Schau, der Nord hat mich beraubt,
Der mit Kält' ist angekommen.


Von ihrer Zeit verstoßen, flüchte
Die ernste Wahrheit zum Gedichte
Und finde Schutz in der Kamönen Chor.
In ihres Glanzes höchster Fülle,
Furchtbarer in des Reizes Hülle,
Erstehe sie in dem Gesange
Und räche sich mit Siegesklange
An des Verfolgers feigem Ohr.


Tiene ángel, dicen de aquélla,
de la que no se puede
medir la gracia del cuerpo,
no se puede contar la luz de los ojos
ni calcular el tamaño de la sonrisa,
y mucho menos se puede pesar
la huella que deja cuando camina.


Es lähmte die Lungen mein pressender Arm,
Ich blies Dir in's Herz den verzehrenden Harm;


Čas nejvyšší jest – vidím smrti stíny,
jak po tvé skráni sesinalé bloudí,
jsi u brány, kde vejdeš v život jiný.


庭下乱生春草花
夭红不称野人家
漫开漫落无人折
留得孤根数寸槎


Was kehrtest du heim, mein Sohn, so geschwind,
Bevor noch die Jahre verstrichen sind?


Wer kan doch wohnen in der Flamm,
Die niemals sich verzehret?
Wer kan doch leben in dem Schlamm,
Den Bech und Schwefel nehret?
Die Seele leidet tausend Plag,
Die nie kein Leib ertragen mag,
Weil sie nicht kan ersterben.


Dein Geist darf nicht mit Laulichkeit,
Noch mit dem Mund allein, vor Gott den Vater treten,
Mit Inbrunst und Zufriedenheit,
Und heiser Andachts-Glut must du das Abba bethen:
Der Höchste sieht kein schlechtes Opfer an,
Ein träg Gebeth ihm nicht gefallen kan.
Mit einem solchen Geist, gleichwie die Seraphinen,
Must du dem theuren Heyland dienen.


To již jasno je mi:
není div ten prvý!
Dřív již kosař němý
kosil v české zemi,
až ji zalil krví.


Mit sich und seinem Herrn vergnügt,
Geduldig allerwegen,
Nimmt es vorlieb, so wie sich's fügt,
Mit Marzipan und Schlägen.


نكّب الشارع الكبير ببغدا
د ولا تمش فيه إلا اضطرارا
شارع إن ركبت متنيه يوماً
تلق فيه السهول والأوعارا
تترامى سنابك الخيل فيه
أن تقحّمن وعثه والخبارا
فهي تحثو التراب فيه على الأو
جه حثواً وتقذف الأحجارا
لو ركبت البراق فيه أو البر
ق نهاراً لما أمنت العثارا
تحسب العسابرين فيه سكارى
من هواء تنسّسموه غبارا
ساطعاً يملأ الفضا مستطيراً
حاملاً في ذرّاته الأقذرارا
مستجيشاً من الجراثيم جيشاً
مسبطرّاً عرمرهاً جرّارا
هو أن رشّ جاش وحلاً وإلاّ
جاش نقعاً على الوجوه مثارا
تصهر الشمس فيه أدمغة القو
م إذا هم تخبّطوه نهارا
وإذا ما مشيت في جانبيه
فتجنّب رصيفه المنهارا
وإذا ما أرسلت فيه إلى الأط
راف لحظاً أنكرته انكارا
لا ترى فيه ما يسرّك بالصن
عة حسناً ويبهج الأبصارا
بل ترى العين فيه كل جدار
تكره العين أن تراه جدارا
فجدار عال وفي الجنب منه
متدانٍ تقيسه أشبارا
ودكاكين كالأفاحيص تمتدّ
يميناً بطوله ويسارا
أين هذا من الشوارع في الأم
صار زانت بحسنها الأمصارا
عبّدوها ومهّدوها فجاءت
لا اعوجاجاً بها ولا ازويرارا
وأعدّوا بهنّ كل رصيف
يحمد السير فوقه من سارا
وأقاموا لهم لها كلّ صرح
مشمخرّ بناؤه اشمخرارا
فعلى الجانبين كل بناء
خيل في الحسن كوكباً قد أنارا
ثم لم يكتفوا بذلك حتى
غرسوا في ضفافها الأشجارا
فوقتهم طلالها وهج الشم
س وسرّ اخضرارها الأنظارا
هكذا فلتكن شوارعنا اليو
م وإلاّ فما عمرنا الديارا


kaldırımlarda paris manzaraları


Vos que aspirando vais al sumo grado
quedar puede en la tierra el quinto cielo
a los que con firmeza y limpio celo
tienen de señalarse más cuidado.


Császár Scambriához azomba eljuta,
Nagy szép sátorokat ott ő felvonyata,
Nagy hálákat ada, Allát kiáltata,
Az ő basáihoz víg kedvet mutata.


Přijmi mne zas, drahá máti,
mezi syny svoje!
nepůjdu víc proti tobě
s cizinci do boje.


وحبيب أخفَوه منّى نهاراً
فتخَفّى وزارني في اكتِئامِ
زارني في الظلام يطلب ستراً
فافتَضحنا بنورهِ في الظلامِ


Indem jetzt meine Seele schawt,
Wie inniglich doch eine Braut
Sich vber ihrem Breutgam frewet:
So komm ich, Heyland, recht darauff,
Wie ich Dir auch bin zugeträwet,
Ich komm' auff meiner Seelen Kauff,
Den Du Dir hast zu thun verpflichtet,
Vnd durch dein Blut ins Werck gerichtet.


Vnd ich wil jhm noch schencken
Ein stücklein gleicherley:
Mein/ soltest wol gedencken
Was je dan solches sey?
Zu deinem Kätzlein eben
Auch ich wil jhm zugleich
Ein peltzen Maußfall 2 geben;
So wird es noch so reich.


Rede! Rede!


rammentar fammi e m'appresenta l'ora
quand' i begli occhi vostri rimirai,
donna gentil, e dentro a quei lasciai,
misero, l'alma, che v'alberga ancora.


Wenn wir uns zum Opfer stellen,
So sey Du der Brand-Altar;
Sey die Lampe auf den Schwellen,
Und mach alles licht und klar.


però ch'egli e natura te formaro
sol per provar ben cum' el è posente
di star ne gl' ogli toi visibelmente.


My věříme v život věčný,
v němž tělo nám zazáří plamen,
a v hymnus pak vzjásáme vděčný,
až z krvavých stigmat nám vytryskne zdroj
tak sladkého blaha, že klamem
nám bude jen vzpomínka na žití boj.


Ich aber bin vielleicht vergessen,
Wenn unsrer Enkelinnen Kopfputz dem Gesicht,
Den Schläfen und der Stirn ist besser angemessen,
Und der Karkasse widerspricht.


Consolant tout ce monde avec mélancolie,
Vous leur dites avec un sourire divin :
Celui qui songe à tous jamais ne vous oublie ;
Mangez, voici du pain ; buvez, voici du vin.


亭寒照苦月
陇暗积愁云
今日山门树
何处有将军


Appresso questa assai vezzosamente
se ne veniva la novella Dido,
di nome, non di fatto veramente,


Du bist der Blitz, der von der Wetterlast
Die bange Erde oft entbindet –
Und doch hat dein Gedanke, frisch erfaßt,
Mir immer neu ins Herz gezündet.


To její růže byly... Noemi
tak milovala tyto růže, jež
od jara k jaru, z léta do léta
památku básníkovu životem
svým vlastním oživují – růže ty
s tak tklivou vůní, růže krvavé,
jež ona kdysi milovala tak
snad pro tu barvu jich i pro jméno,
to krásné jméno: Andrée Chênier...
Teď zázrakem ty růže na čele
sádrové masky, pokryty dřív prachem,
se orosené rděly tmavým nachem.


Kamaráde, povídám si,
tohle ti byl Satan dlužen!
Jak se budeš, hochu, nudit
v tomhle božím království!


Až pak jednou utuhlý
vložen budu do truhly,
při níž děti stanou,
zvíš svůj úkol poslední:
kladivo mé zabední
hromovou mne ranou!


手自封题寄故人
聊将风味赴诗唇
千年尚忆唐羌疏
不污华清驿骑尘


Nebylo matky. Světem šel
v studená města a kraje.
Na srdci nevěstek zhřívaná dlaň
pro jaký osud zraje?


In meiner Ersten blütt. Im früling zarter tage
Hat mich der grimme Todt verwaiset/ vnd die Nacht
Der Trawrigkeit vmbhüllt/ mich hat die herbe macht
Der Seuchen außgezehrt. Ich schmacht in spätter plage.
Ich theilte meine zeit/ in Seuffzer/ Noth vnd klage/
Die mittel/ die ich offt für feste Pfeiler acht/
Die haben (leider!) all erzittert vnd gekracht
Ich trage nur allein den jammer den ich trage.
Doch nein! der trewe GOTT heut mir noch aug vñ hand
Sein Hertz ist gegen mir mit Vatertrew' entbrand/
Er ists/ der jederzeit vor mich/ sein Kind muß sorgen.
Wenn man kein Mittel find/ siht man sein wunderwerck
Wenn vnsre krafft vergeht/ beweißt er seine stärck
Man schaw't jhn/ wenn man meynt/ Er habe sich verborgen.


Vřelo, kypělo to, znělo
hlasné lání, zvuky divé
hněvu z toho vyrážely,
vzdoru křiky jednotlivé:


Hinposaunt mit Schreckentone,
Gehen wir zum Richterthrone,
Wer mit Geist gereimt, und ohne.


Ach! da begann ein zärtlich Wechselstreiten,
Denn jeder will dem andern tröstlich seyn,
Die Liebe soll in diesen Dunkelheiten
Entzünden einen fröhlich süßen Schein,
Er rief: ich will, mein trauter Freund, dich leiten,
Geh kummerfrei mit mir das Bündniß ein,
Mag uns das Dunkel dunkler noch umfließen,
Es glänzt, wenn wir uns brüderlich umschließen.


Otvírá se opěněný jícen
a člun s hůry do propasti sřícen
rozpadá se. Rozhlučené
již se moře nad kněžicí klene.


Freundesbrief, zu guter Stunde
Kommst du, ob, in der du kamest,
Eine böse Stund' auch sei.
Denn ich fühlte mich verlassen
Von den Menschen; doch den Menschen
Steht's, mich zu verlassen, frei.


– Nuž slyšíte to, lidé boží?
Hej, slyšte, duše upřímné!
Kdo rybky dá mi? Háčky složí?
Jej nechte! Čekat musí mne...
To tvoje zlato, krví rudé
tě, pane, věčně pálit bude!
– Proč krví rudé ? – Teď to vím,
kdo jsi a v boj se hotovím!
Ty – z prachu byls prý zroben kdesi! –
– A ty jsi červ! – Víc než-li ty!
Otevřte dvéře! Zalitý
svět hrůzou, myslíš, že mne děsí?
Já nezřím v světě božím tě,
a vrátím-li se, skolím tě! –


Herz, mein Herz, wie bist so selig?
Herz, mein Herz, und so allein?
Unsre Gaben, unsre Wünsche,
Dürfen wir sie Keinem weihn?


Ya sabes el rigor de mi desvío
con Flora, que te tuvo tan celosa,
a cuyo fuego respondí tan frío;
pues bien conoces tú que es Flora hermosa,
y que con serlo, sin remedio vive,
envidiosa de ti, de mí quejosa.
Bien sabes que habla bien, que bien escribe
y que me solicita y me regala,
por más desprecios que de mí recibe.
Mas yo, que de tu pie, donaire y gala
estimo más la cinta que desecha
que todo el oro con que a Creso iguala,
sólo estimo tenerte sin sospecha,
que no ha nacido ahora quien desate
de tanto amor lazada tan estrecha.
Cuando de yerbas de Tesalia trate,
y discurriendo el monte de la luna
los espíritus ínfimos maltrate,
no hay fuerza en yerba ni en palabra alguna
contra mi voluntad, que hizo el cielo
libre en adversa y próspera fortuna.
Tú sola mereciste mi desvelo,
y yo también después de larga historia
con mi fuego de amor vencer tu hielo.
Viva con esto alegre tu memoria,
que como amar con celos es infierno,
amar sin ellos es descanso y gloria,
que yo, sin atender a mi gobierno,
no he de apartarme de adorarte ausente,
si de ti lo estuviese un siglo eterno.
El sol mil veces discurriendo cuente
del cielo los dorados paralelos,
y de su blanca hermana el rostro aumente,
que los diamantes de sus puros velos,
que viven fijos en su otava esfera,
no han de igualarme aunque me maten celos.
No habrá cosa jamás en la ribera
en que no te contemplen estos ojos,
mientras ausente de los tuyos muera;
en el jazmín tus cándidos despojos;
en la rosa encarnada tus mejillas,
tu bella boca en los claveles rojos;
tu olor en las retamas amarillas,
y en maravillas que mis cabras pacen
contemplaré también tus maravillas.
Y cuando aquellos arroyuelos que hacen
templados, a mis quejas consonancia
desde la sierra, donde juntos nacen,
dejando el sol la furia y arrogancia
de dos tan encendidos animales,
volviere el año a su primera estancia,
a pesar de sus fuentes naturales,
del yelo arrebatadas sus corrientes,
cuelguen por estas peñas sus cristales,
contemplaré tus concertados dientes,
y a veces en carámbanos mayores
los dedos de tus manos transparentes.
Tu voz me acordarán los ruiseñores,
y de estas yedras y olmos los abrazos
nuestros hermafrodíticos amores.
Aquestos nidos de diversos lazos,
donde ahora se besan dos palomas,
por ver mis prendas burlarán mis brazos,
Tú, si mejor tus pensamientos domas,
en tanto que yo quedo sin sentido,
dime el remedio de vivir que tomas,
que aunque todas las aguas del olvido
bebiese yo, por imposible tengo
que me escapase de tu lazo asido,
donde la vida a más dolor prevengo:
¡triste de aquel que por estrellas ama,
si no soy yo, porque a tus manos vengo!
Donde si espero de mis versos fama,
a ti lo debo, que tú sola puedes
dar a mi frente de laurel la rama,
donde muriendo vencedora quedes.


Andaré los caminos buscando el horizonte
que me indicara mi padre
en las noches de aquel pueblo perdido
en la cordillera de Los Andes,
en las noches de leña ardiendo,
de frío, nieve y chocolate.
Andaré tantos caminos buscando mi vida,
mis afanes se multiplicarán día tras día
y pasaré los años andando distancias
y a cada paso lloraré tu ausencia.
Pero llegará el día, ya gastado el camino,
de dar la vuelta, de mirar al sur de nuevo
y regresar a tu lado,
a descansar los años bajo tu cielo,
a dormir las siestas mecida en tus olas,
a oler tu mar en las tardes de julio
cuando el frío corta el rostro
y la cruz del sur cubre tu cuerpo de mesetas
y el viento acaricia tu cintura de acantilados.
Llegará el día de recostarme de nuevo
en el calor de tus doradas dunas
con los ojos abiertos al cielo de enero,
apretando en mis manos puñados de arena,
acariciando mis pies el oleaje de espuma.
Entonces, cuando salga la luna
y el mar sereno refleje tu silueta iluminada
y los barcos detenidos en tu noche
me inviten a quedarme a la vera de tu costa,
y las estrellas dancen a lo lejos
al compás de un coro de gaviotas,
entonces te daré mi corazón
y se detendrá en vos, pueblo mío,
para siempre, en silencio, dormido.


