Rimanti in pace, i' vado; a te non lice
meco venir, chi mi conduce il vieta.
Rimanti, o va per altra via felice,
e come saggia i tuoi consigli acqueta. –
Ella, mentre il guerrier così le dice,
non trova loco, torbida, inquieta;
già buona pezza in dispettosa fronte
torva riguarda, al fin prorompe a l'onte:


Vždyť je ten potomek maličkej
tvůj příští občan hrdý.
On nemůže za svojich otců podlé viny,
leč zachráněn vzroste, vzkříšené domoviny
obránce tvrdý.
Vstaň, vzpřími se, nezáviď,
vstaň, vzpamatuj se zas v práci,
jak včerejší hrůza se ztrácí,
své zachraň si dítě.
Své děti chraň, jen jimi slyš, jimi viď,
jen jimi se upoutej k božstvu a ku světu.


Teď hnulo se nad propastí cos – tam kde stála ta žena –
pak clona snubního lože je navždy uzavřena – –
a medvěd z lesa se řítil, se po kořisti hnal,
však prázdno bylo už místo, kde přízrak té ženy stál.


Vom Felsen stürzt die Gemse dort,
Enteilet mit den Winden;
So sprang von mir die Freude fort
Und ist nicht mehr zu finden.


穷居谁肯念穷愁
况复凄凉雨似秋
疾置送诗仍饷酒
唤回落日在帘钩


E mais que um vento maldito
Que varresse uma estrela no infinito.


لعينِهِ الزرقاءِ في
قلبي سهمٌ مطلقُ
واعجبا أحبُّهُ
وَهْوَ العدُ الأزرقُ


Perché la iniquità multiplicate
ed error vostri, che metton paura
a tutto il mondo che pena ne pate.


tener familia que no sirva y coma…
añada quien quisiere otros mil males:
que el ser casado es el peor de todos.


Však v srdce básníkovo obé padá,
až v suchou dlaň se kloní hlava mladá
a slzou jihne horečnatý zor;
tam rozum se srdcem se přísně hádá
a dál tká tajemný ten rozhovor.


„Zdrž se“, pytlačka dí, „tuším zlého,
sen jsem měla, plný běd a hrůz:
přivážel tě domů zabitého
polní cestou žebřinový vůz.“


فراقُك أمضى من شَبَا الصارم العَضبِ
وبُعُدك أضْنى للفؤاد وللقلب
وما كنتُ لو لا وشكُ بينك عالماً
بأنّ النَّوى تُخْلِ الفؤادَ من اللبِّ
ولم تك نفسي في فراقك جَلْدةً
فتَقْسِمها بين التَّبعُّد والقرب
لقد حُرَمْت عيني لبَينك نومَها
كما لم تَجُدْ إلاّ لك النّفس بالحبّ


مَضى خَلَفٌ وَاللُؤمُ قَد أَمَّ نَعشَهُ
إِلى القَبرِ فيهِ ما أَقامَ مُقيمُ
حَمِدناكَ إِذ أَودَيتَ بِاللُؤمِ مَيِّتاً
وَفِعلُكَ أَيّامَ الحَياةَ ذَميمُ


昨夜薰风入舜韶
君王未御正衙朝
阳晖已得前星助
阴沴潜随夜雨消


新笋成竿人馔希
荒畦才剩几茎葵
山家何事堪留客
江阁高眠听子规


Jak ptáče uštvané, když člověk rozpustilý
zničil mu hnízda útuleček milý
zabiv mu otce s mateří,
po marném letu se srdečkem chvějným,
znaveno kvapem marným, beznadějným,
hlavičku k spánku schýlí pod peří:
tak zapředl tě ve své bludné sítě
útěšný spánek, přemilené dítě.


Nein, nein, das ew'ge Gut
Wird nicht zu theu'r errungen.
Die ihr, getauft mit Blut,
Zu Gott euch aufgeschwungen,
Die Zeit ist euch zerronnen,
Die Ewigkeit gewonnen.


Wen Welt und Wollust gehn heraus,
Alsden bezieht mit Freuden
Der Schöpfer Seiner Seelen Haus,
Schnel mus das Eitle scheiden.
Die stille Seel' ist rein und frei;
Bald geust in Sie vol Lieb' und Treu
Der grosse Menschenhühter
Den Reichthum Seiner Gühter.


Sei, Seele, du Marie,
Die keusche Gottesmaid,
Vom Licht aus Vaterschoß
Umflutet und umfreit,
In Minne makellos
Zur Mutterschaft geweiht.


Du trägst Erbarmung Tag für Tag',
O grosser Gott, hörst unser Klag':
Erhör' auch uns zu dieser frist,
Weil du doch unser Vatter bist.


国是当时总是非
强将商鞅作皋夔
莫言天变浑无畏
不见雷轰党籍碑


Ty z Boha splozený synu
Vstal sy od věčného trůnu;
Vezma kladbu hříchu na se
Byls člověkem jako já sem.


Snivá hlať je tiché vody,
stíny jen se řinou do ní
starých stromů, plné shody
svoje hlavy k sobě kloní,
divý rmen a balšám voní.


No, jestli pak ještě víš?
tady tu jsi stála,
a já byl bych zavýskal, –
žes se na mne smála.


Und wir lächeln gleich Verzückten;
Lachen gibt der Garten wieder,
Wo die jungen Mädchen Flieder,
Volle Fäuste Flieder pflückten.


Und wie er schalkhaft lächelnd, froh,
Sich über mich gebeugt,
Mit emsger Treue, ebenso
Der Spiegelquell ihn zeigt.


Der Knabe lacht', daß sich das Gold
Der Locken in einander rollt
Und sprach: sonst hast mich wohl gekannt,
Ich bin der Phantasus genannt,
Heimathlich war ich sonst bei dir,
Dein Spielgefährte für und für,
Als du mich noch am Herzen hegtest
Und väterlich und freundlich pflegtest,
Da war dein Sinn anders gestellt;
Mit dir zufrieden und der Welt
War dir die Arbeit Lust und Scherz,
Frisch und gesund dein junges Herz.


Anstatt des Zweifels gift'gen Keim
In dir zu pflegen und zu dulden,
Stell' dein Beginnen Gott anheim,
Vertrau' den Ausgang seinen Hulden!


Ward der innere Hall
Der Seele zum Schall?
Hab' ich laut gesungen?


Eu quero um beijo
embaixo da cachoeira
no vale das água


Die Segel zerschlissen, zersplittert die Rah,
Das Steuer gebrochen, kein Hafen nah',
Der schuppige Drache gehaun vom Bord:
Doch braust in den Fluten ein freudiger Nord:
Er trägt uns zum Süd,
Wo die Traube glüht,
Zum sonnigen Süd!
Die Mäntel spannet als Segel auf!
Gott Odhin, leih' uns guten Lauf,
Zum Süd, zum sonnigen Süd!


Osvěcuj mi stezku, tam kde září
V známém luhu svaté plápoly,
Tajemné kde slýchám hlaholy
S výše znící ku pozemské tváři.


So singt ihn nach, ihr Menschengeschlechte! nach,
Myriaden Seelen singet den Jubel nach –
Ich glaube meinem Gott, und schau in
Himmelsentzückungen meine Größe.


Weil nicht durch steten Brauch sich leichtlich abereiben
Die Warheit und das Recht, so werden sie wol bleiben.


Echa una cana al aire el indio triste.
Hacia el altar fulgente va el gentío.
El ojo del crepúsculo desiste
de ver quemado vivo el caserío. ,
La pastora de lana y llanque viste,
con pliegues de candor en su atavío;
y en su humildad de lana heroica y triste,
copo es su blanco corazón bravío.
Entre músicas, fuegos de bengala,
solfea un acordeónl Algún tendero
da su reclame al viento: "Nadie iguala!"
Las chispas al flotar lindas, graciosas,
son trigos de oro audaz que el chacarero
siembra en los cielos y en las nebulosas.


Ja Mutter hertzlich gern wil ich
In seiner nachfolg üben mich/
Gedültig unterm Creutz mich neigen/
Den berg der tugend anzusteigen/
Meinen willn hab ich ihm ergebn/
Seinem willn willig nach zu lebn;
Vnd ist meins hertzen wunsch alzeit/
Das ich müg sein dazu bereit:
Aber der weg macht mir offt bang/
Weil er beschwerlich ist und lang/
Voller gefahr und hindernuß/
Da man hindurch passiren muß;
Die gantze Welt mit ihrer list/
Auch Satan mir zu wieder ist/
Imgleichen viel der guten freund/
Mir auch im lauff entgegen seind/
Sagen/ ich soll mich nicht so krencken/
Sondern eins andern mich bedencken/
Mein Sinn nicht von der Welt abziehn/
Ihr lüst und freud so bald nicht fliehn/
Auffs alter in den künfftign tagen
Mich erst mit den gedancken plagen/
Hab zeit und weil genug hernach
Darin ich Gott gefallen mag;
Soll mich des Creutzes nehmen an/
Wann ich kein freud mehr haben kan:
Diese und derogleichen Wort
Hab ich mit schmertzen offt gehort/
Erfahren nach des Satans tück/
Der Welt betrug und bubenstück/
Bin dadurch offt zu fall gebracht/
Am guten fürsatz irr gemacht;
Gelobt sey Gott zu aller zeit/
Der mich vom übel hat befreyt/
Vnd wieder vom fall auffgericht/
Sein Gnad wol mich verlassen nicht/
Sondern mir beystehn/ und mich stercken
In allen ihm gefällign wercken.


Non sono lui! Non quello che t'appaio,
quello che sogni spirito fraterno!
Sotto il verso che sai, tenero e gaio,
arido è il cuore, stridulo di scherno
come siliqua stridula d'inverno,
vôta di semi, pendula al rovaio...


Amen Herr Jesu Amen/
In gnaden zu uns komm/
Vnd mach uns allzusamen
Heilig/ Gerecht und Fromm/
Laß uns mit dir anfangen
Alles in dieser zeit
Vnd durch dich auch erlangen/
Die Ewig Seligkeit.


Slunce opět vyskakuje
Vlídně z tmavé záclony,
Kvítkům hlavy pozdvihuje,
V sadě zlatí záhony.


Liebster, wilst du meiner warten,
Bis die Sonne bricht herfür,
Und mich führen in den Garten
Durch der Andacht schöne Thür,
Zarter Blumen Lieblichkeit
In der süßen Frühlingszeit
Mit Verwundern zu besehen,
Ei, so kom und laß uns gehen!
Jesu, sol ich deinen Augen
Einmal recht gefällig sein,
Sol mein Schmuck nur etwas taugen,
Sol ich prangen hell und rein
Dir zur Ehr und mir zum Ruhm:
Ei, so must du manche Blum'
An den klaren Tugendbächen,
Mich zu zieren, freundlich brechen.
Ja, du führst mich bei den Händen
Zu dem bunten Blumenheer;
Ach, wohin sol ich mich wenden,
Finden, was ich längst begehr?
Haben dort nicht ihre Stell'
Edle Rosen, die so hell
Und gar rot von Farben blühen,
Daß sie Purpur vorzuziehen?
Aber das so scharfe Stechen
Ihrer Zweiglein thut mir weh;
Herr, du wollst es ja nicht rächen,
Wenn ich leider nochmals geh'
In der schnöden Wollust Bahn,
Wie ich manchen Tag gethan,
So daß ich in Schand und Nöten
Wie die Rose muß erröten.
Lieblich zwar sind diese Rosen,
Dauern doch nur kurze Zeit;
Solt' ich selber mich liebkosen
Wie ein Kind der Eitelkeit?
Nein, die Wollust fliegt dahin;
Auch des Lebens Rauberin,
Unsre Zeit, muß schnell vergehen,
Wie die Rosen nicht bestehen.
Liebster, führe mich nur weiter
Auf das klare Lilienfeld,
Brich mir eine, mein Begleiter!
Bin ich dir doch zugesellt.
Ach, daß solch ein edle Blum'
Ich in deinem Heiligtum
Möcht' in rechter Unschuld heißen
Und von wahrer Tugend gleißen.
Aller Menschen Schmuck und Prangen
Ist doch lauter Trügerei;
Auch kein Kaiser kan's erlangen,
Daß er gleich den Lilien sei.
Wil ich helle Kleider sehn,
Darf ich nur zum Garten gehn,
Wo die Blumen auch erzählen,
Daß uns Christen nichts kan fehlen.
Ei, wie blühen die Narcissen
Und Violen mancher Art!
Gleichwol läßt mein Freund mich wissen,
Daß die Zeit sie nimmer spart.
Was ist unser Leben doch!
Wenn man ist bemühet noch,
Viel zu lernen, viel zu schaffen,
Pflegt der Tod uns hinzuraffen.
Meine Zeit ist fast vergangen:
Führe mich, mein Jesu, hin,
Wo sich stillet mein Verlangen
Und ich selbst dein Blümlein bin,
In das schönste Paradeis,
Wo man nichts zu sagen weiß
Als von Jauchzen, Triumphieren,
Mit den Deinen zu regieren.


El gran templo del orbe ya silente
cerró sus puertas diáfanas. Ahora
todo es mudez. En lo infinito llora
la noche triste sobre el sol yacente.
Una mano invisible lentamente
los cirios va encendiendo en la invasora
tiniebla que los ámbitos decora
con su crespón errátil y doliente.
En la vasta oquedad, descolorida,
inmóvil, tenue, se quedó una nube
de incienso en la alta nave suspendida.
De pronto una alba luz la sombra alegra;
sonríe el cielo y al Empíreo sube
la Hostia blanca de la misa negra.


Ob gleich Cleomenes kein Werck vom Reichthum macht,
Doch wendt er nichts auf eitle Pracht:
Er ist, wie's aller Welt bekant,
Freygebig von Natur, und sparsam mit Verstand.


Tak začal román. K Soudku zapad
jsem kdysi s dvěma přáteli –
čoud plnil místnost, pivo teklo,
zpěv zněl tu, smích a veselí.


Tu ch'a tutti altri vai tanto sovrano,
Elpin, che l'ombra tua si scorge a pena,
Non io, che giaccio in sulla piana arena,
Cantar Dafni dovresti ed Ercolano. —


Netlukou to žádné lomy,
Neklapotá mlejn to kdes,
Neláme tam vítr stromy,
Že tak hlučí les:


Der Kummer mir zu Häupten steht
Und bei mir liegt der Schmerz,
Die Sorge um mein Bette geht,
Die Angst fällt mir an's Herz.


Es singt der Quell ein Märlein alt
vom Knaben, welcher kühn
die Wunderblume brach und bald
im Felsenspalt
viel Schätze sah erglühn. –


Zde, prosím, čaj a – libo-li – zde máte cigaretu
a vypravujte rychle jen, než k vířivému letu
mne nový tanec zavolá; jsem zadána již! – Nuže?


Der Glaspalast, er steht noch leer,
Er taugt zur Kossuthfeier sehr,
Denn was geschah und was er tat,
Es war ja euer Fabrikat.


Vuelve después de tantas tempestades,
sol del teatro, más hermoso en ellas,
desengaña las altas majestades:


Dutě zní to chodbami. Temný rachot.
Steré ruce trhají trámy, latě,
prachu víry na chvíli zkalí nebe.
Sekery, háky


望望江山阻且修
归来泉石漫夷犹
黄尘瞥眼无人见
输与寒蝉自管秋


Drauf zeigt sich ein Dager
Von mohrischer Art,
Zwar länglicht und mager,
Doch lieblich und zart;


Dem Herren mußt du trauen,
Wenn dirs soll wohlergehn,
Auf sein Werk mußt du schauen,
Wenn dein Werk soll bestehn.
Mit Sorgen und mit Grämen
Und mit selbsteigner Pein
Läßt Gott ihm gar nichts nehmen,
Es muß erbeten sein.


Zoufalce kde hrobník klade,
bloudí z rána děvče mladé,
a kde plotu zeď se zvedá,
nezdobený růvek hledá.
Našla ho a na drn klekla,
v bledé líce slza tekla,
a ret siný vzdechl sobě:
„Ach, jak ráda šla bych k tobě!“


Homöopathisch ist die Kur,
Heilt man mit Rückwärtsschritten,
Was Pfaffen und Ignoranz getan,
Durch Dummheit und Jesuiten.


Naše zákony jsou jako velký les,
mnohému se v nich už cesta spletla;
a čím hlouběji jsi do nich vlez’,
tím v nich méně rozhledu a světla.


A trpěti? Jest noc dni mému škodou?
Lkát vigilie, hymnu svátků pěti mohu,
klas chudý sbírat, klást jej k dobra stohu,
ať živí skřivany, ať v něm i myšky hlodou.


Přiběhl Holach, přiběhl Šlik,
přiběhl měšťan též mnohý,
nízko se klonil, jak rabů zvyk;
třásly se ruce i nohy.


In der schattendunkeln Laube gab Silen, der weise, Stunde,
Der ihm weich ans Knie geschmiegte Bacchus hing an seinem Munde,
Lieblich lauschend.


Die Mörser donnern seltner, es schweigt der Waffen Klang,
Anstatt des Schlachtrufs jubelt der Hörner Siegesgesang,
Staubnebel hüllt den Franzmann und seine Schande ein,
Und jauchzend ruft der Deutsche: Glückauf, der Sieg ist mein!


