Ruf auf! ruf auf den Geist, der tief
Als wie in eines Kerkers Nacht
Schon längst in deinem Innern schlief,
Auf daß er dir zum Heil erwacht.


لا وقت للمنفى و أغنيتي سنذهب في الحصار
حتى نهايات العواصم
فاذهبْ عميقاً في دمي
اذهبْ براعمْ
و اذهبْ عميقاً في دمي
اذهبْ خواتم
و اذهبْ عميقاً في دمي
اذهب سلالم


مشيئة الله كانت
وجاء خير البنينا
مباركا لأبيه
وآله أجمعينا
الله يلقى عليه
محبة العالمينا
ويجعل الخير فيه
عمرا ودنيا ودينا
ويا ابن عثمان بشرى
بالبكر في الصالحينا
إنا ولدنا وكنا
من قبلكم واجِدِينا
إن الأبوّة عبء
ينوء بالحاملينا
من العناية طورا
الى الرعاية حينا
وسوف نسأل عنها
في العيش أو عابرينا
ربّوه بالله فيما
يشرف المسلمينا
وخرّجوه عليما
وأنشئوه مبينا
وقوّموه كريما
على الزمان معينا
لا يلفظ اللفظ طيشا
ولا يذيل اليمينا
ولا يخون صديقا
ولا يمين قرينا
ولا يصغِّر جنسا
ولا يحقِّر دينا
ويصحب الناس راضـ
ـين عنه أو جاهلينا
لعلم فيهم مفيدا
لعل منهم ثمينا
وأن يكون وفيا
وأن يكون أمينا
وأن يكون بأوطا
نه حِفيًّا ضنينا
فإن أتى كل هذا
حذا مثالك فينا


تَقارَنَ اليومَ طيبُ السَّمْعِ والبَصَرِ
من دولةٍ نَظَرَتْ في مَوْضِعِ النَّظَرِ
فاضتْ كراماتُها في الشَّرقِ واردةً
منها إلى البَدرِ تُهدي نَجْمةَ السَّحَرِ
يا حبذا شَرَفٌ وافَى على شَرَفٍ
كأنَّهُ مَطَرٌ وافى على مَطَرِ
أهدَى بهِ المَلِكُ المأمولُ نائلُهُ
إلى الحبيبِ حبيبِ اللهِ والبَشَرِ
عطيَّةُ الفخرِ فوقَ المالِ مَرتَبةً
كرُتبةِ الشَّمسِ تعلو رُتبةَ القَمَرِ
وإنْ يكُنْ ذاكَ من جنسِ الحِلَى نَسَباً
فهكذا الماسُ معدودٌ من الحجرِ
سَحابةٌ أنبَتَت شُكراً لمُقتدرٍ
في روضةٍ ثمرَت جاهاً لمُفتخِرِ
وأفضلُ الأرضِ ما يزكو النَّباتُ بها
وأفضلُ النَّبْتِ ما يأتيكَ بالثَّمرِ
كلُّ الأمورِ إذا ضاقتْ لها فَرَجٌ
مُقيَّدٌ بقَضاءِ اللهِ والقدَرِ
لا يثبتُ الدَّهرُ في حالٍ فإن كَدِرَتْ
مياهُهُ فانتَظِروا صَفواً من الكَدَرِ
ورُبَّما كان فيهِ المرءُ مُنتظِراً
عُسْراً فجاءَ بيُسرٍ غيرِ مُنتظَرِ
لكِ البشارةُ يا عيناً قد انطرفَتْ
فطَرْفة العينِ لا تُفضي إلى الخَطَرِ
قدْ كانَ ما كانَ ممَّا حامَ طائِرُهُ
كأنَّهُ لم يَحُمْ يوماً ولم يَطِرِ
ما دامَ يخلُفُ يوماً جنحُ ليلتِهِ
يُقلِّبُ الدَّهرُ بينَ النَّومِ والسَّهرِ
والمرءُ في الدَّهرِ مثلُ الدَّهرِ في سَفَرٍ
لكنَّهُ ليسَ يدري منزِلَ السَّفَرِ
إنَّ التجارِبَ تُؤْذي عند نَوْبَتِها
لكنْ عواقِبُها محمودةُ الأثَرِ
وعِشرةُ النَّاسِ في دُنياكَ مدرسةٌ
تُعطي من الخُبْرِ ما يُغني عن الخَبَرِ
مَن عاشَ في الأرض لا تُرجى سلامَتُهُ
من الخُطوبِ ولو بالغتَ في الحَذَرِ
وأهوَنُ الضَرِّ ما جرَّتْ عواقِبُهُ
نفعاً فنَسلو بهِ عن ذلكَ الضَّررِ


s bár riadt és félszeg,
mégis kissé gőgösen
hordva a Mult titkát
az új nép közt idegen...


Nuž, buď si hrdinou, kde boj se nítí,
v hruď bezbrannou však nechtěj ocel rýti.


Mentr'io dubbiava per lo viso spento,
de la fulgida fiamma che lo spense
uscì un spiro che mi fece attento,


Was denkt sich denn der junge Fant?
Ich liebte nie mein Vaterland.
Das tun ja schon so viel Soldaten!
So selbstgefällig bin ich nicht!


Und die schneeweiße Feder
Auf dem blutroten Hut
Ist zu 'nem kühlenden Wedel
In der Sommerzeit gut.


تَصاحى وهو مخمورُ الجَنانِ
وهل يصحو فتىً يهوى الغَواني
وأوْرى وجْدَهُ فشكا وورّى
عنِ الأحداقِ في نُوَبِ الزّمانِ
وهل في النّائِباتِ السّودِ شيءٌ
أشدُّ عليه من حدَقِ الحِسانِ
وهل كذوائِبِ الفتيانِ منها
عليهِ تطاولَتْ ظُلَمُ اِمْتِحانِ
تديّن في الهَوى العُذْريِّ حتّى
رأى عِزَّ المحبّةِ بالهَوانِ
أشَدُّ من الأسودِ إذا لَقيها
وفيه عنِ المَهى فرقُ الجَنانِ
فليسَ يفرُّ إلّا عن قِتالٍ
به القاماتُ من عُدَدِ الطِعانِ
إلامَ يرومُ سترَ الحبِّ فيه
فتكشفُ عنه عَثْرات اللِّسانِ
يُشبّبُ بالحُوَيزةِ وهو صبٌّ
تغزُّلُه بغِزلانِ اللِّقانِ
ويسفَحُ دمعَهُ بالسّفحِ شَوقاً
ويلمعُ مضحكُ البَرقِ اليَمانِ
ويطوي السّرَّ منه وكيفَ يَخفى
وفي عينيهِ عُنوانُ العَلانِ
لقد شُغِفَتْ حُشاشتُهُ بنجدٍ
فهامَ بها وحنّ إلى المَجاني
رأى حِفظَ العُهودِ لساكِنيها
وضيّع قلبَهُ بين المَغاني
رهينُ قُوىً على خدّيه تجري
سوابِقُ دمعِه جرْيَ الرِّهانِ
يمرّ على حَصى الوادي فيبكي
فينتثِرُ العقيقُ على الجُمانِ
وتنفحُهُ الصّبا فيميلُ سُكْراً
كأنّ بريحِها راح الدّنانِ
فهل من مُسعِدٍ لفتىً تفانى
فأدْرَكهُ الوجودُ من التّفاني
عليه قضى البِعادُ فعاد حيّاً
لأجلِ عذابِه فيما يُعاني
إذا قبضَ الإياسُ الرُّوحَ منه
به نفخَ الرّجا روحَ التّداني
تُشَبُّ بقَلبه النيرانُ لكنْ
يُشمُّ منَ الحِمى نفَسُ الجنانِ
سقى اللّه الحِمى غيثاً كدمعي
تَسيلُ به البِطاحُ بأُرجُوانِ
ولا برِحَتْ تُجيبُ به اِرتياحاً
قَماري الدّوحِ أقمارَ القِيانِ
حِمىً فيه البُنودُ تُمَدُّ منها
على البيضاءِ أجنحةُ الأماني
ومُرتَبعاً به الضِرغامُ يَبني
كِناسَ الظَبي في غابِ اللِّدانِ
تلوحُ عليهِ نارٌ من حديدٍ
وأخرى للضّيوفِ على الرّعانِ
فكم تزهو به جنّاتُ حُسْنٍ
وكم تجري عليهِ عُيونُ عانِ
بأجفُنِ بيضِه حُمرُ المَنايا
وتحتَ قِبابه بيضُ الأماني
محلّاً في الملاعِب منه تبدو
كواعبُ كالكواكبِ في قِرانِ
حِسانٌ كالشُموعِ تَرى عليها
ذوائِبَها كأعمدةِ الدُخانِ
تماثيلٌ تضلُّكَ لو تَراها
عذرْتَ العاكفين على المداني
بروحي غادةٌ منهنّ تبدو
إلى قلبي وتنأى عن مَكاني
يمثّلها الخيالُ خيال طَرفي
فأُبصرُها وتُحجَبُ عن عِياني
تقُدُّ البيضَ في جَفْنٍ نَحيفٍ
وتَفري السّابغاتِ بغصنِ بانِ
إذا نبذَتْ إلى سمعي كلاماً
حسِبْتُ لسانَها نبّاذَ حانِ
ثناياها كدُرِّ ثَنا عليٍّ
مرتّلةً مرتّبةَ المَعاني
ومُقلتُها وعزمتُهُ سَواءٌ
كِلا السّيفينِ نصلٌ هُندواني
هَواهُ إلى المديحِ كما دعَتْني
كذا التشبيبُ فيها قد دَعاني
حليفُ المَكرُمات أبو حُسينٍ
عزيزُ الجارِ ذو المالِ المُهانِ
أخو هِمَمٍ إذا اِنبعثَتْ فأدنى
مواضيها على هامِ الزّمانِ
وأخبارٍ سرَتْ فبكلِّ أرضٍ
لها عبقٌ يضرُّ بكلِّ شانِ
وأمثالٍ تلذُّ بكلِّ سمعٍ
كأنّ بضرْبِها ضرْبَ المثاني
وأخلاقٍ كروضِ المُزنِ تحكي
مباسِمُها ثُغورَ الأُقحُوانِ
خِصالٌ كاللآلي نافسَتْها
عليه قلائِدُ البيضِ الحَصانِ
شِهابُ وغىً يهزُّ سريَّ نصلٍ
وليثُ سُرىً يَصولُ بأُفعوانِ
يرى وضحَ النّصولِ فُصولَ شَيبٍ
فيخضِبُها بأحمرَ كالدِّهانِ
تبنّاهُ السّحابُ فكان أحرى
بذي الدّعوى عليه النَّيّرانِ
وواخاهُ الحُسامُ فكان منهُ
بمرتبةِ القناةِ منَ السِّنانِ
وحلّتْ منه منزلةَ المَعالي
فأضحَتْ كالخواتِمِ في البَنانِ
وحلّى المجدَ في دُرَرِ السّجايا
فأمْسى وهو كالأفُقِ المُزانِ
كَسا تُرْكَ النّجومِ مُسوحَ نقْعٍ
وروميَّ النّهارِ بطَيْلَسانِ
وأنبتَ في فؤادِ الصُّبحِ رَوعاً
فها كافورُه كالزّعْفَرانِ
كأنّ بُنودَهُ حجّابُ كِسْرى
على كلٍّ قميصٌ خُسْرَواني
وحُمرُ ظُباهُ للمرّيخ رهْطٌ
فكلٌّ عندَميُّ اللّونِ قانِ
توهّمَ أن تَميدَ الأرضُ فيه
فوقّرَها براسيةِ الجَنانِ
وأيقنَ أنّ بذْلَ المالِ يُبقي
له بُقْيا فخلّدَه بِفانِ
لقد غلِطَ الزّمانُ فجادَ فيه
وأعْقَمَ بعدَه فرْجُ الأوانِ
فلو حملَتْ من القمرِ الثُريّا
لما كادَتْ تَجيءُ له بثانِ
تورّث كلَّ فخرٍ من أبيه
وكلَّ تُقىً وفضلٍ واِمتنانِ
كأنّهُما صلاةُ الفجرِ هذا
لذا شَفْعٌ أو السّبعُ المَثاني
عَلا مِقدارُه فحكى عليّاً
فشاركَهُ بتسميةٍ وشانِ
هُما نجمانِ بينهُما اِشتراكٌ
لوِ اِقترَنا لقُلنا الفرقَدانِ
فكم من نهرِ سابورٍ تأتّى
له نصرٌ كيومِ النّهروانِ
وكم في التّابعين لآلِ حَربٍ
له من فتكةٍ بِكرٍ عَوانِ
وأشرفُ ما لهُ في الدّهر يومٌ
قضى يومَ الصّفوفِ بشهرَكانِ
ألا يا اِبْنَ الأيمّةِ من قُريشٍ
هُداةِ الخَلقِ من إنسٍ وجانِ
لقد أشبهتُهُم خَلقاً وخُلقاً
وحُكماً بالقضايا والبيانِ
ووافَيْتَ الزّمانَ وكان شيخاً
فعادَ سوادُ مفرِقِه الهِجانِ
عرَجْتَ إلى المعالي فوقَ طرفٍ
فجارَيْتَ البُراقَ على حِصانِ
كأنّك في اليد البيضاءِ موسى
ورُمحُكَ كالعَصا في زِيّ جانِ
سِنانُكَ عن لِسانِ الموتِ أضحى
لدى الهيجاءِ أفصحَ تَرْجُمانِ
وسيفُكَ لم يزلْ إمّا سِواراً
لملحَمةٍ وإمّا طوقَ جانِ
فدُمْ حتّى يعودَ إليك أمسٌ
وعِشْ حتّى يؤوبَ القارِظانِ
ومتّعكَ الإلهُ بعيدِ فِطْرٍ
وخصّكَ بالتّحيةِ والتّهاني


Christ Jesus, der du längst mein hertze mitgenommen,
Als du so herrlichst mir zum erstem Ruf erschinst!
Erscheine mir zum schutz mit deinen Millionen!
Begeistre mich mit deinem eignem Geist,
Das ider Geist mir werd in deinem Geiste offen,
Und ide zahl mir sei in deinem hertz di zahl!
Las iden Geist im Geist mich regen,
Und rege mich kein Geist, alleine dir geregt!
Dein Vater zeug in mir dein ewig wesen,
Das stets von mir in mir ausgeh der heilge Geist!
So gehn di wunder an im wunder aller wunder.


九枝初拆御袍红
艳质煌煌日正中
曾对集英瞻衮冕
孤臣洒泪立东风


Desistiu da lir Despeja o perfumeque irá espalhar sobre o corpo,antes se enrolar no lençoPousa os pés na pele de tigreque lhe serve de tapete; e ouvea música de tambores subir-lhe àà cabeça, como se a chamassempara a caç Mas o seu alvoé outro: a fera que se escondedebaixo da cama, e que a trevairá soltar, quando a noitese apoderar do seu espíritNuno Júdice | "A pura inscrição do amor", pá 69 | Publicações Dom Quixote, 1 ediçã Ja 2018


Wann der Sünde dann ihr Urteil tönet,
Des Gewissens Schreckensreu sie lehrt,
Wie die Lasterbahn ihr Ende krönet,
Schmerz, der ihr Gebein versehrt!
Dann sieht das verirrte Herz zurücke;
Reue schluchzen seine Blicke.


盈盈春园月
风动百花香
不见花开处
苍云蔽月光


Da wir nun den Grund beachtet
Von des Feures Lichtes-Kraft,
Und nach Möglichkeit betrachtet
Seines Glantzes Eigenschaft;
Auf! auch ferner zu erkennen
Seine Schnelligkeit im Brennen,
Wärme, Leben, Nutz und Pracht,
Grimm, Gefrässigkeit und Macht.


Spěchej, spěchej, kvapí čas!


مَتى أَبُثُّكِ ما بي
يا راحَتي وَعَذابي
مَتى يَنوبُ لِساني
في شَرحِهِ عَن كِتابي
اللَهُ يَعلَمُ أَنّي
أَصبَحتُ فيكِ لِما بي
فَلا يَطيبُ طَعامي
وَلا يَسوغُ شَرابي
يا فِتنَةَ المُتَقَرّي
وَحُجَّةَ المُتَصابي
الشَمسُ أَنتِ تَوارَت
عَن ناظِري بِالحِجابِ
ما البَدرُ شَفَّ سَناهُ
عَلى رَقيقِ السَحابِ
إِلّا كَوَجهِكِ لَمّا
أَضاءَ تَحتَ النِقابِ


Da lernet Sie der zeitlichen Größe Werth,
Den Zweck der Fürstinn, Mutter des Volks zu seyn,
Ihr ungemessenes Vermögen
Immer auf Menschenhuld einzuschränken:


Számtalan népek seregelnek öszve
Tágas aljánál, kiket üdvözölvén
Szent mosolygással, s neki bátorítván
A Kegyes, így hí:


Sophia freute sich, und sagte voll Vergnügen:
So muß mein Taucher auch den Lohn nun von mir kriegen.
Sie küßte Ihn, und gab Ihm den Magister-Hut,
Das edle Violet , und sagte: Werthes Blut!
Trag dieß zu meinem Ruhm, leb, blühe, wachs und grüne.
Ich wünsche, daß der Schmuck dir zu was grössers diene.
Drauf sprach Eusebie: Mein Sohn! ich wünsche dir
Viel Glück zu diesem Fest. In priesterlicher Zier
Und Chorrock solst du bald in Gottes Tempel treten,
Und vor der Kirchen Wohl mit heiser Andacht beten
Wer gegenwärtig war, rief tausendmahl: Viel Glück
Zu der erlangten Ehr! Ich aber gieng zurück
Von diesem schönen Ort, und ließ den Wunsch erklingen:
Es müsse dieses Fest mehr Ehren-Feste bringen!


