jenž rovně padaje se lehce svíjí
jak dravec, který šípem dolů letí,
co drápy ostré v kořist jižjiž ryjí.


Jsem-li syn neb cizím Apollinu,
to mou mysl lehkou nermoutí,
aniž úsudek snad pohanlivý
někdy čelo moje posmoutí.


يا ابنَ الرِّفاعِيِّ الَّذي ذاتُهُ
قامَتْ عنِ المُخْتارِ بُرْهانا
في كُلِّ يومٍ مِنْكُمُ آيَةٌ
تَزيدُنا باللهِ إِيمانَا


Mně duši rvali, zarostlou v mé tělo,
a já se smál, by nezřeli, jak strádám.
Teď běhu běsnění v mé údy vjelo,
že málem dechu nepopadám.


Que le fardeau des jours semble léger pour eux !
Comme à tous leurs devoirs portant un front heureux,
On sent que sans effort leur cœur vierge se sèvre !
Le sourire du juste est toujours sur leur lèvre ;
Jamais rien de leur sein ne soulève un soupir.
Ah ! si comme eux, mon cœur, tu pouvais t'assoupir !
Si l'apparition du passé qui se lève
Pouvait de mon regard s'effacer même en rêve !
Si l'ombre de ces murs pouvait me la cacher !
Mais sur mes pas toujours elle semble marcher ;
Mais sous chaque lambris, mais sous chaque colonne,
Je la vois qui descend, qui monte, qui rayonne ;
Et si pour échapper au fantôme adoré
Je veux fermer les yeux, dans l'âme il est entré !…


Nade mrtvotichým hájem
Bledý měsíček když stál,
Na skálu a hvozdy husté
Stříbro svoje vylýval,
Slyšel Ivan v sladkém snění
Serafínů zboropění.


Či drak spoutaný v závratných hlubinách za hradbou obzoru,
kde zloba temných běsů jej z okovů kladivy volní,
síru soptí plamennou do jasných večerů
a jezero žhavé smoly z tmy jícnu k západu říhá,
že z tlamy rozeklané pára a mlha se za nocí vlní
až do krajů ratajů dělných v černé zemi?


So traure du, so sei verlassen trübe,
Ja regen Thränen ohne Zahl,
Wenn wandelbar einst unsre Liebe,
Denn solches Glück besorgt den Fall.


Lieben, redet nicht zu viel!
Denn die abgeführten Sternen,
die behorchen euch vom Fernen
und verraten dieses Spiel.
Alle Götter wissen morgen,
was ihr meintet ganz verborgen.


Má touha srdce zlomit nepřeje si;
Buď růží dál, mne dále blažiž sen,
a jako strom, když vesna skvost naň věsí,
můj bude život tebou ozdoben.


Has ¡oh Dios! que no vean ya mis ojos
la horrible realidad que me contrista
y que marche en la inmensa caravana,


脍鲈元不动乡思
拂袖西风已见几
江上如今来往客
但言鲈脍不言归


Quanto s'affannon le membra meschine
in seguir Crasso, Mida, invidi e rei,
sol per portar di là carco de spine.


War doch, solang' die Erde grünt,
Kein Kampf so männerstolz im Gang,
Kein Dichter hat sich je erkühnt,
Zu träumen solchen Eisensang.


...Zapadlo...!
Sežloutly tajemné mlhy západu,
krev jeho sražená prvním je rozkladem světla.


Aux habitans de l'air faut-il livrer la guerre ?
Le chasseur prend son tube, image du tonnerre ;
Il l'élève au niveau de l'œil qui le conduit ;
Le coup part, l'éclair brille, et la foudre le suit.
Quels oiseaux va percer la grêle meurtrière ?
C'est le vanneau plaintif, errant sur la bruyère :
C'est toi, jeune alouette, habitante des airs !
Tu meurs en préludant à tes tendres concerts.


Štíhlé nohy, ukloněná hlava,
bok, i šíje zlatem prokvětavá;
nedbá horník hlavy, kope strany,
poslušen je chuďas zbědovaný...
Zemníku, pomoz!


Káldi vára puszta rom lőn.
Kő kövön alig maradt;
Szerteszórvák omladéki
Vad bokrok s cserjék alatt.
Élő lény nem jár körűle
Gyakran hosszu éven át,
Néha a völgy fülmiléje
Sírja ott el gyászdalát.


Zum Eichenwald, zum Eichenwald,
Wo Gott in hohen Wipfeln wallt,
Möcht' ich wol täglich wandern.
Du frommes, kühnes, deutsches Wort,
Du bist der rechte Schild und Hort
Zur Scheidung von den Andern.


Credea che allontanarmi da quel loco,
ove è quel sol che tanto infiamma il core,
donasse qualche aiuto al mio languire.


Dein Land, das froh und ruhig ist;
Schlägt in den Büchern grauer Zeiten
Geschichte nach, erstaunt und sieht und liest
Wie oft ein feindliches Verbreiten
Der Länder Zier, der Städte Pracht
Zur öden Wüste hat gemacht:
Wie Greis und Jüngling hingesunken,
Ein Schaudern überfällt Dein Reich,
Als fühlt es noch den Säbelstreich;
Doch nein, es fühlt des Friedens Reiz, und wird von seiner Freude trunken.


Binken kann zwar der luſtig Fink,
Amſel, und Miſtler pſalliren,
Aber uͤberwunden der Zink,
Jedes Geſchoͤpf verſpuͤren,
Die goͤttlich Gnad ſey immer neu,
Laßt uns von Voͤgeln lernen,
Mit euch aufwachſe die Liebs-Treu,
So Schoͤpfers Lob vermehret.


O Ewigkeit, u.s.w.
Gleich wie an einer Kugel rund,
Kein Anfang und kein End ist kund;
Also, o Ewigkeit an dir,
Noch Ein- noch Ausgang finden wir.


Ein Brief! ein Brief! lies, Vater; – Dein Sohn hat ausstudiert,
Sie haben ihn zum Doktor mit hohem Lob kreiert,
Mit nächster Post, so schreibt er, ja, morgen trifft er ein;
Hol, Mutter, aus dem Keller die letzte Flasche Wein!


В безысходности нив
онемелый овес
дремлет, колос склонив,
средь несбыточных грез…
Тишину возмутив,
весть безумно пронес
золотой перелив,
что идет к нам ХристоЗакивал, возопив,
исступленный овеТихий зво Сельский храм
полон ропота, слеНе внимая мольбам
голос, полный угроз,
все твердит: «Горе вам!»
Кто-то свечи принес
и сказал беднякам:
«Вот Спаситель-Христос
приближается к нам»…
Среди вздохов и слез
потянулись к дверя


By nechtěl, přec ji člověk má a cítí,
i asketa, jenž odříká se žití,
a jméno její v srdci psáno stojí.


Mahnend ruft die Mitternacht
Mir herab vom Turme.
Ferne! denket mein! die Zeit
Eilt dahin im Sturme!


Luzný purpur, hřích to, že přec marně,
nad tím klamem roztopil jí líce,
a ta ňádra zdmula se tak čarně,
zjevujíc mu srdce svatyni –
že jsem nezřel v ní jen pannu více,
ale sladké vášně čirou bohyni.


Den se za dnem rozplývá jak snění
časy jdou, aniž se kdy co změní –
pranic více nepostačí
ani k plesu ani k pláči;
matné, sotva znalé živoření
mlčí tichem lesní skrýše,
kde i lupen chví se tiše,
kde již dávno zmlklo ptačí pění.


Fort stob der Erde Pein und Weh',
Wie unterm Hufe die Kiese,
Auf stieg aus der Brust zur Wolkenhöh'
Des Gedankens freudiger Riese.


Ale jako příkrov s Bílé vstala’s hory,
národ pod tvým tlakem dvě stě let byl chorý.


Non ch'io sia buono nè che buon me tegna,

Ma seguirò lo viso delli buoni

Se ciò ch'io dico vedi non avvegna.

L'uman pensiero spesse volte falle

E il tempo muta l'alte opinïoni

Se nuova stella regna in questa valle.

Io ciò ti dico chè di queste pietre

Già t'impromisi di far simiglianza:

Piace ad Apollo che di ciò m'arretre.

A ciò che mi dispone non mi doglio

Perchè il minore non ha dubitanza:

Ascolta dunque ciò che dir ti voglio.

Per fuoco nè per ferro lo diamante

Si rompe. Per potenza di Saturno

Resiste sua natura al negromante.

Gli spirti fuga, tossico e paura,

Raccende amore se il disdegno è inturno.

È simil di cristallo sua figura.

A chi lo porta nel sinistro braccio

Val contro gli inimici e leva sogni,

Contro di brighe, mattezza ed impaccio.

Io taccio, per servir qui a le donne,

Natura occulta che pur abbisogni:

Non sii dolente, se ciò si nasconne.

Chi in caldo sangue questa pietra involve

Ovver con piombo, per natura occulta

Poca percossa in polve la dissolve.

Presente questa, già mai calamita

In lei di trar lo ferro non risulta,

Ma fa nel tempo sua potenza quita.

E l'altro, che l'Arabia anche produce,

Vaccio si rompe come lo cristallo.

Una virtute in tutti questi luce.

Più che una fava non passa sua forma:

In lui è gran virtute senza fallo:

Col ferro sua natura si conforma.

E lo zaffiro, per poter di Giove,

Conforta il cor, dico l'orïentale,

Serva le membra e lor virtute fove;

Val contro febbre, veleno ed antrace

Se subito s'appicca sul quel male;

Conforta il viso e conserva la pace;

Toglie dal cuore l'invidia maligna,

Fuga il temere e fa l'uomo audace,

Umil la donna, e castità designa.

E questa gemma vale agli idromanti

Ed alli magi per virtù che face,

Chè solve il cattivato con lor canti.

Mostra il colore simile del cielo;

Posta alle tempia, il sangue del naso

Restringe per virtute e non per gelo.

Ogni tumore ed apostema sana

Se sua natura non perde per caso

D'atto carnale, da cui sta lontana.

Mercurio è che spira sua virtute

Nello smeraldo ch'è sopra ogni verde;

Di molte infermitati fa salute;

Morbo caduco ed itterizia cura,

Conserva il viso che virtù non perde,

Conforta la memoria e la natura,

Gli spirti fuga e loro false scorte.

Chi vuole divinar seco lo porte.

Dal terzo cielo col secondo, agate

Negra si forma con le bianche vene,

E l'altra con sanguigne varïate.

Il fiume Agate, che Cicilia bagna,

Questa che ha le bianche macchie tene;

E l'altra con citrigne è della Magna.

Con quella che Cicilia altrove manda

Il negromante converte tempesta

E il fiume fa seccar che più non spanda;

E l'altra, la quale ha sanguigne macchie,

Conforta gli occhi ed allegrezza appresta,

Ole nel foco senza che si smacchie.

Contro il veleno la prima resiste

Ed anche quella con le macchie citre;

Fan l'uom piacente nelle umane viste,

A forza ed a facondia ed a parlare

Dispongon l'uomo se non sono vitre

Le parti, onde di tutte virtù care.

Giove in testa gli forma oppur nel ventre,

Quando il cappone è sotto lui concetto

Pur che il suo raggio sotto il Cancro entre,

Alettrio, che ritien dentro lo sperma;

Qual d'oscuro cristallo mostra aspetto;

Fa l'uom costante e grato onor conferma;

Fa l'uomo vincitor nella battaglia,

Discreto con dolcezza di parole,

E forte con lussurïa l'abbaglia;

Toglie la sete a chi lo porta in bocca;

Gli amici disdegnati fletter suole.

Se non sta in oro, sua virtù si sbrocca.

D'amor la stella e sua virtù compone

Le parti del berillo e gli altri tutti

Che sono di cotal complessïone.

Pallido verde, simile a smeraldo,

I sospir toglie e gli occhi mostra asciutti,

Resiste agli inimici e l'uom fa saldo.

Dal fegato rimuove infermitate,

Sottiglia la virtù dell'intelletto,

Dal stomaco la sua ventositate.

Vale ad amore e sempre l'uomo esalta;

Il matrimonio tien con gran diletto;

Fa verso gl'inimici la mente alta;

Incender fa la man, di ciò sii certo,

S'al Sol s'oppone, come s'è già esperto.


Ya que al de Béjar le agrada
ser hoy de Feria, es muy justo
vuele en mi yegua, su gusto,
la garza más remontada;
mas será cosa acertada,
señor, que empuñe mi intento
sus escudos más de ciento
y de contado, por que
don Luis no la siga a pie,
corriendo ella más que el viento.


Wenn zwei voneinander scheiden,
So geben sie sich die Händ',
Und fangen an zu weinen,
Und seufzen ohne End'.


Rikótit ezekhez ne tegyük lantyával.
Nem oktat ő senkit éretlen tollával,
sem nem gyönyörködtet rögös ritmussával,
hanem csak nevetést szül majmozásával.”


Bílou cestou do zčernalých polí,
(jak tam neveselo v šeru je!)
koleska se hbitá vzdaluje.
Prach se zvedá pod lehkými koly,
jiskry vydupaly podkovy,
Valda rozmazlená jako dítě
otěž vzala z rukou bratrovi,
švihla bičem, koník vzdorovitě
hodil hlavou, však jej zkrotila
bez milosti ručka spanilá.
Letí cvalem, bok mu kryje pěna. –
Zasmála se Valda zveselena:
„Nu což, bratře? nějak zamyšlen?
s lítostí snad vidíš hasnout den?
Ale, drahý hochu, vysvětli mi,
co tě vábí v onen pustý dům,
k roztomilým našim sousedům?
Lidé od včerejška! Mezi nimi
občanská mi ještě páchne ctnost,
časem začpí trochu sedlačiny,
před oči se vtírá vzdělanost
a za nehty proužek černé špíny.
Haha! Šlechta ducha! Gézo, slyš,
což ty vskutku se tam nenudíš?
Mně to nudné vše a smutné zdá se,
starý dům v té opršelé kráse,
jak by ztratil živou duši svou,
teď jenom tu chladné stěny jsou
a v nich po všech koutech domýšlivě
na rtech úsměv hloupě blažený
všeho kol se dotýkaje chtivě
už se uhnizďuje parvenu!“


En incesante encarnizada lucha,
en pugilato eterno,
unos tras otros al palenque vienen
para luchar, seguidos del estruendo
de los aplausos prodigados siempre
de un modo igual a todos.
Todos genios
sublimes e inmortales se proclaman
sin rubor; mas bien pronto
al ruido de la efímera victoria
se sucede el silencio
sepulcral del olvido, y juntos todos,
los grandes, los medianos, los pequeños,
cual en tumba común, perdidos quedan
sin que nadie se acuerde que existieron.


