V tom se k účetnímu Stoupa otočil:
„Věříte-li, pane, slůvka z toho všeho,
co nám o svém mládí správec vyprávěl?
Já už asi pětkrát potěšení měl
naslouchať té bájce – končil jinak vždycky.
Ale já znám, pane, příběh romantický!
Poslouchať-li chcete –“ dýmku zapaluje
a již oblak dýmu nad hlavou mu pluje.
„Kopa veselá byl Pavel krajánek.
Zdlouhavým byl sice – sotva že se vlek'
ode mlýna k mlýnu, – práce, – té se štítil,
ale čtveračinou zrak mu jenom svítil. – –
Panímámě nosí nejnovější klepy,
s panem otcem umí dělať politiku
a dcerušky mladé jen se na něj lepí, –
přináší jim z dálky pozdrav milovníků.
A což mlýnské chase povídává divy!
takých neviděli věru jaktěživi! –
Mně vyprávěl toto, vylhané snad zpola:
,Do ,Pekla‘ jsem jednou maně zabloudil.
Výstavný a pěkný dříve mlýn to byl –
ale tehdy málem trouchnivěla kola
a ke mlýnu cesty zarůstaly blínem.
Na kameni puklém v dumách přede mlýnem
sám pan otec seděl s hlavou sklopenou.
Sotva jsem ho poznal, když jsem přišel blíže.
Podepíral čelo dlaní hubenou; –
jaká as mu na skráň uléhala tíže?
Loni mladíkem byl veselým a švarným
a dnes? – – Pozdravil jsem. Probudil se z dum
a žalostný povzdech unik' jeho rtům.
,Jdi jen dále, hochu! Každý krok tu marným,
není korce mletí, stále stojí mlýn – –‘
V tom mne poznal – řekl: ,Tys to, Pavle, hochu?‘
a v zapadlém oku kmitl se mu stín.
Prosím, abych směl tu odpočinouť trochu.
Zavrtěl jen hlavou: ,Nedovolí žena!‘ –
Zachvěl se a k zemi plachý sklopil hled.
Pravím k sobě: ,Bože! jaká tady změna!‘
a na kámen jsem si unavený sed'.
,Co se tady stalo?‘ – zaslechl mne asi,
dlaní pohladil si prořidlé už vlasy.
,Ach, doufal jsem,‘ pravil, ,že si ženu beru,
zatím mne však jenom divý vzal si čert!
Pravdivě mlýn tento ,Peklem‘ zovou věru,
ale žíť v tom pekle není žádný žert.
Žena dračice je – rozehnala mleče,
kola zahálejí, hnije podlaha.
Běda krajánkovi, který neuteče
dřív než vejde v tato místa neblahá!
Ani kousku chleba u nás nedostane,
žena sama odtud fenou vyštve ho.‘
Útrpně jsem pohled' stranou na něho:
,Rád byste as utek' sám, ubohý pane!‘ –
v líci jeho zračí tajený se žal.
Chtěl mi cosi říci, hlavou zakýval, –
v tom co se to děje? Poděšený vstane,
zuby jektají mu, kolena se chvějí. –
Žínka jeho právě vyšla ze dveří – –
Kdo jen jednou hlédne v sivé oko její,
že v ní skryt je ďábel, jistě uvěří.
Peklo hořelo v něm a tím vnitřním žárem
její žluté tváře vyschly dávno již. –
Strach mne jal, když skokem ocitla se blíž,
kus kamene zvedla křivým, suchým spárem.
,Muži!‘ zasípěla. On se plazil k ženě. –
,A ty!‘ – vzkřikla na mne, ,kliď se odtud hned!‘
,Chci jen odpočinouť!‘ prosím poníženě. –
,Kliď se!‘ – ,Jenom chvilku! Vždyť jsem sotva sed.‘
,Povaleči bídný!‘ rozzlobená vyla,
kamenem mne posléz v prsa uhodila.
Ne tak ani ranou jako hrůzou spíše
na dlouho mne přešel sluch i zrak i cit.
Na zemi jsem ležel jako mrtvý tiše
a v tom dobrý nápad hlavou se mi kmit!
Žena na mne hlédla, plaše trochu sice,
ale potom muže vlekla do mlýnice.
Hučela jen k sobě: ,Však on vstane zas!‘ – –
Nehnul jsem se ani. Prošel krátký čas, –
hle, mlynářka vyšla. – Jako zkamenělá
stanula však, hrůzou jako list se chvěla,
když mne shlédla ležeť stále bez hnutí.
Zamhouřil jsem oči, nedýchal jsem ani. –
Mlynář zesinalý křižoval se za ní.
,Zabilas ho!‘ jektal. – Chtěla se mu smáti.
,Lenoch je to jenom! Nechce ani vstáti –
nechme ho, snad přece hlad ho donutí!‘ –
Smála se, však divně zazníval smích její.
Mlynář plakal: ,Bože! jak se všecek chvěji!
do smrti je zabit! Co si počnem' nyní?
Přijde-li sem někdo, spatří mrtvolu –
celý svět pak řekne, že jsme oba vinni!‘ –
,Budem tedy viseť aspoň pospolu!‘ –
Žena bledá opět nutila se k žertu.
A muž šeptal: ,Viseť? Staň se, jak chce Pán –
jen ne podle tebe!‘ – Žena praví: ,K čertu!
Mrtev-li, nuž bude dobře uschován
pod mlýnskými koly ve hlubině šumné!‘ –
V tom pan otec zalkal: ,Někdo kráčí sem!‘ –
A mlynářka skokem stála ihned u mne,
vší silou mne zvedla a přes dvůr mne vlekla,
pak mne v temnou síňku skryla s pospěchem,
přikryla mne slamou. – ,Lež tu tedy!‘ řekla;
,do noci-li ještě se mi nevzbudíš,
potok zapěněný odtud odnese tě!‘–
Díky Pánu Bohu, že to bylo v létě! – –
Sotva hvězdy svitly u mně byla již,
tázala se temně: ,Líný, ještě spíš?‘ –
Třesoucí se mlynář v obličej mi svítil,
šeptal: ,To již věru není přetvářka!‘ –
Já se ani nehnul. Pak ale jsem cítil,
jak mne s namáháním zvedla mlynářka.
Chudáček muž bál se na mne sáhnouť jen.
Po mlýnici vlekla s velikým mne spěchem,
namáháním vzdychá, slyším každý sten,
jak jí srdce buší! – S utajeným dechem
v tom se zastavila. Proud pod námi šuměl.
,Dolů musíš, hochu! Dolů!‘ řekla mi.
V potok hodila mne. Však jsem plavať uměl,
zápasil jsem pilně ve tmách s vlnami
dosáhl jsem břehu, oběh kolem mlýn,
kolem zdí se rychle plížil jako stín.
V tom se měsíc právě z mraků vynořil. –
Na kameni puklém, kde jsem hovořil
s panem otcem dříve, u mlýnice v tichu
ulehl jsem opět, sotva bráně smíchu.
Voda srčela mi proudem z oděvu.
Mlynářka v tom maně vyšla ze mlýnice,
zahlédla mne, vzkřikla, zakryla si líce,
o zem potom nohou dupla ve hněvu.
,Čert si tropí šašky! – Muži!‘ zavolala.
Mlynář vyšel, div že do mdlob neupad', –
z třesoucích se rukou světlo jemu vzala,
přistoupila ke mně. Muž se za ní krad'.
,Vidíš, ženo?‘ šeptal, ,to se mstí tak nebe!
Prchlá jsi a zlostná –‘ – ,Neposlouchám tebe!
zasípěla žena – hrozný byl ten hlas
a jak zasvítilo v černém jejím oku!
,Jdi, tys bídná baba – pomohu si zas!‘ –
A opět mne vlekla, vrhla do potoku –
ze mlýna však sotva vyšla za chvíli,
na kameně puklém po druhé mne zřela.
Klesla její síla, osykou se chvěla,
do oka jí maně slzy vstoupily.
Na rameno muži opříť musila se.
,Běda, běda!‘ řekla, ,navrátil se zase!‘
A muž zděšen volá: ,To za tvoje hříchy!
Lidmi pohrdáš ty, plná divné pýchy,
žebrák ani nesmí vstoupiť do mlýna.
Odehnalas mleče, obilí's jim kradla!‘ –
Žena jenom do rtů zuby zatíná. – –
Na prsa v tom muži přemožena padla,
pláče, přísahá mu: ,Polepším se věru,
jen mi pomoz toho odstraniti v šeru!‘ –
A muž opět kárá: ,Tvá to vina jen!
Tys mne, muže svého, krutě den co den
trápila svým hněvem, svárem, vádou, pěstí,
hle, teď vše to tebe vedlo do neštěstí.‘
Ona zašeptala: ,Jen mi pomoz teď!‘
Chudák mlynář byl sic bledý jako zeď,
srdce však si dodal, pravil: ,Pomohu ti!
Jen mi přislib, ženo, že se změníš zcela
a že budeš žínkou podle mojí chuti,
věrnou, hodnou, pilnou, zbožnou, poslušnou!‘ –
Vyskočila náhle a hněvem se chvěla:
,Haha! tam ty míříš? Nech si pomoc svou,
nikdy nechci stáť se tvojí otrokyní.
Vždy jsem pomohla si – pomohu i nyní –!‘
Pozvedla mne pracně s děsným ohněm v oku,
odvlekla mne spěšně opět ku potoku.
Když jsem ponořil se, řekla spokojeně:
,Teď se nenavrátíš věru nazpátek!‘ –
Sotva ale na dvůr hlédla ze vrátek,
vykřikla. – A mlynář rychle skočil k ženě.
Na kameni puklém po třetí mne shlédla,
nemluvila více, jenom ruce zvedla.
Ale muž jí pravil: ,To je za tvé viny,
že mne mučíš stále, nechceš poslouchat.
Dobrákem jsem příliš – kdyby to byl jiný – –!
Ale přece –‘ dodal útrpností jat,
,odpustím ti všechno, pomohu ti taky,
slib mi jenom, že chceš hodnou býti ženou,
poslouchať že budeš!‘ – – Rychle zvedla zraky.
,Přísahám ti!‘ volá s tváří uslzenou,
,poslušnou chci ženou býti v každou dobu,
v neštěstí i štěstí věrnou ti až k hrobu. –
Jen mi nyní pomoz, nemám více síly!‘
Zas na ňadra muži zničena se chýlí.
A muž praví vážně: ,Mrtvý svědkem jest
přísahy tvé slavné!` – ,Však to není lesť!‘
dodala zas ona. ,Neporuším slova!‘ –
A nade mnou oba v tom se objali,
lásku si a věrnosť přísahali znova,
horké jejich slzy na mne kapaly.
Pak mne svorně zvedli, vrhli do potoku,
mlynář nad hlubinou vážně dělal kříž. – –
Já jsem odplul dále, nevrátil se již,
až teprve asi za několik roků.
A hle! ,Peklo‘ zatím v ráj se proměnilo,
všude plno mlečů, plno chasy bylo,
statný mlynář dávno pozbyl tesknoty
a mlynářka byla vzorem dobroty. –
Sotva že mne shlédli, jak se hrozně lekli!
Ale když jsem všechno správně pověděl,
mlynář radostí mne umačkati chtěl,
smíchem jeho ženě slzy z oka tekly.
Pak mne zobjímali tisíckráte oba,
hostili mne slavně po celičký den,
víno teklo proudem jako voda jen – –
Oh, to byly časy!‘ – – Ale je to doba!
Důchodní i správec už tu mohli být!
Zradili nás jistě! V krčmě bezpochyby
zapomněli na nás i na svoje sliby –
nechají nás tady o samotě mřít!
V duchu oba vidím: – Správec svítí blahem,
usmívá se tiše, na doutníku drahém
pochutnává sobě, celý tone v kouři,
nepromluví slova, jenom oči mhouří. –
Pan důchodní za to ani chvilku tich,
špatné vtipy dělá a před každým z nich
sousedu dá ránu, aby nepřeslech'.
Žertům svým se také sám a sám jen směje.
Hrozný je smích jeho! Všecek vždy se chvěje,
vyvaluje oči, zatajuje dech.
Slyším jeho chechtot – nám to platí, pane!
Ha – zda necítíte! sladká vůně vane – .
havanský jen doutník takou vydechuje. –
Hle, obláček bílý přes měsíček pluje –
to kolečko dýmu odfouk' správec snad –
otevřeným oknem z krčmy vyletělo.
V obláčku se míhá andělíčků řad,
vdechují tu vůni – – “ Stoupa mračí čelo,
ku obloze hvězdné obě ruce spíná!
„A mně došel tabák, dýmka uhasíná!“ –
Na okamžik umlk', vážně potom praví:
„Půjdu, vyhledám je v krčmě, kde se baví,
do duše jim zahřmím, přivedu je zpět.
Vy však, milý pane,“ – trochu zkřivil ret. –
„na můj návrat, prosím, posečkejte tady. –
Ó, já vím, že půjde kolem srnec mladý,
jemu nenapadne, že je ukryt v šeru
převýborný lovec první na zemi.
Sám ho položíte – závidím vám věru!
Ó, jak smutno, teskno potom bude mi,
až vás ve triumfu povedeme domů!
Pán Bůh dej vám štěstí!“ – Další slova však
z dálky zaznívají, z temna starých stromů –
zní a umírají. – Mrtvé ticho pak –
Vánek nezašumí, lístek nepohne se,
a pakli se přece v boru něco třese,
pan účetní je to – chlad ho proniká.
Ze svého však místa nezvedne se ani,
sedí na balvanu s připravenou zbraní.
Snad ho víže tady touha veliká
po nevinné krvi? Chce se proslaviti,
ubohému srnci bídně zkrátiť žití? – –
Ach, po krvi nikdy, nikdy netoužil,
vždy jen chmelovinu, nebo víno pil. – –
Houštím křivých snětí luny svit se krade
a bělavé pruhy na mech kyprý klade –
stín a zář se kmitá, dohromady splývá
ve stříbrnou mlhu, v lehký, bílý dým.
Pan účetní dlouho v mlhu tu se dívá
s uzarděnou tváří, okem planoucím.
Nečeká však srnce, ten moh' projíť směle! – –
Přejel chladnou dlaní po horoucím čele,
„Hle, mohyly!“ řekl, „omyly je deště,
sotva v kapradinách rozeznám je ještě –
na nich vyrůstají staleté již kmeny –
v nich snad leží zbytky neskonalé ceny – –
toť se zaraduje české museum!“ –
Rozlehl se lesem přepodivný šum.
Ve stříbrné mlze, ve průhledném dýmu
všechno kolem mizí panu účetnímu,
však v té mlze vidí mohyl dlouhý řad,
v prostřed černý kámen – obětní to snad – –
Mohyly se chvějí, v dol se propadají,
stíny přepodivné vystupují z nich – –
mrtví zvedají se z lůžek studených
a tlumené hlasy táhlým zpěvem lkají. –
„Ó, bohyně noci! bledé tvoje světlo
kyprou černou prstí vniklo ve stín hrobů, –
kapradí už bujné na nich zlatem zkvetlo –
hoj, národe mrtvých, nepromeškej dobu!
Po věky jsme spali, hlav jsme nepozvedli,
nepohnuli rukou, nezašvihli mlatem
a kořeny křivé borovic a jedlí
v naše tiché hroby vplížily se chvatem,
v popelu se našem živí mech a plíseň.“ –
Pan účetní slyšel podivnou tu píseň,
v práchnivicích ňadrech vybásněnou bolem.
Roje bledých stínů míhaly se kolem,
jak by nes' je vánek, beze zvuku plují,
zdá se, že jich pln je široširý bor.
Černý, velký kámen kruhem obstupují. – –
Náhle z jejich středu vyšel kmetů sbor,
sněhobílý vous jim přes prsa až vlaje
a na holých lebkách luny záře hraje. –
Pan účetní sotva rozechvěním dýše.
„To jsou druidové!“ praví k sobě tiše. – –
A sbor kmetů k nebi suché dlaně zvedá,
třikrát provolává: „Běda! běda! běda!
Ó, bohyně noci, proč nás voláš z hrobů ?
my už před sty lety prožili svou dobu!
Mrtvi jsme, ba mrtvi, chceme klidně spáti,
co nám ještě nyní život může dáti?
Přišla jiná doba, přišel jiný lid,
my jsme mrtvi dávno, chceme jenom klid!
Spustošeny lesy, kde jsme bohy ctili,
kámen, skála, kam jsme jejich znaky ryly,
roztříštěny leží mezi mohylami –
bozi naši velcí zahynuli s námi;
chvalozpěvem jejich nezní háj ni bor,
cizí bůh je srazil s temen skal i hor.
Bývali jsme kdysi! Stály hrady naše
na vrcholích kolem a vrah prchal plaše
před oblakem šípů, před pádnými mlaty.
na oltářích čerstvá kouřila se krev,
kol blýskaly číše a zazníval zpěv.
Teď, bohyně mocná, co ti v oběť dáme?
Zrezavělá zbroj se v rukou už nám láme,
kde krev teplou najdem'? popelem je tělo,
i to naše srdce dávno zpráchnivělo.
Mohyla nám světem, jsme tvůj mrtvý lid,
proč nám spánek rušíš? – Chceme mír a klid!“ –
Divný šum se náhle ozval řadou stínů. –
Pan účetní vykřik'. – Na sta žhavých očí
s výrazem se divým zvolna po něm točí,
na sta suchých rukou ukazuje naň –
viděl na nich ještě lpěti černou hlínu.
Krev mu stydla hrůzou, z ruky padla zbraň.
Slyšel temný výkřik: „Hle, tu oběť naše!
Cítíme krev teplou!“ – Ohlédl se plaše –
nikde smilování! Všechno kolem víří,
po tichém se boru divý jásot šíří. –
„Bozi nám ho dali!“ pravil sivý kmet.
„Nepřítel to krutý našeho je lidu,
loupí naše hroby, nepopřeje klidu
popelu, jenž blaze tisíc dřímal let.
Sbírá naše kosti drzou, hříšnou dlaní,
mrtvým mužům krade zbytky pádných zbraní
a bronzové šperky našim dívčinám
Svatou půdu směle depce jeho noha. – –
Ne, ten neunikne, probodnu ho sám
na oltáři starém velikého boha!“ –
Jásot divý zavzněl, vše se mihá kolem,
pan účetní bledý přiznává se s bolem:
„Mnoho jsem, ba mnoho poslal do Prahy!“ –
A kmet opět mluví: „Marné průtahy!
Obětujme slavně jako před sty lety,
teplou krev dá bohům tento jatec kletý –
ale zachovejme starý, zbožný zvyk:
modleme se k bohům! Zatím ať se baví
vrah náš podle vůle!“ – zavířily davy,
ozýval se temný a divoký křik:
„Ó, bohyně mocná, popřej svému lidu
tichý odpočinek v dávné, milé vlasti!
Toho, kdo náš popel vyruší kdy z klidu,
září svojí oslep, vrhni do propasti! –
V mohylách tak ticho, kolem skrání jen
jako motýl létá milý, sladký sen.“ –
Zdálo se, že mizí bledých stínů davy,
jako mlha lehká tratí v bor se tmavý.
Temně jen zní písně jako zpod mohyl,
někdy v ně se mísí třesk a rachot zbraní.
Pan účetní hrůzou sotva ještě žil,
z hloubi duše vzdychal, oči zakryl dlaní.
Po chvíli když pozved plaše hlavu svou,
štíhlou, mladou dívku viděl před sebou.
To jej rozechvělo. Opět kouzla nová!
Však ten zjev, ach Bože! jak je spanilý!
Pan účetní náhle zrak má jenom pro ni!
Na drobném jí rtíku šumí sladká slova
a jak nad něho se roztomile kloní
vlasy, které svých se vazeb sprostily,
jako deštík zlatý na něj až se lejí,
kolem tváří se mu lichotivě chvějí.
A ten pohled její sladké něhy plný!
Rámě obnaženo a dvě lehké vlny
tají napolo jen volný, bílý šat.
Lovec hledí na ni mocí kouzla jat,
těká plachým okem od paty až k hlavě –
najednou se tvář mu počla červenat,
úsměv zahrál na ní. – Dýše namáhavě,
bleskem oko hoří, jeho dlaň se chvěje.
Kam se jeho vážnosť, jeho rozum děje?
Vašeň lomcuje jím, k děvě paže zvedá,
její něžné ručky rozechvěný hledá.
Hle, bronzové kruhy ramena jí zdobí. –
Pan účetní šeptá: „Z které asi doby
jsou ty hezké šperky?“ – Půvabný ten zjev
na ramena jeho opřel měkké paže.
On prohlíží její zlatotkaný šat,
nadšen volá: „Krása!“ Udiven se táže:
„Ach, Keltové znali zlatem vyšívat?
Kdo jsi, milé dítě?“ – Odvětila: „Nyní?
Jenom tvojí služkou, tvojí otrokyní!“ –
Ó, jak sladce zvučel jasný její hlas!
On s planoucím okem hledí zas a zas
na náramky těžké, na to roucho zdobné,
na kostěnou jehlu, která spíná vlas
a kol pěkné šíje hledá tretky drobné.
Pohladil pak také malou, bosou nožku –
myslím, že se při tom začervenal trošku –
bronzové však kruhy spatřil nad kolníky. – –
Jak se k němu svůdně chýlí kypré rtíky,
a ta náruč teplá kterak vábně kyne!
Lovec náš se chvěje, nedbá dívky však –
co zas, Bože, našel jeho žhavý zrak?
Kol pěkných se bokův ozdobný pas vine,
penízky se drobné na něm kmitají. – –
„Ejhle, Římské mince!“ potichu si praví,
z drahého je pasu trhá potají,
při tom jako rytíř svoji družku baví:
„Ó, zjevení sličné, plné vnad a vděků,
pověz ty mi jenom, z kterého jsi věku?
Před Kristem, či po něm? Kterak mince tyto
z Italie přišly v zimný sever náš?
Odkud tyto šperky a ty kruhy máš?
Ó, kterak jsi svůdná! V pravdě je mi líto,
že nemohu tebe lapiť v náruč svou,
sám do Prahy donésť pro museum darem –
byla bys mu věru první ozdobou!“ –
A zas očarován přepodivným tvarem
bronzových těch šperků s nimi sobě hraje,
z vlasu je i šatu tajně vyplétaje.
Čarovný zjev dívčin zatím odpovídá:
„Ptáš se, kdo jsem, muži? Co ti říci mám?
Život – změna věčná, vše se tady střídá.
Co spanilým květem včera bylo nám,
to dnes uvadlo již, spadlo, zpráchnivělo.
Ptej se, čím jsem byla, když se v prsou chvělo
srdce plné lásky, plné plamene!
Ty, kdož odsouzeni měli život dáti
v oběť věčným bohům – smutné, zděšené
nežli obětného tkli se kamene,
uměla jsem těšiť, ve svých loktech hřáti,
líbať je a úsměv čarovať jim v líc.
Okřáli tu všichni, nechvěli se víc
jako děti strachem, nelkali jak ženy,
nezbylo jim ani vrásky na čele –
z loktů mých šli přímo k smrti – vesele
a když jejich krev se lila přes kameny
a bůh na svou oběť hleděl s oblohy,
větší měl z ní radosť! Ne tvor ubohý,
který hyne dříve, nežli v jeho těle
potopí se ostrý, blýskající nůž,
ale statný, hrdý, nezlomený muž,
beze stopy bázně na chladnoucím čele,
v oběť jemu dává zpěněnou krev svoji – – –
Není-liž to krásné, chvilku poslední
oslazovať tomu, kdo nad hrobem stojí?
Zjasni, milý, čelo, na mne pohlédni. –
Ah, tak mám tě ráda, tak s planoucím okem
půjdeš ku oltáři pevným, rovným krokem.“ –
Pan účetní blahem září víc a víc,
prohlíží vše znova, zkoumá rub i líc. –
Dívka usmívá se. – „Za odměnu beru
pohár čerstvé krve, která tryskne z hrudi – –“
Z opojení v tom se pan účetní budí. –
Řady stínů kolem stojí v pološeru,
vše je bez pohnutí, slavnostně vše mlčí.
Kolem skrání věnce stojí ženy bílé,
statní bojovníci, hrozní ve své síle,
oblečeni v kože medvědí a vlčí, –
v prostřed černý, velký kámen obětní.
Nadějí se blahou chvěl pan účetní. –
Co as tady uzří, jaké vzácné divy?
Ke kameni přistoup' pomalu kmet sivý,
zvedl ruce k nebi. Stínů valné sbory
pohnuly se náhle. Tiché temné bory
zní tajemným zpěvem. Stařec vážně kynul:
„Luna v prostřed dráhy! Čas je, aby zhynul!“
Pan účetní cítil, kterak ruce chladné
chopily se pevně jeho ramene,
a již u tmavého stojí kamene,
k boku se mu ještě chýlí děvče vnadné. –
Bez pohnutí zase kolem stojí davy. –
Levou rukou kmet se dotknul její hlavy
a pravici zvedl – v ní se třpytil nůž. –
Děvče milé šeptá: „Drahý, teď se vzmuž!
Nechvěj se, to chvilka – okamžik to jen –
přičaruji tobě hezký, milý sen –
spolu budem' sníti sen tak dlouhý – dlouhý – –“
On však udivením z nenadání vzkřik':
„Železný nůž! věru! Železo už znali!
Bože, kdyby o tom věděl ,Musejník‘!“


