Herodes kompt/ jhr Kinder auff/
Lætetur concio,
Auff/ auff/ zu Feldt mit vollem hauff.
Lætetur chorus hodie,
Lætetur puerorum chorus hodie,
Canticorum canticis lætitiæ.


Ez pedig kezet nyújt a harmadikának,
szabásábúl látván módos ruhájának,
s derültt vonásibúl nyájas orczájának,
hogy igaz mestere az elmés tréfának.


De las cercanas torres
bajo el fúnebre son
de un toque de difuntos, y Fuensanta
clama en un gesto de desolación:
«¿No escuchas las esquilas agoreras?
»¡Tocan a muerto por nuestra ilusión!
Me duele ser crüel
y quitar de tus labios
la última gota de la vieja miel.
»Mas el cadáver del amor con alas
con que en horas de infancia me quisiste,
yo lo he de estrechar
contra mi pecho fiel, y en una urna
presidirá los lutos de mi hogar».
(Hemos callado porque nuestras almas
están bien enclavadas en su cruz.
Me despido... Ella guía,
llevando, en un trasunto de Evangelio,
en las frágiles manos una luz.
Pero apenas llegados al umbral
—suspiro de alma en pena
o soplo del Espíritu del mal—,
un golpe de aire mata la bujía...
Aúlla un perro en la calma sepulcral).
Fue así como Fuensanta y el idólatra
nos dijimos adiós en las tinieblas
de la noche fatal...


Im Grabe deiner großen Auguste, wo
Britannicus ein heuchlerisch Todtenmahl
Geehrt, vergißt in Spiel und Stierkampf
Nun das entartete Volk die Vorwelt.


Mein Mädchen war entschlummert
In einer Rosenlaube;
Da sandt' ihr gleich Kupido
Ein Heer von Liebesgöttern.
Der schlug die goldnen Flügel,
Die Wangen ihr zu kühlen,
Der band sich Myrtensträuße,
Die Mücken wegzujagen,
Und Andre winkten drohend
Den Vögeln in den Lüften,
Die sie erwecken wollten
Mit fröhlichen Gesängen.
O nektarsüßer Schlummer,
Wie hingest du voll Liebe,
So wohlgefällig lächelnd,
An ihren Augenwimpern!
Und Amoretten blickten
Mit großen Flammenaugen
Aus ihren blonden Locken,
Und ließen Pfeil' auf Pfeile
Wie spielend um sich fliegen.
Und doch, ihr kleinen Schützen,
Auch spielend mit dem Bogen,
Habt ihr mein Herz getroffen!


Tu pravidelně zjeví pak se v krámě
vždy tatík sám, jenž příliš dobře zná mě,
a v mžik je konec zábavy i žertu!
A chuďas já pak touhy trýzněn mukou
smím víno brát jen z vlastních jeho rukou
a ne už hezké dceři jeho se rtů...


A mlčky převzal od Šimona kříž
a mlčky napjal síly poslední
pod jeho tíhou, když pak na zem kles’
o kámen zraniv skráň svou velebnou,
až krve příval zbarvil ostrý štěrk,
tu slyšel jednosvorný výkřik žen:
„Ten přec je Kristus!“ – Víc již neslyšel.


Wie auf Wetterwolken sank er nieder
Dieser folgenschwere bange Tag,
Wo ich sprachloss mit zerrissnem Herzen
Dir zum letztenmal am Busen lag!


Also sang er vor der Fronte,
Als die Augen ihm verbunden;
Auf den Wink des Führers sank er,
In dem Herzen sieben Kugeln.


Auflodert das tollste Begehren,
Der Sünden schlummernde Brunst,
Bei ihrem Gifthauch schwären
Der Seele Wunden und leeren
Ins Hirn ihren krankhaften Dunst.


Et si parfois encor se souvenant du trône
Dans un pays lointain sans palais et sans lois,
Pour obtenir de lui quelque chétive aumône,
Ils disent au passant : Jadis nous étions rois ;


Jen v chvíli štěstí zvednout oko
jak v nebe, když se napil, pták,
a v ňadrech mír mít přehluboko
a hvězdno tak!


Az én költészetem:
nagyszemű, szelíd, néma útitárs,
visszaparancsolt, szűzhalálú csókok
tova nem küldött szerelmes írás.


Ein Zelt der Venus sei das Bett der Frau.
Spart nicht Gardinen! Laßt in weichen Wellen
Mußlin und Seide fallen, bauschen, schwellen!
Es sei aus Schleiern wie aus Traum ein Bau
Ohn alle Schwere. Sei ein Duft, ein Hauch.
Hell seis, doch sanfter Helle; alles Gleißen
Ist Barbarei


Aus Seufzern soll er Worte sammeln,
Um seinen Abschied herzustammeln;
Wehmüthig reichet er sein Bildniß schön gemahlt,
Der Angebetheten, die, wie Aurora strahlt;
Allein, an statt das Bild zu nehmen,
Greift sie nach Rosen, die ein Liebes-Gott ihr reicht;
Die Stolze! Vater ja, sie sollte sich nur schämen!
Ein Held liegt da vor ihr, von Zärtlichkeit erweicht,
Und sie allein ist Stein, und kann ihm wiederstreben,
Und sie allein wird nicht erweicht?


Ne, nebylo! Slyšel... nejprvé zcela slabě,
pak silněji stále směsici divných zvuků,
jichž rozeznat nemoh’, nejasnou, tajeplnou,
jak vánek by zadech’ v napjaté struny harfy,
jak hudců sbor v dáli nástroje k hře by ladil...
A viděl... hle, viděl... ve tmě se barvy chvěly
a vznikaly tvary. Krůpěje drobné, rudé
jak jeřabin plody vířily v spoustách před ním,
a šeravé stíny mžikaly v jejich shlucích.
Pak modravé kruhy obvodů paprsčitých
se točily v změti, hasnouce zase záhy.
A viděl... aj, viděl... před ním se dnilo, dnilo,
jak okno by velké prorazil do tmy kdosi,
a oknem tím v jiné viděti bylo kraje.
Směs nejasných zjevů, mlhavých, bledých vidin
se jasnila zvolna v skutečné, zřejmé hmoty.
A viděl... ó, viděl... vesnici malou, bílou,
kol táhly se kopce zelených, svěžích strání
a klikatá říčka drala se mezi nimi.
Jas ranního slunce spočíval na všem, na všem:
plál úsměvem vlídným s drobných těch, světlých domků,
let’ vlnami polí zahnědlých, těžkých klasů,
spal v nádechu mlžném zrajících hroznů vína
a tříštil se v řece v nesčetné, drobné blesky.
Dech života svěží z obrazu toho proudil
a širokým proudem zalétal až sem k němu.


De Bayron y de Milton las coronas,
de Espronceda, Argensolas y del Dante,
de Virgilio y de Homero y del Levante,
saluden mil poetas de mil zonas


„„Česká moje sestro drahá,
oko tvé sen nekalí,
vždyť tvé zlaté srdce Praha,
a to vrazi nevzali.““


My age's hope, my youth's best boast,
My soul's chief blessing, and my pride,
In one sad moment all were lost,
And Daphne chang'd, and Thyrsis died.


„A slyšíš? Psi. To jistě mají hlad.“
A zatím byl to štěkot šakalí.
„Či žízní?“ – Závoj mrak se tence sklad’
a měsíc zněžněl jím. Teď výskali
si šťastní lidé někde ve městě.


Nel viso a riso a quel parlar si mosse
non conoscendo lei, e le rispose:
«Altro che me non disian sue posse».


Úgy tetszik, hogy jóra, rosszra önként futunk,
Noha érzésünk csak, amellytül hajtatunk.
Mért kell egy személyért magunkat veszteni?
S okoskodásunkat útján téveszteni?
Magyarázd, Ediza, titkodat belölrül,
Szóllj, mert te tehedd ezt egy érzékeny szívrül,
Mi az benned, mi itt halálomra vetett,
S annyi édességbül kínos méreggé lett.
Ah, csak szerelem az, mellybe egy mord halál
Utolsó órái közt is kedvet talál.
Megtagadjalak-é, Ediza, hogy gyötresz,
S ifiú életem reményén elvesztesz.
Nem lehet tüzemet ellened megbírni,
Kénteleníttetem itt is sorsod sírni.


Ach, hold und schön, mit achtzehn Jahren
Durch Schwerter blutiger Barbaren
Fiel er dem grimmen Mars zum Raub,
Und fern dem Sitz der hohen Ahnen
Umschweifen ruhlos nun die Manen
Des Jünglings windverwehten Staub.


Wie Christus aufferstanden
Und nun entgangen war
Deß finstern Todtes Banden,
Zeigt' er sich seiner Schar,
Ließ seine starcke Hand
Noch viertzig Tage sehen;
Man hat ihn wol erkandt
Auß dem, was ist geschehen.


V kráse růžového máje,
když se květem stkvěly sady,
vyšla z mladnoucího háje
panna, nevinnosti vnady
rozvinujíc světu,
že se v chtivém letu
krásy milovníci
hnali v síly květu
k ní co bojovníci.


Egykor itten, réges-régen,
Hogy örültem, hogy reméltem!
Gyöngy a fűben, lomb az ágon,
Csupa öröm a világon.


To jsou tedy oni, čeští kacíři!
Před těmi svět chví se, kam jen zamíří!
Před těmi se v útěk dal
s vojskem legát kardinál,
jako do zvadlých když hvozdů vichr zahýří!


وجدولٍ جامدٍ في الكفِّ تحملُهُ
يغوصُ فيه على درِّ النهى النّظَرُ
يكسو السطورَ ضياءً عند ظلمتها
كأنّ ينبوعَ نورٍ منهُ ينفجرُ
يَشِفُّ للعينِ عن خطِّ الكتاب كما
شفّ الهواءُ ولكن جِسمُهُ حَجَرُ
يُبدي الحُروفَ بجُرحٍ نَالَها عَرقٌ
فيهِ وقَرَّ عَلَيها جامداً نَهرُ
كَحَلت عينِيَ إذ كَلَّتْ بِجَوهَره
أَما يُحَدّ بِكُحْلِ الجَوهَرِ البَصرُ
كَأنَّه ذِهنُ ذي حذق يَفُكُّ به
من المُعَمّى عويصاً فكّهُ عَسِرُ
نِعمَ المُعينُ لِشَيخٍ كَلَّ ناظرُهُ
وَصَغَّرَ الخطَّ في ألحاظه الكِبَرُ
يرى به صُوَرَ الأسْطار قد عَظُمَتْ
كعُنْصُلِ الماءِ فيه يَعظُمُ الوبَرُ


Et soudain l'insecte, au delà
Des soleils calmes, s'envola !


Wenn, wo die andern Zeichen alle ſchweigen,
Man doch in Farben zarten Sinn ergründet,
Wenn Stolz und Neid dem Gelben ſich verbündet,
Wenn Hoffnung flattert in den grünen Zweigen:


Unendlich mannigfach, im Grund doch eins
Sind Geistesordnung, Wissenschaft und Kunst,
Wer einen Punkt ergreift mit ganzer Seele,
Dem tritt im einen Punkt das Ganze nah.
Und ob im bunten Wandel der Natur
Ihr nachgeht dem bestimmenden Gesetz,
Wodurch sich alles höher zu entfalten
Und passender emporzuringen scheint –
Ob an der Menschheit Heldenführern ihr,
Die selten nur mit Kron' und Zepter kamen,
Den eignen Sinn zu kühnem Mut entflammt –
Ob ihr die regelnde Gestaltung spürt,
Wie aus Vergangenheit zur Gegenwart
Gemeinschaftsleben sich im Wechselgang
Von Rückwärts, Vorwärts höhere Formen zeitigt,
Und ihr als wirkend Glied am rechten Platz
Euch selbsterziehend einzufügen trachtet –
Ob ihr des Menschen Körperbau studiert,
Das Ineinandergreifen der Organe,
Des Lebens Lauf, der Nerven dicht Gespinst
Und des Gehirnes meldungsflinke Leitung:
In allem Eifer, drin sich glühend regt
Erkenntnisdurst, ist Bildungssaat entsprossen,
Die schwachen Halme sammeln Kraft, zu tragen,
Aus grünem Saatfeld steigt der Ähren Gold.


Zazněl z hrobu hlas jak dutý,
hlasem zazněl výrok krutý
jako meče ostré tnutí:
„Chopte se ho chaso líná –“


Věčný Bože na nebi,
Ty znáš moje potřeby;
pro zásluhy Jezu Krista
milost Tvá mi bude jistá.


Das Weib erschrack: nun sag' mir an,
Heimtückisches Gewässer,
Was hast du mir gethan?


Nun hält er fest am Glauben und brennt vor Ungeduld,
Den Neid, die Schuld des Herzens, gibt er dem Derwisch schuld,
Daß dieser so sich weigert, das ist für ihn der Sporn,
Der Gier in seinem Herzen gesellet sich der Zorn.


O Wonne, wenn die Thyrsusstäbe
Wir jubelnd schwangen himmelan,
Und in das goldne Naß der Rebe
Die Thräne der Begeistrung rann;
Wenn in den Arm ich dann die Leier,
Die heil'ge, nahm und weihevoll
Der Hymnus zu der Götter Feier,
Zum Lobe der Heroen scholl!


石根岩畔与山阴
瘦马羸僮到处寻
流水溪桥沙路远
何愁云密更林深


Und also sitz ich an derselben Stätte,
Wo schon der Knabe träumte, saß und sann.
Wenn erst ich das Verlorne wieder hätte,
Wie gäb ich gern, was ich seitdem gewann.


塞空春意总分明
桃李无言却混成
刚被幽禽知此意
风前拈出两三声


Aber still heraufgegangen
Kommt der Mond statt deiner dann,
Und ein inniger Verlangen
Flammt in meiner Brust sich an.


Herr des Lebens, sei mein Leben!
Ohne Dich müßt' ich verderben:
Was mir Erd' und Himmel geben
Außer Dir, wär' qualvoll Sterben.


Avea lasciato, come io dissi, Orlando
Sobrino in terra; e contra il re Gradasso,
soccorrer Brandimarte disiando,
come si trovò a piè, venìa a gran passo.
Era vicin per assalirlo, quando
vide in mezzo del campo andare a spasso
il buon cavallo onde Sobrin fu spinto;
e per averlo, presto si fu accinto.


Der Dank, den David hat empfangen,
Steht in den alten Schwarten aufgeschrieben:
Nach seinem Tod ein toll Verlangen!
In Not und Irrsal ward er hingetrieben.
Sein Haupt zum Herren nächtlich aufgewendet,
Sang er des Grames Lied ohn Unterlaß;
Doch hat das Spiel noch gut geendet,
Als auf dem Thron der Feldhirt saß!


A výpar bahna, kraj pustý – ta nezvyklá staffáž byla
přec nanejvýš vhodná! Vilnosť tvá prázdná a všední
pár vzpomínek, páchnoucích bahnem, v duši mé zůstavila.
V ten výpar vydechla růže vůni svou slední.


Ihr Deutschen saget doch zu euren nachbarn nicht/
Daß Franckreichs Ludewig den frieden mit euch bricht/
Indem er Straßburg nimmt. Er spricht: Es ist erlogen/
Ich hab euch nicht bekriegt/ ich hab euch nur betrogen.


Znáš, lehkonohá, dotančit se výší
ty jediná,
znáš opojnou mne ducha svého číší
spít bez vína.


O primeiro amor já passou
o segundo amor já passou
como passam os afluentes
como passam as correntes
que desencontram do mar
Como qualquer atitude
também passa a juventude
que nem findou de chegar


Um mich donnern die Kanonen,
Ferne Cimbeln schmettern drein.
Deutschland wirft um seine Kronen –
Und hier soll ich ruhig wohnen
Und des Stromes Wächter sein?
Soll ich in der Prosa sterben?
Poesie, du Flammenquell,
Brich nur los mit leuchtendem Verderben,
Aber schnell!


Van koszorú, de becsesb a szív hálája nemesnek;
S gyöngyöket a dagadó könny folyamatja halad.
Vécsey, Szathmárnak, Nemes Ősz, hálája feléd száll,
Vécsey, Szathmárból könnypatak áldja neved;
Visszatekints pályádra, s fiad gyúladjon utánad,
S könnyeket és hálát majd fog aratni veled.


Mládne svět, lid zpívá v poli,
jasen nebe týn,
zanes ty mě do údolí
v matčin rodný mlýn!


Es schläft sich so süß in Eisenach –
Eine schöne Gegend, auch nicht zu flach;
Die Ochsen können dort stehn am Berge,
Im Thüringer Wald gibt's viele Zwerge.


Ty’s naslouchala? – Což ty o tom víš?


