Mangelnd jedes Gefühls, welches die Freundschaft giebt,
War mein Leben entflohn, als ich die Treuen fand,
Eurem offenen Arme,
Bundesbrüder, entgegenflog.


Habrá una grandísima peste...


秦山未尽蜀山来
日照关门两扇开
刺史莫嫌迎候远
相公新送陕西回


Der verdickten Düfte Söhne,
Der geschwoll'nen Wolcken Frucht
Trieft mit rauchendem Getöne,
Und vertreibt die heisse Sucht
Der vor Durst geborst'nen Felder;
Nährt die Wiesen, tränckt die Wälder;
Schwängert den sonst dürren Sand,
Und erfrischet Laub und Land.


ما زالَ يَخدعني باللّطف والحِيَلِ
حتّى اِستجبتُ على كُرهٍ إلى الغزلِ
للَّه قلبُ عميدٍ خرّ منجدلاً
لمّا رأته لحاظُ الأعينِ النُّجُلِ
ما كانَ هَذا الهوى لي في الحساب ولا
هذي الصّبابةُ لولا الحسنُ من عملِي
جاء الهوى عَرَضاً لم أجْنِهِ بيدي
كأنّه ليس منّي وهْو من قِبَلي
ناشدتُكم أن تقرّوا من قلوبكم
فبين حنبيَّ قلبٌ ما تَحَيَّزَ لِي
كم قد نصحتُ لعذّالي وقلتُ لهمْ
عذلتُمُ اليومَ مشغولاً عن العَذَلِ
يعصيكُمُ قلبُهُ الغاوي ومن خَجَلٍ
يُطيعكمْ لفظُهُ قولاً بلا عَمَلِ


Verlier dich selber gar, laß das Geschöpf verschwinden,
Du suchest noch dich selbst, drum kannst du Gott nicht finden!


Gracias porque abro los ojos y veo
la salida del sol, el cielo, el río
en la mañana diáfana de estío
que llena hasta los bordes mi deseo.
Gracias, Señor, por esto que poseo
que siendo sólo tuyo es todo mío
aunque hasta una gota del rocío
para saber que es cierto lo que creo.
Creo que la belleza tan sencilla
que se revela en esta maravilla
es reflejo no más de tu hermosura.
Qué importa pues que esta belleza muera
si he de ver la hermosura duradera
que en tu infinito corazón madura.


Der zweite sprach: Ich bin's zufrieden,
Fange du an, deinen Leim zu sieden.


Seid länger nicht, ihr Frauen, matt und lau,
Euch schmückt ja Milde, wie die Knospe Thau.


Sohn und Krone der Natur,
Steht in seiner Kraft
Der stolze Mensch,
Bis ein Hauch der Luft,
Der des Wurmes schonte,
Den Sohn und die Krone der Natur
Stürzet in Staub.


Ja, liebster Bruder, ja, mein Hort,
Dies hab' ich eins zu hoffen dort;
Weg ist der Schreck der Höllen,
Weg Satans angedreute Macht,
Dein Fried' und Huld ist wiederbracht,
Die alle Feinde fällen.
So singet selbst der Engel Heer
Und gibt dafür dir Lob und Ehr.


Čas plynul v moře věčnosti
s bolestí, jako s radostí.
Ve válce šestašedesáté,
jíž velel Benedek a kterou ze škol znáte,
byl též můj děd. Nu, nebyl rek,
jak jeho kolega Jabůrek
a třeba jménem c. k. vlasti rakouské
vždy kalhoty a se šňůrami kabát,
přec nestál o to dostat prajský rabat.
Vzal, jak se přiléhavě říká, roha,
a letěl maninou, pokud stačila noha,
a nezastavil se až v rodišti svém v Praze,
kde bydlel na Zderaze.
Však neutekl. Prostě reteroval,
jak ostatní a korektně se choval,
což jeho obšíd dosvědčoval.
Byl veteránem potom, také granátníkem
a rád vždy občas v opičce vzal s díkem
svou kytaru, by o svých činech pěl,
neb talent básnický on také měl.


So hast du dann verlassen
Der Götter freies Haus
Der Locken Gold muß blassen,
Der Augen Licht geht aus
O Liebchen o sei nicht so munter,
Du hast vergeudet dein Los,
Dein Sternlein, es gieng ja unter
Tief in des Meeres Schoß.


Die jezt aus ihrem Buͤcherſchrein
Veraͤchtlich uns verſchieben,
Weil wir nicht Griechiſch und Latein
Und nicht Arabiſch ſchrieben.


Nem talála nyugtot éji sátorában,
Ridegen virasztott az alvók sorában,
Bosszusan hallgatva egyik avagy másik
Első álmu szomszéd éles horkanásit.


Žloutkové krajkoví s břízy
na zšedlé pasece vlá,
a vítr umetá, sklízí,
co pustí větévka mdlá.


Sólo se queda entre las manos mías
de un engaño tan vil conocimiento,
acompañado de esperanzas frías.
Y vengo a conocer que en el contento
del mundo, compra el Alma en tales días,
con gran trabajo, su arrepentimiento.


Als ich ein Jüngling ward
Und Friedrichs Thatenruf
Ueber den Erdkreis immer mächtiger scholl!
Da nahm ich ungestüm die goldne Harfe,
Dreinzustürmen Friedrichs Lob.


Kedveseink szivét
Általverő gyilok,
Egy gúnyos semmiség,
Mely szúrni, ölni fog,
Haltestü, szívtelen szirén,
Enyelgő ördög, játszi rém,
Vámpír, mely szíja véredet:
Ím, ez az összes élvezet!


Jsou tu jistě doma, pokojné ty kačky.
Kamenitá cesta vede dále v les, –
hle, již za houštinou chaloupky jak hračky,
víska, nad níž skály pnou se do nebes.


De nem panaszlok, bár keblem teli,
S az elfojtás még inkább neveli
Búm tengerét;
Ugyis ki tudja? hogyha hallnád
Lelkem kiáradó fájdalmát:
Talán már meg sem értenéd.


mas de que el Tajo nueva envidia asombre
de que al Betis la gloria se atribuya
de hallar Mecenas en don Juan de Arguijo


Publicado no livro Antilogia (1979)
In: LEITE, Sebastião Ucho Obra em dobras, 1960/198 São Paulo: Duas Cidades, 198 (Claro enigma


Ick holl den Kopp em nu heranner
Up des' Sid von de Schapstalldör,
Du geihst nu rümmer nah de anner
Un sleihst mal düchtig ens dorvör.


Lhostejně luna hledí na tvé boly,
lhostejně na svět. A tím srdci mému
se podobá. Jáť všemu pozemskému
jsem dal již výhost. S poutnickou jda holí


Hat einer einst den Tod gemacht zu Spott
Und ihn gekrümmt zu seinem Fuß gesehen:
Ich tu's ihm gleich. Der Will' in mir ist Gott.


Kde tělo s duchem ve shodě,
tam schopnost k činům zdárným
zakotví prápor svobodě
vzdor stavidlům všem marným.
Hoj v tělocvičné hře
krev mocněj v žilách vře,
ta v prsa naše jarost vlévá,
v ní mysli veselost prodlévá;
kde tělo s duchem ve shodě,
tam pevná dráha k svobodě.


Mit dir nun muß ich kosen/
Mit dir/ O Joseph mein/
Daß futter misch mit rosen
Dem Ochß/ vnd Eselein/
Mach deinen frommen Thieren
So lieblichs misch-gemüß/
Bald/ bald/ ohn zeit verlieren/
Mach jhn den athem süß.


Libro, cuando te cierro
abro la vida.
Escucho
entrecortados gritos
en los puerros.
Los lingotes del cobre
cruzan los arenales,
bajan a Tocopilla.
Es de noche.
Entre las islas
nuestro océano
palpita con sus peces,
Toca los pies, los muslos,
las costillas calcáreas
de mi patria.
Toda la noche pega en sus orilla;
y con la luz del día
amanece cantando
como si despertara una guitarra.
A mí me llama el golpe
del océano. A mí
me llama el viento,
y Rodríguez me llama,
José Antonio,
recibí un telegrama
del sindicato «Mina»
y ella, la que yo amo
(no les diré su nombre),
me espera en Bucalemu.
Libro, tú no has podido
empapelarme,
no me llenaste
de tipografía,
de impresiones celestes,
no pudiste
encuadernar mis ojos,
salgo de ti a poblar las arboledas
con la ronca familia de mi canto,
a trabajar metales encendidos
o a comer carne asada
junto al fuego en los montes.
Amo los libros
exploradores,
libros con bosque o nieve,
profundidad o cielo,
pero
odio
el libro araña
en donde el pensamiento
fue disponiendo alambre venenoso
para que allí se enrede
la juvenil y circundante mosca.
Libro, déjame libre.
Yo no quiero ir vestido
de volumen,
yo no vengo de un tomo,
mis poemas
no han comido poemas,
devoran
apasionados acontecimientos,
se nutren de intemperie,
extraen alimento
de la tierra y los hombres.
Libro, déjame andar por los caminos
con polvo en los zapatos
y sin mitología;
vuelve a tu biblioteca,
yo me voy por las calles.
He aprendido la vida
de la vida,
el amor lo aprendí de un solo beso,
y no pude enseñar a nadie nada
sino lo que he vivido,
cuanto tuve en común con otros hombres,
cuanto luché con ellos:
cuanto expresé de todos en mi canto.


Pěj, pěvče, lásku, pravdu, víru!
Ó rozezvuč se po vesmíru!
Až uzříš slitování, smíru
tam oběť plát,
ó rozbij žití bouřnou lýru
a umři rád!


Ils méritent des mauvais points.
Hypnotisés par sa caresse,
Dorment-ils, en fermant leurs poings,
Sur le doux sein de la Paresse ?


Siehe, wer aus des Meers kristallner Woge
Lieblich lächelnd dir winkt! Erkennt dein Herz sie?
Rascher fliegen die Rosse,
Tethys, die göttliche, winkt.


Teskno však, kde dvojspřež divá táhne,
jeden líně jde a druhý skáče,
jeden v pravo, druhý v levo tíhne,
jeden zpívá si, kdy druhý pláče.


Al fuero de la Parca luces bellas,
el Alba feuda aquí, de aquel Fernando,
que hoy de gloria sus triunfos enriquece.


Und in sich, bis tief, tiefinnen
Sie gesättigt war von Glut,
Ließ in vollem Strom sie rinnen
Deiner Strahlen heil'ge Flut.


玉壶天酒号长春
五岳金符字字真
若到缑山逢子晋
为言俱是姓王人


Mas no bien saliste apenas
de los jardines de Atarfe,
cuando heciste de la mía
y de tu desdicha alarde.
A un morillo mal nacido
he sabido que enseñaste
la trenza de mis cabellos
que te puse en el turbante.
No quiero que me la vuelvas,
ni que tampoco la guardes,
mas quiero que entiendas, moro,
que en mi desgracia la traes.
También me certificaron
cómo le desafiaste
por las verdades que dijo,
que nunca fueran verdades.
De mala gana me río;
¡qué donoso disparate!
no guardaste tu secreto
¿y quieres que otro lo guarde?
No puedo admitir disculpa,
otra vez torno [a] avisarte
que ésta será la postrera
que te hable y que me hables—».
Dijo la discreta Zaida
al gallardo Abencerraje,
y al despedirse replica
«Quien tal hace, que tal pague».


龙脑天香撒地衣
锦书新册太真妃
宫官一夜铺黄道
却踏金莲步步归


Gott, was man für Sachen hört!
Dieses ist die Freiheit nicht,
Wenn man so abscheulich spricht,
Ei, wie ist mein Herz empört!
Ei, wie ist mein Herz empört,
Wenn man so abscheulich spricht,
Dieses ist die Freiheit nicht,
Gott, was man für Sachen hört!


An dir scheinen Daphnis peinen/
O du schwach- vnd kranckes Reeh.
Ich nun dencke seiner kräncke/
Weil ich dich verwundet seh.
O wie newlich gar abschewlich
Daphnis ist gehencket auff!
Sehr michs rühret/ vnd entschnüret/
Schier in zähren ich ersauff.


Z lupenů pak, co v té prosté
kytici má každý květ,
nech Vám tolikero vzroste
utěšených, krásných let.


Aber itzt werden sie still; kaum atmen sie!
Die Morgensonne wird schwül!
Wolken strömen herauf!
Das ist sichtbar der Ewige,
Der kömmt!
Nun fliegen, und wirbeln, und rauschen die Winde!
Wie beugt sich der bebende Wald!
Wie hebt sich der Strom!
Sichtbar, wie du es Sterblichen sein kannst,
Ja, das bist du sichtbar, Unendlicher!


Frau, mich soll Gott behüten
Vor Speis' und auch vor Trank
Bei solcher Stürme Wüthen,
Doch habt für diese Dank!
Die können ruhig trinken,
Es wird darum kein Schiff
Auf finstrer See versinken
Am Helgolander Riff!


A pak už jsem se nesmál víc,
paprsky slunce když uhasly v tmách,
nad otce bílou mrtvolou
štěstí mé skonalo v zříceninách.


Es gibt ein Volk, das immer lernen sollte,
Und immer lehrt.
Das ist das Volk, das man nie hören wollte,
Und täglich hört.


正觉纤𫄨便
未容团扇闲
儿童昧灾变
赤体更欢颜


Zum Himmel bete, wer da beten kann,
Und wer nicht aufwärts blickt nach einem Horte,
Der sag's dem Sturm, daß er von Ort zu Orte
Es weiter trag' als einen Zauberbann.


Weine, mein Herz, soviel du magst,
klag und wein!
Es wird dein letztes Weinen sein
auf lang.
Ich weiß, daß du nicht fürder klagst,
wenn dieser Schmerz sich niederzwang.
Dann wirst du hart
und schweigst erstarrt ...
Weine, mein Herz! klag und wein!
Es wird dein letztes Weinen sein
auf lang.


Die Augen irren kreuz und quer,
Die Hände krabbeln hin und her,
Der dünne Atem zieht so schwer,
Nun schlägt auch bald das Herz nicht mehr.


لِلَّهِ بِرْكَتُكَ التي حَسُنَتْ
نَظَراً لِوَجهِكَ حِينَ تَبتَسِمُ
حَكَتِ السَّماءَ ووِردُها شَفق
وَنُجومُها أَضيافُهُ وَهُمُ
وَكأَنَّما السَّبُعانِ قَد جَمَدا
مِن خَوْفِ بِأْسِكَ حِينَ تَنْتَقِمُ
والماءُ مِن فَمِ ذا وذاكَ حَكَى
سَيْفينِ سُلا والسُّيوفُ دَمُ
وَصَوالجٌ في فِضَّةٍ سُبِكَتْ
لِلماءِ دُونَ طُلوعِها الدِّيَمُ
وَكأَنَّما أَيَّا مُنا حُلَلٌ
نُشِرَتْ وَيومُكَ ذا لها عَلَمُ


Das nimmerwelke Kraut/ die Tafeln zu bezieren.