يا ناسياً عهدي ولست بناسي
ما الناس إن عذلوا عليك بناس
أضحى غرامي فيك نعتاً واضحاً
فمدامعي تجري بغير قياس
واهاً له دمعي كسا جسدي الضنى
وسعى إليّ من الهموم بكاس
قال العذول وقد رأى جرَيانه
ما في وقوفك ساعةً من باس
إيهاً بلفظك يا عذول ولا تزد
نارَ الأسى بتردّدِ الأنفاس
هي عادة في الحب قد عاش الأولى
قبلي بها ومضوا إلى الأرماس
علقَ الغرام بعروةٍ فتبعته
وبعامرٍ فبنيت فوق أساس
ما ضرّ بسام البروق لو أنه
يروي حديث جوايَ عن عباس
أبرق له بالشام نيل مدامعٍ
يجريه ذكر منازل المقياس
سقياً لمصر منازلاً معمورةً
بنجومِ أفقٍ أو ظباءِ كناس
وفدًى لها من بلدةٍ كم نثرةٍ
فيها لأسراب الدموع أقاسي
وطنٌ له سهرت وشابت لمّتي
ونعم على عيني هواه وراسي
من لي به والحال ليس بآسنٍ
كدِر وعطف الدهر ليس بقاس
والطرف يستجلي غزالاً آنساً
بالنيل لا ثورا على باناس
والعيش حليٌ طالما خطرت به
أعطافُ كلّ مهفهفٍ مياس
ثم انقضى ذاك الزمانُ وما بقى
من حليه عندي سوى الوسواس
بالرّغم إن قامت مآتم بعده
عندي وفاز سوايَ بالأعراس
هنّ الحظوظ فعش بهن ولا تقل
عقلي أعيش به ولا إحساسي
وضحت خفيَّات الأمور لفكرتي
وأمور هذا الحظ في إلباس
هنّئت حظك يا دمشق بحاكم
أمنَ الرّجاءُ به من الإبلاس
قاضي القضاة وإنها لمكانةٌ
طهرت بسؤدده من الأدناس
ذو البيت طافَ به الرجاء ملبياً
داعي الفخار إلى الندى والبأس
نسبٌ من الأنصارِ زانَ سماءه
من وُلده حرسٌ من الأحراس
المشرقين إذا ادلهمت حالةٌ
إشراق ضوءِ الصبح في الإغلاس
والصائنين من المعائب عيبةٍ
نبويةٍ مسكيَّة الأنفاس
والحافظين الشرع إما فارس
أو جالس للحكم بين أناس
عبروا وقد وصلوا عليّ فخارهم
بعليّهم فاعجب لحسن جناس
اللابس التقوى سُماً وفعائلاً
فانظر له في الفضل فضل لباس
مغني الأنام فما تعطل عنده
في الحكم غير محاضر الإفلاس
ومعجّل الجدوى جزافاً لا كمن
هو ضارب الأخماس في الأسداس
ومجدّد العلم الذي شدّت له
للطالبين قدائم الأحلاس
وافى الشآم فأشرقت أيدي اللهى
وجرت أمورُ العدْل بالقسطاس
وتجلّت الأحكام شمس ظهيرة
وأطاع عطف الدّهر بعد شماس
وتنزهت في حكمها عن قادحٍ
كلمٌ تضيء إضاءة المقباس
ثبتٌ تمرّ عليه أقوالُ العدى
مرّ الرّياح على الأشم الراسي
بمدارس فيها العلوم تبرّجت
والجود قد أخفى بني مرداس
بين السراة وبين نقد خلاصه
ما ين مصريّ وبين نحاس
وبكفِّه القلم المسدَّد سهمه
يوم الندى والعلم في القرطاس
قلم ينصُّ على إمامة فضله
فيروقنا بشعاره العباسي


Sonne! Sieh, mit Riesenschritt
Kommt der schöne Jüngling, tritt
Wie ein Bräut'gam an die Bahn,
Und die Erde lacht ihn an,


Ja du angenehmes Weibgen,
Trage nur das nette Häubgen
Lange Zeit mit Lust und Ruh;
Ach wir werden bald erleben,
Daß die Blüthen Früchte geben,
Die so niedlich sind, wie du.


Zjitřená jak ostrá bolesť
v duši když se zařezává –
žádná radost neztiší ji,
nic ji, nic ah neuspává.


Zas kvetou akáty – zas vůně jejich sytá
mou hlavu obléhá, mé smysly proniká,
a bytost přemahá zas vášeň veliká,
jež vřelým pokáním již měla býti smyta.


Sol mi consola, che se poche e frali
Le forze sono, e 'l dir povero e vile,
La mente e 'l buon voler non pate offesa;


Eu voltei-me para trás
Para ver se te voltava
Há quem dê favas aos burros,
Mas eles comem as fava


Che dal Re del celeste regno, senza
Lo qual nulla si fa, come sapete,
Condegno guiderdon riceverete
Non dopo sol, ma 'nnanzi alla partenza.


Buscamos vagas
nas casas, nas mágoas
no ofício de Gente
no prato do irmão


Und ich sag' es dir alleine,
Daß ich gern verrathen bin,
Denn die Thräne so ich weine,
Strömt als Lied dahin.


Immer grün und freundlich immer
Blüht es dir auf lichter Au,
Hängt ihm auch am blauen Auge
Manchmal noch ein Tröpfchen Tau.


si alguien,
algún día,
en alguna parte,
me
mira.
algún día,
en alguna parte,
me
mira.
en alguna parte,
me
mira.
me
mira.


In Schauern sich gestalten,
In Schmerzen sich entfalten,
Muß jedes Lebens Keim.
So wurden in den Tagen
Der ersten Christenheit
Durch Buße, Schmerz und Plagen
Die Märtyrer geweiht.


Tak znikla jsi, jak v bouři vzdech,
jak hvězda v spoustě černých mraků,
jak pel motýle na křídlech,
jak zář Vesnina zraku;
jak chodci v poušti vzdušný klam...
Zas, dítě, na tě vzpomínám!


Die Liebe aber durch mein Blut gegossen,
Sie stammt von Zeus und seiner Wetter Beben,
Sie irrt als Blitz in meinem tiefsten Leben
Und braust daher wie Sturz von Bergkolossen.


轻烟变渚色
寒浪啮堤痕
鸟去枝犹动
沙颓水暂浑


Wie eine Rose blüht in Freude,
Leuchtet umstirnt das Weltgebäude,
Die Morgenröt' ist aufgetan;
Versöhnt sind des Verlangens Schmerzen,
Und Seligkeit dringt mir zum Herzen,
Die keine Zunge sagen kann.


Ó pěvče svatý! Músy milostníku,
Jenž’s vepěl v národ radosť svou i žely,
Jenž’s podal retům pramen vzplamenělý,
By v slasti pěli, v milostném i vzliku:
Kde tvé jsou kosti, kde tvůj popel drahý,
By putovati k němu podlé zvyku
Tvůj ctitel mohl v úctě bez rozvahy?
Neznámý hrob tvůj; stkvostné k němu prahy
Nevedou z kamu kraje italského;
Ni v ulitém se kovu jména tvého,
Či vzhledu tvého jeví vzáctné tahy!
Hrob tvůj květ zdobí máje neshubného,
Jenž pučel v hloubi srdce plamenného,
Když’s unášel byl v sladých bájí dráhy...


Meine Liebe ist groß
wie die weite Welt,
und nichts ist außer ihr,
wie die Sonne alles
erwärmt, erhellt,
so tut sie der Welt von mir!


Ai-je erré, vers le soir, douloureuse, et ceignant
D’iris bleus ton silence et ta mélancolie,
Tandis que les échos raillent en s’éloignant ?


Dieweil Ich aber gahr zu schwach
Im Fleische Mich befinde,
Das oftmahls folgt den Lüsten nach,
Wen Ich Mich unterwinde,
Nur meinem Gott zu hangen an,
Und Mich doch schwehrlich schikken kan,
Zu thun nach Seinem Willen:
So wollest Du, getreüer Hort,
Die Sündenlust nach deinem Wohrt'
In meinem Fleische stillen.


一见溪山病眼开
青鞋处处蹋苍苔
平生长物扫除尽
犹带笔床茶灶来


Che se tra lor queste parole stanno,
la cosa è ferma, e non andrà per terra.
Così atterràn quel che promesso gli hanno,
più onestamente e senza nuova guerra.
- Questo è (diceva Amon), questo è un inganno
contra me ordito: ma 'l pensier vostro erra;
ch'ancor che fosse ver quanto voi finto
tra voi v'avete, io non son però vinto.


Thus urg'd by mast'ring  and dol'rous
Into the current plung'd that infant crowd.
Right piteous was the spectacle, I ween,
Of tender striplings stain'd with tears and blood,
Perforce conflicting with the bitter flood;
And labouring to attain the distant shore,
Where holding forth the  of  stood
The  and ever-more
Sollicited their hearts with her inchanting lore.


فما ألكنٌ جاش الكلام بصدره
فتمتم عنه إذ أبى عن تمامه
بأكثر مني لكنةً وفهاهة
وأعجز عن تصريحه بمرامهِ


Es wächst die dritte Frucht hernach,
In dem die Lieb' ist ohne Rach'
Und kan der Schmach vergessen,
Wie Christus seiner Mörder Rott
Hat ihre Marter, Angst und Spott
Nicht einsten zugemessen.


Pianger l' aer et la terra e 'l mar devrebbe
l' uman legnaggio, che senz' ella è quasi
senza fior' prato, o senza gemma anello.


Ach sprach der gute Corydon/
Ach! Allerschönste Zier/
Schaffstu mir solche Freud' und Wonn'
In dem du weit von mier;
Was wird denn wohl dein zahrter Mund
Vor große Freude machen/
Wenn du bey mir/ wie ich/ verwundt
selbst schlaaffen soltst und wachen?


Itt valaha Mátyás király
Nézhette az estéli táj
Kék fényében a megbuvó vad
Nyomán felrebbenő rigókat.


By walls immur'd, or lost within a wood
The cloister'd mansions of our fathers stood:
They sought protection from the dog-star's heat,
And heard, tho' felt not, the rude tempest beat:
But damps pervaded oft the gloomy hall,
And green-grown mould defac'd the 'scutcheon'd wall.
Fond of extremes (and wiser sure than they!)
We drive walls, trees, damps, arms, and all away:
Yield still too far to every thing that's new,
Nor dare to keep the golden mean in view.


Schwebe herunter, wir rufen dich laut,
Schwebe vom Himmel, unsterbliche Schar!
Freue dich der Ruhmbekränzten,
Hoch in der Blüte der Schönheit und Kraft!


Am Hochaltar erlosch die Kerzenhelle
Langsam und mälig, bis die lautlos-schwere,
Die starre Nacht – »O Christe, Miserere!« –
Rings auf den Betern lag und der Kapelle.


Jizbu mi slibuje,
jež má více stěn –
okna však není v ni
ani dveří ven.


Beweine dein Geschlecht, wi Rahel ihrs beweint,
Wi Sion ihrs beklagt!
Nun ist dir Gottes hertz, wi deines vor, versteint:
Sih, wi bei Uns nun tagt!
O Unaussprechlich glantz, und noch im erstem blikke!
Welch Unglükk aus dem glükke?
Es fährt auf dich und deine finstre nacht,
Bis Scotien gantz unterbracht.
Heul! falscher Jacob, heul! Heil, Römscher Yorker, heile.
Dem wahrem Jacobsstamm wird A.L.L.E.S. nun zum theile.


»O weh, wie dunkel! keine Sonne, kein Stern!
Wen ruf ich an? ist mein Gott so fern?
Ha! Jungfrau dort im himmlischen Schein,
Nimm auf meine Seel in die Hände dein!«


Und fiele gar jegliche Thräne
Als Thau auf die Fluren schwer,
Bald sähe man statt des Gärtchens
Ein blitzendes Perlenmeer.


O nuit ! Déchirements enflammés de la nue,
Cèdres déracinés, torrents, souffles hurleurs,
O lamentations de mon père, ô douleurs,
O remords, vous avez accueilli ma venue,
Et ma mère a brûlé ma lèvre de ses pleurs.


Jenen großen nackten
Menschensohn im Bilde, –
Qualen mich zerhackten.


Však velký boj byl, který bojoval,
a nechal ještě stopy v jeho duši
a schvátil jeho tělo hubeností,
že zdivočel jak pravý lesní muž.
I začal se tu jemu vyhýbat,
hloub zašel v poušť a v dumy své se zamk’
a dlouho o něm nikdo nezvěděl,
on trpěl pod tím, heroicky, sám.


Arde el deliro en las crueles aras
de la necesidad más encendidas
que del fuego, brotando las heridas
tanto dolientes señas cuanto avaras.


A my ji zakládali takto:
za oblohu se volnost kleni,
na zemi teplem dýchej láska
a smutek dojdi vysušení.


Sie kümmert nicht der stolzen Stadt Getümmel,
Nicht eitler Mode Flitterglanz!
Der maibeblümte Garten ist ihr Himmel,
Ihr ganzer Schmuk ein Veilchenkranz!


يا ثَغَره من صُدغه وبناظرٍ
من طَرفه وبسائف من خَدِّه
وَبمشرقٍ من صُدغه وبناظرٍ
من خاليه وبعامِل من قَدِّه
ارفُق بما اِغتصب الغرامُ فقد أتى
خَطّ العِذار موقعاً في ردّه


