/
Vnd theil dir mit getrewen rath/
Glaub der die es erfahren hat/
Vnd laß dich warnen jeder zeit/
Für drey Feinde insonderheit/
Augen-lust/ Fleisches-lust/ hoffart/
Drey Teuffelinnen einer ahrt/
Diese sind wieder dich geruft
Zufellen dich mit ihrer lust/
Werden ein lieblichs Netz dir stellen/
Vnd sich freundlich zu dir gesellen/
Hüt dich dafür mein liebes kindt/
Es ist des Teuffels Hoffgesind/
Vnd sind die aller ärgsten feind/
Stellen sich doch lieblich als freund.
Der mensch ist leicht durch sie betrogen
Vom guten fürsatz abgezogen/
So er nicht durch die Göttlich güt/
In steter forcht helt sein gemüth/
So ist es bald umb ihn geschehn/
Darumb must fleißig für dich sehn;
Gib den augen zu viel nicht raum/
Bey leib halt auch dein fleisch im zaum;
Lieb die Dehmuth so bist verwahrt
Vnd wol versichert für hoffart/
Augenlust macht die menschen blindt/
Vnd ist ein ursach grosser Sündt/
Unzehlig viel durch sie betrogen
Sind von dem guten abgezogen/
Gefallen in groß Sünd und Schandt/
Haben das leben nie erkant/
Lieblich anblick der augen ist
Ein führerin zur fleisches lüst/
Fleisches lüst aber pein gebiert/
Vnd die Seel ins verderben führt/
Sie macht die menschen gar zu Schwein/
Die doch nach Gott gebildet seyn/
Vnd so man nicht thut Buß beyzeit/
Bringt kurtze freud/ in Ewigs leid.
Hoffart das aller schädlichst Thier/
Brütet aus zorn/ mißgunst/ rachgir/
Streit/ neid und laster mehr ohn zahl/
Hoffart bringt grosse Leut zu fall/
Darumb mein kindt sich dich wol für
Das diese drey nicht schaden dir/
So du wirst diese ubermannen
Jagst auch all andern leicht von dannen
Die wieder dich sich legen auff/
Zu hindern deinen guten lauff/
Wirst frey und sicher wol passiren
Das dich kein laster wird verführen/
Dann wann die Obersten erschlagen/
Sind die Soldaten leicht zu jagen/
Darumb von aller Eitelheit
Wende dein augen ab bey zeit/
Das dich derselben lust nicht blende
Vnd von dem guten weg abwende/
Die schön gestalt der Welt-Leut fleuch
Vnd ihrer freundtschafft dich entzeuch/
Dann bey dir schön ist groß gefahr/
Bedenck diß und dich wol bewahr/
Hab in all deinem thun auffmerckn/
Das du in geberd wort und werckn/
Züchtig und eingezogen seyst/
Dein Fleisch macht unterthan dem Geist/
Halt maß allzeit in allen sachen/
In Essen/ Trincken/ Schlaffen/ Wachen/
Durchs Gebedt halt im zaum dein Fleisch/
Forcht Gott allzeit/ so bleibstu keusch/
Fleisches lust wird bald von dir scheiden/
Gedenck nur offt an Christi Leiden
Vnd wapne dich mit seinem leben
So wird Hoffart auch urlaub geben/
Wieder sie kanst mit Dehmuth kempffen/
Den zorn mit Christi Sanfftmuth dempffen.
Geduld alls leiden überwindt/
Forcht dich gar nicht mein liebes kindt/
Erzeig dich nur Mannlich im streit/
Des Lebens Kron ist dir bereit/
Groß zusag der belohnung finden/
In Heilger Schrifft/ die uberwinden.


Chceš mít s tím žitím smilování,
a chceš mě šťastným viděti?
Nech šedý zrak ten bez ustání
se v moje oči vpíjeti


نقانقٌ مغصوبةٌ
يتركها ذو الورعِ
البعْر نادى حشوَها
خرجْتُ فادخلْ موضعي


A běda milenci, jenž oddal srdce své,
a na oltáři srdce ženy dal
se uctívat jak Bůh, a žertvy zápalné
bez studu, bez hrůzy, ba s láskou přijímal!


Elle avait moins de doux regards,
Celle qui, les cheveux épars
Blanche comme un camellia,
A sa servante Émilia


"O croce, e que farai?
El figlio meo torrai?


All üns' bäten Raps is jo
emerbedan,
un Hans de Slaps is to
Krog wedder gahn.


Im öden Dünensand verweht
ist all mein Ringen – Lust und Fehle –,
es tönt wie müder Wogenschlag
das Lied aus einer kranken Seele.


En la gala y compostura
que a nuestras jóvenes das,
Lesbia, tu invención se apura;
si las dieras tu hermosura,
nunca te pidieran más.


Entre el amor, la noche, el sueño,
la realidad, el deseo;
la pasión y la ternura
está la tesitur


Als er den abt bracht in das schloß,
sperrt er den in ein kamer groß,
sprach: »du must trucken baden.«
Ein tag er im drei arbeiß gab.
der abt wart hungrig, nam ser ab
und bat fast um genaden.
Zu tisch lud in der edelmon,
recht als ein wolf er fraße;
achzg gulden schenkt er im zu lon
und fur hin heim sein straße.
also wer vol ist und nit eßen mage,
versuch die kunst drei tage;
dis wiltbad in purgirt,
das er fein eßen wirt.


Nejlepší věc škodívá,
když se jí zle užívá.


Jásá sbor a volá hlasem sterým:
„Sláva Lvu a sláva králi Čechů,“
a ti muži srdcem bohumilým
posílají pěkným táhlým hlasem
zbožnou píseň k Bohu do nebeska:
„Nedá zahynouti Vácslav svatý!“


Corall/ vnd purpur/ seyden
Gleich jedes auch erwarb
Von seinen lefftzen beyden
Die schöne rosenfarb.
Ist weiß vnd roth bey-neben/
Von rotem trauben-schaum/
Den er erpreßt von reben
Mit schwärem kelter-baum.


Még egyszer vissza rám tekint,
újjítván tánczkörét.
Ah! most, most nézd ki részenkint
bűbájos termetét!
Imádgya bár az ízmajom
vidéki Szépeit!
én szebb Julimnak lantolom,
még élek, díszeit.


Doch sie sieht dieß Antlitz nimmer
Mit des Munds schalkhaftem Scherz,
Mit des Augs gutmüth'gem Schimmer, –
Oft doch hart und kalt wie Erz.


Nehmt eure Theilnahm' itzt auch nicht zurücke
Und laßt für Beifallslächeln Thränen hoffen,
Beim Schicksalsschlag, der so das Haus getroffen,
Daß alles Glas der Freude ging in Stücke!


Al coger tu paleta, con un tiro en un ala,
pides la luz que anima la copa del olivo.
Ancha luz de Minerva, constructora de andamios,
donde no cabe el sueño ni su flora inexacta.
Pides la luz antigua que se queda en la frente,
sin bajar a la boca ni al corazón del bosque.
Luz que temen las vides entrañables de Baco
y la fuerza sin orden que lleva el agua curva.
Haces bien en poner banderines de aviso,
en el límite oscuro que relumbra de noche.
Como pintor no quieres que te ablande la forma
el algodón cambiante de una nube imprevista.
El pez en la pecera y el pájaro en la jaula.
No quieres inventarlos en el mar o en el viento.
Estilizas o copias después de haber mirado,
con honestas pupilas sus cuerpecillos ágiles.
Amas una materia definida y exacta
donde el hongo no pueda poner su campamento.
Amas la arquitectura que construye en lo ausente
y admites la bandera como una simple broma.
Dice el compás de acero su corto verso elástico.
Desconocidas islas desmiente ya la esfera.
Dice la línea recta su vertical esfuerzo
y los sabios cristales cantan sus geometrías.
                * * *
Pero también la rosa del jardín donde vives.
¡Siempre la rosa, siempre, norte y sur de nosotros!
Tranquila y concentrada como una estatua ciega,
ignorante de esfuerzos soterrados que causa.
Rosa pura que limpia de artificios y croquis
y nos abre las alas tenues de la sonrisa
(Mariposa clavada que medita su vuelo).
Rosa del equilibrio sin dolores buscados.
¡Siempre la rosa!
                * * *
¡Oh, Salvador Dalí de voz aceitunada!
Digo lo que me dicen tu persona y tus cuadros.
No alabo tu imperfecto pincel adolescente,
pero canto la firme dirección de tus flechas.
Canto tu bello esfuerzo de luces catalanas,
tu amor a lo que tiene explicación posible.
Canto tu corazón astronómico y tierno,
de baraja francesa y sin ninguna herida.
Canto el ansia de estatua que persigues sin tregua,
el miedo a la emoción que te aguarda en la calle.
Canto la sirenita de la mar que te canta
montada en bicicleta de corales y conchas.
Pero ante todo canto un común pensamiento
que nos une en las horas oscuras y doradas.
No es el Arte la luz que nos ciega los ojos.
Es primero el amor, la amistad o la esgrima.
Es primero que el cuadro que paciente dibujas
el seno de Teresa, la de cutis insomne,
el apretado bucle de Matilde la ingrata,
nuestra amistad pintada como un juego de oca.
Huellas dactilográficas de sangre sobre el oro,
rayen el corazón de Cataluña eterna.
Estrellas como puños sin halcón te relumbren,
mientras que tu pintura y tu vida florecen.
No mires la clepsidra con alas membranosas,
ni la dura guadaña de las alegorías.
Viste y desnuda siempre tu pincel en el aire
frente a la mar poblada de barcos y marinos.