Welch ein ungewohnt Gepräge,
Wie man's nicht in Rollen trifft!
Eh ich dich zum andern lege,
Sprich, weß Bild und Ueberschrift?


Si lo frágil perdonas a la fama,
eres al vidrio parecida, Flora,
que siendo yelo, es hijo de la llama.


Onde da lei mai poi l'alma si sciolse;
sì l'avezzò, che ritrar non saprei.
Ma or ch'appunto e' sa quel ch'io vorrei
el cieco in sul miglior me la rivolse.


Zemříti nutno k poznání – jak zdá se.
Však dříve vy! Chci kartu vaší přebít.
V Hamletu moci – být anebo nebýt!


Sie muß mir Mäulgen geben
Und ist es mir nicht eben
So muß sie gar den Steiß
Mir zu gefallen hertzen
Sonst kan sie leicht verschertzen
Was sie am besten weiß.


Наш мир храня от силы вражьей,
В чреде двенадцати имен,
У врат небес стоят на страже
В свой день Весы и СкорпиоНо от земли, вседневно пленной,
В свой юный веруя порыв, —
Да посягнет за грань вселенной!—
Взлетает ярый ГиппогриВам, — два врага в едином стане! —
Урок видений вековых:
Один гори, где мира грани,
Другой — стремись нарушить и


ثار شَوقي إلى الحِمى
وَهوى الخُرَّد الدُمى
وتذكُري ما خَلا
مِن نَعيمٍ تَصرّما
طيبَ عيش فَقدتُ مَعـ
ـناهُ إلّا تَوهُّما
فَهَفت مُهجتي جوىً
وَبَكت مُقلَتي دَما
آهِ من حُمرة الخُدو
دِ ومن حُوّةِ اللَمى
وَقِوامٍ تخالُه
سَمهريّاً مُقَوَّما
ناعمٍ لم أزل به
في حياتي مُنَعَّما
وعذارٍ كأنَّما
مدَّ في الخَدِّ أرقَما
أيُّها المُبتَلى به
عِش كئيباً مُتَيَّما
والذي جاءَ لاحياً
فيه قد صار مُغرَما
قُل له دَع سَليمَهُ
وَانج عنه مُسَلَّما


»Cada vez que la miraba
Salía un sol por su frente,
De tantos rayos ceñido8
Cuantos cabellos contiene.


Sol de memória
na incógnita das hora
Ruídos na pele expectante
e olhos transidos de esper
No ouro das molduras
fios de ausência perdidos
no mosaico de lembrança
Buscam o rosto distant


Quien no quiera polvo


As ruínas são evidentes
e o pássaro se agarra
às forças que ainda lhe
restam


Dobrý pastýř za své ovce život dává svůj,
Leč kdo není pastýř, kdo jen ze mzdy pase,
Ovcí nemá za své a jen myslí na se,
Sám se nikdy neodváží pro ně života:
Uzřev, an vlk dravý z dáli klopotá,
Utíká hned, jako zrádce
Ubohé opouští stádce,
A vlk přijda dravý
Ovce rozhání a lapá je i dáví.


Já stále se měním a nechávám
svit slídy snít o štěstí
a z račích skořepin svlékávám
odbyté bolesti.


Halla török zajgást réműlt várában Egernek
S a sír álmaiból felnyöge arra Dobó:
„Hogy nem kelhetek!” ezt zúgá, „kétszázezer ellen
Én megtartottam kétszer ezerrel Egert.”


Mein Eduard! mein Bruder! denkst du sein
Und denkst du noch der frommen Abende,
Wenn wir im Garten oft zusammensaßen
Nach schönem Sommertage, wenn die Luft
Um unsre Stille freundlich atmete,
Und über uns des Aethers Blumen glänzten;
Wenn von den Alten er, den Hohen, uns
Erzählte, wie in Freude sie und Freiheit
Aufstrebten, seine Meister; tönender
Hub dann aus seiner Brust die Stimme sich,
Und zürnend war und liebend oft voll Tränen
Das Auge meinem Stolzen! ach! den letzten
Der Abende, wie nun, da Großes ihm
Bevorstand, ruhiger der Jüngling war,
Noch mit Gesängen, die wir gerne hörten,
Und mit der Zithar uns, die Trauernden,
Vergnügt'!


Což tu doma teplo, milo.
je-li venku mráz a bílo,
pohádky jsou krasší,
sníh kdy venku práší. – –


Mocnář řídě národy v zlatě sedí,
Na mladnoucý krajiny mile hledí,
Hrdé město, zahrada, jak jen kyne,
Ze skal se vine.


Son fiera cosa che al dolor s'accorda:
Di dolore ogni cosa ha vista e suon
Ove impera su l'ombre Ecate sorda
Ed eterno del pianto ulula il tuon.


Und dann kam auch viel zu wenig
Friedrich Willem als ein König,
Der doch selbsten höchstpersönig
Und mit edlem Zeugungstrieb
»An mein Volk« den Aufruf schrieb!


acılar uğrar,


Jünglinge gleichwol noch, erhebet höher
Einst die Häupter, und streckt, wenn sich der Tag neigt,
Längre Schatten. Grünet denn, überlebt; ich
Neid' euch nicht, Eichen.


Sie war die Nicht' im Hause. Früh verwaist
Und arm an Gut nur, wuchs sie bei den reichen
Verwandten auf, des Oheims Liebling zwar,
Allein der stolzen Bas' im Aug' ein Dorn;
Denn sie war schön gleich ihr, fremdart'ger nur
In ihrem Reiz, der an die Märchenwelt
Hochasiens mahnte. Schlug die Wimpern sie
Des mandelförm'gen Auges plötzlich auf,
So war's wie Blitz; man dacht' an Turandot.
Zum Rätsel wölbten sich die feinen Braun,
Und wenn sie's losband, floß ihr blauschwarz Haar
Bis zu den Knöcheln. Gerne sah's der Ohm
Und hieß sein artig Nixlein sie vom Don;
Doch wenn er gütig war und sie mit Schmuck
Behängt' und prächt'gen Stoffen, peinigte
Die Base sie mit Launen, ließ von ihr,
War die leibeigne Zofe nicht zur Hand,
Das Haar sich strählen und den Ballstaat rüsten
Und schmollt' und schalt um jeden kleinen Fehl.
So wuchs sie auf geliebkost und gequält,
Prinzeß in der Gesellschaft, Aschenbrödel
Am eignen Herd. Doch trug sie Glanz und Druck
Mit gleicher Spannkraft, wie zur Frühlingszeit
Die herbe Knospe Sonn' und Regenguß
Erträgt und fortschwillt. Niemals fand ich sie
Verstimmt noch müde; nur verschloß sie sich,
Wie sie vom Kind zur Jungfrau leis erwuchs,
Gemach in Schweigen, flüchtig Lächeln ward
Ihr silberhelles Lachen, feuchtern Glanz
Gewann ihr Aug', und wenn sie, spät noch wach,
Am Flügel träumte, wühlten ihre Hände,
Anstatt in muntern Weisen wie vordem,
In Chopins dunkeln Zaubermelodien.


Zdi přístavu se zamihnuly v kouři
a maják sám ve náhlém dýmu hávu
na chvíli svoje bleskné oko mhouří.


天然腻玉细生香
斜倚东风伫淡妆
可是春寒犹料峭
晓窗犹试绿罗裳


Du lässest dich das neue Jahr
Von Menschen tituliren,
Und kannst doch weder graues Haar,
Noch Jungfern renoviren.


Il cuore languiva da molto
ed io l'ho lasciato languire
volevo, volevo morire
volevo esser presto sepolto...


Sanft, wie Gottes Harfenton,
Wallt die Stimme nieder:
Kommt, ererbet euren Lohn,
Kommt, ihr meine Brüder.
Und sie steigen auf zum Licht,
Leicht, wie Adler steigen,
Fallen auf ihr Angesicht,
Danken Gott und schweigen.


Wenn aber nun die finstre Nacht
Den liechten Tag hat wieder bracht,
So fliehen sie von hinnen,
Sie trauen nicht mehr jhrer Stärck'.
Es geht der Mensch ans Ackerwerck,
Die Nahrung zu gewinnen.
Ach Herr', es ist ja fast kein Ziel,
Denn deiner Wercke sind zu viel,
Sie stehn auff dein Befehlen;
Doch alles ist geordnet wol,
Die Erd' ist deiner Güte voll:
Wer kan sie all' erzehlen?


Höre nun! – Auf schnellstem Rosse,
Unhaschbar, der Otter gleich,
Glitt durch unsre Speergeschosse
Nahend, fliehend Ali Scheich.


