Muß ich in Lumpen gehn
Und andre prangen sehn:
Was frag ich nach der Zier,
Wann ich nur wol agir?


قَد كَتبُوا عِنكَ ما تُصنِّفُهُ
قَالَ الأَديبُ المُحرِّرُ الفَهِمُ
وَصَحَّفوا قالَ قَادَ سَيِّدُنا
وَذاكَ شَيءٌ جَرَى بهِ القَلَمُ


A mnohý v němém žalu,
než navždy zavřel zrak,
zřel známý rozplývat se
a milý obraz tak.


Es zieht die Trän' wie Säure
Linien durchs Rußgesicht.
Wie schön bläst Heinz der Teure!
Und Schwärze kennt er nicht.


Cuculus, dein liebes Kind, solte diß ein Vogel seyn,
Wäre, wie man meint, daran schwerlich eine Feder dein.


Rosemund/ die ohne tadel/
fol von tugend/ schöhn und glat/
reich und von uhraltem Adel/
aus der großen Venen-stadt:
Diese machte solche wunde:
itzund ist es Adelmunde.


Vágd le fejét nyakkal, szárnyát és combjait; úgy jő
Sarkantyúja elől, és a két vállperec oldalt;
Most oldalra teszed s mellét elvágod a háttól,
Mellhúsát (ha nagyobb) szépen lemetéled a csontról,
Megtöröd a derekát s elejét nem bántod azontul,
Ámde farát, hosszába, megint háromra metéled;
Mindezt jó késsel, hogy húst, bőrt össze ne nyizbálj!


生儿古有孙征虏
嫁女今无王右军
借问琴书终一世
何如旗盖仰三分


Hoj! ty svatý cite panny,
kradmo vzešlý z lásky manny,
tobě zpěv, jenž v nebe žádá,
do náručí pýchu skládá:
vždyť ty snášíš nebe v svět.


Mais loin de nous tu t'es enfuie !
Maintenant tout n'est que douleurs ;
Avec l'absence sont les pleurs,
Les pleurs que nulle main n'essuie !


Ihr geht nach neuestem Geschmacke,
Fürwahr, es steht euch alles gut:
Wie prunkt der Leib im engen Fracke,
Wie zierlich sitzt der runde Hut!


أَلا جنِّبا قلبي الأذى لا يُطيقُهُ
وقولوا له إذْ ضلّ أين طريقُهُ
فما الشّوقُ والأشجانُ إلّا صَبوحُهُ
وما الهمُّ والأحزانُ إلّا غَبوقُهُ
فإنْ أنتما لم تُسعداه بعبرةٍ
فلا تُنكرا إن سحّ بالدّمعِ مُوقُهُ
طوَى الموتُ أهلي بد طيِّ أصادِقي
ولمّا يُقِمْ مَن بانَ عنه صديقُهُ
فثُكلٌ على ثُكْلٍ ورُزْءٌ يسوقُهُ
إلى الكَبِدِ الحَرَّى عليه سَؤوقُهُ
وَما المَرءُ إِلّا عرضةٌ لمصيبةٍ
فطوراً بنوهُ ثم طوراً شقيقُهُ
وَما الدّهرُ إلّا تَرْحَةٌ بعد فرحةٍ
فلا كان منه بِرُّهُ وعقوقُهُ
أتاني من الطّرّاقِ ما يَقرحُ الحَشا
وكم طارقٍ لي لا يُوَدُّ طُرُوقُهُ
وقالوا معزُّ الدّينِ تاه به الرّدى
وسُدَّ به في وَسْطِ قاعٍ خُروقُهُ
فأَلْهَبَ خوفاً ليس يخبو حريقُهُ
وأعقب سكراً ليس يصحو مُفيقُهُ
وذاك ذهابٌ ليس يدنو إيابُهُ
وَوَشكُ غروبٍ ليس يُرجى شُروقُهُ
كأنّي وقد فارقتُهُ شِعْبُ منزلٍ
تحمّل عنه راغمين فريقُهُ
وإِلّا فصَدْيانٌ على ظهر قفرةٍ
وَما ماؤه إلّا السّرابُ ورِيقُهُ
فَليسَ الّذي تَجري به العينُ ماؤها
ولكنّه ماءُ الحياةِ أُريقُهُ
فمنْ لسرير الملك يركب متنَهُ
فيعلو به إِشرافُهُ وسُموقُهُ
ومَنْ لصفيحِ الهند يُنْثَرُ حولَه
فديغُ رؤوسٍ في الوغى وفليقُهُ
ومَنْ للقنا تحمرّ منه ترائبٌ
كأنّ خَلوقَ المعرسات خَلوقُهُ
ومَنْ للجيادِ الضُّمَّرِ القُودِ قادَها
إلى موقفٍ دَحْضُ المقامِ زليقُهُ
ومَنْ يحمل العِبْءَ الرّزينَ تكرّماً
إذا كَلَّ عن حَمْلِ الثّقيلِ مُطيقُهُ
ومَنْ لثغور الملك يرتُقُ فتقَها
إِذا اِلتاث ثَغْرٌ أو تراءَتْ فتوقُهُ
فتىً كان رنّاتِ السّيوفِ سَماعُهُ
وفيضَ نجيع الذّابلاتِ رحيقُهُ
وَلَم تُلفِهِ إِلّا وَفوق فَقارِهِ
جَليلُ الّذي يَقتادنا ودقيقُهُ
وقد علم الأملاك أنّك فُتَّهُمْ
وإلّا فقلْ مَن ذا الّذي لا تفوتُهُ
فإن نزلوا في الفخر هضباً رفيعةً
فمنزلُك الأعلى من الفخرِ نِيقُهُ
وأنّك من قومٍ كفى الخطبَ بأسُهمْ
وقامتْ بهمْ في معظم الأمر سوقُهُ
إذا ما جرى منهم كريمٌ إلى ندىً
مضى لم يَعُقْهُ دونه ما يَعوقُهُ
وفيهمْ شعابُ الملك تجري وعندهمْ
إذا وَشَجَتْ أغصانُه وعروقُهُ
وإن تنكُص الأقدامُ جُبناً فما لهمْ
إلى المجدِ إلّا شَدُّهُ وعنيقُهُ
قَضى اللَّهُ لِي من بعدك الحزنَ والأسى
وليسَ بمردودٍ قضاءٌ يسوقُهُ
وما كنتُ أخشى أنْ تَبِيتَ وبيننا
بعيدُ المدا شَحْطُ المزارِ سحيقُهُ
وأنِّيَ موفورٌ وأنتَ مُحَمَّلٌ
بثِقْلِ الثَّرى ما لا أراك تُطيقُهُ
يُفيقُ الرّجالُ الشّاربون من الكَرى
وسكرك من خمر الرّدى لا تُفيقُهُ
ولِمْ لا أقيك السّوءَ يوماً وطالما
وقيتَ من الأمر الذُّعاف مَذوقُهُ
ولمّا عرانِي ما عرانِيَ واِلتَوى
عليَّ أخٌ فيما عرا وشقيقُهُ
تشمّرتَ لِي حتَّى أضاء ظلامُهُ
وطاوعَ عاصيه وأرحَبَ ضيقُهُ
فَإنْ تمضِ فالأنواءُ تمضي وإِنْ تَغِبْ
فقد غاب عنّا من زمانٍ أنيقُهُ
وإن تَعْرَ منّا اليومَ فالغصنُ يُغتَدى
وريقاً زماناً ثُمّ يَعْرى وريقُهُ
فما لفؤادي بعد يومك بهجةٌ
ولا شاق قلبي بعده ما يشوقُهُ
ولا لسلوٍّ خَطْرَةٌ في جوانحي
ولا لجفوني طعمُ يومٍ أذوقُهُ
سلامٌ على قبرٍ حَلَلْتَ ترابَه
وهبّ عليه من نسيمٍ رقيقُهُ
وَمِن حوله وَشيُ الرّياض مُنَشَّرٌ
وفيه من المسك الذّكيّ فتيقُهُ
فإنْ ضاقت الأرضُ الفضا بعد فقده
فقد وسعته تربةٌ لا تضيقُهُ
مررنا عليه منشئين لقبره
غمامَ دموعٍ والحنينُ يسوقُهُ
ومِن قلّةِ الإنصافِ عيشيَ بعده
وفي الكفّ منّي لو أردتُ لُحوقهُ


杨柳青青水驿楼
谁期今上鄂君舟
从来南浦销魂处
醉下烟波万里愁


Hat doch über solches Zeug
Hafis auch gesprochen,
Über manchen dummen Streich
Sich den Kopf zerbrochen,
Und ich seh nicht, was es frommt,
Aus der Welt zu laufen,
Magst du, wenn's zum Schlimmsten kommt,
Auch einmal dich raufen.


In etlich tausent jahren/
Vil tausent sternen klar.
Kein härlein sich verfahren;
Gehn richtig immerdar.
Wer deutet jhn die strassen?
Wer zeiget jhn die weg?
Daß nie nit vnderlassen?
Zu finden jhre steg.
O mensch ermeß im hertzen dein/
VVie vvunder muß der Schöpffer sein.


ألم ترَ أن الحي كانوا بغبطةِ
بمأربَ إذ كانوا يحلونها معا
بلى وبهراء وخولانُ إخوة
لعمرو بن حافٍ فَرع من قد تفَرَّعا
أقام به خولانُ بعد ابن أمه
فأثرى لعمري في البلاد وأوسعا
فلم أر حيا من مَعد عمارةً
أجل بدار العز منا وأمنعا


Hier ist mein Platz!


C'était le soir, à l'heure où, s'étirant les bras,
Le laboureur se dit : « Ma journée est finie ! »
Une ombre sur les champs roulait son harmonie.
Les chansons se mêlaient aux jurements ingrats.


Neklidně vlní se zástup jak před ohromným děním,
je jak oceán, jehož vlny se mohou vzdout –
všecko, co nese na svých bedrech, je před spasením,
nebo před zánikem, – kdo, kdo jím dovede hnout?
Zástup, bude-li nástrojem tvůrce a pracovníka,
k jeho snu podobna zem se mu prostře u nohou,
stane-li se však v ruce vraha a násilníka
mečem taseným, peklem ji učiní, ubohou.


D'rum lauren auch stets auf dich losen Näscher,
Enthüpfst du nicht geschwind,
Bei Tag und Nacht so viele hundert Häscher
Als Mädchenfinger sind.


Porque desde a tua sombra
Ao teu mais rápido pensamento
Não serás livre de mim
Num um moment


Kdož tvůj otec? – „Nač se ptáte –
Tatínek je velký pán;
odejel nám, – dávno tomu,
když mi dával marcipán.“


珍重曾围七宝栏
犹张锦幄护春寒
天香已触花王妒
墙外遥从隔幕看


躬稼复樵渔
养亲还读书
不闻官赐帛
惟见吏催租


香辟春寒玉辟尘
流苏斗帐醉和春
一双明月都无价
寂寞人间第二人


Dusná jizba. Málo světla vniklo sem
úzkým, mechem obloženým okénkem. –
Ach, ten mech! Sám nasbíral ho na podzim,
přines’ trochu letní vůně domů s ním.


仙人爱雪不嫌寒
挈月来看夜不眠
游遍琼楼霜欲晓
却将玉镜挂青天


Ob im härenen Gewand
Hier der Pilger kniete,
Flehend, daß ihm Gottes Land
Eine Freistatt biete;
Ob zur Morgenandacht hier
Fromm der Meßner schellte;
Lange schweigt das Glöcklein schier,
Das so lieblich gellte.


DEr die Jungferſchafft benummen
Kan ſie wieder da beknmmen/
Wann es jhr vielleicht gelingt
Daß ſie eine Tochter bringt.


