Auch Kot gehört ja zur Natur,
Wer kann davor sich schützen?
Und meinethalb auch zur Literatur;
Doch soll er uns an die Stiefel nur,
Nicht an die Nase spritzen.


刬却君山好
平铺湘水流
巴陵无限酒
醉杀洞庭秋


Wer mit dem Höchsten sich in einen Streit will wagen/
Wird von ihm ohne Müh erleget und geschlagen.


onde s'amorta vita e aviva morte.


Švandě té se Matějíček
rozesmál a byl by zkřik’,
kdyby sobě nebyl maní
vstrčil do úst velký fík.


闽越烟波未阻修
春宫歌舞倚钩辀
遥知高宴鹏山上
笑问仙城旧贵游


Nun dünkt's mich fast ein süßer Traum;
vorm Haus der alte Lindenbaum,
die alte Sehnsucht in der Brust
nach Märchenzauber, Liebeslust –
und rings die Welt im Dämmerschein
und ich allein! –


Du aber, ein einzigmal vom Geist nimm die Last!
Von Liebe wie außer mir, an Gleichwarmer Brust,
Laß fröhlich und selbstvergessen
Mich fühlen, Mensch zu sein!


Qu'est-il pour la France hautaine,
Pour cette guerrière aux yeux bleus ?
Un roi ? non ; mais un capitaine,
Un vague Roland fabuleux,


village green whose smooth and well-worn sod,
Cross pathed, with many a gossip's foot is trod;
By cottage door where playful children run,
And cats and curs sit basking in the sun;
Where o'er an earthen seat the thorn is bent,
Cross-armed and back to wall poor William leant.
His bonnet all awry, his gathered brow,
His hanging lip and lengthened visage shew
A mind but ill at ease. With motions strange
His listless limbs their wayward postures change;
While many a crooked line and curious maze
With clouted shoon he on the sand pourtrays.
At length the half-chew'd straw fell from his mouth,
And to himself low spoke the moody youth.


Zagen / ist bey feigen Herzen;
nur die Kleinmuht wünscht den Tod:
Dapfferkeit kan alle Noht
tragen / sonder Klag und Schmerzen,
Nur / der Sünden Todt zu sehn /
wünsch' ich in den Tod zu gehn.


De tarde quero descansar, chegar até a praia
Ver se o vento ainda está forte
E vai ser bom subir nas pedras
Sei que faço isso para esquecer
Eu deixo a onda me acertar
E o vento vai levando tudo embora


il mondo, i suoi tesori, e la vaghezza
ch'ei scopre agli occhi nostri al caldo e al gelo,
quant'ho più lume ognor, cangiando 'l pelo,
più il mio cor, Sua mercé, l'odia e disprezza.


En el poniente surgió un insecto metálico.
Venía de la ciudad del ruido.
Anochecía en Teotihuacan
y los vendedores de baratijas se habían ido.
No así los espectros de los sacerdotes
del sacrificio humano, transparentes,
camuflados con las piedras y las sombras.
La aeronave de alas giratorias descendió
sin ruido, como dotado de silenciadores.
A los pasajeros vestidos de gala recibieron
guardaespaldas, edecanes y meseros.
Pero no eran Quetzalcóatl ni Tláloc
que volvían a la ciudad de los dioses,
eran Midas y su novia que llegaban
para celebrar su cincuenta aniversario.
En la plataforma la mesa estaba puesta
con vajilla de plata, candelabros prendidos
y champaña helada en cubetas.
Una discreta orquesta amenizaría la cena.
El rey de los banqueros y su novia
pasearían la mirada por la pirámide de la Luna
y la Calzada de los Muertos, ellos, los muertos en vida.
Terminada la cena, el aparato despegaría,
atravesaría la oscuridad poluta,
volando sobre la ciudad de los pobres
como un vampiro luciente.


No, ezt ugyan nem hihetik,
De a beírt
Silány papírt
Mely föléjük emelkedik,
Aprója, nagyja
Ujjal mutatja,
Sőt némelyik gyönyörködik,
Egy tekintetre nem hagyja.
Hanem a sárkány többet várna:
Tapsot kiván, az kell neki,
Gondolja, hogy megilleti
Valamivel többecske lárma:
És míg a híg
Aetherbe’ lóg,
Száján kitör e monológ:
„Hah, gyáva por a földtekén,
Maradj, vessz hát! megvetlek én.
Nincs-é nekem elég nagy szárnyam,
Hogy a sphaerák honát bejárjam?
Itt billeg az jobb s bal felöl,
Testem pehelyként viszi föl,
És még fölebb vinné, de meg-
Tartóztat e köldök-zsineg.
Mit? nem vagyok én az
Ég üstököse,
Pályámat a földhöz
Hogy semmi se kösse?
Föl, föl csak azért is!
Mindegyre fölebb!
S te nyomoru cérna.
Pokolba veled!”


«S'a scacchi o vero a·ttavole giocassi
Colla tua donna, fa ch'aggie il piggiore
Del gioco, e dille ch'ell' è la migliore
Dadi–gittante che·ttu mai trovassi.


辰人只识凌刑部
不识尚书晚岁官
晚岁功名益堪纪
辰人不识坐荒寒


Élevez-là souvent cette voix qui se tait.
Quand vous vîntes au jour un rossignol chantait ;
Enfant, pour vous marquer du poétique sceau,
Vous eûtes au chevet de votre heureux berceau


Z Pomoří, z Čech jsou ti Kanibali,
Z Polska, Chorvati i Rusové,
Co své vlastní bratry mordovali.


„Ba zbloudil, dítě mé, – ba zabloudil,
A nenajde k nám cesty nikdy víc,
Jen jeden okamžik jej odloučili,
Teď nám ho nepřivede žádný vstříc! –
Ba kdybys celý život hledala,
O nic mu nepřijdeš již nikdy blíže,
I až tě tlačit bude země tíže,
Líp, od něho bys v dáli zůstala.“


Villámot hány az ég, majd megszakad;
A kemény kőszirt állja - és kacag.


十载心知莽伪真
松兹一谪见纯臣
可怜廉吏廉何甚
身后衣冠尚与人


Sag meinem Sinn, wann er sich selbst vergißt,
Was mir zu tuhn und was zu lassen ist,
Daß ich nit blind und unvorsichtig lauffe
Und volles Sprungs in mein Verderben schnauffe.


Das ist wohl etwas, ich laß' es gelten,
Doch wollte es Jeder auf Erden schelten,
Und nannte es schier ein Kinderspiel,
Was ich durchdacht mit ganzem Gefühl;
Das Kleinste im Schaffen rein zu halten,
Kostet mehr als die größten Lügen gestalten,
Doch was ich mit stillem Fleiße vollbracht,
Das wurde von allen Narren belacht.


Зелено-дымчатое мор Гребни
Молочно-светозарные — во тьмДуша к Тебе в восторженном молебнТакая ясность в ледяном умВ октябрьский вечер, крепкий и суровый
Привет идущей из-за гор зиме,
Предвестнице весны издревле-новой!


Die führt ihr treuer Gabriel
Als obrster Hofemeister,
Bestellt von ihrm Emanuel,
Dem Herren aller Geister.
Er geht voll Zucht, führt sie gar sacht
Mit engelischen Sitten
Beim Ärmel, dessen Gold und Pracht
Er küßt in allen Tritten.


石为肌骨应成假
铁作肝肠未必真
当日容成丹就处
何当点化作仙人


Ty koutku vlasti urvaný,
na jihu při pomezí českém,
já poutník žitím uštvaný
vzpomínám tebe bolným steskem!


A pomalu šla chodbou k zahradě,
šer noci právě byl se rozplynul
a slunce vycházelo v slávě své,
a otevřela dvéře dokořán
a chtěla nohu klásti na stupeň,
na prahu ale něco leželo –
to člověk byl, a Pia vykřikla,
že ptactvo polekaně umlklo
u studně na kamenné obrubě,
že celý dům jak z hloubi zalkal s ní –
ten krvavý a bledý umrlec,
to Sandro byl, a Pia vrhla se
do prachu vedle něho, líbala
mu ústa, oči... krví třísnila
své bílé roucho, pustit nechtěla
jej z objetí, i když teď přiběhli
a Nello od něho ji trhat chtěl.


Gefühl, rühmt man, daß euer Vorzug sei –
Drum kostet wohl Verstand euch Überwindung –
Doch als ihr totschlugt die Empfindelei,
Traf mancher harte Schlag auch die Empfindung.


三月花如薝卜香
霜中采实似金黄
煎成风味亦不浅
润色犹烦顾建康


a když cítím, že v té zpráhlé
hroudě pot se lil:
je mi, jak bych měl se náhle
stydět, že jsem snil...


Laß in den Garten mich ein, wo deine Versammlung erzählet,
Immer hab' ich ja gern lustige Schwänke gehört;
Glücklich sind die, so dir lauschen, gewiß der olympische Vater
Schämte sich nicht und mit Lust hört' ein Histörchen er an.
Glücklich sind sie. Doch über den Alpen versteht man die Späße
Nicht mehr, in Deutschland ist man allzu gebildet und fein.
Man erröthet, man spricht von Moral, und hat sie im Munde,
Aber im Herzen ist man, aber im Leben ihr Feind.
Doch so ist's immer. Man trieb in Eden Alles in Unschuld,
Und nach dem Sündenfall kam erst der Teufel in Ruf.


Der mit ersten Morgenröten
Sang der Welten Urgesang,
Gönnet auch den Erdenflöten
Ihren kurzen Freudenklang.


Recht und Freiheit blühen kaum
Auf Momente nur der Welt,
Von der Dichtung schönem Traum
Wird sie flüchtig nur erhellt.


Noch mehr! Das Osterfest bricht an:
An welchem man erretten kan
Nach altem Brauch/ ein schuldig Haupt/
Dem sonst kein Richter Gnad' erlaubt.


e se mi giura Amor, ch'ove ch'io sia,
non farà mai ch'onda di Lete involi
il nome mio, che dolce in voi dimora;


Doch nur im Zierat herrscht der Unterscheid der Gaben,
Was jedem nöthig ist, muß auch ein jeder haben;
Kein Mensch verwildert so, dem eingebornes Licht
Nicht, wann er sich vergeht, sein erstes Urtheil spricht.
Die Kraft von Blut und Recht erkennen die Huronen,
Die dort an Mitschigans beschneiten Ufern wohnen, 5
Und unterm braunen Süd fühlt auch der Hottentott
Die allgemeine Pflicht und der Natur Gebot.


Roide, en ce bas-fond sépulcral,
Va squelette, d'horreur enduit,
Le cadavre du grand cheval
Traîné par deux bœufs, dans la nuit.


Sieh dem Spiele
Ihres Reigens zu,
Und mit Wonne fühle:
Ewig bist auch du.


Ocasem tak nevrť, Sultáne.
Odcházím-li, neodcházím s vzdechem.
Hlídej, pse, co doma zůstane!
Podívat se půjdu za Ořechem.


عجبت لأنكادِ الزمان وإن طمتْ
ولا عجبٌ في فكرة تتولج
أجاوِر من أهوى ولا وصلَ بيننا
كأني ومن أهواهُ ثغرٌ مفلج


يا رُعبنا الواض
عائدون من المدن المستثارة بذرائع القت
المدنُ وهي تنس
المدنُ وهي تفن


Fischer, mit dem leisen Köder,
Angelt er im Meer der Luft;
Legt uns Schlingen als ein Vogler,
Der mit falschen Stimmen ruft.


So war Klotild' in jenes Schloß gekommen,
So schwanden dort zwei Jahr' ihr schon vorbei;
Im vollen Glanz war jetzt ihr Reiz entglommen,
Und um sie war und in ihr Licht und Mai.
Noch hatt' ihr Herz von Liebe nie vernommen,
Und wußte nicht, wie süß das Weh oft sey.
Mag kleinres Glück auch manchen Schmerz uns sparen,
Doch ist es süß, das größte zu erfahren.


昨得春闺信
繁花映玉台
今朝上苑见
云是故园来


لم ينلْها سواك من أهل مصرِ
والمعالي بالخاطب الكفءِ تدري
طمحت أنفسٌ إليها فصانت
حسّها عنهمو صيانةَ بكرِ
راودوها عن نفسها فاستخفّت
بُنهاهم وقابلَهم بهجرِ
وابتغت كفئها فكنت رضاها
فهي شمسٌ جَرت إلى مستقرِ
صبرَتْ مل ما صبرت زماناً
والمعالي عمادها حسنُ صبرِ
فألِل العباد منك بعدلٍ
وتوخّ السدادَ في كل أمرِ
أمضِ فينا القانونَ لا فرق فيهِ
بين زيد من الرعايا وعمرو
وانصر الحق ما استطعت وأصلح
أمرّه إنّ نصره خير نصرِ
لا تكن ليناً فترمي بضعف
لا ولا جافياً فترمي بكبرِ
بين هذا وذاك نهج حميد
آمنٌ من يجوزه كلّ شرِ
إن عبئاً كما حملت عظيم
فالقَ أعمالَه بواسع خُبرِ
لا تدع للعدو فيك مجالا
لكلامٍ ولا مساغاً لمكرِ
واتق الخادعين وأحمل أذاهم
وأخش من كيدهم وخذ كل حذْرِ
وتهنأ برتبة ونشان
فيهما حوزُ منهى كل فخرِ
نعمة يُشكر الإله عليها
وإقامُ القسطاسِ أعظم شكرِ
ليت شعري أبا لنّشان تحلى
منك صدرٌ أم النشانُ بصدرِ
إن صدراً وراءهُ شمس علم
لجديرٌ بحمل هالة بدرِ
فيه علم وحكمة وإباء
فيه فكر تديره نفس حرِ
زاد مولاك في حلاك فهذا
حَلْيُ لب وتلك حلية قشرِ
هكذا يا أبا الحسين المعالي
أكثرَ اللهُ منكَ في أرضِ مصرِ


يا لَياليَّ القَديماتِ اِرجِعي
قَد تَخَلَّفتِ بِلَيلاتٍ شِدادِ
نَبَأٌ خُبِّرتُهُ مِن مَعشَرٍ
أَخرَجَت أَضغانُهُم حَيّاتِ وادِ
إِنَّني ذاكَ الَّذي جَرَّبتُهُم
لَم يَطُل عَهدي بِإِرغامِ الأَعادي
فَمِنَ الآنَ فَكُرّوا وَاِرجِعوا
فَالَّذي تَخشَونَ أَحلى في فُؤادي
وَلَحا الرَحمَنُ مِنّا طالِبَ ال
صُلحِ وَالأَطوَعَ في حَبلِ القِيادِ
وَعَلى الأَظلَمِ مِنّا سَخَطَ اللَ
هُ وَالأَنكَبِ عَن سُبُلِ الرَشادِ
أَقدِموا قَبلَ رِماحٍ أُشرِعَت
وَسُيوفٍ ذاتِ عَصٍّ وَصِعادِ
ثُمَّ إِيّايَ وَأُخرى مِثلَها
تَكحَلُ العَينَ بِمَملولِ السُهادِ
وَخُذوا عَفوِيَ ما دُمتُ لَكُم
يَدَ أَخذٍ وَاِلحَقوا بَعضَ وِدادي
لا تَعودوا فَيَعُد إِسخاطُهُ
وَاِترُكوا سَيفِيَ في بَعضِ الغِمادِ
أَو فَإِنّي مُسرِعٌ إِن شِئتُمُ
بِحُسامٍ مَشرَفيٍّ وَجَوادِ
وَقَناةٍ فَوقَها كَوكَبُها
وَمِجَنٍّ كُلُّ هَذا في بِلادي
وَإِذا قُلتُ اِركَبوا قَد حَضَروا
جُملَةُ الناسِ بِأَسيافٍ حِدادِ
وَلَقَد ضاعَت أَيادٍ عِندَكُم
غُرِسَت في تُرَبٍ غَيرِ جِيادي
أودِعَت قَمحاً فَلَمّا نُثِرَت
كُلُّ أَرضٍ أَنبَتَت شَوكَ القَتادِ
فَجَزاها لَعنَةً لِصاحِبٍ
لَيسَ لِلزَرّاعِ أَصلاً مِن مَعادِ
حينَ وَتَّرتُ لَكُم أَقواسَكُم
قُمتُمُ بِالنَبلِ تَرمونَ سَوادي
أَيُّها المَوعِدُ قَد أَسمَعتَني
ثُمَّ لَم يَثبُت مِنَ الهَمِّ وِسادِ
سَوفَ تَجني أَنتَ ما تَغرِسُ لي
وَتَمَسُّ النارَ مِن قَرعِ زِنادي
رَبُّ مَن قَد كادَني في لَيلَةٍ
وَهوَ في يَومِ الوَغى بِاِسمي يُنادي
حينَ خَلّى رَسَني جاذِبُهُ
وَاِمَّحى قُرطاسُ شَيبي مِن مِدادي
ثُمَّ يَغدوا مَرِحاً إِن سَبَّني
وَيَرى لَحمِيَ مِن أَطيَبِ زادِ
وَيَظُنُّ الدَهرَ نَقداً كُلَّهُ
ثُمَّ يَلقاني عَلى طولِ البُعادِ
كَيفَ يَرجونَ اِهتِضامي بَعدَها
طالَ باعي وَرِدائي وَنِجادي
وَلِعُذرٍ لَهُمُ لَو قَبلَها
لَم يَروا إِلّا قِداحي وَزِنادي
أَن يَكونوا قَد نَسَوا تِلكَ فَلي
عَودَةٌ تُذعِرُهُم حَرَّ جِلادي
طالَ حِلمي عَنهُمُ فَاِستَحدَثوا
خُلُقاً مَكروهَةً عُريانَ بادي
خَلَقاً يَخضِبُ أَطرافَ القَنا
وَمُتونَ النَبلِ وَالبيضِ الصَوادي
بِطِعانٍ نافِذٍ يَفري الحَشا
وَبِضَربٍ مِثلِ أَفواهِ المَزادِ


Nic stálého není tu na tom světě. Stále a vezdy
Po stálých v stálé žadbě ty dychti věcech.