Lernt' ich wie die Gabrieli 1 singen,
Wendet' ich, wie sie, zu dem mich hin,
Dessen Augen, in den Sinn
Meiner Worte, schneller dringen,
Als ich mit der Zunge bin.
Könnt' ich wie die Kaufmann 2 malen:
Wahrlich! Helden malt' ich nicht!
Deine Freuden, deine Qualen,
Liebste Liebe! wollt' ich malen,
Und dein freundliches Gesicht,
Bester! sollte mich bezahlen.
Lernt' ich dich, o liebste Liebe!
So beschreiben wie la Roche,
Daß ich Amaranten dann,
Wie er lebt und webt, beschriebe:
Seufzen sollt' ein jedes Mädchen:
Gib auch mir, o liebste Liebe!
Gib auch mir doch solchen Mann.


Durch deinen Willen muß bestehen,
Was wir durch dich geschaffen sehen,
Dein Werk ist groß und wunderbar.
Von allem du gelobt mußt werden
Im Himmel, Meer und auf der Erden,
Es stellt von deiner Pracht 'was dar;
Dein Lob ist eingeprägt
In allem, was sich regt.
Amen, Amen!
Auch wir sind dein Und stimmen ein:
Du, Gott, bist unser Gott allein.


A tak se mi to všechno plete v hlavě,
až těžko z toho. Osudů těch chumáč
se točí jak sloup šedivého prachu,
a stará hlava moje marně zkoumá,
co s kým je spojeno, kdo k čemu patří.


Však není théma. Není látky pevné,
čímž chudý průběh označen je v celku:
tuť bylo jedno páže nedokrevné,
jež milovalo svoji velitelku.


Und als man schließlich sich erhob und sprach
und langsam und wie es der Zufall brachte
durch viele Zimmer ging (man sprach und lachte),
da sah ich sie. Sie ging den andern nach,


Noc pokročila. Spaní tvoje, matko,
je lehké tak, a vstáváváš vždy záhy,
když začnou hasnout hvězdy. Vzbuď mě, prosím,
kdyby snad spánek uklidnit chtěl trochu
tmou milosrdnou tesknost duše mojí
a žár mých víček... Vzbuď mě tedy, máti,
by Plancus a ti druzí nečekali...


A vos corriendo voy, brazos sagrados,
en la cruz sacrosanta descubiertos,
que para recibirme estáis abiertos
y por no castigarme estáis clavados.


Cnospus hat zwey tausent Gölden auff sein Lernen angewandt;
Wer dafür ihm funffzehn zahlet, zahlet gar mit reicher Hand.


To keep the House from Rascals was my Charge;
The Task was great, and the Commission large.
Nor did your  e'er declare your Mind,
That to the begging Crew it was confin'd;
Who shrink an Arm, or prop an able Knee,
Or turn up Eyes, till they're not seen, nor see.
To Thieves, who know the Penalty of Stealth,
And fairly stake their Necks against your Wealth,
These are the known Delinquents of the Times,
And Whips and  testify their Crimes.
But since to Me there was by Nature lent
An exquisite Discerning by the Scent;
I trace a Flatt'rer, when he fawns and leers,
A rallying Wit, when he commends and jeers:
The greedy Parasite I grudging note,
Who praises the good Bits, that oil his Throat;
I mark the Lady, you so fondly toast,
That plays your Gold, when all her own is lost:
The Knave, who fences your Estate by Law,
Yet still reserves an undermining Flaw.
These and a thousand more, which I cou'd tell,
Provoke my Growling, and offend my Smell.


Tu náhle jak by někdo vzkřiknul
v bolesti divoké;
a v ráz svatební průvod zniknul
do tůně hluboké.


Rémeket lát a házikó
S az éjbe kémlel lázban égve.
Túl rajta zajlik a vadon,
Vagy hallgat; ám a hallgatása
Még sokkalta félelmesebb.


a kreslí stíny v tichých proměnách,
o lásce velké, jež i zemřít zná,
kvil ptáka zní a píseň žalostná.


Yo sé que mi perfil será tranquilo
en el norte de un cielo sin reflejo:
Mercurio de vigilia, casto espejo
donde se quiebre el pulso de mi estilo.
Que si la yedra y el frescor del hilo
fue la norma del cuerpo que yo dejo,
mi perfil en la arena será un viejo
silencio sin rubor de cocodrilo.
Y aunque nunca tendrá sabor de llama
mi lengua de palomas ateridas
sino desierto gusto de retama,
libre signo de normas oprimidas
seré, en el cuello de la yerta rama
y en el sinfín de dalias doloridas.


V stínu starých buků u Alfea zdroje,
lučina kde páchne stopou tučných stád,
dívek útlobokých setkaly se roje,
v červencovém žáru šly se vykoupat.


Daignez souffrir qu'à vos genoux, Madame,
Mon pauvre cœur vous explique sa flamme.


Da schwur er beim Propheten ihr einen teuren Eid,
Er würde nun und nimmer versuchen eine Maid;
Da gab sie dem Bezwungnen die Freiheit, aufzustehn:
Und schenkt' ihm seine Waffen, und hieß hinaus ihn gehn.


»Herr, du warst einst bang und traurig, und gebrochen war dein Herz,
Da erschlossen unsre Herzen reich und warm sich deinem Schmerz!
Lasse jenes Hochgewitters gern dich mahnen immerdar,
Da es hell den Regenbogen unsrer Liebe dir gebar!


وأحمل أرض كنعانَ التي اختلف الغزاةُ على مقابرها
وما اختلف الرواةُ على الذي اختلف الغزاةُ عليهِ
من حجرٍ ستنشأ دولةُ الغيتو
ومن حجرٍ سننشئ دولةَ العُشَّاقِ
أرتجلُ الوداع
وتغرقُ المدنُ الصغيرةُ في عباراتٍ مشابهة
وينمو الجرحُ فوق الرمح أو يتناوبان عليَّ
حتى ينتهي هذا النشيوأهبط الَدَجَ الذي لا ينتهي بالقبو والأعراس
أصعدُ مرةً أُخرى على الدرج الذي لا ينتهي بقصيدةٍأهذي قليلاً كي يكون الصحوُ والجلاّدُأصرخُ: أيها الميلادُ عَذَّبْني لأصرخ أيها الميلادُمنْ أجل التداعي أمتطي درب الشآم
لعلَّ لي رؤيا
وأخجلُ من صدى الأجراس وهو يجيئني صدَأَ
وأَصرخُ في أثينا : كيف تنهارين فينا ؟
ثُمَّ أهمسُ في خيام البدو:
وجهي ليس حنطيَّا تماماً والعروقُ مليئةٌ بالقمأَسأل آخر الإسلام :
هل في البدء كان النفطُ
أم في البدء كان السخط؟
أهذي , رُبَّما أبدو غريباً عن بني قومي
فقد يفرنقعُ الشعراءُ عن لغتي قليلاً
كي أُنظِّفها من الماضي ومنهلم أجد جدوى من الكلمات إلا رغبة الكلمات
في تغيير صاحبه
وداعاً للذي سنراهُ
للفجر الذي سيشُقُّنا عمّا قليلْ
لمدينةٍ ستعيدُنا لمدينةٍ
لتطول رحلتُنا وحكمتُنا
وداعاً للسيوف وللنخيلْ
لحمامةٍ ستطير من قلبين محروقين بالماضي
إلى سقفٍ من القرميدْهل مَرَّ المحاربُ من هُنا
كقذيفةٍ في الحرب؟
هل كسرتْ شظاياهُ كؤؤسَ الشاي في المقهى ؟
أرى مُدُناً من الورق المسلِّح بالملوك وبدلة الكاكي ,
أرى مُدُناً تتوِّج فاتحيها
والشرقُ عكس الغرب أحياناً
وشرقُ الغرب أحياناً
وصورتُه وسلعتأرى مُدُناً تتوِّجُ فاتحيها
وتصدِّرُ الشهداء كي تستورد الويسكي
وأحدثَ منجزات الجنس والتعذيبِهل مَرَّ المحاربُ من هنا
كقذيفةٍ في الحرب؟
هل كسرتْ شظاياهُ كؤوسَ الشاي في المقهى؟
أَرى مُدُناً تعلِّقُ عاشقيها
فوق أغصان الحديدْ
وتشرِّدُ الأسماء عند الفجعند الفجر يأتي سادنُ الصنَمِ الوحيدْ
ماذا نودّع غير هذا السجن؟
ماذا يخسر السجناء؟
نمشي نحو أُغنية بعيدة
نمشي إلى الحرية الأولى
فنلمس فتنةَ الدنيا لأوِّل مرةَ في العمهذا الفجر أزرقُ
والهواءُ يُرَى ويؤكلُ مثل حَبَّ التين
نصعدُ
واحداً
وثلاثةً
مائةً
وألفا
باسم شعب نائم في هذه الساعاتِ
عند الفجر عند الفجر ’ نختتمُ القَصيدة
ونرتِّب الفوضى على درجات هذا الفجر
بوركت الحياةُ
وبورك الأحياءُ
فوق الأرض
لا تحت الطغاة
تحيا الحياة!
تحيا الحياة!


Zwei Jungfrauen sitzen am Meeresstrand;
Die eine weint in die Fluthen,
Die andre mit dem Kranz in der Hand
Wirft Rosen in die Fluthen.


Weltanfassende, fröhliche Dummheit,
Sprießendes Singen seimigen Grases,
Wohligschelmisch Gewölk.
Weicher Schalmeientöne,
Sinniges Grübchen.
Am markig umwundenen Knie,
Ziehet's spielend hin:
Fromm in Sonne,
Atmende Auen.


Ptáčkové, zpívejte,
potěšení moje
ku hrobu již nesou,
pěkně ho vítejte!


A od té hodinky, kdy rajská záře lila
se s oblak – proběhlo čtyřiatřicet let. –
Tři kříže strmí v tmu a hora opuštěná.


My jdeme, v klasech se ztrácíme,
a ruka s rukou se splétá,
a v duši pučí též zázrakem
ta divná pohádka světa.


Verwelkt ist deine Zier. Der Erde Völker wallen
Nicht mehr zu deinen Mauern hin:
Tief, wie einst Tyrus fiel, tief, tief bist du gefallen,
Des Bodensees Beherrscherinn!


My řeku přešli, která hučela,
nám po tom hukotu se stesklo časem...
My krčmu přešli, zpěvem zvučela,
a my se s jedním neshledali hlasem...
my lesem šli a bolest mlčení
se na paty nám znovu zavěsila,
to byla krásná bolest, ticho v ní,
chlad podzimní, jenž zavoní,
a mlha života tak šeře bílá...


Ó, šlehej lásky symbole ty živý,
vlast zachránila láska synů – divy
ta tvoří, hory přenáší i skálu.


E a noite que pega na feira e a levanta ao ar,
Andam por cima das copas das árvores cheias de sol,
Andam visivelmente por baixo dos penedos que luzem ao sol,
Aparecem do outro lado das bilhas que as raparigas levam à cabeça,


Der gezierte
Wunden-Träger von Assis 11
Offt verliehrte
Sein Gesicht durch Thränen-Güß!
Er bewäinte
Daphnis Tod so schmertzlich sehr/
Daß er scheinte
Zu zerrinnen in ein Meer.


Éste es un amor que tuvo su origen
y en un principio no era sino un poco de miedo
y una ternura que no quería nacer y hacerse fruto.
Un amor bien nacido de ese mar de sus ojos,
un amor que tiene a su voz como ángel y bandera,
un amor que huele a aire y a nardos y a cuerpo húmedo,
un amor que no tiene remedio, ni salvación,
ni vida, ni muerte, ni siquiera una pequeña agonía.
Éste es un amor rodeado de jardines y de luces
y de la nieve de una montaña de febrero
y del ansia que uno respira bajo el crepúsculo de San Ángel
y de todo lo que no se sabe, porque nunca se sabe
por qué llega el amor y luego las manos
—esas terribles manos delgadas como el pensamiento—
se entrelazan y un suave sudor de —otra vez— miedo,
brilla como las perlas abandonadas
y sigue brillando aún cuando el beso, los besos,
los miles y millones de besos se parecen al fuego
y se parecen a la derrota y al triunfo
y a todo lo que parece poesía —y es poesía.
Ésta es la historia de un amor con oscuros y tiernos orígenes:
vino como unas alas de paloma y la paloma no tenía ojos
y nosotros nos veíamos a lo largo de los ríos
y a lo ancho de los países
y las distancias eran como inmensos océanos
y tan breves como una sonrisa sin luz
y sin embargo ella me tendía la mano y yo tocaba su piel llena de gracia
y me sumergía en sus ojos en llamas
y me moría a su lado y respiraba como un árbol despedazado
y entonces me olvidaba de mi nombre
y del maldito nombre de las cosas y de las flores
y quería gritar y gritarle al lado que la amaba
y que yo ya no tenía corazón para amarla
sino tan sólo una inquietud del tamaño del cielo
y tan pequeña como la tierra que cabe en la palma de la mano.
Y yo veía que todo estaba en sus ojos —otra vez ese mar—,
ese mal, esa peligrosa bondad,
ese crimen, ese profundo espíritu que todo lo sabe
y que ya ha adivinado que estoy con el amor hasta los hombros,
hasta el alma y hasta los mustios labios.
Ya lo saben sus ojos y ya lo sabe el espléndido metal de sus muslos,
ya lo saben las fotografías y las calles
y ya lo saben las palabras —y las palabras y las calles y las fotografías
ya saben que lo saben y que ella y yo lo sabemos
y que hemos de morirnos toda la vida para no rompernos el alma
y no llorar de amor.


„Braň svou rukama chutnejte! ,Bůh náš pán!‘ křikněte!“


Wohl in jedem deutschen Lande
Steht noch eines Sängers Haus,
Singend seines Volkes Schande
Fliegen seine Lieder aus,
Und es theilen alle Herzen
Sangbegeistert seine Schmerzen
Nur; so viel in Dir auch leiern,
Du bist öde, kalt und leer!
Armes Bayern, armes Bayern,
Du hast keinen Dichter mehr!


Ihr süsse Gespielen
nach wunschbaren Willen!
ihr Gottes-Gesandte!
ihr Engel verwandte!
wie tröstet ihr mich /
so herzinniglich!


Gyönyör reám! Ó, mert a Múzsa
Megihleté már homlokom!
Nevem nem süllyed vak borúba,
Nem járok ismert nyomdokon.
Mi él a napban s dúl a vérben:
Én érzem, látom s általértem.
Csodás erőt támadni érzek,
A költészet hatalmat ad,
S imé belátom az egészet,
Diadalt ül a gondolat.
Ha álom volt, mit általéltem,
Dicső volt, amit álmodám...
Áldott a perc, midőn születtem,
S a méh, melyben fogantatám!


只将陶与谢
终日可忘情
不欲多相识
逢人懒道名


Wohin mit Sinn, Begehr'n und Denken?
Versammle, was in mancherlei zerstreut,
Die Liebeskräft' sich sanft laß lenken
Zu deinem Gott im Punkt der Ewigkeit,
Laß alles los, dann findst du da das Eine,
Und daß dies Eins nur not und g'nug alleine!


Da hob sich sein Geist. Ihn faßte
Die Nähe Gottes mit heiligem Schauer –
Er schwieg. Ich aber blieb zurücke,
Staunend vor der erhöhteren Würde
Des gotterfüllten Mannes.
Noch immer schwieg er, wie in Gesichte verloren.
Bald aber trat er freundlich vor mich hin und sprach:
Sohn, dein Engel wird die Harfe dir reichen,
Mit Gold bespannt. O sei
Ein Sänger Gottes!


A hlava horká do dlaní se tlačí,
a tichý pláč jí celé nitro zrývá;
a vozy hrčí, děti na pavlači
se honí s křikem, a pták někde zpívá...


e da tutti la mortale angoscia
cacciava a suo potere, or coll'un corno
ferendo l'uno ed or coll'altro poscia;


Was sorgst du für dein armes Leben,
Wie dus halten wollst und nähren?
Der dir das Leben hat gegeben,
Wird auch Unterhalt bescheren.
Er hat ein Hand
Voll aller Gaben,
Da See und Land
Sich muß von laben.
Gib dich zufrieden!


Du aber laß es drum nicht fort,
Doch daß kein jahr uns stumpf sehn mag,


Hört, wie das falsche Kleid herniederfiel,
So war es wie ein Ruf aus aller Brust:
Der alte Bau war ächter deutscher Styl,
Laßt jenen Römern ihre eigne Lust:
Ein wahrhaft Neues was dies Alte einst,
Ein Strahl des Ew'gen in den Geist der Zeit,
Wenn du im Geist zu neuem Werk erscheinst,
Gieb neuem Bau des Alten Haltbarkeit.


tvář zahaluje. Problysknou-li mrakem,
zří hvězdy strnulým a smutným zrakem.