وقال أيضاً:
الطويل
خُذوا عَن يَمينِ المُنحَنى أَيُّها الرَكبُ
لِنَسأَلَ ذاكَ الحَيَّ ما صَنَعَ السِّربُ
عَسى خَبَرٌ يُحيي حَشاشَةَ وامِقٍ
صَريعِ غَرامٍ ما يَجِفُّ لَهُ غَربُ
بِأَحشائِهِ نارُ اِشتِياقٍ يَشُبُّها
زَفيرُ جَوىً يَأبى لَها النَأيُ أَن تَخبو
أَلا لَيتَ شِعري وَالحَوادِثُ جَمَّةٌ
وَذا الدَّهرُ سَيفٌ لا يُقامُ لَهُ عَضبُ
عَنِ الحَيِّ بِالجَرعاءِ هَل راقَ بَعدَنا
لَهُم ذَلِكَ المَرعى وَمَورِدهُ العَذبُ
وَهَل أَينعَ الوادي الشَمالِيُّ وَاِكتَسَت
عَثاكيل قِنوانٍ حَدائِقُهُ الغلبُ
وَهَل بَعدَنا طابَ المُقامُ لِمَعشَرٍ
بِحَيثُ تَلاقى ساحَةُ الحَيِّ وَالدّربُ
وَهَل عِندَهُم مِن لَوعَةٍ وَصَبابَةٍ
كَما عِندَنا وَالحُبُّ يشقي بِهِ الحِبُّ
وَهَل عَلِمت بِنتُ المَناوِلِ أَنَّني
بِأُخرى سِواها لا أهيمُ وَلا أَصبو
وَبَيضاءَ مِثلَ البَدرِ حُسناً وَشارَةً
يزينُ بِها السِّبُّ المُزَبرَقُ وَالإِتبُ
إِذا ما نِساءُ الحَيِّ رُحنَ فَإِنَّها
لَها النَّظرَةُ الأُولى عَلَيهنَّ وَالعَقبُ
تَحَيَّرَ فيها رائِقُ الحُسنِ فَاِغتَدَت
وَلَيسَ لَها فيهِنَّ شَكلٌ وَلا تِربُ
بَدَت سافِراً مِن ضَربِ دينار وَالصِّبا
يُرَنِّحُها وَالدَّلُّ والتّيهُ وَالعُجبُ
رَأَتني فَأَبدَت عَن أَسيلٍ وَحَجَّبَت
بِذي مِعصَمٍ جَدلٍ يَغصُّ بِهِ القُلبُ
وَقالَت غَريبٌ وَالفتاةُ غَريبَةٌ
وَلا في نِكاحِ الحلِّ ذامٌ وَلا ذَنبُ
فَقُلتُ لَها إِنّي أَلوفٌ وَلي هَوىً
وَما ليَ في بَغدادَ شِعبٌ وَلا سِربُ
فَقالَت وَأَينَ الشِّعبُ وَالسِّربُ وَالهَوى
فَقُلتُ بِحَيثُ الكرُّ وَالطَّعنُ وَالضَّربُ
فَقالَت أَرى البحرَين دارَكَ وَالهَوى
بَنوكَ وَهَذا ما أَرى فَمنِ الشِّعبُ
فَقُلتُ سَلي حيَّي نِزارٍ وَيَعرُبٍ
بِأَعظَمِها خَطباً إِذا اِستَبهَمَ الخَطبُ
وَأَمنعِها جاراً وأَوسعِها حِمىً
وَأَصعَبِها عِزّاً إِذا اِستُرحِلَ الصَعبُ
وَأَنهَرِها طَعناً وَضَرباً وَنائِلاً
إِذا اِغبَرّتِ الآفاقُ وَاِهتَزَّتِ الحَربُ
وأَقتلها لِلملكِ صَعَّرَ خَدَّهُ
قَديمُ اِنتِظام المُلكِ وَالعَسكَر اللَّجبُ
فَقالَت لَعَمري إِنَّها لِرَبيعَةٌ
بَناتُ المَعالي لا كِلابٌ وَلا كَلبُ
وَلَو سُئِلَت يَوماً رَبيعَةُ مَن بِهم
لَها خَضَعت وَاِرتَجَّتِ الشَرقُ وَالغَربُ
وَمَن خَيرُها طُرّاً قَديماً وَسالِفاً
وَأَنجبُها عَقباً إِذا أَخلَفَ العَقبُ
لأَخبرَ أَهلُ العِلمِ أَن رَبيعَةً
رَحىً آلُ إِبراهيمَ في سِرِّها القُطبُ
هُمُ النّاسُ كُلُّ النّاسِ وَالناسُ فَضلَةٌ
إِذا نابَ أَمرٌ أَطَّ مِن حَملِهِ الصُّلبُ
بِهم يُدرَكَ الشَأوُ البَعيدُ وَعِندَهُم
لِمُلتَمِسِ المَعروفِ ذو مَربَعٍ خَصبُ
وَفيهم رِباطُ المَكرُماتِ وِراثَةً
يُورِّثُها المولودَ والِدُه النَدبُ
وَلَولا أَياديهم وَفَضلُ حُلومِهم
لَزُلزلت الأَرضونَ وَاِنقَصَّتِ الشُهبُ
خِفافٌ إِلى داعي الوَغى غَيرَ أَنَّهُم
ثِقالٌ إِذا خَفَّت مَصاعيبُها الهُلبُ
إِذا الجارُ أَمسى نُهبةً عِندَ جارِهِ
فَأَموالهُم لِلجارِ ما بَينَهُم نَهبُ
أَطاعَت لَهُم ما بَينَ مِصرَ إِلى القَنا
إِلى حَيثُ تَلقى دارَها الشِّحرُ وَالنُّقبُ
وَجاشَت نُفوسُ الرومِ حَتّى مُلوكها
إِذا ذَكَرتَ أَملاكَهُم هَزَّها الرُعبُ
تَحِنُّ إِلى بَذلِ النَوالِ أَكُفُّهُم
حَنيناً كَذاتِ السَقبِ فارقَها السَقبُ
فَأَكثَرُ ما تَلقاهُمُ وَلِباسُهُم
حَبيكُ الدِّلاصِ التُبَّعِيّاتِ لا العُصبُ
لَهُم أَبَداً نارانِ نارٌ بِها الصِّلا
تَلذُّ وَنارٌ لا يُفارِقُها العَضبُ
وَأَيّامُهُم يَومانِ يَومٌ لِنائِلٍ
يَقولُ ذَوُوا الحاجاتِ مِن فَيضِهِ حَسبُ
وَيَومٌ تَقولُ الخَيلُ وَالبيضُ وَالقَنا
بِهِ وَالعِدى قَطنا فَلا كانَتِ الحَربُ
وَإِن ضُنَّ بِالعِدّانِ كانَ قِراهُمُ
سَديفُ المَتالي لا عَتودٌ وَلا وَطبُ
أُولَئِكَ قَومي حينَ أَدعو وَأُسرَتي
وَيُنجِبُني مِنهُم شَمارِخَةٌ غُلبُ
وَما أَنا فيهم بِالمَهِينِ وَإِنَّني
إِذا عُدَّ فَضلٌ فيهمُ الرَجلُ الضَربُ
لِيَ البَيتُ فيهم وَالسَماحَةُ وَالحِجا
وَذو الصَّبرِ حينَ الباسِ وَالمِقوَلُ الذَّربُ
وَإِنَّ اِنفرادي عَنهُمُ وَتَغَرُّبي
تَرامى بِيَ الأَمواجُ وَالحَزنُ وَالسُهبُ
بِغَيرِ اِختيارٍ كانَ مِنّي وَلا قِلىً
وَإِنّهُمُ لَلعَينُ وَالأَنفُ وَالقَلبُ
وَلَكِنَّها الأَيّامُ تُبعِدُ تارَةً
وَتُدني وَلا بعدٌ يَدومُ وَلا قُربُ
وَإِنّي حَفِيٌّ عَنهُمُ وَمُسائِلٌ
بِهِم حيثُ يَثوي السَفرُ أَو ينزلُ الرَّكبُ
وَكَم قائِلٍ لِي عدِّ عَنهُم فَإِنَّهُ
مَعَ الأَلَمِ المَضّاضِ قَد يُقطَعُ الإِربُ
فَقُلتُ رُوَيداً قَد صَدَقتَ وَذَلِكُم
إِذا لَم يَكُن فيهِ لِحامِلِهِ طِبُّ
إِذا لَم أُداوِ العُضوَ إِلّا بِقطعِهِ
فَلا قَصَبٌ يَبقى لَعَمري وَلا قُصبُ
وَإِنّي بِقَومي لَلضَّنينُ وَإِنَّني
عَلى بُعدِ داري وَالتَنائي بِهم حَدبُ
وَلي فيهمُ سَيفٌ إِذا ما اِنتضَيتُهُ
عَلى الدَّهرِ أَضحى وَهوَ مِن خِيفَةٍ كَلبُ
عَلى أَن حَدَّ السَّيفِ قَد رُبَّما نَبا
وَفُلَّ وَهَذا لا يُفَلُّ وَلا يَنبو
همامٌ عَلَت هِمّاتُهُ فَكَأَنَّما
يُحاوِلُ أَمراً دونَهُ السَّبعَةُ الشُّهبُ
عَلا كُلَّ باعٍ باعُهُ وَتَواضَعَت
لِعِزَّتِهِ وَاِنقادَت العُجمُ وَالعُربُ
سَليلُ عُلاً مِن دوحَةٍ طابَ فرعُها
وَطالَت ذُرى أَغصانِها وَزَكى التُربُ
يَبيتُ مُناويهِ يُساوِرُ هَمَّهُ
وَيُقضى عليهِ قَبلَ يُقضى لَهُ نَحبُ
سَما لِلعُلا مِن قَبلِ تَبقيلِ وَجهِهِ
فَأَدرَكَها وَالمأثراتُ لَهُ صَحبُ
هُوَ البَدرُ لَكِن لَيسَ يَستُرُ نُورَهُ
حِجابٌ وَنورُ البَدرِ يَستُرُهُ الحجبُ
هُوَ اللَّيثُ لَكِن غابُهُ البيضُ وَالقَنا
هُوَ النَّصلُ لَكِن كُلُّ مَتنٍ لَهُ قَربُ
هُوَ المَوتُ لَكِن لَيسَ يَقتُلُ غِيلَةً
هُوَ البَحرُ إِلّا أَنَّ مَورِدَهُ عَذبُ
وَما غالبتهُ مُنذُ كانَ كَتيبَةٌ
لِتظهِرَهُ إِلّا وَكانَ لَهُ الغَلبُ
وَما هابَتِ الأَملاك بكراً مِن العُلا
لِعِزَّتِها إِلّا وَكانَ لَهُ الخَطبُ
أَتاني مِنَ الأَنباءِ عَنهُ غَرائِبٌ
فَلَذَّت بِها الأَسماعِ وَاِستَبشَرَ القَلبُ
بِعطفٍ عَلى وُدِّ العَشيرَةِ صادِقٍ
وَرَفضِ عِداها لا محالٌ وَلا كذبُ
وَتَجميرِها مِن كُلِّ أَوبٍ حميَّةً
عَلَيها فَزالَ الخَوفُ وَاِلتَأَمَ الشَّعبُ
أَبا ماجِدٍ اِنظُر إِلى ذي قَرابَةٍ
بِعَينِ رِضاً يُغضي لَها الخائِنُ الخِبُّ
فَإِنَّ الوَدادَ المَحضَ ما لا يَشوبُهُ اِخ
تِلابٌ وَبَعضُ القَومِ شِيمَتُهُ الخلبُ
وَغِظ بِاِصطِناعي مَعشَراً إِن دَعوتهُم
لِنائِبَةٍ أَبُّوا وَإِن أَمِنوا نَبّوا
خَطاطيفُ في حَملِ الأَباطيلِ بَل هُمُ
أَخَفُّ وَفي الجُلّى كَأَنَّهُمُ الخُشبُ
لِيَ الطَّولُ وَالفَضلُ المُبينُ عَلَيهمُ
وَهَل يَستَوي عالي الشَناخيبِ وَالهُضبُ
وَأُقسِمُ لَولا وُدُّكَ المَحضُ لَم تَخُض
إِلى بَلَدِ البَحرينِ بِي بُزَّلٌ صُهبُ
وَقَد كانَ لِي في الأَرضِ مَنأَىً وَمَرحَلٌ
وَما ضرُّ أَهلِ الفَضلِ مِن أَنَّهُم غَربُ
وَثانِيَةً أَنّي أَغارُ عَلَيكُمُ
إِذا ما جَزيلُ النَّظمِ سارَت بِهِ الكُتبُ
وَجاءَ مَديحي في سِواكُم فَيا لَها
حُوَيجِيَّةٌ يَأبى لَها الماجِدُ النَدبُ
هُناكَ يَقولُ الناسُ لَو أَنَّ قَومَهُ
كِرامٌ لَكانَت زِندهُم عَنهُ لا تَكبو
فَإِنَّ اِمتِداحي غَيرَكُم كَهِجائكُم
وَذَلِكَ مِنّي إِن تَحرَّيتَهُ عَتبُ
وَعِنديَ ممّا يَنسِجُ الفِكرُ وَالحِجا
سَرابيلُ تَبقى ما تَرادَفَت الحِقبُ
أَضِنُّ بِها عَن غَيرِكُم وَأَصونُها
وَلَو بُعِثَ الطائيُّ ذُو الجودِ أَو كَعبُ
فَصُن حُرَّ وَجهي عَن سُؤالٍ فَإِنَّهُ
عَلَيَّ وَلَو عاشَ اِبنُ زائِدَةٍ صَعبُ
وَرُدَّ كَثيراً مِن يَسيرٍ تَقُت بِهِ
فِراخاً قَد اِستَولى عَلى ربعِها الجَدبُ
فَبَحرُكَ لِلوُرّادِ ذُو مُتَغَطمِطٍ
وَرَبعُكَ لِلوُفّادِ ذُو سَعَةٍ رَحبُ


Münze, Roßmarin, Zypressen,
Nelken, Scharlach, Amaranth
bleiben gleichsfals unvergessen,
und was noch nicht ist genannt.
Pflocket Blumen, windet Kränze,
führet liebe Lobetänze!


少妇中宵闻马嘶
晓看黄色上修眉
男儿一为功名死
肯向空山愁秭归


可惜春时节
依前独自游
无端两行泪
长只对花流


S a csontpályán egy gödörbe lépe -
S előtte áll kedvesének képe:
“Te vagy, drága? oh mint kerestelek
Itt a gonoszok lakásába’;
Jőj, hogy többé el ne veszesselek,
Csak gyorsan férjed hő karjába!
Szép mátka! siessünk,
Hogy innen mehessünk
Fel atyádnak várába.”


Lämmer springen, Ziegen hüpfen,
Alle Tiere dünkt es recht,
Liebedurstig anzuknüpfen
Mit dem anderen Geschlecht.


e intorno i tuoni brontolano in aria;
se non qualcuno che rotola giú.


CAMILO: Cintio, en extremo me consuela el verte,
porque es a triste tiempo mi venida,
cuando la Corte llora enternecida
algún fracaso de desdicha fuerte


Než, jest-li syn vlastní – buď slep jsa buď lhář –
jenž k našemu hlásí se stádci,
nám ohavnou pohanu metat chce v tvář:
Vy národa svého jste zrádci, –


Der Schulstaub hat mir zwar die Augen nicht verdorben
Noch die Philosophie den Kopf verwirrt gemacht,
Kein Meister der Vernunft den Zweifel beygebracht,
Durch den Cartesius des Sperlings Rang erworben;
Doch weil ein Beyspiel mehr als alle Regeln gilt
Und die Erfahrung oft die Bücher Lügen schilt,
So rüttelt jezt mein Kiel den Grundstein aller Säze,
Den ich gewis auch nicht vor unumstößlich schäze.


Este se nos presenta aventajado
con otros ejemplares documentos,
por otro Galateo que le iguala.


Schwarz schleichen Efeuwellen
Über Goldlackranken.
Im Glimmersande rauchen
Violenschwüle Quellen.


Einst ward ich schmuck und neu
Als Menschlein eingekleidet.
Doch alles Fleisch ist Heu,
Und horch, die Sense schneidet.


Wer in der Forschung Tiefen sich versenkt
und die Gedanken ewiger Liebe denkt, –


¡Lima sorda, lima lenta!
¡Cuándo vas a dar de mano?
No es lucida tu constancia;
está en los suelos el árbol
y es torpe cosa ensañarse
con el que está doblegado.
¡Lima sorda, lima lenta!
No puedo volver el paso
y hacer lo que ayer no hice,
ni borrar lo consumado...
¡Lima sorda, lima lenta!
¡Instrumento carcelario!
En vez de limar las rejas
y los grillos del penado,
índice ciego te guía
y vas comiendo mis manos,
mi voluntad... y el camino
me va pareciendo largo...
Como subida arenosa
para los pies de un anciano.


Laß, Freund, uns übernachten
In jenem Jägerhause,
Das uns entgegenklinget
Mit Geigen und Gesängen.
Heut ließ die Sonne sprühen
Die sommerscharfen Pfeile,
Es war ein heißes Wandern
Auf steilen Bergespfaden;
Wir wollen uns erfrischen.
Und sind des Leibes Mühen
Am raschen Wanderstabe
Belohnt mit wackerm Imbiß
Und manchem Becher Weines,
Erquicken wir die Seele
Mit heiteren Gesprächen.


山列三峰来不断
水交双港送无穷
帆边洲渚潇潇雨
墙外园林淅淅风


Die klagenden Feinde verschlinget die Flut;
Lang wiegt sie, lang trägt sie den Bürger gut,
Jetzt zeigt sie den Fuß,
Den Arm, wie zum Gruß,
Die Schultern, die blanken,
Das lockigte Haupt und den Nacken, den schlanken.


Coperto fu di scarlatto il destriere
e su vi fe' salire un destro fante
dicendo: — Mena questo al buon guerriere
Orlando, figlio di Milon d'Anglante. —
Astolfo si partì e lo scudiere:
Isolier l'acomanda a Trevigante.
Di fuor di Pampalona i duo usciro
e 'nverso il campo cavalcando giro.


Man läßt ihm weder Fried noch Ruh;
Zwölf Nymphen reichen hier nicht zu,
Es dürften acht und zwanzig seyn,
Die alle nach dem Damon schreyn.


Da kamen die Handelsleute
Herüber aus aller Welt:
»Wir nehmen ein Drittel der Ernte
Für unser geliehenes Geld!«


Und wo ein tüchtig Leben,
Und wo ein Ehrenhaus,
Da geht der Sänger eben
Gern gastlich ein und aus.


Juchheisa! Ihr Fiedler, zum lustigen Tanz!
Mir schweben die Füße, mir flattert der Kranz!
Juchheisa! Trallala! Juchheisa! Tralla!
Auf lustig, ihr Fiedler, mein Brauttag ist da!«


Ich kann Maschinbauer werden;
da sträubt sich manchem das Haar.
Das ist viel toller als Märchenspuk,
da hausen wirklich wahr
tausend Zauberkräfte.


Én istent nem hiszek s ha van,
ne fáradjon velem;
majd én föloldozom magam;
ki él, segít nekem.


Undank ist ein arger Gast;
Aber an den angetanen
Liebesdienst den Freund zu mahnen,
Ist so arg wie Undank fast.


Teprve když škodu vidí,
za neposlušnost se stydí;
mine však jen krátký čas,
neposlušným bývá zas.


Wessen ich mich stets befliessen,
Meines Hertzens gute Sach'
Vnd mein vnbefleckt Gewissen
Folgen vngeseumt mir nach,
Also bald mein freyer Geist
Auß dem Cörper ist gereist.


Du meines Herzens halber Theil,
Mein Kind, mein Schaz, mein Heil, mein Leben,
Wirst gleichfalls mir in aller Eil
Ein Pflaster vor die Wunde geben;
Bleib fromm und redlich, halt getreu –
Ein böser Tag geht auch vorbey.


Juͤngling, blaß ſind Deine Wangen,
Leichenblaß,
Ach, Du biſt voll Tugendhaß
Oft der Wolluſt nachgegangen.


Sieh dies Lindenblatt! du wirst es
Wie ein Herz gestaltet finden;
Darum sitzen die Verliebten
Auch am liebsten unter Linden.


Denn ach wir säumten! Jetzo erschrecket uns
Der Adler keiner über der Wolkenbahn.
Des Griechen Flug nur ist uns furchtbar,
Aber die Religion erhöhet


Wie von den einzelnen Mühen und Lasten des Lebens im Schlummer,
Ruht man vom Leben selbst endlich im Tode sich aus.


Ó kterak první slunce po té bouři
Orfeus zlatou lyrou pozdravil!
Jak plavcům z dlaní zmdlených, mozolných
se drala sama vesla ztýraná!
Jak všickni dýchali ten čistý vzduch
a pili zlaté světlo, potopou
se na vše hrnoucí, vše ztápějící,
hřbet peřeje tak jako delfinův,
jenž elegantní moře tanečník
se před nimi mih, aby zel zas,
sta perlí vyhazuje chvostem svým!
Vše byla radost, něha, opojení
a závrať úspěchu, ti statní reci
si v náruč padali, se objímali
a s chvatem z podpalubí přivlečeny
již s vínem měchy, číše rozdány
a v třeskotu jich s hlasným Evoe!
loď plula křídlená slunci vstříc!


Parevami, nel creder, veramente
che loro eccelsa fama gloriosi
far li dovesse sempiternamente.


Es wird wohl seyn:
Die Hoffnung speist nicht stets mit leeren Schalen.
Erblickt man nur der Morgenröthe Stralen/
So folget auch der nahen Sonne Schein.
Es wird wohl seyn.