Küßt mir den Mund und saugst, ihn küssend: »Nennt
er, den ich küsse, mich denn nie mehr wieder
scherzend wie oft: Mein Altes Testament ...?
Weißt du, das singt, das klingt! Wie Marsch und Lieder


K večeru, unaven celý
domů jde zas každý rád –
do úlu se vrací včely,
a my půjdem také spat.


Mensch, wird das Paradies in dir nicht erstlich sein,
So glaube mir gewiß, du kommest nimmer drein.


Jahre trafst du mich schon! Endlich (das hoft' ich nicht)
Sinkt die traurige Nacht, ist nun nicht ewig mehr,
Und mir wachen mit Lächeln
Alle schlummernden Freuden auf!


Die Ochsen und den Acker
Vnd Irdisch lust nicht liebt/
Seyt im auffwarten wacker
Vnd im gebeth euch übt/
Der Breut'gamb ist verhanden/
Verschlafft die stunde nicht/
Wollt ihr nicht stehn mit schanden/
So habt ein brennend liecht.


Wohlan! die Lieb ist schon vergnügt,
Ihr leidet unverschuldet,
Und du, mein Bruder! hast gesiegt,
Nachdem du auserduldet;
Dein Grab hat meines Willens Nacht
Begraben, und mir Licht gemacht.


出门平地纵登山
著脚今经第几关
坐上峰头听仙籁
恍疑笙鹤半空还


Però ricorro a te, o gran Cupido,
sì come servidor del tuo bel regno
e come quel che solo in te mi fido,


Die Panther stehen müde im Geschirr.
Wo ist ihr Goldglanz, der von India kam,
Der Welt Entzücken. – Sie sind alt und matt.


Di sopra vi narrai: che ne la grotta
havea trovato Orlando una donzella
& che le dimando ch ivi condotta
lhavesse: hor seguitando dico: ch ella
poi che piu dun signiozzo lha interrotta
con dolce & suavissima favella
al Conte fa le sue sciagure note
con quella brevita che meglio puote


Puszták leánya, bájoló parasztlány,
te tisztalelkű, vidám, egyszerű,
csókold meg ajkamat, és hagyj el aztán,
de ülj ölembe most te gyenge, hű.


Visse più d'una età leggiadra e bella,
regina di quei populi, Medea;
ch'ad ogni suo piacer si rinovella,
e da sé caccia ogni vecchiezza rea;
e questo per virtù d'un bagno ch'ella
per incanto nel bosco fatto avea;
al qual, perché nissun altro s'accosti,
avea mille demoni a guardia posti.


O lasse Geliebter mich einsam leben!
Dem Tode bin ich früh geweiht,
Ich kann dir nicht Friede nicht Freude geben,
Doch beten für dich in Einsamkeit.


أَتُنكِرُ قَتلي بِأَلحاظِها
وَهَذا دَمي في جَلابيبِها
فَلِلَّهِ ما اِرتَكَبَت مِن دَمي
وَباءَت عَلى ضَعفِ تَركيبِها
فَرِفقاً بِذي صَبوَةٍ في هَواكِ
ضَعيفِ العَزيمَةِ مَغلوبِها


Tus falanges buscan lo no perdido
Y tú no sospechas que... la parte más sensible
Está erguida con tus caricias
Mi ser responde con gemidos agudo a tus oídos
El baile de mis sábanas no te detiene
Penetrante brisa en mi cueva erguida
Olé torero en tu plaza madrileña


Und lag da in großer amacht.
zuhant luf ein junkfraue
und da den edlen fürsten bracht;
der gunt gar heißer weine,
do er sein tochter funt in todes zil.
Ir augen keret sie zu im,
tet in senlich anschaue
und sprach gar mit senlicher stim:
»behalt die zeher deine!
des zu geschehen war dein freier wil.
Tancrete, zu dir han ich noch ein bette;
den meinen leib zu Guisgardo bestette,
den du mir lebendig nit woltest gine.«
mit dem der tot fast mit ir rank,
das herz ir aus den armen sank.
damit so schid ir arme sel von hine.


tUtti glialtri animal che sono in terra
o che vivon quieti e stanno in pace
o se vengono a rissa e si fan guerra
alla femina il maschio non la face
lorso con lorsa al bosco sicura erra
la Leonessa appresso il leon giace
col Lupo vive la Lupa sicura
ne la Iuvenca ha del Torel paura


立在威仪外
全身在里头
重重赐龙袖
难掩面门羞


Вы пили теплое дыхание голубки,
И, вся смеясь, вы наглецом его назвали
А он, вложив горбатый клюв в накрашенные губки
И трепеща крылом, считал вас голубем?
Едва ли!
И стая иволог летела,
Как треугольник зорь, на тело
Скрывая сумраком бровей
Зеркала утренних морей
Те низко падали, как пение цареЗа их сияющей соломой,
Как воздухом погоды золотой,
Порою вздрагивал знакомый
Холма на землю лёт крутоИ голубя малиновые лапки
В прическе пышной утопалОн прилетел, осенне-зябкиОн у товарищей в опал


Velice prospěšná je pro duši
raněnou vhodná změna ovzduší,
a „sejde s očí, sejde s mysli“ praví
stručně a dobře lidu názor zdravý.


Ajaka, mint a cseresnye,
Mely vérsebre pattana,
Meggyűlt feles nedveitől,
Arczájában olyan a’;
S nem lelketlen csók-adásra
Látszott lenni formálva,
Se nem gyarló csacsogásra
Csörgetőnek csinálva.


Stiller Vater! auch du lebtest und liebtest so;
Darum wohnest du nun, als ein Unsterblicher,
Bei den Kindern, und Leben,
Wie vom schweigenden Aether, kommt


魄我魂仍我
梦胡不我由
夜梦原从昼
云何不静修


Auch der schönsten Künste Flor
Steiget unter Dir empor,
Wird fast täglich mehr erhoben.
Was beym zweyten Ferdinand
Opitz sonst für Gnade fand,
Durch der edlen Dichtkunst Proben;
Das erhält nun unter Dir,
Wahrlich, doppelt größre Zier.


Ich möchte in Nacht mich bergen,
Nackt und scheu,
Und um die Glieder Dunkelheit decken
Und warmen Glanz ...
Ich möchte weit hinter die Hügel der Erde wandern –
Tief hinter die gleitenden Meere,
Vorbei den singenden Winden ...
Dort treff ich die stillen Sterne,
Die tragen den Raum durch die Zeit
Und wohnen am Tode des Seins,
Und zwischen ihnen sind graue,
Einsame Dinge ...
Welke Bewegung vielleicht
Von Welten, die lange verwesten –
Verlorener Laut –
Wer will das wissen ...
Mein blinder Traum wacht fern den Wünschen der Erde.


东风吹老地棠花
燕子归来认得家
茅屋石田浑好在
白头何苦尚天涯


A vše se vysvětlilo v ráz,
když nalezen byl hrozný plaz
i rány strážce věrného.
Hrad celý plakal pro něho
a pohřbili jej v údolí,
kol nasázeli topoly
a k rovu tomu chodili,
o nebožtíku mluvili,
co živi byli. Od těch dob
měl velkou slávu onen hrob
a sláva rostla dál a dál.
Už místo, kde hrad pyšný stál,
se v rozvaliny změnilo,
už břízek pár je stínilo,
už nikdo neměl v paměti,
jak říkalo se hraběti
a kterak zval se onen hrad –
a kdy za oběť zmaru pad –
však matky z blízka, z podálí
ku hrobu tomu spěchaly,
na kámen kladly děti tam,
a klekajíce k modlitbám
k psu světci vroucně ruce pnou,
by děťátkům byl ochranou,
těm chorým aby zdraví dal
a zdravá v zdraví zachoval...


Ché, quantunque il suo mal con vecchia cura
nel petto giovenil tenga sepolto,
io l'ho pur visto a mezza notte oscura
bagnar di pianto il delicato volto
e percuoter col capo vostre mura,
come se fosse de' suoi sensi sciolto;
sentito l'ho (questa è la pena vera)
ragionar con quei sassi in tal maniera:


ché con tanto lucore e tanto robbi
m'apparvero splendor dentro a due raggi,
ch'io dissi: "O Elïòs che sì li addobbi!".


Mátyás uram pedig felkapván lovára,
Fenyegetve nyujtá izmos öklét hátra;
‘Hahaha! bor, buza magától nem terem,
Az üres hordóért, nesze üres verem!’


Da eilt, was Hände hat, sich einzurichten,
Es regte sich geschäftig jung und alt.
Der Ackermann griff nach des Feldes Früchten,
Der Junker birschte durch den Wald.


Corri, Fortuna falsa e dislëale,
A far che 'l mio dolor non trovi 'l porto!
Corri, Fortuna, et metti al tutto l'ale
A mio destruggimento et disconforto!
Corri, Fortuna, et trova un peggior male,
Se non ti basta al tutto havermi morto.
Ma pensa poi se è iusta et degna guerra
Di molestare un hom che iace in terra.


Weise Blindheit, nicht zu sehen,
Was Du froh nicht sehen willt,
Nüchternheit, nicht Fehler aufzuspähen,
Die der Liebreiz Dir verhüllt.


圣世休祥见景星
曾闻瑞日庆云生
羽人中夜来朝斗
透过松梢一点明


Eines sei mein Werk, Einer meine Stärk':
Dich ansehn, nur dich vergnügen,
Stille halten deinem Fügen;
Du machst alles gut, Auf dich hab' ich Mut.


Hör, ganzes Israel, und freu dich des nicht wenig:
Den du gekreuzigt hast, wird nun dein Herr und König!
Ich bin dein Untertan, o Herr der höchsten Geister,
Ach, werd und bleib doch auch mein's Herzens Herr und Meister!


Les Grâces, dénouant leur ceinture légère,
Dansent derrière toi, sur le char triomphal ;
A l'égal d'un César le monde te révère.


حيِّ الوزير كريمةً أعطافُهُ
جَمَّ المكارم فائضَ الإحسانِ
يقظانَ أبْلجَ بأسهُ ونوالهُ
ذهباً بفخر السيف والتَّهْتانِ
هامي البَنانِ بسيفهِ ونوالهِ
من أبيضٍ عَذْبٍ وأحمرَ قانِ
لا يختشي غضبَ العساكرِ بعدما
صرفَ الزمان إلى رضا الرحْمنِ
فالمجد عن أبي شُجاعٍ وافرٌ
في صونه كعقيلةِ الغَيْرانِ
يا منْ أفاضَ العدل حتى كاد أنْ
يستجمعَ الأمْواهَ بالنيرانِ
سُرَّ التِّجارُ وللتُنَّاءِ مواقفٌ
يُجْرونَ فيها عبْرةَ الأحْزانِ
فالمُستغاثُ إليكَ مما قد عَرى
زرْع القرى في فتكَةِ الجِشْرانِ


Aber du hast andre lust/
die dier tag und nacht wird bleiben/
wie dir selbsten ist bewust/
und mier zeugt des Liebholds schreiben;
Liebhold schreibt es kurtz und rund/
wol! so bleibt mier Rosemund.


Vor Tauſenden gab deine Gunſt
Des Liedes und der Harfe Kunſt
In meine Kehle, meine Hand;
Und nicht zur Schande fuͤr mein Land!


Bledý, mrtvý den,
jaký v listopadu bývá,
z mlhy vstává, s šerem splývá
jako plachý sen.


Toujours fut muette :
La ville où tombait
L'odeur du squelette,
L'ombre du gibet.


schietti arboscelli et verdi fronde acerbe,
amorosette et pallide vïole;
ombrose selve, ove percote il sole
che vi fa co' suoi raggi alte et superbe;


By došel, pospíchá; by došel, život dává.
By vyhrál, sází vše: čas vše je u hráče.
Má jakous bezbrannost, jež muže překonává,
a úsměv podivný, jenž ženy rozpláče...


Slabě vodka ve sklenici kmitá,
tlumí pláč a tělo zahřeje...
Skrovně vzrůstá mužíkovi žita,
málo víry, málo naděje.


Mitleid! Heil dir, du Geweihte!
Weiches Herzens, milder Hand,
Wallst du an des Dulders Seite
Durch der Prüfung rauhes Land;
Taust wie Balsam, milde Zähren,
Hebest das zerknickte Rohr.
Wie zu Hyllius Altären
Blickt die Not zu dir empor.


Fra tanto senza sole e negro il giorno,
senza stelle la notte avvien ch'io miri;
e son più de l'arene i miei desiri
e solo ho doglia dentro e doglia intorno.


Milostpaní, polekána
samozvaným tímto hostem,
vzpřímila se, obrnila
vůči možným událostem.


新竹猗猗叶乍齐
多情灵鹊恋双栖
人间有喜常先报
不学城乌空夜啼


O Psyche, sieh von Fels und Oed' einmal
Gen Himmel! Wie er weit
Und blau und schön sich wölbt und ohne Maaß und Zahl
Umher die Strahlen Gottes streut
Und alle Welt umfaßt und weit und breit
Hier eine Hütte, dort ein kleines Thal
Zu Elyseer Freuden weiht
Und läßt den Felsen stehn!


Spielet sanft, ihr schlanken Zweige,
Spielet, weil der Tag ist hell,
Eh' auch Phöbus läuft zur Neige,
Spielet meiner Florabell;
Helfet mir, mit süßen Weisen
Diese Menschengöttin preisen.
Zweiglein sauset in die Wette
Gleichsam einen Lobgesang,
Eh' die Schönste geht zu Bette
Und man hört der Frösche Klang;
Denn wil ich die Stimm' auch schwingen,
Florabellen zu besingen.
Neiget euch doch bald, ihr Eichen,
Gar zur Erden mit Begier!
Florabellen seh' ich schleichen
Hinter jenem Busch herfür.
Ach, was trag' ich groß Verlangen,
Florabellen zu empfangen!
O du schönster Tag im Lenzen,
Phöbus machet dich zwar rein,
Nun ich aber sehe glänzen
Florabellen Aeugelein,
Wirst du schöner als die Sonne;
Eile doch, mein Herz und Wonne!
Ja, sie komt mit sanften Schritten!
Denket, welch ein' Himmelspracht!
Dicker Wald, laß dich erbitten,
Oeffne dich mit ganzer Macht,
Denn so wil ich näher treten,
Florabellen anzubeten.
Florabella, laß mich knieen
Nur für deiner Majestat!
Daphnis wil nur vollenziehen,
Was er dir versprochen hat;
Laß ihn, sol er nicht verderben,
Schönste, deinen Schlaven sterben.


Es sind beinahe tausend Jahr,
Daß unser Stifter Merlin war,
Der Table ronde Erfinder.
Er fing die Tafellogen an,
Und König Arthur pflanzte dann
Sie fort auf seine Kinder.


Gott wird den Himmel neu und schaffen neu die Erde;
Was soll die alte Welt? Sie wird zur Hölle werden;
Sie ist die Hölle schon, in ihr ist lauter Pein,
Weil Krieg wie Feuer brennt, weil Menschen Teuffel seyn.


Intenta de Tarquino el artificio
a tu pecho, Lucrecia, dar batalla,
ya amante llora, ya modesto calla,
ya ofrece toda el alma en sacrificio.


Dacht' ich an Mohrles Haustürschwelle,
Die wartete als Trennungsstelle.