Se smíchem však Jota přijal zprávu:
„Staré škváry! Páchnoucí jen hroby!
Spojím kraj ten s kraji všechněch Slávů,
zabírám jej právem nové doby!“


Již mlčte, šeptající vlny,
jak smíte šplounat, jak se smát?
Váš klín jest hřbitov valný, plný,
a mrtvým dole chce se spát.“


Macizas ruedas en pesado carro,
al eje fijas, rechinante rima,
¡con qué trabajo llegas a la cima
si al piso se te pone algún guijarro!
Al tosco buey, que no al corcel bizarro,
el peso bruto de tu lanza oprima
pues al buey sólo tu chirrido anima
cuando en piedras te atascas o en el barro.
Mas en tanto no quede, sin maraña,
la selva, como el mar, toda camino,
tira, noble corcel, de ese armatoste,
pues más te vale la coyunda extraña,
no siendo aún la libertad tu sino,
que estarte en el establo atado a un poste.


Hoch-Edler – – Wenn ich sein Alterthum/
Und was ihm Gottes-Huld auf Erden zugemeßen/
Genau erwegen will/ so wie den Ehren Ruhm/
Den er bey redlichen so lange Zeit beseßen/
So bin ich höchst vergnügt/ und preise: daß auf Erden
Dieselben/ die Gott liebt/ so alt als glücklich werden.


Celý svět ve sladké tuše
podoben je poupěti,
a s ním též má chví se duše
v lásky, světla objetí.


Usa d'ispida lana aspro mantello,
Dentro rozzo coturno il piè ripone;
Ha di giunchi il cappello,
Regge con franca man rozzo bastone.
Qual selvaggio campione
Ha sempre il dì, per suo ristoro usato,
Di sampogna e di tasca il fianco armato.


Das Eisen dörfft ich mehr, das Gold viel minder preisen.
Ohn Eisen kümmt nicht Gold; Gold bleibt auch nicht ohn Eisen.


E poi la cominciò a predicare,
E disse: «Tu non devi aver vergogna
Di me, chéd e' nonn–à di qui a Bologna
Nessun ch'un fatto saccia me' celare


S perovkou tchán kalpak nese skvostný;
na perovce drahý kámen skví se,
a ten jako žarné slunce svítí,
že nemožno pro něj juna zříti.
Zlatou nese košili mu tchyně,
a ta není upředena rukou,
a ta není na snovadle tkána,
leč jen prsty pilně upletána.
Jí se lemem zlatá plete zmije,
a ta, jak se hlavou ze zad vije
ku předu, už jenom aby juna
uštkla v hrdlo, řekl bys, že žije!
I jí drahý na temeně skví se
kámen, a to aby ženichovi
pěkně svítil, s nevěstou až půjde
do ložnice, aniž třeba svícnu.


»Das ist meiner Schwester lichtbraun Haar,
So fein und weich wie Seiden!
Es duftet süß wie Rosenöl,
Sie weinte drauf beim Scheiden.«


Jak se květná na zemi vrací Vesna,
vzduch pln vůně, sladce jak pějí ptáci,
k zdroji jdouce děvy jak patří k luně
nyjícím okem.


Doch du machtest dich zu breit,
Hieltest nicht die Flut und nicht die Ebbe,
Wie das Meer, das seiner Zeit
Demutsvoll dem Monde küßt die Schleppe.


Odporuje Jezovec:
„Vy jste naproti mně bozi,
páni rychlonozí!
Malé kroky dělají mé nohy.
Já o závod nepoběhnu;
než bych na divadle měl se dátí
od jiných vysmáti,
v koutě své brlohy
bezpečněji lehnu!“


Laczfi tanácsában nem is leve kára,
Belátta Lajos ezt maga nemsokára,
Mert szökni a zsoldos, s állani nem bérért,
Kezde által hozzá, csak puszta kenyérért.
Ezek elmondák, hogy odabent az inség
Nőttön-nő, lovát már eszi az ellenség,
Egymást, ha Lajos még tartja tovább zárva
A fejér zászlót hát bizonyosnak várja.


Ich stand – na, wie klein Hans beim Drecke.
Zum Henker! um diese verschrumpelte Schrippe,
dies Bastardklümpchen von Spinne und Schnecke,
dies dürre, lahme Altjungferngerippe,
da hatte ich Narr mich so geplagt?
Zwar: Jungfer – Das zu untersuchen
bei diesem verbrutzelten Hutzelkuchen,
das hätte wohl kaum ein Arzt gewagt.
Ich konnte mich immer noch nicht fassen;
blos heimlich wünscht'ich, hätt ich ihr doch
das Hemde wenigstens angelassen!
Pfui Teufel, wie sie da vor mir kroch
mit ihren Faltenschlitzen und Runzeln,
mit ihren Zottelzitzen und Zunzeln,
mit ihren ausgetrockneten Waden
und eingetrockneten Hinterfladen –
fast entsank die Geißel meinen Armen,
mein Ekel stieg bis zum Erbarmen.


Tu toužím sám být sluncem plápolavým,
bych proudem ohně v nitru kolotavým
jí v klínu vzbudil plody věčné krásy
a lidstva rozkoše a lidstva spásy.


Allora alza la spada a·llei fedire;
Ma Diletto sì venne a·llei atare,
E di suo scudo la seppe coprire;


S nevalnou představou o člověku
vykopat přístav; v něm předobraz věků!


Sie strecken ihre weißen Arme vor,
Vor Kälte zitternd und vor Grauen stumm.
Schon wälzt ihr Hirn sich schwarz von Ohr zu Ohr
In ungeheurem Wirbel schnell herum.


O unglücksvolle Fröhligkeit,
Die blos vom Geld entspringet
Und die ein niederträchtig Herz
Ans Joch des Geizes zwinget!
Wo dieser Satan wohnt und herrscht,
Da liegt der Fluch im Kasten
Und läst den stets gefangnen Geist
Von Unrecht niemahls rasten.


Was du lenkest, was du herrschest,
Alle folgen froh und willig,
Alle finden's recht und billig,
Ausfluß höchster Majestät.


Will sie sich manchmal gleich gewinnen/
Aus Delilens verdammter Schoß
Mit Simsons-Kräfften machen loß/
Bald wird sie ihrer Schwachheit innen/
Giebt wieder nach und fällt zurücke
In neue Sünd- und Kummer-Stricke.


A svědkem příroda jim byla celá:
Ta klenba převelebná, azurová,
Ty háje, řeka, jež se v dáli bělá,
Opona na východě, purpurová,
Vyšlého slunka tvář, tak majestátní, skvělá –
Nevyřkli přísahu: však očí zář
Ty stejně vroucí mladých srdcí tluky
A obejmutí v něžném stisku ruky,
Ta blažená a jasná jejich tvář.


Meine Liebe zu dir erzeugte die Liebe zur Weisheit,
Und den dornigten Pfad hat sie mit Rosen bestreut.
Hätte kein Glücklicher noch auf Erden gewandelt, so müßt' ich
Als den ersten mich preisen am Ende der Bahn.
Freilich hab' auch ich geseufzt und Thränen vergossen,
Denn der Tod hat mir Freund' und Geliebte entführt.
Zweimal stand ich selbst, doch ruhig, am Thore des Todes,
Denn ich wußt', auch dort fänd' ich sie wieder, und dich.
Fünfmal drohete mir Verlust des Lichtes der Augen.
Kannst du durch Gesang Ossian, Milton, Homer,
Pfeffel und Gleim 1 nicht gleichen, so kannst du doch dulden wie diese;
Wenn du erblindest, vergißt dieß sich bei ihrem Gesang'!
So, du schönste der schönen Künste, so hast du
Mich getröstet, und oft Schmerzen vertrieben und Furcht.


Doch was träum' ich?
Ach, nur Gram
Bleibt mir, daß zu spät ich kam
Zu des Lebens Feste,
Und, o Weib, verweht vom Wind
Seit zweitausend Jahren sind
Deine Aschenreste.


že už je pokoj. Pernou práci dalo
však odstranění toho dobrodruha!


Daß Du die blauen Himmel,
Die goldnen Sterne schufst,
Daß Du mit Deiner Stimme
Der Berge Echo rufst:


Ich sollte Gott hie zu allen Zeiten
Loben, danken und benedeien;
Das wär mein Schutz und mein Gewand
Vor Satanas in dem andern Land.


Meiner liebsten Mutter Hand will ich in Gedanken küssen.
Sollt ich aber ihren Kuß lebenslang entbehren müssen;
Soll doch meine zarte Liebe gegen sie beständig seyn,
Und ich weis, ihr Muttersegen folgt mir bis zum Grabestein.


Ty v posvátné své prostotě
vždy jistě světem kráčíš,
vždy nebezpečí unikneš,
ač jím se nerozpáčíš.


Muß es denn geschieden sein,
Noch nur einen Kuß zum Scheiden!
Scheiden, meiden, welche Pein!
Muß es denn geschieden sein?
Lebe wohl, und denke mein,
Mein in Freuden und in Leiden,
Muß es denn geschieden sein,
Noch nur einen Kuß zum Scheiden!


Couv pohár štěstí, dřív než jsem se napil,
prch motýl lásky, nežli jsem ho lapil,
snět, zlatý plod, jež hostí, – daleko!


Dein Netz ist Leidenschaft, die Mücken sind das Geld.


Já pro vaši lest
Mám sic všecku čest;
Ale když vás hoch pohladí,
Tuť vám rozum i lest schladí;
Po vás veta jest.


Cien días de alcancía y uno de regateo...
Honorables zapatos que vienen de cien días...
Viejos zapatos rotos, ¡vienen de tan adentro!,
que saben más secretos del grito que del pie.
Viejos zapatos rotos, hoy están más que rotos...
Hoy por los agujeros les va saliendo vida.
Caros zapatos rotos, que nacen de las manos,
y duelen en los ojos y duelen en la voz.
Viejos zapatos rotos: cien días de alcancía...
Las monedas brillaban como gotas de llanto.
América no sabe que la mañana ahora
viene del agujero de tus zapatos rotos.


Ciò era vostra credenza, be' segnori,
perch'i' m'avesse a sollazzo giocato,
ch'i' divenisse de' frati minori,
di non toccar dena' picciol né lato!


Zwar wenn es dir nicht allzu schrecklich wäre,
Geduldig dich zu fügen der Gewalt:
Du lebst an unsrem Hof in hoher Ehre,
Und nirgends triffst du besseren Gehalt,
Auch trocknet Freundeshand ja manche Zähre,
Wenn jemals ich für einen Freund dir galt –
Allein ich seh, du bebst an allen Gliedern,
Auf solche Antwort läßt sich nichts erwidern.


Neradi my Češi hlavy věšíme,
radujem’ se, třeba nebe šedé;
nejvíce se ale těšíme,
když z nás komu se cos’ nepovede.


Es wird ein mitglied an dem heilgen leibe, an unsers Marter-Leichnams Ehe-Weibe.


Pár vyrudlých skvrn ještě čpí rouchem smutku tmavým,
tu naši nemoc léčí čas – lékař neobratný –,
hrob nezahrabal zcela on prchavý a chvatný.


Also sprach er, der grobe Poltron,
Der »Schwager des Weltgeists«,
Der »Enkel der Hekate«,
Und frug noch einmal, ob es schon Zeit sei,
Und drückte mir dann,
Au revoir! wie er lächelnd meinte,
Die tintenbeklexten Poetenfinger
So echt deutsch und hausknetsch,
Dass ich lautauf wie ein wunder,
Homerischer Held
Ω μοι εγω schrie und –
Erwachte! .....
Natürlich!!!


Csak szent s nagy eszmék lánca kötne
S bizván a jó Isten kegyében:
Pályámat én - nem vágyva többre -
Igy futnám meg szabad-szegényen.


I hrozné mordování v Chebu popsal,
a v očích jeho stály při tom slze –
lze soudit, že mu Fridlanda je líto...


清比梅花带雪孤
吟腰瘦减十围粗
约君净扫南山石
共坐云边话有无


千仞胸怀七尺身
蒯缑又逐帝京尘
刚成自是谋王手
唐举何曾善相人


先世诗篇刻已成
罗浮归去好躬耕
知君幽意无终极
更向丹崖自勒铭


Umb Gnad will ich nit bitten,
Dieweil ich bin ohn Schuld;
Ich hätt das Recht gelitten,
So hindert Ungeduld,
Daß man mich nit
Nach altem Sitt
Zu Ghör hat kummen lassen;
Vielleicht wills Gott,
Und zwingt sie Not,
Zu handlen diesermaßen.


Ein Wort von dir – tot liegt der Mann!«
Der König hob den Stab:
»Du frommer Franke, sag' mir an,
Wenn man die Wahl dir gab:


Ists möglich, daß zu solcher Lust
Ein Gatte nicht erwache?
Daß eine nahe Liljen Brust
Ihn nicht geschäftig mache?
Indeß schwebt um der Gattinn Haupt
Der Morgentraum, mit Mohn belaubt:
Ihr träumt von eitel Rache.


bench'altro foco a me, diversa fiamma
d'onesto amor già mi condusse a morte
d'una ch'ancor mi sta fissa nel core.


Takový pustý výkřik v duši zní mi –
co psáti chci, ne, není veselé...
Dnes vedl bych vás mezi nešťastnými,
jimž prokletí je psáno na čele,
děj pochmurný bych v chudé oděl rýmy
a se čtenářem šel bych nesměle
nevlídnou nocí, kde tma hluchá vládne
a nikde v dálce vidět hvězdy žádné.


Genug und nur zu viel hab ich die Welt gescholten!
Was zeigt die Wahrheit sich? Wann hat sie was gegolten?
Seht einen Juvenal, der Vorwelt Geisel, an,
Was hat sein Tadel guts der Welt und ihm gethan?
Ihn bracht in Lybien das Gift der scharfen Feder,
Ein Land wie Tomos fern und trauriger und öder.
Rom las, so viel er schrieb, es las und schwelgte fort.
Was damals Rom gethan, thut jetzt ein jeder Ort.
Seit Boileau den Parnass von falschem Geist gereinigt,
Hat reimen und Vernunft in Frankreich sich vereinigt?
Lebt nicht ein Nadal noch? Reimt nicht ein Pelegrin?
Drängt nicht sich ganz Paris zu Scapins Possen hin?
Ich aber, dem sein Stern kein Feuer gab zum dichten,
Was hab ich für Beruf der Menschen thun zu richten?
Stellt Falschmund, wann ers liest, sein heimlich lästern ein?
Sein Haß wird giftiger, sein Herz nicht besser sein!
Und stünde Thessals Bild gestochen auf dem Titel,
Noch dünkt er sich gelehrt und schölt auf andrer Mittel.


Vergine, tua mercé, nostra sembianza
ch'è a·Ddio simile, ogni util pompa spiega
si la fai con pietà grata al suo padre,
perché la tua bontà non mai ci nega
cortese dono e sazia ogni speranza
d'ingorde fami in tue opre leggiadre.
Figliuola del tuo figlio, sposa e madre,
tu la santa ira al sommo Re sospendi,
che giustamente sopra il fallo abonda;
tu di questo gran mar tranquilli ogni onda,
curi infermi, ami i buoni e ' rei difendi,
ché l'ammendar attendi:
ma se la tua pietà fosse in te meno,
sarebbe in un sol dì l'abisso pieno.


Der halbverbrandte Mohr für meiner Macht sich neiget/
deß Nilus wilde Flut/
für mir und meinem Muht
mit stillem fliessen schweiget.


ché vole il ciel, cui contrastar non giova,
ch’io sia Titio e Prometheo, e ch’Amor sia
famelico avoltoio, aquila ingorda.


Mielőtt kimennél, öltözz föl melegen,
Mert kimelegedve meghülhetsz könnyebben.
És mivelhogy minden meleg fürdő bágyaszt,
Aznap a dologban magadat ne fáraszd.


e benedetto è 'l frutto che fe' gonna
del ventre to, sì come de colei
che se' d'ogni vertù l'alta colonna.


Csodálatosan békés délután.
Benne van teljes életünk.
Ülünk egymással szemben,
beszélgetünk.


Mauskätzchen gab ein großes Fest
Und hatte dazu geladen
Bekannt' und Verwandte von Ost und West
Und lauter Ihro Gnaden.
Miau, miau, miau.


Essi che di guadagno e di rapine
eran bramosi, e di dispendio parchi,
vider ch'a pascer tante concubine,
d'altro che d'aste avean bisogno e d'archi:
sì che sole lasciâr qui le meschine,
e se n'andâr di lor ricchezze carchi
là dove in Puglia in ripa al mar poi sento
ch'edificâr la terra di Tarento.


Já zved’ ji, ač se rozpadala
ta kytice ze zašlých dob,
v níž rosa lásky dávno plála,
než kdosi klesl v tmavý hrob.


O schäumet ihr Wasser,
Nimm auf mich du Bach,
Und treibt mich dem Freunde,
Dem liebenden nach!


小雨那能救旱禾
定催粟玉放庭柯
一从赋罢横斜影
谁复风流似汝多


O Jesu, laß mich noch auf Erden
Ein solch unschuld'ges Kindlein werden;
Ich weiß gewiß, so kommt schon hier
Gott und sein Paradies in mir.


el superbo nimico; e tardo e lento
punir tuo cittadino a te richiede
e del suo mal ti mostra malcontento.


Mein Hülf allein bleibt Sarg und Grab,
O sängen an der Tür
Sie schon, und senkten mich hinab!
Wie leicht und wohl wär's mir!