A větřík těžce dýše,
On sem tam sadem bloudí,
Jakoby rosu sil,
A z kvítku všelikého
Se perlička vyproudí,
Jakoby slze lil.


Ő helyette Montebellót
Lásd magányos őrlakán,
Térdborúlva lásd előtte,
Mint eseng egy szép leány.
Ki, miként ön ajka vallja,
(Bár vonási mást mutatnak)
Hű olasz vér, Toscanából,
Sarja még a Contiaknak.
Özvegy anyja, bár szegényen,
De nevelte tisztességben;
Most azonban - sírva vallja, -
Meg van rontva hírnevében;
Egy ravasz magyar vitéznek
Lőn, könnyelmün, áldozatja;
Ön nyugalmát, anyja vesztét,
Már féléve, hogy siratja.
De nyomán a hitszegőnek,
Vagy elégtételt kiván;
Vagy boszút áll a leventén, -
A levente Frangepán.


Der volle Mond bricht durch die Wolken:
Da ruft der Strandwart: »am Möwenholken,
Am nadelspitzen, hängt das Wrack!
Verloren ist's mit Mann und Maus!
Verloren ist's mit Sack und Pack!
Da seht, wie die Brandung drüber schlägt!
Wie sie Mann um Mann vom Decke fegt!
Nun birst es gleich! Schon sinkt es fast!
Wie eine Gerte biegt sich der Mast!
Da schaut! Hoch oben im Mastkorb kauert
Der letzte, vom Eissturm überschauert:
Bald wird es ihm überstanden sein!«


Né detto l'ho per metterti alcun dubbio,
ma perch'io veggo che la umana gente
di molti errori avvolge a questo subbio,
e vuol saper, sanza saper niente,
onde esca il Nil, non pur solo il Danubbio:
basta che tutto ha fatto giustamente
e giusto e vero è quel Signor di sopra,
come dice il salmista, in ciascuna opra.


湘湖空忆紫莼时
一笑江山似奕棋
种秫未收频解组
流溪父老至今思


Wie könnt ihr je von Freiheit träumen,
Wollt ihr dem Frack ein Recht einräumen!
Erfahrt's, wenn ihr's noch nicht erfuhrt:
Der Frack ist eine Mißgeburt.


¿Será por ti o por mí?


Hned v kruh ti švarní rybáři
svůj veseli mne jali,
že musím u nich zůstat dnes –
a v hospodu a v rej a ples
mne důrazně též zvali.


Csendesség volt az egész vidéken.
Hajlott a hold lefelé az égen,
Göncölszekér rúdja is leállott,
A fiastyúk föl magasra szállott.


Volné Písně se jak čerta
krčeneček k smrti bojí...
A nač Písně o Volnosti? –
Jen když kráva dobře dojí! – –


Jak život miluji, jak na něm lpím! A k svému slunci spěchám vesele –
to strhá mraky ohněm sálavým a květy štěstí cestou nastele
a setře slzy, bez nichž není svět...


Pensa quale io me faccio miser quando
io so' cum la madonna innanze al viso,
che sopra tucti i celi alora scando,


Drehen sich, bücken sich, schneuzen sich,
Flistern und trippeln, Paar für Paar,
Nippen am Gläschen jüngferlich,
Gähnen und wühlen sich wild im Haar.


Daß er aus der zarten Hülle
Selbst die goldnen Früchte winkt,
Und durch ihn des Lebens Fülle
Jede neue Knospe trinkt.


Ach! wirff doch einen blick auff deine silber-ballen/
Verstockte Sylvia/
Sie sind dem tode nah;
Die spitzen lassen schon die rosen-blüthe fallen/
Die berge ziehn die stoltzen liljen ein/
Und werden bald so gleich wie deine wangen seyn.


Herr Jesu / kröne du mit Früchten dieses Jahr!
der edle Geist-Geschmack die ganze Welt ergötzet /
sie aus der irdisch-in die Ewigkeit versetzet /
in der die Süßheit erst vollkommen wird und klar.
Ach schicke zeitig Zeit / weil bißher Früling war.
Dieweil der Diamant mit deinem Blut genetzet /
du reines Opfferlamm / so gib daß er geätzet
und einmal werd' erweicht / dein Klarheit offenbar?
Du dunkle Wolkenseul / werd' auch einmal zu Feur.
Zeig deine Herrlichkeit / in Werken / wie in Sinnen.
Laß / was du längst vertröst / vollzogen werden heur.
Laß die empfangne Frucht heur Tages-Liecht gewinnen.
Gib / daß / wie jener Knab / zum siebenden ich geh /
und ja einmal nach Wunsch ein Hülffes-Wölklein seh.


Sanft wie voller Segel Schwellen
Trägt Homers geflügelt Wort
Mich durch Sturmgefahr und Wellen,
Volksgewühl und Schlachten fort.


Vidina tak lepá plápolem
kdys dvě bohatýrské duše vzňala –
Fügnerovu, Tyršovu!
Vroucně česká myšlenka v nich tkala
svého ztělesnění osnovu,
a jak duchy jich svým zjevením,
jak jich srdce spolným nadšením,
tak jich ruce svorně k dílu spiala
vytýčeným velkým úkolem:
národu dát jádro, jež v něj sílu vprýští!
Ideál ten, mythus o šťastnějším příští
v skutek oživili Sokolem.


A béke nem érdekel s nem a harcok.
Egy negyedórát süt a nap nekem,
Mint kis madarat: becézgetve tartok
Egy száraz levelet a kezemen.


»Die Ketten klirren Hohn und Spott,
Die Ketten klirr'n im Nacken,
Uns hilft kein Heiland, hilft kein Gott,
Die Ketten klirren Hohn und Spott,
Die Ketten klirr'n im Nacken.
Zu feiernder Stund', wo im Weltenrund
Halleluja! die Engel trompeten,
In des Elends Schlund wie ein räudiger Hund,
Wie ein räudiger Hund getreten!«


Jak může k tobě
vzlétati duše,
je-Ii v ní hřích?


Oh! give me the friend, from whose warm, faithful breast
The sigh breathes responsive to mine,
Where my cares may obtain the soft pillow of rest,
And my sorrows may love to recline.


Parrhasius' Bild
Wurde für den
Vorhang gehalten,
Den sein Gemälde verhüllte.


„Szemérmetes Erzsók,
Koronája az asszonyi nemnek,
S kezelője a bornak
S a pálinkának!
Lesz-e engedelem számomra szivedben,
Ha lelkem tartalmát
Előtálalni merészlem?...
De nekem már mindegy, akár van,
Akár nincs engedelem számomra,
Kimondom:
Mi furja az oldalamat.
Kimondom, igen,
Nem holmi cikornya-beszéddel,
De az érzés egyszerü hangján: -
Keblem kápolnájában
A hűséges szerelemnek
Az öröklétnél
Félrőffel hosszabb gyertyája lobog
Szent lobogással.
S éretted lobog az,
O szemérmetes Erzsók!
S ha meg nem koppantod
A viszonszerelem koppantójával:
El fog aludni,
És vele el fog aludni
Életem is!...
Itt várom itéletemet;
Most, rögtön, ezennel
Mondja ki szűz ajakad:
A reménység zöld koszorúja
Öveddze-e homlokomat,
Vagy a kétségbeesésnek
Bunkósbotja
Üssön agyon?...”


Bůh Tebe daří velkým darem,
tím pravým pro vlast lásky žárem.
Buď dlouho v samém blahu živ
a přítele mne pamětliv.