Hisznek bennem? Vagy kételkednek?
Vagy ócsárolnak? –:
Egyformán fáj az én szívemnek.


داوِ المُتَيَّمَ داوِهِ
مِن قَبلِ أَن يَجِدَ الدَوا
إِنَّ النَواصِحَ كُلَّهُم
قالوا بِتَبديلِ الهَوا
فَتَحتُموا باباً عَلى صَبِّكُم
لِلصَدِّ وَالهَجرِ وَطولِ النَوى
فَلا تَلوموهُ إِذا ما سَلا
قَد فُتِحَ البابُ وَمَرَّ الهَوا


Hat sie aus uns auch Kraft,
sie, ohne Leidenschaft,
treibe und diene.


	Auguri ci ha, e non son gente poca,
uomeni e donne, e ciaschedun ci è orbo:
chi cantar ode il corbo,
dice ch'anunzia morte a sua famiglia;
in lunedì non si vuol mangiar oca;
chi la donnola scontra, segue il morbo;
tempo dé' venir torbo,
se la gatta col piè spazza le ciglia:
così è 'l mondo pien di maraviglia.
Ne' nigromanti finirà il mio motto
ch'ognuno è Michel Scotto,
dicendo ne l'ampolla il diavol hanno
e con fatture assai corpi disfanno.


Fern scheint zwar Gott wann wir geplagt,
Von innern mehr, als euer eu(i)sern Marter:
Gott finstert Uns, wann Uns Gott tagt;
Gott macht Uns dürr, imehr wir Gottes Warter.
Di Welt wird euch, Verführte, süs,
Wann si euch mandeltränkt, durchzukkert, honigthauet,
Und überall anpfauet,
Bis ihr erblikket eure füss!
Gott nimmt dort weg auf ewigst unser leiden:
Gott nimmt dort weg auf ewigst eure freuden.


Corazón negro.
Enigma o sangre de otras vidas pasadas,
suprema interrogación que ante los ojos me habla,
signo que no comprendo a la luz de la luna.
Sangre negra, corazón dolorido que desde lejos la envías
a latidos inciertos, bocanadas calientes,
vaho pesado de estío, río en que no me hundo,
que sin luz pasa como silencio, sin perfume ni amor.
Triste historia de un cuerpo que existe como existe un planeta,
como existe la luna, la abandonada luna,
hueso que todavía tiene un claror de carne.
Aquí, aquí en la tierra echado entre unos juncos,
entre lo verde presente, entre lo siempre fresco,
veo esa pena o sombra, esa linfa o espectro,
esa sola sospecha de sangre que no pasa.
¡Corazón negro, origen del dolor o la luna,
corazón que algún día latiste entre unas manos.
beso que navegaste por unas venas rojas,
cuerpo que te ceñiste a una tapia vibrante!


Du mit dem frischgefallnen Schnee,
Du tust mir in den Augen weh!
Willst uns den Winter schon bereiten:
Von Schlucht zu Schlucht sieht man ihn gleiten,
Und bald, bald wälzt er sich herab
Von dir, o Säntis! ödes Grab!


Ben che soglia la Fraude esser bugiarda,
pur è tanto il suo dir simile al vero,
che l'angelo le crede; indi non tarda
a volarsene fuor del monastero.
Tempra il batter de l'ale, e studia e guarda
giungere in tempo al fin del suo sentiero,
ch'alla casa del Sonno (che ben dove
era sapea) questo Silenzio truove.


Dozpívá, a mistru tomu
Ze všad chvála se vzdává,
Každý po jeho se domu
Snažně jenom vyptává:
Zalíbení
Že má v pění,
I dívka se přiznává.


Jsem prášek v záři slunce, jsem slunce jasný vznět
i velím prášku: zůstaň! A slunci: dej se v let!


Néma, csendes a világ körűlem,
Távol szól csak egy kis estharang,
Távol s szépen, mintha égbül jönne
Vagy egy édes álomból e hang.


Ihr habt, ihr chinesischen Armen,
An Holz so große Noth;
Euch klappern noch die Zähne
Bei Reis und trocknem Brot!


Wir fanden noch in einer Weste
An Geld kupferne Überreste


S veszni tér ez is magában;
Már az ága fekete.
Öntözzük, de mind hijában,
Nem lessz többé csemete.


Drey Heller kummen ein; sechs Heller gehen auß;
Wann Wirthschafft geht also, so geht sie durch das Haus.


Und komm ich, komm ich ohne Pelz,
Mein' Liebste fragt mich aus:
»Wo hast du lassen deinen Pelz?«
Und macht sich doch nichts draus.


»Poet, geschmiedet an die Staatsgaleere
Auf Lebenszeit, wo bleibt dein helles Singen?
Wenn mühsam nur die Ruder vorwärts dringen,
Sprich, wird zur Strafe nicht dir solche Ehre?« –


V stín hvozdů chůzí unaven jsem leh’
a zřel, jak v houšti, několik jen kroků,
mladistvá srnka vázla v tenatech;
noh tajná křídla klesla, váznul dech,
a krásná hlava nyla v tuhém oku.


Máskor becsukta ajtaját ő
s a lámpánál, éjfél felé,
telt válla gömbölyü ezüstjét
fojtott kacajjal nézdelé.


拍天秋水浩无涯
尘袜凌波任溯洄
安得微躯轻似许
同过弱水看蓬莱


weit über alle Reichen dieser Welt,
hoch über alle Herrschenden gestellt.


Von unsrer Herzen Sympathie
Sprach ihr bethränter Blick!
In welchem Pallast wünschen Sie,
In's Hüttchen sich zurück?


Nim dieses Brieflein an, Freund einer meiner besten,
die mir der ferne Weg nach Morgen zugesellt.
Nims an und setze dich mit mir hin in das Zelt,
darinnen uns erquickt ein kühler Hauch von Westen,


蔬饭藜床破衲衣
经年兀兀槿花篱
与君聚散若云雨
君问归期未有期


De néha meg árnyak hadával
Birkózik lelkem hosszasan;
Sohajtok földre verve fájón;
A cél mi messze, messze van!


惜别终宵话不休
煌煌灯烛照离愁
蜡花本是无情物
特向人前也泪流


Věz, citům mým co stále schází,
je čárný mok, jenž dar je hvězd,
ten superfosfát mozku věštců
pod jménem piva známý jest.


Ein Tröpflein deines Blutes nur
Laß auf die Mutter fallen,
Das macht uns rein und klar und pur,
Daß wir zum Lichte wallen.


Všichni bílí jako sníh,
jeden, jenž jim vlíval děs,
výš se týče jako žádný,
sněhobílý oř ho nes,
do boje spěl jako v ples,
na prsou kříž svítil rudý,
jako oheň meč mu v ruce
jasný šlehal do nebes.
Do veliké lázně krve
zřítila se Maurů směs,
na útěk se všichni dali,
do močálů v temný les
prchl tento zástup ves.
Ku moři král Bucar prchal,
směrem, kde své tušil šiky,
že se ukrývají kdes.
Aby nikdo neprchl jim,
za ním Cida lid jak běs,
deset tisíc ztopila jich
moře tůň i skalný tes.
Taký strach se na ně snes,
v loď se dostalo jich málo,
z králů umřelo jich dvacet.
Krví tměl se pláně vřes...
utekl jen Bucar, pes.


Danket Gedanken, Verstand und du Wille,
Danke Gedächtniß und Urtheil dazu;
Schwinget die Flügel zur ewigen Fülle,
Laßt euch nicht halten das zeitliche Nu.
Lob und Gefieder
Sincke nicht nieder,
Bis ihr gelanget zur himmlischen Ruh.


Wäre Gott, Gedanke, Welt und Leben
Nur ein Hirndunst von Atomenstaub;
Alles nur des Zufalls Spinneweben,
Mehr nicht werth, als faules Schierlingslaub.


Szívem nyughatatlan titkon ő magában,
Bú miatt gyötrődik, fárad bánatjában,
Nagy kínvallásában
Emésztetik, mint fa tűztűl sebes lángban.


Laß meinen Sinnen für und für
Nichts anders träumen als von dir.
Bei dir, mein Schatz, allein
Laß mein Gemüte sein.
Laß deiner Engel Schar
Mein Leib und Seel bewachen,
Daß mir vom höllschen Drachen
Kein Unglück widerfahr.


"SWEET is the Love that comes with willingness:"
So sings the sweetest Bard that ever sung;
Ten thousand blessings on his tuneful tongue,
Who felt and plain'd true lovers' sore distress!


Nad městem zní a hradem i vsí,
nad krajem, sněhem jenž bílý,
jako by srdce to horoucí
tloukla v nich všecka v té chvíli.


At length he thus the ghost addrest.
Since thou must be my constant guest,
Be kind, and follow me no more,
For Care by right should go before.


So dachte Gott: Dem Göttersohne
Ist ja sein Erbe viel zu klein;
Drum soll Er auf dem Kaiserthrone
Mein Nebenbuhler sein.


Антанта баланс годовой подводиОго!
Для буржуя убыток — пыткДавал миллионы ДеникинДавал миллионы ВрангелИтого — миллионные же и убытк


Doch als die Glocken schallen,
Der Fürst gestorben da ist,
Zeigt Kron' und Kind er allen
Mit List.


Angela prosí: Gonzago má drahá,
povídej něco! Stesk mi k srdci sahá.
Tu Gonzaga zpomínkou v dálku letí
a šeptá báchorku, již zrodil jih,
již šepotá si národ hnědé pleti
pod chatou z kůry, v hájích palmových.


Laß aber den nicht nach zu lieben/ der dich liebet/
der sich aus liebe dier/ o Liebste/ gantz ergiebet/
und laß mich/ trautes Lieb/ dein liebster Liebling sein:
dan dich erhöb' ich/ lieb' ich/ lob' ich nuhr allein.


Večery kouzelné! V mlhách stříbrných
měsíčních paprsků se taví sníh
a mlýny hrají pod stráněmi.


Du warest klein, und kleine Blumen schling' ich
Zum Kranze dir, und kleine Lieder sing' ich,
So kleine Gaben großer Liebe bring' ich.


De nincsen robbanás, csak zizzenés,
Halk hervadás, aranypermetezés.


Most helyzetünk valóban istenáldás:
Ének se kell, csupán hangos kiáltás.
Ki a hazáról mond nagyot, sokat:
Csak rajta! nem hiába kurjogat.
De bár a hont szeretjük egyaránt:
Van a modorban néha, ami bánt;
Mert jóllehet az érzés egyre megy:
A költő, s a... cipész-inas, nem egy.


Del tempo andato, e pastoral mia Musa,
e del tuo rozzo stil so che ti dole;
ché se 'l ciel ti scopriva un sì bel sole,
non saresti or di fama in tutto esclusa.


Hlav dvacet sedm – co tu bylo doušků –
co drahé krve – vína do laloušku –
co životů se kmitlo náhle s očí –
ach, hlava spitá kolem se mu točí. –
„Hej, nechte pití, dnes se v smutek halí
Čech každý – kat již skončil smutnou práci –
už jděte, než se židle s vámi skácí
a plné bříško na trnož se svalí!“


Na to křižák: „Pane kardinál,
vím huž, jak se s ďábly rvát haž dál!
Hlúpý chlap si dlúho hlavu láme,
ha pan kardinál to vědí hned:
po druhé, haž půjdem na kacíře,
pošlú pan kardinál pro krejčíře,
pak si proti ďáblu kříže dáme
místo napřed našit na hřibet.“


挂帆飞指落星湾
四顾湖光荻苇间
王气千年应不散
紫云高处是匡山


Stell nur aufs Ganze deinen Sinn,
So regt es sich von allen Seiten!
Mit »trocknem« Studium ist es hin,
Wenn Lebensquellen dich begleiten.


Hidd el, csodálkozni fogsz fölötte,
Hogy huszonkét éves ember ennyi
Bajon magát keresztültörhette,
S nem birta őt a baj sírba tenni.


В сияющем изысканном вертепе,
Под музыку, сулившую канкан,
Я задремал, поникнув на диван,
И вдруг себя увидел в черном склепВокруг стоял мучительный туман, —
В окно неслось благоуханье степЯ встать хотел, — мешала боль от ран,
И на ногах задребезжали цепИ что-то вдруг так ясно стало мне,
Что горько я заплакал в полусне,
Что плакал я, смущенно просыпаясОпять звенит приманчиво рояль,
Мой странный сон бледнеет, расплываясь,
По мне еще — кого-то — смутно — жаль…
1 февраля 1895


Ty, odkojena v moři na majáku,
jsi dcera moře. Věčně v nepokoji,
tě kolébalo ve sny písní svojí,
báj šeptalo ti hlubin o zázraku;


Metello dico, e suo padre, e suo' rede,
che già di Macedonia e de' Numidi
e di Creta e di Spagna addusser prede.


Kterak se zvěř ta dnes změnila!
Štěkají – tenkrát vyli –
Hodně se propestřil ten náš svět,
nejsme též, jimiž jsme byli! –


O blieb' ich von den Ketten
Des Weltgewirres frei!
Könnt' ich zu dir mich retten,
Du traute Siedelei!
Froh, daß ich dem Gebrause
Des Menschenschwarms entwich,
Baut' ich hier eine Klause
Für Liebchen und für mich.


Salpica, se abre, humea como la carne herida
bajo el fecundo tajo, la palpitante gleba;
al ritmo de la yunta tiembla la corva esteva
y el vientre del terruño se despedaza en vida


Da gab Pilatus Jesum hin
Dem Kriegesvolk, das geißelt ihn
Ohn alle Gnad und Schonen.
Der freche Haufe trat zuhauf
Und setzen unserm Könge auf
Von Dornen eine Kronen.
Er ward gehandelt als ein Tor;
Sie äfften ihn mit einem Rohr
Und schlugen ihn nicht wenig.
Du bist ein König, sagten sie,
Drum beugen wir dir unsre Knie,
Glück zu, o Judenkönig!


Ott fekszik a rab, zúzott homlokának
Aludt vérében a kövek felett,
Ott fekszik, és nem halt meg, és él!
Hozzá van nőve a keserves élet,
Hozzája nőtt letéphetetlenűl.
Miként lelkéhez a kínszenvedés,
Mint börtönéhez az örök sötétség.


6. Alles was ich bey den reichen
Forn und hinten ſuchen wil/
Das kan ich mit dir vergleichen:
Dann du haſt doch gleich ſo viel/
Bein und adern/ fleiſch und blut/
Haſt du eben auch ſo gut.


Seyn wird! und war! Der erbabnen weht
Sanft Rauschen vom Wipfel der Palme nach.
An dem Fall, welchen du tönst, reiner Quell
Des Krystals, rufen ihr nach Berge Triumph!


bu amansız felekten aman dileme


Vereinigt dienten wir des Hauses Laren,
In süßer Liebe und im heil'gen Streben
Vereinigt auch für eine Welt zu leben.


Prameni tajuplný,
s nejvyšších vrcholků tryskající,
na věky Slunce kde živých září,
zázraků Řeko a divů.