»Zurück!« rief ich, »du, dessen Seele
Nichts als ein sand'ger Schreibfilz ist,
Ein wüster Filz, Nest all der Fehle,
Ob deren du im Hades bist!«


Y ni abrojos del yermo desolado,
ni duros hielos de la estepa fría,
le hicieron desistir en su porfía
de realizar el sueño acariciado


Da irrten Kuh am Wiesenhange;
Der Hirte unterm Kieferdach
Hing still bei ihrem Glockenklange
Dem Bilde seines Liebchens nach.


山南溪北见花开
曾逐东风舞万回
幸自雪霜无著处
莫因憔悴忆章台


一日曾骑越与燕
鼓车随后意茫然
圉人何必相羁绊
亦未乘龙去上天


Hoarded Wealth desire who please,
Tow'rs and gilded Palaces.
Fraudless Silence may I find,
Solitude and Peace of Mind;


Akaratlanul is vissza-vissza nézett,
De feléje már csak távol kéke fémlett.
“Hej bár egy ökölnyi magyart hoztam volna
- Gondolá -, bár lenne népem utolsója!


con la scienza. Su le Piramidi
il Bonaparte quaranta secoli
ben chiama. Colà dove mummie
dormono inutili Faraoni,


Sieh, wir wollen uns bestreben,
Deinen Lehren treu zu sein
Und den Weg durchs Erdenleben
Dir mit Blumen zu bestreun.


»Größer würden sie geworden
Und dem Spiel entwachsen sein.«
O wie frostig weht von Norden
Mir der Trost ins Herz hinein!
Ich hofft' es zu erleben,
Daß groß sie würden eben,
Nun waren sie noch klein.


Mein Alter am Fäßchen, er zapfet den Wein
Und hält sich vor Lachen den Bauch;
Rebekke schenkt ihnen vom feurigsten ein
Und zierlich kredenzt sie ihn auch.


Unter trüben Finsternissen
Lag die Welt/ und seuffzet ihr:
Daß die Wolcken doch zerrissen/
Und die Sonne bräch herfür!
Schaut ihr nicht ihr goldnes Blincken
Schon der frischen Erde wincken?


« On nous nomme aujourd'hui tristesse,
Solitude, soucis, douleur,
Et désespoirs. La sombre altesse
Qui nous commande est le malheur ! »


Az asszony miatt is temérdek a gondja:
Felőle csak egyszer hoztak üzenetet,
Hogy nem él a gyermek, halálán az anyja,
Fia elébb meghalt, azután született.
„Beh jól járt szegényke!” - Imre búsan szóla,
„Beh jól járt... csak egyszer élve láttam volna!”


Jeho dobrá duše na výsosti
Vaší pěknou žalost zatuší,
Zefír přivane vám s líbezností,
Uplakanou tvář vám osuší.


Matthei sexto Cristus spricht:
niemant kan zween herren
dienen, sunder er muß gericht
einen haßen von ferren
und den anderen lieben tan
oder wird einem hengen an,
den andern lert
verachten im zu schaden.
So kündt ir auch nicht dienen sein
got und dem mamon eben,
darum, so sag ich euch, allein
sorgt nit für euer leben,
wo ir wolt essen, trinken han
auch nicht für euer leibe schan,
wie der geert
mit kleidung wirt beladen.
Nun nemet doch war aller weis:
das leben ist mer, dan die speis,
der leib mer, dan der kleider preis;
auch nemet war der vogel schar
fliegen unter dem himel klar,
sie seen auch nit über jar,
sie ernten nit, noch samlen zwar
auch nicht in ire scheunen ein,
doch der himlisch vatter verpflicht
sie all ernert
aus vetterlichen gnaden.


كعبة الحسن أسفرت بالجمالِ
وتبدَّت لصاحب الأحوالِ
ولها مقلة من الحجر الأس
ود ترنو ببهجة ودلال
ريقها زمزم يمج بعذب
سائغ للمتيمين زلال
وحطيمٌ محبُّها بغرام
صبّ ميزابه بفرط جلال
نظرتها عيونها بعيون ال
عاشق الواله البعيد المجال
وإذا كنت عابداً فهي سلمى
لبست ثوبَ هيبة وكمال
وأشارت إلى الطواف بوجه
يفضح البدر بالسنا والتلالي
ويرى الزاهد المجرد بيتاً
ملأته مهابة الإفضال


Und nach den weiten Globusfahrten
Trat ich ans Tor zum Spielzeuggarten.


S köröskörűl a helység duska népe,
Mint raj sűrr és forr fáradatlanul
Mindütt az élet és a munka képe!
Ily képen a szem s szív megittasul.


Così diceva; e con pensiero incerto
or mirava l'arene, or l'onde amare;
e tutto il lido omai vedea coperto
d'estinti corpi e sanguinoso il mare;
né sa come ricovri in gran deserto,
o per l'onde si fugga: e 'ntanto appare
Goffredo a lui come orrida tenèbra:
ei dal fato non ha scampo e latebra.


Sagt, wer unserm Gotte gleicht,
Der die Missethat vergiebet?


Hier ist das Herz/ stoß/ Morta/ nach der Linken!
Parzen-Heer/
sezz an die Scheer'
indehm die müden Augen sinken:
ist doch schon mein Geist
auß der Leten-fluht gespeist.
Du süsses Sterben/
was wirstu mir vor Ruh erwerben!
Acheron!
ich wil auff dir darvon:
Was hab' ich armer Buhler hie
zu hoffen sonst/ als tausend Todes-Müh.


Wo ich sei, und wo mich hingewendet,
Als mein flüchtger Schatte dir entschwebt?
Hab ich nicht beschlossen und geendet,
Hab ich nicht geliebet und gelebt?


Mit dicht verhüllten Fenstern lautlos liegt
Das Schloß, und in den dunkelnden Gemächern,
Vom Schlaf umfangen, liegen die Bewohner.
Selbst jene, die der kurzen Sommernacht
Langsame Stunden schlummerlos gezählt,
Im Seelenaufruhr hin und her sich werfend –
Selbst jene hat des Morgens Schauer jetzt
Zur Ruh' gebracht ...


Ihr habt mir's gelaugnet
Mit Händ und mit Füß,
Doch hat mir's behauptet
Mei Stutzen für g'wiß.


Ich bin betrübt,
Weil sich unschuldge Seelen
So lange müssen quälen.
Die Unschuld wird zur Schmach der Wahrheit unterdrückt,
Sie wanckt und geht gebückt.
Die Welt und Zeit wird immer,
Von Tag zu Tage schlimmer.
Welch Herze seufzet nicht, wann solche Boßheit blüht,
Und wenns dieselbe sieht?
Ach Gott was wird verübt!
Ich bin betrübt.


Auch andre Städte haben hehre Tempel,
Die jede selbst erbaut hat und gepflegt.
Meint ihr, daß euer Chor allein den Stempel
Der Heiligkeit an seiner Stirne trägt?


In mura, in tetti, in pavimenti sparte
eran le perle, eran le ricche gemme.
Quivi il balsamo nasce; e poca parte
n'ebbe appo questi mai Ierusalemme.
Il muschio ch'a noi vien, quindi si parte;
quindi vien l'ambra, e cerca altre maremme:
vengon le cose in somma da quel canto,
che nei paesi nostri vaglion tanto.


Tam nad mlejnem pod jesenem
Na vysoké stráni,
Slíbila mně má panenka
Věrné milování:
Věnec uvitý,
Prsten skvostně vyrytý
Od ní dostal jsem, –
Přece děvče nevzal jsem.


Skok a k nebi výše
natáh svoji dlaň,
vstříc hvozd jemu dýše,
v mlází tichá laň
jako pěna
udivena
z houštiny zří naň.


Télon! szememre mit veted
Úgy gondolt restségemet?
Ha, mint én nem érezheted
Epesztő gyötrelmemet.


Fuor della terra avea un bel palazzo
nel quale era il Soldano e la suo figlia,
che per vedere stavano a solazzo
con donne e con donzelle e più famiglia.
Presso a quella battaglia e gran tramazzo
era il palazzo a due piccole miglia,
bene aforzato di fossi e steccati,
e per difesa molti uomeni armati.


أمشي بقلبي لا برجلي إنما
تمشي بحسب هوى القلوب الأرجلُ


Na zvráceném sloupu
zjev bílý seděl přihlížeje práci.
Jak z mramoru byl, svítil bílým tělem,
však vzdušný byl a jako pára lehký.
A zrak měl tmavý, vítězný a pyšný,
rty sevřené a na nich pohrdání.
A světec viděl, že to není anděl.
I hnal se po něm, bil v něj holí svojí,
však nezasáhl, jenom vzduchem šlehal.
Znak kříže také marně na něj vrhl,
zjev vzdušný nemizel. I viděl světec,
že demon je to asi mrtvých bohů,
a na vzdor jemu pospíchal v té stavbě
a nutil dělníky, by popílili.
A demon seděl pyšně, usmíval se,
a pohrdavě zíral k práci jeho...


Železa kobrtavá rapsÓdie
jak blasfémie
řinčela s nimi,
a zelenými
útoky svými
ze strání odpovídal jí jarně rozmáchlý kraj,
střeha svůj taj.


Tochter Germaniens, sei begrüßt mir, herrliche Fürstin!
Nimm den prophetischen Klang, nimm das errötende Herz,
Nimm das verhallende Wort, den flüchtigen Atem der Stunde –
O du bist menschlich und fromm – nimm das Menschliche hin!
Kühnliches hörest du gern und Tapfres kannst du verstehen,
Nimmer in banglicher Furcht zaget dein fürstlicher Sinn.
Über den blutigen Staub und über die wilden Getümmel,
Welche der Augenblick tönt, hebt sich dein freudiger Mut!
Laß ihn fliegen und leuchten und blitzen in heiligen Flammen!
Stolzem Vertrauen drückt gern göttliches Siegel sich auf. –
Sieh! Ich verkünde es dir, so wahr mir der Gott in die Seele
Künftiger Tage Geschick, Deutung der Zukunft gelegt:
Herrliches wirst du noch sehn: das heilige Volk der Germanen,
Wieder ein ritterlich Volk, stehen gerüstet mit Kraft;
Herrliches wirst du noch sehn: die Heldengestalten der Väter
Wieder in Enkeln erblühn, blühn mit dem Zepter und Schwert.
Dann wird Freiheit den Erdball umwalten, Gerechtigkeit herrschen,
Klingen gefürchtet das Wort, blitzen gefürchtet das Schwert
Über den blutigen Staub und über die Lüge des Tages
Schweben die Wahrheit, das Recht, glänzende Engel, dahin.


Nejsme ve Vlaších, můj zlatý,
my umíme bojovat,
pojď, chceš-li se, boubelatý,
jako v Pise v outěk dát.


Doch säuselst du auch Freuden,
Du lieber Mond, herab,
Und kühlst nach heißen Leiden
Den Erdenpilger ab.


Perché tormenti il tormentoso petto
e pur trafiggi il mio trafitto core?
Perché le pene con le pene, Amore,
e 'l dolor cresci col dolente affetto?


Ainda era Rio de Janeiro, BotafogoEu me confundi comendo pãoEu perdi o óculosEle ficou com o óculosPassou a língua no óculos para tratar o óculos com a línguaEla na vigilância do pão sem poder ter o pãoEssa troca de sabedoria de ideia de espertezaDia tarde noite janeiro fevereiro dezembroFico pastando no pasto à vontadeUm homem chamado cavalo é o meu nomeO bom pastor dá a vida pelas ovelhas (Stela do Patrocínio, em diagramação de sua fala por Viviane Mosé)


Sie sollen und wollen der Liebe geniessen/
Das lange, das bange Verlangen versussen.
Eh kömmet der Meyen/
Die Erden zu neuen/
Eh gläntzet der Lentzen/
In unseren Grentzen/
Die Felder zu weyhen/
Sie werden so ringen/
Daß jederman höret die Wiegen besingen.


Ein Strom entrauscht umwölktem Felsensaale,
Dem Ozean sich eilig zu verbinden;
Was auch sich spiegeln mag von Grund zu Gründen,
Er wandelt unaufhaltsam fort zu Tale.


Můj táta též byl bojovník –
moc ran má můj táta starý –
víte, on vedl první šik,
kde zuří tak smrť a zmary.


Full in the Passage of the Vale, above,
A sable, silent, solemn Forest stood;
Where nought but shadowy Forms were seen to move,
As  fancy'd in her dreaming Mood.
And up the Hills, on either Side, a Wood
Of blackening Pines, ay waving to and fro,
Sent forth a sleepy Horror through the Blood;
And where this Valley winded out, below,
The murmuring Main was heard, and scarcely heard, to flow.


Qu'importe que bientôt, pour un autre oublié,
De vos lèvres de pourpre il se soit envolé
Comme l'oiseau léger s'envole après l'orage ?
Lorsqu'il a repassé le seuil mystérieux,
Vos lèvres l'ont doré, dans leur divin langage,


No es él el que me lleva...
Es mi vida que en su vida palpita.
Es la llamada tibia de mi alma
que se ha ido a cantar entre sus rimas.
Es la inquietud de viaje de mi espíritu
que ha encontrado en su rumbo eterna vía.
El y yo somos uno.
Uno mismo y por siempre entre las cimas;
manantial abrazando lluvia y tierra;
fundidos en soplo la y brisa
blanca mano enlazando piedra y oro;
hará cósmica uniendo noche y día.
El y yo somos uno.
Uno mismo y por siempre en las heridas.
Uno mismo y por siempre en la conciencia.
Uno mismo y por siempre en la alegría.
Yo saldré de su pecho a ciertas horas,
cuando él duerma el dolor en sus pupilas,
en cada eco bebiéndome lo eterno,
y en cada alba cargándome una sonrisa.
Y seré claridad para sus manos
cuando se vuelquen a trepar los días,
en la lucha sagrada del instinto
por salvarse de ráfagas suicidas.
Si extraviado de senda, por los locos
enjaulados del mundo, fuese un día,
una luz disparada por mi espíritu
le anunciará el retorno hasta mi vida.
No es él el que me lleva...
Es su vida que corre por la mía.


Die Orgel gab 'nen schönen Klang,
Wie Donnerton im März;
Vor Bangigkeit und Wehmut sprang
Dem Kinde schier das Herz.


Doch, ein Loch in Kopf schlug mein Colleg einst
Dem Anaxagoras, bum!
Das freut mich noch heut; es machte
Daß die Philosophie kehrte um.


Нет сле Я больше плакать не умею,
С тех пор как посвящен я в колдунО, Вещая Жена! Я ведал с нею
Ведовско На зов ее струны
Скликались звери Говор человечий
Был меж волков лесны А меж людей
Такие, в хрипах, слышались мне речи,
Что нет уж больше слез в душе моеКто там под пыткой? Кто кричит так звонко?
Молч Себя заклял я колдовскМучь всех’ Меня’ Мучь моего ребенка!
Мольбы не будет Кровь забьет в вискЗабьется в голове как тяжкий молоНо слез моих тебе, палач, не знатПусть будет самый свод Небес расколоТы проклят Тверды м И эту рать
Не победить палачеством убогиМы все растем Стальнеет пытка в наМинуты время движут кругом строгиТы проклят! Проклят! Жди! Еще лишь час!


Csodája voltam a zergék honának,
Vendégeim sas, villám, köd valának;
Zöldes moh ülte homlokom, jeléül:
Hogy a vén gránit-szikla meg nem vénül.


Ach weh! wo wend ich mich nun hin,
Weil ich der Täter bin.
Wo find ich wieder Gnad und Huld
Auf solche große Schuld?
Ich bleib, o Jesu, bei dir stehen
Und weiche nicht von dir,
Kann auch vor Angst nicht weiter gehen,
Es ist mir leid, vergib es mir.


Kdy narostou mu
volnosti křídla,
kdy v nadšený let
rozepne peruť
a povznese se
v nebeský azur
zřít slunci, hvězdám
do obličeje?


che con l’un de’ pensier l’ombra rischiaro,
con l’altro (o gentil suo dolce costume!)
pasco la vita mia digiuna e lassa.


Malheur, malheur à qui dans cette mer profonde
Du cœur de l'homme jette imprudemment la sonde !
Car le plomb bien souvent, au lieu de sable d'or,
De coquilles de nacre aux beaux reflets de moire,
N'apporte sur le pont que boue infecte et noire.
— Oh ! Si je pouvais vivre une autre vie encor !
Certes, je n'irais pas fouiller dans chaque chose
Comme j'ai fait. — qu'importe après tout que la cause
Soit triste, si l'effet qu'elle produit est doux ?
— Jouissons, faisons-nous un bonheur de surface ;
Un beau masque vaut mieux qu'une vilaine face.