Ben savess'io dolermi
e lamentarmi a la mia Diva innante,
com'io fo, lasso, a quante
fere han questi antri solitari ed ermi;
io crederrei vedermi
ancor gl'occhi asciugar da sì bel velo,
ch'io dirò ben ch'il cielo,
il Ciel, ch'è pur lassù tanto beato
e bello, invidierà terreno stato.


Ach, kdyby byl přísný vrchní věděl,
že tím písmem, líče ples i žal,
Terezce jsem jeho pár již neděl
v srdéčko se tajně dobýval.


A hbitě bílou rukou
ty perly vyhází,
sama se na dno skryje
a víko přirazí.


东宫雪里燕三宫
妃子殷勤把酒钟
百十箜篌弹玉指
两行珠翠击金镛


山水行踪美
风霜岁序阑
高堂遥送喜
游子且加餐


Und küßtest du mich auf den Mund sogleich,
Ich gäbe darum ein Königreich.


Já marně kladu život celý v netečné srdce tvé.
Mých planých životů by nestačilo dvé,
by nestačilo tré, neb vím, že umírat
trojnásob bude mi za to, že měl tě rád,
a za to též, že já jsem směl tě míti,
ó žel, tak male rád,
když jemu poveleno umírat.
Ó lásko má, střez se mou lásku pochopiti.


A Sparrow, who was lodg'd beside,
O'erhears them sooth each other's pride,
And thus he nimbly vents his heat.


Entrar
nos teus sonhos despertar-te do sono
e povoar teus dia
E de mansinho deixar que entres
como a luz ao alvorecer
e ficar quieta,
deixando essa luz por dentro de mim


Tal na história que passa
Neste de luzes século famoso,
O engenho portentoso
Sabe iludir a néscia população;
Não busca o mal tecido
Canto de outrora; a moderna insolência
Não encanta o ouvido,
Fascina a consciência!


»Still den Garten schön tust warten
Bleibst am Fenster ofte stehn,
Ruhig scheinst du, heimlich weinst du,
Wie die Schiffe unten gehn.


遍插茱萸少一人
苍苔白石已成尘
人生在世长如客
更结来生未了因


Taccio o dirò 'l furor de l'ardor mio?
De sì, de no: ahi sconsolata vita!
Intendami chi può, ch'io m'intend'io.


Jim naslouchám, a ozvěna lká v duši,
až novou písní rtem mým vyproudí;
leč srdci mému tak je bolno při tom
jak plavcovi, kdy mořem zabloudí.


Leč primas Švantle v odvět dal:
„Ej, marně čekáš, věru!“
Tu Maxmilián zlícen vstal
a vzkřikl: „Pak vás speru!“


Kdybych měl moc světa všeho,
jmění krále bohatého,
zlato, stříbro, věci drahé,
i to, co mi nejvíc blahé:
vše bych dal Vám s radostí
na důkaz své vděčnosti.
Vše to dal bych s vůlí vděčnou
Vám za lásku nekonečnou,
s prosbou, abyste i dále
miloval mne neustále.
Že však nelze s čeho býti,
račtež vůlí za vděk vzíti.


كلّ الجوانح قلب فيك مشغوف
وما لحاصل حبِّي عنك مصروف
ذكري بخاطرك الناسي مصادفة
وخاطري عن سوى ذكراك مصدوف
يا ظبية من ظباء الحيّ نافرة
حتَّامَ هجرك شيء منك مألوف
ويل لجفنيّ لا جفنيك من سهرٍ
لكيله في الدجى خسر وتطفيف
يا باذل الوفر في الدنيا لآخرة
بشراكَ فضل على الأخرى وتسليف
عذراً لنظميَ والدنيا مطابقة
شكواي مستورة والحال مكشوف
وضعف فكريَ عن نظم القريض له
كالعدّ في رقعة الشطرنج تضعيف
لا زلت أنشد قولي فيك من قدمٍ
وأنت بالخلعةِ الزهراء محفوف
أهل يهنيك بالتشريف محتفلاً
يا من بأيامه المعروف معروف
لكنني بك أختار الهناء لها
فإن قدرك للتشريف تشريف


con quel che ti soborna — innanzi tratto.
Attendi e sta' pur quatto;


Spricht: »Schaut, sie hat Nächte betend durchwacht,
Ihr zärtlich Herz hat ein Wunder vollbracht!
Sie ist des Pontius Pilatus Weib
Und tötet aus Liebe zu Christus den Leib.


慧远无此冠
修静无此巾
此巾要亦有
无此漉酒人


Man hört die Rede fliegen,
Da aber Gott vor sey,
Der Nort woll' uns bekriegen,
Wer steht uns Armen bey
In diesem schweren Stande?
Was Schutz wird uns gewehrt,
Wann unser Haupt im Lande
Sich auch nun von uns kehrt?


Milý v lese pod cypruší
zavázal jsi moji duši,
zavázals ji políbením,
teď jsi sněním mým i bděním.


Umsonst strich dir um Stirn und Wangen
Die Morgenluft, von Düften schwer.
Die Lust am Spiel war dir vergangen,
Dich lockte keine Rose mehr!
So saßest du in läss'ger Ruh'
Und schautest nur dem Zug der Wellen,
Dem Tanz der gaukelnden Libellen,
Mit träumerischem Blicke zu.


Beim vollen Becher
Verlacht der Zecher
Die ganze Welt.
Dies wirst du glauben,
Wann Saft der Trauben
Dein Aug' erhellt.


两家事契几人同
一见风流忆乃翁
何事别离当两月
空山兀坐晚秋风


E um pastor daqueles vales,
Que ruidosos passos deu,
Quebra o plácido silêncio
Do funéreo mausoléu.


绉红纱护水晶团
驿骑飞来露未乾
胡羯垂涎犹不悟
马嵬山底梦长安


Nemaj’ korun, nemaj říší,
aniž hřímaj’ světu slovy,
o vševládném ale Čechu
mocná jeho hudba poví.


居士新从海上回
劳烦竹杖与芒鞋
故人何用将迎远
明月清风常往来


流萤野火入寒原
潮去潮来独不言
莫向春风论小小
夜深花落总芳魂


per me dopo sì fero destino
non voglio altro, non deggio che morire
se morir deve e puote, chi è già morta.


Ty, kteří zapřeli Kristovu krev,
ty jednušky proradné, kleté,
sic lidu stihne tě divoký hněv,
v prach tebe i s trůnem tvým smete!...“


Ich trug aus frühsten Jährchen,
Kaum meiner selbst bewußt,
Ein frühverlornes Pärchen
Von Schwestern in der Brust.


洮水黄河接塞流
南山插陇入甘州
山河本自分戎夏
谁遣残胡西海头


贫家但有菊花妍
儿女金钱与玉钱
插满髻鬟兼作食
香含朵朵露华鲜


žeh rozedněných zor, jenž tvář mi nezruměnil,
mdlý plamen rosných duh, jenž nezkoupal mě v chlad,
svit zašlý bílých dní, jež čas mi v noci změnil
jak noci jasný mír v den kalný beze vnad,


S druhé strany nachýliv se chvatem
zanesl jsem duši její zpět
do dědiny, kde se v klidu svatém
kolem ní a v ní usmíval svět;
ňádrem vlálo prvé lásky přání,
matka žehnala jí v umírání...


Wohl dem, dem diese Welt ist wie ein fremdes Land,
Der klein und stille lebt, veracht't und unbekannt,
Der nur von Gott allein Gunst, Trost und Lob begehret,
Der, allem fremd und tot, in Gott lebt eingekehret!


Mé kroky často měsíc provázel
v zrcadle vody, často v spleti křů
pták uštěpačný smál se smutkům samotáře
i těch, kdož nešli sami.


Rejoice, Ye happy GOTHAMITES, rejoice;
Lift up your voice on high, a mighty voice,
The voice of Gladness, and on ev'ry tongue,
In Strains of gratitude, be praises hung,
The praises of so great and good a King;
Shall CHURCHILL reign, and shall not GOTHAM sing?


Hei, da fahren die Klingen
Wie von selber heraus,
Von dem Pfeifen und Schwingen
Löschen die Lichter aus;
Weiter geht es im Dunkeln,
Nein, im Dunkeln nicht:
Ihrer Augen Funkeln
Gibt das rechte Licht.


Esta emoción divina es de la infancia,
cuando felices el camino andamos
y todo se disuelve en la fragancia
de un domingo de Ramos.
El campo verde de una tinta tierna,
los montes mitos de amatista opaca,
la esfera de cristal como una eterna
voz de estrellas. ¡Un ídolo la vaca!
Aladas sombras en la gracia intacta
del ocaso, poblaron los senderos,
y contempló la luna, estupefacta,
el paso de los blancos mensajeros.
Negros pastores, quietos en los tolmos,
adivinan la hora en las estrellas.
Cantan todas las hojas de los olmos.
La mano azul del viento va entre ellas.
En su temblor azul, devoto y pronto,
tiene ansias de ideal la flor del lino,
ansias de deshojarse en el tramonto
y hacer de su temblor, temblor de trino.
El agua por las hierbas mueve olores
de frescos paraísos terrenales;
las fuentes quietas, oyen a las flores
celestes conversar en sus cristales.
Con reflejos azules y ligeros
el mar cantaba su odisea remota,
y se encendía bajo los luceros
que a los bajeles dicen la derrota.
Mi bajel, en el claro de la luna,
navegaba, impulsado por la brisa,
sobre ocultos caminos de fortuna...
¡Era el cielo cristal, canto y sonrisa!
Con el ritmo que vuelan las estrellas
acordaba su ritmo la resaca,
y peregrina en las doradas huellas
vi sobre el mar una nocturna vaca.
Mi alma, tendida como un vasto sueño,
se alegró bajo el árbol del enigma.
Ya enroscaba en la copa su diseño
flamígero, la sierpe del Estigma.
En mi ardor infantil no cupo el miedo.
La vaca vino a mí, de luz dorada,
y en sus ojos enormes, con el dedo
quise tocar la claridad sagrada.
Su ojo redondo, que copiaba el mundo,
me habló como la sierpe del pecado,
y busqué la manzana en su profundo
con un dedo de rosa levantado.


Der Sünden Büßer ist nun hier,
Den Schlangentreter haben wir,
Der Höllen Pest, des Todes Gift,
Des Lebens Fürsten man hier trifft.


Szőrcsuhával van befedve;
Dombos mellén terjedezve
Ősz szakálla leng.
Lóg nyakában bús csuklája;
De ijesztő nagy szálfája
Vas kezében reng.
Oldalára felcsatolva
Hosszú kardja lóg ragyogva.


Ej, vy lidé, křesťané i židé,
strašno srdci lhát a lhát a lhát...
Tlustou tašku prokuristovi


Mne k prokletým šprýmům dráždila
ta města, jich spěch a smích:
že bez poručnictví trávila
ze staletých kultur svých,


Dämmrung senkte sich von oben,
Schon ist alle Nähe fern;
Doch zuerst emporgehoben
Holden Lichts der Abendstern!
Alles schwankt ins Ungewisse,
Nebel schleichen in die Höh;
Schwarzvertiefte Finsternisse
Widerspiegelnd ruht der See.


Kaled.


柳深何处可藏鸦
窗绕长廊绿暗纱
造物惜春知有意
薰风时一度杨花


Was für ein herrlich Lob erhielt Zenobia,
Die man als Königin dort in Palmyra sah?
Mir ist, als säh ich noch im Geist den Küraß blitzen,
Worinnen sie gewohnt war auf dem Thron zu sitzen;
Wie kräftig muste nicht ihr blosser Zuspruch seyn?
Durch den blies sie dem Heer ein männlich Feuer ein.
Die Römer haben oft ihr blutig Heft gefühlet;
Wie hat sie nicht den Muth an andern mehr gekühlet?


Té broskve obličeje se zlatými odstíny!
Těch jako černopláštník sametových, dlouhých řas!
Těch úst vykrojených z nejčistší malinové zavařeniny,
ohřívajících známý hlas!
Těch prsou zapečetěných jako milostné psaníčko
něžně a symetricky!
A těch všech ostatních věcí k dívčímu nakousnutí!
Na pupek po očku hledící, na bradu, na víčko
hmyz lučin snášel by se, na květ lidský.


Du bist der Phönix, den die Flamme,
Die Liebes-Flamm' hat angesteckt
Und wieder auß der Asch' erweckt;
Gib, Jesu, daß ich dir nachstamme,
Und laß mich so den Tod gehn ein,
Um eins recht lebendig zu seyn.


Não creias nos meus retratos,
nenhum deles me revela,
ai, não me julgues assim!


La Grama mustia, recogida, escueta
ahoga no sé qué protesta ignota:
parece el alma exhausta de un poeta,
arredrada en un gesto de derrota.
La Ramada ha tallado su silueta,
cadavérica jaula, sola y rota,
donde mi enfermo corazón se aquieta
en un tedio estatual de terracota.
Llega el canto sin sal del mar labrado
en su máscara bufa de canalla
que babea y da tumbos, ahorcado!
La niebla hila una venda al cerro lila
que en ensueños miliarios se enmuralla,
como un huaco gigante que vigila.


Sin fe, sin luz ni emociones,
desgraciado y orgulloso,
llegué a la edad del reposo
burlando las ilusiones;
pero al verte, mis pasiones
sacudieron su beleño,
porque sentí con empeño
la sed de amor infinito,
y ardió mi cráneo maldito
con la fiebre del ensueño.


Ein kleiner grüner Knopf gebiert
Von grossen Blättern solche Menge,
Daß jener ihr gefaltetes Gedränge,
So lange sie verschränckt, nicht ohn' Verwundern spürt.
Wer wird nicht, wann er sieht, gerührt,
Wie künstlich sie sich zu entwickeln wissen,
Da sie vorher so eng verschräncket liegen müssen?
Zu Anfang sieht man noch die Spuren ihrer Falten,
Die sie jedoch nicht lang behalten,
Indem sie, durch die Luft gesteift,
Ihr buntes Blatt, voll nett gekerbten Ecken,
In holder Ründe von sich strecken.


přece i to pozdní kvítko
ještě těší mladou duši,
pěkně hustým vlasům dívčím,
pěkně plným ňadrům sluší.


Via via, con l´ingegno del duol, la tapina
travalica il tempo, va incontro indovina
ai raggi d´un giorno che nato non è;
tien dietro a un clangore di trombe guerriere,
pon l´orme su un campo, si abbatte in ischiere
che alacri dell´Alpi discendono al piè.


Eres del arte singular modelo,
por sonoro, brillante y levantado
¡Cuánta belleza en ti se ha relevado,
recogida en la tierra y en el cielo!


Bennök valamelyet ő útra bocsátott,
Annak szép szót adott és kölcségöt adott,
Azért sok vitéztől minden jó hírt hallott,
Ő tisztire éjjel-nappal igen vigyázott.