In questo grande abisso
caliginoso e scuro
ov' io son tanto visso,
ove nulla è di puro,
nullo stato quieto né securo,
giacerò, mentre l' ombra
del mio continuo errore
avrà fugata e sgombra,
o benigno Signore,
de l' alta tua pietà l' almo splendore.
Deh, non ritardi omai
più la tua grazia, ond' io
chiuda i languidi rai
in uno eterno oblio,
preda de l' empio tuo nimico e mio;
sgombrino le parole
di tua virtù infinita,
quasi un raggio di sole,
questa nube che unita
adombra l' alma trista e sbigottita;
da le cure mortali
solleva il mio pensiero,
dagli le candid' ali
con le quai possa altero
e lieto alzarsi al tuo celeste Impero,
sì ch' a te sempre pensi,
a te si volga e giri,
e coi desiri accensi
del tuo amor sempre miri
la tua beltà, per lei sempre sospiri;
ogni desio divelli
dal cor folle e terreno,
fa' ch' ai sensi rubelli
venga l' orgoglio meno,
e che ragion lor ponga un duro freno;
a la mia vanitate
tronca le penne e i vanni,
di fede e caritate,
armi contra gl' inganni
del mondo forti e i vizii empi tiranni,
arma l' incauto petto,
sì che possente e forte
sprezzi del van diletto
i colpi, e de la morte,
e del nimico suo vittoria porte.


Dafne/ nun/ du Zier der Erden!
du ſolſt/ was du heiſeſt/ werden.
Eingepfropft dem Palmen-Stam̄en/
mach Ihn ewig gruͤnen/ zweigen/
und ſtaͤts Lorbeer-Kronen zeugen.
Dafnis! Dafne! wachſt zuſammen!
Himmels-Waͤrm’ und Erden-Fette/
ſegne allzeit eure Staͤtte/
wo ihr mit der Wurzel geht.
Wachſt/ hin zu den Sternenfeldern!
Bis Ihr endlich herrlich ſteht/
dort in den Elyſer-Waͤldern.


Where moisten'd Cliffs are all with Herbs o'ergrown,
And the rank Stalks lie matted on the Stone,
The  will the leafy Covert praise,
And here the  spends his easy Days.
Here  dwell, nam'd from their dusky Hue,
And tim'rous  the blind Haunts pursue.
Here  feed, the only Kinds that dare
To form shrill Sounds, and strike the trembling Air.
To pensive Silence doom'd no other Fish
Can speak his Wants, or tell his secret Wish.
Twice o'er their Food the wanton  eat,
With Pleasure the luxurious Toil repeat.
Like Sheep in grassy Meads, or fat'ning Kine
They chew the Cud, and on the Tast refine.


Богатства, слава, власть! Я вами наслаждался;
Восток и запад мне со страхом поклонялся;
С престола я свергал сильнейших из царей;
Полвека богом слыл, был счастлив — десять дне


em cada grito da alma
eu sou igual a ti
de cada vez que um olhar
te alucina e te prende
tu és igual a mim


O José como sempre no fim da semana


Előttem lángaranyba forr
a régi szín, a régi bor.
...Az élet konkoly és ocsú...
Hurrá, ez is legénybúcsú!!!


Pfand meines Heils, ich komme mit Begier
zu deiner Kost und nehme sie zu mir,
daß mein Tod in dir sterb' und ich dein Leben schöpfe.


Das Horn herbei! wem soll er gelten,
Der tiefe Trunk, den Thoren schelten?
O prahlet nur mit Seelenruh
Und anderer Sympathie,
Wir trinken hoher Liebe zu
Und ihrer Poesie!


Patti facieno i gentil giovinetti:
ogni amorosa e vaga pulzelletta
ch'ognun s'asconda per quella foresta,
sicché Rubin non vegga, il gentil sire.
«Chi prima è trovato, i patti eletti,
sopra il dosso a sé asetti
si porti lui; alla fonte aggi a gire.
I' sì mi turo: ognun s'abbi a partire»
Rubin dicea, e tolse un velo a Stella;
levòl da stia mammella.


Wenn, vielgeliebter Freund! dein Diener wissen könt',
Wie lange dir der Herr noch Lebens-Zeit vergönnt':
So könt er eher noch mit gleichen Augen sehen
Wie wenig bis daher zu deinem Heil geschehen.
Weil aber, der die Höll und Tod in Händen hält,
Uns eine kurze Frist zur Gnaden-Zeit bestellt,
Und will, daß unser Geist nach Seinem Reiche ringe:
So halte mir zu gut, daß ich auf Eifer dringe.
Du hast das ewige unwandelbare Wort,
Das weiset schlechterdings auf eine enge Pfort:
Das redet überall von einem schmalen Wege,
Und daß man seines Heils mit Furcht und Zittern pflege.
Die Menschen hindern uns! allein, wo ist der Mann,
Der unsern armen Geist dereinst vertreten kan;
Wenn Jesus auf dem Stuhl nach unserm Ernste fragen,
Und unser eigen Herz nichts wissen wird zu sagen?
Gelobet sey der Herr, der dich gerühret hat!
Er gebe keiner Ruh in deiner Seele Statt,
Bis du das wichtige und grosse Werk vollendet,
Um welches willen Er sich selbst bey Gott verpfändet.
Wohl dem, der diese Welt für lauter Spiel-Zeug hält.
Allein, wer kan doch das? wer überwind't die Welt?
Nur einer, welchen Gott zu Christo hingezogen,
Und der sein theures Heil mit Redlichkeit erwogen.
Derselbe wirft sich bald vor Jesu Füsse hin,
Und spricht: Mein Ursprung, ach! hier liegt mein Geist und Sinn:
Ach! mache mich doch recht zu Deinem Unterthanen,
Und solt'st Du mir den Weg durch Dorn und Hekken bahnen.
Der Vorsatz aber muß nicht ohne Nachsatz seyn:
Es treffe Wort und Sinn recht redlich überein;
So wird man allererst die Kraft des Herrn empfinden,
Da stutzt der Seelen-Feind und das Gesetz der Sünden.
Die Menschen dieser Welt sind nur ein blos Gespenst,
Wenn du sie, werther Freund! nach ihrem Wesen kennst;
So hältst du sie gewiß für unglükselge Narren,
Mit allen heuchelnden und Lohn-begiergen Pfarren.
Indessen weil du selbst von N.N. angezeigt,
Daß er sein Herze Gott und Jesu zugeneigt:
So wolle neben ihm ja keine Zeit versäumen,
Dich eben so, wie er, dem Heiland einzuräumen.
Die Brüder dieses Orts sind allemal erfreut,
Wenn man von deiner Seits denselben Frieden beut:
Sie grüssen dich im Herrn, und wünschen dich im Segen
Und neben dir sich selbst dem Herrn zu Fuß zu legen.


Wie bin ich dir so fremd, Wie bin ich dir so ferne,
Die Sünde trennet uns! Mein Heiland, ach wie gerne
Wär' ich einst ganz erlöst Von aller Eigenheit,
Um nur zu leben dir In Zeit und Ewigkeit!


Le poëte ressemble à ce plongeur, madame !
Et si votre caprice en souriant réclame
Un vers qui doit partout dire votre beauté,


Per valli e monti, tra riposte e fide
Selve i più folti e più profondi orrori,
Al più gran gielo e da più caldi ardori,
Amor, ch'unqua da me non si divide,


Zweiter Satz.


Jak vše se ztišuje a vůně vadnou
jak vzdechy nicotné hasnoucích retů!
Kam jste zabloudily, vy ptačí písně,
vždy tak pyšné?


细雨初晴暖尚微
小亭帘幕护春晖
曲尘波动鱼初上
金缕条长燕未归


Du zörnest zwar unbillich nicht/
Dein Straffen ist zu loben/
Dem deine Hand den Halß zerbricht/
Hat Ursach nicht zu toben/
Mehr aber wirst/ ô Himmels-Fürst/
Der zarten Lieb gepriesen/
Und dir viel mehr Danck/ Lob/ und Ehr
Der Güte halb erwiesen.


Ihr habt, ihr chinesischen Armen,
An Holz so große Noth;
Euch klappern noch die Zähne
Bei Reis und trocknem Brot!


Ces vieillards ont toujours fait tresse avec leurs sièges,
Sentant les soleils vifs percaliser leur peaux,
Ou, les yeux à la vitre où se fanent les neiges,
Tremblant du tremblement douloureux des crapauds.


Er giebt ihn/ Großer Printz/ nicht daß dein tapfrer Muht
Ihn in die Feinde jagt/ darzu ist deiner gut.
Nur die Unsterblichkeit sucht ihn wo aufzuhangen/
Und zwar an schönsten Ort/ drum hast du ihn empfangen.


Volgono al lido, ormai perduto, in tanto
Le memorie la faccia lacrimosa,
E vinte le speranze in faticosa
Vista s'abbatton sovra il remo infranto.


Doch der Tote muß fort, und schweigend bringt ihn die ältere
Klage bis an die Talschlucht,
wo es schimmert im Mondschein:
die Quelle der Freude. In Ehrfurcht
nennt sie sie, sagt; – Bei den Menschen
ist sie ein tragender Strom. –


Man ruht auf weichem Rasen,
Von Zitterglanz erhellt;
Die Schaf' und Lämmer grasen;
Man ruht auf weichem Rasen,
Und überschaut das Feld.


Thron'd in her emerald car, see Spring appear!
(As Fancy wills the landscape starts to view)
Her emerald car the youthful Zephyrs bear,
Fanning her bosom with their pinions blue.


SAY, dearest  why this pensive Air?
Tell me, O tell thy Sorrows and thy Care;
Why thy Lips tremble, and thy Cheeks are pale?
Why heaves thy Bosom with a mournful Gale?
Let not thy Eyes for distant Evils flow,
Nor rack thy Bosom with prophetick Woe:
Imagin'd Ills deceive our aking Eyes,
As lengthen'd Shades appear of monstrous Size,
When setting  gilds the Ev'ning Skies.


溶溶太液碧波翻
云外楼台日月闲
春到汉宫三十六
为分和气到人间


A voi rinova la memoria e pena
de l'onta di Tereo e le giust'ire;
a me l'acerbo e crudo dipartire
del mio signore morte empia rimena.


Zwar heißts ja Tod und Sterbensnot,
Doch ist da gar kein Sterben;
Denn Jesus ist des Todes Tod
Und nimmt ihm das Verderben,
Daß alle seine Stärk und Kraft
Mir, wenn ich jetzt werd hingerafft,
Nicht auf ein Härlein schade.


Was fragt ein Kämpfer nach der Zeit,
Wenn er den Feind nur in dem Streit
Hat ritterlich empfangen?
Wie mancher kann die Siegesbeut
Im Augenblick erlangen.


Ich brauch' ins Wasser nicht zu tunken,
Ich fühle mich schon halb ertrunken,


Die Amme versucht, auf gutes Glück,
Ein Stückchen erst und dann ein Stück;
Sie sieht der Herrin ins Angesicht;
Sie klaget nicht, sie weinet nicht,
Es plagt sie sehr der Hunger.


Sebesen közelgő ropogás hallatszott,
Mintha buzogánnyal vernék a harasztot,
Valaki azonban aratná a fákat,
És azok egymásra törve hullanának.


    Eu, ególatra céptico, cismava
    Em meu destino! O vento estava forte
    E aquela matemática da Morte
    Com os seus números negros me assombrava!


Oh! how shall we declare the fatal truth?
How wound thy tender bosom with alarms?
Tell how the graces of thy blooming youth,
Thy more than mortal, all-adored charms
Have lain enamoured in a sorcerer's arms?
Oh, Psyche! seize on this decisive hour,
Escape the mischief of impending harms!
Return no more to that enchanted bower,
Fly the magician's arts, and dread his cruel power


Die feinde Er zuboden schlegt/
Vnd jhren hochmuth niederlegt/
Ein ende hat das trotzen.
Danck sey dem Herren Zebaoth/
Gelobet sey der starcke Gott/
Er kömpt sein Volck zu schutzen.


Vos, Belardo, en Madrid, patria dichosa,
con vuestro ingenio célebre seguiste
un camino desierto, raro y solo,


晓起清江弄小舟
晚风吹过赤冈头
远峰自作修眉敛
万里那知客子愁


Siede Parigi in una gran pianura
di Francia in l ombilico, anzi nel core
da mezo giorno un fiume entra le mura
e corre et esce a tramontana fuore
ma fa una isola prima e v assicura
de la città una parte, e la migliore
l altre due (ch in tre parti é la gran terra)
di fuor la fossa e dentro il fiume serra


Die Liebe gab mir nechst den Pinsel in die Hand,
Das Meisterstücke von den Bildern
Der grösten Schönheit abzuschildern,
Zu deren Dienst ich oft die Leyer angewand.
Mein Ungehorsam ward sehr übel aufgenommen;
Ich schüzte zwar die Ohnmacht vor,
Die Ausflucht fand ein taubes Ohr,
Drum eil ich, dem Befehl gezwungen nachzukommen.


واحر قلباه من ظبيٍ أخي ميس
يفتر عن مثل ما في الكاس مبسمهُ
لكعبة الحسن ركنٌ خالهُ فإذا
تعذّرَ اللثم بالإيماءِ نلثمهُ


故人时见过
有酒即须留
但得时时醉
百钱馀杖头


Előbb az orgona nyílott, azután az akác.
S megszólal nemsokára hárfája a jázminoknak.
Jó lesz némán ülni a dombon.
Páncélomat kibontom.
Lelkemig fúj a szél, s a karcsú kóristák inognak.
Vendégek jönnek-mennek, és jön és megy az élet.
Én már csak így maradok, nagyon sokat tudok.


Deh perché, com'io son con voi col core,
non vi son, conte, ancor con la persona,
com'io vorrei, tanto 'l disio mi sprona,
tanto mi stringe il signor nostro Amore?


par šedých zádava, v níž mysl schladlá
se potácela, soužila a chřadla,
i krůpěj únavy, již práce smělá
kdy vykouzlila v přísných vráskách čela,


Die Wolken nicht, die, dunkel hingestreckt,
Uns nahe Stürme zu verkünden scheinen,
Was mich an unsrer Zeit zumeist erschreckt,
Ist ihre Lust am Niedern und Gemeinen.


Horch! Hörnerklang! das sind Barbarenheere!
Nun folgt mir, Hellas' Schwung und Romas Tugend!
Phöbos Apoll, du Gott, den ich verehre,
Gib mir den schönen, raschen Tod der Jugend!


Ich kan ohn ihm nicht ruhn,
Viel wen'ger selig leben:
Drum hab ich eignem thun
Und fromm seyn mich er geben:
Da lieff ich aus mir hin und her
Und forscht nach ihm bey menschen sehr
Ob er bey creaturen ist?


Rudé víno radost ve mně vzbudí,
rty dám na rty, hruď přivinu k hrudi,
až se obé v živý plamen zžehne,
což pak na tom, chýš-li v popel lehne.


Sie sprach: Ich kenne dich als ungezogen,
Und jener Herr hat in dem welschen Land
Der besten Sitt' als Kavalier gepflogen.


Hermafroditas


Lector, este ramillete
que mi candor te destina,
con permiso de tu usina
y perdón de tu bufete;
No significa en ninguna
forma, un anárquico juego,
o un desordenado apego
por las cosas de la luna.
Pasatiempo singular
tal vez, aunque harto inocente,
como escupir desde un puente
o hacerse crucificar;
Epopeya baladí
que, por lógico resorte,
quizá sirva a tu consorte
para su five o'clock tea...
Perdóname las cadenas
de amor, que me llegan vivo;
nadie disputa al cautivo
la libertad de sus penas.
Mi flaqueza vencedora
lleva consigo el desquite,
si al mismo mar se le admite
el sonrojo de la aurora.
Mas yo sudé mi sudor
en mi parte de labranza,
y el verde de mi esperanza
es primicia de labor.
Obrero cuya tarea
va sin grimas ni resabios,
mientras a flor de sus labios
un aria vagabundea...


نَعَبَ الغُرابُ بِبَينِ لَيلى غَدوَةً
إِنَّ الكِتابَ بِبَينَهُم مَخطوطا
أَصبَحتُ مِن أَهلي الَّذينَ أُحِبُهُم
كَالسَهمِ أَصبَحَ ريشَهُ مَمروطا


Ob sein Vasall es leise nur errieth,
Als er dieß Kraut auf glühem Roste briet,
Daß Sankt Laurenzens Rost er schürt und facht,
Der einst als Blutzeug' unsres Worts erwacht?


Ein Waisenkind mit nassen, blassen Wangen,
Mit hohlen Augen und mit dünnen Armen
Huscht scheu hervor, inständig mein Erbarmen
Anflehend, stotternd, schlotternd, furchtbefangen.


Ach, dein Lebensgeist durchdringe,
Gnade, Kraft und Segen bringe
Deinen Gliedern allzumal,
Wo sie hier zerstreuet wohnen
Unter allen Nationen,
Die du kennest überall!


Ma se dà libertà dalla spelunca
Eolo a' venti tempestosi e feri,
non solamente e verdi rami trunca,
ma vanno a terra e vecchi pini interi,
e ' miser' legni con la prora adunca
minaccia il mare irato e par disperi;
l'aria di folte nebbie prende un velo;
così si duol la terra, il mare e 'l cielo.


Gaukelnde Rolle fahr' wohl! Satt hab' ich dich! Wahrheit und Einfalt,
Seyd mir gesegnet, zu euch kehr' ich verlangend zurück.