تَخَطّى اللَيالي مَعشَراً لا تُعِلُّهُم
بِشَكوٍ وَيَعتَلُّ الأَميرُ وَكاتِبُه
وَلِلبُرءِ عُقبى سَوفَ يُحمَدُ غِبُّها
وَخَيرُ الأُمورِ ما تَسُرُّ عَواقِبُه
فَقُل لِأَبي نوحٍ وَإِن ذَهَبَت بِهِ
مَذاهِبُهُ عَنّا وَأَعيَت مَطالِبُه
وَكابَدَ مِن شَكوِ الأَميرِ وَوَعكِهِ
تَباريحَ هَمٍّ يَشغَلُ القَلبَ ناصِبُه
بِوُدِّكَ لَو مُلِّكتَ تَحويلَ شَكوِهِ
إِلَيكَ مَعَ الشَكوِ المُعَنّيكَ واصِبُه
فَنَغدو نُقاسي عِلَّتَينِ وَيَغتَدي
صَحيحاً كَنَصلِ السَيفِ صَحَّت مَضارِبُه
وَيَكفي الفَتى مِن نُصحِهِ وَوَفائِهِ
تَمَنّيهِ أَن يَردى وَيَسلَمَ صاحِبُه
فَلا تَحسِبَن تَركي العِيادَةَ جَفوَةً
وَلا سوءَ عَهدٍ جاذَبَتني جَواذِبُه
وَمَن لي بِإِذنٍ حينَ أَغدو إِلَيكُما
وَدونَكُما البَرجُ المُطِلُّ وَحاجِبُه


Ó, spěš, ó, spěš!...“ „Nač taký chvat?
ty zhrdneš mnou, já vím,
až ponejprv tě políbím
a roušku odhalím.“


Két szememből a nap kivész.
Már csupán a lámpába néz.


一声嘹呖过南楼
烟水茫茫万里秋
多少弟兄零落尽
且随鸥鹭立沧洲


En África tan grande gloria encierra,
muerto a traición con fin duro, y violento,
para que fuese, o cielos Escarmiento,
de cuanto quien se fía de otro, yerra.


On pozbyl vše – co mu ještě zbylo,
to k životu mu více nestačilo;
že přece žije – tomu nedivte se –
vždyť srdce lidské příliš mnoho snese.
Jest někdy lékem čas a jindy skryje
pozvolna všecko závoj apathie.


Simító keze úgy, mint karjai,
melyek között a vérét hallani!
S testének láz-bele!...


Až zvučná hesla všecka vystřílíte,
až splasknou balóny všech dutých frází
a bláto smyje se, jímž se tu hází,
až zjevny budou činů útky skryté.


Die Seele ſo bey Lebens Zeit
Ein kleines Feuer hat entbrennet/
Wird in dem Tod’ als Sand zerſtreut/
Und wie ein leichter Rauch zertrennet/
So nun das allgemeine Gifft


Jehova Jesus Jah! Mein Majestätis kleiden,
Nach deinem eignem mund, geht allen Kaisern vor!
Selbst Salomon gibt Schwerd und Zepter
Schon zur figur, bis Christus selbst es reicht.
Der Erdkreis wird zu meiner gräntz gestellet:
Sein inneres zu meinem freudenspil.
Di Menschen sind in ihrem Witz verstürtzt!
Vor solcher pracht und macht auf Erd,
Di sich so mannigfalt an mir gefigurirt!
Nun hat den zirkel si der Kühlung überschritten.


Gott ist mein Mittelpunkt, wenn ich ihn in mich schließe;
Mein Umkreis dann, wenn ich aus Lieb in ihn zerfließe.


Světec kýs dle řeči dělí nás,
– národe, přestaň už sténat,
tady je balsám tvým bolestem:
před český dali mě senát!


Doch eh wir noch das erste Haus der Stadt erreicht,
stahl ich ihr sacht das braune Blatt vom stolzen Haupt.
Und da ich nun nach ihren lieben Augen sah,
die ehrsam schon und sittig wieder schauten drein,
hob fragend sie den Blick empor: was nahmst du da?


Amor si en mi cobarde rendimiento
a la prisión del alma reducido
tus ardientes afectos han podido
infundir tan audaz atrevimiento.


Ricciolella, sieh nur hin!
Du bist doch die Meisterin!
Mit dem Blick den Tanz sie lenkt,
Auf der Brust die Arme verschränkt,
Stampft die Erde mit dem Fuß,
Daß im Takt sie bleiben muß,
Wirft die Arme nun auf zum Himmel,
Ruft hinein in das tolle Getümmel:


Babylone
No está aquí completa la oración de Maqroll el Gaviero.
Hemos reunido sólo algunas de sus partes más salientes,
cuyo uso cotidiano recomendamos a nuestros amigos como antídoto
eficaz contra la incredulidad y la dicha inmotivada.
Decía Maqroll el Gaviero:
¡Señor, persigue a los adoradores de la blanda serpiente!
Haz que todos conciban mi cuerpo como una fuente inagotable de tu infamia.
Señor, seca los pozos que hay en mitad del mar donde los peces
copulan sin lograr reproducirse.
Lava los patios de los cuarteles y vigila los negros pecados del
centinela. Engendra, Señor, en los caballos la ira de tus palabras
y el dolor de viejas mujeres sin piedad.
Desarticula las muñecas.
Ilumina el dormitorio del payaso, ¡Oh, Señor!
¿Por qué infundes esa impúdica sonrisa de placer a la esfinge de trapo que predica en las salas de espera?
¿Por qué quitaste a los ciegos su bastón con el cual rasgaban la densa felpa de deseo que los acosa y sorprende en las tinieblas?
¿Por qué impides a la selva entrar en los parques y devorar los caminos de arena transitados por los incestuosos, los rezagados amantes, en las tardes de fiesta?
Con tu barba de asirio y tus callosas manos, preside ¡Oh, fecundísimo! la bendición de las piscinas públicas y el subsecuente baño de los adolescentes sin pecado.
¡Oh Señor! recibe las preces de este avizor suplicante y concédele la gracia de morir envuelto en el polvo de las ciudades, recostado en las graderías de una casa infame e iluminado por todas las estrellas del firmamento.
Recuerda Señor que tu siervo ha observado pacientemente las leyes de la manada. No olvides su rostro.
Amén.


Dann umarme Dich die reinste Freude
In der Morgenröthe lichtem Kleide;
Mit der Tugend schwesterlich verwandt,
Wallt mit ihr sie immer Hand in Hand.


Ich weiß nicht. Hört doch nur auf den Zusammenhang
– – Doch plötzlich aufzustehen,
Läßt nach der Sache Gestalt der Wohlstand nicht geschehen
Und unter uns es war nicht falsche Schaam,
Er hatte von zwanzig Sekunden zum mindsten sechzehn vonnöthen
Dem kleinen Zufall, worinn der Neger ihn betreten,
Abhelfliche Maaß zu geben.


heard happy News, dear Boy;
And Friendship bids me share the Joy:
has not pray'd in vain;
will visit her again;
, long train'd in Wisdom's School,
And by  form'd for Rule.
, we find from whence you drew
Those Characters admir'd in you:
We  Virtues trace,
And lovely Form in  Race.


Will sie gehen, will sie gehen
In die weite Welt hinaus,
Nimmt sie mit ihr ganzes Haus.


To jsem vyřídit měl, spolu
Vaši Milost královskou
Žádat za rozkazy další.““


üç adım ötede deniz


lungo secol tra noi felice stia,
dove la sua virtute il mondo onora,
e te difende, alma Vinezia mia.


绿水溶溶泛芰荷
洛神湖上步凌波
晚风吹酒不成醉
妒杀香魂罥绮罗


V trudu, potu, boji, mdlobě,
z kraje bídy, z kraje vzdechů,
modlíme se hlasně k tobě,
děde Čechu!


„Chytrost nejsou žádné čáry,“
vnuká ji však zlý duch starý,
aby množil hříšné sváry.


Ha, trefflich Werk! wie zart und schön!


Sonst macht ein kühner Held bey vortheilhafter Lage
Den Zugeordneten die größte Sorgen-Noth:
Denn sie vermuthen schon, daß er Trotz Blut und Tod,
Den eingedrungnen Feind zurükzutreiben wage.
Ein Bau, den Sturm und Schlag noch eins so stark gemacht,
So, daß er nun davon nicht leicht zu zittern pfleget,
In welchem sich der Geist noch immer lebhaft reget,
Will recht getroffen seyn, eh seine Veste kracht.


أبد الصبار


Alles, was ich seh an dir,
Deiner Stellung, Wonn und Zier:
Deiner Wangen freundlich Lachen,
Wann sie Rosengrüblein machen,
Deiner Augen Schertz und Spiel,
Wann sie sind der Meinen Ziel:
Deiner Lippen lieblich Küssen,
Wann sie sich zusammen schliessen:
Deiner Hände Deuteley:
Deiner Füsse Schockeley:
Aller deiner Glieder Sitten,
Wenn sie mich sehn dich so bitten;
Nymphe, sprechen sämmtlich Ja:
Nein, spricht blos der Mund allda.
Wann es sol zum halten kommen,
Daß er müste gar verstummen.


Van-e szebb lánc a világon,
Mint mely minket összefűz?
Bűvös karikába gyüjte
Minket a szent honfitűz.


„Můj Bivoji, děkuji náhodě,
že zavedla mne před tvou jeskyni.
O službu velkou chci tě požádat.
Tvá ruka věru jest tak dovedná,
um tvůj tak vymyslivý, bohatý,
že nikdo v šírých vlastech vyrovnat
se tobě nemůže! Jak třpytí se
všech barev drahokamy v čelenkách
a v zlatých prstenech a v náramcích,
jež nakupeny v tvojí sluji jsou!
Nuž zhotov pro mne věnec svatební,
jenž pestré duze podoben by byl,
též pás, jak mléčná dráha svítící,
a snubní prsten, rudě hořící.
To vše za tuto noc, a k ránu jdi
v kraj širý hlásat bohatýrům všem,
že Kaša toho pojme za muže,
jenž nad divokým kancem zvítězí,
nad stvůrou děsnou, která hubí kraj
a která Zeleného Vítěze
ve hvozdě usmrtila tesáky.
Noc chrání stvůru temným křídlem svým,
však jasná zora stopu vyzradí...
Na Vyšehradě čekám hrdinu,
jenž ruky mé si vydobude tak...
Ty slíbils duši vlastní, nikdy víc
že mečem v boji nezamávneš juž,
to nevadí snad, abys poslem byl?“


Hlav milion má, slove Česká Bída.


Dicső nap a fölséges égen
Takard el akkor fénydús képed!
Eltört a kis tükör, amelyben
Magadat oly kedvtelve nézted...


Quando vierdes, então
Correremos a cidade;
Uns que vem, e outros que vão;
Acharemos à vontade
Onde metíamos a mão:


故乡乔木隔山青
山郡人应候福星
民俗士风谙已熟
不须随路借图经


梦回山馆月西斜
曙色千峰动紫霞
杜宇一声山竹裂
鹧鸪飞上野棠花


Darum mercket vp vnd seet nhu an,
de gy ane louen lëuen,
Juwe brodt söken myt fro vpstan,
he wylt also nicht geuen:
De en früchten, den valt ydt tho
ym slap ane alle noth vn möy,
de syner guad vorwachten.


Schon sind die Garben fest gebunden
Und schön in einen Kranz gebracht;
Wie lieblich flohn die stillen Stunden,
Es war ein Spiel in kühler Nacht!
Nun wird geschwärmt und hell gesungen
Im Garbenkreis, bis Morgenduft
Die nimmermüden, braunen Jungen
Zur eignen schweren Arbeit ruft.


Pán hradu mlčí – tvář jen plná muk –
a stařec složil v loďce mrtvoly;
i vztýčil se a hlasu jeho zvuk
s vln, s větru hlasem mocně zápolí
a hrozněji, než vln, než větru hluk,
již rozléhá se po všem okolí:
„Tys vln se bál! ty – z rodu bohatýrů!
hle! – rybář zas ti syna vyrval z víru!


Von euern götlichen vorfahren,
als die durch ihrer manheit prob
gefunden ein wehrhaftes lob
in kriegs unsterblichen gefahren;
Von ihrer weisheit, macht, verstand,
damit den freinden sie genützet
und wider manche feind das land
oftmals in höchster not geschützet:
Ja, von dem helden selbs allein
von dessen ruhms beschreitem schein
das land, ja das ganz erdreich zeuget,
von dessen samen ihr gezeuget:


Schwach hieß, wer ohne Zucken nicht
Ins Auge der Vernichtung sah;
Doch in dem Blicke lag Gericht,
Dem Lächeln Todesschauer nah.
Warum man nicht in Ruh' mich ließ,
Im Freundschaftsmantel überdies,
Als ob der Arzt das Messer stieß?
Ich weiß es nicht, doch will ich drum nicht rechten.


Wenn die Welle singend flieht,
Ist's, als höre man Geschichten,
Was im Oberland geschieht,
Weit ins Niederland berichten;
Und so man stromaufwärts sieht,
Will es scheinen, daß das ganze
Innre Land im Firnenglanze
Auf der Flut herunterzieht.


碧玉琅玕最可依
清风时透五铢衣
拈来麈尾频频拂
不使青蝇侧翅飞


Kdo své pole
V celém kole
Nejlíp vypraví,
Toho stále
Jako krále
Každý pozdraví.


Recht, recht so, daß wir diesen binden,
bei dem wir nichts als Treue finden.


Doch gönn' ich dir's. Mit Wen'gem froh zu sein,
Gab mir ein Gott und gab ein Roß mit Flügeln,
Und wenn's mich trägt, sind Erd' und Himmel mein.


Daß die Natur ergänzt das Bild der Zeiten,
Daß die verweilt, sie schnell vorübergleiten,
Ist aus Vollkommenheit, des Himmels Höhe glänzet
Den Menschen dann, wie Bäume Blüt umkränzet.


your  with Pleasure rove,
Admire the Gardens, and the Grove;
See Nature's bounteous Hand adorn
The blushing Peach, and blooming Thorn;
Beheld the Birds distend their Throats,
And hear their wild, melodious Notes.


طار يطوى مجاهل الأفق والنا
ر تلظ في قلبه الوثاب
يطبيه الحسن المشاع فيسرى
مصعدا في غياهب وضباب
تشرق الشمس حين تشرق دنيا
ه بحلم يطوى كطى الكتاب
وهو يشتار من ندى الفجر شهدا
ومن الليل أكؤسا من صاب
زاده فنه ونجواه قيثا
ر هواه وزهرةٌ من شباب
تهزم الريح حوله فيغنى
بلحون من قلبه المنساب
قال يا ريح كن بساطى إليها
ففؤادي أضناه طول اللواب
أنا في راحتيك قلب جريح
يتندى كأعين الأحباب
يتنزى شوقا إلى عشر بلقي
س فهبنى كالناسك الأواب
واطوني في يديك رب طلاء
عبقري أحسوه يذهب مابي
إن لي في الندى طلاء وفي البر
ق ابتساما وفي السماء كتابي
أتغنى بآيها كل حين
فهي إعجاز مبدع وهاب
لي مع النجم سبحة من خيال
ومع البرق حسوةٌ من رضاب
ومع البدر والكواكب تسيا
ر بطىء الخطا جميم الخطاب
هو خمري ونشوتي وحديثي
وغرامي ومنيتي وطلابي
فامض يا ريح بي فقلبي غر
في هواه وفي هواه عذابي
يكتوى مفرداً بحسن العذارى
وهو حسن كبهرج من سراب
تخذ الناس سلوة وعزاء
عن أمان جوفاء صنو حباب
فهو يهذى في صمته ويناجي
سر آلامه بجمرٍ مذاب
فارحميه يا ريح من صمته الدا
جى وردى أحلامه للصواب
إن في صمته جحيما لنفسي
وهي كالزهر في الفيافي اليباب
فتقبل نجواي يا ريح واهزم
فهزيم الرياح في أصلابي
نجنى من عذاب قلبي ونفسي
فهما توأما أسى وعذاب
أنا يا ريح جوهر مستسر
في كنوز في عالم مرتاب
تخذ الشك لليقين سبيلا
فهو في ظلمة الهوى الكذاب
طهريني من رجس دنياي بالنا
ر تلظى في روحك الغلاب
وانظري هل ترين إلا خداعا
قد كواني بلمحه الخلاب
يا رياح المغيب هبي بقلبي
وبنفسي وراحتي وشبابي
واقذفي بالتراب حينا إلى الشم
س وحينا إلى ضمير العباب
عله يكتوى بسفع لظاها
فهو سر لشقوتي واكتئابي
عاصفٌ إثر عاصف ونجوم
ورجوم تغلى على الأحقاب
وعلى الأفق ثائر من لهيب
وعلى الشمس غيهب من حجاب
وإذا الكون يشرب الليل كأسا
ويغنى بثاقب وشهاب
ثم يفنى الوجود في كف باريه
لتحيا الحياة في الألباب
وإذا العالم العي بليغ
ذائع السر معلم الأسباب
وإذا الخافق الغرير حكيم
وإذا النفس في طريق التصابي
وإذا راهب الليالي خيال
شارد الخطو كالمها في الغاب
خلصلت روحه فسال ضياء
وطوى طينه سجل الرغاب
فهو يشدو في مأتم الروح لحنا
ويبكى في مفرحات التراب
يقرأ اللكون في صحيفته العليا
سطورا ما بين صاف وكاب
فرأى الخير في المآذن يخبو
وهو الخير في النواقيس خابي
ورأى الشر في الجميع مشاعا
فتولى عن رفقة وصحاب
ورأى النجم دمعة الشمس في المغ
رب والدمع توأم الإغتراب
ورأى البدر ثاني اثنين في حب
سماء سحرية الأبواب
ورأى الأرض قبضة من تراب
طوقتها غلالة من سحاب
ورأى الزهر في الرياض شئونا
وشجونا للعاشق المنتاب
ورأى النحل أمة في هواء
ورأى النمل أمة في هضاب
ورأى الحب نسمة من نعيم
ورأى الحب عاصفا من عذاب
ورأى الله جهرة في مجالي
ه قريباً منه بغير اقتراب
فهو بين النكران والإعجاب
وهو بين اليقين والإضطراب
ورأى الموت لابل الموت أغرا
ه بلقياه بعد طول لعاب
جاءه في اعتزاله يطلب السر
وفي السر ضاع فجر الشباب
قال يا شيخ قد أتيتك أدعو
ك إلى عالم رفيع الجناب
فانطلق من قيود دنياك إن كا
ن يسيرا عليك نزع اللباب
أو فدعني أنزع لبابك يا قش
ر تمت سالما من الأوصاب
ثم ولى عنه وخلف دودا
مستكفاً حول الذبيح المصاب
وانطوى عمرى ليذهب ذكرا
خالداً في الأعمار والأحقاب


Die Katze webt im Dunkeln,
Ist Königin der Nacht,
Doch Nachtigall trotzt singend,
Nächtlich der finstern Macht.