هكذا هكذا وإلا فلا لا
ليسَ كُلُّ الرِّجالِ تُدعى رِجالا
هكذا من وَفَى وبرَّ وصافَى
فاعلاً في غدٍ كما أمسِ قالا
جادَ قومٌ بالمَكرُماتِ لِساناً
ففتلنا منَ الهَباءِ حِبالا
زرعوا الوعدَ في أراضي مِطالٍ
فحصدنا من المُحالِ مُحالا
ما لخُرْشيدَ في الكِرامِ مثالٌ
مَن تُراهُ للشَّمسِ يبغي مِثالا
حافِظُ العَهدِ للصَّديقِ أمينٌ
صادقٌ يُتبِعُ المَقالَ فَعالا
ناظِرُ المالِ نظرةٌ منهُ تُغني النْ
نَاسَ حتَّى تكونَ للنَّاسِ مالا
هِيَ إكسيرُنا الذي حيثما صا
دَفَ صُفراً إلى النُّضارِ استحالا
ضابطٌ كلَّ ما تولَّى بعينٍ
منهُ تطوي أبصارُها الأميالا
ويمينٍ تكون كلُّ يمينٍ
عند أَعمالِها لديها شِمالا
ويحَ بيروتَ ما اعتراها من الغَمْ
مِ الذي عمَّ سهلَها والجِبالا
لو دَرَى ماؤُها بما هيَ فيهِ
جفَّ أو صخرُها لَذابَ وسَالا
غابَ عنها مَن ذِكرُهُ دامَ فيها
وثَناهُ يطولُ ما الدَّهرُ طَالا
ذاكَ شمسٌ حلَّت زماناً فغابت
وكذا الشَّمسُ نَزْلةً واُنتقالا
إنَّ عبدَ العزيزِ رأسٌ تولَّى
من ذويهِ الأعضاءَ والأوصالا
مَلِكٌ يقهرُ الأُلوفَ إذا قا
مَ ويُعطِي الأُلوفَ رِزقاً حَلالا
أيُّ شُكرٍ بهِ أَقومُ لقَومٍ
حمَّلوني من الجميلِ جِبالا
هم لعَمري من أحسنِ النَّاسِ فِعلاً
جعلوني من أحسنِ النَّاسِ حالا


Un jeune homme est assis au bord d'une prairie,
Pensif comme l'amour, beau comme le génie ;
Sa maîtresse enivrée est prête à s'endormir.
Il vient d'avoir vingt ans, son cœur vient de s'ouvrir ;
Rameau tremblant encor de l'arbre de la vie,
Tombé, comme le Christ, pour aimer et souffrir.


Ku posvěceným prahům apoštolů
jsem připutoval z daleka,
kde dřímá v snivém Tibeřině dolu
snah lidských duma vševěká.


¿Quién gritando mi nombre la morada recorre?
¿Quién me llama en las noches con tan trémulo acento?
—Es un soplo de viento que solloza en la torre,
     es un soplo de viento...
Di, ¿quién eres, arcángel cuyas alas se abrasan
en el fuego divino de la tarde y que subes
por la gloria del éter? —Son las nubes que pasan;
     mira bien, son las nubes...
¿Quién regó sus collares en el agua, Dios mío?
Lluvia son de diamantes en azul terciopelo...
—Es la imagen del cielo que palpita en el río,
     es la imagen del cielo...
¡Oh Señor! La belleza sólo es, pues, espejismo;
nada más Tú eres cierto: ¡sé Tú mi último dueño!
¿Dónde hallarte, en el éter, en la tierra, en mí mismo?
—Un poquito de ensueño te guiará en cada abismo,
     un poquito de ensueño...


No sé si hoy las olas son distintas,
si el horizonte está en el mismo sitio
o si es mi sentimiento el que ha cambiado.
Me angustia este batir de espumas y rumores
que creo inútil para mis adentros
de sal y agua en hombre convertidas.
Esto no es soledad, sino silencio;
un silencio ancestral puesto a la sombra
de unas islas a las que amar es poco
si no se siente el gozo de abrazarlas
en la pura amistad de este silencio.


Přírody on ráčil krásnou
Říši kol nás rozvíti,
Kde nám snadno, všudy jasnou
Stopu jeho spatřiti.


Lasst ab, mein' Argine, vnd schonet ewrer Thränen,
Was schwächt Ihr ewr Gesicht, ich muß doch endlich fort!
Je mehr jhr weint, je mehr werd' ich mich nach euch sehnen.
Vnd irren ohne Trost dort vmb den frembden Port.


Nun seh' ich Betrübte fern und nah,
Wo ich sonst lauter Glückliche sah,
Die 's waren oder mir schienen;
Ansah ich so genau sie nicht,
Nun blick' ich schärfer in jedes Gesicht,
Und les' in allen Mienen,
Daß etwas starb auch ihnen.


Žhne zrajícího žita
po stranách širý lán,
jímž modro chrp se kmitá,
když klasy zčeří van.


Das Gläslein geht reihum, reihum,
Wer nicht singt, der bleibet stumm
Und schweiget fein, ja fein;
Junggesellen wollen wir sein.


年少无愁事业新
小诗写得楚江春
已知字字愈头痛
可是骎骎解逼人


Da führte der König den letzten Stoß,
Bis alle das Schwert verschlang,
Da führte der König den letzten Streich,
Bis das mutige Herz ihm sprang.


مَن مُعيدٌ لِيَ أَيّا
مي بِجَزعِ السَمُراتِ
وَلَيالِيَّ بِجَمعٍ
وَمِنىً وَالجَمَراتِ
وَظِباءً حالِياتٍ
كَظِباءٍ عاطِلاتِ
رائِحاتٍ في جَلابي
بِ الدُجى مُختَمِراتِ
رامِياتٍ بِالعُيونُ ال
نُجلِ قَبلَ الحَصَياتِ
أَلِعَقرِ القَلبِ راحوا
أَم لِعَقرِ البَدَناتِ
كَيفَ أَودَعتُ فُؤادي
أَعيُناً غَيرَ ثِقاتِ
أَيُّها القانِصُ ما أَح
سَنتَ صَيدَ الظَبَياتِ
فاتَكَ السِربُ وَما زُو
وِدتَ غَيرَ الحَسَراتِ
يا وُقوفاً ما وَقَفنَ
في ظِلالِ السَلَماتِ
مَوقِفاً يَجمَعُ فِتيا
نَ الهَوى وَالفَتَياتِ
نَتَشاكى ما عَنانا
بِكَلامِ العَبَراتِ
نَظَرٌ يَشغَلُ مِنّا
كُلَّ عَينٍ بِقَذاتٍ
كَم نَأى بِالنَفرِ عَنّا
مِن غَزالٍ وَمَهاةِ
آهِ مِن جيدٍ إِلى الدا
رِ كَثيرِ اللَفَتاتِ
وَغَرامٍ غَيرِ ماضٍ
بِلِقاءٍ غَيرِ آتِ
فَسَقى بَطنَ مِنىً وَال
خَيفَ صَوبَ الغادِياتِ
وَزَماناً نائِمَ العُذ
ذالِ مَأمونَ الوُشاةِ
في لَيالٍ كَاللَآلي
بِالغَواني مُقمِراتِ
غَرَسَت عِندِيَ غَرسَ ال
شَوقِ مَمرورَ الجَناةِ
أَينَ راقٍ لِغَرامي
وَطَبيبٌ لِشَكاتي


Vai-se um homem vai com ele
A marca de uma raiz
Vai com ele a cicatriz
De um lugar que está vazio
Leva gravada na pele
Um aldeia um campo um rio


Ha gondolom: ma már enyém lehetnél -
szemembe apró gyíkok fekszenek
s egy ismeretlen ópiumvilágból
felém zúdulnak zöld álomszerek.
Ha gondolom: tán épp ez éjji percben
elért volna egy néma lüktetés -
mint mákszemek a forró nyári földön:
úgy perg a vérem, e késő vetés.


Tisbe exclama do estás (o trance fuerte)
de alguna fiera son estas pisadas,
sus Tocas estas son (o dura suerte).


Deine Stern und was sonst dein,
Bleiben immer frisch und munter;
Ihr geht auff und wieder unter,
Ihr verwechselt Nacht und Schein,
Und es fehlt je Keinem ichts,
Auch an dem geringsten nichts.


Él nos cuenta el repaire del romeo cansado;
leyendo en santorales y libros de oración,
copiando historias viejas, nos dice su dictado,
mientras le sale afuera la luz del corazón.


Ich bin mit Junkers' Maschinen schon
Oft über die Lande geflogen,
Hab meinen Tages- und Wochenlohn
Darüber oft weit überzogen,


Wir sind in dieser Sterblichkeit
Nur Pilgerim, und die zum Himmel wallen.
Wär uns dein Wort nicht an der Seit;
So würden wir gar oft und schrecklich fallen.
Dein Wort muß unser Stab auf unsrer Reise seyn;
Dieß führet uns getrost zu Salems Thoren ein.
Sucht uns dein Wort nicht beyzustehen,
Wir würden in der Noth vergehen.


Die Religion wird abgeschafft,
Nicht glauben mehr soll man an Rhenus,
An den nußlaub- und rebenbekränzten, und nicht
An die Mediceische Venus.


– Ano – – –


Gli occhi ch'erano avezzi al suo splendore,
non se alectando d'alcuna altra vista,
detteno affanno e dubio insieme al core;


Jak chytne srdce tvé a duši rozteskní
ta píseň divoká, ten posun groteskní!