Nad denní vřavu, šum a ruch a spěchy,
nad věže palácův a domů střechy,
v šer noci hvězdnaté i v jitřní zoru,
nad šedou mhu i modro Vltavy
jak velká urna prosta žití vzdoru
ční Vyšehradu kolos mlhavý.
Dnes místo hrobů, děl a milujících,
dnes slávy nejstarší to ruina,
jen žalov bohatýrů v zemi tlících,
říš záhrobí, kde věčnost počíná.
A pod tou mohylou, kam dohled sahá,
vře, duní, dumá, stená, jásá Praha.


Se grato è quel che per virtù si noma,
amata esser déi tu, ché un tuo sol sguardo
tutti i pensier d'ogni lascivo doma.


V středu klidné, milé domácnosti,
ctěna jako příklad vzorné cnosti,
zdobiž ještě mnohá léta zem;
po smrti pak v rajském nebes kraji
nechať andělé Tě uvítají,
věčné blaho buď Ti údělem!


Vater, wo hast du die Worte her?
So reden die Menschen nicht mehr.


Ez első versem, mit Hozzád írok,
ki pályatársa lettél zord utamnak,
ki megfogod kezem, míg búg a gép
s az állomások mind mögém rohannak.
Harminc kis állomást elhagytam immár
és közeledik már a többi, jaj:
minden nap új mérföldkő, új barázda,
minden nap elhull egy-két szürke haj.


Gute Ruh!
Ich bin da,
Deine Mutter, Mama;
Müde wie du.


Der Sieger Lindor war nicht mehr,
ein Träumer war's und ist die Klarheit
vom Dunkel wohl verschiedener,
als leere Träumerei von Wahrheit?


沁南幕客尽诗豪
斧月斤云得句高
吏部文章笑东野
若为自比倚松蒿


»Und die Moral?« Wer hat davon gesprochen? –
Gar keine! Leser, bist du toll?
Denn welcher arme Mann nagt wohl an einem Knochen,
Und welcher reiche nähm ihn wohl?


Man flickte – war's zu Straßburg oder Rom?
Ich weiß es nicht – an einem Dom,
Und jagte Mutter, Brüder, Schwestern
Des Sperlingvolks aus ihren Nestern;
Und als die Flickerei zu Ende war,
Da kam, bei Tausenden, die Schar
Der Flüchtigen zurück geflogen;
Und freudig hätte jedes Paar
Sein Nestchen wieder gern bezogen;
Allein man sah betrübt, daß keins gelassen war.
Und: Gott! was hat sie doch bewogen,
Erseufzte da, mit tiefem Ach,
Ein alter Sperling auf dem Dach:
Uns unsre Wohnungen so grausam zu zerstören?
Was Bösers konnten sie nicht thun;
Als wenn die hohen Mauern nun
Zu etwas nütze wären!


konají zde v stínu,
lkají k Hospodinu,
lkáti nepřestanou,
pokud nezaplanou
jako okna v jase
ve prvotní kráse
síla s vzdoru bleskem
v každém srdci českém!


Si de un delito proprio es precio en Lido
la horca, y en Menandro la diadema,
¿quién pretendes, ¡oh Júpiter!, que tema
el rayo a las maldades prometido?
Cuando fueras un robre endurecido,
y no del cielo majestad suprema,
gritaras, tronco, a la injusticia extrema,
y, dios de mármol, dieras un gemido.
Sacrilegios pequeños se castigan;
los grandes en los triunfos se coronan,
y tienen por blasón que se los digan.
Lido robó una choza, y le aprisionan;
Menandro un reino, y su maldad obligan
con nuevas dignidades que le abonan.


Pareille aux Dieux, dont le généreux flanc,
Sentait courir sous la chair, non du sang,


Hned mi snímal šátek s vlasů,
chtěl mne bráti kolem pasu.


Ruhe träuft von seinem Flügel,
Und er spendet Labung aus.
Dort, an jenem grauen Hügel,
Kehrt vom Feld, mit losem Zügel,
Froh der Ackersmann nach Haus.


Thut ein gesezter Geist/
Was Recht und Tugend heist/
So kan noch Pöfels-Wutt
Die Böses heist und thut/
Noch saures Fürsten-Blicken
Den steiffen Sinn verrücken/
Ob Wind und Welle braust/
Ob Sturm und Wetter saust/
Ob schon der Kreyß der Welt
In einen Hauffen fällt/
Sieht er sich ohn Erschrecken
Flutt/ Staub und Schutt bedecken.


Kdo Tvé písně pojal, ten si růži
Nejkrásnější vsadil v srdci svém – –
Buďtež za to vroucí díky Tobě!


Sie singt: Des Mannes Taten bleiben eigen,
Gewaltig ist der Geist, der von uns schied.
Sein Schatten stolz an uns vorüber zieht. – –
Es lebt ein Gott, laßt uns die Häupter neigen.


Tu vuoi che muoia Orlando, e così sia;
ed Ulivieri; e sai della guanciata
che mi diè in corte e della ingiuria mia
che nel core e nel volto è ancor segnata.
E Falseron credette per la via
avermi, e Bianciardin qua la ballata
più volte ha ribeccata, e 'l suo palagio
mi désti, ch'a tentar quello avessi agio;


Dorthin hieß er uns letzte Söhne ziehen,
Des Stammes Überrest, der Tugend wert,
Die unsrer Ahnen war, denn wir entfliehen
Mit überwundnem, nicht beflecktem Schwert.


Mort tout ce triomphe inouï
Retentissant sans frein ni fin
Sur l’air jamais évanoui
Que bat mon cœur qui fut divin !


老翁衰病不忧花
百口唯须麦养家
闻道田中犹要雪
兼收凝白试山茶


Se tu viesses ver-me hoje à tardinha,
A essa hora dos mágicos cansaços,
Quando a noite de manso se avizinha,
E me prendesses toda nos teus braço
Quando me lembra: esse sabor que tinha
A tua boc o eco dos teus passo
O teu riso de font os teus abraço
Os teus beijo a tua mão na minh
Se tu viesses quando, linda e louca,
Traça as linhas dulcíssimas dum beijo
E é de seda vermelha e canta e ri


Kishitűek! a kárhozat és üdv
Itt csak a napnak nyugtán jön,
S a nagyok napja, nem rövid élet
Napja, letűnő a földön.


Die Sünd bringt doch was Guts; sie muß den Frommen dienen,
Daß sie viel edeler vor Gott, dem Herren, grünen.


يأخذ من هذا وذاك بالربا
يعطى نحاسا ليرد ذهبا


Od bílého rána
až do tmavé noci –
a budou mi orat,
jak orají otci.


No la épica trompa, con que Homero
pregonó las hazañas inmortales
del cauto Ulises y de Aquiles fiero,
sino la ebúrnea lira es la que quiero
para romper en cánticos triunfales.
Píndaro sea el lírico maestro
que entre los nueve clásicos descuella,
quien su lira me dé, para que en ella
tenga un oasis la aridez del estro.
Cantaré, cual ayer cantara él mismo,
los simulacros bélicos, que al choque
imprimen en el alma el heroísmo,
como el cincel las formas en el bloque;
y ensalzaré al poeta sin rivales,
ya que esos juegos de viril porfía
son como los perpetuos funerales
del que en sus odas los cantara un día.
¡Loada la gloriosa primavera,
que en la sien juvenil prodiga flores,
al romper las batallas de la vida!
Juventud que se envuelve en su bandera
es digna de los líricos honores,
ya que tampoco la lección no olvida
que le dieron luchando sus mayores.
Cantar el porvenir, cuando en la cumbre
aún no se ha apagado
el vivo ejemplo de la excelsa lumbre
que encendieron los héroes del pasado,
es pedir el laurel, ganar la gloria,
atropellarse para entrar en lucha,
asordar los oídos de la Historia
con voz de reto que tronar se escucha,
amanecer a la futura brega
y prepararse a la feliz victoria,
sentirse grande en el combate rudo,
y ya no a modo de la raza griega
morir, sino nacer sobre el escudo.
¡Salve a ti, primavera de esperanzas,
que sobre el hielo del dolor avanzas
resucitando las marchitas flores;
salve a ti, Juventud, que en la ancha arena
expandes con la lucha tus vigores,
disipas los nublados de tu pena,
y, rica de laurel, en la porfía
corres como una olímpica figura,
tras la copa del triunfo, en la que un día
nos brindarás no sorbos de amargura,
sino siquiera gotas de ambrosía!
Digno es del áureo verso el varón fuerte,
que, crecido a la sombra de la palma,
se ríe desde niño de la muerte
y tiene sano el cuerpo y grande el alma.
Maldito el que desgasta sus abriles
en estancarse con mortuoria calma,
o en robar horas al placer violento,
sacudiendo sus años juveniles,
como hojas secas que se lleva el viento.
No es Juventud la que llorosa y triste,
huérfana de coronas y apocada,
ni la fatiga ni el dolor resiste.
¿Qué sabe de la lid, qué del trabajo?
Ni hundir la reja, ni vibrar ia espada.
Falta de fuerzas sobre el hondo tajo
del arado viril, llora y se abate;
y si tiene tal vez planta ligera,
¡no será para el triunfo en la carrera,
sino para la fuga en el combate!
Cuando haya muerto el pundonor, y en vano
flote el postrer girón de la bandera;
cuando en el fondo del dolor humano
aliente vil resignación, y el hierro
duerma sueño de paz sin que haya mano
que lo sepa blandir: cuando del perro
llegue a la luna el retador ladrido,
y el Fénix no renazca y entre el fango
muera el cisne de Leda, conmovido.
No debe el vate de apolíneo rango
llorar, sino rugir. Si las vilezas
desparecen al fuego y queda ei oro,
desate sobre todas las cabezas
lenguas de fuego el cántico sonoro.
La femenil ciudad en que las danzas
laxaron el vigor: en que la fiesta
para siempre jamás rompió las lanzas;
en que la Juventud a los altares
corre de Baco, y gala deshonesta
hace de anacreónticos cantares;
la femenil ciudad, que el bien olvida
y apresura el placer, por justa suerte
ha de ver en la aurora de su vida
la repentina noche de su muerte.
Incendiada será. Y así que, presa
de la llama voraz, quede en pavesa.
El pindárico vate no vencido
romperá en odas de triunfantes lizas;
y sobre la ciudad, como un rugido,
pasará luego el viento del olvido,
sacudiendo el crespón de sus cenizas...
No, no sois los que, prestos a la arena,
sabéis correr con entusiasmo, aquellos,
rendidos en mitad de la faena,
jóvenes que disipan sus destellos
en las danzantes fiestas: de la lira
suenan así los cánticos mejores,
dando a los aires la alabanza vuestra;
porque la musa varonil se inspira,
cuando ve que del tálamo de flores
caéis de un salto en la marcial palestra.
Ya otra vez el asombro ha preguntado
si los que del amor hacían gala,
eran los mismos que, en la patria historia,
honraban las insignias del soldado,
batían antes de morir el ala
y espantaban la muerte con su gloria.
Los que mimados en su infancia han sido
guardan un noble corazón, que late
a todo impulso generoso: el nido
águilas da también para el combate.
El amor no es endeble: Hércules ama.
No porque estéis con el acero en mano
listo a la lucha el corazón amante
en vuestro pecho yacerá dormido;
porque en la misma fragua en que Vulcano
nace los fieros rayos del Tonante,
hace también las flechas de Cupido.
¡Oh mancebo gentil, rompe el estrecho
molde femíneo de tus formas puras!
Levanta el amplio y vigoroso pecho,
enciérrate entre férreas ligaduras,
échate ingentes pesos sobre el hombro,
cubre larga distancia en tu carrera;
y alcanzarás el merecido asombro
de la tímida virgen que te viera.
No robes con placeres la pujanza
a tu virilidad: rápido avanza
a conquistar la deifica corona;
y así que cunda el músculo en tus brazos
y cobren solidez tus formas bellas,
al son del himno que tu elogio entona,
ya podrás descansar en los regazos
de rendidas y cándidas doncellas...
Bebe el clásico zumo de las vides,
y consagra a tu amor dulces instantes,
pero, al beber el zumo, no te olvides
de hacerlo en copa de oro, siempre que antes
sepas ganarla en las hercúleas lides.
Entonces el amor será más fuerte,
más digno, más viril. Ya tu deseo
podrás colmar en placentera suerte,
mientras que, en repentina catarata,
las desatadas ondas del Alfeo
se harán en tu loor lenguas de plata!...
Es tiempo ya de que en la arena ardiente
quede probado el músculo. El presente
así sintiera venturoso orgullo,
al ver que el porvenir busca vigores.
¡Es tiempo ya, titanes en capullo,
de romper el botón, y hacerse flores!...
¡Ah, con qué agrado miraréis, mañana
que os opriman los hielos de la vida,
la empolvada corona, que, pendiente
del muro, os hablará de la lozana
juventud en que fausta y engreída
ciñó de triunfos vuestra misma frente!
Y al tocaros quizás esos cabellos
que laureados así viéronse un día,
sentiréis sólo deshacerse en ellos
nevados copos de ceniza fría...
Más vuestra ancianidad, cual la del roble,
rica en savia ha de ser, que siempre queda
huella de glorias tras la lucha noble.
¡Qué importa la vejez, si cada ruina
escondido quizás guarda un tesoro!...
Finge un molino trágico la rueda
de la suerte, que rápido camina;
y así del trigo de los bucles de oro
brotan las canas como blanca harina.
Pero antes ¡ah! de que lleguéis a ancianos
probaréis vuestra gloria. El varón fuerte
recoge el fruto con sus propias manos,
o lo arranca del árbol de la suerte...
No buscáis para el músculo las galas
de fuerza inútil: ¿para qué las alas
si no es para el empuje a lo infinito?
Anima al viril brazo el noble anhelo
de romper las prisiones del granito
y redimir los gérmenes del suelo;
y un numen sacro en su labor lo inspira,
cuando, al vibrar el victorioso tajo,
la herramienta pulsada como lira
canta las epopeyas del trabajo.
El arado abrirá sobre los valles
surcos de salvación. Taladro fiero
hará saltar la roca de las minas.
La multitud no azotará las calles,
sino que, en esa redención de acero,
cruzará el campo, vestirá las ruinas,
voceará en las silentes soledades,
romperá el hielo de las arduas cumbres,
y, al soplo de huracán de las edades,
volará en busca de las nuevas lumbres,
cual si fuera en un éxodo de gloria,
que remozando la pasada vida
evocase otra vez sobre la Historia
la visión de la Tierra Prometida.
En su carrera ese desborde humano
azotará las despobladas zonas,
como azota la faz del oceano
con su látigo de agua el Amazonas.
Los verdes campos alzarán cantares,
las biavas cumbres ceñirán coronas,
los negros antros abrirán caminos;
y cubrirán nuestros desnudos mares
bosques flotantes de veleros pinos.
Y al avance del ímpetu que crea,
se tornará la selva en limpio llano,
y en ciudad fausta la pajiza aldea,
y el árido desierto ya no en vano
se extenderá con mendicante anhelo,
cual si fuera la palma de una mano
que le implorara una limosna al cielo;
y para darnos sus mejores minas
conmoviéndose entonces las montañas,
como desesperadas heroínas,
se abrirán ellas mismas las entrañas.
En tan ruda labor las damas bellas,
que ora regalan al amor su aliento,
ora avivan la luz de las estrellas,
ora enriquecen de perfume el viento,
sabrán también, como en lejano día,
para acrecer el bélico tesoro,
cortáronse entusiastas a porfía,
hasta sus crenchas de abenuz o de oro,
hollar el campo y doblegar la frente
sobre el surco, que abierto con fatigas
se bautiza y fecunda con sudores:
tal la bíblica Ruth que humildemente
va sólo recogiendo las espigas
que quiebran al pasar los segadores...
Si logramos unir en nuestra historia
al noble oorazón el brazo fuerte,
gozaremos la alianza de la gloria
y no nos vencerá sino la muerte.
Nada importa morir, si cada tumba
en un bosque de lauros se convierte.
¡Bello es que un pueblo sin temblar sucumba!
En el osario sus despojos yertos
se regarán con llantos compasivos;
que ante la tumba de los héroes muertos
se postrarán los vencedores vivos.
¡Oh vencedor, que altivo te levantas,
piensa, si las rodillas no quebrantas,
que la que cumbre fue se torna abismo!
El polvo que hoy está bajo tus plantas,
mañana puede estar sobre ti mismo.
Para salvar los áridos desiertos
que tras de cada tumba abre el olvido,
—libros en blanco para siempre abiertos,
en que la voz de los elogios calla—,
nada importa vencer, ni ser vencido:
lo que importa es ser grande en la batalla.
No te arrepientas, Juventud, si acaso
en los esfuerzos de tu afán prolijos
hallas suerte fatal; afirma el paso:
que la fe de los padres en ocaso
renace en el oriente de los hijos.
No te arrepientas, Juventud. El vate
tampoco de tu elogio se arrepienta,
ya que pulsó de Píndaro la lira.
La fe en el porvenir gana el combate,
la duda en el combate es una afrenta,
la afrenta de esa duda horror inspira;
y el arrepentimiento encoge el ala,
no vence más en las contiendas rudas,
¡y va a besar los pies como Magdala,
o a colgarse de un árbol como Judas!