Zřels tenkrát zlatý oblak snad,
jenž nad ohněm se vznes’?
Bylť vůz, v němž onen svatý kněz
mnou vzat je do nebes.


Nur recht mystisch-unverständlich,
Sibyllinisch müßt ihr schreiben.
Dafür ist die Welt erkenntlich,
Dürft es kecklich übertreiben.


Mensch, hüte dich vor dir. Wirst du mit dir beladen,
Du wirst dir selber mehr als tausend Teufel schaden.


Devant l’armoire aux confitures
Ma table s’est mise à valser ;
Mon lit demande à m’embrasser.
Seigneur Jésus, que d’aventures !


Sia ciò ch'esser non può; quando il disio
Verde in un dì seccò, ch'otto anni ed otto
Nel mezzo verdeggiò del pensier mio.


Wären nicht die Grenzer beigesprungen,
Weiter wär' die Wuth der Brunst gedrungen,
Und vielleicht der halbe Ort verheert.
Durch die Macht der vielen Feuerspritzen
Und durch Männer, die Verstand besitzen,
Ward dem weiter'n Umgriff abgewehrt.


Pak v radosti, že milovaný
a drahý syn se nalezl,
bez vyslyšení druhé strany
jej chladně domů odvezl.
A aby v srdci nevzplál znova
cit lásky, – našel již se lík,
neb doma dokončila slova
a vlídná ruka tatínkova,
nač nevystačil slunečník.


e come il suo bel foco, donde avampo,
di noi consumi ogni terren perverso,
perché l'alma col volo al ciel converso
abbia dal centro al ciel sicuro scampo,


Wie ich mich schäme, wenn ich mich labe,
Daß ich täglich mein Essen habe.
Wie ich mich schäme des Bettes, der Kissen,
Und meine Brüder im Schneefeld zu wissen,
Die da im Laufgraben brechen ihr Brot,
Zur Seite den kältesten Freund – den Tod.


Es kämmte die Gräfin ihr flutend Haar,
Zur Minne täte sie taugen.
Da wallte vorbei der junge Scholar
Und hub die schmachtenden Augen.


že i světlo všecko,
jak je zřelo děcko,
vstane vzpomínkou.


Heute war ich in der Stadt
Mit dem letzten Silberling,
Schaute, was der Krämer hat,
Kramte weder Kreuz noch Ring,
Kaufte Mehl von Weizenkorn
Und ein volles Pulverhorn –
In die freien Berge nun
Lauf ich stracks in meinen Schuhn!


S lőn, hogy a mely eddig vért piroslott:
Verejtéktől gyöngyözik a homlok.
S hol ágyuja dörgött a csatáknak:
Munka-lárma veri föl a tájat,
S hangzik pöröly, kalapács serényen,
Munka népe! Éljen, éljen, éljen!


两麾相遇百花春
烟海漫漫共此垠
席上笑谈成秀句
一番传咏乐邦人


Věc se sběhla. Mistr Jehla
milou Mařku sobě vzal
a z něčího kanafasu
svěčné  šaty ušíval;
šil je rukou zkušenou
pro děti a ženu svou,
až mu jehla z ruky padla,
skonal s myslí skroušenou.


Im innersten grund vom blutigen bund gefühlig und warm, und doch niemals anders als elend und arm:


Erhebe deinen Geist von innen
Sanft über Welt, Natur und Sinnen
Und wandle abgespänet so
Mit Gott allein vergnügt und froh!


Continuing this fantastic farce on,
He now commences country parson.
To make his character entire,
He weds — a cousin of the 'squire;
Not over-weighty in the purse,
But many doctors have done worse:
And tho' she boast no charms divine,
Yet she can carve, and make birch wine.


La noche en la montaña mira con ojos viudos
de cierva sin amparo que vela ante su cría;
y como si asumieran un don de profecía,
en un sueño inspirado hablan los campos rudos.
Rayan el panorama, como espectros agudos,
tres álamos en éxtasis... Un gallo desvaría,
reloj de medianoche. La grave luna amplía
las cosas, que se llenan de encantamientos mudos.
El lago azul de sueño, que ni una sombra empaña,
es como la conciencia pura de la montaña...
A ras del agua tersa, que riza con su aliento,
Albino, el pastor loco, quiere besar la luna.
En la huerta sonámbula vibra un canto de cuna...
Aúllan a los diablos los perros del convento.


Daß, nebst vielen andern Kreisen,
Sie auch ein Planete sey,
Stehet leichtlich zu erweisen,
Denn sie hat so mancherley
Eigenschaften, Kräft' und Gaben,
So die andern Irrstern' haben.
Die sind fest und sonder Licht;
Sie ist dunckel, hart und dicht.


Ein Pferdegreis braucht wahrlich nicht
Uns Menschen zu beneiden.
Gemütlos frei von jeder Pflicht,
Kann er im Grünen weiden.


Abrindo estava as portas do Oriente
Do louro Apolo a bela precursora,
Quando a Armada com ânimo inocente
Deixamos: ó cruel, ó infeliz hora!
Chegando à injusta terra, juntamente
Salta cada um de nós dos batéis fora,
Indo com alvoroço (ó triste sorte!)
Uns à dura prisão, outros à morte.


El sol aumentaSu íntima influencia.


Auf der Bühne, grellbeleuchtet,
Sahen sie auch ganz genau
Die Gestalten und die Mienen –
Sahn das Messer, sahn das Blut –


Od pradávna v české zemi
lev má soků několik,
ale mezi nimi všemi
junákem je – sokolík!
Volně lítá, podle chuti,
pýchu nosí na peruti,
s bratrů láme tíhu pout,
by s ním mohli k spáse plout!


A voi basta che 'l verno freddo sia,
calda la state: e d'esser solamente
ogn'anno vivo per la Befania.


峡上相逢惟话道
湘中一笑又成诗
竞将酬唱夸新句
不为穷愁减昔时


Sem růže vonící, ať tiší palčivosť,
– ty červené a bílé!
a písně zazvučte, vy naše husitské,
ať duch se vypne v síle!


F. Vincenc Hošek do toho
taky se drobátko vloží,
velkovýroba uzenář-
ského a masného zboží.


归来不负白鸥盟
要听云山韶濩声
钟鼎轩裳非我事
从教水到自渠成


Im Tun hast du dich treu bewiesen,
Zeig nun im Leiden deine Kunst!
Du hast mit Mut und Stärke sonst
Die Feind' erlegt zu deinen Füßen,
Dein Glück, dein Fortgang schien gar groß;
Jetzt ist es Zeit, daß du so bloß
Dich alles des um Gott beraubest
Und, daß er's sei allein, recht glaubest.


A při těch slovech zbledla, lekla se
své prosté výmluvnosti, lekla se,
jak když své tajemství kdo vyzradí.


Der schnellste Reiter ist der Tod,
Mit Juppheidi und Juppheida.
Stolz weht die Flagge schwarzweißrot.
Hurra, Germania!


Ein schwüler Sommerabend –
Rasch zusammengeballt
Flog ein Gewitter, feuersprühend,
Ueber die alte, sündige Stadt.
Die Erde lechzte
Nach himmlischen Thränen,
Und ich ruhebedürftiger,
Einsamer Fremdling
Trat mit schwülen Gedanken,
Mit sorgenschwerer Brust,
Nach langer Zeit zum erstenmale
In eine graue, kühle Kathedrale.


Ó nagy varázsló, titkos Est
ki elborítod e világot.
Kinek nedves ecsetje fest
zajtalan éjjel száz virágot:


林前怪石起参差
篁竹丛深使客疑
如过潇湘江上路
鹧鸪啼罢日西时


Pfui, pfui, mit aller Frömmigkeit,
Wo man sich selbst besieht und liebet!
Dies ist der Tugend Lauterkeit,
Wenn man nur Gott die Ehre giebet.
Das Nichts ist manchem wohl im Mund,
Doch sitzt es wenigen im Grund.


Einen goldnen Louisdor
Gibt ein frommer Herr; zuvor
Guckt er in die Himmelshöhe,
Ob der liebe Gott ihn sähe?
Oh, die hübschen Waisenkinder!


„Můj čin,“ dí k Závišovi, „mírně suď.
Jsem starý bojovník a mnohou tuhou
jsem viděl bitvu, mnohé přines’ jizvy.
Buď dovol, abych tvým byl věrným sluhou,
neb, abych skočil v jámu, zas mne vyzvi.“
I kyvnul jemu Záviš v srozuměnou,
by přidružil se k jeho jízdné četě,
jež dojela v ta místa za ním právě.
Kůň každý hnav se v běhu rychloletě
jen tone v potu zbrocen bílou pěnou.
Vždyť nepásli kdes pohodlně v trávě,
je Záviš vyzval, kdo chce v závod s ním.


Ivi di dietro un poco a lui seguia
con una scure in man Polinestore,
e quanto più potea quivi feria,


野客不贪涉
如何亦问津
前村黄叶里
大有耐闲人


Es mag mich wer da will beklagen/
mag sauer sehn/ und Leide tragen;
ich achte nicht deß Pöfels Spiel.
Hin Filidor/ nur hingestorben/
bleibt nur dein Nachruhm unverdorben
bey Rosilis/ der Reime Ziel.


Ists, und fürchtet den Tod nicht in hohlem Getöse
Feindlicher Schilde, sie rufen die Schlacht
Und ein festlicher Eyd für den grössesten König
Hat sie eisern gemacht!


Por ironia não tomes
Se te alcunho — o Manda-chuvas —
Do distrito de João Gomes,
Paróquia do Chapéu d’Uvas.


莫管流年一掷梭
花前对酒且高歌
命中若有终须有
到底无时不奈何


Partir !… que je voudrais, invisible et hardie,
M’asseoir sur tes genoux, près de ses cheveux blancs !
Les toucher de mes mains, et, sous tes bras tremblants,
Contempler le mortel à qui je dois ta vie !


Modrají se hory v dáli.
Temena jich nebetyčná
koruna jak čarná, sličná,
bohové ji zemi dali.


Jim dobře jest. Toť čarokrásný hoch!


Ах, зачем нет Чехова на свете!
Сколько вздорных — пеших и верхом,
С багажом готовых междометий
Осаждало в Ялте милый дом…
День за днем толклись они, как крысы,
Словно он был мировой боксеОн шутил, смотрел на кипарисы
И прищурясь слушал скучный вздоЯ б тайком пришел к нему иначе:
Если б жил он,- горькие мечты!-
Подошел бы я к решетке дачи
Посмотреть на милые чертА когда б он тихими шагами
Подошел случайно вдруг ко мне —
Я б, склонясь, закрыл лицо руками
И исчез в вечерней тишин


Im Fall die Mutter nicht zu Hauß/
Vnd etwan ist geflogen auß/
Zu speisen jhre Jungen/
Sticht die trugvolle Schlangenzucht
Deß frommen Pelicanens Frucht
Mit gifftgefülter Zungen/
Zischet/
Gischet/
Was da lebet/
Lebt und Webet
ümbzubringen;
Gott ich will dein Lob besingen.


Výhra je ranou jež se teprv hojí
On ještě neví jak ho znepokojí
a jak to v její zřídle zabolí
František plaví štěstí beznadějně
tak jako řeka zlato to je stejně
jak vlastní vody své a cizí mrtvoly.


Sie raten's nicht; als ich es ansah,
Da hab' ich so bei mir gedacht:
Am besten gefällt mir an dem Rathaus,
Daß kein Hannoveraner 's hat gemacht.


Ziska will den Namen ›Freiheit‹,
Der sein Herz zu Taten schwellt,
Tief mit seinem Heldendegen
Schneiden in das Mark der Welt.


Lapena v běhu a poutána k práci
divoká říčka se na kola kácí;
vyběhši hravě z horského zdroje,
v klopotu těžkém teď buší;
musí tam v línou mrtvolu stroje
vlíti svou jarosť a duši.
A nechať k hořké zoufalé vzpouře
vyzývá pomoc vichru a bouře,
nechať se blesků zásvitem vznímá,
nechať se mraků přívalem vzdýmá:
marné tu hrozby, marný tu vzdor,
není už svobodným dítětem hor!


Oči, oči – přežádoucí
Srdce mého vůdkyně,
Ó vy v jasnotě planoucí
Lampy této svatyně!


Föllépett aranyos szekeren ragyogva,
Nyájasan nézett a sík tengerhabokra,
Mik, ugy tetszett, mintha még szenderegnének,
Elfoglalva térét a végtelenségnek.


Stín pravil: „Brachu, kam se třeš,
to rozumem svým nechápeš,
však zdřimni si, když spáti chceš.
V snu prorockém ty všecko shledni,
ten život bez Smrti jak zvšední,
sám smrtí stane se den ke dni.
Jak přeješ si, nuž staň se tak,
na tvoji skráň snů padni mrak!“


Leggiadro stil, concetti eletti et alti,
giudicio, arte, saver, felice ingegno
t' han posto a par d' ogni scrittore antico:


De ha megmentesz, ez jók következnek:
Egyik ez, hogy mindholtomig dicsérlek,
Másik meg ez, hogy azok is megtérnek,
Kik segedelmedről kétségben estek.


Děvčátka se můry bojí,
Svítí měsýček v nocy:
Doma, věru! nic neplatí
Od jakživa prorocy!


Ich kam, weil deine Dunkelheit ich kannte,
Mit hunderttausend hellen Helden her.
So unterwirf dich, eh er dich berannte


Tu Verlaine sfinx, jež čeká na odvetu.
Tu Tailhade, jehož písní sad je v květu,
pod jehož myrtami je sladké snění,
a Bourget, jako motýl třpytný v letu,
a hořký jako zrádné políbení.


Des Mayes Erwachen ist nur
Schöner noch wie die Sommernacht,
Wenn ihm Thau, hell wie Licht, aus der Locke träuft,
Und zu dem Hügel herauf röthlich er kömt.


Hoy he de repasar mis años pasados
para mirar al futuro desde este inquieto presente.
Me dice el espejo que se han abierto caminos en mi piel,
caminos que tú has mimado, en tu pasar conmigo.
Se tiñeron mis cabellos con el tinte de tus besos de luna,
y la razón no es razón en mi caída memoria
que pierde los hechos de ayer y trae ahora a mi niñez.
El lecho y el tiempo ha modelado un cuerpo incierto
en el lugar donde dormitaron dos.
Y es que éramos uno en el sueño
cuando se abrazaban hasta el amanecer.
He de amar este presente que mañana no recordaré,
en ese mañana que te veré de niña,
y que ni sabré que eras mía, ¡y que te amo tanto!
¿Es posible perder memoria de ti?
¡Si todo en mí eres tú!:
¿Labios que bebieron de ti?
¿Manos que se modelaron con tu rostro
de tanto acariciarte?
¿Piel que sabe de tu piel como de mí misma piel?
¿Pecho que ha cobijado tanto amor, de mi amor?, ¡De ti, mi vida!
¿Eso también olvidaré?
Eso... ¡¡Eso es peor que morir!!