Servía en Orán al rey
un español, con dos lanzas,
y, con el alma y la vida,
a una gallarda africana,
tan noble como hermosa,
tan amante como amada,
con quien estaba una noche,
cuando tocaron al arma:
trecientos cenetes eran
de este rebato la causa,
que los rayos de la luna
descubrieron sus adargas;
las adargas avisaron
a las mudas atalayas,
las atalayas, los fuegos,
los fuegos, a las campanas,
y ellas, al enamorado,
que, en los brazos de su dama,
oyó el militar estruendo
de las trompas y las cajas.
Espuelas de honor lo pican
y freno de amor lo para:
no salir es cobardía,
ingratidud es dejalla.
Del cuello pendiente ella,
viéndole tomar la espada,
con lágrimas y suspiros
le dice aquestas palabras:
«Salid al campo, señor,
bañen mis ojos la cama,
que ella me será también,
sin vos, campo de batalla;
vestíos y salid apriesa,
que el general os aguarda:
yo os hago a vos mucha sobra,
y vos a él, mucha falta.
Bien podéis salir desnudo,
pues mi llanto no os ablanda,
que tenéis de acero el pecho,
y no habéis menester armas».
Viendo el español brïoso
cuánto le detiene y habla,
le dice así: «Mi señora,
tan dulce como enojada...»


než těch rad směs, moudrost všeliká,
a pěkně srovnaná creda –
jazyk je tisíckrát přežvýká,
mozek však vzrušit se nedá! –


Ne z mrtvé knihy – on života slova
čet’ v přírodě, lidech vždy znova a znova.


Es werde, was da ward figurlich, wesenschafft!
Es werd ein Volk aus aller Völker meng!
Der Kern und Wurtzel hab aus mir dreieinge krafft,
Und stosse für das erste fruchtgepräng.
Wi ich aus mir den gleichen Sohn erzile:
So pflantzet euch, ihr Menschen, fort.
Dreieinet euch zu meiner Gottheit spile,
Und ankert fest in meinem Port.
Wi tausend zahl ist meinem ein einträchtig:
So mehret auch di tausendzahl einfächtig.


Einen Mann, den muß ich haben,
Denkt das arme Jungferlein,
Der mir kann das Herz erlaben,
Denn ich bin nicht gern allein.


Dnes, možná, týž je urážky hrot bodá,
dnes řekli by to – nelze to však říci;
i Jidáš trpí, věř, když mistra prodá,
zlí lidé největší jsou nešťastníci.


Že člověk všecko nevidí,
kdož může medle za to?
Čech ku příkladu vidí vše
jen stříbro ne a zlato!


Linda doncellita
que el cántaro llenas
de agua transparente,
tú, al verme, no llevas
a los negros bucles
de tu cabellera,
distraídamente,
la mano morena,
ni, luego, en el limpio
cristal te contemplas...


De esta suerte el amor canta en el nido,
mas luego que los celos que recela
le tiran flechas de temor de olvido,


Doch man soll nicht Fraun, die ihre
Schönen Katzen wirklich lieben,
Menschen überhaupt, die Tiere
Lieben, dieserhalb verdammen.


Du kannst nicht sterben nicht leben,
Die ewige Ruhe nicht erwerben,
Der Durst ist unendlich in dir,
Dein Erbteil will ich nicht ererben
So sprach er und eilte von mir.


Du arme, arme Kerze,
Gibst fürder keinen Schein!
's ist nicht, weil ich alleine
Im Dunkeln bin und weine,
Ich bin ja gern allein!
Du arme, arme Kerze,
Gibst fürder keinen Schein!


Der Ewigkeiten höchster Ruhm,
Der Zeiten einigs Heiligthum,
Der Himmlischen ihr Paradies,
Der Irrdischen ihr Lebens-Fließ,
Der Engel stetes Lob-Gedicht,
Der Menschen Wonne, Schmuck und Licht.


Wie schwer sind Weiber zu betrügen!
So sehr er Lieb' und List vereint,
So gleich, so ungleich auch er jenem Myron scheint,
Merkt Lais zweifelnd doch das Alter an den Zügen.
Allein, im Zweifel selbst sich schalkhaft zu vergnügen,
Spricht sie: mein junger Herr! es bleibt bei dem Entschluß,
Dergleichen Bitten zu versagen.
Ich habe, was ich ihm anjetzt verweigern muß,
Schon seinem Vater abgeschlagen.


Die beim hohen Freudenmahl
Sich unhöflich necken
Und bei selbstgeschaffner Qual
Keine Freude schmecken.


na pagodu a modré oči
jsou tupy, trochu zamlženy.


En la Casa del Padre hay alegría
al presentar a tu hijo al Creador,
es el Hijo enviado por su amor
y, en el altar sagrado, Eucaristía.
Revela su divina cercanía
y te anuncian la espada del dolor,
la cruenta redención por el pastor
de estrellas, en Calvario de agonía.
Te maravilla el justo Simeón
y Ana, la profetisa, que en Él ven
la palabra encarnada y la esperanza.
Cristo es el signo de contradicción,
para el ateo racional desdén
y para el justo Bienaventuranza.
       **
El primer fruto al templo pertenece,
según dijo Yahvé al fiel Moisés,
y es, María, tu primeriza mies
la bendita semilla que florece.
La ley en veinte siclos establece,
como precio, el rescate del burgués,
mas tú eres pobre y es bastante des
dos tórtolas, ¡y gratis Dios se ofrece...!.
Con cada humillación Él se engrandece,
en el pesebre brilla más su gloria
y su nombre supera todo nombre.
Tu purificación Él enaltece,
con tu obediencia alcanzas la victoria
y el Ser Supremo en ti se ha hecho hombre.
     ==========
QUINTO MISTERIO GOZOSO:EL NIÑO PERDIDO Y HALLADO EN EL TEMPLO
Doce años cumple el Niño de Belén,
ya es "hijo del precepto", y sumiso
va a observar el antiguo compromiso
de ir al templo, sito en Jerusalén.
Sois su familia el único sostén
porque es joven aún, y así es preciso
que estéis pendientes de Él, pues un aviso
tenéis de la misión del Sumo Bien.
Salís de Nazaret en caravana
para conmemorar el sacrificio,
el rito de la Pascua de Yahvé.
El recuerdo de la feliz mañana
que eximió al pueblo hebreo del suplicio
al señalar sus puertas con la fe.
       **
Pasados cinco días del festejo
volvéis a Nazaret, vuestro destino.
Después de una jornada de camino
no halláis al Niño-Dios en el cortejo.
Tu esposo, el fiel José, gime perplejo.
Tú, apenada, presientes el espino
revelado en la Biblia, brutal sino
del que hace un hombre nuevo al hombre viejo.
Son tres días de búsqueda infructuosa,
interrogando a amigos y parientes,
presos de incertidumbre y de dolor.
Tú, María, angustiada, temblorosa,
alzas al Padre súplicas fervientes
por la vida del joven Salvador.
       **
Te sorprendes al verle en compañía
de unos sabios doctores asombrados
escuchando a un chiquillo, embelesados
ante su excepcional sabiduría.
Le dices a Jesús que te dolía
no haber sido su padre y tú informados,
tres días le buscasteis, desolados,
pensando si algún mal le sucedía.
Él responde extrañado, ¿os inquietabais
conociendo el mandato, el ocuparme
en cosas de mi Padre, en la misión?.
No entendisteis, mas ambos lo esperabais.
Vuelves con tu hijo a casa y ni un adarme
olvidaba tu absorto corazón.
     ==========
PRIMER MISTERIO DOLOROSO: LA ORACIÓN DE JESÚS EN EL HUERTO
Finalizado el cántico y la cena
hacia Getsemaní se encaminaron,
las sombras de la noche enmascararon
los rostros demudados por la pena.
Llevaban de tristeza su alma llena.
Ocho, a la entrada, para orar quedaron;
Pedro, Santiago y Juan acompañaron
a Jesús. Empezaba la condena.
Se alejó de ellos pálido, afligido,
de hinojos se postró, la frente en tierra,
y elevó al Padre bueno su plegaria.
Estaba atribulado, decaído,
y su materia, que a existir se aferra,
pedía su razón originaria.
       **
Jesús medita brutalmente herido,
rasgado por contrarios sentimientos
de olvido o redención. Sus pensamientos
viajan de gloria a oprobio. Está aturdido.
Pedro, Santiago y Juan ya se han dormido
y Cristo les reprende. Sus tormentos,
las causas de profundos sufrimientos,
son vilezas del hombre redimido.
Ruega al Padre le exima del martirio,
le aparte el cáliz portador de Cruz,
le salve de la muerte y la agonía.
Suda sangre abrumado en su delirio,
y dice, al recibir de Dios la luz,
haré tu voluntad y no la mía
       **
Bajo el anciano olivo, con horror
al cruento final, al sacrificio,
de rodillas, humilde, es su cilicio
apurar el acíbar del dolor.
No hará su voluntad porque es Amor.
Y su carne, rebelde ante el suplicio,
enrojece su arcilla, el edificio
que sufrirá su Cruz de vencedor.
Estalla la liturgia del perdón,
Es carmesí holocausto al trasvenarse.
Será mártir por todos sus hermanos.
Es la primera sangre de Pasión.
Él es el alto precio y al donarse
abre la salvación a los cristianos.
     ==========
SEGUNDO MISTERIO DOLOROSO:LA FLAGELACIÓN DEL SEÑOR ATADO A LA COLUMNA
Los azotes desgarran su figura
con la mano brutal de la injusticia,
del desprecio, del odio y la malicia
de un mundo anonadado en su hermosura.
Es un surco sangrante su ternura.
Esparce la semilla, la primicia
del fruto inmaculado. La sevicia
del látigo su génesis madura.
Se somete al martirio con valor.
Su silencio es la voz de enamorado
eximiendo al amado del castigo.
Atado a la columna del dolor,
el cuerpo malherido, lacerado,
es oblación de excepcional amigo.
       **
Le fustigan con fuertes latigazos,
le flagelan con pesos en la cuerda.
Cesan de cuando en cuando, que no pierda
la vida por continuos cimbronazos.
Le arrancan piel y carne en mil pedazos
los sádicos soldados, y así muerda
su humillación, el barro le remuerda
y afirme que Satán le ató en sus lazos.
Pilatos sólo intenta complacer
a los que actúan alevosamente
por orgullo, codicia y vanidad.
No desea valerse del poder
para causar la muerte a un inocente
que insiste, torturado, en la Verdad.
       **
Le despojan de humana dignidad,
amancillan su honor y su derecho
como persona libre. Y por su pecho
surge el oasis de la caridad.
Es enorme su celo y su bondad.
No permite en su ánimo el despecho
por lesiones y ofensas que le han hecho
y con su sangre sella su piedad.
Subsiste, solitario, abandonado,
su pueblo ya ha elegido a Barabbás,
y ha pedido que a Él le crucifiquen.
Desvalido, maltrecho, ensangrentado,
va al sacrificio, sin volverse atrás;
llegará el día en que le glorifiquen.
     ==========
TERCER MISTERIO DOLOROSO: LA CORONACIÓN DE ESPINAS
Con soeces insultos, los soldados
despegan a Jesús de sus vestidos
arrastrando los restos adheridos,
reabriendo los surcos coagulados.
Manan dogma los músculos rasgados
y un manto rojo oprime sus latidos,
se concentran en todos sus sentidos
deserciones y agravios aceptados.
Con espinas taladran su cabeza
coronándole rey de los judíos
y por cetro le entregan una caña.
Desconcertados ante su nobleza
le escupen, le apalean, los impíos,
pues les turba una sensación extraña.
       **
Circundan su cerebro las espinas,
le atraviesan agudos pensamientos
de aflicción. Se resigna a los tormentos
para salvar las ánimas mezquinas.
Derrocharán su pan en las esquinas,
arrancarán su vid y sus sarmientos,
le agobiarán con súplicas, lamentos,
le clavarán mil veces las espinas.
Mas lleva la corona bien ceñida,
el amor se derrama por su frente
y sujeta la caña con honor.
Resiste los puyazos, la embestida
del desamor, que hiere cruelmente,
y pide al Padre aumente su valor.
       **
Las espinas clavadas en su frente
dañan más en su tierno corazón.
Agiganta el dolor de su pasión
la soledad cercándole la mente.
La tibieza futura del creyente
le ciñe con perfidia y decepción,
es difícil sufrir la sinrazón
del hombre, ante la gloria indiferente.
Le duele ver su credo incomprendido.
La frialdad le asquea, le repugna,
su vértice punzante le conmueve.
Se ofrece por el mundo descreído.
Porque a la indiferencia Él impugna,
será el cordero de la parasceve.
     ==========
CUARTO MISTERIO DOLOROSO: JESÚS CON LA CRUZ A CUESTAS
Sobrelleva la Cruz de su agonía
descarnando sus pies en la andadura.
Sube por el sendero, con dulzura,
a cumplir la sagrada profecía.
Es reo de ambiciosa villanía
que arrastra por el suelo su hermosura,
y en un lienzo transmite su figura
con mensaje de etérea cercanía.
Es la soberbia humana, deicida,
la insoportable cruz de su interior
que causa la caída y el desgarro.
Tiene el alma angustiada, malherida,
la tristeza es más grande que el dolor
y en su mente palpita añejo barro.
       **
Cargado con la cruz de salvación
camina el redentor, desamparado,
es el justo, por odio condenado
a morir, acusado de traición.
Delante del cortejo, un centurión
y el heraldo, que informa han coronado
al que se dice rey. Y a cada lado,
como insulto, le ponen un ladrón.
Penosamente pasa el buen pastor,
exhausto, maltratado, pero entero,
trasluciendo su espíritu inmortal.
Lleva a cuestas la cruz del desamor,
su peso es superior al del madero,
símbolo de su Reino universal.
       **
Cae tres veces, cansado, el galileo.
Arguyen que no llegará al Calvario.
Para cargar la cruz, feliz gregario,
eligen a Simón, el cireneo.
Jesús yace en el suelo. Un clamoreo
piadoso ante el suplicio sanguinario,
baja hasta Él. Y Cristo, humanitario,
les advierte del mal del pueblo hebreo.
Él es el leño verde, incombustible,
su savia lleva el agua del bautismo
que saciará la sed de eternidad.
El leño sacrosanto e invencible
es pasto del ardor del fanatismo
ciego ante el esplendor de la Verdad.
     ==========
QUINTO MISTERIO DOLOROSO:LA CRUCIFIXIÓN Y MUERTE DEL SEÑOR EN LA CRUZ
Pies y manos le clavan sin luchar.
Sus brazos en la cruz, escarnecido,
son un abrazo abierto a quien le ha herido,
consagración de amor sobre el altar.
Llagado, solo y próximo a expirar,
otorga su perdón en un gemido.
Absuelve con el último latido
al infiel que le va a crucificar.
Se olvidó de sí mismo. Con piedad
al buen ladrón por su sentir bendijo
concediéndole el Reino de su Padre.
Sabiendo la polémica hermandad
dijo a María: "Ahí tienes a tu hijo",
y dijo a Juan: "Ahí tienes a tu Madre".
       **
La ingrata humanidad le ha ajusticiado.
Su queja, su clamor, su amante celo
extraña de su Padre el fiel consuelo:
¡Dios mío!, ¿por qué me has abandonado?
Tiene sed de los hombres que ha salvado,
y no acepta el vinagre. Mira al cielo,
triunfante brinda al Padre su desvelo
porque la redención se ha consumado.
Es el fruto del árbol de la vida,
maduro en sacrificio sobrehumano,
rezumando en agraz su savia ungida.
La voluntad de Dios está cumplida,
deposita el espíritu en su mano,
y muere por amor al deicida.´
       **
Tembló la tierra, el cielo ennegreció,
un centurión y muchos comprendieron
realmente era Dios al que prendieron
y para ellos la Vida comenzó.
El velo del Santuario se rajó,
el signo de la Antigua Ley perdieron,
con una lanza a Cristo acometieron
y una fuente de gracias le brotó.
Como el gusano de las profecías
se revela ante el mundo el nuevo Abel,
el Ser que descendió de las alturas.
El hijo de María es el Mesías,
es el Rey que unifica esta Babel
y destierra las lápidas oscuras.
     ==========
PRIMER MISTERIO GLORIOSO: LA RESURRECCIÓN DEL SEÑOR
Sus fieles seguidores, sus hermanos,
volvieron al cenáculo afligidos,
asustados, temiendo ser cogidos
y recibir la muerte por villanos.
Van a ungir el cadáver con sus manos
las mujeres, ahogando sus plañidos,
no están todos los ritos conseguidos
y piensan que los riesgos no son vanos.
Al llegar al sepulcro se asombraron
por encontrar la piedra removida
y a un ángel que les dice: No está aquí.
Alteradas, corriendo, se alejaron
con el alma exultante, conmovida,
a ver entre los vivos al Rabbí.
       **
Jesucristo se muestra a las mujeres,
les anuncia su marcha a Galilea,
que lo digan sin miedo a la asamblea,
allí se informarán de sus poderes.
Todos dudan, pues son los pareceres
femeninos, y su dolor sortea,
con locas fantasías, la marea
de impaciencias, deseos y quereres.
Juan y Pedro deciden comprobarlo.
Allí estaban los lienzos recogidos
y el sepulcro vacío, abandonado.
Los soldados dispuestos a velarlo
huyeron del lugar, despavoridos,
¡el Mesías había resucitado!.
       **
Los once a Galilea se encaminan
al cerro que Jesús les ha indicado,
cuando le ven venir, resucitado,
ante su gloria espléndida se inclinan.
Cuarenta días junto a Él se hacinan,
les promete que siempre irá a su lado,
que no teman, poder le ha sido dado,
sus palabras la inmensidad dominan.
Les ordena que vayan por el mundo
bautizando en la Santa Trinidad
y salvando a las almas en su nombre.
Enviará al Espíritu fecundo
que con sus siete dones da la paz
y diviniza el ámbito del hombre.
     ==========
SEGUNDO MISTERIO GLORIOSO:LA ASCENSIÓN DEL SEÑOR A LOS CIELOS
Cristo, el Ungido, sube al cielo,
deja al mundo en su paz, su cercanía,
en cuerpo y sangre está en la Eucaristía
y es el sustento del piadoso anhelo.
Arrastra con la estela de su vuelo
la esclavitud y la melancolía,
recuperan los seres la alegría
mudando en esperanza el desconsuelo.
Por milagro de amor se da cautivo
en el pan y en el vino consagrados;
es el legado de su despedida.
Por su entrega total bajo el olivo
enraíza en desiertos rescatados
y es el Camino, la Verdad, la Vida.
       **
¡Resucitó!. ¡Jesús resucitó!
¡Aleluya!. ¡Hosanna en las alturas!.
Ha encumbrado la tierra a las venturas
perdidas por la carne que pecó.
En el principio Dios lo prometió.
Su brisa recorrió zonas oscuras,
y su espíritu en las entrañas puras
de la Virgen María se encarnó.
Asciende victorioso el Sembrador,
su deidad ha quedado esclarecida,
es el Mesías Bienaventurado.
Es el Hijo alabado, el Redentor
del alma esclavizada, envilecida
en el abatimiento del pecado.
       **
Nació Jesús del barro desahuciado
con energía resucitadora,
fue rocío engendrado en alta aurora,
es príncipe en el árbol venerado.
Sobre montes y mares se ha elevado
dejando la Señal libertadora,
en el Sagrario es Vida ensalzadora,
y a la diestra de Dios está sentado.
Es justicia en la bóveda celeste,
vestido de poder y majestad,
y su nombre supera todo nombre.
Es Rey de Norte a Sur, de Oeste a Este,
espléndido derrama caridad
y reza alegre el corazón del hombre.
     ==========
TERCER MISTERIO GLORIOSO: LA VENIDA DEL ESPÍRITU SANTO
Hace siete semanas que el Ungido
fue semilla y fue trigo. En este día
se hace ofrenda del pan, es Ley judía.
Jesús, de Nueva Ley lo ha revestido.
A rezar, con María, se han reunido
sus leales seguidores. Les envía
el aliento de luz y valentía
que en las lenguas de fuego ha descendido.
Impregnados del Astro matutino,
tienen el don de hablar en otro idioma
y encuentran el sentido de la vida.
Se manifiesta entero, Uno y Trino.
Ellos baten sus alas de paloma
y proclaman la gracia recibida.
       **
El Ser, lumbre de fe y de santidad,
trae sus dones en llamas de indulgencia:
sabiduría, entendimiento, ciencia,
fuerza, consejo, amor a Dios, piedad.
Sus frutos: longanimidad, bondad,
mansedumbre, fidelidad, paciencia,
benignidad, modestia, continencia,
castidad, gozo, paz y caridad.
El Espíritu Santo es libertad,
es jubileo y conversión al Padre,
es dulce huésped de las almas puras.
Es alfaguara de inmortalidad
encarnada en el seno de la Madre
portadora de célicas venturas.
       **
Resurrección de amor es su doctrina.
El Verbo que amanece en claridad
es el Sol de esencial felicidad
que en la noche a las almas ilumina.
El paráclito guía y predestina
al creyente que vive en la verdad
cumpliendo la divina voluntad
y por Jesús el Reino vaticina.
Entre los pedregales del dolor
se descubren las arras de su herencia
en el sendero de la perfección.
Extiende su poder transformador
sobre las rocas de la indiferencia
con el milagro de su comunión.
     ==========
CUARTO MISTERIO GLORIOSO: LA ASUNCIÓN DE MARÍA A LOS CIELOS
En tu casa, en Belén, los serafines,
los seres de la altura, angelicales,
entonan melodías celestiales
y danzan en tu honor los querubines.
Hacia Jerusalén, a sus confines,
te llevan a cumplir las terrenales
ceremonias de lápidas mortales
con tu ánfora colmada de jazmines.
Un resplandor más fuerte que la luz
nimba tu faz de célicos fulgores
en el momento de tu dormición.
Por su resurrección desde la Cruz
te levanta cubierta de loores,
albergada en su tierno corazón.
       **
Llegado el día final de tu destino
arriban los apóstoles a verte,
a asistirte en el trance de la muerte,
guiados por presagio repentino.
Getsemaní es tu lecho vespertino,
yace inviolada tu hermosura inerte,
y en alas de su amor, inmenso y fuerte,
Dios te eleva al calor del Sol divino.
Por tu anonadamiento eres alzada.
Joven virgen, mujer, filial esposa,
casto verdor regado con su fuente.
Te nombra madre, reina y abogada,
confidente y amiga generosa,
medianera dulcísima y clemente.
       **
El Padre te eligió y te bendijo
para vencer el mal con su simiente
y has aceptado, humilde y obediente,
dar a Jesús tu maternal cobijo.
Por tu vida abrazada al Crucifijo,
unida al Salvador fervientemente,
te da acceso a gozar eternamente
del honor alcanzado con su Hijo.
Tu inocencia no admite corrupción,
maravilla de tu carnal pureza,
es torrente de albura en tierra umbría.
Asunta como vía del perdón,
iluminas la senda a la Belleza,
eres el faro que a la gloria guía.
     ==========
QUINTO MISTERIO GLORIOSO:LA CORONACIÓN DE MARÍA POR REINA Y SEÑORA DE CIELOS Y TIERRA
Eres reina en la tierra y en la gloria,
por derecho adquirido y natural,
por promesa y justicia original,
por luchar junto al Rey de la victoria.
Fue tu entrega la causa decisoria
que libró al hombre del poder del mal,
dio la ascética al mundo material
y la mística al curso de la historia.
Tu corona forjada en sufrimiento
es joya de infalible religión
que riela bajo el Sol de la hidalguía.
Se inaugura la entrada al firmamento
con su resurrección y su ascensión,
y es tu asunción herencia de alegría.
       **
Eres madre, eres hija, eres esposa,
el Rey de Reyes te ama y te entroniza,
conviertes en diamante a la ceniza
por ofrecerte sierva respetuosa.
En tu arcilla sufriente, dolorosa,
la descendencia humana se bautiza.
Derribas la barrera fronteriza
y eres puerta oriental ancha y hermosa.
Te engrandeció el Señor por tu humildad,
porque su paternal amor te sacia
y una morada halló en tu corazón.
Señora de suprema dignidad
te designa, en el orden de la gracia,
a ser el puente de su compasión.
       **
Gozas de realeza espiritual,
en conciencia, en sentido propio, estricto,
tu castillo se ha mantenido invicto
y tu solio es eterno, excepcional.
Riges lo natural y temporal,
por el omnipotente veredicto
y el justo permanece fiel, adicto,
redimida la culpa original.
Reinas sobre los ángeles y santos,
apóstoles, patriarcas y profetas,
concebida sin mancha de pecado
La creación alaba tus encantos.
Gobiernas, guías, todo lo sujetas.
¡Servir y amar a Dios es tu reinado!