Chi porrà modo al giusto desiderio
Del dolce amico nostro, nuovamente
Rapitoci di seno, anzi sbarbatoci
Del core in sul fiorir de' suoi verd'anni?
Chi darà termin, per brev'ore almeno,
O Ciconin mio caro, al nostro pianto?
Acciocché noi possiam, come ne sforza
Il reciproco amor, poner d'intorno
Al sacrato sepolcro i sezzi doni,
E pagargli le giuste cerimonie
Con gli alti tronchi de' cipressi accesi,
E qualche ghirlandetta semplicella,
Se non di fresche rose o bianchi gigli,
Forse narcisi, ovver fronzuti acanti,
D'immortale amaranto e vivace appio,
Che mal ne gli orti nostri fiorir veggionsi;
Con le vili erbe almen i picciol fiori
De l'isopo, del timo, e del serpillo,
E de la mammoletta verginella,
Ch'e boschi nostri non ci negheranno.
O tragica Melpomene, ora è tempo
Che tu ne aiuti onorar con le meste
Note del tuo più lamentevol plettro
La pia memoria e la funebre pompa
Del caro amico nostro; snoda adunque
Col tuo negro favor la lingua avvezza
Ne' gruppi, i quai troppo infelicemente
La strinser già mille infelici lacci,
Ascosi tra gli amori e tra lusinghe,
Di chi, se più ne inganna, più sen ride.
Dunque è pur ver, che quelle unghie crudeli
De l'ostinata vecchia, che fu figlia
De l'atra Notte e dello ingordo Inferno,
Per viva forza abbia tronco lo stame
In man de la sorella, che a la rocca
L'aveva avvolto appena? Egli è pur vero,
Che con la nebbia de lo eterno sonno
Gli abbi la sozza diva chiusi gli occhi?
Quegli occhi, onde le Carite spargevano
Sì gran splendore e così chiara lampa,
Che altro lume non cercava un saggio
A tòrsi de le tenebre del vulgo.
Dunque è pur ver, che quella avara mano
Chiuso abbia quella bocca, onde le Grazie
Spiravan la dolce aura dolcemente,
Per l'aura dolce che riempieva il core
De le dolcezze de gli eterni odori,
E ne accendeva d'estremo disio
L'uman voler di ritornar al cielo,
Dove quell'aura dolce ora respira?
O Prato, tu hai perduto il più bel fiore
Che mai scoppiasse in sen d'erba, o s'aprisse,
O la più bella boccia, a più ver dire;
Quella boccia, ch'appena porto odore
Avea di sé, ch'uno incognito vento
Languida cader félla e secca in terra.
Non senti tu l'odor che l'ha lasciato
Nel suo partir, che ne conforta ancora
L'odorante virtù così lontana?
O cari amici, che godeste in parte
Le sue dolci maniere e i bei costumi,
E che sapete ch'io ben dico il vero;
Porgete al petto mio qualche scintilla
Di quella pieta che per lui vi stringe,
Acciocché s'io non posso col mio affetto
Pianger com'io vorrei la tolta gioia,
La pianga almen, mercé del dolor vostro.
Ed è ben giusto, poi che s'è fuggito
Da voi ogni diletto, e vi ha lasciato
Ogni dolcezza; poi che vi è nascosta
La stella, il porto, l'ancora e la vela
De la sdruscita nave, ch'è restata
In mezzo al mare, al vento, a la tempesta,
Né ci è chi più la spalmi o più la regga.
Chi fia ch'or vi consigli in dubbia impresa?
Chi che la man vi porga, s'alcun cade?
Chi che vi aiti, se 'l bisogno il chiede?
E chi s'uno erra, che 'l rimetta in via?
O belle donne; e dico a quelle in cui
Pose Amor grazia, onestà e leggiadria,
Pietà, virtù, nobiltà e gentilezza,
Beltà Natura, e giovinezza il Tempo;
Piangete meco insieme, accompagnate
Le mie querele con le vostre lagrime,
Aiutate gli accenti, che interrotti
Dai soverchi martir, perdon la voce:
Ché voi smarrito avete un giovincello,
Di cui né più gentil né più cortese
Vide l'Etruria o 'n questa o 'n altra etade.
O ninfe, e' s'è da voi sottratto quello,
Che con la cetra sua già tante e tante
Volte vi tenne in gioia, e vi diè gioco.
O quante volte vi vidd'io già tutte
Mostrar ridendo una estrema allegrezza,
Scorgendo le lascive pecorelle,
E le snelle caprette l'erbe e i fiori
Lasciar, già tutte divenute vaghe
De l'armonia ch'uscia de la sua voce:
Anzi battervi il tempo e la misura,
Non altrimenti che voi vi facciate
In su le feste, ove Imeneo vi accoglie,
Merzé de' vostri amanti, che v'incitano
A carolar, per mostrarvi del core
Le battute, i sospetti e le paure,
Che, la vostra mercé, li tien sospesi.
Quante volte vidd'io fermar gli augelli,
Tratti dal suon de le medesme note,
Dimenticati di tornare al nido,
O portar da mangiare ai cari figli,
Star tutto il giorno sopra i verdi rami
A lui vicini, e risponder talora
A le parole sue con vari modi!
Vien tu, Cupido, ancora a pianger meco,
Che n'hai più ch'altro cagion giusta forse;
Che tu hai perduto un de' più fidi e cari,
Un de' più accorti e più cortesi amanti,
Che nel bel regno tuo servisse ancora;
Se ben gli avenne averne poco merto.
Ma chi de l'opre sue cerca mercede,
Non si metta a servir ne la tua corte.
O caro Ciconin, dunque è pur vero,
Che 'l nostro Gherardaccio è già 'n sul legno
Del canuto Caron, anzi è passato
Le torbide acque, e siede in su la ripa,
E guarda indietro, e di noi cerca, e duolgli
Del nostro vaneggiar, de' nostri errori;
E 'l buon Minos entro a' bei Campi Elisi
Orrevol luogo gli ha già dato, e postolo
Infra' più degni e più beati spirti;
Perché così chiedeano i merti suoi,
Così la sua virtù cercava, e 'l giusto
Tal lo sforzava, e la sua cortesia
E la pietà che a Dio portò valevano.
Dunque è pur ver che 'l nostro amico è morto?
Anzi, è menzogna, anzi non è possibile:
Or non lo vedi tu riderti ancora,
Chiamarti, e ragianar teco d'amore,
Di cortesia, d'onor, di gentilezza?
Sì ch'io lo veggio, e sento ch'ei mi dice:
– Vien meco, amico, siedi meco, amico. –
Ed io vo seco, e seco siedo, ahi lasso!
Con chi vad'io? Con chi seggio? Con l'ombra,
Con l'ombra seggio del mio Gherardaccio.
L'è l'ombra sua quella ch'i' veggio, è quella
Con chi vo, con ch'io seggio; è l'ombra sua
Che mi si para inanzi: ché lo amore
Che mi portava, traendone il cambio,
Lo sforzano a tornar ovunque io sia
Con l'imaginazion false, con l'ombre,
Poi che non puote tornarci col vero.
Che debb'io far? Che mi consigli adunque,
Amor, poi ch'io mi trovo in tanta doglia,
La tua mercé, se ben sei giusto adesso,
Se ben non mi dai biasmo, e non offendi
Altrui, come fa 'l tuo, falsa Ciprigna,
Che mi fa per le selve andar errando.
Ma ecco ch'ei ritorna, e mi si mostra
Pien di splendor, pien di gloria, e si duole
Del mio dolor, e pietoso mi asciuga
Con le sue man le lagrime, e mi dice
Tutto pietà, tutto amor, tutto fede,
Queste poche dolcissime parole:
– Non pianger, caro amico, io non son morto,
Ma sono asceso in cielo; ivi mi godo
I ben spesi anni, e caro ho che fur pochi:
Ché 'l prolungar la vita, ove la morte
Vince ogni cosa, ch'altro è che morire,
E turarne la via d'irne alla vita?
Dove ora attendo il vostro arrivo, e dove
Prego per voi il Signor, che, sua mercede,
Vi sviluppi da' sterpi, e da le ingorde
Brame vi tolga de le più feroci
Fiere di questa spaventevol selva,
Ch'a voi, lontan dal ver, par tanto bella;
Acciò possiate con spediti vanni
Ascender meco al regno ove l'invidia
Non rode il nostro ben, né 'l tempo il scema,
Né di livido il tinge iniqua lingua.
Tu odi, o Ciconin, quel che ci dice
Il caro amico nostro. Or non piangiamo
Le sue venture adunque, anzi mostrianci
Allegri tutti, ch'ei non creda o pensi
Che dispiacer de l'altrui ben ne sforzi:
E non ci paia grave esser restati
Senza il dolce compagno; ben c'incresca
Del tempo che noi siamo in questa valle,
Anzi in quest'aspra e 'n questa folta selva
Selvaggia sì, ch'ei non si scerne modo
Come uscirne sicuro, a starvi allegro.
Né facciam come l'ignorante vulgo:
Ché gli avien sempre, che mentre in lui luce
La virtù viva d'un de' nostri soli,
Ch'ei la riputa vil favilla; e poi
Che glie le oscura un'importuna nebbia
E toglie il bel splendor da gli occhi suoi,
Ch'allor lo preme un desiderio intenso
Di ricovrarla; allor d'ira e di sdegno
Trafitto, allarga a le lagrime il petto,
E coi sospiri accende l'aer tutto.
E però non piangiamo il guiderdone
Ben meritato, il dovuto riposo
Del caro amico, che col dolor nostro,
Con le nostre querele e nostre strida,
Non lo potrem ritor di man di quella,
Che a noi lo tolse, per metterlo in cielo:
Ché non consente il fatal ordin questo.
Sai tu, buon Ciconin, di chi si deve
Pianger la morte? Di chi muor vivendo,
E di chi lascia dopo morte un grido,
Un fremito, un romor, una vergogna,
Che di sé vergognar fa la natura;
Non di chi vive morto e di sé pone
Entro gli orecchi nostri, entro a' cuor nostri
Un nome, un plauso, una fama, uno onore,
Che d'invidia empir fa chi muore in vita,
E d'un bello sperar chi vive in morte.
Però serra, Melpomene, il tuo rivo,
Che ne porge le lagrime, e 'n suo luogo
Erato bella apraci il petto, e caccine
I più allegri, i più soavi accenti,
Che mai spargesse per amico amico;
Non dico amante, perché questo è 'l falso,
E quello il ver d'amor felice nodo.
Ed io, la tua mercé, il sacro sepolcro
Del santo amico mio, la ricca pompa,
Tutto d'amor acceso e di pietade,
Onorar con l'esequie de la laude
Tenterò, da giusto obligo forzato,
Non dal bisogno suo, perché quell'opre,
Che vivo l'onorar, l'onoran morto.


A-t-il, pendant quatre ans savouré le poison
De ta voix qui mentait, et béni le mensonge !
A-t-il, quand vint le jour où le soupçon nous ronge,
Comme on traque un renard, guetté la trahison ?


Bin ich denn von zwanzigtausend
Deiner Blumen hier
Nicht die Schönste? Warum bliebest
Du nicht stehn bei mir?


Ein kleiner Hügel ist mein Reich/
Ein Orth von dreyen Ehlen:
Vier Brether einem Kasten gleich/
Verwahrn mich und viel quehlen:
Sechs Schauffeln Erd'/ O sanffte Ruh!
Scharrn mich/ und auch viel Sorgen zu.


Er wolte Deutſchland ja nicht ſonder Kayſer ſehn/
Daß Er vor Seiner Ruh/ mit ſichrer Ruh erhaben.
O Gottes-voller Sinn; Dann ſchawt nach dieſen Gaben/
Hieß Er den letzten Schlaff Sein’ Augen auff werths drehn.


Nemusil „líbat ručičky“
a poníženě prosit,
ni při hostinách na faře
pokrmy na stůl nosit.


pero al valor de Aquiles animoso
el siempre insigne Homero alzó la historia,
y dio a la fama eterna su memoria
con alta voz del canto generoso.


From morn till eve, you may believe,
Their time they dissipate;
The reason why — they cannot die,
They're safe at Harrowgate.


轻烟微雨满金塘
天气清明看下秧
筋骨已衰难自力
田家次第赐壶浆


A jej smýkat ve dne, v noci
v smečce svojí předivoce,
volného jej přenechat mi
sotva jedenkráte v roce?


Tu m’arrachais aux murmures frivoles
Des êtres vains que la nuit rassemblait,
Au triste soin d’écouter leurs paroles,
Ou d’en chercher quand mon cœur se taisait,


Caprichosa silueta
Descansa
Corral de pasiones
Sábanas marchitas
Sudor empedrado
Plasmada
Delicada
Sangría dichosa
Jugosa fruta prohibida
Existes
Radiante
Elevada en suspenso
Trozada en huesos
Carne
Fuego
Dulce locura
Panal de piel
Bebo


荒山俄积玉
老蚌忽明珠
惟是据枯槁
年来一字无


	Lasso, Fiorenza mia, ch'io mi ritrovo
poco più su che 'l cinquantesimo anno
esser vissuto, ed in me stesso provo.


Svana z lázně vyšla právě
v plném svitu mladé krásy,
nebo posud nezdvihnuté
v uzel dlouhé černé vlasy


我到洞天双眼明
凭虚不觉骨毛轻
更有清幽许存道
为写高山流水声


Schweig nur, mich deucht,
Mein Brehm wird nicht so leicht,
In deine Hand gerathen:
Denn ich beschützt die Vorsicht Tag und Nacht,
Mit Vorbedacht.


Rohan a nap, rohan az élet,
Föllengő kéj, csapongó élvek
Ragadják izzó lelkem el;
Rajongó, zokogó gyönyörrel
Csordultig e kebel.


Ich sah dich, und die milde Freude
Floß aus dem süßen Blick auf mich;
Ganz war mein Herz an deiner Seite
Und jeder Atemzug für dich.
Ein rosenfarbes Frühlingswetter
Lag auf dem lieblichen Gesicht,
Und Zärtlichkeit für mich – ihr Götter!
Ich hofft es, ich verdient es nicht!


衰鬓千茎雪
他乡一树花
今朝与君醉
忘却在长沙


欢伯平生数往还
个中城郭未尝关
暮归健倒三四五
凭仗酪奴扶玉山


Es rührt der Saft sich wieder
In meines Lebens Baum.
Ist's Liebe? Sind es Lieder?
Noch unterscheid' ich's kaum.


A nadarmo se skutečnosti brání;
ta obklíčí jej Laokonta hady
a srdce jeho zubem dračím raní.


Wer GOtt wil gleiche ſeyn/ muß allem ungleich werden.
Muß ledig ſeiner ſelbſt/ und loß ſeyn von beſchwerden.


Jana Váňy satyra –
podskaláka manýra.


Die jauchzenden Völker an meinem Sarg,
Sie brechen in wildes Geheul aus,
Es brechen Laster, tantalisch arg,
Und vorprometheische Gräu'l aus.


محدقاً إلى السقف، واضعاً يدي على خدِّي، كمن يتلصَّص على فكرة بيضاء، أو يتربص بإشراقة وح أَنْتَبِهُ بعد ساعات إلى أنني لم أكن هناك في السَقف ولا هنا على المقعد، ولم أفكر بشي كنت مستغرقاً في اللا شي في الفراغ الكلي الكامل، منفصلاً عن وجودي، جاراً لعَدَمٍ غيرِ متطفِّل، وخالياً من الأللم أحزن ولم أفرح، فلا شأن للّا شيء بالعاطفة، ولا شان له بالزمن، لم توقظني يَدُ ذكرى واحدة من غيبوبة الحوا ولم توقظني خشيةُ الأقدار من نسيان الغ إذ كنت، لسبب ما، متأكداً من أنني سأحيا إلى الغ لم أسمع صوت المطر يكسِّر رائحةَ الهواء في الخارج، ولا الناياتِ تحمل الداخل وترح كنت لا شيء في حضرة اللا شي وكنت هادئاً، آمناً, مطمئناً فما أجمل أن يكون المرء لا شيء، مرة واحدة، مرة واحد لا أكثر!


Il quale esso conobbe incontanente,
sì come quei che l'aveva donato
a Criseida, allora che dolente
partendosi da lei, preso commiato
quella mattina avea ch'ultimamente
era la notte con lei dimorato;
laonde disse: — Io veggio pur ch'è vero
il sogno ed il sospetto e 'l mio pensiero. —


Dort, wo unter jeder Scholle
Von Dukaten eine Rolle
Schlummernd uns entgegen lacht:
Wo das Silber ist Lappaligen,
Wo der Mensch mit Viktualien
Glänzende Geschäfte macht -
Dahin, Alter - muß ich ziehn!


Erkiese selber mir den Mann,
Der, ganz für mich geboren,
Niemals dem Laster unterthan,
Sich Tugend nur erkoren!


Spal mě, znič mě, v obejmutí
nechať tělo shoří,
jen když stejné ňader zdmutí
novou duši stvoří;
ne jak anděl zadumaný –
andělé jsou chladni –
jako démon vášní hnaný
na srdce mi padni! –


bir uzak yerlere gitmek üstüne


Frio é o lugar onde se forma o pensament
Entre gestos elementares, um jardim inacessíve
Frias eram as hora


Und sie hatten Ihn in sich erspart
und sie wollten, daß er sei und richte,
und sie hängten schließlich wie Gewichte
(zu verhindern seine Himmelfahrt)


Onen na třmen se zvedne,
Máchne kopím k ústí,
Lubomírský sklesne boden,
Pěje ducha pustí.


Dar steit de ol Wichel,
Darünner de Steen,
Un beid wüllt wi sitten,
Nan Hęben rop sehn.


Gib mir, wilstu mir was geben, Armut nicht, HErr, Reichthum nicht!
Dieses möcht auß deinen Furchten reissen mich in seine Pflicht;
Jenes dürffte zwingen mich, mich durch Unrecht zu ernähren;
Dorte dürfft ich leugnen GOtt, hier den Nechsten arg beschweren.
Gib mir, was mir ist von nöthen! wann dein Wort und Brot ich hab,
Hab ich, was mich zeitlich, stärcke, hab ich, was mich ewig lab.


Bylas poupě trním kryté,
Poupě panny nedůtklivé;
Bylas ptáče polétavé,
Nestálé a dovádivé.


Es gräbt der Totengräber
Ein Grab, und noch ein Grab:
Er kommt an ihre Seite,
Der ihr das Ringlein gab.


Bei Goslar steht ein Zeichen,
Ein altes festes Schloß,
Wo nimmermehr zu weichen
Der kranke Herr beschloß.
Weit scholl der Heiden Klage
O Merseburg bei dir,
Und noch erzählt die Sage
Von Magdeburgs Turnier.


Cun la tua crudeltà guastai Cesena,
e ben cento omicidi i tuoi assilli
hanno già fatto; ma ten darò pena.


Nein, solcher Rachsucht ist Cythere,
Die Lächelnde, nicht fähig, spricht
Wohl mancher Hörer hier. O traut dem Scheine nicht!
Verletzt das sanfteste Geschöpf an seiner Ehre,
An seiner Eitelkeit, schnell wird es zur Megäre,
Die Eitelkeit regiert die Welt;
Sie macht aus Frommen Bösewichter;
Sie schafft Minister, Fürsten, Dichter;
Und ehe sie den Busen ihm geschwellt,
Ward mancher ernste Sittenrichter
Oft als ein Schelm und Dieb am Pranger ausgestellt.


Allá va la negra negra,
junto junto al español;
anda y anda el barco barco
con ellos dos.


Ifjabb Romhányi grófnak hivták,
Bécsben Stefi és Pista honn,
Sok tudományra tanították
Innen s túl a határokon.
Volt nevelője mindig három:
Német, magyar és francia,
Kissé nehéz nyakán a járom,
De szép volt a harmonia;
Érzelgőssé tevé a német,
Fransztól tanult könnyelműséget,
A magyartól sok honfiszót,
Szilaj kedélyt, oratiót.


Cuando la vio pasar el pobre mozo
y oyó que le dijeron: ¡Es tu amada!...
      lanzó una carcajada,
pidió una copa y se bajó el embozo.
¡Que improvise el poeta!
            Y habló luego
del amor, del placer, de su destino...
Y al aplaudirle la embriagada tropa,
se le rodó una lágrima de fuego,
que fue a caer al vaso cristalino.
Después, tomó su copa
¡y se bebió la lágrima y el vino!