Dein Leib ist schön; noch schöner deine Seele.
Man sieht auf dich vor tausend Frauen nur.
Dein Mund entzückt und singt, wie Philomele;
Und was du singst ist Regung und Natur.
Hättest du am Simois
Zu der alten Zeit gelebet,
O so hätte Tyndaris
Neben dir gebetet!
Ein Blick von dir
Hätt' ihr
Den Liebling abgezwungen;
Und Homer, gewiß!
Hätte nur von dir gesungen.


vše vzplálo v duši mé a v hudbě mrtvých přání
zaštkáním smrtelným se třáslo ozvěnou;
nad mládí mrtvolou jsem stanul v zadumání
jak milenec nad mrtvou dívkou svedenou.


Stoje na Řípu za rána jasna
Vůdce Čechů patří kolem kola,
Jako u vytržení pak zvolá:
„Aj toť země ourodná a krásná!“


古径苔深昼掩关
外头尘土不曾闲
雨晴天气明如镜
静倚孤松看远山


Ce fut, et quel préjudice ! un Parisien fade,
Vous savez, de ces provinciaux cent fois plus pires
Qui prennent au sérieux la plus sotte cascade,
Sans s’apercevoir, ô leur âme, que tu respires ;


credete la beltà vostra immortale,
ché la poca credenza di voi stessa
vi nasconde in altrui la pena espressa.


Das war sein letztes Singen,
Eh' mit gebrochnen Schwingen
Der wunde Schwan verschied.
Und fort und fort umklingen
Wird mich dies Trauerlied.


Throughout the earth no chearful beam
The melancholic eye surveys,
Save where the worm's fantastic gleam
The 'nighted traveller betrays:


A dál vítr pláče, vyje, –
a má hlava v dlaně padá – –
Nechci víc té melodie
slyšet ani, chci jen sníti
v bouřlivém tom vlnobití,
chci jen splynout s touto nocí,
kde se země s nebem hádá
a ten život se smrtí.


Bist du mit der Sorge auf du und du,
Dann siehst du der Wahrheit des Lebens zu.


Almo Sol, se quel giorno a me tu giri,
i' prego che mai nube, o nebbia tale
ombrar non possa i tuoi fulgenti rai.


Ale divné v životě jsou shody!
Celou dobu téže od náhody
mladý pilař divně jaksi strádá,
a hrob ženy sesut je co den,
jakby z něho rakev brali ven.
„Proč pak asi?“ mlýnská chasa hádá...


O smilování, pane! Slyšeli jste?


Sovra secc'alga assisa Galatea,
sparsa al collo i bei crin, le luci molle,
ora a questo rivolta, ora a quel colle,
cui la Gran Grecia un tempo il titol fea.


Ladeado de cintura
su pulmón hinchó el balandro.
La brisa ya está cansada
y sin poder alcanzarlo.
La copa de sal de espuma,
¿de la brisa o del balandro?
El banderín de la meta
tiene el puñal enrollado.


¡Ah, perro miserable,
que aún vives del cajón de la bazofia,
—como cualquier político— temiendo
las sorpresas del palo de la escoba!
¡Y provocando siempre
que hurtas en el cajón pleno de sobras
—como cualquier político— la triste
protesta estomacal de ávidas moscas!
Para después ladrarle
por las noches, bien harto de carroña,
—como cualquier político— a la luna,
creyendo que es algún queso de bola...
¡Ah, perro miserable,
que humilde ocultas con temor la cola,
—como cualquier político del día—
¡y no te da un ataque de hidrofobia!


Die liebe/ die von Frauen rührt/
entzündt sich bald/ und hitzt wie feuer-flammen;
doch wird sie nicht so hoch geführt/
und hat die augen nuhr zu Ammen:
die aber/ die aus träu/
aus freundschaft/ zwischen freunden
entspringt/ ist alzeit neu/
und steht bei freund und feinden.


La vergine a fatica gli rispose
Interrotta da fervidi signiozzi,
Che da i Coralli e da le pretiose
Perle uscir fanno i dolci accenti mozzi,
La lachryme scendean tra gigli e rose
La dove avien ch'alcuna se n'inghiozzi
Piacciavi udir nel'altro canto il resto
Signor, che tempo e homai di finir questo.


Heut bin ich in aller Frühe erwacht,
Beim ersten Glitzern der Sonnen,
Und habe mich gleich auf die Sohlen gemacht,
Zum Hügel drüben am Bronnen;
Erdbeeren fand ich, glüh wie Rubin,
Schau, wie im Korbe sie lachen!
Die stell' ich ihm nun an das Lager hin,
Da sieht er sie gleich beim Erwachen.


Musí umříť, musí, vlasť-li hynout nemá!
Bojovného vládce v Čechách zapotřebí!
Chrámu, meči: sloužiť nelze pánům dvěma!“ –
A hned záměr zraje Boleslavu v lebi:


Leise sinkt
An kahlen Mauern des Ölbaums blaue Stille,
Erstirbt eines Greisen dunkler Gesang.


A chvílemi k nám zvučel nápěv dumný,
– kdes v údolí tam pasaček dlel sbor:
tu výskot... tu hlas kolébavě šumný...
a celek dýchal poesií hor...


V jizby šeři
derou peří.
Vně mráz třaská,
kroky skřípají –
zde louč praská,
dívky zpívají. –


Zde plavče životem, svůj starý najdeš byt
pod šedou, rodnou travou,
nech stinný rov jak dno rozbité lodě tmít
se nad svou těžkou hlavou.


Wenn ein Bewohner dort vom Nachbarsterne
Lang die Frühlinge sah herüberschimmern;
Fliesst den Freunden erst, nach den frohen Zähren,
Eine der Wehmuth.


e for ue traga de tanti doluri
sì ue receva a qui grandi dulçuri
ed alegreça sempre ma' ce duni.


Jan však stojí nepohnutý
jako v nevýslovné tuše
něhy, milosti a krásy,
v kterých vše je obsaženo:
Víra v život – věčné spásy –
co čtem v oku tvém – o ženo!


Smála se mu v bujném smíchu:
Trala, trala, tralala!
Tu jsem dávno v prvním hříchu
s jiným ďáblem prohrála.
A ten čert mne miluje,
a jak Bůh se zjevuje
a od něj jsem dovolení
k tanci s tebou dostala.


Aus der braunen Stummelpfeife
steigen graue Nachtgebilde –
Jahr für Jahr, am Aschermittwoch,
wenn der Carneval durchtobt ist.


V tom tu rytíř všecken upachtěný
Zbislav ku knížeti přistupuje,
Ouzkostí a během pomatený
Jen to slovo: Milost! vyjevuje.
Jeho smutné čelo, oči zakalené
Oznamují strachy duše zkormoucené.
Král ho potěšuje napomíná,
Aby zjevil žádost srdce svého,
Že dnes najde pána laskavého.
Rytíř oddechnuv sy ruce spíná,
Hledí pohnout krále milostného.
Bůh nám, vzdychá, prominuje chyby,
Bratrby jen kazyl bratra mdlého?
Kdož jest z lidí, kdyby
Náruživost v zůřivosti
Na něho se vyrojila,
Aby muže z bezpečnosti
Do hlubiny nesvalila?
Člověk jako rákos kolíbavý,
Svíráli ho srdce těsné,
Snadno rozpálený klesne;
Tenť jest ctnosti přítel pravý,
Kdo se z nepravosti motaniny,
Byť y srdce krvácelo, vytrhuje;
Nováli ho žádost zaslepuje,
S poděšením hledí na své viny,
Jako hada neřesti se štítí,
V rozbroji se mužem býti cýtí,
Smyslům lichotivým neuvěří,
Teprv jedná, až sy cestu k cýli změří.
Bez křehkosti muže není
V celém lidském pokolení;
Klesli jsme, a klesáváme,
Proto srdce dobrotivá
Ku pomocy voláváme.
Bohuslav klesl v pomatení,
Za to tře ho lítost divá.
Slyšíc o tom poblouzení
Jeho matka starostlivá,
Na smrt chřadnouc, málo živá
Po svém synu milém touží;
Y mé srdce strachy ouží;
Dejte syna matce jediného,
Dejte přítele mi rozmilého,
Že ho, pane! s ctností spojím,
Za to životem svým stojím.


Ah Nachtigall! Es fernte kaum
Sich im beglückten Morgentraum
Mein jahrelanger Kummer,
Da scheuchtest du den Schmeicheltraum
Und meinen süßen Schlummer.


Aus den Himmeln steigt die Liebe nieder,
Männermut, und hoher Sinn gedeiht,
Und du bringst die Göttertage wieder,
Kind der Einfalt! süße Traulichkeit!
Treue gilt! und Freundesretter fallen,
Majestätisch, wie die Zeder fällt,
Und des Vaterlandes Rächer wallen
Im Triumphe nach der bessern Welt.


福岩宝地几千年
宫殿朦胧锁暮烟
游客回头怀想望
自知身在寂寥天


Egypár vitéz eszmél... és hirtelen
A szirt falára mász,
Hol repedésben álló fészkein,
A szárnyas had tanyáz:


أَخَذْنَا طَرِيقَ الْقَوْمِ حَمْداً لِسَيِّدِ
هَدَانَا لَهَا عَنْ خَيْرِ هَادٍ وَمُهْتَدِ
عَنِ الحْسَنِ الْيُوسِيعَنْ نَجْلِ نَاصِرٍ
وَعَنْ نَجْلِ هَذَا أَحْمَدَ بْنِ مُحَمَّدِ
عَلَيْهِ عَنِ الرَّقِّي عَبْدِ الإِلَهِ عَنْ
مُسَدِّدِهِ الْحَاحِي مَوْلاَيَ أَحْمَدِ
عَلَى قُطْبِهِ الْغَازِيعَلَى بَلَدِيِّهِ
عَلَي سِجِلْمَاسِّيِّ أَصْلٍ وَمُحْتَدِ
وَمِنْ بَعْدِ هَذَا الأَحْمَدُونَ ابْنُ يُوسُفٍ
فَزَرُّ وقُفَ ابْنُ عُقْبَةٍ مُنْقِذُ الرَّدِي
نَمَاهُ قَرَافِيٌّ فَتَى ابْنِ عَطَائِهِ
لِمُرْسِيِّ هِذِي الشَّاذِلِيِّ الْمُؤَيَّدِ
بِعَبْدِ السَّلاَمِ قُطْبِ الأَقْطَابِ كُلِّهِمْ
فَكُلٌّ بِهِ لِلْفَخْرِ يُدْلِي بِأَوْحَدِ
فَلاَ تَحْتَشِمْ مِنْ أَنْ تَقُولَ مُجَاهِراً
أَلاَ يَا عِبَادَ اللهِ هَا ذَاكَ سَيِّدِي
إِلَى مَدَنِيٍّ عَبْدِ رَحْمَانَأَنْتَمِي
فَلِلَّهِ مَا شَمْسٌ أُضِيفَتْ لِفَرْقَدِ
وَذَا لِتُقَيِّ الدِّينِ يُنْمَى مُصَغَّراً
لِتَعْظِيمِهِ مِثْلَ الْفُقَيِّرِ فَاحْتَدِ
فَالأَقْطَابُ فَخْرُ الدِّينِنُورُهُ تَاجُهُ
فَشَمْسُهُزَينُ الدِّينِرَتِّبْهُ تَرْشُدِ
وَهَذَا بِقَزْوِينَ تَأَلَّقِ مُذْ غَدَا
بِخِلْعَةِ بِصْرِيٍّ يَرُوحُ وَيَغْتَدِي
كَمَا أَنَّ إِبْرَاهِيمَ أَحْمَدَ أَحْمَداً
لِمَرْوَانَ يُعْزَى مُذْ حَبَاهُ بِمُحْمَدِ
سَقَاهُ سَعِيدٌكَاسَهُ مُتْرَعاً كَمَا
سَقاهُ بِهِ فَخْرُ السُّعُودِلِمُسْعِدِ
مِنَ الْفَضْلِ وَالتَّوْفِيقِ فَاللهُ يَجْتَبِي
إِلَيْهِ الذِي يَخْتَارُهُ مِنْ مُوحِّدِ
فَهَذَا بِغَزْوَانِيَّة ٍ قَدْ غَزَا الْعُلاَ
فَدَانَتْ لَهُ مِنْ بَيْنِ مَثْنَى وَمَوْحَدِ
وَمَنْ جَابِرٌ أُسْتَاذُهُ فَمُظَفَّرٌ
بِأَعْلَى الْعُلاَ فِي كُلِّ وَجْهٍ وَمَقْصَدِ
فَقَدْ حَقَّقَ الْجَبَّارُ جَبْراً لِجَابِرٍ
بِمَا حَسَنٌ أَوْلاَهُ سِبْطُ مُحَمَّدِ
عَلَى جَدِّهِ مَنْ خَصَّهُ بِسِيَادَةٍ
صَلاَةُ عَظِيمٍ ذَاتُ رُوْحٍ مُؤَبَّدِ
وَذَا أَوَّلُ الأَقْطَابِ فَاضْرَعْ بِجَاهِهِ
إِلَى اللهِ تَظْفَرْ بِالذِي شِئْتَ مِنْ يَدِ
وَبِالسَّادَةِ الأَقْطَابِ شَرْقاً وَمَغْرِباً
وَمَا قَدْ حََوَاهُ النَّظْمُ مِنْ مُتَعَبِّدَ
عَلَيْهِمْ سَلامُ اللهِ مِنْ مُتَعَطِّشٍ
إِلَى نَاقِعٍ مِنْ وِرْدِهِمْ غُلَّةَ الصَّدِي


Nechť! Čím je kratší cesta moje příští,
tím výše musí jít a vést mne k štěstí,
jež z horských čistých zdrojů v srdce prýští.
Strom mého žití musí ještě kvésti.


Na tmavém těle šedé čáry,
jak runy v divném spojení,
snad chmúrná báj to mého štěstí,
jež více není k splnění.


¡Oh cuánto la ignorancia injuriosa
ruinas alimenta en el trofeo,
flechando riesgos a su misma aljaba!


تَحَفَّظ بِدينِكَ يا ناسِكاً
يَرى أَنَّهُ رابِحٌ ما خَسِر
فَلَستَ كَغَيرِكَ أُطلِقتَ في
حَياتِكَ بَل أَنتَ عانٍ أُسِر
وَلِلسِبكِ رُدَّ كَسيرُ الزُجاجِ
وَلا يُسبَكُ الدُرُّ إِن يَنكَسِر
وَرِزقُكَ يَأتي بِلا رَيبَةٍ
فَسِر في بِلادِكَ أَو لا تَسِر
وَلا تَيأَسَنَّ مِنَ المُلكِ أَن
يَعودَ إِذا جَيشُ قَومٍ كُسِر
فَقَد يَرجِعُ القَمَرَ المُستَنيرُ
مُقتَبِلاً بَعدَ أَن يَستَسِر
هُوَ الدَهرُ يَفنى وَنَفسي عَلى
وَناها وَكَونُ مُناها عَسِر
وَكَم فيكَ يا بَحرُ مِن لُؤلوءٍ
وَلَكِنَّ لُجُّكَ لا يَنحَسِر
فَأَكرِه عَلى الخَيرِ مَجبولَةً
عَلى غَيرِهِ في عِلانٍ وَسِر
فَلَم يُجعَلِ التِبرُ حَليَ الفَتاةِ
حَتّى أُهينَ وَحَتّى كُسِر


Den/ wie den Seeligen/ die letzte Stunde findet/
Und der/ wie Gottes Volck den Segen mit ſich traͤgt:
Jch babe/ Grundman/ dich Saffiren eingegruͤndet/
Es iſt dein Leichen-Stein mit Zierath eingelegt.


Sonst gieng ich bald zu Bette
Wenn nun der Abend kam,
Vnd alles umb die Wette
Mit sich zur Ruhe nahm:
Doch du verwandelst meinen Sinn
Daß ich des Abends munter bin.


Fern in der Sachara,
Auf glühendem Sand,
Da wird er gezeuget
Von Licht und von Brand,
Er schwingt, noch ein Knabe,
Im Spiele die Fahne:
Doch wehe dir, holt er dich ein, Karawane!
Wohl recken die klugen Kamele die Ohren,
Wohl sauset der Hengst unter blutenden Sporen!
Vergebens: da ist er! Verloren! Verloren!
Auf das Antlitz stürzt, was da lebet, nieder:
Und er fliegt drüber hin – nie erstehn sie wieder.


»Euch wenigen, sagt er, indem er sich«
Der Mauer naht, »euch wenigen, die noch
»Die Macht der Waffen des Leosthenes
Bisher verschonet hat, euch biethet er
Das Leben an, und seine Gnad', im Fall
Ihr euch an ihn ergebt. Verwegenheit
Ist euer vermeinter Muth. – Seht um euch! seht,
Was für ein zahlreich Volk euch noch umschließt!
Seht, seine Spieß' erheben sich umher,
Wie Ähren auf dem Feld'! Und Tapferkeit
Wird in den Busen sie euch tauchen, wenn
Ihr länger kämpft. Laßt eure Wuth einmal
Gehorchen der Vernunft, und übergebt
Die Maur der öden Burg dem Heere, das
Voll Langmuth euch bewundert und nicht scheut.
Wählt seine Huld, wo nicht, so wählt den Tod!


Ils sont heureux ! Pour moi, nerveux, et qu'un remords
Épouvantable et vague affole sans relâche,
Par les forêts je tremble à la façon d'un lâche
Qui craindrait une embûche ou qui verrait des morts.