Und webt der Traum auch immer nicht
Solch unergründlich süß Gedicht,
So weiß er doch mit Elfenhänden
Willkommne Gabe stets zu spenden:
In Winters Schnee und rauher Luft
Umspielt er dich mit Veilchenduft;
Er weht dir in des Sommers Schwüle
Ums Haupt mit grüner Waldeskühle;
Die Lieben bringt er dir ins Haus,
Von denen dich die Welt geschieden;
Erquickung gießt er, gießet Frieden
Auf deine Wimpern lächelnd aus,
Und will die Brust die Sorge pressen,
Er schafft ein wundervoll Vergessen.


Des Gesanges Seelenleitung bringet
Jede Last der Arbeit schneller heim,
Mächtig vorwärts jeder Tugend Keim:
Weh dem Lande, wo man nicht mehr singet.


Die heil'ge Nacht – die Feiertage
Mit aller Weihe, allem Glück,
Des Jahreswechsels ernste Frage –
Wir blicken jetzt darauf zurück.


Vigne de volupté, grappe lourde, ambroisie.
Vin du sexe qui met le sexe en frénésie.


深林以芗名
花木不知数
一点无俗氛
兰芽在幽处


A hvězdy, vrby, lesů šept,
vše starou báji věstí,
že srdce na smrť raněné
si cestu k hrobu klestí.


Quien pudiera jamás pensar, que errabas,
si ve de la cabeza que corriste,
de humor ere humor, pues no entendiste
la pena, o la desdicha que intentabas.


So ich meinem Reim erlaube hin zu springen in die Welt,
Thu ich solches, weil sein Wesen auff die Prob ist vor gestellt;
Dann zwey Hundert derer sind aussen schone bey viel Jahren,
Und ich seh in fremder Schrifft, daß sie wol gastiret waren.


Wann schon die Sonne scheint einmahl
und durch die Wolcken blicket/
Graß Laub und Thier erquicket/
Macht lustig Feld und Tahl:
Kömmt doch das ungewitter/
und macht die Freude bitter/
Wann sich der Sturm erhebt/
Das Meer und Erd' erböbt/
Der Vogel Zahl
schweigt allzumahl/
kein Tierelier
schwingt sich herfür;
Der Sonnen Licht
Kann zeigen nicht
Den güldnen Glantz/ das liebliche Gesicht.


油灯已暗忽微明
石鼎将乾尚有声
衲被蒙头笼两袖
藜床无地著功名


Verde hor Verdur
Na hera da primavera,
a espera, ânsia pur


严子滩头花落时
水清云碧净涟漪
孤舟相逐飞花去
一日看山到武夷


Und wer auch euch verhübe diß,
der müste sein kein Mensch gewiß.
Kein böser Tiger ist so wilde,
kein Leoparde so ergrimmt,
daß, wenn er um den Gatten kömmt,
er sich nicht trage zahm und milde.


Un salto
de las piedras gastadas
en sus extremos
el comienzo y el fin
van hacia el centro
y se alejan del centro
como en una cuerda
cuándo
su materia geométrica
de aburrida largura
y de gris duración
se deshará en el agua
como templo en el polvo?
acaso
el hombre sobre su punto arqueado
es la flecha
hacia el infinito?
puente
aire petrificado en curva
sobre el río tinto en sueños


Wann gleich auch meine Verß unnd diese schwache Sinnen
Dein' Hoheit und Verdienst nicht übersteigen können,
So ist doch Lobens werth mein Will und bester Fleiß.
Ob wohl der Phaeton sich allzuhoch vermessen,
So wird doch seiner auch noch jetzund nicht vergessen,
Weil er hat angesteckt den gantzen Erdenkreiß.


وِتَرَاني مَزْهُوًّا أخُبِّئُ بَلْوَتِي


日夜江水流
不海水不止
孰谓流去者
不是海中水


...Y en el diván tendida, de rojo terciopelo,
sus manos, como vivas parásitas de hielo,
doblaron lentamente la página postrera
que, en gris, mostraba un cuervo sobre una calavera...
y se quedó pensando, pensando en la amargura
que acendran muchas almas; pensando en la figura
del bardo, que en la calma de una noche sombría,
puso fin al poema de su melancolía:
exangüe como un mármol de la dorada Atenas,
herido como un púgil de itálicas arenas,
unió la faz de un Numen dulcemente atediado
a la ideal belleza del estigmatizado!...
Ambicionar las túnicas que modelaba Grecia,
y los desnudos senos de la gentil Lutecia;
pedir en copas de ónix el ático nepentes;
querer ceñir en lauros las pensativas frentes;
ansiar para los triunfos el hacha de un Arminio;
buscar para los goces el oro del triclinio;
amando los detalles, odiar el Universo;
sacrificar un mundo para pulir un verso;
querer remos de águila y garras de leones
con que domar los vientos y herir los corazones;
para gustar lo exótico que el ánimo idolatra
esconder entre flores el áspid de Cleopatra;
seguir los ideales en pos de Don Quijote
que en el Azul divaga de su rocín al trote;
esperar en la noche las trémulas escalas
que arrebaten ligeras a las etéreas salas;
oír los mudos ecos que pueblan los santuarios,
amar las hostias blancas; amar los incensarios
(poetas que diluyen en el espacio inmenso
sus ritmos perfumados de vagaroso incienso);
sentir en el espíritu brisas primaverales
ante los viejos monjes y los rojos misales;
tener la frente en llamas y los pies entre lodo;
querer sentirlo, verlo y adivinarlo todo:
eso fuiste, ¡oh poeta! Los labios de tu herida
blasfeman de los hombres, blasfeman de la vida,
modulan el gemido de las desesperanzas,
¡oh místico sediento que en el raudal te lanzas!


Unconscious of her beauty's blaze,
She drew away the shade;
With dignity endur'd my gaze,
And thus to speak essay'd.


Für solche Wolthat danken wir
Auß reinem Hertzen billig dir,
Ja geben dir mit höchstem Fleiss'
In dieser Stunde Lob und Preiß.


La raqueta de una vela
blocó el balón de la brisa.
Un trozo se cayó al mar
y se partió en mil sonrisas.
—Vira prontito en redondo,
patrón de velas latinas,
que yo pagaré en ginebra
cada sarta de sonrisas.


Armer Arzt! Kein Trank, kein Bette
Wärmet den Erwachten nun!
Ach! er liegt an kalter Stätte,
Statt bei Blumen warm zu ruhn!


فداها نساء الأرض من جركسية
لها سيرة بين الملوك تدار
إذا برزت ود النهار قميصها
يُغير به شمس الضحى فتغار
وإن نهضت للمشي ودَّ قوامها
نساء طوال حولها وقصار
لها مبسم عاش العقيق لأجله
وعاشت لآل في العقيق صغار
وقطعة خد بينما هي جنة
لعينيك يا رائي إذا هي نار


碧玉凉梳落枕边
懒梳双鬓学新蝉
恩情不及班姬扇
纵是炎天亦弃捐


عجبتُ للمرء في دنياهُ تطمعهُ
في العَيشُ والأجلُ المحتوم يقطعهُ
يُمسي ويصبحُ في عَشواءَ يخبِطها
اعمى البَصيرة والآمالُ تَزرَعه
يَغتر بالدَهرِ مَسروراً بصحبتهِ
وقد تيقّن أن الدَّهرَ يَصرَعه
ويجمع المالَ حِرصاً لا يفارقه
وقد درى أنه للغَير يجمعه
تراه يشفق من تَضييع درهمه
وليسَ يشفِق من دينِ يُضيِّعه
وأسوأ الناسِ تدبيراً لعاقبِةٍ
من انفقَ العمر فيما ليس ينفعه


Slz jeho déšť když posléz pominul,
do zraků svých ssál rozkoš nebeskou
těch údolí, jež jeden byla květ,
těch zlatých hor a jezer safirných,
jež nikdy chmura nezastínila,
kde zima neznámá, i žízeň, hlad,
zlo neznámé kde slovo. K nebesům
pak oko pozved’, Bohu děkuje
za milost nesmírnou. A blankytem
teď růžová a zlatá oblaka
se vznášela, a blíž když připlula,
tu poznal Brandan, že to zástupy
jsou blahých duchů. V těla z lesklých par
se byli oděli, ten červánkem
se rděl, a onen svítil růží zas,
jak hvězda ze stříbra se jiný zdál,
a některý jak blankyt proniklý
tak mnohým zlatotřpytným paprskem,
co třeba bylo, aby modré nic
tvar na se vzalo přeluzného sna.
Zář vůní byla, vůně barvou zas
a obě hudbou, divem všechny tři
tak nevyzpytným, jako krása jest
a její zákony a podstata.


El so engano lo mio core sente,
che mi fa lor vergogna descobrire:
ché çascuna sempre sta en martire
e per natura è sordida e putente.


Und jeder Geist, der brünstig strebt,
Dringt wie ein Quell in alle Welt, –
Was du erlebst, hab' ich erlebt,
Was mich erhellt, hat dich erhellt.


Se paga con la muerte
o con la vida,
pero se paga siempre una derrota.
¿Qué precio es el peor?
                         Me lo pregunto
y no sé qué pensar
ante esta tumba,
ante esta paz
              —«Casino
de Canet: spanish gipsy dancers»,
rumor de trenes, hojas...—,
ante la gloria ésta
—...de reseco laurel—
que yace aquí, abatida
bajo el ciprés erguido,
igual que una bandera al pie de un mástil.
Quisiera,
a veces,
que borrase el tiempo
los nombres y los hechos de esta historia
como borrará un día mis palabras
que la repiten siempre tercas, roncas.


Vedi la donna, anzi la tua nimica,
Nulla pietà la move ai tuoi martiri,
Per lei sofferti, haver qualche mercede;


Kaum rief er diesen Wunsch, so ward ich wieder Ich
Und kam, im höchsten Geister-Sinn, zu Mich,
Da jenes Ich des Mir, zu dem ich nicht gekommen,
Das kleine Sternchen Erde hatte weggenommen.
Gottlob, ich ward Subjekt! Ich hatte Frack und Hosen;
Ich brauchte nun nicht mehr im Sturme mitzutosen,
Nicht mitzublühn und duften mit den Rosen,
Nicht zu entspringen aus der Konstitutionellen
Gehirn, um zu citir'n Gesetzesstellen!
Nicht mitzu-zirpen, meckern, blöken, schrei'n!
Ich brauchte nicht kartoffelkrank zu sein,
Nicht mitzuweinen bei der Armuth Lasten,
Nicht mitzujubeln wenn die Reichen praßten,
Nicht mitzukrähen wenn die Krähe krächzte,
Nicht mitzuseufzen wenn der Fällbaum ächzte,
Nicht mitzureimen in dem ew'gen Sterngedichte!
Mein Geist war dieser Objectivität so satt!
War noch nicht reif für sie! Ich wurde müd' und matt,
Und setzte wieder mich mit J.G. Fichte.


Kyz nečistý je moje všecko žití;
jen nekonečný žár
jej může na kov ryzí vyčistiti,
dát jemu božský tvar
pro korunu, jež na Tvé hlavě svítí.


«Les forts auront les droits, les faibles les devoirs !»
On grava sur le roc cette loi sociale
Et l'autorité fut l'Idole colossale
Écrasant sous son char ses croyants blancs et noirs.


Janelas


Aufs Meer bin ich gefahren,
Zu schwören festen Eid,
Beständig hier inmitten
Der Unbeständigkeit!


Nevrátíte se nikdy více,
a kytaro, ty stlíváš pomalu,
za večera jen vzplá tvá líce
do krásného ve barvách opálu!


Sie kniet mit verschleiertem Antlitz
In der Kirche am Altar,
Erzählt dem geduld'gen Herrgott,
Wie tugendhaft sie war:
Für seine Krieger gesammelt
Hat sie an der Kirchenthür,
Manch' schlanken Jüngling geworben –
Und wirbt noch für und für.


Es ist die Ruhe der Natur, des Feldes Schweigen
Ist wie des Menschen Geistigkeit, und höher zeigen
Die Unterschiede sich, daß sich zu hohem Bilde
Sich zeiget die Natur, statt mit des Frühlings Milde.


Nad své oko v hlavě,
Nad své radosti
Otce milujeme,
Pro něj na smrt jdeme
V květu mladosti.


Im Mittagsglast, auf des Gebirges Grat,
Schlief unter alten Fichten müd ich ein;
Ich schlief und träumte bis zum Abendschein
Von leerem Hoffen und verlorner Tat.


Wer hat, wie er, geschaut die tiefsten Wunden,
Den Wahn und Dünkel des Alltagsgelichters
Zerschmettert mit dem Spotte des Vernichters,
Fürs Höchste, wie fürs Zartste Wort gefunden?


Amor scalda delphin', tigri e serpenti,
e Natura il fe' quasi come Morte,
che è cosa inevitabil fra le genti.


蟹眼犹未发
雀舌已芬敷
自炊还自啜
不爱文君垆


Hlas ulice, kterak se snížil,
kterak to náhle sjel!
Stojím a přemýšlím o strašné věci:
Šel Ježíš do pekel...


nas noites de cansaTo ap s uma batalh
Com uma linda e dolorosa promessa nos despedimo
Tu me abraTaste chorosa e amedrontada,


أتبكي ماهراً وبه تراخت
إليك أعنّة الحكم الجموح
بكيت عليه من قلب طروب
بحفظ العهد للماضي شحيح
وما ذرفت عيونك قط دمعاً
على وطن بدولتكم جريح
جنودٌ من شباب المجد هاموا
هيام اللفظ بالمعنى الصحيح
فكان جزاؤهم طعنا وقتلاً
وتشريداً بأودية الجروح
أدولتكم تدوم وأنت فيها
قذاة العين في الوجه المليح
شباب لم ير البوليس فيهم
شباب المجد من عقل وروح
فطاردهم وأسرف في أذاهم
بأسلحةٍ من البغي القبيح
مئاتٌ من شباب المجد طاحوا
ألا إن العواقب للمطيح
في خاطر الوطن الغالي وذمّته
نواشيء في ثراه البكر أشبالُ
صاروا إلى حفرات سوف يجهلها
بعد الأسابيع أعمام وأخوال
لا باس لا باس إن المجد صورته
في أنفس الصيد أخطارٌ وأهوال
يا ذاهبين ولم اشهد جنازتهم
والدمع في القلب دفّاقٌ وهطّال
لا تحسبوا أنكم متّم فما خلقت
للموت روح بها الأمجاد تختال
يا زاحفين على الشبان في صلف
كأنكم في شعاب الحرب فرسان
بأمر من أعملت فيهم قواذفكم
وضارب الأخ للأرحام يختان
بإمر من صوّبت بغيا وموجدةً
إلى صدور الشباب الغض نيران
طرتم إليهم سراعاً في بواكركم
والسيف في يدكم جوعان ظمآن
عادوا وعدتم إلى دار تئن لكم
وحلقها بالشجا المكتوم غصّان
بوليس مصر شباب طامحون لهم
في غير هذا الطريق السهل ميدان
لا تقهروهم على تقتيل إخوتهم
فالربح في هذه الساحات خسران


„Můj dozněl dávno luhům těmto hlas!
Však duch můj ostal ujařmeným dětem.
Nechte, ať rány velké zhojí čas,
a poučkům vesna přijde s novým květem!
Jen svorni, svorni buďte, vnuci moji,
a dávnou slávu obnovíte v boji! –
Nesvár je štírem, jehož osten hladký
ubije bratry, děti jedné matky.
Svorností! – Dráhy nehledejte jiné,
duch lásky k cíli jednomu vám kyne!“ –


	e preso quello, anzi che ritornasse,
di prigion trasse il suo nuovo parente,
dell'anno che appar che Dio incarnasse


Achava-me sempre o dia
No teto os olhos pregados;
A sagaz economia.
Revoando nos telhados,
Ao conselho presidia.


