Um einen Myrtenzweig sich zu ersingen
Schickt seinen Schwan Petrarca Lauren nach,
Mit Lorbeerreisern füllt er das Gemach,
Doch kann er in den Myrtenhain nicht dringen.


Die Gattin hat ihn oft gesehn
Gedankenvoll im Sande waten,
Am Kontobuche seufzend stehn,
Und hat ihn endlich auch erraten;
Sie öffnet heimlich ihren Schrein,
Langt aus verborgner Fächer Grube,
Dann, leise wie der Mondenschein,
Schlüpft sie in ihres Mannes Stube.


El invicto soldado, bajo la gran coraza,
cautivo de un ensueño infantil y distante,
siente contra su pecho como tiembla anhelante,
el cuerpo voluptuosos que estrechamente abraza


意钓秋江不为鱼
六韬尚拟载徵车
东南腥血方涂地
何用人间有此书


So träumten Arm in Arm geheimnisvoll durchschauert,
Ein seltsam Paar, das andre Liebende bedauert,
Am Rande des Balkons die beiden jungen Frauen.


Geh still, geh still durchs Leben hin!
Geräusch wohnt nur im Hohlen, Leeren,
Und nie wird edler Mannessinn
Sich durch Trompetenschall entehren.
Schließt deines lautern Wortes Gold
Den Demant des Gedankens ein,
So sei die Sparsamkeit ihm hold
Und lasse es nicht billig sein.


Távolszakad a világ,
Nincsen, ami fájjon:
Ádám jár, és Éva jár
Édenkerti tájon.


Ich sehe, was ich wil, die Tafel leugt mir nicht;
Sie ist gar recht gemacht, mein Leben und mein Licht;
Kömt sie, so dünkt sie mich ihr schönes Bild zu sein,
Schau' ich das Bild dann an, so fellt mein Lieb mir ein.
Ists Wunder, daß sie mir so große Brunst erregt,
Weil bloß ihr Bildniß nur zur Liebe mich bewegt?


Denn wenig, aber Eines hab ich daheim, das ich,
Da niemand mag, soll tauschen, ein gutes Glück,
Ein lichtes, reines, zum Gedächtnis
Lebender Tage zurückgeblieben.


南徐隐士诗兄弟
君更眉间有白毫
一染函牛鼎中指
暮年方悔嚼空螯


Der Andere lächelnd dasselbe spricht,
Doch leuchtenden Blicks, mit verklärtem Gesicht:
»Ei, Bäume, Wiesen, Bach und Hain,
Und blauen Himmel und Sonnenschein!«


zu glauben, was an dieser Stelle stand.
Denn seit es nicht mehr war, schien es ihm so
seltsam: phantastischer als Pharao.
Und er war anders. Wie aus fernem Land.


独怜小筑向林扃
絓组年来意已轻
白李红桃开欲遍
满川春色在孤亭


Wenn wir auf die Erde treten,
Wenn ihr fester Grund uns trägt,
Wird, den Schöpfer anzubeten,
Unser Geist mit Recht bewegt,
Da er folgend's Lied erfindet:
GOTT, der Du die Welt gegründet,
So lang' Erd' und Himmel steht,
Sey Dein ew'ger Nam' erhöht!


Templos repleto
Nesta hora,
oram por ti,
velam por ti,
clamam por t
Respeito!


Du lehrest uns getrost zu deinem Vater treten/
Verleihe daß wir stets in deinem Nahmen beten.


Il est le bourreau frêle et, docte en longs tourments,
Du hautain nonchaloir où son mépris s'exile,
Gomme un prince barbare à l'ennui difficile,
Il médite à loisir ses lents raffinements.


Und was hättest du mir denn zu sagen,
und was gehst du meine Seele an,
wenn sich deine Augen niederschlagen
vor dem nahen Nichtgesagten? Mann,


Te engañas, no has vivido... No basta que tus ojos
se abran como dos fuentes de piedad, que tus manos
se posen sobre todos los dolores humanos
ni que tus plantas crucen por todos los abrojos.
Te engañas, no has vivido mientras tu paso incierto
surque las lobregueces de tu interior a tientas;
mientras en un impulso de sembrador no sientas
fecundado tu espíritu, florecido tu huerto.
Hay que labrar tu campo, divinizar la vida,
tener con mano firme la lámpara encendida
sobre la eterna sombra, sobre el eterno abismo...
Y callar... mas tan hondo, con tan profunda calma,
que absorto en la infinita soledad de ti mismo,
no escuches sino el vasto silencio de tu alma.


La mente se svegliò e disse: « O core,
perché enver'memoria non ti sculpi,
che teme che tua vertù non disperga? »


Si mi voz muriera en tierra


Ey wer doch wolt verlieren
So schöne Frühlings zeit?
Weil doch melancoliren
Hilfft warlich nit ein meit.
Ich heut noch will spatziren
Zum nechsten grünen waldt/
Vnd da dan musiciren/
Daß lieblich widerschallt.


1
Я помню ясн Вс Была веснЯ болен, беден, жалок, я не поняНо разве не весной мечты хоронят?
В душе был страх, недвижность, глубинЯ медлил у высокого окнМне мнилось: за стеною кто-то стонеЛюбимая, проклятая, жена —
Не слышно ей, что дух мой, дух мой тонеЯ бросился на камни сквозь окнНо не было Судьбой мне суждено
Достичь конца чудовищной ошибкИ я лежал, разбитый, на землИ слышал, как вверху, в лучистой мгле,
Роялю — отвечали звуки скрипк2
Прошли год Я в прошлом внов ЖивЯ в память заглянул, как в круг зеркальныИзломанный и спящий наяву,
Я в пропасти какой-то, изначальноНедосягаем свод Небес хрустальныЗаклятый замок жизни весь во рвВ разъятости двух душ, я, сон печальный,
Проклятым никого не назовСпасенный странной помощью Незримых,
Я все свои изломы исцелиЯ встал с земли в сияньи свежих сиНо с этих дней, сквозь смех, меж двух любимых,
Два строя звуков дух мой различил:
Двойной напев — врагов непобедимы


岸草不知缘底绿
山花试问为谁红
元造本来惟寂寞
年年多事是春风


Hat endlich schrecklich uns das Heer der Blasphemieen
Dort vor dem Richter angeklagt,
Daß nun die Geyerwuth der stygischen Harpyen
Uns an der Seele nagt?


欲开未吐半春阴
无奈江南风雪深
抱玉含香殊自好
春闺一片待郎心


Auf! Und pflanzet grüner Eichen
Ernste Haine ringsumher!
Betet, daß in deutschen Reichen
Buben freveln nimmermehr!
Betet, fluchet, daß die Sklaven,
Die den heil'gen Toten nahn,
Plötzlich alle Himmelsstrafen
Auf das schuld'ge Haupt empfahn!


Die schön- und weltberühmten Linden,
Die Oder nebst der schwarzen Spree,
Und was sich sonst vor Örter finden,
Allwo ich im Gedächtnüß steh,
Die darf ich jezt nur nennen hören,
So kriegt die Schwermuth Nahrungssaft,
Und daß sie mich zum öftern stören,
Das thut die süße Leidenschaft.


Noc blízka je... A vody kvílí,
a ztraceny jsou ve tmě lesy.
Jen v louku, do křů, dům kdes bílý
v údolí žlutá světla věsí.


Era nel hora che trahea i cavalli
Phebo del mar con rudagioso pelo
et lAurora di fior vermigli & gialli
iva spargendo dognintorno il cielo
& lasciato le stelle haveano i balli
& per celarsi postosi gia il velo
quando appresso a Parigi un di passando
mostro di sua virtu gran segno Orlando


„A ty taká! – a ty taká!“ klené
Jedna druhou tu dvě sestřičky
Serbské, dávaly si poličky,
Hokyně co Pražské rozzlobené;


Und er aß nicht mehr und er schlief nicht mehr
Und vertrank die Löhnung an Land.
Und er dachte an die schöne Marie,
Am Griffe des Messers die Hand.


Našla mne v lese
na mechu spící.


单衣小立怯西风
病骨诗愁冷淡中
一片清秋在何处
豆花篱落雨濛濛


重阳无数日
风雨登临缓
会见天气佳
黄花插须满


Te fuiste sin avisar,
en mis brazos te encontrabas,
en la noche fría de negro porvenir,
ahora esta por venir
el recuerdo de ese día
y cierro la razón
ante el hecho consumado
de tu muerte.
Los puños sangrantes,
golpeando el viento
del destino negro
que nos separó,
sangre y carne
ha quedado enterrados
donde lo único vivo
es mi dolor.
No quiero pensar en invierno,
Lo siento como témpano
eterno de mis lamentos,
lucho para olvidarte
pero la daga se clava
más y más,
hasta que el injerto del metal,
haga surgir
La Flor De la Muerte.
Despierto de súbito
sudando de pavor me encuentro,
levanto la vista al cielo sonriendo,
todo fue un sueño
y a mi lado te encuentras
envuelta en los brazos
de mi amor.
Abro los ojos
Desmesuradamente,
muero al saber
que a mi lado
esta la señora muerte,
besando tu frente.


gafil kişilermiş şu insanlar vesselam


Ich bin ganz unaussprechlich froh,
Daß du gekommen bist,
Daß du, obzwar auf Heu und Stroh,
Wirst Mensch und Kind gegrüßt.
Ach, laß dein Zuckermündelein
Mein arme Seel erquicken
Und die verliebten Äugelein
Erfreulich auf mich blicken.


Еще надеяться — безумиСмирись, покорствуй и пойми;
Часами долгого раздумия
Запечатлей союз с людьмПрозрев в их душах благодатное,
Прости бессилие минут:
Теперь уныло-непонятное
Они, счастливые, поймуТа Зная свет обетования,
Звездой мерцающий в ночи,
Под злобный шум негодования
Смирись, покорствуй и молч


Dreihundert Gideons! Willkommen tausendmahl
In dem Jehova Jesusjah!
Dringt fort, dringt fort, ihr Gottsgekohrne!
Trompetet, drommetet den Herren zupreisen!
Dem Herren unserm Gott, der alles wohlgemacht,
Und seine kinder nimmt vor aller welt in acht,
Das Babels fabelsbau zun füssen lig gebracht.


Ó Sol, olho de Deus aberto sempre,
Guia meus passos trêmulos ainda
Por entre as flores dos jardins celestes
Em que Camões ceifou perpétuos louros!
Para cantar as lendas esquecidas
Do ninho meu paterno, à sombra amiga
Das copadas mangueiras embalado
Pelas auras dos trópicos aos cantos
Da ferrenha araponga do deserto;
Para cantar as graças feiticeiras
Do meu berço de musgo inda selvagem
Como os primeiros que dormiram nele,
Dá-me um raio dos teus! um só me bastar
Que me esqueçam depoi terei vivido!
Que tu, página branca para o mundo,
Irás talvez vagar onde eu já durma,


O mes filles, gardez vos fronts tachés de lie,
Sous la pourpre héroïque et sous le péplos blanc !
O Melpomène, et toi, vendangeuse Thalie,
Buvez toujours le flot généreux de mon sang.


Da sah ich durch die Sträuche
Mein Mädchen bey dem Teiche.
Das hatte sich, zum Baden,
Der Kleider meist entladen,
Bis auf ein untreu weiß Gewand,
Das keinem Lüftgen widerstand.


V modlitbách když hlavu schýlí,
šeptnu: „Ty jsi anděl bílý!


Всё зеленее и светлее,
Всё ближе счастье и теплК чему же ненависть и зло!
Всё зеленее и светлее,
И откровенней, и нежнее
Через вагонное стекло,
Всё зеленее и светлее,
Всё ближе счастье и тепл10 марта 1913  Вагон Новоукраинка — Помошна


Jdu hvozdů tmou bez v slunce žhavé víry,
náměstím plným, kde nebudu sám!
Co zpěvy svoje ve svět kladu šírý,
já na panenství jejich vzpomínám...


È la cuna ancor vuota, ma Ella sente
che l'ora dell'avvento è assai vicina
che ben presto il Messia sarà presente.


Wanderten von Stern zu Stern,
Sahn in alle Weiten,
Sahen selber Gott den Herrn
Durch die Himmel schreiten.


Der Rauch meines Herdes
Umzieht meine Linden,
Die von Schwalben umzwitschert sind.
Das ist das Glück.
Wünschst du noch mehr?
En gode Sigarr.


Erfülle, Jesu, mein Gemüth
Mit solcher ungeschminkten Güt.
Drey soll mit Lieb' ein Hertz verehren:
Dich erst, den Nechsten nach, und sich.
Ich theile meins für ihn und dich;
Nehmt Alles, ich will nichts begehren,
Denn wenn ich nichtes von mir halt,
So krieg' ich deines Bilds Gestalt.


Je to jakés dávné snění,
jež nám nikdy neumřelo:
bez lásky že štěstí není.
Co jsme dali, to jsme dali
ochotně a bez váhání
pro své krásné milování,
na němž vždy nám záleželo.
Vždycky tolik moje byla,
ano – tvoje... ano – moje...
Kam jen potom naše něha,
kam jen potom zabloudila –?


Quelle due belle giovane amorose:
chavean Ruggier da lempio stuol difeso
da lempio stuol: che dianzi se gli oppose
su quel camin: chavea a man destra preso
gli dissero: signor le virtuose
opere vostre: che gia habbiamo inteso
ne fanno ardite: che laiuto vostro
vi chiederemo: a beneficio nostro


Da darff Ich nicht
Ohn' einigs Licht
Wie hier bei Nacht' oft wallen;
O süsser Ohrt,
Wo fohrt und fohrt
Mein Danklied sol erschallen!


Jehova Jesus Jah! Mein knien, flehen, beten
Erhilt durch dich den Sig: doch ward ich höchst gedrükkt!
Dein Weisblau hat durch Judas mich beschwärtzet,
Bis du sein schwartz vom himmel selbst wegnimmst!
Imehr mir zeugt so grosser zeugen wunder:
Imehr ward ich zum eusersten geqüält.
Ich stig so hoch bis an des Gipffels Eins,
Bis an di Sonn des Jesusreichs!
Das ich nun endlich still in deinem Ruffe steh,
Erwartend selbst von Dir, mein Vater, deine leitung!


Wie uns die lieb ein liecht, ein luft das leben gab,
und wie ein feur (uns beed verliebend) uns erleuchtet;
so hat ein wasser auch erdrenkend uns befeuchtet,
und nu von einer erd bedecket' uns ein grab.


Však občansky když vyjde jen,
on, gentleman,
jde zvolna, v perkách z krokodilích koží –
žel, doma všecku velebu svou složí,
a je zas commis ve smíšeném zboží.


Dein Rosenmund, wenn er sich regt,
Verzückt mir Kraft und Sinnen,
Dein Atem, wenn er mich anschlägt,
Zeucht meinen Geist von hinnen.
Was an der Kehle mich erfreut,
Ist ewge Süßigkeit.


Hilf, Himmel! welch' ein grauses Schrecken
Sucht unser werthes Vaterland
Mit Rauch und Flammen zu bedecken,
Ich spüre nichts als Mord und Brand.
Wo ist der Friede hingeflogen?
Hat denn der Scythen Pfeil' und Bogen,
Und Mechmets ungeheures Schwerd
Der Länder Sicherheit verzehrt.


Leise ließ man dich ein, als wärst du ein Zeichen,
Frieden zu feiern. Doch dann: rang dich am Rande der Knecht,
– und, aus den Höhlen, die Nacht warf eine Handvoll von bleichen
taumelnden Tauben ins Licht... Aber auch das ist im Recht.


Od vás nesu ke Sloupsku a Míšni
Svaté horkých selzí obětě,
Kde rty Němec slavskými se pyšní;


Všude, všude hledával jsem, pro co není v řeči slova –
tisíckráte nenašel jsem, tisíckrát jsem hledal znova.
Trny ruce rozedraly, po tmavé jsem cestě tápal,
všechny údy mrazem zkřehly – ale zahřál duše zápal.
Nyní jsem se zklamán vrátil ve svém smutném mládí stár,
když mé hvězdy vypršely, když mi v duši shasl žár...


As ik noch schell, kumt Kunrad sin ol Moder
Un weent un schriggt un klagt ęr grote Noth:
Sin Vader war sik noch int Sark umkehren,
Wenn Peter de Kemedijantendiern neem.
Se harr em Allens seggt un weent un schręgen,
Un harr em będt vun Himmmel bet to Eer,
Un Allens weer umsunst; ik much doch hinkam'
Un em mal Schimp un Schann un Scham vœrholn!


Sieh Riesenbäume, die geschont dein Streich,
Mit Kränzen üpp'ger Schlingeblumen reich
Behängt die Arm', als Abgesandte stehn,
Die kamen, Frieden von dir zu erflehn!


Nun sehe dein Auge ich leuchten
und strahlen Eigne Glut,
nun richtet das Haupt dir wieder
empor der alte Mut.


V ten jásot a smích, v ten ševel a ples,
v ten zářící, vonný a slunný les
můj nápěv kles’,
jak dumná nota s buků:
Ó, dokud vše kvete, milujte jen,
jak vlna v řece tak uniká den,
jdem zmaru v plen
vstříc v každém srdce tluku!