Nun muß ich manchen Praler hören,
Der sich hingegen eingeliebt,
Und wie er spricht, in allen Ehren
Ein Mäulgen nach dem andern gibt,
Und meine Freundschafft ist zerrissen,
Weil mich der Hund hat außgebissen.


Ach dann fliehe nicht mein Winken,
Reiche einmal mir zu trinken,
Und willst du nicht zu mir treten
Kniee, um für mich zu beten.


Sešel se vodník s dívčinou
ve tmavém stínu háje.
Měsíčná záře mýtinou,
stromy si šeptají báje.
O lásce sní vše, o blahu,
usnula krutost ve vrahu,
sladkým jen milencem jest,
v duši však ženy bdí lest.


Gegrüßt sei du viel lieber Wald!
Es rührt mit wilder Lust,
Wenn abends fern das Alphorn schallt,
Erinn'rung mir die Brust.


Dunque perché con operar valore
non c'ingegniamo di stender la fama
e con quella far lunghi e brevi giorni?


Wie aus der Tritonen Schlunde
Dort am Marktplatz Well' auf Well',
Sprudelt aus verzerrtem Munde
Plätschernd ihm der Verse Quell:


لكم مِن فؤادي شاهدٌ ليس يكذبُ
ومِن دمعِ عيني صامتٌ وهو مُعرِبُ
ولي من شهودِ الحبَّ خدٌّ مُخَدَّدٌ
وقلبٌ على نارِ الغرامِ يُقَلَّبُ
ولي بالرسومِ الخُرسِ مِن بعدِ أهلِها
غرامٌ عليه ما أزالُ أؤنَّبُ
واِنْ عنَّ ذكرُ الراحلينَ عنِ الحِمى
وقفتُ فلا أدري إلى أين أذهبُ
فربعٌ أُناجيهِ وقد ظلَّ خالياً
ودمعٌ أُعانيهِ وقد بات يُسكَبُ
وصبرٌ
وقد بانوا تباعدَ للنوى
ووجدٌ وقد ساروا الى الصبَّ يَقرُبُ
يُروَعُه لمعُ البروقِ وتارةً
يبيتُ بتغريدِ الحمامِ يُعذَّبُ
ودمعٌ على الخدَّينِ يَهمي سحابُه
اِذا ما انبرتْ الحمائمُ تَندُبُ
ويَشغَفُها بانُ الحمى وظِلالُه
فتُوفي على فرعٍ مِن البانِ تَخطُبُ
فللّهِ مِن نارٍ لا يعرفُ الغمضَ جفنُها
اِذا ما بدا مِن أوّلِ الليلِ كوكبُ
تبيتُ تُراعيه ودونَ لقائها
بمَنْ بانَ عن نعمانَ عنقاءُ مُغرِبُ
فجسمي وقد بانوا الى الحيَّ راجعٌ
وقلبي مع الأحبابِ في الركب يَجنُبُ
وقد كان مِن مُرَّ التجنَّي مروَّعاً
فكيف إذا ما عادَ وهو تَجنُّبُ
وما أنا في وجدي بأوَّلِ واثقٍ
تبدَّى له برقٌ مِنَ الوعدِ خُلَّبُ
ولا حائرٍ في عرصةِ الربع واقفٍ
يُحيَّيهِ في شرعِ المطامعِ أشعبُ
يسائلُ عن هندٍ فلمّا ترحّلتْ
أقامَ فحيَّتْهُ على الدارِ زينبُ
لها مِن غزالِ الرملِ حُسْنُ التفاتهِ
اِذا ضَلَّ عنه في الأجارِعِ رَبْرَبُ
ويَسلبُه سحرُ العيونِ اصطبارَهُ
ويَخلُبُه لفظٌ مِنَ الماءِ أعذبُ
ويَصْدِفُها شَعرٌ بفَودَيهِ أشيبٌ
ويَشغَفُه ثغرٌ للمياءَ أشنبُ
ولم أنسَها يومَ الوَداعِ وقد بدا
لتوديعنا ذاكَ البنانُ المخضَّبُ
فلا راحةٌ إلا وقد سارَ أُنْسُها
ولا صبرَ إلا وهو بالهجرِ يُغلَبُ
ومَنْ يُعتِبُ المشتاقُ والنأيُ خصمُه
ومَنْ ذا الذي يوماً على البينِ يَعتِبُ
وأُلزِمتُ ذنباً في الهوى ما اقترفتُهُ
وما كنتُ لولا الدمعُ في الحبَّ أُذنِبُ
حنينٌ إذا جَدَّ الرَّحيلُ رأيتُه
بنفسيَ في اِثرِ الظعائنِ يًلْغُبُ
شوقٌ إلى أهلِ الديارِ يحثُّه
غرامٌ إلى العذريَّ يُعزى ويُنسَبُ
وما مزنةٌ أرختْ على الدارِ وبلَها
ففي كلَّ أرضٍ جدولٌ منه يَثْعَبُ
اِذا ما ارجحنَّتْ في الهواءِ وأرزمتْ
تدلَّى لها فوقَ الخمائلِ هَيدَبُ
واِنْ نضبتْ ممّا تًسُحُّ سحابةٌ
ألحَّتْ عليها دِيمةٌ ليس تَنضُبُ
بأغزرَ مِن دمعي وقد أُخفرَ السُّرى
وأمستْ نياقُ الظاعنينَ تُغرَّبُ
ولا بنتُ دوحٍ في الحدائقِ أصبحت
تنوحُ على بانِ الحِمى وتُطَرَّبُ
لها في أفانينِ الغصونِ ترنُّمٌ
يكادُ بما عندَ الحمامةِ يُعرِبُ
بأطيبَ مِن شعرٍ أُنضَّدُ لفظَهُ
على حَسْبِ ما أختارُه وأُرتَّبُ
قريضٌ غدتْ منه القصائدُ شرَّداً
تُشرَّقُ ما بينَ الورى وتُغَرَّبُ
قصائدُ لو أنَّي تقدَّمتُ أوّلاً
بهنَّ لأطراها نِزارٌ ويَعرُبُ
ولو أنَّها في عصرِ قومٍ تقدَّموا
لكانتْ بأفواهِ البريَّةِ تُخْطَبُ
واِنْ رامَها غيري وحدَّثَ نفسَهُ
ضلالاً بما فيها مِن الفضلِ يَتعَبُ
فهنَّ لأربابِ المنائحِ مفخرٌ
وهنَّ لأربابِ المدائحِ مكسبُ
ويختارُها عقلُ الأريبِ قينثني
اليها ويُمسي عن سواها يُنكَّبُ
وما فاحَ عرفُ المسكِ إلا وجدتَهُ
يُحدَّثُ أن العرفَ منهنَّ أطيبُ


Však nenajdeš-li, co jsi očekával,
buď přívětiv; – to nestojí tě nic,
a spolupoutníci jsme v žití ději. –
Já vlídně tak, jak jsem ti ruku dával,
tě k prahu provodím, nechtěje víc,
než, aby tobě šlo se veseleji.


Assim discorre o chefe, que em nodoso
Tronco rudo-lavrado se recosta?
Não tem poder a noite em seus sentidos,
Que a mesma idéia de contínuo volvem.
Vela e treme nos tetos da cabana
A baça luz das resinosas tochas,
Acres perfumes recendendo; — alastram
De rubins cor de brasa a flor do rio!


Svatý byl jsem, a teď tlama chtivá...
Podušku dej, modlitbu mě uče!


Da unten im kristallnen Haus,
Im Wohltun ganz beglückt,
Macht er mit dir die Wunder aus,
Die rings er aufwärts schickt.


Já se ouviam, de estrelas, rebramidos
entre as sombras da noite camuflad
Rumores de horas morta tempos ido
- Era a tarde batendo em retirad
Lábios mudos fendidos pelos gesto
pálida boca (a noite escancarada)
Consumidos olhares, quase resto
- Era a tarde batendo em retirad
A voz frágil, o braço já pendi
Vago, inerte, rumando pela estrada,
raios cegos o sol ofereci
- Era a tarde batendo em retirad
Os ecos projetados no futur
Vã imagem, figura rebuscad
Na linha do horizonte um traço escur
- Era a tarde batendo em retirad
As palavra a frase repetida,
denso texto, linguagem retratad
Verso e verbo, no entanto, morte e vid
Sempre a tarde batendo em retirad
As medidas da mão, agora ausente,
conduzidas para hora anunciad
A vertigem, por fim, não se pressente?
Quando é tarde batendo em retirad


„Bůh je světlo, a ty stínem jeho, o němž neví!“


Cynthia mit keuscher Zucht,
O der schönen Liebe Frucht,
Die als solcher Tugend Lohn,
Seyn wird ewres Hauses Krohn.


Verás o meu passado e o meu futuro:
Um entre rosas; e outro em ais, no escuro,
No tenebroso leito de Locusta!


Und der Jüngling, der Strom, fort in die Ebne zog,
Traurigfroh, wie das Herz, wenn es, sich selbst zu schön,
Liebend unterzugehen,
In die Fluten der Zeit sich wirft.


Dies Gesträuß behende,
Das ich ihr zu gleicher Antwort sende,
Nimm es hin und liefer' es im Sprung,
Wie du pflegst, in ihre zarten Hände!


Ich dachte sein geniessen/
Den ich so lang gesucht/
Wen wolt es nicht verdriessen?
Von mir er nam die flucht.
Er sprang durch feld vnd wisen
Frisch fertig wie der windt;
Den lauff möcht jhm erkiesen/
Ein frisches hirschen-kindt.


Kaum hast du dich von deinem Werk geschieden,
So ist's dem Chaos wieder hingegeben;
Zum Grabe wird die Wiege neuer Staaten.


Tak zřím je dosud – jakby dnes –
jak z domu vyšly spěšným krokem,
když zimní soumrak v pokoj kles’
a práce nestihly již okem;
tu vyšly v skromném, stejném šatu,
svůj odpočinek užit v chvatu
a nasbírat si nových sil,
cos nového zřít v rušném žití,
by bylo opět o čem sníti
v tom dlouhém pásmu pilných chvil.


Bílým šátkem dnes máváme,
poněvadž mimo kráčí člověk spravedlivý,
červenou růži dáváme
tomu, jenž vykoupil národ zimomřivý,
bílá a červená jest barva naše,
bílá a červená jest barva jeho,
spravedlnost a svoboda jest heslo naše,
mlékem a krví jest dílo muže velikého.
V době egoismů, v hodinách násilí
dal znamení nám,
abychom očistili se, znova věřili
a vzdorovali tmám;
víc, nežli vykonáno, zbývá vykonati,
na volné půdě dům teď zbudovati,
svobodných, rovných občanů spravedlivý mrav –:
K tomuto cíli veď nás českým směrem,
k světlu nás proveď uskoků šerem,
buď, Presidente, zdráv!


Auch uns hat heut der Juni eingewiegt,
Und Schmetterlinge ſelbſt, die Gauklerbande,
Sind durch die Frühlingsſtürme nicht beſiegt.


Praise Him, thou Sun in thy Meridian Force;
Exalt Him, all ye Stars and Light!
Praise Him, thou Moon in thy revolving Course,
Praise Him, thou gentler Guide of silent Night,
Which do's to solemn Praise, and serious Thoughts invite.


Wunderbare Vögel wieder
Weiden dort auf grüner Au,
Einsam Engel, alte Lieder
Ziehen durch den Himmel blau.


Dass meinen Nahmen Du durch Nachred' arghafft kränckst,
Und ich mich an Dir nicht auff andre Weise räche,
Als dass ich allezeit von Dir viel gutes spreche,
Gereichet mir zum Schimpff mehr als du woll gedenckst:
Es lässt die Welt sich nicht betrügen,
Und straffet mich, wie dich, der Lügen.


De ol Peter Kruse
De hett en Karduse,
Dar hett he en Pack in
Vun Petum Toback in.
He stoppt sik en Brœsel,
He pafft in sin Kœsel,
He sitt to karmüßeln,
He lœhnt sik to drüßeln:
Doch hört he den Wind
Un röhrt sik dat Kind,
So kumt Peter Kruse
In Suse geswind!


V Pyrenejích, v Rusku na poplach zvon bije.
Rostou ve Francii
nepořádky, stávky, ba i rebelie
celých provincií.


Les armes de Jésus c’est les enfants bien sages
Assis au coin du feu, c’est les belles images
Qu’on voit sur les vitraux et c’est les trois rois mages;


A pomalu již lásce výhosť dává,
ač po ní tajně stále ruce spíná,
ztracené štěstí časem oplakává,
však nelze říc’, že na něj zapomíná...


Du bist der Baum im Paradies: wer deine Frucht geschmecket,
Hat nicht alleine sich verterbt, hat andre auch beflecket.


Glocken läuten, Fahnen wehn,
Die Sieger drinnen am Tore stehn,
Eine Siegesgasse ist aufgemacht:
Östreich'sche Kanonen zweihundertundacht ,
Und durch die Gasse die Sieger ziehn. –
Das war der Einzug in Berlin.


Vendrá la luna llena sobre tu nido.
El mar no es el semblante torvo de olvido.
Vendrá el orvallo. Y Manolo el Leñero en su caballo.
Vendrá el incandescente sueño en la era.
De Diego en la pupila de tu bandera.
Vendrá azahar de la luna que ronda en tomo al mar.
Pedro, que es agonía de mil cristales,
dirige hacia los ortos mis manantiales.
No habrá desvío en el dejo remoto que está en el río.
Es jardín de la luna nuestra costumbre.
Lolita, en su amapola, ríe en la cumbre.
Y luminares vendrán de ese misterio que habita en Lares.


É, ciò ch'è, perché puote, sape ed ama;
non è, quel ch'esser non può, ignora o abborre,
per sé, o per forza d'altri, o del Primo Ente,
ch'è monotriade. E quel ch'all'esser chiama,
partecipando tre eminenze, corre,
pur limitato sempre dal niente,
all'esser suo finito,
che sta in quello infinito
esser, eterno, solo, independente,
che creò, come base
d'ogni essenza seconda,
lo spazio, immenso vase,
ch'è penetrato, penetra e circonda.


Pověst tě česká kouzlí,
Topí se duch tvůj v ní,
Srdce tvé rozkvětává,
Kde česká píseň zní.


望苑回先马
山城驻使车
涂中值归雁
频寄北来书


Последний день
Сверкал мне в очПоследней ночи
Встречал я тен Полежаев
И ночи и дни примелькались,
Как дольные тени волхвВ безжизненном мире живу,
Живыми лишь думы осталисИ нет никого на земле
С ласкающим, горестным взглядом,
Кто б в этой томительной мгле
Томился и мучился рядоЧасы неизменно идут,
Идут и минуты считают…
О, стук перекрестных минут!
— Так медленно гроб забиваю12 января 1896


Есть соответствия во всем, —
Не тщетно простираем руки:
В ответ на счастье и на муки
И смех и слёзы мы найдем,
И если жаждем утешенья,
Бежим далёко от людеСреди лесов, среди полей
Покой, безмыслие, забвеньВетвями ветер шелестит,
Трава травою так и пахнеНикто в изгнании не чахнет,
Не презирает и не мстиТак, доверяяся природе,
Наперекор судьбе, во всём
Мы соответствия найдём
Своей душе, своей свобод


Lerne den frohen Augenblick
Schon jetzt erinnernd nachgenießen,
Laß gegenwärtiges Mißgeschick
Schon als vergangen dich verdrießen:
Die Freude wird dich tiefer rühren,
Das Leid den schärfsten Dorn verlieren.


谁作此园为宴喜
而今乐事已难并
佳人去后门长锁
蔓草离离上古城


Klärchen weckt den Vetter schleunig,
Der in leichtem Schlummer nicket,
Hält die Hand ihm, daß er schweige,
Zitternd auf den Mund gedrücket.


Meu Deusl As falenas têm asas de opala,
Os astros se libram na plaga infinit
Os anjos repousam nas penas brilhante
Mas t   tens por asas
Um laço de fit
Há pouco voavas na célere valsa,
Na valsa que anseia, que estua e palpit
Por que é que tremeste?  Não eram meus lábio
Beijava-te apena
Teu laço de fit
Mas ai! findo o baile, despindo os adornos
Nalcova onde a vela cios crepita,
Talvez da cadeia libertes as tranças
Mas e f ico preso
No laço de fit
Pois bem!  Quando um dia na sombra do vale
Abrirem-me a cov formosa Pepital
Ao menos arranca meus louros da fronte,
E dá-me por cro
Teu laço de fit


ذا شَعرُكَ كَالأَرقَمِ إِمّا لَسَبا
وَالعِقدُ كَالغُصنِ البانِ إِن مالَ سَبى
وَالرِدفُ إِذا عاتَبتُهُ خاطَبَني
بِالآخِرِ لِلأَحقافِ إِمّا لِسَبا


So lange Christus bleibt bekannt,
So lang wird man auch preisen
Die Kosten, die du angewandt,
Ihm deine Lieb zu weisen.
Der Balsam, den du auf sein Haar
So reichlich hast gegossen,
Kommt durch die werte Christenschar
Mit höchstem Ruhm geflossen.