Ich bin den Rhein hinauf gezogen
Durch manches schatt'ge Felsentor,
Entlang die blauen, frischen Wogen
Zu seinem hohen Quell empor.


Konec žití zlosyna se blížil – –
Přišel kněz a nechtě časem hýřit,
ptal se krátce: „Chceš se s Bohem smířit?!“
„I proč ne? vždyť on mně neublížil!“


Es kommt die Lerche,
Es kommt der Storch,
Es kommt die Sonne ans Firmament.
In das Kloster will ich gehn,
Weil ich mein Schätzchen nicht mehr thu sehen,
Weil nicht wiederkommt mein Schatz!


Doch will ich meinen Sinn,
Daß ich so alber bin,
Auß aller Macht verfluchen:
Und gönnt mir Gott die Zeit,
So will ich anderweit
Mein besser Glücke suchen.


Der Ehestand ist gut bestellt,
Wo jedes Theil sein Zepter hält.
Die Frau regiere Herz und Topf,
Der Mann den Becher und den Kopf.


Zwar euer Lied ist süßer Honigfladen,
Ist bunter Blumenstrauß;
Doch hinter'm Fladen lauschet Bienenstachel,
Im Strauße Schlangenzahn.


翠竹擎多看渐低
寒梅封厚望应迷
寻春拟趁朝晖出
又恐青鞋湿冻泥


Senkinek se mondá, titkon útra készült,
Ócska dolmányt szerze, s egy ütött-kopott szürt
Rossz süveg fejében, vállain kötőfék,
Akkor egy otromba lóra fészkelődék:
Lovait kereste, mint szegény kárvallott,
Szedte a begyébe amit látott, hallott:
Merre mi panasz van; mi a népség terhe;
Hogy teszik a törvényt a szegény emberre.


يا دارُ حَسَّرَها البِلى تَحسيرا
وَسَفَت عَلَيها الريحُ بَعدَكَ مُورا


Smutno je zde duši, vztek tají v sobě,
Čecha vztek a člověka marnou pýchu,
unikám pryč z města v ranním tichu daleko k tobě.


e del gran Carlo il nome venerando
tutti i colli sonâr, tutte le rive,
e s'inchinâr le più remote genti!


Caccia Angelica in fretta la giumenta
E con sferza e con spron tocca e ritocca:
Che le parrebbe a quel bisogno lenta
Se ben volasse piu che stral da cocca,
De l'annel c'ha nel dito si ramenta
Che puo salvarla, e se lo getta in bocca,
E l'annel che non perde il suo costume
La fa sparir come ad un soffio il lume.


Und als er dort sah kommen nun Bräutigam und Braut,
Da hob er zwei volle Becher, stand auf und jauchzte laut:
»Heil euch, Burgund und Oestreich! Heil dir, du herrlich Paar
Was ferne war, ist nahe, und Eins, was Zweie war!


Wie ich dein Büchlein hastig aufgeschlagen,
Da grüßen mir entgegen viel vertraute,
Viel goldne Bilder, die ich weiland schaute
Im Knabentraum und in den Kindertagen


Tanz stampf tritt den Boden
Tritt die Erde daß sie dir untertan sei
Die Erde dem Weibe
Wie seit Urbeginn
So heute
Zertritt die Butterblumen im Tanz
Was tuts
Zermalme die kleinen roten Käfer im tollsten Takt
Töte die dir aufspielen zum Tanz mit deinen tanzenden Sohlen
Töte Grille und Heupferd
Tanze tanze
Töte töte
Schon springst du mir in den Nacken
Puma
Und tanzest auf meinen Knabenschultern
Yes Sir yes Sir
Den Jazz des Sommers.


La notte ch'ando inanzi a quella Aurora
Che fu il termine estremo alla partenza,
Al suo Iocondo par ch'in braccio muora
La moglie, che n'ha tosto da star senza,
Mai non si dorme, e inanzi al giorno un hora
Viene il marito all'ultima licenza,
Monto a cavallo e si parti in effetto
E la moglier si ricorco nel letto.


Worthy Matron having pay'd her vows
With raptur'd Heart returns unto her House.
And Israel's God that reigns enthron'd on high,
Did bless her with a num'rous Progeny.
Samuel proves, even in his Infant days
A Miracle of God's Stupendous Grace!
While Hophni and Phinehas both in Sin grow bold,
Scorning to be by God, or Man control'd;
Their Country's curse, their Father's grief and Shame
Against their House, the word to Samuel came,
The Judge and Priest before him must appear,
And from a blooming Youth compell'd to hear
Sentence pronounc'd, most grievous and Severe;
No Sacrifice can Purge their guilt away
Their lives and Honours for their Crimes must pay.


到处江山非不佳
不归佛屋即仙家
南山自好不归去
落魄赋诗天一涯


Az eposzokban folytatás is
dukál, mondják a tanarak,
mégis e dalban most csupán a
seregszemlénél maradak.


bilâl'in sesi duyulmaz bit yeniği dört duvardan


Ráz, ráz – ráz dutý hlučně zalít’,
ráz hodin sem a jako klet
dav stropem pryč se počal valit,
a opony pruh s třeskem slét! –
– Mně v prsou bude věčně pálit
má nevyřčená odpověď!


yine gelip yine geçsen her akşam


ch´or langue e va mancando a parte a parte,
risana e serba: a te fia grave scorno,
se così cara donna anzi ´l suo giorno
dal mondo, ch´ella onora, si diparte.


Krátký zimní den se ke sklonku již chýlil,
když procitl ze sna, jenž se rovnal mdlobě
Rukou přejel čelo, – snad že se jen mýlil? –
Ale když pak živě připomenul sobě,
včerejší kde strávil noc a jakou zprávu
od sestry byl slyšel, smutně svěsil hlavu
a jak ku modlitbě bledé sepjal ruce;
potom zase náhle hlavu vztyčil prudce,
k dveřím přikročil a přes práh vyšel chatky
K lesu zaměřil; krok jeho zprvu vratký
brzy chvatnému spíš podobal se běhu,
který na krátkou jen porušen byl chvíli,
Vladimír-li padl do závějí sněhu.


Duerme el anciano padre, mientras ella
a la luz de la lámpara nocturna
contempla el noble y varonil semblante
que un pesado sueño abruma.
Bajo aquella triste frente
que los pesares anublan,
deben ir y venir torvas visiones,
negras hijas de la duda.
Ella tiembla..., vacila y se estremece...
¿De miedo acaso, o de dolor y angustia?
Con expresión de lástima infinita,
no sé qué rezos murmura.
Plegaria acaso santa, acaso impía,
trémulo el labio a su pesar pronuncia,
mientras dentro del alma la conciencia
contra las pasiones lucha.
¡Batalla ruda y terrible
librada ante la víctima, que muda
duerme el sueño intranquilo de los tristes
a quien ha vuelto el rostro la fortuna!
Y él sigue en reposo, y ella,
que abandona la estancia, entre las brumas
de la noche se pierde, y torna al alba,
ajado el velo..., en su mirar la angustia.
Carne, tentación, demonio,
¡oh!, ¿de cuál de vosotros es la culpa?
¡Silencio...! El día soñoliento asoma
por las lejanas alturas,
y el anciano despierto, ella risueña,
ambos su pena ocultan,
y fingen entregarse indiferentes
a las faenas de su vida oscura.


Doch die Wahrheit steht und schweiget,
Die stolze Freiheit traurt und zeuget
Des Satans glatten Worten nicht,
Die Ehre fliehet vor der Schande,
Die Treue räumet flugs die Lande,
Sie wohnet nur mit Recht und Pflicht.
Die hohen Zeugen all
Erklingen lauten Schall:
Nimmer, nimmer war Gottes Reich
Der Hölle gleich,
Ihr Bund heißt Elend, Trug ihr Steig.


Jsme jako ostrůvek, jenž trčí v moři.
Kol v naše hráze bije příboj vln;
tam trhá břeh, tu mnohý stan nám boří
a všechen obzor samých bouří pln.
Vše ohrožuje pohnutých dob příval,
v čem Kristův lid své útočiště míval.
A my? – Jsme klidni. Hospodin či Bál,
však nějak bylo, nějak bude dál.


Pokoj malý, ale přívětivý,
kde jsem léta trávil blaženě.
Obraz dívky spanilý a snivý
nad mým ložem visí na stěně.


Hélas ! je ne saurais contenter ton envie ;
J'ai vainement cherché le mot de cette vie,
Je ne sais rien de plus, qu'au jour de ma naissance,
Et pourtant je faisais dans ma toute-puissance,


Tudok-e még nádor-választó
Kisúr-ősimmel szólni makacsul
S tudok-e még asszony után rohanni
Szavakon és gyűléseken túl,
Vágyva-robogva, keresztül-kasul?


Como entranças
os sonhos


por quê, muitas vezes me perguntei
por que eu fui um poeta,
em primeiro lugar

mais do que tudo, eu queria
ter sido um pássaro
se eu pudesse ter sido um pássaro

mas eu queria que as andorinhas
houvessem sido alimentadas,
em primeiro lugar

:

A Crust of Bread

why, I often wondered
why was I a poet,
first of all

most of all, I wanted
to have been a bird
if I could have been a bird

but I wanted the starlings
to have been fed,
first of all


dirà ch'alcuna volta e' vol mostrare
cosa che lei conosce e sae,
ch'è laida sì, che troppo li dispare;
che amendar ne porà, se vorrae.


I spěje v chatku, v drahé lokty dětí,
svým ikonám se klaní pod svou střechou,
a nad ní anděl příštích dějin letí
ji ovívaje palmou libodechou.


Montán ám az ember! nincs ollyan itt körűl
Már a barátoknak ő lehet tükörűl!
Azt is nekem adja a mi leg kedvesebb.


Наши души, не правда ль, еще не привыкли к разлуке?
Все друг друга зовут трепетанием блещущих крыл!
Кто-то высший развел эти нежно-сплетенные руки,
Но о помнящих душах забыКаждый вечер, зажженный по воле волшебницы кроткой,
Каждый вечер, когда над горами и в сердце туман,
К незабывшей душе неуверенно-робкой походкой
Приближается прежний обмаСловно ветер, что беглым порывом минувшее будит,
Ты из блещущих строчек опять улыбаешься мнВсе позволено, все! Нас дневная тоска не осудит:
Ты из сна, я во сне…
Кто-то высший нас предал неназванно-сладостной муке,
(Будет много блужданий-скитаний средь снега и тьмы!)
Кто-то высший развел эти нежно-сплетенные руки…
Не ответственны мы!


Vergebens aus der Tiefe
Steigt der Beraubten Chor,
Mit seinem Vollmachtsbriefe
Ans Glück, zum Licht empor.


Čas ulétá – a všecko za ním hyne,
po jaru svadlém pučí květy jiné,
a na sny prchlé vzpomínka jen kyne.
A přec i nám ta hrobka minulosti
dost někdy růží ve svém žalu hostí
a pro zvuk písní krásy je tam dosti!


Nur eines ruhig bleibt
Und ew'ge Blüten treibt,
Im Reich der Poesie,
Da streitet man sich nie. –


Meu pai, estou perdido:
há tantos caminhos
no fundo do ma
Como hei de votar?


Budiž obrem velikánem,
a tvůj ukalený hrot,
odvaha buď s pevnou vůlí,
tím pak odhodlaně půli
hada rozkacených rot!


Tu slyš: jedna – druhá – třetí –
poledne zvon udeří;
klika cvakla, dvéře letí –
táta vchází do dveří.


Ma non so come e' sarà vendicato,
ché poco il dì si partì poi da bomba,
tanto era ancor d'Orlando impaurato:
credo più tosto vorrebbe una fromba,
come disse Trason già col suo Gnato
per trar discosto al sicuro la romba;
perché quanto è più il traditor sottile,
tanto più sempre per natura è vile.


Ein Zeisig, der sein Nest nur eben angelegt,
Versang an einem heitern Morgen
Den Schlaf, die Bau- und Nahrungssorgen.
Ihm wuchs sein kleines Herz, durch West und Lust erregt.
Sein Waldgesang verehrte Licht und Sonne,
Denn ihn begeisterte des schönen Himmels Wonne;
Und, wie ein Fröhlicher oft gern zu schwatzen pflegt,
So wollt' auch er sich recht beredt erweisen,
Der Lerche diesen Tag vor allen anzupreisen.
Der Mittag kömmt umwölkt. Die grauen Möwen fliehn
Mit bangem Flug, und schrein, und nähern sich dem Lande:
Allein und unglücksvoll spaziert im trocknen Sande
Die dunkle Kräh', und scharrt; Gewitter, die verziehn,
Ruft sie mit Krächzen her. Tief um das Schilfgras streichen
Die Erdschwalb' und der Spatz: der Häher sucht die Eichen,
Der Reiher hohe Luft, sein Bette Hirsch und Thier:
Mit aufgewecktem Hals schnauft der beklommne Stier:
Die Pferde treiben sich, die Ställe zu erreichen.
Schnell überwältiget ein Wirbelwind den West,
Der Hain erbebt, und heult: auf Ficht' und Tanne schossen
Verwüstend der Orcan, der Regen und die Schlossen;
Und so verlor der Zeisig auch sein Nest.
Der müde Sturm hört auf zu toben.
Der nasse Sänger hüpft zu seiner Lerche hin,
Die ihm recht zugehört, der guten Nachbarin.
Zum Glück war er bei ihr ganz sicher aufgehoben.
Wißt, sprach er, daß ich schon durch Schaden klüger bin:
Man muß den schönsten Tag nicht vor dem Abend loben.


Così per mia malvagia e cruda sorte
Un M, un A, un I congionte insieme
Creato m'han ne le doglie sì estreme,
Che assai più grato mi seria la morte.


Přátelství! anjelské plémě –
Šťastný jsem, že mne blažíš!
Božské city plodíš ve mně,
Elysium tvoříš z země,
Tíži strastí odlehčíš.


ecco 'l tuo servo, che tu hai comperato
co' benefici immensi e tuo gran doni,
e che da morte a vita hai sucitato.


While no unwelcome visitants,
My solitude invade;
The monarch is not more secure,
Than I beneath this shade.


Herr Pfarr, was ihr vom Himmel sprecht,
Wenn ihr's gewiß auch wißt,
Ganz gleich , das glaub' ich doch nicht recht,
Ich weiß schon, wie es ist:
Die andern trinken Wein und Bier,
Und unterdessen donnern wir.


Sie wendete ihr Angesicht gegen die Schäfer/ sagend;
Was steht ihr beyde hier? stimmt an ein Todenlied!
Ich segne diese Welt; zwar nicht in gutem Fried'/
Ach wundert ihr hier ob? das rohe Sündenleben
Kan in der bösen Stund kein gutes Ende geben.


Nejvyššími kopci hlasů bloudění.
S životem smrt objata v tom tichu křísí
zdola zkosených luk díkučinění.
Nad strž prapor černých jedlí šumně visí.
Slunečný to den a den je míru pln.
Zdola, z hloubky po žebříku vzdušných vln
hlasy ozvěn k sluchu sotva přistupují.
V trávách motýli jen, ptáci poletují.


Aber verwirrt und sonnentrunken fehlen
Und straucheln sie auf den unsichern Steigen
Und müssen sich verhüllt hinunterstehlen
Und müssen ihre bange Flucht verschweigen.


Francesco jej vzal a volal:
Bratře Lve, znáš tento peníz?
Podívej se, podívej se!


»Kennst du mich nicht?« sprach sie mit einem Munde,
Dem aller Lieb und Treue Ton entfloß:
»Erkennst du mich, die ich in manche Wunde
Des Lebens dir den reinsten Balsam goß?
Du kennst mich wohl, an die zu ew'gem Bunde
Dein strebend Herz sich fest und fester schloß.
Sah ich dich nicht mit heißen Herzenstränen
Als Knabe schon nach mir dich eifrig sehnen?«


去鸟仍回白
残阳更借红
伤今兵乱后
人醉不如枫


طرباً فقد رق الظلا
م ورق أنفاس الصباح
وسرى إلى القلب العليـ
ـل عليلُ أنفاس الرياح
ومليحة ترنو بنر
جسة وتبسم عن أقاح
قامت وقد برد الحليُّ
تَميس في ثني الوشاح
تشدو وكل غنائها
برد على كبد اقتراحي
يا ليل هل لك من صباح
أم هل لنجمك من براح
طرباً فلا يد للوَّا
حي والصبا خضر النواحي
سأريق ماء شبيبتي
ما بين ريحان وراح


Pien d'un vago pensier che me inamora,
giva pensando del mio acerbo stato,
quando mi scorse in loco aventurato
Amor, che a' fianchi mi sta fermo ognhora.