Bist Leben ganz, blickst an mich ja,
Als wolltest du mir etwas sagen,
Wohl ein Gebet, ein Lied etwa,
Aus alter Zeiten frommen Tagen.


Muchos hay que dan su vida
por edad menos que tierna,
y otros hay que los gobierna
edad más endurecida;
cuál flaca y descolorida,
cuál la quiere gorda y fresca,
porque Amor no menos pesca
con lombriz que con aluda.
Cada uno estornuda
como Dios le ayuda.


Bleib nur der alten Kunst getreu,
Sie ist zu allen Zeiten eine,
Wer sich unter die volkstümlichen Kleien mischt,
Den fressen die patriotischen Schweine.


A szegénytől gráciádat
Sok grádicsra emeled,
S tőled készűlt palotádat
Még magad is tiszteled. -


Er wirfft die Müntz auß Schmertzen/
Mit hartbeklämmten Hertzen/
Selbst in den Tempel hin;
Laufft zu verfluchten Stricken/
Vnd muß in Ach ersticken/
Das ist sein hochgeschätzt Gewin.


A an tak prosí – tam se svítá,
Svit v šedivu se zatřpytí,
Mha ustupuje mrakovitá,
A blesk zlatý luh osvítí.
I zří s radostí skrze mraky
Vok blesk planouti zářivý;
Neví však, zdali vlastní zraky,
Či mam ho šálí klamlivý.


Come t'uscîr sì tosto di memoria
le dolci oneste ciancie,
che versaron tra noi sì lungamente?
E i giuochi celebrati per tua gloria,
che di livor le guancie
alle ninfe del mar tinser sovente?
Come t'uscîr di mente
i doni, che sì spesso
da queste mani, e così rari, avevi?
Le reti a bei lavor, che tu solevi
giurar, ch'al pesce stesso,
ch'uscia de l'acqua in sì bei nodi avvolto,
il perder libertà non dolea molto?


依旧临江镇庙门
参差江树带春云
男儿愧死知多少
我欲重招孝女魂


bir cinayet işlemişti derdiniz


画省高车久已悬
花封才子正青年
鉴湖一曲幽栖处
明月清风水拍天


ta bitva byla hrozná, vražedná
u Alcaser el Kebir... Zapadlo
tam slunce Portugalska do krve...
Já dvakrát spatřil krále toho dne.
To na úsvitu bylo... Růžově
se vršky na temenách nítily
a bledé zlato nebem lilo se
a v tenké mlze bílé kupole
a minarety mešit mátožně
se rýsovaly v dáli. Kázal král,
by „Zdrávas Marja” hřměly polnice
tím tichým ránem. V řadách stáli jsme
už připraveni k boji. Vysoko
na kopci písčitém stál starý kněz
a držel krucifix, teď přistoupil
král k němu tiše, krucifix mu vzal
a zbožně políbiv jej, pozvedl
kříž temný s bledým tělem Kristovým
do výše k nebi, kterým šlehl den
teď plným zlatem, den, ach, osudný!
Zář jako nimbem plála démantně
kol krále, nadšeného, líbala
na kříži Krista, plála v pozadí
za starým knězem, černě oděným
a jasně zasvitla na mešity
a minarety města Alcaser,
a zdálo se, že ukazuje cíl
nám vytknutý... My pěší padali
na tváře v modlitbě a na koních
se jezdci poklonili hluboce
před spásy znamením... a nad námi
se šumot ozval... Ptáků temný mrak,
voj nekonečný, vzduchem vesloval...
Já zachvěl se. Což cítili už krev
a přišli pro svou kořisť? Zdálo se
mi pojednou, že vidím chmurnou smrť
se vznášeti nad námi krvavou
a neodvratnou, nohy kamenné
že temných osudů už duněly
za námi v spěšných krocích. – Vzkřikl jsem,
a zraky moje plny úzkosti
se nesly tam, kde krále hledaly.
Však nebyl více tam a znamení
teď zaznělo a rychle vstali jsme
a s velkým hlukem vytáhli jsme v boj...
Ó, bože můj, to divé vraždění!
Ó, bože můj, ten konec truchlivý!
Co proléval jsem slzí od těch dob!...
Boj skončen byl, já raněn smrtelně,
a bitva ztracena... Já viděl jej,
jenž ráno zdál se polobohem nám
v té zlaté zbroji, s křížem v rukou svých,
já viděl jej teď tedy naposled...
Jak změněn byl, ó, běda bez konce!
Já viděl jej, jak nahý na zemi
v tom horkém písku ležel, zraky v sloup,
já viděl jej, jenž řekl příteli
(když na něj volal: Vše už ztraceno,
ó, bože, králi, co nám zbyde teď?)
„Teď zbyde ráj, když za něj dáme krev,
jej viděl jsem tou krví zbrocenou,
již vylil marně za věc, za svatou!
Však lépe bylo mu teď mrtvému,
než kdyby živ byl býval poražen
a v rukou nepřátel svých vítězných.
Vždyť byla slova jeho poslední:
„Král volnosti se vzdá jen s životem!”
Svým životem byl volnosť platil svou...
Já nevím, kdo mi život zachoval,
a nenechal mě dokrváceti
pod palným sluncem... Uzdravili mě
a byl jsem vězněm, byl jsem otrokem,
Však pustili mě brzy, nevím proč
a dovlék jsem se k zbytkům armády.
Já v Portugalsko opět vrátil se
a byl jsem opět pustým žoldnéřem.
Já od té doby nežil, truchlil jej
o krále, jejž jsem s vášní miloval
jak svého bratra. Vše, co slyšel jsem
o doně Juaně, vše zdálo se
mi bajkou teď, však láska zůstala
ta bratrská mi přes to v srdci.
V tu dobu stalo se, že zachránil
jsem klášter, v kterém by jste tenkrát žil,
před žháři lítými. Vy zděšeně
jste se na mne díval a vzkřikl jste:
„Vy žijete. můj králi; pane můj!“
Já z bludu vyved vás, však v nitru mém
zas staré dumy z hrobu vstávaly
a šeptaly mi: „K věcem velikým
Bůh povolal tě!“... Potlačil jsem však


Ellened való sok vétkem
Mint Dávidé, olyan nékem,
Kiért, azmint én azt vélem,
Veszett keserves életem.


Was aber nutzt! ein Prächtg Kleid
Mit göldnem Zierath reich durchstricket?
Was ists/ daß man mit reiner Seid'
Die in das Grab verweiste schmücket?
Schaut/ wie die Purpur sich entfärbt
Wie eur lang Stückwerck bald vermodert/
Wie schnell der zarte Flor verlodert
Wie vieler Hände Fleiß verderbt!


Takto slunce k zrůstu pudí
Shnilý národ semene:
Takto anděl Páně zbudí
K slávě tělo pohřbené.


– Kdybych se staletí kál a mučil a všeho se, všeho zřek’,
i svého jména i přátel jmen i svatého jména tvého,
a kdybych vystoupil na tisíc hor a přeplaval tisíc řek –
zeje a zeje propastná hrůza srdce zpuchřelého.
Ty jediný jen,
který dovedeš navršit běd a ran,
mně navrať klid, že bych zkolébán
byl přísností trestu tvého.
Bij mě a trap!


Jasno v horách, jasno v dole,
paní obchází si pole.


Rien du passé perdu qui soudain ne renaisse :
La montagne natale et les vieux tamarins,
Les chers morts qui l'aimaient au temps de sa jeunesse
Et qui dorment là-bas dans les sables marins.


Ta jen naučí jej
velkost božstva znáti;
i co vznešeného
v světě milovati.
Neboť můž’ – na příklad –
sladší vášně býti,
než chtít drahou vlast svou
z jařma vyprostiti?


to the syntax of things


Geboren ward seitdem so manches Jahr,
Und manches starb dahin, das traurig war;
Mein Schicksalswagen führt' mich hin und her,
Die weite Welt durchzog ich kreuz und quer.


Csodás nyugalmu éjjel. És a halk,
sík vászonégen végig szinte halszik
a tücsök, hogy bezengi a cserét.


Já dechnu jen, a každé hnízdo zpívá,
brouk vzduchem mihne se, a motýl vzlétá,
a podléšťka se modrým okem dívá.
Jsem matka žití a jsem matka dětí;
těm tisíc radostí v svém klíně nesu,
jsem radost sama v chládku šerých snětí.
Jsem zdrojů paní a jsem paní lesů,
korálky jahod věším v hebké stvoly
a netřesk vzbouzím v ňadrech spících tesů.
A prchá přede mnou, co hněte, bolí,
kam zaměřím, tam všude radost vstává.
Co růst má, kvést má, za symbol mne volí.