No es verdad
Compañero del sendero
Que cuando volvía la mirada
Tu sonrisa era mi velo?
No es cierto
Edecán de mis desventuras
Que cuando caído me hallaba
Siempre acudías en mi ayuda?
No es así también
Luz que me sirve de guía
Que en las noches más oscuras
Tú eras el sol que en rescate acudía?
Y no creo exagerar
Humilde alma terrenal
Si digo que ante todo abismo
Permaneciste fiel hasta el final?
Por ello, y por mucho más
En este día de nocturna soledad
Quiero esculpir con mis manos
Una efigie de eterna amistad
Que ni ser vivo
Ni criatura celestial
Ni siquiera los vientos
Puedan nunca derribar
Sé que es parco regalo
El que dispongo en tu honor
Pero para compartir están
El amor, el secreto y el dolor
Que creo son lo más importante
Y lo que nunca perecerá
Pues nuestras memorias
Jamás lo podrán olvidar
Y bien alto en las montañas
El símbolo siempre brillará
Como estrella para los perdidos
Que no han llegado a amar
Pues nosotros aunque no la veamos más
No necesitamos ver su eterno resplandor
Pues otro mucho más brillante
Brillará por siempre en nuestro interior


ve yenildim ve sustubi̇tmeyen


أَمَوْطِنِيَ الَّذِي أَزْعِجْتُ عَنْهُ
وَلَمْ أَرْزَأْ بِهِ مَالاً وَلاَ دَمْ
لَئِنْ أَزْعَجْتُ عَنْكَ بِغَيْرِ قَصْدِ
فَقَبْلِي فَارَقَ الْفِرْدَوْسَ آدَمْ


Gőgje - oly nagy mint alakja -
Dísznyerésnek itt örül
S fityma dölyffel hánykolódva
Jár a bajnokok körül.
“Itt aczélom, küzdni szomjas,
Szembe most a ki vitéz;
Esküszöm! ma porba fürdik,
És az égre háttal néz.”


So schrecklich ist vergangen/
Der von dem Geitz gefangen/
Diß Blutt zu Marckte bracht!
In diese Wehmuth lauffen/
Die Christum noch verkauffen/
Wenn deß Gewissens Grimm erwacht.


Mlčí tu všecko.
Není tu ptáků, není květin,
v houští jak nevsáknutá by krev
dosud vlhla.


Da kommen Wagen dir so vollgehäufet 1 ,
Wie Wagen, die das Erndtevolk regiert,
Wenns Weizen, den die Sonnenglut gereifet,
Mit Lobgesang ins frohe Dörfchen führt.


Wie sich auch die Wolken ballten,
Wie das Leben sich verschwor –
Mit stets reinerem Entfalten
Schwang sich still mein Geist empor.


Als sich zum fünften Male im Westen
Die Sonne verbarg vor des Mondes Schein,
Bedrückte wieder die Luft Chodschesten,
Des schönen Fremdlings Lust zu sein.
Und sprach mit Seufzern, tief entpreßten,
Zu unserm klugen Papagein:
Wie kannst du mich so bangen sehn!
Grausamer Vogel, laß heute mich gehn!
Der Papagei benetzte sich
Die dicke Zung, tat einen Strich
Mit seinem Schnabel am Gefieder,
Hob müd die schweren Augenlider
Und sprach, ein wenig schläferig:
Geh, schöne Frau! Beeile dich!
Denn, Herrin, sieh, es kann geschehn,
Dein Gatte kehrt mit einmal wieder,
Und, was du dir in Wünschen baust,
In heißen Sinnen lebend schaust,
Wirst plötzlich du verschwinden sehn,
Wie jene Vier ihr Meisterstück.
Verschwunden wars, kam nie zurück.


Do světa se dobře chodí sice,
ale šťasten, kdo se v zdraví vrátí.
Uchvátil se, sotva může státi,
neřku spěšně za svým cílem jíti.
Belhal po lukách a trhal kvítí,
sedl s nimi, kytici si vázal,
dokud nesvadla, ji v rukou nose.
A když zastavil se na rozkose,
takto lidí po každé se tázal:
„Milý zlatý, dej vám Pán Bůh zdraví!
Kde pak tady v skalách zůstávají.
Domů nemají, med jedí plavý,
nevypadají jak lidé v kraji,
proto prý se schovávají v zemi.
Rád bych pohovořil s lidmi těmi.“
A tu každý zastavil se chvíli,
mlčky v kraj se v pravo, v levo dívá,
a kde spatří skály trčet vzhůru,
sehnuv hlavu ukazuje holí:
„Tam, co vidíte ten oblak bílý,
hleďte, s horou v jednu kupu splývá,
tam je vidět, hlehle, Mužskou hůru.
A co živ jsem, slýchám po vůkolí,
že tam jeskyně jsou v skalách skryté.
Kdo tam může bydlet nežli – víte?“
Pokříživ se člověk kráčí k předu,
sklenář k hoře, jež mu na pohledu.


Tu sempre estarás aqui,


Der Herr ist fromm und herzlich gut
Dem, der sich prüft und Buße tut,
Wer seinen Bund und Zeugnis hält,
Der wird erhalten, wenn er fällt.


مَدْحُ النَّبيِّ أُمانُ الخائفِ الوجِلِ
فامْدَحْهُ مَرْتَجِلاً أَوْ غيرَ مُرْتَجِلِ
وَلا تُشَبِّبْ بأَوْطَانٍ وَلا دِمَنٍ
ولا تُعَرِّجْ عَلَى رَبْعٍ ولا طَلَلِ
وصِفْ جَمالَ حَبيبِ اللهِ مُنْفَرِدَاً
بِوَصْفِهِ فَهْوَ خَيْرُ الوصْفِ وَالغَزَلِ
ريْحانَتاه على زَهْرِ الرُّبا
رَيْحانَتاهُ مِنَ الزَّهْراءِ فاطِمَةٍ
خَيرِ النِّسَاءِ وَمِنْ صِنْوِ الإِمامِ علي
إذا امْتَدَحْتُ نَسِيباً مِنْ سُلاَلَتِهِ
فهْوَ النَّسِيبُ لِمَدْحِي سَيِّد الرُّسُلِ
مُحَمَّدٌ أَفْضَل الرُّسْل الَّذي شَهِدَتْ
بِفَضْلِهِ أَنبياءُ الأَعْصُرِ الأُوَلِ
لَمْ يَعْدُهُ الحُسْنُ في خَلْقِ وفي خُلُقٍ
وَلَمْ يَزَلْ حُبُّهُ لِكُلِّ خَلِي
وَقِفْ عَلَة سُنَنِ المَرْضِيِّ مِنْ سُنَنٍ
فإنَّ فيها شِفاءَ الخَبْلِ والخَبَلِ
ونَزِّهْ الفِكْرَ في رَوْضاتِ فِكْرَتِها
واجْنِ البَلاغَةَ مِنْ أَغْصانِها الذُّلُلُ


Nur des Meeres wechselvolle
Woge, die sonst hier gekreis't,
Wich von ihrer Uferscholle,
Und wie sie der Menschengeist.


Ni amor con blando sueño
de imaginar süave
al suyo dio solícitos desvelos,
ni adora tierno dueño,
ni se queja del grave,
ni sus méritos puso contra celos;
que si a los mismos cielos
no toca el señorío,
¿por qué ha de ser esclavo el albedrío?
Agradecida mira
la planta, que a su mano,
porque la puso, le rindió tributo;
y contento, se admira
de ver que el cortesano
de tantas esperanzas pierda el fruto;
que no hay rey absoluto
como el que por sus leyes
conoce desde lejos a los reyes.
Siempre el hombre discreto
donde el poder alcanza
el apariencia del vivir limita;
dichoso el que este efeto
ha dado a su esperanza,
y del caer las ocasiones quita;
si en la tierra que habita
los ojos pone atentos,
aun no pasa de allí los pensamientos.
Quien no sirve ni ama,
ni teme ni desea,
ni pide ni aconseja al poderoso,
y con honesta fama
en su aumento se emplea,
sólo puede llamarse venturoso.
¡Oh mil veces dichoso
quien no tiene enemigo
y todos le codician por amigo!


Da drin: das träge Treten ihrer Tatzen
macht eine Stille, die dich fast verwirrt;
und wie dann plötzlich eine von den Katzen
den Blick an ihr, der hin und wieder irrt,


几代生涯傍海涯
两三间屋盖芦花
灯前笑说归来夜
明月随船送到家


Wie der Wind zu Herbsteszeit
Mordend hinsaust in den Wäldern,
Weht mir die Vergangenheit
Von des Glückes Stoppelfeldern.


En dócil plomo ¡oh fiera! te retrata;
y porque exento vivas de vencido,
vida te solicita si te mata


Sajátod e véges határban
Nincs egy arasznyi földdarab:
A mindenség közbirtokában
Mégis te vagy leggazdagabb.


Resgatam temas de valentia
Em que brigavam por lemas de alforria:
Libertar a alma e o corpo
Amar à exaustão e revelia!


Nun zur Höhle kehrt er wieder,
Volk und König ihn geleiten. –
Nicht zum König, nicht zum Volke
Kehrt der Auserwählte wieder:
Denn die Sieben, die von lang her,
Achte waren's mit dem Hunde,
Sich von aller Welt gesondert,
Gabriels geheim Vermögen
Hat, gemäß dem Willen Gottes,
Sie dem Paradies geeignet,
Und die Höhle schien vermauert.


Jsme zbyteční zde, pojďme, příteli,
však jedno z prorocké ti duše dím,
on zhyne bídně – my jej přežijem
a povíme si, proč. To víme již!


Suche nicht verborgne Weihe!
Unterm Schleier laß das Starre!
Willst du leben, guter Narre,
Sieh nur hinter dich ins Freie.


S výčitkou němou oči zmírající,
utkvěly pevně na Žižkově líci...
Zachvěl se Žižka, výkřik bolu divý
se vydral z prsou. Hrozným hlasem zvolal:
„Ustaňte, bratří, dokonáno dílo!“


Kdo svou nectí vlast a nemiluje
Její starobylé památky,
Bloudíc jako dítě bez matky
V cizině se jenom potuluje:
Ten se nesmí hlásit ku věncům, –
Těm, co uvilo jest Thermopyle
V dějích k slávě Spartě ušlechtilé.


Wo war damals Raht zu finden?
Ach! man sah' auff Gott und Dich,
Sonst must' Hertz und Hoffnung schwinden,
Hierauff gründet alles sich,
Wie ein Schiff in Nöthen fest
Auff den Ancker sich verläst.


Ty jako myšlénka jsi velká, smělá,
jež vzlétá nejvýš nade rmuty světa
a k nebi spěje – s hvězdami se snoubí...
Kéž v tobě na sta vzejde jich a zkvétá!


桃欲呈红柳弄阴
麦田青已没鞋深
春堤细雨篮舆湿
婆饼焦声在竹林


Blos zeigt er sich bis an die Knie,
Kein schönern Fuß sie sahen nie,
Der Fuß wohl überm Saal erscheint,
So schön und weiß wie Elfenbein,
Der Ritter still saß bey der Braut,
Die schrie auf und schrie laut.


أَيُّ مَرعى عينٍ وَوادي نَسيبِ
لَحَبَتهُ الأَيّامُ في مَلحوبِ
مَلَكَتهُ الصَبا الوَلوعُ فَأَلفَت
هُ قَعودَ البِلى وَسُؤرَ الخُطوبِ
نَدَّ عَنكَ العَزاءُ فيهِ وَقادَ ال
دَمعَ مِن مُقلَتَيكَ قَودَ الجَنيبِ
صَحِبَت وَجدَكَ المَدامِعُ فيهِ
بِنَجيعٍ بِعَبرَةٍ مَصحوبِ
بِمُلِّثٍ عَلى الفِراقِ مُرِبٍّ
وَلِشَأوِ الهَوى البَعيدِ طَلوبِ
أَخلَبَت بَعدَهُ بُروقٌ مِنَ اللَه
وِ وَجَفَّت غُدرٌ مِنَ التَشبيبِ
رُبَّما قَد أَراهُ رَيّانَ مَكسُو
وَ المَغاني مِن كُلِّ حُسنٍ وَطيبِ
بِسَقيمِ الجُفونِ غَيرِ سَقيمٍ
وَمُريبِ الأَلحاظِ غَيرِ مُريبِ
في أَوانٍ مِنَ الرَبيعِ كَريمٍ
وَزَمانٍ مِنَ الخَريفِ حَسيبِ
فَعَلَيهِ السَلامُ لا أُشرِكُ الأَط
لالَ في لَوعَتي وَلا في نَحيبي
فَسَواءٌ إِجابَتي غَيرَ داعٍ
وَدُعائي بِالقَفرِ غَيرَ مُجيبِ
رُبَّ خَفضٍ تَحتَ السُرى وَغَناءٍ
مِن عَناءٍ وَنَضرَةٍ مِن شُحوبِ
فَاِسأَلِ العيسَ ما لَدَيها وَأَلِّف
بَينَ أَشخاصِها وَبَينَ السُهوبِ
لا تُذيلَن صَغيرَ هَمِّكَ وَاِنظُر
كَم بِذي الأَثلِ دَوحَةً مِن قَضيبِ
ما عَلى الوُسَّجِ الرَواتِكِ مِن عَت
بٍ إِذا ما أَتَت أَبا أَيّوبِ
حُوَّلٌ لا فَعالُهُ مَرتَعُ الذَم
مِ وَلا عِرضُهُ مَراحُ العُيوبِ
سُرُحٌ قَولُهُ إِذا ما اِستَمَرَّت
عُقدَةُ العِيِّ في لِسانِ الخَطيبِ
وَمُصيبٌ شَواكِلُ الأَمرِ فيهِ
مُشكِلاتٌ يُلكِنَّ لُبَّ لَبيبِ
لا مُعَنّى بِكُلِّ شَيءٍ وَلا كُل
لُ عَجيبٍ في عَينِهِ بِعَجيبِ
سَدِكُ الكَفِّ بِالنَدى عائِرُ السَم
عِ إِلى حَيثُ صَرخَةُ المَكروبِ
لَيسَ يَعرى مِن حُلَّةٍ مِن طِرازِ ال
مَدحِ مِن تاجِرٍ بِها مُستَثيبِ
فَإِذا مَرَّ لابِسُ الحَمدِ قالَ ال
قَومُ مَن صاحِبُ الرِداءِ القَشيبِ
وَإِذا كَفُّ راغِبِ سَلَبَتهُ
راحَ طَلقاً كَالكَوكَبِ المَشبوبِ
ما مَهاةُ الحِجالِ مَسلوبَةً أَظ
رَفَ حُسناً مِن ماجِدٍ مَسلوبِ
واجِدٌ بِالخَليلِ مِن بُرَحاءِ ال
شَوقِ وِجدانَ غَيرِهِ بِالحَبيبِ
آمِنُ الجَيبِ وَالضُلوعِ إِذا ما
أَصبَحَ الغِشُّ وَهوَ دِرعُ القُلوبِ
لا كَمُصفيهِمُ إِذا حَضَروا الوُد
دَ وَلاحٍ قُضبانَهُم بِالمَغيبِ
يَتَغَطّى عَنهُم وَلَكِنَّهُ تَن
صُلُ أَخلاقُهُ نُصولَ المَشيبِ
كُلُّ شِعبٍ كُنتُم بِهِ آلَ وَهبٍ
فَهوَ شِعبيِ وَشِعبُ كُلِّ أَديبِ
لَم أَزَل بارِدَ الجَوانِحِ مُذ خَض
خَضتُ دَلوي في ماءِ ذاكَ القَليبِ
بِنتُمُ بِالمَكروهِ دوني وَأَصبَح
تُ الشَريكَ المُختارَ في المَحبوبِ
ثُمَّ لَم أُدعَ مِن بَعيدٍ لَدى الإِذ
نِ وَلَم أُثنِ عَنكُمُ مِن قَريبِ
كُلَّ يَومٍ تُزَخرِفونَ فِنائي
بِحِباءٍ فَردٍ وَبِرٍّ غَريبِ
إِنَّ قَلبي لَكُم لَكالكَبِدِ الحَر
رى وَقَلبي لِغَيرِكُم كَالقُلوبِ
لَستُ أُدلي بِحُرمَةٍ مُستَزيداً
في وِدادٍ مِنكُم وَلا في نَصيبِ
لا تُصيبُ الصَديقَ قارِعَةُ التَأ
نيبِ إِلّا مِنَ الصَديقِ الرَغيبِ
غَيرَ أَنَّ العَليلَ لَيسَ بِمَذمو
مٍ عَلى شَرحِ ما بِهِ لِلطَبيبِ
لَو رَأَينا التَوكيدَ خُطَّةَ عَجزٍ
ما شَفَعنا الآذانَ بِالتَثويبِ


紫阳道院古丹青
恨渠犹画化胡经
晚香灭没人归后
自有天风撼玉铃


لله ليلتنا في صحن صحنايا
لما امتلا بالصفا والبسط هايا
وحين زال العنا عنا الذي عايا
صرنا ننادي لإقبال الهنا يايا


حتام طول الأماني والتعلات
بحب دنياي هذي ذي الدنيات
أبغي العلاج لعلات بليت بها
فالحرص والطمع المرذول علاتي
سوفت بالتوب حتى الشيب أهرمني
أبعد شيب امرئٍ تسويف توبات
بلغت في العمر غاياتٌ وما برحت
نفسي بحال عمايات وغيات
يا للعجائب من شيخ ثوى هرماً
ولم يزل وهو في غي الصباوات
سمع أسك وأضراس قد انهدمت
والضعف في بصر أقوى الشهادات
إن لم تكن لي من الرحمن هاديةٌ
لطائف العفو أغوتني غوياتي
يا سامعاً دعوات المسلمين إذا
آبوا ومنك رجو كشف البليات
أدعوك دعوة محاج لذي كرمٍ
أنت الكريم اقض لي مولاي حاجاتي
زلت بي النعل فيما أنت ساخطه
وقد سألتك أرجو ستر زلاتي
أنا المسيء وأنت اللَه ذو منن
لعل صفحاً وإلطافاً ومنات
بباب عفوك إني واقف ويدي
مددتها راجياً إنجاز جازات
فمنك مولاي قد أملت نيل منىً
أن تغفر الذنب عمدي أو خطيات
ويلي إذا لم تكن لي منك سابقة
بالفوز خاتمة لي بالسعادات


Wenn Ein Mensch bei Verstand
Noch mit uns flucht,
Der Vorurteile Band
Zu tilgen sucht!