غاب الغرام تمكني وثباتي
وتزايدت من لوعتي وثباتي
يا من لكم في المنحنا من اضلعي
وطن رحيب مخصب الساحات
بحياتكم ان قلت يمنعني الحيا
فحياتكم أي والغرام حياتي
جودوا علي بنظرة فوحقكم
هي في حياتي بغيتي ومماتي
يا آل طه يا مصابيح الهدى
يا قبلتي يا سادة السادات
كم من عنايات اغثتم مظهري
بظهورها وكشفتم كرباتي
انتم شموس الله في ملكوته
والملك اهل خوارق العادات
لكم الايادي البيض والهمم التي
قامت بسر النفي والاثبات
لي منكم الغوث الرفاعي الذي
خضعت لديه ايمة الحضرات
خلف الائمة من سلالة حيدر
فلك الخوارق صاحب الايات
حامي الحمى رحب اليمين المرتجى
ابد المدى لنوائب الاوقات
ولي الملاذ فتى المعامع شبله
وادي الندا حسن ابو البركات
علم الولاية والسادة والنقى
والجود والبرهان والنفحات
كنز المفاخر في بني الصياديل
اسد الكتائب وافر الغارات
كم ليلة قطع الدجى متبتلا
لله باكي العين ذا لهفات
ولكم اغاث بعون بارئه فتى
قد غص بالاكدار والحسرات
فحل هزبر سيد ذو همة
علوية من اعظم الهمات
هو والاولى زهر العشبرة اهله
آل الوصي ايمتي وحماتي
شيخ يريع الخصم في يوم الوغى
ويخيف دهم الاسد باللحظات
لا غرو ان جهل الغبي مقامه
فالعمى ظهر اليوم في ظلمات
انا عاجز عبد وآل المرتضى
أهل القوى أسد الوغا ساداتي


Ya llegó el quinto ¡España! ¡Santiago!
¡Fuera; que entro en el sexto! ¡Sus! ¡Buen pecho!
Si del séptimo salgo, gran derecho
tengo a salir con vida de este trago


Sagst recht davon, wers Geld nur hätt',
Hätt ich das Geld, ichs wagen thät,
Ich hab jetzund daran gedacht,
Du hast mich um viel Pfenning bracht,
Mir dünkt auch wohl, was du vorher
Gewesen bist, der du jetzt her
Mit deinen Schilden prächtig gehst,
In Silber und in Gold da stehst,
Und prangst mit dir, als seyst ein Fürst,
Drum daß uns allweg nach dir dürst.
Du weist noch wohl zu dieser Frist,
Wo du vorzeit gewesen bist,
Du fielst auch manchmal mit mir hin,
Man schütt dich oft auch untern Tisch,
Ich sah auch oft, du machst Unrug,
Daß man dich aufs Diuppen schlug,
Und werd ich dich wiederum treffen,
So werd ich dich zum Fenster n'aus werfen.


Ich bin und werd' auch ewig sein
wie ich mich einmahl dir versprochen/
mein Eyd verbleibet unzerbrochen/
solt' auch der Himmel fallen ein/
die Erde nimmer feste stehen
und alles drunt- und drüber gehen.


A zpívali mu nadšeně
a na své lýry hráli –
že pastýři a ovečky
jak omámeni stáli.


Nuove cose fa e disfà
che in lei spera la Fortuna,
però io sotto tal luna
vo' sperar che toglie e dà.


Reza por mim! A mais não me enterneç
Só por mim mesmo sei enternecer-me
Sob a ilusão de amar e de sentir
Em que forçadamente me detiv
Reza por mim, por mim! Eis a que chega
A minha tentativa a querer ama


Destino é o nome que damos
à nossa comodidade,
à covardia do não-risco,
do não-pegar-as-coisas-com-os-dente
Quanto a mim,
pátria é o que eu chamo poesia
e todas as sensualidades: vid
Amor é o que eu chamo mar,
é o que eu chamo águ


A las cuatro, te llamo
por que te amo,
A las cuatro, te busco
por que te extraño,
A las cuatro, te pienso
por que te quiero,
A las cuatro, te evocó
por que te necesito,
A las cuatro, te huelo
por que me hace falta,
A las cuatro te miró
por que te necesito,
A las cuatro te extraño
pues no estas conmigo,
A las cuatro las odio,
pues no te encuentro,
A las cuatro imaginó
que ya estas conmigo,
A las cuatro,
a las cinco,
a las seis,
a las siete,
ayer, hoy y mañana,
pero también
al amanecer,
y al anochecer.


Wenn ich müd' und trostlos wanke,
Ach! verkannt,
An des Kummers kalter Hand,
Durch verwachs'ne, wilde Haine,
Ohne Stab und Bahn:
O erscheine
Leitend mir, du engelreine,
Gottgeweihte Seele dann!


beklemek dersin saatlarca beklemek


洞中烟锁五云楼
洞口寒泉今古流
见说秋高风雨夜
徐郎骑鹤更来游


Za mostem u Myší díry jednoho rána v září
veliké dubisko padlo z úpatí skalnaté stráně,
na louku zrosenou padlo k slunci tíhnoucí tváří;
dělníků osm tu stálo, listí pršelo na ně.


خلقت عَلى ريب الحَوادث صابِراً
وَفي كُل حال لِلمُهيمن شاكِرا
لَئَن كانَ حَظي نائِم السَعي في الوَرى
فَطَرفيَ لَم يَبرَح عَلى المَجد ساهِرا
وَأَهلي وَإِن كانوا صُدور أَولي النَهى
فَلا أَشتَهي في الدَهر إِلّا المَقابِرا
تُسيءُ بِيَ الأَيام حَتّى كَأَنَّها
تَرانيَ مِن بَعد التَجارُب جابِرا
فَلا زلت يا مَنصور تُؤنس وَحشة ال
سقيم إِذا أَمسى مِن الداءِ حائِرا


Die Prediger der eitlen Wissenschaften,
Die Meister von der falschberühmten Kunst,
(Und wenn sie all ihr Zeug zusammenrafften,)
Bereiten hier doch nichts als blauen Dunst.
Man komme nur erst an des Todes Thor,
Und säe da die Spreu Philosophie;
So erndtet man gewiß vergebne Müh,
Der Einfalt kommt das Werk ganz leichte vor.


Nám zdá se, s hvězd že vane hlas :
„Nuž pojďte, páni, blíže,
jen trochu blíže, hrdobci,
jimž hrouda nohy víže!“


Wende die Füßchen zum Himmel nur ohne Sorge! Wir strecken
Arme betend empor; aber nicht schuldlos wie du.


En Scilas ei en Caribdis no repara,
ni en peligro que el mar tenga encubierto,
siguiendo su derrota al descubierto,
que limpia honestidad su curso para.


Ó, ty chvíle blahá k nevypsání,
růže krásná mezi trny těmi,
jediná ty, jedna mezi všemi
krátká v žití, věčná v zpomínání.


Před ní otáčí se divným tancem v kole
postava, kol níž se při poskoku zmítá
valná třáseň žíní, ceta rozmanitá,
mávajíc nad hlavou stříbrem tenké hole.
Byl to podvodný kněz pohanského bludu,
kouzelník, jenž slova pronášeje tejná,
přivolával v pomoc lichá božstva Čudů.
Vzýval Jumalu a volal Vejnemejna,
Runu příšernou, jež hrom a blesky rodí,
Ilmarajna, který smečku vichrů vodí,
volal nesčíslné roje vzdušných běsů.


峥嵘岁事春将至
寂寞梅花雪失期
独有垂杨伴幽怨
岂堪临水折长枝


Seid, geliebte kleine Lieder,
Zeugen meiner Fröhlichkeit;
Ach sie kömmt gewiß nicht wieder,
Dieser Tage Frühlingszeit.


Euer Loos – so einfach und bescheiden –
Ach warum ward es dem Menschen nicht? –
Uns zerstören namenlose Leiden
Und die einzeln uns geschenkten Freuden
Stillen unsern Durst der Seele nicht.


霜月中天树影寒
绕阶风叶走团团
此时独坐心千里
谁信来难去更难


Durch meine Adern
Rast Fieberglut!
In meinem kranken
Ausgedörrten Hirne
Lodert des Wahnsinns
Flamme empor!
Aus Nacht und Graus,
Aus wilder Verzweiflung
Schreit meine Seele
Nach dir, nach dir
Du süße
Ewigverlorene Geliebte!
In heißen Thränen
Quillt das Opfer
Unendlicher Sehnsucht.
O daß ich vergessen könnte! ...
Ertödten der Erinnerung
Vielholden Mährchenduft!
In tollem Sinnentaumel
Bachantisch schwelgen,
Hinsterben in den Wonnen
Rauschseliger Liebe! ...
Wie schön schien die Welt
Dem Auge des Glücklichen!
Ein schimmernder Blüthenhag
Süß umwoben und durchzittert
Von Duft und Schall
Und nun –
In Nacht getaucht
Ist der Lichtkreis der Sonne,
Zum Schmerz wird jeder Athemzug
Der leidgepreßten Brust,
Immer wieder wühl' ich,
O wollüstige Selbstqual!
In meiner Wunde,
Der nie verharschenden ...


simones


üzerine yıkılan hayatlar


Sey gegrüsst, O Preiß der Städte,
Gott erhöret die Gebehte
Seiner lieben Schar in dir,
Hat mang tausent dich erkohren,
Schaw, es wird in dir gebohren,
Unsre Lust, der Helden Zier.