Na skálu vystoupí Pstros,
pyšně pozdvihuje nos;
vyučenec nočních sov,
mladý on jest filosof.
Nehledě v pravo ni v levo
vidiny dává v jevo:
„Co nemyslím, pro mne není.
Co si myslím, na mou víru,
skutek jest;
na mou čest,
důkaz vedu z papíru,
jejž před sebou mám,
z něhož předčítám.
Oči-li svoje zamhouřím,
ani ten papír neuzřím;
to jest mimo pochybení.
Vy-li oči zamhouříte,
již ani mne neuvidíte.
Nuže tedy,“ dopoví –
„syllogismus hotový: –
co by bylo,
aby bylo,
jestli chcete,
pomyslete,
stvoří vám to pomyšlení;
mimo pomysl ničeho není.
Ničehož Vám netaje
řku: to je jádro mé filosofie,
to se vkoření, v květ rozvije
a v ovoce uzraje.
Zde Vám skládám foliant,
zaň by nestyděl se Kant,
ani Fichte, ani Hegel,
ani Salát, ani Schlegel. –
Co myslíte, pane hoste?
není-li to
nemýlný to
výrok pravdy prosté?“
ptal se nyní Osla Pstros.


Was ich in unsrer Wälder Stille,
An Hellas' Strand umsonst begehrt,
Das hat dein königlicher Wille
Aus freien Hulden mir gewährt:
Du gabst ein Leben mir, vom Staube
Des niedern Marktes unberührt,
Ein Leben, wie's im grünen Laube
Der freie Vogel singend führt.


En medio de los adioses de los pañuelos blancos
llega la aurora con su desnudo de bronce
con esa dureza juvenil
que a veces resiste hasta el mismo amor.
Llega con su cuerpo sonoro
donde sólo los besos resultan todavía fríos,
pero donde el sol se rompe ardientemente
para iluminar en redondo el paisaje vencido.
Si en las cercanías un río imita una curva,
no confundirlo, no, con un brazo;
si más arriba quiere formarse una montaña,
apenas si conseguirá imitar algún hombro,
y si un pájaro repasa velozmente
no faltará quien lo equivoque con unos dientes ligeros.
La blancura no existe.
La amarillez vivísima,
el color rosa naciente,
el incipiente rojo
son como ondas sobrepasándose hasta derribarse en el seno,
donde el día se vierte tumultuosamente.
Quizá por la garganta del cuerpo juvenil
los rojos pececillos circulan,
se extinguen,
los besos son burbujas,
son ese gris que falla en el fondo de la copa
cuando alguno intenta acercarle los labios;
son ese ojo profundo sin párpado que en el fondo
demuestra con su fijeza que nunca ha de acabarse.
Pero el viento no puede lastimar ese cuerpo,
ni los brazos del amor conseguirán disminuir la fina cintura,
ni esas redondas manos pasajeras
reducirán a calor los pechos liberados.
El cabello ondea como la piedra más reciente,
roca nueva insumisa rebelde a sus límites,
la que jamás encerrada en un puño
cantará la canción de los labios apretados.
El sol o el agua luminosa
bruñe la superficie erguidísima,
donde nunca un pájaro detendrá su bola de pluma,
ni se amarán por parejas bajo los brazos fríos.
Una boca con alas del tamaño de la nieve
pone en el cuello su carbón encendido.
Brota una mariposa de cristal impasible,
espejo hacia el cenit que repugna las luces.


أَفيكُم فَتىً حَيٌّ فَيُخبِرُني عَنّي
بِما شَرِبَت مَشروبَةُ الراحِ مِن ذِهني
غَدَت وَهيَ أَولى مِن فُؤادي بِعَزمَتي
وَرُحتُ بِما في الدِنِّ أَولى مِنَ الدِنِّ
لَقَد تَرَكَتني كَأسُها وَحَقيقَتي
مُحالٌ وَحَقٌّ مِن فِعالِيَ كَالظَنِّ
هِيَ اِختَدَعَتني وَالغَمامُ وَلَم أَكُن
بِأَوَّلَ مَن أَهدى التَغافُلَ لِلدَجنِ
إِذا اِشتَعَلَت في الطاسِ وَالكاسِ نارُها
صَليتُ بِها مِن راحَتَي ناعِمٍ لَدنِ
قَرينُ الصِبا في وَجنَتَيهِ مَلاحَةٌ
ذَكَرتُ بِها أَيّامَ يوسُفَ في الحُسنِ
إِذا نَحنُ أَومَأنا إِلَيهِ أَدارَها
سُلافاً كَماءِ الجَفنِ وَهيَ مِنَ الجِفنِ
تُقَلِّبُ روحَ المَرءِ في كُلِّ وِجهَةٍ
وَتَدخُلُ مِنهُ حَيثُ شاءَت بِلا إِذنِ
وَمُسمِعُنا طَفلُ الأَنامِلِ عِندَهُ
لَنا كُلُّ نَوعٍ مِن قِرى العَينِ وَالأُذنِ
لَنا وَتَرٌ مِنهُ إِذا ما اِستَحَثَّهُ
فَصيحٌ وَلَحنٌ في أَمانٍ مِنَ اللَحنِ
وَفي رَوضَةٍ نَبتِيَّةٍ صَبَغَت لَها
جَداوِلَها أَنوارُها صِبغَةَ الدُهنِ
ظَلِلنا بِها في جَنَّةٍ غابَ نَحسُها
تُذَكِّرُنا جَنّاتُها جَنَّةَ العَدنِ
نَعِمنا بِها في بَيتِ أَروَعَ ماجِدٍ
مِنَ القَومِ آبٍ لِلدَناءَةِ وَالأَفنِ
فَتىً شُقَّ مِن عودِ المَحامِدِ عودُهُ
كَما اِشتَقَّ مُسموهُ لَهُ اِسماً مِنَ الحُسنِ


aunque te burles de mi amor patético,
tuya es mi vida y mi pasión insólita,
tuyo mi corazón, amada Hipólita


Historien, bunt und wild, mit wundersamen
Kriegsläuften, Mordgeschichten, und in ihnen
Stets klangvoll hocherlauchte welsche Namen,


Sie werfen Raub und Waffen fort,
Dem Rächer weihn wir diesen Ort,
Aus mildem Bache
Wird Strom der Rache.


Sotva jaro započíná,
v toulky spěchám s návrší;
dám-li si dát číši vína,
mračno mi v ně naprší.


1
По вешнему по складу
Мы песню завели,
Ой ладо, диди-ладо!
Ой ладо, лель-люли!
2
Поведай, песня наша,
На весь на русский край,
Что месяцев всех краше
Веселый месяц май!
3
В лесах, в полях отрада,
Все вербы расцвели —
Ой ладо, диди-ладо!
Ой ладо, лель-люли!
4
Затем так бодр и весел
Владимир, старый князь,
На подлокотни кресел
Сидит облокотяс5
И с ним, блестя нарядом,
В красе седых кудрей,
Сидит княгиня рядом
За пряжей за своей;
б
Кружась, жужжит и пляшет
Ее веретено,
Черемухою пашет
В открытое окно;
7
И тут же молодые,
Потупившие взгляд,
Две дочери княжие
За пяльцами сидят;
8
Сидят они так тихо,
И взоры в ткань ушли,
В груди ж поется лихо:
Ой ладо, лель-люли!
9
И вовсе им не шьется,
Хоть иглы изломай!
Так сильно сердце бьется
В веселый месяц май!
10
Когда ж берет из мочки
Княгиня волокно,
Украдкой обе дочки
Косятся на окн11
Но вот, забыв о пряже,
Княгиня молвит вдруг:
«Смотри, два гостя, княже,
Подъехали сам-друг!
12
С коней спрыгнули смело
У самого крыльца,
Узнать я не успела
Ни платья, ни лица!»
13
А князь смеется: «Знаю!
Пусть входят молодцы,
Не дальнего, чай, краю
Залетные птенцы!»
14
И вот их входит двое,
В лохмотьях и тряпьях,
С пеньковой бородою,
В пеньковых волосах;
15
Вошедши, на икону
Крестятся в красный кут,
А после по поклону
Хозяевам кладу16
Князь просит их садиться,
Он хитрость их проник,
Заране веселится
Обману их стари17
Нo он обычай знает
И речь заводит сам:
«Отколе,- вопрошает,-
Пожаловали к нам?»
18
«Мы, княже-господине,
Мы с моря рыбаки,
Сейчас завязли в тине
Среди Днепра-реки!
19
Двух рыбок златоперых
Хотели мы поймать,
Да спрятались в кокорах,
Пришлося подождать!»
20
Но князь на это: «Братья,
Неправда, ей-же-ей!
Не мокры ваши платья,
И с вами нет сетей!
21
Днепра ж светлы стремнины,
Чиста его вода,
Не видано в нем тины
От веку никогда!»
22
На это гости: «Княже,
Коль мы не рыбаки,
Пожалуй, скажем глаже:
Мы брыньские стрелки!
23
Стреляем зверь да птицы
По дебрям по лесным,
А ноне две куницы
Пушистые следим;
21
Трущобой шли да дромом,
Досель удачи нет,
Но нас к твоим хоромам
Двойной приводит след!»
25
А князь на это: «Что вы!
Трущобой вы не шли,
Лохмотья ваши новы
И даже не в пыли!
26
Куниц же бьют зимою,
А ноне месяц май,
За зверью за иною
Пришли ко мне вы, чай!»
27
«Ну, княже,- молвят гости,-
Тебя не обмануть!
Так скажем уж попрости,
Кто мы такие суть:
28
Мы бедные калики,
Мы старцы-гусляры,
Но петь не горемыки,
Где только есть пиры!
29
Мы скрозь от Новаграда
Сюда с припевом шли:
Ой ладо, диди-ладо!
Ой ладо, лель-люли!
30
И если бы две свадьбы
Затеял ты сыграть,
Мы стали распевать бы
Да струны разбирать!»
31
«Вот это,- князь ответил,-
Другой выходит стих,
Но гуслей не заметил
При вас я никаких;
32
А что с припевом шли вы
Сквозь целый русский край,
Оно теперь не диво,
В веселый месяц май!
33
Теперь в ветвях березы
Поют и соловьи,
В лугах поют стрекозы,
В полях поют ручьи,
34
И много, в небе рея,
Поет пернатых стай —
Всех месяцев звончее
Веселый месяц май!
35
Но строй гуслярный, други,
Навряд ли вам знаком:
Вы носите кольчуги,
Вы рубитесь мечом!
36
В мешке не спрятать шила,
Вас выдал речи звук:
Пленкович ты Чурило,
А ты Степаныч Дюк!»
37
Тут с них лохмотья спали,
И, светлы как заря,
Два славные предстали
Пред ним богатыря;
38
Их бороды упали,
Смеются их уста,
Подобная едва ли
Встречалась красот39
Их кровь от сил избытка
Играет горячо,
Корсунская накидка
Надета на плечо;
40
Коты из аксамита
С камением цветным,
А бeрца вкрест обвиты
Обором золотным;
41
Орлиным мечут оком
Не взоры, но лучи;
На поясе широком
Крыжатые меч42
С притворным со смущеньем
Глядят на них княжны,
Как будто превращеньем
И впрямь удивлены;
43
И взоры тотчас тихо
Склонили до земли,
А сердце скачет лихо:
Ой ладо, лель-люли!
44
Княгиня ж молвит: «Знала
Я это наперед,
Недаром куковала
Кукушка у ворот,
45
И снилось мне с полночи,
Что, голову подняв
И в лес уставя очи,
Наш лает волкодав!»
46
Но, вид приняв суровый,
Пришельцам молвит князь:
«Ответствуйте: почто вы
Вернулись, не спросясь?
47
Указан был отселе
Вам путь на девять лет —
Каким же делом смели
Забыть вы мой запрет?»
48
«Не будь, о княже, гневен!
Твой двор чтоб видеть вновь,
Aрмянских двух царевен
Отвергли мы любовь!
49
Зане твоих издавна
Мы любим дочерей!
Отдай же их, державный,
За нас, богатырей!»
50
Но, вид храня суровый,
А сам в душе смеясь:
«Мне эта весть не нова,-
Ответил старый князь, —
51
От русской я державы
Велел вам быть вдали,
А вы ко мне лукаво
На промысел пришли!
52
Но рыб чтоб вы не смели
Ловить в моем Днепру,
Все глуби я и мели
Оцепами запру!
53
Чтоб впредь вы не дерзали
Следить моих куниц,
Ограду я из стали
Поставлю круг границ;
54
Ни неводом вам боле,
Ни сетью не ловить —
Но будет в вашей воле
Добром их приманить!
55
Коль быть хотят за вами,
Никто им не мешай!
Пускай решают сами
В веселый месяц май!»
56
Услыша слово это,
С Чурилой славный Дюк
От дочек ждут ответа,
Сердец их слышен сту57
Что дочки им сказали —
Кто может, отгадай!
Мы слов их не слыхали
В веселый месяц май!
58
Мы слов их не слыхали,
Нам свист мешал дроздов,
Нам иволги мешали
И рокот соловьев!
59
И звонко так в болоте
Кричали журавли,
Что мы, при всей охоте,
Расслышать не могли!
60
Такая нам досада,
Расслышать не могли!
Ой ладо, диди-ладо!
Ой ладо, лель-люли!


¿Posible es que se ve tu mano armada
contra el gran Tulio, a quien librar debiera
en igual recompensa de la fiera
muerte, a tu ingratitud encomendada?


Il dolce tempo e car di nostra vita
Falace e breve, o miseri mortali,
Carchi d'error, pensier dannosi e frali,
Non vi accorgete ogni hor che al fin ve invita?


I skočil Ctirad jak tur podrážděný,
chyt těžký mlat svůj a zaskřípěl zuby.
Tak oba stáli chvíli proti sobě
jak černá dvě a bouří těžká mračna.


Gott Jehovah soll hier thronen!


Však náhle jal ho divný cit:
Jak cizí stál ve světa středu;
ač dosud žití nebyl syt,
vše vůkol znudilo se hledu:
zem’ rozměřená v rolí pruhy,
řad křivých vrb u luční struhy,
šik sosen rovný v dél i šíř
i na silnici prašné, žárné
zánovní domky, stejnotvárné
od zápraží až po vikýř,
šat lidu bez rázu a vkusu,
zpěv z bařin vídeňského hnusu,
psů stálý koncert, motyk, cepů,
sem tamo výlet honorace
neb veteránská demonstrace
i život v městě, shon ten stálý,
puch, lomoz, fráze, rmut a lesk,
divadla, koncerty a bály –
Vše znudil si a jal ho stesk.


Da kam der Splitterrichter eitle Zunft
Und mäkelte mit alter Unvernunft
An dem, das ihr zu hoch gegeben.
Ich lächelte zu ihrem häm'schen Wort –
Seit jenem Tag warst Du mein Held und Hort
Im kunstgeweihten Leben.


Alólrul az ásást a folyamnál kezdik,
Ezer meg ezer kéz viradattul estig,
Ugy viszik apránkint közelebb, a várnak,
Hol már szikla- és nyil-zápor alatt járnak.
Itt dolgozni lehet csak nehezen s éjjel
S befödik az ásást hajnalra födéllel,
Földet is a hídló-deszka fölé húznak;
Mely alatt a várhoz mind közelebb csúsznak.


Maledictus homo che in uom si fida!
Bella, scïente, chiar, leggiadra e netta,
impassibile e retta
è l'alma nostra innanzi in noi s'infonda,
la qual, come discende e che s'annida
nelli secreti genitali armari
delli proprî contrarî,
si trova armata da ciascuna sponda
e d'ogni saper monda,
passibil, brutta, rozza, turba e grave,
in questa mortal nave
missa, non perché più diventi vile,
ma per virtù divenga più gentile.


Ó, velký je to trest, být bolu básníkem,
za jiné trpět těžká muka v duši,
jen smutné písně zpívat chvějícím se rtem,
jež něžné srdce dívčí k slzám vzruší,
ve světě širém sám se cítit nešťastným,
být v nitru sžírán skepse krutým červem,
v zárodku každou radost, každou naděj ničícím,
v záchvěvech lásky šílit každým nervem...


„Moravo, ty sestro milá,
proč jsi ještě ospalá? –
Já se dávno probudila
a tys ještě nevstala.“


O Libewig! Was hab ich nun ersehn?
Welch Vater? Ach! Barmhertzig sonder endnis!
Mein Gott, mein Gott! Wer wil zu dir nich flehn?
Nun merk ich recht der fremden Buhlschafft blendnis.
Di Feuerangst, di vor beschwert,
Schau, schau, wi si in Anmutt kehrt!
Holdseelges Lib! Mein schätzchen! Ach gewehr,
Was ich von dir, mein Libchen, nun begehr!
Gib, schönste, gib di Perle doch zueigen,
Das solche Lust auf ewig könne steigen.


A jaký život, jaká bujná řava!
Zde bystrá noha v tanci divém skáče
a zvučná struna k tomu písně pláče,
tam zemi holou holá kryje hlava;
zde zase kolem ohně starci sedí
a zamyšleni v plamen tiše hledí;
tam opět děti s tváří živou, hnědou
svá bujná kola mrtvou pustou vedou
a noze po trávě si skočit velí,
pod níž snad kosti zvražděných se bělí! –


Sei die Botin von dem Lande,
Das nach ihm schaut unverwandt,
Das ihm früh zum Unterpfande
Dich, du liebstes Gut, gesandt.