4. O du wah res Oſter-Lamm/
Laſſe mich dein Fleiſch genuͤſſen/
Welches dort am Creutzes-Stamm
Meine Schulden buͤſſen muͤſſen.
Zucker-ſuͤſſes Seelen-Brodt/
Artzney wider Noth und Todt.


Nur fern am Horizont – ein wilder Strahl –
Aufleuchtet manchmal noch die alte Qual.


Tvou slávu ať zpívají,
ó živote – ženo,
i bolestnou rozkoš bytostí,
co z vás jich narozeno.


 Franco, ma destro. A primo non è bene
buttarsi a nuoto, come fa taluno,
che quando ha dato il tuffo, e' non si tiene,
e tanto annaspa che lo scopre ognuno.
Prender la lepre col carro conviene,
girar largo, non essere importuno,
tastare e lavorar di reticenza,
con quel giudizio che pare imprudenza.


Mir sank das Haupt so grabwärts;
Die Wellen glitten gemach.
Mein Kahn trieb leise abwärts
Den schwarzen Husaren nach.


Én pedig ez únt világban
Még itt maradok,
Míg e gyászos árvaságban
Majd elhervadok.
Addig is a sírnak halmát
Meglátogatom
S gyakorta szívem fájdalmát
Itt lejajgatom.
Mind ide temettem
Valamit szerettem:
Óh, remek
Tetemek!
Isten hozzátok!


Velkonoční zvon,
ach, to anděla zpěv jeho ton;
cherub bílý v jeho chvění
v hořkém zpívá roztoužení:
Kde jest On, On, On?


Hazatartok én, hogy végre valahára
Sok küszködés után legyünk egymás párja,
Egymás párja leszünk, boldogok, gazdagok;
Senki fiára is többé nem szorulok.


أَطاعَكَ قَلبي جاهِداً فَعصيتهُ
وَأَصلَيتُهُ نار التَجَني وَلَم يَجن
فَيا لَيتُهُ في الدَهر يَوماً يَطيعُني
فَقَد عَقَني حَتّى كَأَن لَم يَكُن مني
وَقَد جَدَ في اتلاف نَفسي مَع الهَوى
وَاِنحَلَ جِسمي فَهُوَ أَوهى مِن العَهنِ
وَلَيسَ اِنسِكاب الدَمع بِبَرد غلةً
مِن الوَجد وَيَجدي مِن الشَوق أَو يَغني
رَعى اللُه مَن لَم يَرعَ عَهديَ إِذ جَفا
وَأَعرض حَتّى طيفُهُ مُعرض عَني
وَكَيفَ يَزور الطَيف حَيران لَم يَقع
لِمُقلَتِهِ في الدَهر جفن عَلى جفن
إِذا أَنتَ لا تُحسن فَما ثمَّ محسن
وَهَل يُوجد الإِحسان إِلّا مَع الحُسن
وَإِن تَبغِ إِتلافي فَفي الدَهر مقنع
يَسوق الرَدى لِلحَرّ بِالهَم وَالحُزن
وَمَن لَم يَمُت في طاعَة الحُب راضياً
فَلا جادَ مَثواهُ سَكوب مِن المُزن
عَذيريَ مِن دَهر يَجور مَع الهَوى
وَيُفسد ما يُسديهِ بِالرَد وَالمنّ
سَأَفني زَماني بِالتَوَكُل وَالرِضى
وَأَزجر نَفسي عَن مواردة الأَجن
وَأَعرض عَن ود اللِثام وَالتَجي
بِنَفسيَ مِن عِز الإِباءِ إِلى حصن
وَهَل يَرتَضي الحُرّ الهَوان لِنَفسِهِ
وَلَو أَنَّهُ في جَنة الخُلد أَو عَدَن
فَلا وَالدُجى وَالبيد وَالعيس وَالسَرى
وَما قَد أُقاسي لَيسَ ذَلِكَ مِن شَأني
وَلَيسَ بِبَيع النَفس مَن دُون وَجهِها
وَلا في فُراق الدار لِلحرّ مِن غبن
وَما فَضل نَفسي الحُرّ وَاللَهُ كافل
لِأَرزاقِهِ إِن ذلَّ يَوماً لِيَستَغني


Corinnen denkt Herr Stax, Corinnen,
Denn weiter denkt er nichts,
Vom Morgen an, bis zum Beginnen
Des Mondenlichts.
Als er einmahl vor einer Weile
An seinen Vater schrieb,
Schloß er den Brief mit dieser Zeile,
Behalte mich, Corinna, lieb.


Ma resguard a sto punt chì
s'el gh'avess on quaj sospett
ch'el domanda cunt de mì
al sò amis don Benedett;
lu el dirà, ch'el me cognoss,
se foo onor o nò al sur Ross.


Mnoho zašlo, mnoho času
Od císařů panování;
Z dějepisných známe hlasů
Velké jejich počínání;
Víme, jak udatní byli:
V boji, v míru, v bitev hluku
Nepustili s meče ruku,
Až celý svět podmanili. –
Jaký ale zní to hluk
U císaře zde římského?
Povyk lidu zbouřeného,
Čili zbraně strašný zvuk? –
Mejlíte se, vzácní páni!
Římské časy nejsou více!
Uzenář to při sekání –
Chutné chystá jitrnice!


Ein Volk hast du vom Fall erlöst, o Mars!
Von Schmach der Knechtschaft hieltest du es rein
Und willst dafür die Jugend eines Jahrs;
Nimm sie! sie ist dir heilig, sie ist dein.«


Po dlouhých, dlouhých nocích snů tak vlažných,
při hebkém přástvu měsícových smutků,
v besedách s přítelem má duše pláče...


A němě jsem hleděl po neznámém kraji,
měl neznámé přání jsem, neznámý cit,
jež lidská si duše jen vytvoří v báji,
když vykřik’ kdos: v dálce je jezero zřít.


Non solo aver per sé buona armatura
quanto più si potea forte e leggiera,
ma trovarne ai compagni anco avea cura,
che se mai lor ne fu bisogno, or n'era.
Seco gli usava alla fatica dura
due fiate ogni dì, mattino e sera;
e seco in maneggiar arme e cavallo
facea provarli, e non ferire in fallo.


Sie raubt das krause Blondgelock
Manch einem Edelkinde,
Beschert ihm einen schwarzen Rock
Und eine blanke Binde.


Meine Kraft denn ist es nicht
Daß ich mich zu dir aufricht,
Nein, nur du kannst diese geben.
Mach' mich deines Geistes voll,
Wenn der zieht, so folg' ich wol,
Wenn der hebt, kann ich mich heben,
Wenn der mir sein Bild hält für,
Seh' ich dich schon kenntlich hier.


A co jsem já, jejž noha oněch stínů
jen jedna zašlápnout můž‘ na věčnosť?
Svých písní všaký kdybych vypěl skvost,
jejž vyhlatila krása v ňader klínu,
on nestačil by na jediný pyl
těch čarných květů, jimiž ozdobil
Tvé čelo Tvůrce blankytného týnu.


Nun reiß ich mich aus diesen Mauren,
Doch nein, hier setz ich mich erst hin.
Hier hat mein Thirsis stets gesessen,
Und diesen Sitz so hoch geweiht.
Jedoch, hier ist mir alles öde;
Denn Thirsis fehlt, drum will ich gehen,
Was hast du, Dorf, das wohlgefällt?
Nichts, als daß Thirsis hier gewohnt.


Noch tönet, wie leiser Harmonikaklang,
Mir tief in der Seele dein süsser Gesang.
Du rührst im Grazienschleier
Die lesbische Leier.


Szemeidet lehunyod,
És orczádat lesunyod;
Hogy apácza vagy, gondolják,
Szeplőtelen hittel tartják:
De megcsalt hiv reményem,
Kétségtelen piczinyem
(vagy: napfényem).


Che molto tosto s'apacificava
Comeco, sì battuta no·m'avea,
Ché troppo dolzemente mi scuffiava.


Natura che a se stessa t'ha producto
senz'altro aiuto e di te sol si avanta,
sopra te infonde di sua grazia quanta
gli elementi puòn dare e il mondo tutto.


安石东山志不渝
归来寻得静工夫
从教更为苍生起
携妓何妨且自娱


休对风光感物华
且将春酒趁春赊
一声杜宇芳菲晚
只有荼𧃲芍药花


椒殿霞觞举
金花拆胜鲜
年年庆佳节
眉寿祝绵延


Haga la cuenta de mi vida
o haga la cuenta de no haber aún nacido
no alcanzaré a librarme.
   No será lo que aún no haya venido, sino
lo que ha llegado y ya se ha ido,
sino lo que ha llegado y ya se ha ido.


Was? gebt jhm eine Stell' allhie
Wo sich zum Samen Isai,
Dem Schild vnd Scepter der Ebreer,
Die Schar der Gottes-Helden thut,
Voraus die jhr gabt ewer Blut
Für das Gesetz, jhr Asmoneer.


»Und kein Kuß ging ihr daneben.
Ihr Lieb' mußt man erleben.
In und um sie, ohne Maß,
Überall ein Herz ihr saß.


O! how can vassals born to bear
The galling weight of Slavery's chain,
A patriot's noble ardor share,
Or Freedom's sacred cause maintain?
Britons, exert your own unconquer'd might,
A Freeman best defends a Freeman's right.


Sám douškem jedním dopil do dna,
jak skrytý žár by ulít chtěl,
teď chvíli hledá slova vhodná – –
teď znovu hlas se rozletěl:


Buď to děláš z liché bázně,
Buď z dětinské pověry –
Mně to stejné plodí strázně:
I bojím se nevěry.


Vál stínem tady prašných květů dech
a sladkým dojmem plnil měkký břeh,
kam pro houští jsem nesměl vkročit dál.
Jak nad životem vítěz strom tu stál.


Děvčata naše v neděli
když na mši jít se strojí,
by hoši na ně hleděli,
věnují péči svoji
každinké kudrlince;
já věru malou práci mám,
na krk jediný šperk si dám –
to křížek po matince.


Das Kreuz ist dennoch gut, Ob es gleich wehe tut;
Der gute Gott es giebet, Drum muß es sein geliebet.
Ei, fasse guten Mut! Was bitter ist im Munde,
Ist innerlich gesunde, Es ist so gut, so gut.


Un as nu kamen de Tüften un Fisch,
Dunn fängt hei irst orndlich an;
Hei schüwwt sick den Staul woll weg von den Disch,
Un frett'e sick wedder heran.


Jsou v Čechách různé korporace,
jež svými fondy mnoha zlatek
zmírňují krušný nedostatek
obětí literární práce.


Forse un corredo cuciono, che preme:
per altri: tutto il giorno hanno agucchiato,
hanno agucchiato sospirando insieme.


A již své domy mám. V nejvyšších patrech pod střechami
chudou poctivost skrývám neb drobný vyvrhel,
vykládám s oken ztučnělé kokoty s kyprými ňadry,
lenochy vyčkávající, až náhoda vznese je nad vlnami,
k službám je zavolá osud, jich tvrdý nepřítel,
bída mi po pavlačích tu rozvěšuje hadry,
lehčí zde hodiny duší však, odpočinek těl.
Do šíře, do dálky rostu již, lákám v každém patře,
rodinu poctivou družím k dobrodružné chátře,
stařečky vysloužilé k tažným zvířatům
a brzy dům napěchovaný bude, až zšílí
řemesel rachoty, pouťovou muzikou pozakvílí,
vychrlí z rána a večerem zase zjímá,
léto ať přijde ať zima den co den
zástupy soumarů tažných z dalekých továren.


Gritámos por liberdade,
exigimos sua vivência,
e quando nos encontramos no centro desse imenso território,
quantas vezes não somos prisioneiros
da liberdade que não sabemos frui
a liberdade dos outros
esse umbral onde sempre paramos( ou deveríamos parar)
nos assusta mais ainda, quando do amor falamo
mais do que a liberdade do outro
tememos que seu voo seja demasiado ousado,
como ave que vai e não regressa ao mesmo luga
É na verdade que se desenha nesse voo,
que vale a pena embarcar,
sentir e saber
que a ave, reconhecendo o caminho,
livre regressa ao beira


Después, Amor, que me privó tu mano
de aquella vista en que vivía seguro,
es vuelto en escabroso estilo y duro
el mío, que antes era humilde y llano;


أيُّها المُستَقِِرُّ بِبَيرَق ِقامَتِهِ
بينَ ألسِنَةِ النارِ
والدَّعَواتِ التي تَصعَدُ الرُّوحُ فيها إلى الله
مُخضَلَّة ًبالدّموعْ
أيُّها المُتَجَذ ِّرُ بينَ الضلوعْ


Ich weiß nichts von des Lebens Lenze,
mich hat kein Jugendtraum entzückt,
der Kindheit frische Blütenkränze,
sie haben nie mein Haupt geschmückt,
das Unglück wand dem kaum Gebornen
schon seine martervollen Dornen
ums matte welke Knabenhaupt,
das nie der Jugend Schmuck umlaubt.


Barátaim megölelének...
Szivökhöz nyomták szívemet;
Bennem mi boldog volt a lélek!...
Később tudám meg: mért öleltenek? -
Azt tapogatták, míg öleltek:
Hol van legfájóbb része e kebelnek?
Hogy gyilkukat majd odadöfjék...
És odadöfték!


Las blancas y rojas flores
que por las márgenes baña,
dos veces eran narcisos
en el espejo del agua.
Ya se volvía el aurora,
y en los prados imitaban
celosos lirios sus ojos,
jazmines sus manos blancas.
Las rosas en verdes lazos
vestidas de blanco y nácar,
con hermosura de un día
daban envidia y venganza.
Ya no bajaban las aves
al agua, porque pensaban,
como daba el sol en ella,
que eran pedazos de plata.
En esta sazón Lisardo
salía de su cabaña,
¿quién pensara que a estar triste,
donde todos se alegraban?
Por las mal enjutas sendas
delante el ganado baja,
que a un mismo tiempo paciendo,
come yelo y bebe escarcha.
Por otra parte venía
de sus tristezas la causa,
hermosa como ella misma,
pues ella sola se iguala.
Leyendo viene una letra
que a sus estrellas con alma
compuso Lisardo un día,
con más amor que esperanza.
Vióle admirado de verla,
y de unas cintas moradas,
para matalle a lisonjas,
el instrumento desata.
Y por dos hilos de perlas,
que dos claveles guardaban,
dio la voz al manso viento
y repitió las palabras:
«Madre, unos ojuelos vi,
verdes, alegres y bellos.
¡Ay, que me muero por ellos,
y ellos se burlan de mí!
»Las dos niñas de sus cielos
han hecho tanta mudanza,
que la color de esperanza
se me ha convertido en celos.
»Yo pienso, madre, que vi
mi vida y mi muerte en ellos.
¡Ay... !
»¿Quién pensara que el color
de tal suerte me engañara?
Pero ¿quién no lo pensara
como no tuviera amor?
»Madre, en ellos me perdí,
y es fuerza buscarme en ellos.
¡Ay, que... !»


Ein schwarzes Boot, als führte des Acherons
Fährmann Roms große Todten zur Ruh. Auch selbst
Des Himmels Lieblichkeit, du spiegelst
Nie sie zurück; denn es trübt der Schlamm dich,


Intrattant che scrusciaa in d'on busegatter
fraa Sist el provvedeva ai soeu interess,
e a quij de l'indelebil sò caratter,
l'asen el se ingegnava in drizz e in sbiess
se gh'eva on'erba de pippalla sù,
segond el sò caratter anca lu.


A lua imerge-se
Na etérea zona
A fronte inveja-te,
Dela Amazon
Fronte de mármore
Que empresta um raio
À croa fúlgida
Do mês de mai
IX


Wer ohne Finden
Muß suchen lang/
Dem wird geschwinden
Vor grossem Liebes-Zwang:
Hat Dido nicht den Tod erwehlt/
Sich selbst gefällt?
Die Lieb ist gar unärtig/
Will stäts seyn gegenwärtig.


io vorrei scriver ben del tuo valore,
ma 'l veggio poi tant'alto e sì da lunge
ch'è forza che 'l desio ceda al timore.


何年鬼斧斲嶙峋
石上犹存碧藓纹
满眼青钱无用处
空囊盈贮锦岩云


»Mög' euch der Herr behüten
Der Kronen lichten Glanz:
Doch flechtet aus den Blüten
Auch endlich einen Kranz;
Um all die deutschen Sonnen
Muß auch ein Himmel sein,
Er muß zu einer Tonnen,
Der deutsche Feuerwein.


Ihr auch, gute Nacht, ihr Brüder!
Gute Nacht, du liebes Vieh!
Seid gesegnet ie und ie!
Gott weiß, ob wir uns sehn wieder.« –
Und so machet' er sich fort.
Niemand sprach vor Leid ein Wort.


Das Größeste ist das Alphabet,
Denn alle Weisheit steckt darin,
Aber nur der erkennt den Sinn,
Der's recht zusammenzusetzen versteht.