Pro lidské štěstí jsme plnili svět
mnohostí práce svojí.
Ale zda zítra její plod i květ
bolest vaši i naši zhojí?


Die neu-verbundnen Beyde,
Die Du erst Dein gemacht,
Und nun zu Freud und Leide
Einander zugebracht,
Die sind zu uns getreten
In gleicher Harmonie,
Zu singen und zu beten;
Herab! und höre sie.


Sei tausendmal willkommen,
Du teure werte Friedensgab!
Jetzt sehn wir, was für Frommen
Dein Bei-uns-wohnen in sich hab;
In dir hat Gott versenket
All unser Glück und Heil.
Wer dich betrübt und kränket,
Der drückt sich selbst den Pfeil
Des Herzleids in das Herze
Und löscht aus Unverstand
Die güldne Freudenkerze
Mit seiner eignen Hand.


سَقى أَريِحاءَ الغَيثُ وَهيَ بَغيضَةٌ
إِلَيَّ وَلَكِن بي لِيُسقاهُ هامُها
مِنَ العَينِ مُنحَلُّ العَزالي تَسوقُهُ
جَنوبٌ بِأَنضادٍ يَسُحُّ رُكامُها
إِذا أَقلَعَت عَنها سَماءٌ مُلِحَّةٌ
تَبَعَّجَ مِن أُخرى عَلَيكَ غَمامُها
فَبِتُّ بِدَيرَي أَريِحاءَ بِلَيلَةٍ
خُدارِيَّةٍ يَزدادُ طولاً تَمامُها
أُكابِدُ فيها نَفسُ أَقرَبِ مَن مَشى
أَبوهُ لِنَفسٍ ماتَ عَنّي نِيامُها
وَكانَ إِذا أَرضٌ رَأَتهُ تَزَيَّلَت
لِرُؤيَتِهِ صَحراؤُها وَإِكامُها
تَرى مَزِقَ السِربالِ فَوقَ سَمَيدَعٍ
يَداهُ لِأَيتامِ الشِتاءِ طَعامُها
عَلى مِثلِ نَصلِ السَيفِ مَزَّقَ غِمدَهُ
مَضارِبُ مِنهُ لا يُفَلَّ حُسامُها
وَكانَت حَياةَ الهالِكينَ يَمينُهُ
وَلِلنَيبِ وَالأَبطالِ فيها سِمامُها
وَكانَت يَداهُ المِرزَمَينِ وَقِدرُهُ
طَويلاً بِأَفناءِ البُيوتِ صِيامُها
تَفَرَّقُ عَنها النارُ وَالنابُ تَرتَمي
بِأَعصابُها أَرجاؤُها وَاِهتِزامُها
جِماعٌ يُؤَدّي اللَيلُ مِن كُلِّ جانِبٍ
إِلَيها إِذا وارى الجِبالَ ظَلامُها
يَتامى عَلى آثارِ سودٍ كَأَنَّها
رِئالٌ دَعاها لِلمَبيتِ نَعامُها
لِمَن أَخطَأَتهُ أَريِحاءُ لَقَد رَمَت
فَتىً كانَ حَلّالَ الرَوابي سِهامُها


Als ich rüttelt' an den Banden,
Merkt' ich erst, wie fest sie sind.
O wie ward der Trotz zu schanden,
Und der Groll verflog im Wind.


Der Strom vertobt in ein friedliches Tal,
Dort liegt ein einsames Haus –
Ein Rosengarten – ein Gartensaal –
Es schaut wohl jemand heraus.


Ich lauschte und sieh,
Da war es die alte,
Die Schmerzmelodie,
Die noch niemals verhallte:


Y nunca alcanzaré en mi desventura
Lo que un día mi alma ansiosa quiso:
Después de atravesar la selva oscura
Beatriz no ha de mostrarme el Paraíso.
Ansias de aniquilarme sólo siento
O de vivir en mi eternal pobreza
Con mi fiel compañero, el descontento,
Y mi pálida novia, la tristeza.


unos olmos blancos


Ty, Bože náš, dej svornosti nám sílu,
Ty falešných nás vzdaluj proroků,
tuž paže naše k velikému dílu,
tož k uplatnění lidských nároků;
Ty s námi buď, v tom zápasu, buď s námi,
buď majákem nám zářným nad vodami,
Ty vírou v právo síliž naši hruď,
Ty vůdcem nám i učitelem buď!


Parancsolom tehát, menten főtörvénynek íródjon:
Minden vallás országomban tiszteletbe tartódjon.


Die Freundschaft sprach, mein Innres tönte wieder,
Wir stießen, zwei, kühn schwimmend ab vom Strand.
Er sank, ich hielt ihn noch, er zog mich nieder
Und rettete ermattet sich ans Land.


Y es fama que a la bajada
juró por la cruz el Cid
de su vencedora espada,
de no quitar la celada
hasta que gane a Madrid.


Milá objetí to byla,
chvěla se mi hruď,
když mi ňadry srdce tiskla;
požehnána buď!


Schweig Eselein still/
Das Kind schlaffen wil.
Ey öchsle schweig still/
Das Kind schlaffen wil.
Schlaff Kind/ schlaff thu die äugelein zu/
Schlaff vnd gib vns die ewige Ruh/
Schweig Eselein still/
Das Kind schlaffen wil.
Ey öchsle schweig still/
Das Kind schlaffen will.


– Lid florencký přec často ukázal,
že zuby má a kousat dovede! –


Ey, wie würd ich da bestehn,
Daß ich armer Diebel solte
So bezahlt nach Hause gehn,
Wann ich courtoisiren wolte?
Nein, ich gebe mich nicht bloß.
Meine Scham ist viel zu groß.


ché non sempre lontano e dolci rai
a voi saranno; e' saranvi ancor lieti,
e piaceravi allor quel che vi spiace.


يا يوم أسعفنا بكل سرور
طِيباً فِنلنا منه كل حبور
ظِلْنا نُسَقَّي جوهراً من قهوة
قد عُتِّقت في جوهر البَلُّور
في جنَّة قد ذُللّت ثمراتُها
وتسربلتْ بغَلائلٍ من نورِ
وجرى النسيمُ على ثمارِ غُصونها
فتضوعّتْ بالمسك والكافور
ينساب في الأكناف منها جدولٌ
كالنَّصْل أو كالحيّة المذعور
ما بين أُترجّ يلوح كأنه
كبرى الثُّدِيّ الصّفِر فوق صدور
وكأنّ نَرْجِسَه إذا استقبلتَه
يرنو بأجفانِ العيون الحُور
وكأنّما النارَنْج في أغصانه
أُكَرٌ تَرَوَّتْ من دم اليَعْفُور
وكأنما نَشَر الربيعُ مَلاحِفاً
فيها مُرَيَّشَة من المنثور
وكأنّ سَوْسَنَها خدودٌ قد بدت
للَّثم فيها زُرْقَةُ التأثِير
ويَزيدها حسناً على تَحْسينها
مُلْك العزيز لها أبي المنصور
مَلِكٌ تزيد طباعُه كَرماً على
خُلُق المُعز وشيمة المنصور
أنا عبدك المخلوقُ منك وإنني
لجِميلِ ما أوليتَ أَلفُ شَكور


Ce soir, fête à Bergame au palais Lanzoli !
Les couples enlacés descendent des gondoles.
Le bal s'ouvre, étoilé de roses girandoles.
Flûte et cordes, l'orchestre est conduit par Luli.


Обворожительных имений,
Рек, деревень, садов и сел
На свете много; тем не меней, —
Кто где всю жизнь свою провел,
Иль только юность, только детство, —
Свой славословит уголок,
Поет, не разбирая средства,
Его, от прочих мест далеНеподражаемых поэтов,
Художников, артистов и
Музыкотворцев много, в этом
Уж убедиться вы моглОднако же, у всяких вкусов
Излюбленный искусник свой:
Одним — мил Дебюсси и Брюсов,
Другим — Серов и  ТолстоОчаровательных созданий
Немало между разных рас:
Блондинок цвета шерсти ланей,
Брюнеток с васильками глаИ редко тот, кто любит шведку,
Японкой будет увлечеЛишь соловей, вспорхнув на ветку,
И я, такой же, как и оПоем равно все то, что видим,
И славословим всех равнМы никого не ненавидим
Да и не любим заодно!


Végre eljutottak Rózsa városához;
Kert alatt Ibolya így szólt galambjához:
„Szívem szép szerelme! hát itthon vagyunk már?
Mondanék egyet, ha meg nem haragunnál:


A pillangó szárnya rezdül,
A virág kelyhében alva.
Azt gondolom, ő sohajtott,
Gyönyörökben haldokolva...


أسمّيك، احتمالاً، نجمةً
ليرد لي أهلي
شظايا إرثي المنهوب
لا شِعرٌ لهم
لا باب أغنية تؤلفهم
وهامشهم لنا
بحراً وبعض سفينة
ولهم
ضياعٌ باهرٌ في الشكل
باب قصيدتي في الليل
سمّيت انتحابَ الخيل مرثاتي
وطفلاً ضائعاً في الظل


Drum steigt mein Dank zum Himmel hin,
Daß Thränen mir entbeben,
Weil Gott zur Lebensführerin
Mir solch ein Weib gegeben.


أقولُ لصحبي والمقالُ تكعُّهُ
خواطِرُ حزْمٍ لا تُردُّ موانِعُهْ
لدُن غُدوةً لا يكشف الرأي دامساً
بهيماً ولا يُغْني عن الفكر بارعُهْ
وللصَّبر ما بين الحَيازيم والحَشا
كدعْس القَنا الخطِّيِّ صمَّمَ شَارعه
تطاولَ ليلي بالعراق ولمْ تَطُلْ
ليالي امْرىءٍ إِلاَّ وهَمٌّ يُنازعُهْ
ولولا الوزير الخِنْدفيُّ رحَلْتُها
إلى نازحٍ يدْنو على العزم شاسعُهْ
تنكَّبُ ماء الرافدين ظَميئَةً
ويسْتاقُها غُدْرُ المَلا ووَقائعُهْ
ولكن أبى لي أنْ أيَمِّمَ وِجْهةً
سوى ابن سعيدٍ بِشْرُهُ وصنائعه
فأصبحتُ رهن الجود لابن محمدٍ
مُقيماً وحطَّ الرَّحْل من هو رافعه
فقال صِحابي فُزْتَ بابن مناقبٍ
كريم مبيت الضَّيف ضخمٍ دسائعه
بمُجْتَمَع الفخرين من فرع مالكٍ
وحنظلةٍ والمجدُ تسمو فَوارعُهْ
أنِخْها ونَمْ إنَّ الرفيق ابنُ همَّةٍ
تُقَضُّ لحاجات الرجال مضاجعُهْ
سيكشفها إنْ صادف القولُ فرصةً
بقوْلٍ يسُرُّ المجد والحمد ناصعه
هو الفارسُ الكرَّار في كلِّ معركٍ
إذا جَبُنَتْ أبطالُهُ ومَصاقِعُهْ
صؤولٌ إذا التفَّتْ عليه كُماتُهُ
قؤولٌ إذا التفَّت عليه مَجامِعُهْ
سِمامٌ على الأعداء مُرٌّ مَذاقُهُ
وبحرٌ من المعروف عذْبٌ شرائعُهْ
ويمْدحُهُ من دارمٍ ذو بَلاغَةٍ
بنى فخْرَه صيْفِيُّهُ ومُجاشِعُه
يفوقُ الهوى العُذريَّ من فرط حبِّه
وإِخلاصهِ والودُّ جَمٌّ خَدائعُهْ


Mocný, svatosvatý!
Myslí nepojaty
Jsou tvé rady:
Oblohy hale lesk
Poháníš hrom a blesk,
Síláš hrady
V zásev, sady.


قلبي بغير الخدود الحمر لا يعني
وفي سوى البيض لا يغرم ولا يعني
إن قلت خلي لهذا الغيّ واتبعني
يقول بعض وجوه العزّ يمنعني


Všel do domu, jejž nazývá svým hrobem,
a v jizbě stane neveliké, nízké,
se stěny snímá obraz: bílý hošík
na zemi sedí, pantoflíček zouvá,
– to modrooké dítě hrdě nazval
kdys římským králem – patří na ně chvíli
a líbá je, a drobné slzy tiše
se kradou na líc z ocelových očí.


Der selbs nichts weiß, wie übel schmürzet
des bösen lob, des frommen fluch;
dem ein freind oder gutes buch
die lange zeit schadlos verkürzet;


a láb, a vér, a szív, a szó,
a kéz, e lengő, bús ütő,
s a hír, e szakadós huzó,


Nimmer den Sommer verweil' in Athen. Glutvollen Sirocco
Atmest du dann, und der Geist senket die Flügel verzagt.
Doch wann segnend der Herbst in rötlichem Duft durch die Berge
Wandelt, und am Felshang tiefer die Traube sich bräunt,
Wann der Ilissos rauscht, und die neuaufgrünende Talflur
Zwischen dem Ölwald bunt mit Anemonen sich schmückt,
Welche Wonne gewährt es alsdann, mit dem Freunde der Jugend
Auf den kolonischen Höhn unter den Blumen zu ruhn
Oder durchs Marmorgebälk goldrostiger Säulen des Himmels
Leuchtendes Blau einsam, stillen Gemüts zu beschaun!


Wie des Weines Geist duften die Blüten draußen,
Und vorbei ist das endlose Fasten.
Ein Singen ist tagelang und nachts ohne Pausen,
Maiblüten sind sorglose Lasten.
Alle Liebe kommt allen jetzt zugeflogen
Auf des Blutes urplötzlich hochgehenden Wogen,
Und Verstand muß in Dunkelheit tasten.
Ach, der Frühling kommt jährlich nur einmal ins Land
Und drückt beide Augen dann zu dem Verstand.


O olhar branco
preso ao vazio
depois que as coisas ficaram por ser vista
O silêncio branco
despido de harmonia
depois que as palavras ficaram por ser dita
A morte branca
sem grito
sem cruz
sem glória
no avesso da história
depois que a agonia toda ficou por ser escrit


Jako dávná pověst
životem se kradu,
vše to tam, co drahou
měl jsem za náhradu;
chladný sníh je z květu,
ze slz šedé jíní. –
Pohádky mé duše,
jak jste smutny nyní!


雨湿狐裘逗
鞭扬马足忙
亦知煖阁好
帝里旅怀长


Jsou spolu již dvě celá dlouhá léta.
Svou krásu, mladosť přinesla mu věnem,
a přec jí štěstí dosud nerozkvétá,
spí láska jeho chladným pod kamenem,
kde leží pohrobena ta první jeho žena,
již nevzbudí už nižádná moc světa.
A ji to bolí, že tak jako dříve
té mrtvé patří více, než jí – živé.


Na Adule, kde se prýští Rýn,
Orel, ptactva král, má skalný týn.
Ondy přišli posli k němu,
žádajíce s uctivostí
Jeho ptačí vznešenosti;
„by přišel k valnému sněmu
co nejspíše
do stanu čtvernožců krále Lva,
tam že o blaho své říše
pojednají oba dva.“


Du allein giebst Trost und Freude;
Wärst du nicht in dieser Welt,
Stracks fiel' alle Lust zusammen,
Wie ein Feuerwerk zerfällt.


And to the FAIRY KNIGHT now drawing near,
With voice terrifick and imperious mien,
(All was he wont less dreadful to appear,
When known and practised than at distance seen)
And kingly stretching forth his sceptre sheen,
Him he commandeth, upon threat'ned pain
Of his displeasure high and vengeance keen,
From his rebellious purpose to refrain,
And all due honours pay to  rev'rend train.