Votre parole est douce ainsi que votre nom ;
L'esprit de la bonté dans vos yeux se révèle,
Et vos seize ans fleuris embaument la maison
D'un parfum de jeunesse, — ô ma cousine Angèle !


口如布谷本无语
身似虚空何所还
观音岩迥出云雨
好住幽窗望小山


Zlatá záře s slavnou velebností
Vzchodíc v slzách ho již nacházý,
Slunce smutí nad ním – s důstojností
Zacházeje noc mu přivázý.


Čtu to z vašich očí, vy že neumíte
v pravdě ublížiti ani červíčku,
i že hodným lidem láskou neskrbíte,
zvláště svojí mamá, svému tatíčku...
ó vy také byste
nechal mamá moji
kochati se v zdroji
té své lásky čisté
a mě také... viďte? – byť jen trošíčku!“


V mojí lásce všecko bylo,
mojí láskou vše se zhroutí,
teď, když zima denně bližší,
nutno nám se rozhodnouti.


白狗黄牛竹节滩
奇奇怪怪几峰峦
山川好处造化惜
不许人间平地看


Ist's Durst denn nach der Theuren,
Ist's, Wonna, Schrei'n nach dir?
Du, Tages mein Gedanke,
Du, Traum im Schlummer, mir? –
Vielleicht! – – Doch nein. Empfindung
Für Wonna ist nicht das.
Es ist nicht Erdenliebe,
Es ist – o, wüßt' ich's, was? – – – –


Oh, duše ty zvolna, jak plouživý dým,
pak stoupají k nebesům modravým...


E in poco tempo raccozzato fue
della Franca Contea, di Normandia,
Silanda, Ilanda e l'altre isole sue,
da Rossiglion, Navarra e Piccardia
e d'altri luoghi, centomila o piùe:
giunse a Parigi questa compagnia
di molte lingue e di molti paesi,
conti, prìncipi assai, duchi e marchesi.


赐酺长安旧事存
千官节假亦君恩
红云遥望深深处
高架鳌山乐至尊


Da reizten mich, statt eitler Lorbeerkränze,
Violen nur;
Des Landguts Hag war meiner Wünsche Grenze,
Mein Hof die Flur;


يَا أيُّهَا الآسِي يَجُولُ بِمِبضَعٍ
رِفقاً فَفي قَلبي يَجُولُ المِبضَعُ
دَعهُ بِرَبِّكَ وَحدَهُ وَإليكَهَأ
أجسَامُنَا فاصنَع بهَا مَا تَصنَعُ
أسفي شديدٌ لا عليه وإنَّما
أسفي على عين الفضيلةِ تَدمَعُ
عَمَّا قَرِيبٍ سَوفَ نَنسَى مَا مَضى
يَقضِي الإلَهُ بمَا يَشَاءُ وَيَمنَعُ
ويَعُود صَدِيقي العَزِيزُ لِحَالِه
بِنَشاطِهِ وَهَنَائِهِ يَتَمَتَّعُ


Es la alta noche. Un bergantín se aleja,
y se oye el discurrir de los marinos
por la playa. La brisa aúlla y se queja
e los blancos velámenes latinos.
Larga en el agua sus bermejos arcos
En faro. El campanil la hora — golpea
Y la elástica sombra de los barcos
persigue como un perro la marea.
A la salobre paz de las riberas
llegan risas y voces extranjeras
con el ebrio tumulto de las olas,
Y entre las notas de un cantar de ausente
Viene un verso de amor de allá, del puente
De las pesadas naves españolas.


Ez ország asszonhoz követöt kölde bé,
Hogy az királ fiát küldené kezügbe,
Kinek készök újonnan megeskönnie,
Mert az első hütöt vélik rossznak lennie.


 Girella (emerito
di molto merito),
sbrigliando a tavola
l'umor faceto,
perdé la bussola
e l'alfabeto;
e nel trincare
cantando un brindisi,
della sua cronaca
particolare
gli uscì di bocca
la filastrocca.


»Du fragst nach Recht? – Mit welchem Recht geschlagen
Habt ihr das Haupt des jungen Konradin?
Sein Blut wird ewiglich um Rache klagen,
Nie wird die Tat von Gott und Welt verziehn.
Nicht weitern Hassesgrund braucht' ich zu sagen:
Du bist ein Guelph' und ich ein Ghibellin.
Doch keiner unter uns hat sicherlich
An euch zu rächen so viel Schuld als ich.


Saído apenas duma infância
Incertamente triste e diferente
Uma vez contemplando dum outeiro
A linha de colinas majestosa
Que azulada e em perfis desaparecia
No horizonte, contemplando os campos,
Vi de repente como que tudo
Desaparecer ()


A sajka száll, a sajka hajtat,
Alatta víz, felűl az ég;
Lassan lezeng a végsohajtat,
Nem hallik már, s ott lángol még.
A vándor enyhet kér mellére,
Száz csillag néz vérző sebére,
De ő csak egy felé tekint,
Mely nyúgotról szerelmet int.


Nagypéntek volt, a fűz már ideadta
Barkáját kedves kéz által nekem,
Hogy a szent főnek új dísze legyen.
Az ólomszínű éji ég alatt
Langyos, ébresztő áramlat haladt,
És gyermekkorom ölén, a hegyen
Rügyet bontott a borostyánbokor.


	Nella più bella terra casentina
è apparita, Amor, una Angelina.


ماشطةً ناشطةً في رضى
عشَّاقِها قلتُ لها خِفْيَهْ
للهِ كمْ زينْتِ مِنْ عقصةٍ
قالتْ وكمْ زينتُ مِنْ لحيهْ


Dozvučel akkord varhan velebný
a píseň zněla z posvátného místa
tak vroucně: „Hospodi, pomiluj ny!“
i přijímali krev a tělo Krista.
Ó víry přehoroucí, vzácné dny!
Jak čarovně se všecko obráželo
v těch myslích skalopevné, čisté víry,
kde kostelem byl božím vesmír šírý,
a věřící v něm zbožně skláněl čelo!


O ušetřete srdce mé;
jest ono truchle zbodané,
o pomněte, jak slunce zas,
i ono též snad povstane...
A setřte sny mé bolesti,
ty teskné zimní obrazy,
neb pomněte, i temnou noc
že nový den vždy provází!


一路飞桥压水低
芙蓉多与酒船齐
依依最是三春柳
系得君王不复西


Obhájiti pokoj práva,
Chránit milou drahou vlast;
Mužně chcy nest zhoubné zbraně,
S radostí snest každou strast.


Disse Astarotte: - Bianciardino è quello
che attorno va con quella sopravvesta.
Noi ce n'andremo ora io e Farferello
tra le campane, e soneremo a festa
quando vedren che tu farai macello;
e Squarciaferro ti si manifesta
(rogatus rogo, intendi quel ch'io dico)
che in ogni modo vuole esser tuo amico.


Grazie e merzé voi, gentil donna orrata,
dell'udienza e del responso gente,
ch'io non udio mai donna, altra fiata,
parlasse tanto dibonairamente,


雨梢风叶夜飕飕
长忆溪堂下榻留
清气逼人眠不得
吟诗直过五更头


云根烟筱出毫端
遍洒文笺与素纨
今日风光公独远
空馀遗墨后人看


Elfedett az éj, virágim!
Mégis tudlak, mégis látlak!
Felém búsan hajladoztok,
Liliomok, rózsaágak!
És az édes bűvös illat,
Mely bucsúkép rám lehel:
Jácint, szegfű s rezedák, hű
Kelyhetekből terjed el.


A caça caça o caçador


Que mal fiz eu aos deuses todos?


A süllyedő világ-hajó
Parányi mentőcsolnakán
Lebegünk páran, emberek.
- Gyárak, kietlen kültelek -
A kormánynál egy asszony ül,
A hangja halkan ránkpereg,
Néha koppan a szíveken,


Za odpověď má duše ssála
Blahotný úsměch v jejím oku;
A vstanouc mile ponoukala
Za ostatními ku pokroku.


Jdi, smavá škádlilko! Co zmůž’ má mandolina?
Bez flétny Fabrice je k odpovědi líná.


Celým krajem šírým bolest srdce nosí,
sebe zapomíná, pro své dítě prosí.


Was werden wir nun sehen,
Wenn sich die Flügel drehen?
Die immer gleiche Bahn.
Heil uns: das Ziel gewonnen!
Heil uns: aufs neu begonnen!
Der Gang hebt wieder an.


...És hallgat régen a világ,
Már elzsongultak mind a fák;
A szél, az ittas denevér,
A vak lomb közt pihenni tér,


V lůně Vyšehradu věčného už míru
došla celá obec českých bohatýrů.


Padá hradba útisků starých, padá,
zle se brání v poslední křeči chabě,
couvá zvolna, nerada jen se vzdává
lepšímu příští!


Egyszer talán majd nyílik az Úr ege,
Egyszer tán átszeli a tengert
Villám-csíkban
Az Isten sujtott s kedvelt szörnyetege.


„Hvězdy, matko, co pak s nimi?
jedny oči svítily mi.“


Z pokoření lék se prýští,
síla v moře mdlob...
Zdeptán buď jak na hnojišti,
raděj sám – však Job!


Hořím zlostí, na smrt letím,
o mé drahé potěšení!
I vás krásy na smrt světím,
ač jste smyslů okouzlení.
Kde jsem? Zrádný světe!
Proč vztěk božství hněte?
Kde jsem? Ztiš se, duchu!
Z trní růže kvete,
sláva pne se z puchu.


Untergehen will die Sonne;
Ha, wie hell der gelbe Neid
Gegenüber ihrem Glühen
Steht in Aufgeblasenheit!
Schon ist Fehde hingeworfen –
Der Besiegten schnödem Grolle
Gnügt ein Vorwand – Bundeszeichen
Ist der Mond, der gelbe, volle.


„Zmizet... Umřít... aby Gure
nezvěděl, že ona tady...?“ –,
„Zamknem ji zde,“ šeptl Hilboj,
„ať si pojde – třeba hlady!“


Uprostřed šírých posněžených polí
jest místo baldachýnem pokryté,
aj dub tam rozložitý stojí holý,
prapory na něm visí zdobyté:
a na stolci, podepřen o dub spoly,
tam sedí Žižka, vůdce vítězný:
Sobolem krytou hlavu stříbro krášlí,
zrak mrtvý vypráví o dnech, jež zašly,
sen hrdiny jak děsně líbezný.


s tünődöm: ki lát még, és ki szeret?...
Engem az ellenség is elfeledt.


te vai ramaricando del tuo core
pien de felicità, pien d'intellecto
a sciguir donna di tanto valore?


谁分石火到床头
甘草空怜手自抽
怪底半生青白眼
一朝炙热枉相投


Na svou hlavu zamyšlenou
hodilo si závoj moře,
a v té jeho mlze pusté
moje sny se utopily.


Dicsérted kis leányod’,
Mily szép, szemérmetes;
Fiacskád’ átölelted,
S örömben ége lelked,
Hogy bátor és eszes.


Denn so nur werden frei die Weihrauchdüfte,
Die um der Menschheit Hochaltäre wehen –
Und so nur steigt ein Phönix in die Lüfte!


tú, que ciñes radiantes aureolas,
desenvuelves, soñando en las riberas,
la perezosa voz de tus palmeras
y el escándalo eterno de tus olas


Die Nachtgall will verkünden
Was Schmerz und Liebe sey,
Sie kann den Ton wohl finden
Und singt ihr Herze frei.


Jetzt, wenn sie göttlich fühlet
Des hohen Ursprungs Feier,
Zu hohem Ziele zielet,
Wie König Adler; jetzt als Ungeheuer
Entflammet, wo sie Zug und Wuth
Und Raubbegier hinabreißt,
Gleich einem Pfeil, nach Blut –


Hija del campo
y de la luz/
vientre de piedra
sollamada/
nunca
se elevó
tan bajo
tu hambre/
tu sombra sin
su cuerpo/
la impostura/
la ceniza
de tus trojes
quemadas/
el látigo/los nadies
de la sed...
—qué sé yo qué!—
Y a punto
de salpicar
está
la sangre estando
fraternal
estaba
y doliente
dolida
La muerte
entona
entonces
zancudona
mente
una canción
de cuna
a donde el sol
camina
Perdida
a lo lejos
no puedo asir tu mano seca
como un río
Sé que vives: ven
—no sé dónde— sé
que vives / van
a acudir /
vendrán
todos tus hijos: las mujeres
y los hombres murciélago /
los cigarra
y los hormigas/
también
los pobladores de las Siete
Cuevas/
son los hombres de
maíz
con su rostro de limo
Dime
qué ves/vuelve
la cara/
gira/
danza
alrededor
de nuestro Árbol
de la Vida
Sordomuda
(no se dice tu nombre
se respira)
Habla
me
aunque es de noche
no tardes en llegar
oh Patria amarga:
Acompaña
me
Acompaña
nos
aunque es de noche
En tierra de acahuales
andamos andando
Bailemos
Bailemos


Již před ním rozprostřena rodná ves,
slunéčko za bory se sklání právě;
nehledá dcéry, lůžkem tělu les,
a měký mech jest odpočinkem hlavě.
Neslyší boru bájeplný šum,
nedýchá vanoucí mu vesny vůně –
usínáť v naději, že přijde blesk,
jenž vraha jeho strhne v zhouby tůně...


Alles drängt sich noch zusammen,
Herz an Herz und Baum an Baum,
All aus einer Erde stammen,
Flammend einer Liebe Traum:
Himmlisch Spiel, die frischen Kränze
Decken all mit gleichem Grün,
Jenen, daß er siegend glänze,
Diese, daß sie drunter blühn.


Lang im Herzen, süßes Kind!
Hab' ich, hab' ich dich geminnt;
Aber, o wie konnt' ich denken,
Solch ein minnigliches Kind
Würde Gegenhuld mir schenken!


Až tam, kde v oblaka se tyčí topoly,
sní oči moje s něžným roznícením!
Až tam, kam dosahuje kraj dnes roztoužením
spanilým zázrakem svým – nebes kupolí...!


ونظمٌ يجاري الناظمين جوادُه
إذا شاءَ أن يلهو بلحيةِ أحمق
أتى من إمام منطقي فيه للثنا
وللحبِّ ما لم يبقَ منِّي وما بقي
أبا الفتح لو فاتحت بحراً أو ابنه
لقامَ مقام المجتدِي المتملّق
ويا من له في العقلِ والنقلِ خاطر
لعاد له من قال للفلك ارفق
لقد جدت حتى جدت في كلّ ناقلٍ
وحتى أتاكَ الحمد من كلّ منطق
وقلَّدتني شرفٌ من النظمِ نعمةً
أنرت بها ما بين غرب ومشرق
أقول لها إذ صحفت نعت حاسد
بعينيك ما يلقى الحسود وما لقي


De un nombre insigne joven heredero;
Fruto primero del amor primero
Del más amante y noble corazón.
Yo, admirador ardiente de ese hombre,
Yo, celoso entusiasta de ese nombre,
Veo pesar sobre ti grande misión.


Phoebus, k západu jenž bráně stoupá,
Paprysků svých zlatoskvoucích zář
Ve zrcadle modrých očí koupá.


Ach, Alvaro! ach, ich seh' ihn
in ein großes Feuer flattern.
Ach, und sieh: der Mond verbirgt sich
hinterm Turm des Domes dort!


秋水为神玉为骨
片云出洞游虚碧
伫看他年鹤驾归
显彼青天与白日


Baste ya de otras rosas la ruina,
no te prosigas, que en mortal dolencia,
ninguno de sí mismo es escarmiento


Csodás, nevetlen érzelem
Beszélget titkosan velem,
Mely öntudatlanúl kihoz
Sírok bogácskóróihoz.


