نادِ القبورَ وبَشِّرْ كلَّ مقبورِ
حُمَّ النُّشورُ وحانت نَفخةُ الصُّورِ
قُلْ للمشارقِ كرَّ الدَّهرُ كرَّتَهُ
وهبَّ للثأرِ فيه كلُّ مَوْتورِ
ضُمِّي الجِراحَ وقُومي غيرَ هائبةٍ
فلن يروعَكِ ذو ضِغْنٍ بمحذورِ
إن تَنهضي اليومَ يَفزعْ كلُّ مُرْتَبئٍ
ويَنتفِضْ كلُّ ذي نابٍ وأُظفورِ
هي الحياةُ فَخُوضي النَّقعَ واقتحِمي
أهوالَ كلِّ مَرُوعِ السّاحِ مذعورِ
جُنَّتْ نواحيهِ مما أحدثتْ أُمَمٌ
تَنثالُ من جازرٍ يطغى ومجزورِ
مِنَ الأناسيِّ إلا أنّها مَرَدتْ
فالجنُّ تَنظرُ من ساهٍ ومسحورِ
القُوّةُ الحكمُ لا عدلٌ بِمُتَّبَعٍ
في الحاكِمينَ ولا ظُلمٌ بمحظورِ
شريعة السّيفِ يُمضيها جَبابرةٌ
من كلِّ مُستهزِئٍ بالله مغرورِ
أَمَا ترى الدَّمَ يجرِي في مَخَالبِهم
على الشرائعِ يمحو كُلَّ مَسْطورِ
ضَجَّ الحريبُ فقالوا هَزَّهُ طربٌ
وهَاجَهُ العهدُ مِن عِلمٍ ومن نُورِ
وَيْحَ العقولِ رُمينا من غَباوتها
بدولةٍ من بقايا الوهمِ والزُّورِ
النَّعشُ يغدو عليه كلُّ مُغْتبِطٍ
والقبرُ يمرحُ فيهِ كلُّ مسرورِ
هي الحضارةُ تجلو كُلَّ مُلْتَبِسٍ
من الأُمورِ وتُبدِي كلَّ مستورِ
الحقُّ من تُرَّهَاتِ الصائحين بهِ
والعدلُ فيما ترى آمالُ مقهورِ
والعذرُ للفاتكِ العادِي فإنْ جَزِعَتْ
نَفْسُ المُروَّعِ أَمَسْى غَيرَ معذورِ
والنَّفْيُ والقتلُ والتعذيبُ مَرْحَمَةٌ
مأثورةٌ وصَنيعٌ غَيرُ مكفورِ
لا أمّةٌ ذاتُ تاريخٍ ولا وَطَنٌ
كلٌّ هَباءٌ وشيءٌ غيرُ مذكورِ
والجهلُ أنفعُ ما تَرْقَى الشُّعوبُ بهِ
والذُّلُّ أسمى الأمانِي للجماهيرِ
وليس للمرءِ من مالٍ ولا وَلَدٍ
إلا على خَطَرٍ أو رَهْنَ تدميرِ
لا يملكُ النّفسَ إلا أن يُؤخِرَها
مَنْ أمرُه الأَمْرُ في أخذٍ وتَأْخيرِ
تلك الحياةُ فَقُلْ للآمرين بها
قَوْلَ الرَّسولِ رُوَيْداً بالقوارير
قالوا الحمايةُ عن أعناقِكم وُضِعَتْ
فليس مَطويُّها يوماً بِمنْشورِ
فاسْتَبشرِوُا اليومَ باسْتقلالِكُم وخُذوا
حقَّ البلادِ جميعاً غَيْرَ مَبْتُورِ
وغايةُ الجودِ بَيْنَ الناسِ أَنْ يَجِدوا
صَيْدَ النُّسورِ طعاماً للعصافيرِ
روايةٌ وخَيَالاتٌ مُنَمَّقَةٌ
تُصَاغُ مِن دار نُوّابٍ ودُستورِ
ماذا لنا وحياةُ النّيلِ في يدكم
والأَمرُ أَجْمعُ من نَقْضٍ وتقريرِ
دَعُوا المِزاحَ فَإنَّا أُمّةٌ صَدَقَتْ
لا تطلبوا الأمرَ أمسى غيرَ ميسورِ
إنَّ المشارِقَ هَبَّتْ بعد هَجعَتِها
تطوِي الجِواءَ وتلوِي بالأعاصيرِ
ترمي النُّسورَ فتهوِي عن مَعاقِلها
في السُّحبِ من جبلٍ عالٍ ومن سُورِ
أَوْفَتْ على الأُفُقِ المُسْوَدِّ فانْصدَعَتْ
سُودُ الغياهبِ عنه والدّياجيرِ
أَثارها الفاتحُ الغازي وأرْسَلَها
مِلْءَ الدُّنَى والمنايا والمقاديرِ
تَجيشُ في كلّ مُسْتَنٍّ ومُنْسربٍ
والبأسُ يُصْرخُ في آثارها سِيري
سِيري مُشَمِّرةً لا تبتغِي دَعَةً
فالسّيفُ خَلْفَكِ ذو جِدٍّ وتشميرِ
والحقُّ ليس بناجٍ في جلالتِه
إلا إذا لاَذَ بالبيضِ المآثيرِ
هيَ الدّواءُ لِداءِ البَغْيِ يَنْزَعُهُ
من النّفوسِ ويشفي كلَّ مصدورِ
إنّ السياسةَ لِلأقوامِ مَهْلكةٌ
فلا يَغُرَّنْكَ منها طولُ تَغْريرِ
إذا تَداوَى بها المغلوبُ طَاحَ بهِ
كَيدُ الأُساةِ وتضليلُ العقاقيرِ
تطوِي الممالكَ في الأكفانِ من ذهبٍ
جَمِّ التهاويلِ فتّانِ التّصاويرِ
ترى التّوابيتَ تُزْجَى في مخالِبها
بَينْ المَعَازفِ شتَّى والمزاميرِ
مواكبُ الشّرقِ لا قامت مَواكِبُهُ
إلا على كبَّةِ الشُّمِّ المغاويرِ
القائمينَ بحقّ السّيفِ ما ظَلَمُوا
يوماً ولا عَابَهُمْ خَصْمٌ بتقصيرِ
لا يَطعمُ الضرَّبَ إلا حين يَجْمَعُهُم
يَوْمٌ يُبَرِّحُ بالجُرْدِ المحاضيرِ
مِن كلّ مُنذلِقِ الغاراتِ يُوطِئُها
أعقابَ كُلِّ حَثيثِ الرّكضِ مدحورِ
تَسْتَرعِفُ الحربُ منه حَدَّ مُنصَلتٍ
طَبِّ المضاربِ بالأعناقِ مطرورِ
إذا الصفُّوف على راياتِه الْتَحَمَتْ
تكشَّفتْ عن عزيزِ البأسِ منصورِ
لا يتَّقي الرَّوعَ إن صَاحَ النذيرُ ولا
يُلقي إلى السّيفِ يوماً بالمعاذيرِ
يَرَى الخلافةَ عِرضاً والهلالَ دماً
ومَجْدَ عُثمانَ ديناً جِدَّ موفورِ
ولا يَعُدُّ حياةَ الشّعبِ مَسْكنةً
في مَحْصَدِ القَيْدِ أو في مُحْكمِ النِّيرِ
إنّ الذي خَلَقَ الإنسانَ حَرَّرَهُ
فَلَنْ يَدينَ بِرِقٍّ بعدَ تحريرِ
الدّينُ والعقلُ لا يُعطِي مَقادَتَهُ
سِواهما كلُّ منهيٍّ ومَأمُورِ
والنّفسُ لا تَحْمِلُ الإيمانَ إن حَمَلَتْ
حُبَّ التماثيلِ أو خَوْفَ النَّواطيرِ
الحكمُ للهِ والأقدارُ جاريةٌ
والموتُ آتٍ ويبقى كلُّ مأثورِ
ما أَجْدَرَ النّاسَ باسْتِعظَامِ أَنْفُسِهم
وأَجْمَلَ الصَّمْتَ بالقوم المهاذيرِ
هل حارب الله إلا كلُّ ذي سَفَهٍ
أو شاغَبَ الحقَّ إلا كلُّ مأجورِ
لا يَغْلِبِ الحقَّ يَرْدَى في كتائبهِ
جُنْدُ الدّراهمِ أو جيشُ الدّنانيرِ
إن الأُلى زَلْزَلُوا الدُّنيا بأنْقَرةٍ
واستجفلوا الناسَ من صاحٍ ومخمورِ
أَلقُوا على الشّرقِ آياتٍ مُبَيَّنَةً
بِيضَ الصّحائفِ من نُصْحٍ وتذكيرِ
لم يبعثوا الحربَ حتّى اجْتاحَ عاصِفُها
مَكْرَ الدُّهاةِ وتدبيرَ المناكيرِ
الحربُ عِنْدَ بَني عُثمانَ مُعجزةٌ
تُعْيي العُقولَ وتُلغِي كلَّ تدبيرِ
لولا الذي ابتدعوا في الدّهر من سِيَرٍ
مَشْهورةِ الذّكرِ أضْحَى غيْر مَشهُورِ
في ذِمَّةِ التُّركِ دُنيا لا تَضيقُ بها
سُيوفُهم وزَمانٌ غيرُ مَعْسورِ
يأتي فيستلُّ من أكفانِها أُمماً
ضاقت بها سَعَةُ الأجداثِ والدُّورِ
تشكو المشارقُ دُنيا غيرَ صالحةٍ
مكروهةً وزماناً غيرَ مبرورِ
أظلَّها الفاتِحُ الغازي وشَارَفها
عَهْدٌ مِن الخيرِ مَيْمونُ التّباشيرِ
لا أَخلَفَتْكِ الأمانِي مِن مُوَلهّةٍ
يبكي لها النّاسُ من حُرٍّ ومقصورِ


Aby kvetl pro nás i budoucí,
A byl požehnán vždy jeho plod;
A s ním věrný Český pronárod
By se vznesl k slávě neminoucí.


Cerca, un hojoso y pálido boscaje,
y allá, a la falda de gentil colina,
una sonora fuente cristalina
y un pájaro que riza su plumaje


copos de blanca nieve en verde prado,
azucena entre murtas escondida,
cuajada leche en juncos exprimida,
diamante entre esmeraldas engastado,


Du aber gründe ihn in deine Gnade,
in deinem alten Glanze pflanz ihn ein;
und mich laß Tänzer dieser Bundeslade,
laß mich den Mund der neuen Messiade,
den Tönenden, den Täufer sein.


To force me from a hated rival's bed,
Why comes not Marius at an army's head?
Oh! did thy heart but wish to see that day,
'Twould all my past, and future woes o'er-pay.


وهكذا الشاعر , زلزا وإعصار مياه
ورياح , إن زأر
يهمس الشارع للشارع, قد مرت خطاه
فتطاير يا حجر !


la vita fuggir via sanza soggiorno,
Fortuna opporsi a tutte le mie imprese,
onde a' giorni e le notte indarno spese
non sanza nuove lacrime ritorno.


Que no profanen tu sagrado suelo, Inglaterra, el jabalí alemán y la hiena italian Isla de Shakespeare, que tus hijos te salven y también tus sombras gloriosa En esta margen ulterior de los mares las invoco y acuden desde el innumerable pasado, con altas mitras y coronas de hierro, con Biblias, con espadas, con remos, con anclas y con arco Se ciernen sobre mí en la alta noche propicia a la retórica y a la magia y busco la más tenue, la deleznable, y le advierto: oh, amigo, el continente hostil se apresta con armas a invadir tu Inglaterra, como en los días que sufriste y cantast Por el mar, por la tierra y por el aire convergen los ejército Vuelve a soñar, De Quince Teje para baluarte de tu isla redes de pesadilla Que por sus laberintos de tiempo erren sin fin los que odia Que su noche se mida por centurias, por eras, por pirámides, que las armas sean polvo, polvo las caras, que nos salven ahora las indescifrables arquitecturas que dieron horror a tu sueñ Hermano de la noche, bebedor de opio, padre de sinuosos períodos que ya son laberintos y torres, padre de las palabras que no se olvidan, ¿me oyes, amigo no mirado, me oyes a través de esas cosas insondables que son los mares y la muerte? (1969)Jorge Luis Borges | "Poesia Completa", pág 308 e 309 | Debolsillo, 3 edição, 2016


Až omší dřeva poustevničky mojí
(dej, bože, mechům tíhu kamene!),
strom ze zrna jak silák už tu stojí,
by stínil moje pudy plamené.


Pak po jeho odchodu
tak dlouho, tak dlouho
vše svítilo v jiskrách
a plakalo touhou.


Várta soká, már a hold
Jó magasra hágott,
S már fanyárson kisütötte
A lopott jószágot.


أَتمضي كَذا أيدي الرّدى بالمصاعبِ
وَتذهب عنّا بالذُرى والغواربِ
وتُستَلبُ الآسادُ وهْيَ مُلِظَّةٌ
بأخياسهنّ من أعزّ المسالبِ
وتُوخذ منّا من وراء سُجوفنا
بلا رأيِ بوّابٍ ولا إذْنِ حاجِبِ
وتُقنص فينا روحُ كلّ محاربٍ
أبيٍّ جرِيءٍ وهو غير محاربِ
أَيا صاحَبي إِنْ كنتَ في إثْرِ من مَضى
على مثل حالاتِي فإنّك صاحبي
دَعِ الفكرَ إلّا في الحِمامِ ولا تُقِمْ
مع الحرصِ في دار الظّنونِ الكواذبِ
وإنْ كنتَ يوماً بالحديثِ مُعلِّلاً
لسمعِي فحدّثني حديثَ النّوائِبِ
فلي شُغلٌ عمّنْ أقامَ بمنْ مَضى
وعن معجباتٍ رُقْنَنَا بالعجائبِ
وناعٍ لسيف الدّين أضرم قولُه
ولم يدنُ ما بين الحشا والتّرائبِ
وجاء بصدقٍ غير أنّي إخالُهُ
خِداعاً لنفسي إنّه قولُ كاذبِ
فأثْكَلنِي طيبَ الحياةِ وضمّنِي
إلى جانبِ الأحزانِ من كلّ جانِبِ
فيا لكَ من رُزءٍ أزارَنِيَ الأسى
وَعرّف ما بيني وبين المصائبِ
وَلَولاه لَم أغضِ الجفونَ على قذىً
وَلا لانَ للوجدِ المبرّحِ جانِبي
أُساقُ إلى الأحزانِ من كلِّ وُجْهَةٍ
كَأنّي ذَلولٌ في أكفِّ الجواذِبِ
فلا مَطعمٌ فينا يطيبُ لطاعمٍ
ولا مشربٌ منّا يَلَذّ لشاربِ
فَقُل لِسيوفِ الهندِ من بعد فقدِهِ
تناهَيْنَ ما فيكنّ ضربٌ لضاربِ
وَقلْ لِطوالِ الخَطِّ يُركَزْن فالّذي
سَقَتْكُنَّ يمناهُ مضى غيرَ آئبِ
وَقُل لِجيادِ القُودِ لَستنَّ بعد ما
تولّى جديراتٍ بركبةِ راكبِ
وَقُل لِلمُغيرين الّذين تعوّدوا
زِحامَ العوالي في صدور الكتائبِ
دعوا ما ألِفْتُمْ من قِراعٍ فقد مضى
بحكمِ الرّدى منكم قريعُ المقانِبِ
وَقُل للسّراة النازعين إلى الغِنى
فهمْ أبداً ما بين سارٍ وساربِ
أقيموا فلا نارٌ تَوَقَّدُ للقِرى
ولا راحةٌ مفجورةٌ بالمواهبِ
فتىً أوحشتْ منه المكارم والعُلا
ولمّا قضى عُطّتْ جيوبُ المناقبِ
وَكَم لكَ مِن يومٍ لدغت كُماتَه
بِشَوكِ العوالي لا بشوك العقاربِ
وحيٍّ خبطتَ اللّيلَ حتى ملكتَهُ
على آلفاتٍ للصّعاب شَوازبِ
تراهُنّ يقضمنَ الشّكيمَ كأنّما
لَبِسنَ بنسجِ الطَّعنِ حُمْرَ الجلابِبِ
وَحَولك طلّاعونَ كلَّ ثنيّةٍ
إِلى المَجدِ حلّالونَ شُمَّ المراقِبِ
إِذا عَزموا لم يَرجِعوا من عزيمةٍ
وإنْ أقدموا لم ينظروا في العواقِبِ
وَفقدُ الصَّديقِ المَحض صَعْبٌ فَكيفَ بي
وفقدي صديقاً من أجلّ أقاربي
وَيُؤلِمني أنّي تركتكَ مفرداً
بمَدْرَجةٍ بين الصَّبا والجنائبِ
يُطاع بها أمرُ البِلى في معاشرٍ
أبَوْا أن يطيعوا غالباً بعد غالبِ
وَما منهُمُ إِلّا الّذي نال رتبةً
سَمتْ وعلتْ عن كلّ هذي المراتِبِ
فإنْ يُكسَفوا في غَيْهَبٍ من قبورهْم
فَقَد ضوّؤوا دهراً ظلام الغياهبِ
وإنْ قُبضتْ منهمْ أكفٌّ عن النّدى
فقد بُسطتْ دهراً لهمْ بالرّغائبِ
وإنْ جَثَموا بالتُّربِ طوعَ حِمامِهمْ
فكم جرّروا فينا ذيولَ المواكِبِ
ألا سقّياني دمعَ عينِيَ بعدَه
ولا تُسمعاني غيرَ صوتِ النّوادبِ
سَقى اللَّهُ ما أصبحتَ فيه من الثَّرى
زُلالَ التَّحايا عن زلالَ السّحائبِ
وَلا زالَ مَنضوحاً بعفوٍ ورحمةٍ
ورَوْحِ الجنانِ من جميع الجوانبِ
فقد طُوِيَتْ منه الصفائحُ عَنْوةً
على سامقِ الأعراقِ ضخم الضّرائبِ


Seid hohe Meister uns gegrüßt,
Als Opfer nehmt den Blütenstrauß
Der südlichen Granate;
Er spreche unsre heißen Wünsche aus
Und leucht' uns vor
Zu euch auf frommem Pfade,
Daß bald wir eingeweiht,
O hoch gekrönte Zeit!
In eurer Lehre ernste Hallen schreiten,
Wo weiter sich der Aussicht Felder breiten.
Glückselig eure Nähe, die uns spornt,
Mit treuer Lehrer Hülfe anzudringen,
Und wäre sie auch schärfer noch umdornt,
Der Weisheit hohe Rose endlich zu erringen!