Volt célotok, mely vont előre;
Szent küzdelem a költő bére,
S ha zenge ajkatok,
Akár csatán, veszélybe híva,
Akár rabláncon, rejtve, tiltva:
Egy nemzet hallgatott.


Até pro ano, firmes, lá na Torre!
Demos as nossas almas esse gosto!
Fica abolida a morte! Ninguém morre!


Wenn ich vom Weibe Höh'res wollte,
Als wie sie sein und bleiben sollte.


«За отъездом продаются: мебель, зеркала и про Дом Воронина, 159»(«поли ве»)
Надо поехать — статья подходящая!
Слышится в этом нужда настоящая,
Не попадется ли что-нибудь дешево?
Вот и поехал  Много хорошего:
Бронза, картины, портьеры всё новые,
Мягкие кресла, диваны отменные,
Только у барыни очи суровые,
Речи короткие, губы надменные;
Видимо, чем-то она озабочена,
Но молода, хороша удивительно:
Словно рукой гениальной обточено
Смуглое личик Всё в ней пленительно:
Тянут назад ее голову милую
Черные волосы, сеткою сжатые,
Дышат какою-то сдержанной силою
Ноздри красивые, вверх приподнятыВидно, что жгучая мысль беспокойная
В сердце кипит, на простор вырываетсВся соразмерная, гордая, стройная,
Мне эта женщина часто мечтается…
Я отобрал себе вещи прекрасные,
Но оказалися цены ужасные!
День переждал, захожу — то же самое!
Меньше предложишь, так даже обидится!«Барыня эта — созданье упрямое:
С мужем, подумал я, надо увидеться»Муж — господин красоты замечательной,
В гвардии год прослуживший отечеству —
Был человек разбитной, обязательный,
Склонный к разгулу, к игре, к молодечеству, —
С ним у нас дело как раз завязалосСтранная драма тогда разыгралася:
Мужа застану — поладим скорехонько;
Барыня выйдет — ни в чем не сторгуешься
(Только глазами ее полюбуешься)Нечего делать! вставал я ранехонько,
И, пока барыня сном наслаждалася, —
Многое сходно купить удавалосУ дому ждут ломовые извозчики,
В доме толпятся вещей переносчики,
Окна ободраны, стены уж голые,
У покупателей лица веселыТолько у няни глаза заслезилися:
«Вот и с приданым своим мы простилися!» —
Молвила няня… «Какое приданое?»
— «всё это взял он за барышней нашею,
Вместе весной покупали с мамашею;
Как любовались!»
Открытье нежданное!
Сказано слово — и всё объяснилося!
Вот почему так она дорожиласБедная женщина! В позднем участии,
Я проклинаю торгашество пошлоВсё это куплено с мыслью о счастии,
С этим уходит — счастливое прошлое!
Здесь ты свила себе гнездышко скромное,
Каждый здесь гвоздик вколочен с надеждою…
Ну, а теперь ты созданье бездомное,
Порабощенное грубым невеждою!
Где не остыл еще след обаяния
Девственной мысли, мечты обольстительной,
Там совершается торг возмутительныКак еще можешь сдержать ты рыдания!
В очи твои голубые, красивые
Нагло глядят торгаши неприветные,
Осквернены твои думы стыдливые,
Проданы с торгу надежды заветные!Няня меж тем заунывные жалобы
Шепчет мне в ухо: «Распродали дешево —
Лишь до деревни доехать достало бЧто уж там будет? Не жду я хорошего!
Барин, поди, загуляет с соседями,
Барыня будет одна-одинехонькДень-то не весел, а ночь-то чернехонькРядом лесище — с волками, с медведями»— «Смолкни ты, няня! созданье болтливое,
Не надрывай мое сердце пугливое!
Нам ли в диковину сцены тяжелые?
Каждому трудно живется и дышитсЧудо, что есть еще лица веселые,
Чудо, что смех еще временем слышится!»
Барин пришел — поздравляет с покупкою,
Барыня бродит такая унылая;
С тихо воркующей, нежной голубкою
Я ее сравнивал, деньги постылые
Ей отдавая… Копейка ты медная!
Горе, ты горе! нужда окаянная…
Чуть над тобой не заплакал я, бедная,
Вот одолжил бы… Прощай, бесталанная!


Gerichtet gegen Ilion schaute sie
In nahe Zukunft: Ilion! Ilion!
Du Braut des Jammers! Ha wie stattlich
Prangest einher du im Fackeltanze!


Ach du weiser Wunderbar?
wer wolt dir nicht alls befehlen?
wer wolt dich nicht ganz und gar
zum Schatz / Schutz / Schild / Held erwehlen?
deine Weißheit weiß die Zeit /
und dein Allmacht schickt die Sachen /
deine Gnad kan alles machen /
dir zu Lob und uns zur Freud.


君去清源第一州
鲙鱼沽酒有人留
泉山紫帽登临处
还有高人寄我不


In diese rätselhafte Welt
Sind wir alle als Rätsel gestellt;
Bilden Charaden.
Wer sucht den Sinn, wer findet Verstand
In diesem wimmelnden Allerhand?
Wer kann uns erraten?


I dopoví, a klesne v objetí
Milovanému choti svému,
Jenž ji v radostném roznětí
Přivine k srdci stísněnému.
Kdo výjev tento zdárně vypoví?
An zástup sám utichna žasne;
Však brzy zas hlahol se obnoví,
A k nebi víří plesy hlasné.
Co vítěz v slavném průvodu,
Jenž války přestál nehodu,
Vrací se kníže
S kněžnou libostnou,
Provázen družinou radostnou,
A ku Praze se blíže,
Lid věrný žehná s tváří zas milostnou.


Du kanst deß Todes Schrekken
Vertreiben gantz und gahr,
Dein Sterben kan bedekken,
Was sonst zu fürchten war.
Dir ist es ja gelungen,
Daß du den Tod verschlungen,
Hin ist nun die Gefahr!


Oui, je suis de ceux-là qu'inspire le Vengeur,
Il m'a marqué le front de sa lèvre irritée,
Sous la pâleur d'Abel, hélas ! ensanglantée,
J'ai parfois de Caïn l'implacable rougeur !


Ora il mio cuor s'acqueta e più non brama;
ma d'altri fiori altre ghirlande aspetta:
Febo, la sua virtude in sé ristretta,
verso l'occaso omai seco mi chiama.


Aqui está a redençã Tomai-a tod
E se é verdade a fome,
se é verdade o abismo,
se é verdade o pensamento úmido
que pestaneja ansioso nos cortejos públicos,
se são verdade as redenções que mentem:


Sovra l'urna piangendo oscura e tetra,
ove d'un secco lauro e fulminato,
scossa da la tua man, spirto ben nato,
pende la sì famosa e nobil cetra,


Se teus escrúpulos o exigem,
Eu explico, e não te iludo,
Que é daí que teve origem
O nome de barrigudo.


Co' non pensate, femene, col vostro portamento
quante aneme a esto seculo mannate a perdemento?
Solo col disiderio, senz'altro toccamento
(pur che li èi en talento) l'aneme macellate.


Tres veces de Aquilón el soplo airado
Del verde honor privó las verdes plantas,
Y al animal de Colcos otras tantas
Ilustró Febo su vellón dorado,
Después que sigo (el pecho traspasado
De aguda flecha) con humildes plantas,
(¡Oh bella Clori!) tus pisadas sanctas
Por las floridas señas que da el prado.
A vista voy (tiñendo los alcores
En roja sangre) de tu dulce vuelo,
Que el cielo pinta de cient mil colores,
Tanto, que ya nos siguen los pastores
Por los extraños rastros que en el suelo
Dejamos, yo de sangre, tú de flores.


Sagen ist der Weiber Ruhm/
Thun der Männer Eigenthum.


Samson machte Feyer-Kleider
Von den Feinden den Philistern,
Aber unsre Krieges-Schneider
Von den Freunden und Geschwistern.


Vždyť u nás věcí dost a dost
jež za srdce nás chytí
a přejdi jenom dvakrát most
a poznáš české žití.
Idee? Lidstvo? Škoda slov!
Pan Bambula je filosof –
co jsou mu rebelie?
on vlastenecký malvaz přec
u Fleků klidně pije.


黯淡云低竹石间
奚童𣃁笋踏泥还
菜花春老西园雨
尽日亭台燕子闲


Spát nechte panenku domácí,
ve snách se zdává jí o práci,
ve snách jen hrabe a suší:
šedivá mámo a tatíčku,
poťte se na rodném políčku,
jí to tak v postýlce sluší.


Und als das Rolandslied wie ein Sturm erscholl,
Da wallete manch Panier, manch Herze schwoll,
Da brannten Ritter und Mannen von hohem Mut,
Der Taillefer sang und schürte das Feuer gut.


Viď, budeme ho líbat,
tak bláznivě budeme líbat to tělíčko drobné,
a písně budeme zpívat nad jeho kolébkou,
o slunci písně,
o velikém, zářícím slunci...