للحُبِّ في قَلبِيَ أَشجَارُ
تُنبِتُها لِلشَّوقِ أَنهارُ
وَالنَومُ قَد نَفَّرَهُ أَحوَرٌ
أَغَنُّ ساجي الطَرفِ سَحّارُ
وَالعَينُ قَد أَسعَدَني دَمعُها
تَمُدُّه مِن كَبِدي نارُ
بِواكِفٍ يُغرِقُ إِنسانَها
سَحابُهُ بِالماءِ مِدرارُ


Ah, asszonyom, beh szívemből beszél!
Gondolatlanul röpít könnyű kedély.
Valómnak egy hely bárhogy megfelelt,
Ha válni kellett, nem voltam levert.
Le nem bilincselt; mert meg nem szokám.
Vigan jövék és könnyen távozám.


Obě čety pohotově
před šraňky již v sále stojí,
lid pak s netrpělivostí
čeká na znamení k boji.


Po hladkém ledu kolem se mihla,
sukýnka zavlála zlehounka.
Taková pružná, taková štíhlá,
taková bílá a lehounká!
Krotká je, hodná je a rdí se plaše,
jako ta domácí housátka naše.
Jen v očích tmavých hlubokých plá jí
nezvyklý kovový lesk,
snivý pel východních bájí,
tlumená touha a stesk!
Smutno mi, hlédnu-li do těchto očí! –


Jakýs kramář kdesi
Našel psíka pobludníka,
A schopnosti jeho vida,
Chytil pana větroslida,
Potom ale –
Dav mu holí „pí a jez!“
Uvázal ho k svému vozu
– na řetěz.


Tu andar se volvió lento,
Tu frente cabizbaja;
No sé por qué designio
Hice otro tanto yo.
Nuestro acompañamiento
Se adelantó. Ya baja
Tras la colina... El último
Ya desapareció.
Ya vieron y regresan
De su excursión. ¡Dichosos!
Aquí nada buscaron,
Todo con ellos va.
Pero almas que confiesan
Vacíos dolorosos
Aguardan un oráculo
Doquier que un Dios está.
Y éstos son templos, aras
Do el hombre sacrifica
Su pequeñez, al Sumo
Y Omnipotente Ser;
Fuentes do en ondas claras
Se lava y purifica
Del lodo del estúpido
Y efímero placer;
Llaves que al alma cierran
Lo falso y pasajero
Y le abren la infinita
Y eterna realidad,
Y el oro desencierran
De celestial venero
Que ahoga en los espíritus
La fútil sociedad,
Traemos más de un germen
De algo solemne y grande
Que vanamente lucha
Por desatar su flor;
Y esas semillas duermen
Hasta que al hombre expande
Una obra pura, un hálito
Directo del Señor.
En lo que el vulgo activo
Luz, goces, artes, llama,
Va del dechado excelso
Huyendo más y más.
Es éste el correctivo,
Aguí se siente y se ama
En otro siglo el prístino
O el último quizás.
Donde no reina el hombre,
Do al fin desaparece
La sombra de su bulto,
El rastro de su pie;
Do en soledad sin nombre
Naturaleza ofrece
Los no alterados símbolos
Del que es y será y fue;
De allí pavor sagrado;
El aura de lo eterno
Se aspira, y vida y muerte
Se abrazan con amor;
Alienta restaurado
Como en su hogar paterno
El corazón, y vístelo
Su original candor.
Y aunque tropel profano
Por mercenario instinto,
Copiando del insecto
La regla y el compás,
Aje con torpe mano
El místico recinto,
Y en su horma sibarítica
Amolde a los demás.
Hay almas refractarias
Al artificio; hay ojos
Que no lo ven, y oídos
Que escuchan más allá;
Y las originarias
Fuerzas harán despojos
Del poseedor sacrílego
Que a un nuevo sol... no es ya.
En todo lo sublime
Cuelga un augusto velo
Que atrae cual la puerta
Del malogrado edén.
Y el que anhelante gime
Por su porción de cielo,
Se siente aquí más próximo
De su ignorado bien;
Aquí se reconocen
Las almas semejantes,
Piedra de toque es ésta
De los que enlaza Dios.
Los otros se alborocen
En el salón triunfantes,
¿El Sol, el Cielo, el Niágara
No bastan para dos?
Tiemblas y no es el trueno
Del monstruo lo que vibra
Ea ti, ni su aura el aura
Que demudó tu faz.
Yo tiemblo al par, mi seno
Tocó fibra por fibra
Un numen fuerte, altísimo
Más que el turbión fugaz.
¿Su nombre? No lo digo,
Descífralo en mis ojos,
En la bondad del cielo,
En quien te trajo aquí.
En Dios nuestro testigo,
Que aquí, a tus pies, de hinojos
Me mira bendiciéndolo
Al bendecirte a ti.


Moře srdce mého se ti koří
co své luně,
ty když jemu záříš, láskou hoří,
láskou stůně.


Wie der GOTT von ewigkeit, voller pracht und wonne, hinge ohne einigs kleid an der lichten sonne;


– A naše taktéž, Lepide. Oh, Crassus!
Muž výtečný a mocný. Platil dobře? –


quanto la voce che fra nui rimbomba
e a questo e a quello va dicendo: — Paga!—
a morte un miser senza sangue impiaga,
puoi che 'l crudo exactor l'orecchi impiomba.


Hřát horkým tělem chtěl pak tělo cizí,
leč žena dobrá z cesty uhýbala,
a ta, co na všech, na všech polích sklízí,
ta ještě dárek nově nový dala:
kus chleba – nůž!


El duro Invierno agostador de prados,
cuando ofende los árboles de suerte
que consume aun el nombre del más fuerte,
da esperanzas de frutos sazonados.


Einen Becher laßt uns bringen
Nun der Preußen kühnem Heer,
Die so heldenfreudig ringen,
Als ob Gott mit ihnen wär'.


Und morgens dann in goldner Frühe,
Wenn kaum der letzte Stern erblich,
Gestärkt zu jeder Lebensmühe
Erwacht mein Herz und segnet dich.


A kürt tova és tova zengve rival,
Rémhangja betölti az éjt.
Megy bátran a hős csatagondjaival,
Érezve veszélyteli kéjt.
Megy zordon utakban a hangok után:
Nagy messze körűle a puszta magány.


Meines Lebens der Lenz Jüngling; und ich
Fühlt' ihn so ganz, dass, wie jetzt ihm tröffe
An der Seine die bemooste
Rose von Blut', ich vergass.


Ich kann deiner Falschheit nicht trauen.
Geh jetzt zur Ruh!
Blondhaarig mit schwarzen Brauen,
So schönes Mädchen du!


A vůdce hlavou pokývnul a na stráž před svým stanem hvizd’,
a Hebrej samá úklona se vzdálil svoboden a jist.
Nad mandragorou vůdce bděl, juž půlnoc zde, slyš stráží hlas;
je třeba tábor obejít, než upře oči v hvězdný jas.


Burgund hat mich/ als seinen Raht/ geehrt/
Das Ungerland in Botschafft angehört:
Der Käiser 28 selbst hat sich auf mich gesteuret/
Und meines Stamms Befreyungen erneuret.


Was hilfts, wann einer gleich viel weiß,
Und hat zuvorderst nicht mit Fleiß
Gelernet deine Furcht und Dienst,
Der hat mehr schaden als Gewinst.


Was ihr nur mit Schmach und Tod
Wisset zu befehden,
Trunken vor dem Morgenrot
Darf ich's jetzo reden,
Rufen in den goldnen Tag
Tief aus Herz und Kehle:
» Raum, ihr Herrn, dem Flügelschlag
E iner freien Seele !«


Ich gebe dir dafür mein haus und hof zu lohne /
Hilff nur / daß unsre lust anitzt vollkommen sey.


Es kommet jedes Sand-Korn mir
Als wie ein kleines Glied
Der allgemeinen Mutter für.
Von unsrer Welt ist es ein wircklich Theilchen mit.
Die Kleinheit, Festigkeit, die Klarheit, Glätt' und Ründe,
Die ich in manchem Sand-Korn finde,
Wodurch sie sich nicht gantz verbinden können,
Und eben dadurch allem Saft
Vom Regen oder Thau, zu der Gewächse Kraft,
Den Aufenthalt und Durchgang gönnen,
Ist ja Bewunderns-werth. Noch mehr, da sie vereint,
Und doch nicht gantz, (indem sie sonst versteint,)
So können sie den Pflantzen nützen,
Den Wurtzeln Raum, sich auszubreiten, geben,
Auch, wenn dieselbigen sich aufwärts heben,
Dieselben so viel besser stützen.


Anchor che a sue promesse: e a suoi scongiuri
desse credenza: & si achetasse alquanto:
non resta che piu intender non procuri
& che materia non procacci al pianto
havea uno amico suo: che de futuri
casi predir teneva il pregio e il vanto
& dogni sortilegio & magicha arte
o il tutto o ne sapea la maggior parte


Byl krutý den. Mráz řezal v údy,
střel ledných spousty sypal mrak
a bílá, smutná poušť jen všudy,
již mrská divý seveřák.


万农蹙额吁苍旻
莫把春霖困下民
种得稻禾供馈饷
全资二麦济饥贫


Sur tous ces détails, en effet,
Ton point de vue est homogène ;
Mais, en somme, on n'est pas parfait :
La balle explosible te gêne.


Es kommt der Regen des Frühlings
Und bringt den Segen des Frühlings,
Die Blumen stehen und warten
An allen Stegen des Frühlings.
Und Düfte streuen die Lüfte
Auf allen Wegen des Frühlings.
Doch mein Gemüth ist beklommen
In Kummer wegen des Frühlings,
Wie ich soll feiern die Feier,
Ich bin verlegen, des Frühlings?
Mir ist im Froste des Winters
Die Lust erlegen des Frühlings.
Bis euch, ihr Blumen, die blühtet
In Lustgehegen des Frühlings,
Mir neu anreget zu blühen
Ein Hauch allregendes Frühlings;
Hab' ich, ein trauriger Gärtner,
Das Grab zu pflegen des Frühlings.


To bude divná, smutná slavnost prohraného zápasu.
Svatební noc bolesti šílených orgií plná,
noc poslední, noc velikého smíření,
noc, po níž nepřijde už žádné, žádné ráno!


Hombre, vas por montaña, y por valle y campiña,
curando enfermos graves que bordan las callejas,
la triste multitud que al oírte se apiña,
y encima de las aguas caminando te alejas.


Die Lieb ist geschäfftig/
Tyrannisch/ und hefftig/
Hat auch so gar dörffen
Mich Gottes Sohn verwunden/
Und gebunden
In die Liebs-Gefängnuß werffen:
Dann/ als dorten Ich
Allzukümmerlich
Die Menschen im Elend hab erblicket/
Hat sie mich verstricket
Mit dem Liebes-Seil/
Daß ich umb ihr Heil
Mich gegeben feil.


扁舟来往小滩间
占断清湘一两湾
日午风轻鱼自乐
相看不厌任罾闲


Deines Geistes Zug und Leiten
Spür' ich ja Innig nah,
Daß ich nicht soll gleiten.
Wenn ich stille bin und merke,
Geht er mir Tröstlich für
Stets bei allem Werke.


Weißheit/ sage wo du bist/ wo dein reicher Quell aufsteiget
und sich zeiget/
Träncke mich mit deiner Fluth/
Höchstes Guth/
Laß mich deinen Most versüßen
und genießen
Deinen Zucker-süßen Wein/
Laß mich immer bey dier seyn/
Daß mein Mund mit Weißheit blühe
und in Tugend sich bemühe/


Zajásala tlupa. Převesele
k jeskyni se zdvihla – Mojžíš v čele.


Ueber alle diese Kräfte
Ist in ihr die gröste Kraft,
Und ihr nützlichstes Geschäffte
Des Geruches Eigenschaft;
Wodurch sie aus allen Dingen
Weis den Geist heraus zu bringen,
Den, so bald sie ihn vespührt,
Sie nach dem Gehirne führt.


Co platno, v lhostejném když tupém davu
se najdou v skutku dvě příbuzné duše?
Dva družné tóny nepřehluší vřavu
a chodec, jenž byl blažen v stínu stromu,
přec jednou musí domů,
dál sama v širém poli stojí hruše.


Rome, en sages héros autrefois si fertile ;
Rome, jadis des rois la terreur ou l'asile ;
Rome fut vertueuse et dompta l'univers :
Mais l'Orgueil et le Luxe, enfants de la Victoire,


Mögen dann in finstern Küssen
An dem artgen Kind
Ihre wilden Lüste büßen,
Wie sie würdig sind.«


4.
Daß er nun kan ſo heilig leben/
Danckt er zum Scheine ſeinem Gott:
Allein er wil ſich ſelbſt erheben/
Und treibt mit GOttes Ehre Spott.
Das iſt ein Heuchler in der That/
Der nur dein Hauß entheiligt hat.


Neraď mi a sám si běž.


« Quoi ! renaître ! revoir le ciel et la lumière,
Ces témoins d'un malheur qui n'est point oublié,
Eux qui sur nos douleurs et sur notre misère


Kol lid se tísnil,
kupoval, smlouval,
a prodavači
vážili jenom,
sekali v kusy:
rybový zápach
nesnesitelný
pronikal všecko.


Ach! einmal dort an Suniums Küste möcht
Ich landen, deine Säulen, Olympion!
Erfragen, dort, noch eh der Nordsturm
Hin in den Schutt der Athenertempel


Do zákopů jít nás mrzí.
Nikdy!... Aspoň ne tak brzy!


Megcsókolom Csók-kisasszonyt,
Ki biztosan finom delnő.
Lehet, hogy csak addig élek.
Megcsókolom Csók-kisasszonyt.


Herr! deiner grossen Treue
ich mich erfreue /
an meinem letzten End.
In süsser Ruh /
will ich mit tausend Freuden
von dieser Welt abscheiden.
Die Höll' ist zu /
wann ich zu dir mich wend.


Einsam will ich untergehen
Wie der Mond in wüsten Meeren
Wird der Stern, den ich gesehen
Jemals weg von mir sich kehren
Will ich einsam untergehen
Wie der Trost in stummen Schmerzen.


武昌形势凤凰边
万里长江落槛前
笑杀元规乱天下
南楼何藉此人传


A v bouře shon a v hromů dravé reje
váš hrdý vzdor se ani nezachvěje
a obrovskými svými rameny,
když výhní nebe plá, v soucitu chytne
blesk plamenný,
než v ňadra země chvějící se slítne.


Gyakorta a két öszveűlt
Szépen megért öregnek
Körűlte már a kertbe gyűlt
Másod rajok csevegnek.
Egyik csapat cicázik,
Egy báboz, egy cocózik.


城隅一分手
几日还相见
山中有桂花
莫待花如霰


Ach, daß dich doch, du höchstes Gut,
Die ganze Welt so liebte
Und aller Menschen Sinn und Mut
In dieser Lieb sich übte!
Ach, huldenreichster Glanz und Schein,
Strahl diese Lieb doch allen ein!


Non. La neige avec orgueil touche
Les champs nus où l'été farouche
Faisait ruisseler des épis
Qui sont la joie et la richesse.
Mais toi, courtisane et duchesse,
Marche sur les riches tapis.


In Welschland war ein junges Weib,
Dem weder Reiz noch Regung fehlte;
Nichts übertraf den schönen Leib,
Als nur der Geist, der ihn beseelte.
Der schwarzen Augen schlauer Scherz,
Der Anstand lockender Geberden
Bezauberten ein jedes Herz,
Und mußten Gismunds Meister werden.
Laurette wird von ihm verehrt,
(So wollen wir die Schöne nennen;)
Allein sie schätzet ihn nicht werth,
Ihm ihre Gegengunst zu gönnen.


I stojí Zikmund udiven:
„Ký podivín? Hej, slyš,
kdo jsi, co chceš?...“ Muž hlavu zved’
a děl: „Vše záhy zvíš!“


Les armes de Jésus c’est la barque de Pierre,
C’est le vieux pêcheur d’homme assis sur son derrière,
Dépeuplant l’Océan, le lac et la rivière;


Comme une nécropole, elle aussi, dans la brume
Memphis là-bas s'étend près du désert qui fume,
Muette, et l'on dirait un silence éternel.
Sur les pylônes peints dressant sa silhouette,
L'ibis dans son jabot gonflé plonge la tête
Et sur un pied médite, en découpure au ciel.


悠悠乱片花空舞
冉冉轻丝晴昼长
楼下怯寒香袖薄
破愁春酌浊醪香


Es bueno y santo el corregirse; pero
Importa corregirse por entero,
O siquier no olvidarse
De lo más sustancial al enmendarse.
Un jumento algo menos pacienzudo
De lo que al gremio jumentil competa
Se exasperó de oír la cantaleta
De llamarle orejudo;
Y ras con ras cortóselas un día:
Calaverada impía
De esas que exige a un asno una coqueta.
Y héteme aquí que al verse sin orejas
Se engrió a tal punto, se admiró tan lindo
Que esquivaba el tratar con pollinejas,
Sus antiguas parejas,
E iba de fuente en fuente contemplándose,
Quizás predestinado imaginándose
A desbancar al palafrén del Pindo.
«¿Qué me dices ahora?»
Preguntó a un perro mocho. «He derogado
Aquel atroz tocado
Propio, más que de mí, de una señora
De tantas que se ensillan la cabeza;
Y era mi única tacha...»
—«Otra te resta».
El perro le contesta
Con un sí es no es satírico espeluzno.
«¿Cuál?» preguntó. —«Mi amigo,
ese rebuzno,
Altísimo defecto
Que anula de tus gracias el efecto.
Más si ya que saliste de orejudo
Resuelves no chistar, ser siempre mudo,
O cambiar de dialecto,
¿Quién dirá nada entonces?
Serás asno perfecto».