ACh, Sylvia! wo fleuchſt du hin?
Wilſt du mich denn im grabe wiſſen?
Du meynſt, ich werde ſterben muͤſſen,
Jndem ich ohne dich auch ohne hertze bin.
Doch eben darum ſterb’ ich nicht,
Weil mir des todes ſchmertz gebricht.
Beſtimmſt du mich nun dieſem ſchmertze,
So ſteh mit deinem fliehen an,
Und liefre mir mein zartes hertze,
Damit ich ihn empfinden kan.


Tichounko ve dvorech,
pranic se nevznítí,
portály zamčeny
a síně bez žití,
jen holub stebélko upustí
a křídly zlehka zašustí.


Du Märtyrer und Held! wie rauh und wild
Dein düst'res Loos, dein Herz hat sanft geschlagen,
Geschirmt von deines Glaubens Demantschild.


Sühnung hofft' ich manches Jahr,
Und getrost zu neuen Siegen
Sah ich schon den Doppelaar
Mit dem Aar der Zollern fliegen.
Weh, der Sieg gebar den Streit,
Eisern, eisern ist die Zeit.


and death i think is no parenthesis


Na dar Ducha nic nedbejte,
hodně díla nadělejte.
Pak po smrti na vše lehce
orgán ňáký najdou v lebce.


	imberbe, bello, venne a l'ultima ora;
e la reina di Raona, Bianca,
tre e quarant'anni visse; e Dianora,


Egy kis türelmet kérek, - induló,
Doboló, zajló, zászlós új sereg,
Egy kis türelmet, - nem lesz sok szavam,
A mikrofontól aztán elmegyek.


怀哉丈人行
四海空交游
桃李不识面
一生慕荆州


Vichr bouří, řve a sténá,
Jiří do větru si bzučí:
Jarní větře, bratře milý,
co jsme spolu probloudili,
zuráželi suchých klestí,
zvěstovali máj a štěstí!


Da habt ihr die Zeugin vom ewigen Bunde,
Da kommt nun, da ist nun die seelige Stunde,
Da schickt sie die Vorsicht, da wälzt sie der Lauf
Des milden Gestirnes von Osten herauf,
Die Stunde der Wollust, die Freundin vom Lachen,
Die Mutter voll niedlich- und küzlicher Sachen,
Die Stunde, worinnen die reichliche Glut
Die Schäze der flüchtigen Jugend verthut,
Die Stunde, worinnen Umarmung und Schmeicheln,
Behagliches Schäckern, empfindliches Heucheln
Und stärckender Athem und brünstiger Wind
Und redliches Schnäbeln verschwenderisch sind,
Die Stunde, dergleichen wohl Götter begehrten,
Die Venus und Juno kaum schöner gewährten,
Die Amors Verwaltung der lebenden Welt
Am Tage der Ehren kaum beßer bestellt,
Die Stunde, die Venus nicht zierlicher schmücket,
Die Stunde, die Hymen nicht reicher beschicket,
Sobald er ein Mägdgen, das grünet und blüht,
Dem Schooße der närrischen Mutter entzieht
Und solches, wie schwer sich die Alte bequemet,
Und solches, wie sehr sich die Jüngere schämet,
Der männlichen Inbrunst zur Aufsicht vertraut.
O glücklicher Jüngling! O seelige Braut!
O glücklicher Bräutgam, dem Ausschlag und Lieben
Die Ruder der Sehnsucht in Hafen getrieben!
Eröfne den Busen, so weit du nur wilt,
Er wird dir mit englischer Schönheit gefüllt.
Ihr Antliz beschämet die große Dione,
Verdienet die Hälfte von Juppiters Throne
Und gleicht sich der Göttin mit Panzer und Spies,
Die ehmahls die heilige Stirne verlies.
O ließen sich jezo drey zanckende Frauen
Nebst deiner Vermehlten am Ida beschauen!
O sollte noch einmahl sein bergichter Hayn
Vier nackenden Schönen ein Musterplaz seyn,
So schwör ich bey allem, was lebet und liebet,
Wo anders der Paris Gerechtigkeit übet,
Daß diese, dein Engel, den Apfel gewinnt.
O glücklicher Jüngling! O himmlisches Kind!
O seltenes Beyspiel der glücklichsten Bräute!
Nun ruht dir dein heißes Verlangen zur Seite;
Es labt dich dein Liebstes, es schenckt dir die Gunst
Der weisen Vorsehung die würdigste Brunst.
Es schüttert, es freut sich dein doppeltes Bette,
Als wenn es des Glückes Empfindligkeit hätte.
Nun liebe den Lieben, nun drück und behalt
Den willigen Sclaven in süßer Gewalt!
Es reizt ihn der Aufruhr der blühenden Lüste,
Der jauchzenden Hügel, der hüpfenden Brüste,
Es zieht ihn der Haare gewaltiges Gold,
In welche die Sonn ihren Hauptschmuck gerollt,
Es brennt ihn der Augen verschwiegnes Geschweze;
Nun jagt er die Freyheit, nun lauft er ins Neze.
Er trug sich mit Wüntschen, verblich in der Glut
Und lechste nach Quellen benöthigter Fluth.
Jezt schilt er des Tages beschwerliche Länge,
Jezt wird ihm der Kleider Gefängnüß zu enge;
Er dehnt sich, er warthet, er sehnet und schreyt:
Ach, komm doch, du Auge der nächtlichen Zeit!
Schweig, hiziger Jüngling, du brauchst wohl die Kräfte;
Dein Seufzen vertrocknet die nüzlichen Säfte;
Vertröste die Sehnsucht und stille den Schmerz.
Der weichlichen Venus bricht selbsten das Herz,
Ihr Mitleid erhöret der Ihrigen Plagen,
Ihr Mitleid erhört schon dein ängstliches Klagen.
Die Sonne beschleunigt den Abzug und sinckt,
Nachdem sie vorhero dem Bruder gewinckt.
Der Hesperus, deßen versilberte Wangen
Der innig Verliebte mit Regung empfangen,
Betritt den Gesichtskreiß der obersten Welt
Und führet die Sterne durchs ewige Feld.
Nun schleichet dein Schäzchen mit wanckendem Schritte,
Nun schleicht sie zu Bette, nun mißt sie die Tritte.
O welche Veränderung droht ihr der Ort!
Auf! künftiger Ehmann, und mache dich fort
Und las sie nicht etwan im Kranze zurücke!
Sie zittert, sie bebet, verkleinert die Blicke
Vor Warthen der Dinge, die jezo geschehn.
Sie grämt sich zu fühlen und scheut sich zu sehn,
Verhüllet den Wohlstand der züchtigen Röthe;
Und bin ich im Lieben kein fremder Poete,
So mein ich, es lock ihr der nahe Verlust
Die frühe Bereuung aus Augen und Brust.
Verfolge sie kühnlich und las dich nicht irren,
Betäub ihr die Seufzer durch Küßen und Kirren,
Verschluck ihr den Kummer, verzehr ihr die Pein
Und sauge die Thränen der Jungfrauschaft ein!
Empfängt nun der Brautpfiehl die reizenden Glieder
Und zieht dich ihr artiges Lager darnieder,
So bistu vergnügter und glücklicher dran,
Als böthe dir Mogol sein Cronengold an.
Ich wenigstens wäre noch beßer zufrieden,
Als wenn mir gleich Anna drey Reiche beschieden.
Hier mache das Vorspiel, hier spize die Hand
Und bringe das Hauptwerck der Wollust in Stand.
Erhize die Adern durch sanftes Bewegen
Und klatsch ihr die Backen mit freundlichen Schlägen
Und küß ihr die Augen und nez ihr das Kinn.
Bald grüble von weiten, bald wälze dich hin,
Bald strecke den Vorwiz der listigen Finger,
Bald kneipe die runden und wallenden Dinger
Und küße nach vieler Erfindung und Art
Und forsche, was Amor am tiefsten verwahrt.
Besinn ich mich richtig, so wird sie dich strafen,
So dichtet sie anfangs ein nöthiges Schlafen,
So nennt sie dich lose, so zückt sie und rückt,
So weit sich's im Bette der Breite nach schickt.
Sie droht dir und droht nur, sie will sich erbosen,
Sie stemmt sich, den Angrif zurücke zu stoßen;
Sie wehrt sich mit Thränen, sie krümmt sich und spricht,
Und weinet darzwischen: Ach, thu es doch nicht!
Doch thu es nur immer und halt ihr die Armen,
Denn hieher gehört nicht des Nechsten Erbarmen.
Sie streitet, du streitest, ihr streitet zugleich;
Durch Streiten und Kämpfen mehrt Venus ihr Reich,
Durch Streiten und Kämpfen wächst Cypripors Stärcke.
Die Stunden verfließen, drum schreite zum Wercke
Und brauche, sobald du den Vortheil erlernst,
Den lieblichen Nothzwang, den scherzenden Ernst.
Erhasche den weichen und fliehenden Nacken,
Es mag auch sein Widerstand noch so sehr knacken,
Und prüfe die Schönheit der ganzen Person;
Ein Diener der Liebe besichtigt den Lohn.
Bald sencke dich unten, bald breite dich oben,
Verwechsle die Glieder, versuche die Proben,
Sey immer geschäftig und überall da
Und bring es dem ehrlichen Kinde so nah,
Bis hinten am Rücken und fornen am Leibe
Kein einziges Fleckchen entschuldiget bleibe.
Vom Nacken zum Halse, vom Halse zur Brust,
Hier bläst dir ein Zephyr die Fäuste voll Lust,
Noch tiefer, noch weiter, noch mehr zu ergründen,
Ich darf es nicht nennen, du wirst es wohl finden.
Hierunter hat Venus ein Wunder versenckt
Und Flammen und Funcken zusammen vermengt.
Umgieb es mit tausend ersinnlichen Spielen,
Es läst sich nicht nennen, es läst sich nur fühlen.
O würde dem Dichter das Muster gebracht!
Er hätte den Abriß natürlich gemacht.
Vergiß auch nicht Amors beredtes Gefallen,
Die schlüpfrigen Reden, das zärtliche Lallen;
Hier zieren die Fehler der Sprache den Mund,
Hier thut sich die geile Gelehrsamkeit kund.
Verbeßre das Stammlen, verbeiß und vermische
Das buhlrische Sprizeln, das geile Gezische;
So girren die Täuber, so lispelt der West,
Wenn Mittag und Sommer die Wälder verläst.
Sobald nun die Pfeile des mächtigen Knaben
Den kindischen Eckel gebändiget haben,
So giebt sie es näher, so giebt sie sich drein,
Im Purpur der Keuschheit gefällig zu seyn.
Drauf flicht sie wohl selber die fleischlichen Schlingen;
Sie wegert sich fälschlich, du solst sie nur zwingen,
Denn so überwunden heist siegreich gemacht.
O dreymahl und drüber bestätigte Nacht!
Jezt wird dir der Nectar am herrlichsten schmecken,
Jezt wird dir ihr Mäulchen erst Hunger erwecken,
Ihr Mäulchen, der Erstling so baldiger Frucht,
Von welcher kein Räuber zu kosten gesucht.
Nun lernt sich die furchtsame Schönheit bequemen,
Entzückung zu geben, Entzückung zu nehmen.
O seelige Ruhe! O himmlisches Bild,
Das gleiche Vergnügung mit gleicher vergilt!
Jezt hauchen die Lippen ein kräftiges Leben,
Jezt suchen die Seelen am Gaumen zu kleben,
Jezt taumelt der einmahl begierige Geist,
Wohin ihn die blinde Gelegenheit reißt.
O Himmel, was hör ich vor geizige Küße!
O Himmel, was rauschen vor kräftige Flüße!
O Himmel, wie küzelt das züngelnde Spiel!
O Liebe, wie machstu der Freuden so viel!
Jezt nimmt sie dem Finger, o sollt er mich rühren!
Die künstliche Freyheit herumzuspazieren.
Jezt dehnt sie den Zeiger, jezt zieht sie ihn zu.
O dreymahl und drüber beseeligte Ruh!
Ergreift doch, ruft Amor, ergreift doch die Wafen!
Mein Bräutgam soll köstliche Beute verschafen.
Nun mache dich fertig und tritt ins Gewehr,
Die friedliche Feindin rückt plözlicher her.
Bemüh dich, die schleudernde Lanze zu sencken,
Ihr christlicher Blutdurst begehrt sich zu träncken.
Jezt springt sie, jezt schnappt sie, jezt reißt sie sich los,
Erlaub ihr doch endlich den sehnlichen Stoß!
Begleite den Nachdruck mit Hüften und Händen,
Befördre die Arbeit der hurtigen Lenden,
Versüß es dem Mägdgen, gewähr ihr den Mann
Und streich ihr die Nieren, bis keines mehr kan,
Bis Geister und Glieder verschäumen und weichen,
Bis Nerven und Brüste sich legen und keuchen,
Bis Nebel und Schlafen das Auge verstellt
Und Schlummer und Ohnmacht den Willen befällt.
O schwenckt doch noch öfters die brünstigen Schenkel,
Zieht ähnliche Kinder, zeugt Nefen und Enckel,
Damit sie, bricht endlich das Alter herein,
Verdrießlichen Jahren ein Zeitvertreib seyn.
Sie stüzen euch künftig den biegenden Rücken,


Quell'Amostante, come intese il suono:
— Vengan mie armi — gridò già non piano.
Armossi in meno che non resta un tuono
per andar a combatter col Cristiano;
poi montò sul destrier corrente e buono.
Uscì del padiglione e andò al piano,
avanti al conte, con turbata faccia:
villanamente il biastema e minaccia,


Deh! s'a farmi tra grandi oggi pomposo
Il mio sterile canto unqua non vale,
E s'in povero stato oppresso io poso,
Che mi giova di Fama irne su l'ale?


Fa' che gli error, le angoscie
della mia vita ignori.
E se al mio crin di nobile
fronda o d'eletti fiori
serto destina il cielo,
sotto i suoi piè si spargano,
coronino il suo velo.


Rugiero alcun de' duo non cognoscia,
Ché mai non gli avea visti in altro loco,
Ma entrambi li lodava, e discernia
Che tra lor di vantaggio era assai poco.
Mirando l'aspre offese ben vedia
Cotal battaglia non esser da gioco,
Ma che è tra Saracino e Cristiano,
Onde discese subito nel piano.


	e là mostrate chi con virtù visse,
a ciò che ciaschedun nobile ingegno,
se vuol salire, segua chi meglio scrisse


Devět dní milostí světy se chvěly,
desátý hvězdy nás omrzely:
slib, že se zas navrátíš.


Doch schon zuviel der strengen Worte,
Es ziemt der Zorn dem Feste nicht.«
Er schweigt; ausgießt die Himmelspforte
Den hellsten, vollsten Strom von Licht.
So fährt der alte, tapfre Meister
In Licht und Blitz ins Reich der Geister
Zu seinem Gott und Christ zurück.


Die Glocken festlich läuten,
Die Jungfrau'nkerze scheint,
Geschmückt die Träger schreiten,
Und manches Auge weint.


Der Friede war geschlossen,
Doch Krieges Lust und Qual,
Die alten Schlachtgenossen
Durchlebten's noch einmal.
Wie Marschall Daun gezaudert,
Und Fritz und Zieten nie,
Es ward jetzt durchgeplaudert
Bei Tisch, in Sanssouci.