Dormida sobre el tigre,
su leve trenza yace.
Mirad su bulto. Alienta
sobre la piel hermosa,
tranquila, soberana.
¿Quién puede osar, quién sólo
sus labios hoy pondría
sobre la luz dichosa
que, humana apenas, sueña?
Miradla allí. ¡Cuán sola!
¡Cuán intacta! ¿Tangible?
Casi divina, leve
el seno se alza, cesa,
se yergue, abate; gime
como el amor. Y un tigre
soberbio la sostiene
como la mar hircana,
donde flotase extensa,
feliz, nunca ofrecida.
¡Ah, mortales! No, nunca;
desnuda, nunca vuestra.
Sobre la piel hoy ígnea
miradla, exenta: es diosa.


أَمَرَ اللَهُ أَن يُطيعَكَ لُبّي
حينَ وَلاّكَ أَمرَ جِسمي وَقَلبي
لَم أَقُل ذاكَ عَن ضَلالٍ وَلَكِن
أَنتَ رَوحي وَالروحُ مِن أَمرِ رَبّي
يا سَمِيَّ النَبِيِّ في سورَةِ الصَف
فِ وَمَن بِاِسمِهِ تُشَرَّفُ كُتُبي
أَنتَ حَسبي مِن كُلِّ مَن وَطِئَ الأَر
ضَ وَحَسبي بِأَنَّ مِثلَكَ حَسبي


Csak az bajos, hogyan kezdjen belé. -
S hazánk történetét végigkutatja:
Kont, Zrínyi Péter tűnnek ím elé,
- Hunyadi László, majd Zách Klára s atyja,
S mindaz, kinek hóhér nyakát szelé,
Ki a sötét kor véres áldozatja,
Eperjes, Újhely és a Vérmező;
Ő mindezekből tervet tervre sző.


Après vous. Après vous. Après vous, s'il vous plaît.


Wiewohl/ wen fässelt nicht der kärcker dieser welt?
Wer weiß nicht/ daß sich hier nur gold und koth verbinden?
Ein drache läst das gifft doch eher nicht verschwinden/
Biß der beschäumte leib vom donner niederfällt.
So läufft der seelen krafft auch nur auff schnecken-füssen/
So lange fleisch und blut den willen hemmen kan:
Drum muste sich sein geist hier länger nicht verschliessen/
Und trat des leibes angst mit steiffen augen an/
Biß endlich ihm der tod der sünden gifft benommen/
Und er im himmel ist zur vollen klarheit kommen.


Yo vengo de Madrid enamorado,
pensando que Aragón me diera puerto,
de un gusto oculto y de un hablar turbado.


O wie sehnlich wünscht ich immer,
Daß ich bei dir bleiben könnte
Als der tapfre Waffenbruder
Eines Dolcefarniente.


JE connais tout, même moi-même.
Je ne sais rien, même de toi.
Je suis l’inconscient, et j’aime
Je ne sais qui, jusques à moi !


A já češu, žínka do košíčku béře.
Zdlouhavá sic práce, ale sladká přec!
Starý choť váš aspoň u besídky šeře
prospí se a věkem sešlou zpruží plec.


Ich weiß, er denkt mit dem ersten Blick,
»Das tat meine alberne Barbe!«
Und freundlich streicht er das Haar zurück
Von seiner rühmlichen Narbe,
Ruft mich bei Namen, und zieht mich nah,
Daß Tränen die Augen mir trüben;
Ach, er ist mein herrlicher Vater ja,
Soll ich ihn denn nicht lieben, nicht lieben!


A k jeho hradům v čele vojsk
hnal lotrovský ho hněv,
a ničil vše a do hradeb
svou vtýkal korouhev.


Fénlik szemek kövérségtől
Kidülledtek az fejekből,
Nagyobb az ő jó szerencséjek,
Hogynem mint kívánhatná szívek.
Azért gonosz az ő dolgok,
Kevélség minden szándékok,
Gonoszságokkal kérkednek,
Nagy gőggel fönnyen beszélnek.


hlad srdce neukrotitelný, dravý,
jejž vavřín neukojí, neuzdraví,
hnal ruce, které věčné básně psaly,


No, magyarok láták, után indulának,
Kiket érhetének, sokat levágának,
Közel Temesvárig dúlának, fosztának,
Sok barmot magyarok akkoron elhajtának.


Cirpel most az őszike
szeles őszidőben
felijed az őzike
távol az erdőben
béka zenél, zug a sás,
hosszú volt a bújdosás
teljes esztendőben.


溪流百折绕青山
短发秋风夕照间
身入玉门犹是梦
复从天末出梅关


Где стоит дворец охотничий,
Властелин преданья недр,
Досыпает жизнь столетнюю
Чуждый всем деревьям кедБлиз охотничьего базиса,
Над рекою и ключом,
Полный снежного оазиса,
Он задумался… О чем?
Грезит вслух отчизной дальнею,
Одинокий сибиряк,
Как поверхностью зеркальною
Умирающий моряВ дни седые крепостничества
Распростилась с ним Сибирь,
И в саду Его Величества
Он разросся вдоль и вширПомнит кедр работы плотников
Над отделкою хором,
Помнит он пиры охотников,
Веселившихся кругоАх, не раз кончались бурными
Столкновеньями пиры!
Ах, не раз цветам над урнами
Наливалась кровь в дары!
Старый кедр видал здесь многое,
Что бы мог он рассказать,
Как и мельница убогая —
Дел минувшего печатКак и сам — вельможа в древности,
А теперь для всех холоп —
Дом, где, жертвой пьяной ревности,
Человек спускался в гроб…
Эти души неотпетые —
Привидений легион —
Бродят в парке, горько сетуя,
Проклиная павильон,
Где пиры чинились бранные,
Непутевые пиры,
Где бокалы многогранные
Шли до утренней поры,
Где любовницы-бездельницы
Разжигали в людях зло…
И теперь в саду у мельницы
Их несметное числВзволновали звуки скрежета
Их зубов столетний кедВопрошает старец: «Где ж это?
Из каких подземных недр?»
Но природа безответная
Мрачно хмурится вокруЛишь река, одна приветная,
Отражает призрак вдруОзарит луны луч палевый
Ей поверхность, и — глядишь —
Призрак просится вуалевый
В речки ласковую тишСколько боли и отчаянья
В заблудившихся очах!
Ждет он утреннего таянья
При проснувшихся лучаИ дряхлеет, пригорюнившись,
Чуждый всем деревьям кедр,
Где стоит дворец охотничий,
Властелин преданья нед17 августа
Мыза Ивановка


V úctě bohů tráví svá tu léta,
Na obětnicích jim žertvy pálí,
Udržuje světla plamen stálý,
Na posvátné sochy věnce splétá.


Ein freier Wächter hört die Mähr,
Lag still an seiner Zinnen,
Er fragt, wer hier verborgen wär,
So hart nach Lieb thät ringen:
»Ey komm her Held, willt mir vertraun,
Dein Klag hilf ich dir decken,
Sehnst dich so hart nach meiner Frau,
Ohn Zweifel sollst du auf mich baun,
Freundlich will ichs auferwecken.«


Terrà costui con più felice scettro
la bella terra che siede sul fiume
dove chiamò con lacrimoso plettro
Febo il figliuol ch'avea mal retto il lume,
quando fu pianto il fabuloso elettro,
e Cigno si vestì di bianche piume;
e questa di mille oblighi mercede
gli donerà l'Apostolica sede.


萧公俯仰系安危
功业君王心独知
犹道邵平能缓颊
君臣从古固多疑


e che sappi fra noi quanto si dolga
chi in terra vede alcun ch'abbia già amato
che 'n vèr gli scogli la sua barca volga;


Ó neprchej, ó stůj! – juž dlouho denně
jsem vídala tě, tvoje údy v pěně
vod mých vždy plály leskem nádherným,
z nich vstals vždy veliký a celý krásný,
tvá modlitba to byla, plášť tvůj řásný,
kol tebe vlnila se jako dým.


I třpyt luzného usmívání,
jenž obličejem rozestlán,
a o němž nemá ani zdání
tvůj otec, šedý kastelán.


Dans le pressentiment de forces inconnues,
Déjà plein de Celui qui ne se montrait pas,
O Paul, tu rencontrais, au chemin de Damas,
L'éclair inespéré qui jaillissait des nues !


Du, die das Unglück mit der Grazie Schritten,
Auf jungen Schultern, herrlich jüngsthin trug:
Wie wunderbar ist meine Brust verwirrt,
In diesem Augenblick, da ich auf Knieen,
Um dich zu segnen, vor dir niedersinke.
Ich soll dir ungetrübte Tag' erflehn:
Dir, die der hohen Himmelssonne gleich,
In voller Pracht nur strahlt und Herrlichkeit,
Wenn sie durch finstre Wetterwolken bricht.
O du, die aus dem Kampf empörter Zeit,
Die einzge Siegerin, hervorgegangen:
Was für ein Wort, dein würdig, sag ich dir?
So zieht ein Cherub, mit gespreizten Flügeln,
Zur Nachtzeit durch die Luft, und, auf den Rücken
Geworfen, staunen ihn, von Glanz geblendet,
Der Welt betroffene Geschlechter an.
Wir alle mögen, Hoh' und Niedere,
Von den Ruinen unsers Glücks umgeben,
Gebeugt von Schmerz, die Himmlischen verklagen,
Doch du Erhabene, du darfst es nicht!
Denn eine Glorie, in jenen Nächten,
Umglänzte deine Stirn, von der die Welt
Am lichten Tag der Freude nichts geahnt:
Wir sahn dich Anmut endlos niederregnen,
Daß du so groß als schön warst, war uns fremd!
Viel Blumen blühen in dem Schoß der Deinen
Noch deinem Gurt zum Strauß, und du bists wert,
Doch eine schönre Palm erringst du nicht!
Und würde dir, durch einen Schluß der Zeiten,
Die Krone auch der Welt: die goldenste,
Die dich zur Königin der Erde macht,
Hat still die Tugend schon dir aufgedrückt.
Sei Teure, lange noch des Landes Stolz,
Durch frohe Jahre, wie, durch frohe Jahre,
Du seine Lust und sein Entzücken warst!


A věřit, že by zkvítal!?
Plod rozvonělý skytal?
Toť sázka prohraná!
On neposkytne ani
u vlídném smilování
krov hnízdu havrana.


Aber woher die Gräul und aus was für Quellen, so fragst du?


لِوُجودِكَ الجُزئِيِّ كُلِّياتُ أَجنا
سِ الجَواهِرِ أَصبَحَت أَعراضا
وَالكُلُّ لِلكُلِيِّ أَنتَ وَلَم يَكُن
لَو لَم تَكُن عَنهُ الوُجودُ مُفاضا


Philander ruht in süssen Schlaff gewieget/
Wenn Einsamkeit in meinen Armen lieget;
Die leichte Last der Federn ist zu schwer/
Ich wende mich vergebens hin und her.


« Allez promptement. Le Sauveur est né,
Parmi les pasteurs, au fond d’une crèche. »
La brise souffla, divinement fraîche,
Et tout le palais fut illuminé.


Heil! dem Edlen, der dich immer
Sich zur Lieblingin erkohr;
Ueber seines Glückes Trümmer
Blickt er hoffnungsvoll empor!
An den heiligen Altären,
Wo er Opfer dir gebracht,
Nennt er täuschende Chimären,
Was den Thoren glücklich macht!


Bianca di naufraghe ossa minaccia
La riva squallida: dal patrio lido
La figlia chiamalo con lungo strido
Pallida in faccia.


Votre voix de cuivre,
Quand vient le moment,
Gronde et se fait suivre
Par l'écroulement.


A přečetli... vál vítr s lad...
my mlčky šli jsme zpátky,
nám tehdy smutek v duši pad’,
a pod nohou nám trávník vad’,
a žloutly trávy!...


Egyszer volt egy ember, - nem mese a dolog,
Azért hogy hozzá ily meseformán fogok.
Annak az embernek volt két legény fia,
Gergely az egyike, János a másika.


Stechend seid ihr zum Staunen, so wie die römischen Wanzen,
Deren stinkendes Volk nächtlich dem Lager entkriecht.


На губках смех, в сердечке благодать,
Которую ни светских правил стужа,
Ни мненья лед не властны заковатКак сладко жить! Как сладко танцевать
В семнадцать лет под добрым взглядом мужа!
То кавалеру даст, смеясь, цветок,
То, не смутясь, подсядет к злым старухам,
Твердит о долге, теребя платоИ страшно мил упрямый завиток
Густых волос над этим детским ухоКак сладко жить: удачен туалет,
Прическа сделана рукой искусной,
Любимый муж, успех, семнадцать лет…
Как сладко жить! Вдруг блестки эполет
И чей-то взор неумолимо-грустныО, ей знаком бессильно-нежный рот,
Знакомы ей нахмуренные брови
И этот взгляд… Пред ней тот прежний, тот,
Сказавший ей в слезах под Новый Год:
— «Умру без слов при вашем первом слове!»
Куда исчез когда-то яркий гнев?
Ведь это он, ее любимый, первый!
Уж шепчет муж сквозь медленный напев:
— «Да ты больна?» Немного побледнев,
Она в ответ роняет: «Это нервы»


S vitéz Háry János isten-igazában,
Elveté a sulykot ő bátorságában.


A nyerítő ménes
Ott legel;
Pej csikómat onnan
Loptam el.


A satin vest his slender shape confin'd,
Embroider'd o'er with flow'rs of ev'ry kind,
Flora's own work, when first the goddess strove
To win the little wanderer to her love.
Of burnish'd silver were his sandals made,
Silver his buskins, and with gems o'erlaid;
A saffron-colour'd robe behind him flow'd,
And added grace and grandeur as he trod.
His wings than lillies whiter to behold,
Sprinkled with azure spots, and streak'd with gold;
So thin their form, and of so light a kind,
That they for ever danc'd, and flutter'd in the wind.
Around his temples with becoming air,
In wanton ringlets curl'd his auburn hair,
And o'er his shoulders negligently spread;
A wreath of fragrant roses crown'd his head.


nasıl, ne zaman geldi, nasıl gitti


Ves malá, stavení do pole,
zcuchané hnízdo, pět mladých v něm
pod trámem v naší stodole;
starého vrabce hoch zabil kamenem,
ječmen když zobal, ač plný koukole.


demek ki böylgördün, görüverdin hemen


末学深惭忝禁林
空馀白发伴丹心
平生事业知无补
坐对青灯感慨深


Měl bys jenom těla, ne však duší,
špatně bychom sloužili ti as;
přísahu kdo jedenkráte zruší,
páše věrolomství zas a zas!


Již tomu rok, co nosí v čele stíny
a v prsou prosaické souchotiny.
O holi opřen chodí volným krokem
v chlad háje, kdež rád sedá nad potokem
a stromy v dálku, když tam v krvi zmírá
dne pochodeň, rád v teskných dumách zírá.


فَتحِيَّةٌ دُنيا تَدومُ وَصِحَّةٌ
تَبقى وَبَهجَةُ أُمَّةٍ وَحَياةُ
مَولايَ إِنَّ الشَمسَ في عَليائِها
أُنثى وَكُلُّ الطَيِّباتِ بَناتُ


Nincsen, aki lelkem vígasztalja,
Oly barátim nincsenek;
Vállat rándít, aki sorsom hallja;
Már elhagytak mindenek.
Nincsen szív az emberekbe:
Hadd öntsem ki hát vaskebletekbe
Szívem bús panasszait.
Szívem bús panasszait.