谁写开元玉雪骢
黄门待驾立春风
南薰殿上承恩日
只说将军画最工


سُمتُ المَديحَ رِجالاً دونَ قِدرِهِمُ
صَدٌّ قَبيحٌ وَلَفظٌ لَيسَ بِالحَسَنِ
فَلَم أَفُر مِنهُمُ إِلّا كَما حَمَلَت
رِجلُ البَعوضَةِ مِن فَخّارَةِ اللَبَنِ


Publicado no livro Dias e Noites (1881) Poema integrante da série Parte I - Gerais e Naturalista
In: BARRETO, Tobia Dias e noite Or Luiz Antonio Barret Intro e notas Jackson da Silva Lim e re e au Rio de Janeiro: Record; Brasília: INL, 198 79-8 (Obras completas


Tal vez acierta más el desatino
que la templanza, a preservar la muerte
del que afligido su pasión tolera.


Jedes Land
Hat seinen Sand.
Sieh nur zu,
Daß er nicht lauf' in deine Schuh'!


يوم أراك، و أذهب
أغنّيك، أو لا أغنّيك_
أسكت، أصرخُ  لا موعد للصراخ و لا موعد
للسكو و أنت الصراخ الوحيدُ و أنتِ السكوت
الوحيدّتداخل جلدي بحنجرتي ، تحت نافذتي تعبر الريح
لابسة حَرَسا  و الظلامُ بلا موع حين ينزل
عن راحتّي الجنودْ
سأكتبُ شيئاًو حين سينزل عن قدميّ الجنود
سأمشي قليلاًو حين سيسقط عن ناظريّ الجنود
أرا أرى قامتي من جديأغنّيك،أو لا أغنّيك
أنت الغناء الوحيد، و أنت تغنّيني لو سكتّ و أنت
السكوت الوحيد
-2-
في الأيام الحاضرة
أجد نفسي يابساً
كالشجر الطالع من الكتب
و الريح مسألة عابره أُحار أو لا أُحارب ؟
ليس هذا هو السؤال
المهمّ أن تكون حنجرتي قوية
أعمل  أو لا أعمل؟ليس هذا هو السؤال
المهمّ أن أرتاح ثمانية أيام في الأسبوع
حسب توقيت فلسطين
أيّها الوطن المتكرر في الأغاني و المذابح ،
دُلّني على مصدر الموت
أهو الخنج أم الأكذوبة ؟
لكي أذكر أن لي سقفا مفقوداً
ينبغي أن أجلس في العراو لكيلا أنسى نسيم بلادي النقي
ينبغي أن أتنفس السل
و لكي أذكر الغزال السابح في البياض
ينبغي أن أكون معتقلاً بالذكرياو لكيلا أنسى أن جبالي عالية
ينبغي أن أسرّح العاصفة من جبينو لكي أحافظ على ملكية سمائي البعيدة
يجب ألاّ أملك حتى جلدي أيّها الوطن المتكرر في المذابح و الأغاني
لماذا أهرّبك من مطار إلى مطار
كالأفيوو الحبر الأبيض
و جهاز الإرسال؟!
أريد أن أرسم شكلأيّها المبعثر في الملفات و المفاجآت
أريد أن أرسم شكلك


Vy stvůry mrzké, slepé závistí,
vy skety nehodné svých očí světla!
Nuž buďte slepých mocí kořistí
a mrskejž vás jich zuřivosti metla,
když nechcete se k vlastní vůli znáti
a bleskem jejím zákon můj mi psáti!


Spinamonte del Forno e Rolandino
Savignani e Aliprando d'Arrigozzo
de' Denti da Balugola e Albertino
Foschiera e Calatran di Borgomozzo,
affannati dal caldo e dal cammino
trovar non lunge da la porta un pozzo,
e una secchia calar nuova d'abete
per rinfrescarsi e discacciar la sete.


Sento sol, te mirando, tanta pacie
che quasi più non stimo el paradiso.
Fa', dunque, tu, omai, ciò ch'a·tte piacie.


Longas descidas! Não poder pintar
Com versos magistrais, salubres e sinceros,
A esguia difusão dos vossos reverberos,
E a vossa palidez romântica e lunar!


A přijde noc, a zhoustne černý mrak.
I němí hrůzou promlouvají pak,
však srdce mé, to jenom tiše vzlyká.


Jung Diethelm, Ihr hegt viel kecken Muth,
Ihr werbt wie ein Knab' um der Minne Gut,
Sie will gar verschwiegene Bande!
»O Herrin, ich schweige bis in das Grab,
Wenn ich alle Seligkeit funden hab,
Jorinde, du Schönste im Lande!«


De l'ora inanz, allon, me sont miss dent
coj man, coj pee per pessegà a sposalla,
me sont vestii on poo in galla,
hoo giustaa sù la cà passantament,
e el rest di pocch ciovitt
vanzaa on poo col sonà, on poo col mestee,
gh'i hoo faa soltà dree a lee,
scoeudendegh vun per un tucc i petitt.


عَجَباً لِلَّذي نَعى الناعِيانِ
كَيفَ فاهَت بِمَوتِهِ الشَفَتانِ
مَلِكٌ إِن غَدا عَلى الدَهرِ يَوماً
أَصبَحَ الدَهرُ ساقِطاً لِلجِرانِ
لَيتَ كَفّاً حَثَت عَلَيهِ تُراباً
لَم تَعُد في يَمينُها بِبَنانِ
حينَ دانَت لَهُ البِلادُ عَلى العَس
فِ وَأَغضى مِن خَوفِهِ الثَقَلانِ
أَينَ رَبُّ الزَوراءِ قَد قَلَّدَتهُ ال
مَلِكَ عِشرونَ حِجَّةً وَاِثنَتانِ
إِنَّما المَرءُ كَالزِنادِ إِذا ما
أَخَذَتهُ قَوادِحُ النيرانِ
لَيسَ يَثني هَواهُ زَجرٌ وَلا يَق
دَحُ في حَبلِهِ ذَوو الإِدهانِ
قَلَّدَتهُ أَعِنَّةَ المُلكِ حَتّى
قادَ أَعداءَهُ بِغَيرِ عِنانِ
يُكسَرُ الطَرفُ دونَهُ وَتُرى الأَيّ
دي مِن خَوفِهِ عَلى الأَذقانِ
ضَمَّ أَطرافَ مُلكِهِ ثُمَّ أَضحى
خَلفَ أَقصاهُمُ وَدونَ الداني
هاشِمِيُّ التَشميرِ لا يَحمِلُ الثِق
لَ عَلى غارِبِ الشَرودِ الهِدانِ
ذو أَناةٍ يَنسى لَها الخائِفُ الخَو
فَ وَعَزمٍ يُلوي بِكُلِّ جَنانِ
ذَهَبَت دونَهُ النُفوسُ حِذاراً
غَيرَ أَنَّ الأَرواحَ في الأَبدانِ


Bei Seiner Liebe Kosen
Im Morgensonnenstrahl,
Wie flammten hoch die Rosen, –
Wie jauchzten Berg und Thal! –


Such in the infancy of time was Man,
So calm was life, so impotent was Death.
O had he but preserv'd these few remains,
These shatter'd fragments of lost happiness,
Snatch'd by the hand of heaven from the sad wreck
Of innocence primaeval; still had he liv'd
Great ev'n in ruin; tho' fall'n, yet not forlorn;
Though mortal, yet not every where beset
With Death in every shape! But He, impatient
To be compleatly wretched, hastes to fill up
The measure of his woes. 'Twas Man himself
Brought Death into the world, And Man himself
Gave keenness to his darts, quicken'd his pace,
And multiplied destruction on mankind.


Verhängniß, ändre dich!
O Schönste! tröste mich:
Denn denke nur einmal,
Was hilft dir meine Qual?
Ach gieb hinfort nicht mehr
Der Sprödigkeit Gehör;
Und schreibe mir ein Blatt,
Das diesen Inhalt hat:
Dir, Schäfer, ganz allein
Will ich ergeben seyn.


كانَت ظَلومُ إِذا عاتَبتُها اِعتَذَرَت
فَكُنتُ أَحبِسُ دَمعي حينَ تَعتَذِرُ
فَاليَومَ قَد آيَسَتني أَن أُعاتِبَها
فَاِستَقطَرَ اليأَسُ دَمعي فَهوَ يَنحَدِرُ


Wer will auch danken, eh er empfängt,
Und Antwort geben, eh er gehört hat?
Ni indes ein Höherer spricht,
Zu fallen in die tönende Rede.
Viel hat er zu sagen und anders Recht,
Und Einer ist, der endet in Stunden nicht,
Und die Zeiten des Schaffenden sind,
Wie Gebirg,
Das hochaufwogend von Meer zu Meer
Hinziehet über die Erde,


يَقُولُونَ إِنَّ العَينَ دَاعِية الهَوَى
وَلو صَحَّ ذا ما كانَت النَّفسُ تَعشَقُ
فُؤَادُ الفَتَى لا عَينُهُ يُوجِبُ الهَوَى
فَرُؤيَتُهُ مِن رُؤيَةِ العَينِ أصدَقُ
وَليسَ بُكَاءُ العَينِ حُبًّا وَإنَّمَا
لإشفَاقِهَا لِلقَلبِ تَبكِي وَتُشفِقُ


Ręgen, Ręgen sus'
Vun baben op uns Hus,
Vunt Dack hendal in striken Strom
Un lisen ut den Eschenbom:
Ręgen, Ręgen sus'
Vun baben op uns Hus.


Due nane afflitte
chi fia che altrove mande
senza una scorta grande?


O Mutter! O Trost aller armen/
Wollest dich vber vns erbarmen.


»Herr Meister, wenn ihr Vögel sperrt über Winter ein,
Dann singen sie zur Lenzzeit wohl doppelt schön im Frei'n;
Doch säng' ich euch das Liedlein, gelernt in eurer Lehr',
Beim Himmel, ihr sängt und hörtet kein andres Liedlein mehr!


Husita na Baltu s útesu
zdvih se a k Tobě patří:
šliť jeho vnukové bez hlesu
za Tebe, každý za tři.
Teutský furor rozbit v kusy
na věky již zůstat musí.


Almas vencidas
Noites perdidas
Sombras bizarras
Na mouraria
Canta um rufia
Choram guitarras
Amor ciúme
Cinzas e lume
Dor e pecado
Tudo isto existe
Tudo isto é triste
Tudo isto é fado


Wie kombts Callirhoe? was mag die vrsach sein/
Das ihr mich gestern habt so trawrig angeblicket?
Wie das ihr alle lust vndt freundtlikeit verschicket?
War meine gegenwart ein vrsprung ewrer pein?
Verdros euch Flacci kus? fürwar ich meine nein!
Hatt euch der süsse schlaff verzaubert vndt vmbstricket!
Hatt euch der grimme schmertz/ die lebenspest gedrücket?
Misfiel euch was ich sprach? mir fält die vrsach ein:
Als ewer schlaffgemach wardt von vns eingenommen.
Da sindt wir wehrte Nymph euch viel zu nahe kommen.
Woll! wo ihr rache sucht; so folget meinem raht:
Wen sich die schwartze nacht wirdt für dem monden schämen:
Mögt ihr mein schlaff gemach/ ja selbst mein bett' einnehmen.
Die rach' ist gutt die gleich mitt gleich vergolten hatt.


تَنَزُّهُ عَتبي عَن خَطاكَ صَوابُ
وَصَمتِيَ عَن رَدِّ الجَوابِ جَوابُ
وَما كُلُّ ذَنبٍ يَحسُنُ الصَفحُ عِندَهُ
أَلا رُبَّ ذَنبٍ لَيسَ مِنهُ مَتابُ
أَفي كُلِّ يَومٍ لي إِلَيكَ رَسائِلٌ
وَفي كُلِّ طورٍ وَقفَةٌ وَعِتابُ
أُعَلِّلُ رَوحي بِالوُرودِ عَلى الظَما
وَأَطمِعُها بِالماءِ وَهُوَ سَرابُ
أَتَجعَلُ غَيري في هَواكَ مُماثِلي
وَما كُلُّ أَعلاقِ الخُيولِ سَكابُ
إِذا كَدَّرَت وِردي الأُسودُ أَبَيتُهُ
فَكَيفَ إِذا ما كَدَّرَتهُ كِلابُ
وَما فيهِ مِن عَيبٍ عَليَّ وَإِنَّما
عَليكَ بِهَذا لا عَليَّ يُعابُ
أَبى اللَهُ أَن أَلقى قَبيحَكَ بِالرِضى
فَصَبري عَلى ذاكَ المُصابِ مُصابُ
إِذا اِختَلَّ وُدُّ الخِلِّ مِن غَيرِ موجِبٍ
فَلي نَحوَ أَهلِ الوُدِّ مِنهُ ذَهابُ
وَكانَ غَرامي فيكَ إِذ كُنتَ وامِقاً
بِصَوني كَما صانَ الحُسامُ قِرابُ
وَقَدرُكَ ما بَينَ الأَنامِ مُمَنَّعاً
لَكَ العِزُّ ثَوبٌ وَالحَياءُ نِقابُ
وَما بَينَنا سِترٌ يُراعى سِوى التُقى
وَلا دونَنا إِلّا العَفافُ حِجابُ
فَكَيفَ وَقَد أَصبَحتَ في الحَيِّ مُهمَلاً
لِكُلِّ مُريدٍ نَحوَ وَصلِكَ بابُ
فَلا تَدعُني لِلقُربِ مِنكَ جَهالَةً
فَما كُلُّ داعٍ في الأَنامِ يُجابُ
وَليسَ فُراقٌ ما اِستَطَعتُ فَإِن يَكُن
فِراقٌ عَلى حالٍ فَليسَ إِيابُ


Vítám tě, plesám v tichém lesa klínu,
Ty v boji spásu, v bouři zjednáš klid,
a láskou přístup zjednáš k slunci – Synu.


Entflammen mög' euch Poesie, die gütige,
Sie sei euch Wein, und Freiheit unsre Liebe.
So trotzen dem Geschick wir Übermütige,
Und spotten seiner ungeschickten Hiebe.
Die Scherz nicht kennen, ängsten sich wie Wütige,
Und bleiben dumm, wie sehr man sie auch riebe;
Wir aber wollen hoch in Lüften schweben,
Zur Lust von neuem uns durch Lust erheben.


Weg meine Lauten! was wird das singen seyn/
Wenn man die Glieder setzt in die gruben eyn?
Wird jemand was ich schreibe lesen;
Wann ich werd' in der grufft verwesen?


Lausenger, gabbador e nesciente
creder voi già non posso né oso
contra diritto e contra oppinione.


kamaralarında çıplak


Vernimm! In der Rechten den Thyrsusstab,
Stieg Bacchus in meinen Traum herab,
Von himmlischem Glanz umflossen;
Sein dunkles Antlitz leuchtete hold;
Der rebenbekränzten Locken Gold
War niedergerollt
Um den schwellenden Nacken ergossen.«


Dej lidu bohy! Nevíš sám,
co dáš mu tím, jen světlo tmám,
neb věz, kdo bohy v nitru má,
že loutnu tam i mitru má.


Daß, im fall ich solt' entstehn,
Alles unter-müßte-gehn.
Wie die Göttinn also schreyt,
Wird ihr Völcklein hoch erfrewt,


Ucciso quel, ritornaron sicure,
ed a Marella presentar la testa,
che lor guida era nelle vie oscure.


Dvě věže zdvihl z šera
stín velký Trocadera,
a orloj, starý brach,
kdes hučel v tmách.