صبر العراق صبور أنت يا جمل!
وصبر كل العراقيين يا جمل
صبر العراق وفي جنبيه مخرزه
يغوص حتى شغاف القلب ينسمل
ما هدمو ما استفزوا من محار مه
ما أجرمو ما أبادوا في ما قتلوا
وطوقهم حول يمشي مكابرة
ومخرز الطوق في أحشائه يغل
وصوت حاديه يحدوه على مضض
وجرحه هو أيضا ناز ف خضل
يا صبر أيو حتى صبره يصل
إلى حدود، وهذا الصبر لا يصل!
يا صبر أيوب، لا ثوب فنخلعه
إن ضاق عن ولا دار فننتقل
لكنه وطن، أدنى مكارمه
يا صبر أيوب، أنا فيه نكتمل
وأنه غرة الأوطان أجمعها
فأين عن غرة الأوطان نرتحل؟!
أم أنهم أزمعوا ألا يظللنا
في أرضنا نحن لا سفح، ولا جبل
إلا بيارق أمريكا وجحفلها
وهل لحر على أمثالها قبل؟
وا ضيعة الأرض إن ظلت شوامخها
تهوي، ويعلو عليها الدون والسفل!
كانوا ثلاثين جيشا، حولهم مدد
من معظم الأرض، حتى الجار والأهل
جميعهم حول أرض حجم أصغرهم
إلا مروءته تندى لها المقل!
وكان ما كان يا أيو ما فعلت
مسعورة في ديار الناس ما فعلوا
ما خربت يد أقسى المجرمين يدا
ما خربت واستباحت هذه الدول
هذي التي المثل العليا على فمها
وعند كل امتحان تبصق المثل!
يا صبر أيوب، ماذا أنت فاعله
إن كان خصمك لا خوف، ولا خجل؟
ولا حياء، ولا ماء، ولا سمة
في وجه وهو لا يقضي، ولا يكل
أبعد هذا الذي قد خلفوه لنا
هذا الفنا وهذا الشاخص الجلل
هذا الخرا وهذا الضي لقمتنا
صارت زعافا، وحتى ماؤنا وشل
هل بعده غير أن نبري أظافرنا
بري السكاكين إن ضاقت بنا الحيل؟!


És osztogatván számos jószágot, hívatalt:
Midőn leszállt a trónról, a gyűlés felrivalt;
S fején, mely nem hajolt meg ur s vész előtt soha,
Még egyszer oly erősen állott a korona.


Sluj pod skalami leží,
je hluboká a svěží,
je asijských koberců plna...
Od boků nymfy se zvedá
rek Odysseus, loď svou hledá,
je vítr přízniv i vlna.


Bravo! bravo! L'ha faa proppi polid
a toeuss d'intorna quij bagaj: inscì
ghe poss cuntà ona scenna de fall rid
che la cuntava pù se staven chì;
chè di voeult, nee, già el sà? se dis pù e men,
e ogni busca per lor l'è on carr de fen.


»Nun will ich wiederum schlafen«,
Spricht sie zum alten Stein,
»Du wunderlicher Träumer,
Sollst mir nun einmal ruhig sein!«


Contra ti he intentado irme alejarme
la clausura requería velocidad
pero finalmente eras tú la que abría la puerta.
Estabas en cualquier cosa que pudiera
caminar llorar caerse al pozo
y desde la claridad me preguntabas por mi salud.
Estoy mal Lola casi no sueño.


Pověz, kde bydlí Pán Bůh můj?
Člověče, stůj a pozoruj!
kolem tebe pnou se chlumy,
na nich temné lesy šumí,
jejich lůno jako chrám
tichou řečí mluví k nám:
prodli noho, tiše stůj,
v lůně lesů dlí Bůh můj!


I


Ja Prinz! die Frau, die Dich der Welt geschenket
Ward dadurch Mutter auch für mich.
Daß sie der Welten Zügel lenket
Ist groß, doch grösser nicht, als das: Sie schenkt' uns Dich.
Sie gab die Fürstinn uns, die Paulen glücklich machet
Und durch ihn eine Welt, die, wenn er glücklich ist,
Mariens Schatten seegnend küßt
Die den in ihr verehrt, durch den die Erde lachet
Der keines Staub's darauf vergißt.


S köpenyét, mint Cézár,
Rávoná a képire...
Azaz hogy rávonta volna
Ha lett volna köpenye.


Ma non fuggío già mai nebbia per vènti,
come quel dí, né mai fiumi per pioggia,
né ghiaccio quando 'l sole apre le valli.


Acorre o piaga em meio do conflito:
“Prudência, ó filho de Jaguar, exclama;
Nem mais sangue timbira se derrame,
Que já não basta por pagar-nos deste,
Que derramaste, quando houver nas veias
Dos pérfidos Gamelas. O que ouviste,
Que o forte Japeguá diz ter sonhado,
Assela o que tupã me está dizendo
Cá dentro em mim nos decifrados sonhos,
Depois que os funestou propínquo sangue.”


Dir schickt die Blumenkette
Die schöne Ameley,
O helfe mir erretten
Die schöne Ameley.


Da du dein Aug' in meines senktest
Und lächelnd bald und weinend bald
Mir deine junge Seele schenktest,
Und niemand wußt' es als der Wald;


A umíráček pláče vítězství dlouhých utrpení,
a pláče výkřiky a chrapot umírajícího...


Byli jsme a budem dále,
přijdou zase jasní dnové,
nebojí se neurvalé
bouře srdce ocelové.


为国推贤匪惠私
十金为报遽相危
无言暗室何人见
咫尺斯须已四知


Such once were ; such the Happy
and  in better Ages knew.
The mighty  first left the Shore,
Spread all his Sails, and durst the Deeps explore;
He steer'd securely, and discover'd far,
by the Light of the
Poets, a  long unconfin'd and free,
Still fond and proud of
Receiv'd his Laws; and stood convinc'd 'twas fit
Who conquer'd  shou'd preside o'er


Тихий вете Вечер сине-хмурыЯ смотрю широкими глазамВ Персии такие ж точно куры,
Как у нас в соломенной РязанТот же месяц, только чуть пошире,
Чуть желтее и с другого краМы с тобою любим в этом мире
Одинаково со всеми, дорогаНочи теплые, — не в воле я, не в силах,
Не могу не прославлять, не петь иТак же девушки здесь обнимают милых
До вторых до петухов, до третьиАх, любовь! Она ведь всем знакома,
Это чувство знают даже кошки,
Только я с отчизной и без дома
От нее сбираю скромно крошкСчастья не Но горевать не буду —
Есть везде родные сердцу куры,
Для меня рассеяны повсюду
Молодые чувственные дурС ними я все радости приемлю
И для них лишь говорю стихами:
Оттого, знать, люди любят землю,
Что она пропахла петухам


bulutlar mı geçiyor başımın üstünden,


Wer bist du, Fürst, daß in mein Fleisch
Dein Freund, dein Jagdhund, ungebläut
Darf Klau' und Rachen hau'n?


يا تاجراً في العلمِ لا
في الملهياتِ ولا القماشْ
مثِّلْ لنا بخلاً بما
إنْ شئتَ أو أقصى عطاش


So auch mein Geist vor Gott, denn er erkannte,
Daß er, umfaßt, sich nie so sehr erweitert,
Den Allumfasser wieder zu umranken.


Tys v zámek nebes udeřil a rozskočil se rázem,
déšť rudých jisker jako hvězd se sypal na zem;
svět jeden požár jest a po srdcích se vzpíná
a plíseň hříchu, kterou věky mohly snést
na srdce lidská, a jeho velká vina
se tráví v něm – to plamenný je křest.


Si quisiere tomar tranquilo puerto
en la Patria que tanto ha deseado,
aun no tenga quietud después de muerto.


 Per me tiro a tenerla
sopra le spalle più anni che posso,
e di farmela dura come un osso:


Minden újul, minden éled,
Mindenütt mosolyg az élet,
Minden örvend: kicsi nagy!
Ki-kihajt korhadt fakéreg,
Vidul a legkisebb féreg,
Halva, halva, csak te vagy!


Gutes ist mir widerfahren,
Böses hast Du abgewandt.
Aller Zorn der Höllen-Scharen
War umsonst auf mich entbrandt.
Deine Gnad hat mich geschützet,
Deine Hand hat mich gestützet.
Guts empfieng ich: meine Sünd
Hatte Böses wol verdient.


Ne, Andělka nesměla z domu jít,
že měla to s psíkem nakázáno.
Jen mohla si s pannou promluvit.
Tož šeptala: „Ty má hloupoučká panno!“
Ale pak v dlouhé odpoledne
slunce když v záření na vše si sedne,
ubíhal nějak pomalu čas.
Byla jí dlouhá, dlouhá chvíle,
i psíčkovy uši ji zmrzely bílé
i jeho chraptivý, zlobivý hlas.


Und wie sich nun mein Nacken wendet,
von Schauern mächtig überwallt,
da steh ich scheu und fast geblendet
vor einer schimmernden Gestalt.
Im bleichen Kreis der Glühlichtglocken
ist ihre Nacktheit heller Tag,
es spielt ein Schein um Stirn und Locken
wie Blütenschmelz im Frühlingshag.
Zur Hüfte nieder um die Brüste
fließt mantelschwer ihr offnes Haar
und wogt und flimmert dämmerklar,
als ob ein Morgenwind es küßte.
Weiß leuchtet aus der schlanken Rechten,
zum Gruß geneigt und zum Gebot,
ein Lilienstab, den dunkelrot
zwei volle Rosen hoch umflechten;
so steht sie wehrend, wundersam
beglänzt. Und ich – mich überkam
ein Ahnen wie Erinnerung,
ein Sehnen, neu und kinderjung:
ich hatte sie nie noch nirgendwo
gesehn, und wie mir dennoch so
ihr freudig Auge, seelenweit,
und ihres Mundes Zärtlichkeit
jedwedes Faserchen tief innen
zu lauter Andacht ließ gerinnen:
ach, war's denn nicht, als sähe wieder
meine liebe Mutter zu mir nieder?


Dem Herzog fährt es durch den Leib;
Er zittert wie ein schwaches Weib;
Kaum hat er Kraft zu diesem Wort:
Schafft mir den bleichen Tambour fort.


Ich will mich freun und fröhlich sein
In Jesu, meinem Gott,
Denn er versüßet meine Pein
Und hilfet mir aus Not.
Er wird mich vom Bösen
Vollkömmlich erlösen,
Verkehren mein Leid
In ewige Freud
Und geben alle Seligkeit.


Poupě v růží středu
„naděje“ znak spasné;
v hoři dává stredu,
ve tmách nevyhasne.


Und so weiß ich, wo ihn finden,
Wo mit ihm des Vaters sein,
Den Verlornen auch, aus Sünden
Führt er rein zur Kirche ein.


O wohl ein gantz allerseits
Güldnes Creutz/
So die Sünder bessert
Welches des Gottlosen Aug
Mit der Laug
Wahrer Reu bewässert!
Unglück ist das beste Glück/ 4
Glück bringt nur verderben/
Wessen Gnaden-reiche Dück'
Heilig machen sterben.


Kivált, ragyás, aszott bagoly,
Te, az erkölcs Parcája,
Ki mindent megrágsz, mint a moly,
Belzebubnak kajlája!
Ki csak alig mozogsz immár,
Nyelved mégis kerepel,
Kit a pokol nyilt öllel vár,
S ha mégy, - bezzeg ünnepel,
Pondró-nyelved csak turkáljon,
Szívnek vermet csak áskáljon, -
Banya! most már nevetlek
S mind örökre megvetlek.


Ich schätze den Kodex der Moral
Als eine Grammatik zum Schulgebrauch.
Wer schreibt und lebt mit schöpferischem Hauch,
Heißt inkorrekt erst allemal
Und zwingt den usus endlich auch.


Hogy bűnömet el akarnám hallgatni
És néked meg nem akarám vallani,
Ottan csontaim elszáradának,
Soksága miatt én siralmimnak.
Mert éjjel-nappal kezed nehéz volta
Nagy bűneimért rajtam fekszik vala,
Bennem elfogya minden erősség,
Mint nyári hévségben az nedvesség.


„Tak rád bych ve své ruce ucítil tvoji dlaň!
Jen spi a neprobuď se, spi tiše dál a vstaň!“


Bahno Čechy jsou, my vody říčné,
čistoty v nich dbáme ustavičné,“
křičel chlap a kal své duše svodil
na zem, v níž se z poběhlíka zrodil.


济川须用楫
罔水戒行舟
四海风波路
安眠是胜游


Vagam sombras gentis de mortas, vagam
Em grandes procissões, em grandes alas,
Dentre as auréolas, os clarões que alagam,
Opulências de pérolas e opalas


Se no poss andà a pè,
o per reson di pee o del calzolar,
nè andà in tirosa come tanc somar,


Krásu, děvo, zdob ctnotou si!
Jistě že – Bůh ví! junů sbor
Krásomilovných potom vždy
Polítne


Ich nickte schmerzlich, ging hinab zur Gasse
Und schrie laut auf und heulte mit der Masse.


Non s'ode aura che spiri
Con soave garrir tra fronda e fronda,
E con tremoli giri
Scherzar coi rami e festeggiar con l'onda,
Perché dal sol che vibra ardenti strali
Le fur tarpate e consumate l'ali.


Hogy akadok életemben
Olyan pillangóra,
Aki után szaladnom is
- Szemtelenség volna!...


Eh, vidíš, hochu: všechno prý jak sen!
Jsi pouhá třtina – ničím tvoje pýcha!
Jdeš v černém hávu – je to hořký den.
Cos tupě duní – duše tvá však tichá.


Mein Paß! Mein Paß! – Ach leider ist
Er gescheitert am Lurlei neulich.
Oh, trinken Sie doch einen Becher Wein,
Das wäre mir sehr erfreulich!«


Or, per disacerbar li animi pregni,
avete a ciaschedun le braccia aperte,
ch'a domandar perdon venir si degni.


Óh hír! vidd hírűl ezt, kérlek, temagadnak,
Hogy verseim néked ily dicsérést adnak:
Majd talám felvészi nevemet szárnyára
S pengeti azt egész hazám hallatára.


e tra il più chiaro e più onorato stuolo
de l'anime, che 'l terzo cerchio serra,
vivi felice, e se 'l pensier non erra,
pietosa ascolti il nostro acerbo duolo.


不到庐山不是僧
斯言斯语亦何曾
珙今兴尽还归去
五老依前倚碧层


In der Treppe tiefster Ecke,
Hinter des Hatschieren Rücken,
Hat ein Mädchen sich geschmieget,
Auf den Zug hervorzublicken.