Do kina nespěcháte-li ještě,
poseďte malou minutku.
Povím ji vám, tu historii.
Stojí to za poslechnutí.
Z pramene mám ji nejlepšího.
Řek’ mi ji jeden novinář,
ze starých Timesů dobře známý,
ctihodný Mr. J. W. Smith,
jenž bývá vítaným též hostem
v Matinu, New York Heraldu.
Ctihodný muž to. Jeho pero –
rytířův meč, nůž lékařův.
Citlivý zrak a krok má chvatný,
kdekoliv křivda děje se.
Myšlenku v zárodku již cítí.
Každým on coulem novinář
velkého slohu. Gentleman.
Pozírá s výše na život.
Není to laciný jen vtipkař,
prodávající: „Za dvacet! –
Za deset! – Za pět! – Za pět! – Za dva!“
Zvlášť sklání se k té chudeře,
kterou tu kdejaký dlažbošlapák
kope a stranou odstrká –
chudou tu, opuštěnou ženu,
Pravdu, s níž rozešel se Svět.
Říkají o něm: v politice
nejlepší je on akušér.
Kdekoliv se v ni něco rodí,
hned on ví, zda to hlavičkou
vyleze, či jen zadečkem
u brány leží. Poradí hned,
jak by to místo zadečkem
vylezlo hlavičkou. Nu, mistr.
Však si ho nadcházejí tam.
Pro jeho čich mu nabízeli
křeslo již v radě ministrů.
Ministra nejdřív policie
chtěli mít z něho. Odmítl.
Nabídli mu pak zahraničí.
Zdvořilý dík vzdal, nepřijal.
„Dražší je mně má nezávislost,“
řekl a v duchu myslil si:
„Ministři musí ke mně chodit,
ne abych já šel k ministrům.“


长江天堑古今同
控引东南地势雄
几度桃花三月雨
锦云翻浪化鱼龙


Hrozně dolů vyhozen byv z otcovského paláce,
Skrývati nešťastný se musel v světě dlouho Hefästos.2)
Však se synáčka milá nebyla kdyby ujmula mátě,
Rozlobený hromovým bleskem Zevs1) bylby zabil ho.
Než, mořských u bohyň zaopatřila ochranu tajnou
Héra2) děťátku, a tak hltavý okeán je nepozřel. –
Pěstovalyť Nereídy3) jakýs čas v jeskyni dítě.
V úkrytu tom nemohl božský syn zůstati vezdy,
Míti hlupáka jenom z něho dobrá nechtěla matka;
Mělť pacholík naučit se dobývat sám chleba sobě.
Vybrala častokrát mužovi spícímu peníze
Héra lepá; aby cos doručit jemu mohla potajmo.
Však na něho přemilá nenakládala marně maminka,
Jaktě její muselo třepetat se srdce radostí,
Když se s Olympu1) dolů k němu jednou snesla na Lemnos2)
Soukromně, spatříc přemilého v dílně Hefästa,
An těžkým zde umí již notně tepat perlíkem.
Ach nastojte, žalost střídá tady často radosti:
Tak z oka matce ronil se slzí po tváři potůček,
Když mu podávala do stvrdlé dlaně ručku hebounkou
K líbání: „Nenechám tě tu roztomilý synu dlouho,
Rozhněvaného nyní snad již zase otce udobřím!
Nikdy nebešťana syn takové nerodí se ku práci,
Zasluhuješ, na Olympu také bys místa u nás měl!“
Řeknouc od něho pryč se ubírá zhůru do oblak.


A pod rybníka hrází novou
tlum drobných dětí výská –
a na píšťalku rokytovou
jim do poskoku starý tulák píská!


Und kaum noch, daß unser Tun vollbracht,
Heim rief uns die Glock' von den Schiffen,
Und über uns hin jetzt, durch die Nacht,
Des Feindes Kugeln pfiffen;
So ließen wir ihn auf seinem Feld,
Blutfeucht von Heldentume,
Da liegt er und schläft er allein , unser Held,
Allein mit seinem Ruhme.


Puoi de gli armenti qual rumina o pasce,
qual posa e giace in solitaria parte,
e l'erba tronca a lor fiutar rinasce.


Věděly, že v nich hledal,
že mezi nimi hledal
Zakletou Princeznu...


che fanno un mèl sì dolce, ch'assimilia
l'ambrosia ch'alcun dice pascer Giove,
non sol vince le canne di Sicilia.


Zas věků křídla složena –
čtu písmo dějů nových:
ach kolik skryto bolestí
v těch několika slovích!
A spásy dosud nevidět,
mrak slunce ještě cloní,
a strážný anděl otčiny
na prsa hlavu kloní...


Co ohromeni zůstanou
Pacholci v polou stezky,
A Zděnka oči zaplanou,
Co záhubné dva blesky.
Tu zeman, vztěky v obočí,
K milencům rychle přiskočí,
A jedním rázem dolů
Je v propast srazí spolu.


Tu mossa sol da generoso core,
a me che nulla vaglio infermo e frale,
di grandezza real doni tal pegno.


平泉何处李家庄
茅屋疏篱也夕阳
三径就荒吾不恨
红糕绿醑满田香


Leram-me hoje Francisco de Assi
Leram-me e pasme
Como é que um homem que gostava tanto das coisas
Nunca olhava para elas, não sabia o que elas eram?


la tierra, émula al cielo, en alto grado,
premiarle con la frente más preciosa
que imperiales coronas han cercado.


Ty dlouhé deště všechno podvrátí.
Můj šedý dvůr dnes hledí přísně, cize.
Což v duši mou se zase navrátí
evangelické, altruistní vise?!


Často člověk hledá v dálce
Žití svého krásný ráj,
A nepozná v citu válce,
Že mu kvete blízko máj;
Jako plavec, v touhy říši
Spěje, zda tam štěstí jest,
Nevěda, že v prosté chýši
Může jemu nebe kvést.


Dál nalezinec stojí tich,
a chmurný dům všech větší,
kde padlé ženy na ložích
se chvějí v hrozné křeči.


Et j'ai fait ce sonnet qui n'est pas régulier
Pour, quand il sera grand, que le cher enfant m'aime
Et surtout que sa mère, en attendant de même


月满沧江风水清
沉沉冰鉴照孤城
何人心绪犹无事
醉卧船舷一笛横


A dicső hőst, kit magasztal énekem,
Rég dicsőnek, szentnek tartja nemzetem;
Nyolczszáz éve, hogy László a nagy király,
A magyar nép hírkönyvébe írva áll.


»Der Musen Liebling, hörest Du
Dem Froschgesange zu?«
»Ich suchte hier die Nachtigall.«
»Hier in dem Fröschequall!
Geh in die stille Mitternacht,
Wo nur der Mond
Am Himmel thront,
Und Lieb' und Klage wacht!
Da schlägt die Nachtigall
Mit Engelschall.«


Der euch das Kreuz
Mit Rosen umwunden,
Hat er vor euch
Nicht Gnade gefunden?


sie prallt in unergründlich schneller Fahrt
aufgischtend an an deiner Seele Wehr
und bricht durch dich in einem Sturze, der
schon als Vergangenheit sich offenbart.


Muselín Pierry kapesníku svítí
a choretida, slib jejž zapomníti
nelze, tož oracla, jež zbude z žítí.


No zkrátka: prosím vás
pro všecko na světě,
srdce své obměkčte,
k sobě nás vezměte!“


Aj jak kvete kvítí,
Až se hora svítí,
A jak vůni vydýmá!
Zefyrů těch šepot,
Pohled sličných lepot
Rozkoší hruď zajímá.


Kutálí se hrášek,
kutálí,
kterási z nich tvé srdéčko
zapálí. –


Weil der Docht nicht ewig lodert,
Den ein Gott dem Menschen gab,
Weil ja Poniatowski modert,
Weil Kosciusko liegt im Grab,
Möchten wir, wie jene, trinken
Ruhm noch aus dem Kelch der Not:
Soll der Freiheit Sonne sinken,
Folgt ein langes Abendrot!


[Rep.]


Ministerio!


أَبى الدَمعُ أَن يُشفى بِهِ هَمُّ هائِمِ
وَلا رِيَّ إِلّا الرَشفُ مِن ظَلمِ ظالِمِ
يَضيمُ اِصطباري مَن يَعِزُّ بِبُعدِهِ
مَنامي فَوا لَهفي عَلى ضَيمِ ضائِمِ
أَشمُّ ثَراها أَو أَشيمُ بُروقَها
فَلَم يَخلُ رَبعُ الحُبِّ مِن شمِّ شائِمِ
وَلَو ساجَلَت غُرُّ الغَمائِمِ أَدمُعي
تَبَيَّنَ عَن قُربٍ غُرورُ الغَمائِمِ
أَلا سُقِيَت تِلكَ المَعالِمُ دَعوَةً
عَنَتني فَإِنّي بَعضُ تِلكَ المَعالِمِ
عَزيزٌ عَلَينا أَن عَطَلنَ وَعِندَنا
ذَخائِرُ مِن دُرِّ الدُموعِ السَواجِمِ
أَتَعجَبُ وَالواشي تَهُبُّ رِياحُهُ
لِمَيلِ غُصونٍ كَالغُصونِ النَواعِمِ
أَقولُ إِذا ما صارَمَ القَطرُ قُطرَها
تُرى رَشَفَت سُحبَ السَماءِ سَمائِمي
وَلي زَفَراتٌ نَمنَمَ الخَدَّ دَمعُها
وَنَمَّت بِأَسرارِ الحَشا وَالحَيازِمِ
حَنانيكَ إِنَّ الحُسنَ عاذِلُ عاذِلي
وَعاذِرُ أَشجاني وَلائِمُ لائِمي
عَلى غَيرِ آسٍ قَد نَبَستَ بِسَلوَةٍ
وَزوحِمتُ مِن وَجدي بِأَلفِ مُزاحِمِ
رَأَوا أَلفَ بانٍ لا يَقومُ بِهادِمٍ
فَكَيفَ بِبانِ خَلفَهُ أَلفُ هادِمِ
وَقَفتُ عَلَيهِ بَل بِهِ مُتَأَوِّداً
أُسائِلُ عَن عَهدٍ بِهِ مُتَقادِمِ
يُجيبُ صَدايَ الرَبعُ لا ما تَظُنُّهُ
بِرَغمِ خَواهُ مِن جَوابِ الحَمائِمِ
أَرى طَيفَكُم كالحَظِّ في الدَهرِ ما لَهُ
سُرىً أَبَداً إِلّا إلى عَينِ نائِمِ
وَلِلَهِ ذَاكَ الدَوحُ وَالنَوحُ سُحرَةً
وَما ثَمَّ مِن شَجوٍ بِهِ وَمَآتِمِ
أُعيذُ لِسانَ الغَيثِ إِنَّ بِوَعدِهِ
تُشَقُّ بهِ وَجداً جُيوبُ الكَمائِمِ
فَتِلك بِشِعبٍ جَنَّةُ الأَرضِ جُنَّةٌ
فَلاحَ يَمينُ الحَقِّ إِحدى التَمائِمِ
وَجالَت خُيولُ الصُبحِ في عِثيَرِ الدُجى
وَقَد ظَفِرَت مِن أَنجُمٍ بِغَنائِمِ
فَيا رَحمَتا لِلَّيلِ مِن نورِ صُبحِهِ
وَيا رَحمَتا لِلصُبحِ مِن نورِ قاسِمِ
وَلَمّا شَقَقنا الحُجبَ عَن نورِ وَجهِهِ
شَقَقنا عَلى عاتٍ مِنَ الدَهرِ عاتِمِ
لِقاءٌ بِهِ إِلقاؤُنا لِعَصا السُرى
وَعِتقُ عِتاقِ الناجِياتِ الرَواسِمِ
وَدارٍ حَكَت لِلعَينِ أَنوارَ كَعبَةٍ
وَضَمَّت مِنَ العافينَ جَمعَ مَواسِمِ
وَقَد كُنتُ ذا نُطقٍ مِنَ الدَهرِ مُفحَمٍ
كَما كُنتُ ذا صُبحٍ مِنَ الهَمِّ فاحِمِ
فَقُد كَيفَما شِئتَ السَعادَةَ تَتَّبِع
وَغَيرُكَ لا يَقتادُها بِالشَكائِمِ
وَأَنتَ مِنَ الأَيّامِ تَقضي بِخاتَمٍ
وَأَنتَ مِنَ الأَيّامِ تَدعو بِخادِمِ
وَحَسبُكَ سَيفُ الجدِّ لا الحَدِّ ضارِباً
فَلا فَرقَ ما بَينَ الظُبا وَالعَزائِمِ
فَلا زِلتَ تَسطو مِن ظُباً بِصَواعِقٍ
تُصَرِّفُها مِن كَفِّكُم بِغَمائِمِ
نَزَلتُ مِنَ الدُنيا بِحاتِمِ وَقتِها
وَكانَ النَدى حَتماً عَلى يَدِ حاتِمِ
لَكَ السَيفُ لَمّا أَن تَأَلَّقَ نَجمُهُ
قَضى اللَهُ أَلا يَعتَلي نَجمُ ناجِمِ
وَقَد رَجَّموا فيهِم وَما رُدَّ مارِدٌ
يَصُبُّ عَلى مَن بَيضُهُ شُهبَ راجِمِ
فَجاءوا بِأَسلابٍ إِلى يَدِ قاسِمٍ
وَفاءوا بِأَصلابٍ إِلى أَيدِ قاصِمِ
بِمَوقِفِ حُكمٍ في الرِقابِ شَهادَةٌ
تُؤَدّى إِلى خَصمٍ مِنَ السَيفِ حاكِمِ
وَما في صُدورِ الزغفِ غَيرُ وَدائِعٍ
وَلا في ظُهورِ الخَيلِ غَيرُ غَنائِمِ
وَتَعرفُ وَجهَ النَصرِ مِن وَجهِ نَصلِهِ
إِذا سَلَّهُ وَالضَربُ ضَربَةُ لازِمِ
وَيَلقى العِدا مِنهُ تَوَقُّدُ باسِلٍ
يُمازِجُهُ مِنهُ تَوَقُّدُ باسِمِ
فَكَم أَنكَروا مِنهُ تَبَسُّمَ طَلعَةٍ
مَكارِهُها مَغفورَةٌ لِلمَكارِمِ
أَعَدَّ لِجَمعِ الحَربِ ضَغمَةَ فاتِكٍ
وَسَرّى لِنَشرِ السَلمِ حِليَةَ حازِمِ
أَميرُ اللَيالي مِن جَديدٍ وَذاهِبٍ
وَكَربُ الأَعادي مِن قَديمٍ وَقادِمِ
فَلا بَعُدَت عَنّا العِدا إِنَّ رِبحَهُ
لِتَحصيلِ مَرسومٍ مِنَ الحَربِ قائِمِ
لَها خَلَّةٌ بَل حُلَّةٌ عَرَبِيَّةٌ
وَرُبَّ فَصيحٍ ما رَأى دارَ دارِمِ
وَطَلقٌ كَما اِستَدَرَيتَ هَزَّةَ ذابِلٍ
وَجَزلٌ كَما اِستَدعَيتَ وَثبَةَ صارِمِ
وَبِتُّ بِماءِ الطَبعِ أَسقي حَديدَها
لِأَطبَعَها في الصُبحِ إِحدى الصَوارِمِ
وَأَعطَيتُها لِلسَمعِ حِشمَةَ مُورِدٍ
وَعاطَيتُها لِلطَبعِ غُلَّةَ حائِمِ
وَأَقرَأُ في عَينَيكَ تَرجَمَةَ الهوى
وَحَلُّ وِكاءِ العَينِ حَلُّ التَراجِمِ
وَأَعجَبَهُ مِنّا لَهُ شُكرُ بائِحٍ
وَأَعَجبَنا مِنهُ لَنا بِرُّ كاتِمِ
وَبي لِوِصالِ اليَومِ غِبطَةُ رابِحٍ
وَبي لفِراقِ الأَمسِ حَسرَةُ نادِمِ
سَقى الرَوضَ إِذ أَجرى حَديثَ حَمائِمِ
فَأَجرَينَ ماءً مِن جُفونٍ حَوائِمِ
لَأَقرَضنَ دُرّاً مِن غِناءِ سَواجِعٍ
فَوَفَّيتُ دُرّاً مِن بُكاءِ سَواجِمِ
وَقَد يَجهَلُ المعنى المُعَنَّى بِلَفظِهِ
إِذا لَم يُقَلِّب فيهِ فِكرَةَ عالِمِ
يَقولُ وَآثارُ العُيونِ بِقَلبِهِ
صَريعُ مِلاحٍ أَو صَريعُ مَلاحِمِ
فَإِنَّ الظُبا تَلقى الرِقابَ بِرِقَّةٍ
فَهَل هِيَ عِندَ الضَربِ رِقَّةُ راحِمِ
وَأَعتَدُّ غِشيانَ المَحارِمِ قاصِداً
إِلى غَيرِهِ غِشيانَ بَعضِ المَحارِمِ
قَضى سَلمُنا أَن لا سَخيمَةَ بَعدَها
وَسَلُّ الظُبا يَقضي بِسَلِّ السَخائِمِ
وَيَكفيكَ أَنَّ السَيفَ لا نَفعَ عِندَهُ
إِذا هُوَ لَم يوصَل ظُباهُ بِقائِمِ
فَقُم غَيرَ مَأمورٍ بِأَمري فَإِنَّني
وَحاشاكَ أَشكو اليَومَ أَعوانَ عارِمِ
وَمِن دونِ تَصريفِ المُنى حَرفُ عِلَّةٍ
وَلَيسَ لَها إلّا عَزيمَةُ جازِمِ
دَعَوتُكَ لَمّا أَن عَنَتني عَظيمَةٌ
وَمِثلُكَ لا يُدعى لِغَيرِ العَظائِمِ
وَأَحسَنَ لَمّا أَن أَسَأتُ وَهَمُّهُ
بِعِزَّةِ مَظلومٍ وَإِذلالِ ظالِمِ
لَنا بِأَبَرِّ الناسِ ساتِرِ زَلَّتي
وَقَد جِئتُهُ مُستَشفِعاً بِالجَرائِمِ
إِذا أَظلَمَت في القَلبِ لَيلَةُ هَفوَةٍ
فَزادَت وُضوحاً مِنكَ شُهبُ المَكارِمِ
مَقامٌ كَطَعمِ الشَهدِ في فَمِ ذائِقٍ
وَمَعنىً كَنَفحِ المِسكِ في أَنفِ ناسِمِ
تَدارَكتَها وَالدَهرُ غالِبُ غالِبٍ
وَأَدرَكتَها وَالكُفرُ هاشِمُ هاشِمِ
وَفَرَّجتَها وَالسَيفُ مِثلُ عَدُوِّهِ
فَهَل فيهما مِن ضَربِهِ غَيرُ سالِمِ
فَيا دارُ ما أَيّامُنا بِذَمائِمٍ
لَدَيكَ وَلا أَشواقُنا بِرَمائِمِ
وَهَذي دُموعي فيكِ مِن عَينِ ناثِرٍ
وَهَذا قَريضي فيكِ مِن فَمِ ناظِمِ
لِيَ النَوحُ حَقّاً لا مَجازاً بِرَبعِها
وَسَجعُ القَوافي غَيرُ سَجعِ الحَمائِمِ