Vládaře kdys boháč jistý měl,
A o něm se časem dozvěděl,
Jak mu mrhá statek jeho.
I povolav sluhu nevěrného,
Tak mu vece: „Co to slyším, nevěrníku?
Ty mně nectně mrháš, hubíš statek můj!
To-li důkaz povinného ke mně díku?
Nuže, slyš a věziž další osud svůj!
Ze svého mi vydáš počet vladaření,
A vše odevzdáš mi zboží mé a jmění,
A nebudeš u mne vladařiti dél!“


午夜香销斗帐寒
雪花光满玉楼端
虬池漏水知多少
别殿笙歌久未阑


Im Lande der Thorheit küsst ich die Hände der schönen Fraun,
sie waren schmeichelnd und weiss, mit blitzenden Ringen geschmückt.
Ich lachte wohl auch beim lieblich klingenden, lockenden Wort
und eitel genoss ich des eigenen spielenden Übermuths.


Der Himmel sey gelobt / im frohen Herzenspringen /
das er Erhörungs Safft auf mein Gebet gethaut /
mein Herz in seiner Angst genädig angeschaut.
Nun will mit freuden ich Ihm Lobes-Opfer bringen.
Der Ewig' ists allein / der meine Noht bezwingen
und mich ergetzen kan / weil ich auf ihn gebaut
in der und aller Noht / ungläublich ihm vertraut.
Drum läst Er mir nach wunsch jetzt alles so gelingen.
Der saure Thränen-Sam / bringt süsse freuden Frucht.
Wie Heilig / Herrlich / hoch ist Gottes wunder Zucht!
den Lebens Schauplatz Er / mit Vnglück pflegt zu dunkeln:
daß bey der Hülffe Liecht / der Allmacht Pracht erschein.
Wie die Kunst-Feuerwerk man hält bey Nacht allein /
so läst auch Gott in Noht / das gnaden Strahlwerk funkeln.


Duhu spatřím, na níž v bílém šláře
Růžťkou kyne Mína sedící,
Vystru po ní náruč – Ona shůry:


Der eine kann das Unglück nicht,
Der andre nicht das Glück verdauen.
Durch Männerhaß verdirbt der eine,
Der andre durch die Gunst der Frauen.


Молчи, как встарь, скрывая свет, —
Я ранних тайн не ждНа мой вопрос — один ответ:
Ищи свою звездНе жду я ранних тайн, поверь
Они не мне взойдуПередо мной закрыта дверь
В таинственный приюПередо мной — суровый жар
Душевных слез и бед,
И на душе моей пожар —
Один, один отвеМолчи, как встарь, — я услежу
Восход моей звезды,
Но сердцу, сердцу укажу
Я поздних тайн следНо первых тайн твоей весны
Другим приснится свеСольются наши две волны
В горниле поздних бе18 декабря 1901


Brunn des ewig-hellen Lichts,
Das unendlich, unverbrennlich,
Undurchdringlich, unzertrennlich,
Aller Sonnen Ursprungs-Quelle:
Schönheits-, Lichts- und Liebes-Meer,
GOTT! daß alles itzt so helle,
Kommt von Dir nur einzig her.
Ach wie herrlich muß der Schein
Deines Göttlichen Gesichts
Dem, der Dich einst siehet, seyn!


Při tobě jsem komůrkám svým zpíval,
z rána, večer, ba i k poledni;
v objetí tvém o lásce jsem sníval –
a teď pláču píseň – poslední!


De vuelta de una gloria inexistente,
después de haber avanzado un paso hacia ella,
retrocedo a velocidad indecible,
alegre casi como quien dobla la esquina de la
calle donde hay una reyerta,
llorando avergonzado como el adolescente
hijo de viuda sexagenaria y pobre
expulsado de la escuela vespertina en la que era becario.
Estoy aquí,
donde yo siempre estuve,
donde apenas hay sitio para mantenerse erguido.
La soledad es un farol certeramente apedreado:
sobre ella me apoyo.
La esperanza es el quicio de una puerta
de la casa que fue desarraigada
de sus cimientos por los huracanes:
quicio-resquicio por donde entro y salgo
cuando paso del nunca (me quisiste) al todavía (te odio),
del tampoco (me escuchas) al también (yo me callo),
del todo (me hace daño) al nada (me lastima).
No importa, sin embargo.
Los aviones de propulsión a chorro salvan rápidamente
la distancia que separa Tokio de Copenhague,
pero con más rapidez todavía
me desplazo yo a un punto situado a diez centímetros
de mí mismo,
de prisa,
muy de prisa,
en un abrir y cerrar de ojos,
en sólo una diezmilésima de segundo,
lo cual supone una velocidad media de setenta kilómetros a la hora,
que me permite,
si mis cálculos son correctos,
estar en este instante aquí,
después mucho más lejos,
mañana en un lugar sito a casi mil millas,
dentro de una semana en cualquier parte
de la esfera terrestre,
por alejada que os parezca ahora.
Consciente de esa circunstancia,
en muchas ocasiones emprendo largos viajes;
pero apenas me desplazo unos milímetros
hacia los destinos más remotos,
la nostalgia me muerde las entrañas,
y regreso a mi posición primera
alegre y triste a un tiempo
—como dije al principio:
alegre,
porque sé que tú eres mi patria,
amor mío;
y triste,
porque toda patria, para los que la amamos,
—de acuerdo con mi personal experiencia de la patria—
tiene también bastante de presidio.
Así,
en ti me quedo,
paseo largamente tus piernas y tus brazos,
asciendo hasta tu boca, me asomo
al borde de tus ojos,
doy la vuelta a tu cuello,
desciendo por tu espalda,
cambio de ruta para recorrer tus caderas,
vuelvo a empezar de nuevo,
descansando en tu costado,
miro pasar las nubes sobre tus labios rojos,
digo adiós a los pájaros que cruzan por tu frente,
y si cierras los ojos cierro también los míos,
y me duermo a tu sombra como si siempre fuera
verano,
amor,
pensando vagamente
en el mundo inquietante
que se extiende —imposible— detrás de tu sonrisa.


洗墨池边佳问来
月窗重感故人怀
几时池上翚飞好
伫见新碑向竹开


Mit einem Schurtz vmbhüllet/
Ein Becken eingefüllet/
Vnd vor der Jünger Füssen
Zu knyen sich beflissen.


Oh, v duši své míti to království.
Jen několik lidí mít klíče k němu,
kams za denní vřavu ztracenému,
o kterém jen vyvolený ví.


Wohlan! ich will, was kommen soll, erwarten;
Still und behaglich ist's im Grabe hier,
Ich fühle nicht die Glieder, die erstarrten;
Doch hell und heiter glimmt die Seele mir.


In Deine Hütte laß mich sehn –
Da drinn am Webestuhle,
Gestalten voller Jammer stehn
Und klappern mit der Spule.
Die Kinder schreien laut nach Brot,
Die blinde Alte singet
Ein düstres Lied vom Freunde Tod,
Der einst Erlösung bringet.


In mir war's still und dumpf, ja todesstille.
Nicht Schmerz, nicht Freude fühlt ich in mir wogen,
Gebrochen war die Thatkraft, war der Wille,
Wo Krähen krächzend um das Haupt mir flogen.


Genog, dat Nie snackt sik endli old.
Un as se man ton Vœrschin keem in Kleeder,
Do dach der Keen an Narren un an Drilln,
Do funn' se ęr so nüdli un so fein,
As harr se nie den swaren Spaden röhrt,
Un doch so keit in Rock un blanke Mütz,
De bald de dicken Haar ni laten kunn,
As stamm se vun en anner Slach un Race.


水深能杀人
胡为浴于此
欲眠眠不得
今子于慈死


环寺山重竹树稠
绕城江曲净含秋
僧家亦有奔忙日
只为征骖一夜留


小阁对芙蕖
嚣尘一点无
水风凉枕罩
雪葛爽肌肤


Ein Blitz und ein Donner –
und Rauch und Geheul –:
der Tod steht im Herzen
des feindlichen Heers.


„A já z tam těch břehů, tobě známých, plynu,
Tři dni šíp ten matka ostřila,
Mluv, neb chce, by jednou zkusyla:
Miluješli vlast svou více, čili Mínu?“


Wir haben die Gelder,
Zehntausend und mehr,
Wir geben dir zu Ehren
Sie liebendgern her.«


Gott schuff die grosse Welt, der kleinen Welt zu geben;
Gott schuff die kleine Welt, daß sie solt ihme leben;


وَأَسوَدٍ يَسبَحُ في لُجَّةٍ
لاتَكتِمُ الحَصباءَ غُدرانُها
كَأَنَّها في شَكلِها مُقلَةٌ
وَذَلِكَ الأَسوَدُ إِنسانُها


Armes Publikum am See!
Cortez und die Kriegsgefährten,
Sie vernahmen und erkannten
Ihrer Freunde Angstrufstimmen –


Lehet, hogy túlsó part nincsen is,
Lehet, hogy minden így marad.
Mindegy. - Halvány sugárral néha
A zátonyra is süt a nap.


南朝官纸女儿肤
玉版云英比不如
乞与此翁元不称
他年留待大苏书


Odjeli, že na tom světě
žádné po ní nejsou sledy,
byl pán mráz to zimomřivý,
hlad pak jeho soudruh bledý.


Zamyslil se svatý Prokop
s úsměvem pak odvětil mu:
„Dobrá, milý bratře Kuno,
Matějem máš naším býti,
dokážeš-li, že jest Jidáš
někdo z ostatních všech bratří.
Více nemohu ti říci,
porušit však nesmím číslo
bratří řádu. Je ti známo
třináctka že zlým je číslem,
staré kletbě propadává,
které zmar a zhoubu věští.
Můžeš-li mi dokázati,
ne hned, třebas během času,
jeden ze dvanácti bratrů
že jest Jidáš v našem sboru,
chci tě jmenovati bratrem!
Chci do Prahy tebe poslat
k vysvěcení biskupovi.
Zatím v svou se navrať celu,
rozjímej dřív a se modli,
nežli budeš míti smělost
obviniti kohos z bratří.“ –
Ruku vztah' a požehnal mu
a chtěl dále jít. Ale Kuno,
neuvolnil svoje ruce
Prokopových od kolenou,
čelo sklonil níž a hlasem
chvějícím se dále mluvil.


Da schlägt sie hell die Augen auf –
Was hilft ihr Weinen all und Flehn!
»Tannkönig, laß mich ziehn nach Haus,
Laß mich zu meinen Schwestern gehn.«


Ma da lochi sì foschi
Drizza rapido l'ale
A la magion del mio bel Sol fatale;
Parti, parti dai boschi;
E s'albergar nel paradiso vuoi,
Il trovarai là ne' begli occhi suoi.


No, csak mutasd módját, mint olthassam lángját
szerelmemnek, ki csak nő,
Vagy hogy így szeretem, s kegyelmét nem érzem,
netalán oka nem ő,
Hanem más gonosz nő, ördöngös bővölő,
mert kegyes ő, semmint kő.
ECHO: Ő.


Die Backe will ihm springen
Vor Röthe und vor Scham,
Als sie zum König bringen
Den Herzog wie ein Lamm,
Er findet all im Spiel
Der muntern Kinder viel.


Cantamos porque la vida lo precisa.
Porque al mágico influjo de la música
las piedras del camino devienen girasoles,
porque al cantar se cauterizan las heridas
y nace entre las manos una espiga
que eleva su estatura hacia el sonido
que fluye interminable, que germina
y se expande como un polen de promesas
por la extensión sin límite del cielo.
Cantamos porque el canto es necesario.
Porque en alguna parte, alguien que sufre,
necesita los versos, las notas que tañemos,
los acordes que inventa nuestra lira.
(Pésimo conversador es el silencio,
hay que romper su círculo encantado
y lanzar hacia el viento las palabras
como un cauce perpetuo que no tiembla
ante el rugido atronador de sus sicarios)
Cantamos nuestra dicha y nuestra pena,
el pan que nuestras bocas alimenta
y el vino que nos roba la consciencia.
El canto es una lucha que no ceja,
una herramienta contra las cadenas,
un estandarte imprescindible, una luz plena
que no apagan las noches de derrota
ni el severo fluir de lágrimas doradas.
Mi canto es una bandera de horizontes,
una hoguera de manos enlazadas,
un coro de palomas que despiertan.


V tom náhle z kouta úkrytu
kmet sivý jde mi vstříc
a zachmuřený obličej
v dlaň tiskne víc a víc.
„Kdo jsi?“ se táži... Vyrůstá.
„Jsem strážcem zde,“ dí v ráz,
„nic neměním, jen člověka –
tys člověk a já – Čas!“


Mne soudcem zvolili, na moji horu
se snesli v lidských postavách, lstí, léčí
v mou sáhli hruď, až přes vše nebezpečí
jsem řekl mínění své bez odporu.


„Vím, vím to,“ Samiel dí blahovolně,
„však vy jste dva, a cena jedna jest!“
Tu Filip zas: „My podnikáme spolně
a na dvě půlky chceme, na mou čest,
se dělit! Velký bude sázky vklad –
a výhra velká! Dost je toho pro dva snad!“


E o pensamento voa
e regressa ao lugar onde te vejo
ao chão onde te amo
ao sofá onde deitas o teu corpo e o teu cansaço
ao cigarro que fumamos
ao toque de nossas mãos
a vibração de nossos corpos trémulos
rasgados de desejo


Du Heldt, dem dieses Bad von Alters zugehört,
Du hast ihm seine Zier durch deinen Bau vermehrt,
Drumb hebt ein weiser Sinn dich billich hoch auff Erden.


仙芝灵朮总芳妍
野草闲花各变迁
古栎复荣松化石
药苗蕃植可延年


Die Seel, den Leib und alle Haab,
Was deine Gnade, Herr, mir gab,
Das gib ich dir zu Dienste wieder.
Ich will auch meine Ehrenkron
Alldort vor deines Reiches Thron,
Mein König Jesu, legen nieder.


Ó, vérben ébredő
Igazság!
Ne várakozz, ujjongva törj ki
sötétedő sírbörtönödből,
és lángoló piros betűid, hogyha elfakultak,
ha a poros, kopott múlt gyászos árnyai elfakultak,
gyújtsd föl tüzét a múltnak!
Robogj elő,
óh, vérben ébredő
Igazság!


Die Natur ist ein Licht, das vorgebrochen,
Als das ewige Fiat ward gesprochen:
Das im I seinen Ausfluß hat gefunden,
Der ohn Ende sich an das A gebunden:
Und so allen Geschöpffen eingegeben
Geist und Wesen, Gestalt, und Licht und Leben.
Dieses FIAT, das ist das Wort und Wesen,
Das Gott selbsten war, und Gott hat erlesen:
Ist der Athem und Hauch, davon wir leben
Draus die Göttliche Lufft die Parcen weben,
Ist das Füncklein, das Weise sonder Gräntzen
In der reinen Vernunfft sehn wieder gläntzen:
Ist des heiligen Gottes grosser Nahmen,
Das erleuchtende Licht des Weibes Saamen:
Ist die Wahrheit, die alles ausgesprochen,
Die in allen ist, ob man sie wil suchen.
In uns ist ja was göttliches zu spühren,
Das zu Gott und der Wahrheit uns kan führen,
Wann ein ziehender Schrack es angeglommen,
Zeigt das Creutze die Bahn, und du solt kommen.
Das Buch in der Natur, das kan uns weisen
Den geheimen Weg, den die Alten preisen.
Den hat Hermes am Leben und an Worten
Längst vor Mosen dort umb des Nilus Pforten
Nach der Sündfluth gelehrt voll Kunst und Güte
Im Pimander gelehrt vom himmlischen Gemüthe.
Diesen hat Zoroaster wollen lernen,
Der die Gründe der Welt, den Lauff der Sternen,
Und der Dinge Gestalt und Krafft erfahren,
Und ein König war erster Weisen Schaaren.