Sey Willkommen heilge Nacht
sey willkommen/ sey willkommen/
Du hast uns das Heil gebracht/
allen Schaden hingenommen/
Du/ der Nächte Zier und Wonne/
übertriffst die Tages Sonne.


Ninfa non più, ma Parca, che già nacque
ne la stigie palude e inferna scola;
como solea tuo nome ormai non vola,
ché il cor non è più là dove già giacque.


ma sì leggiera e franca, avendo a scherno
il mondo, poggia a la superna sede,
ch' io non posso inalzarmi ov' ella luce.


Lebkou umrlčí teď mysl jata
pod Kristovou nohou probodenou
a hned rodičova hlava sťatá
místo ní naň zírá děsnou změnou.
Na kolena s temným zalkáním
uvrhl se jinoch k nohám kříži,
polo modlitbou, půl rouháním
žaluje mu srdce krutou tíži:


Der unser Brot gleich braucht, der tritt uns doch mit Füssen,
Wil uns sowohl nicht im- als an dem Creutze wissen;
Allein es kümmt dazu, daß endlich selbst sein Fuß,
Hoch in die Lufft verstrickt, vom Treten feyern muß.


Mit dem vollen Federhute
Prangt der güldne Gänserich,
Und von seinem edlen Blute
Ueberzeugt sein Wappen mich:
Dennoch sagt die plumpe Stadt,
Daß kein Kutscher Ahnen hat.


Falda orribile di guerra
Mi circonda: ove mai son?


Ou vous êtes naïf ou vous êtes subtil.
Une réforme ! où donc ? Un progrès ! quel est-il ?
Vous dites qu'un grand pas est fait. Quel pas ? Je cherche.
A Mandrin pataugeant Jocrisse tend la perche.
Le coup d'état devient ondoyant et divers.
Nous en vîmes l'endroit, nous en voyons,l'envers.
Je ris sans admirer. Quel spectacle ! Sodome,
Brusquement transformée en Paraclet ; Prudhomme
Trouvant trop rouge encor le bonnet de coton
D'Arlequin qui jadis se grimait en Caton.
Tom Pouce dans un coin qui se croit cent coudées ;
La trahison criant : Messieurs, j'ai des idées !
L'ogre au bon peuple enfant disant : Baisez papa !
Tous les sous-entendus d'un faux mea culpa ;
L'empire devenu, sorte d'oison sans ailes,
Presque un pensionnat de jeunes demoiselles ;
Tibère concourant pour le prix Monthyon ;
Goton rose devant la moindre question ;
Rouher baissant les yeux, Maupas mettant un voile ;
Et toujours l'araignée au centre de sa toile !
Toujours le piège ! Une ombre où grondent les fléaux !
Aujourd'hui, le néant et demain le chaos !


先朝蟒玉赐穿宫
亲见煤山血诏红
尝恨不同王内使
海棠枝上殉重瞳


Ach es war dir in der Erde Lüften
Viel zu rauh! Drum welktest du so früh.
Hoch im Himmel sollst du blüh'n und düften,
Darum pflückte dich der Tod so früh.


Diese, die noch eben atemlos
flohen mitten aus dem Kindermorden:
o wie waren sie unmerklich groß
über ihrer Wanderschaft geworden.


Come rapido suol pieno torrente,
che ruinoso da l'Apennin cada,
tanto più gonfio girne e violente
quanto impedita più gli vien la strada;
così questo più fero e più possente
tra gli nimici suoi par che se 'n vada,
quanto ei contrasti in lor trova più fermi,
ed intoppi maggior, maggiori schermi.


Jazyků zapal plameny,
nad hlavou, dej, ať vzplanou,
za víru v boj jít nadšený
a vejít slávy branou!


V koutku u zdi bez pomníku
pustý rov;
přivedlo sem děcko malé
slepou ženu na hřbitov.


Vám, co bdíte v Pánu, já hříšná Smrt,
– svět trápí mě výčitek hnětem –
hřích kajicně vyznávám, že vinna jsem,
ač jen jako bekyně chodím světem
pod kápí rubáše, u pasu s růžencem
z nedochůdčat kostiček stlelých,
aby mne nevídalo oko pátravé
ni za dnů, ni za nocí bdělých.
Bab modlen zvykem nesvádím vinu
na tenhle rozbrojný, neřestný svět, –
má vina, má vina... V slzách vám plynu,
líto mi vašich i vlastních mých běd.


先自逢春老倍伤
两檐疏雨更淋浪
眼前无复新幡胜
只有寒菹照庾郎


Daleko, široko ocean žhavého písku.
Nahoře klenba nebes v šedivo rozpálená.


Não sei o que lê; mas atravessa a salacomo se o olhar a empurrasse em direcçãoao céu, onde a espera um destino de nuveE demora-se na travessia das palavraspara a imagem, perdendo-se num becode bruma que a impaciência dissipOs seus dedos desenham uma arquitecturade sensações com o lápis do sonho,riscando o rosto da melancoliE a areia do tempo escorre pelo seucorpo, levando atrás dela o desejoque a prende ao papeNuno Júdice | "A pura inscrição do amor", pá 78 | Publicações Dom Quixote, 1 ediçã Ja 2018


Boží rady neskonalé
že jsou tajny mému soudu? –
vždyť je tak to zrnko malé,
které kladu v syrou hroudu.


Thro' the wide East less gentle is thy fate,
Where the dumb murderer guards the sultan's gate;
Here pale and trembling, in the dust o'erturn'd,
With chains dishonour'd, and by eunuchs spurn'd,
The sword and bow-string plac'd on either side
Thou mourn'st, while slaves of life and death decide.


Der uferlose Strom
Rasender Liebeswonnen
Durchzog in wilden Wirbeln
Mein hochaufschlagendes Herz,
Und in mir lebt
Leuchtende Erinnerung
An liebesschwüle Stunden.


Se všech stran světa sletují se ptáci:
tu skřivan, eremita orných pruhů,
tu vlaštovka se v družný krov svůj vrací
a rybníkem vln táhne třpytnou stuhu,
tu slavík, který lásky ku paláci
svých perel snáší jásající duhu,
tu, lučin stylites, čáp zamyšlený,
jenž střechy zná a jejž milují ženy.


Quando Prasildo intende la speranza
Esserli data di cotanto amore,
De ardire e di desio se stesso avanza,
Promette il tutto senza alcun timore.
Così promesso avria, senza mancanza,
Tutte le stelle, il celo e il suo splendore;
E l'aria tutta, con la terra e il mare,
Avria promesso senza dubitare.


Po dnes ještě Panonyi svítí
Z Germanye toto světlo přejasně,
Minerviných zahrad vonné kvítí
Zhřívá přemilostně, barví překrásně,
Velká milost nejlepšího Krále,
Vyvýšených vlasti Stavů štědrota
Pováží se, rosou kropí stále
Krásných věncův hodná obou dobrota.


Ich sah Wassant auf deinen Lippen liegen,
In deinem Aug' entdeck ich neue Welten,
Und in der eignen Welt wird's mir zu enge.


Ach das ich nur verdrossen
Mach ewre Wissenschaft,
Ich hab vmbsonst genossen
So manchen Tranck vnd Safft,
Mein Leid ist nicht zu heben,
Es kriegt den Sieges Preiß,
Ich muß verlohren geben,
Vmbsonst ist Kunst vnd Fleiß.


Da sahen unsere Seelen sich nackt in Liebe,
Und segenfeierlich vereinte uns Natur.
Wie im Garten
Des Paradieses, ehe die Schlange sprach,
Also erkannten wir uns wie im Traum
Und waren selig.
Wortelos
Im Arm uns lagen wir und kosteten
Vom Baume holdester Erkenntnis.


Freut es dich, so kann es wohl geschehen,
Daß man deinen Märchenscherz vollende:
Purpurseide floß von ihrer Lende,
Da du sie zum erstenmal gesehen.


Ma questo suo disegno ancor fu vano,
perché gli avien la Lombardia divisa
secretamente col gran re cristiano.


جاءت تلوح وحبها وافى السند
هيفاء جلت عن شوائب من مرد
وافت تفوق بكل معنى صيغ من
نور الغضا وأرق من ماء جمد
بكر تفرّد في صحيح مودة
ما شانها صبٌّ ولا عنها رشد
فلثمت مبسمها وذقت رضابها
حلو المودة والفؤاد بها استمد
حلّت ففاح شذاء عطر بشارة
لاحت برمز من سناء أولي الرشد
برزت وقد اهدت إليّ نفائسا
تنفي أحاديث العذول أخي الكمد
وردت إلينا من تقيٍّ طاهر
حبر نبيل بارع فيما اعتمد
شمس لال الفضل أصبح مشرقا
عن فضله سند الهداية قد ورد
فبجده رب الرسالة والسنا
ما خانه قلبي المشوق ولا جحد
كيف السبيل إلى التصارم والقلى
ووداده لبس الفؤاد كذا الجسد
لبي وقلبي شاهدان بحبه
ولسان وجدي بالمودة قد نشد
استاذ قلبي ان تكن سبقت لكم
مني سطور بالعتاب فلا صدد
بل إنما حسن الكناية أوجبت
ان العتاب بجهرة ينفي النكد
دع عنك قول الحسادين ومكرهم
بين الوشاة وبين قلبي كم أمد
فأنا المسربل بالعهود وحفظها
وأنا المقيم على الوداد إلى الأبد
بشرتم تلميذ فضلكم وفي
تلك البشارة زادني وافي المدد
لا زلتم أهلا لكل فضيلة
مستهدفين الفوز من لطف الصمد
أرجوكم حسن الدعاء وطالما
قلبي لخير دعائكم يوما وجد
تهديك اسطرنا السلام نيابة
عنا وتوضح حال وجد بالخلد
وكذا شديد الحب يلثم راحة
تهمي بدرّ كلما فكر رعد
فاسلم أمام الدين عمدة وقتنا
ولسان ذكرك قل هو الله أحد
ما قال صبٌّ بالمودة ناشدا
جاءت تلوح وحبها وافي السند


aklım düşüncenin derin denizlerinden


Singen möcht' ich Liederweisen,
Meinen Herrgott möcht' ich preisen,
In dem Tempel möcht' ich stehn.
Und doch läßt sich in die Runde,
Auf den Umkreis einer Stunde,
Nichts als diese Schenke sehn.


Ódát nem tudok én most, elégiát sem, ditirambot sem
Zengeni Hozzád.
Egyszerű, tiszta, lebegő kicsi dalt se tudok,
Mely szállna szívemből, szállna, mint békés tűzhelyi füst száll
Kéken az őszi azúrba.
Lelkem levegője tisztátalan s zavart,
Úsznak benne mikrobák milliói,
Nem látom boltozatját jaj, arany-egednek, Arany.
Csak egy-két emlék, egy-két sejtelem csak
Rezzenne réveteg,
Ködlene, indulna, tapogatózna félszegen feléd,
Hogy ne maradnék végleg adósod, ki költő voltam egy kicsit mégis.
Körül a földet ingatják ordító vak viharok,
Míg sírod ormán zajtalan suhanással siklik az idő
Testi halálod óta félszázad fordul ím komoran,
Az ötvenedik év suhan át -
E kísértetesen gyönyörű pillanatban
Fogadd el ezt a fáradt hangzavart,
Belédfogódzó disszonanciát.


بالغتُ لكِ في الحبِّ
وضَعْتُ لكَ البهارَ والبَخُورِ والبلورْ
رأيتُ نيرانَكِ
في الباقي من العينين والدمصَليتُ لئلا تنالَكِ الآلهةُ
تَضَرَّعْتُ الطيرَ والريحَ
وأيقظتُ الولعَ في الطبيعةِ
لكي يأخذَ منكِ الغضبُ
يأخذَ منك الظنُّ
وتأخذَ الذرائعْ
4


Ki mérgével felzavarja
A boldogság forrásit
A vad átkokká változtatja
A jó Isten áldásit:
Maszlagokká a rózsákat
Igy teszi a mérges pók;
Halállá az édes álmat
Igy teszik a skorpiók.


Saludad, pobres cautivos,
a la Virgen redentora;
alce cánticos festivos
la devota cristiandad;
Â¡oh, qué hermoso brilla el día
en que el mundo su bandera,
que a los cielos da alegría,
tremoló la caridad!
 Oyó el cielo vuestros votos;
cese el mísero gemido;
vuestros hierros serán rotos;
libertados vais a ser.
¡Virgen Madre! tú a la vida,
tú a la fe, que desfallece
de peligros combatida,
te dignaste socorrer.
 Llegó a ti la queja triste
del esclavo encadenado,
y apiadándote quisiste
poner fin a su dolor;
coronada de luz bella
de los cielos descendiste,
y la noche vio la huella
del celeste resplandor.
 Abrasado en santo celo
se desvela el gran Nolasco;
y postrado ruega al cielo
por la opresa humanidad,
cuando ve tu faz serena,
y tu dulce voz le envía
al que yace en vil cadena
para darle libertad.
 Orden nueva, en honra tuya
y de tu Hijo soberano,
le has mandado que instituya,
y le ofreces ayudar;
orden santa que socorra
al cautivo, y le conforte
en la lóbrega mazmorra,
y le vuelva al patrio hogar.
 Virgen Santa, tú proclamas
la embajada bienhechora;
en las almas tú derramas
de piedad heroico ardor;
a tus hijos se encomienda
afanar por el cautivo,
y aun dejar la vida en prenda
a su bárbaro señor.
 Siempre pía, enjuga el llanto
del que gime en cárcel dura;
dale alivio en su quebranto;
fortalece en él la fe;
mueve el pecho compasivo
de la grey cristiana toda,
y los medios, al cautivo,
de romper sus grillos dé.
 En la orden que fundaste,
alimenta la encendida
caridad con que abrasaste
de Nolasco el corazón;
y en el lance pavoroso
de la hora postrimera,
danos ver tu rostro hermoso,
prenda fiel de salvación.
 Saludad, pobres cautivos,
a la Virgen redentora;
alce cánticos festivos
la devota cristiandad;
¡oh, qué hermoso brilla el día
en que el mundo su bandera,
que a los cielos da alegría,
tremoló la caridad!
 Oyó el cielo vuestros votos;
cese el mísero gemido;
vuestros hierros serán rotos;
libertados vais a ser.
¡Virgen Madre! tú a la vida,
tú a la fe, que desfallece
de peligros combatida,
te dignaste socorrer.
 Llegó a ti la queja triste
del esclavo encadenado,
y apiadándote quisiste
poner fin a su dolor;
coronada de luz bella
de los cielos descendiste,
y la noche vio la huella
del celeste resplandor.


Cítil jsem, co rozkoše a plesu,
ryku nadšeného, vzruchu, síly
z písně hmoty padá v tvorstva žíly,
jak je bujná, bouřná hymna lesů


V mém žití snění, v kterém vášně není,
chtí míru zlato, denně prosí za to
ty k sudbě svaté ruce moje spjaté.


Ye sacred Nine! that all my Soul possess,
Whose Raptures fire me, and whose Visions bless,
Bear me, oh bear me to sequester'd Scenes
Of Bow'ry Mazes and surrounding Greens;
To  Banks which fragrant Breezes fill,
Or where ye Muses sport on  Hill.
(On  Hill eternal Wreaths shall grow,
While lasts the Mountain, or while  shall flow)
I seem thro' consecrated Walks to rove,
And hear soft Musick dye along the Grove;
Led by the Sound I roam from Shade to Shade,
By God-like Poets Venerable made:
Here his first Lays Majestick  sung;
There the last Numbers flow'd from  Tongue.
O early lost! what Tears the River shed
When the sad Pomp along his Banks was led?
His drooping Swans on ev'ry Note expire,
And on his Willows hung each Muse's Lyre.


Junge Weiber und alte Weine
Machen den Männern krumme Beine.


A tak hřímá jícen
v rudém plápolu.
Aby moh být vznícen,
v tisíc mozolů
tvrdlo dělných dlaní
v horkém úsilí,
jak by pro nic ani
jinak nebyly.


Die Bauern von Rosenhaida,
Die liefen eilig herbei
Und taumelten vor Schrecken
Zu Boden nach der Reih'.


延和高阁势凌云
轻语犹疑太一闻
烧尽馀香无一事
开门迎得毕将军


Er kommt am späten Abend,
Wann Alles schlafen will,
Hervor aus seinem Hause
Zum Himmel leis' und still.


Des Hofes Seele wird gerühret/
Der Friedrichs Tugend hat gekennt.
Der Friedrichs Gnade hat verspüret/
Der noch vor Ihn von Liebe brennt.
Die Großen klagen in die Wette.
Berlin dringt mit Gewalt zur Bahr/
Und sieht auf seinem Purpur-Bette
Noch einst/ was sein Vergnügen war.


Cisne


Ei, mein Lieb, warum just heute
Schauderst du, mein Blut zu sehn?
Sahst mich bleich und herzeblutend
Lange Jahre vor dir stehn!