أَرى كُلَّ أُمٍّ عُبرُها غَيرُ مُبطِئٍ
وَما أُمُّ دَفرٍ بِالَّتي بانَ عُبرُها
هِيَ النَفسُ تَهوى الرُحبَ في كُلِّ مَنزِلٍ
فَكَيفَ بِها إِن ضاقَ في الأَرضِ قَبرُها
وَآخِرُ عَهدِ القَومِ بي يَومَ تَنطَوي
عَلَيَّ جَرورُ الوَردِ يُكرَهُ زَبرُها
فَهَل يَرتَجي خُضرَ المَلابِسِ ظاعِنٌ
وَقَد مُزِّقَت في باطِنِ التُربِ غُبرُها
أَتَتنِيَ أَنباءٌ كَثيرٌ شُجونُها
لَها طُرُقٌ أَعيا عَلى الناسِ خُبرُها
هَفا دونَها قَسُّ النَصارى وَموبَذُ ال
مَجوسِ وَدَيّانُ اليَهودِ وَحَبرُها
وَخَطّوا أَحاديثاً لَهُم في صَحائِفٍ
لَقَد ضاعَت الأَوراقُ فيها وَحِبرُها
تَخالَفَتِ الأَشياعُ في عُقَبِ الرَدى
وَتِلكَ بِحارٌ لَيسَ يُدرَكُ عِبرُها
وَقيلَ نُفوسُ الناسِ تَسطيعُ فِعلَها
وَقالَ رِجالٌ بَل تَبَيَّنَ جَبرُها
وَلَو خُلِقَت أَجسادُنا مِن صَبارَةٍ
لَقَلَّ عَلى كَرِّ الحَوادِثِ صَبرُها
يَجيئُكَ شَهراً ناجِرٍ بَعدَ قَرِّها
وَصِنَّبُرها بَعدَ المَقيظِ وَوَبرُها
وَما أَحرَزَت نَفسَ المُدَجَّجِ في الوَغى
مُضَبِّرَةٌ يَستَأسِرُ الوَحشُ ضَبرُها
أَو النَثرَةُ الحَصداءُ قورِبَ نَسجُها
لَها حَلَقٌ هالَ الأَسِنَّةَ عَبرُها
إِذا أودِعَتها جُثَّةٌ وَتَعَرَّضَت
لِبيضِ الظُبى لَم يُمكِنِ السَيفَ هَبرُها
وَأَودَت بَنو وَبَرٍ وَبَبرٍ فَما حَمى
عَزيزٌ وَلا شُمٌّ تَوَقَّلَ وَبرُها
وَقَد سُمِّيَ المَرءُ الهِزَبرَ تَفاؤُلاً
وَلَيسَ بِباقٍ في اللَيالي هِزَبرُها
نَوائِبُ أَلقَت في النُفوسِ جَرائِحاً
عَصى كُلَّ آسٍ في البَريَّةِ سَبرُها
لِيَ القوتُ فَليَعمُر سَرنَديبَ حَظُّها
مِنَ الدُرِّ أَو يَكثُرُ بِغانَةَ تِبرِها


Čert ví, co vše bylo na ní,
na kopeček byla malá,
a přec, jak by horou byla,
našim mozkům kralovala.


Támadj föl újra, letiport szív!
Szakadjatok föl, sóhajok!
S ti visszafojtott, szomju vágyak,
Sugarat, lángot szórjatok!


Kdys bránili ti, matko, chodit ke mně,
a dnes tu zeď zas – těch tří sáhů země.


俄顷钟声到枕边
朦胧晓色试霜天
披衣欲起浑无事
赢得平明一觉眠


A mellére volt tetoválva:
Szabadság - vagy halál.
Ó, embervégzet, embervégzet,
Mely eszményének menedéket
Csak az orgyilkos fegyverben talál.
A Szabadságért! - Ó, a szabadságnak
Egyetlenegy hófehér útja van,
És érte mégis piros úton járnak
S piros útra tért a boldogtalan.


o corpo e a matéria em prosa
aqui e agora
nada de primeiros motores
nada de supremos valores
isso fica para os filhos da pátria
nem francisco de assis nem santa teresinha
amai-vos uns sobre os outros
nada de temores e tremores
nem de noite escura da alma
a prosa é preferível
"sei de um estilo penetrante
como a ponta de um estilete" flaubert
é só isso


Auf, Seelleibgeist! Als nun di sechzehnd Reis
Am sibnem Tag im wunder ward geendt!
So must ich weg gleich zum sibzehndem mahl,
Und fand ich drauf des Voogtes Sohn gezeugt!
Di Mutter jauchtzt, als di Geburtsangst war,
Weil Lichter si gantz sichtbarlich umringt!
Allein der Sohn lebt kaum ein halbe uhr,
So starb er hin, zugleich auch ungetaufft.
Er starb, weil er vorbildte das Gesätz,
Und Voogt sich selbst, wi das Gesätz, verwarf.


Děsně Krepiho se oko nítí,
dravčím klektem volá na družinu:
„Toho zrádce živého chci míti,
odměním vás při kostkách a vínu,
jedné smrti málo proň, chci více:
nejdřív kleště a pak šibenice!“


Niemand soll fürder Wassergeld zahlen,
Wer notorisch nur Alkohol sauft,
Für das Rathaus hat aufzukommen,
Wer dahin von Amts wegen lauft.


Si le son de la cloche est triste, il l'est bien plus
L'hiver, quand vient la nuit et quand c'est l'argelus
Qui sonne lourdement au clocher du village,
Rythmé par les sanglots de la mer sur la plage.
Dans les cœurs son écho lugubre retentit :
Celle qui reste songe à celui qui partit
Sur sa barque parmi la brume et la tempête,
Et se demande, auprès du rouet qui s'arrête,
Si là-bas, dans les flots, son homme, le marin,
A comme elle entendu les coups du grave airain,
Et si, malgré la lame affreuse qui grommelle,
Il s'est bien souvenu de se signer comme elle.
Ayant sonné la cloche et dit les oraisons,
Les deux vieillards allaient regagner leurs maisons
Et se disaient adieu sur le seuil de l'église,
Quand ils virent, gisant sur une pierre grise,
Quelque chose de blanc qu'on avait laissé là ;
Et, s'étant approchés tous deux, il leur sembla
Que cela remuait vaguement. Le vieux prêtre,
Inquiet, se pencha vite et put reconnaître
Que c'était un pauvre être à peine emmailloté,
Un enfant qu'une mère horrible avait jeté,
Profitant du sommeil confiant de l'enfance,
En passant, dans ce coin, presque nu, sans défense,
Comme un voyageur las jette au loin son fardeau.


So shall I gain the gold without alloy;
Without oppression, toil, or treach'rous snares;
So shall I know its use, its pow'r employ,
And yet avoid its dangers and its cares.


»Tudom, pajtásom, szívbéli pajtásom,
Nem is magunkat, a holtakat bánom,
Kik meg nem érték ezen igaz jókat,
Őket sajnálom, síri bujdosókat.«


Pěšinou vždy stejnou učitelka mladá
vycházela z vísky každodenně z rána,
a nechť vítr řádí, mlha nechať padá,
ať je celá cesta sněhem zasypána,
nechať mráz je krutý – cos ji v dálku pudí –
v prostřed zimy jaro nosí ve své hrudi. –
Za dědinou blízko stejně potkávala
mladého vždy muže. – Dobře již ho znala,
třeba ani slova nemluvili spolu. –
Pozdravil ji mlčky, pohledl jí v oči,
ale ňadra její div se nerozskočí
něhou prvé lásky, která nezná bolu. –
Vracela se zpátky – potkala jej znova –
prošli vedle sebe, nemluvili slova,
oba dva se jenom lehce uzarděli,
pohledem si pouhým všechno pověděli. –
A ten pohled krátký, snů však dlouhá řada,
vystačila zcela pro dvě srdce mladá.
Zřela mnohdy smutek v bledé jeho líci,
neměla však síly: „Co tě rmoutí?“ říci. –
Divno, proč se bálo nevinné to dítě
chvíle, ve které jí řekne: „Miluji tě.“ –
A ta chvíle přišla. – Jednou bez pozdravu
za ruku ji pojal. Naklonila hlavu,
viděla však přece, jak mu oko září.
Ptal se: „Chceš jít, drahá, se mnou ku oltáři?
Hle, já vybojoval pro tu naši lásku
útulný si koutek, klidné hnízdo malé. –
Mám po čem jsem dlouho toužil neskonale.
Jenom pro tě, drahá, pro svou zlatovlásku,
pracoval jsem v potu. Dosáhl jsem cíle. –
Smím snad věřit, milá, že jsem dobře četl
ve tvém oku snivém a že pro mne zkvetl
kvítek tvojí lásky? Proč tvé ručky bílé
chvějí se a chladnou? Čekám odpovědi:
Miluješ mne vskutku, chceš mou ženou býti
a v mou rodnou zemi chceš-li se mnou jíti?“ –
A dívčina snivě v jedno místo hledí,
sličná tvář jí zvolna bledla, sinavěla,
aby rudou září zaplanula zase.
Ret její byl němý, hruď se bolem chvěla. –
Ó, ta slova lásky, na něž těšila se, –
třeba se jich bála – kterak divně zněla
v jazyku jí cizím, v řeči nepřítele,
jejímu jenž lidu vrahem po staletí. –
Zaťala v ret zoubky, by se přestal chvěti,
mladou hlavu znova pozvedla pak směle.
Zval ji v cizí kraje, v rodné kraje svoje.
„Půjdeš se mnou?“ ptal se plný nepokoje.
Před jejím však okem dlouhé táhly šiky, –
zástup malých dětí. – Rostly v bojovníky,
oči jejich plály, pozvedaly hlavy,
ku předu se braly směle, bez únavy. –
Znala jejich cíle, vždyť je sama vedla,
nepřátelské řady jako zhoubné mraky
čekaly je blízko. Rděla se i bledla, –
mezi nepřátely uviděla taky
líce svého druha. – Ze svého snad šiku
měla odejíti? uprchnouti z boje?
Ó vždyť zasvětila celé žití svoje
vychování nových statných zápasníků. –
A muž mladý lapil její ručku znova.
„Půjdeš se mnou?“ šeptal plný nepokoje.
Upřela naň ještě jeden pohled krátký.
„Nikdy!“ řekla tiše. Více ani slova
a prchala v dálku – nepohledla zpátky. –


Nikdo nemůž’ sloužiť pánům dvěma,
Neb dvou srdcí také nikdo nemá;
A když páni dva jsou proti sobě,
Nelze uspokojiť strany obě.
Milovati jednoho jen lze ti,
Druhého pak třeba jest nenáviděti.


Hubo luz... ¡y hubo tierra! ¡Tierra! exclama
De súbito una voz, y en el momento
¡Tierra! de popa a proa se proclama
En himno de frenético contento;
¡Tierra! es el grito unísono que inflama
La multitud en loco arrobamiento;
Y a los pies de Colón lánzase y llora,
Y Dios imaginándole, le adora.


Ich, Balzer, hatte zwanzig Jahr,
Da sprach mein Vater: »Balthasar,


Rád dobře jed’ a zaváděl vždy módu.
Ctil ženy též a byl k nim uznalý.
V posled to prasklo: přeplul slanou vodu.
Mezery po něm v kase zůstaly.
Chéf chodí vztekle závodem a kleje,
dva úředníci v rozpravě:
– Slyšel jste? – Kasír! – Tady není. – Kde je? –
– – Je v Pančavě, je v Pančavě,
jen nechte, prosím, na hlavě,
je docela už v Pančavě.


细雨濛濛江雾昏
坐曹聊且免泥奔
卖盐酤酒知同病
一笑何劳赋北门


bilerek mi yanına


种柳城南河水边
青枝拂地尽含烟
柔丝若有千千尺
应系侬家荡子船


Ich seh ihn!
Ihm erscheinet der Auferstandne!
Seine Hände leget er in des Göttlichen Wunden!
Himmel und Erde vergehen um ihn!


Ja, zum Kreuze deines Sohnes,
Unsres milden Gnadenthrones,
Ja, zum Kreuz, da ihn erhöht,
Dran mein' Handschrift ist geschlagen,
Ausgelescht und abgetragen
Und mein Tod selbst mit ertödt;
Durch dies weiß ich, daß ich dein
Und sonst Keines könne sein.


Poklidným tokem, klopotnou prací
když oko vidí plynouti dobu,
nevědouc ani, jak čas se ztrácí,
až noha stane na kraji hrobu;
den za dnem mizí, starostmi vnitra
zemdlena hlava klade se v lože,
by jako včera, tak žila zítra –
Srdce čisté stvoř mi, ó Bože!


Ye gay saloons, ye golden-vested halls,
Scenes of high treats, and heart-bewitching balls!
Dress, figure, splendor, charms of play, farewel,
And all the toilet's science to excel!
Ev'n Love, that ambush'd in this beauteous hair,
No more shall lie, like Indian archers, there.
Go, erring Love! for nobler objects given!
Go, beauteous hair, a sacrifice to Heaven!


sanza piante la terra e sanza venti
vedremo il mare, e' corpi parleranno
sanza gli spirti, e fia dolce ogni tosco;


A Szerencsétől, ki reá mosolyga
Egynehány izben (tudod ezt magától),
Amidőn nem félt, alacson Gonosz lőn
Gyilkosa néki.


Und man rennt hierhin und rennt dahin,
Die Stirn voll Schwitz, das Auge stier,
Und nirgendswo kann man erblicken
Das heißersehnte Wörtchen: Hier!


Amédine, hélas ! Notre cher trésor !


El sol envuelve su caldeado escudo
en sudario de brumas irisadas,
cual la púdica virgen el desnudo
turgente busto en sedas sonrosadas;


»Kein schön'rer Tod ist in der Welt,
Als wer vor'm Feind erschlagen ....«


Ach, pojedeš-li v neděli,
dej v sobotu mi svá ústa,
aby ta moje samota
nebyla pak tak pusta.


Za vodou vodičkou na pažitě
v doškové chaloupce samotno dítě.


Transmisión en vivo desde el pasado:
mi radio con sonido stereo te escucha
en mono desde un tiempo de Cantares.
Todo ha sido para mal:
la basura empieza a reanimar los corazones,
los trenes viajan por los catálogos de los museos.
La historia es un rompecabezas mal armado:
Mussolini yace tan muerto
que los buitres ya no perciben su olor,
y al edén sólo se llega con traje de astronauta.
En vivo desde el pasado te escucho en Radio Eje:
eso de ser poeta por el aplauso
le queda grande a mis amigos,
los filósofos estiman:
un fósforo es suficiente encender al sol,
el calentamiento global esta causándole insolación a los
pingüinos:
ni la palabra/témpano,
ni un abrazo puede enfriar sus almas.
¡Ay! viejo Erza
yo nunca estaré en París con Duchamp, con Tzara, con
Léger
moviendo los astros a favor de Dadá,
aspirando el mundo en una sola inhalación.
¡Ay! viejo
la brisa fumiga las palabras que me dictas
desde tu océano de olvido,
desde tus ojos que se queman de raíz:
renunciar es lo más sensato
cuando le rogamos a la marea
devolver nuestros cuerpos
antes de que cancelen la búsqueda.


Ed a morir per voi sono anco accinta,
se d'utile e d'onor esser vi puote
che per voi resti la mia vita estinta.


»Kinner, noch nicht!
Tokum Johr kumt't vellicht!
Dat Woter weer dick worn,
Mät teebn bet de Glicksorn!«


Schon will ihnen manchmal die Kraft versagen,
Schon sind sie alle dem Umfallen nah.
Doch sie haben ihn Schritt für Schritt weiter getragen,
Und endlich, endlich sind sie da.


Meč volal: Hossanah! A jásal plamen,
krev vyzdobila rudě všecky cesty –
teď Kristus Říma, šerý plášť kol ramen,
zde trůní nad vískami, hrady, městy.


En ti, doña Isabel, de Castro
se halla de tal suerte fabricada
que toda eres suprema y más hermosa


Dejad su furor;


E fugi a correr, em fúria desabrida,
Por uma praia triste; e fui a um monte... Em suma
De lá de cima olhei uma estrada comprida,
Sem cor, sem flor, sem luz, sem claridade alguma.


é com certeza alguém,


Lluvia eterna
 ¡cómo azotas
el cristal de mi ventana!
 si parece
que tus gotas
 son el llanto
de una pena sobrehumana!


采菱湾口放歌长
每过卢家世德堂
积善百年馀庆在
应知德厚有流光


Es ist kein Wellchen
Im Wiesenbach,
Kein Murmelquellchen
In Blumen wach,
Das nicht mit Klagen fragte,
Mich nicht mit Fragen plagte,
Mit Fragen, ach,
Nach meinen zwei Gazellchen.


Wie übers Haupt Schiffbrüchigem
Die Welle sich wälzt und lastet,
Die Welle, die den Armen erst
Emporhob, vorwärtsrollte,
Daß er entfernte Gegenden
Umsonst zuletzt erblickte,


Trocando aquí la temporal balanza,
los males, y los bienes que repiten,
al bueno afán, al malo conveniencias.