寂寂钟鱼柏满轩
午风轻飏煮茶烟
西堂竟日无人到
只许山人借榻眠


Nun mit dieser edlen Bürde,
Mit der Abgesandten Würde,
Gehst du nach der Donau fort:
Der Gesandten die Dich ehren
Ihre schöne Zahl zu mehren.
Zeuch geschmückt nach diesen Ort!
Zeuch, das Glück sey dein Begleiter!
Und die Ehre trage dir,
Weltberühmter Mann! noch weiter
Ihre holden Schätze für.


مَولايَ أَشكو إِلَيكَ داءً
أَصبح قَلبي بِهِ قَريحا
إِن لَم يُرِحهُ رِضاك عَنّي
فَلست ُأَدري لَهُ مُريحا
سُخطُك قَد زادَني سَقاما
فاِبعَث إِلَيَّ الرِضى مسيحا
وَاِغفِر ذنوبي ولا تُضيِّق
عَن حَملِها صَدركَ الفسيحا
لَو صَوَّر اللَهُ لِلمَعالي
جسماً لأصبَحتَ فيهِ روحا


Я Лилу слушал у клавира;
Ее прелестный, томный глас
Волшебной грустью нежит нас,
Как ночью веянье зефирУпали слезы из очей,
И я сказал певице милой:
«Волшебен голос твой унылый,
Но слово милыя моей
Волшебней нежных песен Лилы»


Straf keck das Böse ins Gesicht;
Vergiß dich aber selber nicht.


Und wie erst sie eingerichtet
Und bewohnt das kleine Haus,
Haben sie nach mir geschauet
Gar verständig klug hinaus.


Vyřiď pozdrav, moje polibení,
u starého domu staneš v pouti,
divoké tam víno zříš se pnouti,
ve sladkém zříti ji budeš snění!


Tavaszodik, lágy az idő,
Kihajt a fű, kövéren nő:
Az is azért olyan kövér,
Megáztatta tövét a vér.
Haj rá haj!
Hadd áztassa, hisz az nem baj,
Ha szépen hajt, nem másnak hajt;
Ha terem is, nekünk terem
A véren vett győzedelem,
Haj rá haj!


Föltötték magokba hogy eltöröljenek
Ez földnek szinéről, semmivé tegyenek,
Lelkünk ismeretén is urak legyenek,
Emberi találmánt,
Kit szent lelked utált
Velünk hitessenek.


Vou sobre o Oceano (o luar, de doce, enleva!)
Por este mar de Glória, em plena pa
Terra da Pátria somem-se na treva,
Águas de Portugal ficam, atrá
Onde vou eu? Meu fado onde me leva?
António, onde vais tu, doido rapaz?
Não se Mas o Vapor, quando se eleva,
Lembra o meu coração, na ânsia em que ja
Ó Lusitânia que te vais à vela!
Adeus! que eu parto (rezarei por ela)
Na minha Nau Catrineta, adeus!


Den großen Lohn, den er mir giebt,
Der wird mir viel zu sauer;
Wenn andre zum Schlafkämmerlein gehn,
So muß ich zu der Scheuer.


»Die Winde, die Wogen alle
Lagen in tiefer Ruh,
Einem Klagelied aus der Halle
Hört ich mit Tränen zu.«


perch'ogni spirto qui l'arte e 'l governo
leggere e contemplar, per non farsi empio,
debba, e dir possa: - Io l'universo adempio,
Dio contemplando a tutte cose interno. -


Dreißig Jahr ein Menschenleben!
Und nun vierzig! lange Zeit,
Zählest du sie zu den Jahren,
Wo du Schmerz und Not erfahren,
Starrt das Auge trüb und weit!


Periere bene multa.


Tens agora
outro rosto, outra beleza:
Um rosto que é preciso imaginar,
E uma beleza mais furtiva aind
Assim te modelaram caprichosas,
Mãos irreais que tornam irreal
O barro que nos foge da retin
Barro que em ti passou de luz carnal
A bruma feminin
Mas nesse novo encanto
Te conjuro
Que permaneça
Distante e preservada na distânci
Olímpica recusa, disfarçada
De terrena promessa
Feita aos olhos tentados e descrente
Nenhum mito regress
Todas as deusas são mulheres ausente


Quand le baiser fait la parole vaine,
On s’en va, muets, dans les grands prés verts.
— Loin de mon bonheur, je fixe ma peine
Sur l’émail fragile et bleu de mes vers.


Come quel chiaro e pellegrino ingegno,
Che 'l Re del cielo a voi sì largo diede,
Dolcissimo mio Caro, ogn'altro eccede:
Così di Lui cantar nullo è più degno,


Csak nem vihetett tovább rá a lelkiesméret, hogy az urak alkuját úgy
hallgassam, mint egy bolond. Kettőn esik meg a vásár, azt hallottam;
- de hát néző is ott van, nincs hát kettő, ha csak a nézőt a vevőbe
vagy adóba nem dugjuk. Pá, uram philosophusom, pá! hát ez a kis
isten úrfi? - no már e’ rendes öszvejövési aspectus, velem együtt
háromszegű fény leve, no aki akar boldog lenni, most szülessen, ha ki
hazugságba tud hagyni, neki adom a csíziómat, meg egy harmadévi német
kalendáriumom van, s vegye el az én bolondi kenyeremet; aki pedig nem
születik, az magának tulajdonítsa.


大梁城里王居士
园有江南数种梅
乱后只疑随劫火
那知移向此间来


Herr Jesu unser Auffenthalt/
Komm bald und steur der Feind gewalt;
Sey unser Helffer/ steh' uns bey/
Mach uns frey von der Tyranney.
Alle die deiner Botten spotten
Wollestu gantz im grund außrotten/
Vnd der Gottlosen nahm vertilgen/
Die übels thun deinen gutwill'gen:
Allen betrübten und Elenden/
Gnad/ hülff/ trost und erquickung senden.
O Ewigs Liecht erleucht die blinden/
Vnd laß sie dein erkenntnuß finden.
Die einen guten vorsatz haben/
Wollestu mit verstandt begaben.
Breit auß dein Warheit nah' und weit/
Mach kund dein große Herrlichkeit.
Send deinen Geist herab von oben/
So wird die gantze Welt dich Loben.
Erhör doch das Gebeth der Frommen/
Laß deinen Fried auff Erden kommen/
Vnd bring dein Volck frölich zusamen/
Zu preisen deinen hohen Nahmen/
Komm bald Lieber Herr Jesu/ Amen.


山下渔舟逐浪开
江平风静好归来
吴中尽有银丝鲙
莫过瞿塘滟滪堆


Then let me join this holy Train,
And my first Off'rings bring;
Th' eternal GOD will not disdain
To hear an Infant sing.


Di Höllenfahrt sei der Höllgrafen Recht!
Der Schifbruch treff auf ewigst heut Calvar!
Mein Jesus hat in Märtyrern sein sechs,
Das nun sein geist im geist zum Vater eilt.


Curre la vita mia più ch'al mar foglia
D'alpestri monti e lapidoso sito
Al lacrimoso pianto che infinito
Descende da martir, sospiri e doglia


Low, in a sandy valley spread,
An ancient BOROUGH rear'd her head;
Still, as in Scottish Story read,
She boasts a Race,
To ev'ry nobler virtue bred,
And polish'd grace.


So belieb euch gnädiglich
mich von sorg und forcht zu freien
und dan auch freigebiglich
gut und ehr mir zu verleihen;
Dan die tugend und das gut
machen größer unsern mut.
alsdan dämpfend mein begehren
mit freigebig reicher hand,
sollen eure thaten wehren
als lang man in dem Teutschland
wird das volk teutsch reden hören.


per disperato vo' far dipartita
e gir correndo drieto a chi mi fugge,
cioè la morte, che mi sare' vita.


Triste alegria a da convalescença!
Dessa alegria os poetas falam tanto,
Que quem os lê fica a pedir a doença,
Prenúncio triste desse alegre encanto.


Accoglietemi, udite, o de gli eroi
Esercito gentile:
Triste novella io recherò fra voi:
La nostra patria è vile.


Doch über all der Pracht mit trübem Blicke
Seh' ich am Horizonte schon
Die düstre Wetterwolke der Geschicke,
Schwer von der Zukunft Schrecken, drohn;


Der faule Knut Waldkamm, der »laß man«-Knut,
Der hat eine Sau zum Geleite,
Dem Andree Hochland, dem Mädchenvogt,
Springt jappend ein Bock zur Seite.
Und dem freundlichen Grein,
Der sich dreht so sein,
Folgt der graue Wolf auf dürrem Gebein.


L'è l'amor che te porto ultra mesura,
che qui me fa voler quel che non voglio,
et vorò sempre mai per compiacerti,


Conta que sorves
Da flor a vida
E que, bebida,
Vais divagar;
Que assim sem norte
Dá-me ela a mort
Conta-lhe quanto
És inconstante
Sem um instante
Jamais parar:
Que tal, ingrata,
Ela me mat
Co'as asas liba o pólen da cheirosa
Rosa
Que no jasmíneo seio a donzela
Zela,
Mostra-lhe esquivo perto o mais orlado
Lado
Das franjas tuas: se ela te demand
Manda
Veloz adejo aonde não percorr
Corre
Para quem pressuroso aqui te aguarda:
Guarda
Contra ferros de amor laços amenos
Menos
Que os que meu extremo aqui prepara
Para
Uma paixão feliz que não se esva
Va


По вечерам графинин фаэтон
Могли бы вы заметить у курзалОна входила в зал, давая тон,
Как капельмейстер, настроеньям залРаз навсегда графиня показала
Красивый ум, прищуренный бутон
Чуть зрелых губ, в глазах застывший стон,
Как монумент неверности вассала…
В ее очей фиалковую глубь
Стремилось сердце каждого мужчинНо окунать их не было причины, —
Напрасно взоры ныли: приголубь…
И охлаждал поклонников шедевра
Сарказм ее сиятельства из сэвр


Das ist's, was ich in mir gedacht,
Als ich das Werk für dich vollbracht;
Und wirst du, holde Schläferin,
Den Zauber des Gewirks erproben,
Dann denke still in deinem Sinn:
Die Liebe hat ihn drein gewoben.


Vždy s jasnou hlavou navracím se v čas
a s duší vznícenou své práce dbám,
či k žití vzbuzen nemám žíti as?
Míň práva-li než Jophon k tomu mám?
Že hlavou chorý jsem a nepříčetný,
je lež, vždy nadšením výská duch vzletný.


„Vypravujte, hořím touhou
slyšet pohádku tu dlouhou.“


Lieb und Lust und Leben saugen
Will ich aus den Kinderaugen,
In dem Blicke meiner Kleinen
Will ich nach dem Himmel spähn,
Ja, es ist das gleiche Scheinen,
Hier im Blauen, dort im Blauen,
Und das selbige Vertrauen –
Lenz, wer kann dir widerstehn?


莫怪追欢笑语频
贾生才调更无伦
汉文有道恩犹薄
能解闲行有几人


A víz égése tűz.
A víz tűz.
A tűzben égő víz
A tűz alanya víz.


Ein Mörder fluchte Gott noch auf der Schädelstätte.
Ein Trunkner hörte zu. Wie frech der Bube spricht!
Rief er entrüstet aus; ha Bösewicht!
Du stirbst gewiß nicht auf dem Bette.


Ché queste ancor pungenti e fervide armi
come quadrella son di lucido oro:
ma la superba or se le prende a gioco.


Wohl sträubt sich der Mann mit finsterm Wort,
Das Weib nicht zähmen kunnt er;
Sie riß zuletzt ihm mit Gewalt
Die Maske vom Antlitz herunter.


Né mai fu tanto l'alma incesa ed arsa
da i radïanti sguardi di sua vista,
quanto in pianto aghiacciata è ora sparsa.


S a nőnek keble, az is nem-e kör!
És nem kör-é a tenger messzi széle!
S a föld határa, amely úgy gyötör -
s a hóhérbárdnak nem kör-é az éle!


Ove or cieco n'andrò se 'l chiaro volto,
ov'io dal Ciel discesi
alto mio regno, e com'un fior m'appresi
d'atra nebbia di sdegno, al fin m'è tolto?
Io pur ascolto, e voce ancor non sento,
che di sì rio tormento
mi richiami là dove
tutte ambrosie del ciel il Ciel pur piove!


Dann geh und glaube fromm, demütig an das Urwort
der Liebe, allwodurch ich dein Leib-und-Seel ich bin;
und kehre ja, mein Sohn, sehr oft von Neuem in
mein Haus ein, meinen Wein dort zu kosten und den Schwur dort
zu leisten auf mein Brot, ohn welches all dein Streben
nur ein Verrat vor mir; und bitte mich, wie Brauch,
mich, Vater Sohn und Geist, und meine Mutter auch,
daß du das Lämmlein werdest, das stumm versprützt sein Leben,


Komm zu mir in Garten,
Komm zu mir ins Gras,
Sprich aus deinen Jammer,
Es bringt mir nicht Schmerz.


Amulett.
Hamu lett.


Holyrood ! Holyrood ! la ronce est sur tes dalles.
Le chevreau broute au bas de tes tours féodales.
Ô fureur des rivaux ardents à se chercher !
Amours ! — Darnley ! Rizzio ! quel néant est le vôtre !
L'un est une ombre, et l'autre une tâche au plancher !


Gutes müßte siegreich sein,
Hielt' Gerechtigkeit ihr Wort –
Ist sie nur ein Flammenschein,
Wie das Wetterleuchten dort?


Instar et praesidere virum, qui caeteris praestat,
Nobis et patriae erit [Lücke] praesidio.


Волной, как щупальцем огромным,
Ты осязаешь земл Ночь
Темнеет над тобою, темным,
Но ты, с лобзаньем скорбно-скромным,
От смуглых скал отходишь прочГромадный, страшный, всемогущий!
Ты кроешь грозный вид лицОт века и доныне сущий,
Ты, этой ночью, — бард, поющий
О тихой сладости концЯ вижу: древние граниты
Разбиты ревностью твоеЯ знаю: пьяный и сердитый,
Ты мечешь каменные плиты,
Как речка груду голышеНо зов отлива полон ласки,
Сквозь сумрак манит и томит,
И я готов, поверив сказке,
Бежать к тебе, вмешаться в пляски
Твоих бессмертных нереи


A což já mám robit tady,
umřít v smutku snad, tak mladý?
nečetná jsou moje léta,
leťme, srdce, užit světa!


Horchend stehn die stummen Wälder,
Jedes Blatt ein grünes Ohr!
Und der Berg, wie träumend streckt er
Seinen Schattenarm hervor.


¡Ah, no penséis que su voz
es un suspiro! Que tiene
manos de sombra, y que es
su mirada lenta gota
lunar temblando de frío
sobre una rosa.
               Su voz
abre la piedra, y sus manos
parten el hierro. Sus ojos
llegan ardiendo a los bosques
nocturnos; los negros bosques.
Tocadle: Veréis que os quema.
Dadle la mano: Veréis
su mano abierta en que cabe
Cuba como un encendido
tomeguín de alas seguras
en la tormenta. Miradlo:
Veréis que su luz os ciega.
Pero seguidlo en la noche:
¡Oh, por qué claros caminos
su luz en la noche os lleva!


Říkají: Pohleď k nebesům,
jak laskavě hvězd věčný tlum
zří na svět široširý...
Já nevidím. Náš malý dům
je tmavý tak a sirý.


Großmutter auch, sie nahte sich,
Die mildeste der Frauen;
Auf meinen Vater schien sie bald
Und bald auf mich zu schauen.


Lítost, co had soptícý jed
Zžírá padlé den y noc,
Usnouli – aj! vnitřní hned
Soudce jímá je v svou moc,
Tvrdé žaloby jim v uši
Proudí ve snách strašlivých,
Jejich hrůzou jatou duši
Viní z hříchů škodlivých.


Tisztitsd Nimfa tsermelyédet,
készits a’ viz’ partyán széket,
hozzád hozom italra.
Mosd meg bővebb harmatoddal
a’ füvetskét, piros hajnal!
melly testének leszsz ágya.


Surgió tu blanca majestad de raso,
toda sueño y fulgor, en la espesura;
y era en vez de mi mano —atenta al caso
mi alma quien oprimía tu cintura...
De procaces sulfatos, una impura
fragancia conspiraba a nuestro paso,
en tanto que propicio a tu aventura
llenóse de amapolas el ocaso.
Pálida de inquietud y casto asombro,
tu frente declinó sobre mi hombro...
Uniéndome a tu ser, con suave impulso,
al fin de mi especioso simulacro,
de un largo beso te apuré convulso,
¡hasta las heces, como un vino sacro!


Sie brach mit lichten Händen die Blumen sich zum Kranz
Und schlang ihn um ihr Goldhaar – Ha! Wie? Bei Gottes Glanz!


Et vous, tendres
D'antan ?


Sou cambiante nômade e ando
Em esgarçantes nuvens e siderais poeira
Percorro espaços, escuto estrelas
E vou sondando estradas sem fronteira
Esbarro em anjos de asas transparentes,
De brilho intenso e formas tão perfeita
Mergulho inteira em tão azul espaço
E sem saber do próprio azul sou feit


LOVE GOD with all your Soul and Strength,
With all your Heart and Mind:
And love your Neighbour as yourself.
Be faithful, just and kind.
Deal with another, as you'd have
Another deal with you;
What you're unwilling to receive,
Be sure you never do.


Aussi, sans me lasser, dans cette Babylone,
Des drapeaux insultés baisant chaque lambeau,
J'ai dit pour l'empereur : Rendez-lui sa colonne !
Et je dirai pour toi : Donnez-lui son tombeau !