O wie labt's, im Traum zu ruhn!
Wo durch Kies und Erlen
Leise Wellen perlen,
Und die Fischchen fröhlich thun!
O wie labt's, im Traum zu ruhn!
Herrlich labt's, im Traum zu ruhn!


Szeretnék hó lenni, mely ezüsten csillog
és frissen ropog mindenütt.
Szeretnék recsegő, fényes csizma lenni, mely beletipor a hóba.


Slunce se vlastním žárem svým spálí,
a klasy zemrou, abych já žil.
Jsou dálky, obzory, tesknící žaly,
abych se rythmem roztoužil.


Do keem enmal en Mann int Hus, weer jüs op Wihnachtsabnd,
De keem un hal de Pukerstock – un is ni wedder kamn.


Umlkni potoku hlučný
Padající s kolmých skal;
Ustaň, ustaň, háji zvučný!
Proč můj znovu budíš žal? –


Soll aber ich daneben immerdar
In Furchten stehn, Du möchtest in Gefahr
Und Todes-Nöthen schweben?
Hie kan ich Dich für meinen Augen sehn,
Nur Botschafft muß, was dort mit Dir geschehn
Mir zu verstehen geben.


A borongó feketében
Látom gyászos múltamat,
Újra látom földerűlni
Semmivé lett álmomat.
Ott éjfél küzd nap delével,
Egymást győző hatalom,
S mely szép látni harciak közt,
Mint mosolyg a fájdalom.


V objetí tu k Vojtěchovi Radim zavzlykal:
„Ó by nám meč rajské brány také odmykal!


Vem, ó bem-amad
Junto à minha casa
Tem um regato até mans
E os teus passos podem ir devagar
Pelos caminhos:
- aqui não há a inquietação
de se atravessar o asfaalto


Er wirt sehen groß glück vnd heyl
vber Isral,
Des HERREN gunst wirt jm zu theyl
mit freuden viel,
Daß Er sein gschlecht zu kindeskind
sein lebtag sind,
so wirt jn Gott erhalten.


خَسَأْتُ كلباً مرَّ بي مرةً
فقال مهلاً يا أخا خالدِ
حسبُكم خِزْياً بني آدم
شِرْكتُكم إياه في والدِ


Und auch vom Berg dein Nachbar droben,
Mit dem sich Fehde lang erhoben,
Hat dir an Ehre nichts geraubt;
Sein glücklich Kind bist du zu schauen,
Du lehnest dich, mit Selbstvertrauen,
Geschirmt an sein gekröntes Haupt.


君来不遇我
我到不逢君
古殿依修柏
寒花对暮云


Weil uns die lust ergetzet:
Vnd stärcke freye schätzet;
Vnd jugendt sicher macht/
Hatt vns der todt gefangen/
Vnd jugendt/ stärck vnd prangen/
Vndt standt/ vndt kunst/ vndt gunst verlacht!


Wollen klagen mit hellem Schlag
Bis an den rosenroten Tag,
Züküht, züküht.


Wie gerne stehn wir Glied an Glied
Mit dir zum andern Male,
Daß unser Sieg in einem Lied
Aufs neu' verherrlicht strahle.


Einer solchen Hertzens-Buß
Ich die Sünd verzeihen muß/
Kan diß dann
Nicht verrichten jedermann?
Diß ist ein' so ringe Sach/
Daß kein Krancker ihr zu schwach/
Was für Peyn
Kan doch wohl Gott lieben seyn?
Oder ist das Sünde-fliehen
Karren-ziehen?
Sünde seyn ein schwäres Joch/ 21
Welches abzuscheuhen hoch.


v tom přeruší jej lodník slouchající
a křičí na něj: – Ale, kapitáne,
vždyť v celém Irsku vosku nedostane
se k svíci takové! – – Mlč, hloupý chlape,


Reszketnek a vizek iszapjától
És mégis, mégis, tisztátalanul
Semmi kedvük sincsen továbbmenni.


يا ليل أبدعت نظام الحلى
وشاقنا نثرك فاسترسل
كم آيةٌ في نقطها ينجلي
نجمك والأحرف لا تنجلي
لو أدرك المحبوب من نقطها
لم يختلف في المعجز المنزل
لم يكفك اليوم الرواء الذي
يألفه في حسنك المجتلي
فزدته ما شئت من زينةٍ
بمثلها الأعين لم تكحل
جودت ما جودت تنسيقها
على المثال الأبهج الأجمل
على مثالٍ لا توافي به
إلا سعود الزمن المقبل
يا بشر هذا المنزل المزدهي
بالشمس تلقى البدر في منزل
نبتٌ جلا فرع الندى والبهى
طاهرة الموضع والمحمل
سليلة المرء الكبير الحمى
كريمة العلامة الأفضل
الثاقب الرأي الذي نوره
فاز بفانوس على المشعل
المعتلي عن دهره قدره
وفكره عن قدره معتل
زفت إلى فهمي ونعم الفتى
أن يعقد المر وأن يحلل
ذاك الذي يرقى به عزمه
من معقلٍ عالٍ إلى معقل
ذاك الذي يلبس آدابه
من الطراز المعلم الأول
ذاك الذي تعذب أخلاقه
حتى لقد تغنى عن المنهل
من عمد البيت الرفيع الذي
يصاعد الشهب ولا يأتلي
بيت كما شاء الهدى شاده
يأوي الندى منه إلى موئل
يهنيك يا فهمي قران به
تقاطرت مصر إلى محفل
بحريها خف لقبليها
وخف ماضيها لمستقبل
فرعون من تاريخه رامقٌ
آيات عصرٍ بعده مذهل
من كل ما لم ير شبهاً له
في داره قدماً ولم يأمل
فاليوم في بيتك مصر وما
مصر سوى العهدين أن تجمل
وأنت بالحق جديرٌ بما
أدركته من جاهك الأكمل
أنت جيردٌ بالذي نلته
من الهناء الأوفر الأجزل


Zum Pfäffel kam ein Pärchen und schrie:
»Geschwind, und laßt uns frein!
Wir können keinen einzigen Tag
Mehr ohne einander sein!«


A uff Gottes weg in deinem lauff
Steh nimmer still/ hör auch nicht auff
Mit fleisch und blut zu kämpffen/
Streit mit gewalt/
So wirstu bald
Das fewr der unzucht dempffen.


Und bau'n wir ohne Zwang dies Land,
Und nicht um Sklavensold,
Dann wird in uns'rer freien Hand
Jedwede Frucht zu Gold.


لَم تَبدُ لي مَن بِها وَجدي وَبِلِوائي
بِغَيرِ نَعتي وَأَوصافي وَأَسمائي
صَفاؤُها في تَجَلّيها يُقابِلُ را
ئيها فَتَظهَرُ فيها صورَةُ الرائي


Welcher Friede, meine Vielgetreue,
Welcher Freuden ungebroch'ne Reihe
Harret mein an deiner treuen Brust!
Mögen Menschen und Verhängniß schmollen!
Mögen Stürme stürmen! Mögen Donner grollen!
Dir am Busen blüht mir Trost und Lust.


Tímto ruchem, touto vřavou
se skloněnou k ňadrům hlavou


Nam quis te, inepte Bubo, tam stolidus furor
Adegit importunum inire praelium,
Isto indecenti rostro, et alis luridis?
Quid bellicosae volucris, insulse, asperos
Lacessis ungues? desine, miser, dum licet;
Ne dormientis excites somnum tuo
Cum maximo, ut par est, malo, ac clade ultima.
Sed pervenire vis in ora vulgi; et hac
Via cupis, sceleste, fieri notior?
Non assequere; nec profecto tam bono
Fruere fato. An hoc pudendo sanguine
Se tingat Aquila, fulminum et caeli immemor?
Ponenda honestae mortis haec spes est tibi.


„„Přisáháme, přisáháme!““
Jeden hlas vzní ze všech hrdel.


Sempre o choro mesmo na vossa alegria imortal
meu irmão Nguxi e amigo Mussunda
no círculo das viol6enias
mesmo na magia poderosa da terra
e da vida jorrante das fontes e de toda parte e de
        todas as almas
e das hemorragias dos ritmos das feridas de África
e mesmo na morte do sangue ao contacto com o chão
mesmo no florir armoatizado da floresta
mesmo na folha
no fruto
na agilidade da zebra
na segura do deserto
na harmonia das correntes ou no sossego dos lagos
mesmo na beleza do trabalho construtivo dos homens


Ach! daß ich Mensch bin, –
ein Murmeltier,
auf den Alpen
passiver Begriffe.


La volupté d'aimer clôt à demi leurs yeux,
Ils ne savent plus rien du vol de l'heure brève,
Le charme et la beauté de la terre et des cieux
Leur rendent éternel l'instant délicieux,
Et, dans l'enchantement de ce rêve d'un rêve,
Ils ne savent plus rien du vol de l'heure brève,
La volupté d'aimer clôt à demi leurs yeux.


Freudig grüßen schon die Sterne
Sie auf ihrem schönsten Gange;
Endlich wird die Liebe Sprache,
Und sie flüstern viel und lange.


Die Bank ist ganz wie sonst, Mary,
Schön ist des Morgens Glühn.
Wie damals steigt die Lerche auf,
Und das Korn ist wieder grün;
Doch fühl ich nicht den Druck der Hand,
Nicht deines Atems Hauch,
Nicht tönt mir deine Stimme mehr,
So oft ich horche auch.


Mientras tocan Chopin el buen maestro,
o el poeta neurótico recita,
yo charlo con la hermosa señorita,
en voz baja, del último siniestro.
¡Y sufro mucho!... ¡Bah! Pero soy diestro
en sonreír y en ocultar la cuita;
mi tristeza es amarga, es infinita
mas ¡qué apacible regocijo nuestro!
Estoy vencido al fin; cesó la lucha;
yo quedo triste y ella indiferente;
su amor fue poco y mi desgracia es mucha;
y entre tanto, burlona y sonriente,
ella, en el fondo del salón, escucha
del joven barbilindo el flirt corriente.


Es war das Kloster Grabow im Lande Usedom,
Das nährte Gott vorzeiten aus seiner Gnade Strom.
Sie hätten sich sollen begnügen!


In einer Nacht verlor Aret
Sein Gut durch einen Brand –
Und Vetter, Freund und Tischpoet,
Ja selbst sein Hund verschwand.


Der Morgenstern steht Gott dem Herrn
Auch vor dem Zelt, ein frommer Held.


Nur von dir erwarten sie
jede seltne Güte,
weil du deine Rose nicht
brachtest, als sie blühte.


Než rejthar sezná zmatků vznik,
již vytyčí se hadrník
kde komu stroje advokáta.
Jak řeční, v pytel velký hmatá,
v němž pro všecky má svůdné zálohy –
mls, karty, cetky vedle zlata,
ač stále žehrá na los ubohý.


Ba vlna zahovoří
ku sestře cestou k moři:
zhynem!


Gottes Mann, ihn such' und finde, dir zum Lohn!


Tão vago é o vento que parece
Que as folhas fremem só por vid
Dorme um calar em que se esquece
Em que é que o campo nos convida?


Ich bin gutherziger Natur:
Dieß weis der Schalk, o wüßt ich nur,
Wie man recht böse thut. – –
Geh mit den kleinen Schmeichelein:
Ich will nun nicht geküsset seyn,
Du küssest mich nur wieder gut.


A ty mraky, to jsou vojska.
Velký mrak – to Turci draví,
malý mrak – to kozačina,
proti sobě teď se staví.


Willkommen in dem Jammertal,
O bis willkommen tausendmal,
Bis tausendmal gesegnet!
Du teures, liebes, holdes Kind,
Es weht bei uns ein kalter Wind,
Und schneiet hier und regnet.
Wir gingen trostlos und verzagt,
Im fremden Lande viel geplagt,
Gefangen alle auf den Tod;
Da kömmst du zu uns in der Not,
Zu bringen uns
Heim zu des Vaters Haus und Herd ...
Wir sind's nicht wert, wir sind's nicht wert.


يا رَوضة الأَدَب الَّتي فيها الأَرَب
لِعُيون أَرباب النُهى وَذَوي الطَرَب
أَبدَعتِ زَهر بَيان منشئكِ الَّذي
قَد جاءَ مِن فَنّ البَلاغة بِالعَجَب
إسكَندر الثاني عنان العَزم لا
إِلّا إِلى شَرفٍ يَحقّ لَهُ الطَلَب
عَن حَظِّهِ سَفرت بَراعة خَطّهِ
يا حسن ما خَطَّ اليَراع وَما كَتَب
هَذا كِتاب رَقَّ طَبعاً لُطفهُ
فَهوَ الحريُّ بِأَن يموَّهَ بِالذَهَب
قَد أَنزَلَ الشُعراء في طَبَقاتهم
وَأَبان عَن أَحسابهم وَعَن النَسَب
فَلَئن قَضوا أَجَلاً فَقَد أَحياهُمُ
ذِكر حميد فَهوَ أَشرَف مُكتَسَب
يا فَوزَهُم بِمَآثر شادَت لَهُم
شَرَفاً يَليق بِهم عَلى حَسَب الرُتَب
وَلَقد أَحلّهم النَعيم بِرَوضةٍ
قَد أَينَعَت ثَمر الفَضائل وَالأَدَب
فَهمُ مُلوك الشِعر وَهوَ بِهم سما
عزّاً لِأَنّ الشعر ديوان العَرَب


't is Middag, un oll Moses Abraham
De sitt bi Disch. 'ne schöne Spickgaus steiht –
De irst, de ut den Rok herute kamen deiht –
Vör em, as Joel Itzig rinne kamm.
»Gu'n Morgen, Abraham! Ich wünsche wohlgespeist.
Wos üs? Sieh doch einmol! Wo haißt?
Wohrhaft'gen Gott schon von die Gaus!
Wo? Hast du die schon aus dem Rauch heraus?«
Oll Abraham verfihrt sick niederträchtig,
De Spickgaus smeckt em doch tau prächtig,
Hei wull'e ungirn wat von missen.
Indessen güng dat doch nich an,
Hei müßt em nöd'gen: »Kümm! Setz dir heran!
Perbier doch mol un eß en Bissen!«
»Aih waih! Es tut mer leid; geessen hob ich schon,
Ich komm von Moses Salomon,
Wo ich geessen Eierkuchen.«
»Nu, setz dich hin! Man bloß üm zu perbieren.«
»Nu, da du mir doch tust so enfitieren,
So will ich's doch enmol versuchen,
En bischen lutschen bloß.«
Un Itzig lutscht nu los.
De Spickgaus is ok gor tau saftig.
Un in 'ne korte Tid, in'n Handümwenn'n,
Lutscht hei de Spickgaus up von Ur tau En'n.
»Das nennt er lutschen! Nu wohrhaftig!«
Seggt Abraham, »nach diesem, sog ich dir,
Lutsch du bei Salomon un eß bei mir.«


Marmel-hügel sah er liegen /
Von begierden auffgebaut;
Sprach zur mMutter überlaut:
Wenn werd ich dergleichen kriegen /
Daß mich auch die schäferinnen
Und die damen lieb gewinnen?


Einst kam das Riesen-Fräulein aus jener Burg hervor,
Erging sich sonder Wartung und spielend vor dem Tor,
Und stieg hinab den Abhang bis in das Tal hinein,
Neugierig zu erkunden, wie's unten möchte sein.


أيا بنةَ الوَاحِدِ جُودي فَمَا
إِن تَصرِميني فَبِما أَولِمَا
جُودِي عَلَينا اليَومَ أو بَيِّني
فِيمَ قَتَلتِ الرَّجُلَ المُسلِما
إِنّي وأَيدِي قُلُصٍ ضُمَّرٍ
وكُلِّ خِرقٍ وَرَدَ المَوسِمَا
ما عُلِّقَ القلبُ كَتَعلِيقِها
وَاضعةً كفَّاً عَلَت مِعصَما
رَبَّة مِحرَابٍ إذَا جِئتُها
لَم أَلقَها أو أَرتَقِي سُلَّما
إِخوَتُها أَربَعَةٌ كُلُّهُم
يَنفونَ عَنها الفَارِسَ المُعلَمَا
كَيفَ أُرَجِّيها وَمِن دُونِها
بَوَّابُ سُوءٍ يُعجِل المَشتَما
أسوَدُ هَتَّاكٌ لأَعرَاضِ مَن
مَرَّ على الأَبوَابِ أَو سَلَّمَا
لا مِنَةً أَعلَمُ كَانَت لَها
عِندِي ولاَ تَطلُبُ فِينَا دَمَا
بِل هِيَ لَّما أَن رَأَت عَاشِقاً
صبَّاً رَمَتهُ اليَومَ فِيمَن رَمَى
لمَّا ارتَمينَا وَرَأَت أَنَّها
قَد أَثبَتَت في قَلبِهِ أَسهُمَهَا
أَعجَبَتها ذَاكَ فَأَبدَت لَهُ
سُنَّتَها البَيضَاءَ والمِعصَمَا
قَامَت تَراءَى لي عَلى قِصرِها
بَينَ جَوارٍ خُرَّدٍ كَالدُّمَى
وتَعقِدُ المِرطَ عَلى جَسرَةٍ
مثلِ كَثيبِ الرَملِ أَو أَعظَمَا


Pintyőke kis madár
Lánykától megszökött,
Ugrál, repül, nevet,
A kerti fák fölött.
«Várj, várj! megfoglak én!»
Szól a lány, s érte mén.