Hält von Gottes Bahn geschritten
Für die allerhöchste Pein,
Gottes, welcher seiner Sitten
Richtscheid und Patron muß seyn
Und ein Licht, das seinem Fuß
Nimmer untergehen muß.


一炷清香万叠山
依仁体艮寂然间
油云自去为霖雨
千古苍苍只恁闲


Cizé tváře, cizé chladné zvyky,
cizé citům zvuky kolem znějí,
že bych zaplakal si v domě vlastním
píseň tužby – toužnou Odysseji!


На трудных тропах бытия
Мой спутник — молодость моБегут как дети по бокам
Ум с глупостью, в середке — саА впереди — крылатый взмах:
Любовь на золотых крылаА этот шелест за спиной —
То поступь Вечности за мно


Fadrique, chancelant, veut dégainer sa lame ;
Mais la masse de fer est brandie à nouveau,
Retombe, rompt la nuque, écrase le cerveau,
Et le sang noir écume et fait ruisseler l'âme.


Z Velehradu zlatých bran
mléčné dráhy do všech stran.
V zlaté bráně bratří pár –
Kam vás pudí touhy žár?
„Mléčnými drahami v Slovanů kraj,
bychom jej změnili v rozkošný ráj,
jazykem jedním, jedinou věrou
slovanské krve rodinu sterou
sloučili pevně v mohutný kmen“ –
Zapadlý sen.


Könnt' ich tauchen in Aurorens Stralen
Meinen Pinsel, und mit seinem Licht,
Wie es hold durch Silberwolken bricht,
Deine Grösse, Deine Güte malen!


Vergebens, daß ihr nach dem Volke,
Vor dem die Erde bebte, fragt;
Wie nach dem Sturm die letzte Wolke
Verlassen durch den Himmel jagt,


天大不漏细
罗三垣列宿
不难大如天
抑恐多疏漏


Es ist der fromme Sänger,
Der sang des Heilands Sieg,
Zu dem er, ein Empfänger
Der Palm', im Tod entstieg.


A sarkon késő zene zengett,
Szomorúan s tétován megálltam.
Ő jött, a sok bús rózsa lengett,
S reszketve megfogta a vállam:
“Kedves fiam, vezess el engem
A lányomhoz, a városaljba...
Fütyölhetsz is... mért mennénk csendben?
Hisz Anni meghalt, úgyse hallja...


Francesco, tvé roucho líbám:
Zkrotils vlky, kázals rybám,
zaraz vlny zdivočené! –
Divoce dál proud se žene...


Na strmých srázech tvých a v romantické výši
teď tuční Mnichovští zde pohlednice píší...
Mně vln tvých chlad jen lék je znavenému čelu.


Senken die Köpfe die drei und gehn
Müde fort. Es hebt sich ein Wehn,


Na komoni pyšném v čele svých pánů
projíždí Spytihněv města bránu;
v tom ubledlá žena se vrhá mu vstříc,
zachvátivši uzdu kryje svou líc
a plačíc na ňadrech děťátko skrývá
i pokleká v prach a vojvodu vzývá.


(Всем добрым знакомым с отчаянием посвящаю)
Итак — начинается утрЧужой, как река Брахмапутра,
В двенадцать влетает знакомы«Вы дома?» К несчастью, я дом(В кармане послав ему фигу,)
Бросаю немецкую книгу
И слушаю, вял и суров,
Набор из ненужных мне слоВчера он торчал на концерте —
Ему не терпелось до смерти
Обрушить на нервы мои
Дешевые чувства своОбрушил! Ах, в два пополудни
Мозги мои были как студни…
Но, дверь запирая за ним
И жаждой работы томим,
Услышал я новый звонок:
Пришел первокурсник-щеноНесчастный влюбился в кого-то…
С багровым лицом идиота
Кричал он о «ней», о богине,
А я ее толстой гусыней
В душе называл беспощадно…
Не слушал! С улыбкою стадной
Кивал головою сердечно
И мямлил: «Конечно, конечно»В четыре ушел он… В четыре!
Как тигр я шагал по квартире,
В пять ожил и, вытерев пот,
За прерванный сел перевоЗвонок… С добродушием ведьмы
Встречаю поэта в переднеСегодня собрат именинник
И просит дать взаймы полтинни«С восторгом!» Но он… остается!
В столовую томно плетется,
Извлек из-за пазухи кипу
И с хрипом, и сипом, и скрипом
Читает, читает, читает…
А бес меня в сердце толкает:
Ударь его лампою в ухо!
Всади кочергу ему в брюхо!
Квартира? Танцкласс ли? Харчевня?
Прилезла рябая девица:
Нечаянно «Месяц в деревне»
Прочла и пришла «поделиться»…
Зачем она замуж не вышла?
Зачем (под лопатки ей дышло!)
Ко мне направляясь, сначала
Она под трамвай не попала?
Звонок… Шаромыжник бродячий,
Случайный знакомый по даче,
Разделся, подсел к фортепьяно
И лупи Не правда ли, странно?
Какие-то люди звонилКакие-то люди входилБоясь, что кого-нибудь плюхну,
Я бегал тихонько на кухню
И плакал за вьюшкою грязной
Над жизнью своей безобразно


nisanın ıslak sesi


Prchly chvíle, o něž jsme se vždycky báli,
přišlo to, co resignací zovou –
chápu, proč se ptáci, hvězdy smály
v alej modřínovou.


HIGH on the bounding bark the Royal Fair
Mounts o'er the billows of the watery way;
Serene as Cynthia thro' the fields of air,
Queen of the Night extends her cloudless ray,
When all the forests tremble to the gleam,
And the transparent seas reflect the silver beam.
But see the whitening surge, the gathering clouds;
Hark! the winds whistle thro' the shrowds,
They bow the mast, they rend the sail,
The sea-worn mariner is pale,
And views the blackening storm, and hears th' increasing gale.
But not, O Royal Maid,
Let Fear thy breast invade:
Know, happy Fair! approv'd by heaven,
To thee the empire of the Main is given,
In vain loud winds the deep deform,
Love shall triumphant ride the storm.
Peace! every roaring child of troubled air:
Unmov'd the Queen of sea-girt Albion sings;
Her flying fingers touch the strings;
Around their Queen the trembling train repair:
Her courage lifts their own;
Her music sooths their care.


Nella via bianca il novo drappo svaria
coi rosolacci e le sottili felci;
e par che attenda, nella solitaria
ombra dell'elci;


كُنّا نَغارُ عَلى العَواتِقِ أَن تَرى
بِالأَمسِ خارِجَةً عَنِ الأَوطانِ
فَخَرَجنَ حينَ ثَوى كُلَيبٌ حُسَّراً
مُستَيقِناتٍ بَعدَهُ بِهَوانِ
فَتَرى الكَواعِبَ كَالظِباءِ عَواطِلاً
إِذ حانَ مَصرَعُهُ مِنَ الأَكفانِ
يَخمِشنَ مِن أَدَمِ الوُجوهِ حَواسِراً
مِن بَعدِهِ وَيَعِدنَ بِالأَزمانِ
مُتَسَلِّباتٍ نُكدَهُنَّ وَقَد وَرى
أَجوافَهُنَّ بِحُرقَةٍ وَرَواني
وَيَقُلنَ مَن لِلمُستَضيقِ إِذا دَعا
أَم مَن لِخَضبِ عَوالي المُرّانِ
أَم لِاِتِّسارٍ بِالجزورِ إِذا غَدا
ريحٌ يُقَطِّعُ مَعقِدَ الأَشطانِ
أَم مَن لِاِسباقِ الدِياتِ وَجَمعِها
وَلِفادِحاتِ نَوائِبِ الحِدثانِ
كانَ الذَحيرَةَ لِلزَّمانِ فَقَد أَتى
فَقدانُهُ وَأَخَلَّ رُكنَ مَكاني
يا لَهفَ نَفسي مِن زَمانٍ فاجِعٍ
أَلقى عَلَيَّ بِكَلكَلٍ وَجِرانِ
بِمُصيبَةٍ لا تُستَقالُ جَليلَةٍ
غَلَبَت عَزاءَ القَومِ وَالنِسوانِ
هَدَّت حُصوناً كُنَّ قَبلُ مَلاوِذاً
لِذَوي الكُهولِ مَعاً وَلِلشُّبانِ
أَضحَت وَأَضحى سورُها مِن بَعدِهِ
مُتَهَدِّمَ الأَركانِ وَالبُنيانِ
فَاِبكينَ سَيِّدَ قَومِهِ وَاِندُبنَهُ
شُدَّت عَلَيهِ قَباطِيَ الأَكفانِ
وَاِبكينَ للأَيتامِ لَمّا أَقحَطوا
وَاِبكينَ عِندَ تَخاذُلِ الجيرانِ
وَاِبكينَ مَصرَعَ جيدِهِ مُتَزَمِّلاً
بِدِمائِهِ فَلَذاكَ ما أَبكاني
فَلَأَترُكَنَّ بِهِ قَبائِلَ تَغلِبٍ
قَتلى بِكُلِّ قَرارَةٍ وَمَكانِ
قَتلى تُعاوِرَها النُسورُ أَكُفَّها
يَنهَشنَها وَحَواجِلُ الغُربانِ


Nechť věčně živ! Jsem vděčen velice,
že vysmívám se přátel kritice,
a komu kouzlem svým je neznámý,
ať sešlehá ho svými dutkami,
ať slétne k němu na svých perutích
král Smích!


So the bright orb, which gilds the groves and streams,
Mildly diffusive of his golden beams;
Drawn to a point, his strong concenter'd rays
More fulgent glow, and more intensely blaze.


Reiner weißer Schnee, o schneie,
Decke beide Gräber zu,
Daß die Seele uns gedeihe
Still und kühl in Wintersruh!
Bald kommt jene Frühlingswende,
Die allein die Liebe weckt,
Wo der Haß umsonst die Hände
Dräuend aus dem Grabe streckt.


لمتُ صباغَكُمْ على
مستهامٍ يعشقُهْ
قلتُ صفَّرْتَ لونَهُ
قالْ رجلي تزَرِّقُهْ


Tu generalem rozkaz dán jest pluku,
se na náměstí seřaditi šikem
a rozprášiti luzu. V bubnů zvuku


Die Pflanzen glänzen, Wasserwogen lachen,
Die muntern Thiere regen sich in Sprüngen,
Der Vogel singt, vom grünen Zweig umrauschet.
Wenn Thiere, Wasser, Blumen, Flur' erwachen,
Läßt höher noch der Mensch die Stimm' erklingen,
Der Dichter fühlt von Gottheit sich berauschet.


Inver le nubi il volo avea già steso
reale augello e fra, pungenti artigli,
per dar fors'esca a' pargoletti figli,
traea per alto un cavriuol sospeso,


All dein Trachten, schöner Schläfer,
aller Jugend Trachten ist es,
ist der ew'ge Traum der Menschheit:
Göttern gleich der Wünsche Fülle
mühelos erfüllt zu sehn!


a Ulivier si fe' dar Durlindana,
ed a lui dètte Cortana e Rondello;
e la bella e gentil Merediana
Ulivieri arma, che è 'l suo damigello.
Corsono al campo alla turba pagana
sì presto ognun, che pareva un uccello.
Morgante vide il soccorso venire
e col battaglio riprese più ardire.


Ya ha empezado la fiesta nacional,
asiste a las carreras lo más chic,
y aspiran a alcanzar gloria inmortal


هَنِيئاً لَكُمْ أَنْ تَسْمَعُوا شِعْرَ حَافِظٍ
وَأَنْ تَسْمَعُوا إِنْشَادَهُ الشُّعْرَ فِي آنِ
هُمَا تُحْفَتَا دَهْرٍ ضَنِينٍ ظَفِرْتُمَا
بِكِلْتَيْهِمَا مِنْ مُسْعِفٍ غَيْرِ ضَنَّانِ
أُحِسُّ اخْتِلاجاً لِلْمُنَى فِي صُدُورِكُمْ
وَأَلْمَحُ لِلآَمَالِ إِرْهَافَ آذَانِ
يَثُورُ بِهَا الشَّوْقُ إِلَى شَدْوِ حَافِظٍ
فَكَيْفَ أَلَهِّيهَا بِتَرْتِيلِ مُطْرَانِ
وَهَلْ أَنَا إِلاَّ صَاحِبٌ وَمُرَافِقٌ
لِضَيْفٍ جَلِيلٍ أَيْنَ مِنْ شَأْنِهِ شَانِي
أُعَرِّفُ نَفْسِي إِذْ أُعَرِّفُكُمْ بِهِ
وَعِنْدَكمُ عِلْمٌ بِهِ فَوْقَ تِبْيَانِي
أَفَاضَ عَلَى هَذِي البِلادِ وَأَهْلِهَا
عَوَارِفَ لا تُوفَى بِشُكْرٍ وَعُرْفَانِ
وَقَلَّدَكُمْ مِنْ خَالِدَاتِ ثَنَائِهِ
قَلائِدَ مِنْ دُرٍّ فَرِيدٍ وَعِقْيَانِ
وَمِنْ غَانِيَاتٍ لَسْنَ فِي كُلِّ مَوْضِعٍ
حَلَلْنَ بِهِ إِلاَّ أَزَاهِيرَ بُسْتَانِ
أَلا يَا أَعِزَّاءَ الحِمَى مِنْ كُهُولَةٍ
يَضُمُّهُمُ هَذَا المَقَامُ وَشُبَّانِ
حَمَلْنَا إِلَيْكُمْ مِنْ دِيَارٍ عَزِيزَةٍ
تَحِيَّاتِ إِخْوَانٍ كِرَامٍ لإِخْوَانِ
وَأُمْنِيَّةً مِنْ ذَلِكَ الوَطَنِ الَّذِي
بَرِحْنَا بِلا كَرْهٍ إِلَى الوَطَنِ الثَّانِي
بِأَنْ تَبْلُغُوا غَايَاتِ مَا تَبْتَغُونَهُ
لأُمَتِكُمْ مِنْ بَسْطِ جَاهٍ وَسُلْطَانِ
دُعَاءٌ لَهُمْ مِنْ حَظِّهِ مِثْلُ مَا لَكُمْ
كَفَى جَامِعاً أَنَّ المُصَابِينَ سِيَّانِ
رَعَى اللهُ يَوْماً فِي دِمَشْقَ جَلالَنَا
بَشَائِرَ فَجْرٍ مِنْ صَلاحٍ وَعُمْرَانِ
وَدَاراً بِهَا لِلْعِلْمِ عَاليَةَ الذُّرَى
وَطِيدَةَ آسَاسٍ مَتِينَةَ أَرْكَانِ
وَنَابِتَةً تُزْهَى الشَّآمُ بِأَنَّهُمْ
بَنُوهَا إِذَا بَاهَتْ بِلادٌ بِفِتْيَانِ
أَلَسْتَ تَرَى المُسْتَقْبَلَ لبْحُرِّ ضَاحِكاً
بِهِمْ عَنْ وُجُوهٍ كَالمَصَابِيحِ غُرَّانِ


La política
es el arte del poder,
socialmente nos da estado
gobernándonos entre nosotros.
La cultura es la ruta de nuestro encuentro,
los testimonio en nuestra búsqueda.
Es la experiencia conciente
en la lucha por la sabiduría, pues
por el mundo crecemos recolectándonos
de todos a nosotros mismos. La cultura
es una investigación universal,
desde los individuos,
con la que concluimos en ser colectivos.
La rueda de los silencios se está llenando de voces.
Las voces de nuestras almas colmaron su oscuridad.
Porque los tiempos del mundo como materia
devoraron la luz universal al poseernos
nuestra identidad global delira en bloques
mientras nacemos, crecemos y morimos

sin la visión

de nosotros mismos.
La sociedad es la estructura

que aportamos todos al ser
integrándonos como civilización, tonallo de potencias.
En ella se realizan celularmente todos sus individuos.
Creándola, como una nueva entidad holística, de todos.
La rueda de los silencios llena con voces almas vacías.
Porque esta alma se quebró en fantasma

implosionó la realidad a sus sueños.
Soñar estuvo en que creíamos estar despiertos.