Ihm schwollen der Geschichte Flut' auf Fluten,
Verspülend, was getadelt, was gelobt,
Der Erdbeherrscher wilde Heeresgluten,
Die in der Welt sich grimmig ausgetobt,
Im niedrig Schrecklichsten, im höchsten Guten
Nach ihrem Wesen deutlich durchgeprobt. –
Nun sank der Mond, und zu erneuter Wonne
Vom klaren Berg herüber stieg die Sonne.


mé dílo zničil;
hluboko v čechách pilná
jen troska jeho
v mých rukou – přes to silná.


A k ránu zemřel. Po půlnoci
vzkřik zoufanlivou bolestí,
s postele skočil a vší mocí
otřásal její pelestí –
i spoutali jej, v lůžko dali –
ztich, zíral zase tupě v dáli,
až přišla raní hodina.
Diváku, chceš-li, můžeš tleskat:
Zde leží voják-hrdina,
hráč o slávu. Nuž: requiescat.


A ještě jednou blahopřál
jí k povýšení tomu,
jehož se dnes jí dostalo,
a spěšně chvátal domů.


„Jöszte hát, virágom, ibolya, tulipán!
Arany zabot eszik Szellő jó paripám,
De egyék majd otthon: jer, nyeregbe veszlek,
Apád birodalmán reggelig túlteszlek.”


Du mußt glauben, du mußt wagen,
Und, den Argonauten gleich,
Wird die Woge fromm dich tragen
In das wunderbare Reich;
Mutig streitend mit den Winden,
Muß ich meine Heimat finden!


Che meraviglia è poi se 'l rio serpente,
sotto cui Grecia omai languendo more,
orgoglioso minaccia a l'Occidente
e par che 'l prema già, che già il divore?
Ma dove or fuor di strada inutilmente
mi torcon giusto sdegno, aspro dolore?
Dove, amor e pietà, mi trasportate?
Deh! torniamo a calcar le vie lasciate.


(Приписываются  Брюсову)
Скользили мы путем трамвайным:
Я — керосин со службы нес,
Ее — с усердьем чрезвычайным
Сопровождал, как тигр, матрос…
Вплоть до колен текли ботинки,
Являли икры вид полен,
Взгляд обольстительной кретинки
Светился, как ацетилеКогда мы очутились рядом,
Какой-то дерзкий господин
Обжег ее столь жарким взглядом,
Что чуть не сжег мой керосиИ я, предчувствием взволнован,
В ее глазах прочел ответ,
Что он — давно деклассирован,
И что ему — пощады неИ мы прошли по рвам и льдинам,
Она — туда, а я — сюдЯ знал, что с этим господином
Не встречусь больше никогд10 декабря 1919


Halleluja in dem Heiligtume!
Und jenseits des Vorhangs
In dem Allerheiligsten Halleluja!
Denn so hat Jehova geredet!


A dallam szünetén
kis tücsök ciripel.
Fejem lágyan a villanyfára hajtja
egy rámlehelő, fáradt esti bú –.


Třeba zadumáni,
přec junáci hlaní:
brněním jim krása
a myšlenka zbraní.


Cosi jej tam živou mocí nutí –
s hořem svým se tedy dovnitř utek’.
Blahoslavené to rozhodnutí,
třikrát blahoslaven mužný skutek!


وَأَنّى أَتَتنا وَالرِكابُ مُناخَةٌ
بِخَوعى وَأَمسى بِاللِياحِ اِختِلالُها
وَكَيفَ أَتَتنا وَهيَ عَهدي كَثيرَةٌ
عَنِ البَيتِ بَيتِ الجارَتَينِ اِعتِلالُها
وَما أَنصَفَتنا أَن يَكونَ نَوالُها
لِغَيري وَأَن يَعتادَ جِسمي خَيالُها
دَعي العَطفَ وَالشَكوى إِلَيَّ فَإِنَّها
جُموعٌ مِنَ الحاجاتِ يُرجى نَوالُها


Wie sie dort im Grase
Hügelaufwärts glühen
Und ins Grün erröthen,
Jetzt den Wandrer lieblich
Locken, jetzt entschlüpfend
Täuschen – Buhlerinnen,
Wie die Erdentöchter!


In meinem heimlichen Schlosse gehn
Zwei Mädchen nackt Trepp auf, Trepp ab,
Umarmen sich und küssen sich
Und sind verliebt in sich und mich
Und lachen.


على أني أظنك سوف تنجو
بعرضك من يدي منجى الذئابِ


Mit ihren Krücken an den Meilensteinen
Im Strassenstaube sitzen sie und weinen.


Du unbeflecktes Kind, du reiner Jungfraunsohn,
Du sanftmutvolles Lamm, du weißer Keuschheit Thron,
Ach, was hast du getan!


mellé a nyugalom partjára,
a nem üres űr egy martjára,
szemlélni a világokat,
mint bokron a virágokat.


Tutte le gentilezze in costei regna
che regnar può in criatura umana,
onesta vaga graziosa e benigna


Sprich meiner Seel ein Herze zu
Und tröste mich aufs beste,
Denn du bist ja der Müden Ruh,
Der Schwachen Turm und Feste,
Ein Schatten für der Sonnen Hitz,
Ein Hütte, da ich sicher sitz
In Sturm und Ungewitter.


Wenn von einem langen Spiesse
Dieß End' mich, dich das, berühr't,
Und ich auch nur sanfte stiesse,
Wird von dir so gleich gespühr't,
Wie die Spitze durch dich gehe,
(Ob ich gleich von ferne stehe)
Weil mein Stoß und deine Pein
Gantz zugleich gebohren seyn.


Drum sägt die Buchen und Eichen ab,
Pflanzt Pinien und Palmen wie in Italien,
Und korrigiert den deutschen Wald
Mit Rhododendren und Azalien.


A oč v tom létě byli jsme si bližší,
když v mlhách večer nad rybníky táh’,
když i šum řeky jakoby byl tišší,
a hlasy mlkly všude v rovinách.


Der felsenschwer auf deiner Seele liegt –
Den Fluch verfluchen – ja als müßtest du
Die Welt verfluchen, die dich eingewiegt


Süßer Mai, zum Liebesmahle
Trägst du Blumenkelche ein
Blütensäulen stehn im Saale
Drüber wölbt sich Sonnenschein.


Tu panna Terinka, již vidouc nebezpečí,
se dala do štkání a kvílí v bolné křeči:
– No, tak já tedy jdu, za práci mnoha let
když musí jemnostpán mě nyní vyhánět,
mě starou osobu, jež slouží ze dne k noci,
jak dcera vlastnímu by nesloužila otci,
můj Bože, Božínku, ach, já nebohé robě,
to za vše pěknou mzdu jsem vysloužila sobě! –
A ještě z chodby zněl dál pláčem její žal.
Pan farář z hluboka a těžce oddýchal,
a dlouho duněly pak jizbou jeho kroky,
co dávno padla ves již spánek ve hluboký.


Ty’s vzorem rozmazlené ženštiny;
neb často musíš bez vší příčiny
se náhle bezděky do pláče dát,
když nemožno ti něčemu se smát.


Wo sie weilt in Amaranthengründen;
Wo sie ruht am klarer Bächlein Rand,
Die sich murmelnd durch Violen winden;
Wo sich Alle, die ins stille Land
Vor ihr übergingen, zu ihr finden,
Und sie freundlich leiten Hand in Hand
Durch die lotosreichen Sonnenauen,
Die Ambrosia und Nektartropfen thauen.


Dichiarata mi sia giusta sentenza:
qual atto è più famoso o qual men degno,
o l'onor della spada o la scìenza?


En faisant ce tableau, Raphaël inconnu,
N'est-ce pas ? ce penser comme à moi t'est venu,
Et que ta rêverie a sondé ce mystère
Que je voudrais pouvoir à la fois dire et taire ?
O poëtes ! allez prier à cet autel,
A l'heure où le jour baisse, à l'instant solennel,
Quand d'un brouillard d'encens la nef est toute pleine.
Regardez le Jésus et puis la Madeleine ;
Plongez-vous dans votre âme, et rêvez au doux bruit
Que font en s'éployant les ailes de la nuit ;
Peut-être un chérubin détaché de la toile,
A vos yeux, un moment, soulèvera le voile,
Et dans un long soupir l'orgue murmurera
L'ineffable secret que ma bouche taira.


Div veliký se udál v české zemi!
Jak zazněl s trůnu tolerance hlas,
hrob církve ubité, již dávno němý,
se otvírá. A škůdcům na úžas
lid zvláštní, – Husův lid tam z mrtvých vstává
a vděčné Hallelujah provolává!


Wo wir einst so glücklich waren,
Hab' ich wieder sie gesehn,
Und aufs neue, wie vor Jahren,
Ist's um meine Ruh' geschehn.


o che non vegghino altro i nostri cigli,
o che il pittor già fussi in paradiso,
lei vidi propria: or va' d'Amor fuggendo!


D'un bel, lucido, puro e freddo obietto
in un momento il sol tal forza prende,
che in viva fiamma il suo gran lume accende
e di scintille si arma il viso e 'l petto.


Za noci pozdní kdys, kdy nebylo lze bdíti,
a kdy snů vábný květ se týčil před duší,
jsem náhle vytušil, že kdos tu musí žíti –
kdos, jehož jména duch můj zmdlelý netuší.


Rom ist das Haupt der Welt/ voll Witz wie ich befinde/
Voll Weißheit/ voll Verstand/ doch auch voll Läuß und Grinde.


Ein Himmelspfand
Dem Pilger in dem Erdensand!


Jistě zasloužils mé dcery,
Řekl otec míle,
Sama uvíže tvé rány,
Hořkéť ssladí chvíle.


Yo apenas quiero ser humilde araña,
que en torno tuyo su hilazón tejiera;
y que, como explorando una montaña,
se enredase en tu misma cabellera.
Yo quiero ser gusano: hacer encaje;
dar mi capullo a las dentadas modas;
y, así, poder, en la prisión de un traje,
sentirte palpitar bajo mis sedas...
Y yo quiero también, cuando se exhala
toda esta fiebre que mi amor expande,
ir recorriendo la salvaje escala,
desde lo más pequeño a lo más grande.
Yo quiero ser un árbol: darte sombra;
con mis ramas en flor hacerte abrigo;
y, con mis hojas secas, una alfombra,
donde te echaras a soñar conmigo...
Yo soy bosque sin trocha: ¡abre el sendero!
Yo soy astro sin luz: ¡prende la tea!
Cóndor, boa, jaguar, ¡yo apenas quiero
ser lo que quieres tú que por ti sea!
Yo quiero ser un cóndor: hacer gala
de aprisionar un rayo entre mi pico;
y, así, soberbio,... regalarte un ala,
para que te hagas della un abanico.
Yo quiero ser un boa: en mis membrudos
lazos ceñirte la gentil cintura;
envolver las pulseras de mis nudos;
y morirme, oprimiendo tu hermosura...
Yo quiero ser jaguar de tus montañas;
y arrastrarte a mi propia madriguera,
para poder abrirte las entrañas...
¡y ver si tienes corazón siquiera!


Už se mi nevláde
ruka ani noha,
ba už se hotujem
do věčného boha.


中兴仁泽浃华夷
则百斯男自可知
例诏高禖祭春社
掖庭应已梦熊罴


,Jasný‘ – psal jsi – ,panovníče,
neklid tvůj se utiší:
alliance všeevropská
pošle ti – pasť na myši‘!“ –


 Il Chiappini si dispera,
e grattandosi la pera
pensa a Carlo decimo.


Und als sie all besoffen warn,
Da sah man sie nicht mehr,
Da krochen ihrer neunzig,
Neun mal neun und neunzig
In eine Lichtputzscheer.


Jen kvůli tomu nesmíš zmlknout, písni!


Du wilst freyen
Die so viele Männer kennt/
Die der rechte/ welch bereuen/
Seine Hölle hat genennt.
Sonst das Paradieß auf Erden
Soll dein Fege-Feuer werden.


Zur lichtumflossenen Weihnachtszeit
wie doppelt schwer ist Menschenleid!


„Hle, jarem opět zmládnul svět,
tam venku tak je milo,
tam všecko květy bílo
a hlučno písněmi.
Jdi v pole, háj, jdi ku břehu,
kde teplé slunko hraje,
tam každá bolest taje,
i tvá tam oněmí!“


hiçbir şey yalnız kalmıyor


Ed altro pensi, che spetrerebbe
tra l'alte nubi l'aquila e il falco!
Tu prendi, appena sai che ci crebbe
famiglia, i chicchi d'oro dal palco;


„O že mudrcovu nemám hlavu!
Bědovala něžná Růžena,
Prostředekbych najít byla v stavu,
Jehož hledám bolem sklíčená.
Ale předce ještě nechci zoufat,
Vždyť mám přátely, v ty budu doufat;
Přispějíť, když vše jim vyjevím.“
Vyvinouc se otci – spěchá k ním! –


Fortuna me amenaza, fe me alienta,
haced, o gran Felipe,
que de vuestras grandezas participe;
así tengáis más oro y más diamantes,
que yo tengo vasallos consonantes.


Utichá to, znova šumí...
Jaké báje, jaké dumy,
a kdo tomu porozumí?
S děckem pod srdcem jen matka,
básníka pak píseň sladká.


Y vuestras altas obras ilustrando
habéis en poco tiempo merecido
lo que hay que merecer aquí en la guerra.


Obrazy odpovídala jsem bolesti světla a obdivem věčnému Mistru.
Dech času jsem zatajila v sobě, když hudbou mi mluvila krása.
Tisíci hlasů se tázaly formy a bratrské duše živých a mrtvých,
a všem jsem odpovídala.