Und wer sich zu mir eingefunden,
Zu theilen meinen Wanderschritt,
Der sei mir für den Tag verbunden,
Bringt er die rechten Klänge mit.
Die Blüthenzeit in ihrer Schöne
Vereint zu schau'n, sei doppelt Lust!
Verbunden klingen erst die Töne
Mit vollsten Klängen aus der Brust.


que cuanto mi dolor subiere cuanto
debe al mal y al amor, en lento olvido
sólo, a la ira y al desdén rendido,
cual cisne espiraré en funesto canto.


 Гюнтеру
Ты был осыпан звездным цветом
Ее торжественной весны,
И были пышно над поэтом
Восторг и горе сплетенОткрылось небо над тобою,
Ты слушал пламенный хорал,
День белый с ночью голубою
Зарею алой сочетаНо в мирной безраздумной сини
Очарованье доцвело,
И вот — осталась нежность линий
И в нимбе пепельном челСклонясь на цвет полуувядший,
Стремиться не устанешь ты,
Но заглядишься, ангел падший,
В двойные, нежные чертИ, может быть, в бреду ползучем,
Межу не в силах обойти,
Ты увенчаешься колючим
Венцом запретного путТак, — не забудь в венце из терний,
Кому молился в первый раз,
Когда обманет свет вечерний
Расширенных и светлых гла19 марта 1906


Ejhle Vecsey – Rukavina –
Oba věrnost slíbili,
Oba přísahu vojenskou
Králi svému složili;
Rukavina službu konal
Trůnu vezdy opodál –
Ale ve tělesní stráži
Krále svého Vecsey stál.


Va ! Redescends avec tes monstres affamés
La flûte au bord du fleuve et les vieilles terrasses.


Tam kde stinné lípy zeleň kývá,
Jarý štěp se shýbá úrodou,
Draha květů vůně proud vylívá,
Tam duch touží váben lahodou.


Já však hraji bez oddechu –
možná, že tím dovedněj’,
nikdo nepostřehne v spěchu
jaký v duši mojí děj,
který obecenstvo klame –
haha! dávná je to zvěst
jak tím lidem pohrdáme,
jak nám v smíchu smutno jest.


Jetzt über Steingerölle, jetzt über tiefe Gruft,
Jetzt kriechend hart am Boden, jetzt fliegend durch die Luft!
Und jetzt? Halt ein, nicht weiter! jetzt ist er festgebannt,
Kluft vor ihm, Kluft zur Seite, und oben jähe Wand!


Ó sladká závrati,
již nedá osud,
jak nám ji uchvátí:
Cítím vás posud!


Poich'il cielo, in ciò scarso all'idioma
dei tempi, (a me) destina che v'onori,
non vi gravi, signor, s'io di voi parlo.


الغيث في الغيب لا يدري به أحدٌ
إلا الإله الذي يمني به السحبا
سبحانه وتعالى لا نحيط بما
أخفاه علماً ولا ندري بما حجبا
لوجهه الحمد لا نحصي الثناءَ له
ولا نطيق له شكراً كما وجبا
أحيا البلاد وأرواها برحمته
فاهتز هامدها من بهجةٍ وربا
ولم يدع من قنوط في النفوس ولا
يأس ولا خيب الراجيه ما طلبا
فضلاً من الله أولانا الجميل به
فانظر لآثار رحماه ترى عجبا


»El español martirizó mi planta
sin lograr arrancar de mi garganta
ni un grito, y cuando el rey mi compañero
temblaba entre las llamas del brasero:
—¿Estoy yo, por ventura, en un deleite?,
le dije, y continué, sañudo y fiero,
mirando hervir mis pies en el aceite...»


Nun fahr hin/ Mord-bringend Leiden/
Furcht/ Bekümmern/ Zweifelzagen/ weichet!
hin! ihr störer meiner Freuden!
forthin hat mein Antliz außgebleichet.
Bekränzt mich und ruffet: Glükk zu!
der Stürm ist vorüber/ mir bleibet die Ruh.


山行辛苦水行愁
只是诗人薄命休
管取如今遵陆了
云开风顺水东流


فَيَا قَاضِي القُضَاةِ مَتَى يُوَفِّي
حُقُوقَ صِفَاتِكَ اللَّسِنُ الأَرِيبُ
فَتىً رَقَّتْ خَلائِقُه كَشِعْرِي
حَوَى وَصْفَيْنِ كُلُّهُما عَجيبُ
فَفِي كَرمٍ لِأَشْرَفِهِ مَديحٌ
وفي حُسْنٍ لِأَلْطَفِهِ نَسِيبُ


O vy roky, o vy šťastná léta,
Kdy jsem mohl z květů urvalých
Věnec víti slastí nemalých,
Jakých nezná ani kníže světa:


Podzimní kytarou zahrady
žlutými tóny se chvějí:
Umírat za teskné nálady,
když je po naději...


Er kleidet euch die Röcklein an/
Zu seinem wolgefallen:
Gleich schawet man im grünen gahn
Die weisse wüllen ballen.
Mit weissen wüllen Federlein
Er euch die Fell verbrämet.
Von weichem schnee gantz oben rein/
Als wärens abgefämet.


Yo soy el fleco de oro
de la lejana estrella,
yo soy de la alta luna
la luz tibia y serena.


Gott rufet noch, sollt' ich nicht endlich kommen?
Ich hab' so lang die treue Stimm' vernommen;
Ich wußt' es wohl, ich war nicht, wie ich sollt';
Er winkte mir, ich habe nicht gewollt.


Die Schlacht beginnt, die Gräben sind verschanzt,
Feldzeichen und Geschütze aufgepflanzt.


雨歇花梢月正明
一川浑是杜鹃声
此身漂泊知何处
蝶与庄周梦不成


Die für Lohn und Leben kämpfen,
Finden Feinde sonder Zahl,
Winden sich in Hungerkrämpfen,
Und sie siegen nicht einmal.


V samotě a odloučení
vydávala duše květy,
rodily se v duši písně,
letěly mou duší sny...


هذا زَمَنُ يَهودْ
زَمَنُ الصَّيْحَة ِوالتَّلْمودْ
الخَوفُ يَعودْ
والذ َّبْحُ يَعودْ


O längsterwartes Wunder!
Das durch den kern des gantzen Baums auswächst!
Du fängst neu Edens zunder!
Ei liber, sih mein hertze lächst!
Es ist genug: Höhr, was es innigst ächst.


أرووا قريضي ورووا
فما لشأوه شأوُ
وما يقولون بوٌ
وما أقوله بأوُ


Wenn aber mich neugierge Menschen fragen,
Was dieses sei, sich für Empfindung wagen,
Was die Bestimmung sei, das Höchste, das Gewinnen,
So sag ich, das ist es, das Leben, wie das Sinnen.


Wer frühe sich gewöhnt, das wahre Gut zu lieben,
Wird nicht um ieden Tand sich lächerlich betrüben.
Wer bessre Güter kennt, als die das Glück uns zeigt,
Um die der Ehrgeiz buhlt, um die es ihn betreugt,
Verachtet, was der Thor mit Ungeduld begehret;
Und was verachtet wird, wird ohne Schmerz entbehret.
Was glänzt, ist nicht stets gut; und was uns böse scheint,
Ist oft so böse nicht, als wir zuerst gemeint.
Was uns ein rauh Gebirg, voll unerstiegner Höhen,
Voll dürrer Felsen, schien, ist, wenn wir näher gehen,
Oft minder fürchterlich, und beut auf sichrer Bahn
Uns Blumen, weiches Gras und kühle Schatten an.


Deine Sonne, güt'ger Vater,
Lockt die Knospe aus dem Kelche,
Taucht die jungfräulichen Blätter
In das zarte Rot der Sehnsucht,
Küßt des Taues Thränenperle
Lächelnd aus dem Blütenkelch.


Schönheit selbst, wie sie blüht tausendgestaltig hier,
Wollustrausch im Gefolg äußerster Weichlichkeit,
Lehrt bloß, wie geschwind zu Rauch wird
Die bewegliche Glutbegier.


Já na dně pekla spatřil ji, kde svírá
ji řetěz oblud, vidin, mlh a stínů,
kde mluví bolest a kde mlčí víra.


Mein Morgen ist vorbey, der Frühling meiner Tage,
Wie ich den hingebracht, das weiß ich selber nicht;
Mein Mittag ist dahin, der ohngefehr die Wage
Des kurtzen Lebens hielt. Herr, geh nicht ins Gericht:


kendiliğine gafil kalmaması da gerekensiböyle


Ať bohatec v zlatě pýchá;
To neblaží nic;
On tak dobře jak já vzdýchá,
A snad mnohem víc.


Я не предал белое знамя,
Оглушенный криком врагов,
Ты прошла ночными путями,
Мы с тобой — одни у валоДа, ночные пути, роковые,
Развели нас и вновь свели,
И опять мы к тебе, Россия,
Добрели из чужой землКрест и насыпь могилы братской,
Вот где ты теперь, тишина!
Лишь щемящей песни солдатской
Издали? несется волнА вблизи — всё пусто и немо,
В смертном сне — враги и друзьИ горит звезда Вифлеема
Так светло, как любовь мо


كَأَنَّ أَرواحَ أَهلَ العِشقِ سائِرَةٌ
إِلى جَمالِكَ بِالتَقريبِ وَالعَنَقِ
تَؤُمُّ كَعبَةَ حُسنٍ خالُها حَجَرٌ
في الخَدِّ أَسوَدُهُ في أَبيَضٍ يَقَقِ


Těm, jejichž chod až k hrobu bez vší viny
se od kolébky strastmi potácí,
těm psancům přejte soucit, píseň, činy, –
však luza v chatách zhyň i v paláci!


Te duce sydereos ducar sublimis ad axes,
Aeternus Bembi munere dicar ego.


Der Volksgeist, hoch beschworen
Zum Retter in der Noth,
Vergessen und verloren –
Wo bleibt er? Ist er todt?
Er muß sich wohl verbergen,
Daß ihn kein Auge schaut,
Weil Sündern und weil Zwergen
Vor seinem Anblick graut.


Stahl und Eisen, Blut und Dampf,
Rollen, donnern, sieden, zischen,
Und ein Wehruf gellt dazwischen:
Dieses Leben ist ein Kampf!


I dýchám umdlen vánek noci svěží,
zrak udiven se v šero noční topí...
Leč kde můj anděl? – Nikde po něm stopy,
kol němý stín jen pyramid a věží.


Wohl dir, obgleich entknospet kaum,
Von Erdenlust und Sinnentraum
Von Schmerz und Wahn geschieden.
Der Lebenswandrung Tag ist schwül!
Du bist beim Aufgang schon am Ziel'
Und hast nun ewig Frieden.


Yo he sabido ver el misterio del verso
que es el misterio de lo que a sí mismo nombra
el anzuelo hecho de la nada
prometido al pez del tiempo
cuya boca sin dientes muestra el origen del poema
en la nada que flota antes de la palabra
y que es distinta a la nada que el poema canta
y también a esa nada en que expira el poema:
tres son pues las formas de la nada
parecidas a cerdos bailando en torno del poema
junto a la casa que el viento ha derrumbado
y ay del que dijo una es la nada
frente a la casa que el viento ha derrumbado:
porque los lobos persiguen el amanecer de las formas
ese amanecer que recuerda a la nada;
triple es la nada y triple es el poema
imaginación escrita y lectura
y páginas que caen alabando a la nada
la nada que no es vacío sino amplitud de palabras
peces shakespearianos que boquean en la playa
esperando allí entre las ruinas del mundo
al señor con yelmo y con espada
al señor sin fruto de la nada.
Testigo es su cadáver aquí donde boquea el poema
de que nada se ha escrito ni se escribió nunca
y ésta es la cuádruple forma de la nada.


¡Qué horóscopo fatal, qué estrella airada,
qué Erinnis infernal, qué Alecto fiera,
o qué aspecto cruel hacer pudiera
tu fortuna Real tan desgraciada!


Wenn andre ziehen ein
Mit ungezählten Zahlen/
Was mir zu vielen mahlen
Kaum einfach will vergünstigt seyn.


Sie lasse künfftig ja
Die grosse Boßheit streichen,
Man findet hier und da
Warhafftig ihres gleichen:
Drum sey sie nicht so kalt
Und lerne mich verstehn,
Sonst will ich also bald
Zu einer andern gehn.


Дралось
некогда
греков триста
сразу с войском персидским всеТак и мНо нас,
футуристов,
нас всего — быть может — семТех
нашли у истории в пыляПодсчитали
всех, кто сражеИ поют
про смерть в ФермопилаВосхваляют, что лез на рожоЕсли петь
про залезших в щели,
меч подъявших
и павших от, —
как не петь
нас,
у мыслей в ущелье,
не сдаваясь, дерущихся год?
Слава вам!
Для посмертной лести
да не словит вас смерти лоНеуязвимые, лезьте
по скользящим скалам слоПусть
хотя б по капле,
по́ две
ваши души в мир вольются
и растят
рабочий подвиг,
именуемый
«
Революция
»Поздравители
не хлопают дверью?
Им
от страха
небо в овчину?
И не надСотую —
верю! —
встретим годовщин


Větýrek teplý vane dolinami,
Hle jak se outlé břízy kývají!
Pochotnou vůni luka dýchají
A všecky stráně slynou květinami.
Slunéčko mocné jasně zasvítilo
A z vod podivnou chasu vyvábilo.


Aller Pracht vnd Prangen
Ihrer süssen Wangen,
Ihr Korallen-Mund:
Ihre zarten Hände,
Ihrer Armen Bände
Sind mir nun vergunt:
Ehe muß
Ein vberfluß
Als ein Mangel in den Sachen
Mich verdrossen machen.


Onde a' cari occhi tuoi, dal cui profondo
Tutto lampeggia quel che ama e piace,
Nel roseo tempo che sorride il mondo
Io chiesi pace:


Přes hvozd tmavý černé mračno spěje,
Tichý déšť kol na osení leje:
Slzou nebe zrosen květ se skví;
Nevěsta co krásná země stojí,
Nebe se s ní v obejmutí spojí;
Zlaté slunce skrz dešť na ni zří.


Doch ist auch so gesund das Herz, der Lenker seiner Flüge?
Noch trägt es treu dein Wappenschild und deine Namenszüge,
Doch frage, Herr, uns Mann für Mann der großen Volksgemeinde:
Ziehn alle Herzen mit dem Heer? Steht manches nicht beim Feinde?


Das deutsche Lied, der deutsche Laut
Sind frei, so wie Gedanken;
Ihr Jünger, die ihr euch vertraut,
Wir öffnen euch die Schranken;
Verhalle, was nur leerer Schall,
Und wecke späten Widerhall,
Wem es ein Gott gegeben.


Ó kdybych byl bůh velký, všemohoucí,
jenž vzdálen světa kdesi skrytý je,
hrom bouří nesměl by kol tebe tlouci,
v tvůj květ by snes’ se motýl lásky skvoucí,
má lilije!


Erwart in deiner seligkeit
Denn wenn dieselbe ist geschehn,


Ten přijde den, kdy vzdor se probudí!
Tvoje síla, naše síla,
vždycky ať jsi v čele šiku,
zmírej, ale bez výkřiku,
jak lev, jenž klesá, raněn do hrudi!


Den erſten Adam den hat GOtt allein gemacht:
Den anderen hat er mit mir zu wege bracht.


Dieu défend d'oublier les petits ici-bas.
La fleur qui, dans l'herbier, doucement se dessèche,
Rend grâces à celui qui la vit sous ses pas,
La cueillit au passage, et la mit dans l'eau fraîche.


令节繁华燕赏新
太平天子重词臣
诗成总是宫娥品
席上惊看夺锦人


Ich möchte die Büchse laden,
Nicht laden mit Pulver und Schrot,
Ich möcht' in die Lüfte schießen
All' meine Liebesnoth.