Send' alle deine Lieder,
O Selma! diesem Kind,
Und blickt sie weinend nieder,
So tröste schnell und lind.
Soll sie den Namen führen
Von dir, du Harfenklang,
Mußt du ihr Leben zieren
Mit Saiten und Gesang.


Český herec na jevišti
Hotový jest pán,
Nevyrovná se mu v moci
Ani perský chán.


Der Zeiten Buch weiß uns nicht gnug
Des Osirs hohen Geist zu preisen.
Auch Deutschland kan mit gutem Fug
Uns jetzt in CARLN den Osir weisen.
Du strahlst in Deinem eignen Licht,
Es fehlt Dir auch an Weisheit nicht,
Der Kayser hat sie oft gesehen;
CARL unser Größter Schutz-Gott weiß
Wie viel durch Deinen stillen Fleiß
Dem ganzen Reiche guts geschehen.


Doch das böse Bäschen plauschte.
Können Weiber jemals schweigen?
Und nun wissen's alle Tanten,
Dass wir trafen auf pikanten
Wegen uns, verbotnen Steigen.


Ihr geht nach neuestem Geschmacke,
Fürwahr, es steht euch alles gut:
Wie prunkt der Leib im engen Fracke,
Wie zierlich sitzt der runde Hut!


— Le Christ, dis-tu ! Quel est ce prophète subtil
Qui du péché de l’un l’ait à l’autre un refuge !
C’est la Loi qui condamne, et, parce que le juge
N’était pas innocent, le coupable l’est il !


Und du sahst vor seinem Zelt
sterben den Philisterfürsten;
aber Leben braucht die Welt,
laß uns nach dem Geiste dürsten!
Denn es weht von allen Hügeln
immer neu sein ewiger Segen;
lerne nur dein Herz beflügeln,
und er wird auch dich bewegen!


Und als es nun kam zum Sterben,
Gott Vater zur Erden trat,
Seine Kinder wieder zu werben,
Die der Storch vertragen hat.


Честь вашего я круга,
Друзья, высоко чту,
Но надо знать друг друга,
Игра начистоту!
Пора нам объясниться —
Вам пригожусь ли я?
Не будем же чиниться,
Вот исповедь моя!
       И всякого, кто плачет,
Утешить я бы рад —
Но это ведь не значит,
Чтоб был я демократ!
       Во всем же прочем, братцы,
На четверть иль на треть,
Быть может, мы сойдемся,
Лишь надо посмотреть!
       Чтобы в суде был прав
Лишь тот, чьи руки черны,
Чьи ж белы — виноват,
Нет, нет, слуга покорный!
Нет, я не демократ!
       Чтоб вместо твердых правил
В суде на мненья шло?
Чтобы землею правил
Не разум, а число?
       Чтоб каждой пьяной роже
Я стал считаться брат?
Нет, нет, избави боже!
Нет, я не демократ!
       Барон остзейский ближе,
Чем русский казнокра       Vox populi — vox Dei!
Зипун — гражданства знаДа сгинут все злодеи,
Что носят черный фрак!
       Не филантроп я тоже
       И каждый гражданин
Имел чтоб позволенье
Быть на руку нечист?
Нет, нет, мое почтенье!
Нет, я не коммунист!
       Чтоб всем в свои карманы
Дал руки запускать?


Mitleidig trat ihr Knabe
Hinzu mit seinem Pfeil:
»Auf! meine beste Gabe,
Sie werde Dir zu Theil!
Dein unbezwinglich Streben
Sei Liebe Dir, o Herz,
Sei Deiner Freude Leben,
Und Süßigkeit dem Schmerz!«


Zpěv je démant tvorstva, cílem slasti;
Vědou jesti kořen byliny,
Užitkem jsou její šťaviny,
No květ zpěvem ze kvítka je částí.


غَدَوتُ أَسيراً في الزَمانِ كَأَنَّني
عَروضُ طَويلٍ قَبضُها لَيسَ يُبسِطُ
وَإِن كُنتُ في بَعضِ الحُكومَةِ قاسِطاً
فَغَيرِيَ مِن هَذي البَريَّةِ أَقسطُ
وَأَوتادُ أَبياتٍ مِنَ الشِعرِ حُزتُهُ
كَأَوتادِ بَيتِ الشَعرِ حينَ تَوَسَّطُ


Più belle credo sian queste due sole;
ma chi vuol cum costei pareggiar testa,
amor l'inganna, et dice frasche et fole.


Oye, pastor, que por amores mueres,
no te espante el rigor de mis pecados,
pues tan amigo de rendidos eres.


夜过深山算驿程
三回黑地听泉声
自离军马身轻健
得向溪边尽足行


Alß alles ist entschlaffen,
Kutsch ich mich gleichfalls ein,
Weiß aber nichts zu schaffen,
Zu ängstig ist die Pein:
Vnd darauff schlag ich Fewer
Vnd lese mit Verdruß,
Weil ich mein Vngehewer
Nur so betriegen muß.


Rita fora tirar mariscos ao mar-grosso,
Para dar de comer aos pequeninos filhos
Que eram, do seu amor, os mais fortes cadilhos
Numa pobreza atroz, de sombras de arcabouço.


A pressa de chegarcorrer corrersem poder esperarChegar para morrer–A pressa de chegarO desvario obtusoO medo de parargasto pelo usode estar–A pressa de chegarA pressa a louca pressade poder encontraraquilo que me esqueçade levar–A pressa de chegarcorrer corrersem poder esperarChegar para morrer


In meinem Zelte die ganze Nacht
Eures Königs Tochter schrie,
Ihrer Tränen habe ich gelacht.
Meine Lust versüßten sie;
Es lag vor meinem Bette
Ihr Vater mit grauem Gesicht
An einer Hundekette,
Seine Flüche trafen mich nicht.


¿A qué causa atribuir tan ciego pesimismo?
¿Qué motivo encontrar a esta tenaz congoja
si son nuestros estados un puro fatalismo?
¿Qué es, por fin, lo que al alma tanto y tanto la enoja?


不辞提瓮灌山畦
绕屋江声似冉溪
却笑永州憔悴客
壶觞终日叹羁栖


Thut auf die Pforten, die Thore der Welt!
Es zeucht der König der Ehren einher!
»Wer ist der König?« Es ist der Held,
Schrecklich, mächtig, mächtig im Streit.
»Wie kommt's, Dein Kleid ist roth von Blut?«
»Ich trat die Kelter, ich trat sie allein,
Ich stritt allein am Tage der Schlacht
Und ward voll Blut.«


Umgekehrten Falls man ihn vom Fleck
in Arrest verführen würde, und
drunter steht: Borowsky, Heck.


Das sind die Male der Nationen,
Welche der Weltgeist in sie prägt,
Daß von ihrem Sein und Wohnen
Ewige Spuren der Erdball trägt,
Daß in unauslöschlichem Lichte
Ihre Taten die Weltgeschichte
Über der Schuld und dem Schicksal wägt.


Květy dva na krásy jednom stvolu
snívali jsme u jednoho stolu
před lety...


Ruft dort die weise Liebe,
Daß Deiner Weisheit Triebe
Die Hoheit viel zu schlecht.
Und Paul: Seht an ihr Lieben,
Wo sind die Edlen blieben:


Hle, jak bystře blb ten čenichá!
Zdá se, že mu rozum pelichá.
Kněže milý, budiž beze strachu;
Já též díla stvořitele znám,
Hrůzu moci jeho, věz to brachu,
U vnitř bytnosti své vrytou mám!
Ne já, ty se rouháš jeho moci,
Mníš, že meze skutkův jeho znáš,
Mluvě, poněvadž zrak krátký máš:
Kam nesahá oko, tam stín noci!


Auf dich Herr setz ich alle Sachen/
laß mich ja nicht zu Schanden machen/
errette doch in dieser Zeit
mein Recht durch die Gerechtigkeit.


Doch wehe ihren Afterschwestern allen,
Die ihr nicht gleichen und sich selber krönen,
Weil Faun und Satyr ihnen Beifall zollen!


Heut grünen sie gleich wie ein Baum,
Ihr Herz ist froh und lachet,
Und morgen sind sie wie ein Traum,
Von dem der Mensch aufwachet,
Ein bloßer Schatt, ein totes Bild,
Das weder Hand noch Augen füllt,
Verschwindt im Augenblicke.


Per questo avea fier odio, acerbo isdegno,
inimicizia dura e rabbia ardente
contra re Carlo e ogni baron del regno,
contra i populi tutti di Ponente;
parendo lei che troppo al suo disegno
lor bontà fosse avversa e renitente;
né sperar può che mai Ruggier s'opprima,
se non distrugge Carlo o insieme o prima.


Aber denk'! die Schnecke war kein Gaul,
Sie war im Kriechen gar zu faul;
Dem Büblein ging's langsam zu sehr;
Es sagt': »Ich mag nicht mehr;
Wenn nur was käme
Und mich mitnähme!«
Da ist der Reuter geritten gekommen,
Der hat's Büblein mitgenommen;
Das Büblein hat sich hinten aufs Pferd gesetzt
Und hat gesagt: »So gefällt mir's jetzt.«


Vergessenheit, dir bracht' ich heut ein Brandopfer,
So wie seit manchem Jahr' ich's bring', im Hauswesen
Papiernen Krams von Pros' und Versen aufräumend;
Heut nimm als Opferlied noch diese Hinkjamben!
Viel speichert sich von Dingen auf, was unfertig,
Mißlungen, falsch gedacht, trotz mancher Mühwaltung
Zuletzt doch aufgegeben, in den Schubfächern
Den Raum nur engt: Novellen, Dramenbruchstücke,
Romanfragmente, hingeworfne Reimkünste;
So manches auch, was leidlich bei der Arbeit schien,
Und als es fertig, wie Empfang von Ohrfeigen,
Ach, von des eigenen Geschöpfes Handreichung,
Beschämend mich berührte! Wart, du Bosheitsbrut,
Die so mich foppte! Wild Gezücht der Selbsttäuschung,
In's Ofenloch! Verkohle, brenne, flamm' hochauf!
Ritz, ratz, ihr Fetzen! Immer mehr? Du fünfakt'ge
Komödienrange warst die schlimmste! Heiß werden
Soll dir, wie mir! Und du, Novellenschlafmütze
(Die einz'ge, die ich jemals trug) du sperrst gähnend
Den Mund auf, höhnend noch, daß ich im Halbschlaf dich
Aus Lappen flickte? Ho! Du sollst in Glutasche
Jetzt schwellen, lustiger als mir dein Dasein war!
Was siehst du Liederheft mich an so scheinheilig?
Verwünschter Mückenschwarm, der mir aus Hundstagen
Vergang'ner Sommer, die ich nicht zurückwünsche,
Die Nas' umspielt! Das wär' Originaltonart,
Aus der du pfeifst? Wir kennen die Gebrauchsweise
Der alten Leier! Knistre nun im Rauchloche!
Da ist Musik, die ich für dich gesetzt habe.
So kann ich freier wieder einmal aufathmen.
Und sterb' ich dieses Jahr, so ist der Nachlaß doch
Schon lichter, und erspart wird ernstes Kopfschütteln
Dem Guten, der da nachforscht um Herausgabe.
So etwas kann ja doch geschehn. Wer schriftstellert
Und stirbt, der wird mit einemmal auf sechs Wochen
In Deutschland Mode, wenn er auch bei Lebzeiten
Niemals in Mode war. Drum ist die Druckschwärze
Dem Nachlaß sicher, nebst ein bischen Theilnahme,
Auf die der Lebende vielleicht umsonst hoffte. –
Hochheil'ge Flamme! Hätt' ich doch von frühauf dir
Mehr anvertraut zu weihevoller Selbstläutrung!
Mehr anvertraut von dem, was jetzt auf Staubbrettern
Gebunden steht, vergessen halb vom Zornrichten,
Doch einst vielleicht herabgezerrt, zu trostloser
Verwunderung der Guten, die drin nachblättern!
Dein Segen, heil'ges Feuer, für das Hausopfer
Im Ofenloch kam spät, doch kam mir's einleuchtend!
Brennt es wohl noch? Nein. Schwarzverkohlter Aschflocken
Ein Häuflein weht entgegen durch den Zugwind mir.
Wie groß das Opfer wohl im nächsten Jahr sein wird?
Ich wünscht' es kleiner doch. So klein, daß nichts weiter
Zu opfern wär, als dieses Häuflein Hinkjamben!


Nyögnek a fák, reng a felhő,
Sötét száju barlang mormol
Nehéz rémes álma közben
Kisértő véres napokról.


В сказке фейной, тиховейной,
Легкий Майский ветерок
Колыхнул цветок лилейный
Нашептал мне пенье строИ от Феи лунно-нежной
Бросил в песни мне цветИ умчался в мир безбрежный,
В новой жажде красотА еще через минутку
Возвратился с гроздью роз:
«Я ушел, но это в шутку,
Я тебе цветов принес»


 Usa esser dotto. Dalla ninna nanna
svegliato appena il sofo adolescente
stampa drammi e centoni o siede a scranna
banditor di sistemi impertinente.
Nauseando il nettare e la manna
(ardua vivanda per il primo dente)
censura opere altrui che non ha lette,
studia filosofia nelle Gazzette.


 Wie war ich doch ſo wonnereich,
Dem Kaiſer und dem König gleich,
In meinen Minnejahren,
Als Julia, das ſchönſte Kind,
Schön, wie die lieben Engel ſind,
Und ich beiſammen waren!


So wird versenkt in finstre Nacht
All seiner Thaten Zahl,
Von seinem Krieg und seiner Schlacht,
Spricht Nachwelt nicht einmahl!


青楼含日光
绿池起风色
赠子同心花
殷勤此何极


Lépe je v boží přírodě
než u Andrejsů v hospodě;
pod skalou čerstvý pramínek,
na poli chmel a ječmínek.


Šedivý pánbu za oponou oblaků
z čibuku bafá a kouká,
jak se to člověčí plemeno vyvíjí,
z vláken svých embryí souká,


Svět jej obdivuje, vrah se koří jemu,
I vítězně táhne až k moři sinému,
Balt jej pozdravuje, vítá šumem tajným,
Šeptá o shledání k synům cizokrajným!


渺渺斜阳下翠微
纷纷黄叶遍苔矶
青楼箫鼓西风外
几个霜鸿一字飞


Wenn wir, was da wir strebten und empfunden,
Auch in der Ferne weiter groß gezogen
Wenn, was wir hier gelobt in heilgen Stunden
Verleugnet nie in stürmschen Lebenswogen.


»Mein Kind, daß du im späten Herbst geboren,
Wo von der Erde schwinden Licht und Leben,
Damit hat Gott ein Zeichen dir gegeben:
Wo Herzen Licht gebricht und Lebenswonne,
Bist du, mein lichtes Kind, zum Licht erkoren,
Und wo die Blüten und die Saat erfroren,
Da wirst du, o mein warmes Kind! die Sonne.
Ich bleib' bei dir!« – Da kam der laute Tag,
Fort war der Traum und ich zum Schmerz erwacht. –
Verzeih, daß ich in Menschenwort gebracht,
Mißraten doch, weil das kein Mensch vermag,
Das Wort der Seligen in jener Nacht.


Passano i fiumi e i rivi
Dal monte al piano e dalla selva al prato,
E di riposo privi
Scorrono querelandosi tra' sassi,
Né mai fermano i passi
Se pria coll'onde lor torbide o chiare
Non arrivano a perdersi nel mare.
Così quest'alma amante
Senza pace vivrà la notte e il giorno
Finché non fa ritorno
All'amato suo nume,
Fatta simile al rio, simile al fiume.


Rotta la lancia quella spada strinse
Quella che mai non fu menata in fallo,
E ad ogni colpo o taglio, o punta: estinse
Quando huomo a piedi, e quando huomo a cavallo
Dove tocco sempre in vermiglio tinse
Lazurro, il verde, il bianco, il nero, il gial
Duolsi Cimosco che la canna e il fuoco
Seco hor non ha: quando v'havrian piu loco,


Diß Werck verwirte sie und nam die Hertzen ein:
Viel trieben Spot darauß und legten auff den Wein
Der frembden Sprachen Schuld. Deß süssen Weines Gaben
War aber Himmelstranck, den sie empfangen haben
Von dem, der Seel' und Leib versorgt mit allen Sachen,
Der Geist auß blosser Welt, auß Wasser Wein kan machen.