Ein Kärrner, der zu großem Schaden
Sein kleines Fuhrwerk überladen,
Saß endlich fest mit seiner Last
In einem Wege voll Morast.
Sogleich rief er in dieser Noth
Zum Herkules, dem mächt'gen Gott,
Und bat mit vielen Seufzern, ihn
Mit seinem Karr'n herauszuziehn.
Nachdem er lange Zeit geharrt,
Und endlich, nach der Faulen Art,
Schon in sein Schicksal sich ergab,
Rief eine Götterstimm' herab:
Was schreit und heult da für ein Thor?
Hol' deine Hacke frisch hervor!
Räum' weg den Koth, wie sich's gehört,
Und peitsche tüchtig auf dein Pferd;
Dann ruf' zum Herkules auf's Neu',
Und, glaube mir, er steht dir bei!


Willst du, Seele, nicht mehr blühen,
Da vorbei des Sommers Flucht?
Oder wenn der Herbst erschienen,
Warum gibst du keine Frucht?


puseste os pulsos das manhãs nascentes Nenhum Anjo, nenhum Anjo


He heard, while joy redoubled in his breast,
And strong emotions every look express'd;
Sublime his soul its ardent love pourtray'd,
But most his future life his gratitude display'd.


Hle, hnízdo pelikána! Zde se tají,
zde bílých ňader schránu otevřev,
dal srdci proudem tryskati svou krev,
těm, kteří žízní cestou umírají.


Tuším Lada narození slaví,
Či snad k novým světům příprava?
Pro Bůh! práznáť lázeň – šatlava –
Zuzanka se s králem na břeh plaví:


Assim fala Menezes: continua
A propagar Conrado o ímpio partido,
Que de acordo comum têm concebido.
Derrama-se o veneno e vai chegando
Aos corações de muitos, avivando
As imagens da antiga rebeldia.
Já um número grande concilia
De atrevidos o Frade: estão dispostos
A disputar a entrada; ao Herói opostos,
Se querem sustentar na liberdade;
Francisco, o vil Francisco os persuade
A viverem seguros nos protestos
Firmados com Viana: de funestos
Agouros ao Paulista se enche tudo.


piyano tuşları tek tek bakıldığında


Der Erden Klugheit wird wie Sprew und Staub verschwinden/
Nun Weißheit in dem Sturm sich Himel-ab will finden.


Ach, es war nicht Gott in mir,
Einem falschen Schmerz ergeben
Suchte ich mit wilder Gier
In dem Schein den Schatz zu heben.


A nyní v dámu dorostla jste vnadnou,
jste odměřenou v řeči, ke mně chladnou,
svůj úsměv vážíte jak démant draze
a hrdě přijímáte poklon frase.
Má řeč se do vzpomínek neosmělí,
vždyť vím, že jakás propasť nás již dělí!


O Herr, gedenke mein
In Deinem Reich!


Amor, mustram'el como,
cà êl quanto no n'è omo,


لا تَذكُري مُهري وَما أَطعَمتُهُ
فَيَكونَ جِلدِكِ مِثلَ جِلدِ الأَجرَبِ
إِنَّ الغَبوقَ لَهُ وَأَنتِ مَسوأَةٌ
فَتَأَوَّهي ما شِئتِ ثُمَّ تَحَوَّبي
كَذَبَ العَتيقُ وَماءُ شَنٍّ بارِدٍ
إِن كُنتِ سائِلَتي غَبوقاً فَاِذهَبي
إِنَّ الرِجالَ لَهُم إِلَيكِ وَسيلَةٌ
إِن يَأخُذوكِ تَكَحَّلي وَتَخَضَّبي
وَيَكونُ مَركَبَكِ القَعودُ وَرَحلُهُ
وَابنُ النَعامَةِ يَومَ ذَلِكَ مَركَبي
إِنّي أُحاذِرُ أَن تَقولَ ظَعينَتي
هَذا غُبارٌ ساطِعٌ فَتَلَبَّبِ
وَأَنا اِمرُؤٌ إِن يَأخُذوني عَنوَةً
أُقرَن إِلى شَرِّ الرِكابِ وَأُجنَبِ


Mužové slavní! dlouholi váhati budem
Povolujíce, by Křesťané s posměchem naše
Loupili statky, a zbíjeli s ženami děti?
Ach! jak proroku mocný! synové tvoji
Zklesli, že pro Boha nechtí skočiti v boj, že
Srazyti poroby pout lid nectně se zdrahá.
Bože! kde jsem? Vždyť pohanu ctitelé tvoji
Oběti nesouc čest a stud a y štěstí
K nohoum skládajíce se v neřesti topí.
Zmužme se, bratří! pro Boha životy vsaďme!
Praviv sedl; tvář hořela rozhorlency,
S očí vyšlehl blesk jak z Vezuvu výlev,
Každý třásl se mu oud, jak třese se strom, když
Vichrové bouří. Nemoha divosti zmocy
Vytrhl meč, a do kola švihaje větrem,
Sháněje krůpěje sýly řeč vypravil k zboru:
Životli vám, neb vaší rodině milý,
Chceteli stráviti věk své mladosti květné
V rozkoši sladnoucý, smrt na křižovníky
Z nenadání valte, a z nebezpečenství
Vyrvete sebe. Vždyť smrt, neb porobu věčnou
Proroka slavného synům Křesťané nesou.
Křesťany znám; nic na světě svatého, nic jim
Vážného není; s posměchem přísahy rušíc
Tupí mocného Boha, a Krystu se příčí.
Zrádcové bídní za zlato otce a děti,
Za zlato přátely své a y samého Boha
Zaprodavše jen bubliny svatosti kouzlí,
Aby y pěnami lásky y pravoty bleskem
Sprostý zklamali lid. Těm ouskoku plodům
Svůjbyste svěřili rod, své vydali statky?
Pro Boha držte se žen! teď svobody hvězda
Krásně se zaskvěla nám, teď naděje růže
Vykvetla naším; chopme se mužové zbraně!
Vlasti y žen a y pokladu dobudem lehce.
Zuřivec řekl, a rukama zatleskajíce
Poctili rozdivočency vévodu hřmotem:
Zbíjeme mládka, a slabého zavřeme krále,
S nimi y zmizý moc vší Krystovi sýly.
Takto y svobodu svým a y rozkoše sobě
Na věky upevníme. Tu řinkali meči
Slavíc hlukotem příští svobody jasné,
Jakoby složili v hrob již Křesťany zbité.
Po divém hlukotu svodný promluvil Mehmed:


dějinám přibude slavný list,
jak vzešlo jedno hrdinné ráno,
odplivnou si, až budou číst:
canalla franco, canalla molo, canalla de llano,
ale ty písně kytary z granady,
krvavě ověnčeny,
budou se stále vraceti v zahrady,
pastviny, pole, vinice, balkony, stěny
znít budou básníkem, jenž půda byl a lid,
dělník, dívka i mezkař.


A rózsáról tüske szurja,
És előtte béborulva
A folyóka szótalan:
Hizelg annak hasztalan.


Unsers ganzen Wohlstands Quellen
Siehst du alle hell und klar
Uebersichtlich in Tabellen
Jahr für Jahr und bis auf's Haar.


أَغنيتني من بعد فقري
ورَفَعتَ بعد الخَفضِ قَدري
وأَنلتَني منناص يَق
لُّ لكُترِها حمدي وشُكري
أصبحتُ يا مولاي من
نُعمَاك أسعَدَ أَهلِ عَصري
وغفرتُ لما أن وصل
تُ إلى جَنابك ذَنبَ دهري
وأَرحتَني من حِرفَةٍ
تُردى بصاحبها وتُزرى
ما بين قومٍ كلما
عايَنتُهم قد ضاقَ صدري
وكفاك أن كبيرَهُم
ورئيسهم في السوق صِهري
عَمٌّ يَعُرُّ أخاه وأب
نَ أخيه لو كان المَعَرِّي


Dans le jade se meurt la branche de verveine.
Les tapis sont profonds et le vitrail profond.
Les coussins sont profonds et profond le plafond.
Nul baiser attristant, nulle caresse vaine.


Los pigmeos no están solo en África.
También hay pigmeos mentales en Europa y en todas partes.
El pigmeo mental se caracteriza
porque apenas entiende nada. Sólo lo que le conviene.
Si no le conviene, ya le puedes decir que existe el sol
porque te lo negarán rotundamente.
Los hombres pigmeos-mentales se caracterizan también
por su corazón pequeñito.
En él solo hay cabida para el odio y el temor.
Temen a todo y odian a todo lo que no sea el alpiste.
Con sus bocas pequeñitas comen como los pájaros
constantemente alpiste y se disfrazan con grandes plumas
hechas de telas elegantes, porque temen verse tal cual son,
pequeñitos. Se ponen coturnos elevados
y sombreros muy altos
y van rompiendo todos los espejos que encuentran a su paso
para no tropezar con la realidad.
Si se quitasen los sombreros, las plumas y los coturnos
tal vez el milagro del sol, al contacto con la piel,
mejoraría su raza: pero ellos temen a todo, aún al sol.
Adoran a un ídolo feísimo y pequeñísimo,
al que llaman ignorancia
y bailan la danza del sol que más calienta
con tambores repetitivos.
Siempre es la misma danza monótona.
Es muy curioso contemplar sus miradas
siempre llenas de ansiedad
y se esconden en tiendas hechas de papel de periódicos.
Deberían efectuarse viajes turísticos a todos los países
más civilizados para contemplar a los pigmeos-mentales,
una raza tan degenerada y pequeñita que en lugar de utilizar
el corazón para amar a los demás,
solo lo utilizan para temer a todos los demás.


THE MAD FIDDLER


Horch, alter, wackrer Schütze, und hört es nicht dein Ohr?
Der Jagdgenossen Rufen, des Trosses Jubelchor!
Auf, auf! und siehst du's nimmer, wie dort der Gemsbock springt,
Daß von den Eisenklauen der harte Felsen klingt!


Szörnyű volt a pokolnak feliratja,
csak a nagy Dante írhatott olyat,
de lelkem a bűnöst mégsem siratja,
ki lenn a jégbe vérkönyűt folyat.


Wie das der schwarze Schwarm vernahm,
Jachheiße Wut ihn überkam:
»Herunter mit dem Galgenstrick!
Herunter! Brecht ihm das Genick!«


Na všech stranách čihá
na ně smrť a trest.
Mnohý nevrátí se
na věky juž z cest!...
V ruce každý pušku,
– ne však za zvěří –
jako stíny noční
táhnou pašeři.


Gern steig' ich an
Auf rauher Bahn,
Weiß ich nur dich im Frieden.
Bei dir allein
Ist Sonnenschein
Und all mein Glück hienieden.


Přestal. Plamenný cyt rozžal duše,
K otcy klekl syn. „Spravedlivost otče!
Ach! smrt střely vypouštěla z kuše,
Chlapství bič se nad hlavami toče
Trýznil slávy květy. Tybys ruše
Vděčnosti hrad, ctnosti štíty, zoče
Mroucý děti hrdostí se spínal,
Zatvrzelec lásky plody stínal?


Tento zhoupne pána ze Šárky,
Že mu neostanou ani oharky,
Z oslavy on nepodrží ani zlomky,
Pomáhával jsem mu nevědomky
V lučbě, podstrčil i skvělé věci;
Přestane to, a tak alchemista přední
Bude zase kadout všední,
Bude muset bídně život vléci.“


PAPA Grévy, l’affreux Ferry persécuteur,
Constans proverbial et Cazot légendaire
Même dans ce milieu de conte de Voltaire
Pour la sottise crasse et la plate laideur ;


Sie spitzte ihre Rosenlippen,
Er spitzte auch sein fettes Maul,
Die Unschuld mußte überkippen,
Die Keuschheit war im Kerne faul.


Aguardemos, corazón... ¡Calla tu pena!
No demuestres de tu alma los dolores,
que mañana... Será tu noche buena.


Feledés jő és ezeréves csend,
Málló kövek közt megfagyott dalok,
Mígnem szól egy késő kor: ássatok!
Feledés jő és ezeréves csend.


Ó, zvědavý broučku ty kropenatý, jak rozoumek
jsi její, tak naivně s listí jsi se smek.
A civíš, – pak uháníš zděšen a pelášíš,
půl letem, půl důvěřivostí se bezpečně přenášíš.


	Ma la stoltizia di molti condanna,
perch'una falsa oppinion gl'inganna,


A okraj obzoru je zalesněný:
tam dozorci v neděli vodí ženy.


Jen rovných práv a stejných zdob
uznává naše doba,
netrpíc, by se předsudkem
snad chtěla hájit mdloba.


D'i Serafin colui che più s'india,
Moïsè, Samuel, e quel Giovanni
che prender vuoli, io dico, non Maria,


Du siehst in Arbeit und Studiren
So wenig Glück als Hofnung blühn.
Halt an und schweig und las dich führen,
Die Vorsicht weis emporzuziehn.
Betriegt auch dies, so ist ja schon
Die Weißheit an sich selbst ihr Lohn.


Kdy cizé vlny k nám si vedly dráhu,
vlasť zaplavily zhoubnou povodní,
v tvých chaloupkách si brala teplou vláhu
a zaplesala píseň národní.


Wie lieblich blitzten die Sterne
Zu Köln, in der alten Stadt!
Ein jeder der drei Gesellen
Seine Nadel zerbrochen hat.


Und viele liebe Gottes-Kinder
Vermeynen dieses eben auch;
Der Liebe, unserm Ueberwinder
Mißfalle dieser Welt-Gebrauch;
Wo man sich noch
Ein ander Joch,
Zu ihrer Liebes-Bürd und Plag,
Auf seine Schultern binden mag.


Und lächelnd winkte der Erhörung Fei. –
Da sank ein dumpfer Schlaf auf meine Lider;
als ich erwachte, war der Traum vorbei.


Pralinus kreht als wie der Hahn, laufft aber wie die Henne,
Ist gleichwol sonst nicht ungeübt im fechten auff dem Tenne.


Goldner Nebelsonnenduft
Überhaucht Gebirg und Flur.
Droben steht ein Wölkchen nur
In der windstill reinen Luft.


Che se appariva col sembiante sorto
ne i dì ch'ogni contrito si consola,
del periglio ciascun si fora accorto.


مُتَغَطرِفينَ وَخِندِفٌ مِن حَولِهِم
كَاللَيلِ إِذ جاءَت بِعِزٍّ قَسوَرِ


Ma quel di Normandia, ch'assai diverso
dal buon Ruggier ha in ogni parte il core,
al suo vantaggio intento, non fa verso
lui segno alcun di gaudio né d'amore;
ma, con disir di romperlo e sommerso
quivi lasciar, ne vien senza rumore;
e scostandosi in mar, l'aura seconda
si tolle in poppa, ove Ruggier l'ha in sponda.


8
talvez um poema seja
somente sombras de palavras
pó que despreende dos corpos
como poeira de estrelas
que viola a gravidade
do Cosmo e telescópios
e foge de apelos celestes
viaja a mil anos-luz
e à noite poleniza as folhas
em suas densas corolas
e no coração das trevas
inscreve-se em simples larva
e deixa aí manuscrito
todo o poema da Terra
que nos charcos enfim enfloresce
como num lance de dedos e de dados
que o acaso não abolirá


僧爱白云溪上飞
白云深处敞禅扉
莫言便是无情物
思着故乡依旧归


Doch wirſt du kuͤnftig, ohne Leid,
Sie auf den Haͤnden tragen,
Und immer, nach Verdienſt, wie heut,
Ihr Honigwoͤrtchen ſagen:


Béla nem győz várni - fekszik,
Álom ül lehúnyt szemére,
S nyomja szinte reggelig.
Ébred egyszer, s ím előtte
Zotmund áll vizes hajával,
És merőn szemébe néz.
„Lásd, mutatja, mily zavarban
Áll a sűlyedő hajóknál
Henrik éhes tábora.”
„Olyan ember, mint te Zotmund,
Nincs több a magyar hazában”,
Mond a herceg, „itt kezem.”


Der Städte Schultern knacken. Und es birst
Ein Dach, daraus ein rotes Feuer schwemmt.
Breitbeinig sitzen sie auf seinem First
Und schrein wie Katzen auf zum Firmament.


An jedem Morgen, wenn die Sonne wieder,
Die Erstgeliebte kam, erklangen Lieder
Dem Herrn aus ihres Dankes Feierharfen.


Doch wenn dich auch die süsse Hoffnung täuscht,
Dass König Salomo's gepriesne Kunst
Je deinem Geist mehr Licht gewähren wird,
So darf dich's doch des Schrittes nie gereun;
Denn sieh! ein Strahl von Hoffnung, der die Nacht
Der ungeweihten Welt nur schwach erhellt,
Glänzt in dem Heiligthum der Maurerey
In voller Schöne. Bruderliebe, Trost
Und Hilfe, wenn des Schicksals strenge Wuth
Dich anfällt, feste Treu', Ergebenheit
Und Wohlthun sind des Ordens süsser Lohn,
Auf den du festes Muths vertrauen kannst.
Wenn eines Freunds Besitz Entschädigung
Für den Verlust der Welt ist, welch ein Glück
Verheisst dir ein Verein, der jedes Glied
Des ganzen Bunds zu deinem Bruder macht!


Era d'intorno il ciel tanto sereno
che, per tutto 'l desir ch'ardea nel core,
l'occhio mio non potea non venir meno.


Mille sospiri più che fuoco ardenti
uscivan fuor dell'amoroso petto,
misti con pianto e con detti dolenti,
sanza dar l'una all'altro alcun rispetto;
e sì vinto l'avien questi lamenti
che più non potea oltre il giovinetto,
ond'el s'addormentò; ma non dormio
guari di tempo che si risentio.