A přec neumlk ten umíráček děsný.
Dál zněl jeho kvil a pláč,
pokud nebyl ve hrob složen těsný
celý národ – umučený spáč!
Staroměstským rynkem zaznívala
poslední ta smutná muzika,
brána hrobu, hle, se zamyká –
a vlasť sen svůj dvoustoletý spala...


Elfenbein mit Adernbläue
Und mit Steinen wunderbar,
Und ihr Kopf in hoher Freie
Und ihr Auge sonnenklar.


Solang uns Liebe lockt mit Lust und Plagen,
Solang Begeistrung wechselt und Verzagen,
Solange wird auf Erden nicht die Zeit,
Die schreckliche, die dichterlose tagen:
Solang in tausend Formen Schönheit blüht,
Schlägt auch ein Herz, zu singen und zu sagen,
Solang das Leid, das ewge, uns umflicht,
Solange werden wirs in Tönen klagen,
Und es erlischt erst dann der letzte Traum,
Wenn er das letzte Herz zu Gott getragen!


Du wollst dich selbst in uns verklären,
Daß wir dich würdiglich verehren
Und unser Herz, dein Heiligtum,
Mit deiner Herrlichkeit erfüllet,
Durch deine Nahheit tief gestillet,
Zerfließ' in deiner Gottheit Ruhm.
Dich, liebenswürdig's Gut,
Erhebe Geist und Mut,
Amen, Amen!
Halleluja, Halleluja!
Der Herr ist groß und gut und nah.


A byl bych hořce, těžce zaplakal,
leč někdo řekl přísně duši mojí:
Svůj smutek ohněm lásky svojí spal
a připravuj se k velikému boji!


Hier, en voyant une hirondelle
Qui nous ramenait le printemps,
Je me suis rappelé la belle
Qui m'aima quand elle eut le temps.
Et pendant toute la journée,
Pensif, je suis resté devant
Le vieil almanach de l'année
Où nous nous sommes aimés tant.


Es mag die falsche Schaar viel Wein und Korn besitzen:
Mein Schatz und meine Lust bist du/
Ich lieg und schlaff' in stiller Ruh/
Weil mich der Höchste will vor allem Unfall schützen.


Wie wenn in beklemmter Schwüle
Eine schwarze Wolkenmacht
Schwärzer dunkelt durch die Nacht,
Daß wir um des Wetters Kühle
Flehn mit allen seinen Schrecken,
Liegt in deiner Ewigkeit,
Wie ein heißer dunkler Flecken,
Jene namenlose Zeit.


-4-
أتحبها؟
أحببت قبلك,
وارتجفتُ على جدائلها الظليلهْ
كانت جميلهْ
لكنها رقصت على قبري, وأيامي القليلهْ


Ah, and no bark to bear us towards Impossible, and that a real place,
An attainable place, full of the depths and rests of the Unattainable!
But ever the sea, the sea, like the passing of many a fac
Ever the sea, and the sea runs a restless and half-hearted race
Towards not the shore, nor the land, but what? Who can measure or tell?


Prego 'l vostro saver, che tanto monta,
che raccheti Amor che pur m'offende,
poi si reca il meo partire ad onta,
sì che mi lassa, ma 'l cor no mi rende.


晚风来候过淮舟
闲上南徐多景楼
落日寒城伴荒草
江南人指是瓜洲


Zhledni na utrpení
Krysta syna tvého,
Za naše provinění
Obětovaného;
A dej mně srdce čisté,
Bych tobě byl věrný;
Uč mne jít po té cestě,
Kterou sem ti milý.


siz dönün başlangıca cümlesi ile


临河照影插花枝
莫道浑浊不相宜
试把郎心比河水
顾盼分明当自知


I' son sì pazzo della sua persona,
che tutta nocte i' vo traendo guai;
pel parentado molto si ragiona,
ognun dice: «Vallera, tu l'harai!»;
pel vicinato molto si stanzona
ch'i' vo la nocte intorno a' tuo pagliai
et, s'i' mi caccio a cantar a ricisa,
tu se' nel lecto, et scoppi delle risa.


ولا غَرْوَ أنْ يُمنى أديبٌ بجاهِلٍ
فمِن ذَنَبِ التِّنِّينِ تَنكسِفُ الشَّمْسُ


Darumb, Herr Gott, verlaß vns nit,
vernimm vnd hör doch vnser bitt
vnd wöllst vom himmel schawen!
Sihe an das Reich des gsalbten dein,
die glauben an den Christum dein,
sich jm alleyn vertrawen!
Du bist jr schutz, jr schirm vnd schildt,
jr preiß vnd ehr,
darumb du, HERR,
sie nimmer mehr verlassen wilt!


Szörnyü ember! van hatalma,
Tőled mindent megtagadni,
És a mellett van joga,
Tőled mindent követelni.


Nézem a nyitott kandallóban
az én pislogó tüzemet,
s míg melegét szívembe szórja,
megsúgom neki titkolózva:
kinek szól most az üzenet.


Fehér ezüstfolyó suhan.
Partján sejtelmesek a fák,
habjai közt örökké tart az álom
és babonásan, ezüstösen suhan.


كم قد أغارَ قوي حبلٍ فغادره
لما أغارَ عليه وهي المِرَرِ


Este livro de Rosani Abou Adal, dividido em segmentos, conforme a abordagem temática dos poemas, guarda aquela conhecida homogeneidade criadora da poeta, tão sutilmente  lírica, que já a consagrou perante a crítica e o públic
Tudo que nasce do talento de Rosani é a um tempo perquirição interior e observação aguda da vida; vibração de amor, do instante erótico à sua contemplação quase divinatória; integração da própria alma à Alma da natureza e das coisas, em alcance ecológico que resiste e denuncia o vezo destruidor do homem; clamor de liberdade, no seu sentido mágico e viageiro, que a leva a outras plagas, como à procura de uma unção plena com o próprio universo; vibração do seu carma, seu id e ego maiores e inconscientes, em procura das suas raízes ancestrais, tão vívidas, como se ela própria se envolvesse num tapete mágico para uma visão e vivência amiga junto ao Nilo e às pirâmides do Egit
A poesia de Rosani Abou Adal, toda ela, das curtas às maiores, é igualmente um espelho de duas faces, para além do que possa ela ter de multifacetada: é fotográfica e contemplativ Ou seja: é ela mesma, poeta, e a projeção de si, não com vistas a uma imponderável continuidade da própria vida, mas um quê de busca do amor totalizante, que é, ou há de ser, a solidão somada às inquietações do mund O amor, aqui, é erotizante e dadivos A solidão, aqui, não se anula em devaneio Há sempre um caminho de fug Rosani, ao mesmo tempo que expõe e mostra, contempla, sublima, vai e vem, mas sem tergiversaçã
Presa no meu dormitório
tento dividir a solidão com o peixe
cercado de paredes de vidr
Auto-retrato, um dos segmentos, não é só a visão e confissão de si própri Soma-se a isto o que antes foi exposto na abordagem da sua poesia em conjunt
Estou tão só dentro de mim
que até as estrelas emudecera
A metáfora  estelar assinala a solidão sofrida e lhe dá o anteparo para que ela, poeta, por mais que se veja só, deixe entreaberta uma visão plena de vid É que, por outro lado, o seu veio romântico é forte, chegando, às vezes, àquela fulguração só alcançada pelos bons poeta
Todos os blocos seguem este ritmo notável de contensão e espiralação poétic Como ela própria diz: "Sou uma eremita que divaga nas ruas, / bares, matos, casas, em todos os lugares/ nos dias sem sol, nas noites sem luar e estrelas/ em busca das belezas da vida e da alm"
Rosani parece solfejar canções, espargir oferendas, com a mesma leveza dalma como vai à denúncia com o aríete e o láteg Há um pouco de magia nist Há um pouco de mistério invisível nestes poema Há um pouco de prec Há uma totalização de vid
A Vida exsurge plena nestes poemas de versos notáveis, treliçados de Amor latejante:


jenž plane v kráse věčně neomylné,
jak ruce Boží do srdce ho daly
všem lidem ve vlastnictví nerozdílné.


Třpyt světel měňavých, jež tryskla vzhůru z řeky,
květ růží hořících tak harmonicky měkký,
hvězd pěti mihoty, hvězd pěti plápol rudý,
jenž chvěl se na vodách a v symbolu tkvěl všudy,
hra barev pro oči a pro dav hříčka stálá
dnes před mou duší tu jak výhrůžka zlá stála.
A modla barokní, ta mdlá, v niž marně bije
již pravda moderní a zář jí trhá s šije,
se zdála vyrůstat v těch nových dumách mých,
a v prostor sváteční zněl tichý její smích.


Otec na provdání dcery tlačil,
Mezi ženichy se panoš sličný značil,
S ním byl ustanoven k sňatku den;
Jeví Faustovi choť, nebudeli zřen
Prostředek v tom, že se nijak neubrání,
Že se podat musí době nutné.
Doktorovi přichází to smutné,
Napadá mu dalšího směr cestování.


„»Asszonyom, köszöntet és általam kéri
Magas személyedet uram Veselényi,
(Ki, bár ellensége pártfogolt ügyednek,
Buzgó tisztelője hősi erényednek):


Dann singt ihr von der Weiße
Der Lilien im Thal;
Von kleiner Bienen Fleiße,
Bey frühem Sonnenstrahl;


Mein Glaube wankt und ist oft schwach,
Die Lieb' läßt mich allein,
Die Hoffnung schläft und wird nicht wach –
O weh, der heißen Pein!
Der Satan jagt der Seele nach –
Nein, Jesus! sie ist Dein . –


ما لذَّةُ العيشِ إلّا صحبةُ الفقرا
هم السلاطينُ والساداتُ والأمرا
فاصحبهُم وتأدَّب في مجالسهِم
وخلِّ حظَّك مهما خلّفوكَ ورا
واستغنم الوقتَ واحضر دائماً معهم
واعلم بأن الرضى يخصُّ من حضرا
ولازِم الصمتَ إن سُئِلت فقُل
لا علم عندي وكُن بالجهلِ مستتِرا
ولا تر العيب إلّا فيكَ معتقِداً
عيباً بدا بيناً لكنَّه استتَرا
وحُطّ رأسك واستغفر بلا سببٍ
وقُم على قدم الإنصافِ معتذِرا
وإن بدا منك عيبٌ فاعترف وأقم
وجه اعتذاركَ عمّا فيك منكَ جرا
وقُل عبيدُكُم أولى بصفحِكمُ
فامحوا وخُذوا بالرفقِ يا فقَرا
هم بالتفضُّلِ أولى وهوَ شيمتُهُم
فلا تخف دركاً منهُم ولا ضَرَرا
وبالتفتي على الإخوانِ جد أبداً
حار ومعنى دركا منهم ولا ضرَرا
وراقب الشيخ في أحواله فعسى
يرى عليك من استحانهِ أثَرا
وقدم الجدَّ وانهض عند خدمتهِ
عساهُ يرضى وحاذِر أن تكُن ضجِرا
ففي رضاه رضى الباري وطاعتهِ
يرضى عليك ركن من تركها حذِرا
واعلَم بأن طريق القوم دراسة
وحال من بدعيها اليوم كيف ترى
متى أراهم وأني لي برؤيتهم
أو تسمع الأذن منّي عنهم خبرا
من لي وأني لمثلي أن يزاحمَهُم
على موارِدَ لم ألف بها كدَرا
أحبَّهُم وأداريهم وأوثرهُم
بِمُهجتي وخصوصاً منهمُ نفرا
قوم كرام السجايا حيثما جلسوا
يبقى المكان على آثارهِم عطرا
يهدي التصوّف من أخلاقهِم طرفا
حسن التآلف منهُم راقني نظرا
هم أهل ودّي وأحبابي الذين همُ
ممّن يجرُّ ذيول العزّ مفتخرا
لا زال شملي بهم في اللَه مجتمعا
وذَنبُنا فيه مغفوراً ومغتفَرا
ثمّ الصلاةُ على المختارِ سيدنا
محمدٍ خير من أوفى ومن نذَرا


4- القتيل رقم 18


Nun kommen sie nicht mehr, du Kind
Der honigsüssen Liebesgötter,
Erzittre nicht, die Feinde sind
Zerstreuet, wie die Birken-Blätter.


Hinaus! Durch meine Blumen sollst du schreiten,
Ich labe dich mit meiner Wälder Grün,
Durch Busch und Wiese will ich dich geleiten
Den Berg hinan, wo meine Rosen glühn.
Ich zeige dir, wie nieder zu den Flächen
Befreit die Ströme ihre Bahnen brechen,
Und wie der Nacht erblüht der Sterne Schein,
Zieh ich, der Lenz, in deine Seele ein!


Má duše cítí blízkost Tvoji sladkou,
tu svatyni jsi vůní Svojí provál,
mše mystický květ na chvíli když krátkou
se v rukou kněze vzhůru pozdvihoval;
Tys byl zde v tlumu archandělů všech,
tu na Svých šlépějích ó snít mě nech.


يا قَمَراً مَطلَعُهُ فِي الحَشى
سُبحانَ مَن في خَلَدِي خَلّدَك
لَم يُعطَ ما أَعطِيتَ خَلقاً وَلا
أَفرَدَهُ اللَهُ بِما أَفرَدَك
لَو قُلتَ لِلبَدرِ أَلَستَ الَّذي
فُقتُكَ في الحُسنِ لَما فَنّدك
صِلنِي وَلَو في غَمراتِ الكَرى
وَعِد وَإِن لَم تُنجِزَن مَوعِدَك
كَم قُلتُ لِلكأسِ وَقَد نِلتَها
لَمّا دَنَت مِن فيكَ ما أَسعَدَك
هِمتُ فَما أَدناكَ مِن مُهجَتي
وَدِنتَ بِالهَجرِ فَما أَبعَدَك
قَد خَصَّك اللَهُ عَلِيّاً بِما
شِئتَ مِنَ الحُسنِ وَقَد أَيَّدَك
مَلّكَكَ الدُنيا وَأَربابَها
وَصيّرَ الناسَ بِها أَعبُدَك
فَاِحكُم عَلى الكُلِّ بِما شِئتَهُ
أَنهَضَكَ اللَهُ بِما قَلّدَك
وَامدُد فُؤادِي بِجُنودِ الهُوى
أَيَّدَكَ اللَهُ وَأَعلى يَدَك


Dlouhé spaní pamět mate;
bdění – k práci kvítí zlaté.