O weh, es ist Sonntag,
Ich bin schön lackiert,
In jedem Lokale
Wird drauf los konzertiert,
Von der List bis nach Döhren
Ist überall Musik,
Ich mache mich dünne,
Denn ich habe es dick.


Des Edlen Leib verklärt dir frei die Welt:
In seltnen Menschen bleibt ihr Stolz geborgen,
Ein Herz Behältnis für das Himmelszelt.


Šlechtěné způsoby, hlazené mravy,
zdobí a povznáší všeliké stavy;
zevnější způsobnost bez víry, bez ctnosti,
nemůže Bohu a lidem být k libosti.


Das letzte Glas! Wir lassen's stehen!
Versiegle und verschließ den Wein!
Wenn wir dereinst uns wieder sehen,
So soll es unser erstes sein!
Komm, an den Mund press' ich dich heftig,
Als wärst du selbst mein letztes Glas!
Was wir uns sind, das fühl' ich kräftig,
Jetzt geh mit Gott! Wir bleiben das!


Hilfst du mir nicht, so sieh mich schon als Todte.
Sagt mir denn, werthes Fräulein, euer Leid. –
Darf ich's vertraun, o Traute, dem Gebote? –
Ja, Kind, ich bin zu trösten dich bereit. –
Hör', Mutter, dann: mich tödtet dieser Todte. –
Wer? – Riwalin. – O jammervolle Zeit! –
Laß mich ihn sehen, eh' er gar erstorben,
So hast du ew'gen Dank an mir erworben.


Es schreibt Johannes Stobaeus,
wie das in Kriechenlant
ein reicher man, Archetimus,
gabe zu treuer hant
goldes ein große sume
Cydiä, seinem wirt;
Als er nun über etlich zeit
das wider haben wolt,
Cydias doch mit listikeit
verlaugnet im das golt.
Archetimus, der frume,
in für gericht zitirt.
Cydiä wurt von dem gericht
der eide aufgeleget,
das er het dises goldes nicht,
ging heim, sein list sich reget,
und macht im einen holen stab,
tet das gold als darein;
am driten tag kam er hinab
zum tempel Jovis fein
am stab ging hinkent krume,
sam in groß krankheit irt;


Na červené růže vítr
moje slzy nosí –
a mé slzy skví se na nich
jako perly rosy.


Ihn ſegne die Sonne, ſo weit ſie ſcheint —
Ich habe vor Freuden und Schmerz geweint.


Einfach war dein edles Leben,
Still, gleich einer schönen That;
Feind dem äussern Glanz, umstralte
Nur die Tugend deinen Pfad! –
Himmels-Melodieen tönen
Sanft in mein bewegtes Ohr,
Wallen seh' ich die Verklärten
Mit dem Freund, den ich verlor,
Seine Tugend, seine Güte
Krönet Edens schönste Blüthe!


Il terzo giorno con maggior dispetto
gli assale il vento, e il mar più irato freme;
e l'un ne spezza e portane il trinchetto,
e 'l timon l'altro, e chi lo volge insieme.
Ben è di forte e di marmoreo petto
e più duro ch'acciar, ch'ora non teme.
Marfisa, che già fu tanto sicura,
non negò che quel giorno ebbe paura.


 E coll'usura, e facendo il falsario,
co' frodi, e con bilance adulterate,
gli venne fatto d'esser milionario.


Leč červ jen, cár já člověka, svůj hřích před sebou zřím,
jak stín mé dny jsou schýleny a rozplynou jak dým,
v sleposti nocí mrákotách bůh jesti světlem mým.


O blute nur, du nie geschloßne Wunde,
Laß zögernd mich im langen Schmerz vergehn,
Bis sanftverhaucht des Lebens leises Wehn
Sich seufzend trennt von meinem bleichen Munde!
Und wenn dann erst in dunkler Schattenrunde
Um's Lager mir die Todesengel stehn,
Dann laß, o Gott, noch einmal sie mich sehn,
Die ich geliebt bis an die letzte Stunde!
Dann sinke sanft ihr Haupt zu mir hinab!
Der erste Kuß, den ich von ihr empfangen,
Er löse süß des Lebens Fäden ab!
Still riesle dann, wenn ich dahin gegangen,
Die erste Thrän' um mich von ihren Wangen
Und fall' umsonst, ach, auf mein stummes Grab!


Und die steigende Sonn' schmelzte den Schnee. Die Luft
Wehte milder. Des Lenzgefühls
Süße Ahndung beschlich heimlich den Wanderer.
Aber tieferes Wehe fuhr
Mir ins Herz. Uns verließ Zamor, der liebliche
Minnesänger, und Selino
Mit dem freundlichen Blick, und der tief denkende
Ernste Baldor. Ihm hatte Gott
Flammenden Scharfsinn verlieh'n. O, wie im Mondenlicht,
Wie bei dämmerndem Lampenschein,
Wenn im trauten Gespräch Zukunft und Ewigkeit
Unsre Seelen erschütterte,
O, wie glänzte ihm da öfter sein braunes Aug'!
Wie, beim Strahl, der von oben her
Seine Denkkraft durchfuhr, hellte sein Antlitz sich!
Aber, nun ging er auch dahin
Mit den andern. Ich hab' ihren Verlust geklagt,
Habe ihnen beim Lebewohl
Heiß am Busen geweint. Nun sind sie fern. Ich werd'
Ueber den Sternen sie wieder seh'n.


Der Römsche Saul wolt schnauben,
Und noch sein zil ni glauben,
Ob Sibenbürgen weg:
Er sah in Hungarn sigen!
Des Wines Thron verflügen!
Ging noch den alten steg.


So lasset uns bedenken bei dieser Herbsteszeit,
Wie alle Ding' erkranken und zu dem Tod bereit.
Daß wir noch länger leben,
Daß Alles nicht ist aus,
Hat Gottes Gnad' gegeben
Hier in dem Erdenhaus.


一封书寄到崖州
见说乘桴到此游
琼岛故人齐引领
碧云遥望海天秋


»Schau, Herr, dort blitzt es durch den Wald,
Das ist er mit den Seinen,
Schau, wie im Mittagssonnenglühn
Die blanken Speere scheinen.


Teus retratos — figuras esmaecidas;
mostram pouco, muito pouco do que fost
Tuas cartas — palavras em desgaste,
dizem menos, muito menos
do que outrora me diziam
teus silêncios afagante
Só o espelho da minha memória
conserva nítida, imutável
a projeção de tua formosura,
só nos folhos dos meus sentidos
pairam vívidas
em relevo
as frases que teu carinho
soube nelas imprimi
Sou a urna funerária de tua beleza
que a saudade
embalsamo
Quando chegar o meu instante derradeiro
só então, mais do que eu,
tu morrerás
em mi


Viel weisen sind betrübt, weil man ins Grab getragen,
Den, der sie sonst geehrt; und brüderlich geliebt,
Sie können nun nicht mehr wie vormahls Bruder! sagen.
Der grosse Joch ist todt. Viel Weisen sind betrübt.


şişesi


Maladetto sia tu, - dicea - rozzone!
Maladetto sia l'orzo ch'io t'ho dato!
Maladetto sia il fren, caval poltrone!
Maladetto sia io che t'ho stregghiato!
Maladetto sia il tuo primo padrone!
Maladetto sia mai chi t'ha allattato!
Maladetto sia l'erba c'hai pasciuto!
Maladetto sia il dì ch'io t'ebbi avuto! -


Na šarlatě jejím rozprostřeném
dřímou, dřímou svorně vedle sebe
„děti země“, jedním rodným jménem,
kolébá je matky tichým stenem,
který srdce trhá, život střebe.


Ein klapperdürrer Fiedelmann
Stand unter einem Baume
Und setzte seine Geige an
Und geigte wie im Traume
Und sang ein leises Zwitscherlied,
Das rührte an die Äste,
Und als der letzte Ton verschied,
Da starb ein Spatz im Neste.


Byl máj a neděle, kdy jednou dolem
krok můj se stáčel v kvetoucích niv scestí,
kdy příroda se zdá být velkým stolem,
kde každý pít můž’ naděj, vzruch a štěstí.


Si la vuestra en la cruz viera,
¡ay Dios y cuánto os amara!
¡Qué de lágrimas llorara,
qué de amores os dijera!
No sé, mi bien, qué os tenéis,
que todo me enamoráis,
o es que, como abierto estáis,
mostráis lo que me queréis.
Amenazado de vos,
parece que no os temí,
y lleno de sangre sí;
decid, ¿qué es esto, mi Dios?
¡Oh qué divinos colores
os hace esa sangre fría!
¡Oh cómo estáis, vida mía,
para deciros amores!


Was Gott erhält /
(pflegt alle Welt
dawider schon zu toben / )
muß doch bestehn
und förter gehn /
sein Gnad' und Macht zu loben.


Wie plagt/ und nagt er nicht/
Wo er viel Sünde sicht!
Was macht er nicht für Pein/
Wo er genistet ein!
Wann sich zu Nachts im Hauß 14
Nur regt ein arme Mauß/
Wann nur ein Läublein sich
Bewegt/ so geht schon in das Hertz ein Stich.


E la gran providenzia sì distrutta
ch'esser ne' tuoi car figli
solea, con tai consigli
che a più potente assai mise già il freno?


Ku pochotěm byly jako skála,
Beseda jich byla s nebešťany,
A Bůh sám byl choť jich milovaný,
Duše jejich – nebes brána stálá.


Den gantzen Erden-Kreis beseel't und wärmt die Sonne.
Vor Freuden lacht das Feld, es wallt das Gras vor Wonne.
Man sieht oft, wie das Laub, ob's keinen Wind gleich spürt,
Von innerlicher Lust gekitzelt, selbst sich rührt.
Das, durch so heitern Lebens-Brand,
Bestrahl'te Land
Dampft aus, vor heisser Liebes-Brunst,
Ein fruchtbar Oel in einem zarten Dunst,
Wodurch viel kleine bunte Fliegen,
Und gauckelndes Gewürm, ihr Leben kriegen,
Die, in dem warmen Sonnen-Schein,
Geflügelte Trompeter seyn.


Vyli psové průsekem
v nepokojném vzchopu...
„Vidíte-li tam i sem
podezřelou stopu?
Vlci snad!“ a pánův zor
nedočkavě plane.
„Dolů!...“ „Zavát celý bor,
zůstaň v saních, pane!


Und drunten spricht's mit mildem Tone:
»Du der, des Himmels höchste Zier,
Gezogen bist zur Dornenkrone
Auf einem still demüt'gen Tier,
Du, der des Mondes Lieblichkeit
In meinen Kerker ließest rinnen,
Gezähmt mir die vertrauten Spinnen,
Du, Milder, seist gebenedeit!«


– Jenom kde najdu tento dobrý lid!
Jsou lidé, ponížení nebouří je.
A nevynáší jejich měkký klid
přítomnost zlá, tragická historie!


Pár kóta volt csak, egynehány szó,
egy régi jegyzet,


jako Matka stála vedle Syna,
když chtěl smrtí smířit Hospodina.


O gält es nur zu schwimmen
Durch wilde, weite See,
Oder hinan zu klimmen,
Die steilste Felsenhöh!


A kříž ten nad vším. Černá ramena svá
vztahuje nad vším na znamení vlády,
jak Smrt všemocný, tvrdý, nelítostný...


hastahanede zi̇yaret günü


V čtverci lesklém na parketách,
kam dopadá slunce pruh,
v němž se točí v modrých četách
blýskající prvky duh,
leží Pepi, v zemi hledí
nehybnýma očima,
roztažená, slova nedí,
nikdo si jí nevšímá...


Da schüttelt Frost den Kaiser:
»So tief – die Erde rot?
Herr Christus, lösche die Farbe:
Ich tat's auf dein Gebot.«


Du führst ja wohl recht wunderlich
Die, so dein Herz ergötzen:
Was leben soll, muß erstlich sich
Ins Todes Höhle setzen;
Was steigen soll zur Ehr empor,
Liegt auf der Erd und muß sich vor
Im Kot und Staube wälzen.


»Gut, gut, gut. Ich weiß es schon.
Leider – spricht er auch davon.«


Doch der Unsichtbare läßt
Lächelnd es geschehen,
Wenn mein wildes Kirchenfest
Hier ich will begehen!


Na damašku si boháč líně hoví
a v jeho tváři jak by trůnil klid,
však v útrobách co bouří, ani slovy,
ni pérem, štětcem mistr nevypoví,
byť v umění byl pravý ostrovid.
Jak sladce snil vždy prostým rodným pod krovem,
jak zdravým byl, než rozloučil se s domovem;
leč v paláci ho míjí sen a děsné hlasy
„tys vrahem, lupičem!“ mu otravují kvasy,
duch mdlý i tělo, líce jako křídla...
Víš, co je bída?


Ta síť z pavučin stkána
je leckde potrhána
a místo perel pouze
v ní hraje slzný třpyt –
a přec neváháš v boji
na rány duše svojí,
na oddech, v úkoj touze
ji sobě přiložit.


O que abraça a uma mulher é Adã A mulher é Ev
Tudo acontece por primeira ve
Hei visto uma coisa branca no cé  Dizem-me que é a lua,
mas
que posso fazer com uma palavra e com uma mitologi
As árvores me dão um pouco de med São tão formosa
Os tranqüilos animais se aproximam para que eu lhes diga seu
nom
Os livros da biblioteca não têm letra Quando os abro
surge
Ao folhear o atlas projeto a forma de Sumatr
O que ascende um fósforo no escuro está inventando o
fog
No espelho há outro que está à espreit
O que olha o mar vê à Inglaterr
O que profere um verso de Liliencron há entrado na
batalh
Hei sonhado a Cartago e as legiões que desolaram a
Cartag
Hei sonhado a espada e a balanç
Louvado seja o amor no qual não há possuidor nem possuída,
mas os dois se entrega
Louvado seja o pesadelo, que nos revela que podemos criar o
infern
O que descende a um rio descende ao Gange
O que olha um relógio de areia vê a dissolução de um impéri
O que joga com um punhal pressagia a morte de Césa
O que dorme é todos os homen
No deserto vi a jovem Esfinge que acabam de lavra
Nada há tão antigo baixo o so
Tudo acontece por primeira vez, mas de um modo etern
O que lê minhas palavras está inventando-a


Reicht Sie den Kranz der Liebe,
Im Stolz der treuen Brust,
Die mit dem schönsten Triebe
Zu schalten frei gewußt.


In den Lüften wie Lispeln weht's,
Stammelt und raunt in den Bächen,
Murmelt im Strom empor aus der Kluft;
Alle die Blätter, die Wellen, die Luft,
Etwas, aber vergebens stets,
Ringen sie auszusprechen.


Füllet euch ihr ew'gen Tage
Mond und Sonne steigt und sinkt
Dürstend ich den Becher trage,
Und sie fehlt die aus ihm trinkt.