Aquí el león rugiente sí que arguye
para quien no le entiende agudamente,
mas como siempre arguye falsamente,
con pocos entimemas se concluye.


لو أنهم رموا بالحجر في زرقة الخليج
لكسدت التجارة
و اندلع الزرع في خريطة الرمل
لو أنهم استبدلوا المكان الأول بالأعماق
لكانت الأرض أكثر جمالاً من البحر
لكنهم ذهبوا بالحجر نحو الأسواق


Jaká přepodivná kouzelnice tvoje ruka!
Sladší nežli kouzlo večernice tvoje ruka,
zvlášť, když dotýká se mojí hlavy,
paprsek tu blaha spouští na mé líce tvoje ruka.
Měkká, plná, vlahá, konejšivá
jako sladké peří holubice tvoje ruka,
po mém těle, nežli naděju se,
prudce sjíždí jako blýskavice tvoje ruka,
Jiskry lítají z ní, květů deště,
ať spočine na mně do třetice tvoje ruka!


Kdy libo, vejdi, bolesť na tvém těle
kdy řádí, před sebou že hnus tě schvátí;
jsou otevřeny dvéře, vejdi směle!


Povertate poco amata,
pochi t'ànno desponsata,


少有经纶济世谋
拔温轻浩孰能俦
休言庾亮名居最
当在江东第一流


Er ging voran, der edle Greis!
Voll Gott und Vaterland.
Sein alter Kopf war kaum so weiß,
Als tapfer seine Hand.


Verfluchter Saat und Stamm wird nur mit fluch bestammt:
Di distel trägt nicht der Weintrauben süss.
Ein Wolf von Mutterleib hat selten [Ach!] gelammt,
Ob ihn beströmt ein flus der Lammeinflüss.
Was aus der brunst mit voller brunst erwekket,
Wi wär es nicht zur brunst geneigt?
Das aus dem dritt- und virdtem glid beflekket
Wird noch beflekkter nur erzeugt.
Wo Gotteszorn in allen glidern brennet,
Wi schwerlich wird dann Gotteslib erkennet.


Wenn ich mein Hühnchen locke,
Mit tuck tuck tick, ticke ticke tick,
Wenn ich mein Hühnchen locke,
So kommt's den Augenblick,
tick tick,
So kommt's den Augenblick.


    tudo que nos abraças e nos esmaga,
    quando será que uma resposta vaga,
    mas tremenda, hão de dar de tudo, tudo?!


Auch spräch' ich: was ich hab', ist dein!
Trink, alter Halbgott, diesen Wein!
Er rötet sich im Morgenland,
Am allerfernsten Mohrenstrand.


Alfombra
Cuando vayas al cuarto que tú sabes,
entra en él, pero entorna con tiento la mampara
           que tánto se entreabre,
cása bien los cerrojos, para que ya no puedan
volverse otras espaldas.
           Corteza
Y cuando salgas, di que no tardarás
a llamar al canal que nos separa:
fuertemente cojido de un canto de tu suerte,
te soy inseparable,
y me arrastras de borde de tu alma.
           Almohada
Y sólo cuando hayamos muerto ¡quién sabe!
           Oh nó. Quién sabe!
entonces nos habremos separado.
Mas si, al cambiar el paso, me tocase a mí
la desconocida bandera, te he de esperar allá;
en la confluencia del soplo y el hueso,
como antaño,
como antaño en la esquina de los novios
           ponientes de la tierra.
Y desde allí te seguiré a lo largo
de otros mundos, y siquiera podrán
servirte mis nós musgosos y arrecidos,
para que en ellos poses las rodillas
en las siete caídas de esa cuesta infinita,
y así te duelan menos.


Y al penetrar, a la mesa
    vuelan —do lee o delira—
    o hacia el Cristo al cual le reza,
    o al espejo do se mira.
    ¡Y cual una visión vana
    que evaporándose crece
    se salen por la ventana
    cuando la aurora amanece!
         IX
    ¡Bajad a la pobre niña,
    bajadla con mano trémula,
    y con cuidadoso esmero
    entre la fosa ponedla
    y arrojad sobre su tumba
    frías puñadas de tierra!
    Aún sobre sus labios rojos
    la sonrisa postrimera,
    tan joven y tan hermosa
    y descansa helada, yerta,
    y está marchito el tesoro
    de su dulce adolescencia!
    Bajad a la pobre niña,
    ¡bajadla con mano trémula
    y con cuidadoso esmero
    entre la fosa ponedla
    y arrojad sobre su tumba
    frías puñadas de tierra!
    Cavad ahora otra fosa,
    cavadla con mano trémula,
    de la sonrïente niña
    del triste sepulcro cerca,
    para que lejos del mundo
    su sueño postrero duerman
    mis recuerdos de cariño
    y mis memorias más tiernas.
    Bajadlos desde mi älma
    bajadlos con mano trémula
    y arrojad sobre su fosa
    frías puñadas de tierra!...
         X
A Natalia Tanco A.
    ¿Has visto, cuando amanece
    los velos conque la escarcha
    los vidrios de los balcones
    cubre en la noche callada?
    Deja que el rayo primero
    de la luz de la mañana
    los hiera, y verás entonces
    formarse figuras vagas
    en la superficie fría
    helechos de formas raras,
    paisajes de sol y niebla
    de perspectivas lejanas
    por donde van los ensueños
    a la tierra de las hadas
    y al fin un caos confuso
    de luz y gotas de agua
    de ramazones inciertas
    y perpectivas lejanas
    que al deshacerse semeja[n]
    el vago esbozo de un alma.
    Las neblinas que el espíritu
    llenan en horas amargas,
    como a los rayos del sol
    de los cristales la escarcha
    si las hiere tu sonrisa
    se vuelven visiones blancas.
         XI
    Cabe el remanso sombrío
    del arroyo transparente
    palpita y tiembla de frío
    y la copia la corriente.
    El tronco del árbol viejo
    y las verdeoscuras frondas,
    como en veneciano espejo
    se retratan en las ondas,
    suelto el cabello abundoso
    sobre el hombro alabastrino
    su cuerpo esbelto y airoso
    vela sólo el blanco lino.
    ¡Un rayo de sol!... El tul
    de las nieblas rompe el día
    ¡aguas, yerbas, cielo azul
    todo respira alegría!
    ¡Llegó el momento! El cendal
    que la cubre deja huir
    del arroyo en el cristal
    el cuerpo va a sumergir.
    ¿Mas por qué vuelve asustada
    los ojos y busca llena
    de afán?... Una carcajada
    aún en los aires resuena,
    es que al ir al escondido
    arroyo donde se baña
    despertó a un silfo dormido
    en una tela de araña.


Píseň česká – ono kouzlo čárné,
ježto nadchlo bojovníky víry,
ježto mění slabce v muže zdárné,
bázlivé jež mění v bohatýry.


Ai o sonho morre
Desencantado
Já nem parece
Ter-se guardado


Ich lieb und ehr euch all, ihr Schönen,
Mit weiser Unbeständigkeit;
Drum sollt ihr alle mich verhöhnen,
Wenn einer einst mein Herz sich weiht.


Ich hingegen könnte weisen,
Wie das Fühlen, wenn ich seh',
In der Augen regen Kreisen
Und beym Vorwurf nicht gescheh',
Wie die Bildung aller Dinge
Durch das Licht ins Auge dringe,
Welches wenn man es betracht't,
Dieß Exempel glaublich macht:


U hřbitova za vískou
Se míhá černá mříž,
A přes zeď hledí nízkou
Starý pod lípou kříž;
Okmítá světlo matné
Náhrobky zrosené,
I kameny památné
Na polo zbořené.


Da noch Blut in meinen Adern ist
Und Kraftspannen in meinen Muskeln,
Will ich lieben, – lieben wie ein seliger Gott und ein gesundes Tier.


Auch jene Schatten, die uns treu geleiten,
Wo unser Pfad in Wüsten sich verwebt,
Sind rein, gleich den von Erdenstoff Befreiten,
Sind lauter Geist, an dem kein Staub mehr klebt.
Hier lernt man unsrer Sehnsucht Zweck zu deuten,
Die stets der engen Gegenwart entstrebt;
So lang des Daseins Dämm'rungsstunden währen,
Kann nur Entferntes sich für uns verklären.


Je pense aux vieux rochers que j'ai vus en Bretagne,
Où la houle s'engouffre et tourne, jour et nuit,
Du même tournoîment que toujours accompagne


Kde se láme nejvíc zbraní,
jataganec Vuka shání.
Pádí baše na koníku –
„Hoho!“ za ním Vuka v mžiku.
„Zlou bys odnes’ domů zprávu – –“
rázem srubne baši hlavu.


Elpin und Iris sind ein Muster guter Ehen;
Schlöß Iris einst der Himmel ein;
So möcht Elpin, um seelig sich zu sehen,
Mit Freuden in der Hölle seyn.


Zum Glücke kam gegangen ein alter Edelmann,
Der hatte sich von ferne schon gehört die Sachen an;
Es war ihm aus der Kindheit Armins Porträt bekannt:
»Für diesen Fremden bürg' ich.« Er nahm ihn gleich auch bei der Hand,


E poi vorrei che nel mezzo surgesse
un'acqua vertudiosa d'amor tanto,
che lor bagnando dolce vita desse;


Ya mi risa vacía, perdida en el aire
no es conjuro ni hechizo que convoque a nadie.
Tan solo la luz me mira
y noto que ni la sábana me abraza
y sin saber el camino sigo
movido por no sé que esperanza,
Sé que al final alguien me aguarda
pero mientras tanto convivo
con la soledad y mi alma.


Wie lang soll ich denn trauren gehn?
Bis alle Wasser zusammen gehn,


La ragion, che dall'alto de' pensieri
Mira l'inganno, esclama, e a lui ricorda
Mille d'amor crudeli esempli e veri,


Wann unsre Feinde um uns her
Uns bringen in die Mitten,
Wann Ottern, Löwen, Wölf und Bär
Ihr Gift auf uns ausschütten:
Nimmst du dein Schaf,
Bringt's in den Schlaf
Bei dir in deiner Hütten.


Certas palavras não podem ser ditas
    em qualquer lugar e hora qualque
    Estritamente reservadas
    para companheiros de confiança,
    devem ser sacralmente pronunciadas
    em tom muito especial
    lá onde a polícia dos adultos
    não divinha nem alcanç
    Entretanto são palavras simples:
    definem
    partes do corpo, movimentos, atos
    do viver que só os grandes se permitem
    e a nós é defendido por sentença
    dos séculos


donde de niño, en bandadas


Wird zeugen einst im Angesicht der Völker.
So spricht Jehova: Herrlich sei dein Lohn!
Sie schändeten zum blutbefleckten Greul
Die Fahne meines Reichs – die Lehre meines Mundes
Zur Menschenwürgerin, zur Brudermörderin.
Mit Henkersfäusten trieben sie vom Vaterland
Die Kinder meines Luthers, die das Joch des Wahns
Vom Nacken schüttelten, in Todeswüsten hin.
Da trocknet' ihre Tränen Gustav ab,
Der Fromme baute Häuser meinen Irrenden.
Dein Lohn sei herrlich! du Gesegneter!
So spricht Jehova, und die Myriaden
Versammleter erheben ihre Häupter
Und breiten ihre Arme gegen Gustav aus,
Und jubeln: Amen! herrlich ist sein Lohn.


A milé Jaro s něhou v oku
jak plaché dítě vede si:
je stále jaksi na odskoku
a sednout za nic nechce si.


独立荒亭数过帆
横林疏处见沧湾
故知不入豪华眼
送与凫鸥自在看


汉庭初拜建安侯
天子临轩寄所忧
从此向南无限路
双旌已去水悠悠


Bist du auch hienieden
Gar gering und arm,
Herz, gieb dich zufrieden,
Laß den Gram und Harm!


Sie tut ihm Liebes und kein Leid,
Durchsüßet seine Lebenszeit,
Sie nimmt sich seines Kummers an
Mit Trost und Rat, so gut sie kann.


Drum will ich froh und fröhlich sein
In Jesu, meinem Gott.
Ich will sein Lob und Ruhm ausschrein,
Ihn preisen bis in Tod.
Ich will ihm stets danken,
So lang ich im Schranken
Der Sterblichkeit bin,
Und rufen forthin:
In Gott sich freun ist mein Gewinn.


"Set è Cristo, non me iova,
ché sse vencirà la prova;


Hej, nem egészen most volt!


Aqui onde nada me espera, múltiplo
de nada e vestígio de um puro resto,
deixo-me ficar, deitado para o fundo
da terra e de costas para o horizonte,
na expectativa de hora nenhuma;
e um insecto de tempo pousa-me nos ombros,
toca-me com as suas asas impuras,
suja-me de vagos minutos - até que,
numa impaciência de dedos,
o esmagNuno Júdice | "A Condescendência do Ser", pá 25 | Quetzal Editores, 1988


»Guter Vater, erschrecklich regiert das Wasser. Der Ostwind
Lärmt unbändig. Nun sagt mir, ob heute die Fähre wohl gehn kann?«


松花落粉春昼闲
童子抱琴朝出山
明朝有意更相访
莫遣白云深掩关


E che non denno dubitare, andando
a ritrovar quel huomo a Dio sì caro
che lor non renda Olivier sano, quando
fatto ha di sua virtù segno piu chiaro
questo consiglio sì piacque ad Orlando
che verso il santo luoco si drizzaro
ne mai piegando dal camin la prora
videro il scoglio al sorger de l aurora


Procitnul král z té těžké, dlouhé dumy;
však tábor kol již šumí
a stanem padá ranní slunce žár;
v rameni štít a v ruce meč v tu dobu vyšel v slední seč,
král Čechův Otakar.


Sie flucht: »So werde nimmer warm,
Ein ew'ger Frost dich kälte,
Ich bin nicht alt, ich schein' nur arm,
Und so das Feuer gelte.«


Millióid seregéből
Áldd meg, Isten, őt,
Szóban tettben a magyar szent-
Íge-hirdetőt!


Infinite Power without our aid
Figur'd our Clay to humane Mould;
And when our Wandring Feet had stray'd,
He brought us to his Sacred Fold.


Le tue ceneri sparte
Or con ufficio pio
Come in puro feretro accoglio in carte,
E mentre arsa cader pur ti vegg'io,
Novo Fetonte, il ciel pietoso intanto
Novo cigno per te mi faccia al canto.


Óh, de a kegyetlen Fátum
Már kincsemtől elszakaszt.
És ha még egyszer meglátom,
Más karjában látom azt.
De sok kínnal edzesítnek,
Kik ilyen híven szeretnek,
Máris hullnak könnyeim,
Tőke, tőke, szép Lilim!


Frühling, der die Welt umblaut,
Frühling mit der Vöglein Laut,
Deine blühnden Siegespforten
Allerenden, allerorten
Hast du niedrig aufgebaut!


Slyšel jsem, jak zrno bílé v plných klasích praská,
kterak puká a se drolí, moukou přeplněné,
rozsýpá se marnotratně v brázdu, jež jak vráska
starostlivě vyryta je v lány rozdělené
hladem naším vyssáté a daní přetížené.


Und das Haar war rot.


Že pohnutedlně káže, kdo můž příti,
Jen počne, hned se každý chystá jíti.


Arbeite! Hast ja straffe Sehnen.
Arbeite! Denk, mit schwangerem Leib
Harrt in der Hütte dein mit Tränen
Ein schönes leichenbleiches Weib.


午枕风微雾縠凉
日长睡损玉霓裳
此生幸免春蚕苦
何事无心到绣床


وَبَيْنَ الخَدِّ والشَّفَتَيْنِ خَالٌ
كَزُنْجيٍّ أَتى رَوْضاً صَباحَا
تَحيَّر فِي الرِّيَاضِ فَلَيْسَ يَدْرِي
أَيجْنِي الوَرْدَ أَمْ يَجْنِي الأَقاحَا


Tak si láska bolest mírní,
tak se těší naposled,
ale v srdci tisíc hlasů:
„bez milého prázdný svět!“


Nejsou lesní panny,
ani nejsou víly,
by na lesním luhu
v kole poskočily,
ani to rusalky
nepřiběhly z dálky,
aby u té vody
vedly chorovody.