Mas tomar tanto gusto en muerte ajena,
contra tanta humildad tal aspereza,
y obras a muerte tan enderezadas,


Ach, ach, ach und ach,
Wie schön's doch früher war!
Vor, vor, vor und vor,
Vor drei-, vierhundert Jahr!
Da räuberte mein Ahn' umher,
Als ob das Beste seine wär';
Jetzt wird man gleich gefangen,
Gehangen!


Často o tobě zde mluvívá se,
kdo však tebe pojme pravdivě?
kdo v tvé svaté roucho odívá se?


Pravil Cid: „To se mi líbí,
těší mne, že jsem to slyšel,
to jest první rozkaz trůnu,
který z královských úst vyšel.
Na rok ty mne vypovídáš,
špatnou žeň za všecko sklízím,
na celý rok, na čtyři já
z půdy Kastilské ti zmizím!“


Spend' auch ich nur kargen Schatten
Wegemüden, gleich wie du,
Führet doch mein Saft die Matten,
O wie leicht! der Heimat zu.


Bald, unser Leben, ach! ist bald
Ein Nichts, ein Traum verschwunden;
Komm bald, Du ew'ger Aufenthalt!
Geht hin, Ihr kurzen Stunden!


A sala recende
A terra molhada,
A caule úmido e raiz apodrecid
As flores sobre o cadáver
Contraem pétalas enregelada
A figura de cera no caixão bordado
Sorri como um cego sorri
Com ar de náuse
Os convidados expandem uma tristeza festiv
O defunto recusa
Qualquer comunicação com a humanidade
Que lhe é de todo indiferente agor
(Ele que morreu "pela Causa" e recebe honras fúnebre)


Da flieht von dir, wie ein geschreckter Hase,
Selbst die Philosophie:
Kaum so viel Luft, als eine Seifenblase
Enthält, verscheuet sie.


A könyű lecseppent
A legszebb vidéken;
A föld meg nem itta,
Megtartotta épen.


Christus, des Himmels Phönix rein,
Hat so gewohnt auf Erd' allein,


So ward's dem Geist, der wogenhaft
Hinaufstieg in der Erinnrung.
Ach! wie so oft den Künftigen
Wollt er sich selbst erzählen.
Und kraftlos auf das ewige Blatt
Sank die ermüdete Hand hin.


Sobald den Tag er angesagt,
Da weckt' die Frau die faule Magd,
Was unsre Magd gar schwer verdroß,
Daß sie im Grimme einst beschloß,


千层怀玉对轩窗
池上新亭号玉光
祇此便堪为吏隐
神仙官职水云乡


ne negédeskedgyen a világ hasznára:
mint a szép kisasszony, ki úgy néz magára,
mint a természettűl elhagyott árvára,
s termet-rontó ruhát von karcsú taillára.”


Ich verschmachte vor Begier,
Die mein Herze hat nach dir.
Ich vergehe vor Verlangen,
Dich zu sehn und zu umfangen.


Die schnellen Schwingen der Gedanken,
Wogegen Zeit und Schall und Wind
Und selbst des Lichtes Flügel langsam sind,
Ermüden über dir und hoffen keine Schranken.
Ich häufe ungeheure Zahlen,
Gebürge Millionen auf;
Ich welze Zeit auf Zeit und Welt auf Welten hin,
Und wann ich auf der March des endlichen nun bin
Und von der fürchterlichen Höhe
Mit Schwindeln wieder nach dir sehe,
Ist alle Macht der Zahl, vermehrt mit tausend Malen,
Noch nicht ein Theil von dir;
Ich tilge sie, und du liegst ganz vor mir.


Aman la madre e 'l padre il caro figlio
Tutti ad un fine e per diversi modi.
Dice la madre: Or mangia; or dormi; or godi;
E pur di lusingarlo è 'l suo consiglio.
Il padre il guarda con un crudo piglio
E sempre vuol che s'affatichi e snodi,
Digiuni e vegghi, per salir ai lodi
Che acquista l'uom col senno e con l'artiglio.
Ha Dio verso il buon uomo amor di padre
In consentirgli angoscia, affanno e pena,
Contrario tutto a l'amor de la madre,
A ciò che 'l prenda vigorosa lena
Nei gran tormenti, per ben meritare
Ciò che s'acquista per ben militare.


aus dieser lauten Totenstadt,
die sich mir aufgelagert hat


Nein! Demokraten-Tyranney
Ist Recht nicht, Freyheit nie!
Nicht Kannibalen-Barbarey,
Nicht Greuel-Anarchie.


Sem tam divizna se kývá nádherná,
nebes báň jest jak zvon modrý hlubá, nesměrná,
a ty útlé zvonky v trávě, její odlika,
modrají se drobné stejně jak ta veliká.


„Jsem stará – co si počnu s ním?
leť jinam, k nám tě nepustím!“


当年成性独存存
闻道今为五女门
收拾桑榆早栖泊
香烟轻卷静朝昏


Doch besser, du bliebest im Walde dazu,
Und ließest die Mühlen und Müller in Ruh'.
Was taugen die Fischlein im grünen Gezweig?
Was will denn das Eichhorn im bläulichen Teich?
Drum bleibe, du trotziger Jäger, im Hain,
Und laß mich mit meinen drei Rädern allein;
Und willst meinem Schätzchen dich machen beliebt,
So wisse, mein Freund, was ihr Herzchen betrübt:
Die Eber, die kommen zu Nacht aus dem Hain,
Und brechen in ihren Kohlgarten ein,
Und treten und wühlen herum in dem Feld:
Die Eber die schieße, du Jägerheld!


Come soglion talhor dui can mordenti
o per invidia o per altro odio mossi
avicinarsi digrignando i denti
con occhi bieci e piu che bracia rossi
indi a morsi venir di rabbia ardenti
con aspri ringhi e rabuffati dossi
cosi alle spade & da gridi & da lonte
venne il Circasso & quel di Chiaramonte


Einen dritten braven Jüngling läßt er, ohne zu erröthen,
Einen Mozart oder Weber langsam mit der Flöte tödten!
Einen Greis ein Lied abknarren von verliebten Turteltauben,
Und zwei Mädchen ohne Stimme Wuthhusten und Racheschnauben!


Klam světlušek, jsa znaven hrami
jak těžké slzy amalgamy,
jež hasnou z tajné bolesti,
když tráví dny své v uzavření,
již v moci lidské možno není
na bílé světlo vynésti.


Jézus könnyéből született. Az Úr
Így szólott: “Éloa!” s ő megjelent.
A tiszta égbolt mélyin, odafent,
Ahol vetekszik bíbor és azúr.


Doch wenn die Sonne ruhte,
Da schlich die leisen Pfade,
Den Morgenstern zu küssen
Die ganze Nacht der Mond.


Der alte Held, von Pulverrauch
Gebräunt in manchem Kampf,
Bleibt hier bei seinem alten Brauch
Und glüht, umwallt von Dampf.


Ty oči k ní tak upřené
zaplakat kdyby měly,
snad horké ještě na tváři
by slzy zkameněly.


Na protějším břehu skvělá záře,
V té pak záři kněžka spanilá,
Tvář se její blaze pousmívá,
Slavně kyne česká Thalia.
Blahá slza v oku jí se třese,
Tu již každý srdce v stříc jí nese.


来往悲欢万里心
多从此路计浮沈
皆缘不得空门要
舜葬苍梧直至今


e ancora l'angoscia ch'io sostegno
o per lo suo o per lo mio errore,
veggendo me della sua grazia fore
esser sospinto da crudele sdegno:


Jung bin ich und unerfahren,
Wie man fangen und bewahren
Und der losen Ränke voll
Weilen nun, dann fliehen soll.


凄风白露堕清秋
月上江湖开客愁
世事纷纷欲如发
醉醒任意判悠悠


Die Reu in mir ist groß/
Sagt' ich/ schneidt wie ein Messer/
Ist gleich groß dem Gewässer 5
In tieffer Thetys- Schoß: 6
Sie quälet mich so hart/
Daß ich gantz muß zerfliessen?
Wann werd' ich dann geniessen
Des Daphnis Gegenwart?
Echo antwortet: Wart'.


Huyes de mí; pero colgado al muro
me dejas un recuerdo: tu vestido.
Le veo resaltar entre lo oscuro
como tú misma; y dudo sorprendido,
rogándote un perdón para mi ultraje,
si eres tú, sólo tú, la que he querido
o si todo mi amor fue por tu traje...
Amo tu traje así. Sobre su seda
corren mis manos trémulas y ansiosas,
como una loca sensación que rueda
sobre una piel suavísima de rosas,
y se gozan, jugando con el nudo
que ata los lazos, en romper el broche,
que ayer celó tu clásico desnudo
y hoy sólo guarda lobreguez de noche;
y cual las de aquel Hércules membrudo
que Ovidio canta esclavo de mujeres,
las manos mismas que en el firme escudo
rompieron lanzas... ¡tiemblan de alflleres!
Al ver tu traje, sin querer te veo
cuando en fuga cruzabas por la calle,
mientras que, en el zigzag del galanteo,
se enroscaban al árbol de tu talle
las yedras lujuriosas del deseo.
Tocadas tus mejillas por la rosa
de una suave pintura, hay en tu encanto
algo del artificio de una diosa
que su tez nunca profanó con llanto;
con un fino pincel le das negrura
al perfil de tus cejas, que el quebranto
jamás contrajo en horas de amargura;
y el lunar breve que tu faz decora
pintado es, con la misma gentileza
con que un sabio pintor que se enamora
pone su firma a la mejor cabeza...
Súmanse en este traje, que conoce
así el culto interior de tu belleza
como los sacramentos de tu goce,
ya que hartas veces te envolvió en su ola;
todos los elegantes artificios
que te hacían, prestándote su aureola,
cesáreamente bella hasta en tus vicios!


一回辞我一回吟
眷恋岩丛意转深
翻谢霜松不凋落
与君同有岁寒心


Ó sladcí druhové! Se mnou o ty zdělte se slasti,
Já za všecky za vás v Matce kochať se budu.


千丈飞崖倚半空
火云时节此清风
身闲一日俱仙思
何用藏形古木中


do prazer


Hle, dosud ční tu pyšné naše chrámy,
a naše česť – ta dosud žije s námi!
Hle, trčí dosud nad mlhy a klamy
ty naše cíle, vzletny, výslunny,
ty českých ideálů drahokamy,
ty hroty nejdražší nám koruny!


Auch ich begrüße die himmlische Königin
Bei ihrem Lever; dann komm ich zu dir ans Bett
Und freue mich über dein Lächeln mehr noch,
Als über alle Strahlen der Ewigkeit.


Der Mond und alle Sterne sahn
Vom blauen Himmelszelt;
Wir sahn so froh und stolz sie an,
Als dient' uns alle Welt.


If for that fate such public tears be shed,
That Victory seems to die now  art dead;
How shall a friend his nearer hope resign,
That friend a brother, and whose soul was thine?
By what bold lines shall we his grief express,
Or by what soothing numbers make it less?


Však Fatu neujdeš, si v mysl vštípil
co malý hoch – ač zřel, jak třásla ženě
se bledá ruka – usmál se a vypil.


Kruh kol nich. Tam nafoukaný trčí
pulmistr a za ním do koutu
učitelův mládenec se krčí
s řemesníčkem; stoudně planou tu,
do nich z děvčat některé kdy strčí,
mlsajících tajně z kornoutu
za štěbotu, smíchu dušeného
v středu toho tlumu vzrušeného.


粉墙经雨旧成痕
青被扶留直到根
俗吏款门教暂去
隔帘抛果戏诸孙


His furious foes no more malign'd
As he such melody divin'd,
And sense and soul detain'd;
Now striking strong, now soothing soft,
He sent the godly sounds aloft,
Or in delight refrain'd.


a v duši jich tvé oko vidí
tu nudu, žal a zoufání,
jež z domů pudí tyto lidi
a v zábavy je pohání –


Gottes ausgefallne Güt /
tausend mahl viel schöner blüht /
als der weisse Weichsel-Garten.
Ach ich will auch noch erwarten /
mit der Gott-beliebten Zeit /
Herzergetzungs-frische Früchte /
gebend Himmlisch Lobgerüchte
Gott in Zeit und Ewigkeit.
Daß in Gott versenkt Verlangen /
ist bereit in Würckung gangen.


Das ist die Zeit im Dunkeln träumen
Und sinnen über reich und arm –
Wenn hier die Becher überschäumen
Und dort kein Tropfen lind und warm.


Így, ber, megint ber fogytig-untig
S „brrr!” míg az esztendő lefut;
Miközben egy nap a halottak
Fényűzésére is kijut,
Midőn gyertyával, zöld levéllel
S virággal megvendégelik,
S kitesz halottjáért az élő,
Mutatva dúsan, hogy: „telik!”


Louis, voici le temps de respirer les roses,
Et d'ouvrir bruyamment les vitres longtemps closes ;
Tout ce que la nature a de beautés divines
Qui flottent sur les monts, les bois et les ravines,


Sotva dotklo se však větvičky,
shodlo s jinými se jabličky,
by šla dolů, snad jim pošeptalo,
načež jedno hned se dolů bralo.““


Wer heiß geliebt und wer hoch gestrebt,
der ist nicht begraben und tot, der lebt –


Du heiliges Licht! Gottes Wort
Laß leuchten hie und da und dort!
Daß Gott, den Guten, All' erkennen,
Daß Alle Vater ihn nennen!
O Gott, der wahren Weisheit Lehr'
Ist ewig Leben! – Läutre, mehr',
O mehre Du der Weisheit Lehren,
Daß Jesum Christum Alle ehren! Hallelujah!


Siempre ha sido mérito del poeta
comprender las cosas; sacar las cosas,
como por milagro, de la impura
corriente en que pasan confundidas,
y hacerlas insignes, irrebatibles
frente a la ceguera de los que miran.
Por ejemplo: todos nos sentimos
mordidos por algo, desgastados
por innumerables bocas sin fondo;
algo sin sentido que nos deshace:
Preguntamos. Nadie responde.
Pero hay alguien: saca la cara negra
sobre la corriente de su río
de renglones cortos
respira y nos dice: ¿Qué es nuestra vida
más que un breve día?, y entonces,
tocados de golpe, comprendemos:
sabemos que somos heno, verduras
de las eras, agua para la muerte.
Y no sólo el tiempo: los poetas
nos han enseñado la amargura,
el placer, el gozo de estar libres,
y el viento y las noches y la esperanza.
¿Qué hago, qué digo, qué estoy haciendo?
Es preciso hablar, es necesario
decir lo que no sé, desvergonzarme
y abrir mis papeles chamuscados
en medio de tantas fiestas y gritos.
Y prestar mis ojos, imponerlos
detrás de las máscaras alegres
para que permitan y compadezcan,
y miren y quieran, y descubran
que estamos desnudos, que no tenemos.