أَتَعرِفُ أَطلالاً وَنُؤياً مُهَدَّم
كَخَطِّكَ في رَقٍّ كِتاباً مُنَمنَما
أَذاعَت بِهِ الأَرواحُ بَعدَ أَنيسِه
شُهوراً وَأَيّاماً وَحَولاً مُجَرَّما
دَوارِجَ قَد غَيَّرنَ ظاهِرَ تُربِهِ
وَغَيَّرَتِ الأَيّامُ ما كانَ مُعلَما
وَغَيَّرَها طولُ التَقادُمِ وَالبِلى
فَما أَعرِفُ الأَطلالَ إِلّا تَوَهُّما
تَهادى عَلَيها حَليُها ذاتَ بَهجَةٍ
وَكَشحاً كَطَيِّ السابِرِيَّةِ أَهضَما
وَنَحراً كَفى نورَ الجَبينِ يَزينُهُ
تَوَقُّدُ ياقوتٍ وَشَذرٌ مُنَظَّما
كَجَمرِ الغَضا هَبَّت بِهِ بَعدَ هَجعَةٍ
مِنَ اللَيلِ أَرواحُ الصِبا فَتَنَسَّما
يُضيءُ لَنا البَيتُ الظَليلُ خَصاصَةً
إِذا هِيَ لَيلاً حاوَلَت أَن تَبَسَّما
إِذا اِنقَلَبَت فَوقَ الحَشِيَّةِ مَرَّةً
تَرَنَّمَ وَسواسُ الحُلِيُّ تَرَنُّما
وَعاذِلَتَينِ هَبَّتا بَعدَ هَجعَةٍ
تَلومانِ مِتلافاً مُفيداً مُلَوَّما
تَلومانِ لَمّا غَوَّرَ النَجمُ ضِلَّةً
فَتىً لا يَرى الإِتلافَ في الحَمدِ مَغرَما
فَقُلتُ وَقَد طالَ العِتابُ عَلَيهِم
وَلَو عَذَراني أَن تَبينا وَتُصرَما
أَلا لا تَلوماني عَلى ما تَقَدَّم
كَفى بِصُروفِ الدَهرِ لِلمَرءِ مُحكِما
فَإِنَّكُما لا ما مَضى تُدرِكانِهِ
وَلَستُ عَلى ما فاتَني مُتَنَدِّما
فَنَفسَكَ أَكرِمها فَإِنَّكَ إِن تَهُن
عَلَيكَ فَلَن تُلفي لَكَ الدَهرَ مُكرِما
أَهِن لِلَّذي تَهوى التِلادَ فَإِنَّهُ
إِذا مُتَّ كانَ المالُ نَهباً مُقَسَّما
وَلا تَشقَيَن فيهِ فَيَسعَدَ وارِثٌ
بِهِ حينَ تَخشى أَغبَرَ اللَونِ مُظلِما
يُقَسِّمُهُ غُنماً وَيَشري كَرامَةً
وَقَد صِرتَ في خَطٍّ مِنَ الأَرضِ أَعظُما
قَليلٌ بِهِ ما يَحمَدَنَّكَ وارِثٌ
إِذا ساقَ مِمّا كُنتَ تَجمَعُ مَغنَما
تَحَمَّل عَنِ الأَدنَينَ وَاِستَبقِ وُدَّهُم
وَلَن تَستَطيعَ الحِلمَ حَتّى تَحَلَّما
مَتى تَرقِ أَضغانَ العَشيرَةِ بِالأَن
وَكَفَّ الأَذى يُحسَم لَكَ الداءُ مَحسَما
وَما اِبتَعَثَتني في هَوايَ لُجاجَةٌ
إِذا لَم أَجِد فيها إِمامي مُقَدَّما
إِذا شِئتَ ناوَيتَ اِمرَأَ السوءِ ما نَز
إِلَيكَ وَلاطَمتَ اللَئيمَ المُلَطَّما
وَذو اللُبِّ وَالتَقوى حَقيقٌ إِذا رَأى
ذَوي طَبَعِ الأَخلاقِ أَن يَتَكَرَّما
فَجاوِر كَريماً وَاِقتَدِح مِن زِنادِهِ
وَأَسنِد إِلَيهِ إِن تَطاوَلَ سُلَّما
وَعَوراءَ قَد أَعرَضتُ عَنها فَلَم يَضِر
وَذي أَوَدٍ قَوَّمتُهُ فَتَقَوَّما
وَأَغفِرُ عَوراءَ الكَريمِ اِدِّخارَهُ
وَأَصفَحُ مِن شَتمِ اللَئيمِ تَكَرُّما
وَلا أَخذِلُ المَولى وَإِن كانَ خاذِل
وَلا أَشتُمُ اِبنَ العَمِّ إِن كانَ مُفحَما
وَلا زادَني عَنهُ غِنائي تَباعُد
وَإِن كانَ ذا نَقصٍ مِنَ المالِ مُصرِما
وَلَيلٍ بَهيمٍ قَد تَسَربَلتُ هَولَهُ
إِذا اللَيلُ بِالنَكسِ الضَعيفِ تَجَهَّما
وَلَن يَكسِبَ الصُعلوكُ حَمداً وَلا غِنىً
إِذا هُوَ لَم يَركَب مِنَ الأَمرِ مُعظَما
يَرى الخَمصَ تَعذيباً وَإِن يَلقَ شَبعَةً
يَبِت قَلبُهُ مِن قِلَّةِ الهَمِّ مُبهَما
لَحى اللَهُ صُعلوكاً مُناهُ وَهَمُّهُ
مِنَ العَيشِ أَن يَلقى لَبوساً وَمَطعَما
يَنامُ الضُحى حَتّى إِذا لَيلُهُ اِستَوى
تَنَبَّهَ مَثلوجَ الفُؤادِ مُوَرَّما
مُقيماً مَعَ المُثرينَ لَيسَ بِبارِحٍ
إِذا كانَ جَدوى مِن طَعامٍ وَمَجثِما
وَلِلَّهِ صُعلوكٌ يُساوِرُ هَمَّهُ
وَيَمضي عَلى الأَحداثِ وَالدَهرِ مُقدِما
فَتى طَلِباتٍ لا يَرى الخَمصَ تَرحَةً
وَلا شَبعَةً إِن نالَها عَدَّ مَغنَما
إِذا ما رَأى يَوماً مَكارِمَ أَعرَضَت
تَيَمَّمَ كُبراهُنَّ ثُمَّتَ صَمَّما
تَرى رُمحَهُ وَنَبلَهُ وَمِجَنَّهُ
وَذا شُطَبٍ عَضبَ الضَريبَةِ مِخذَما
وَأَحناءَ سَرجٍ فاتِرٍ وَلِجامَهُ
عَتادَ فَتىً هَيجاً وَطِرفاً مُسَوَّما


Jaké to strašlivé tajemství rozkvetlo
na cestě naší, ta pečeť má rudá!
A člověk neví, zda nehřeší na Tobě,
zda klnout nebude chudému chudá.


Lebends Marmor/ das man ſchauet/
eine Schoͤnheit-Seul’ hier bauet/
eingeaͤdert mit Saffiren:
Hals und Nacken ſchnur-recht windet/
und den Buſen doppelruͤndet;
einen Wunder-bau zufuͤhren.
Haͤnd’ und Arme ziert Alpaſter/
macht die Schoͤnheit noch verfaſſter.
Und/ das mehr! ein groſſer Geiſt
blickt aus aller dieſer Zierde;
die ein’ Edle Herberg heiſt
dieſes Gaſts von gleicher Wuͤrde.


Così venìa Rinaldo ricordando
quel che già il suo cugin detto gli avea,
de le future cose divinando,
che spesso conferir seco solea.
E tuttavia l'umil città mirando:
- Come esser può ch'ancor (seco dicea)
debban così fiorir queste paludi
de tutti i liberali e degni studi?


اللُبُّ قُطبٌ وَالأُمورُ لَهُ رَحىً
فَبِهِ تُدَبَّرُ كُلُّها وَتُدارُ
وَالبَدرُ يَكمُلُ وَالمَحاقُ مَآلُهُ
وَكَذا الأَهِلَّةُ عُقبُها الإِبدارُ
إِلزَم ذَراكَ وَإِن لَقيتَ خَصاصَةً
فَاللَيثُ يَستُرُ حالَهُ الإِخدارُ
لَم تَدرِ ناقَةُ صالِحٍ لَمّا غَدَت
أَنَّ الرَواحَ يُحَمُّ فيهِ قُدارُ
هَذي الشُخوصُ مِنَ التُرابِ كَوائِنٌ
فَالمَرءُ لَولا أَن يُحِسُّ جِدارُ
وَتَضِنُّ بِالشَيءِ القَليلِ وَكُلُّ ما
تُعطي وَتَملِكُ ما لَهُ مِقدارُ
وَيَقولُ داري مَن يَقولُ وَأَعبُدي
مَه فَالعَبيدُ لِرَبِّنا وَالدارُ
يا إِنسَ كَم يَرِدُ الحَياةَ مَعاشِرٌ
وَيَكونُ مِن تَلَفٍ لَهُم إِصدارُ
أَتَرومُ مِن زَمَنٍ وَفاءً مُرضِياً
إِنَّ الزَمانَ كَأَهلِهِ غَدّارُ
تَقِفونَ وَالفُلكُ المُسَخَّرُ دائِرٌ
وَتُقَدِّرونَ فَتَضحَكُ الأَقدارُ


Nachdem sie das gesagt, und mit verstelltem Sinn
Den Argwohn gleich erweckt, auf den ihr Reden zielte,
So schlich die schlaue Frau stracks zu der Bache hin,
Die unten ihre Wochen hielte.


Wenn aber ein verlornes Kind
Vom Tod erwacht, sich krümmt und windt,
Und sieht das Böse böse an,
Und glaubet, daß es sonst nichts kan,
Verzagt an sich, es geht ihm aber nah;
Kaum sieht sichs um, so steht der Heiland da.


Es steht ein Blatt beschrieben
im Buch der deutschen Schmach,
Das muß der Teufel lieben
bis an den Jüngsten Tag.
Das brennt auf schwarzem Grunde
mit roter Flammenschrift,
Das schwärt wie rote Wunde
mit schwarzem Schlangengift.
O hätt' ich Donnerstimme,
gleich des Gewitters Macht,
Ich schrie in heiligem Grimme:
Fluch höllischer Niedertracht!
Ich rollte alle Geschütze
blauschwarz am Himmel auf
Und spiee rächende Blitze,
gerichtet Lauf an Lauf.
Weh dir, du fetter Würger,
du Staatsverbrecher Staat,
Für hunderttausend Bürger,
den Strick der Missetat!
Für hunderttausend Deutsche
das hinterlistige Netz,
Die Sklavenhalterpeitsche,
geflochten vom Gesetz!
Du Schandgesetz für Schergen,
die des Verräters Gier
In Freundesmaske bergen,
Spürdogge, wehe dir!
Du Folterbank der Freien,
du quälst die Freiheit tot –
Und doch mußt du gedeihen
für unser Aufgebot ...
Es steht ein Blatt beschrieben
im Buch der deutschen Schmach,
Das muß der Teufel lieben
bis an den Jüngsten Tag.
Sturm läutet das Gewissen.
Es zittert die Geduld:
Wann wird in Staub zerrissen
das Riesenblatt der Schuld?


Da schwamm der Kutter Freiligrath,
Darauf als Puppe die Büste
Des Mohrenkönigs, die wie ein Mond
(Versteht sich ein schwarzer) grüßte.


böyle kavgalı günlerde sen poyraza dönersin


Világok teste lett a testem,
Amit látok, az mind enyém;
Átcsapnak a lángok felettem:
Égek, de el nem égek én!


Naše víska v lůně lesů
před světem se skrývá,
kdo však prožil své tam mládí
o ráji vždy snívá.


Und kömmt ein Held und kann mein Reich und kann mich selbst befrein,
Die Hälfte soll von allem Land und Gut sein eigen sein.«


Es hatt' ein Müller eine Mühl
An einem Wasser kühle;
Da kamen hübscher Mädchen viel
Zu mahlen in der Mühle.


Monsieur Prudhomme y Homais no saben nada.
Hay Chipres, Pafos, Tempes y Amatuntes,
donde el amor de mi madrina, un hada,
tus frescos labios a los míos juntes).


I ztichnul – kráčel;... pak jak naposled
popatřil v ona místa čarná, milá,
kde jeho život vypučel a zkvet,
kde duše písněmi se roztoužila; –
leč víska ztratila se v horách již:
zřel pouze zeleň luk a zeleň polí...


Znám tebe jako matku syn,
již vrah mu zabil v objetí –
a bůh mi odpusť! retem mým
že syna chvěje prokletí. –


Zhnusiv se sobě, zhnusil jsem se jiným...
Snad nebylo těch, kteří pochopí...
Čas přetékal svým mořem teskně líným,
a lidstvo volalo z té potopy...


Schonen uns auch fremde Gloßen,
Geben gar die Hausgenoßen
Unsern Feinden Zung und Wind,
Bis die Lehrer eingenommen
Und wir auf den Holzstoß kommen,
Wo die Flüche Flammen sind.


Mit vielem will die Heimat mich erfreuen,
Ein heitres Schloß an blaugewundnem Flusse,
Gesell'ge Lust, Mutwill und frohe Muße,
Der Liebe heitres Spiel, süß zu zerstreuen.


Wenn jene tief in meine Laute
Nach rührenden Akkorden greift,
Ruft die, der höhern Welt Vertraute:
Getrost! auch deine Palme reift.


Než přijde on, ty zatím vůdcem buď!


幽洞悬流作雨飞
一帘冰瀑溅珠玑
懒从玉女添妆镜
故向松关掩石屏


Nač spřádat tedy vetchou pavučinku, –
s tím štítem věru nepustíš se v boj!
tož raděj’ láhev mi sem podej, synku!“


»Ach wenn ich es doch nur wüsste, wüsste,
Wie ein Liebster seine Liebste küsste!«
»Wölklein, das dort um das Tännlein flattert,
Vöglein, das dort um das Nestlein girrt,
Und du Bäumlein, das so weiss dort blüht,
Sag mir doch, wo schlägt das Herz des Frühlings?


„Hle, jak obě tváře vzdouvá!
Trhá sebou a zas couvá!
V roh je vražen, na mou víru,
půlí těla jako v díru.
Nohama si tluče v čelo.
Ó, ty zmetku, tluč jen smělo!“


	Quand'io trovo la gente per la via,
ogniun mi guarda per trassecolato
e dice ch'io sto male e ch'io vo via.


共倚孤篷月似霜
夜深风露满胡床
应知此月重圆夜
君在他乡我故乡


Wann deine Gnaden-Hand mich führt /
mein Geist dein Geist-Bestrahlung spürt /
dein' Allmacht mir beyspringet:
so ist mir nichts unmüglich hoch.
Wann tausend Hydren wären noch /
wann mich die Höll umringet /
wolt' ich / kecklich
sie verlachen / meine Sachen /
wohl vollbringen /
dir / Herr / Lob und Sank zu singen.


Che si guadagni il pan di giorno in giorno
Col zappar, col portar continue some,
Et col gir sempre, o far sempre ritorno;


Csak én tartom ifjan az arcom,
Csak én vívom mindig a harcom.


El Resoplón


Vrčí, vrčí kolovrátek
Dnem i nocí – jen na svátek
Panna práci zastaví.
Kůželíček bílý skládá,
Své myšlénky v nitě spřádá,
Koho přádlem vypraví?


TAREJA


Na matčině drahém hrobě
pestrá kvítka vyrůstají,
v nich se krása její duše,
slza její lásky tají.


Der bin ich Sined! Lange sah' ich schon
Auf meinen Hügel nieder, horchete
Nach allen Winden, ob kein Barde mir
Mit seiner Klage käme 1 . Keiner kam 2 .
Und meine Freude bey den Seligen
War, wie des Mondes Antlitz, wenn ein Dunst
Sich von der Erde schwingend es beschleicht. –


O R.B. da sinistra profecia,
Coitado! — era o Rodolfo Pau Brasil,
Que, com tanto saber, não saberia
Prever exploração tão baixa e vil.


, how strong thy gentle argument!
By the convinc'd, I scorn the iron lore,
The savage virtues of untutor'd minds:
In thy mild rhetoric dwells a social love
Beyond my wild conceptions, optics false!
Thro' which I falsely judg'd of polish'd life.


Mondd szolgálatomot őnéki én szómmal,
Kérjed, emlékezzék valaha felőlem,
Ne felejtsen éngem;
Lám, csak benne vagyon én gyönyörűségem!


Du tu nur nicht so, guter Vater! Ich weiß
Aus Briefen und sonsther sowas über viele
Nächte und seltsame Gruppenspiele.
Und tausend pro Mädel war damals ein Preis!
Ich bin doch kein Kind mehr. Ich meine auch nur:
Zehntausend Mark sind schließlich kein Quark.
Komm! Trinken wir auf die Tante Bur
Und auf einen König von Dänemark.


十载金门共尔趋
今闻矍铄老姑苏
太丘乡行康成学
谁信名儒在五湖


Jaká to noc, jak zářivá,
až srdce celé zaplesá!
Jaká to šíře, hloub a klid –
ach, nebesa – – ach, nebesa!


Ja! Mauvillon und Unzer, doch die jungen.


Sepultura del tiempo,
dejé en ti mi cadáver de veinte años
bajo tierra de flores y amuletos
y cáscaras de días devorados.
Amuleto de amor fue la manzana,
amuletos la luz, la llave, el barco,
la gaviota y el pez, dispensadores
de una vida sin nubes, viaje mágico.
Le vestí a mi cadáver de estaciones
y sobre la guitarra del pasado
recliné su cabeza vendada de ciudades
lucientes como bálsamos.
Puse a su lado nombres de otras épocas,
los rostros ya de sombra enmascarados
y le dejé vivir su larga muerte
en un clima de lluvia, de maíz y caballos.
La tierra memorable cede ahora.
¿Joven mío, no estás bien sepultado?
¿Tu mano es esta mano que se mueve
buscando entre las ruinas esqueletos de pájaros?
Visitante de niebla
venido de un país de fechas y retratos:
Te sientas a mi mesa nodriza y hortelana,
vestido unos instantes con mi traje de ocaso.
Fantasma familiar, compareces al punto
por un signo, una voz o una forma llamado.
Sólo un caballo y una rosa guardan
tu sepultura de años.


有客千岩万壑中
绿毛丹脸紫方瞳
不知今夜西楼月
几处飞仙下碧空


Mit diesem Lied kam Friede auf die Brüder
Und auf den Abt, die guten Willens sind;
Sie knieten um die heil'ge Leiche nieder,
Da ward ihr grimmer Schmerz ganz süß und lind.


Spáso naše! milosti tvé studny
plny jsou; hle psanců truchlý sbor
v bídě úpí, Israel jak bludný,
dej, by vzešla hvězda na obzor,
zachraň nás!


Když se kvítek vyvine,
Milou sobě družku hledá,
O samotě zahyne:
Tajenému citu běda!


Der Kaiser Napoleon
War nach Paris entflohn,
Die Armee, in Eis und Wind,
War gefangen oder todt.


Jestli po nemožných věcech toužíš,
toť sám sebe zbytečně jen soužíš.


Aus klaffenden Wunden
speit der Berg
sein Blut gegen euch.
Mit Wellenhunden
fällt euch an
der Haß der Höhe
wider das Tal.
Aber ihr fliegt,
blutbespritzt,
unbesiegt,
empor, empor.