Dva roky ve špitálu očekává,
kdy dechem smrti skončí se dnů řad;
jej hněte, že mu klášter milosť dává
ve chvílích beze sna, když noc je tmavá,
v závisti k těm, jež slyší umírat.


Welche durch der Sonnen Strahlen
Oft gedehnet, oft gedrückt,
Oft gespannet, oftermahlen
Dünn gemachet, oft verdickt.
Wechselt dieses nun gelinde;
So entstehn gemeine Winde:
Aber wenn ein Sturm sich regt,
Scheint die Luft, wie folgt, bewegt.


Mentsd meg a régi, ah, de tünde,
Ragyogó bájak romjait!
S ha már a testet meg nem óhatd,
Mentsd meg a lélek hamvait!


He, when the mornings slowest rise,
Can sweetly pass the nights away
In lucubration with the wise,
Or conversation with the gay.


Despertad, cantores:
acaben los ecos,
empiecen las voces.


Do daleka šli jsme rychle od všech lidí –
Dávno všecko kleto, co již člověk vidí.


Forse invidia portasti a le sue carte,
ché sai ben tu se l'alte note sue
parer fean spesso il tuo cantar men degno.


Chacun à sa manière dîne.
Qu'un aiglon soit un bon régal
Étant mis à la crapaudine,
Je le veux bien. Mais c'est égal,


Karnevalsgabe begrüßten mich einst die fröhlichen Menschen,
Mich als ein festliches Kind, Festliches dachten sie auch:
Daß ich würde Gespenster erschaun und Traumbilder deuten,
Und daß ein lustiger Sinn würde sich helfen hindurch.


Szememet az öreg háznak,
Emlékemet sok év-száznak
Feszítem és nagy-bámulva
Kérdem: volt Kálmán királyunk
S boszorkányok hány év múlva


Sklesnutým za sluncem děva zrak upírá,
Kde hynou červánky, mlha kraj zastírá;


Wer nit groß acht
gotlosen pracht
vnd sich nit an sie keret,
Sondern geht fort
nach gottes wort,
die Gotsförchtigen ehret,
Wer seinen eyd
mit gutem bscheyd
seim nechsten schwert mit trewen
vnd helts jm gwiß,
den wirt es nimmer rewen.


أَلا لا أُبالي بَعدَ رَيّا أَوافَقَت
نَوانا نَوى الجيرانِ أَم لَم تُوافِقِ
هِجانُ المُحَيّا حُرَّةُ الوَجهِ سُربِلَت
مِنَ الحُسنِ سِربالاً عَتيقِ البَنائِقِ


Mein Schnäblein ist mein Galadegen,
Mein Zünglein beweglich ist die Klinge;
Was ich mit jenem nicht darf erlegen,
Mit dieser ich's sicherlich bezwinge.


Tajemné kouzlo lesních ruchů,
jež nocí zní jak ševel duchů.


Volksvertreter, Volksvertreter,
seid doch nicht wie junge Kälber,
werdet doch nicht zum Verräter
an dem Volk und an euch selber!


O du Fürstin aller Kunst/ die mich kann mit Liebes-blicken
So entzücken/
Ach wie herrlich ist dein Glantz
und der Krantz/
Der den güldnen Helm ümringet
und mich zwinget/
Der auff deinem Heupte steht/
Da der Sonnen Blitz ausgeht/
Da die güldnen Engels-Flammen
Sich entzünden allzusammen.


Dieses laue Händedrücken,
Abgemessene Verneigen.
Lieber, Hände hinterm Rücken,
Frei und ehrlich Farbe zeigen.


Mit ihr ins Haus trat ich alsdann ...
Mirza-Schaffy, es währte lang!
Doch: schriebst du ihr den Talisman?
Und half dein langes Bleiben? – Ja! –


Недоспелым поле сжато;
И холодный сумрак тих…
Не теперь… давно когда-то
Был загадан этот стих…
Не отгадан, только прожит,
Даже, может быть, не раз,
Хочет он, но уж не может
Одолеть дремоту глаЯ не знаю, кто он, чей он,
Знаю только, что не мой, —
Ночью был он мне навеян,
Солнцем будет взят домоПусть подразнит — мне не больно:
Я не с ним, я в забытьи…
Мук с меня и тех довольно,
Что, наверно, все — мои…
Видишь — он уж тает, канув
Из серебряных лучей
В зыби млечные туманов…
Не тоскуй: он был — ниче


Als Cupido, der sune
der göttin Veneris,
in einen binstock brache,
das süß hönig versucht,
Darvon er freut gewune.
ein bin in aus verdrieß
mit irem angel stache;
do schrei die edel frucht
Und gab die flucht
und seiner muter klaget,
wie schmerzlich we und iniklich
im tet der stich,
das er schier wer verzaget,
sprach: »muter, heil und tröste mich.«


Wo ist/ ô Assuër, 1
Nunmehr dein schöner Saal
Mit Edelgstein gepflastert/
So schön veralabastert
Mit Bildern überal/
Als wann er Göttlich wär?
In deinem stoltzen Hauß
Wohnt jetzt der wilde Strauß.


Dies Haus, in welchem ich das tiefste Leid erfuhr,
Wo ich die Liebsten sah erblassen,
Soll ich es lieben, soll ich's hassen?
Drin wohnen bleiben, es verlassen?
Wo überall mir ist die Spur
Lebendig meiner Todten nur?


一登伟观眇山河
下有将军驻马坡
不是胸中兵十万
长江天险误人多


Gott so wollen wir loben und ehrn,
Die heiligen drei König mit ihrem Stern,
Sie reiten daher in aller Eil
In dreisig Tagen vierhundert Meil,
Sie kamen in Herodis Haus,
Herodes sahe zum Fenster raus:
Ihr meine liebe Herrn, wo wollt ihr hin?
Nach Bethlehem steht unser Sinn.
Da ist geboren ohn' alles Leid
Ein Kindlein von einer reinen Maid.
Herodes sprach aus großem Trotz:
Ey warum ist der hinder so schwarz?
O lieber Herr, er ist uns wohl bekannt,
Er ist ein König im Mohrenland,
Und wöllend ihr uns recht erkennen,
Wir dörffend uns gar wohl nennen.
Wir seynd die König vom finstern Stern,
Und brächten dem Kindlein ein Opfer gern,
Myrrhen, Weihrauch und rothes Gold,
Wir seynd dem Kindlein ins Herz nein hold.
Herodes sprach aus Uebermuth,
Bleibend bei mir, und nehmt für gut,
Ich will euch geben Heu und Streu,
Ich will euch halten Zehrung frey.
Die heiligen drei König thäten sich besinnen,
Fürwahr, wir wollen jezt von hinnen.
Herodes sprach aus trutzigem Sinn,
Wollt ihr nicht bleiben, so fahret hin.
Sie zogen über den Berg hinaus,
Sie funden den Stern ob dem Haus,
Sie traten in das Haus hinein,
Sie funden Jesum in dem Krippelein.
Sie gaben ihm ein reichen Sold,
Myrrhen, Weyhrauch und rothes Gold.
Joseph bei dem Kripplein saß,
Bis daß er schier erfroren was.
Joseph nahm ein Pfännelein,
Und macht dem Kind ein Müßelein.
Joseph, der zog seine Höselein aus,
Und macht dem Kindlein zwey Windelein d'raus.
Joseph, lieber Joseph mein,
Hilf mir wiegen mein Kindelein.
Es waren da zwey unvernünftige Thier,
Sie fielen nieder auf ihre Knie.
Das Oechselein und das Eselein,
Die kannten Gott den Herren rein.


Ein Basilisc mit schauen an
So gar zu töden pflegt/
Der Seelen doch nicht schaden kan/
Wann er den Leib erlegt/
Ich aber voller argen Tück
Durch geil-vergiffte Liebes-Blick
Den Seelen/ wie ein Pest/
Gegeben hab' den Rest.


ach, tesknící a prochladlá tak marně
na tomhle slunci ubohém
a v otroctví, jež tane jednotvárně
nad křehkým snem,
pro koho’s včera zkvetla?


Éj van, csend és nyúgalomnak éje,
A magas menny holdas, csillagos;
Szőke gyermek, kékszemű kökényfa,
Drágagyöngyöm! mit csinálsz te most?


Per l'alto impero della gran Matrigna
discese Alcide alli tartarei chiostri,
cacciò del mondo tanti crudi mostri
quanti n'avea la terra aspra e maligna.


Das ist das Schicksal in hohen Jahren:
Wir können an neuen Lebensfreuden
Kaum Überraschendes noch erfahren,
Doch um so mehr an neuen Leiden.


Udite il canto suo ch'altro pur suona
che voce di sirena e 'l mortal sonno
sgombra de l'alme pigre e i pensier bassi.


El rostro del hermano se ilumina
suavemente. ¿Floridos desengaños
dorados por la tarde que declina?
¿Ansias de vida nueva en nuevos años?


初上蓬笼竹笮船
始知身是剑南官
沙头沽酒市楼暖
靳步买薪江墅寒


Und du, ach du Getreue!
Du achtest nicht
Des Mörders späte Reue,
Und was er spricht.
Er raubte dir dein Leben
Und deine Lust;
Kanst du ihm das vergeben,
In deiner Brust?


肘后应难一一传
多将灵药种仙山
仙禽捣就仙翁卖
挑杖悬壶走世间


A čas jen šero smetá
v hledání tvého sluj,
nebude tobě léta,
mineš-li pohled můj!


Corps d'hussards enchʼvêtrés à des cadavʼ de zouaves ;
Des pêlʼ-mêlʼ d'hommʼ et d'armʼ, de bagagʼ et d' fourgons ;
D' la chʼvalinʼ rougʼ de sang et toutʼ mousseusʼ de bave,
S' plaignant, par tas serrés, sous des meulʼ de dragons ;


雾月撩人白
风灯恼客青
倦多资美睡
酒薄免迟醒


Damit unveraltetes
Etwas uns bliebe,
Nahm ein unentfaltetes
Pärchen die Liebe.


O homem é a matéria do meu canto
qualquer que seja a cor do que ele sente,
e não importa o motivo de seu pranto,
é um homem, meu irmão, e estou doente


A nedá koni oddechu
a jede dál a dál,
až dojel na to místo zpět,
kde si byl odpočal.


U konce pouť má – ještě plné něhy
Adrie modré zahledl jsem břehy
jak tažné ptáče v přeletu:
tak svůdnou byla čarovná ta tůně
ve sterých barev rozkvětu,
tak plna zpěvu, šveholu a vůně,
že navždy rád bych v kyprém jejím lůně
byl složil hlavu zemdlenou.
„Addio!“ navždy pěvci s bohem daly
Duina rumy, bělošedé skály
nad moře plání zelenou.


So laßt mich einmal träumen
Im wonniglichen Mai,
Mich ruhn unter Blütenbäumen,
Eh Mai und Lenz vorbei.


Я полюбил свое беспутство,
Мне сладко падать с высотВ глухих провалах безрассудства
Живут безумные цветЯ видел стройные светила,
Я был во власти всех планеНо сладко мне забыть, что было,
И крикнуть их призывам: «Нет!»
Исполнен радости и страха,
Я оборвался с высоты,
Как коршун падает с размаха,
Чтоб довершить свои мечтИ я в огромности бездонной,
И убегает глубинЯ так сильнее — исступленный,
Мне Вечность в пропасти видна!


商岭偷生计已疏
橘中乐事亦区区
洛阳耆旧今黄壤
会有人传四老图


A soucit hluboký s vším živoucím jej pojal,
jenž časné vrásky ryje na čela.
Jej smutný osud milionů dojal
a vlastní bolest v něm se ztrácela.


Mille volte, signor, movo la penna
per mostrar fuor, qual chiudo entro il pensiero,
il valor vostro e 'l bel sembiante altero,
ove Amor e la gloria l'ale impenna;


s elfeledve heverek - a láz
forró kezét, szigoru ápolónő,
homlokomra


Nu, nejsem mistr ve svém umění?


e in quel tempo medesmo il destrier punge
e per venirne a lotta oltra si caccia.
La percossa lanciata a l'elmo giunge,
sì che ne pesta al tolosan la faccia;
ma però nulla sbigottisce, e lunge
ratto si svia da le robuste braccia,
ed impiaga la man ch'a dar di piglio
venia più fera che ferino artiglio.


Zde ho máte na papíru,
Jakby mezi námi žil;
Malíř v každý rys mu položil
Lásku, naději a víru.
Lásku, jakou v každé době
Nebožtík měl pouze k sobě;
Naději, až bude necitelným,
Že se stane nesmrtelným;
Víru, že ku lidské spáse
Podobizen jeho tíštěných
I do končin Sláva vzdálených
Na tisíce rozprodá se.


Te csak repülj, repülj tovább is,
Repülj egy hosszu életen,
Ne ismerd meg azt a fájdalmat,
Melyet szereztél énnekem...
De - talán - majd egyszer csalódva
Fel fog zokogni jégszived
S meg fogod bánni, nagyon bánni,
Hogy jégre vittél engemet!...


Že mi v duši rozervané
jarní povodní
nezabudky rozeplane
lásky pochodní,


Bývávalo, bývávalo
jako v tanci,
cep-li zdvihli a jím švihli
naši Janci.


Und wie er tapfer fürbaß zieht,
Er summt ein lieblich Weihnachtslied.
Der Tod im Baume lauscht voll Grimm,
Möcht schweigen gern die Kinderstimm'.


Zpívej, zpívej, jest mi jako květu,
když mu ranní rosa v kalich spadla;
jen tou vláhou kouzelných Tvých retů
v žalu svém jsem dosud neuvadla.


刀尺闲抛委箧尘
犹馀丝缕一般新
把来传玩人惊诧
却道分明腕有神


江鲤应难制
冥鸿不可招
落梅歌一曲
风雨夜潇潇


ردَدْتَ عليَّ مدحِي بعد مَطْلٍ
وقد دنَّسْتَ ملبسَه الجديدا
وقلتَ امْدح به من شئتَ غيري
ومن ذا يقبل المدْح الرَّديدا
ولا سِيمَا وقد أعمَقْتَ فيه
مخازِيَكَ اللواتي لنْ تَبيدا
وما للْحَيِّ في أكْفان مَوْتٍ
لبوسٌ بعدما امتلأتْ صديدا


O reiche Wallfahrt auf den vollen Wegen,
Wenn es nun hieße: heute kommt er, heut!
Wie wollten wir des theuren Hauptes pflegen,
Was kann dich freuen, Meister? sprich, gebeut!
Die alten Freunde bringen wir entgegen,
Daß Ihr der Jugend holden Traum erneu't,
Aus Liederblüten haben wir, die jungen,
Bescheidentlich dir einen Kranz geschlungen.


„Škoda našeho tu nebe!“
to tvá smutná slova byla,
jimiž jsi se rozloučila –
a já zalkal místo tebe!