Deshalb entsendet er den ew'gen Räumen
Ein Jugendmuster, alles zu verjüngen;
Sie schwebt heran und fesselt, ohne Säumen,
Um meinen Hals die allerliebsten Schlingen.


Daß ich dich gestrafet nimmer,
Selten dich gescholten,
Und mit Schmeicheleien immer
Wieder es vergolten.


Mein prüfend Licht kan von den hellen Höhn
Durch allen Dunst der tiefen Heimlichkeiten
Der Eitelkeit mit freyen Blicken gehn.
Wie klein dünckt mir die gantze Welt von weiten;
Die Erd; ihr Volck und aller Güter Pracht
Verschwindet nun; und wird von mir verlacht.


Podivil a pokořil se
Anselm nebes pokynu;
holubů svých dlouho želel,
ale že sám Bůh tak velel,
krmil zase chudinu.


Plá nebe, hoří vzduch a celá zem
se jiskří v žáru dusném bělavém.


Als sie's näher wollt' erkunden,
War es plötzlich weg, verschwunden,
Und da ward ihr offenbar,
Daß es bloß ein Zeichen war.


Nenne mir die stille Stadt,
Die den ew'gen Frieden hat,
Deren düstere Gemächer
Sanft sich bauen grüne Dächer:
Ueber ihrer Häuser Zinne
Wandelt ernst der Fremdling hin,
Ziehet fort und hält nicht inne,
Grauen fasset ihm den Sinn.
Aber endlich tritt er wieder
Zitternd auf das morsche Dach,
Und die Wölbung sinket nieder,
Daß er stürzt in das Gemach.
Drunten in den Hallen traurig
Sieht er da die Bürger ruhn,
Alle liegen stumm und schaurig,
Mögen keinen Gruß ihm thun.
Die geschlossne Pforte kündet
Ihm sein ewig Bürgerrecht,
Und der arme Wandrer findet
Bald ein Bettlein recht und schlecht,
Ist des Prunkens müde worden,
Schickt sich in den stillen Orden,
Legt sich nieder in der Stadt,
Die den ew'gen Frieden hat.


Hor vi rimembri che la vita mancha,
El tempo fuge al vil corporeo stato,
Né val regnio o thesor, forza o possanza.


Pět let je už tomu, co byl naposled
pochován tu mrtvý, starý Hájek hluchý.
A když tehdy v noci s rakve víko zved’,
z kypré hlíny volán mezi duchy,
nic jim na otázky říci nedoved’.
Stářím byl už sešlý, tupý, bez paměti. –
A před ním? – můj bože, jak ty časy letí! –
před ním nemluvňátko jednou pochovali.
Ale, bůh ví, kterak dávno už je tomu,
co ti, kteří tady pod trávníkem spali,
neslyšeli žádné zprávy o domovu.
Nepřibyl už kolik dlouhých let,
kdo by o světě jim mohl vyprávět. –


es el país que amo
y que siempre recuerdo
a pesar que no vuelvo
al imaginado de mi patria
querida y amada
del ser que nos dio a Luz
de sol resplandeciente
donde los hombres lucharon
por defender su soberanía
y desterrar a los malvados
yo amo Mi Perú soberano
porque se libró de Dictaduras
que parecían indelebles en el alma
pero se libró por arte y magia
defendiendo a su gente y héroes
que dieron su vida por un Perú mejor
y Viva el Perú Carajo!!!
porque mi patria tiene huevos y se defiende
con el corazón de su gente
yo amo mi bandera y mi escudo
pues soy rico en espíritu
apezar que no tenga plata
yo amo mi país
y grito desde el fondo de mi alma
aceptando unas copas de más
que ¡viva yo y mi patria!
y que me perdone por seguir llorando
y que ¡viva el Perú, carajo!
(cantinero dos copas mas
para ir celebrando este futuro, que soy yo,
en mi padria querida)


„Bratrství vám my jen nesem,
to se proudiť bude lesem,
libovonnou naší vlastí!“
Tak řvou štváči, ale chrastí
ostrými již svými spáry,
mezi bratry nosí sváry.
Nebyl rod náš rodem bratrů,
pokud zlý duch tu zlou chátru
v našem lůně nezplodil
a čásť bratrů nesvodil?
Bratrskou-li bude cháska,
jížto schází svatá láska,
kterouž věčný Tvůrce sám
do srdéček vštípil nám?
Bratrstvím jen zevně trousí,
ale tajně bratry rdousí!


V slunéčku se hravě
rubín sponky sloní,
na opasku zlatí
řetízkové zvoní.


Musa por vos a no vivir asida
el alma a pobre (aunque mortal) flaqueza,
levantará a los cielos la cabeza,
y en ellos se escuchara divertida.


قد هبطنا في شاطىء الشعر والفن
فماذا فيه من الأفراح؟
ها هو الشاعر الكئيب وحيدا
تحت سمع الآصال والأصباح
أبدا ساهم يراقب أيّا
م حياة لا تنقضي بلواها
لا يرى الواهمون غير ضحاها
ويعيش الفّنان تحت دجاها
يرقب الأشقياء في ظلمة العيـ
ـش ويبكي لهم بكاء غبين
ويصوغ الألحان يرثى لبلوا
هم ويبكي على الوجود الحزين
طالما بات ساهد الطرف حيرا
ن يسرّ الظلام أحزان شاعر
لا يرى في الحياة إلا وجودا
ظلّلته يد الشقاء العاصر
أبدا لا يرى سوى مسرح المأ
ساة بين الدموع والتنهيد
وستارا من الدجى يتجلّى
كلّ يوم عن مّيت ووليد
واكتئابا يمشي على صور الكو
ن جميعا ولوعة وشقاء
ودموعا تلوح في كل عينيـ
ـن ودهرا يخادع الأحياء
ليس يلقى الحياة إلا حزين الـ
ـقلب حيران في هموم الحياة
كلما أنّ بائس ذرف الشا
عر دمع الأسى على المأساة
وإذا أذبل الجليد زهو الـ
ـلوز ران الأسى العميق عليه
وإذا ماتت البلابل ظمأى
جال دمع الرثاء في مقلتيه
فهو قلب قد صيغ من رقّة الزهـ
ـر وعين قد طهّرت بالدموع
وحياة حسّاسة ليس يدري
سرّها غير شاعر مطبوع
هي عمر ظمآن تعصره العُزْ
لة عصرا, يمرّ كالآزال
في سكون لا صوت يسمع فيه
غير صوت الصرّار تحت الليالي
غير همس الحمام في الجبل المو
حش أو لحن بلبل مهجور
وحفيف الأشجار في قبضة الر
يح وصوت الرعود في الديجور
غير همس الأشباح ملء دجى الشا
عر في ليله الطويل الجديب
يتلقّى الأشعار عنها ويحيا
أبدا في حمى الأسى والشحوب
أيها الشاعر الذي يسهر الليـ
ـل وحيدا مستغرقا في الجمود
محرقا روحه بخورا على حبّ
(أبولو) ووحيه المنشود
ساهدا حانيا على القلم الشا
عر يرثي الدجى ويبكي السنينا
راسما للحياة صورتها المرّ
ة بين الجياع والبائسينا
أطفىء الضوء أيّها الشاعر المتـ
ـعب وارحم فؤادك الموجوعا
كاد يخبو ضوء السراج وتأتي
ظلمات الدجى عليه جميعا
رقد العالم المعذّب تحت الـ
ـليل فارقد واترك بقايا النشيد
حسبك الآن ما سهرت مع الحا
رس ترثي لليله المكدود
قد أوى الحارس الكئيب إلى الكو
خ إلى غمضة الكرى والطيوف
فكفى يا حزين عطفا على الكو
ن ورفقا بقلبك الملهوف
عجبا كيف تسهر الشاعر الملـ
ـهم أحزان من عن الحزن ناموا
كيف ترقا مدامع الورد في الحقـ
ـل ويبكي على أساها الحمام
آه يا شاعري المعذّب ماذا؟
أكذا تصرف الحياة غبينا؟
في سبيل الوحي السماويّ تحيا
شاحب الوجه متعبا محزونا
بعت بالشعر لهو أيّامك الظمأ
ى وعفت الحياة عينا وقلبا
ونذرت الشباب والحبّ للفنّ
لتحيا على الجراح محبّا
ليس يعنيك أن ترافقك الأحـ
ـزان ما دمت ملهما صدّاحا
ليس يرضيك غير تغّنيـ
ـه وإن صغته أسى ونواحا
ليس تعطي الحياة للشاعر المجـ
ـد إذا لم يذق هموم الحياة
ليس تسمو الأرواح إن لم تطهّر
ها معاني الدموع والآهات
فإذا أشحب الأسى وجنة الشا
عر أو بات ليلة أوّاها
وإذا عضّ قلبه مخلب الحز
ن وضاقت حياته بأساها
خاطبته الحياة : يا شاعري الملـ
ـهم يا ابن الشحوب والآلام
النجوم الوضاء لا تبعث السحـ
ـر إذا لم يسدل ستار الظلام
والذي يجمع الزهور يدوس الـ
الشوك يا شاعري ويمشي عليه
والذي يعشق الطبيعة لا يثـ
ـقل صمت الدجى على مسمعيه
فاحتمل ما استطعت أحزان عمر
هو لولا الأحزان ما كان شيّا
وادفن النور في جفونك ميتا
وابعث الشعر من فؤادك حّيا
غنّ هذا العذاب صف لحياة النـ
ـاس ماذا يبكي فؤاد الشاعر
صف لهم كيف يصرف العمر حيرا
ن ويحيا على أساه العاصر
صف لهم ذلك الصراع صراع الـ
ـفكر والقلب في ظلام الحياة
كلّما أخفت النعيم صراخ الـ
ـقلب ضج الفكرالأبيّ العاتي
فهما في حياته نبع أحزا
ن يردّ الحياة أفقا كئيبا
وهما الثائران لا بدّ من صو
تهما وليكن دما ولهيبا
شرعة الفكر أن يغرّد بالشعـ
ـر ويشدو وإن يكن محزونا
ومناه السموّ للعالم الأعـ
ـلى وأن يلق في الطريق المنونا
فهو أفق حرّ يريد حياة الـ
ـعقل في معزل عن الإحساس
وسواء لديه أن يشجب الشا
عر أو أن تقسو عليه المآسي
أفليس الشحوب والألم العا
صر نبعا للشعر والألحان
أو لا تقنع الحياة من الشا
عر باللحن في حمى الحرمان؟
فيم كان الصراع يبعثه القلـ
ـب إذن فيم؟ فيم لا يطمئن
فيم يأبى الحياة في وحشة العز
لة والفكر فيم يمضي يئن؟
هكذا تصرخ الخواطر بالشا
عر في ليله, فإن جاء فجر
ورأى الراعي الصبيّ يسوق الـ
ـغنم الظامئات لم يبق شعر
ومضى القلب صارخا أين حّبي؟
أين لهوي؟ وفيم أبقى أسيرا
أبدا لا أني أضحّي بأفرا
حي، وأحيا ذاك الحزين الكسيرا
من بكائي تصوغ شعرك للكو
ن ومنّي المنى ومنّي الحنين
من دمي هذه الملاحم فارحمـ
ـني أنا العاشق الشجي المغبون
انطلق بي دعني أذق فرحة الحبّ
لعلي من الشقاء أفرّ
ما غناء الأشعار يا شاعري المتـ
ـعب إن كانت الحياة تمرّ؟
ليس يغني عنك النشيد إذا متّ
حزينا وليس يرويك لحن
لا تقل في غدٍ غدٌ ندم قا
س على ما مضى ويأس وحزن
تحت ثقل الثرى وفي وحشة المو
ت سيخبو هذا النشيد ويفنى
فإذا لحنك الذي صغته يأ
سا وحزنا للناعمين يغّني
وسَتُنْسَى أنت الذي ملأ الدنـ
ـيا جمالا ومات ظمآن جهما
وسيبلى التراب ما يتبّقى
منك يا مستطار لحما وعظما
ثم ماذا ؟ غدا يقولون قد كا
ن فتى بيننا طواه الهزال؟
ما رأينا منه سوى طيف إنسا
ن فقدناه واصطفاه الخيال
سيقولون شاعر ركبته
لوثة فانزوى وعاش غريبا
أبدا يرقب الفضاء يصيد النـ
ـجم أو يحصد الظلام الكئيبا
يرمق الزهر من بعيد وفي عيـ
ـنيه أحلام عاشق ولهان
جامدا قانعا بعذريّ حبّ
يكتفي بالعطور والألوان
أيها الشاعر السجين كفانا
غربة في حياتنا ووجوما
حسبك الآن ما خضعت لصوت
العقل وارحم شبابك المحروما
ويمرّ النهار والشاعر المغـ
ـبون حيران بين فكّي أساه
بين همس الصوتين يحيا كئيبا
ويناجي طيوفه ومناه
فإذا جاش قلبه بمعاني الـ
ـيأس ألقى أحزانه في النشيد
لائذا باليراع يسكب فيه
ما يعاني من العذاب الشديد
ساكبا روحه على كل بيت
ناحتا من فؤاده الألحانا
راضيا بالشحوب والسقم حبا
لأبولو مستسهلا ما كانا
كلّ بيت من شعره يتقاضا
ه شحوبا ورعشة وسقاما
فهو في لحنه يذيب صباه
ويضيع الشباب والأحلاما
ثم ماذا؟ سرعان ما يزأر الإعـ
ـصار, والزهرة الجميلة تذوي
وإذا الضوء في الأعاليّ يخبو
وإذا النجمة الوضيئة تهوي
ويغيب الضياء في ليل قبر
ليس تبكي له سوى الأمطار
ليس يرثيه غير ذاوي صباه
وبقايا القيثار والأشعار
ذلك الشاعر الذي كان يحيا
عمره باكيا على كلّ باك
ذلك العاطف النبيل على الأحـ
ـزان ذاك الملقى على الأشواك
نبذته الأيام في قبره المو
حش تحت الرياح والظلمات
حيث لا آهة يصعّدها قلـ
ـب ولا دمعة على المأساة
هكذا في العذاب تمضي حياة الشـ
ـاعر الملهم الرقيق وتنسى
هكذا يملأ الوجود جمالا
ويذوق الآلام كأسا فكأسا
هكذا كلّ شاعر فارحلي بي
يا سفيني عن عالم الشعراء
ولندعهم في ذلك الشجن العا
صف بين الآهات والأدواء
ولنسر في بحر الحياة كما كنّـ
ـا ونلقي المرسى على كل ساحل
ربما يا سفين نلقى ضياء
يتجلّى بعد الظلام القاتل


Lüstern läuft ein lauer Wind
übers Taugelände ...
Plötzlich hebt ein Elbenkind
warnend beide Hände:


Als die frühe Morgenwacht
Ihre Fakkel aufgestekket/
Ja/ die jüngstverwichne Nacht
Aus der stillen Ruh gebracht/
Und erwekket;
Hört ich ein Getümmel wallen/
Wo das helle Jägerhifft
Durch die Sümpf und Thäler trifft/
Und der Erden Stimm erschallen:
Hört ihr Jäger! bindet an
Auf dem Plan/
Suchet durch das Nordgefild/
Wo der Hirsch in Brünsten brült/
Ihr seyd auf der rechten Bahn/
Alles wild
Das ihr werdet heut bestrikken/
Will ich auf die Hochzeit schikken.


千里东归客
无心忆旧游
挂帆游□水
高枕到青州


Holnap az ifjú had - rendeli - kövessék,
Tízre öreg harcos, nyíllal, egy-egy essék;
Bulcsura e dolgot úr-Etele bízza,
S forditja fakóját asszonyihoz vissza. -


Nikdo nemá zdání o důležitosti,
kteroužto pro tebe mají zrcadla;
tyť bys bez nich z dlouhé chvíle upadla
do nezhojitelné těžkomyslnosti.


Don Juan silné lokte měl i plíce,
a to mu posloužilo v Americe.
Psal na stroji a dělal agenta,
bral plat a výlohy a procenta,
nabízel kde co lidem ku prodeji,
dobré i špatné, co se jí i nejí,
pracoval v konservách i v petroleji,
až naposledy přece v bavlně
se usadil a uváz’ úplně.


Darf man den Tempel um ein Weib entweihn?
Mit einem Weib um goldne Götzen tanzen?
Du willst nicht mehr so frei sein, frei zu sein?
Dein Schwert als Kreuzlein auf die Brust dir pflanzen?
Ich such' den Dichter nur in unsern Reihn –
Leb' wohl! Leb' wohl! Ich lass' dich deinen Schranzen!
Schon hör' ich dich: »Herz, Herz – nicht mehr so warm!
Wir gehn zu Hofe – Gräfin – Ihren Arm!«


Mit stillem Ernste dank' ich dir,
Wenn ich sie denke!
Mit Freudenthränen, mit namloser Wonne,
Dank' ich, o Vater! dir, wenn ich sie fühle!


Und sagte: mein lieber Herr Vetter sitz
Im Parlament auf der Rechten
Und stimme mit Jahn und mit Radowitz,
Des Volkes Heil zu erfechten.


Nel gran cerchio de l'alpi, su 'l granito
Squallido e scialbo, su' ghiacciai candenti,
Regna sereno intenso ed infinito
Nel suo grande silenzio il mezzodì.


Ich bin herausgegangen, Selmar,
Meine Phantasie,
Hier auf den Wipfeln dieser Bäume
Groß zu wiegen,
Und dann im Feuerschwunge
Carls Bild
Durch Farb' und Pinselzug
Zu geben der Ewigkeit!