坐阅江山会此亭
天风拂面酒微醒
长空一望春无际
落日千峰鸟外青


Now let me call the Joyful Day to mind;
'Twas a fair Morning; and the Blustring Wind
Slept in its peaceful Caverns, while he came
Gazing and pleas'd to see the Noble Frame
Crown'd with that shining Orb. "Stand there, he cries,
" Thou little Emblem of the boundless Skies
"Whither my Soul with fiery Passion tends;
The Emblem stands; and tells surviving Friends
Of the bright Palace and the Golden Throne
Where the Dear  better part is gone:
His eager Thoughts bent on their shining way
Let the Clay drop to mingle with the Clay;
But his great Soul beyond the Stars is fled:
Then why, my Heart, why should we Mourn him Dead?
Strangely, my Thoughts, ye let this cozening Grief
With a false Name impose on your Belief:
It saw the Flesh sink down with closing Eyes
To the cold Earth, and cry'd, 'tis  Dies:
Mistaken Grief! to call the Flesh the Friend!
The Heavenly Court saw the Bright Youth ascend,
Flew to embrace him with Immortal Love,
And sung his Welcome to the Seats above.
The Building firm, and all the Mansions bright,
The Roof high-Vaulted with Aethereal Light:
Beauty and Strength on the tall Bulwarks Sate
In Heavenly Diamond: And for every Gate
On Golden Hinges a broad Ruby turns,
Guards off the Foe, and as it moves it burns.
Millions of Glories Reign thro' every part;
Infinite Power and Uncreated Art
Stand here display'd, and to the Stranger show
How it out-shines the Noblest Seats below;
The Stranger just look'd down, and Smil'd upon 'em too.


Pláč a lkání přerušily
další slova Prokopova,
jenž po dlouhé chvíli dále
pokračoval v svojí řeči.


小舟能送酒如泉
七十鸳鸯五色莲
似是看花韦杜客
凤城宫殿曲江边


ma ben tempo è dar fede a chi m'informa
qual sia la falsitade e quale il vero,
e d'ire a miglior via m'insegna l'orma.


وَذي حَسَدٍ يَغتابُني حينَ لا يَرى
مَكاني وَيُثني صالِحاً حينَ أَسَمعُ
تَوَرَّعتُ أَن أَغتابَهُ مِن وَرائِهِ
وَما هُوَ أَن يَغتابَني مُتَوَرِّعُ
وَيَضحَكُ في وَجهي إِذا ما لَقيتُهُ
وَيَهمِزُني بِالغَيبِ سِرّاً وَيَلسَعُ
مَلَأتُ عَلَيهِ الأَرضَ حَتّى كَأَنَّما
يَضيقُ عَلَيهِ رُحبُها حينَ أَطلُعُ


策杖游洞天
石羊卧荒草
平起不载逢
几见春风老


Kdosi mi děl:
Škoda té Mařenky, že sobě nepospíší,
by třeba o kramflíček byla vyšší;
i s drobty sebrala by dvanáct košů slávy!
A na to já:
Právě by nám, svým drahým, byla bližší,
zůstává schválně o poznání nižší.
Ví to, že k bohyni jen půl jí schází hlavy:
drobeček lásky však jí milejší než sláva –
a co se košů týče, sama jich rozdává.


Mais humble en mes désirs, pauvre enfant solitaire,
Si je n'ai pas nourri dans l'ombre et le mystère
De l'immortalité le rêve ambitieux,
J'en caresse un plus doux, dont la vague pensée,
Ranimant l'espérance où mon âme est bercée,
Me fait voir l'avenir sous un jour amoureux.


Imagino-me no teu corpo, tu no meu corpo também
e numa dança de heras,
trocamos corpos e seres
nessa fluidez serena, feminina,
intempora
Imagino-te corpo, alma , cheiro, toque
paz e lume
a simbiose que busco,
pelos caminhos da vida


Der Dichtkunst Schwester, die Music, erscholl
In sanftgedämpftem feinem süssem Thone;
Und du vergassest ganz den Glanz der Königs Crone
Und warest sanfter Freuden voll!


Ticho však. Nikde ni zvuku.
Na stráň již vystupuje,
Ku srdci tiskna si ruku,
rozkoš i muku
stěží jen utlumuje.


              rol
ROLA
e voa e vai varando vertiginosa o vácuo vago
e assoviiiia fino no espaço oc
UMA PEDRA ROLOU PELA ENCOSTA DA MONTANH


Ein schwefelgelber Wetterschein
Umzieht hierauf des Waldes Laub.
Angst rieselt ihm durch Mark und Bein;
Ihm wird so schwül, so dumpf und taub!
Entgegen weht' ihm kaltes Grausen,
Dem Nacken folgt Gewittersausen.


ché mi par tuttavia
veder il Varchi pigliarvi a mazzacchera,
o che dal Gello abbiate la suzzacchera.


В начале жизни школу помню я;
Там нас, детей беспечных, было много;
Неровная и резвая семья;
Смиренная, одетая убого,
Но видом величавая жена
Над школою надзор хранила строгТолпою нашею окружена,
Приятным, сладким голосом, бывало,
С младенцами беседует онЕе чела я помню покрывало
И очи светлые, как небеса,
Но я вникал в ее беседы малМеня смущала строгая краса
Ее чела, спокойных уст и взоров,
И полные святыни словесДичась ее советов и укоров,
Я про себя превратно толковал
Понятный смысл правдивых разговороИ часто я украдкой убегал
В великолепный мрак чужого сада,
Под свод искусственный порфирных скаТам нежила меня теней прохлада;
Я предавал мечтам свой юный ум,
И праздномыслить было мне отрадЛюбил я светлых вод и листьев шум,
И белые в тени дерев кумиры,
И в ликах их печать недвижных дуВсё — мраморные циркули и лиры,
Мечи и свитки в мраморных руках,
На главах лавры, на плечах порфиры —
Все наводило сладкий некий страх
Мне на сердце; и слезы вдохновенья,
При виде их, рождались на глазаДругие два чудесные творенья
Влекли меня волшебною красой:
То были двух бесов изображеньОдин (Дельфийский идол) лик младой —
Был гневен, полон гордости ужасной,
И весь дышал он силой неземноДругой женообразный, сладострастный,
Сомнительный и лживый идеал —
Волшебный демон — лживый, по прекрасный,
Пред ними сам себя я забывал;
В груди младое сердце билось — холод
Бежал по мне и кудри подымаБезвестных наслаждений темный голод
Меня терза Уныние и лень
Меня сковали — тщетно был я молоСредь отроков я молча целый день
Бродил угрюмый — всё кумиры сада
На душу мне свою бросали тен


يا يوم بحفوفةٍ والشهب هائلة
رويت عن وارداتٍ أصدق الخبر
هزّت أسابرنا من كفها سمراً
على الحجال فلم تبقِ ولم تذَرِ
وهكذا يومها الثاني لقد شهر ال
بزاة فيه مناسيراَ كما التبر
وخضبت من دم الأعدا مخالبها
فلم تدع لبني حجلان من أثر


Závidělo však ho nebe světu,
Do dna číši trápen duch:
Druhý smysl lidský zavřín kmetu,
Vzat jest jemu drahý sluch.


Einfältig sei gleich wi di Tauben:
Ohn alle gall und einig schnauben.
Gott ist ein gantzeinfältig Geist,
Und libt di Einfalt allermeist.
Einfältig sei mit list der Schlangen,
Das Bosheit sich dadurch verfangen,
Di ni der Einfalt krafft erkennt,
Und sich an Einfalt strakks verrennt.
Das einfach Eins schleust alle tausend,
Und ist doch Eins mit Eins hersausend.


Pravda jest co cedry na Libanu,
Ti, jenž na ni dují větrové,
Jen víc šíří vonnou její mannu;


Such keine Rache; gieb sie Gott,
Der wird zu seiner Zeit sein Rachschwerd doch wohl zücken,
Er ist der Herr, der schlägt und droht,
O! seine Hand wird schon den Feind mit Nachdruck drücken.
Der Herr läßt nie was Gutes unbelohnt;
Er strafet auch, ob er gleich lange schont.
Der Höchste ist gerecht, er züchtget hart und strenge
Der Aufschub mehrt der Strafen Menge.


Ein harter Fluch beschwert das Land,
Wo dieser Weinstock aufgeschossen;
Es hat in dem bestraften Sand
Ein Sohn des Vaters Blut vergossen,
Und, falls mich kein Gedicht berückt,
So ist der Winzer gleich erstickt,
Der seiner Beeren Kost zum ersten Mal genossen.


Was solt' auff solchen Fang begehn das arme Kind?
bald kroch sie ein/ bald auß. Nicht Mars und Venus sind
mit solcher Schaam ertappt/ wie diß verliebte Paar/
in seiner besten Lust so schlau betroffen war.


夜深风霰入油疏
小院灯明自勘书
料得系舟低柳下
一江烟雨怨离居


veselé, tklivé, vyzývavé, cudné,
ale všecky rovnou jeti na jih.
Každá si vybéře, co má ráda;
každý si vybéře, co má rád,


 ¡Oh mi voz condecorada
con la insignia marinera:
sobre el corazón un ancla
y sobre el ancla una estrella
y sobre la estrella el viento
y sobre el viento la vela!


Esta es aquella fiera poderosa,
responde el cielo; que llegó su día,
como llega, aunque tarda, a los tiranos.


Od té doby péče jeho tklivá,
usilovná, věrná, vezdy živá
chrání kroky nohou chabých,
oporou je v chvílích slabých –
jakás radost lehce zádumčivá
nad domem se vznáší bílým,
který štítem roztomilým
do parku a k jezeru se dívá.


Der Tugend festen Grund legt ich in jungen Jahren:
Was meiner Ahnen Faust erwarb zu ihrer Zeit/
Das pflanzt ich weiter fort durch eigne Tapfferkeit;
Wie edel mein Gemütt/ hat Freund und Feind erfahren.
Ich diente sonder Scheu und treulich Gott und Land/
Drum bot mir Gnad und Gunst von Hoch- und Niedern Hand.
Muß ich der Jahre satt/ das irdsche Leben schlüssen/
Viel Tugend-Nägeln solln aus meinem Grabe sprissen.


四海兵今息
耕夫未得知
黄粱不敢吃
碗尚半蒿藜


olduğunu anlatmaktayıselam onlaradır, huzur y


Wir ziehn zum Krieg. Der Tod ist unser Kitt.
O, heulte mir doch die Geliebte nit.


Ők amíg vérük vére hull
úgy védik itthon a hazát
hogy szívbe fojtják zsarnokul
a gyermekeknek igazát.


Если я мог бы дать тело и выход из груди
своей тому, что наиболее во мне, если я мог бы
извергнуть мысли свои на выражение и, таким
образом, душу, сердце, ум, страсти, чувство
слабое или мощное, всё, что я хотел бы некогда
искать, и всё, что ищу, ношу, знаю, чувствую и
выдыхаю, еще бросить в одно слово, и будь это
одно слово перун, то я высказал бы его; но,
как оно, теперь живу и умираю, не
расслушанный, с мыслью совершенно безголосною,
влагая ее как меч в ножны…


Und jeder Falsche müss' es schaun,
Und fühlen Seelenangst und Graun!
Und dieser Unschuld Lächeln sei
Erweckung ihm zur späten Reu'!


An der furchtbaren Waag aller geopferten
Seelen, Rache hineinnickend, vorübergehn
Und die schauende Sonne
Und der Mond und die horchende


Drauf Kaiser Max mit Lächeln: »Spricht unser Sprichwort wahr,
So soll der Mensch sich ändern nach jedem siebenten Jahr;
Doch du, seit ich dich kenne, bist immer Narr geblieben,
Drum mein' ich stets, du zählest der Jahre noch nicht sieben.«


toužíme poznati, synové hvězdy malé,
v prostoru prach prachů rozetřený
a země hrozny zralé,


Erinnre dich, wie in des Nordlichts Gluthen
Oft unsre kleine Barke durch die Fluthen
Mit Zittern an das Ufer stieg;
Und wie wir dann, wenn hoch die Wogen drangen,
Ein Lied von Fingal durch die Wogen sangen,
Von Geistern, Harfen, Schlacht und Sieg.


二千里路佳山水
无数海棠官道旁
风送落红搀马过
春光更比路人忙


溪声到枕惊春梦
露气入帘生夜寒
自起开门看明月
和花移过曲阑干


Mé oči v nebe Tvoje vytržené,
mé ruce křečí spětí zkrvavené
nic o smutku mé lásky nepraví ti?!


A když své pohádky mi vyprávěla,
ty bílé hvězdy, jež jsem měl tak rád,
z níž každé třesoucí se touha sjela
do hloubky ňader mých; vždy mír v nich vlád’.


Tarde lluviosa de días infinitos,
cuando se agolpan certeros
los hados del destino,
tras el cristal de mi ventana
veo pasar un mendigo,
su espalda, va encorvada,
sus ojos, en el suelo fijos,
tiene su pelo ya canoso
con un leve aire cetrino,
y sus manos temblorosas
muy ajadas por el frío,
parecen sus pasos apagados
andar buscando cobijo,
mas su mirada ausente
nos dice de su vacío,
y que su sombra acarrea
los golpes del destino;
Lentamente se paró
como si fuera cautivo,
de esa lluvia que caía
sobre su cuerpo curtido,
y alzando hacia mi sus ojos,
negros, negros zaínos,
creí sentir en mi, el dolor,
tristezas de corazón herido,
solo un instante duró
ese dulce mirar cristalino,
y cuando deslizo sus pies
me dejo un enorme vacío,
sintiendo latir mi corazón
tal si fuera un remolino
por el mendigo de ojos negros,
de negros ojos zaínos.


Dej sílu, Bože, napřími
šíj naši, zocel paže,
ať Vlast, jak zákon káže,
opřem i těly mrtvými!


短帽轻盈出晚峦
儿童夹道竞来看
老夫何足惊人眼
为有猿猴把钓竿


Ben potrà fra le verdi e ricche sponde
portar lieto e securo al gran Tirreno
il bel Sebeto il picciol corno, pieno
d' arene d' oro, di cristalli e d' onde,


Ch'el varda mò Usciuria
se me pò convegnì de renunzià
a tante comod per andà a cercà


Bis du, unter Schmerzen,
An durchkämpftem Tag
Dir errangst im Herzen,
Was sie bänd'gen mag:


Der Jüngling, ohne Schwert und Schild,
Ist keck hinaufgedrungen,
Die Arme wirft er um die Schlang
Und hält sie fest umrungen.


Князь Шаховский согнал с Парнаса
И мелодраму, и журнал;
Но жаль, что только не согнал
Певца 15-го классНо я бы не согнал с Парнаса
Ни мелодраму, ни журнал,
А хорошенько б откатал
Певца 15-го классНе мог он оседлать Пегаса;
Зато Хвостова оседлал,
И вот за что я не согнал
Певца 15-го класс(Теперь певцы поют сами)
Хотя и согнан я с Парнаса,
Всё на Песках я молодец:
Я председатель и отец
Певцов 15-го классЯ перевел по-русски Тасса,
Хотя его не понимал,
И по достоинству попал
В певцы 15-го классВо сне я не видал Парнаса,
Но я идиллии писал
И через то уже попал
В певцы 15-го классПоймав в Париже Сен-Томаса,
Я с ним историю скропал
И общим голосом попал
В певцы 15-го классЯ конюхом был у Пегаса,
Навоз Расинов подгребал,
И по Федоре я попал
В певцы 15-го классЯ сам, Княжевич, от Пегаса
Толчки лихие получал
И за терпение попал
В певцы 15-го классХотел достигнуть я Парнаса,
Но Феб мне оплеуху дал,
И уж за деньги я попал
В певцы 15-го классКой-что от русского Парнаса,
Я не прозаик, не певец,
Я не 15-го класса,
Я цензор — сиречь — я подле


A poznáš náhle v extasi a velkého významu tuše,
že's přírodou, že's synem mým a dechem z mojí Duše!“


Non sazio di rapir lane a gli armenti,
a le Tigri, a Pantere orridi velli,
Barbare piume a Messicani augelli,
sviscera il Lusso ancor Vermini spenti.


Hüstelnd hinkt sie ins Haus. Das Tor
Kreischt kläglich, wie kleine Kinder schrein.
Die Krähe wippt ein wenig vor,
Schlägt mit den Flügeln und duckt wieder ein.


Jsme bláhovci! To jak by kámen ten,
jímž přikryli Tě, v poslední svůj sen
když sklonil’s hlavu, byl nám pohřbil více
než slabé tělo, vetché, zbědované – –
Pryč se slzou, jež po tváři nám kane!
Duch žije dál, byť shasla žití svíce!


So mochte jener Kaiser,
Der fünfte Karl genannt,
Als büßender Kartäuser
Hinblicken auch ins Land;


Und da sie in den Garten kam,
Wohl in den Garten einlief,
Da lag ein schöner junger G'sell,
Unter einer Linden und schlief.