Se' ghiribizzi si venissin fatti
ch'altrui spesso vengon per la testa;
sotto Dio non fu mai più bella festa
e intervien a' savi com'a' matti.


de  A Pequena Face


Víte, čert má líp než kuchař
vytříbený čich,
ihned pozná farizeje,
i kdo čistý mnich.


A nejstarší s těmi slovy
do hrobu mu housle hodil:
„Ten, jehož jste pochovali,
třicet let nám vojevodil.


Schön sind, doch kalt die Himmelssterne,
Die Gaben karg, die sie verleihn;
Für einen deiner Blicke gerne
Hin geb' ich ihren goldnen Schein!


Historka, již chci vyprávět,
kdys mohla kluzka být asi,
leč je jí dobrých půl sta let
a morálku změnily časy.


ما زِلتُ أَطمَعُ حَتّى قَد تَبَيَّنَ لي
جَدٌّ مِنَ الخُلفِ في ميعادِ مَزّاحِ
لَيلي كَما شِئتَ لَيلٌ لا اِنقِضاءَ لَهُ
بَخَلتَ حَتّى عَلى لَيلي بِإِصباحِ


Selig, selig ist, wem Freye,
Warm von Lieb' und stark an Treue,
Seine Gattin wählt!
Aber, Jüngling, unsre Reigen
Tönen nicht zur Lust des Feigen;
Und in diesen Armen ruht
Nur der Mann,
Der biedre Mann,
Welcher edle Thaten thut.


V zlatém středu takto žiju samoten a tich
a všech tužeb ukojení piju, dítě, z tahů tvých,
velkosti mne při tom učí olympická kmeta tvář
a tak padá rosná, mladá v duši moji zář.


»Ists wahr? ists möglich? klangs von Mund zu Munde!
Wie konnte solche schlimme That geschehen?«
So fragend Tausende betroffen stehen
Als man von Wien vernahm die Schreckenskunde.


Im Purpurmeer seh ich den Nachen treiben:
Die Sonne spiegelt sich im weiten See.
Am fernen Kloster zähl ich alle Scheiben,
Im Herzen wird mirs wohl und weh.


Ognun de i servi tuoi, che quella vede
del suo strazio a te sol cridar vendetta,
l'aiuta quanto può a servarti fede.


Zwischen süßem Schmerz,
Zwischen dumpfem Wohlbehagen
Sitz ich nächtlich in dem Reisewagen,
Lasse mich so weit von dir, mein Herz,
Weit und immer weiter tragen.


Und der böse Feind erschiene
Finster meinem bösen Muthe.
Und er nahm ein Shreiben von mir,
Das ich schrieb mit meinem Blute.


Anyja kertjében nyílnak, most is nyílnak
Szűkös kenyérhez számlálatlan rózsák - -
Az ő léptei már ki tudja mely
Titkos jövő tövisbozótját róják...
Vagy - hátha ő már boldog útra lépett,
Itt hagyja ezt a fojtó láp-vidéket.
Hátha ösvénye felkanyarodik,
Vér-gyűrűs jelző-fákat hagyva el:
Tetőre, mely ragyogóbb, emberibb.


Schab immer auff mich Rübgen/
du lohses Flügel-Bübgen/
ich zahl dir noch den Lohn!
Mit Brechen und mit Biegen/
ich werde dich schon kriegen –
da/ sihstu? Hat ihm schon!


Hodný básník časně vstává,
lenosti se neoddává.
Robí verše, robí rýmy.
V poledne se těší jimi.


Hammen gieb dich willig darein,
Es geht dir an das junge Leben dein,
Ich bin vor den Rath getreten,
Und hab für dich gebeten.


Die Selbstkritik hat viel für sich.
Gesetzt den Fall, ich tadle mich,
So hab ich erstens den Gewinn,
Daß ich so hübsch bescheiden bin;


que llegando al extremo donde llega,
lo que con desearlo nunca ha sido,
no puede por razón serle negado.


Du weißt es aus der Zeitung schon: auch wir
In München hatten unsre Bismarcktage,
Denkwürd'ge Tage wahrlich, eingezeichnet
Mit Goldschrift in die Chronik unsrer Stadt,
Von jener Nacht an, wo die Tausende
Die späte Mitternacht herangeharrt,
Nur um mit brausendem Jubel ein Willkommen
Ihm zuzujauchzen, bis zum dritten Tag,
Da das Geleit man gab dem Scheidenden,
Begierig jeder, einmal noch sein Antlitz
Zu schaun, zu hören seiner Stimme Klang,
Und überglücklich gar, wem es vergönnt,
Die Hand zu drücken, die ein Menschenalter
Die eherne Wage hielt der Weltgeschicke
Und um Germanias Haupt den Lorbeer wand.


汝母泉台久寂寥
香魂应念女儿娇
月中顾兔难离腹
风里杨花易失条


Ba, že nás ten dobrý pán Bůh
pomiloval dnes. –
V noci štěkal na dvorečku
sousedův nám pes.


Stell' ich mich auch bey den Hauffen,
Mich, den sonst Geringsten hier,
Ey ich weiß, daß keiner mir
Diesen Vortrab ab soll lauffen,
Daß durch Lieb und Andacht-Schein
Ich nicht hie solt' Erster seyn.


ROD, ce maître des élégances,
Genevois fringant et flûté
Au prix, flagrances et fragrances,
De qui Brummel est un raté.


Ty měj si den a slunce záři,
By, po čem stálé tvoje zření,
Ty lopotil se v potu tváři,
A množil statky své a jmění.


Und leicht gewogen hier am Ort
Sind mir die ros'gen Schönen,
Denn jede hört ein Liebeswort
Zur Zither gern ertönen,
Und jede schwärmt auf ihre Art
Beim sanften Glanz der Sterne,
Und machst du's nur ein wenig zart,
So küßt auch jede gerne.


"Speak, are you strong to bear the Load,
" The weighty Vengeance of a God?
"Which of you loves our wretched Race,
" Or dares to venture in our Place?


Zur Alpe, wo der Adler kreist,
Dem Tannenforst entstiegen,
Zur Stadt, die man Venedig heißt,
Wo prächt'ge Gondeln liegen.


"Ah, say'st thou?" groan'd he, "
" 'Twas there my sins began;
"For thither, heedless of command,
" In early youth I ran. "


Přejete si v vnadném oudolí,
Někdy vedle sebe odpočívat,
Tam, kde slyšet davy ptactva zpívat;
Toto snění mysli chlácholí.


Liebesbriefe will ich lesen,
Immer nur das selig Eine,
Daß du mein gedenk gewesen,
Daß du mein und daß ich deine.


此君已可人
更著水石映
水禽穿林来
相呼复相应


Bílé noci rozechvěly bílé písně v duši,
ó, kdo by jim nepodlehl, srdce nerozžal?
Rty se spojí, sen se zdvojí, propast mosty sklene,
vím, co pro mne učinil jsi, čeho jsi se vzdal.


D'rauf schlendert man weiter,
Pflückt Blumen und Kräuter
Und Erdbeern im Gehn;
Man kann sich mit Zweigen,
Erhitzet vom Steigen,
Die Wangen umwehn.


Když v noci všecky hlasy usínají,
ty promluv, Pane, v hloubi srdce nám;
v tmách snů když jiných těla umdlívají,
ty budiž slunce nám!


Man stirbt hier vor Langeweile,
Dachte die Nagelfeile
Beim Mittagessen!
Und machte sich, wie von ungefähr,
Über den Fingernagel her,
Beim Mittagessen!
Da begann eine silberne Gabel zu schrein:
»Meine Dame – – Sie sind hier nicht allein!«


东君无处不繁华
一雨才晴意便佳
客舍山梅开遍了
从今懒买檐头花


Heimlich, auf Diebes-Sohlen,
Bist du, ein Sklave, geschlichen,
Der Lust Brosamen zu stehlen;
Pfui, du hast dich gefürchtet.


En tanto que gozavan mis sentidos
los bienes que da Amor de más contento,
con los cuales me aflixe la memoria,
no davan dellos parte al pensamiento,
con vana confiança persuadidos
de que era perdurabe aquella gloria.
Como de cosa ociosa i accesoria
tratavan de su buelo i excelencia,
aunque él los hizo ricos por sus manos
(ingratitud muy propia de villanos,
que se castiga ya con triste ausencia).
Ellos agora de su bien privados
de lexos ven los campos deleytosos
por donde, sin embargo, se pasea,
i aunque él allí revive i se recrea,
con os que eran ingratos, ya invidiosos,
reparte solamente los cuydados.
Los pasos a los átomos negados
con gran facilidad allana i pasa,
trayendo siempre duelos a su casa.
I assi, los tristes ojos, que solían
solamente a contentos aplicarse,
llamándose la causa del bien mío;
i todo lo que puede desearse
en los ojos (que ya no ven) beían,
i les davan la ley a su alvedrío,
agora cada cual un turbio río,
que del coraçón triste se deriva,
despide casi en sangre convertido;
i en ver paredes o árboles que han sido
testigos de su bien, i mirar viva
la memoria, difunta la esperança,
heredando sus alas al desseo,
i la dificultad en competencia
crezer con él en esta triste ausencia;
¡ aun de las desventuras que posseo,
produzir mil sospechas de mudanza,
hazen de la pasada buena andanza
un inferno de males infinito,
do el uno es Flegetonte, otro Coccito.
I en vez de aquellos fuertes juramentos,
con lágrimas ardientes i gemidos
i con dulces renombres reiterados,
que oyeron tantas vezes mis oídos,
que a los dioses subieron por los vientos,
i fueron quizá dellos invidiados,
nuevas tristes, sucesos no pensados,
consuelos que acrecientan más mi pena,
me dan contino asalto peligroso.
I no le es al cobarde tan odioso,
ni el sueño le interrumpe de tal suerte
el son, si la trompeta o caxa suena,
que a la forzosa guerra le convida;
el corazón altera, el rostro muda
en triste amarillez; helado suda,
viendo el cierto peligro de su vida,
a que lo condenó su adversa suerte;
ni el nuncio triste de precisa muerte
a nadie en la prisión alteró tanto,
ni a tierna madre funerario canto.
No huelo ni holeré las bellas flores,
que a Venus le pudieran ser adorno
¡ de Sabá quitavan la memoria,
con que ceñida vi mi frente en torno,
mezclando mi Amarilis sus colores
con el árbol que es premio de vitoria.
Esto me dava a mí más alta gloria
que a Venus en su Pafo los altares
que holores costosíssimos humean.
Ya ni las bellas Flores me recrean,
ni las acierto a ver en los lugares
donde tú, mi Amarilis, las coxías;
antes hallo mil yerbas venenosas
que nazen en los tristes cimenterios,
i que para infernales sahumerios
son de as infernales religiosas
buscadas en las noches más sombrías
(que a mí me fueron otro tiempo días):
prodigio triste de mi fin violento,
ver tan rara mudanza en un momento.
En tiempo me vi yo que no trocara
las cosas con que al gusto mantenía
por las que ven los dioses en sus mesas;
antes su inmortal néctar i ambrosía
(si se me prometiera) despreciara,
sin admitir sus dones i promesas,
con cosas de más gusto que son esas;
no por manos de un rubio Ganimedes
(para servir por fuerza allá subido),
sino por ti, Amarilis, fuí servido:
(tú davas este nombre a las mercedes,
sin preceder por mí merecimientos).
Ya como con el mismo sobresalto
que aquel que vió en la espléndida comida
encima su cabeza la homicida
espada, que suspensa estava en alto,
con muerte amenazando por momentos;
i si los labios secos y sedientos
para dezir endechas humedezco,
mis lágrimas amargas les ofrezco.
Con otras vi yo asidas estas manos,
que pudieran mejor ser invidiadas,
según Amor les dava su thesoro,
que cuantas son i fueron aplicadas
de tantos reyes justos ¡ tyranos
a cetros i pesados pomos de oro;
pero después que su memoria lloro,
tienen por más dichosas justamente
a las que al duro remo van asidas,
o a las que, en fuertes hierros oprimidas,
su oficio exercitar no se consiente,
¡ ven servir en su lugar la agena;
o a las que, sin temer el laço i ñudo,
sirvieron de cordel al propio dueño,
i o entregaron al perpetuo sueño.
Bien se aplicaran al oficio crudo,
según están rabiosas con mi pena;
pero Amarilis lo contrario ordena
con expreso cuydado i mandamiento,
dándome con la vida más tormento.
En la cumbre de un monte soberano,
tan alto que aun apenas se concede
llegar allá las aves con su buelo,
un palacio hallarás vezino al cielo
(tanto su altura a las demás excede),
que no bien se discierne desde el llano;
pero si Amor, canción, te da la mano
para que puedas ver la que contemplo,
i estas dificultades todas venzes,
no te diviertas tanto con tu gloria,
que de mis maes pierdas la memoria,
ni de contar miserias te avergüenzes,
pues por ella soy dellas vivo exemplo:
dile también, pues sabes cual me dexas,
que no me dé ocasión de formar quexas.


Nur Wind und Wolken stets im alten Fluge
Ziehn hin und her, und Flut und Ebbe brandet,
Und nur der Wechsel kommt nicht aus der Fuge.


Itt az Óbesterné hozzájok érkezik,
a beszéd tárgyárúl vizsgán értekezik,
s hallván, hogy vendége bérért törvénykezik,
illy biztatások köztt vígan nevetkezik:


Je jisto: Blaho státu, prospěch víry,
Náš život, životy všech věrných Našich
tak vyžadují... Jmenem Otce, Syna
a Ducha svatého: Elizabeth R.


Apáink dárdás üstöke még
a felhős egekbe döfött, –
unokáink már ki sem látszanak
a hó alól.


Давно известная всем дура —
Неугомонная цензура
Кой-как питает нашу плоть —
Благослови ее господь!


...porque la realidad es reducible
a los últimos signos
y se pronuncia en sólo una palabra...
Sonríe el otro y bebe de su vaso.
Mira pasar las nubes altas del mediodía
y se siente asediado (bugambilia, jazmín,
rosal, dalias, geranios,
flores que en cada pétalo van diciendo una sílaba
de color y fragancia)
por un jardín de idioma inagotable.


树萱灿庭花
风日当清昼
衣以斑斓来
持献北堂寿


Und als mit Spieß und Jägersrock
Sie ihn zu Grab getan,
Hub selbst die alte Lumpenglock'
Betrübt zu läuten an:
»'raus da! 'raus aus dem Haus da!
Herr Wirt, daß Gott mir helf',
Gibt's nirgend mehr 'nen Tropfen Wein
Des Nachts um halber zwölf?«


湖雨鸥欢交鹭鹚
鸣榔渔子豢颅鹚
逢潭更见孤罾守
可道鄱鱼无尽时


Dank dir, daß du mir die Feder und das Messer schliffst gleich scharf,
Daß ich mit dem Herrn arbeiten an der Volksbeglückung darf,
Morgens, eh' wir sie beginnen, den durchlaucht'gen Bart rasire,
Abends, wenn wir sie vollendet, Hühneraugen operire!


Welch Säuseln in der Linde Blätterdach?
Was stäubt zu mir herab wie Blütenregen
Und füllt mit Glanz und Düften mein Gemach
Und treibt die Pulse mir zu schnellern Schlägen,
Als kehrte neu der ersten Liebe Glück
In dieses winteröde Herz zurück?


Život se mi jeví hvězdou,
jež hořela ve vesmíru, –
požáry své vyzářila –
pohasla a vychladla...