Rozhled kolem kynul velkolepý,
kde zrak utkvěl, lesy jen a lesy
vlnily se po obzoru dálném,
černé blízko a modravé v dálce,
svěží tady, posupné tam mračno,
rozložené v dálku vlnily se,
slavné jako moře nepřehledné,
v měkkých liniích se rýsovaly,
tady lnouce těsně ku obzoru,
a tam výseky se pasek smály.
Strmé stráně uléhaly k sobě,
a tam v dálce na úbočí jedné
při posledním ozáření slunce,
které zvolna jako velká lampa
sklánělo se v mráčky fialové,
jež se tměly na západní straně,
velký hrad stál... Jak se zachvěl Jeník!
Otce jeho hrad, hrad jeho rodný,
starý Svojanov! Jej z také dálky
posud nikdy nezřel, a tu divný
pocit schvátil srdce pacholíka,
nový pocit nesmírného stesku
hruď mu sevřel, vztáhl v dálku ruce,
jak by blíž chtěl slákati ten obraz,
který jako z páry tkán a mlhy
tam se vznášel na pozadí nebes.
Kdyby mohl – nebýti té dálky –
kterak by se vrátil, vrátil domů!
Viděl v duchu, starou jizbu šerou
přísným krokem kterak otec měří,
čechraje vlas, chvílemi i bradu,
viděl matku, kterak strojí na stůl
k večeři, co starý plebán vchází
s vlídným pozdravem, jak v zvyku míval,
každodenně večer u nich hostem.
Roztesknil se hoch, ba zaplakal si,
ale síla jeho vůle byla větší.
Že by trpět mohla tolik matka,
nepostihl v dětském nerozumu,
otce starost nepřipustil sobě,
bývalť po dny dlouhé otec z domu,
a pak chuť a touha dobrodružství,
schvátila jej jako mladé víno.
Před ním vráz myšlénka jeho stála,
osvobodit památný hrob Krista,
nebýt posledním v té snaze druhých,
vidět přitom cizí, dálné země,
o nichž pouze slýchal od plebána
neb čet v knihách věci přepodivné.
A tak v boji krátkém sporných citů
mladý hošík do dálky se díval.


Jako krajina nebeská
Jesti krásná moje vlast;
Vlast a Ty, ctná dcero česká!
Jediná jste moje slast.
Vás co duši svou miluji,
Vám život svůj zasvěcuji;
Heslem mým buď v každé době:
„Vlasti mé – a tobě!“


Přísloví staré velmi dobře praví:
„Čistota těla poloviční zdraví!“
Vody nám Pán Bůh všude dosti dal,
aby jí člověk moudře užíval;
tělo i prádlo může čisté být,
špinou se nikdo nemá dlouho krýt.
Na ptáka každý ať se podívá,
kolikrát za den on se umývá;
zvířátko každé čistotu chce mít,
ve špíně jemu nevolno je žít.


Ayant quitté leurs bagues,
Par le sommeil touchés,
Figurants sont couchés.


(I)
Como entre homem e ave sobrevive imagem
busquei em mim, e éramos parecidos
mas, quando edifiquei, achei-me
pois cada espécie está em seu at
O homem é um ato home o pássaro, um ato pássar
(II)
Das coisas mais simples minha textura tornou-se
tanto da iniciação a severidade do que sei
(o homem faz a bala, a bala mata o homem
derruba-se o cavalo, cai o rei)
Na premissa de noites custosas
aprendi meu rosto, os olhos e mais sentidos,
não nascendo a vida em episódios
mas em ciclos, em fases, dolorosos ciclos de noit
A vida é consciência de seu exercício
e até saber-se mais homem que ave
é preciso sensibilidade como peixes
e o vínculo da prática à própria image
(III)
Agora que me sei não pássaro
mas homem ato, guardando vínculos
sou um gesto particular dos atos
do homem geral em geral ofíci
Sou assim compreendido de outro
O que eu seria outro ser não fôra,
embora juntos na inteireza do todo,
diversos de carne, fôssemos a classe;


吟坐因思郭景纯
每言穷达似通神
到头分命难移改
解脱清襦与别人


Denk', wenn du selbst zur Qual geboren,
In Schmutz und Schmach das Licht erblickt,
Ob du die Tugend dir erkoren
Und still dich in dein Los geschickt.


So schauet denn das buntbewegte Leben
Ringsum von meines Gartens heitrer Zinn,
Daß hoch die Bilder, die noch dämmernd schweben –
Wo Morgenglanz geblendet meinen Sinn –
An eurem Blick erwachsen und sich heben.
Verwüstend rauscht die Zeit darüber hin;
In euren treuen Herzen neu geboren,
Sind sie im wilden Strome unverloren.


جارية تجلد حد المفتري
كأن عبد اللّه فيها قد خري
قبيحة المنظر ذات مخبر
كأنها قد ضمخت بالعنبر
معشوقة في قدها المختصر
كأنها الدلو حذاء المشتري
تزهى بأذنين ورأس حجري
أطعن منها في سواءِ الثُّغَر
نسألها عن عجر وبجر
تصدقنا عن مودعات الخبر
نعيت فيهن بمسى الأسر
تسكن في بيت لها مسعر
تسفر عن وجه لها مخدر
مخردل مفلفل مسعتر
سوداء كالقار أو المقير
في حجرها أبيض مثل القمر
مطرز بالام من ذات حر
أخرج هداك اللّه لا تقصر
إن كنت ذا حذق بها أو بصر


Sto, dvě sta velikých zázraků
marně dal před oči hlupáků –
jiný pak napsal knížek pět,
hlupci hřmí slávu jeho v svět.


V náruči boží, odkud jsme vyšli,
večer se všichni sejdeme zas; –
kdo by se děsil, kdo by se třás’?


Vzpomínám na ty naše cesty v chatách
uhelných pánví. V celém Krušnohoří
co člověk český, tomu smrt je v patách.
A šachty hučí, v obrámech to hoří.


Komm her und laß dich ferner lieben
Weil deine Jugend Schönheit hat;
Bleib, bistu ein mal schon geblieben,
Die Flucht ist jetzt doch gar zu spat.


Der Pilger sprach nun zu ihr nieder:
»Du bist der Engel, armes Kind!
Noch zuckt zum Lichte dein Gefieder,
Ist gleich dein Auge sonnenblind.


seu "compreende?" soa
dito a cada frase
como a tentativa
de reter o ausente
que visto convence


A líbala jej s vášní horoucí
na ústa, na oči a na čelo,
však pološílen když ji k sobě trh’
a k srdci tisk’, tu padla bez smyslů
a beze vzdechu, jako mrtvá v prach.


Pan Alois mluví, jak by z knihy čet’,
a dosud lavička je vábí,
kde sedávali něžně řadou let,
kde zpívali jim slavíci a žáby,
pan Alois posud, když tu spolu sednou,
blouznívá o tom, jak se vezmou jednou...


A híven érző szív magyarázta ki
Indúlatodnak titkait, oh örűlj,
Mert megnyeréd, amiért volt
Most legelőbb szabadulva húrod.


Pastýř Mojžíš na poblízkém hloží
zavěsil svůj dlouhý svrchní šat;
hověl sobě na travnatém loži,
a již vítaným byl spánkem jat.


su cui piovano petali di rose
appassite. Io che l'amo, il vecchio monte,
gli parlo ogni alba, e molte dolci cose


Nach vielem Reichthumb, Gut und Geld',
Herr, laß mich ja nicht trachten.
Gib, daß ich allen Pracht der Welt
Mög' jnniglich verachten,
Auch nimmermehr
Nach hoher Ehr
Und grossen Namen strebe,
Besondern nur
Nach rechter Schnur
Der wahren Christen lebe.


E dininguarda a nun poeù a fass toeù via,
en fan toninna, en fan de sott e doss.
Pur tropp l'è inscì: mì ch'hoo provaa la mia,
soo cossa gh'è de noeuv con sti balloss.
Pur tropp sont dada denter in la stria,
e el cogitor l'ha induvinaa tutt coss.
Ah roffianon d'on Pepp!... Varda el mè nan
se gh'è on cristo compagn in tutt Milan!


Im Gedränge des Heeres,
Im Aufruhre des Meeres,
Auf der Jagd zwischen Klüften
Sinkt sich's schöner zu Grüften
Als auf ängstlichem Bette.


Toť jsou přátelé, kteří se k radostem jen vodí,
protože okolo bolestí po špičkách jen chodí,
nepotkavše se v krajině poznání! Ó není
život věrným zrcadlem, v němž se shlížet mohou,
kdo se v pravdě milují! V pravdě zanícení,
křičte, jak v posledních záchvěvech v sobě pouze zříte
úžas nad světem Tušení, strmou bránu k věčnu,
a to jen ve vzácné hodině,
v nejdražší, v které vám vyzářil pro vždy život celý,
a jak že malým vám připadá pak to zrcadlo
ze hvězd, z květů, z životů, neb jste uviděli
v sobě svoje poznání, a již v sobě pouze
spáse se blížíte v touze!


自别乡关已月馀
可堪禊日尚南徐
我家正在兰亭下
曾有流觞念我无


为忧圆教祖风摧
雨坠天花夜讲开
会得王公题壁意
入尘摩诘是如来


Entdecke mir die Kunst, wodurch Virgil
Mit wechselnden und nachdrucksvollen Thönen
Den Vers beseelt, der dort gantz Rom gefiel;
Und solte mich der Pöbel gleich verhönen.
Dem leeren Reim und unsrer Verse Zahl,
Die lebloß fließt, entsag ich noch einmal.


vše, mužský cit čím trpěl i čím strádal
po roků řad,
jsi smířila, a – div to! – že mi nadál
lze milovat?


Durchlauchtigster August!
So oft ich nur gedenke
An das vortreffliche und Fürstliche Geschenke,
Das deine Gnaden-Hand mir gestern überschickt;
So bin ich ausser mir, und bleibe ganz entzückt.
Ich kenne dessen Werth und will aus Ehrfurcht schweigen.
Doch dein großmüthiges und gnädiges Bezeigen,
Bewundert stets mein Geist, und ist in sich erfreut,
Denn dieses übersteigt den Werth der Kostbarkeit.
So hoch nun deine Hand, o Held! den Geist vergnüget,
So stark die Ehrfurcht mich, nach Schuldigkeit besieget;
So scharf sucht auch mein Herz, mein Geist, Gemüth und Sinn,
Dem Dank davor zu thun/ den ich dir schuldig bin;
Durchlauchtster! fordre nicht ein künstlich Wort-Gepränge,
Denn deine Großmuth bringt mich also ins Gedränge,
Daß es nicht möglich ist so stark, so groß, so rein,
So lebhaft und geschickt, als es wohl solte seyn,
Den unterthängen Dank dir Herzog darzulegen;
So weis ich, wirst du doch von deiner Großmuth wegen
Das Lallen nicht verschmähn. In Unterthänigkeit,
Dank ich vor das Geschenk, womit du mich erfreut,
Und hoch begnadget hast. So viel es Schönheit träget;
So viel es Augen sehn, und Herzen auch beweget;
So vieles Fürsten Glück; so viele Lust und Zier,
Und Jahre nahen sich davor, o Held! zu dir.
So wird dein treues Land sich glücklich schätzen können.
Du aber wirst mir auch Zeitlebenslang vergönnen,
Daß ich, so oft ichs nur bemerke, trag und seh,
Allzeit auf deine Gnad und Huld zurücke geh,
Und dich verehren darf. Ich will noch bittend schreiben,
Du wollest fernerhin mein gnädger Herzog bleiben;
So wird mein ganzer Sinn in tausend Lust gesetzt,
So acht ich mich beglückt, und werde hoch ergötzt.


Ist keine Rettung? Ist die Harmonie
Gestorben? Sind die Engel der Musik
Gefallen und Satane worden?


Z kruchty této ječela a
vřeštěla má harmonika,
zatím co jsem zraky svými
zřel na bujný tance rej...


Elmondanád, mi bántja lelked,
Mi mérte rája a csapást?
S ha gyógyszert nem tudnék is adni,
Adhatnék tán vigasztalást.


Seguitavan chiamando in lor preghiera,
Angeli, il vostro nome, e il tuo, Maria;
e il Battista, pensosa anima austera,
e tutti che sperâr certo il Messia;
e gl'Innocenti, pargoletta schiera;
e i Dodici da Pier fino a Mattia;
e i Romiti, e i Dottor' di sacre cose,
e i Martiri, e le Donne affettuose.


Das Eiland doch mit dem schimmernden Kirchlein
Inmitten des blinkenden, flimmernden See's,
Das jüngste wohl ist's der Enkelkinder.
Es breiten die Wellen sich ihm zum Teppich
Wie blinkendes Linnen, wie flimmernde Seide,
Drauf kniet das Kindlein, die Hände gefaltet
Zu stillem Gebete in gläubiger Andacht;
Dann wieder erhebt es ein Singen und Klingen
Mit reiner silberner Glockenstimme.


Se eu pudesse fazer com que viesses
Todos os dias, como antigamente,
Falar-me nessa lúcida visão
- Estranha, sensualíssima, mordente;
Se eu pudesse contar-te e tu me ouvisses,
Meu pobre e grande e genial artista,
O que tem sido a vida - esta boemia
Coberta de farrapos e de estrelas
Tristíssima, pedante, e contrafeita,
Desde que estes meus olhos numa névoa
De lágrimas te viram num caixão;
Se eu pudesse, Fernando, e tu me ouvisses,
Voltávamos à mesma:
Tu, lá onde
Os astros e as divinas madrugadas
Noivam na luz eterna de um sorriso;
E eu, por aqui, vadio da descrença
Tirando o meu chapéu aos homens de juíz
Isto por cá vai indo como dantes;
O mesmo arremelgado idiotismo
Nuns senhores que tu já conhecias
- Autênticos patifes bem falante
E a mesma intriga; as horas, os minutos,
As noites sempre iguais, os mesmos dias,
Tudo igual! Acordando e adormecendo
Na mesma cor, do mesmo lado, sempre
O mesmo ar e em tudo a mesma posição
De condenados, hirtos, a viver
- Sem estímulo, sem fé, sem convicçã
Poetas, escutai-me: transformemos
A nossa natural angústia de pensar
- Num cântico de sonho!, e junto dele,
Do camarada raro que lembramos,
Fiquemos uns momentos a cantar!


Umdleli i lidé. Kupci suší,
přidušení silou lakoty,
za pár rýnských zastavenou duši
i ty svoje hmotné životy.


Verzeih! Dünkt dir vielleicht zu trüb mein Sinnen?
Die Blume, wenn zu heiß die Strahlen brennen,
Schließt ihre Blätter gerne dann nach innen.


A sotva od nich odtrhl svou duši,
Váh prudký vedl okolo jej Strečna,
tím rájem, v kterém člověk sotva tuší
zem pod nohou! O, kráso nekonečná! –
Tam Orava, ten div divoucí hradů,
se příkrých skal se hlavou v mraku tratí,
že pohleděv k ní trneš ve závrati.
Stáh’ víčka, by mu z očí neunikla – –
A peruť zatáčí se k Tater výši. –
Což na Oravu zapomenul v Spíši,
kdy z trosek zámku žasem ústa zkřikla,
když oči jaly zas ty země střely,
jež nad sopkami jakby zkameněly! –


Ich bin ein Kalif des Geistes,
Ein Mehrer des Reichs fürwahr.
Doch ein König ohne Land nur
Im großen Weltbazar.


Des leibes frucht vnd menschen kind
scheuckt vns Gott selb zum Erbe,
Er gibts zu lon wem ers nur günt,
vnd leßt niemandt verderben:
Mit segen Er all ding erfüllt,
durch jn wirt hunger, durst gestillt,
auß rechter gnad vnd güte.


Gazdag vagyok, s hogy láthasd, mi ér karom? ha kell
Im párcsatára hívok bárkit honodba’ fel!
S míg szólt a hosszu száraz termet negédesen:
A hölgy nem méltatá egy tekintetére sem.