Y cuando despertamos
se abrió la rueda de todos nuestros silencios.
Y al fin acertamos comprenderlo,   al escucharnos

en los otros
a nosotros mismos.


Una dorada luz —es por la tarde,
Ya es un setiembre bajo un sol de otoño—
Fulge sobre el envés de algunas hojas,
Más sosegadas que las amarillas,
Dispuestas a morir en su hermosura.


拙貌惭君子细看
镜中我自觉神寒
直从杜甫编排起
几个吟人作大官


父精母血结胎成
尚自他形似我形
身内认吾真父母
方才捉得五行精


Und weigert sie auf diesen Tag,
Den Frieden vorzuziehn;
So stürme, Friedrich, erst ihr Prag,
Und dann führ uns nach Wien.


„Maria Panno přemocná“
stařenka prosí tiše,
„budiž mi stále pomocna,
o shlédni s nebes výše
na mne ubohou stařenu,
velkým ať hořem nezhynu!“


仙都瑶圃洽元和
双树琪林乐自多
换尽颜容不相识
定应常饱玉山禾


Kehre mir nie, Gedanke! zurück, in den Stunden
Selbst nicht zurück, wenn am schnellsten du dich regest,
Und vom leisesten Hauch der Stimme
Deiner Gefährten erwachst.


Sein Pfund hält Cleon nicht geheim,
Und sucht den Leser zu vergnügen;
Macht, in gebundner Rede, Reim',
Und schreibt, in ungebundner, Lügen.


Es liegt am öden Dünenstrand
Das Kloster halb zerfallen,
Um Gang und Stufen weht das Schilf,
Die Flut spielt in die Hallen.


Pro muže si dojdu, snad se domu vrátí,
v jeho přítomnosti nebudu se báti!“


He paus'd a while, and kept his Maw,
With sober Temperance, in awe,
Till all their Lineaments he saw.


To dítě mělo šedé vlasy,
na tváři samou vrásku
a ve svraštělé suché ruce
hrsť žlutých, suchých klásků.


Tam stáří dohasíná,
jak v tmách, když hasne den –
rozkvetlých bezů vůně
vlá z šera do oken.


自有渊明方有菊
因人千古得嘉名
一年好处君须记
翠叶金华刮眼明


Io m'ero sanza alcun riserbo dato,
e per più vero segno
della mia intera, pura e vera fede,
non prezzo alcun, ma il cor li die' per pegno;
(e 'l dominio e lo stato
di me libero prese, ove ancor siede),
sperando che merzede
dovessi aver de' mia gravosi affanni,
e di mille promesse che almeno una
fussi vera, e Fortuna
qualche volta mutassi volto e panni.
Or la fatica e li anni
mi veggio avere al tutto
perduti e l'età mia florida e verde,
sanza altri fiori o frutto,
ché 'l tempo più che un tratto non si perde.


Das war ein Wort aus Königsmunde!
Das war ein Wort aus deutschem Geist!
Aus Bayerland die hohe Kunde,
Wie sie ganz Deutschland mit sich reißt!


Co jiní spočinuli na jezu
na hradbě dvojí v unavení,
podobni girland bílých řetězu,
pod nimiž peřeje se pění.


En el café de Chinitas
dijo Paquiro a su hermano:
«Soy más valiente que tú,
más torero y más gitano».


طَلَعتْ عَليكَ معَ المساء صَبَاحا
فوَشى بِمِشْيَتِها النسيمُ وَباحا
ما في قِوَى الأرواحِ كتمان الشذى
أفضحْ بِمَنْ يَستَكْتمُ الأَرواحا
هَيْفَاءُ لم تنهَض بِخصْرٍ أهْيَفٍ
إلا وَنَتْ رِدْفاً يَنُوءُ رَدَاحا
خَصْراً إذا مَازال عَنْهُ وشاحُه
ثَبتَتْ ذَوائِبُها علَيهِ وِشَاحا
أعْدى شَمائِلها فَكادَت رقّةً
تَسْري نَسيماً بُكْرَةً ورَوَاحا
تَعِس المُفَنِّد هبّ يَلْحى في الهَوى
ما لاحَ مِنْ رُشْدٍ لَهُ إذْ لاحا
يَبْغِي لدَيّ مَع العلاقة سَلْوَةً
أَرَأَيتَ مَحْظوراً يُعَدُّ مُبَاحا
باللّهِ كَيْفَ يفيق مِن سَكرَاتِه
مَنْ نَادم الأحْدَاق والأقْدَاحا
ما ضَرّ قَاتِلَة النُفوسِ بِدَلّها
أَلا تُقلدَ من سِواه سِلاحا
لَم تُرسِل الطّرف المعلّم صَيدُها
إلا استَباحَ الأصْيَد الجَحْجاحا
بِأَبي التي نَهَدَتْ لِحَرْبِيَ ناهِداً
في السِّلْم تَعْتَقِلُ الثدي رِماحا
تُفاحَتانِ بِخُوطِ بَانٍ بَانَتا
ما البانُ مِما يُثْمرُ التُّفاحا
أَلِفَ التأوُّدَ عِطْفُها فَتَخالُه
غُصْناً وإنْ لَمْ يَأْلَفِ الأدْواحا
وَكأنّما سُقِيَ النَّعيم سُلافَةً
فاهتَزَّ مِنْ طَربٍ لها وارْتاحا
راضَت محاسِنُها الجَموحَ على الهَوى
فانْساقَ حتّى ما أطاقَ جِماحا
كمْ بارقٍ بَيْنَ العُذَيب وبارقٍ
يبْدو لَزنْدِ صَبَابَتي قدّاحا
هَجَع الخَليُّ بِهِ وبِتُّ مقلِّباً
طَرْفاً إلى إيماضِهِ طَمّاحا
كَلِفاً بأيّامٍ سَلَفْن خِلالَها
خَلَّفْنَ ذِكْرَ عُهُودِها نَفّاحا
إنّي لأجنَحُ للأوانِسِ كالدُّمى
سَلِسَ العِنان ولا أخَافُ جُناحا
وأقومُ في النّادي أُحَدِّث بالنّدى
سَكِراً يُضَمِّخُ طِيبُه الأَمداحا
لا يُنْفِدُ الأَرباحَ آمِلُ دَولَةٍ
حَفْصِيَّةٍ رَأَتِ السّماحَ رباحا
هَذي مَواهِبُها تُفاضُ على الوَرى
كالغَيْثِ طَبَّق أجْبُلاً وَبِطاحا
وإِذا صُراحُ المَدْحِ لاقَى رَبّها
لاقى لُبَاباً في المُلوكِ صُراحا
قَسَماً بِيَحيى المُرْتَضى لَقَدِ انْتَضى
مِنْ بَأْسهِ مِثْلَ الصِّفاحِ صِفاحا
وقَضى على العافي مُقيد جُودِهِ
ألا يُسَرّحَ عَنْ ذَراهُ سَراحا
ما أوْضَحَ البُرهانَ إنَّ له العُلى
عادِية والسُّؤدَد الوَضّاحا
حاطَ الهُدى بجِلادِهِ وجِهادِهِ
فَكَبا لِمِعْطَسِهِ الضّلال وَطاحا
لا تأْتَلي الأقْدارُ تُولِي قَدْرَهُ
فَتْحاً إِذا ما حاوَلَ اسْتِفْتَاحا
وَلهُ الجِيادُ بدت ظِباءً في الوَغَى
وعَدَتْ لِتَقْتلِعَ العُدَاة رِياحا
ما أصبَحَتْ عُرْساً ترنُّ قِيانُها
إلا وأمْسَتْ مَأتَماً ونُواحا
أمْضى من الماضين عزْماً صادِقاً
يَسْتقْصرُ المَنْصورَ والسفّاحا
لا غَرْوَ أن كَمُلَت أدِلّةُ فَضْله
لمّا بدا فَضْلُ الكَمالِ وَلاحا
فالبَدْرُ غاضَ بوَجْهِهِ إِشراقُه
والبَحْرُ آضَ لِكَفّه ضَحْضاحا
وافى لِما نَقَص المُلوكُ مُتَمِّماً
فاستَعمَلَ الإصلاح والإسْجاحا
الطولُ بَين يَمينِه وجَبينه
ما نَعَّم الأشْباح والأرواحا
قد ألْقَحَ الحَرْبَ العَوانَ فلم يدَعْ
حَيّاً بأجْوازِ الفَلاة لَقاحا
هَذا العُدا مُتلاقِيا فِئَة الهُدَى
فَتَقَسّمُوا الأتراحا والأفراحا
إنْ كانت الأيّام بُهْما قَبْلَه
فَلَشَدّ مَا كُسيَتْ بِهِ إِفْصاحا
أو لُحْن مَرْضَى لا شِفاءَ لِسُقْمِها
فَالآن لما صحَّ رُحْن صَحاحا
للّهِ أَضْحَى زَانَهُ بِبَهائِهِ
كالشّمْسِ زَانَ شُعاعُها الإصْباحا
عِيدٌ بإنْجازِ الوُعُودِ مُبَشِّرٌ
مَا انْحَازَ مِنْهَا جَانِباً وانْزَاحا
إنَّ الأمِيرَ وخُلّدَت أيّامُهُ
وَسعَتْ سَعَادَتُه الوجودَ صَلاحا
جُعِلَ الزمانُ بِه رَبيعاً كُلُّه
فَجَعَلْت رَيْحَاناً حُلاه وَرَاحا


Und wäre wahr der Kritiken jede,
Dein Werk hat mich dennoch erfreut,
Schon als eine gebildete Rede
In einer roh gewordenen Zeit.


Die große Kraft zu unterscheiden,
Liegt in der Seele noch verhüllt;
Und dennoch wird sie schon mit Freuden
Und auch mit Traurigkeit erfüllt.


Del iluso que suspira
bajo el orden soberano,
y del que sueña la lira
pitagórica en su mano.


Táže se, zda z nich se zdvihneš zas,
též i já zde volám v trapném bolu,
zda kdy, luhy, uzřím volné vás? –
Zda vy vrchy modré v dálném kolu,
svobody té naší dávné hráz –
proti ní kdy svět se zdvihl v spolu,
budete zas jednou ve zápolu
pro tu volnost ochranný nám pás? –
Doufej, přijde, brzy přijde den,
den to, kdy se domy hříchu ssujou;
slyš, jak bouřné větry v dáli dujou,
zora blízko, na odchodu sen.
Kéž tu den, kéž nemusím se ptáti,
zda se zaskvíš opět, drahá máti. –


雨馀云气渺三江
松月徘徊拂夜窗
坐对县河泻千古
故知难并陇头泷


Jest to od Vás, ....,
líbezné a přehezké,
že jste k duši zarmoucené
nesla světlo nebeské.
Vy jste ráda potěšením
plnívala ozduší,
Vy jste radost vnášívala
do srdcí a do duší!


Všichni podělí se,
úřadů je dosti,
dost ochotných reků
k těžké povinnosti.


Nenaříkej, moje milá –
vždyť je krásným širý svět
a ty můžeš křídla bílá
rozestřít a vyletět –
jen je směle vzhůru zvedni
nad pozemskou trýzeň všední
a zazpívej cestou k nebi,
že již neznáš lidských běd.


Mein schöner Süd! du bist der Stern,
Dem zustrebt mein Verlangen,
Doch hält mich hier im Norden fern
Des Müssens Bann gefangen.


Und als das Häslein überschnappt,
Hab ich es heimgetragen;
Doch hab ich schon genug gehabt
Von Weidmanns Heil und Jagen!


Die Ältern hören singen
Und schaun aus hohem Haus,
Zwei Schwäne im Sternenschein ringen
Zum Dampfe des Falls hinaus;
Diesseit und jenseit am Wasserfall
Hören sie Echo mit lautem Schall.


故国亡来身已非
千年犹诉不如归
参天古木魂迷路
谁与黎侯赋式微


The chearfu' Supper done, wi' serious face,
They, round the ingle, form a circle wide;
The Sire turns o'er, with patriarchal grace,
The big ha'-Bible, ance his Father's pride:
His bonnet rev'rentlv is laid aside,
His lyart haffets wearing thin and bare;
Those strains that once did sweet in ZION glide,
He wales a portion with judicious care;
' And let us worship GOD! 'he says with solemn air.


陂塘春至绿波生
讲肆萧然对古城
多谢故人频问讯
渚兰汀树正含情


Stichnul vánek, vůkol vládne klid,
moře ticho, všecko jak když trne,
na nebi však divný vstává vid:
z jedné strany temný mrak se hrne,
z druhé strany jasno od blýskání,
a jen z dálky – Bůh ví, kde se honí –
slyšeti lze Perunových koní
přidušené víření a ržání.
Bude bouře!


Mein Kind, ich schäme mich zwar nicht,
Ein Gläßgen außzustechen,
Mein Hertz, mein Mund, mein Angesicht
Wird ander Zeugnuß sprechen,
Doch, weil mirs zu geschwinde kam,
So kriegt ich eine grosse Scham.


Ten, pojat jsa řídkou krásou jeho,
Blíže v sladkém chvátá roznětí;
Ale ptáček seznav cíle svého,
Švižně v hájek blízký uletí.
Vábný, sladký zpěv
Jako rajský zjev
Z čarovného hrdélka se line,
Že mnich všecek v slzách splyne.


Dem edeln Greise, dem das Looß des Todes fiel,
Münchhausen – Rinnt herab
Auf seine Urne, wie der Thau vom Rosenstrauch,
Er ist der Thränen werth!


Hebräisch wird verstanden
Maria/ Meer vnd Stern/
O Stern! der allen Landen
Das Liecht gibt nah vnd fern.


Pour l'arbre adresse à l'Inconnu,
Dans un lamento soutenu,
La prière de la Nature !


Pero un día, al abrir la sepultura,
se sabría su muerte verdadera.
Si el ataúd mostrara la hendidura,
de un golpe de su mano en la madera.
Y al pensar de repente en el mañana,
piensa también enloquecidamente
en el espanto de la madre anciana
y en el horror del hijo adolescente.
Y allí, en la sombra, sin quejarse en vano
sin dar un grito, sin alzar la mano,
con una abnegación casi suicida
cierra los ojos y se queda quieto
porque así, solo así, será un secreto
su horrible muerte de enterrado en vida.