Набегают вечерние тени,
Погасает сиянье за дальОблелеянный тихой печалью,
Уронил я письмо на коленОблелеянный тихой печалью,
Вспоминаю ненужные грезы…
А в душе осыпаются розы,
Погасает сиянье за дальДа, в душе осыпаются розМилый брат! ты звездой серебристой
Заблестел над тропинкой росистой,
Ты внушил нам ненужные грезы!
Милый брат! ты звездой серебристой
Заблестел на ночном небосклоне,
Но предтечей безвестных гармоний
Закатился за далью росистоТы предтечей безвестных гармоний
Тихо канул в вечерние тени!
Уронил я письмо на колени,
Утонул я в ночном небосклоне…


أَنتَ هام العزّ لِلرتب
وَالمَعالي يا اِبن خَير أَبِ
بيدَأَنّ المَجد لَيسَ لَهُ
بِسِوى الأشراف مِن أَرَبِ
وَلَهُ في بابكم نَسبٌ
يا لَهُ بِالفَضل مِن نَسَبِ
نَسب يَسمو بِكُم شَرَفاً
فَوق فرق السَبعة الشُهبِ
يا بَني اليافيِّ أَي ثَناً
لَكُم في الناس لَم يجبِ
وَالكَرامات الَّتي لَكُم
تبرء الأَوهام مِن وَصَبِ
أَنتُم القَومُ الَّذين دَروا
سرَّ فَضل الحاتِمي العَرَبي
وَالأولي ذاعَت مَحامدهم
بِلسان التُرك وَالعَرَبِ
سادة سادَ المريدُ بِهم
لِمَلاذٍ أَو لِمُنتَسبِ
فاِلقَ عزّاً مِن زَمانك يا
عابد الفَتّاح أَو أَصبِ
رُتبة التَدريس فيك لَقَد
نَجَبُت يا أَنجب النجبِ
وَزَهَت بِالعلم مَع أَدَبٍ
وَجَمال العلم بِالأَدَبِ
بشّرَت بِالعزّ في رجبٍ
وَأَتَت مِن ذاكَ بِالعَجَبِ
وَلعمري قَبل ذَلِكَ لَم
تَدرِ أَنّ العيد في رَجَبِ
فَاِهن طول الدَهر ما سَجعت
صادِحات الوُرق مِن طربِ
أَو شَدَت تَتلو مُؤرّخة
أَنتَ هام العزّ للرتبِ


Pod prudkým sluncem žití šťav síla vyzrálá,
jež tělo Vaše živí, v mé smysly zavlála,
sen učinila dusným, mé krvi dala vřít’
a touhy opiátem se hořce unavit’.
A smrtelně mě ranil Váš úsměv neznámý,
jak z dálek nenávratných, jež strou se před námi,
by přicházel a vábil a odpuzoval zas’;
kol ryzí, slunnou září Váš irritoval vlas,
jak závoj těžce voněl, jenž Esthéře byl sňat’,
jsa schopen jako upír zlou bolest odvívat’.
A horký ret a kyprý, jejž vlaží Vaše krev,
jak pralesa květ cizí, své poupě otevřev,
se smyslům mým tu jeví v své kráse podivné,
tak že i stín snad mrtvý, jím dotčen, oživne.
Pod prudkým sluncem žití šťav síla rozvitá,
jak v zrnech révy zrudlá a zhřátá do syta,
mým smyslům novou vášeň a trýzeň přinese;
květ krvavý se rozvil a voní v pralese...


„Des Morgens zwiſchen dreyn und vieren
„Da muͤſſen wir Soldaten marſchieren
„Das Gaͤßlein auf und ab;
„Tralali, Tralaley, Tralala,
„Mein Schaͤtzel ſieht herab.


فديت وجه الأمير في قمرٍ
يجلو القذى نوره عن البصر
فديت من وجهه يشككني
في أنه من سلالة البشر
إن زليخا لو أبصرتك لما
ملت إلى الحشر لذة النظر
ولم تقس يوسفاً إليك كما
نجم السهى لا يقاس بالقمر
وكان يا سيدي قباك إذا
هربت منها ينقد من دبُرِ
بل وحياتي لو كانت يوسفها
لم تك من تهمة العزيز بري
لأنني عالمٌ بأنك لو
شممت ريا نسيمها العطر
سبقتها وانزبقت تتبعها
ما بين تلك البيوت والحجر
ولم تزل بالكدين تقصرها
من قبل وقت العشا إلى السحر
وقد علمنا بأن سيدنا ال
أمير ممن يقول بالبظر
ولم تكن تلك تشتكي أبداً
ما كان من يوسفٍ من الحذر
طبعك كالماء في سهولته
لكن أبو الزبرقان من حجر
إن الملوك الشباب ما خلقوا
إلا صلاب الفياش والكمر


Doch wie sie so alleine
Dort wurzelt stolz und stark,
Verkünden Wuchs und Krone,
Daß tief im Innern wohne
Ein kräftiges und edles Mark.


Allen Christen aller Zeiten,
Ruft der Herr der Ewigkeiten 12 :
»Viel vermag das Flehn der Frommen«.
Wer zu seinem Gott will kommen,
Der muß glauben, daß er lebe,
Allen alles Gute gebe,
Was sein Wort uns klar verspricht.
Glauben muß er, zweifeln nicht!


Spí zem’ a lidé. Leží hory
melancholicky schoulené.
Jsou tomu věky, dávno přešly
dny tvoření.


Als, rings bepflanzt mit wolkennahen Thürmen,
Das stolze Wien mir aus den Augen kam,
Und, vor der Glut der Sonne mich zu schirmen,
Der Brühl mich drauf in seine Schatten nahm,
Verband ich mich bey mehr als zwanzig Göttern
Mit einem Eid: die Sonne sollte nicht
Zum zweytenmal den Berg herüberklettern,
Es läge denn das stattlichste Gedicht,
So elegant, wie meines Wissens keiner
Im deutschen Reich, als etwan Unsereiner,
Zu schreiben pflegt, an dich, o Freund! bereit.
Doch da nun schon wir Dichter jederzeit
Beym Layenvolk für Lügenschmiede galten,
So liess es denn auch meine Wenigkeit,
So sehr ich sonst der Mann bin, Wort zu halten,
Dem Handwerksbrauch zu Liebe, hübsch beym alten;
Denn wirklich hat bereits zum viertenmal
Die kühle Nacht nun Flächen, Berg und Thal
Und Feld und Wald mit Dunkel rings umhüllet.
Und doch ist noch mein Eidschwur unerfüllet,
Und blieb' es auch, hätt' ein Gewitter hier
In's Gartenhaus mich nicht hereingeschrecket,
Und hätte nicht der Donner über mir
Mein schlafendes Gewissen aufgewecket.
So höre denn, was meine Neubegier
Von Ort zu Ort auf meiner Fahrt entdecket.


Entre el alba y la noche hay un abismo
de agonías, de luces, de cuidados;
el rostro que se mira en los gastados
espejos de la noche no es el mismo.
El hoy fugaz es tenue y es eterno;
otro Cielo no esperes, ni otro Infierno.


Skály se vám promění jak do pohádky zakleté,
až jich luna stříbrobílá do svých sítí zaplete.


Al Morosin già la Morea produce
per teda nuzial selve d'Allori,
e de l'Aurore sue tutta la luce.


Все мне грезится Море да Небо глубокое,
Бесконечная грусть, безграничная даль,
Трепетание звезд, их мерцанье стоокое,
Догорающих тучек немая печалВсе мне чудится вздох камыша почернелогГлушь родимых лесов, заповедный затон,
И над озером пение лебедя белого,
Точно сердца несмелого жалобный сто


In climes beyond the solar road,
Where shaggy forms o'er ice-built mountains roam,
The Muse has broke the twilight-gloom
To cheer the shivering native's dull abode.
And oft, beneath the odorous shade
Of Chile's boundless forests laid,
She deigns to hear the savage youth repeat
In loose numbers wildly sweet
Their feather-cinctured chiefs, and dusky loves.
Her track, where'er the goddess roves,
Glory pursue, and generous Shame,
The unconquerable Mind, and Freedom's holy flame.


Zu Häupten mir im unermess'nen Raum
Sah ich Myriaden goldner Welten rollen,
So flammenhell, als ob seit gestern kaum
Sie aus dem großen Born des Lichts gequollen.


Seid ihr denn nicht meine Knechte?
Und ihr fragt nach einem Rechte,
Wenn der König was befiehlt?
Ordonnanzen! Ordonnanzen!
Meine Völker müssen tanzen,


Ich macht ihn schnell noch vollends stumm,
Und kehrt ihm die Taschen um und um:
Acht Pfenn'ge, das war das ganze Geld.
Ich scharrt ihn ein auf selbigem Feld –
Die Sonne bringt's nicht an den Tag.


Ich halte nichts von dem, der allzeit Grillen scheußt,
und sich die ganze Zeit mit tollen Sorgen schmeißt.
Ich will noch lustig sein, solt' ich auch heute sterben.


V mém prstenu tkví ametystu vznět,
jak hvězda je v něm pevně zasazen.
Kdo ví, kdy prvně uviděl ho svět
a který první pozdravil ho den?


Il quinto lustro il sol chiude e rimira
il dì ch’io venni, e fui di vita indegno,
s’a gli strali d’Amor nacqui per segno,
di bella donna e di fortuna in ira;


سلام على عهد الرقي المحبب
سلام على حزب الشباب المهذب
واني محيّ للعروبة انها
قد استيقظت من نومها بعد احقب
وقد اخذت تعدو لتبلغ غليها
برغم الرزايا والشقاء المخيب
وان لابناء العراق تأهباً
ولا تكذب الآمال في المتأهب
لهم مأرب ان يدركوا شأو غيرهم
وان شط عنهم وهو افضل مأرب
فساره على فجر من الحق صادق
وليس على برق من الوعد خلب
ولا ادّعي انا بلغنا مرادنا
ولكننا فوق الطريق المقرب
فيا عين قري بالذي تشهدينه
ويا نفس قد ولى شقاؤك فاطربي
واني لارجو للعراق تقدماً
يضاهي هبوب العاصف المتوثب
ويحسب قوم في التعصب رشدهم
وما اخر الاقوام غير التعصب
وكنت ركبت الصعب ابلوه جاهداً
فما قل مجهودي ولا ذل مركبي
عشية ما في الرافدين سلامة
ولا العيش في كل العراق بطيب
عشية لا عبد الحميد بسامع
دعائي ولا مني فروق بمقرب
وما كان ما تأتي الشعوب بثروة
ولكنه حمى الدم المتلهب
ولم ننتفع بالعلم الا صبابة
تجرعها مثر بمشهد مترب
ويطرق سمعي اسم السعيد ولا ارى
بعيني سعيداً فهو عنقاء مغرب
وما ذل قوم ابرموا وحدة لهم
وان لم يكونوا ينتمون الى اب
ولا اوجسوا ممن تهدد خيفة
وان جاءهم في جمعه المتألب
ولا عار في زيغ الفتى رشذوذه
ولكنما في كذبه والتذبذب
ولس ابالي ما به يشتمونني
وان كان في قلبي كلسعة عقرب
ترهب يرعى العلم خمسين حجة
فاكبر به من عالم مترهب
تلقى بما ابقى ثناءاً معطراً
وهل يتلقى طيب غير طيب
نقدت نزيها ما نقدت فلا تخف
وعيداً واتمم ما بدأت وعقب
وانك انت اليوم خير مثقف
وانك انت اليوم خير مهذب
وقل باسلا ما ينبغي ان تقوله
ولا تلتفت للجاهل المتعصب
شدا الشعر بعد الصمت يطرب امة
فيا شعر قد احسنت فاشدو أطرب
وليس بعقل المرء يكبر شعره
ولكن بما في روحه من تكهرب
وللشعر عين ماؤها متدفق
متى يأت من صيابة القلب يعذب
وكنت له جددت بين مخطئ
يعنفني في قرضه ومصوب
يؤنب في تجديدي الشعر صاحبي
فيا صاحبي بعد التفكر أنب
وقال أتلقي في الفسيل نظير ما
تراه على النخل الرفيع المشذب
أليس الجديد ابن القديم الذي شدا
به القوم بعد القوم من عهد يعرب
فقلت له ما انت للحق خاضع
واني لما تدلي به في تعجب
شعرنا بما لم يشعر القوم قبلنا
شعور السليل الناهض المتهذب
وان الجديد الغض في غفوانه
كبكر كعاب والقديم كثيب
ولست على العلات اجحد فضلهم
ولكنما تقليدهم غير معجبي
فكذبني للجهل فيما صدقته
واي صريح ماله من مكذب
وماذا عليّ اليوم والحق غايتي
اذا كان لا يرضى الجماهير مذهبي
ولا خير في شعر اريد انتقاصه
ولم يتحفز للدفاع ويغضب
انا اليوم من كر الحوادث اشيب
ولكن شعري لم يزل غير اشيب
ويا شعر انت اليوم اكبر مرشد
لمن ضل عن قصد الطريق الملحب
ويا شعر حرر ما تشاء من النهى
جزيئاً وبعد من تشاء وقرب
أبث شعوري فيك غيرمقلد
واعرض آمالي ورأيي ومذهبي


Wenn du das Tröpflein wirst im großen Meere nennen,
Dann wirst du meine Seel im großen Gott erkennen.


In die Stunden zurück, die wir der Zärtlichkeit
Und der Freundschaft geweiht; da nur Unsichtbare
Unsern redenden Seelen
Aus der Abendluft zugehört;


Doch jene lächeln, die euch nie gepriesen;
Ein alter Spruch nur hat sich wahr erwiesen:
Es schlägt sich und verträgt sich schlechtes Pack
Nun eilt, euch fromme Masken vorzubinden
Und neu gefügte Phrasen zu erfinden
Von Gott und Vaterland für euren Sack!


Té záře, co se lilo
jí přes zem celou dnes!
A málo jenom bylo,
co jsem z ní v duši nes’.


¡Cuán dulcemente de la encina vieja
Tórtola viuda al mismo bosque incierto
Apacibles desvíos aconseja!
Endeche el siempre amado esposo muerto
Con voz doliente, que tan sorda oreja
Tiene la soledad como el desierto.


De a Szépségnek gyilkos bálványtáncát,
husom marcangoló vérverő láncát
egy pillanat és széttörte az isten:
s új nap ragyog: a Jóság áll fölöttem.


Yo fice versos en rima terciana
—cosa es pecado de adolescencia—
ansí como versos trabados de cienscia
retórica: asaz cosa vana!
Agora, mis versos...: bufón tarambana
aduna el capricho con la impertinencia,
los ritmos asorda, las rimas silencia...
Son cantos de tana: diz la gente llana...
La rana musica de timbre nasal
e irónico. Oh músicas plagadas de duro
encanto, suaves disonancias, límpidos desacordes!
La gente llana diz que suena mal...
Yo fice versos en rimas sabias en tiempo antefuturo:
y estoy harto de tal simpleza hasta los bordes!


Den na to klečel Karel před knězem
a zpovídal se ze svých hříchů všech,
ten velký ale opět zamlčel,
neb krušila jej upomínka tak,
že vázlo slovo, že se topilo
ve tůni slz, jak oheň palčivých.
Tu učinil Bůh zázrak nový zas,
hle, před knězem stál anděl Gabriel,
měl velké psaní v ruce, v kterém hřích
byl Karlův napsán jako plameny.
A císař upřel zraky na písmo
a jako ze   mluvě, pověděl
vše, co tam psáno bylo, kajícně.
Tak rozhřešení dosáh, konečně.
Hřích jeho těžký ale tento byl:


Na to já však hlasem pevným
zahřímal jsem nebojácně:
„Raději, než fagot pískat,
čert ať vezme muziku!“


Život jest píseň jásavě smavá,
dětským když rtíkem lehce se vlní,
něhou a štěstím vesele zvučí,
srdce i hlavy úsměvem plní,
v jarním jak slunci skřivana jásot.


ضحَّاكةً كالنور في الزهر
رقاصةً كالغصن في الوادي
كرارةً كنسيمة السحر
ثرثارةً كالطائر الشادي


Die Rose blühte, die Nachtigall sang,
Das Mägdlein horchte und schaute.
Die Rose den Tau des Himmels trank,
Die Nachtigall Himmelslaute;
Das Mägdlein sog den Himmelsschein
In ihre lebenden Augen hinein
Und strömt' es aus in ein Blicken.


I shall soon make her know, so I shall —
And with that to Jove's palace she run,
And began like a bedlam to bawl,
I am cheated, I'm robb'd, I'm undone.


海棠移向小窗栽
高叠盆山合复开
将见红葩斗新艳
君王应为探花来


Zdali splním sliby svoje,
Zda své proudy srdce moje
Jinému než tobě dá,
Zdali budeš při skonání
Ty mé poslední volání?
Ty to víš – o vlasti má.


Geh nun, verruchtes Sündenkind,
Und folge deinem Willen,
Geh, sei verbost, verstockt und blind,
Laß dich den Teufel füllen.
Stolziere, geize, zürne, friß,
Begeh des Fleisches Lüste,
Denk aber, daß durch dies gewiß
Die ewge Qual einniste.


Des Lebens May
Ist Lieb' allein:
Sie wandelt neu
Den grünen Hain;
Ihr Frühlingsschein
Lockt aus den Zweigen
Die Blüthen hervor;
Da endet das Schweigen,
Ein lautes Nachtigallenchor
Begrüßt den Lenz; die Wipfel neigen
Mit stiller Andacht sich hernieder,
Und säuseln in die süßen Lieder.


Řada jezdců podzimním tím krajem
zvolna kluše. Jeli dlouhým hájem,
řada zadní z něho vyjíždí.
Mezi nimi vůz drkotá malý,
černý háv v něm osoby dvě halí.
Z dálky řek’ bys: Průvod hlemýždí!,
kdyby neplál neuhasný, vítězný
v drobném tvaru lidském duch tak bezmezný.


Ach daß ohne Wehen
Wie ein Blüthenstrauch
Kinder könnten gehen
Aus dem Boden auch!


e havia uma luz dourada
no vento, nos telhados, nas pedras
do casarão em ruína  E pombos
dourados voavam e se abrigavam
nos santuários escavados pelo tempo
Havia pombos brancos, róseos,
à luz do sol
Navegávamos então impossível Veneza
em busca de improvável porto


Warum bist du gangen
Und bist allzu müd?
Drey Hirsch hab ich schossen,
Die hab ich bey mir.