« Dieu ! dit la mère de famille,
Jamais pour les morts mécontents
Minuit n’a pleuré si longtemps ;
Il aura fait peur à ma fille :
Paix dans les cieux à ma famille ! »


«Прощай, соседка!» Волк Кукушке говорил:
«Напрасно я себя покоем здесь манил!
Всё те ж у вас и люди, и собаки:
Один другого злей; и хоть ты ангел будь,
Так не минуешь с ними драки»—
«А далеко ль соседу путь?
И где такой народ благочестивой,
С которым думаешь ты жить в ладу?» —
«О, я прямехонько иду
В леса Аркадии счастливоСоседка, то?-то сторона!
Там, говорят, не знают, что? война;
Как агнцы, кротки человеки,
И молоком текут там реки;
Ну, словом, царствуют златые времена!
Как братья, все друг с другом поступают,
И даже, говорят, собаки там не лают,
Не только не кусаюСкажи ж сама, голубка, мне,
Не мило ль, даже и во сне,
Себя в краю таком увидеть тихом?
Прости! не поминай нас лихом!
Уж то-то там мы заживем:
В ладу, в довольстве, в неге!
Не так, как здесь, ходи с оглядкой днем,
И не засни спокойно на ночлеге»—
«Счастливый путь, сосед мой дорогой!»
Кукушка говорит: «а свой ты нрав и зубы
Здесь кинешь, иль возьмешь с собой?» —
«Уж кинуть, вздор какой!» —
«Так вспомни же меня, что быть тебе без шубы»Чем нравом кто дурней,
Тем более кричит и ропщет на людей:
Не видит добрых он, куда ни обернется,
А первый сам ни с кем не уживетс


Wer niemals in Verlegenheit
Und Wien gewesen ist,
Wer seinen Käs nicht wiederkäut
Und froh mit Thränen ißt,
Der geh nicht eh'r vom Platze heut
(Als bis der Wächter Zwölfe schreit)
Als bis er aus Verlegenheit,
Juvivallera vallera, vallerala
Juvallera vallera la -


Síly bůh ať skrotí vraha páže,
nevinné by krve proud se nevylil.
K životu tě láska moje váže,
pozdě je, bys nebezpečí odvalil!


Dreimal kam die Nacht gezogen,
Dreimal sah man's tagen,
Und es konnten Feuerkugeln
Sie noch nicht erjagen!


Vergessen, und als sünder zu ihm nahen, und unsre seligkeit auch mit empfahen.


Jesus lebt, mit ihm auch ich.
Tod, wo sind nun deine Schrecken?
Er, er lebt, und wird auch mich
Von den Toten auferwecken.
Er verklärt mich in sein Licht;
Dies ist meine Zuversicht.


Aber aus der schwerbedeckten Enge
Treibet mich ein eigenes Gericht.
Eurer Priester summende Gesänge
Und ihr Segen haben kein Gewicht;
Salz und Wasser kühlt
Nicht, wo Jugend fühlt;
Ach! die Erde kühlt die Liebe nicht.


Málo neděl, co byl pokryt
sněhem bílým, studeným,
teď se oděl hávem novým,
jarním, bujným zelením.


Biskup světí na památku křestu
skrz led vodu veškerému městu,
které s pobožností, plné víry
pít se hrne z této svaté díry.


Es hat für mich die Zeit gedichtet,
Ihr aber habt nur mich gerichtet:
Ihr habt mit euerer Gemeinheit
Besudelt meines Strebens Reinheit,
Und mich als Vogelscheuch' ins Feld
Vor's Angesicht der Welt gestellt.


escrevo barco e uma quilha fende o vastíssimo mare as árvores crescem dos espaços enevoadosentre olhar e olhar movem-seanimais presos à terra com suas plumagens de ferroe de orvalho de ouro quando a lua se eclipsacomunicando-lhes o cio e a nómada alegria de viverpenso outono ou invernoe o lume resinoso dos pinhais escorre sobre o rostosobre o corpo em tímidos gestoseis o tempodo capricórnio reduzido ao esconderijo tatuadona asa mineral da ave em pleno vôo e digo nuvensrelâmpago erva águashomemmovimento do susto oceanos sal exaustos corpostransumantes paixões digoe surge irrompe escorre ergue-se move-se vivemorremas não julguem ser trabalho simples nomeararrumar e desordenar o mundopara que não se apague esta trémula escritapreciso do sonho e do pesadeloda proximidade vertiginosa dos espelhos ede pernoitar no fundo de mim com as mãos sujaspelo árduo trabalho de construir os gestos exactosda alegria que por descuido deus abandonou ao cansaçono fim do sétimo dia


Dann eine Junggesellen Hand,
Die hat mich gestern so verbrandt
Mit ihren Complimenten,
Sie griff mir dran, und macht es doch
So wunderschön, als wann wir noch
So wohl einander kennten.


Importuna Razão, não me persigas;
    Cesse a ríspida voz que em vão murmura;
    Se a lei de Amor, se a força da ternura
    Nem domas, nem contrastas, nem mitigas;


Ihr Geist soll, wie die Sagen gehn,
In dieser Kirche weilen,
Und, bis im Dorf die Hahnen krähn,
Bald wimmern, und bald heulen.
Sobald der Seiger zwölfe schlägt,
Rauscht sie, an Grabsteinwänden,
Aus einer Gruft empor, und trägt
Ein blutend Herz in Händen.


Weicht, Eltern, Gönner, Glück und Freund,
Weicht, sag ich, immerhin,
Ihr habt es nie so treu gemeint,
Als ich euch jezt noch bin;
Indeßen, da euch vor mir graut,
So lern ich euch verschmähn
Und dencke, mit der neuen Braut
Mich beßer zu versehn.


Tre dì si stette nella sala, e 'l duolo
Di letizia coprì: fuggì nel quarto
Sul mar rotante con l'amato eroe.
Venner di Cona alle muscose sale
A Fingal re dell'aste. Alzossi il sire,
E parlò disdegnoso: o cor d'orgoglio,
Dovrà dunque Fingal farsi tuo schermo
Contro il furor del re di Sora offeso?
E chi nelle sue sale al popol mio
Darà ricetto? o chiamerallo a parte
Della mensa ospital? poi ch'Aldo audace,
Aldo di picciol'alma, osò di Sora
La regina rapir: va, destra imbelle,
Vattene a' colli tuoi, nelle tue grotte
Statti nascoso. Mesta fia la pugna,
Che per l'audacia tua pugnar dovrassi
Contro il turbato re di Sora. Oh spirto
Del nobile Tremmorre, e quando mai
Cesserò dalle pugne? io nacqui in mezzo
Delle battaglie, e gir denno alla tomba
Per sentiero di sangue i passi miei.
Ma la mia man non isfregiò se stessa
Con l'ingiuria d'altrui, né sopra i fiacchi
La mia spada discese. O Morven, Morven,
Veggo le tue tempeste, e i venti irati
Che le mie sale crolleran dal fondo,
Quando, i miei figli in guerra spenti, alcuno
Non rimarrà, che più soggiorni in Selma.
Verranno i fiacchi allor, ma la mia tomba
Più non ravviseran: starà nel canto
Vivo il mio nome, ed i miei fatti antichi
Fieno un sogno di gloria ai dì futuri.


Du edler Jüngling, mein Patron,
Johannes, welchen Gottes Sohn
So zärtlich hat geliebet,
Dich zu verehrn, soll jetzt mein Mund
Die große Güte machen kund,
Die Gott an dir geübet.


Os vivos são fornalhas
em sempre operação:
em sua mente e ventre
tudo vira carvão


谈王公所期
言霸世亦贱
不意周官书
仅似商君传


Tichá byla noc. Na dálném
Břehu loď se zastavila;
S oblohy jen zář severní
Proudy světla rozvalila.
Jinoch trnul nad pustinou;
Zdálený je domov jeho,
Kraje neznámé mu kynou;
Břeh se pění – sníh se bělá,
Obrazy dědinné hynou.
Květné nivy, stinné stromy,
Žhoucí růže zde nezočí:
Stráně lední, pustá lada,
Holé skály vstříc mu kročí.
Ale slyš – za skalinami,
Odkud zpurně vír zavívá,
Sladkých zvuků tajné lkání
Od hory k hoře zaznívá.


Měl bojarin Ilja dvory nedobytné
a za hradbou sobě hvězdy choval třpytné,
spadlé jednou v noci s tmavomodré výše,
v čas, kdy růže kvetou a luh vůní dýše,
na širokou stepi, na drn porosený,
kde je našel Ilja, stařec opuštěný. –


neb jak by proletářů chmurné voje
na čtvrti boháčů v ráz začly v útok hnát
a jak by démon uličního boje
vln vchrstl přívaly ke hradbám barikád.


Christlicher Segen.
Mein Gott vnd Vater segne mich;
Der Sohn erhalte gnädiglich,
Was er mir hat gegeben;
Der Geist erleuchte Tag vnd Nacht
Sein Antlitz über mich mit Macht
Vnd schütze mir mein Leben.
Nur dieses wündsch' ich für vnd für:
Der Friede Gottes sey mit mir.


乞得西园作醉乡
浮生俗务总相忘
水云清彻荷香里
小艇虚明似洞房


Maria, unterm Lindenbaum,
Lullt ihren Sohn in Schlaf und Traum.


Ainsi qu'il est écrit aux Sourates du Livre,
Puisqu'il faut rendre compte et payer ce qu'on doit,
L'homme est prêt : il attend de mourir ou de vivre.
J'ai parlé. — Soulymân écoute et lève un doigt.


Často ve pláči zde dlela,
až se v posled osiřelá
do vln holubicí schvěla.


Jž zmožen prací i myšlének tíhou
a v srdci steré pochybnosti hroty
v dlaň sklonil veliký Buonarroti
skráň zrytou mnohou vráskou, mnohou rýhou.
Tu z výhně ducha, kde u věčném sporu
se obrazy a dojmy tříbily,
se zvedly plné síly, plné vzdoru
a stály před ním staré Sibylly
i slyšel v hloubi duše jejich hlas,
jenž jako vichr půlnoční se třás’.


A Ilja je moudrým slovem
propouští zas za domovem.


A děla druhá sudička: „Vše darmo,
chceš lidu svému býti prorokem, –
však bída zlá tě strhne ve své jarmo
a půjde za tebou, krok za krokem,
ta bída, která podlomí tě záhy
a strádání tvé srdce naučí,
že ztýrán dojdeš konce bludné dráhy
a umřeš jako z lidí nejchudší!“


Éltem, de magamat önkényt eltemettem,
Lágy álmot fúva rám létemnek angyala,
Szép volt a sír, melyben halva szenderegtem,
Most királyi nők is díszt kapnak általa.
Az óra jött s íme kívánt hajnalánál
Feltörtem a zárt, hogy nyerjek más életet,
Arany szerelem várt boltom ajtajánál,
S mosolygván, hajh, újabb halálra vezetett!


Abandoné las sombras,
los trajes, los zapatos,
la lluvia en las esquinas.
Me desprendí del fantasma
en el espejo. Dejé atrás
el mundo de la prosperidad fatal.
Desvencijé las rejas,
las puertas, las persianas,
las paradas de autobús.
Abandoné mi cuerpo.


Ő is álmodott egy kedves eszményt, szépet,
Minőt ő szeretne, egy oly férfi-képet.
Elmegy azt keresni a világ végére,
Hogy ha föltalálja, az lesz az ő férje.


Görlitz und Gröningen, Galata, Gades,
Wundervirstädte der Jesuelspracht!
Auf, du Prophetisches Virrad des Rades!
Danket und lobet des Heiligen macht.
Jauchtzet, frohlokket, vernehmet di sachen,
Welche zum Virblat der Wunder euch machen.
Virelemente der Lilgenrosen:
Di sich vereinigt in Genff libkosen.


»Non, nou, laß ma's gut sein, es wird si schon geb'n,
I bring mi schon dengast non z'wegen.«
Jetzt stellt der Durst sich und Müdigkeit ein,
D'rum sollte mein Nachtquartier Pfaffenburg sein,
A Viertelstund seitwärts gelegen.


L'aigle a déjà passé, l'esprit nouveau m'appelle,
J'ai revêtu pour lui la robe de Cybèle…
C'est l'enfant bien-aimé d'Hermès et d'Osiris ! "


Kigyói az éjnek,
Gyümölcsei bűnbe-esésnek,
Óh, vétek, vétek, vétek,
Óh, istenes jó,
Élet, Élet, Élet.


mundanidad


Rodam, tardas, gemendo, as rodas, arrastando
os pesados pranchões de pau-darc Angustiado
ora altivo e roufenho, ora moroso e brando,
todo carro de bois é um soluço abafad
A hora viúva e glacial do crepúsculo quando
o sol desce, o seu canto é tão doce e magoado
que ora nos prende à terra, ora nos vai levando
na asa de oiro de sonho a um longínquo passad
Choram, tristes, à frente, os bois mortos de son
Há uma vaga tristeza, uma ansiedade em tudo
e a paisagem dir-se-ia um por-de-sol, no outon
Oh! Natureza — Mãe! Sei quanto sofres, pois
vejo, ansioso, rolar todo o teu pranto mudo
pelos bons olhos melancólicos dos boi


أتمنحُنا أوطانهُنّ الكواكبُ
وتصدُقُنا الأيامُ وهْيَ كواذِبُ
إذا أنتَ سلّمتَ الزمانَ ضراعةً
وأهليه حيناً فاختلِقْ من يُحاربُ
فإنْ أنت أغضيتَ الجفونَ على القذى
وقادَتْكَ أطماعُ المُنى والمطالبُ
ففي أيّ بُرْدى فخرِها أنت رافِلٌ
وفي أي عيشٍ بعدَها أنت راغبُ
يذودُ حمى الأعراضِ عن كلِّ موقفِ
سَواءٌ به أُسْدُ الشّرى والثّعالبُ


Až začal otec jeho domovník
ve sběhu náhlém věcí velikých
svůj velký proces vésti o dědictví,
jenž ohrozit prý mohl celý dům,
ba, dokonce i zájmy životní
domácích pánů – Konec, konec byl.


S miért, miért nem? sirni kezdtem,
agyamba nyilalt, hogyha majd
egyszer letörve, elfakulva,
az aggkor nyugalomra hajt,
gondolok-e a titkos éjre,
s elém tünik-e majd igézve
e híd, e hab, e tűz-virág,
s az éj, amelyre a sugár szőtt
vörös lángpántlikát?


novas re-edições de línguas mortas, que não se tocam
mais, que feneceram por falta de uso devido
ou mesmo imprópri Não houve o fat Ridículo?


Pero hasta aquella escondida
mansión la brisa ligera
lleva murmullos de vida
y olores de primavera.
Golondrinas, que en sus marchas
dejaron el patrio río,
huyendo de las escarchas,
de las brumas y del frío,
cuando la luz del Poniente
filtra por el hondo hueco
y hace parecer viviente
el cráneo rígido y seco,
desde las negras ruïnas,
alzan sosegado vuelo,
en sus vueltas peregrinas
tocan las ramas y el suelo,
como buscando en el prado,
ya por la tarde, sombrío,
el espíritu elevado
que habitó el cráneo vacío.


Ist nicht Gott dein Vater worden?
Bistdu nicht im Engelorden?
Jesus ist dein Bruder ja?
Gott der heilge Geist bleibt nah,
Weil er Freund und Tröster bliben,
Und dir Jesus wort bekliben.


十日书云后
窗中影渐长
好将五色锦
为补舜衣裳


Někdy jenom skloněn nad čibuku vůní
seděl u fontanu, v haremu jenž trůní!


Titőletek egy perc, egy óra
már elrabolja,
de én birom, s egy röpke szóra
kiszáll karomba.


Sólo un instante
se encuentra la palabra
con su habitante.
  212
Mapa de hormigas
en la espalda del árbol.
¿Será otra América?
  229
Por si alguien duda,
la alborada —que es virgen—
llega desnuda.
  230
El mar en pena
borra lo que está escrito
sobre la arena.


Obscur'd thy Cynthia's silver ray
When clouds opposing intervene:
And every joy that Friendship gives
Shall fade beneath the gloom of Spleen.


Ingemisco tamquam reus,
cor contritum quasi cinis.


Terjesszétek, óh nagy lelkek,
Nemzetünknek régi fényét
S a királyi ház reményét,
Melyet vét csak bennetek.


Danck sey dir von Hertzen/
Daß für Noth und Schmertzen
Du mich hast bewahrt!
Daß der Höllen Stärcke
Nicht nach meinem Wercke
Mit mir hat gebahrt.