وَحُوشِيَ أَن يُقالَ لَها عِتابي
وَمَن ذا يُسمِعُ الصُمَّ الدُعاءَ
وَهَبكَ نَسيتَ كُلَّ يَدٍ لِقَصدي
عَلى العَليا فَهَل تَنسى الثَناءَ
بَلَغتُ بِكَ الثَرى أَيّامَ عَتبٍ
وَأَيّامَ الرِضا نِلتُ السَماءَ
إِذا جازَيتَ مُحسِنَةً بِحُسنى
فَما يَعتَدُّهُ إِلّا وَفاءَ
فَأَينَ الفَضلُ يَوماً يا أَباهُ
إِذا قالوا أَساءَ بِمَن أَساءَ
وَكَم خَلَقَ العِذارُ عَلَيكَ حُبّاً
وَمِن عُجبٍ بِهِ سَحَبَ الرِداءَ
وَتَملَأُ قَلبَهُ فَيَفيضُ عَتباً
كَما قَد يَملَأُ القَطرُ الإِناءَ
فَإِن عُوِّضتُ مِن وَصلٍ صُدوداً
وَإِن بُدِّلتُ مِن لُطفٍ جَفاءَ
فَلا نَسِيَ النَدى لَمّا نَسِيهِ
بِهِ وَصلاً وَلا قَطَعَ النِداءَ
وَيَسمَعُ عاذِليهِ بِغَيرِ قَلبٍ
وَيَأبى فيكُمُ إِلّا الإِباءَ
وَيَنتَظِرُ التَقاضي لَو نَظَرتُم
فَيُخلِفُهُ وَيَنتَظِرُ القَضاءَ
تَحَكَّم كَيفَ شِئتَ بِقَلبِ عَبدٍ
تَحَكَّمَ في المُنى بِكَ كَيفَ شاءَ
فَلا وَاللَهِ لا نَظَرَت سِواكُمُ
وَإِن فاضَت لِعَتبِكُمُ دِماءَ
فَإِن يُطلِع رِضاكَ عِشايَ صُبحاً
فَإِنَّ السُخطَ أَطلَعَهُ عِشاءَ
وَأُقسِمُ لا أَزالُ لَقَىً إِلى أَن
يُبيحَ اللَهُ لي مِنكُم لِقاءَ
إِذا اِحتَفَلَ النُهى في نَهيِ وَجدي
أَبى إِلّا اِنتِهاكاً لا اِنتِهاءَ
ذَكَرتُ عُلاكُمُ في كُلِّ حالٍ
وَكُنتُم عِندَها أَعلى عَلاءَ
فَمَجدُكُمُ إِذا سُحُبٌ تَعالَت
وَبِشرُكُمُ إِذا بَدرٌ تَراءى
وَجودُكُمُ إِذا غَيثٌ تَدانى
وَقَدرُكُمُ إِذا نَجمٌ تَناءى
وَخَيلُكُمُ إِذا ظُلَمٌ أَجَنَّت
وَنَصرُكُمُ إِذا صُبحٌ أَضاءَ
أَلا لِلَهِ مِنكَ يَدٌ أَفادَت
عَطاءً سِرُّهُ أَمسى غِطاءَ
يُشَبِّهُ عُذرُهُ الإِحسانَ ذَنباً
فَما تَدري أَأَحسَنَ أَم أَساءَ
وَأَحسَنُ مَنظَرٍ في الأَرضِ عِندي
تَواضُعُهُ وَقَد بَلَغَ السَماءَ
أَلا لِلَهِ فيكَ يَمينُ جودٍ
صَحِبنا صَيفَها أَبَداً شِتاءَ
يَسيرُ أَمامَها جَيشُ المَعاني
إِذا هَزَّت مِنَ القَلَمِ اللِواءَ
وَكَم هَرَبَت مَطالِبُنا حَياءً
فَناداها نَداها لا نَجاءَ
هُوَ السَيفُ الَّذي مِنهُ اِستَفادَت
سُيوفُ بَني الوَغىذاكَ المَضاءَ
وَلَمّا أَرخَصَ الأَحرارَ دَهرٌ
تَغالَت فيهُمُ وَغَلَت شِراءَ
فَأَمّا نَفعُ ذا فَأَطالَ مُكثاً
وَأَمّا سَيلُ ذا فَمَضى جُفاءَ
فَلا عَدِموا الرَخاءَ بِهِ وَأَمّا
شِراهُ لَهُم فَلا عَدِمَ الغَلاءَ
وَأَبقى ما وَهَبتُ لَكُم بَياني
وَكَم ذَهَبَ الهِباتُ فَناً هَباءَ
وَيُعطي يَومَهُ وَغَداً وَأَمساً
وَمَسأَلَةً وَعَوداً وَاِبتِداءَ
يُشَمِّرُ لِلعُلا عَن ساقِ حُرٍّ
وَلا يَثني وِسادَتَهُ اِتِّكاءَ
مَتى كانَ المَديحُ لَكُم كِفاءً
وَمَن يَعتَدُّهُ لَكُمُ وَفاءَ
وَكَم أَورَدتَها بيضاً ظِماءً
وَكَم أَصدَرتَها حُمراً رِواءَ
وَكَم أَطلَعتَ مِن لَمعٍ صَباحاً
وَكَم أَرجَعتَ مِن نَقعٍ عِشاءَ
إِلَيكَ أَزُفُّها أَبَهى عَروسٍ
فَلا عَدِمَ البَنينَ وَلا الرِفاءَ
وَأَينَ الدُرُّ مِنهُ وَهوَ قِدماً
إِذا وَجَدَ السَنا عَدِمَ السَناءَ
مَلَأتَ يَدي فَدَيتُ يَدَيكَ مالاً
فَأَصبحَ في فَمي إِن لُمتُ ماءَ
وَها أَنا قَد فَزِعتُ إِلى طَبيبٍ
وَجَدتُ بِهِ عَلى اليَأسِ الشِفاءَ
أَلا فَلتَعلَمِ الأَيّامُ أنِّي
بلغتُ به من الأرض السماءَ
ولو سقط التفاضلُ في عقولٍ
لَكَانَ الناسُ كُلُّهُمُ سَواءَ
إذا اِتَّشَحَت سُيوفُهُمُ بِأَيدٍ
رَأَيتَ الداءَ قَد سَكَنَ الدَواءَ
دَعِ الكَذِبَينِ في قَولٍ وَفِعلٍ
فَإِنّي قَد رَأَيتُهُما سَواءَ
فَيُسْمَى الكِذبُ في قَولٍ مُحالا
وَيُسمَى الكِذبُ في فِعلٍ رِياءَ
وَلا تَحزَن لِمَن أَولاكَ حُزناً
وَلا تَأسَ عَلى خَلقٍ أَساءَ
وَلا تُتبِعهُ مِن قَلبٍ ضِراماً
وَلا تُتبِعهُ مِن عَينٍ بُكاءَ
وَلا تَقصُر عَلى الآثارِ عَيناً
بِها شَقِيَت فَتُشبِهَها عَفاءَ
وَلي نَفسٌ وَإِن عَزَّت حَبيباً
مِنَ الدُنيا فَما عَزَّت عَزاءَ
وَهَب أَنّي طَبيبُ الهَمِّ يَبقى
فَكَيفَ أَظُنُّ أَن أَبقى بَقاءَ
عَرَفتُ الدَهرَ لَيتَ العِلمَ جَهلٌ
فَلا يَأساً يُديمُ وَلا رَخاءَ
فَلا يَغرُركَ ماءٌ في وُجوهٍ
فَإِنَّ الرَأيَ ما سَكَنَ الرُواءَ
فَرُبَّ صَدىً حَكاهُ السَمعُ صَوتاً
وَلامِعَةٍ رَآها الطَرفُ ماءَ
وَجَدنا في القَناعَةِ أَيَّ مُلكٍ
بِها الفُقَراءُ توجَدُ أَغنِياءَ
فَلا أَرضٌ شَكَت خُطُواتِ رِجلي
رَواحاً في الطِلابِ وَلا اِغتِداءَ
وَلا أَخشى مِنَ الأَيّامِ مَطلاً
وَلا أَرجو إِلى الدُنيا اِقتِضاءَ
وَإِنّي وَالمَطامِعُ مومِضاتٌ
بَوارِقُها لِأَستَحيي الحَياءَ
وَجِئتُ مُقَدَّماً فيهِ أَخيراً
وَأَحمى الجَيشِ مَن يَمشي وَراءَ
لِحِفظِ الماءِ في صَفَحاتِ وَجهي
أُريقُ على صَفائِحِها الذَماءَ
أَفادَك أَن تُقَلِّبَها قُلوباً
فَلَيت هَوىً وَأَفئِدَةً هَواءَ
أَرى خُرقَ العَطايا مِنكَ حَزماً
وَغاياتِ التَواضُعِ كِبرِياءَ
بَقيتَ لَنا عَلى كَدَرِ اللَيالي
تُعاطينا عَلى الكَدَرِ الصَفاءِ
وَتورِدُنا عَلى الظلماءِ بِشراً
يُبَدِّلُ حَيرَةَ الأَمَلِ اِهتِداءَ
وَأَقلى البَذلَ في تَرَفٍ أَراهُ
وَأَهوى المَنعَ في مَلَقٍ عَطاءَ
تَشيمُ يَمينَهُ لاماً لِمالٍ
رَأَتهُ العَينُ في الصَفَحاتِ ماءَ
فَلا أُخِّرتَ في أُخرى جَزاءً
فَما أَرضى لَكَ الدُنيا جَزاءَ
صَحِبنا في ظِلالِكُمُ قُلوباً
فَرَغنَ وَأَيدِياً مِنكُم مِلاءَ
مَلَكتَ سَماً وَأَفئِدَةً وَأَرضاً
دُعاءً أَو وَلاءً أَو ثَناءَ
وَأَخلَدَكَ الثَناءُ بِرَغمِ دَهرٍ
وَهَذا الفَنُّ ما أَلِفَ الفَناءَ
كَفاكَ الإِشتقاقُ لَهُ دَليلاً
إِذا مَدّوا الثَرى قالوا الثَراءَ
وَما فَوقَ التُرابِ يُعَدُّ مِنهُ
فَلا تَقنَ الثَرى وَاِقنَ الحَياءَ


南峰桃李遍峨岷
白发门生今几人
东阁郎君今健否
何时同醉雁桥春


a jak se větve zachvějí,
ty bílé lístky snášejí
se jako sprcha drobných hvězd
a po zemi se válejí...


Das theils im thron der zeiten sitzt,


Der Mann von Gott erlesen,
Der seinen Ruf gehört,
Daß er des Teufels Wesen
In dieser Zeit zerstört.
Frisch auf zum Heldenlaufe,
Weit auf in fernes Land,
O Mann, in heil'ger Taufe
Zum Helfer schon ernannt.


Decir, Nise, que falta mi cuidado,
bien puede industria ser de tus intentos,
que en mi celo acreditan sentimientos,
y en ti lo verifica el retirado.


„On ve zboží svém nechce míti moly,
tož rychle v naše požadavky svolí.
Než, bratří, nechte těchto rozmluv dnes,
že zítra, schůzi máme, každý věz!“


Lobe Jesum, meine Seele,
Der dich ewig hat gelibt!
Lobe herrlich, noch verhöhle,
Was er täglich dir eingibt!
Lobe ihn mit vollem schalle,
Das es in den wolken halle,
Das di gantze Erd erregt
Und was in ihr, steh bewegt!


Ketté hasítja keblén
Hónál havabb mezét,
S gyengéden bepólyázza
Az ifjunak sebét.


Mert az ki valakit szeret,
Soká az nélkül nem lehet,
Volna is egyszer ideje,
Hogy lenne mellyednek teje.


Nad faktem brutálním bídy lidské
horší se dušičky estetické.
Ušlechtilejší deptány city
s plebejskou příchutí vulgarity
neurvalostmi tolika let.


Hark! sure I heard the loud rebound
As open flew the iron gate,
Yon towers return the sullen sound,
Where high they frown in idle state;
Behold with haughty mien advance,
High waves his plume, bright beams his lance,
An armed knight, of royal race,
From Withgar's ancient line the genius of the place.


Fräulein, was brachte Euch Schrecken?
Lachen verstummt und Geklimper –
Klirrendes Glas und entblätterter Kranz,
Seufzer und sinkende Wimper.


Hat dich/ dein Arbeit/ Herr/ die du bey kühler Nacht
Beginst in solchen Schweiß und von den Kräfften bracht?
So kan/ wie hart dir werd der heisse Tag zusetzen
Bey Mittel und bey End' ein ieder leichtlich schätzen.


Glaub' an aller Liebe Bronnen,
Der die Gottheit selbst ergoß,
In des Opfers Glut zerronnen,
Welches, sühnend, Friedenswonnen
Und der Wesen Heil erschloß! –


Du verstummst, – und durch die große Stille
raunt die Ostsee dumpfe Klagelieder.
Du verstummst, – und von der großen Stille
scheu erschreckt, hebt in den tiefsten Tiefen
deiner Seele die verstoßne Sehnsucht
ihre feuchten grünen Nixenaugen . . .


Nah an dem Ort/ an welchem sich das Leben/
Für vnser Heyl ins Creutzes Tod gegeben/
War Josephs Grab/ das im begrünnten Garten
solt auff Ihn warten.


Rendí al amor mi lauro reverente
y no tuve razón de estar quejoso,
y si me quejo hoy, es que brumoso
me despide a ultratumba sonriente


Chceš nebe proraziti čelem snivým?
bys cíl náš znal? Tenť pohádkou nám v půl
a z druhé půle zjevením jen lživým.


Es ebbt. Gemach dem Schlamm und Schlick umher
Entragen alte Wracks und Besenbaken,
Und traurig hüllt ein graues Nebellaken
Die Hallig ein, die Watten und das Meer.


Mir ist zu leben nimmer Gewinn,
Meine Söhne tot, seine Krone dahin,
Doch singen will ich, wo immer ich steh':
König Jakob, daß ich dich wiedersäh'.


Šílenstvím lásky, jež se vzdává cele,
my děti Tvoje, my Tvůj rod;
pod nohou Tvojí nebe hvězd se stele,
my země nakažený plod.


青笋初成宿雨晴
并檐啼鸟两三声
鹅湖峰下僧窗晚
一枕谁知梦亦清


la decrepita età tornaria in fasce,
ché a sì dolce aura un fior morto resorge
e l'om vivendo va ch'el non s'accorge,
ché non sol lei, ma in essa ognun rinasce.


Jesu, mein Erbarmer, höre Und dich kehre
Doch in Gnaden her zu mir! Du erkennest meine Plage,
Meine Klage Ist ja Nacht und Tag vor dir.


Die in dem Tempel leben/
Nach dem das gantze Land
Sich pfleget zuerheben/
Wer sich zur Schulen fand/
Darinn Ich Tag vor Tag gelehrt/
Kan Red vnd Antwort geben/
Was Er von Mir gehört.


Облака плывут и тают,
Небеса горят, сияют,
Растворяют облакСолнце к отдыху стремитсЯсный свет его струится,
Безнадежный, как тоскТемный странник, в край далекий,
И край неведомых святынь,
Прохожу я, одинокий,
По пескам немых пустынИ за пыльными столбами
Напряженными глазами
Различаю ту страну,
Где я радостно усн


Sie lieben Gott von Hertzen,
Sie loben Ihn mit Lust:
Den schönen Himmelskertzen
Ist anders nichts bewust
Als Gott und uns zu dienen;
Diß thun ohn' unterlaß
Auch Selbst die Cherubinen,
O welch' Ein Ehr' ist das!


أُحِبُّكَ أَطرافَ النَهارِ بَشاشَةً
وَبِاللَيلِ يَدعوني الهَوى فَأُجيبُ
لَئِن أَصبَحَت ريحُ المَوَدَّةِ بَينَنا
شَمالاً لَقَد ما كُنتُ وَهِيَ جُنوبُ


Es sausen die Windmühlflügel,
Es klappern Leiter und Steg,
Da, mit verhängtem Zügel,
Geht's unter dem Flügel weg,
Und bückend sich vom Pferde,
'nen vollen Büschel Korn
Aus reißt er aus der Erde –
Hei, Calcar, das ist Sporn.


Ich liebe sehr die kühne Reigerbeize,
Zur Seiten einer wunderholden Frau.
Dornhecken über ohne viel Gespreize,
Hep! über Gräben, Hürd', Verhack, Verhau.
Das Alles hat ja ganz besondre Reize:
Die schöne Frau, die Falken, Himmesblau.
Zum Wechsel doch einmal in vollen Zügen
Ein Fischermädel lieben, macht Vergnügen.


»Immer denk ich: mein Wunsch ist erreicht,
Und gleich geht's wieder anders her!«
Zerstückle das Leben, du machst dir's leicht;
Vereinige es, und du machst dir's schwer.


In Nächten muß ich mich wärmen
An blassen, verschollenen Monden;
Die Tage sind: Hungern und Härmen,
Und unter Lachen ein Hassen.


Sie lispeln alle leise,
Ich selbst vernehm' es kaum,
Manch alte sel'ge Weise,
Manch langvergeßnen Traum.


هِلال لاحَ أم شِبْلٌ تبدّي
أم النَّجْلُ الذي وافى مجدا
كريمُ مُسْتفادٌ من كريمٍ
يفوق على الورى فخراً ومجْدا
لقد ملاّكَهُ ربّي بخيرٍ
وقَلّدهُ من التوفيق عِقْدَا
أتى تأريخه في بيت شعرٍ
أنار نسيجه فكري وأسْدا
بجدِّكَ جاءك المولود جَدّاً
وأرجو أن تراه أباً وجَدّا


Když já sednu ke stolečku,
učením se zabývám,
říkám řádek po řádečku: –
pak si také zazpívám.


不知雨后更精神
与水相蒸暖盎春
独自捲帘楼上望
夕阳吟杀倚楼人


Quisiera ser libre,
             de censuras y auto censuras.
Quisiera ser libre,
             de ironías y de prejuicios.
Quisiera decir Perón,
               sin que me llamen peronista.
Quisiera decir Alfonsín,
                 sin que me llamen radical.
Quisiera decir:
           Igualdad entre los pobres y los ricos,
                sin que me llamen comunista.
Quisiera reclamar libertad,
             justicia,
             respeto,
             derecho,
                   sin que me llamen revolucionaria
                                           revolucionario.
Quisiera nombrar antiguos amores,
                         sin que me llamen:
                                     Mujer con pasado libertino
Quisiera escupir al cielo,
                  sin que me llamen ateo.
Quisiera decir: Orgasmo,
            clítoris,
            pene
                   sin que me llamen
                                mal hablado, mal hablada
                                         mal educado, mal educada.
Quisiera decir:  tomar por agarrar,
             coger por disfrutar del sexo
             hacer el amor por buscando un hijo
sin buscar palabras confusas
temiendo un prejuicio.
Quisiera llamar las cosas por su nombre,
sentir libertar.
Quisiera escuchar las palabras exactas
las cosas llamadas por su nombre
sin escuchar censuras,
         auto censuras,
         prejuicios,
         temores,
         vergüenzas.
Quisiera tener una conversación sin tapujos.
Quisiera usar cualquier palabra.
Quisiera usar
quisiera escuchar
la lengua española
la más bella de las palabras
lengua española libre
libertad de palabra.
Quisiera sentir
           la verdadera
                     la añorada
                              Libertad de expresión
Por pensar, por llorar, por gritar,
por creer que siempre es posible hablar.