独立荒烟白
不惊寒雁群
秖因春梦断
夜夜但空闻


Um die Linke, statt des Schildes,
Schlägt er seinen Purpurmantel,
Und den Wärtern winkt er: »Öffnet!« –
In den Zwinger tritt der Jüngling;
Atemlos schaut auf ihn nieder
Alles Volk der Perser, aber
Mobed flüstert zu den Seinen:
»Schon sind wir des Kühnern frei.«


Er liebte es in allen Lebenslagen
Dem Unerhörten nur Gehör zu leihn.
Umgeben so von hundert Fabulein
Kann man nur zögernd ihm zu glauben wagen.


Mennyi drága erő, és mennyi nemes vér!
Hozzáfoghatót a történet nem ösmér.
Mi haszna! az erőt ásta benső féreg:
Büszke, szenvedélyes, versengő vezérek;
Tiszta vérünk szennyes oltáron ontatott.
- Adjatok, adjatok amit Isten adott.


Adler, hoch im Blau dich wiegend,
Lieblingslied im Fürstentraum,
Doppelt ihrem Stolz kaum g'nügend
Und erreicht doch einfach kaum!


Tak pravil Pinabel, a v souboji
lvem bojoval; jsa skolen do prachu,
ku nebi vděčně zhléd’: Bůh uspořil
mu velkou muku, svědkem popravy
tak býti nemusil, a zemřel rád.


Pflug, Ochsen und den Bauern, es war ihr nicht zu groß,
Sie faßt's in ihre Schürze und trug's aufs Riesenschloß.
Da fragte Vater Riese: »Was hast du, Kind, gemacht?«
Sie sprach: »Ein schönes Spielzeug hab' ich mir hergebracht.«
Die Riesen und die Zwerge!


The winds which roll the clouds along the sky
In every blast sang forth the Maker's praise;
The spirit seem'd descended from on high
To catch the song, and to th' Almighty raise.


Ach wohl, die Jugend reicht
Den süßen Taumelbecher.
Doch Rausch und Minne weicht,
Und Reue weckt den Zecher.


Hoje não vieste ao parqu
Poderia pôr-me a recolher do solo
a luz desorientada e sem objeto
que caiu em teu banc
Para que vou falar
se não está teu silênci
Para que hei de olhar sem tua olhad
E este relógio do coração que espera
golpeando
e doend
Esta noite de lua e tu distant
Necessito a meu lado tuas pergunta
E te encontrar no ar como brasa,
como uma chama doce,
como silêncio e regaço,
como noite e repouso, como quando
guiávamos a nossa lua até a cas
Que buquê de rosas esquecida
Que tíbia pluma e mansa luz
teu corpo como uma árvore,
como uma árvore gritando
com tanto poro aberto, com tanto sangue
em ondas doces elevando-s
Oh, sagrada torrente do naufrági
Como amaria me perder


午听浪浪晚未休
萧然六月忽如秋
东曹吏散文书静
闲对阶除看水流


岩曲泻鸣泉
风花万树妍
支筇连袂去
踏草兴悠然


蝉噪古槐疏叶下
树衔斜日映孤城
欲知潘鬓愁多少
一夜新添白数茎


عِلمي غَزيرٌ وَأَخلاقي مُهَذَبَةٌ
وَمَن تَهَذَّبَ يَروي عَن مُهَذِّبِهِ
لَو رُمتُ أَلفَ عَدُوٍّ كُنتُ واجِدَهُم
وَلَو طَلَبتُ صَديقاً ما ظَفَرتُ بِهِ


灵照羁魂章水西
冷风残雪古招提
老怀已作空花看
更把楞严晓病妻


وعلتها بتركها تحفِش الأ
كمّ ويكفي المُضبب التفجيرا


O telefone que soa no desert
O timbre que retine na casa de surdo
O recado que a empregada não anot
O nome que o adolescente não pergunta,
o pedido de casamento
nunca feito por haver visita
— a hora quebrada —
a pétala última que acabou sendo nã
O encontro que se combinou
esperou
preparou
e que,
na última das últimas,
goro
O galo teima em cantar anunciando a madrugad
(Sempre, e em todo meu lugar, houve um galo a anunciar a madrugad)
Ilusão de natureza
mesmo ao pé do Minhocã
Quererá isto dizer
que a vida teima em continuar,
apesar de comermos ovos de granja?
Tri
Tudo por um tri
Por um fio a vida tod
Muita vez, fio de telefon


كُلَّ يَوْمٍ أُسائلُ الغَفّارَا
أَنْ أَنال الرّضاءَ مِنْهُ جِهارا


A než mine hodina,
již jsou v kole skoro všici,
vroucně tisknou k hrudi své
mladou novou tanečnici.


Ja, eben weil Du ein Tyrann,
Du alter Adel: Brauch,
Drum achtet dich kein freier Mann,
Drum hassen wir dich auch!
Drum sind uns Sterne, Orden, Gold
Beweise nie des Werth's;
Doch ist das arme Volk uns hold,
Schlägt stolzer unser Herz!


Tu náhle zrak můj pad’ na spanilý Tvůj zjev –
a z němých prsou mých se vyřinul mi zpěv,
a jakby divem též se balvan smek’ s nich tíhy...


„To pošetilé věru bylo by!
To se slávou mou nejde srovnati!
Ne olifant má práci, Durandal,
meč jasný můj. Ó, Marsil litovat
dnes ještě bude, že se odvážil
sem k průsmykům.“ A opět Olivier


Dreihundertmal hab' ich gedacht:
Heute hast du's gut gemacht,
Dreihundertmal durchfuhr mich das Hoffen:
Heute hast du ins Schwarze getroffen,
Und dreihundertmal vernahm ich den Schrei
Des Scheibenwärters: »Es ging vorbei.«
Schmerzlich war mir's dreihundertmal –
Heute ist es mir egal.


    “Se acreditas que ainda posso escrever,
    Lê este final de cançã
    Se acreditas que ainda posso viver,
    Te encontro na próxima encarnaçã”


V kostelíku dokonána
svatá obět Krista Pána.


Kdo smrti bojí se, dost netrpěl,
neb dosud ještě na životě lpí;
jen ten, kdo tisíc nocí v strastech bděl,
v nich procítil, jak blaze těm, kdo spí.


Küzdék; a lomha békét megvetettem,
Harc, lobogó csaták után epedtem,
Bosszút lihegve, mindig lelkesebben.


Meine Zunge wird heiß und beredt für dich wie der eiserne Hammer der Glocke.


Quando as damas da corte, arfando os peitos,
Te disserem, olhando o gesto teu,
"Canta-nos, poeta, aqueles versos feitos
Àquela linda dama que morreu",
Tremerás?
Calar-te-ás?
Ou cantarás, chorando, os teus desvelos
– O lindo ser dos vossos olhos belos?


占得寒塘宿又飞
碧芦秋水共依依
白头不遂同心愿
误杀平生是锦机


Krev mrazila ho v žilách, oheň pak
mu mozek sžíral, křeč jej schvátila
a žití jeho z těla prchalo.
Zrak jeho hasl. Brandan přistoupil,
a slzy útrpnosti chvěly se
mu na řasách, a hlasem sladkým tak,
že jeho zvuk jak balšám v duši vnik’,
všem bratrům, především pak hříšníku,
děl: „Bratře Zene, milostiv je Bůh!
On časnou smrtí pouze trestá tě!
Hřích tvůj je smyt – tvým vřelým pokáním.
Co opat tvůj, co kněz, co bratr tvůj,
já jménem božím odpouštím ti hřích!“


Ha nyelvem oly gazdag volna,
Hogy szóval kiejthetném,
A mit elmém meggondolna,
És elénekelhetném;
Ha én őt lerajzolhatnám -
Terhem tán megkönnyülne;
Ha kínomat elmondhatnám,
Keblem tán megenyhülne:
De hajh! ezt is megtagadá,
Ez enyhet is elragadá
A kemény sors én tőlem, -
Mi lesz így én belőlem!


سائلي عن شرح حالي بعد من
خلفوني مفرداً بين الورى
لا أرى العيش يساوي حبةً
بعد ما جاءت قلوبٌ في الثرى


„Nuž, tedy Emma... Doktor je k ní velký.
Tak hle, jak všecko kolem nás se vdává...“
Tvář vaše měla výraz trpitelky.
„Můj bože... bože, bych jen byla zdráva!...


E komor június havon
mely mord akár a november,
emléked mely tájakra von,
te mord novemberi ember?
Emlékszel, egykor, mint folyott
pünkösd két napja vidáman,
s az örömökre, miket ott
alig vettél vala számon.


心虚不可测
眼细强关情
回身已入抱
不见有娇声


碧香当日荐金船
桑落宜城不直钱
一自黄堂沉醉后
至今追忆尚流涎


Amor, cuando te toco
no sólo han recorrido
mis manos tu delicia,
sino ramas y tierra, frutas y agua,
la primavera que amo,
la luna del desierto, el pecho
de la paloma salvaje,
la suavidad de las piedras gastadas
por las aguas del mar o de los ríos
y la espesura roja
del matorral en donde
la sed y el hambre acechan.
Y así mi patria extensa me recibe,
pequeña América, en tu cuerpo.
Aún más, cuando te veo recostada
veo en tu piel, en tu color de avena,
la nacionalidad de mi cariño.
Porque desde tus hombros
el cortador de caña
de Cuba abrasadora
me mira, lleno de sudor oscuro,
y desde tu garganta
pescadores que tiemblan
en las húmedas casas de la orilla
me cantan su secreto.
Y así a lo largo de tu cuerpo,
pequeña América adorada,
las tierras y los pueblos
interrumpen mis besos
y tu belleza entonces
no sólo enciende el fuego
que arde sin consumirse entre nosotros,
sino que con tu amor me está llamando
y a través de tu vida
me está dando la vida que me falta
y al sabor de tu amor se agrega el barro,
el beso de la tierra que me aguarda.


Hle, z raba byl, jímž národ vysvobozen!


团坐听情语
移杯就果根
分甘新更美
敲打任诸孙


Kdo tvých postíhl cest, neb skoumal rady?
Kato mře a Cezar panuje!
Vůkol tma a pochybnosti všady,
Hrozný osud rozum zdrobuje.


لَم يَبقَ عِندي مِنَ الإِباءِ سِوى ال
نَظرَةِ مُحمَرَّةً مِنَ الغَضَبِ
وَعَضِّ كَفّي عَلى الزَمانِ مِنَ ال
غَيظِ وَشَكوى وَقائِعِ النُوَبِ
أَو زَفرَةٍ تُحسَبُ الضُلوعُ لَها
أُطرَ قِسِيٍّ يَرمينَ بِاللَهَبِ
مَضى الرِجالُ الأولى مُذِ اِفتَرَقوا
عَنِّيَ صارَ الزَمانُ يَلعَبُ بي
أَقولُ لَمّا عَدِمتُ نَصرَهُمُ
وا لَهفَ أُمّي عَلَيكُمُ وَأَبي


Jak luny bílá zář do květu, jenž se zrosí,
té hudby brilliant ti v kalich srdce kane,
čím víc tvé srdce bude mít té božské rosy,
tím více vůně v něm a svaté záře vzplane.


Ah! meu amor, um pássaro risonho,
Nossa Senhora que te conte o sonho
Que ainda a tua alma encantadora encerra.


O! jak se třeseš nemocý! Svírání
Zrazuje velký neduhu neřád
V tvém životě, dech se ti krátí,
Nemůže kroku postačit.


Ujíždí vlaky. U strážných domků
zahrádky malé tak jako dlaň.
Supí stroj. Kouř se po polích válí.
– Skutečnost? Sen to? Klid sobě chraň!
V zahrádce záhon pestří se květů.
Střídá se scenerie.
Na polích ticho, po kraji leží,
dunící vlaky rozruší je.


Vega, Cervant s Calderonem


Meiner Herde hab ich nie
Wegen dein geachtet,
Vnd nur dir mit höchster Müh'
Immer nachgetrachtet,
Ja es steht anjetzt noch kaum
In dem Wald' ein einig Baum,
Da nicht ist beschrieben,
Wie ich pflag zu lieben.


Ein Zweiglein nur streckt trauernd
Die Arme nach mir aus,
Es ist so kahl und dürre,
Schlägt nirgends knospend aus.


Già sette e sette volte
mostra la bella aurora
cinta di gemme oriental sua fronte,
le corna ha già raccolte
Delia, mentre dimora
con Teti il fratel suo dentro al gran fonte,
da che il superbo monte
non segnò il bianco piede
di quella donna altera
che 'n dolce primavera
converte ciò che tocca, aombra o vede.
Qui e fior, qui l'erba nasce
da' suo begli occhi, e poi da' mie si pasce.


Světci králi mučeníku,
panickému Václavu,
lidu svého milovníku,
pěješ zvučnou oslavu.


Kde se tají, kam se skryli,
kde je najdu nezbedy?
Z kouta na mne nehledí-li
vysměvačné pohledy?


Šla mezi dav, kde Osud čekal skrytý
a rozdrtil jí srdce pod kopyty.


Elgondolom: mi haszna volt
Nemes tüzednek, oh kebel?
Hogy lángjánál tenéleted
S boldogságod perzselted el!


أقول لنظَّام المحامد يمّموا
مقام ابن شادٍ في دمشق ومغناه
معالي المقام الأفضليّ مقيمةٌ
وأمداحه سيَّارةٌ وعطاياه
لئن نزلت عن بلدةٍ يدُ ملكه
فما نزلت من بلدة الأفق علياه


On jako děti vodí vás,
všude, pomalu, v spěchu;
když měkce jdete, nevíte,
kdo cestu ustlal vám v mechu.


Rush on, ye madding train,
A thousand rocks, a thousand storms despise,
To reach the good ye idolize:
Go, of accumulated wealth be vain:
Go, ravage other worlds, if other worlds remain


Širé vojsko vpředu s pluhem
za krokem krok směle jdem,
a byť stále v znoji tuhém
přece v tempu vítězném.
Každou mez a každou líchu,
kterou v ryčném, divém smíchu
urvalo nám rámě pychu,
zpátky sobě uořem.


Kvapně letěl čas dál – ach, zítra je den již osudný,
z náruče jenž božské té přírody zas mne vytrhne.
Ještě jenom den a noc pak zdráv buď, venkove krásný!
Ach, což srdce bolí s tím, což mu drahé je, se loučíc!
Nuž tedy, nejdražší v světe místa, naposledy ještě
k vám směřují kroky mé. S Bohem ostaň, sídlo tu mrtvých!
Spáči milí, dřímejte tu dál svůj sen nekonečný,
mír a pokoj buď Vám! Teď dál do polí zpola pustých!
Zas po mezích, kudy rád jsem bloudíval, jdu a vůkol
zrak můj stále těká, však nezří dnes – jako jindy –
v světle boží ten svět jen a v úsměvu nejblaženějším;
spíš teď všecko je tak smutné, že mi zrak maně vlhne,
hořkostí mi nevýslovnou pak hrdlo se úží. – – –
V les vcházím milený. – – Ach, což je to proměna bolná!
Šum listí, jenž písní zdál se mi dříve milostnou,
teď tlumenému se jen podobá spíš pláči a nářku;
klid, jenž srdce konejšil často choré, nepokojné,
dnes mne děsí a ku rychlejší jen chůzi pobádá.
Z hloubi vyšed lesní v rodný jsem kraj se zadíval, –
truchlit zdá se celý; zvonu hlas, jejž sem nese vánek,
smutnějším ho činí. Tam v záhybě vlak se zatáčí,
zjev jeho pouze nové zas stesky do nitra mi vlévá:
zítra železný oř mne také v dál odnese chladnou. – –


Kýmby kdo byl, chcešli znát?
na druha se můžeš ptát.


Oh palpitante plata de pez pulido y puro,
cruz verde, perejil de la sombra radiante,
luciérnaga a la unidad del cielo condenada,
descansa en mí, cerremos tus ojos y los míos.
Por un minuto duerme con la noche del hombre.
Enciende en mí tus cuatro números constelados.


Es wandelt voll Liebe im Leben
Die Sonn' und das Mondlicht herauf;
Doch, wenn wir das eigne nicht geben,
Schließt nimmer der Schatz sich uns auf.


La terrasse mauresque, aux trèfles ajourés,
Domine les jasmins et les caroubiers sombres
Qui jettent, çà et là, de lumineuses ombres
Où palpitent des vols de papillons pourprés.


Selige Stunde! Da mir meine Bertha
Mächtig ergriffen von der Liebe Sehnen
An den bewegten, ihr allein geweihten
Busen gesunken.


Jak pramen, jenž zpod olše krok svůj máčí,
tys, matko, zrozena k věčnému pláči:
tvá slza kropí v stínu břehy spící –
a ty tam bdíš co vrba truchlolící.
Tvá hlava těžká, srdce žalem puká,
jsouť v posměch luze úžasná tvá muka,
a rány tvé jak stlané na staletí –
však znej se matkou, nás co svoje děti!
Tvou hlavu na svá ňádra položíme,
o její tíž se v srdci podělíme,
a ve svou lásku, v duše oddech měkký
tě zavinem jak klenot v zlata vděky.
I v říze těsné, pod chudičkým krovem
lze duši okřát přívětivým slovem,
lze dozrát k času, až zas rykne v slávu –
o, svěř nám v úkoj posvátnou svou hlavu!
Již kleňme z srdcí živou matce střechu,
již stůjme k ní do posledního dechu;
kdy její vše až v kapku krve rudé –
to drahé srdce nebude víc chudé!
Co bez ní vše ta sláva světa šírá,
kdy její ruka svět jen otevírá!
Milujme ji, byť sup nám srdce kloval,
jak ještě žádný národ nemiloval,
poklekněm k ní u zbožném zanícení,
pozvedněm ruku u bratrském chvění,
a nechť nám cesta slavná, třebať krátká –
jeť jedna vlast, jeť jediná jen matka!