أصبحت من صَرْفِ الزمان الجاري
سكرانَ من عُونٍ ومن أبكارِ
متنقّلاً كتنقّلِ الأفياءِ من
أنيابِ حادثةٍ الى أظفارِ
حتى كأنّي لم ألُذْ بالحافظِ ال
حَبْرِ الإمامِ النافعِ الضّرّارِ
واللهِ ما طفِقَتْ تسيرُ مجدّةً
إلا الى أبوابِه أشعاري
يا لابساً حُلَلَ الثناءِ وعارياً
دون البريّة من ثيابِ العارِ
أشكو إليك ثلاثةً أوهتْ قُوى
جسَدي فبتُّ على شفيرٍ هارِ
وأقول ما قال الخليعُ مترجِماً
عن حالِه بنتائج الأفكارِ
أنا شاعرٌ أنا شاكرٌ أنا ناشرٌ
أنا راجلٌ أنا جائعٌ أنا عارِ
هي سنّةٌ وأنا الضّمينُ لنصفها
فكن الضّمينَ لنصفِها بعِيارِ
والنارُ عندي كالسؤال فهل ترى
أن لا تكلّفَني دخولَ النارِ


夷犹望京邑
江月听秋潮
谁念扁舟客
新林向版桥


Ruka Tvůrce listím hrála –
šatem stromů vyšitým,
a všemožné vzorky dala
k údobám rozmanitým.


Triumf! Gott hats vollbracht! Triumf! was er gesagt!
Triumf! sih wunder, sih! Triumf! wi es nun tagt!
Triumf! di finsternis! Triumf! wird gantz erschrokken!
Triumf! si floret sich! Triumf! stat freudenlokken!
Triumf! das stoltze Rom! Triumf! wird voller schand!
Triumf! es trinkt selbst aus! Triumf! was es einschenket!
Triumf! der höchste hats! Triumf! es meist verwand!
Triumf! weil nun sein zorn! Triumf! an Rom gedenket!
Triumf! O machttriumff! Triumf! zum Jesusspil!
Triumf! Triumffs Triumff! Triumf! der ohne zil!


点点芦篷疏雨声
酒魂诗梦有馀清
觉来却笑玄真子
犹向江湖著姓名


A me, che sempre d'onorar non sazio
in immagine fitta al sole, all'ombra,
un tigre aspro seguir fu dato in sorte,


Or acendete il foco e sì cocete
cosa che spesso in bocca si metta;
se non, per certo morir la farete:


Und sie sollte lügen können?
Lügen nur ein einzig Wort?
Nein! In Flammen will ich brennen,
Zeitlich hier und ewig dort,
Der Verzweiflung ganz zum Raube
Will ich sein, wofern ich nicht
An das kleinste Wörtchen glaube u.s.f.


Con una lumbre en la mayor del día
corre la llena plaza atentamente,
Diógenes, mostrando entre la gente
buscaba alguna cosa que no vía.


Ein bleiches Weib, ein Geist vom Ehedem,
Wallt durch den Dom; gelöst sind ihre Haare,
Halb von der Stirne sank das Diadem,
Ein Trauerkleid umfließt die Wunderbare.


_ هل قُلْتَ لي شيئاً يُغَيِّر لي سبيلي؟
_ لم أَقُلْ كانت حياتي خارجي
أَنا مَنْ يُحَدِّثُ نفسَهُ:
وَقَعَتْ مُعَلَّقَتِي الأَخيرةُ عن نخيلي
وأَنا المُسَافِرُ داخلي
وأَنا المُحَاصَرُ بالثنائياتِ،
لكنَّ الحياة جديرَةٌ بغموضها
وبطائرِ الدوريِّلم أُولَدْ لأعرفَ أَنني سأموتُ، بل لأُحبَّ محتوياتِ ظلِّ
اللهِ
يأخُذُني الجمالُ إلى الجميل
وأُحبُّ حُبَّك ، هكذا متحرراً من ذاتِهِ وصفاتِهِ
وأَنا بديلأَنا من يُحَدِّثُ نَفْسَهُ:
مِنْ أَصغر الأشياءِ تُولَدُ أكبرُ الأفكار
والإيقاعُ لا يأتي من الكلمات ،
بل مِنْ وحدة الجَسَدَيْنِ
بل مِنْ ليلٍ طوي
أَنا مَنْ يحدِّثُ نَفْسَهُ
ويروِّضُ الذكر أَأَنتِ أَنا؟
وثالثُنا يرفرف بيننا "لا تَنْسَيَاني دائماً"
يا مَوْتَنا ! خُذْنَا إليكَ على طريقتنا ، فقد نتعلَّمُ الإشرالا شَمسٌ ولا قَمَرٌ عليَّ
تركتُ ظلِّي عالقاً بغصون عَوْسَجَةٍ


Zrak ovlhlý tu se hříží
Do vln šumných pobludu,
Mysl teskná v tom se zhlíží
Zrcadle mých osudů.


Und kommt ein Frühling, dessen Blütenpracht
dem ärmsten Kind mit tausend Wonnen lacht, –
und eine Flamme, die, was Spreu, verzehrt,
wenn Christ der Herr als König wiederkehrt . . .


新𥬠压两壶
落英携满袖
我非陶长官
庐山还九九


Adverse to Earth's rebellious Throng,
Still may I turn my fearless Face,
Stand as an Iron Pillar strong,
And stedfast as a Wall of Brass.


Virtù circa il difficile consiste,
ch'all'altro facilmente ognun s'asetta,
secondo che 'l Filosafo discrive;
e chi pel proprio al comun ben resiste,
usurpator più che civil s'aspetta,
chi così scellerato al mondo vive.
Queste voglie lascive
troppo hai lasciato andar destro e leggiero;
io ti ricordo il vero:
chi l'avesse per male a lui ben venga,
pur che' vizî si spenga
e tu in salute pristina ritorni.
Filici e lieti giorni
virtù partorirà se fia tua scorta,
ch'altro non se ne porta
alla partita nostra che la fama,
ch'altrove poi ci chiama
secondo l'opre meritorie e degne,
salendo al ciel con trïonfali insegne.


Der Leib der wird begraben,
Der Kopf steht auf dem Rad,
Es fressen den die Raben
Der mich verführet hat.


Du Wunder unsrer Zeiten
Du kannst, du kannst allein!
Von allen meinen Mädchen
Der Rechnungsführer seyn!


Nicht fürder fern im Palmenlande
Verschwendet edle, deutsche Kraft,
Wo in der Wüste Wirbelsande
Nicht Schwert, nicht Pflug sich Heimat schafft.


Ezután az nagy bán trombitát fujata,
Maga szép seregét mind öszvehivatá,
Mert az szép nap is már lovait elhajtá,
Oceanum tengerben mert beusztata.


e le fattezze pronte,
destro, animoso, leggiero e gagliardo,
come fur già Brigliadoro e Bajardo.


L'énorme assassiné que la vermine mange
Il dort au fond du val son gisement hideux


Pel tvojí duše i lesk tvého těla,
vše bylo lidstvu nektarem a manou,
pod dlátem řeckým, štětcem Rafaela
v tmu věků vděky tvé jak slunce kanou.


Neb k dobytí pokoje
do poslední krůpěje
krev svou dali, dokonali,
svatý Václave!


Aufzustehen – hochzuschreien –
Blech zu quatschen – Mücken seihen –
Das ist deutsch und treu und echt –
Sakrament! Mir wird es schlecht!


وافاكَ نَشوانُ المَعاطفِ ناشي
في الحُسنِ مسكيُّ الأَديم نَجاشي
وَسَرى إِليكَ مع الهَوى متأَنِّساً
من غير ما فَرَقٍ ولا اِستيحاشِ
وأَتاكَ في جُنح الظَلام تحرُّجاً
من أَن يسايرَ ظلَّه وَيُماشي
والأفقُ قد نَظَم النجومَ قَلائداً
وَكَسا الدُجى بُرداً رَقيقَ حواشِ
في لَيلَةٍ بسَنى الوصال مُنيرةٌ
حَسدَ الصَباحُ لها الظَلامَ الغاشي
قَصُرت ورقَّ أَديمُها حتّى لَقَد
أَربَت نَواشيها على الأَغباشِ
أَسررتُ زورَتَه وَلَولا نَشره
ما كانَ سرٌّ للنَسائِم فاشِ
حتّى إِذا طابَ اللِقاءُ وَسكَّنت
أَنفاسُهُ نَفسي وَروعةَ جاشي
وَسَّدتُه زَندي وأَفرشَ زندَه
خدّي وَبتنا في أَلذِّ مَعاشِ
لَولا خفوقُ جَوانحي لفرشتُها
لمبيته وطويتَ عنه فِراشي
وَغَدا يُعاتِبُني عِتاباً زانَه
دَلٌّ بلا هَجرٍ ولا إِفحاشِ
وَرشفتُ من فيه البَرود سُلافةً
أَروت بنَشوتها غَليلَ عطاشي
وَبَدا الصَباحُ فقام ينقضُ ذَيلَه
أَسَفاً وَيُجهشُ أَيَّما إِجهاشِ
ودَّعتُه وَالدَمعُ من جَفني وَمِن
جَفنَيه يَمزجُ وابلاً برشاشِ
ما كانَ أَشرقَ ضَوءَها من لَيلةٍ
حضر الحَبيبُ بها وَغابَ الواشي


Den Smaragd am Ringe damals
Sah das Volk gar hell erglänzen,
Mit prophetischem Gemahnen
An das Grün von Myrtenkränzen.


Heil, Heil! wie verkläret das Mahl
Mit purpurnem Strahl
Der Ambrosia Bruder Episkopal!


Pietro Aretino che aspetta i contanti.


A na jich dlouhé, ostré kopí
svou mstivá luna leje zář,
v jich čele černý rytíř jede,
má zamračenou, hrůznou tvář.


Es ist wahr, daß ich verschwendet
Alls, was du mir zugewendet.
Aber schau doch jetzo nieder,
Dein verlornes Kind kommt wieder.
O lieber Vater, nimm mich an
Und vergib mir, was ich hab getan.


Ach, sagt mir nicht von Gold und Schätzen,
Von Pracht und Schönheit dieser Welt!
Es kann mich ja kein Ding ergötzen,
Was mir die Welt vor Augen stellt.
Ein jeder liebe, was er will,
Ich liebe Jesum, der mein Ziel.


Bennünk nagyságos erők várnak,
Hogy életre ébredjenek,
Bennünk egy szép ország rejtőzik,
Mint gím a fekete csalitban
S leskődnek a vérebek.


Ein Kaufman, der sein Gut nur einem Schiffe traut,
ist hochgefärlich dran, in dem es bald kan kommen,
daß ihm auf einen Stoß sein Ganzes wird genommen.
Der fehlt, der allzuviel auf ein Gelücke traut.


Su 'l corpo mio Gliceria
Sparga le care chiome
E ne le insonni tenebre
Chiami il mio vuoto nome,
Immaturo compongami
Del fratel generoso entro l'avel
La madre, ed orbo vagoli
Il padre infermo entro il deserto ostel.


Wi bin ich, Gott, bisher gefahren?
Was unaussprechliches bewahren?
Du führest mich durch gegenspil,
Und was ni deinen willen wil.
Ich weist nicht sattsam auszusagen,
Was mich durch dich bishero fasst!
Es dinet mir, was mich doch hasst!
Di Feinde müssen mich forttragen.


Víc tě nezneuctím, hrobko světomilá!
Ni tě, hvězdo kleslá v temném zákrytu;
Víc mé nerozsápe vášeň zdivočilá
Zbojné srdce v strašném smyslů pozbytu:
Jihne srdce – slzy kanou – bol se pýří –
V ututlání hasnou žární ohňové;
Dejte, duch můj ať se opět s vámi smíří,
Čistí, nesmrtelní Manové.


A kék, vas éjszakát már hozza hömpölyögve
lassudad harangkondulás.
És mintha a szív örökről-örökre
állna s valami más,
talán a táj lüktetne, nem az elmulás.
Mintha a téli éj, a téli ég, a téli érc
volna harang
s nyelve a föld, a kovácsolt föld, a lengő nehéz.
S a szív a hang.


无复前朝旧典型
百年文物尽凋零
蔡家孙子风流在
爱惜黄麻似六经


Une autre voile encor s’enfle plus gracieuse,
C’est l’amitié paisible au milieu du torrent :
La lueur de sa lampe est calme et radieuse ;
Mais l’amour !… ah ! l’amour brûlait en éclairant !


Ó hněv, posvátný hněv, že zničen hlodem zmije
nejdražší nebe skvost,
že vyloupiti chrám, nechť sám bůh v něm se kryje,
jest člověk drzý dost.


Tele van éktelen, vad acél-zörejjel;
vágott koponyákbul villogó röhejjel;
sisteregve pergő gépszíj-csattanással;
ártatlan lelkeknek adott rossz tanáccsal.


E come augelli surti di rivera,
quasi congratulando a lor pasture,
fanno di sé or tonda or altra schiera,


Jmenem všech, jimž tvrdou nepřítelkou
sobecká jest silných osvěta,
práci svoji vznešenou a velkou,
kterou křivda budiž vypleta,
věkům dáme v zisk! Toť pokrok pravý,
v něm jest neústupným Čech, a zdravý
pravdy svit v něm šlehá do světa.


O Mensch, sol neben dir dein Fleisch im Himmel stehn,
Muß es durch iede Krafft der Seelen mit dir gehn.


Tvůj statek chrání pevná zeď,
Nad tebou nebe se klene.
Hleď, srdce, hleď:
U nás se zapomene.


ed ha menato un altro suo fratello
quale Archilagio si fa nominare,
e molto conto là si fa di quello.
Pensa che Carlo non sa che si fare:
e' ti convien volar come un uccello.
E Montalban bisogna anco aiutare,
che e' v'è sessantamila cavalieri,
e tutti Maganzesi e da Pontieri;


Tak pusto je tam bez snění –
luh, štěrk a písek samý.
Mé slunko, stáří ozlatíš,
než zmizíš za horami?


سلي يا ابنة القوم عني اخاك
غداة لقينا جيوش العدا
وقد حجبت من قتام ذكا
وشمنا بظلمائه الفرقدا
وحسبك علماً بيوم تبيد
فيه الحياة ويبدو الردى
وفر عداك الجبان الفرار
وضل هديت سبل الهدى
أأحجمت ام كنت ممن يقول
لعينيك مالي وروحي الفدا
ولست امرأ ان رأى يومه
الحمام تمنى بقاءً غدا
وما فضل طول حياة الفتى
إذا لم يعش ابداً سرمدا


Pokládejte oné dítky za nešťastné,
byťby měly přes potřebu zboží časné,
jestli špatně vedeny jsou k tomu byly,
by se věcem užitečným naučily.


Nun ein solcher, ihr Jungfrauen,
Ist, den meine Seele liebt,
Ohne was kein Mensch kann schauen
Und sein Kuß zu schmecken gibt.
Seines Geistes Süßigkeit,
Die er nach dem Lauf der Zeit
Seiner Psyche ein will gießen,
Kann kein Herz auf Erden wissen.


Toto krátké Meonida dlení
V této společnosti učenské,
Užila já k onné vlastenské
Otázky sem jemu předložení;


Wie manchen stern der Himmel führet/
so manche Jungfrau lebt in dier/
o schönes Utrecht/ die dich zieret
und leucht wie sterne hoch herfür.
Hierunter kan nichts schöners sein/
als Kobed/ Ledar/ Ewalein.


Laßt mich der neuen Freiheit genießen,
Laßt mich ein Kind seyn, seyd es mit,
Und auf dem grünen Teppich der Wiesen
Prüfen den leichten, geflügelten Schritt! 2


Laß nit gehn vber deinen knecht
dein Geist vnd Vrtheyl schwere,
Forder mein Sünde nicht ins recht,
mich grichtlich zu verhören:
Verdampt sind alle Adams kind,
mit sünden schwer beladen,
Vor dir sich keyn gerechter sindt,
steckn all in dem Erbschaden.


A tučný měšťák lokálku když přečte,
si řekne: blázen. Kokota snad kterás
v zasnění šeptne: „měl mne zabít raděj’,
dnes noviny by o mém pohřbu psaly
a to by bylo hezké... Co je život?
Jen jedna kaluž, jedno bahno slizské.“
A zase hvizd zní? Hodiny že, brachu,
tak rychle prchají a na papíře
ni řádky dosud? Milý lokálkáři,
tvůj césar chce se chvilku bavit hrami,
tvá obec číst chce, nuže, pera chop se.
Když bestii v čas pravý nenakrmíš,
řve věru hrozně...


Que faz que a mulher ande à gandaia
E a filha seja pior
E a puta da neta levante a saia
Até ao quintal do prior?
O vinho é o mesmo e da mesma cor
Bebe-lhe, bebe-lhe, bom bebedor


Mir blieb mein Hort, mein treues Schwert,
Mein Siegesruhm, mein Ritterwert.
Gibst du mir nur ein Grab dafür,
Mein Heimatland, wie dank' ich dir!


Sed a lo specchio te vòli vedere,
porrai sentire la tua dilicanza;
en te porti forma de Deo gran scire,
ben pòi gaudire c'ài tal simiglianza.
O esmesuranza en breve redutta,
cel, terra tutta veder 'nn un vasello!
O vaso bello, co' male èi trattato!


So werde von des Vaters Hand,
Nebſt ihrer eignen Cron,
Auch etwas mit von meinem Lohn
Jhr gnaͤdig zugewandt!