Была туманной и безвестной,
Мepцaлa в лунной вышине,
Но воплощенной и телесной
Теперь являться стала мнИ вот – среди беседы чинной
Я вдруг с растерянным лицом
Снимаю волос, тонкий, длинный,
Забытый на плече моеТут гость из-за стакана чаю
Хитро косится на менА я смотрю и понимаю,
Тихонько ложечкой звеня:
Блажен, кто завлечен мечтою
В безвыходный, дремучий сон
И там внезапно сам собою
В нездешнем счастье уличе


O du, der süsse Töne
Aus neuen Saiten zwang,
Und mit der feurigsten Camöne,
Die am Parnasse sang,
Sich in des Ruhmes Tempel schwang.


Když poslední můj list jsi spalovala,
zda ruka se ti přeci nezachvěla,
zda lítosť nad vším přec tě nepojala? –
V tom listě byla duše moje celá.


Let devět bylo jí, když kartářka jí řekla,
že její miláček – oh, zticha! – bude král.
Však toho mademoiselle se nijak nezalekla.
Jen sníti počala a mlčky hledět v dál...


Den Säfel an der Seiten:
Ob wohl was Schöners war, tralala.


Schicken vier und zwantzig Jahre
Sich zu eurem grauen Haare?
Und ein junger frischer Leib
Vor ein alt verschrumpelt Weib?


Du hast mich einst so lieb gehabt,
Wo blieb dein heiß Gefühl? –
Am Himmel schießen die Sterne,
Die Nacht ist klar und kühl.


أُنادي بِرَكبِ المَوتِ لِلمَوتِ غَلِّسوا
فَإِنَّ تِلاعَ العَمقِ بِالمَوتِ دَرَّتِ


O bleibe treu den Toten,
Die lebend du betrübt;
O bleibe treu den Toten,
Die lebend dich geliebt!


(Кодекс законов о труде)
Пришел и грянул октябрьский гроРвал,
   воротил,
      раскалывал в щепкИ встал
   над бывшим
                 буржуйским добром
новый хозяин —
      рабочий в кепкЯвился новый хозяин землВзялся за руль рукой охоче— Полным ходом!
               Вперед шевели! —
Имя ему —
            советский рабочиЗа всю маету стародавних лет,
что месили рабочих
                  в кровавое тесто, —
пропорол рабочий
                хозяйский жилет,
пригвоздил
           штыком
                 на нужное местГде хозяйская спесь?
                   Присмирел, как зайчик,
под рукой рабочих волк-хозяйчик,
Ни шагнуть ему,
           ни орнуть,
                     ни икнутНастал для хозяйчиков
            страшный годик, —
свистнул хозяев,
          и над ними,
                      как кнут,
навис трудовых законов кодекВ этом кодексе
         крепкий наказ:
растить
   и беречь рабочий класО рабочем труде
            должен радеть
кодекс законов о трудЭтот закон
          не объедешь с тылу,
пока рабочая власть живБудем хранить рабочую силу,
будем
            беречь
              рабочьи прав(
статья 1
)
Бился Фадей на всех фронтаФадея на фронт коммуна зовеВыпустил
         крови
                    чуть не фонтаИ вот
          вернулся назад —
              на завоОглядел Москву,
            поглядел на людеИ в затылке крепко чеснул ФадеМне, говорит, зарабатывать хлеб,
а как заработаешь,
               ежели нэп?!
Значит, опять
               шапку ломатА хозяин возьмет
             да другого наймеАх ты, твоя растакая мать!
Око-то видит,
               да зуб нейме —
Оборвал его Пров:
               — Плакаться брось!
Чего пересуживать вкривь да вкось?
Нынче
             порядок у нас другой,
наймешь не всякого,
                   кто под рукоНикому не взять,
            не взять никогда
с вольного ветра рабочих людеБрать их должен с биржи труда! —
— Ишь чудеса, —
              буркнул ФадеА Пров опять:
      — Почесывай темя!
Это тебе не старое времТут те
           не барский наем да расправБиржа —
(
с 5–7
)
        крутая буржуям управВторая управа —
             профсоюз,
за союзом своим
            ничего не боюсНе возьмут в кабалу,
                   ни в хозяйский плен,
если ты
   профсоюза
                полноправный чле(
с 1-56
)
Профсоюз тебе
          и подмога и щиОт него
   у хозяина
             пузо трещиПрофсоюз
           от тебя
              не потребует многогГроши — профсоюзный членский взнос,
но зато
   подписал коллективный договор,
а там ходи,
          подымая ноСоюз
         с хозяином
          подпишет условия
про плату,
         про срок,
                про твое здоровьЗнай трудись,
(
с 15–24
)
                да мотай на ус —
де твой интерес
         блюдет союА если б союз
                оплошал в догово́ре,
тоже не дюже большое горВ рабочей стране
             никому не приходится
снижать условия ниже кодексЗаяви наркомтрудскому органу,
(
с 19
)
и скверный договор
                 мигом расторгнуА чтобы в союз не ходить далёко,
на заводе есть союзное окКаждый рабочий с ним знаком,
называется око это —
                     завкоВо всякой беде,
         во всякой невязке
в завком направляйте шаг пролетарски(с 156)
Всё запомни, —
           учит Пров, —
вали работать
               и будь здоров! —
Запылал Фадей,
         как червонный туз,
записался на биржу
                 и в профсоюВходит Фадей на заводский двор,
идет
        заключать
      трудовой договоФадей плечами подпер косяХозяин жмется и так и сяХозяйские глазки в стороны лезут, —
чтоб такое с Фадея урезать?
Смеется Фадей:
         — Не те времена!
Брось, хозяин, мозги уминать,
верти не верти,
(
с 27
)
      крутись, как хочешь,
а через кодекс не перескочишКак ни въедлив хозяйский нрав,
не ужмет
        хозяин
           рабочих пра —
Говорит хозяин:
          — Прямо противно:
договор трудовой,
              да договор коллективный… —
(
с 28
)
Фадей смеется, сощуря глаз:
— Буржуям противно,
                      а нам как раз!
Нынче
   с рабочих
            не вымотать лишки —
записано всё в расчетной книжке,
не отменишь условий,
                      хоть плачь да вой,
расчетная книжка —
(
с 29
)
                   свидетель живо —
— Ну, Фадей,
               теперь на завод! —
Пров лукаво Фадея зовеВошел Фадей,
                растопырил глазища —
куда девалась былая грязища?
Вонь, да пыль, да копоть где?
Всё подмел
            закон о труд(
с 138
)
Клохчут машины, будто наседки,
для безопасности
             скованы в сеткТут и нарочно
                 рукой
                   в привод
даже разиня не попадеРаньше завод —
           не завод, а гееннТеперь
   по геенне
            прошла гигиенПрежде машины кропились кровью,
теперь —
        берегут трудовое здоровьКрепки устои рабочих прав,
хозяйская жадность
                раздавлена в пласПрежде,
      знай, налетал на штраф,
теперь не штрафнут,
                   закон не дасРаньше выгнать,
           что снять картуЛицом не потрафил —
                       готов расчеА теперь
       пообструган хозяйский вкуПопробуй погнать,
                попадешь на сучо(
с 43
)
Теперь увольнять
             много круче
и только
      в следующих случаях:
во-первых,
          если закроют завод,
или на месяц работа замрет,
или
       если к труду не годны́, —
в этих случаях —
(
с 47
)
            требуй выходныА если
   работник
          не нужен в деле,
предупредят его
           за две неделИ пусть хозяин
      орет и бесится,
а должен заплатить
               за полмесяц(
с 88–89
)
Конечно, гонят тех,
                кто зря
вместо работы
                  копает в ноздряДа и то не уволят их,
                  пока
не обсудит дело
          РКНо если
   за дело под суд попал,
или, скажем,
              дня на три без спросу пропал,
иль в месяц ден шесть прогулял гуртом,
тогда
          посидишь с голодным рто— А ежели, скажем, я был нездоров? —
И на это
   Фадею ответил Пров:
— Болен — болей!
               Коль рабочий болен,
2 месяца не будет уволеА у бабы
       болезнь и роды
могут тянуться до полгодЕсли ж хозяин,
      разгильдяй и мошенник,
в срок тебе не выплатил денег,
если хозяин
            с тобою груб,
в ругани кажет свой волчий зуб,
перестал о твоем здоровье радеть
и нарушил
          кодекс законов о труде, —
то тебе по закону
            даны права
до срока
      свои обязательства рватВыполняй лишь
          четко и хватко
правила
(
с 48
)
   внутреннего распорядкА в остальном —
            твое слово такое:
— Оставьте, хозяин, меня в покое!
Из правил
          лишь те обязательны мне,
что на видном месте
                  висят на стенА если они
           лишь в хозяйском мозгу,
(
с 50
)
я этих правил
               знать не могу!
Раньше
   душил вопрос проклятый —
это
      размер заработной платЗа грош
   всю силу рабочую вынь ему,
за грош
   на хозяина шею гнТеперь
   по закону
           означен минимум,
ниже которого —
             ни, ни, ни!
Мало того:
          тогда за получкой
ходи, отработав день труда,
нынче
   с этой хозяйской штучкой
(
с 59
)
покончено навсегдТеперь
   производи расчет,
пока рабочий день течеА чтобы рабочим
              меньше заботы —
деньги плати на месте работРаньше с отпуском
                одна тоскБез копья в кармане иди в отпуск(
с 67
)
Теперь
   пришел другой черед,
за отпуск деньги — давай впереВстарь
   у рабочего власти неВласть — хозяйский кулак да разбоА теперь
       изберут тебя в совет —
место и заработок
               за тобо(
с 69
)
Спокоен и ты,
                 и жена,
                    и детМожешь вовсю работать в советА вышел срок,
                 истек мандат —
на прежнее место вертай назаКодекс на этом стоит непреклонно!
Дивится Фадей,
         застыл, как пен— Раньше
         не до рабочих закону —
трудись
   на хозяев
            и ночь
              и денТеперь
   пять радостных слов:
для рабочих норма
                8 часоВ целом мире этого нет, —
да из них еще
               полчаса на обеА если
   работница
             младенца кормит,
еще додадут по законной нормВсем рабочим мира пример
показывает кодекс ССС8 часов!
(
с 98
)
(
с 134
)
   Выполняйте точно!
К ним не подвесишь работ сверхурочныРазве что очень нужда велика,
да и то с разрешенья РКГде ты
   раньше
      на наших заводах
знавал для рабочего долгий отдых?
С завода
      в постель,
(
с 103
)
(
с 104
)
              с недосыпа —
                               к трудТак
       сплошняком
           и тянул нудРаньше
   насквозь неделю потели,
некогда
   даже
             волос причесатА теперь
       рабочему
                раз в неделю
отдых сплошной 42 часа!
Хочешь — на лекцию,
                      хочешь — в кино,
хочешь —
         дома сиди с женоРаньше
   праздники всем святым,
(
с 109
)
чтоб легче
          попам
            тянуть оброк,
на клиросный вой,
               на кадильный дым
рабочих сбирать за церковный пороТеперь
   святым не место у наНаша вера —
                рабочий класТо-то косятся лабазники
на красные праздникНаш праздник —
            новый гоСолнце,
   на лето ведет повороНаш праздник —
         9-е января,
рабочие впервые разглядели цар12-е марта —
(
с 111
)
               престольник веселый,
мы царя
      поперли с престол18-е марта —
               старый, но юный
день рождения Парижской коммунПервое мая —
      рабочий май,
рабочих на всей земле подымай!
7-е ноября —
                трубы не коптят,
пролетарии празднуют Красный ОктябрРаньше
   об отпуске —
                    год говори!
Особенно,
          если хозяин скуХоть год работай,
             хоть два,
                   хоть три,
а не бывать тебе в отпускБросили воду в ступе толочВ кодексе сказано, —
                    молвил Пров, —
пять с половиной месяцев прочь —
и двухнедельный отпуск готоА если
   работа на вредном деле,
еще добавляются две неделРаньше —
(
с 114
)
(
с 115
)
         пройти цеховую науку —
парень терпел многолетнюю мукГде раньше
            мальчонку маял мастер
проклятой учебою, злюч и колюч,
теперь
   рабочей стране на счастье
вырос советский фабзаву́Собирает он
              в уютные стены
(
с 121
)
молодых гвардейцев для будущей сменА у хозяина
            морда моржа —
по закону ему фабзавуч содержатТяжелой работой сводили в могилу,
особенно
        женщин или ребяТеперь
   берегут рабочую силу,
законы хозяев весьма теребяСтарый порядок прошел бесследнВ работе ночной,
            подземной
                       и вредной
законом
      наложен строжайший запрет
на баб и ребят до восемнадцати леБаба на сносях —
             хозяину что?
А под машиной рожать
(
с 129
)
              не годитсКодекс сказал хозяину:
             — Стоп!
Бабе
        спокойно дай разродитьсЧетырехмесячный отпуск готовь,
по восемь недель
            до и после родо— Лишь чистотой рабочий здоров, —
гордо
(
с 132
)
           Фадею
              заметил Про —
Кодекс
   и здесь стоит на посту
и по заводу блюдет чистотРаньше
   работа ли,
             нет ли работ, —
полным ходом бежит приво(
с 138–139
)
Теперь
   в перерыве
              не случится беда,
нынче,
   в обед, молчат приводРаньше
   на грязной работе,
                   как зверь,
треплешь свою одежонк                   Теперь —
свою
(
с 140
)
         на заводе
      не стану трепать я —
подавай завод —
           спецодежду-платьКодекс влезает и в щелочки бытИм
      ни больница,
          ни клуб не забытЛампы ли в темных проходах погасли,
грязно ли в бане,
(
с 141
)
            в квартире
                      и в яслях —
всё заприметит,
          везде и всегда
око закона —
               инспектор трудЕсли с хозяином начаты споры,
суд под рукой
                 правый и скорый,
это
(
с 148
)
      рабочей власти рука —
защита рабочего —
                 РКНедоволен решеньем —
                решенье не камень,
есть пересуд примирительных каме(
с 168–172
)
Там не прошло,
          не копай в носу,
неси протест в третейский суА если хозяин начнет уголовщину,
например,
          фабзавкому работать не даст,
для таких молодцов порядок упро́щенный
завела рабоче-крестьянская властНародного суда трудовая сессия
рассмотрит хозяйские мракобесиСуд укротит хозяйский нрав:
хозяину за провинность такую —
год отсидки,
              либо
             тысячный штраА то и всё добро конфискуеА последнее завоевание —
социальное страхованиРаньше
   смерть или безработица —
о рабочем
          никто не позаботитсЛибо станешь
                громилой и воро(
с 175
)
Либо
          собакой умрешь под забороА теперь
       по кодексу
                 дан наказ:
— кипи работа страховых касс!
Взносы с хозяев
         берутся строгЭти взносы —
      рабочим подмогЕсли
         тебя
       постигла болезнь,
вмиг
         за пособием
             в кассу лезКасса
            тебе
           даст и врача,
и денег,
   чтобы лечёбу начатРуку отшибло,
                 стал инвалид
закон
          пособие дать велиСел без работы,
          не гляди исподлобья —
в кассу иди,
            получай пособиКормильца ль схоронят
(
с 176
)
               в семействе рабочем,
касса
          и тут сумеет помочь и —
— Ишь ты, —
                 на это ответил Фадей, —
кодекс твой,
             ей-ей, чудодеСпасибо тебе,
                и будь здороВсё объяснил, товарищ ПроСамому бы мне
           нигде,
             никогда
не узнать про эти законы труд —
Молвит Пров:
      — Погоди, парнишка! —
Порылся за пазухой, вынул книжк— Вот он!
         Весь!
         Совсем не длинеОт корки до корки —
                    час прочестА при нем закон
            и надпись:
                      Калини —
Фадей, улыбаясь, ответил:
                   — Есть! —
С тех пор
       у всех Фадеев водятся
эти книжки рабочего кодексСилком не вырвешь,
                   разве пальцы отвалятсТакого кодекса
         нет нигдЖивут Фадеи
                и не нахвалятся
на советский кодекс
                  законов о труд


Der Thron und das Schwert des Gewaltigen brach,
Und Jugend und Kraft, ihr fiel't,
Derweil dieß Gefäß so gebrechlich und schwach
Viel treuer und fester hielt.