– „Jen nechápu, co si ten Daněk myslí...
Nač uvažovat? – Co tu záhadného,
tři životy, zda víc to nebo méně
můž’ rozhodovat? – O život boj vedu
s tou bídnou luzou – chtějí můj, proč jejich
bych neměl chtít?“ – A opět k škapulíři
sáh’ jakby na omluvu. – „Já se bráním,
jen bráním se a to je zákon božský,
jak člověk bráním se, leč král se pomstí.
Tři lotři – první veršem nespoutaným
se dotknul majestátu – musí viset!
A druhý v tajných alchymie spádech
pod záminkou, že najíti chce kámen
vší moudrosti, letkvary divné vaří,
na život můj to pastě, ten se Bohu
a církvi rouhá – proto musí viset;
a třetí lotr, noc když klesne k zemi
a pásku tmy přes lidí oči stáhne,
v čtyř zdí svých skrytu tajně píše, píše,
ba rád bych věděl, co ten zrádce píše,
jen zlo se tají – proto musí viset!
Jdi, Gastone, je podepsáno, odnes
to ještě dnes ku mistru Tristanovi
a nezapomeň – zítra budou viset!“


Schön tröstet den Kaiser der Hofjesuit:
»Der Priester dir Weihbronn entgegenhält,
Wenn die Majestät in die Kirche tritt;
Ein Dom des Herrn ist Wald und Feld,
Gott selber hat hier den Weihbrunn ergoßen
Zu grüßen dich, den Frommen, den Großen!«
Der Kaiser wird grimmig, wie König Saul:
»Zum Teufel! mir regnet's noch immer ins Maul!«


Teď mne těší, že ta smrť tě
pod křídla svá temná skryla,
dřív než moje hrubá ruka
v tvé se bílé hrdlo vryla.


Se questo in un che al viver non ha via
Natura sì li presta tal vigore,
Che ancor che in lui non sia alcun vigore
Che tal effetto pur possibil fia.


Die in Vertrag und Einigkeit
Mit ihrem Nächsten leben.
Die Lieb und Lob für Schmach und Neid,
Die Guts für Böses geben;
Die sich des Friedens früh und spat
Aus Herzens Grund befleißen,
Die wird man Erben dieser Stadt
Und Gottes Kinder heißen.


S mint a zimankós ég ha magát kisirta,
Szele is megfordult, felszakad egy tiszta:
Toldi az anyjának mutat olyan képet -
Hanem épen Bence, az ifjú, belépett.
Kard veri a combját, vállát veri mente
Kinyalva pogányul, csupa kész levente:
Megálla keményen, mint egy mutatófa,
S rövid habozással így eredett szóba:


»que no sienta
mi derecho
y dé pecho
a mi valor.


Jen jedno časem trápívá mne,
se, až umru, kdo zrodí za mne,
by jak já velel národu,
neb národ, jenž bez otěží
ten udrží se jenom stěží
a nezná cenit svobodu.


Né gnun c'è che s'apressi
verso Monteficalli o Covigliano,
perché cel vieta il tempo orrido e strano.


Dvé dětí vysazených pro hod divé zvěři
usnulo unaveno naříkáním, hladem.
A rozhodivše ručky oddychují
růžová tílka.


No pierda más quien ha tanto perdido;
básteme, Amor, lo que ha por mí pasado;
válgame agora haber jamás probado
a defenderme de lo que has querido.


Die Ohren zu recken,
Wo Nymphen im Becken
Der Quelle sich waschen,
Und rüstig bergauf,
Bergnieder im Lauf
Die Spröden zu haschen;


Ma ben ti prego, se me amasti mai,
che tu vogli voler quel che 'l ciel vòle:
contento andrò di là, se tu il farai.


深林蔽夕阳
寒泉泻苍壁
双亲久别离
瞻云情罔极


Was ich dir Würdiges für andern könne zeigen
Ist wohl nicht viel bey mir:
Doch/ König/ bleibet dir
Der Dänen offner Sund und Hertz auff ewig eigen.


Hedbávný šat na ňadrech jí šelestí,
úsměv na rtu svěžím mluví o štěstí.
Kloníc tělo rozmazleně zlehka zpět
vznáší se a z kadeří jí padá květ, – –
tak ji vídal každé noci přicházet!


Teď blesk a blesk, hrom v ráz... Snad někde k zemi padá
ten, na nějž vzpomínáš – a ty se modlíš zaň.
A jestli umírá, to velká nebe zrada,
že byla lhostejná ta svatá boha skráň,
když k němu zdvíhá se tak čistá, bílá dlaň.


Their naked Tops the Hills admire,
No longer white with fleecy Dew;
And as they moan the spreading Fire,
Add to the Flames dissolving too:
While Rocks from melting Mountains flow,
And roll in Streams thro' Vales below.


Enquanto o fio da vida
Não se quebra, não se corta,
O miserando liberto
Pede o pão de porta em porta.


Ein Wiedehopf stand stolz, und sprach zu einer Mücke:
Du tanzest auch den ganzen Tag!


Pássaros muitos de diversas cores
Se viam várias ondas transformando,
E dos troncos suavíssimos licores
Em cópia grande estavam dimanando:
Peixes vi na grandeza superiores,
E animais quadrúpedes saltando,
A Terra tem do metal louro as veias,
Que de alguns rios se acha nas areia
XVI


Vos, luto quorum meliore pectus
Finxit, ornati juvenes, Apollo,
Quarta sinceros mihi nunc sodales
Invidet aestas.


I', fermo a riguardar l'età fiorita
fra quelle verdi frondi, gigli e fiori,
là dove ogni dolcezza è ben gradita,


Ím hős Diridongó tíz fia, tíz lyánya
Ütközet hevében apját körülállja;
Harcol Dundi asszony, mint a kölykös medve,
Szügyei, mint bástya, merészen dülyedve.


Я пришла сюда, бездельница,
Все равно мне, где скучать!
На пригорке дремлет мельницГоды можно здесь молчатНад засохшей повиликою
Мягко плавает пчела;
У пруда русалку кликаю,
А русалка умерлЗатянулся ржавой тиною
Пруд широкий, обмелел,
Над трепещущей осиною
Легкий месяц заблестеЗамечаю все как новоВлажно пахнут тополЯ молч Молчу, готовая
Снова стать тобой, земл


马转栎林山鸟飞
商溪流水背残晖
行人几在青云路
底事风尘犹满衣


Žil byl kdys král a syna měl,
zázračné bylo to dítě,
mudrcům šesti povelel
učit ho všem vědám hbitě.


Aeußre Lust bei inn'rer Klage,
Stummes Weh' bei lautem Scherz,
Kummers Nacht am Sonnentage –
Dieß Dein Jugendlenz, mein Herz!


Mißgelaunt, sagt man, verließ er
Stuttgart an dem Neckarstrand,
und zu München an der Isar
Ward er Schauspielintendant.


Jáť jsem hledal velebnosti slávy,
Ty však líčiti chceš obraz pekla!


Zatřásl ten obraz dělnicemi,
na chvíli že jak by přimraženy
stanuly, však v příštím okamžiku
v zmatku, pláči zoufalém a křiku
hlavním východem i postranními
tlačily se, – Hofmann mezi nimi.


叶底黄鹂一再鸣
故知久住识人情
习家池馆元无禁
应笑山公自懒行


hoje chove muito, muito,dir-se-ia que estão a lavar o mundo meu vizinho do lado vê a chuvae pensa em escrever uma carta de amoruma carta à mulher com quem vivee lhe faz a comida e lava a roupa e faz amor com elee se parece com a sua sombrao meu vizinho nunca diz palavras de amor à mulherentra em casa pela janela e não pela portapor uma porta entra-se em muitos sítiosno trabalho, no quartel, na prisão,em todos os edifícios do mundomas não no mundonem numa mulher / nem na almaquer dizer / nessa caixa ou nave ou chuva que chamamos assimcomo hoje / que chove muitoe me custa escrever a palavra amorporque o amor é uma coisa e a palavra amor é outra coisae só a alma sabe onde as duas se encontrame quando / e comomas que pode a alma explicarpor isso o meu vizinho tem tempestades na bocapalavras que naufragampalavras que não sabem que há sol porque nascem e morrem namesma noite em que ele amoue deixam cartas no pensamento que ele nunca escreverácomo o silêncio que existe entre duas rosasou como eu / que escrevo palavras para regressarao meu vizinho que vê a chuvae à chuvaao meu coração desterrado


»Wollen wir den Trotz'gen strafen, –
Treffen wir dies Kind zugleich:


É ver da mão fugir à extrema hora
A mesma boca lisonjeira e ingrata
Que tantos beijos nela pôs outrora!


Sníh lehounký, jak peří kajky
se třpytně vzduchem zachvívá
a v šedé mlze jako krajky
vše bílou třásní pokrývá.


Egyszer az egér, nem jutott
Hogy a macska körmére,
Szomjan egy nagy tóhoz futott
S annak külső szélére
Szakálát leeresztette,
Édes vizét hörpölgette
Egész gyönyörűséggel.


Heinz lacht im vollen Glücke,
Die Leiche sie wird rot.
Ihr Mund lacht mit der Lücke
Und wünscht zur Suppe Brot.


Als der Alte dies gesprochen,
Er die bleichen Lippen schloß.
Seine Augen sind gebrochen,
Sinken will er von dem Roß.
Doch die edeln Knappen eilen,
Legen ihn ins Grüne hin.
Ach! kein Balsam kann ihn heilen,
Keine Stimme wecket ihn.


—¿Soñar mis sueños ya..., decir mis sueños
en este mismo idioma de lamento?
¡No voz del mundo y mía; voz humana
que entiendan y desprecien los humanos!
Celeste y misterioso oído mío,
augusta majestad que me responde:
¿en qué pozo de luz, en qué caverna
de minas sin hollar puedo decirte
la enorme angustia mía, mi ternura,
inútiles las dos? ¡Cómo las siento
secándome la fe de mi destino!


»Ach Sänger! verweile, mich tröstet dein Lied,«
»Es steigt zum Gefangnen herunter,«
»Ihm macht es gesellig die einsame Zeit,«
»Das krankende Herz ihm gesunder.«


Die Hände, Brüder! Brüder, trinkt
Der edeln Traube Feuergeist!
Zurück von hier; fort, wem, wenn Tugend winkt,
Das Blut nicht schnell zum Herzen kreist,
Nicht schnell die Faust zum Schwerte reißt!


夕阳淡淡柳丝丝
远浦长天欲暝时
肠断楚山春雨后
鹧鸪啼向女郎祠


Moře též v svém lůně
smrť a zhoubu skrývá,
přece však vždy stejný,
vítězný zpěv zpívá!“


Dein Atem süsser/ denn Kaneel/
süß deines Halses schmale Länge/
süß deiner Brüste Perl-gepränge/
süß ihr' Inwohnerinn/ die Seel.
Süß deine Rede/ süß dein Lachen/
dein Schlaffen/ süsser/ ach! dein wachen.


Hoch snivý, rád jsem k lesní chodil tůni.
Tu sedal jsem a chladnou dýchal vůni
a snil a dumal, naslouchal, jak skrytý
kdes hvízdá drozd, a stíhal slunné třpyty
na tmavé hládi. Ale – jednou – jednou –
dnes ještě chvím se vzpomínkou tou bědnou –
jsem spáchal tady vraždu. Les pln světla
byl slunného a na tůni tu kvetla
běl leknínů – jak elfů člun když plave.
Nad tmavou vodou – body zelenavé –
dvě honila se šídla, v slunci plála
jak drahokamy, kroužila i stála
v svém letu nejprudčím. Tu ve svévoli,
podivné, kruté, máchl jsem svou holí
a jedno srazil. A teď zbled jsem bolem.
Les – zdálo se mi – ztměl se celý kolem,
tůň vzdychla, květy oči zavíraly
a třtiny chvěly se, ač van ni malý
netáhl lesem. Oko moje shlídlo,
jak smutně těká samo druhé šídlo,
a sklopilo se. Konec jeho blahu,
leč také mému! Ze všad jak by Vrahu!
teď znělo ke mně. A já prchal děsem.
Lét’ večerním jsem ponurým již lesem
a stále vpřed štván myšlenkou byl klamnou,
že celý les to ví a kdos jde za mnou,
než pohlédnout jsem bál se. Až pak přece
jsem obrátil se jasné na pasece
a ztrnul hrůzou: Šídlo za mnou letí! –
a v novém letu prchal hustou změtí.
To jiné bylo, a přec tehdy věřil
jsem v duši dětské, co les kol se šeřil,
že po ztrátě své družky, opuštěné
mne šídlo stíhá, za mnou v dál se žene,
a domů došel zděšen jsem a siný.
Pak dlouho cítil v duši hlod jsem viny.
Ó, šídlo krásné, jak mi líto tebe!
Již nebudeš, ty skvoucí živý hřebe,
nad tůní svítit za letního parna!
Ó, žel! A přec – ne, nebyla tak marna
tvá smrt! Ba myslím, že jsem od té chvíle
hnut soucitem byl větším, v lásce chýle
se k všemu tvorstvu, hlouběj cítil se vším,
co dřív jsem míjel, čeho dřív si nevším’,
co Příroda v svém stejně živí lůně.
A za to dík ti, šídlo lesní tůně!


بنفسيَ من عانقْتُه ولثمتُه
فكاد عناقي أَن ينثَّرَ عقدَه
وأَفرطَ لثْمي حائراً فوق خدِّه
وأَسرف حتى كاد يُذْبلُ وردَهُ
أَغار عليه من يديْ كلِّ لامس
ومن غيرتي مزَّقت باللَّثم خدَّه


I reptal lid; z úst Samuele
ten Saulu bylo slyšet vzkaz:
„Lid nechce tě mít králem déle,
tys dospěl pádu, pln je čas,
kdo po pěvci své vrhá kopí,
ten památku svou v moři topí
dřív, než jak bludička byl zhas.


A templom - döbbentő szó -: ugyanaz.
A prédikátor olyan fiatal,
Szelíd szeme dióbarnán mereng.
Esett, alázott nép fia: magyar.
Melegen csendül méla baritonja,
Ahogy köszönti az ős falakat,
S ezer esztendő reszket a szavából:
Isten szemében csak egy pillanat.


Da freute jedes Ungetüm, und kreischend
In aller Scheußlichkeit, sich seines Fanges,
Den gleich abscheulich wilden Feind zerfleischend.


Usmálo se na mne
jedenkráte
děvče, chudobička,
srdce zlaté.


süheylâ’yı saymazsak ha ha hkanto


Besudelt und zerrissen hast du leider
Mit böser Lust dein geistliches Gewand,
Drum reinige fortan der Brüder Kleider
Und dieses Hauses Linnen deine Hand.


野愚钓者近如何
占得溪山雨一蓑
茶灶笔床天上坐
往来浑不怕风波


Den Alten, die uns bessern können,
Mehr Zehenden an Jahren gönnen,
Das will die Pflicht:
Allein zu ihrem längern Leben
Von unserm eine Stunde geben,
Das will sie nicht.


Jaj, kevés ember van ma,
aki szépeket gondol:
nagy lármás napok estelén,
hadd írjak bongó verset én
a fehér galambokról!