Deh, che fremito errò di petto in petto
Quando il cacciato Serse,
Gentil città d'Armodio, in tuo conspetto
Narrò gli ancisi prenci e le riverse
Caterve e rotti di sua forza i nervi,
E a gli ululanti servi
Mostrò campate a l'infinita clade
Sol la faretra e sua regal viltade!


Rührt sich dort die Abendglocke,
Hallt es weit die Gegend nach;
In den Städten, in den Klöstern
Werden alle Glocken wach.
Und es schweigt die Meereswoge,
Die noch kaum sich tobend brach,
Und der Schiffer kniet am Ruder,
Bis er leis sein Ave sprach.


Yes, ANNA! I will hasten forth
To the bleak regions of the North,
Where  immortal Lord!
Pour'd on the Dane his vengeful sword;
Or where wide o'er the barb'rous plain,
held his ancient reign.
Then once more will I trace the Rhine,
And mark the Rhone's swift billows shine;
Once more on VIRGIL's tomb I'll muse,
And  gemm'd with evening dews;
Once more ROME's  tread,
And ponder on the mighty dead.
More Eastward then direct my way,
To thirsty  desarts stray,
Fix in wonder, to behold
The Pyramids renown'd of old;
Fallen near one of which, I ween,
The  is seen!
The Lion Virgin Sphinx, that shows
What time the rich Nile overflows.
Then will I sail th' Egean tide,
Or seek  tuneful side;
Wander the secret groves among,
Where HOMER wak'd th' immortal Song;
Traverse the Nemaean Wood,
Mark the spot where  stood;
Or at humbled  see
Its still remaining Majesty! —
Yet to  e'er a foe,
May Beauty other joys bestow;
Her rapt'rous Science I'll pursue,
NEWTON


Aber Flüstern ringsum
Und in den Büschen ein schaurig Wehn
Und Stimmengesumm.


Vím, vím, však nepovím o něčem pro Palečka, Frantíšku,
jest vtip v blátě nový, běž tam a vezmi si ho.


Ach, mein Helfer, sei nicht ferne,
Komm und eile doch zu mir,
Hilf mir, mein Gott, bald und gerne,
Zeuch mich aus der Not herfür,
Daß sich meine Feinde schämen
Und vor Hohn und Schande grämen,
Ich hingegen lustig sei
Über mir erwiesne Treu.


Aus eben diesem Schöpferfluß,
Woraus wir Menschen sprudeln;
Quillt Götterkraft und Genius,
Nur leere Pfeifen dudeln.


¿Cómo podéis a la que duerme al lado
causar tantos dolores, tantos males,
y en luchas vergonzosas desiguales
matar a quien su vida os ha confiado?
Por vosotros ser hombre es despreciable.
Más quiero ser desecho de la guerra,
o ser nada, mejor que ser un hombre.
Ya no quiero llevar más vuestro nombre,
ni parte hacer de horda tan miserable,
hijos de puta, caca de la tierra.


Kol dívala se celá v ustrnutí,
jen hořela a s ní se točil svět.
V svých prsou nikdy nepoznané hnutí
a pocit hanby, který v ní se zved’
v tom nečekaném, krutém odmítnutí,
beze slov chvěl se němý její ret
a mezi tím, co pláč jí slovo dusí,
jí zdálo se, že hrůzou umřít musí.


صروف الليالي صيرتني كما ترى
أدبّ دبيبَ السخل ساعة يولد
وألتمس الجدران بالكفّ والعصا
وأحبو كما يحبو الوليد المبلد
أؤدي فروضي جالسا بمشقة
عليّ وباب البيت للخير موصد
ومن عاش من بعد الثمانين أربعا
تمنّى ورود الموت والموت أجود
فلا يعترر خلق بعيش شبيبة
فليس على الأيام خلق يخلد


Aber Elpis ließ bauen
ein tempel man und frauen
Bacho, den tet man schauen
in der insel Samo.
Da gab er zu groß golde,
sich dankbar zeigen wolde,
die kirch man nennen solde
»zum gienenden Bacho«.
Hiebei schaut, wie die dankbarkeit
ein löblich tugent sei;
so der mensch empfecht ein gutheit,
das ers vergelte frei.
wo dise tugent milt regiert,
sie beide, tier und menschen, ziert.
welch mensch aber das gute
mit bösem zalen tute,
der hat ein groben mute,
vil gröber dan bonstro.


Настал заветный час дремотныБез слов, покорствуя судьбе,
Клонюсь я к бездне безотчетной
С последней думой — о тебе!
В мечты мои ты льешь, царица,
Свет с изумрудного веща,
И дня прочтенная страница
Тобою дышит до конц13 сентября 1900


Ehret, wen ihr auch wollt! Nun bin ich endlich geborgen!
Schöne Damen und ihr, Herren der feineren Welt,
Fraget nach Oheim und Vetter und alten Muhmen und Tanten;
Und dem gebundnen Gespräch folge das traurige Spiel.
Auch ihr übrigen fahret mir wohl, in großen und kleinen
Zirkeln, die ihr mich oft nah der Verzweiflung gebracht.
Wiederholet, politisch und zwecklos, jegliche Meinung,
Die den Wandrer mit Wut über Europa verfolgt.
So verfolgte das Liedchen »Malbrough« den reisenden Briten
Einst von Paris nach Livorn, dann von Livorno nach Rom,
Weiter nach Napel hinunter; und wär er nach Smyrna gesegelt,
»Malbrough!« empfing ihn auch dort, »Malbrough!« im Hafen das Lied.
Und so mußt ich bis jetzt auf allen Tritten und Schritten
Schelten hören das Volk, schelten der Könige Rat.
Nun entdeckt ihr mich nicht so bald in meinem Asyle,
Das mir Amor, der Fürst, königlich schützend, verlieh.
Hier bedecket er mich mit seinem Fittich; die Liebste
Fürchtet, römisch gesinnt, wütende Gallier nicht;
Sie erkundigt sich nie nach neuer Märe, sie spähet
Sorglich den Wünschen des Manns, dem sie sich eignete, nach.
Sie ergetzt sich an ihm, dem freien, rüstigen Fremden,
Der von Bergen und Schnee, hölzernen Häusern erzählt;
Teilt die Flammen, die sie in seinem Busen entzündet,
Freut sich, daß er das Gold nicht wie der Römer bedenkt.
Besser ist ihr Tisch nun bestellt; es fehlet an Kleidern,
Fehlet am Wagen ihr nicht, der nach der Oper sie bringt.
Mutter und Tochter erfreun sich ihres nordischen Gastes,
Und der Barbare beherrscht römischen Busen und Leib.


Tempo verrà ancor forse, Arno leggiadro,
che sua Ninfa più cara
non s'asconda per l'adro
golfo, ch'al suo bel guardo si rischiara,
ma da quella onda amara
a queste si rivolti acque soavi,
qui si specchi, qui lavi,
e qui pur si rinfreschi e si restaure,
dolci l'onde tremanti, e l'erbe e l'aure.


Wir harren nicht mehr ahnungsvoll
Wie sonst auf blaue Märchenwunder;


Ich trank in schnellen Zügen
Das Leben und den Tod
Beim Königsstuhl auf Rügen
Am Strand im Morgenrot.


万蕊飞香百草芽
帘旌不动柳阴斜
幽禽还识栏边客
曾立东风仗外花


Esta iglesia no tiene lampadarios votivos,
no tiene candelabros ni ceras amarillas,
no necesita el alma de vitrales ojivos
para besar las hostias y rezar de rodillas.
El sermón sin inciensos es como una semilla
de carne y luz que cae.temblando al surco vivo:
el Padre-Nuestro, rezo de la vida sencilla,
tiene un sabor de pan frutal y primitivo...
Tiene un sabor de pan. Oloroso pan prieto
que allá en la infancia blanca entregó su secreto
a toda alma fragante que lo quiso escuchar...
Y el Padre-Nuestro en medio de la noche se pierde;
corre desnudo sobre las heredades verdes
y todo estremecido se sumerge en el mar...


Mußte, wenn sie Gutes wirken sollten,
Frey sie schaffen von des Treibers Zwang,
Oder ihre Thätigkeiten rollten,
Ohne Sinn für sie, den Rädergang.


Kameny hrubé v ryzí útvar svářím,
zvířata odstínuji v čistém plemeni.
Sám dechem svým se blížím rajským zářím:
Polibky věčna tisknou se k mým tvářím
a sny mé letí k neznámému temeni.


Parea ad Orlando, s'una verde riva
d'odoriferi fior tutta dipinta,
mirare il bello avorio, e la nativa
purpura ch'avea Amor di sua man tinta,
e le due chiare stelle onde nutriva
ne le reti d'Amor l'anima avinta:
io parlo de' begli occhi e del bel volto,
che gli hanno il cor di mezzo il petto tolto.


Ki meghalt, jobban nyughatik,
A rab egy percre felvidúl,
S a bujdosó megérti majd:
Bár honja rablánc közt sohajt,
De él még s nem fajúl.


Rizt oft der Creuzdorn das Gemüthe,
Reißt Neid und Spott ins Ehrenkleid,
Ich schweige, weil der Vorsicht Güte
Nach Hagel Thau und Rosen streut.
Gott führt hinein, Gott führt heraus,
Er säumt und bleibt gleichwohl nicht aus.


Als ich zum ersten mich verlohren,
Da war die Lieb in mir gebohren.


[لا أَنا، أَو هُوَ
 ولكنه قارئ يتساءل عمَّا
يقول لنا الشعرُ في زمن الكارثةْ]


Sie lacht wie ein Kretin dir ins Gesicht
Und lästert alles, nur sich selber nicht;
Und nichts bleibt übrig dir vor diesem Viehchen
Als sacht dich in dich selber zu verkriechen!


扶杖追凉看稻花
不烦轧轧踏沟车
残年无以酬公上
长作输租第一家


8. Wolan ich bin genug
Mit meinen ſchaden klug/
Jch mags nicht mehr erfahren/
Jch leyde was ich ſoll/
Und itzo ſeh ich wohl/
Verſtand kommt nicht vor jahren.


T' invidian forse, che 'n te tale e tanto
valor si chiuda, o perché il pregio porti
del greco, etrusco, e del latin sermone.


贤者多财应损智
愚而殖货易生嗔
二疏教子无他祝
愿向先畴加苦辛


Dzin, zin, zin,
princezna spanilá,
dzin, zin, zin,
se ze sna vzbudila.
Zin, zin!


Bolná slza oko Tobě kalí,
zříš-li, jaká strast se na lid valí;
otvíráš Svůj zvučně zpěvný ret,
pérem vážným chystáš protijed.


Či nedbáš jeho, roba svojí vlády,
a klidně jednou ruka tvoje smělá
jej uchopí a sevře, zdrtí zcela?


stanul. Znaveně na kámen
na mezi zchladlé si sedá.
Tvář do dlaní skryl. Přerytý sten,
pláč zdušený prsa mu zvedá.


Denn wer um Freiheit muthig rang,
Noch kann er sich zum Fest nicht laden;
Ein Kämpfer steht er, ernst und bang
An den Gedanken-Barrikaden.


Aber immer weiter
Nimmt das Herz den Lauf,
Auf der Himmelsleiter
Steigt die Sehnsucht auf;


que o sonho


八十西山作酒仙
麻鞋乳断布衣穿
形骸一脱尘缘尽
太极光阴不记年


Hat dieses Augenpaar, worinnen Liebe sitzt,
Und Freundlichkeit und holde Güte
Dem Feinde Schrecken in sein stolzes Herz geblitzt,
So, daß er waffenlos vor seinem Sieger kniete?


kletbami i hromem lživé morálky,
by mi jednou nedal koutek v svojí zemi
a nenechal nad mnou růst své fialky!


Ich suchte, Timon, nicht deiner Verbannung
Gefundnen Ort, am launenreichen Meer;
Um Einsamkeit blieb meine Seele leer,
Der Ägäis Sturm bewog mich zu Ermannung.


eski i̇stanbul evlerinden


Pak šeptali jsme všickni jako děti
společnou modlitbu, víc jekot nesouvislý,
až upadli jsme vlnám do zajetí
a tma pokryla všecky naše smysly!


Er pflegt' in jungen Jahren
Der Sterne Wissenschaft,
So zieht er, wohlerfahren,
Gott stärket seine Kraft,
Er führt ihn durch den heißen Sand,
Und unter wilden Völkern,
Bis an des Meeres Strand.


Ha itt a dél - már készen vár
Takarékos ebédünk;
Magunk vagyunk, mi boldog pár
S szerető hív cselédünk.
Nincsen, a ki háborgassa
Édes egygyütt-létünket
Kedveinket borongassa,
S lakatolja nyelvünket:
Öszvetévén ajkainkat,
Ketté osztott falatinkat
Csókokkal fűszerezzük
S örömök közt nyeldezzük.


Дрянь адмиральская
*
,
пан
и барон
*
шли
от шестнадцати
разных сторон
*
Пушка —
французская,
а́нглийский танБелым
папаша
Антантовый стан
*
Билась
Советская
наша страна,
дни
грохотали
разрывом гранаНе для разбоя
битва зовет —
мы
защищаем
поля
и завоШли деревенские,
лезли из шахт,
дрались
голодные,
в рвани
и вшаСерые шлемы
с красной звездой
белой ораве
крикнули:
— Стой! —
Били Деникина
*
,
били
Махно
*
,
так же
любого
с дороги смахнеХрустнул,
проломанный,
Крыма хребет
*
Красная
крепла
в громе побеС вами
сливалось,
победу растя,
сердце —
рабочих,
сердце —
крестьяС первой тревогою
с наших низов
стомиллионные
встанем на зоЗемлю колебля,
в новый поход
двинут
дивизии
Красных пехоПомня
принятие
красных присяг,
лава
Буденных
пойдет
на рысяПротив
буржуевых
новых блокад
красные
птицы
займут облакКрепни
и славься
в битвах веков,
Красная
Армия
большевиков!


Hoch über blauen Bergen
Da steht ein schönes Schloß,
Das hütet von Gezwergen
Ein wunderlicher Troß.


tabu kıldığın


Jetzt tut dir noch jede Schneeflocke weh,
Doch die Hand, die heut, ach, am Sorgengarn spinnt,
Wohl morgen schon Glocken zu läuten beginnt,
Und der Sinn wird ein hurtiges Reh.


So wollen wir flüstern. Weissest du was? Erzähle mir ein Geschichtgen.


Da wir also auch besehen
Des Geruchs Beschaffenheit;
Wollen wir nun weiter gehen,
Und uns mit Aufmercksamkeit
Zu dem dritten Sinne kehren,
Auch vom Hören was zu hören,
Dessen Nutz und Eigenschaft
Von verwunderlicher Kraft.


Nesse entretanto, a ninfa Galatéia,
acaso ali passava,
e vendo a deusa assim tão agachada,
julgou que ela cagav
Essa ninfeta travessa e petulante
era de gênio mau,
e por pregar um susto à mãe do Amor,
atira-lhe um calha
Vênus se assust A branca mão mimosa
se agita alvoroçada,
e no cono lhe prega (oh! caso horrendo!)
tremenda navalhad
Da nacarada cona, em sutil fio,
corre pupúrea veia,
e nobre sangue do divino cono
as águas purpurei
()


Perhaps, suspending mortal rage,
By silent sap, and creeping age,
By subtile, secret, slow approaches,
As mildew on the blade incroaches,
Thou hop'st, malignant fiend! to tame
The ardour of love's fiercest flame —
Vain shalt thou find thy keenest blast,
Bliss once possess'd, thy power is past.
Can years, while sense remains, destroy
The memory of transcendent joy?
Can years bright Innocence impair?
Can years make Virtue look less fair?


Von Jubel hallen zur selben Zeit
Des Schlosses Erkergemächer;
Dort schwelgt, als höhnt' er des Vaters Leid,
Prinz Rupert im Kreise der Zecher.
Lust leuchtet in aller Gäste Blick;
Stromweise gießen die Diener
In die Römer das duftende Kirchenstück
Und von Forst den goldnen Traminer,
Und fröhlich erschallt bei Becherklang
Das Gaudeamus im Rundgesang.


故事迎春世罕稀
鼓声高振路尘飞
朱门不厌多男子
牌额先前送白衣


Rozlejte se, co písně zvuk
Kouzelně po vší zemi,
ať žalmy, hrozby nešťastných
na bledých ústech zněmí.


In dir ich die Alhambra sehe,
Wie du in der Alhambra dich,
Es löst sich meiner Sehnsucht Wehe,
Zu Lindachara kehre ich!