Mráz duje ve tvé šediny,
mráz pod tvůj prázdný krov,
jak zbyl’s tu, samojediný
bez slz a beze slov.


Voi, che nel volto viva mi rendete
l’imagin cara ch’ho più viva al core,
dolci sei pegni ch’al mio gran dolore,
a le tenebre mie compagni sete,


قمصاننا تشيع الفتنة لجسدين في لذة السفر
نغفل عن خيوطها المشاعة فنخسر قناديل الطريق
مثل نجوم مدلاّة في تجاعيد الوحشة
تظن أنها السماء
جبلٌ يخبُّ في جبّته الموشاة بأحداق ثملة
وأهداب فَضَّة
ترصد رعيةً في وحشة السفوح


Jak půlnoční stín Mordred ven se plíží
a pážata zas číše vrchem plní
a zlaté slunce na svět šťastný shlíží
a oči všech tak pronikavě slní,
že maně k zemi hlavy jich se níží
i cítí, Vesna jim se v ňadrech vlní...
Když hlavu vznesli – přelud v mlhu splýval,
však nad sněhem juž první skřivan zpíval.


 Én ráállok, de majd Zeli
Ti velem ellenkeztek,
Panaszokkal lévén teli,
Amor ellen vétkeztek.


Freyheit nur giebt uns Gedeihn:
Sie beherrsche diese Stätte!
Nie soll unsre Brüderkette
Eine Sklavenkette seyn.


A porba hullnak büszke arcok,
Sikoltva: “Itt a fergeteg!”
A zivatar zenéje harsog:
Csak rajta! Én nem reszketek.


لا ترغَبَنْ فيمَن إذا شاهَدْتَهُ
وخبَرْتَه لم تُلفِهِ بالشَّاهِدِ
ومَتى أردتَ تكثُّراً بدنُوِّهِ
فاعلَم بأنَّكَ لم تَزِدْ عن واحدِ


Pero en vano, entretanto los leones restantes
saltan sobre la niña y una herida mortal
se desgrana en su frene como rosa marchita,
deshojada en el circo de la Roma imperial.
El gladiador se vuelve. A sus pies ha expirado
la inocente chiquilla, blanca flor celestial
y un perfume de rosas, esparcido en el aire
se ha extendido hasta el cielo, donde va a reposar.
Los leones acechan. El descuido le pierde
y se lanzan enormes con sus garras sobre él,
destrozando sus muslos y tendones calientes.
En un charco de sangre muere el valiente aquel.
Los aplausos retumban en el circo romano
y en señal de alegría con gran admiración
hay aplauden las turbas la esplendidez augusta
del Pretor que dio a Roma la excelente función.


Bych spjal jak perly zlatou písně šňůrou
těch exulantských slzí trpký žal,
jenž k prsti rodné sněhem, ledu kůrou
kdys při loučení žhavě pronikal.


Hrdličky dvě s pelesti
v zeleném se vínku skvěly,
a květ žlutý pro štěstí
za trámem, kde spáry zely,
nádovník střel s povalu.
Do čtvrt jizby rozsedla se
z široka a pomalu
obrovitá kamna zase,
kachlík jejich zelený
polévanou kresbou blýskal,
s myslivečky, jeleny
pod stromem tam pasák pískal.


Tak v mysli naší věčně bude žít! –
Vy nezazlíte, slovo těkavé
když vyláká ty pestré obrazy,
v nichž duše jeho posud žije nám,
když stíny jeho postav tragických
před vámi v pestrý rej se zamihnou,
když oslní vás záře jeho hvězd,
když ovane vás jeho růží dech,
když oživnou zas pluky slavíků,
jichž sladké tóny zavřel v písně své;
na křídlech slova, vlnách nápěvů
když prohlédneme svoje dědictví
a řeknem’ si: „Hle, jak jsme bohatí!“


Hubert der Maler – am Isarstrand
Sitzt er in Bajuvarenland.


So the bright fires that light the milky way,
Lost and extinguish'd in the solar ray;
In the sun's absence pour a flood of light,
And borrow all their brightness from the night.


Na širé rovině jen louka s hustou travou,
a pouze nebes báň, jež hoří nade hlavou,
jí meze klade kolem. Na prostoře celé
se tu a onde zdvihá vrby proutí stmělé
a stezky sotva najdeš, běžícího hada,
jež chvilku oku zjevna, chvilku v květy vpadá.
Mír vládne po prostoře, slunko nad ní svítí:
v té prázdné lučině dva topole je zříti,
dva stromy ustaralé, zohybaných suků,
jak z dávných pověstí by vstali, v ruce ruku,
dva obři zachmuření, jdoucí do zápasů.
Teď jejich list se leskne ve slunečním jasu
a staré šeptá báje, jako před sta lety.
Kde je ten čas, kdy nejprv ve drobounké květy
haluze obalivše blízkými se shlédly
a vzájemně pel květů v objetí si svedly
po vánku, spečetivše tak svou lásku prostou?
Od oné doby k stáří spolu stále rostou
a vzájemně se těší na té prázdné pláni
v upřímné lahodě a v listů šepotání.
Jich štíhlé tělo k sobě oko chodce svádí;
tu v dálku pod sebou stín, který libě chladí,
do trávy nejbujnější, jejíž stvol se klene,
tichounce skládají pro údy unavené:
tam stromy stařičké si hosta uvádějí
a líbili se mu, pak v snětích nejraději
se cele rozzvučí a plachým písní rojem
i milým chládečkem i vlahé vůně zdrojem
jej rády zahrnou, jak Zeva kdysi honem
uctili v chýžce svojí Baucis s Filemonem.


Viele rühmen, sie habe Verstand; ich glaubs: für den einen,
Den sie jedesmal liebt, hat sie auch wirklich Verstand.


Mein Kind, mein Kind! In Knospenhülle ruht,
Dem Sorgenblick entzogen, noch dein Los;
Du lebst von meiner Achtsamkeit und Hut.


Kis méhek! kerteken,
Mezőkön, berkeken
Mit futtok sok veszéllyel?
A friss forrásokra,
Az új virágokra
Repkedvén szerteszéjjel?


Ó divy zřím! hle, letí posli nebe
a ke všem stranám peruť zářící
se nese bleskem, ledy tavící,
a mizí mdloba, která srdce střebe,
ruch, život tryská v Pána vinici.
Hle, v každé srdce anděl křídlem bije,
to ze sna probuzeno znovu žije,
a člověk k dílu zvedá pravici.


Je ticho. Vzpomínkou pouhou
minulost dýše na tě.


el çocuğu uyur beşiğimdah yeniden başlamak ha


Tout dormait cependant : au front des deux cités,
À peine encor glissaient quelques pâles clartés,
Lampes de la débauche, en naissant disparues,
Derniers feux des festins oubliés dans les rues,
De grands angles de murs, par la lune blanchis,
Coupaient l'ombre, ou tremblaient dans une eau réfléchis.
Peut-être on entendait vaguement dans les plaines
S'étouffer des baisers, se mêler des haleines,
Et les deux villes surs, lasses des feux du jour,
Murmurer mollement d'une étreinte d'amour !
Et le vent, soupirant sous le frais sycomore,
Allait tout parfumé de Sodome à Gomorrhe.
C'est alors que passa le nuage noirci,
Et que la voix d'en haut lui cria : — C'est ici !


Par son treillis elle passe sa tête,
Que l'hirondelle, en volant, vient toucher,
Et, chaque soir, aussi bien qu'un poëte,
Chante le saule et la fleur du pêcher.


Geou de manhã:
passarinho congelado
aquecendo os ovo
Menino da feira
molhado pela garoa
arrasta a sacol


A nejmíň kráse může klid být maskou,
tať věčný osten duší žíznivých,
tať nejvíc bodá nadšením a láskou,
a v tupé smysly hází smolný vích;
trud nestaví ji ani s čela vráskou,
vzplá, zbita stokrát, v nových nadějích,
vše pro ní lze, mřít pozděj nebo dřív,
být lotofagem nikoliv!


Wer kan deinen Sinn ersinnen / unersinnter Gottheits Schluß?
dein' Vnendlichkeit verschwämmt alle Fünklein der Gedanken.
dir ist gleich mein Vrtheil-Liecht / wie dem Meer ein kleiner Fanken.
All mein gründen / ist gegründet im ungrundbarn Gnad enfluß:
Da ich / dir die Ehre gebend / mir auch Hoffnung geben muß.
weil dein' Allmacht ohne End' / ist auch dieser ohne Schranken:
weil die Grundfest nimmermehr / kan auch das Gebäu nicht wanken:
denn dein Ehr erhält' die Spitzen / auf der Gnad besteht der Fuß.
Ach wie kan / was Gottes Hand bauet / hält und schützet / fallen?
kan auch seiner Allhülf steuren / einigs Erden widerspiel?
Aller weltlich Widerstand muß mit Schand zu rucke prallen /
oder Kunst-verkehrt selbst dienen / zu dem Gotterwehlten Ziel.
faß dir tausend Herz / mein Herz! deine Sache treflich stehet /
durch viel tausend widerstand in ihr rechtes Ziel doch gehet.


Di questa costa, là dov'ella frange
più sua rattezza, nacque al mondo un sole,
come fa questo tal volta di Gange.


Ich Unglücksel'ger nur bleib' unerquickt;
Denn Seufzen, feindlich aller Ruhe, schafft
Mein Auge schlaflos und mein Herz voll Bangen.


„Hm! strach! A proč? jsem věru otužen,
či poklady kdos hlídá?
jsouť noci jasné zrovna jako den
a nikdo nevyzvídá;
snad mohli bychom vykonati směle
od čtvrtku do neděle!“


Geschlechtern vor Poseidons Zornesworten:
Wer nie auf ausgestreckten Klippen kniete,
Blieb Fremdling dem Geschick, an Drohungsorten


Szivem igaz és jó tehozzád,
Szereti könnyed’, árvaságod,
S bár nem igér örök hüséget,
Bár gyönge, elhihetd, nem álnok.


Sie handeln mit den Spezerei'n
Der ganzen Welt, doch in der Luft,
Trotz allen Würzen, riecht man stets
Den faulen Schellfischseelenduft.


僧楼佛火漾空潭
李广桥低积水含
一夜朔风喧树杪
蓟门飞雨遍城南


Ihr sucht die Menschen zu benennen
Und glaubt am Namen sie zu kennen.
Wer tiefer sieht, gesteht sich frei,
Es ist was Anonymes dabei.


沿门灯挂昔时春
锦绣知为上户人
世事尽归文字贵
长天不动海门尘


Fénix, después que vuestra luz esquiva
tantos Ícaros libres desbarata;
después que a cuantos mira, a tantos mata,
¿queréis que sólo con mirarme viva?


Die Kron wird sein die Sicherheit,
Daß mich nichts kann vertreiben,
Daß ich in solcher Seligkeit
Werd ewiglich verbleiben.
Mit dieser Krone krönt mich Gott,
Weil ich auf ihn gehofft in Not.
Dies, dies ist meine Krone.


Und ob auch Öde mich umgiebt,
Ob mich erstickt der Nebel fast,
Mir Wirbelsand die Augen trübt,
Doch weiß ich, daß mein Herz dich faßt,
Daß es dich liebt,
Und daß du mich gesendet hast.


Já nesplácím té křivdy, věz,
jíž ty jsi na mne vřel,
pryč, než tě meče ubijou
těch, jež jsi u mne zřel!“


Bouře přešla. Ohlasem jen dálným,
vzpomínka jak v duši malátné,
nebe hřmí, déšť kapek zvukem žalným
v okna padá v ticho posvátné!


A jako slunce jedněm shaslé
zas na druhé se zasměje,
tak také v světě rozdělena
jest mezi lidi naděje.


Tudj Isten jó Dóris magam se t’om mi lelt
Csak nincs kedvem


Esta fabulilla,
salga bien o mal,
me ha ocurrido ahora
por casualidad.
 Cerca de unos prados
que hay en mi lugar,
pasaba un borrico
por casualidad.
 Una flauta en ellos
halló, que un zagal
se dejó olvidada
por casualidad.
 Acercóse a olerla
el dicho animal,
y dio un resoplido
por casualidad.
 En la flauta el aire
se hubo de colar,
y sonó la flauta
por casualidad.
 «¡Oh!», dijo el borrico,
«¡qué bien sé tocar!
¡y dirán que es mala
la música asnal!».
 Sin reglas del arte,
borriquitos hay
que una vez aciertan
por casualidad.


يا ولدي اللذين غابا
عني وكانا ضياء عيني
قعدت والحزن لي أليف
في كل آن وكل أين
حرقة ثكل تذيب قلبا
ما حال قلبي بحرقتين
لم يبق لي في الحياة يوم
أسلوبه غير يوم بيني


Tvůj z Věcnosti původ, krásnější v Tobě,
jasnější v Tobě, než v tolika jiných,
pouze rukama chléb vezdejší zpracovávajících,
pouze stroji chléb vezdejší rozmnožujících,
pouze výměnou chléb vezdejší rozšiřujících,
pouze řád vezdejších vztahů urovnávajících;
pouze záznamem zákonů jednotlivin
k majetku Celku přispívajících;
pouze objevováním zákonů-symbolů Věčna
Věčnosti roucha se zmocňujících:
V Tvé duši, hlásnici Svojí,
kouzelnou melodií,
zázračnou harmonií
Vesmíru nitrné krásy
hraje a zpívá!


Jsou za konec mu posluchači vděčni.


Két messzi sírt fölbontatott
S rothadt, két, egyforma halott
Bámult,
Hogy mit akarnak még tőlük
Az elfelejtett világbul.


Herz, tröste dich, schon kömmt die Zeit,
Die von der Marter dich befreit,
Ihr Schlangen, ihr Drachen,
Ihr Zähne, ihr Rachen,
Ihr Nägel, ihr Kerzen,
Sinnbilder der Schmerzen,
Müßt in den Erntekranz hinein,
Hüte dich schöns Blümelein!


Slabě mluví Háta bledá,
matná očka k nebi zvedá:
„Díky vřelé Kristu Bohu,
snadněji zas dýchat mohu:
On mi ještě sílu dal,
nade mnou se smiloval.“


Mám rád ten zimní kraj – jak mrtvé lesy stojí
s tou tíží sněhovou, pod níž se větve kloní,
je ticho v nich i kol, jen cestou zmrzlou v sněhu
ve vzduchu mrazivém rolničky saní zvoní.


Úgy, hogy tégedet esmerjenek,
Kit hívnak Jákob Istenének,
Hogy néked hatalmad legyen
Ez egész földkerekségén,
Estve, midőn ők visszatérnek,
Nagy haraggal fenekedjenek,
Mint az eb, úgy ugassanak,
Az várason futossanak.


Wolan, prinz, held, Mars, der welt zier,
o daß dich je nichts mög betrüben!
leb, streit, sig fort und triumfier,
daß dich die erd und himmel lieben!
Leb, streit, sig und triumfier fort,
und dan gib deiner thaten früchten
dem, welcher sie dir hilft verrichten,
bewahrend (wie du thust) sein wort!
Damit er, welcher in dem streit
dein faust zu sigen thut regieren,
gefälliglich mög fridenszeit
in seinem volk stets triumfieren!


Pod mými okny člověk pad.
Stařík –
tváře vyhloubeny,
raneček v týle –
žilnatýma rukama opřel se o strom
a jakoby sfouknut
na chodník na hřbet se složil.
Až odtud
němý bylo znát strach u třaslavých rtů,
úzkosti shon pod mžikajícími víčky
a zimnici, jež mu do kolen bubnovala.


E che la porti per suo amore al collo
Lo prega, siche ogn'hor gli ne sovenga,
Piacque il dono al marito, & accettollo
Non perche dar ricordo gli convenga:
Che ne tempo ne absentia mai dar crollo
Ne buona o ria fortuna che gli avenga
Potra a quella memoria salda e forte
C'ha di lei sempre e havra dopo la morte.


Sonst, da blieb es noch beim Sprechen,
Jetzt ach! schreiben schon die Meisten,
Schreiben giebt gleich ein Erdreisten,
Tinte kann nicht widersprechen.


Svá léna rozděluje noc a zlatohlavem
snů zdobí řady vasalů, jež zticha kráčí.
Čas pluje neslyšně, a mraků tváře dračí
se mění na nebi... Jen řeka mluví splavem.


Halt inn, ô Mensch, mit deinem Lauff',
Es ist ja leicht geschehen,
Daß Dich gereüt der schlimme Kauf;
Drum bleib' ein weinig stehen:
Wir wollen erst das HöllenLoch,
Den Schwefelpfuhl, des Satans Joch
Mit rechtem Ernst besehen.


Nicht anders, als die Rede singt,
Daß man dem Feinde Vorraht bringt,
Schickt Chotgewitz auß Deutsch' und Polen,
Deßwegen Kundschafft einzuholen.