Los años le han dejado unas palabras en guaraní, que sabe usar cuando laocasión lo requiere, pero que no podría traducir sin algún trabajLos otros soldados lo aceptan, pero algunos (no todos) sienten que algo ajenohay en él, como si fuera hereje o infiel o padeciera un maEste rechazo lo fastidia menos que el interés de los reclutaNo es bebedor, pero suele achisparse los sábadoTiene la costumbre del mate, que puebla de algún modo la soedaLas mujeres no lo quieren y él no las buscTiene un hijo en Dolore Hace años que no sabe nada de él, a la manera de lagente sencilla que no se escribNo es hombre de buena conversación, pero suele contar, siempre con las mismaspalabras, aquella larga marcha de tantas leguas desde Junín hasta San CarloQuizá la cuenta con las mismas palabras, porque las sabe de memoria y haolvidado los hechoNo tiene catr Duerme sobre el recado y no sabe qué cosa es la pesadillTiene la conciencia tranquil Se ha limitado a cumplir órdeneGoza de la confianza de sus jefeEs el degolladoHa perdido la cuenta de las veces que ha visto el alba en el desiertHa perdido la cuenta de las gargantas, pero no olvidará la primera y losvisajes que hizo el pampNunca lo ascenderá No debe llamar la atencióEn su provincia fue domado Ya es incapaz de jinetear un bagual, pero legustan los caballos y los entiendEs amigo de un indiJorge Luis Borges | "Poesia Completa", pá 549 | Debolsillo, 3 edição, 2016


Barmhertzig, gnädig, guht
Ist Gott, der willig thut,
Was wir von Ihm begehren.
Drum sol uns nicht beschwehren
Die Straff' und Lohn der Sünden,
Sein Grim mus oft verschwinden.


jen mír to nesmírný, jenž jak s hvězd kane
v ta srdce prostá, i zlým žehnající,
v ubohá srdce lidská milující.“


金闺朝退暮归时
指点铅华尽赋诗
惆怅海棠花底事
有谁题咏有谁知


»Das leid ich nicht, beym Mahomet!«
Rief ihr der Türke zu.
»Ha! schluchzt die Schöne, dein Prophet
War just ein Bock wie du.«


أَلا يا نَفسِ إِن تَرضَي بِقوتٍ
وَأَنتِ عَزيزَةٌ أَبَداً غَنِيَّه
دَعي عَنكي المَطامِعَ وَالأَماني
فَكَم أُمنِيَةٍ جَلَبَت مَنِيَّ


Nuestras noches más negras por guarida,
nos hicieron caminar con paso lento;
volvieron el adiós en bienvenida,
volvieron a tu piel empielamiento.
¡Esperanza de súbito venida,
llegada en la verdad de lo que miento!
Por fin sin transitar en la amargura:
son las noches ahora quemadura.


Tento nejen rolnickým byl šatem
Oděn, než i dostal poliček,
Dřív než uzřel na trůnu se zlatém;


Znám jednu velkou zahradu,
ta rozkvétá jen v noci,
kouzelnou krásu otvírá
tu užaslému chodci.


A osud mrtvých záhada jest němá.
Mzdy peníz trpký vnitřní ceny nemá,
žhne v jeho dlani...
Se břehu k břehu cesta věčně jedna,
přes život duše clona nepřehledná
až do skonání.


Mordet! Raubet! Lästert, ja verübet,
Was nur greulich sich verüben läßt –
Wenn ihr Lady Pythia betrübet,
O so haltet eure Köpfe fest!


Gern wie der Bach ich wandern will,
Der Liebsten Mund ist's Reiseziel,
Dort steh' ich wie die Tanne still.


Sie sieht, nach einer kurzen Reise,
Sich eingesperrt,
Wo, nach beliebter alten Weise,
Die Nonne plärrt.
Da soll sie beten und nicht lieben,
Allein sie weint,
Sie weint, und will sich tod betrüben,
Um ihren Freund.


Di palma sì gentil al capo mio
(Sia pur con vostra pace, o sacri allori)
Onorata corona aver desio.


Die Bosheit, die für sich in keinem Wesen steht,
Befleist sich, daß sie stets auff etwas gutes geht.


Divná kouzla na vše strany,
zdoben luh i stráně hor,
z otevřené mysli brány
vyrojil se svěží sbor;
rytmické jsou jeho stopy,
prostý šat, leč sluší všem,
pršky slunce jeho kopí,
drozdí peruť chocholem.


Seč je srdce, proč ne dary hlavy?
Seč je láska, proč ne umění?
Seč je osud, proč ne lékař zdravý?


Obrátil hlavu, vzdych a skonal.


Wenn dir ein Mann, den du nicht kennst, begegnet,
Der lächelnd schleicht, und dich durch Minen segnet,
Scharf nach dir schielt, sich ehrerbietig krümmt,
Gebete brummt, und tiefe Seufzer stimmt:
Und ein Husar, wovor der Anblick schrecket,
Dem das Gesicht Blut, Staub und Pulver decket,
Zugleich erscheint: wär' er, nach Mentzels Art,
Frech, wie sein Pferd, und rauher, als sein Bart;
So rath ich dir, was mir Erfahrne riethen,
Vor jenem mehr, als diesem, dich zu hüten.


Die Mauer stürzt der Tod; – sie harret meiner
In jenem Lande... – Schlange meines Lebens!
Wo nur das Aug ich wende, starrest du
Mich gräßlich an. – Verdammnis, – Ewigkeit,
Laßt eure Qualen nicht den Zweifel sein!
Umstürze du, Erfüllung, jene Mauer;
Verhüllte Rächerin, sei Rettung mir,
Ich will in jenem Lande dich verfolgen.


Wo Morgen- nicht noch Abendroth
Noch Dämmerung uns mag erreichen,
Nur schwarze Schatten um uns schleichen,
Ist Phantasie der Liebe todt.


Teď Marii ctíš, dřívější má Eva?
Jaké to divné náhle rozcestí!
A div, že srdce na vždy neumdlévá,
když sní jen chvíli nyní o štěstí...
Proč, Magdaleno, nechceš rozkvésti,
proč poroučí ti ještě lidská zlost,
jíž těžko smírnou obět přinésti? –
Chce mít svou chvíli dnes již budoucnost.


Je préfère surtout ce que
Et j'aime beaucoup ! trop ce que


Nun ist im Sturm mit Schnee und Eis
Der Winter angekommen,
Hat auf tyrannisches Geheiß
Die Blüten all genommen.


»O Klausner, wir alle
Sind Wurzelgenossen,
Dem einen heiligen
Busen entsprossen.


Lichteswaffen, die kein Meister
Ird'scher Zunft euch schmieden darf,
Und womit der Herr der Geister
Einst die sünd'gen Engel warf;


Vede per terra le cose passate,
e 'l capo ha fermo e prossim'a le stelle;
di qua giù se ne vede dua giornate
delle gran gambe, e irsut' ha la pelle;
da indi in su non ha verno né state,
ché le stagion gli sono equali e belle;
e come l' ciel fa pari alla suo fronte,
in terra al pian col piè fa ogni monte.


At length the long-disputed Pass they gain,
By crouded Armies fortify'd in vain;
The War breaks in, the fierce  yield,
And see their Camp with  Legions fill'd.
So  Mounds bear on their shatter'd Sides
The Sea's whole weight, encreas'd with swelling Tides,
But if the rushing Wave a Passage finds,
Enrag'd by watry Moons, and warring Winds,
The trembling Peasant sees his Country round
Cover'd with Tempests, and in Oceans drown'd.


Publicado no livro Antilogia (1979)
In: LEITE, Sebastião Ucho Obra em dobras, 1960/198 São Paulo: Duas Cidades, 198 (Claro enigma


le mutazion di regni, imperi e Stati,
successe pur per l'italico sito,
dal consiglio divin predestinati,


Vio luego de su estado la vileza,
en que, guardando inmundos animales,
de su tan vil manjar aún no se hartara;
vio el fruto del deleite y de torpeza
ser confusión, y penas tan mortales;
temió la recta y no doblada vara,
y la severa cara
de aquel juez sempiterno;
la muerte, juicio, gloria, fuego, infierno,
cada cual acudiendo por su parte,
la cercan con tal fuerza y de tal arte,
que, quedando confuso y temeroso,
temblando estaba sin hallar reposo.
Ya que, en mí vuelto, sosegué algún tanto,
en lágrimas bañando el pecho y suelo,
y con suspiros abrasando el viento:
«Padre piadoso, dije, Padre santo,
benigno Padre, Padre de consuelo,
perdonad, Padre, aqueste atrevimiento;
a vos vengo, aunque siento,
de mí mismo corrido,
que no merezco ser de vos oído;
mas mirad las heridas que me han hecho
mis pecados, cuán roto y cuán deshecho
me tienen, y cuán pobre y miserable,
ciego, leproso, enfermo, lamentable.
Mostrad vuestras entrañas amorosas
en recebirme agora y perdonarme,
pues es, benigno Dios, tan propio vuestro
tener piedad de todas vuestras cosas;
y si os place, Señor, de castigarme,
no me entreguéis al enemigo nuestro;
a diestro y a siniestro
tomad vos la venganza,
herid en mí con fuego, azote y lanza;
cortad, quemad, romped; sin duelo alguno
atormentad mis miembros de uno a uno,
con que, después de aqueste tal castigo,
volváis a ser mi Dios, mi buen amigo».
Apenas hube dicho aquesto, cuando
con los brazos abiertos me levanta
y me otorga su amor, su gracia y vida,
y a mis males y llagas aplicando
la medicina soberana y santa,
a tal enfermedad constituida,
me deja sin herida,
de todo punto sano,
pero con las heridas del tirano
hábito, que iba ya en naturaleza
volviéndose, y con una tal flaqueza,
que, aunque sané del mal y su accidente,
diez años ha que soy convaleciente.


O pace amara, co' m'ài sì afflitta?
Mentr'e' fui en pugna, sì stetti deritta.
Or lo reposo m'à morta e sconfitta,
el blando dracone sì m'à envenenato.


Domek jak hnízdečko pěnkavy
k lesnaté přilepen stráni,
jedlí a buků stín lákavý
před slunka šípy ho chrání,
na střeše parohy jelení,
ve vína planého zeleni
okének nevidíš ani.


Das böse Adamskind will noch geachtet sein,
Und zieht man andre vor, so ist es bald in Pein;
Zwar stellt man sich oft klein, doch es im Grund nicht glaubet
Und so dem höchsten Gut, Gott selbst, die Ehre raubet.


Es duften die lydiſchen Myrthen ſo heiß,
So heiß auch die lydiſchen Roſen,
Und es läß’t ſich, von Neuem gefangen in’s Joch,
Vom Weibe der Wackere koſen . . . .


流莺惊起不成栖
入到繁华梦觉时
人面只今何处在
魏公怀旧嫁文姬


Nun/ ich erfahr es auch/ mich macht noch immer krank
Ein ehgefültes Leid/ (nicht auf der Schlächterbank/
Ein abgenommnes Gut. Ich wolt mich Saalwarts wenden
Vor Jahren/ wie bewust/ von diesen Pegnitz-enden: 7
Ich war fast in dem Port/ der Anfuhrt winkte mir/
Als eine rauhe Rott kroch von dem Busch herfür.
Was/ dacht ich/ ach! was Raht? was/ sagt ich/ will es werdē?
Ich bin ein Schäfersmann: Diß war ein todes Wert/
Weil ihre Ohren taub/ sie namen meine Heerden:
Froh räumt ich/ (sonder die) mein schierstes Grab/ den Ort.


Ach, wie weit, weit dort unten
Zwei Schäflein gehen im Tal!
Viel Glück, ihr Schäflein, ihr sahet
Den Frühling zum erstenmal!


Ein Wandervöglein, die Wolken und ich,
Wir reisten um die Wette,
Und jedes dacht: nun spute dich,
Wir treffen sie noch im Bette!


驽才又竭一年多
里巷犹烦作谤歌
赖有南山山色在
趁今老子未婆娑


Desde entonces no quiero
que un inocente
de alguna injusta muerte
se me lamente,
y diga con sus ojos
casi nublados
que deja sus hijuelos
abandonados.
Y en vez de estar cazando
la tarde entera
junto a la cristalina
Fuente Vaquera,
voy a ver cómo en ella
cantan amores
tórtolas, colorines
y ruiseñores,
y cómo de aquel monte
sobre las lomas
arrullan solitarias
blancas palomas.


o dove altrove sia? chi non ha sana
la coglia in tutto, e' granei interi e saldi,
faria per generare opera vana.


Не в земной темнице душной
Я гублДушу вверь ладье воздушной —
КораблТы пойми душой послушной,
Что люблВзор твой ясный к выси звездной
ОбратИ в руке твой меч железный
ОпустСердце с дрожью бесполезной
УкротВихри снежные над бездной
ЗакрутРукавом моих метелей
ЗадушСеребром моих веселий
ОглушНа воздушной карусели
ЗакружПряжей спутанной кудели
ОбовьЛегкой брагой снежных хмелей
Напо


Tiefklare Wasser klingen
an den harten hellen Stein.
Sehnsüchtige Winde singen,
der Nebel auf weißen Schwingen
zieht trägen Flugs landein.


城里幽栖古寺闲
相依半日便思还
汗衣未了奔驰债
便是逢僧怕问山


Liebste/ wie seyd ihr so sehre bemühet/
Daß ich Euch itzo muß laßen und zihn/
Wisst ihr nicht/ unser Gelücke das blühet/
Hertzes Lieb/ güldner Schatz/ schönster Rubien;
Ach laßet mich zihen/
Ich wil mich bemühen
und schicken dazu/
Bald wider zu kommen
Zu eueren frommen;
Lebet in dessen in Frieden und Ruh!


Ta chudobinka jako dítě
se usmívala, zářila,
že dobrá Noc jí na úsvitě
květ plný rosou nalila.


Wie nennt ihr ihn? Wer ist's, der dort gebückt
Nachlässig stark die breiten Schultern drückt?
Er sitzt zunächst gelassen an der Flamme,
Die markige Gestalt aus altem Heldenstamme.
Er saugt begierig am geliebten Rohr,
Es steigt der Dampf an seiner Stirn empor.
Gutmütig trocken weiß er Freud und Lachen
Im ganzen Zirkel laut zu machen,
Wenn er mit ernstlichem Gesicht
Barbarisch bunt in fremder Mundart spricht.


أحمَدُ الآبيّ فيه أبنةٌ
ولكم عوقِبَ فيها ولَكَمْ
فثقوا بي مُخبراً عن رجُلٍ
هو في الآداب شيخي والحكَمْ
خبرٌ لو لم أحدّثْكُم به
كان أولى بي من النُطْقِ البَكَمْ
أنا ممّن في بيتِه
وكذا في بيتِه يُؤتى الحَكَمْ


Ist das ein Mensch? ich gläub es nicht:
Ein Wurm mir hänget im Gesicht,
In Purpurfarb geschwämmet.
Ein stilles Leid mein Hertz anficht,
Der Schmertz die Trehnen stämmet.


Drum lächl' auch unsern Musen! Der Muse dankt
Unsterblich Leben, was der Moment gewirkt.
Des Dichters Liedern horcht die Nachwelt;
Nimmer vermoost der Geschichte Marmor.


Inu ovšem, není nad to,
jako dorost odchovat si,
který jako pinčl skáče
přes pravítko mistrovo!


der Sinne Strom hat sie hinweggetragen.
Du, Pepi, hast das Lösungswort gefunden:
Revolverle kannst du so drollig sagen.


És meghányva-vetve elejét, utóját,
Vén Hadonár helybe hagyta a mondókát;
És tünődött, titkon örvendezve, ekkép:
“Vajmi bölcs egy ifjú - nagy király lehet még!”


Třetí perla snesla k zemi
S nebeských se úporů,
Ona skví se nade všemi
A ji zovou pokoru.


Die Sonne war zur See gegangen
die Lufft sach schwarzen Kohlen gleich.
Man merkte kaum der Sternen Reich
und Zyntien verblaßte Wangen.
Die Ober-Erde ging zur Ruh
und hatte Sinn und Augen zu.


Kannst du den Sinn, den diese Worte führen,
Mit deiner Kinderseele nicht verstehn,
So soll es wie ein Schauer dich berühren
Und wie ein Pulsschlag in dein Leben gehn!


Mé písně neruš otázkami,
jež v hloubi srdce zebou!
Tvé matné záhady jsou klamy –
pryč s tebou!


Muž dokonal na žaláři,
ženušce se dobře daří:
kvetla, tloustla, víno pila –
potom v městě cigarila.


Últimos Sonetos


Und dieses frühe Läuten
Sagt in der Stadt den Leuten:
Ein reicher Mann heut Nacht
Hat Bankerott gemacht.


Как неожиданно и ярко,
На влажной неба синеве,
Воздушная воздвиглась арка
В своем минутном торжестве!
Один конец в леса вонзила,
Другим за облака ушла —
Она полнеба обхватила
И в высоте изнемоглО, в этом радужном виденье
Какая нега для очей!
Оно дано нам на мгновенье,
Лови его — лови скорей!
Смотри — оно уж побледнело,
Еще минута, две — и что ж?
Ушло, как то уйдет всецело,
Чем ты и дышишь и живеш


Velké hvězdy v jeho cesty,
malé pršte na ty moje,
a pak růže, teplé růže –
na oboje.


So sprach der strenge Priester. Die Zepter sind verschwunden!
Und wieder, doch nicht lange, hält Nacht das Aug' umwunden;
Denn plötzlich flammend steiget ein Stern, gar licht und groß,
Ein lächelnd Antlitz neiget hervor sich aus seinem Schooß. –


Mit dem stolzen Flug ist's ex,
Aus ist's mit den Sturmgesängen;
An dem Leim des goldnen Drecks
Bleiben jetzt die Spatzen hängen.


Dem großen Dichter in zwei Sprachen, zu einer Zeit, wo es so wenige in einer gibt.


A stromu smutno, těžko je,
Nemůže s větrem lkát;
Aj, dlouho-li opuštěný
Na stráni musí stát?


Bis dahin suche Trost in dem Sprüchworte,
Daß Rom nicht ist in einem Tag gebauet,
Daß alle alles auch zugleich nicht können.


Die Regung in den Geistern,
Die einst in diesem Thal
Ausging von jungen Meistern
Als neuer Strom und Stral.