Una crónica inicia el episodio de un
aventurero desengañado de sus correrías y lastimado por
la pobreza. No había alcanzado ninguna presea en medio de los
sobresaltos del campamento. Supo acaso la destitución de un rey
y su cautiverio de casi tres decenios sin otra compañía sino la de su enano.
  El aventurero interrumpe la crítica de las
rapsodias homéricas en el original griego, único solaz de
su decadencia, para abrazar en vano la empresa de soltarlo. El cautivo
había sido un déspota soberbio y se le acusaba de haber
lanzado su jauría al encuentro de un obispo solícito.
  El aventurero volvía de una guerra con los
infieles en las praderas del Danubio. Sentado sobre un tambor de piel
de asno, ocuparía el desvelo de las noches de alarma en recoger
de un bizantino prófugo las noticias del idioma vibrante.
Debió de recrear el carácter desabrido en las vicisitudes
de la Ilíada y de esa misma escena puede escogerse el
símbolo del buitre, enemigo de los moribundos, con el objeto de
significar el estrago de su voluntad empedernida.
El aventurero interrumpe la crítica de las
rapsodias homéricas en el original griego, único solaz de
su decadencia, para abrazar en vano la empresa de soltarlo. El cautivo
había sido un déspota soberbio y se le acusaba de haber
lanzado su jauría al encuentro de un obispo solícito.
  El aventurero volvía de una guerra con los
infieles en las praderas del Danubio. Sentado sobre un tambor de piel
de asno, ocuparía el desvelo de las noches de alarma en recoger
de un bizantino prófugo las noticias del idioma vibrante.
Debió de recrear el carácter desabrido en las vicisitudes
de la Ilíada y de esa misma escena puede escogerse el
símbolo del buitre, enemigo de los moribundos, con el objeto de
significar el estrago de su voluntad empedernida.
El aventurero volvía de una guerra con los
infieles en las praderas del Danubio. Sentado sobre un tambor de piel
de asno, ocuparía el desvelo de las noches de alarma en recoger
de un bizantino prófugo las noticias del idioma vibrante.
Debió de recrear el carácter desabrido en las vicisitudes
de la Ilíada y de esa misma escena puede escogerse el
símbolo del buitre, enemigo de los moribundos, con el objeto de
significar el estrago de su voluntad empedernida.


Voi non paventa Amor, non vi commove.
A pietà né a mercede a voi palese
Il mio tanto e sì longo, aspro martire,


Der Abend dampft in den gefüllten Schalen
und schwillt aus Glocken blauumkränzter Weiten
die Brunnen glühn wie Ketten von Opalen.


Sei so froh wie die Blumen,
Wie die Blätter so grün!
Mag für uns, deine Lieben,
Stets dein Leben so blüh'n!


Nebo ne, jen hrejte přece
naše teskné žalmy,
a já vezmu sekeřičku,
co tatušek dal mi;
jenom hrajte zvolna, dlouze,
až se zjeví zas – ta nouze,
hned svou sekeřici zvrtnu
na tu ženku smrtnú.


¡Ruth, Lía, Enone!
Anúncialas un paje con un lirio.
¡Yolanda!
Anúnciala una paloma.
¡Clorinda, Carolina!
Anúncialas un paje con un ramo de viña.
¡Sylvia!
Anúnciala una corza blanca.
¡Aurora, Isabel!
Anúncialas de pronto
un resplandor que ciega mis ojos.
¿Ella?
(No la anuncian. No llega aún).


Rozkládati zná až milo,
nejčistší básníkův sen,
nevidí on vůbec dílo,
hledá stále vzory jen.


Wie fass' ich Dich, den keine Räume fassen,
Du nirgend und doch über-überall
Und allenthalben ganz, in jeder Kraft
Der volle Gott, wie ihn das Pünktchen Raum
Zu fassen nur vermag! Vor aller Zeit
Und in und außer aller Zeit bist Du!
Denn das, was Welt und Zeit und Ordnung heißt,
Ist nur ein Schattezug, ein Bild von Dir,
Für unsern Geist, nicht für den Ewigen.
Sein ewig Wort gebar und trägt sich selbst,
Entwickelt Alles, stets vollendet, stärkt
Und hebet Alles ohne Seiner Kraft
Veränderung. Der Wesen Abgrund, Fülle
Des Daseins: kurz, Er ist's, Er ist es gar.


يَا نَاتِفاً شَعْرَاتِ عَا
رِضِهِ الَّتي سَاقَتْ وشَقَّتْ
أَخَشِيتَ طُولَ حَدِيثها
فَقطَعْتَها مِنْ حَيْثُ رَقَّتْ


Ecco pur mi vi dono; or non vorrete
prender voi stessi? Già per me non haggio
altro che ’l vostro, e solo è vostro il mio.


Poslancův úkol těžký jest,
těžší, než leckdo snese.
Hlasivky trpí, nervy též.
Poslanci, zotavte se!


¡Salir por fin, salir
a glorias, a rocíos
(certera ya la espera,
ya fatales los ímpetus),
resbalar sobre el fresco
dorado del estío,
¡gracias!, hasta oponer
a las ondas el tino
gozoso de los músculos
súbitos del instinto,
lanzar, lanzar sin miedo
los lujos y los gritos
a través de la aurora
central de un paraíso,
ahogarse en plenitud
y renacer clarísimo
(¡rachas de espacios vírgenes,
acordes inauditos!),
feliz, veloz, astral,
ligero y sin amigo!


Or l'ordin che tra noi serbar sogliamo
riman che sol vi dica, ed egli è questo,
ch'ogn'anno tra noi tutte una eleggiamo,
ch'abbia a regger poi l'altre il pensier desto.
A quant'ella n'impon tutte obidiamo,
pur che comandi il licito e l'onesto.
Io che per nome Euridice son detta,
al degno grado fui poco anzi eletta.


Auf, auf, mein Schatz! Auf, auf zu Gotteswerk!
Auf, auf! Erschein ermuntert anzufahen!
Ich leucht und leucht in deine Feuersstärk!
Wi solte nicht volkomne Gnad Uns nahen?
Selbst Jesus hat Uns ausgerufft,
Belüfftend Uns mit Gotteslufft!
Sein Weinberg ist zur Arbeit Uns bestimmt,
Um dessen Lib er mich in Dir entglimmt.
Komm, Libster, komm! Las uns höchsthurtig pflantzen!
Las um und um vor Falschheit uns umschantzen!


Sur la route attristée
Où s’envolaient mes jours,
Par un charme arrêtée,
Je crus l’être toujours :
Du sort la folle envie,
Vers de lointaines mers
Pousse encor de ma vie
Les flots toujours amers !


merkezinde se


Je škoda dnů. Je škoda života.
Čest, život, vše se bídně promrhá.
Háv poctivosti, ten se roztrhá;
vůz drkotá, vůz drkotá.


Ein Mühlstein und ein Menschen-Hertz wird stets herum getrieben;
Wo beydes nicht zu reiben hat, wird beydes selbst zerrieben.


Ouvre-toi, cœur malade ! et vous, lèvres amères,
Ouvrez-vous ! plaignez-moi ! Dieu m’oublie ou me hait ;
Sa pitié n’entend plus mon désespoir muet ;
Sa main jette au hasard mes heures éphémères ;
Comme des oiseaux noirs dans les vents dispersés,
Lasses avant d’éclore, et sans bonheur perdues,
Elles traînent sur moi leurs ailes détendues ;
Et Dieu ne dit jamais : « C’est assez ! c’est assez ! »


Milovaní rodní bratří,
věčný Pán Bůh na vás patří!
Neházejte jako Hus
do národa bludů trus.
Svůj-li národ oblažíte,
když v něm svornost udusíte?
Palcátem-li chcete zas
ubíjeti pravdy hlas?
V temnotu jde země Česká,
nepřítel vám chválu tleská;
až svůj národ rozeštvete,
cizák jej i s vámi zhněte.
Vámi klesá moudrá kázeň,
blíží se již hrozná lázeň.
Uzdraviž vám zrak i sluch
v Církvi Páně Svatý Duch.
Čtěte české dějiny –
zvíte, že vždy cizí bludy
trhaly náš národ všudy,
města, vsi a rodiny.
Ó, vy Bělohorské stráně,
dejte hluchým přístup k bláně,
aby ušli hrozné ráně.
Orlice, ta zbožná, pestrá,
Českého lva věrná sestra,
bludným bratrem svést se dala,
a tam strašné pelichala,
z Moravanů kde kdo v seči
břitkými byl srubán meči,
pro cizáka bludný Čech
vydal národ v dlouhý žeh.
Bludařů se pilně straňme,
víru svou a národ braňme!


Su su percotansi
Le corde tremule:
Gioia non abita
Nell'arpa amabile?
Sgorgala, sgorgala
D'Ossian sull'anima,
Figlio d'Alpin.


Niedrig schleicht blaß hin die entnervte Sonne,
Herbstlich goldgelb färbt sich das Laub, es trauert
Rings das Feld schon nackt und die Nebel ziehen
Über die Stoppeln.


石城城下接隋堤
绿树红楼桃叶溪
到日江头劳借问
莫愁家在画桥西


Magyarért kár volt,
Zsidóért kár volt,
Ilyen szép életet
Találni akárhol.


Anfechtung, Leiden, Spott und Hohn
Sind hier der Christen Ehrenkron';
Dort werden sie als Kön'ge leben,
Mit Gottes Herrlichkeit umgeben.


La pena a' figli da' padri se avventa,
la colpa no, se da voglia taccagna
imitata non è, poiché argomenta;


Meu signo é o dia da morte porém tragoUma balança interior uma aliançaDa solidão com as coisas exterioreSophia de Mello Breyner Andresen | "Antologia", pá 204 | Círculo de Poesia Moraes Editores, 3 edição, 1975


Ó přeběda, smrt k lůžku se ti shýbá!
O kéž jak slunce z rána nebes tvář,
Bůh líčka ta mi do červánku zlíbá!


Publicado no livro Poesias de Manuel Antônio Álvares de Azevedo (1853) Poema integrante da série Primeira Part
In: GRANDES poetas românticos do Brasi Pre e notas biog Antônio Soares Amor Intro Frederico José da Silva Ramo São Paulo: LEP, 195 1


Yo peinela y vestila sus parisinas galas,
y ella hoy grave pasea por mis lujosas salas
un gran aire salvaje y un perfume de espliego


卧病归舟越水浔
谁将风教振当今
幼儿只喜归家好
那识若翁忧世心


Durch der Weisen Jubelton,
Durch den Prunk der Reden
Hör' ich fern ein Dröhnen schon
Eh'rner Schicksalsfäden.


Ostreich, Spanien und Italien
Werden sich an Polen halten,
Eure Macht und Johanns Kerker
Schnell mit einem Hiebe spalten!«


Oblaka táhnou, myšlenky jdou,
rackové honí se nad vodou.


Zerschellt die goldne Schale, ach!
Der Geist so fern entflogen!
Schickt Glockenschall der Seele nach,
die fort zum Styx gezogen!
Und Guy de Vere, weinst du nicht mehr?
Jetzt oder nie sei trübe!
Da liegt, sieh her, und liebt nie mehr
Lenore, deine Liebe.
Komm! laß vollziehn mit frommem Wort
des Grabes Heiligung –
Nichts Königlichres stirbt hinfort
als sie, die starb so jung –
Man singe, bete immerfort
für sie, die starb zu jung.


Mientras la aurora con rosados tintes
Baña las nubes que al oriente vagan;
Nubes que arrolla con su leve soplo

Céfiro blando:
Mientras exhalan sus aromas puros
Flores que guardan de la noche el lloro;
Lloro que ostentan convertido en perlas

Trémulas hojas:
Mientras preludian jubilosos himnos
Coros volubles de pintadas aves,
Trisca el rebaño, y hasta el toro fiero

Brama de gozo:
Mientras se riza al matinal aliento
Ovas ligeras sacudiendo el río,
Discos formando con raudal sonoro

Límpida fuente:
Mientras que todo, en la natura vasta,
Vida y belleza de la luz recibe,
Tú ¡luz del alma! ¡de la aurora reina!

¡Seme propicia!
Sones, albores, y perfumes y auras,
Forman concento de armonioso aplauso:
¡Madre te aclaman del autor del día,

Virgen suprema!
Deja que en tanto que el Empíreo absorto,
Dicha contempla y majestad tan alta,
Tímido el labio del mortal, tu nombre

Grato bendiga.
Grato bendiga, y a su influjo santo
Huyan del alma tenebrosas dudas;
Como las sombras de la noche fría

Huyen del alba.
Deja que en tanto que triunfante y leda,
Ella alboroza e ilumina al mundo,
Yo entre sus luces y cambiantes bellos,

Mire tu imagen!
Mire tu imágen, y mi lira humilde,
Como las flores sus aromas leves,
Brote, en obsequio a tu beldad divina,

Fáciles ecos.
Ecos que acoja con placer el mundo,
Ecos que se alcen a tu augusto solio,
¡Reina del cielo, y en la tierra triste

Madre del pobre!
Pobre de gracia y de ventura, llamo
Como mendigo a tu sagrada puerta;
Óyeme ¡oh virgen! que entre aromas puros

Vuela mi ruego.
Vuela mi ruego, y endulzando el labio
Tu grato nombre, que do quier invoco,
Ecos del monte, del vergel y el valle,

Vuelven ¡María!
¡Vuelven ¡María! y sin cesar mi lengua
Torna ¡María! a pronunciar despacio,
Siempre ¡María! y cada vez más dulce

Hállalo el alma!
Pueda, asociado al último suspiro,
Ser este nombre mi postrer acento....
¡Láncese el alma en su armonía envuelta

Fuera del mundo!


傍午蒙开日渐融
暂停舆马步从容
平生山水应深乐
指点遥空杳霭中


Ein fromm Gemüth pflegt mehr zu ringen
Nach stiller und gewündschter Ruh/
Als nach viel Sorgen/ die es zwingen
und bringen nach der Höllen zu.
Ein ander suche Geld und Guth/
Nach Weißheit steht mein Hertz und Muth.


لا يَرهَبُ المَوتَ مَن كانَ اِمرِأً فَطِناً
فَإِنَّ في العَيشِ أَرزاءً وَأَحداثا
وَلَيسَ يَأمَنُ قَومٌ شَرَّ دَهرِهِم
حَتّى يُحِلّوا بِبَطنِ الأَرضِ أَجداثا


Des Abends schritt ich mit ihr nach Haus,
Das lag in ärmlicher Vorstadt drauß.
Hat keiner sich weiter um uns geschoren,
Und Amor zog's Nachtmützchen über die Ohren.


How promising's the Book of Fate,
Till throughly understood!
Whilst partial Hopes such Lots create,
As may the youthful Fancy treat
With all that's Great and Good.


Die dunklen Wolken hingen
Herab so bang und schwer,
Wir beide traurig gingen
Im Garten hin und her.


Os sinos batem
e bate em meu peito
uma dor profunda


سمحت بالوصال والليل قد أس
دل ثواباً وقد أمنا الرقيبا
فشهدنا بدراً بصورة شخص
يدمي بهز غصناً رطيبا


Talán szívedbe, talán máshová...


Panasz sosem jön ajakunkra;
Csak te ne hagyj soha magunkra.
S ki élni engedsz, add nekünk meg
Ma s mindennap a kenyerünket.


Tam slunce stanulo, kruh rozžhavený,
ve mračen útesech vjezd pekel otevřený.


Ohajtom is többször ezen szerencsémet,
Kit ha nem cselekszel, megölöd éltemet,
Confundálván ezzel sok ellenségemet,
Obligálván holtig állandó szivemet.


Ezeket rangjokhoz rendeli hogy illőn
Étellel-itallal meguralják kellőn,
Lakják a kolostor egyik üres szárnyát,
Tiszteletül őrök folyosóit járják;
Jakabnak ajándék, s útra gyalog kólya -
A népnek adassék háromnapi zsoldja,
S fegyvereket, zászlót kapunál lerakván,
Fegyveri közt nyisson útcát nekik István.


Ach, oft verkündet Lächeln den stummen Gram,
In heitern Schein hüllt oft sich ein blutend Herz,
Und in der goldbesäumten Wolke
Lauschte verderblich ein schwarzer Sturm oft.


U okna s nebeklíčem v ruce
co den babička prodlívá,
list po listu, v něm převracuje,
až na jeden se zadívá.


Also streut er seine Lettern,
Weiß und roth und gelb und blau,
Ohne Wahl, mit vollen Händen,
Über Berg und Thal und Au'.


Da ging ich durch die Dämmerung
Mit einem Mädchen, bleich und jung,
Die Liebste war's, mit der ich ging,
Ich gab ihr Lebewohl und Ring.


Awer de grötste Noth de weer mit den rasenden Hermann!
Kum mit Vertellen to Enn', so smeet he sik œwer de Snibank,
Denn sprung he op un leep rum un sä, he wull glik na ol Mumme,
Warrn kunn nu doch nix ut em, so wull he denn Bös un Gewalt don.


„„Ho, nech modlení – skoč a pojď,
skoč a pojď a mě doprovoď;
měsíček svítí na cestu:
já přišel pro svou nevěstu.““


Muziko, muziko,
jak budeš hráť,
a s oka nevěstě
budou se po cestě
slzičky dráť?


Uns gaben die Götter
Auf Erden Elysium.


In des Baumes dichten Rinden,
In der Blumen Kelch versunken,
Schlummern helle Lebensfunken,
Werden bald den Wald entzünden.