"0 sol faz lá tudo em fogo,
Faz em brasa toda a areia;
Ninguém sabe como é belo
Ver de tarde a papa-ceia!


Akkor úgy nézzed késő éjjelig,
Akkor jól megnézd minden oldaláról
És látva büszke, ujjongó tüzét,
A szent örömben semmi meg nem gátol!


تَجَلَّدْتُ عنها في الشّبابِ لِعِزَّةٍ
وأَبْدَيْتُ بعد الشَّيْب ذِلَّة مَفْتونِ
فقالتْ أَزُهداً في شَبابٍ ورغبةً
بِشَيْبٍ أَنا المشتاق وأنت ابنُ فضلون


Nemohu ti říci,
kde je tvoje dcera,
ptej se za horami
modrého jezera.““


1. C. 9. 54. D. 84. 217. 560. 588.
2. D. 85
3. D. 86. 285. Kps. 100. v. 15606.
4. D. 561. Kps. 100. v. 15636.
5.
6. C. 11. D. 356.
7. D. 218. 589.
8. D. 590.
9. K. 5. D. 427. Kps. 120.
10. C. 12. 13. Kps. 120.
11. C. 14. XII. Kps. 80.
12. D. 87. 286. Kps. 42. v. 4857. 54. 120.
13. C. 15. XIII. D. 87. 174. 616. Kps. 42. v. 4907.
14. D. 37. 50. 87. v. 3. 175. Kps. 42. v. 4957. 120.
15. Kps. 42. v. 5007, 50. v. 6297. 120.
16. K. 23. Kps. 55. 120.
17. C. 16. XIV. D. 176. 527. Kps. 80. v. 12397. 120.
18. C. 17. XV. D. 88. 357. Kps. 42. v. 5057. 120.
19. C. 18. XVI. D. 89. 177. 287. 358. Kps. 42. v. 5107. 56. 120.
20. C. 19. XVII. D. 90. 562. Kps. 43. 121.
21. C. 20. XVIII. D. 220. 528. Kps. 43. v. 5327.
22. D. 359. 617. 640. Kps. 43. v. 5327.
23. C. 21. XIX. D. 2. Kps. 54. v. 8311.
24.
25. C. 22. XX. D. 91. 563. Kps. 122.
26. D. 51. Kps. 122.
27. C. 56. D. 618. Kps. 123.
28. C. 23. Kps. 44. 57. 124.
29. C. 24. D. 22. 27. 492. 641. Kps. 125.
30. D. 221. 591. Kps. 125.
31. C. 25. D. 3. 222. 288. Kps. 72. v. 10445.


Den Liljenleib des Purpurs dunkler Schleier
Dem irren Blick der Göttin halb entzieht;
Der Trauer Bild, die Anemone, blüht
So weiß als roth zur stillen Todtenfeyer.


e contro al maggior padre di famiglia
siede Lucia, che mosse la tua donna
quando chinavi, a rovinar, le ciglia.


Komm, Salbungskraft, durchdring mein Innres gar,
Daß meiner Lamp' es nie am reinsten Öle,
Noch mein'm Altar am Feu'r vom Himmel fehle;
Vor Fremdem und Gemeinem mich bewahr!


Ja, meines gleichen trifft man nicht
In dreyer Herren Landen an;
Es heißt bey mir, ein Wort, ein Mann,
Ich lebe ruhig, und vergnügt,
Weil mir sonsts nichts im Sinne liegt.
Die Freyheit schläfert mich so sanft und süsse ein;
Sie weckt mich auf,
Sie muß stets um mich seyn.


Vás nic nezachrání, nás nic nevymoří,
neb vás žene křivda – a nám pravda hoří!


Podrá juzgarse la fábula irrisoria;
mas él subyuga al pensamiento osado,
que, en troquel inflexible modelado,
debe dejar viviente su memoria


We caught the tread of dancing feet,
    We loitered down the moonlit street,
    And stopped beneath the harlot's hous
    Inside, above the din and fray,
    We heard the loud musicians play
    The 'Treues Liebes Herz' of Straus
    Like strange mechanical grotesques,
    Making fantastic arabesques,
    The shadows raced across the blin
    We watched the ghostly dancers spin
    To sound of horn and violin,
    Like black leaves wheeling in the win
    Like wire-pulled automatons,
    Slim silhouetted skeletons
    Went sidling through the slow quadrille,


日落溪南生暮烟
幅巾萧散立桥边
听残赛庙冬冬鼓
数尽归村只只船


Ožeň se, bratře, ožeň se, bratře!
Ostatně je mi to jedno, s kým.
Chci se zas opít! chci se zas opít!
chci se zas opít šampaňským!!!


Der Barbarn Macht hielt mich gefangen/
Umschränckte meinen freyen Mund:
So bald sie von mir weg gegangen
Und deinem Ufer näher stund/
Erhob ich meinen Kopff/ zu schauen
Was fürgieng um Semliner Auen.


O teuer warst du, Priesterin! da du dort
Im Stillen göttlich Feuer behütetest,
Doch teurer heute, da du Zeiten
Unter den Zeitlichen segnend feierst.


O raďte, básníci, všech věků nejvyšší,
ať lásce své nejkrasší jméno dám!
Pro věnec chvály tvé se k sluncím odvážím
a člověk, k mystickým až zajdu zahradám.


Stava ella nel sepulcro; e quivi attrita
da penitenzia, orando giorno e notte,
non durò lunga età, che di sua vita
da la Parca le fur le fila rotte.
Già fatto avea da l'isola partita,
ove i Ciclopi avean l'antique grotte,
i tre guerrier di Francia, afflitti e mesti
che 'l quarto lor compagno a dietro resti.


So kan bey dir deß Käysers Huld/
Mehr als ein rein Gewissen/
So muß Pilate deine Schuld
Deß Höchsten Vnschuld büssen?
So eylest du dem Richtstul zu?
So suchest du der Völcker Ruh/
Im heilgem Blutvergiessen?


卖田买妾人皆笑
四十无儿我独伤
但看山头无主墓
一杯谁肯酹斜阳


هوى جديدٌ يزور قلبي
أهلا بهذا الهوى وسهلا
رأيت بالأمس من جواه
وجداً أطار الفؤاد خبلا
إن قلت هذا سنا جمالٍ
لمهجة الصب قد تجلّى
فأنت من وصفه قريبٌ
عزّ جمال الصبا وجلّا
مهفهف الحسن لو تراه
أشبتعه بالعناق قتلا
من أيّ خديه أجتنيه
هذا جميل وذاك أحلى
يا لوعة القلب من جمال
لم ترأه مقلتاي قبلا
هدى إليه هوىً قديمٌ
أطاف بالقلب ثم ولى
هاد هداني إلى جمالٍ
من النضار النفيس أغلى
قضيت ليلى وفي ضميري
من فتنة الحسن صيف ليلى
يا حسن ماذا تريد منى
والبدر من حسنك استهلا
البدر ناءٍ وأنت دانٍ
أنت بملك الفؤاد أولى


tu pudiste inspirar
mejor poesía


(Дума)
Две жизни в мире естОдна светла, горит она, как солнце;
В ее очах небесный тихий день;
В сиянии — святая мысль и чувство;
Ее живая сила так роскошно
Звучит свободной и разумной речьИ это — жизнь земнова духа;
Долга она, как божья вечность…
Другая жизнь темна;
В ее очах — земная грусть и ночь;
И спит она сном крепким и мятежным,
Таится мысль в ее цветистых формах,
Но не звучит свободной речью;
Наклоннее во тьме она к молчаньИ это — жизнь земнова праха;
Кратка она, как блеск звезды падучей…


ضريحٌ قد سقاهُ سَحابُ فضلٍ
وعَمَّتْهُ اللَّطائِفُ والمَراحِم
ثَوَى في جانبَيهِ كَريمُ قومٍ
شهيرٌ بالفضائِل والمَكارِمِ
ولمَّا حلَّ في أكنافِ تُرْبٍ
على عَهدِ الصبِّا والموتُ ظالِمْ
أتى تاريخهُ يُهدَى لبِشْرٍ
بدارِ الخُلدِ قُسْطَنْطينُ سالِمْ


A hlas dějin ve varhan slyším zvuku,
vážně mluví hlaholem dojímavým,
co jsem used’ pod kůrem – kdosi zahrál
v myšlenky moje.


Im Disharmonischen, war ein Treffer
Im komischen Stile. Kein Nachäffer
War unser Doktor, war originell.
Drum saß im Ohre sein Ton so schnell.


Fe' il primo ben più trista assai la mente.
Ah, quanto poco al mondo ogni ben dura!
Ma il rimembrar sì tosto non si parte.


Sterým zní hlasem
nad žití kvasem,
paianem radosti zabuší,
ba, Satyr sám já jsem,
polekán sahám si na uši.


 io la mia parte buffa
recito, né dò retta
a chi la penna tuffa
nell'acqua benedetta.


Sta štíhlých domů přede mnou se bělá,
a na všech leží slunce záře skvělá,
sta oblouků, sta věží se tam zdvihá,
a holubů dav nad městem se mihá.


La vertù non n'è 'mproquene
cà 'l proquene è for de téne;


Und der Priester mit geweihten Händen,
Sprechend alt-katholische Gebete,
Legt in reines Gold die heil'gen Hostien.


Vlast rozdělena – vydána v plen vrahům –
z map vyhlazena – dokonání jisté. –
Ne. S duší Její šli jste k cizím prahům
a krví srdcí svých Ji živili jste.


Zříš v cizí jitro. Tvým už nikdy není.
Mníš, usmívá se. Jen se šklebilo.
Nejkratší ze všeho je rozloučení
s tím, co snad vůbec nikdy nebylo.


Otcové naši, buďte jak už jednou
Mojžíš i Aron, Petr náš i Pavel,
kéž ruce vaše ke slávě zas zdvihnou
Velehrad náš i Vyšehrad i Wawel!
Jako to slunko, od vás jež chodí,
zrozené vždy znova za rosné chvíle,
duch moudrosti vaší, vaší duch píle
ať se zas zrodí!


Eine Weile war's still nach diesem Lied,
Dann rief der erste, von Spott durchglüht:
Wie kommst du mir vor?
Hat dich Amor am Ohr?
College du,
O sieh doch zu,
O hilf ihm doch, o große Noth!
Der ärmste liebt und härmt sich todt.


不待车轮四角生
欲行还驻为交情
又成一笑渌樽晚
诗卷竹风相与清


Da die schlanke Pegnitz fliesset/ in dem schönen Wiesenthal/
Da sie dieses Land durchgiesset/ und die Blumen ohne Zahl
In den grünen Auen frischt/ da der Vogel lieblich singet/
Da die Wollenheerde tischt/ und mein Schäferspiel eklinget/
Da die hohen Bäume schatten/ da das Bienlein Blumen bricht/
Da die Fische sich begatten/ und der Fischer Reusen richt/
Da die kleine Mükke sumt/ und die falschen Angeln schwimmen/
Da so manche Müle brumt/ und die Hirten Pfeiffen stimmen/
Da spatziert ich auf und nieder/ als ich etwas rauschen hört/
Und bedachte/ wie nicht wieder Zeit und Fluß zu rükke kehrt.
Ich ersahe nechst dem Pfad/ daß der schnelle Strom ümlenkte/
Ein erhabnes Wasserrad/ so die Blumenwiesen tränkte:
An den Felgen war zu sehen manches tiefes Schöpfgefäß/
Deren jedes/ in dem Drehen/ brachte seinem Halt gemäß
Wasser/ welches abgewandt/ schlürfte durch die trägen Auen/
Die der Sonnenstral verbrant/ und verzehrt das Morgentauē.
Ach/ wünscht ich in meinen Sinnen/ liesse/ gleich dem Silberbach/
Jeder aus der Feder rinnen in die Felder Teutscher Sprach'
Alles/ was uns unbewust/ was von fremder Zung entspringet/
Und nicht ohne Hertzenslust Welt verlangte Früchte bringet.


Was ich selber vermag, das darf ich an Andern verachten,
Darum schelt' ich dich nicht, daß du geschwiegen zu Kleist.


Das Boot stößt ab von den Leuchten des Gestads.
Durch rollende Wellen dreht sich der Schwung des Rads.
Schwarz qualmt des Rohres Rauch... Heut hab ich schlecht,
Das heißt mit lauter jungem Volk gezecht –


Nichts weset ohne Stimm: Gott höret überall,
In allen Kreaturn sein Lob und Widerhall.


Heilge Siben, lobt den Herrn!
Heilge Dreien, rühmt den Herrn!
Heilge Ausflüss, preist den Herrn!
Heilge Götter, preist den Herrn!
Heilge Dreireich, lobt den Herrn!
Heilge Erden, rühmt den Herrn!
Heilge Christreich, rühmt den Herrn!
Heilge Seelen, preist den Herrn!
Heilge Geister, lobt den Herrn!
Heilge Leiber, ehrt den Herrn!


In: SAVARY, Olg Linha d'águ Pre Felipe Fortun I Kazuo Wakabayash São Paulo: Massao Ohno; Niterói: Hipocampo, 198
NOTA: Do tupi = amor, amad


山扼平湖蓄不东
地分南北指㧑中
二关形势千年壮
三国英雄一笑空


Ne szánd e korcs, önző világot;
Marcangolj emberszíveket.
Nevetik a mulandóságot,
Hervadni látván tégedet!


十月新霜兔正肥
佳人骏马去如飞
纤腰袅袅戎衣窄
学射山前看打围


وَعدُكُم بِالخُرجِ وَالنَّطعِ
بَرقٌ وَلَكِن خُلَّبُ اللَّمعِ
خُرجٌ خُروجُ الرُّوحِ مِن دونِهِ
وَالنَطع بَينَ السَيفِ وَالنَطعِ
ما لَكُمُ ذَنبٌ وَلَكِن لِمَن
حَلَّ بِوادٍ غَيرِ ذي زَرعِ
مَن كانَ يَرجو خَيرَكُمُ بَعدها
فَهوَ أَحَقُّ الناسِ بِالصَّفعِ
لَو لَم أَكُن أَشعَبَ ما عُدتُ عَن
وُعودِ عُرقوب بِلا نَفعِ


Gigant'sche Ungeheuer, Mammut-Stiere,
Strömt überall die Wüst' in Scharen aus.
Als ob im Innern der Planet sich rühre,
Brechen hervor der Urwelt Riesentiere,
Und dringen mit Gebrüll zu Adams Haus.


Vonata fel sátort messzelátó dombra
Szépet, nagyot oztán, - mit akar, nem mondta,
Csak, hogy egész hada másnap ebéd tájon
Körül a domb mellett négyszögbe felálljon.
De mi meg amellett Toldit se’ felejtsük,
Süveges kunyhóját még ma útba ejtsük:
Mi dolog, tábornál hogy nem látja senki?
Kegyelemre magát hogy még se’ jelenti?


Das heiß ich rechte Augenweide,
's Herz weidet sich zugleich.
Der alles segnet, segn' euch beide!
Euch liebes Schlafgesindel, euch!


V tom ptáky spatřili, již na blízku si hráli.
„Ach, buďme jako ti!“ k ní rozechvěný řek’.
A mlhy slzely; ty přicházely z dáli,
noc tiskla na stráně svůj první polibek – –


a klidně zřím v Tvou svatou líc:
znám cíl svůj, neztratím ho víc,


Déšť i nejhustější přejde,
Pláč i ztichne krásky –
A nad hrobem snad jí vzejde
První zora lásky...


E o menino dorm


Uram, mindezek Tetőled elmultak.
A Pohár alján a végső üröm
Elmult tetőled és megkímélődtél,
Átmentél tisztán a földi tüzön.
Te nem árultál el senkit soha,
Te soha senkit nem tagadtál meg,
Nem hazudtál és Tehozzád a szenny
Még gondolatban sem férkőzhetett.
Szentül álltál és kívül a világon,
S hidegen mégsem vontad ki magad,
Bíráidra Te emelt fővel néztél
S nem titkoltad világosságodat.
Vissza-fogtad az érted fogott fegyvert:
Fogtak-e fegyvert szentebb ügy nevébe?!
(Egy intésedbe került volna csak
A Birodalom megsemmisítése!!)
De Neked nem kellett a mások vére.
És hinni, hinni könnyű volt Neked:
Te s az Atya egy voltatok bizony -
Akkor is, amikor pokolra szálltál,
Tudtad: megdicsőülsz harmadnapon.
Uram, rettentő szenvedéseidnek
Teljéből Isten törölt egy vonást:
Nem ismerted az ember-őrülést,
Nem ismerted a lelkifurdalást.
Nem érezted Te, hegytetőkön-járó:
Mily örvény-húzású az ingovány,
A láp virága mily kívánatos,
A lidérc milyen kék-lángú talány.
Még a kísértésed is lelki volt,
Még a sátán is a csúcsokra vitt,
Nem ismerted, nem ismerted Uram
A szív leggyilkosabb gyötrelmeit.
Megaláztak, megköpdöstek, Uram,
Ahogy embert e földön csak lehet,
De Benned mártír-mámor muzsikált
Emberfölöttin: Nem érdemled meg!!
Uram, Tetőled mégis csak elmúlott
A Pohár alján a végső üröm,
Nem hajtottad fel a teljes pohárt:
Átmentél tisztán a földi tüzön.


几年不作月岩游
万里重来已白头
云外连娟何所似
平羌江上半轮秋


Ich träumt', ich war ein Vögelein,
Und flog auf ihren Schoos,
Und zupft' ihr, um nicht laß zu seyn,
Die Busenschleifen los.
Und flog, mit gaukelhaftem Flug,
Dann auf die weiße Hand,
Dann wieder auf das Busentuch,
Und pickt' am rothen Band.