3
Entrarà com companheiro
Na terra dos Luzitannos,
Cada qual bom Cavalleiro
Destruirão os Arrianno


Zuerst ging's an den Nordpol hin;
Da war es kalt, bei Ehre!.
Da dacht ich denn in meinem Sinn,
Daß es hier besser wäre.


Vivant passé, que rien n'efface !
Les peuples, ô grande ouvrière,
N'osaient te regarder en face
Dans ta cuirasse de guerrière ;


Wo bleiben hier, du blinder Dichter! nun
Geduld und Lob des irrenden Ulyssen?
Der fromme Held des Maro mag nur ruhn:
Sie sind zu klein von eurer Hand gerissen:
Weil einer weint, der andre öfters trügt.
Sein wahrer Glantz hat ihren Schein besiegt.


Ó sladké štěstí, o něž usilovat
Mě mocný pobádal pud v útrobě,
Nevím tě sice dosud pojmenovat,
Však neustále toužím po tobě!


ciò ch'io scrissi e cantai mi fu dimostro,
per lor d'ogn'atto vil tornai rubella,
e, se mercé di quelle e mercé d'ella,
col tempo avaro e con gl'ingegni giostro,


Mas tudo perdoarão
Minhas sepultadas cãs,
Se de cipreste as cobrirdes
Vós, e as vossas oito irmãs.


Megégett s gyász hamvába dőle;
De ifjan feltámadt belőle,
S tekintetén, elmúlván a
Sötét napok;
Ifjuság és öröm ragyog.


Un tic tac froid rit en nos poches,
Chronomètres, réveils, coucous ;
Faut remonter ces beaux joujoux,
œufs à heures, mouches du coche,
Là-haut s'éparpillant en cloches…


Seit statt fester Burgeshallen
Hölzern steht im Tal ihr Haus,
Seit sie leicht und luftig wallen,
Ist es mit den Rittern aus.


Ya empiezas a dorar, octubre mío,
con las cimas del huerto, ésas —distantes—
del pensamiento a cuyas frondas fío
la sombra de mis últimos instantes.
Corazón y jardín tuvieron, antes,
cada cual a su modo, su albedrío;
pero deseos y hojas tan brillantes
necesitaban, para arder, tu frío.
Aterido el vergel, desierta el alma,
más luz entre los troncos que despojas
a cada instante, envejeciendo, veo.
Y en el cielo ulterior, de nuevo en calma,
cuando terminen de caer las hojas
miraré, al fin desnudo, mi deseo.


Und in heißen Thränen bitterlich
Klaget laut das gute Mütterlich,
Küßt' ihn und ruft ohne End':
Ach, mein Balzer, mein Student!


Hunderttausend Kugeln pfeifen
Über meinem Haupte hin –
Wo ich fall', scharrt man mich nieder,
Ohne Klang und ohne Lieder,
Niemand fraget, wer ich bin.


Ti ze všech svědků nejdříve ať vztýčí rány snětivé
a pahýly své k nebi,
a slávě tvojí, mylné tak, jich prázdná dáseň, zhaslý zrak
ať cynicky se šklebí.


Yo me acerqué hasta tu vera
con miedo, ¿por qué negarlo?
Te reventaba en la boca
un clavel de veinte años
y en la mejilla un süave
melocotón sonrosado.
Cuando dijistes: «Te quiero»
fue tu voz igual que un caño
de agua fresca en una tarde
calurosa de verano.
Se me echó encima el cariño
lo mismo que un toro bravo
y quedé sobre la arena
muerto de amor y sangrando
por cuatro besos lentísimos
que me brindaron tus labios.
De la sien a la cintura,
de la garganta al costado.
¡Qué boda sin requilorios
sobre la hierba del campo!
¡Qué marcha nupcial cantaba
el viento sobre los álamos!
¡Qué luna grande y redonda
iluminó nuestro abrazo,
y qué olor el de tu cuerpo
a trigo recién cortado!
El pueblo, a las dos semanas
hizo lengua en los colmados,
en las barandas del río,
en la azotea, en los patios,
en las mesas del casino
y en los surcos del arado:
«Un hombre que peina canas
y que le dobla los años».
Es cierto que peino canas
pero en cambio, cuando abrazo
soy lo mismo que un olivo,
igual que un ciprés sonámbulo,
Cristobalón de aguas puras
que atraviesa el río a nado
si ve en la orilla unos ojos
o una boca hecha de nardos,
para cortarle el suspiro
con el calor de mis labios.
Que me escupan en la frente,
que me pregonen en bandos,
que vayan diciendo y digan.
Tú conmigo; yo a tu lado
respirando de tu aliento,
yendo al compás de tus pasos,
refrescándome las sientes
en la palma de tu mano.
Centinela de tus sueños,
hombro para tu descanso,
Cirineo de tus penas
Y San Juan de tu calvario
para quererte y tenerte
en la noche de mis brazos.
¡¿Qué importa que haya cumplido
cincuenta y pico de años?!
¿En qué código de amores,
en qué partida de cargos,
hay leyes que determinen
la edad del enamorado?
En cariños no hay fronteras,
ni senderos, ni vallados,
que el cariño es como un monte
con un letrero en lo alto
que dice sólo: «Te quiero»
Y colorín colorado.


绿杨黄鸟试春声
画舫朱帘送客行
醉后不知君别去
醒来犹记溧阳城


»Hab' Dank, hab' Dank, Christopher, mein Sohn.
Dein Rat ist gut, Gott schenk' ihm Gedeihn,
Und kommen wir mit dem Leben davon,
So soll dir's nicht vergessen sein.


Da Poesie und Kunst sich neu vermählen;
Du durftest zwischen Myrth' und Lorbeer wählen,


Napnyugoti szellők nyögve lengedeznek,
Tölgyfáknak lehulló leveli repdeznek.
Kövecseken krystál erek csergedeznek
S az elbódult gállyák Fároszhoz eveznek.


„Tak je to prohráno,“ dějin duch praví,
letící v mlze přes zdeptaný kraj,
„nechť života minci Bůh z toho ztaví,
však vy jej zítra zdeptáte zas!“


Und wenn du diesen Trieb erstickst
(Du willst es nicht, ich weiß!)
Dann stehst du nackt und waffenlos,
Wie ein entnervter Greis.


Murieron los negros viejos
pero entre la caña seca
se escucha su zamacueca
y el panalivio muy lejos.
Y se escuchan los festejos
que cantó en su juventud.
De Cañete a Tombuctú,
De Chancay a Mozambique
llevan sus claros repiques
ritmos negros del Perú.


Ach jämmerlicher stand, darein si nun gerathen!
Si libten Gott um Gold und nur ihr eignes glükk!
Ein ides wort des Knechts war schaden seinem Herren,
Als wann di eusre Welt vertrüge solche schmach!
Si waren Sündenvoll und wolten reine Menschen!
Ja dis war reinikeit zuthun nach eignem sinn!
Drum sind si gantz ins netz gefallen,
Und worden endlich blos Figuren Gottesgrimms!


„Proč není na tvém plášti nápis pravý:
,Ach, Češi, pohřbila mne bídná zrada,‘ –
proč nestojí tam aspoň o Kunhutě,
jak na svých ňadrech ohřívala hada?“


交情旧与中郎稔
今日题诗更及君
想见暮年多乐事
佳儿佳婿总能文


Doba přišla. Těchnického sbor
v různých tlupách po městě již čekal
a jak bystřeň v jeden proud se stékal;
dobře v krčmě nastrojen byl spor,
ruče rostlo hádání a vření,
až konečně z bambitnice rána
prostřed trhu na znamení dána
všem, kdo kalichem jsou probuzeni.


Druhého dne, když slunce rozlilo
záplavu jasu z rána krajinou,
a obzor šarlatově rozhořel
se lemem zlatě třpytných červánků,
cizinec rozloučil se s Lazarem,
by vonným jitrem bral se dále zas.
Učedníci se ubírali s ním,
vzdavše svůj dík Martě a Marii
za pohostění a za péči, již
mistrovi i jim obě laskavě
prokázaly s nevšední ochotou.
Lazar šel hosty doprovoditi,
a teskno bylo jemu, mistr že
tak brzy z Bethany zas odchází,
nepřijav ani jeho pozvání,
by aspoň den se ještě pozdržel.
Vzduchem zněl ptactva švehol jásavý,
potůčky rozjařeně zurčely,
a zdálo se, že horký bude den.
Jakub se díval bystře po keřích
a pozoroval ptáky na větvích,
jich radost, zpěv jich a jich pečlivost
o rodiny, jež v hnízdech kryly se.
Byl od mladička ptactva milovník,
rád chytal drobnou opeřenou mláď,
by pohrál si s ní; neškodil jí však
a pouštěl bojácné své zajatce
zas na svobodu, patře s radostí,
jak třepotají svými křidélky
a spěchem rychlým, přímo šíleným,
jak letí v náruč sladké svobodě.
Dnes na tu dobu Jakub vzpomněl si,
na mládí dny a jejich kratochvíl,
a jakby omládl tou vzpomínkou,
zas staré vášni mysl popustil
a pozoroval pestrá ptáčata...
Však nechytal jich už, jak v mládí svém,
pestrými jenom jejich barvami
dnes zraky sytil. Přítel jeho Jan,


Drauf schwamm das Schiff vom Lande,
Gemach wich es dem Strande,
Der Tag war schön und helle,
Es schwiegen Sturm und Welle;
Doch eh sichs Mann und Schiff versah,
War Blitz, und Sturm und Welle da.


Wat mi gräst, un wat mi grust,
un wu still dat sitt!
Wenn dat wir 'ne Ul, de must,
röp se woll: Kumm mit!


Yo estaba allí, con otra. Y de repente
reconocí el espejo,
aquel espejo que una tarde ausente
pareció florecer con tu reflejo.
Y renació en mi olvido
tu perfume de rosas verdaderas;
y fue como si no te hubieras ido
o como si volvieras...
Si, eras tú como fuiste,
aquella tarde lenta y sin regreso;
eras tú con tu beso casi triste
que casi no era beso...
Y, tal vez, lo que guarde
como recuerdo de lo que no digo,
no será otra mujer que amé otra tarde,
sino otra tarde que pasé contigo...


Hätt' ihn die Treu des Dieners nicht gerettet!
Die Hand des Schicksals hätte doch
Noch ein Mahl euch vielleicht noch losgekettet
Mit seinem Tode, und ihr hättet,
Sarmaten, euer fremdes Jochs
Vom kühnen Hals gestürzt und lebtet noch.


Verfahrt nach Recht, nicht nach Gewalt,
Und trozt nicht blos auf Gold und Stärcke!
Die Schickung hebt und wirft auch bald
Und prüft hauptsächlich eure Wercke.
Nehmt von dem Titus und Trajan
So Freundligkeit als Sanftmuth an
Und macht euch zu der Völcker Freude
Und seht, durch welchen Lorbeerstrauß
Sich Habspurgs frommes Heldenhaus
Von seines gleichen unterscheide.


Um einen Büschel deutsches Gras zu sehen,
Möcht' ich mir beide Füße wundrot gehen.
Nach einem Atemzug der derben deutschen Luft
Mein schmachtend Blut mit allen seinen Tropfen ruft.
Und ein Stück Schwarzbrot von dem deutschen Ackergrunde!
Ein deutscher Quellentrunk dem dürren Munde!
Und von dem trauten Weibe einen treuen Kuß!
Wie bin ich elend, daß ich immer wünschen muß.


خسرتُ حلماً جميلاً
خسرت لسع الزنابقْ
و كان ليلي طويلاً
على سياج الحدائقْ
وما خسرت السبيلا


s ki lenne az, ki száguld éjjelente
a lámpa fényénél a végtelenbe,
csodák között s Nirvána-ködben ír?


Der Schencke schencket ein
Das Wasser, doch mit Wein;
Der Seuffzer seufft es ein,
Macht Wasser nur vom Wein.


— Allons, faisons la paix, venez, que je vous berce,
Enfant. Eh bien ?
Enfant. Eh bien ? — C'est que, votre pardon me verse


Io priego Dio della superna greggia,
in cui fortezza e temperanza regna,
che tutto l'universo signoreggia,
da cui ogni virtù convien che vegna,
che grazia dia a mia mente che veggia
per modo tal che 'l mio cantar convegna:
l'ultimo canto i' rimi per tal verso
che loda n'abbia in tutto l'universo.


lei rimirando e' suoi atti cortesi,
il chiaro aspetto e la mira biltate,
della qual mai a pien dir non porriesi.


Porque um tão raro amor não me socorre?
Ó humano tesouro! Ó doce glória!
Ditoso quem à morte por ti corre!


Szonettet nékik! Szókból s szöges szíjjból!
Szíjjat a rózsaszín transzmissziókra!
Repüljenek, mint karcsú nyíl az íjról,
a kényszer tüzében született csókra!


Wird es schmücken mit dem Kranz,
Den sie meinem armen Leben
Ohne Tugend, ohne Glanz
Auf den letzten Weg gegeben.


Also machen die Menschen diese Reime
Durch den Weg der Natur mit Gott geheime:
Der von Staffel zu Staffel voll Behagen
Sein erbarmende Liebe uns angetragen:
Unser Füncklein geht an: wir sehn und fühlen
In ihm gründlich die Wahrheit wieder spielen.


Hört das Licht bald auf zu brennen.
Wenn wir, durch ein krummes Rohr
Und den Blasbalg, Luft ihm gönnen,
Brennt es aber nach, wie vor:
Doch erlischet es zur Stunde,
Wenn man Luft aus unserm Munde,
Die schon in der Lung' gewest,
In dieselbe Röhre bläst.


Wenn nächtlich unterm Sternendache
Das Rufen mir, das tausendfache,
Von Wald und Flur zum Ohre drang,
Oft fernher durch der Stürme Brausen,
Der Ströme Rauschen, in den Pausen
Vernahm ich deiner Stimme Klang.


Tu lecho es el jardín de las delicias
encarnas en tu cuerpo a las tres gracias
con tus flores y frutas me acaricias
y de mi ser más íntimo me vacias
Después cuando mis ramas quedan lacias
en otros ritos del placer me inicias:
con tus lenguas de fuego me suplicias
y somos el jardín de las desgracias
Rodamos por oscuros precipicios
y oficiamos diabólicos oficios
en dormitorios de incendiadas camas
Y cuando huimos de esos maleficios
nos espera en la puerta de los vicios
un ser alado con un lirio en llamas


Benché nel gran naufragio, onde mi doglio,
Non vi perisse alcun fuor che la speme,
Sta in terra l'alma, e rimembrando teme
Del cielo il minacciar, del mar l'orgoglio.


O luar no ma
Um peixe salta, enlevado,
banhado de prat
Por sobre o banhado
— alvas asas — com que graça
a garça esvoaça!


Co je bylin v horách, v poli,
všech již užil: srdce bolí.


Nein, zu gewaltig wirst du hingerissen
Von jener Phillis. Großer Phöbus! glüh'
Vergebens, ihrer Lippen Pracht zu küssen:
Der Hirt Alexis küsset sie.


O Du, der bringet Frohlocken in Zion,
Steig hinauf auf die hohen Berge!
O Du, der bringet Frohlocken in Jerusalem,
Ruf aus Dein Wort mit Macht!
Ruf es aus! sei nicht verzagt!
Verkünde den Städten in Juda:
»Da ist Eu'r Gott!«


Kannst du so schöne Sachen
O lieber Gott und Herr!
Aus meinen Rippen machen,
So nimm der Rippen mehr;
Komm her mein liebe Rippe,
Sey tausendmal willkomm,
Geh hin und nimm die Schippe,
Und grab die Erd herum.


Wie doch ein einziger Reicher so viele Bettler in Nahrung
Setzt! Wenn die Könige baun, haben die Kärrner zu tun.


»Schön Gretchen, du sollt willkommen seyn,
Treu Lieb', laß dein Leid uns ermessen!
Ich schenke dir Meth, ich schenke dir Wein.« –
Herzallerliebster, ich kann dich nimmer vergessen.


And now the waving banners of the castle,
In early breath of morn began to play,
And faintly through the lofty windows looked
The doubtful grey-light on the silent chambers
Sleep's deadly heaviness fled with the night,
And lighter airy fancies of the dawn
Confusedly floated in the half-waked mind,
Till roused with fuller beams of powerful light,
Up sprung the dreamers from their easy beds,
And saw with a relieved and thankful heart,
The fair blue sky, the uncapped distant hills,
The woods, and streams, and valleys brightening gladly,
In the blest light of heaven.


Shromáždění hrůzou trne,
z nebes síně ven se hrne.