空嗟覆鼎误前朝
骨朽人间骂未销
夜月池台王傅宅
春风杨柳太师桥


晴逼寒笆春满邻
汉奁芳额渐轻匀
东风未放全消息
雨萼愁香不见人


Auseinander bläst der Tod geschwind
Dieses Lächeln, wie der Wind
Regenbogenfarbigtes Geschäume,
Ewig fruchtlos suchst du seine Spur,
Aus dem Frühling der Natur,
Aus dem Leben, wie aus seinem Keime,
Wächst der ewge Würger nur.


La branche refleurie
Du manguier se marie
Aux rameaux délicats


Však než k ní jdeš, na mne papršleky
Skloň své ještě, aby pobrali
Ta k ní s sebou očí těchto řeky.


Po zemi pranýřů a šibenic
narůstá ze dne v den již do tisíc.


Jak přál jsem jí v té chvíli vřele,
by zdráva zase povstala,
však se znakem tím v očích, v čele,
kde bledá smrť ji líbala.


Hlaholí trouby po dánském táboře,
vítr je roznáší daleko na ostrov,
zanáší k samé i vesnici rybářské,
k tichému Vítovu v kotlině pobřežní,
který je od zadu zastíněn pahorky,
k východu hledí pak na moře šumící.
Pust byl teď Vítov. Všichni se utekli
do blízké Arkony, ohrady prostorné,
vzavše i děti a ženy a zásoby.
Zůstal jen Vuk stařec, osleplý v boji kdys,
ve statku nejbližším ku břehu mělkému,
sivá pak stařena v sousedství příbuzném.
S nimi tam zůstala jediná koza a
pes černý, huňatý, dětí miláček.


Duft im Blumenkelche
Schlummernd lind und leis,
Tiefe Lieb', um welche
Gott allein nur weiß.


Der Sohn bricht aus in Lachen:
»Drei Jäger zechen im Stern,
Die machen Gold und lehren
Mir das Geheimnis gern.«


Volky nevolky jít kuchař musí.
Ach, co jeho tučné tělo zkusí!
každá cesta vede do Říma,
ale tato přes Alpy se vine
v bílé ledovce a rokle stinné,
sněhy mrazí, bouře zahřímá...


Ma splendi a noi per l'opre, e ti riveli
Coi doni e con le grazie, onde dovemo
Cotanto a te, se ben rei servi semo
A signor largo e pio scarsi e crudeli;


Doch Niemand zieht vielleicht den Dichter ganz zur Erden:
Er soll kein Lehrer nicht des schlechten Pöbels werden;
Man will nicht, daß sein Lied ein Weib zum Weinen zwingt,
Wenn es am Petersthor ein deutscher Thespis singt.
Genug, bemüht er sich, für einen Sinn zu spielen,
Der richtig denken kann, und zärtlich weiß zu fühlen.
Gut, doch wofern ihr nur für solche Seelen schreibt,
Sagt, wo der Dichtkunst Zweck, das Unterrichten, bleibt?
Was braucht's, daß sie von euch die Lebensregeln hören,
Die ihnen eigner Witz, Fleiß und Erziehung lehren?
Als nur, damit ein Satz, den eure Kunst geschmückt,
Zwar den Verstand nicht lehrt, doch in das Herz sich drückt.


Bald treibt Er aus den Antichrist,
Das arge Kind der Sünden,
Und lehret, was die Wahrheit ist.
Ja Luthers Geist empfinden
Papst, Türk' und Ketzer alzumahl,
Sie ziehen ab nur fahl und schaal:
Es leuchtet durch die Lande
Das heilig' Evangelium,
Und das macht Münch' und Pfaffen stum
Dem Antichrist zur Schande.


Zwei Blümlein blühen am Aronstab,
Ach, beide überdauern das Grab;
Das weiße liebliche Blümelein,
Das schenkte mir mein Mütterlein.


Meu capote roto e pobre
Mal os meus ombros encobre
Quanto à gorr tu bem vês!
Ai! meu Deus! se Rosa fora
Como eu zombaria agora
Dos louros dos menestréis!


Und wie der Leib, so war Ihr Geist,
Und wie der Geist, so war Ihr Glück.
Sie sollte vieler Völker Frau
Nach Ihrem Vater seyn.


Ten svět tak hezký, láska v něm,
kolem ho vroubí modra lem –“
Na věži hlásný potřikrát
se požehnal a jde už spat.


Zu Backnang wohnt ein Schneiderlein,
Es hat ein einzigs Geiselein,
Er bracht ihm Gras, er bracht im Kraut,
Das best', das er im Garten baut.
Da ward das zarte Wesen krank,
Der Schneider war in grossem Leid,
Als sie den Tod mußt leiden:
»Mein edle Geiß, die Häddel heißt,
Hat manches Kraut gefressen.
Jezt muß ich gar vor Herzeleid
Mein süße Geiß vergessen!«


Dál Tomeš neslyšel; leč ve své hlavě
sám předivné si věci předl dál,
až upřed’ nit, které se nenadál,
a na zeď kles’ a zalkal usedavě.
A bylo pojednou tak pusto kolem,
že z místa cestu dále nevěděl,
byl jako slepý: v prázdno zahleděl
a chápal vše, a nic zas neznal bolem.
Jak stál tu sám, tak stálo náhle všecko;
vše krásné ze světa se tratilo,
nebe se zralé v peklo zvrátilo –
padali andělé jak přes práh děcko.
Ty světa formy nádherné – jak feny
posuňkem sprostým naň se šklebily,
květ, mladost, víra vůně pozbyly –
nezbylo v duši, co by mělo ceny.
A nevěrnost zřel jen v podobě její:
nevěrna bohu, sobě, přírodě,
nevěrna horám, jemu, v neshodě
se vším, co svaté v citů pestrém reji,
nevěrna srdce zásadám a rodu,
lhostejná láme nejútlejší květ,
jej na smích vrhá v panských hejsků svět – –
co sbásníš, hlavo ubohá, v svou škodu!


Ein Vorhang, welcher sonst einfärbig grün,
Ließ durch dieß Schatten-Spiel mit Laub bewirckt, und schien
Geblühmt wie ein Damast: Kurtz, alles dieß zusammen,
Form, Farben, Schatten, Licht, Veränderung und Glantz
Vergnügten meine Seel', entzückten mich fast gantz,
Und fachten in mir an geweihter Andacht Flammen.


Selige Milde strömt aus den blauen,
Himmlisch gütigen Augen mir
Lösend ins Herz ...


Má pověsť k němu nesletne s věků,
on nepozná svého tu druha,
jenž trpěl též, hynul v zoufání jeku,
však nezmohl osidla tuhá.


A s novým dnem vždy nový nastal boj,
vždy nový rozpor v nitru mém se vzbouřil,
vždy nová vášeň v srdci vzplanula,
vždy nový mrak mém vzešel na obzoru,
a všechny cíle, všechny touhy své
zřel v dáli jsem, jak nedostupnou horu!


Youth! and let me style you Friend,
O look with Candor on the Lines I send!
Warm from the Heart my artless Numbers fall;
Nor wait Correctness, when your Virtues call.
Here, bless'd with all that human Life requires,
Superior to vain Fears, or low Desires;
In chearful Solitude, in studious Ease;
Careful my Conscience, and my God, to please;
I think on Thee, when Want, or Worth, implore;
And unrepining share my little Store.
So Stars attend the beauteous Queen of Night;
And faintly shine, not emulate her Light.


Dein Uhrwerk ist zum zweitenmahl verstellt,
Das du selbst aufgezogen.
Si schwärtzen mich, wi idem nur gefällt,
Erregen wasserwogen.
Si widerstreben deinem zug;
Verkehren ihn nach hertzbetrug.
I näher si mit meiner Seel verbunden,
I tiffer sind di Wunden.


Und ich floh die trübe Gasse weiter.
Gebt euch nicht so stolz, ihr roten Mauern,
oder prahlt mit freudigeren Gästen!
Niemand weiß es, wer sie sind, sie selber
lächeln seltsam, fragst du, wie sie heißen.
Sind an Tafeln zwar geladen worden,
drauf zu lesen, wo man sie getroffen –:
Den in einem Wehr beim Fest der Fische;
die in einem Hag voll Heckenrosen;
den auf blanken Gleises kaltem Kissen;
den in einer Herberg fremdem Zimmer.
Aber alle ruhn sie bleich und schweigend,
lächeln starr-verächtlich deiner Fragen.


Es war ein Junker edlen Stamms,
Ein schlanker, kühner Fant.
Ha wie das schwarze Galawamms
Ihm zu Gesichte stand! –


Mert ha néha meg-megállott,
Soha így még meg nem állott
Ember-elme
S ha lehetnék fejedelme,
Talán sokkal rosszabb volnék.


Der andre Adam heut erwacht,
Nach seiner harten Todesnacht;
Aus seiner Seite er erbaut,
Uns seine theur erlöste Braut.
Triumph u.s.w.


阴阳初感处
天地未分时
言语既难到
丹青何处施


Efectos de razón, que aquellos brazos
soltando prenden, y, si prenden, matan
con ciegos nudos de eficaz misterio.