Al punto que llegué vi una paleta
de aspecto horrible, cara de puchero
y me volví tocando la retreta


رأيت بعيني صنعَ قومٍ تقدّموا
وشادوا لهم بين الأنامِ معاليا
مضوا وأياديهم لدينا شواهد
بأنّ لها في الخافقين أياديا


Jestliže v úzkostech
srdce Tě bolí,
vyjdi si v červáncích
do letních polí;
znikajíť starosti,
ňadra jež plní,
když moře klasové
zlatem se vlní.


Beschluß.


Když zvítězil bez obtíží a sporů,
kontrapunkt pevně sevřel pod závoru
a sepsal pojednání o pěnkavě.


Kein Trunk vom Felsensteine,
Kein Wein aus vollem Glas,
Der Baumesfrüchte keine,
Nicht Blume und nicht Gras.


Fleuve de sang, la guerre s'y promène,
L'Idée y porte un bâillon outrageant,
L'anthropophage y vit de chair humaine,
De chair humaine y vit l'homme d'argent.
C'est le bourreau qui, dans ses mains infâmes,
Porte ce globe et qui semble l'offrir
Au Dieu vengeur, au dieu bourreau des âmes,
Pleurez, soleils, un globe va mourir !


Wo eint sich der gespaltne Wille?
Wo ist des Volkes Herz noch ganz?
Wo ruht das Land der Waffenstille?
Wo winkt das Elis Griechenlands?
Wo sitzt auf seinem goldnen Throne
Der Zeus Olympia's, die Krone
Die unbestrittne, auf dem Haupt?
Antlitz voll Majestät und Güte,
Der Huld, des Heils lebend'ge Blüte,
Wo lächelst du, geliebt, geglaubt?


A máte pravdu. Láska světem
jak velký chodí rozsévač,
kam šlápne, vše se třpytí květem,
kdo za to, za vším že jde pláč?


ond'ella, piena e d'ira e d'affanni,
tututta ardeva nella faccia accesa,
di quello uccel desiderando i danni.


Drabantok és főlegényök forgódnak,
Sok tereket az bástyán elhullatnak,
Sebesölve sokan futva szaladnak,
Benn es sebesölnek, sokan halának.


Suavemente grande avança
Cheia de sol a onda do mar;
Pausadamente se balança,
E desce como a descansa
Tão lenta e longa que parece
De uma criança de Titã
O glauco seio que adormece,
Arfando à brisa da manh
Parece ser um ente apenas
Este correr da onda do mar,
Como uma cobra que em serenas
Dobras se alongue a colea
Unido e vasto e interminável
Não são sossego azul do sol,
Arfa com um mover-se estável
O oceano ébrio de arrebo
E a minha sensação é nula,
Quer de prazer, quer de pesa
Ébria de alheia a mim ondula
Na onda lúcida do ma


Chrysipp, um Thaler zu erweiben,
Warb um die Hand der dummen Tullia.
Der Mann gefiel ihr nicht: ich will, wie die Mama,
Sprach sie, Zeitlebens Jungfer bleiben.


Ma che direte del già tanto fiero
cor di Marphisa, e di Guidon silvaggio?
de i dua gioveni figli d Oliviero
che già tanto honoraro il suo lignaggio?
già venti mila havean stimato un zero
et in fuga hor ne van senza coraggio
come conigli, o timidi colombi
a cui vicino alto rumor ribombi


O sängen doch an meiner Tür
Sie laut: »Ich hab mein Sach etc.«
Und trügen mich, und folgten mir
In langer Reihe nach,


Und blaß, mit erschaudernden Seelen
Sah man einen Wallfahrtzug fliehn –
Den Pilgern sowie den Kamelen
War's benzoesauer zu Sinn.


Je sláva poledne, půlnoční snění?
Čí ruka tolik světla utrácí
na rosných pastvinách?... A v dáli hřmění!
Ne v daleku: v mé duši burácí!


潇洒尘埃外
崔嵬清浅中
四轩春水阔
两岸画桥通


万籁沉沉清夜阑
楼前独自倚栏干
金鸡叫罢松风动
三十六天秋月寒


e poi, venendo a ragionar con lui,
se tu gli dici — ben ti voglio —, ascolta
le tue parole e volontier risponde.


Zwo Stufen gehn auf und hinab
Zum Himmel und zur Hölle:
Wer hat, gewinnt bis auf zum Thron;
Wer nicht hat, seine Stelle
Sinkt immer tiefer, tiefer ab.
Herr, laß mich Deiner Gaben
Geringste brauchen treu und ganz,
Und ich werd' Alles haben.


Als du geboren warst, als Gottes Licht
Zum ersten Mal dein keusches Aug' geküßt,
Da mischtest du an deiner Mutter Brust
Die süße Milch mit Thränen, die dir mehr,
Als andern Säuglingen entquollen;
Denn ach! dein Engel stand am Eingang
In deines Lebens dornbesäte Gänge
Und sprach prophetisch diese Worte:
Helena! in der Stunde deines Werdens
Sah ich im Heiligthum, von Wolkendunkel
Dichtumflossen einen goldnen Becher,
Gefüllt mit starkem Wein, durchbittert
Mit Wermuth. – »Ja, sie soll ihn trinken,
Sprach weggewandt der Menschenvater,
Und ist er ausgeschlürft bis auf die Hefe,
Die trüb' und schlammig an des Bechers
Goldnem Boden gährt: so hole sie!
(Dich, Eliel, wähl' ich zu ihrem Engel)
So hole sie in Wolken süßes Schlummers
Herauf zu mir. Hier, diese Krone,
Mit meines Himmels hellsten Steinen
Besät – und dort dies Schneegewand,
So weiß im Lammesblut gewaschen,
Sei dann ihr Lohn! Auch sproßt dort eine Palme
Für ihre Rechte, sie zu schwingen
Am gläsernen Meer.« Der Menschenvater schwieg.
Ich flog herab und kühle dir die Wange,
Noch glühend von den Schmerzen der Geburt.
O Dulderin, was hier der Engel sprach,
Ist bald erfüllt. Bald ist der letzte Tropfen
Hinabgeschlürft in deinem Leidenskelche.


أَخَذَ الْكَرَى بِمَعَاقِدِ الأَجْفَانِ
وَهَفَا السُّرَى بِأَعِنَّةِ الْفُرْسَانِ
وَاللَّيْلُ مَنْشُورُ الذَّوَائِبِ ضَارِبٌ
فَوْقَ الْمَتَالِعِ وَالرُّبَى بِجِرَانِ
لا تَسْتَبِينُ الْعَيْنُ فِي ظَلمَائِهِ
إِلَّا اشْتِعَالَ أَسِنَّةِ الْمُرَّانِ
نَسْرِي بِهِ مَا بَيْنَ لُجَّةِ فِتْنَةٍ
تَسْمُو غَوَارِبُهَا عَلَى الطُّوفَانِ
فِي كُلِّ مَرْبَأَةٍ وَكُلِّ ثَنِيَّةٍ
تَهْدَارُ سَامِرَةٍ وَعَزْفُ قِيَانِ
تَسْتَنُّ عَادِيَةٌ وَيَصْهَلُ أَجْرَدٌ
وَتَصِيحُ أَحْرَاسٌ وَيَهْتِفُ عَانِي
قَوْمٌ أَبَى الشَّيْطَانُ إِلَّا نَزْغَهُمْ
فَتَسَلَّلُوا مِنْ طَاعَةِ السُّلْطَانِ
مَلأُوا الْفَضَاءَ فَمَا يَبِينُ لِنَاظِرٍ
غَيْرُ الْتِمَاعِ الْبِيضِ وَالْخُرْصَانِ
فَالْبَدْرُ أَكْدَرُ وَالسَّمَاءُ مَرِيضَةٌ
وَالْبَحْرُ أَشْكَلُ وَالرِّمَاحُ دَوَانِي
وَالْخَيْلُ وَاقِفَةٌ عَلَى أَرْسَانِهَا
لِطِرَادِ يَوْمِ كَرِيهَةٍ وَرِهَانِ
وَضَعُوا السِّلاحَ إِلَى الصَّبَاحِ وَأَقْبَلُوا
يَتَكَلَّمُونَ بِأَلْسُنِ النِّيرَانِ
حَتَّى إِذَا مَا الصُّبْحُ أَسْفَرَ وَارْتَمَتْ
عَيْنَايَ بَيْنَ رُبَىً وَبَيْنَ مَحَانِي
فَإِذَا الْجِبَالُ أَسِنَّةٌ وَإِذَا الْوِهَا
دُ أَعِنَّةٌ وَالْمَاءُ أَحْمَرُ قَانِي
فَتَوَجَّسَتْ فَرَطُ الرِّكَابِ وَلَمْ تَكُنْ
لِتَهَابَ فَامْتَنَعَتْ عَلَى الأَرْسَانِ
فَزِعَتْ فَرَجَّعَتِ الْحَنِينَ وَإِنَّمَا
تَحْنَانُهَا شَجَنٌ مِنَ الأَشْجَانِ
ذَكَرَتْ مَوَارِدَهَا بِمِصْرَ وَأَيْنَ مِنْ
مَاءٍ بِمِصْرَ مَنَازِلُ الرُّومَانِ
وَالنَّفْسُ مُولَعَةٌ وَإِنْ هِيَ صَادَفَتْ
خَلَفَاً بِأَوَّلِ صَاحِبٍ وَمَكَانِ
فَسَقَى السِّمَاكُ مَحَلَّةً وَمَقَامَةً
فِي مِصْرَ كُلَّ رَوِيَّةٍ مِرْنَانِ
حَتَّى تَعُودَ الأَرْضُ بَعْدَ مُحُولِهَا
شَتَّى النَّمَاءِ كَثِيرَةَ الأَلْوَانِ
بَلَدٌ خَلَعْتُ بِهَا عِذَارَ شَبِيبَتِي
وَطَرَحْتُ فِي يُمْنَى الْغَرَامِ عِنَانِي
فَصَعِيدُهَا أَحْوَى النَّبَاتِ وَسَرْحُهَا
أَلْمَى الظِّلالِ وَزَهْرُهَا مُتَدَانِي
فَارَقْتُهَا طَلَباً لِمَا هُوَ كَائِنٌ
وَالْمَرْءُ طَوْعُ تَقَلُّبِ الأَزْمَانِ
حَمَلَ الزَّمَانُ عَلَيَّ مَا لَمْ أَجْنِهِ
إِنَّ الأَمَاثِلَ عُرْضَةُ الْحِدْثَانِ
نَقَمُوا عَلَيَّ وَقَدْ فَتَكْتُ شَجَاعَتِي
إِنَّ الشَّجَاعَةَ حِلْيَةُ الفِتْيَانِ
فَلْيَهْنَإِ الدَّهْرُ الْغَيُورُ بِرِحْلَتِي
عَنْ مِصْرَ وَلْتَهْدَأْ صُرُوفُ زَمَانِي
فَلَئِنْ رَجعْتُ وَسَوْفَ أَرْجِعُ وَاثِقَاً
بِاللَّهِ أَعْلَمْتُ الزَّمَانَ مَكَانِي
صَادَقْتُ بَعْضَ الْقَوْمِ حَتَّى خَانَنِي
وَحَفِظْتُ مِنْهُ مَغِيبَهُ فَرَمَانِي
زَعَمَ النَّصِيحَةَ بَعْدَ أَنْ بَلَغَتْ بِهِ
غِشّاً وَجَازَى الْحَقَّ بِالْبُهْتَانِ
فَلْيَجْرِ بَعْدُ كَمَا أَرَادَ بِنَفْسِهِ
إِنّ الشَّقِيَّ مَطِيَّةُ الشَّيْطَانِ
وَكَذا اللَّئِيمُ إِذَا أَصَابَ كَرَامَةً
عَادَى الصَّدِيقَ وَمَالَ بِالإِخْوَانِ
كُلُّ امْرِئٍ يَجْرِي عَلَى أَعْرَاقِهِ
وَالطَّبْعُ لَيْسَ يَحُولُ فِي الإِنْسَانِ
فَعَلامَ يَلْتَمِسُ الْعَدُوُّ مَسَاءَتِي
مِنْ بَعْدِ مَا عَرَفَ الْخَلائِقُ شَانِي
أَنَا لا أَذِلُّ وَإِنَّمَا يَزَعُ الْفَتَى
فَقْدُ الرَّجَاءِ وَقِلَّةُ الأَعْوَانِ
فَلْيَعْلَمَنَّ أَخُو الْجَهَالَةِ قَصْرَهُ
عَنِّي وَإِنْ سَبَقَتْ بِهِ قَدَمَانِ
فَلَرُبَّمَا رَجَحَ الْخَسِيسُ مِنَ الْحَصَى
بِالدُّرِّ عِنْدَ تَمَاثُلِ الْمِيزَانِ
شَرَفٌ خُصِصْتُ بِهِ وَأَخْطَأَ حَاسِدٌ
مَسْعَاتَهُ فَهَذَى بِهِ وَقَلانِي


Es la sombra del agua
y el eco de un suspiro,
rastro de una mirada,
memoria de una ausencia,
desnudo de mujer detrás de un vidrio.
Está encerrada, muerta —dedo
del corazón, ella es tu anillo—,
distante del misterio,
fácil como un niño.
Gotas de luz llenaron
ojos vacíos,
y un cuerpo de hojas y alas
se fue al rocío.
Tómala con los ojos,
llénala ahora, amor mío.
Es tuya como de nadie
tuya como el suicidio.
Piedras que hundí en el aire,
maderas que ahogué en el río,
ved mi corazón flotando
sobre su cuerpo sencillo.


Ricciardo: Alardo: Ricciardetto: & dessi
figli dAmone: il piu vecchio Guicciardo
Malagigi et Vivian: si furon messi
in arme: dietro al Paladin gagliardo
Bradamante aspettando che si appressi
il tempo: ch al disio suo ne vien tardo
inferma disse a gli fratelli chera
et non volse venir con loro in schiera


Si Tu cultivais la Musique,
Ah !… quel enchantement physique !
Quels chefs-d’œuvre de Passion !
Mais Tu passes ton temps à lire
Tout, de l’excellent jusqu’au pire,
« À titre d’information ».


Prezïosa virtù, cui forte vibra
caso fortuno, e non già per tua colpa;
ma poco val, ché dentro a cotal polpa
non ha poter quanto a le piante Libra.


Wolan, Triumf! di nacht ist weggegangen!
Der Mittag gab das Schif dem segel hin!
Wir fuhren ab, darnach wir höchstverlangen:
Ein Mittelwind erfreuet unsern sin.
Ich mus nunmehr dich, Frankreich, letzt besegnen,
Weil wir, doch fern, auf deine klippen schaun!
Mein Gott, mein Gott! du weist nun mein begegnen!
Doch ist auf dich gerichtet mein vertraun.


Gleich einem Wandersmann/ der klettert/ weil sich zeiget
der balderstiegne Berg/ bis daß er übersteiget
den stiegerhohen Pfad; Hie stehet sie und rast/
und will nicht weiter fort/ bis sich die Kriegeslast


Ich ehrt' und liebt' ihn selbst vor Zeiten:
Das aber that ich als ein Kind.
Nun wachs' ich auf, und gleiche Leuten,
Die klüger und erfahrner sind.
Wahr ist's: mir hat er sich verschrieben.
Soll ich daraus die Folge ziehn:
Ich müsse Damon ewig lieben,
Und keinen lieben, als nur ihn?


Jeder, und sei er auch noch so jung, hier lernt er Erinnern;
Lernt' er es sonst schon, – hier wird er ein Meister der Kunst.
Doch hier ist's kein traulich Geschäft. Von herzlicher Treue,
Inniger Sehnsucht weiß hier die Erinnerung nichts.
Was verschwunden, gehörte der Welt. Es rauscht wie ein Sturmwind,
Wenn sich ein Folioblatt dieser Annalen bewegt.
Nur wer lesen gelernt auch zwischen den Zeilen, erfährt aus
Diesem Gedenkbuch auch heimliches Herzensgeschick.
Dichteraugen erscheint in dem Armband, das in der Villa
Unter dem Schutte sich fand, mehr als ein goldener Reif.
Ihnen ersteht aus der Asche der Arm und winkt und bewegt sich,
Schmiegt sich schüchtern und fest um des Erkorenen Hals.


Ohn dich ist mir des Himmels Zelt
Nichts anders als nur Pein,
Ohn dich kann mir die ganze Welt
Nicht eine Freude sein.
Du bist allein meins Geistes Lust,
Allein das Labsal meiner Brust,
Allein mein Himmelreich.


嵌岩中有玉为壶
不作嵇生守煅炉
玩世肯尝东老酒
翻身时过洞庭湖


诛茅无地结庵迟
借得人家近翠微
何事树禽惊不起
也应知我久忘机


Hubieran podido
Permanecer allí más tiempo.
Cuando llega la muerte
Cualquier lugar es bueno.
Pero prefieren ser delicados
No asustar a los vivos
Con la visión de lívidos
Cadáveres fuera de la tumba.
Charlando como amigos
Recorren viejas calles
Llenas de fantasmas vivos
Hasta llegar al cementerio:
Tan solo un lugar para el reposo.
El cogió una mustia flor
De una tumba olvidada.
Abandonó en un hoyo
Su viejo cuerpo cansado.
Y dijo: Estoy dispuesto.
Cogidos de la mano
Como dos enamorados
Se elevaron hacia el cielo.
El no tenía miedo:
La muerte era su amada.


长桥千步截江洄
虹影随波彩翠开
谁与上皇传信息
定从此路入蓬莱