幸蒙托根地
历历令著行
莫遣桃李妖
压我玉雪香


Ama tenger keserveket,
(Elmondám én azokat,)
És temérdek gyötrelmeket,
Fájdalmakat s kínokat,
Melyeket a bús szerelem
(Mint megírva vannak ott,)
Vélem, - ritka tűredelem!
Étetett és itatott,
Hadd bosszúljam meg kebledben,
Boldogító szerelmedben, -
Keservem s keservedet, -
Nyisd meg, kedves, öledet!


骤雨随风入汉关
倾都欢喜破愁颜
电光犹恐龙潜伏
闪烁馀辉绕壁间


تَرى جَسَداً عَيناكَ تَنظُرُ ساكِناً
وَلَستَ وَلَو ناداكَ لُقمانُ تَسمَعُ
فَإِيّاكَ إِنّي قَلَّ ما أَزجُرُ اِمرِئً
سِوى مَرَّةٍ إِنّي بِمَن حانَ مولَعُ
فَذَلِكَ تَقديمي إِلَيكَ فَإِن تَكُن
شَقِيّاً تَرِد حَوضَ الَّذي كُنتَ أَمنَعُ
وَقَد شابَ صُدغاكَ اللَئيمانِ عاتِباً
عَلَينا وَفينا أُمُّكَ الغولُ تَمزَعُ
إِلى حُجُرِ الأَضيافِ كُلَّ عَشِيَّةٍ
بِذي حَلَقٍ تَمشي بِهِ تَتَدَعدَعُ
فَما زِلتُ عَن سَعدٍ لَدُن أَن هَجَوتُها
أَخُصُّ وَتاراتٍ أَعُمُّ فَأَجمَعُ
جُعِلتُ عَلى سَعدٍ عَذاباً فَأَصبَحَت
تَلاعَنُ سَعدٌ في عَذابي وَتُقمَعُ
تَلاعُنَ أَهلِ النارِ إِذ يَركَبونَها
وَإِذ هِيَ تَغشى المُجرِمينَ وَتَسفَعُ
أَلَم تَرَ سَعداً أَودَحَت إِذ دَكَكتُها
كَما دَكَّ آطامَ اليَمامَةِ تُبَّعُ
كَأَنَّ بَني سَعدٍ ضِباعُ قَصيمَةٍ
تَفَرَّعَها عَبلُ الذِراعَينِ مِصقَعُ
تُنَفِّسُ عَنها بِالجُعورِ وَتَتَّقي
بِأَذنابِها زُبَّ المَناخِرِ طُلَّعِ


Šli po širokých schodech Kapitolu,
dnů málo jen po idech Martových,
kraj celý tonul v strnutí a bolu
i Kasce usnul v koutkách retů smích.


Wo etwas auf der Welt geschickt, zu Gott zu leiten;
So ist es dieß verworrne A.B.C.
In welchem ich in deutlich-heller Klarheit,
Auch in gebrochnen Lettern, seh,
Die Lehre voller Licht und Wahrheit
Von irdischen Vergänglichkeiten.


Most jertek velem, kicsi álmok,
Bolondos, drága álmaim!
A jövő csókot integet
S én odaviszlek titeket:
Jertek, jertek csak, álmaim!


Y, sin embargo, siento que circula
una fluida vida por mis venas:
algo blando que, a solas, necesita
lástimas y piedades.
Quiero, a veces, salir a donde haya
tentación y caricia.
Pero yo sólo suelto de mí espanto y cólera.
Y cuando henchida de dulces pecados,
me prometo una aurora de sonrisas,
algo se seca dentro de mi misma;
redes me tiendo en que yo misma caigo;
siendo yo, soy la otra...
Y me estremezco al peso de la Diosa,
cimbrándome de impulso ajeno;
y apretando brazos y piernas,
siento sed de domar algún cuerpo enemigo.
¡Oh amor mejor que vuestro amor, mujeres!
Os corre un vigor frío por la espalda:
ya son las manos dos tenazas,
y toda yo como pulpo que se agarra.
Y en la gozosa angustia
de apretar a la bestia que me aprieta,
entramos en el mundo
hasta pisar con todo el cuerpo el suelo,
Libro un brazo, y descargo
la maza sorda de la mano.
Hinco una rodilla, y chasquean
debajo los quebrados huesos.
¡Ya es mío! ¡Ya es tuyo, Artemisa!
Y subo, con un grito, hasta la eterna oreja.
Pero al furor sucede un éxtasis severo.
Mis brazos quieren tajos rectos de hacha,
y los ojos se me inundan la luz.
Alguien se asoma al mundo por mi alma;
alguien husmea el triunfo por mis poros;
alguien me alarga el brazo hasta el cuchillo;
alguien me exprime el corazón.


Lacrime mie gratiose et pronte,
cortese a dar socorso al stento mio,
donde venite voi et de qual fonte
cacciate fuor degli occhi el tristo rio?
«De le raiche del cor tuo tracte et monte»
respondon elle al dir che gli faccio io:
«Piange pur tu, non star come hom ch'asonna,
ch'eterno pianto merta tanta donna».


Nuž také trochu realně
se na svět tento dívám,
bych dokázal, že čí chleb jím,
i toho píseň zpívám.


Aneb již s minulostí svojí všechny strhav svazy
staví se v řady těch, již otcův jeho byli vrazi?


Ich hab auch ein Herz gefunden,
Das durch Tugend und Verstand
Meine zarte Brust gebunden,
Wie dich Mariette band.
Pallas ziert sie durch ihr Wissen,
Denn sie spricht und schreibt gelehrt:
Wenn an Hippokrenens Flüssen
Phöbus selbst sie singen lehrt.


Gequält, geschlagen, malträtiert,
Von früh bis in die späte Nacht,
Mit rohen Worten kujoniert,
Um Lachen und um Lust gebracht,
Es trat ihn wie ein schmutzig Tier
Der rohe Unteroffizier –
Da riß vom Koppel er das Erz
Und stieß es ihm ins Herz.


Ha! die schönsten Keim entfalten
In der Priester Dienste sich; –
Freuden, welche nie veralten,
Lächeln, wo die Götter walten –
Diese Freuden ahndet ich!
Hier im Glanze mich zu sonnen,
Hier der Schöpferin zu nahn,
Flammte stolzer Wunsch mich an,
Und mit hohen Siegeswonnen
Lohnet sie die kühne Bahn.


Pero en rugosa piel la deuda pagas
de las embriagueces que vomitas
y en la salud que, comilón, estragas.


Son los celos curiosos una espía,
que con su vista lince y sus desvelos,
de que ven la menor alevosía.


浓阴柳色罩窗纱
风送炉烟一缕斜
庭草黄昏随意绿
子规啼上木兰花


Von Hohen töne dann und Niedern
Ein fröhlicher Zusammenklang,
Ein Lebewohl gefallnen Brüdern,
Dem freien Volk ein Lebelang!


Sestoupím v dům svůj. Aišo, ženo moje,
nejdražší květe, jejž jsem utrh cestou
života svého, bdíš as, čekáš s touhou,
až navrátím se. Vznešená tvá duše
dojista cítí, jaká muka nesu
v svém bědném nitru, neboť oči tvoje
mě pronikají a tvá ruka klade
se kol mé šíje jako měký obklad
ran duše mojí... Allah, věčný Bože,


By malice urged, by ruthless envy stung,
With secret haste to seize their prey they flew,
Around her neck as in despair they clung;
Her soft complying nature well they knew,
And trusted by delaying to undo;
But when they found her resolute to go,
Their well laid stratagem they then pursue,
And, while they bid their treacherous sorrows flow,
Thus fright her simple heart with images of woe.


Per la persona mia solo mi vanto
combatter per la dama il suo diritto.
Chi la vuol contastar da nessun canto,
ora al presente qui si levi ritto,
ed io della battaglia ingaggio il guanto
con chi volesse contradir mio ditto. —
Rispose l'Amostante non umìle:
— Non vo' combatter con uom tanto vile. —


Laß unsre Seelen einst, o Gott,
Mit einem Hauch verwehn!
Laß uns vereint noch nach dem Tod
Vor deinem Throne stehn!


Vnd wann wir noch so sicher seyn,
So stellt sich gar ein ander ein,
Der lernt zu erst die Bahne brechen,
Hernach sucht er Gelegenheit
Durch seine schlaue Freundlichkeit
Vns unvermercket abzustechen.


Buďte, děti, zticha!
Meluzína vzdychá
pod okny,
ať nám z jizby naší
pláčem nevyplaší
zlaté sny.


白马骄青云
金鞭拂红雾
相逢不问名
各自东西路


Ihre Gassen sind Cristall,
Ihrer Thöre zwölff erhöhet,
Aber Perlen allzumal,
Ihr Gebäw bestehet
Klar aus Golde, dessen Preiß
Was man weiß
Weit weit übergehet.


Ah! zří jej – hrdý, na bělostném oři
k vítězství vede pluky tisíceré –!
A matčin zrak vzplál červánkovou zoří.


O, wenn er las und schrieb,
Schlug ihm das Herz so warm,
Und unverstanden blieb
Ihm sein Collegenschwarm.
Wenn der in Saus und Braus
Sich Sonntags amüsirte,
Dann sass er still zu Haus
Am Werktisch und studirte.


胡儿吹角汉城头
月皎霜寒大漠秋
三奏未终天便晓
何人不起望乡愁


Und wie er schläft und wie er träumt
Zur mitternächtgen Stunde,
Weckt ihn sein Pferd, es schnaubt und bäumt,
Hell ist die Turmesrunde,
Die Wand wie angezündet glimmt;
Der Mann sein Herz zusammennimmt.


Così m'abbaglian due begli occhi gai,
E al cor m'accendon sì calde speranze,
Che fino al ciel ne manda le faville.


魍魉何曾见
头旋即下神
图他衫子段
诈道大王嗔


Pryč s bázní, jež se v nitru chorých nití
a k svatým sklání šíji lstného lháře,
všem nechať v srdcích slunná svitne záře
a v plápol pravdy zhárá každé žití!


„Co živ jsi, neměj pokoje,
jen o bolestech zvídej,
a v naději vždy oklamán,
chléb svůj jen v pláči jídej.


Ein heller Andacht-Strahl begeistert mein Geblüte,
Erheitert meinen Geist. Die Weisheit, Macht und Güte
Des ewig sel'gen Lichts, des Schöpfers aller Welt,
Belebt mich, strahlt mich an. Es flammt in meiner Seelen
Ein Trieb, was herrliches vom Schöpfer zu erzählen,
Der alle Dinge wirckt, belebt, regiert, erhält,
Deß Wesen ich mit Lust in seinen Wercken sehe.


Fate voi risonar per ogni lido
la vostra altera tromba, onde ne goda
il Tebro, il Mincio, il re dei fiumi e l'Arno.


Wohledler Gönner, dein Vergnügen
Blüht jezo durch ein holdes Ja;
So muß die keusche Liebe siegen,
Der Kampf ist aus, der Kranz ist da.
Ach, was vor Zärtligkeit im Küßen
Und was vor Scherz in Arm und Brust
Wird ehstens deiner besten Lust
Den Wollustzins entrichten müßen!


Ani nevím, mám-li zajásat, anebo smát se, anebo plakat.
Vítr je tichý a lákavé ráno, jasné zvony
v dálkách se trhají, v lesích jak servané pavučiny.
V tolika keřích zahrady slunce hoří,
na zamžených hroznech chytají ptáci jeho zlato,
každá krůpěj rosy, každý kamínek v písku,
každý stonek a rozvité květy, hrany schodů,
okraje vyschlého basinu s povadlým listím,
každá chvěje se trávka.


S azonkivűl hogy tündökölsz
Az elmésség sugáriban:
Ki oly könnyen megbukhatál.
Erényednek közhíre van.
Elmés vagy, mint az ördög,
S jó, mint az angyal... hogyne hajtanám
Meg térdeim előtted,
Te szép, elmés, te jó varróleány!


Oft träum' ich, wie der Riegel
Der Zelle schnell zerspringt,
Und auf der Liebe Flügel
Dich mir ein Engel bringt.
Dein Bildnis wallt hernieder;
Doch ich umarm' es kaum,
So wach' und wein' ich wieder,
Und fluche meinem Traum.


Herr Jesus, ich wil gehn mit Petrus zu dem angel,
Das ich im fisch auch deinen stater find!
Ich traue fest. Du wirst mir senden,
Was du von mir zu meiner Reis befihlst.
Der du das gröste mir der grösten gröss gegeben,
Wi kontestdu das kleinste nehmen weg?
Du spiltest nur nach deinem Weisheitspile
Mit deinem kind, das bei dem Nabal gräntzt.
Dis mochten nicht di thörichten vermerken!
Ihr gantzes gutt fällt drüber David zu.


Srdce zranils' mi krutostí, otče! Nesmí být
pravdivým do dna až mlžného ocelový cit,
který ti šlehá ze zraků jako z výhně kruté,
z které nástroje železné muži vynášejí,
nástroje v ostří tenounké důmyslně skuté.
Vždyť jak mohu já patřiti jinak na tvé rysy,
nežli očima, jimiž jsem děcko nejprv znát
učil se tvář tvou líbeznou?
Hle, tvé slzy mi na pomoc proti tobě slétly!
Nejprve srdcem objímej otce dítě v lásce,
pak i rozumem hledej v něm k úctě pocit světlý,
sebe ze sebe přines mu před zkoumavý zrak.
Výš stane nad otce tak!


可怜姑恶鸟
啼著杨柳树
杨花愿飘扬
不爱衔着去


Jak jiní hrál jsem žití komedii,
kryl všední chtíč za ideální vzhled,
žil pořádně, jak lidé žili, žijí
a budou žíti ještě po sta let,
já rval se s časem o hodiny, chvíle
a s bližními jsem rval se o chleba
a zábavy jsem sháněl pošetilé,
jak velel rozmar nebo potřeba.


Mas tomando con lástima del suelo
el hacha eterna, el que a los años guía;
huye el horror y resucita el día
en el alcázar del sereno cielo.


Mit ihrer Vöglein Sang und Klang,
Die mich so lieblich grüßen:
Dir legt' ich sie aus Lieb' und Dank,
O Jesus! gleich zu Füßen.


Mohou něco dáti, snad relativní klid.
Ale nehřeje to. A nemusí to být. –


Verleih' uns aus Barmhertzigkeit
Bequehmen Wind und schöne Zeit:
Den Sturm laß bald fürüber gehn
Und uns ein lieblichs Wetter sehn.


Was ich dir wünsche, mein Freund? Ich wünsche Allen dassellbe:
Finde Jeglicher den, der ihm im Innersten gleicht!
Bist du ein Guter, so kann dich der Himmel nicht besser belohnen,
Bist du ein Schlimmer, so straft ärger die Hölle dich nicht.


Hammen das thu ich nicht,
Dein edles Leben nehm ich nicht,
Ich will dich weder hauen noch stechen,
Die von Ulm müssen mich rächen.


Entrungen hat sich ihrer Hülle
Die Blüte vom Orangenbaum,
Ihr Wohlgeruch in süßer Fülle
Durchströmt den dunklen Gartenraum.


Que en el eterno reino sin mudanza
luce otro sol más puro, y otro cielo
que en las plantas influye eterna vida.


Libre de la memoria y de la esperanza,ilimitado, abstracto, casi futuro,el muerto no es un muerto: es la muertComo el Dios de los místicos,de Quien deben negarse todos los predicados,el muerto ubicuamente ajenono es sino la perdición y ausencia del mundTodo se lo robamos,no le dejamos ni un color ni una sílaba:aquí está el patio que ya no comparten sus ojos,allí la acera donde acechó su esperanzHasta lo que pensamos podría estarlo pensando él también;nos hemos repartido como ladronesel caudal de las noche y de los díaJorge Luis Borges | "Poesia Completa", pá 35 | Debolsillo, 3 edição, 2016


„Kéž by byla jizba rodná
viděla mne za svobodna
na tom loži umírati!
Moudrý otče, dobrá máti!
Vina má jest veliká,
ret můj pozdě naříká!“


Doch nun singt sie mit froh und hellerm Ton,
Da du sie wieder hörst, du der sie sonst geliebt,
Und, ja, ich seh es schon im Geiste,
Wie wir in Einigkeit mit Liedern streiten werden,
Wenn du den Sitz bewohnen wirst,
(Wozu mein Mund dir Glücke wünscht,)
Wo nach dem Garten sich beblümte Wiesen breiten,
An die das Wäldchen schließt, wodurch ein Flüßchen murmelt.


Tvůj, minulosti! plápol věčně skvělý,
to dějin českých jádro plamenné,
žár kostnický, jímž prošel národ celý
jak héros pravdy, ohněm zkoušené;


阊阖云深锁建章
曈昽旭日射神光
紫宸肃肃开黄道
万岁声声拜玉皇


Alzo en la noche tu rollizo cuerpo,
altos mis brazos sobre mi cabeza.
Rosada fruta es tu desnuda carne,
mis manos se abren como dos bandejas.
Y coronado de tu gracia pura,
los pies hundidos en la fresca hierba,
saliente el pecho en el ligero esfuerzo,
os lo presento, atónitas estrellas.