Una y otra, cual nuncio de contento,
estrellas y colores dan al viento
que con gallardo soplo las tremola;


Ein Städtchen liegt da wo im Land,
Wie üblich: altertümlich.
Und Bäume stehn am Straßenrand,
Die wackeln manchmal ziemlich.


Z neviditelných zdrojů piju svou sílu
jako tajemný prvek –
a nevyčerpatelné hoří radium mé lásky,
jíž nechápe svět.


Vuélvete al dios Apolo, y sin con ira
despreciaré tus ruegos, por tus vicios
enfadado de tantas necedades,


Wollet jhr ein weil nu leben
Nach gebuͤhr/
So ſolt jhr
Alß bald nach dem himmel ſtreben:
Jſt der himmel euch nicht lieb/
So ſeit jhr nicht wehrt/ jhr dieb/
Daß er euch ſein liecht gegeben.


石边古木尚青枝
地老天荒石不知
故国小臣谁在者
苍梧落照不成悲


Molière, j'ai voulu savoir ce que devient
Et, pour avoir raison du doute qui me tient,


Trommel schallt,
Lustig wallt
Alles Heer mit Siegerschritt;
Wo ist, der so herrlich stritt?
Stille zieht
Er in Reih' und Glied.


Opatrně malou branku u stodoly otevírá
napřed strčí svítilnu svou, kolem plachým okem zírá.
Ano, on tam na hromadě slámy leží, zdá se, dřímá,
farář stojí mezí vrátky, divý strach mu ňadro jímá,
on to, tentýž, který v lese ležel čelem skloněn v trávu,
vidí zas to zryté čelo, vidí velikou tu hlavu,
vidí mapu pohozenou v slámě; vidí sukovici,
vidí žlutý na krku šál, vidí škleb ve zbledlé líci.


Dny počítám jen v této blbé poušti,
stesk po minulém i tu neopouští
mé myšlénky, v mou přítomnosť se vtírá.


This task perform'd, he sought no gainful post,
Nor wish'd to glitter at his country's cost;
Strict, on the right he fix'd his stedfast eye,
With temperate zeal, and wise anxiety;
Nor e'er from Virtue's path was lur'd aside,
To pluck the flowers of Pleasure or of Pride.


Pensa, lettor, se quel che qui s'inizia
non procedesse, come tu avresti
di più savere angosciosa carizia;


Pido amnistía para los que llevan
plomo en las alas, para los que han roto
los pantalones de las pesadumbres.
Pido amnistía para el trigo limpio,
para las frutas del amor caídas
en los zarzales que nos aprisionan.
Pido amnistía para los que beben
el café sin azúcar de su sombra
y se tragan el rancho de sus penas.
Pido amnistía para los que luchan
por tener un colchón donde descansen
las sonrisas abiertas de sus hijos.
Pido amnistía para los fortines
del pecho de las madres, esas patrias
sin polución de cárceles y espinas.
Pido amnistía para los exilios
de los que amamos para la ternura
de quien nos dice adiós en una carta.
Pido amnistía para el verbo libre,
para los locutorios de las rejas,
y los taladros de las soledades.
Pido amnistía, en fin, para la sed
de los que están buscando día y noche
el vaso de agua de la libertad.


春来几度送华辀
芳草多情柳亦愁
不惜裁诗写离恨
道傍只恐鬼揶揄


Tvoje srdce – křišťál granát
a Tvůj rozum – osvícený magnát,
nezávislý, svůj a svůj.


Laufft! Raufft! Schlagt alles korz und klein!
Brecht zu den Mäntschern in die Betten!
Dantzt ümb kein Kalb! Dantzt ümb ein Schwein!
Bewindet es mit Rohsen-Ketten!
Zum Leid-dhun bleibt noch ümmer Zeit/
wann ihr erst alt und gräulich seyd!


Los des fremden Jochs, allein
Pflichtig unsern Fürsten seyn:
Habsburg, Zollern, Zäringen,
Wittelsbach, Askanien;


Než běda! brzy po radostném máji
přilítla jeseň s neuprosným žárem,
že pastýř zmlkl ve hře na šalmaji
a každé kvítko loučilo se s jarem.
A bylo pláče, srdce rvoucích stonů,
kdy v zimní palác, do náruče země
v průvodu přátel při hlaholu zvonů
v příkrovu tíhlo květů zemských plémě.


Du vergötterst jede Lust
Bei der Jugend frohem Spiele,
Und beseelst des Jünglings Brust
Mit dem Trieb zum höchsten Ziele.


Parnasszus aljáról a sánták
A repülőknek ezt kiáltják;
S ha vélük sántikálni semmi kedved:
Csufolkodón rád nyelvet öltögetnek,
Szidnak titánnak és felhőivónak
S élczelve mondnak véleményt terólad.
Azért, öcsém, ha szállni vágyol,
A porba’ vergődők hadától,
Kérj engedelmet rá szerényen.
Mondd, légi útad, szárnyalásod
Csakis kisérlet, gyönge próba lészen.
Tudod te jól, hogy mennyit érsz s belátod,
Petőfik már ma nem igen születnek.
E józan kor csak epigont teremthet.


Deß Weibes Maul ist ihres Mannes, so weit es Trost und Labsal bringt;
Deß Weibes Maul ist ihrer selbsten, wann auff die Zunge Galle dringt.


Es jammert mich das arme Kind,
Daß eben die beliebten Sachen,
Die andere Mädgen lustig machen,
Ihr an dem Leben schädlich sind,
Und daß ein Wort, das sonst verstäubt,
Ihr an dem Hertzen kleben bleibt.


de pedra


Laß mich hinfort der Worte Gold
Ausgeben mit des Wuchrers Sorgen,
Daß, wenn das Heute nun entrollt,
Mir nicht verloren ist das Morgen;
Laß mich bedenken, daß der Sold,
Den eitlem Ruhm ich mußte borgen,
Genommen ward
Dem goldnen Hort für einst und Gegenwart!


»Was schert mich Weib, was schert mich Kind,
Ich trage weit beßres Verlangen;
Laß sie betteln gehn, wenn sie hungrig sind –
Mein Kaiser, mein Kaiser gefangen!


Ó Jungmanne, náš velký apoštole,
jenž dobrý boj jsi vlasti bojoval,
svou víru ve vzkříšení zachoval
a požehnaně běh svůj dokonal:
hle naposledy láska Tvého lidu
Ti dává spravednosti korunu
a obětuje díkův panychidu,
neb Ty jsi bohem vlasti na trůnu! –


J’épie avec amour, ton sommeil dans la nuit :
Ton front a revêtu la majesté de l’ombre,
Tout son enchantement et son prestige sombre…
Et l’heure, comme une eau nocturne, coule et fuit !


Ed io te ne chiedrò degli altri assai,
Sì che d'aver sarai tuttor guernita,
Ed e' n'andranno con pene e con guai.


Chi carica 'l balestro e chi 'l diserra,
chi scocca bombardelle e chi scoppietti,
dando battaglia a lui com'una terra.


e se non fu de' più ostinati cori
ne' vani affetti il mio, di ciò lagnarme
già non devrei, ché più laudato parme
il ripentirsi, ove onestà s'onori.


Neues Jahr, neues Jahr,
Bleib' uns gnädig immerdar!
Daß in deiner letzten Stunde
Dir noch schall' aus aller Munde:
Tausend Dank dir, neues Jahr.


Er’io già presso, onde non mai lontano
fui col pensero, al mio caro giocondo
albergo de le Muse, ov’ogni pondo
credea por giù del grave fascio humano,


梦鹊惊飞叫不休
声声还绕旧枝头
墙东一片梨花月
又逐笙歌上水楼


Ó srdce božské! Kde jest všeho míra!
Je kopím protkněte a do vesmíra
se vlije zase láska, kterou bije.


تأدى رجال في التمام وأهله
فطال المرا واستكشف الحقّ ساتره
فقلت لهم قولا وجيزا مخلّصا
أوائله مشروحة وأواخره
أتمّهمُ فضلا عليهم تعذّرا
إذا ما الهوى ناجاه بالعقل ظاهره
له باطن في ظاهر قد تكافيا
فباطنه ملء القلوب وقاهرُه


Qual und Jammer, ungeheuern, schweren
Felsen ähnlich, sinken sie herab:
Ach, du bist dahin! o fließt, ihr Zähren! –
Doch umsonst, ihr findet nicht sein Grab.


Hány szorgalmas csókokkal kérleltem,
hogy kertemben néked felneveltem:
«nyisd meg már, o nyisd meg kebledet,
‘s hozd ölembe vissza férjemet!»


Ada bátorságot, növelé a merszet,
Hogy igaz ügyben jár, bizodalmat szerzett:
„Aranyát elvettem - kiki titkon szóla -
Hanem ez gondol, lám, csak a közös jóra.”


Sie war die feinste Blume,
Berühmt im Land;
Es warben Reich' und Arme
Um ihre Hand.