Jsou lepší květiny nás živých tvorů s mozkem,
chcem odměnu za každé prstů hnutí
a největší si lžeme nad hvězdami,
ba pes můj ode mne se, věřte, zkazil,
on věří též, jej plný měsíc leká –
a květy nevěří a radosť žití mají
a zdarma zmírají a zdarma plody hází –
já nejraděj je mám, mé písně též jsou květy.


Já shlédl to v ženině tváři,
zřel jsem, jak oko jí září
a jak přes její bílé čelo
mladistvé jaro přeletělo.


御案横金殿幄红
扇开云表露天容
太常奏备三千曲
乐府新调十二钟


S a négyszáz férfiú hamar
Követi ezt a példát;
Túr földet és gödröt kapar,
Legyen a sír elég tág.


Magnes vóltál,
Midőn késérgettél,
Titkon édesgettél,
Hóditottál,
Tetszettél,
Kedveztél,
Még megcsaltál;
De látom: gyémántra
Akadtam, aczélra,
Gyilkos vóltál.


şiirin dört bacalı şairi


Seht Ihr die Armen bringen
Wie reiche Gaben
Frohlockend herbei!


So wart ihr gestern im Elysium drüben.
Wärt ihr in Gottes Namen dort geblieben!


Střechy se zejmou, zmáhá se jek,
Měšťan si zoufá v trýzni a zmatu;
Má zanechat hradby lítému katu,
Má krotit ohňů odbojný vztek?
Do oblak valí se chmurný dým,
Smrt kosí daleko během svým,
Ryk a hluk na valu, v městě se zvedá,
A již i nejudatnější zbledá.


Despierta Elpín; y guarda, que al hambiento
lobo no sirve, no, tu grey de pasto:
tú roncas, y el zagal hace su gasto,
devorando tus reses ciento a ciento.
De rotas pieles número cruento
luego se entrega el desalmado Ergasto,
y el daño apoca, aunque en ejido vasto
pace escaso ganado y macilento.
Despierta Elpín: y en las calladas horas
cuando sin luna las estrellas lucen
observa, espía a tus zagales fieles.
Verás como degüellan con traidoras
manos tu grey, y pérfidos reducen
tu hacienda toda a ensangrentadas pieles.


O Österreich, ich habe
Die Kommandantenschaft
Bewahret bis zum Grabe
Für dich mit treuer Kraft;
Es hat mich nicht verdrossen,
Daß als Verräter ich
Vom Feinde ward erschossen,
Weil ich es ward für dich.


Ach, ihr solt vil mehr, edles herz,
mich günstig zu gewehren,
Mit freindlichkeit, mit schimpf und scherz
verzuckern und verkehren
durch süße schmätzelein
all mein pein.


E del Re Alzirdo e del Re Manilardo
che con molti de suoi giaceano al campo
signor (dissegli) il cavallier gagliardo
ch ucciso ha i nostri, ucciso haria il tuo campo
se fosse stato a torsi via piu tardo
di me che a pena anchor così ne scampo
fa quel di cavallieri e di pedoni
chel lupo fa di capre e di montoni


mé dítě sladké, duše mano,
ty dobrá jako měkký chléb,
ty sladká jako jarní ráno,
ty vřelá jako srdce tep:


Ezen hálát adának az Istennek,
Ki nagy bátorságot ada szívöknek,
Az terekek ol nagy kevélyön jönnek,
Vélik, előttök hogy mind kiszöknének.


Uns dos outros recebem golpes duros,
Crescendo a turba de uma, e outra parte:
O pó, o fogo, e fumo os ares puros
Perturba, e só já se ouve o som de Marte.
Treme a terra, o mar brama, e nos escuros
Aposentos da morte se reparte
O furor, onde blasfemando descem
As almas dos Pagãos, que ali perecem.


Doch durch das Osttor, am andern End'
Von Thus, zog in demselben Moment


Když pro očí pobavení
v lip si kráčím zastínění,
zrakem lačným vůkol slídím
a – hezounké děvče vidím,
přál bych si mít očí sto! –


V mou duši, světlou poznáním,
jde lehkým krokem podzimním
už příští chlad.


Die grossen Leder-Flaschen
Sind wie die Bettel-Taschen,
Und hencken albern vor sich weg
Als ein gebeitzter Kirschner-Fleck.


Hogy magadat mint menthessed
S azzal szivem meggyőzhessed.
De ezeknek örve
Elszakad s van törve.


Láska blaží červa, člověky;
Jejím vírem zem se jatu čije,
Láskou vesmír trvá po věky.


Mitten im Eichforst,
Am lodernden Feuer,
Tanzt das Zigeunermädchen.
Ihre weißen Zähne lächeln
Im Mondstrahl;
Und in den Augen brennt ihr die Glut.
Sie tanzt den Fandango,
Ziert sich,
Ziert sich nicht;
Die nackten Arme über den Kopf schnellend,
Klirrt sie den Takt
Mit den silberbeschlagenen Kastagnetten.
Und der Fiedler rast mit dem Bogen,
Daß kreischend die Töne entfliehen
Ins Walddunkel.
Grell auf leuchtet das Feuer,
Dann bricht es zusammen.
Aber von frischem geschürt
Wirft es Lichter weit in die Baumschatten,
Auf Farrenkraut und Glockenblumen.
Klagend fällt die Flöte ein;
Aber dazwischen
Kichern die Saiten der Mandoline...


„Nepůjdu, Zuzko, chuti mi není,
hluboko schováno moje potěšení,
na kameni hlava stená,
černou hlínou obložená.“


Klid hledal jiným, pokoj, mír,
s jich šíjí snímal těžké jarmo
a zasmušilý bohatýr
své duši poklid hledal darmo.
Kam přišel – všude osiřalý,
kam pohled’, – nikde stopy po ní.
Roj upomínek za ním valí
se stále, s ním se v závod honí.
Je nezaplaší dupot kopyt,
sta silných jezdců, jarých koní,
když v závod s vichrem letí za ním.
Ni v číši nedají se ztopit,
nechť panoš stále pohár plní.
Pak v posled bolest duši zvlní,
hlas každý kolem tichým štkaním
se jemu zdává, které z hrobu
jejího volá po tom blahu,
jež v šťastné lásky žili dobu.
Jak napadne jej bolest hrozná,
co samota, v té chvíli pozná;
pohárem mrští o podlahu,
že na sta kusů rozletne se....


Buď živ násylníku! by tě
Soudce trestal spravedlivý!
Vzhlédni na minulost syvou,
Ctnost a nevina tam kvílí
Pro tvou pejchu mstivou!


Geheiliget werd der Name dein,
Dein Wort bey uns hilff halten rein,
Das auch wir leben heiliglich
Nach deinem Namen wirdiglich.
Behüt uns, Herr, für falscher ler,
Das arm verfüret Volck beker.


¿Y cómo eran las ropas,
las obstinadas, fieles ropas
del abuelo? Su saco
de fervorosa pana,
¿cómo era? ¿Su chaleco
de áureo relumbre, su corbata
de litúrgico lazo, y aquel cuello
nevado desde siempre?
¿Y cómo para ir
al nocturno Liceo, y cómo
para la vasta misa?
¿Y para el fausto melancólico
de la prudente cena,
y para estarse inmóvil?
¿Y cómo el imposible,
absurdo peso de aquel paño,
fue la costumbre de sus días,
si ya, cegado espejo
de la quinta, se vuelve,
con la mágica lluvia,
misterio ya del sueño,
lienzo de la locura?


Leander ist's, der sich zu Tode müht.
Ohnmächtig lächeln noch die matten Lippen
Den letzten Kuß, den Sturm zu Hero trug.


El húmedo bagazo se desprende
del conductor pautado al giro lento,
y el pobre siervo a su labor atento
por el ancho batey al sol lo extiende


de triunfantes despojos revestido,
soñé que de mi carro rubicundo,
tiraba César con Pompeyo uncido:


ta Hospodinu byla zasvěcena –
ó, její slzy, jak mě dosud pálí! –
já vytrhnul ji loupežnické sběři
a dlouhou pouští v klášter jsem ji vrátil.“


Mein süßes Liebchen! Hier in Schachtelwänden
Gar mannigfalt geformte Süßigkeiten.
Die Früchte sind es heil'ger Weihnachtszeiten,
Gebackne nur, den Kindern auszuspenden!


Aux caresses du soir, dont l'or te damasquine,
Quand tu brilles au fond de ta place mesquine,
Comme sous un dais pourpre un immense ostensoir,
A regarder d'en bas ce sublime spectacle,
On croit qu'entre tes tours, par un soudain miracle,
Dans le triangle saint, Dieu se va faire voir.


e em seguida: o ânus


曲溪古洞白云深
控鹤仙人昔此临
丹灶九还何处觅
幔亭凉月度清吟


Na den jsem se k jaročilé Praze bral,
Vyslal jsem tam obilní své vozy,
Všecko jsem tak dobře rozprodal;
Bolívá mě srdce při odchozi.
Z téhož města vyjev ve soumraku,
Nes jsem hezkou schránku ve svém vaku.


Du staunst; es regt sich deine Tugend, 2
Die holde Farbe keuscher Jugend
Deckt dein verschämtes Angesicht;
Dein Blut wallt von vermischtem Triebe,
Der strenge Ruhm verwirft die Liebe,
Allein dein Herz verwirft sie nicht.


Ma le due di Soraggio e di Sillano
da Otton Campora l'una era guidata,
l'altra da Iaconìa di Ponzio Urbano,
che porta una fascina incoronata.
La stella mattutina il Camporano
con una cuffia rossa ha figurata.
E queste quattro avean sei volte mille
fanti raccolti da sessanta ville.


Ich wil gar gerne kleine bleiben,
Ein ander Kerle mag sich nun
In Goliats Register schreiben,
So wil ich doch nicht furchtsam thun,
Der kleinste Zwerg ist gleich so gut
Als auch der gröste ...


Sich zu euch hier gemacht gesund und frisch zu werden.
Bewahret und versorgt die Hoffnung unsrer Erden,
Diß Landes besten Trost, so bringet ihr den Danck


E per quel calle onde la prima er'ita
Ne sciolse altra di squallido colore,
Che ha di sanar l'interno mal vigore
E render l'alma a più tranquilla vita.


茫茫野水浸篱根
无数青山接远村
三月懒游花下路
一家深闭雨中门


La tarde se escurecía
entre la una y las dos,
que viendo que el Sol se muere,
se vistió de luto el sol.
Tinieblas cubren los aires,
las piedras de dos en dos
se rompen unas con otras,
y el pecho del hombre no.
Los ángeles de paz lloran
con tan amargo dolor,
que los cielos y la tierra
conocen que muere Dios.
Cuando está Cristo en la cruz
diciendo al Padre, Señor,
¿por qué me bas desamparado?
¡ay Dios, qué tierna razón!,
¿qué sentiría su Madre,
cuando tal palabra oyó,
viendo que su Hijo dice
que Dios le desamparó?
No lloréis Virgen piadosa,
que aunque se va vuestro Amor,
antes que pasen tres días
volverá a verse con vos.
¿Pero cómo las entrañas,
que nueve meses vivió,
verán que corta la muerte
fruto de tal bendición?
«¡Ay Hijo!, la Virgen dice,
¿qué madre vio como yo
tantas espadas sangrientas
traspasar su corazón?
¿Dónde está vuestra hermosura?
¿quién los ojos eclipsó,
donde se miraba el Cielo
como de su mismo Autor?
Partamos, dulce Jesús,
el cáliz desta pasión,
que Vos le bebéis de sangre,
y yo de pena y dolor.
¿De qué me sirvió guardaros
de aquel Rey que os persiguió,
si al fin os quitan la vida
vuestros enemigos hoy?»
Esto diciendo la Virgen
Cristo el espíritu dio;
alma, si no eres de piedra
llora, pues la culpa soy.


Promiň lidu, že tak prostopášně
Před modlami těmi pokleká,
A zbav duši jeho té zlé vášně!


Sleep on, sleep on, another hour —
       I would not break so calm a sleep,
    To wake to sunshine and to show'r,
       To smile and wee
    Sleep on, sleep on, like sculptured thing,
       Majestic, beautiful art thou;
    Sure seraph shields thee with his wing
       And fans thy brow —


Jhr Saͤuglinge der Liebe
Erkennt auch Camerern.
Er war voll Gnaden-Triebe Des 1734.
Des Euch ſo lieben HErrn.
Er liebte eure Huͤtte,
Er liebte mit Verſtand (Wie eins in unſrer Mitte;)
Er iſt uns noch verwandt.


Krükrü! Wat bedüdt dat? kreiht
he, krükerekrü!
Na, wat dat bedüden deit,
hür wi morrn früh.


Die Suppe dampft, Geplauder tönt,
Gezänk und schnödes Kindsgeschrei;
An das Gerümpel längst gewöhnt,
Schaust du an allem still vorbei.


长松撑白云
偃蹇几千载
而我能几何
松雪镇长在


江上好山千万重
看山长踏翠芙蓉
他年解绶还乡邑
竹杖芒鞋与尔同


Žena za pohřbem se dívá,
posléz rukou sbohem kývá.
Vidí, jak již ztrácejí se sáně
v zachumlené, lesní stráně...
Hlava těžká klesá v tvrdé dlaně.
Vnouče ručkama se tiskne k máti:
„Děde – kdy se s tátou vrátí?“ –


So widerspricht sich also sehr der Himmel?
Und die er ausnimmt vom gemeinen Los,
Daß sie nicht irren oder doch nicht fehlen,
Und wenn auch fehlen, nimmer sich vergehn,
Und wenn vergehn, sie selbst kein Tadel richtet,
Bis einst, statt Pairs, als Gleicher über Gleichen,
Ein einziger Geschworner sie verdammet: Gott.


别意写不尽
登高再送君
寂莫一分手
秋风吹白云


UNKE: »Gnädiger Herr, dürfen wir wohl unser Kartoffellied singen?«
HR. V. HOCHHEIM: »Ihr habt alle Freiheit, Unke.«
UNKE: »So fang an, Westen.«
WESTEN:


Vater, euer frühes Ende
macht, daß wir uns fürchten mehr.
Wir verkehren Haupt und Hände
und tun kläglich mehr als sehr,
sehr, daß ihr uns seid entnommen,
mehr umb das, was drauf mag kommen.


Starou lípu ťali v lebku.
„Nač to bude?“ – „Těžko říci;
chudí prosí na kolébku,
pán povídá: šibenici.“


„Díky, Lerte!“ Bajan odpověděl.
„Dlužníkem jsem tvým. Kdož ví? Snad v krátce
Perun povolá mne světovládce.
Když jsem dnes do moře hloubi hleděl,
stín jsem viděl – podobal se matce –
matce, pochované v rodné zemi,
daleko tam, za vlnami těmi.
Snad mne volá. Neuzřím zem drahou,
ach, jež kolébkou mi byla,
jež mi touhu věčnou zůstavila –
touhu za tou zlatou matkou Prahou.


O unsäglich tiefe Trauer,
Unvergleichbar bittre Lose,
Daß der unerschaffne Schöpfer
Selber zum Geschöpf geworden,
Um dieselben zu erretten,
Die ihm gaben Tod zum Lohne!
Nur du seine hohe Mutter,
Reiner Jungfrau'n heil'ge Krone,
Du allein vom Trost entkleidet,
Magst es sagen, Freudenlose!


Humelemente te movi
e vane a la mia' mança,
balata, ove la trovi;
dili che aça de mi remembrança,
ch'e' moro desïando.
Tuto vo consumando
per vostro amor celando.


Idolatría
de la bizarra y música cintura,
guirnalda que en abril se transfigura,
que sirve de medida
a los más filarmónicos afanes,
y que asedian los raucos gavilanes
de nuestra juventud embravecida.
Idolatría
del peso femenino, cesta ufana
que levantamos entre los rosales
por encima de la primera cena,
en la columna de nuestros felices
brazos sacramentales.
Que siempre nuestra noche y nuestro día
clamen: ¡Idolatría! ¡Idolatría!


Still folgt die Liebe deinen Schritten,
Denn alle Lust und alle Pracht,
Die dich ergötzt in Kunst und Sitten,
Hat sie ja selbst für dich erdacht.


ché a questo ogn'altro stile è mal limato
e sarà sempre, e sol i versi tuoi
porranlo fra' famosi antiqui eroi
ch'han dopo morte eterna fama a lato.


Egli era propio com' è una nave
ch' è guidata per mar dalla tempesta,
che mai non va diritta né soave:
così el Grasso d'agitar non resta.
El Brunellesco sì vide la chiave
di casa el Grasso sopr'a una testa
d'una lettiera, e subito la tolse
un tratto che in là el Grasso si volse.