铃斋一树滴阶春
翻走髹盘赠野人
欲进曲生呼伯雅
却无樊素启丹唇


LETRILLA.
Pálida está de amores
Mi dulce niña;
¡Nunca vuelvan las rosas
A sus mejillas!
Nunca de amapolas
O adelfa ceñida
Mostró Citerea
Su frente divina:
Téjenla guirnaldas
De jazmín sus ninfas
LA ROSA
Y tiernas violas
Cupido le brinda:
Pálida está de amores
Mi dulce niña;
¿Nunca vuelvan las rosas
A sus mejillas?
El sol en su ocaso
Presagia desdichas
Con rojos celajes
La faz encendida:
El alba en Oriente
Más pálida brilla;
De cándido nácar
Los cielos matiza:
Pálida está de amores
Mi dulce niña;
¡Nunca vuelvan las rosas
A sus mejillas!
¡Qué linda se muestra
Si a dulces caricias
Afable responde
Con blanda sonrisa!
Pero muy más bella
Al amor convida
Si de amor se duele,
Si de amor suspira:
Pálida está de amores
Mi dulce niña;
¡Nunca vuelvan las rosas
A sus mejillas!
Sus lánguidos ojos
El brillo amortigua,
Retiemblan sus brazos.
Su seno palpita;
Ni escucha, ni habla,
Ni ve, ni respira,
Y busca en mis labios
El alma y la vida:
Pálida está de amores
Mi dulce niña;
¡Nunca vuelvan las rosas
A sus mejillas!


Ó Mladvaňku, ó Mladvaňku,
ten Albrecht zle tě skříp’;
míň doušků jen a stráží víc,
vše mohlo býti líp!


pesquisam o sangue
dentro do seu ventre
remexem a carne
pele nervo e oss
arrancam o filho
do fundo colo escuro
trazido pelo fio
na ponta das agulha
— e em resto os meninos
são pedaços
para quem o silêncio
não rompe


Dejará algo escrito el zorro
con su orina?
El veneno de las musas,
Reside en mi saliva?
Y los versos que repito cuando
Nadie los escucha?
Quedarán en el silencio, ofendidos
sin dar lucha?


Und wir reichten uns die Hände,
Und ich sah auf mir die schönen
Junggebliebnen Augen ruhen
Ohne Wunsch und ohne Klage,
Und mit tiefbewegter Seele
Schritt ich aus dem stillen Haus.


Za člunem tvým, ó mistře, dvojí říší
jsem prošel juž, a ruka má se chvěje,
tvé mystické a velké epopeje
když poslední zpěv českým slovem píši.


Zlo malé velkým v onyx tragického
domu, jej uchop kobold Thalie,
mim v masky runu. Děj Uranie z všeho
jak bez tuby by scény, Paphie


Here lies the beautiful assassin cold
who smiled upon his victim and singing
Murdering sweet songs to his imagining
Till by his each a () he sells
It died because it was ol


Wol dem der sich hat gefunden
wenn es hagelt/ dampft/ und blitzt/
in die Höle der fünf Wunden
seines Heylands der jhn schützt/
daß jhm weder Sturm noch Flut/
weder Hagel/ Dampf/ noch Glut
auch im minsten nicht kan rühren/
ja das Wetter selbst nicht spüren.


Oh non piangere, no
non ti devi attristare,
mia piccola, per ciò!
Non m'hai voluto amare,
ed io non ti amerò.


Sprich, was verbrach ich, daß du den scharfen Pfeil
Des kalten Spottes tief in die Brust mir senkst?
Ungleichen Kampf beginnst du, drohst mit
Waffen, die nimmer dich selbst verwunden!


晴梢初放叶可数
新粉才消露未乾
太似美人无俗韵
清风徐洒碧琅玕


Wie wenn ein Dunst Aurorens Strahlen
Durch unverhoften Nebel bricht –
Die Felder hören auf zu prahlen,
Die göldnen Hügel lachen nicht,
Die Wiesen stehn voll naßer Thränen,
Die müden Schaafe strecken sich,
Die Nymphen stehn in Angst und Sehnen
Und sehn zwar schön, doch jämmerlich –


Mint fű éles sarlónak alatta,
Hull csatázva ellen és magyar,
S hol zászlóját békesség mutatta
Eddig: ott most mindent [vér takar].


Horch, die Diener flüstern leis:
Will noch nicht die Stadt erscheinen,
Mit den Tempeln und den Hainen,
Sie der schweren Mühe Preis?
Ob die Wüste brannte heiß,
Ob die Nattern uns umschlangen,
Uns die Tiger nachgegangen,
Ob der Glutwind dörrt' den Schweiß:
Augen an den Gaben hangen
Für den König stark und weis'.


Mint ki fáról nézi a bikaviadalt,
Az őrség vad öröm zajában felrivalt;
S elbámult, hogy hangzott Mária parancsa:
Hamar, hamar fehér zászlót a falakra!


J'ai soif… A moi le vin des artères brûlantes,
L'amour terrible et doux, l'espoir vermeil des forts
L'ennui brûle, j'ai soif… Ah ! versez à pleins bords
Le sang jailli des grandes âmes ruisselantes !


Já bábu měl, ta mříti si dlouho zvykala,
a na pohled vždy v smutku jen toto říkala:
„To pravé, všeho zmar i květ,
pochopit svět!“


Kdo říci moh, když vtáhla armáda
před krátkým časem do moskevských bran,
že z města zbude ssutin hromada,
nad kterou kroužit budou mraky vran?


se de' bëati sono i campi elisi,
bëatissimi son quei che tu guardi
e infelici quai son da te divisi.


Die Bogner Schleudern. Die die Keulen tragen,
Sie reißen Schwerter andern von den Lenden.
Die waffenlose Menge stürmt die Wagen.


Na hřbitově jest místo při zdi
ve stínu skryté akátů,
kde v letním čase slavík hnízdí
a večer písně zpívá tu,
z těch míst lze vidět v širou dáli
a v smaragdové údolí,
kde stříbrné se Labe valí,
kde tmavé stojí topoly,
park zámecký je na obzoru,
a náměstí, kol domů řad,
tam chodívaly v rozhovoru
ty krásky, jež jsem míval rád...


Ungeschminkte Natur, eben so wunderschön
Als in deinem Gefild, glükliches Schweizerland,
Deinen blumichten Thalen,
Und bewipfelten Felsenreihn,


A začalo to všecko všedně, prostě.
Vévoda Choiseul jej vybíd kdysi,
Aristofanův laur si získat směle
a s bičem satiry a kordem vtipu
jít na tu zvláštní společnost, jíž v čele
je Rousseau, hnusný komediant citu,
d’Alembert zpustlík, Diderot, ten cynik,
a mrskat je, bít plytké pravdy jejich,
ideje špatné, státu nebezpečné,
učení bludná, která v mladých hlavách
zvlášť povážlivým stávají se kvasem –
vtip jedině a satira jen může
s hlav jejich strhat nepravdivý nimbus
a vystavit je na posměšný pranýř
Paříže celé, dvora, ba i světa.


Zengj! - Ha dús volnék, aranyat fizetnék
Bőven én néked dalodért; de sorsom
Nem kegyel. Csak vers, mit az árva ifju
Nyerhete tőle.


Přešli kolem krámkův a budek, nezahledše tu Živsu.
Však jeho bystře pohled ku chrámu je dále provázel,
až mu zanikla rudá dívčího stužka klobouku.
Ač ho bavil rozhled půvabný po kraji šírém,
ruch též pouti jarý, přec teskný stín mu zacláněl
lehce to vidmo potud; leč z tváří Ludmily jasných
rázem záře jakás veselá vše zanítila vůkol –
Bývá takto časem, když slunko se v oblaku hrouží:
Smutná chmůra halí luhy květné, říčku a háje
a v ducha též se maní pochmurná záduma loudí;
avšak náhle mrakem vítězné slunce problesklo
a hned luh je vesel, pleše háj, směje říčka se lesklá
a v mihu rozblažené též líce a nitro se jasní.


Unidos desde el cielo descendieron,
Y las puertas del mundo al entreabrir,
De nuestra vida las miserias vieron,
Y tornados en ángeles volvieron
A su mansión espléndida a subir.


Of Abra first began the tender strain,
Who led her youth with flocks upon the plain:
At morn she came those willing flocks to lead,
Where lillies-rear them in the watery mead;
From early dawn the live-long hours she told,
'Till late at silent eve she penn'd the fold.
Deep in the grove, beneath the secret shade,
A various wreath of odorous flowers she made:
Gay-motley'd pinks and sweet jonquils she chose,
The violet blue that on the moss-bank grows;
All-sweet to sense, the flaunting rose was there:
The finish'd chaplet well-adorn'd her hair.


气血畏寒身畏劳
养生曾去问参寥
我今与子俱错计
霜雪正严山正遥


Jak v bolných dumách truchlím, u živoucích stolu
že u svatvečer se mnou v lásce nezasednou,
v tom k srdci ruku cítím kostlivou a lednou.
l chladnu v úděsu a tuhnu na mrtvolu.


Sie magst du Mutter und in Bosheit fruchtbar nennen,
Die immer Kinder bringt – wer will die Zahl erkennen! –
Ein Brunn, draus alle Sünde quellt;
Ihr Opfer Gott abscheulich hält.


With Thee gone up on high
I live, no more to die:
and  I feel Thee now,
Witness of thy Empty Tomb,
Alpha and Omega
Wast, and Art, and Art to come!


Midőn hozzájuk megtére
A rokon nap fényivel
És hazájok édenjére
Fényt és termést szóra el.


Sol ich solche hohe tugend/
die uns reisset aus uns hin/
Schatz-währt/ solchen weisen sin/
solche zier der zarten jugend/
den sie bliklich kan erweisen/
mit geschränkten liedern preisen?


Vážný jsem před Tebou a zasmušilý,
Chladný pohledem; sotva si Tě všímám;
Však v srdci plamen hoří bleskočilý
A v samotách Tě, blahosti má, vzývám!
Ozvěny skal Tvé drahé jméno znají,
Kamenům tuhým svěřuji své hoře,
Vichrové lesní tajně se mnou lkají,
Noc útrpně kdy skrývá žalův moře!


Врангель преБелая сволочь в новых сапогах и платьА чем белогвардейщина, если победит, за всё это Антанте заплатит?
Победит, так заплатит им
хлебушком вот чьим!


und ich trinke – und ein Sommersehnen
träumt in mir, ich trinke deine Tränen....


Für langen Zorn
Ein kurtzes Horn.


白道徐流过五重
青春绣甲隐蒙茸
归骢莫缓游乡日
噪鹊长看小喜峰


Und viele, die man aus den Booten hebt, die schreien wild,
Sie wollen nicht vom Grab da unten scheiden.
In ihren Augen brennt noch Schreckensbild um Bild,
Sie wollen nicht gerettet sein von ihren Leiden, –
Es deckte ihre Liebsten zu der ungeheure Meeresschild.


L'incognito campion che restò ritto,
e vide l'altro col cavallo in terra,
stimando avere assai di quel conflitto,
non si curò di rinovar la guerra;
ma dove per la selva è il camin dritto,
correndo a tutta briglia si disserra;
e prima che di briga esca il pagano,
un miglio o poco meno è già lontano.


Sieht alles was ihr tut und denkt,
Hält euch in seiner Pflege,
Weiß was euch freut und was euch kränkt,
Und liebt euch allewege.


إِذا شِئتُ غَنّاني مِنَ العاجِ قاصِفٌ
عَلى مِعصَمٍ رَيّانَ لَم يَتَخَدَّدِ
لِبَيضاءَ مِن أَهلِ المَدينَةِ لَم تَعِش
بِبُؤسٍ وَلَم تَتبَع حَمولَةَ مُجحَدِ
نَعِمتُ بِها لَيلَ التَمامِ فَلَم يَكَد
يُرَوّي اِستِقائي هامَةَ الحائِمِ الصَدي
وَقامَت تُخَشّيني زِياداً وَأَجفَلَت
حَوالَيَّ في بُردٍ رَقيقٍ وَمُجسَدِ
فَقُلتُ ذَريني مِن زِيادٍ فَإِنَّني
أَرى المَوتَ وَقّافاً عَلى كُلِّ مَرصَدِ
وَلَيسَت مِنَ اللائي العَذانُ مَقيظُها
يَرُحنَ خِفافاً في المُلاءِ المُعَضَّدِ
وَلَكِنَّها يُجبى النَصارى لِأَهلِها
وَتَنمي إِلى أَعلى مُنيفٍ مُشَيَّدِ
حَوارِيَّةٌ تَمشي الضُحى مُرجَحِنَّةً
وَتَمشي العَشِيَّ الخَيزَلى رِخوَةَ اليَدِ


Noi trovarem tra via presto una lama
che fà due parti, di questa pianura
una crudel che Eriphilla si chiama,
difende il ponte, et sforza, e inganna et fura
chiunque andar ne l altra ripa brama
et ella è gigantessa di statura
li denti ha lunghi, et venenoso il morso
acute l ugne, et graffia come un Orso


Was kündet ihr uns, Glocken?
Ihr läutet ernsten Klang.
»Den Flor um Brust und Locken!
Wir läuten Grabgesang.«


Ale já vím, že slyšels a volil již,
bratře můj,
ty, kterýs vyrostl, kvetl a uzrál
pod širým stropem nezištných snů,
v nichž necinká zlato a k lupu se neřadí cifry:
svobodný člověk tu kráčí za čestnou prací
po půdě zkypřené pro setbu budoucnosti,
pro nové občanské ctnosti.


Již jsi došla cíle, povolání!
U oltáře vínek děvinky
Změnila si v prsten chotinky,
S mužem statným, hodným milování.


Seht, ihr selber werdet älter,
eure Herzen werden kälter,
und das Lebensöl verbrennt.
Eure Worte werden feiner,
eure Wünsche werden kleiner;
werdet noch wie unsereiner –
Ordensband und Ratspatent!
Drum hübsch billig!
Drum hübsch willig!
Oder sonst – potz Sapperment ...


Ha dicho un sélebre autor
que en cualquier juego de amor,
ya difisi, ya sensiyo,
como entre a jugar un piyo...
¡el piyo es el ganador!


A ver dónde estás me siento.
Ayer
la antelación centrífuga
que te anunciaba
daba vueltas en mi centro,
o yo vueltas sobre las ganas,
o mis vueltas sobre las vueltas,
contrarias, encontrándose,
torturándose en un enroscamiento
desesperado hasta que
llegaste.
Anunciaste que
me querrías
o que lo hacías
o que ya
había pasado.
Entonces di atropelladas
vueltas
sobre vueltas, sobre líneas
rectas, perdí
la calma chicha de tu pecho, entre amables imperturbadores,
entre espejos odiosos en repiques de cómo soy, y por eso quién,
en una nocturnidad imantada que esquivaba, contra las luces, mirando
abajo, llevando de lado la mirada en busca
de íntimas respuestas que sobresalieran, o susceptibles
de llover, tras la piedra o en su golpe, o en uno de suerte,
o tras el concejal veredicto de una oligarquía favorecedora, divina
esperanza que no se callaba sino que ronroneaba
ahogada pero
segura
tras el dúo suspiratorio, tras la faz, tras
el fin, o iniciando desde el confín a aquí, nuevamente reclamando
los sentidos puntos consecutivos, tres, cuatro, todos los puntos,
todos los años, todos
los daños, los granos y los segundos de arena
a un reloj implacable y maduro.
Ayer
todavía después
me dijiste que sí
estarías por ahí,
mano al pecho de los convencidos
echaste por mí, espléndido de conocimiento en ver
qué hermandad nos uniría, hasta el punto en que,
minutos después,
nada podías ofrecer
pues el mando lo llevan
un abismo y un metrónomo fotografiado.
Hoy
a la vera voy,
pies al charquito
de los desconvencidos
o mirando cómo caen
los años sobre las imaginadas nubes
de mi percepción distorcionadas,
plásticas y cantantes,
las sonrisas sobre el eco todavía
de tu voz, que dijo...
¿te amo?


何事携琴更载书
青山深处是幽居
白云日日岩前起
松下茯苓应可锄


Jako v chrámě svatém – ticho bylo,
Černé mraky an se nebem hnaly,
Požárův kdy rudých zanechaly,
V nichžto zorné jitro se jevilo.


„Nešílím. – Vše jsem dobře uvážil.
Hleď, v tomto šperku, jehož zlatý lesk
tak často velebila ústa tvá,
prudký jed skrývám –“ „Chceš se otrávit!


西阳下洞庭
网集清潭上
一丈黄金鳞
可见不可网


Přízrak vidění – –
Kristus na tvrdém kříže pni,
pod Ním krvavá rozloha,
nad Ním zamčená obloha;
siné tělo tmou svítí,
srdce ustalo bíti. – –
Nelze! nemožno vykoupiti!


dolendo sé, altrui dica che sia:
dunque se questo martire è soave,
la pace che ne segue chente fia?


A polem, lesem, oborou
pan Bobeš zatím jel,
a za kláštýrkem pod horou
se dlouho ohlížel.