„Obě uši jak kohoutu ocas?“
Svjatogor si po něm opakoval,
dech vypustil jako šerou horu.
„Co ten klučík všechno nablábolí!
Dvě má dcery, tak před nimi mluví!
Jaká potom kázeň má být v lidech?
K vůli dcerám potrestat ho třeba,
nechať zvědí, mrav že vládne světem,
a že kletba každého hned stihne,
kdo jak Geirrödh nečistou má hubu.
Dám já tobě, kluku, naučím tě:
Obě uši jak kohoutu ocas!“


Era al ponerse el sol en la llanura;
pálida sombra inmensa proyectaba
      de las ruinas el humo
      subiendo espeso;
¡acá y allá tendidos, sobre sangre,
contemplaban la azul bóveda inmóvil!
      con inmóviles ojos
      los que lucharon.
De Dios en la pupila sus pupilas
hundían los vencidos caballeros,
      del último combate
      cobrando el premio.
Rodeaban la que fue roquera torre,
señora de los páramos adustos,
      en tropa bulliciosa
      los vencedores.
Sus luenguas sombras al caer la lumbre
cubrían de piedad a los vencidos;
      era como una tregua;
      el sol moría.
Con las armas rendidas contemplaban
—el asombro en sus ojos y sus pechos—
      encima de las ruinas
      un hombre solo.
Tiene en la diestra el puño de una espada,
de una bandera el asta en la siniestra,
      rodó la hoja al suelo,
      voló la tela.
Sus ojos reverberan del poniente,
donde el sol se enterró, los arreboles,
      sangre hecha luz del campo,
      sangre del cielo.
Contempla ante sus pies los caballeros
que serán pronto dueños de su tierra,
      y con su Dios hablando
      grita: ¡vencimos!
Los arreboles fúndense en ceniza,
nacen estrellas tras la nube de humo,
      y al asta y puño asido
      rueda el postrero.
Doblan los vencedores sus rodillas,
de entre las ruinas álzase la luna,
      y es su blancura el riego
      de la victoria.


But let the generous actor still forbear
To copy features with a mimic's care!
'Tis a poor skill, which ev'ry fool can reach,
A vile stage-custom, honour'd in the breach.
Worse as more close, the disingenuous art
But shews the wanton looseness of the heart.
When I behold a wretch, of talents mean,
Drag private foibles on the public scene,
Forsaking nature's fair and open road
To mark some whim, some strange peculiar mode,
Fir'd with disgust, I loath his servile plan,
Despise the mimic, and abhor the man.
Go to the lame, to hospitals repair,
And hunt for humour in distortions there!
Fill up the measure of the motley whim
With shrug, wink, snuffle, and convulsive limb;
Then shame at once, to please a trifling age,
Good sense, good manners, virtue, and the stage!


Wohl stand er hart in Frohn,
Ein armer Proletar,
Doch blieb sein halber Lohn
Beim Bücher-Antiquar.
An jedem Wahltag strich
Er ruhlos um die Thüren
Und haschte Zettel sich,
Flugblätter und Broschüren.


Che'l suo fratello era huom che mosso il piede
Mai non havea di Roma alla sua vita,
Che del ben che Fortuna gli concede
Tranquilla e senza affanni havea notrita,
La roba, di che'l padre il lascio herede,
Ne mai cresciuta havea ne minuita,
E che parrebbe a lui Pavia lontana
Piu che non parria a un altro ire alla Tana.


Lüfte! weht die Blütenfülle
Nur herab aufs bleiche Kind!
Bei Geschwistern, Blüten lind,
Schlaf' und träum' es süß und stille.


Také skutky činí víra kříže! –
Z nebe zazní pak tu ohlas jemně:
„Byl jsem vězněm, a on přišel ke mně!“


Da sie dich mit vielen Küssen
In die weißen Armen schloß;
Da du in der zarten Schoß
Deine Lust recht kontest büßen;
Aber jetzt, o Corydon,
Ach wie weit bistu darvon!


Zezulka kuká tam, kuká,
a v Tonči až srdce puká.


道人曾去礼清凉
幻出台山翠壁光
闻说幻师能幻幻
烟云草树摄他方


To lepší se být podobá
ta situace pro oba,
jež ran se nedotýká!
Tím znechutí se pokusy
a Faust se nutit nemusí
do pósy urputníka.


A hravě, jako s dlaně do dlaně se přesypalo
s měsíce na zem’ světlo bělostné, zvonilo v pádu,
ve větvích stromů jako v náručí vášnivě plálo
a travnatými luhy prostřelo svou křehkou vnadu.


Doch die Sünde ward mir theuer,
Mahnte nun mich früh und spat;
Für des Angedenkens Feuer
Wußt' ich keinen andern Rath,


Rinaldo si cacciò ne l acqua a nuoto
per aiutarmi, et la fatica perse
perche levossi un furioso Noto,
che d ombra il cielo, e l pelago coperse
quel che di lui seguisse poi, m è ingoto
Alcina a confortarmi si converse
et quel dì tutto et la notte che venne
sopra quel Mostro, in mezo l mar mi tenne


Byla slavná Rachel dítě
nepatrné, neúhledné,
bez forem a bez výrazu
v oku skoro apatickém.


إِذا هُزَّ فيها صارِمُ البَرقِ خِلتَهُ
يُرَوِّعُ مِن تِلكَ الجَداوِلِ أَرقَشا
يَمُدُّ عَلَيها المدُّ سوراً مُفَضَّضاً
وَيَرجِعُهُ طَوراً سِواراً مُنقَّشا
وَيُرسِلُهُ سَهماً إِلى مَقتَلِ الثَرى
فَيَسري بِأَوراقِ الغُصونِ مُرَيَّشا
هَوىً كَسَماحِ الصالِحِ المَلِكِ الَّذي
يُكَتِّمُهُ وَالشَمسُ لَيسَ لَها غِشا
يُقَتِّلُ حَيّاتِ الحُقودِ مِنَ العِدا
بِحَيّاتِ سُمرٍ بِالأَسِنَّةِ نُهَّشا
وَيَنصِبُها إِن يَرتَقوا السُحبَ سُلَّماً
وَيُرسِلُها إِن يَنزِلوا القُلُبَ الرِشا
فَأَوساطُها أَولى مِنَ العَينِ بِالهُدى
وَأَطرافُها أَولى مِنَ الهَمِّ بِالحَشا
غَنينا عَنِ التَشبيبِ قُدّامَ مَدحِهِ
فأَذهَلَ وَصفُ اللَيثِ مَن وَصَفَ الرَشا


任从耳畔妍声过
特地胸中顺气萌
个里讵容思勉得
羡君一跃了平生


وجد المقاليت يخفن الضرا
تظر أنضاد الثقاب طرا
أكون ثم أسداً زبراً


Ein Deutscher und ein Freier,
Was ihr wohl selten schaut;
Jawohl, ein kühner Freier
Um eine stolze Braut:
Der schwur gar laute Fehde
Der trotzigen Gewalt,
Daß rings von seiner Rede
Das Echo widerhallt:


In eben den Orden
Der Schanden und Spott
Ist auch gebracht worden
Die grausahme Rott';
Ich meine Dich, Helle:
Der Tod, dein Geselle,
Hat schimpflich verlohren den Stachel im Krieg'.
O flüchtige Feinde, wo bleibet Eür Sieg?


Ti, élet balzsamát lehellő leányok,
A szépség tüzénél olvasztott bálványok,
Kiket imád sok szív, áhítva reszketvén
S fellobbant óltárán a temjént égetvén,
Óldjátok le rólam gyarló kötésteket!
Nem tudlak imádni többé benneteket;
Mert minden szépséget, mellyel hódítátok,
Már az egy Lillában bésummálva látok.


O hätt' ich niemals kosten dürfen
Vom Kelch, der mir mein Selbst entrafft!
Nur Poesie dacht' ich zu schlürfen
Und trank das Gift der Leidenschaft.


Jestli bude dřímat
Která, nebo klímat:
Honem vodu sem!
Do očí jí nastříkáme,
K večeři jí špičky dáme,
Na svadbu ji nepozvem:
Vodu, vodu dejte sem!


Povstal Žižka jako prorok
a vodíval nás rok co rok
na Zikmunda, zhoubce krále.
Po něm rostlo rychle dále
záhubné té války símě
v hluku boje, v bouři hromu
v mohutnou sněť a v kmen stromu
a pod jeho mocné týmě
utekli se hrdí kněží,
kteří s námi lidmi stěží
promluviti chtěli v Římě.
Po válečném tomto reji
smlouvali se v Basileji;
tak to dlouho chytře vlekli,
až nám okov na šíj smekli;
na Lipanech Čechů síla
dokonala konec díla.
Tehdy v středu české zlosti
složil Prokop české kosti.
Zůstal já tu ke vší psotě
státi sám a sám – kůl v plotě.
Shromáždil jsem zbylé mladce,
pustil jsem se v divou jízdu
přes planiny k tomu hnízdu. –
Celá země kromě Hradce
podala se zeměvrahu...“