De la noche en el vago silencio,
cuando duermen o sueñan las flores,
mientras ella despierta, combate
contra el fuego de ocultas pasiones,
y de su ángel guardián el auxilio
implora invocando piadosa su nombre,
el de ayer, el de hoy, el de siempre,
fiel amigo del alma, Mefistófeles,
en los hilos oculto del lino
finísimo y blanco cual copo de espuma,
en donde ella aún más blanca reclina
la cabeza rubia,
así astuto y sagaz, al oído
de la hermosa en silencio murmura:
«Goza aquél de la vida, y se ríe
y peca sin miedo del hoy y el mañana,
mientras tú con ayunos y rezos
y negros terrores tus horas amargas.
Si del hombre la vida en la tumba
¡oh, bella!, se acaba,
¡qué profundo y cruel desengaño,
qué chanza pesada
te juega la suerte,
le espera a tu alma!»


En la esquina de la ventana
se rompen los recuerdos
debajo del lecho viejo
duermen las adolescentes
rota la jarra del deseo
el mantel hace agua
y en la parte superior del retrato
hay lágrimas sin ojos


Escrevi prá você e você não respondeu
Também não respondi quando você me escreveu
Anotei seu telefone num pedaço de papel
E calculei seu ascendente no recibo do aluguel
Esqueci seu sobrenome, mas me lembro de você


Jitka ohromena, oči v sloup,
zřela před sebe jak nevidomě,
ztrnuleji v každý okamžik,
jak by zelo strašné temno před ní,
ve kterém se nikdy nerozední,
v něžto hvězda více nezasvítí,
ale svět se beze spásy zřítí.


Uno llegar e incorporarse al día
Dos respirar para subir la cuesta
Tres no jugarse en una sola apuesta
Cuatro escapar de la melancolía
Cinco aprender la nueva geografía
Seis no quedarse nunca sin la siesta
Siete el futuro no será una fiesta
Y ocho no amilanarse todavía
Nueve vaya a saber quién es el fuerte
Diez no dejar que la paciencia ceda
Once cuidarse de la buena suerte
Doce guardar la última moneda
Trece no tutearse con la muerte
Catorce disfrutar mientras se pueda


Vidím
zem’ naši ležet před sebou!
To vše je naše! A nikdo jiný
nesmí tě sevřít v náruč svou,
ó krasavice!
Dlouho v tvou tvář hanebné sliby
plival tvůj vrah!
Dnes písní svobodných na tisíce
zazvoní všude na horách!
Ty, tichá a něžná, plodotvorná –
dnes vzbouzíš strach
svých tyranů, hrdá a nepokorná


Nebe jest bezútěšně zšeřelé
a nezná smilování.
Hrozivá černá oblaka
se nad zemí bojácnou sklání.


Amidst the Temple was an Altar made
Of solid Gold, where Adoration's paid.
Here I perform'd the usual Rites with Fear,
Not daring boldly to approach too near;
Till from the God a smiling  came
And bid me touch the consecrated Flame;
Which done, my Guide my eager Steps convey'd
To the Apartment of the beauteous Maid.


Will das Geschick mich aber früh zerschlagen,
So sinken wir in Einer Todesflut;
Der bunten Erde kann ich leicht entsagen,
Denn für die Kunst nur lodert meine Glut.
Laß uns nach ihr auch auf der Sonne fragen!
Ein Schwert vereine hier noch unser Blut.
Dem Geist genügt zu hinterlaßnem Ruhme
Der Liebe Kranz im ird'schen Heiligtume.


Ich schwöre Lalagen, daß sonder ihre Küsse,
Kein königliches Glück mein Leben mir versüße.
Dies schwör' ich ihr im Ernst, wofern sie sich ergibt;
Und schwör' es ihr im Scherz, wofern sie mich nicht liebt.


Szabad a magyar nép... lejárt napod, német!
Nem táncoltatod te többé ezt a népet,
S pióca módjára nem szívod a vérét,
Megfizette isten gonoszságod bérét.


Falsch war der Unkenruf! Es siegt das Licht:
Nicht eitel sind Lieb', Sang und deutsche Krone:
Den echten Mann reut seiner Schmerzen nicht:
Er trägt tief in sich, was ihm lohne.


»Ting, tang, tong« – das steigt und sinket,
Welch Gesäusel, welches Zischen!
Wie ein irres Hündlein hinket
Noch ein deutsches Wort dazwischen.


Ó, v tu dobu spatřit nebes Milostku
Mním, jazyk očár blahý mi víže
Můj, že šťastný jsem; Genius mi šepce:
Že zvolila mne.


¡Y roja lengua cae y se posa,
y con delicia treme y resbala
en el erecto botón de rosa!


Vedendo quivi comparir repente
l'insolite arme, sbigottìr costoro;
ma li saluta Erminia e dolcemente
gli affida, e gli occhi scopre e i bei crin d'oro:
– Seguite, – dice – aventurosa gente
al Ciel diletta, il bel vostro lavoro,
ché non portano già guerra quest'armi
a l'opre vostre, a i vostri dolci carmi. –


Neki is úgy tetszett. Hát mire is várna?
Már ha úgy van, nyilván nem marad más hátra,
Menni kell hát innen, egészen odáig,
Ahol a világ majd neki is beválik.


Auf den Bergen reiten Feuer,
Werfen sich wie Ungeheuer
In die Nachtluft, in den Raum;
Flammen stehen hell als Baum,
Rote Flügel sich entfachen,
Aus den Bergen fliegen Drachen,
Nichts hält mehr den Berg im Zaum.
Flammen sich wie Lieder wiegen –
Sonne hat die Nacht erstiegen.


Střídalo se obrů plémě
v panství dávno zaniklém,
pod nímž krvácela země
vražedlným odbojem.


Se la virtù dà onor, come vergogna
il vizio, si potea sperar da lui
tutto l’onor che buono animo agogna.


„„Nikoliv!““ horlivě mudrc vece,
„„Podívej se na mne předce
Skrz ty bryle!““ a hned mu je strká;
Drvoštěp se bráně sem tam brká,
Jakoby se dotknul hada.
Sotva ale skla na nose čije,
Poděšený na kolena padá
A se v prsy bije;
Volá: „Odpusťte mi, královská Milosti;
Proti Vašemu já prohřešil se trůnu:
Než já na hlavě Vaší Jasnosti
Teprvé teď vidím královskou korunu.“ –


Diese würd'gen, tugendfesten
Widersacher sollen erben
All mein Siechtum und Verderben,
Meine sämtlichen Gebresten.


„Oh hivatlan vendég,
Ősz fehér szakáll,
Rajtad most nagy átok,
Nagy szerencse áll.”


Mag, o Lenz, dein Angesicht hier lächeln?
Jeder Windstoß, der den Wald bewegt,
Ist ein großer Seufzer, der das Röcheln
Der Gefallnen durch die Wildnis trägt.
Diese Greisin, diese düstre Fichte
Zeigt die Narben, die auch sie empfing,
Weist dahin, wo blutig die Geschichte
Böser Zeiten ihr vorüber ging.
Als hier wild die Waffendonner stürmten,
War sie noch mit Jugendkraft umlaubt,
Und, wie Hände der Natur, beschirmten
Ihre Schatten ein geweihtes Haupt.


V bok mne verchu jednoho tu zvala
Bahnitá a úzká cestička
Do jeskyně, jako Vielička
Křivé, tmavé jako Běžiskala;


Laßt mich schweigen von dem Mündchen!
Wünscht mir, daß als Perlenfischer
Ich an den korall'nen Klippen
Glücklich wäre dort verunglückt
Und, im Kampfe mit den Wogen,
Aber nicht um Hülfe rufend,
Nein, gefaßt, hinabgesunken!


Nicht Orpheus, du du hättest vor
Ertheilt den Felsen Sinn und Ohr
Vnd dir zu folgen sie bewogen,
Du hättest Brunnen, Wild und Wald
Vnd Ströme durch geschwinden halt
Und ungesäumt dir nachgezogen.


Slunce činilo to, věčně mladé,
jež sto let jí vláhu v srdce klade
a vždy více, každým jara sletem
tak, že lípa za nedlouhý čas
bude vůkol lidem na úžas,
nám pak zeleným a vonným světem.


Mindenható szerelem! aki éltetsz
Ajkad melengető fuvallatával!
Kezed mindent ujjá teremt, kiszínez,
A lombzugás, illat, holdfény, madárdal
Rólad regél és szól lágyan a szívhez.
S mikép a reggeltől zománcozott köd,
Halmot, mezőt hol feltakar, hol elföd;
Ha jő a vágy, a sejtelem,
S dereng, borong rejtelmesen:
Te jöttél elburkolva benne,
S a szív érez, mielőtt még ösmerne!
Te vagy hatalmas összekötni
A mélységgel a magasságot;
A halandót, a halhatatlant
Csudásan egymáshoz varázslod!
Boldogságodnak még nevet nem adtak,
Gyötrelmed is sajátos kéjjel gazdag!


ê são joão ê pacatuba
ê rua do barrocão
ê parnaíba passando
separando a minha rua
das outras, do maranhão


No tož, prosím, opět ličte
lesa vůni poetickou,
korun tiché šepotání,
zkrátka: ličte náladu.


„A neznáš dosud bytost takovou,
jež opravdové lásky schopna je?
Snad nemiluje sám byl’s milován – –“


Der Dorfschulmeister aber mußte
gestehn, daß er von ihr nichts wußte.
Zwar Wölfe gäb's in großer Schar,
doch »Wer« gäb's nur im Singular.


Ma ecco omai l'ora fatale è giunta
che 'l viver di Clorinda al suo fin deve.
Spinge egli il ferro entro 'l bel sen di punta
che vi s'immerge e 'l sangue avido beve;
e la giuba, che d'or vago trapunto
le mamelle stringea tenera e leve,
l'empie d'un caldo fiume. Ella si sente
finire, e 'l piè le manca egro e languente.


Наконец-то встретила
Надобного — мне:
У кого-то смертная
Надоба — во мнЧто для ока — радуга,
Злаку — чернозем —
Человеку — надоба
Человека — в неМне дождя, и радуги,
И руки — нужней
Человека надоба
Рук — в руке моеЭто — шире Ладоги
И горы верней —
Человека надоба
Ран — в руке моеИ за то, что с язвою
Мне принес ладонь —
Эту руку — сразу бы
За тебя в огонь!
11 сентября


Býval meditac mých cílem,
kdy v mou duši padal mrak,
nad větším snů mrtvých dílem
s Bohem illusím všem kývá
Kristův kříž.


Si es para el criminal duro tormento
usurpa su derecho a la conciencia
y el de Dios, acortando una existencia
que pudiera lavar el sufrimiento


Der nun auch vns als seinen kindern
vmm Christum sein mild hand auffthut,
Laßt die vmm vnser sünd nicht mindern,
dan er ist freundlich, ewig gut.


Služky věrné
Učarujte
Kolo černé
Vůkol paní,
Tuto noc
Filipovou,
Jakubovou
Čáry zůvou
Naši moc.


Ihr Freunde fehlt noch, die ihr mich künftig liebt.
Wo seid ihr! Ach Zeit! schöne Zeit! säume nicht.
Kommt auserwählte süße Stunden,
Da ich sie seh, und sie sanft umarme!


Hvozd kolkolem dumá a slouchá,
dech taje šumící:
Rej panenek lesních svá roucha
zde bílí v měsíci.


Wieder hat er, Tod vergeudend,
Einen Tag hindurch geschlagen,
Möchte in der Nacht und Kühle
Weiter fechten mit Behagen.


dond'un piacer mi nasce, el qual mi pare
che rechi seco ciò che puote Amore,
e sol accenda a ben far il disio.


Wir suchten dunkle Ecken aus,
Dort waren wir mehr als zu Haus.


Eröfne doch got deines herzens aub
und merk, weil ja dein leben wie ein laub,
daß für dein heil das mittel ist der glaub.


Fleuch Tilly fleuch,
Aus Untersachs'n nach Halle zu,
Zum neuen Krieg kauf neue Schuh,
Fleuch Tilly fleuch.


Šel do města jsem úvozem,
čas jara bral se k letu,
a z města šla mi žena vstříc
pod stromy bílých květů,


Istenek Istene! Büszke, remek,
Napja a tűznapok ezreinek,
Ős Eleve, kibül árad a lét,
Dics koszorúzza örökre fejét!
Te vagy a lényeg, a többi csak álom,
Jársz sugarakba fürödve, vidámon.


When  General had won the Field,
And , the lov'd ungrateful, kill'd,
The Trumpets sounding made all Slaughter cease,
And mis-led  return'd in Peace.
The Action past, where so much Blood was spilt,
We hear of none arraign'd for that Day's Guilt:
But all concludes with the desir'd Event,
The Monarch Pardons, and the  Repent.


Das Kind, das dort in Heu und Stroh verstecket lieget,
Und dem das tumme Vieh aus seiner Wiegen frißt,
Ist grösser als die Welt, weil es Gott selber ist,
Der über Höll' und Tod in seiner Armuth sieget.
Was mag die Ursach seyn, daß Er so schlecht erschienen?
Es könnt ihm ja ein Thron seyn von Saphir bereit,
Sein Lager mit dem Glantz der Sternen überstreut,
Warum bedient Ihn nicht ein Heer von Cherubinen?
Kaum findet sich ein Raum den Heyland zu bewirthen;
Die Krippe wird sein Bett', ein Stall ist sein Pallast;
Wenn Er die keusche Brust der Mutter hat umfaßt,
So hält Er sein Bancket, sein Hoff besteht aus Hirten.
Ihr Grossen, die ihr euch als Götter laßt verehren,
Die ihr von eurem Stuhl aus Diamanten blitzt,
Und, eurer Meinung nach, dem Himmel näher sitzt,
Als die, so Menschen sind, diß will euch etwas lehren:
Der Höchste spottet hier der Güter dieser Erde,
Die offt ein Sterblicher für seinen Himmel hält,
Und zeiget euch dabey, daß, wenn es ihm gefällt,
Der Purpur uns zu Heu, und Heu zu Purpur, werde.


青城峰顶更楼台
世界随高俗意开
今夜云归有明月
按琴倾酒待公来


Yet measuring all the long continu'd Space,
Ev'ry successive Day's repeated Race,
Since Time first started from his pristin Goal,
'Till He had reach'd that Hour, wherein my Soul
Joyn'd to my Body swell'd the Womb; I was,
(At least I think so) Nothing: must I pass
Again to Nothing, when this vital Breath
Ceasing, consigns Me o'er to Rest, and Death?
Must the whole Man, amazing Thought! return
To the cold Marble, or contracted Urn?
And never shall those Particles agree,
That were in Life this Individual He?
But sever'd, must They join the general Mass,
Thro' other Forms, and Shapes ordain'd to pass;
Nor Thought nor Image kept of what He was?
Does the great Word that gave him Sense, ordain,
That Life shall never wake that Sense again?
And will no Pow'r his sinking Spirits save
From the dark Caves of Death, and Chambers of the Grave?


Los Ícaros defiendan que te imitan,
que como acercan a tu sol las plumas,
de tu divina luz se precipitan.


Que he de nacer de nuevo a la algazara
de mis sueños de ayer aventureros
y ondean en la aurora mis banderas


Da questa mano ch'or mi lega or scioglie,
né mai perciò mi lascia senza il nodo,
son vinto e preso, e nella rete godo,
sì dolcemente come vuol m'accoglie.


Ma l'ardito Foresto urta il destriero
dove vede la sbarra esser più bassa,
e tratto disperato il brando fiero
contra Gherardo, il fere a un tempo e passa,
e dovunque al passar drizza il sentiero,
de l'alto suo valor vestigi lassa,
fin ch'in sicura parte al fine arriva,
e i suoi d'aiuto e di speranza priva.


郿坞金多竟不存
清坚输与老云根
潭中鳣鲔知多少
已有飞腾过禹门


كانَ واللهِ عفيفاً نزهاً
ولهُ عرضٌ عريضٌ ما اتهمْ
وهْوَ لا يدري مداراةَ الورى
ومداراةُ الورى أمرٌ مُهمْ


Da reiten schon in ernstem Zug
Die hohen Lords heran,
Sie melden ihm des Königs Tod,
Sie tragen die Kron ihm an.


宫阁春来乐事添
喜逢新燕入高檐
从今欲使营巢便
故遣终朝不下帘


Come s'inganni augel, fera si prenda
Da l'insidie d'Amor l'anima apprese;
Come laccio si fa, rete si tenda
Un bel crin m'insegnò quando mi prese.
Come di cavo ferro il foco offenda
Da un bel guardo imparai quando m'accese:
Che di quel foco onde tant'anni avvampo,
La ferita mirai prima che 'l lampo.


¡Oh, lector!, en muchísimas sotanas
que, la verdad no tiene desperdicio,
hallarás cualidades tan barbianas