Vše nechat být! – Co tlak a řetězy,
duch zvítězí
a v prostor vzletí volný, bez mezí!


Byla jest vám jedna můra,
jedna můra,
chodívala jako cúra,
jako cúra;
po vesnicích bloudila,
lidi v noci zlobila,
v Stěbořicích muže, ženy
k smrti trápila.


DUCH podstatou, ideál jeho květ.
Víc hmota není nežli vůní pel,
duch podmínkou jest světla čirá běl,
v tón zvuku, k všemu pralátce se chvět.


Auf! Die Schwerter hell heraus!
Und die Herzen froh gehoben!
Noch steht Gottes Himmelshaus,
Noch schwebt Gottes Rechte oben,
Noch hält Gott das Weltgericht.
Gott ist unsre Zuversicht.


unde del vageçar prendo sospetto,
ché, s'eo trovasse merçé pur un poco,
d'onni affanno traria solaçço e çuoco.


Tak stává denně v ulici
a často spává v strážnici,
na pryčně hořce pláče,
A v bouřném města přívalu,
zapadá dále do kalu
hnízda zbavené ptáče...


萧山一带接江潮
迤逦湘湖雉堞遥
恰似西泠烟树里
好安十二绕堤桥


Naslouchá laňka, kdo to jde
po krásných srpnových plesích,
když zhaslo slunce najednou
v ustydlých, zchmuřených lesích.


Comme il parlait ainsi, du profond d’une nue
Un fantôme éclatant se présente à sa vue :
Son corps majestueux, maître des éléments,
Descendait vers Bourbon sur les ailes des vents :
De la Divinité les vives étincelles
Étalaient sur son front des beautés immortelles ;
Ses yeux semblaient remplis de tendresse et d’horreur
Arrête, cria-t-il, trop malheureux vainqueur !
Tu vas abandonner aux flammes, au pillage,
De cent rois tes aïeux l’immortel héritage,
Ravager ton pays, mes temples, tes trésors,
Égorger tes sujets, et régner sur des morts :
Arrête !… » À ces accents, plus forts que le tonnerre,
Le soldat s’épouvante, il embrasse la terre,
Il quitte le pillage. Henri, plein de l’ardeur
Que le combat encore enflammait dans son cœur,
Semblable à l’Océan qui s’apaise et qui gronde :
« Ô fatal habitant de l’invisible monde !
Que viens-tu m’annoncer dans ce séjour d’horreur ? »
Alors il entendit ces mots pleins de douceur :
« Je suis cet heureux roi que la France révère,
Le père des Bourbons, ton protecteur, ton père ;
Ce Louis qui jadis combattit comme toi,
Ce Louis dont ton cœur a négligé la foi,
Ce Louis qui te plaint, qui t’admire, et qui t’aime.
Dieu sur ton trône un jour te conduira lui-même ;
Dans Paris, ô mon fils ! tu rentreras vainqueur,
Pour prix de ta clémence, et non de ta valeur.
C’est Dieu qui t’en instruit, et c’est Dieu qui m’envoie. »
Le héros, à ces mots, verse des pleurs de joie.
La paix a dans son cœur étouffé son courroux ;
Il s’écrie, il soupire, il adore à genoux.
D’une divine horreur son âme est pénétrée :
Trois fois il tend les bras à cette ombre sacrée ;
Trois fois son père échappe à ses embrassements,
Tel qu’un léger nuage écarté par les vents.


十载名山老画师
今朝携手峡江湄
怜君一片穷交意
指点江心明月知


Lieber! Lieber!
Möchte leis zu dir hinüber!


أَيا فَرداً بِلا مَثَل
وَيا غُصناً بِلا ظَلِ
بِنَفسي أَنتَ مِن مُستَظ
رف الحَركات وَالدَل
أَيا بِأَبي بِمَن وَلّا
كَ أَمري في الهَوى قُل لي
أَيُحسن مِنكَ هِجراني
وَأَنتَ مِن الوَرى سُؤلي
أَمَرت الدَمع أَن يَكت
ب وَالأَشواق أَن تُملي
رَمَيت الجسم مني بِالض
نا وَالقَلب بِالخبل
كَأَني مِن نُحولي خَط
رة في وَهم مختل
لَئِن أَرضاكَ قَتلي أن
تَ مِنهُ اليَوم في حَل
فَكَم قَتَلَ الهَوى صَباً
بِسَيف الصَد مِن قَبلي


Noch dennoch will ich ehren dich
In allen meinen Nöten,
Die Himmelsscharen beugen sich
Und auch dich jetzt anbeten;
Dies freuet mich zu aller Stund',
Dies gönn' ich dir von Herzensgrund,
Mein Gott, ich Wurm der Erden.


« Relevez donc ces fronts que l'effroi fait pâlir !
Ne me demandez plus s'il faut m'ensevelir ;
Sur ce corps qui fut moi quelle huile on doit répandre ;
Dans quel lieu, dans quelle urne il faut garder ma cendre.
Qu'importe à vous, à moi, que ce vil vêtement
De la flamme, ou des vers, devienne l'aliment ?
Qu'une froide poussière, à moi jadis unie,
Soit balayée aux flots ou bien aux gémonies ?
Ce corps vil, composé des éléments divers,
Ne sera pas plus moi qu'une vague des mers,
Qu'une feuille des bois que l'aquilon promène,
Qu'un atome flottant qui fut argile humaine,
Que le feu du bûcher dans les airs exhalé,
Ou le sable mouvant de vos chemins foulé !


Gonzalo felicísimo, recibe
este cayado en don y esta mi flauta
y con ellos la vida juntamente,


南客扁舟度五云
却缘芝术得相闻
千年柱下留真诀
紫气关头即是君


Não sei se é amor que tens, ou amor que finges,
O que me dá Dás-m Tanto me bast
          Já que o não sou por tempo,
          Seja eu jovem por err
Pouco os deuses nos dão, e o pouco é fals
Porém, se o dão, falso que seja, a dádiva
          É  verdadeir Aceito,
          Cerro olhos: é bastant
                  Que mais quero?


Auch uns'ren Fehlern sinnen wir dann nach –
Und finden doch die Summen gleichgesetzt,
Da Jedes das nur an sich selbst verbrach,
Womit es oft das And're schwer verletzt. –


Ob mein Geruch hier nicht den Dampff
Von Roß' vnd Jelsemin empfindet:
Ob keiner Tulpen Art' hier Kampff
(Trotz Farben!) der Natur ankündet:
Ob diß nicht wol gebaute Land
Mit keinen Granadillen pranget:
Doch trägt es/ wornach mich verlanget
Vnd Welt-gesinnte nie erkand.


O was des Blümchens Wunderkraft
Am Leib' und am Gemüt
Ihr, meiner Holdin, einst verschafft,
Faßt nicht das längste Lied! –
Weil's mehr, als Seide, Perl' und Gold
Der Schönheit Zier verleiht,
So nenn' ichs »Blümchen Wunderhold«
Sonst heißt's – Bescheidenheit.


Dnes hledíme si do očí,
a štěstí mimo letí skrytě,
však zítra kam se zatočí –
ó kdo to víme, drahé dítě?!


Zweie seh ich! den Großen! ich seh den Größern! Die beiden
Reiben, mit feindlicher Kraft, einer den andern sich auf.
Hier ist Felsen und Land, und dort sind Felsen und Wellen!
Welcher der Größere sei, redet die Parze nur aus.


أَهلاً وَسَهلاً بِالمَشيبِ فَإِنَّهُ
سِمَةُ العَفيفِ وَحِليَةُ المُتَحَرِّجِ
وَكَأَنَّ شَيبي نَظمُ دُرٍّ زاهِرٍ
في تاجِ ذي مُلكٍ أَغَرَّ مُتَوَّجِ
لا شَيءَ أَحسَنُ مِن مَشيبٍ وافِدٍ
بِالحِلمِ مُختَرِمِ الشَبابِ الأَهوَجِ
ضَيفٌ أَحَلَّ بي النُهى فَقَرَيتُهُ
رَفضَ الغَوايَةِ وَاِقتِصادَ المَنهَجِ


青红白黑欠中央
闻道西人已大方
二十一人田下电
阿谁访之詹仲皇


Wirft ihn mit Röselein,
Treffen mich thut,
Meint sie wär ganz allein,
Das thut kein gut.


Mentre a fuggir le picciole ali accinge,
Scorge rapace augel, che fuor l'aspetta,
Disio di libertade oltre l'alletta,
E tema a dietro di morir lo spinge:


Dům svůj, paní svou i dcery
ukázal Cid Mauru tomu,
z údivu jenž nevycházel
nad nádherou toho domu.


Ed ora è tale e tanto e sì perfetto,
ha tante doti a la bellezza eguali,
che arder per lui m'è sommo, alto diletto.


Schafft des Geschickes Träger schon das Gepäck hinaus.


官程未了是敲推
课督无人只自催
不到西湖无半句
西湖端合号诗媒


南湖秋水夜无烟
耐可乘流直上天
且就洞庭赊月色
将船买酒白云边


Frühlingslüfte wehen leise,
Traurig ist das Herz,
In der unbewußten Weise,
Doch verwandt dem Schmerz.


Mas hoje o meu hálito é cor de vinho
E me alinho aos deuses do que vier
Um decote ousado, um ar mordido
Você não conhece uma mulher


Dir Seraphim singt,
Und Cherubim klingt,
Viel Engel im Stall,
Die wiegen dich all.
Schlaf Kind schlaf, thu dein Aüglein zu,
Schlaf und gieb uns die ewige Ruh.


Ma non però per forti passi e colli,
selve, foreste, boschi folti o ripa,
laco profondo, mar, fiume o pendice,


Che non senza misterio d'alta speme
volse Dio, ch'Alba vostra cuna fusse,
ed Alba fosse il ventre, ed Alba il seme,
che, per ornar la terra, voi produsse,
ed Alba il gran Signor, che con voi insieme
al santo gioco eterno Amor condusse,
ed Alba il nome, onde ciascun vi chiama,
e tanto il mondo il riverisce ed ama!


Uns rötet hohe Freiheitsglut!
Uns zittert nicht die Hand!
Wir scheuten nicht des Vaters Blut,
Geböt's das Vaterland!


depois
desenfia-se de ti


Und ist mit seinen ersten Wonnestunden
Mit seinen Rosen, seinen Nachtigallen
Auch jener Mai der Liebe hingeschwunden,


إِنظِمى الدُرَّ يا سَمِيَّةَ إِسكَن
دَرَ لافُضَّ عِقدهُ من فيكِ
وَاِنثُريهِ فَالدُرُّ دُرٌّ وَإِن لَم
يَدِّخِره تُجّارُهُ في سُلوكِ
وَاِجعَلي فوق مَفرِق العصرِ تاجاً
من نَظيمٍ إن شِئتِ أَو من سَبيك
وَأَميطي عن الحَقيقَة ما يَح
جبُ عَنّا جَمالَها من شُكوكِ
بارك اللَهُ في خلائِقِكِ الغُرِّ
وَفي أَصلِ دوحةٍ تَنميكِ
وَوَقى من حوادِثِ الدَهرِ بَيتا
عامرا بِالشُموس من أَهليك
إِنَّ لِلفَضلِ رَونَقاً وَجمالا
بَهَرا الحاضِرينَ في ناديكِ
قَد تَفَرَّدتِ في الأَنامِ بِرَأيٍ
غَضَّ من صَوتِ مَعشَرٍ جادَلوكِ
وَتَجَمَّلتِ بينَهُم بِخلالٍ
لم تَكَذِّب سيما الإِمارةِ فيكِ
إيهِ لا كانَ سامعٌ لم يؤمِّن
إِن دَعَوتُ الإِلهَ أن يُبقيكِ


Dem Mann der Arbeit – und ob er schwingt
die Axt in der nervigen Rechten,
und ob er das Gold aus der Erde ringt
aus des Bergwerks dämmernden Schächten,
ob er lehrt und schafft und die Feder hält
und den Meißel führt, – ihm gehört die Welt,
ihm gehört der Zukunft Krone!


Mráz již pevně zemi svírá
a v podkroví, sklepích zmírá
bez soucitu chudina;
leč náhle se pomoc blíží –
s trpitelů sejmout tíži
jde chasa dobročinná.


Oh! a te zászlód szárnyai közt forog
Károly, Vitézek fénye, te adsz neki
Rettenthetetlen szívet, és győz
Hercegi kedvesed Oszteraknál.


Wohl dem der sich für und für
Letzen kann und laben hier/
Wo die schönen Blumen stehn
und die glatten Hirsche gehn.


Vou contar uma anedota,
Que não se tenha por treta,
Sobre a viagem ou rota
Do rapé areia-preta.


V andělských hlav husté tísni
táž vždy hudba s toutéž písní.


Gott straffte vor so hoch, als noch weit minder schuld,
Was wird nun itz geschehn?
Misbrauchet man mit ernst Jehovens huldgedult?
Wil man zu todten flehn?
Sol Rom nun erst sein Rom in eurem Rom erhöhen?
Wolann, ihr sollt vergehen.
Rom sol mit euch empfangen seinen schlus
Vor seinem falschen Judaskus.
Höhr, Himmel! Erde, höhr! Eh mus eur abgrund brechen,
Eh dis Geschlechte sol den Fridrich länger schwächen.


Viděl’s voje neshledné domorodců,
kterak táhly na lodích svatým Nilem,
ve dnech svátků věnčeny, slyšel’s břeskný
pozounů hlahol.


Auf, auf, ihr Brüder und seyd stark!
Der Abschiedstag ist da,
Wir ziehen über Land und Meer
Ins heisse Afrika.


Jedno roste k slávě,
druhé ku neštěstí –
a přec pučí z jedné
lidstva ratolesti.


Zatím co zdola zní vzdech, posměch i kletba,
těch příliš slabých smích, těch příliš chytrých jed,
kdo však chce dostoupit, ten hlasů z nížin nedbá,
a slyší-li je přec, zní mu jak povel v před.


雪随风力乱飞扬
道上行人冻欲僵
却笑老奴如便了
鼻随清涕尺馀长


Что въ серце склонности ты етой не имеешъ,
Котору въ младости вселяетъ въ насъ любовь;
Я знаю: жаръ любви въ твою не входитъ кровНо дивно л Что ты середь зимы не преешъ?


Vstaň, Juliane! Kde je Galilejský?
Kde jeho voje? Síla? Vyznavači?
Vstaň, dívej se, dnes netřeba ti meče,
traktatů, brožur!


Heilig ist Gott Zebaoht/
der uns löst durch Blut und Todt/


Ma Minerva e Giunon sole in disparte
sedean, né motto né dimanda a Giove
ardìan veruna indirizzar. S'avvide
de' lor pensieri il nume, e così disse:


Wer aber liebesfeige ist, der gehe hin und ersäufe sich
In veilchenfarbener Tinte.


Modravé moře, sloupy bílých domů,
Benátské noci nad vším ticha zář, – –
ta dívka štíhlá – v náruč klesla – komu?
S tajeným dechem poznal jsem svou tvář!


白雪通身洁
丹砂傅顶红
赠余有深意
志义与闲通


Habbisi pur chi vuol del mondo il regno
pur ch’io m’inesti in tuoi rami felici,
pur ch’io sia croce, e mi trasformi in legno.


Odlesky dávné mojich něžných snění,
tesknoto první mládí zádumčivá!
V zlat tvojich bledých matném ozáření
jinošství mého hvězdná píseň zpívá,
duch svobodný zří v hladkém zrcadlení
mučivou tíseň, z jejíž lázně žhavé
mé smysly vzrostly k touze nedočkavé.


凤翥鹏鶱后
冲霄一鹤翔
九原知不憾
林立见三郎


Auf nackten Winterauen
Hast du geschont,
Den Vöglein ihr Vertrauen
So reich belohnt:
Wie sollte der nicht schonen,
Der ewig liebt,
Nicht Er dem Herzen lohnen,
Der Alles giebt?


Darinnen liegt, was ihr bedürft: Leinwand zu Hemden, derb und schwer!
Wattierte Jacken, frisch genäht – dazu von zweierlei Couleur!
Tuchmäntel für die Regennacht! Feldmützen auch und Handschuh' viel,
Und alles, was sich sonst gehört zu Heerschau und Paradespiel!


Nun treiben alle Tage
Gleichgültig ab und zu;
Wie trinkt mein Aug' noch Leben?
Wo fühl' ich's brausend beben?
Kaum dämmert dumpfe Sage –
Nun treiben alle Tage
Gleichgültig ab und zu.


– En attendant encor, hôte de la grand’ville,
Malgré ton délice, ô bon « cru » de Tantonville
Et tout ce que Munich vend de nectar trop clair


Perché né in carampana, né in palazzo
donna fu mai, che con più grata voglia
riconosca i piacer che fa 'l cazzo.


O süß Kind, Geliebte, Schwester,
Schatten, Leben, Leid und Lust,
Alle Vöglein haben Nester,
Und mein Herz hat eine Brust.