    Durmo, desperto e sozinh
    Que tem sido a minha vida?
    Velas de inútil moinho —
    Um movimento sem lid
    Durmo, desperto e sozinh


Mach jm nur lind genug das betlein,
das er ausrhu auf disem stätlein,
Aber wie weich dus machest immer
wil er bei dir doch bleiben nimmer.


Ade nun, Kind, und nicht geweint!
Schon gehen Stimmen da und dort,
Hoch übern Wald Aurora scheint,
Und die Studenten reisen fort.


Jak černý křišťál voda je,
však průhledná a čistá,
ni vážka nad ní nehraje,
ať neuvidím Krista!
Však sílu tu má zázračnou,
slepým jí potřít zraky,
zří slunce hned, směs oblačnou
i matičku svou taky!


Yo inventé juegos de agua
En la cima de los árboles.
Te hice la más bella de las mujeres
Tan bella que enrojecías en las tardes.
               La luna se aleja de nosotros
               Y arroja una corona sobre el polo
Hice correr ríos
                que nunca han existido
De un grito elevé una montaña
Y en torno bailamos una nueva danza.
                Corté todas las rosas
                De las nubes del este
Y enseñé a cantar a un pájaro de nieve
Marchemos sobre los meses desatados
Soy el viejo marino
                    que cose los horizontes cortados


Vítěz divý prosbou opitomí,
Lovec krotne padlou nad zvěří
Vládce blesků sám kde udeří,
Tam hned deštěm škodnou střelu chromí.


Ich habe Speck, ich habe Schwarten,
Ich habe Fingerhüte voll Wein,
Auch wächst eine Rübe in meinem Garten,
Du wirst wahrhaftig glücklich sein!«


Der Gestalten steter Wechsel schlinget
Neue Schönheit in der Schöpfung Kranz,
Immer neu'res Leben quillt und springet
In der Dingen vollsten Reihentanz.


ma non sì nuda ancor che spesso involta
non sia fra imagin varie che conduce
seco dal mondo, se ben scorta e duce
gli è Quel che la fa andar leggiera e sciolta.


To Hynek rozjímal, an po procházce oné
(kde mlčky u Laury se ve sny hřížil –)
na druhý den k ní v naději se blížil,
že přijetí tu najde jistě blahosklonné, –
a že svůj apoštolský úřad počne u ní,
by z loutky rozmařilé hvězdu tvořil,
by předsudek a všední názor bořil
a výše k ideálu ved’ ji na výsluní:
A ona v pýše zatím přijala jej chladné –
však ruku svou mu k políbení dala! –
I bylo jemu, jak kdy s nebe dolů spadne,
jaká to přes noc proměna se stala.


Todavía resuena en el elástico
de nuestra garganta de leña,
el portazo en los bastones
oxidados
de una espalda
que ya no puede volver atrás...
Hay un avispero de botones en el suelo,
y sus uñas se grapan
al tinte que recorre
el parabrisas geométrico
de un automóvil
bajo el recorrido circular
de la puerta.
Para ella,
todos los días
aprietan del mismo modo
la irritación incrustada
en el timbre
que responde bajo el hueco inflamado
en los escombros
de quien ya no quiere recordar.
Es entonces,
cuando los azadones metálicos del lacrimal
aprietan con fuerza
los surcos
de las cartas que ya no abre
en el miedo de impregnarse
de aquello que algún día descubrió
bajo el motor
que nos edifica
sobre los piñones engrasados
del rascacielos.
Sin embargo,
prefiere alejarse,
a través del cigarro
que filtra
la deformidad escolar
con la certeza inconclusa
en la muerte del poeta.
Es así como la astenia
sepulta el raspador
de quien sólo ve su crecimiento
en el trasatlántico
que navega sobre una cremallera
que hilvana con tornillos de azufre
el marco que retrata
la savia
en el insulto
donde los marineros atajan su indiferencia
con un troquel
plastificado en un residuo de monedas.
A ella le debemos tantos cementerios de asfalto,
donde se esfuerza en arrugar el neón de su sonrisa
sobre la agonía de unos bosques,
que sin saberlo,
todavía echa de menos...


O, se ciò è, acerbo stato mio!
o doglia mia sovra ogni doglia eterna!
o fidanza d'Amor che mi tradìo!


鹭落寒江鸦点汀
晴窗飞雹击槃声
方圆动静随机见
清簟疏帘眼倍明


Žárlivý u plotu trn ji hlídal,
pobodal ruce smělé.
Než matka její, víla zahradnice,
v pánvičku dala ji za okno pestrou.


«Rózsa! Rózsa! közel vagyok, -
Hahogy hívem maradtál,
S megtartottad, a mit nékem
Badacsonyon fogadtál? -
Szigligetben fogunk élni,
Szerelmünkben boldogok;
Hol fészkünkből kirepűlni
Egy könnyen már nem fogok.»


阴耦元归太极中
一圈天地妙无穷
人人各有庖羲眼
莫向成都问老翁


Svítí zem a plane, hoří v zlatě,
u vznešeném září majestátě.
Vidí Mistr slavnostně ji plát.
Cítí, cítí v srdci bouřný ruch,
jak svou sílu sbírá jeho duch,
svoji pokoru i majestát.
„Co je smrt?“ – hlas vnímá, vůkol vše se skví! –
„Pouhý přechod jen zas v jiné tajemství.“


Ja, weern dat Heider Melkdierns węn,
Mit rode Lippen um de Tähn:
Doch ole Schachteln, sünder Strümp
Un Schoh, un Fleesch, inn Dodenhemb.


Also spiegelt Liebestreue
Sich im wechselnden Empfinden,
Wie Gefühle kommen, schwinden,
Im Erinnern baden, neue
Sich vermischen in die Reihe,
Wandeln vor und gern zurück,
Doch der innerlichste Blick
Sieht Gestalten fortgeschwommen,
Und die andern nahe kommen,
Und in allen nur Ein Glück.


Alls treten unter sich und sich in sich verhüllen,
Ist sonst kein beßrer Schild für, Unfall, deinem Willen.


Bricht nur die Liebe meine Band',
Dann sorg' ich nicht, noch vor dem Tod erblasse;
Ist mir die Stunde unbekannt,
Dem höchsten Gut ich dann nur mehr mich überlasse.


Odpovídá Zlatohlavec:
„V lůnu lesa tisového
Leží kosti tura starce,
Jenžto kněžím města téhož
Utekl byl z obětnice.
Kosti ty kněz musí sebrat,
Svinout v roucho sněhobílé
A pak spálit na oltáři
V obět otce Peruna.“


Sexta-feira sol douradoesperança de solução de todos os problemasnão por à sexta-feira ter morrido cristoque o poeta aliás comemora a comer bacalhauou outro peixe trocado pelos pescadoresque morreram ou morrerão no maresse peixe que antes nos chegava directamentee agora passa pelas mãos do almirante henrique tenreirosexta-feira sol douradonão por à sexta-feira ter morrido cristomas por se dispor da semana americanaAgora é que vamos ser felizesA sexta-feira chega enche-se o peito de ara eternidade é não haver papéisa vida muda vamos contestartalvez assim se consiga aumentara duração média da vida humanaSexta-feira sol douradoque alegria ser poeta portuguêsPortugal fica em frenteRuy Belo | "Obra Poética de Ruy Belo" - Vo 1, pág 144 e 145 | Editorial Presença Ld, 1984


BUT must we then be bound in deathless Bands,
And still obey whate'er a Friend commands?
Aid him to gain what he unjustly craves?
No — Leave the Man, who Truth and Virtue leaves.
Should furious CATILINE some Plot devise,
To ruin Thousands, that himself might rise;
The Laws of Honour, Truth, and Conscience show,
'Tis Friendship to the World to be his Foe.
Or, should a Friend basely betray his Trust,
To pardon him were to yourself unjust:
For, as the Wool, with Crimson colour'd o'er,
Never acquires its native Whiteness more;
So he who breaks his Faith, will ne'er obtain
Your Credit, nor his Innocence again.
If otherwise he disoblige his Friends,
(For where's the perfect Man, who ne'er offends?)
Try if his Ear will kind Reproof endure;
And, if the Balm of Counsel work a Cure,
O'erlook the Failure: All  that ;
Let  resent a Trespass,  forgive.
Yet let the pardon'd Friend not, many times,
Proceed in Folly, and repeat his Crimes.
Tho' purest Gold a vast Extent will bear,
Yet purest Gold will break, if stretch'd too far:
And Friends may bear some Slips from Wisdom's Rule;
But who can pardon the  Fool?


Imagination! mistress of the soul,
What powers unseen the active mind controul?
And fill the waking thought, or busy sleep?
When not a breeze disturbs the tranquil deep,
Nor lofty pines through all the forest move,
Why stir the motions of resistless love?


«¿Queréis que suelte a Barrabás o a Cristo?»,
preguntas, Pilatillos, muy lavado;
porque, a costa de Dios, no hay mal letrado
que no trueque lo justo o lo bienquisto.


草烟低重水花明
从道风光似帝京
其奈山猿江上叫
故乡无此断肠声


Pluji, pluji k břehům dálným,
naděje mi lodivodem;
utone-li – běda, běda,
o skaliska roztříštím se.


أيها البحر الجميل، لا تخلع الطريدة


Die dort, die wandte sich umme,
Ihre Aeuglein wurden, wurden naß,
Fahr nur hin, du falscher Fuhrmann, ja Fuhrmann,
Dieweil du mich betrogen hast.


Leb wohl, ich will dich nimmer sehn,
Will Nichts mehr von dir wissen,
Ob Thränen mir im Auge stehn,
Ich hab den Schmerz verbissen.
Als wie ein Vogel flattert fort,
Als wie ein Blatt im Lenz verdorrt,
Als wie ein Lenz vergeht,
Sei unser Traum verweht!


Než dosud k bokům vetché žuly
raménka jemná svlačec tulí
a věncem pne se do výšky;
až na vrcholek sloupu stoupá
a kolkol čistým vzduchem houpá
své běloskvoucí kalíšky.
Až minulosti hrdou stvůru
bouř časů v trosky rozbije –
on ještě vzhůru do azuru
kol ssutin věnce uvije.


Dnes ponejprv mě v životě hněte,
že nejsem bohat: chtěl bych zde zůstat
celičký měsíc – není však peněz
a toužit darmo! – Kéž bych měl někde
bohatou tetku anebo strýčka:
hned bych jim dopsal o trochu peněz,
ty nejkrásnější verše jim slíbil.
,,Ach, příteli, rci, na světě jsou-li
tetky a strýčci, kteří by dali
na krásné sliby, za trochu veršů
sypali zlato?“ – Přítel se usmál – :
„Je taká tetka, je taký strýček,
ale ty, hochu, neumíš prosit,
čekáš, až sami nabídnou měšec,
sami až řeknou: jdi, hochu, cestuj,
hodně buď vesel, pozoruj všecko,
ze všeho okus, nejvíce z číše
umění, krásy – navrať se silen,
bohatší citem, bystřejší duchem,
umnější vkusem, bohaté dojmy,
ohnivé víno v nádobách zlatých –
rozdávej doma žíznivým bratrům. –
Viď, na to čekáš? – Poradím tobě:
piš o podporu Akademii
a Svatoboru: první je tetkou,
Svatobor strýčkem, pošlou ti jistě –
rodinným poutkem verše jsou tvoje;
piš, Moravánku, pevnou mám víru,
dostaneš jistě –: z preclíka díru!“ –


Non può gir oltra il mio nobil pensero,
donna, che da voi nasce, in voi si more,
qualhor con forte spron lo spinge Amore
del vostro bel per alta sorte al vero.


Then when on Beauty's throne you sit,
And thousands court your wish'd-for arms;
My Muse shall stretch her utmost wit,
To sing the victories of your charms.


Kdo podmanit chtěl celý svět,
na cizí vše se sápal
a lidství škrtil, právo hnět
i pro svobodu zápal?
Kdo dělem svým a bodákem
chtěl vnutit svoji vůli všem,
svůj jazyk, mrav i vkus?
Prus, Prus!
Nuž, čety, k předu, jízdo, v klus!


et qual si lascia di suo honor privare,
né donna è piú né viva; et se qual pria
appare in vista, è tal vita aspra et ria
via piú che morte, et di piú pene amare.


Ač se o puntíček nad i bál,
ani Papuch neprotestoval
proti spořivé té novotě;
srdečně se radoval,
že ten písmen měsíček
na vzdor oloupené jotě
zářiti bude nad i dál.
Nad tím šťastným nálezem
splésal plný ptačí sněm,
a přál štěstí paní Kavce
písmenoslavce.
Hle jak zvířata
svorně,
vzorně,
čacky si počínají!
od puntíku maličkosti
k nadějné dozrávají
velikosti.
Zazněly bukoty bukačů;
zazněly fukoty trubačů.


任运腾腾作老颠
何须论道复论禅
莫将闲事来相扰
妨我长伸两脚眠


Drei Würfel und ein' Karten,
Die sind in jedem Schank;
Es kommt, mir aufzuwarten,
Ein Dirnlein schlank und blank.
Mein Feinslieb das heißt Braun und Blond,
Schneeweiß und Rot-wie-Rosen,
Ein andres jeden Mond.


Áldjuk Istent nagy szentében!
Hivek, könyörögjetek:
Óltalmában, érdemében
Hogy részesek legyetek.


Treu seinen Göttern dienend, immer fern
Dem Marktgewühl, vertrauend seinem Stern,


Länger kann mein Herz ich nicht bezähmen –
Ach du lieber Gott, ich tat es nie! –
Doch Sie dürfen es nicht übelnehmen,
Aber ich gesteh's, ich liebe Sie.
Und wenn ich Sie auf der Straße sehe,
Dann ergreift es mich, ich weiß nicht wie;
Dann wird es mir klar und ich gestehe
Ihnen noch einmal: Ich liebe Sie.


da che 'l propio valor nulla mi vale,
subito allor sarie da girne al cielo:
ché con più tempo il buon voler men dura.


Also beherrscht sie den Mann; doch bald verlässet sie dies Reich


El Grasso andava in qua e 'n là soffiando
per la bottega, che pareva un toro;
Filippo lo guardava sogghignando,
fra sé dicendo: - Guarda sì lavoro! -.
Eppoi gli disse: - Non voler dar bando
all'onor che riluce più che l'oro. -
Disse 'l Grasso: - Se luce, e' si riluca;
chi pecora si fa, lupo il manuca. -


Dech vonný šumavských těch hvozdů krásných
nám útěchu a sílu v duše lil,
že často život rozkoší nám byl
a že jsme prožili dní řadu jasných.


Varchi, che da gli hesperii a i liti eoi
chiaro varcate, e ben con ricco arnese,
per cui si poggia ov’altri rado ascese,
per cui varcano al ciel donne ed heroi,


Mám zrad i vnad tvých právě dost,
mám na tvé jedy lík!...“
A jeho vášně tygří hled
v sbor krásných paní vnik’.