持刀刲股肉
股痛儿不知
岂不戒毁伤
母病儿若痴


Místo chleba lačnícímu,
svatému se rozžne svíčka;
místo masa hladovému,
pambíčku dá olejíčka.


Das war ein lust'ges Feiern –
Ein Schwärmen bei Nacht und bei Tag!
Nun liegt's auf mir so felsenhart –
Jach sind mir Freud und Lust erstarrt:
Nun liegt's auf mir so bleiern
Nach all dem lust'gen Feiern –
Dem Schwärmen bei Nacht und bei Tag! ...


Von-Ewalein ist schön und züchtig/
und über alles wolgestalt;
Von-Kobed from und tugend-richtig/
und Ledar ist ein Rosen-wald.
Drüm kan und mag nichts höhers sein/
als Kobed/ Ledar/ Ewalein.


Pravou upřímností oplýváte
ó vy nerozluční kamarádi,
neb se mnoho – tuze mnoho máte –
ale každý sebe sama – rádi.


Seguon gli Scotti ove la guida loro
Per l'alta selva alto disdegno mena
Poi che lasciato ha l'uno e l'altro Moro
L'un morto in tutto, e l'altro vivo a pena,
Giacque gran pezzo il giovine Medoro
Spicciando il sangue da si larga vena
Che di sua vita al fin saria venuto
Se non sopravenia chi gli die aiuto.


Mensch, wer dem Herren folgt in seinem Tun und Lassen,
Der liest des Lebens Buch und kann die Meinung fassen.


At night's still hour, when guiltless bosoms know,
The joys that blissful dreams bestow;
O! hither call that solemn tribe
Of days, of years, now long o'erpast;
Whose voice not Eastern wealth can bribe,
Whilst shrinks the soul through fear aghast,
With accent deep as midnight knell
Each impious deed let Mem'ry tell;
And trembling guilt appall'd shall hear,
The twofold voice of Conscience and of Fear.


Der sich durch falschen Wahn entehret,
Und Deutschlands Urtheil wiederstrebt:
Der dort wo Cicero gelebt
Von keinem Redner hat gehöret;
Demselben ist auch kein Poet,
Der jedes Dings Natur versteht,
Und sinnlich die vorstellt, bekant
In Hoffmanswaldaus Vaterland. 1


Což je možno s vámi smlouvat se?
jaké konference?
není-li, ej, stát náš národní?!
návrh váš, co ten chce?!


Pianga Eolo omai del detto giorno,
perché più bello non fu mai nel mondo;
un zefiro traea soave e adorno,
e non si chiuse mai Febo giocondo.
Così Iove ne priego che ritorno
io possa far nel bel prato fecondo.
Io ero già del bel pin dismontato,
quando prendei da tutte lor commiato.


là da quel varco, onde sfidando vibra
l'esile torre il Castellino, urlando
arabe torme dilagâr fin dove
Genova splende.


Tak černá Morana šla levým Labe břehem,
vzduch zněl jí nad hlavou perutí sterých šlehem,
pták posvátný, tu krahuj, onde havran tmavý
jak šipky syčící v těch mrtvol padly davy.


Tak přilnul Svatoň láskou k svému Háji,
že nebylo proň krásnějšího místa;
dost světa znal: vlast legend zřel a bájí,
kde poslouchávaly kdys davy Krista,
dral pracně na bok pyramid se holý,
noc v širé strávil pustě v chudém stanu,
s Alp temen bílých patřil do údolí,
v sluch jemu hřměla píseň oceánu, –
však odevšad, i z největší mu dáli
vždy myšlenky zas k Háji ulétaly.
Ač dávno muž, byl dítětem vždy znovu,
když po čase se blížil ku domovu.


La notte torna, et l'aria e il ciel si annera,
E il sol si affretta a fornire il viaggio
Dietro alle spalle avendo omai la sera.


Julián můj není kněz,
jako mnozí jiní;
jest můj první kardinál
legát Cesarini!


Verhaltenes Geigengeriesel
Zittert in mein Gemach –
Ich horche auf ... und denke
Den stillen Tönen nach ...


Così piu volte la sfacciata donna
tenta Philandro e torna senza frutto
ma il cieco suo desir che non assonna
del scelerato amor traher construtto
cercando va piu dentro che la gonna
suoi vitii antiqui, e ne discorre il tutto
mille pensier fa d uno in altro modo
prima che fermi in alcun dessi il chiodo


Wer ist es, wes Blut hat der Liebe geflutet?
Wer hat mir Versöhnung und Frieden erblutet?
Wer gab sein Verdienst mir zur bräutlichen Seide?
Sein heiliges Leben zum Hochzeitgeschmeide?


سَقَى السفحَ من دَيْر القُصَير إلى النّهر
إلى الجيزة الغرّاء فالشّط فالجسِر
من الغاديات الغُرّ كلّ مُخيّم
ضعيفِ الصَبَا عذب الحيَا مُسْبَل القَطْر
إذا جادها صوباً أجاد رياضَها
وألبَسها وَشْياً من النَوْر والزهر
فمن بُسُطٍ مسكيَّة ونمارقٍ
خَلُوقيّةٍ حفّت بأَقْبِيةٍ خُضْر
كأنّ الندى فوق الشقائق جائلاً
دموعٌ أرِيقت في الخدود على النحر
إذا الريحُ جالت بينهنّ تضوَّعت
بريح فتيتِ المسك أو عنبر الشِّحْرِ
خليلَيّ لا عيشٌ سوى اللهو والصِّبا
ولا لهوَ إلاّ في سماع وفي خمر
فَحُثّا كؤوس الرّاح صِرْفاً فإنني
أرى الدهرَ صَعْباً لا يَدُومُ على أمر
إذا الدهرُ أعطاك القِيادَ فلا تثِق
به فقُصَاراه التنقّل للغدر
فأَعط من العيش الشبابَ نَصيبَهُ
ولا تنتظرْ كَرَّ البياض على الشعر
وغضبيّ من الإدلال والتيه في الهوى
بلا غَضَب سَكْرَي الجفونِ بلا سُكر
كأن على لَبَّاتها رونَق الضُّحى
وفي حيثُ يَهْوِي القُرْط منها سنا الفجر
ترى البدر مثل البدر في صحن خدّها
وتفترّ عن مثل الجُمَان من الثغر
حَلَفت ببيض الهند تجري متونُها
نجيعاً وأطرافِ المثقَّفة السُمْر
وخوض الوغَى للموت في كل مأْقِطٍ
بهيمٍ يَخاف الذعرُ فيه من الذّعر
أليَّةَ من لاَقى الحِمامَ بمثله
ومارسَ منه الدهرُ أَمْضَى من الدهر
لأَنتَ العزيزُ المصطفَى والَّذي به
غدا المُلْكُ غَضَّ الفرع مجتمِعَ الوَفْر
وأنت سراجُ الحقّ في كلّ شبهة
وغوثُ الورى واليسرُ في أثَر العسر
ولا زلت تني مذ ولِيت أمورَنا
غلى الخُلُق المرضيّ والرُتَبُ الزُهْر
تسير بسيرات النبي وهَدْيه
وتَتْبع ما قد صحّ عنه من الأَثْر
وتضربُ مَن عاداك بالذّلِّ صاغراً
وتصحب من والاك بالعزّ والنصر
إلى أن نَعَشْتَ الملكَ بعد اضطرابه
وأمَّنت من قد كان منه على حذْر
ولولاك لم نلق الغني متبسّطاً
ولم نَجِدِ الأيامَ طيِّبة النَشْر
صَفُوحٌ بذولٌ للنَّدى مُتَكَرّم
إذا جُدْت أتبعت السماحة بالعذر
كأنّ رِواقَ الملكِ مذْ لاح تحته
جبينُك مضروبٌ على الشمس وَالبدر
بدتْ لك آياتٌ عليك شواهدٌ
بأنك أنت المصطفَى من أُولى الأْمر
وأنك أنت الخامسُ القائم الّذي
تَدينُ له أرضُ العِراقين عن قَسْر
وأنك مهديّ الأئِمة كلِّهم
وصاحبُ ذا الوقِت المسمَّى وذا العصر
ولما اختلفنا في النجوم وعلمها
وفي أنها بالنَّفع والضّرّ قد تَجْري
فمِن مؤمن هنّا بها ومكذِّب
ومن مُكْثِرٍ فِيها الجِدالَ ولا يَدْرِي
ومِن قائل تجري بسَعْدٍ وَأَنْحُسٍ
وتَعْلَمُ ما يأتي من الخير والشر
فعلّمَتنا تأويلَ ذلك كلِّه
بما فيه من سِرّ وما فيه من جهر
عن الطاهر المنصور جدِّك ناقلاً
وكان بها دونَ البريّة ذا خُبْر
وأخبرتَنا أنَّ المنجِّم كاهن
بماقال والكهان من شيعة الكفر
وأن جميع الكافرين مصيرُهُمْ
إلى النار في يوم القيامة والحشر
فجمّعتَنا بعد اختلاف ومِرْية
وألفَّتنا بعد التنافر والزَّجْر
وأوضحتَ فيها قول حقّ مبرهَن
يجلِّي ظلامَ الشّكّ عن كلّ ذي فكر
فعدْنا إلى أنّ الكواكب زِينةٌ
وفيها رجومٌ للشياطين إذ تسري
مسخّرة مضطرة في بروجها
تسِير بتدبير الإله على قَدْر
وأن جميع الغَيبِ لله وحدَه
تباركَ من ربّ ومن صَمَد وَتْر
وما علمتْ منه الأئمّة إنما
رَوَوه عن المختار جدِّهم الطُهْر
وكم لك فينا مثلها من هداية
سلِمتَ أبا المنصور للمجد والفخر
فإنك حبلُ الله بين عباده
وحُجَّتُه يا مُبْدِيَ الحُجَج الغرّ
إذا ما ملوكُ الأرِض سامَتْك في العلا
فَضَلتْهَمُ فَضْلَ الهلال على النسر
ولو كاثر الغيث الملث بقَطْره
يَمِنَك أربتْ في نداه على القطر
ولو وازنتْك النفسُ منّي جعلتُها
فداءكَ أو كثّرتُ عمرك من عمري
وقد خصّك الرحمنُ قبلَ مقالتي
بطولِ بقاءِ العمرِ في مرتضَى الذّكْرِ
فيا واحدَ الأملاك طرّاً وما عسى
أُحَصِّله من نظم فضلك في الشعر
ولو جلَّ عن شكرٍ من الناس ماجدٌ
لأصبحتَ في الدّنيا جليلاً عن الشكر
لك الشرف الأعلى الذي كان هاشمٌ
له بانياً بين المشاعر والحجْر
فَضَلْت البرايا أوّلاً ثم آخِراً
وسُدْتَهُمُ طَوْعاً بنائلك الغَمْر
وجاريتَ للمجد الملوك فَفُتَّهُمْ
ولم يبلغوا من عشر شأوك للعُشْر
ففي كلّ صدر صفوُ حبّك ثابتٌ
ولكنّه دونَ الذي لك في صدري
عليك صلاةُ الله ما ذَرَّ شارقٌ
فإنك برّ ما تملّ من البِرّ


Rosa y laurel simbólicos, que aquí plantó Mañara,
cantan su doble triunfo, su gloria dicen clara.
Habla la hermosa rosa de lo que amó y mató.
Dice noches de amores, heridas y placeres
—las canciones que hacía él para las mujeres—,
y evoca —roja y tibia— la sangre que vertió.
El laurel solemniza su puesta gloriosa
más allá de este mundo. La santa y religiosa
fundación de esta Casa. Dice la Caridad...
las horas de añoranza y de recogimiento,
la elegancia suprema del arrepentimiento,
y el último combate, ¡y la inmortalidad!


Erklinge, Lied, und werde Schall,
Kling gleich der hellsten Nachtigall,
Kling gleich dem hellsten Lerchenklang
Die ganze, weite Welt entlang.


Z těch věčných zdrojů, odkud lidstvu stéká
zvěst božské krásy rajskou hudbou v sluch,
kde v chvílích štěstí ve nadšení těká
a duhy vidin sobě kouzlí duch,
kde anděl smíru s útěchou vždy čeká,
když ztýral duši všední vřavy ruch,
myšlénky křídel odkud zvoní vlání,
z těch věčných zdrojů čerpal plnou dlaní.


Jetzund ist die letzte Zeit,
Wachet, Christus wird vernommen,
Der in seiner Herrlicheit
Zum Gericht sol kommen
Seine Welt-Posaun erschallt
Also bald,
Wie verlangt die Frommen!


Die Luft so schwer,
Wolken stehen weiß und still,
Der Himmel hohl und aschenleer,
Ein Rabenschrei –
Und kreischt vorbei.
Die Bäume stehen kalt umher,
Es ist, als ob das letzte Herz gestorben sei.


Daß keine Rose ohne Dorn,
Bringt mich nicht aus dem Häuschen.
Auch sag ich ohne jeden Zorn:
Kein Röslein ohne Läuschen!


Ein einger Hirt, ein einger schaffstahl sei
Vom Morgen bis zum West kreutzweise durch di Erden!
Di zwölfte stund erscheine mehr an früchten,
Als alle eilf vom anbeginn gewesen!
Ob alle Welt gefunden leer vom gutt!
Doch lerne alle Welt noch meine letzte gütte.
Ob alle Welt recht meinen blitz verdint,
Das nicht ein stein verblib auf einem andern stehen!
Doch hab ich dir geschenkt aus gnaden alle Welt,
Das ich vil tausendmahl noch lichter si anstrahle.


Z čar rovných obrázek, je stvořen v chvíli,
kalhotky dole ovroubeny celé,
že smíchem bys se neudržel déle,
kam s nestvůrkou tou stará chůva cílí.


Attúl nem ok nélkűl kell tehát tartani,
hogy mihelyt a laurus fejénn fog ingani,
ama’ kis észtűl is meg fogja fosztani,
mellyel meg akarták az Egek áldani.


Weich', o Römer, zurück! Das Grab hier der Legionen,
Hier des herrischen Roms Orkus! – weiche zurück!


– Ano, pane – vysvětluje pilot
– dvakrát vlet jsem do vzdušného víru,
nad Pacovem, pak u Štokeravy,
musil rychlost zmírnit jsem – „Well, dosti.
Za hodinu padesátpět minut
vracíme se. Čekejte mě tady.“


dentro de
um segundo
em primeira
mão
o terceiro
mundo
no seu
quarto
arregale
o globo e não
pisque


So guckt er freundlich aus der Fern'
In unser Nest das warme,
Als freute auch den alten Herrn
Das Kind in deinem Arme.


Ja, zu Verherrlichung der Lieben,
Gießbäche Soumelpours durchwühlt,
Aus Erde, Grus, Gerill, Geschieben
Dir Diamanten ausgespült;


se vrátila teď sama do dvora
a byla veselá; vždyť odvalil
se balván s prsou jí, a chlubiti
se mohla uvnitř sebe, o duši
že zásluhu má malé kacířky.


I tvůj zpěv jsem vyslech’ plný záře,
posud v srdci zní mi jeho květ:
„Nechať žiju život samotáře,
přece v duši kouzelný mám svět;
tam kde žití valná teče stoka,
povždy jiným sloužíš za otroka,
já však volně žíti chci i pět.


Teď teprv cítil, že je povolán
k velikým činům, teprv nyní věřil,
co dříve pouze tušil nejasně,
že povolán, by spasil celé lidstvo,
že udeřila jeho hodina.
Stál stranou Jidáš s tváří zářící,
on jediný znal celé tajemství,
své tajemství: že slepec nebyl slepý.


老怯危桥泥没膝
喜闻吾党政如春
须君不惜千金费
此后宁无我辈人


Mystikové, metafyzikové,
zlí a dobří filosofové,
v pěkných řadách táhnou vaši snové,
myšlenky jak pluky hotové:
génij lidstva zajisté má radost,
přehlíží-li věčnou vaši mladost.