Auf, wohl auf! der Feind ist da!
Nah ist Deutschlands Rettung, nah!
Deutschlands Gott sey unser Hort!
Deutschlands Rettung sey das Wort!


Nun wird es Friede; nun schweigt einmal
des Lebens Schmerz;
es senkt sich der Mond ins träumende Tal
und in mein Herz;
die Sonne in schimmernden Fluten schwand,
die Blüten schließen sich zu –
und über dem goldig verdämmernden Land
liegt Abendruh'.


屋下清流屋上山
红尘飞不到其间
晚凉月白酒初醒
一曲沧浪闲倚阑


„Pěkně vítám, panáčku!
Kde pak jsme se tady vzali?“
„Páni bratří mne sem dali,
Bys mne, dobrý sedláčku!
Učil zyskné moudrosti
V květu mladosti!


Ó, idegen, királyok atyjával beszélsz.


Ach, ihr scheuchet
Mir von der Seite
Den einz'gen Freund und Erbarmer,
Der bei mir aushielt,
Da vom Haupte
Des Götterverfemten
Entsetzt hinwegflohn
Alle guten Geister.


V duši mé jest plno písní
jako rosy v květech z rána,
avšak píseň nejkrásnější
v oku tvém jest uschována.


Tak všecka bývalá
V domě radost mizí;
Máme se milovat,
A jsme jako cizí.


Im Herbste aber glänzten blank
seine Knochen wie Kreide und Seide,
und klagend stieß seinen Regengesang
der Westwind über die Heide.


Az másik: Nem szükség, mindnyájan itt legyünk,
Tizezer gyalogot vár körül rendeljünk,
És tizezer lovast jól elhelyheztessünk,
Minden segétséget hogy kirekesztessük.


Tam se divíš kráskám pěknošatým,
Tu hráš při veselých láhvicech,
A já po Budinských vinicech
Selzy horké rozsýpám a tratím:


“Filho, não partas, olha o verde Cambirela.
Cinge-o urna faixa branca, o sinal dos pampeiros”.
Mas o rapaz partiu, numa canoa, à vela,
Por se julgar o mais astuto dos tanoeiros.


Lascia l'isola tua tanto diletta,
lascia il tuo regno, dilicato e bello,
ciprigna dea, e vien' sopra il ruscello
che bagna la minuta e verde erbetta.


Než, vyšší mocí v ráz jak bleskem sťat se zvrátil...
A přízrak plaché dívky do věčna se ztratil...


Jiřík hleděl na jazýček:
míska dobrá padala –
tu cos přihodil čertíček –
bác! a spadla míska zlá.


Velí, prsty po klávesech snuje:
„Tondo, kvintu! Vašku, mixturu!“
Ruku vznes’, dlaň hlavu zasahuje,
hlasitě cos plesklo na kůru;
místo rejstříků pak natahuje
Vašek moldánky, kdy k azuru
pianissimo se vznáší mroucí,
končíc vhodně předehru tu skvoucí.


万古岐周治亦隆
凤凰千仞几梧桐
我知此日文家意
不在秋荷数鸟中


Dentro alla rocca non potresti entrare
(Di notte mai non se apre quella porta);
Tra fiori e rose qua pôi riposare,
Ed io vegliando a te farò la scorta.
Ben, se ti piace, te posso menare
Ove una dama graziosa e accorta
Onora ciascaduno a un suo palagio,
Ma temo che ivi avresti onta e dannagio.


Mì che cognossi on poo el mè natural,
che soo fina a che pont poda fidamm,
vedend proppi in d'on specc che sto animal
el me tirava a perd coll'inzigamm,
lott lott a dondignand voo invers i scal...
foo segn a Barborin de seguitamm,
e al bell trà, giò fioj! speccia ch'el ven...
Chi gh'ha prudenza l'usa: vala ben?


ché questo è privilegio di natura,
amar chi è amato, e patir pena e affanno
con dilecto e piacer mentre amor dura.


Estas púrpuras rosas, que a la Aurora,
se le cayeron hoy del blanco seno,
y en vaso de pintadas flores lleno,
¡oh dulces auras! os ofrezco ahora;


La giustizia de sto mond
la someja a quij ragner
ordii in longh, tessuu in redond,
che se troeuva in di tiner.


pétalos de azahar, la flor temprana ?
No es poco ofrecimiento, luz querida,
ofreceros mas bien el corazón y vida


Das Bächlein nimmt nach der Loire den Gang,
An beiden Seiten
Auf und ab, die Ufer entlang
Spähn sie und reiten.
Sie sind sich so nahe! Sie sind sich so fern!
»Bon jour, meine Herrn!«
Grüßt keck eine Stimme.


Onde, se 'l mio disir dee aver fine
in questo miro e angelico templo
che solo amore e luce ha per confine,


Jak z brv se z osin klasů slzy třpytí,
jak krupice se v stéblech rosa sráží,
jež samet vlčího též máku vlaží,
prach cest se zvlhlý na šlepěj ti chytí.


Vzúpěl Václav, v obě dlaně skryl
zbledlý obličej. Tak drahně chvil
stoje vzdychal. Ze skrýše svých dlaní
zdvih pak oko v horečnatém vzplání:
„Snad tě, starče, domnění tvé klame?“


Sny dále se mi v cestu pletou,
a dál se brouzdám mlhami,
jsem hotov se svou cigaretou,
však na druhou chuť přešla mi.


Y ansí, en la parte que la diestra mano
gobierna. y en aquella que declara
los conceptos del alma, fui herido.
Mas yo haré que aquesta ofensa cara
le cueste al ofensor, ya que estoy sano,
libre, desesperado y ofendido.


Hle, jasný Phoebus vstoupá výš,
rok nový počíná,
jásáme všickni sborem již,
ples křídla rozpíná.
Kdo těšit zná se z života,
ten zmlaď a zrychli krok,
v proud času, dál jenž kolotá,
již pozdrav nový rok.
Zář v oblacích se zaskvěla,
jasní se nebes tvář,
Fortuna letem anjela
předbíhá slunce zář.
Ó božko, vysyp dolů v svět
roh hojnosti ty své
a každá slza žalosti
se proměň v úsměv zde.


Vorüber ist der Dichtung Morgenröthe,
Vorüber ist die schöne, große Zeit,
Da an dem Hof von Weimar Schiller, Goethe
Gelebt, gewirkt in ihrer Herrlichkeit.


Dosti dlouho srdce podlé
ty jsi světem, lidmi vládlo,
lásce, jediné své modle,
šíleně vše v podnož kladlo,
co duch chodil po žebrotě
halen v dumy a snů chmuru,
skřivanem tys v sladké notě
pod krunýři, pod sametem
zdobilo se sterým květem
v lichocení trubadourů,
jak bys všehomíra střed,
křídlo ducha, jas a vzlet.


Ježibab dvé je, co práčky, v nových
Parostrojech ze špin mydlilo,
Jeden se mi spatřit trefilo,
Který přijel z ust sem vévodových:


Vorwärts, Brüder, zur Revolution!
Kaltes Blut, heisser Mut!
Vorwärts, es wird gehn,
Wenn wir getreu zusammenstehn.


Poeta, ven y cantemos
A una voz nuestros amores;
En un arpa los lloremos,
Que bien cobijarse vemos
A un árbol dos ruiseñores.
Yo tu dolor cantará,
Tú cantarás mi dolor,
Que igual el de entrambos fue,
Y harto yo solo lloró
Una mujer, un amor.
Hagamos doliente y tierno
A nuestro canto improviso,
Del mundo un recuerdo eterno,
Y donde estuvo un infierno
Alcemos un paraíso.


Mir ist das Scherzo nicht verklungen,
Wo nach Adagios wildem Schrei
Der heiße Schmerz sich matt gerungen
Zu träumerischer Tändelei:


妍媸今古一临流
颦笑东风秖自羞
拄杖他山还采药
药苗春好更何求


Nový vládař zatím domů spěchá;
ledva přijala ho vlastní střecha,
svolá četnou rodinu,
a o svém povyšení
vypravuje novinu.
Od všech končin země
obešle své plémě.
Poslušni poručení
sletěvše se dalecí i blízcí,
s podívením slyší,
jaké hlava jejich došla slávy,
posléze jim vládař praví:
„Příhodní nám zavítali dnové;
vidím cíle, směry, snahy nové.
Dokavád mi přeje štěstí,
chci vás také k sobě vznésti.
Neboť ve svobodné říši
dlouho netrvá ministrů sláva;
jednou král jim pas,
podruhé jim zas
odpor sněmu kvinde dává.
Na dni čitají se státní služby,
krátké hody mnoholeté tužby.
Protož věhlasný politikus
Sebe a své opatřit pospíší,
než obrátí domů vůz.
Známť já lidské spády,
jak se chopit vlády.
Slyšte, jakou Vám
instrukci vydám.
Všude rozstavujte stráže,
na líc jako slepi, hluši,
nastavujte oči, uši,
kdykoliv se příčina ukáže,
ku sousedům na besedy choďte,
dle potřeby měňte hlasy,
hovte choutkám každé strany,
s Vránami kvákejte, jako Vrány,
Čápy k dobrým lovům voďte,
a Krkavců zvete na pospasy.
Kde co vázne, kdo mne haní,
kdo se besed vašich straní,
vysliďte a vypátrejte,
mně pak o všem zprávu dejte.
Takovou politikou
každý svého bude štěstí tvůrce;
pod záminkou všelikou
pokoříme své odpůrce.
Ohledejte slabiny
ptačích mérů, županů,
prefektů i alkaldů,
proti ním získejte příčiny.
Snadno kyj najíti,
chceli psa kdo bíti;
svržených pak důstojenství,
důchody a příslušenství
vám se dostanou.
Ba dni nastanou,
že co budem chtíti,
pokaždé se musí díti.
Pánem v říši ptačí jediná
musí býti Sedmihláština.
S chutí ku práci!
chvíle zmařená se nevrací.
Totě tajná politika naše:
vyvést ji buď snaha vaše!“


Kol jen radost, zpěv a smích, řeka hoří v krůpějích,
kvete hloh a zlatem rdí se chýže:
prchni, smělče! do sázky dáváš srdce – bez lásky
v kruh ten nikdo nepřijde sem blíže!


Děti rostou víc a víc...
Nám sníh padá v zbytky kštic,
ale v jejich radost, smích
duše mládnou vedle nich.


Poi vera carne ei prese, ed or non erra
sol chi l'adora: ei le superbe menti,
egli i gran duci umilia e i re possenti,
non ch'umil plebe a rimirar s'atterra.


Und sieht von himmelnahen Höhen
Tief unter ihr die Leichenfackeln wehen;
Mit ihrem Dampf steigt vor ihr Ohr
Ein klägliches Geheul empor.
Sie sieht, als wie von erderschütternden Gewittern,
Europens ersten Thron auf seinen Pfeilern zittern,
Und sinkt, wie in ein Grab,
Tyrol! in deine Gebirge hinab.
Sie sieht in kaum noch kenntlichen Zügen
Das Haupt Germaniens, den ersten Todten liegen;
Die Krone neben Ihm in halbverloschnem Glanz.
Wer ist der große Todte? Franz .


Ma guarda ben che lì spesso saetta
per trïonfar di mia madonna Amore:
se advien che possi far riparo al core,
fallo, puoi torna a colui che t'aspecta.


O horror metafísico de Outrem!
O pavor de uma consciência alheia,
Como um deus a espreitar-me! Quem me dera
Ser a única consciência animal
Para não ter olhares sobre mim!


Tag der Krone, Tag des Großen
Der sie glanzvoll hat erhoben,
Tag, den alle Herzen loben,
Tag der deutschen Tischgenossen,
Deine hellen Strahlen locken
Frühling aus geschmolznem Schnee,
Heilger Sonntag, deine Glocken
Rufen ernst aus heitrer Höh.


Tudjuk, magát emészti el, ki lázad,
ki lángot éleszt, könnyen lángba vész.
Jöjj, szent gyalázat, gyógyító alázat,
belül munkáló küzdelem: egész
kicsiny téglákból rakni föl a házat!
Jöjj, ősigazság, mit a gyermekész
derengve sejtett s ámulván fölismert,
mint próféták a köd mögött az Istent.


Du hörest uns in Nöhten,
Dein Nahm', Herr, schützet mich.
Wil uns die Trübsahl tödten,
So hilffst du wunderlich.
Du gibst, was wir begehren,
Und wenn uns hart beschweren
Die Plagen, ist dein' Hand
Von Raht und Taht bekant.


一度桃花岭
烟霞处处新
纵迷源上路
犹似武陵人


Aj, panenky milohezké,
Kdy se zardíc usmíváte,
Hrají v tvářích barvy české –
Zdaliž na to zpomínáte?


Dilató su victoria el vencimiento
por las riberas que el Danubio lava;
cayó África ardiente; gimió esclava
la falsa religión en fin sangriento.


Weh uns, weh, so riefen die Geister!
O das Mittel die ewig verschiednen,
All die Götter zu herbergen.


Dat fählt man, dat de Heister noch
tscharkt mankedörch, tschitscharkt;
Ruhrdunk, Dompap un Kreih se noch
dormank körrt, schalkt un karkt;


Köntösét szó nélkül eltépte,
Sebem kötözgetvén be véle;
S amit az áldozatra szánva,
Karján vitt elfedett kosárba’:
Elővevé és gyötrő éhem
Megenyhitette véle szépen;
És cseppjei hüvös kutfőnek,
Égő szomjam enyhére lőnek,
S vigasztalási ajakának,
Lelkemre nyugtatón hatának.


Lavinio, al comenzar de mi cuidado,
vi que a mi perdición iba derecho,
pero juzgué tal daño por provecho,
y así lo hubieras tú también juzgado;


C’est l’heure où le désir implore et persuade…
Le monde est amoureux comme une sérénade,
Et l’air nocturne a des langueurs de sérénade.
Les ouvriers du soir, tes magiques amis,


يا جاعل الجامع المعمور منتظراً
محاسناً منه في الأوصاف مبتدَعه
تركت للشوق حرًّا في جوانحنا
فلا خلا منك لا صفّ ولا جمعه


Tenea quell'Altaripa il vecchio conte
Anselmo, di ch'uscì questo malvagio,
che, per fuggir la man di Chiaramonte,
d'amici e di soccorso ebbe disagio.
La donna al traditore a piè d'un monte
tolse l'indegna vita a suo grande agio;
che d'altro aiuto quel non si provede,
che d'alti gridi e di chiamar mercede.


Brav z pastvy hojný pojaly už sruby,
hlas zvonku žalný zaplakal a zhas’,
v snu omamném tál význam žití hrubý
a dechem přírody byl okamžik a čas.


Ať žije! – Ne těch parasitů sice –
karabáč na ně! Dějin pomocnice.
Osudu dělník, chmurný, proklínaný.
Jsou záhady a otázky jsou dány,
jež nerozřeší žádná humanita,
a odstraní jen ocel války hbitá. –
Je hrozná, hnusná, když se zří jí v líce
a kudy prošla, nechce se jí více,
je příšernější než bouř dějin každá,
bezviných muka, milionů vražda,
popření Boha, paskvil humanity,
k bestii v lidstvu doklad znamenitý –
leč v řádech Věčnosti je složkou nutnou
a v dějinách vždy má svou nutnost smutnou,
neb Dějiny své operace mají.
Úd zanícený odříznouti dají,
když organismu jistou zhoubou škodí.
A jako všecko se jen v krvi rodí,
tak Doba mdlá, když v krvi dokonává,
syn její, nový Čas, jen z krve vstává.


Geliebt zu sein, du schöne Kunde,
Schön wie die Hand, die das Geständniß schrieb!
Nur schöner ist, wenn vom beseelten Munde
Entschwebet erst die süße, frohste Kunde –
Mit stummen Zeichen nehm ich nicht vorlieb.


Ouro Preto no inverno, uma manhã,
é cicatriz
No alto, a praça nítida
e o bairro de Antônio Dias,
embaixo, derruído em brum
Por entre a cortina azul
filtra-se o azul no azul
do vidro da janela antiga:
— Bom dia, magi
(Deitada vejo tudo — intacta —
como uma boneca de corda
sem corda há muito tempo)
Ouro Preto, 08 de julho de 1970


Uma bola de pano, num charco
Um sorriso traquina, um chuto
Na ladeira a correr, um arco
O céu no olhar, dum put
Uma fisga que atira a esperança
Um pardal de calções, astuto
E a força de ser criança
Contra a força dum chui, que é brut
Parecem bandos de pardais à solta
Os putos, os putos
São como índios, capitães da malta
Os putos, os putos
Mas quando a tarde cai
Vai-se a revolta
Sentam-se ao colo do pai
É a ternura que volta
E ouvem-no a falar do homem novo
São os putos deste povo
A aprenderem a ser homen
As caricas brilhando na mão
A vontade que salta ao eixo
Um puto que diz que não
Se a porrada vier não deixo


Sevřen nadšením hlupců a zhnusen drzostí lotrů,
již poštvali bestie v otrocích uzurpovaných,
nad hnízdem netopýřím, kde špína všechno třísní,
kde zlořečený dav sval každý ohmatává
– je shnilé caput regni, je shnilé celé regnum –,
bych neproklínal vše, směju se pronikavě
v zápasu bez konce ve vzduchu morovatém...