Bylo jednou jedno město, žil v něm jeden táta,
zrodila mu jeho žena syna literáta.
Ovšem, že až během času vydal knihy tiskem,
já se totiž k jádru věci přenes přímo tryskem.
Více mrtvý nežli živý, zvící mužské pěsti,
který, mírně odhadnuto, nestál za bolesti,
za křiky a steny tiché v pokojíčku stmělém,
zranil srdce roditelky chorým svojím tělem,
zalil její zraky slzou, vynutil jí rdění
nad fatálním dílem božím, na němž vinna není.
Bez spojení jakýchkoli s trpkou věcí onou
stálo léto v plné síle venku za záclonou.
Byl to čas, kdy tráva s travou, květ se s květem stýká,
na zahradě oddechuje sléz a veronika;
jednotvárné sbory hmyzu táhnou z luk a mezí,
mdlobou smysly zachvacují jasmíny a bezy;
byl to čas, kdy kukavice volá hlasem dutým
k srdcím touhou náruživou veskrz proniknutým,
k milencům i lidem hořkým, jejichž vůle klesá,
obklopena na pochodu slávou toho lesa.
Byl to čas, v němž trudný význam žár i vůně měly
pro rodičku, vzlykající v strastech na posteli,
bičovanou viditelně, bičovanou skrytě:
„dítě moje, dítě moje, trpké moje dítě!“
Více mrtvý nežli živý, s rachitickou lebkou,
povinutý žalostivě péčí mdlou a hebkou,
podlomený mnohou vadou, od níž pomoc není,
ani skrze snětí hříchu, skrze svaté křtění,
necítě svůj poměr k světu, bytí svého vinu,
pokračoval namáhavě, krušně u vývinu.
Smutné tílko jako stonek choře k slunci žena,
jako časná aurikule sněhy zastižená,
jevil volně z moci skryté schopnost žití zřejmou,
jako když ty bílé sněhy tíži opět sejmou.
Klíčila v něm nenápadně bytost divná, měkká,
pijíc zřídlo utrpení z mateřského mléka,
navždycky jsouc podrobena smutku v srdci skrytém,
nepřijata nikdy s láskou, pouze se soucitem.
A ten soucit znesvěcoval. Duch chtěl lásku živnou,
cítě jejich různý účin silou instinktivnou.
Bylo v očích toho děcka snadno dále čísti,
jak je soucit rozněcuje k horké nenávisti.
Ke všemu, co z něho prýští, plodíc muku kletou,
k laskavosti, podávané pod tou etiketou,
k lidem volným, plnohlasým, se zvířecím zdravím,
s tváří k němu, s usmíváním, gestem shovívavým,
k chůzi jejich, k jejich spánku, k jejich jídlu, pití,
nenávist, již nikdo druhý v srdci neucítí.
Nebylo to dítě děckem. Jemu bylo dáno
na sklonku dne vegetovat, nežít jeho ráno,
neuzrávat opojeně na úpalu prudkém...
Jenom když se věže kaplí zatmívaly smutkem,
červánky když na západě stály v zlatém šatě
a když vzešla matná hvězda užasle a svatě.
Nedětský byl život jeho, prostý sladkých vznětů,
trpěl v světle citlivostí jeskynního květu,
pocit lásce nepodobný tavil schránku těla,
která se pak v jiné sféry jaksi přenášela,
pocit lásce nepodobný, velký, zvláštní, chladný,
jaký v srdci nepocítí na tom světě žádný.
Pocit, který děcku kázal státi k žití cize,
uctívat však služebnicky představy a vise,
pocit vzácný, u vidění skrytých rysů sběhlý,
jichž by oči zdravých lidí nikdy nepostřehly.
Rostl duchem urychleně, s nepoměrem k tělu,
poznávaje těžkopádnost, bludnost učitelů,
načechranost jejich nauk, nudy míru štědrou,
která se jak oblak těžký táhla nad kathedrou,
která mrtvě zaléhala, dusila a tiskla
v podvědomých chodbách duše první světla trysklá.
Těžkopádnost učitelů, krutou hloupost dětí,
před kterouž se neustával v denním styku chvěti,
neznalý v jich slově lživém, v hraní kouzla prostém,
zvyšuje svou nechuť mocnou k jejich surovostem.
Všecky věci, všecky stavy propadají změně.
Léto přešlo v plné síle vážně do jeseně.
Přešla jeseň. Jedna zima, druhá zima... třetí...
ztrácela se jak ty časy živá tvářnost dětí;
ustávalo potom líce nachem čistým kvésti,
kalné oči vyprávěly příběh o neřesti.
V srdci, na rtech usazena chladná, kluzká zmije.
Tak i jabloň opadává...Tak se život žije.
Přišel věk jak letní soumrak, dusný, temný, vlahý,
kdy je mysl rozžhavena smyslnými vztahy,
naplněna ku okraji hlasem marných stonů,
vnesených za staré doby na svět od démonů.
Nad zákony mocná síla ze svých hlubin kypí,
měkce znějí slova lidská jako šumot lípy,
pohledy dvou párů očí vzývají a bolí,
dlouhá trýzeň po splynutí rozšlehuje póly;
neklidnou a němou bývá chůze o dvou v háji,
objetí jak spánek silná. Rtové přísahají!
Políbení končí pláčem, tíhou vášně drtí,
podobna jsou probuzení ze zdánlivé smrti.
Láska časná, svrchovaná, předčí všechny divy,
svadne jako stíny věcí, koho nenavštíví...
Rostlo dítě urychleně v první leta mužná,
příroda mu z množství darů mnohé byla dlužna,
aby naplnil se úděl více nebo méně,
aby se stal v době růží žádostivým ženě,
aby plnil její snění silou svojich paží,
která tělo vyčerpává, trýzní, ale blaží,
aby přišel jako poutník ke rtům jejím lačným,
se vzlykotem podmaněným, s přáním panovačným...
Neměl těchto darů jejích. Jemu bylo dáno
na sklonku dne vegetovat, nežít jeho ráno,
za ženiným svodem těla hleděti den po dni
jenom jako za obrazem na hladině vodní,
cudným, chvějně roztřeseným jako přízrak svatý,
který se vždy objevuje býti bez podstaty,
jestliže už tepny v těle blízkým štěstím tlukou,
jestliže nás žádost mučí míti je v svých rukou.
Bez podstaty, bez úkoje, pouhá mlha vlavá,
která se nám pode rtoma plaše rozprchává.
–To byl jeho poměr k ženě – – Prázdný, marný, kusý
jako pohár po nápoji, jehož vůně dusí,
marný jako smysl skrytý ve hřbitovních větách,
jako pohled lidských tužeb vzhůru po planetách.
Trval v něm sic od počátku jasný oheň žhavý,
který plál však osaměle, vzdálen od pohlaví,
shasínaje zakaleně při pohlavních stycích,
jako uhel zadušený v zlatých obětnicích.
Zvláštní oheň, nehřející, mrtvý, bez vší změny,
od zármutku souzeného z jiskry vyživený.


Nur ruhig, und kehrt euch noch gar nicht an sie!
Die führen ihr Mütlein im Sack;
Es ist nur erlogene Pedanterie,
Sie sind das versoffenste Pack.


Rod český všude králům rovný,
chlap český stejný jako pán.
Buď zdráv choť Anny Přemyslovny,
buď zdráv král Jindřich z Korutan!“


tak přímo nad srdce, kdy v domovech všech v soumraku
večerem všecky družné příchylnosti vzhoří ze zraků.


Andělíček rozpřah' lokty,
blaženě se chvěl,
ve vzpomínce všecky slasti
znovu okoušel
a když spatřil, jak se směji,
jak šťasten se touhou chvěji –
„Vezmi vše, co ještě zbylo,“
tichounce mi děl...


Beaux yeux, charmeurs savants, flambeaux de notre vie,
Parfum, grâce, front pur, bouche toujours ravie,
Ô vous, tout ce qu'on aime ! ô vous, tout ce qui part !
Non, rien ne meurt de vous pour l'âme inassouvie
Quand vous laissez la nuit refermer son rempart
Sur l'idéal perdu qui va luire autre part.


كلما عادَ من حيرةٍ
جاء مستنفراً
تسبقه الشكوكُ،
وتتبعه الأسئلة


Er soll sein lautes Schlagen
Und seinen Frühlingsglauben
Bis in den Herbst vertagen,
Wo sich die Hain' entlauben.


So nimmt die Zeit, einst Güter der Natur
Dir schönes Kind! Dein Herbst, dein Winter werden kommen
Mit räuberischer Hand. Dann wird, wie von der Flur,
Der Reiz von dieser Wange weggenommen.
Sie lassen dir des Herzens Schönheit nur!
Nur den Verstand heraufgereift, nur Züge
Der Seele, die mit Tugend ausgeschmückt
Nicht von der Zeit, vom Zufall nicht erdrückt,
Bezeuget, daß in ihr der Gottheit Funke liege!
Wann achtzehn Erndten noch vorüber gehn,
Und Krankheit nicht in Dir Verwüstung angerichtet;
Dann ist vielleicht noch dieses Antlitz schön,
Das alle Kunst der Mahlerey zernichtet.
Wann aber funfzig Sommer du gelebt;
Alsdann haucht alle Reize von den Wangen
Die starke Zeit, vor der die Gärten sind vergangen,
Die prächtig in der Luft geschwebt.
Dein äußrer Bau, so künstlich er gewebt,
So fein die Nerven auch sind überzogen worden,
Ist nichtig, muß vergehn; wie Blüten im April,
Wenn nächtlich sie ein Frost kommt in der Knospe morden,
Und wenn ins Leben sie die Sonne wecken will,
Noch ungestalt und welk an Zweige kleben –
Dir aber sollen noch die Jahre Reizung geben.
Dein Geist, der innre Mensch, soll, wirst du älter seyn,
Durch größre Schönheit den erfreun,
Der dir bestimmt, und deiner werth befunden,
Mit dir durchlebet goldne Stunden.
Uns nicht bekannt, ist dieser Jüngling noch.
Du horchst hoch auf, wirst roth, und willst ihn wissen?
Der Himmel kennet ihn, und der wird doch
Dich nicht unedle Lippen lassen küssen.
Nein, fromm und treu, verständig, zärtlich, ernst
Sey der, von dem du leicht mehr Tugenden noch lernst.


Y así van las naciones a su abismo,
sin que a salvarlas baste un solo hombre,
sea Catón, o Bruto, o César mismo


Denn einstmals, als es niemand sah,
Ging ich heimlich zur Großmama,


Vše bílé domy.
Vše bílá, bílá hrůza – – –


Auf hoher Fluh zu liegen,
Den trunknen Blick zu wiegen
In diesem Meer von Herrlichkeit,
O welche Lust und Seligkeit.


Habt ihr in hohen Lüften
Den Donnerton gehört
Von Forbach aus den Klüften,
Von Weißenburg und Wörth?
Wie Gottes Engel jagen
Die Boten her vom Krieg:
Drei Schlachten sind geschlagen,
Und jede Schlacht war Sieg.


Kam cesta kroky tisíců těch vede?
Duch žasem chví se v tomto víru cizí
a též se halí v šer ten popelavý.


So genieß' ich mein Looß gar friedlich,
Bin von Laune nicht wetterwend'sch.


V nedělních odpolednech přicházeli.
Se ženou zprvu, potom přivedl
několik karbonářských existencí,
jichž duše viděly ty podkopy,
jak svatá Nemesis a staré Fatum
je podkládají trouchnivící říši.
Tu debatovalo se horlivě
o zprávách z bojišť, čtlo se mezi řádky,
i vybílená místa mluvila:
ten onen přines žurnál zahraniční,
ten onen zprávu z kruhů zasvěcených –
a vše, co líbilo se víře naší,
přijato bylo s libým pocitem
a co se nelíbilo, střepali
jsme jako pápěr s šatů s úsměškem.


V ten prostý verš Ti dýši celou duši vroucí,
zda o mé tiché, bludné stopě světem víš? –
Jí znaven když se blížím k zdroji, pod Tvůj kříž,
já slyším s něho srdce Tvé vždy vstříc mi tlouci.


Já z prašné silnice zašel
v ten oddech záhrobní říše
a vteřinu tady jsem našel,
jež smírem duchovým dýše.


    Dá-me um beijo, abre teus olhos
    Por entre esse úmido véu:
    Se na terra és minha amante,
    És a minh'alma no céu!


Wo die Natur dir Erkenntniß vergönnt und Einsicht in's Wesen?
Wo sie deiner bedarf! Das ist nur selten der Fall.


O Nymphe, deine Blüte,
dein himmlisches Gemüte,
dein tugendvoller Geist
macht, daß wir duppelt müssen
auf Tränen sein beflissen
und was uns Trauren heißt.


Sprichst du: wo ist Gottes Hand,
Die den ihr Vertrau'nden rettet?
Und ich bin umkettet
Von dem Schmerzensband!


Nimm, Herr! mit der gewohnten Huld
Dieß Opfer deiner Söhne!
Die Treu, die uns beseelt, begehrt von dir Geduld
Und deckt die Fehler unsrer Töne.
Es ist ein Lied, durch keinen Witz geschwächt,
Und ohne Sorge schlecht.
O sieh in uns gerührter Herzen Regung,
Die, überschwemmt mit wallender Bewegung,
In ungesuchte Worte bricht;
Das wagt kein Schmeichler nicht.


Wie ein armer Christensklave,
Wenn ein Kreuzessegel aufblickt,
Auf Korsarens drohend Rufen
Mächt'ger nun zum Ruder greifet:


¡¡¡Kikirikí!!
Pero ya es tarde. Su ojo atónito enfoca desesperado
los tenues velos de la aurora casi desvanecida
que ya no volverá hasta mañana.
Pero ya es tarde. Su ojo atónito enfoca desesperado
los tenues velos de la aurora casi desvanecida
que ya no volverá hasta mañana.


Anfangs wollt ich fast verzagen,
Und ich glaubt, ich trüg es nie;
Und ich hab es doch getragen –
Aber fragt mich nur nicht, wie?


Er schüttelte den Kopf. Danach begann er:
»Das geht nicht länger so. Streit und Zerklüftung
Lähmt ihm die Kraft, zehrt ihm an Mark und Leben,
Und jeder dritte, der au fond nicht wert ist,
Dem Michel seine Schuhriem' nur zu lösen,
Kräht nicht bloß laut auf seinem eignen Miste,
Nein, kräht auch übern Rhein und schlägt die Flügel
Und wirft den roten Kamm. Ich kenn' die Fahne.
Das geht nicht länger so. Gewiß, die Deutschen,
Sie taugen auch nicht viel, die lieben Schlingel,
Sind Besserwisser, knurrn und querulieren
Und schreiben Bücher, drin sie mir beweisen:
Es sei nicht viel mit mir; im letzten Grunde
Bestünd' ich nur durch Kompromiß und Gnade.
Das predigen sie von Tischen und von Bänken
Und fühlen sich in ihrem Tabakshimmel
Als Ober-Gott, und wird es dann gemütlich,
So rufen sie mir zu: ›Ich komm' dir einen!‹
Ich kenne sie, sie haben was Kneipantes,
Was Buntbemütztes, rüplig Burschikoses,
Sind kindisch, eitel, unbequem-gefühlvoll
Und vieles andre noch, ich weiß, ich weiß es,
Und doch, wenn eins zum andern ich erwäge,
So sind sie schließlich immer noch die besten,
Die besten und natürlichsten vor allem,
Am meisten frei von Babel und von Sodom.
Sie dauern mich. Längst quält mich der Gedanke,
Wie schaff' ich ihnen Zuspruch, Beistand, Hilfe!
Vielleicht, daß mir im Gehn und Meditieren
Ein Ausweg kommt, ein guter Plan, ein Einfall.«


Daß deine Zeit vollbracht kan man aus dem wol schlissen/
Weil du als ewig/ hir/ kanst was zu künfftig wissen.


Je to dávno... Pan učitel ve snu
tiše leží v nízké mohyle,
šťasten v Čechách novou viděl Vesnu.
Památky dvě po něm rozmilé
zbyly mezi skrývanými skvosty:
Z ruky drahé Karla Havlíčka
školních počtů sešit šedý, prostý;
potom knížka veršů maličká,
veršů Jeho! – vetchou psaná dlaní;
na konci v ní řádka stojí slov:
„Student Toník záhy klesl v rov
u Sádové na krvavé pláni...”


远投僧舍青烟畔
夹路松音钟磬幽
试倚危轩望乡邑
三巴日暮远峰稠


"Deh, metti al mio voler tosto compenso,
beato spirto", dissi, "e fammi prova
ch'i' possa in te refletter quel ch'io penso!".


A princezna jen vedla svou:
„Co ty se staráš, mamá?
Až přijde, kdo mi usouzen,
však vybéřu si sama.“


sol per venir al lauro onde si coglie
acerbo frutto, che le piaghe altrui
gustando afflige piú che non conforta.


Quivi usò forza e quivi violenza,
quivi la ninfa fu contaminata,
quivi ella non poté far resistenza:
o misero garzone, o sventurata
ninfa, quanto dogliosa penitenza
divise amendue voi quella fiata!
Diana, di sul soprastante monte,
abracciati gli vide a fronte a fronte.


Kdo své věci, knihy, šaty
hned za mládí kazí, špatí,
z toho také v starosti
nebude moc radosti.