Já v kraji smutku k vám se šinu blíže
a náhle jak zřím na rozcestí kříže,
tam v tělo matky, jež se pod mnou klene,
to zdají se mi dýky zaražené...


О, для тебя я сделаюсь поэтом!
Готов писать и прозой и стихами,
Распоряжаться мыслью и словами
И рифмы в ряд нанизывать сонетоДа что же мне — какая польза в этом?
Я не решусь быть низким перед вами,
Я не решуся черными словами
Вас выставить, запачкать перед светоНо если вы, поняв мои намеки,
Со страху раз помолитесь невольно
И надолго запомните уроки,
В которых то-то и смешно, что больно, —
Поверьте мне, и этого довольно,
И одою сменю я эти строк


Augen! laßt die Thränen gehen
Uber meine Wangen hin,
Tausend Zähren kan man sehen,
Weil ich so beängstget bin.
Himmel! tröstest du denn nicht
Mein betrübtes Angesicht?


Óh, éjszakák, kutyák és élet,
Hadak, vadak és mai sorsunk:
Akkor voltunk mi derekak,
Mikor még így együtt nem voltunk.
De végig-vágott a világon
Valaki, nagyon, a világon.


剑佩昆吾靖朔边
镮生明月匣生莲
斑痕任积边庭血
一击精灵耀紫烟


Sind alle eure Schiffe denn zerschlagen:
Sieht man die heil'ge Flagge dich aufrichten,
Vom Liebessturm, der jene mußt vernichten,
Dein junges Schiff siegreich hinweggetragen.


Das Schmählichst ist die Sünd. Denk, Sünder, was für Schmach,
Der du als wie ein Hund ihr dienst, dir folget nach.


Sie sind nur edel anzusehen,
Man kommt zu ihnen auf den Zehen,


„Nu jak se líbí vám don Miselli?“
děl don Paolo – „Myslím, teď je čas,


Wenn die Woge denn auch einen der Mutigen,
Wo er treulich getraut, schmeichlend hinunterzieht,
Und die Stimme des Sängers
Nun in blauender Halle schweigt,


Darum legt die Harfen ab!
Laßt darin die Windsbraut spielen!
Unser warten Thermopylen,
Perser – und im Schatten manch ein Grab.


万顷烟波一叶舟
更无维楫任飘流
此身自合他乡死
争奈狂狐忆首丘


Nun stößt sie zärtlich ihn zurück;
»Ach, Freund, laß dich belehren:
Von nun an heißt uns das Geschick
Der theuren Lust entbehren.«
Und itzt thut sie mit leisem Mund
Die Worte des Orakels kund,
Das allzuwahr gesprochen.


Salta ora in questa squadra et ora in quella
Ruggiero, e via ne toglie or dieci or venti:
altritanti per man de la donzella
di qua e di là ne son scemati e spenti.
Tanti si veggon gir morti di sella,
quanti ne toccan le spade taglienti,
a cui dan gli elmi e le corazze loco,
come nel bosco i secchi legni al fuoco.


Ach nein, ich halte nichts zurück,
Dir bin ich ganz verschrieben,
Ich weiß, es ist das höchste Glück,
Dich lauterlich zu lieben.
Hilf, daß ich nimmer weiche nur
Von deiner reinen Liebesspur,
Bis ich den Schatz erreiche!


Treib ewig helles Licht der dicken Nebel dunst
Die blinde Lust der welt: die tolle Phantasie
Die flüchtige begierd' vnd dieser gütter traum
Hinweg vnd lehre mich recht sterben vor dem Todt.
Laß mich die eitelkeit der Erden recht verstehn
Entbinde mein gemüth/ vnd nimb die Ketten hin.


Aquí no me toquéis.
         No.
         Aquí no.
... bajo el son del mundo dejadme este verdor crecer
y que sigan la sal y la tarde.
No. Aquí no me toquéis, que tengo que aguardar
a la flor
del almendro.
... para ser de manzana no hacen falta diciembres,
ni martirios, ni borrascas, ni altares;
... ser de hombre, ay de mí,
significa que he de encontrar la fuente
y, bebiendo, acallar los rumores del agua
y de la flor que persigo.
         No, no,
         aquí no me toquéis.


Je slunce, je jaro,
je zlatý máj,
zas vrátila dávná
se snivá báj.


És teljesítsed,
Kivánatom csekély.’
Előre lépve
Ekkép Lehel beszél.


Sie sprach: »Ich bin entschlossen,
Noch heute reiß ich aus,
In meiner Staatskarossen
Fliehn wir zur Stadt hinaus.«


李郎耕读浦云边
绕屋鱼池二顷田
珍重教儿从小学
外家却有旧韦编


Druhého pak dne když časně z rána
Na hradě se otevřela brána,
Tu spatří milenka mužů šest
Mrtvého rytíře k hradu nést.


Я заглянул во столько глаз,
Что позабыл я навсегда,
Когда любил я в первый раз,
И не любил — когда?
Как тот Севильскии Дон Жуан,
Я Вечный Жид, минутный муЯ знаю сказки многих стран
И тайну многих дуМгновенья нежной красоты
Соткал я в звездный хоровоНо неисчерпанность мечты
Меня зовет — впереЧто было раз, то было раз,
Душе любить запрета неХочу я блеска новых глаз,
Непознанных планеВолненье сладостной тоски
Меня уносит вновь и вновИ я всегда гляжу в зрачки,
Чтоб в них читать — любов


Mädchen, Mädchen, auf dem Pfade,
Den Dein schwacher Fuß durchirrt,
Liegt ein lustig Blumgestade,
Lüstern lockend, bunt geziert.
Auf ihm sitzt im Modenflitter
Buhlend schön die Eitelkeit;
Winken wird sie Dir, doch zitter' –
Drachenschweife deckt ihr Kleid.


Po letech zas ke mně přišla
ve vzpomínkách, zamyšlená,
když se mi už jizba tměla,
na střechách už ležel sníh.
Beze slov se procházela
v jizbě mé, pak unavena
šaty trochu nazvedla si,
usedla u nohou mých.


Der Veste goldne Schlüssel sandt' er Herrn Rupprecht dar:
»Mein Fürst, ihr seid mir wahrlich ein Schlösser wunderbar!«
Da sandt' auch starke Mannen Böheim, das Land der Kraft:
»Für dich schwirrt unser Degen und unsrer Lanzen Schaft!«


Das führet unternander Streit,
Ist zwischen Mann und Frawen
Gleich alle Lieb' und Einigheit
Vnd hertzliches Vertrawen,
Was Kriege werden da empört,
Thut man nicht zu die Ohren,
Was Flüche werden da gehört
Vnd wie wird da geschworen?


Co as o tvém nosu říci mám?
Jednu krásnou průpovídku znám,
jež se dobře na něj hodí,
totiž: „ Všeho mnoho škodí.“


Drumb auff und komm der Tugend nachzujagen,
Die Tugend ist, wiltu recht nach ihr fragen,
Ein fester Thurm, den keine Macht zerschellt,
Ein Kriegs Mann, welcher siegt und allzeit Platz behält.
Du Kind der Welt.


e folgorando il giorno batte l'ale,
soave sì che l'altro sol adombra:
beltà divina e grazia senz'uguale!


Egli che sa sì ben viver vivendo,
e mo' fu sempre e sarà tuttavia
angelo a i boni, a i rei giusto e tremendo.


Du aber zeuge, meine Traute,
Du Ferne mir, du Nahe doch!
Du denkst der kindlich frohen Laute,
Du denkst der sel'gen Blicke noch.
Wir hatten uns so ganz empfunden,
Wir suchten nicht das enge Wort;
Uns floß der rasche Strom der Stunden
In freien Melodien fort.


Diz a mãe: “Tu, com certeza,
Tiveste uma indigestão...
Tu abusaste da mesa:
Comeste muito leitão...”


Es gleitet Jahr auf Jahr dahin,
Dem Heute gleicht nicht stets das Morgen,
Doch heiter bleibt Estrellas Sinn, –
Was hätte sie auch zu besorgen?
Wenn rauh und ungleich ihre Bahn,
Da blickt sie auf den Talisman,
Und fröhlich fühlt sie sich geborgen.


O heavy day that comes with so much glee
Out of the Eas
It turquoises the silence of the sea
And makes a feast
Of blueness of the waves that shiver and fle
O heavy day because my love hath gone
And taken away
His white arms and his lips like poppies grown
Athwart that day
When I first saw him and felt my heart moa
My hands are stretched towards his coming, and
He cometh no
He seems a woman and his gesturing hand
Too oft bath wrought
Dreams of strange vice with him through my heart's san
He is scarce more than a chil His body is white,
His arms lie bare
Across my neck and cling like a delight
Of which my share
Is painful like a far sail in the nigh
Oh, love, return! All this is dreams of thee
Return and wake
My trembling frame to that vile misery
That love doth take
For his body when the lovers are such as w
Golden‑haired boy that cannot love me so
As I love him,
Look, life is short, our lips fad Ay, I know
I am ugly and dim
But love a little or see Love me and go
Yet love ere going, and then let me dream
On what was real while life fades and goes slo


Welch ein Ton! Er dreht sich stutzend,
Und auf einer Fensterbank,
Spinnend und sich emsig putzend,
Sitzt sein Kätzchen blink und blank.


Jsou krátké tvoje dny a roztříštěny,
jak touha tvá a jako vůle tvoje.
Jdeš zalekaně kolem každé změny
a kde máš udeřit, se štítíš boje.


Oheims Muntschaft ist zu Ende:
Und zurück ins Schloß der Väter
An dem blauen Manzanares
Kehrt er als sein eigner Herr.


云霞初艳正开帘
春兴浓将社事严
就日命题皆一样
阄分各体自家拈


Die Sehnsucht flieht, die Liebe siegt,
Ihr festes Band verknüpft Euch beyde
Dies macht die halbe Welt vergnügt;
Und nährt die Hoffnungsvolle Freude?
Wer Odem holt, stößt Seufzer aus;
Ja was? das Hocherlauchte Haus
Der grossen Oesterreichschen Götter
Nimmt selbst an Eurem Flor und Heil
Bey diesem Fest den grösten Theil,
Und segnet Sachsens Rautenblätter.


أقبل على الحق لا تقبل على الباطلْ
فالحق فاعل وغيره كله العاطلْ
والله بالوعد موفي والسوى ماطلْ
والغير ماحِلْ وربي غيثه الهاطلْ


Jde lesem jasný hlas
o slunci velikém,
jež chytil vlnek jas
a nese v běhu svém
jak neslýchanou zvěst
těm starým kořenům
o tom, co světla jest
kdes přáno božím dnům,
o tom, jak do oblak
ční smrků vrcholy,
jež jako černý mrak
tu stíní údolí,
o tom, jak východ plá,
jak voní luční květ,
co tma tu černá, zlá
na každou lehá snět.


Celebren pues las almas y las plumas,
cuando lloran las sombras de tu muerte,
inmortal tu segundo nacimiento


Agramante ch'in tanto havea deserta
L'armata, e con Sobrin n'era fuggito,
Pianse da lungi e sospiro Biserta,
Veduto si gran fiamma arder su'l lito,
Poi piu d'appresso hebbe novella certa
Come de la sua terra il caso era ito,
E d'uccider se stesso in pensier venne
E lo facea, ma il Re Sobrin lo tenne.


Zum Kloster sie nun ritten
Die Ritter alle drei,
Und traurig in der Mitten
Die schöne Lore Lay.


Du Genius, der von ew'gem Herd
Mein Wesen all gesetzt in Flammen,
O halte diesen Leib zusammen,
Bis ich ein Werk schuf deiner wert;
Dann mag in Erde, Luft und Wellen
Der Staub dem Staube sich gesellen,
Ein Tropfen, der zum Meere kehrt.


شُعثاً قَدِ اِنتَزَعَ القِيادُ بُطونَها
مِن آلِ أَعوَجَ ضُمَّرٍ وَفِحالِ
شُمُّ السَنابِكِ مُشرِفٌ أَقتارُها
وَإِذا اِنتُضينَ غَداةَ كُلَّ صِقالِ
في جَحفَلٍ لَجِبٍ كَأَنَّ شَعاعَهُ
جَبَلُ الطَراةِ مُضَعضَعُ الأَميالِ
يَعذِمنَ وَهيَ مُصِرَّةٌ آذانَها
قَصَراتِ كُلِّ نَجيبَةٍ شِملالِ
وَتَرى عَطِيَّةَ وَالأَتانُ أَمامَهُ
عَجِلاً يَمُرُّ بِها عَلى الأَمثالِ
وَيَظَلُّ يَتبَعُهُنَّ وَهوَ مُقَرمِدٌ
مِن خَلفِهِنَّ كَأَنَّهُ بِشكالِ
وَتَرى عَلى كَتِفَي عَطِيَّةَ مائِلاً
أَرباقَهُ عُدِلَت لَهُ بِسِخالِ
وَتَراهُ مِن حَميِ الهَجيرَةِ لائِذاً
بِالظِلِّ حينَ يَزولُ كُلَّ مَزالِ
تَبِعَ الحِمارَ مُكَلَّماً فَأَصابَهُ
بِنَهيقِهِ مِن خَلفِهِ بِنِكالِ
وَاِبنُ المَراغَةِ قَد تَحَوَّلَ راهِباً
مُتَبَرنِساً لِتَمَسكُنٍ وَسُؤالِ
يَمشي بِها حَلِماً يُعارِضُ ثَلَّةً
قُبحاً لِتِلكَ عَطِيَّ مِن أَعدالِ
نَظَروا إِلَيَّ بِأَعيُنٍ مَلعونَةٍ
نَظَرَ الرِجالِ وَما هُمُ بِرِجالِ
مُتَقاعِسينَ عَلى النَواهِقِ بِالضُحى
يَمرونَهُنَّ بِيابِسِ الأَجذالِ
إِنَّ المَكارِمَ يا كُلَيبُ لِغَيرِكُم
وَالخَيلَ يَومَ تَنازُلِ الأَبطالِ


,Když vyhovuješ každé práci,
duch můj se k Tobě stále vrací,
a přináší Ti ku dílu
zas novou hojnou posilu.‘


— Vago garzon, che 'n sì bel modo fuora
mostri l'alto dolor che in te s'asconde,
e ti lagni d'amor, ti lagni ancora
de l'empie stelle a te poco seconde,
e nel tuo lamentar parte tallora
tocchi de le mie piaghe alte e profonde:
deh! se il ciel ed Amor ti sia cortese,
la cagion del tuo duol fammi palese.


Ich bitt euch, teure Sänger,
Die ihr so geistlich singt,
Führt diesen Ton nicht länger,
So fromm er euch gelingt!
Will einer merken lassen,
Daß er mit Gott es hält,
So muß er keck erfassen
Die arge, böse Welt.


O' Tehura, weit zu deinem Südseeriffe,
Wo noch Krater in die Wolken brüllen,
Wo die Menschen nur in Sonnedunst sich hüllen,
Gleiten, gleiten meine weichen Sehnsucht-Schiffe –
O' Tehura –


Jak smutně v krbu Meluzina kvílí
a venku déšť a bahno místo země!
Nám souzeno je zemřít dlouhou chvílí. –
Má žínka mladá přisedla si ke mně
a slíčnou hlavu kloní v resignaci.
Po chvílkách vstává, oknem v dálku hledne,
ke tmavým mrakům modré oko zvedne
a s povzdechem se na pohovku vrací.


Posaunenruf erfüllt die Luft,
Und furchtbar schallt es wider;
Die Toten steigen aus der Gruft,
Und schütteln und rütteln die Glieder.


Mám rád ten soubor vděků tvých,
tvůj zjev i chůzi, řeč i smích,
tvých vlasů parfum i tvůj šat,
má duše slyší v snění ráda
z tvé hrudi i ten sykot hada,
ač tuším, že mě uštkne snad...


Or fate il conto voi, buone persone;
voi, che loici sete, argumentate,
e fate dopo la conclusïone,
ch'il tempo sia testè di Ciolle abate;
ma se non vien dal ciel nuova cagione,
che mi ritorni alle prime giornate,
dubito alfin di non venire a noia
insino a i birri, insino al padre boia.


当日孤贞不可穷
邦人千载仰其功
而今汉上多游女
谁继巍巍烈女风


Grosse Freude sey gesungen
Gesungen/ sey geklungen
Ein Wunderschöner Lobeton/
Gottes Kind ist heute kommen/
Hat unser Fleisch an sich genommen/
Der grosse Gott/ der kleine Sohn/
Er Bräutgam/ wir die Braut/
Sind im Stallsaal getraut/
Grosse Freude!
Deß sind wir froh/
Vnd jauchtzen jo/
Mit allen Engeln/ Engelfroh.