A ty v rozželení
volat budeš: máti!
budou se tvým slzám,
tvému želu smáti.


Těch klidných, tichých raděj vzpomeň chvílí,
kdy naše zraky spolu hovořily,
kdy duše stápěly se v světa jasy,
a vznášely se nad květinou krásy,
jak motýli: má se smuteční páskou,
a mdlá, však zcela prozářena láskou,
tvá – pestrá, jako šachovnice polí.
Já budu nad tebou se vznášet duchem,
a sladké vzpomínky ty nedovolí,
by vláčela tvá duše křídla v blátě.
Ji koupej každé ráno v zory zlatě,
svým člunem brázdi vlny času v klidu,
víc oceníš pak bouř a lidskou bídu
a budeš bratrem starším svému lidu,
jenž bol i radost jeho dvakrát cítí.
Tak duše má dál v tobě bude žíti!


Sotva se’s ho slabě dotkla
proutkem z tajemné své říše –
sotva zašustila tiše,
v šerých stínech, plných kouzla,
vlnivá Tvá toilleta,
jako hudba z jiných krajů:


Wir bringen ihr des Festes Kranz,
Woran wir all gebunden,
Hat jede Blume eig'nen Glanz,
Ihr blühn sie all verbunden,
Doch bleibt des Festes schönster Kranz
Das frohste Paar im lust'gen Tanz.


衰草汀烟寂寞秋
忍寒孤立懒盟鸥
江湖风味骎骎恶
得缩头时且缩头


„Tulákem budeš, klatým život svůj celý,
zem širá nikde tobě nesmí dát klid,
a nikdy bratří soucit nepoznáš vřelý,
od prahu jich má kletba za tebou hřmít,
znamení její v skráň ti ruka má vtělí!


Mir würde stets vor Augen stehen,
wie ich so maßlos dich gesehen
im Zorn, dem jeder Grund gebrach –
und bei dem Kuß von deinem Munde
gedächt ich doch der bösen Stunde,
als er so bittre Worte sprach.


Kde je země? Byla vůbec?
Její život, sláva, pych?
Nikdo jí tu nepohřeší,
sudba všech to zemřelých.


S melyet hazud a sivatag,
Mint délibáb: tó és patak;
Gyümölcs unszol, friss balzsamu:
Kivűl arany, belűl hamu...
Tovább! tovább!


Wenn am Ararat hängt der Nebelflor,
Dann sprüh'n die Naphtaquellen empor.
Wenn Schwermuth über der Seele ruht,
Gährt auf die schöpferische Gluth.


Zu den höchsten Matten,
Unters stillste Dach
Wandelt, wie dein Schatten,
Dir die Sorge nach;


Así, indócil, tu espíritu tortura
y con ímpetu fiero te maltrata
el instinto carnal, que hiere y mata
cuando más te deleitas en la hartura


百越江山冠九州
如屏还愧谩相褒
惠休此去多吟赏
赢得清风价转高


Er will den Knaben auferziehn als sein,
Und mahnt sein Weib sich Schwangern gleich zu halten.
Geräth und Kammer richtet auf den Schein
Sie klüglich zu mit heimlichen Anstalten;
Die Amme schafft das Kind gar still herein,
Als sollte bei der Kreißenden sie walten.
Der war's vertraut: sonst ward die Mär' erfunden,
Die Marschalkin sei eines Sohns entbunden.


Questa è pur doglia, ch'ogni doglia avanza;
e sovra ogni credenza in me può tanto,
ch'i' ne torrei morir per minor pena.
E peggio si è, che for d'ogni speranza
i' vivo, che cessar mai debbia il pianto
ch'esce dagli occhi miei con larga vena.
Ahi vita amara, e piena
d'aspri tormenti! I' veggio ben ch'omai
sperar non debbo più diletto o gioia,
ma sol angoscia e noia,
che con dogliosi e sempiterni lai,
mi tengan sempre fin ch'io viva in guai.


Nešťastná země, kdo tě ochrání?...
Mha krve dále všecko zaclání,
my slyšíme jen matky rouhání,
kdy ztrácí navždy syny,
a zříme propast, v niž lid pohání
drak naší velké viny.


Lakj a most rideg domb,
Rajta hősjelek:
Dárda, kópja, zászló
Búsan intenek.
A bajnak jutalma
Vérsebek, halál,
És hideg dicsőség
Sír márványinál.


Sono usciti tutti. La serva
è in cucina, sola e selvaggia.
In un canto siede ed osserva
tanti rami appesi alla staggia.
Fa un giro con gli occhi, e bel bello
ritorna a guardarsi il pannello.


Však lyra kmeta zněla stejným ruchem,
tou threnodií žalu, pláče, vzlyku;
jich plesný ryk lhostejným lovil uchem.


Vichr s vánkem střídajičně dují
V zádumčivé Eolovy struny,
Ježto Víly v noci upředují
Z stříbrných paprskův tiché luny.


Du weißt es nicht, und ſoll ich dir's beſchwoͤren?
O nein! Ich wage kaum, mit dir zu ſprechen,
Um nicht den Traum, der mich begluͤckt, zu ſtoͤren.


»Kumm, Kalberl, kumm!« so rief das Kind dem Tiere;
Das klang so innig, lieblich und vertraut,
Daß ich der Unschuld heimatlichen Laut
Aus meinem Herzen nimmermehr verliere.


Aus Bergesadern kühl die klaren Fluten fließen,
In heiße Adern sich des Pferdes zu ergießen.


日脚烘晴已破烟
山头云气尚披绵
却须多谢朝来雨
洗净明湖镜里天


Chì mò, sentend che on patt inscì essenzial
l'eva quell de savè giugà a tarocch,
ghe n'è staa cinqu o ses che han ciappaa i scal,
e tra i olter (peccaa) on certo don Rocch,
gran primerista fina de bagaj,
ch'el giuga i esequi on mes prima de faj.


Aber wenn ihr nun wieder mir blüht, wenn er wirklich
Leuchtet, so strömt mir Erquickung, so durchwall' er
Mit Gefühl mich, das tiefre Labung
Sei, wie der Flüchtige kennt.


Der Frühling war dein Leben,
Die Blüte war dein Traum;
Ein andrer preßt die Reben,
Ein andrer leert den Baum.


圣主忧民手诏书
颁宣经月罕尝虚
周旋曲尽斯民瘼
远使观风未必如


才见茅檐插柳条
便知寒食是今朝
春应不恨相寻晚
应恨常阴一半消


A dal to bůh. Tu zejtra ráno
mnich žádný nechce od cely,
máť každý ze sna ráj i Evu
a s Evou sladké pocely.


一念真能契上天
似君笃行亦堪怜
纷纷薄俗谁无父
听我高歌孝感篇


From the musk-rose, wet with dew,
And the lilly's opening bell,
From fresh eglantine she drew
Sweets of aromatic smell:
Part of that honey next she took,
Which Cupid too adventurous stole,
When stung his throbbing hand he shook,
And felt the anguish to his soul;
His mother laught to hear the elf complain,
Yet still she pity'd, and reliev'd his pain;
She drest the wound with balm of sovereign might,
And bath'd him in the well of dear delight:
Ah who would fear to be so bath'd in bliss,
More agonizing smart, and deeper wounds than this?


Der Attaché schrieb klagend:
Er wollt' sie nochmals sehn,
Der Fürstin Lebwohl sagend,
Nur so könnt' er bestehn.


ترى النجمَ مكحولاً بمَيلِ سُهادِه
نعم وأُعيرَ البرقُ خفْقَ فؤادِهِ
كذاك على عينيهِ عهدَهُ مدمعٍ
يعلِّمُ دمعَ الغيثِ سحّ عِهادِه


Und daß hier Simrock, der Poet,
Als Winzer auch zu schauen,
Wenn er zum Menzenberge geht,
Sein Drachenblut zu bauen. –


L'impur, le déloyal, le parjure, le fourbe,
Le traître à l'amitié, l'ingrat aux instincts bas,
Rimant leurs lâchetés, peuvent, ignoble tourbe,
Se réclamer de toi, — tu ne les connais pas !


Versprich das Weltall in Decreten,
Du fängst kein Unterthanenherz;
Hast du nicht Taschen voll Moneten,
So dreht dir jeder zu den Sterz.


Doch welch fernes Zischen durchdringet das Ohr, zischet stärker,
Und wird schrökkend Geräusch. Der Himmel verfinstert sich plözlich.
Schaut! ein glühend Gewölke wälzt sich in rauchenden Lüften:
Aus seinem Schoosse regnet flimmernde Asche hernieder.
Jezo brüllet ein Berg und speyt seine Felsen weit um sich,
Tausend Elenden traurige Grabsteine. Langsam ergiessen
Sich aus dem Rachen der Hügel dampfende Ströme von Schwefel:
Kochend wälzen sie sich durch die hinsterbenden Wiesen,
Und um sie her stürzen Linden und Eichen mit lodernder Wurzel.
Aber die Thiere flüchten mit schmerzhaftem Heulen; die Vögel
Scheuchet die Gluth weit weg: an den entferntesten Ufern
Werden schwazzende Dohlen und Störche die Wunder erzehlen.


Was ihr, spricht er, nicht habt getan
Dem Kleinsten, der mich liebet,
Das habt ihr auch nicht, schaut mich an,
Einst gegen mich geübet.
Trollt euch nun fort, ihr habt verlorn,
Das Urteil ist gesprochen,
Ihr findt nicht Gnad bei meinen Ohrn,
Der Stab, der ist gebrochen.


He de volver a mi dolor temprano,
la cuanta de esto es tal que no la cuento;
mas hallo lo que pierdo y lo que gano.


Dech noci zemí zavanul,
vždy víc a víc se šeří,
červánek slední zaplanul
na holém dosud keři.


Laß mich ruhen, ich schlafe. – »Ich aber wache.« – Mitnichten! –
»Träumst du?« – Ich werde geliebt! – »Freilich, du redest im Traum.« –
Wachender, sage, was hast du? – »Da sieh nur alle die Schätze!« –
Sehen soll ich? Ein Schatz, wird er mit Augen gesehn?


Erhebe dich und steure
Dem Herzleid auf der Erd,
Bring wieder und erneuere
Die Wohlfahrt deiner Herd!
Laß blühen wie zuvorn
Die Länder, so verheeret,
Die Kirchen, so zerstöret
Durch Krieg und Feuerszorn.


Unser Reigen ist ein Festtisch,
Wo Gott Köstliches vereint;
Wohl der glückbetheilten Seele,
Die dabei als Gast erscheint!


	Ma o sia che rompa d'improvviso un nembo,
Che a te spruzzi il bel crin, la Primavera,
O il sen nuda, e alla veste alzando il lembo
L'Estate incontro a te mova leggiera,
O che Autunno di foglie il casto grembo
Goda a te ricolmar, te, dolce Sera,
Canterò pur; s'io mai potessi l'ora
Tanto o quanto allungar di tua dimora.


- "Dar-te-ei tanto dinheiro
  Que o não possas conta"


Proč tak smutně k nám se věješ
Balbíne, ó Čechu náš!
Již se na nás míle směješ;
Což pak Čechy ještě znáš?


Grosse Herren, die da herschen, mögen schehren, nur nicht schinden;
Hirten nemen so die Wolle, daß sie Wolle wieder finden.


Kein Weg, o Heimat, führt zu dir!
Nur deine Sprache lebt bei mir.
Sonst aber bin ich toteinsam hier.


竹林遗类入荆杨
贾郭馀尘在晋阳
听得平阳消息否
忍听徐润调笙簧


Milenci v objetí stojí
u rudých růží v nepokoji
za bílých nocí.
Zbožňuji lásku, předu jim štěstí,
ty jejich růže zřím kvésti
a nové, radostné na cestu jim sázím
za bílých nocí,
ve tváři vryté bolestné vrásky,
svými hvězdami je doprovázím
velikou mocí
své lásky
za bílých nocí.


Deine Kraft und Stärcke
Macht durch Wunderwercke
Allen Kummer zahm;
Misgunst, Furcht, Verdruß und Gram
Fliehn, so bald ich dich empfinde,
Schneller als die Winde.


Begegnet allen Gefangenen, wie diesem Kaled.


et hai da te le peccata mortale
fugate in penitenza et per perdono;
non toglion poscia Dio gli aveniali.


Mám plná ústa pryskyřic
a myslím, že utonu dnes
ve proudech zeleni dychtivých,
jež se všech stran se řítí.
Je poledne. Ležím u seče.
Do vlažné trávy jsem kles’.
Po tichých deštích májových
vzduch hoří, chvěje se, svítí.


Auf der Schönen Wohlergehen
Wird dir dieses Glas gebracht,
Die den Wein von Naumburgs Höhen
Deiner Lieder würdig macht.


Bi Dag' un vœr sin egen Dœr –
Keem solken Tog vun Wesseln hęr,
Man lepen rinner, hartensfroh,
Weer man eerst Dœr un Klinken to.
Harr Hans keen Magen as en Pęrd,
Dat Binners harr sik buten kehrt. – –


Bald hat es die Müh als vergeblich erkannt.
Da gewahrts einen dicken, schlafenden Frosch
am Ufer. Den weckt es, der springt in die Fluth
und müht sich voll Angst unterm Wasser.


حبَّذا للدين والدنيا فتًى
حيثما كان سعيد الحركه
كل أفقٍ سار فيه ذكره
يا له سعدٌ ثنته بركه


归来却是渊明醉
锻炼那知叔度慵
野鹤本来天上物
长鸣真合对苍穹


artık cümbüşte yoksam geceleri,


Se queres sentir a felicidade de amar, esquece a tua alm
A alma é que estraga o amo
Só em Deus ela pode encontrar satisfaçã
Não noutra alm
Só em Deus — ou fora do mund
As almas são incomunicávei
Deixa o teu corpo entender-se com outro corp
Porque os corpos se entendem, mas as almas nã


Hő keblemből ezt a szivet
Végre hát kitépem,
Egy igaz-gyöngy értékét tán
Véle csak fölérem;
Ah de szívem is birod már,
S minden dobbanását -
Ily szegény és gazdag együtt!
Vedd e köny hullását.


Vejo estas piedras
de fondo inevitable
en el carcaj
la vetustez la carcoma
la sustancia viscosa
desollada
como si el tiempo se acabara


Alma interior en laberintos de oro,
sombra vistió, como la nube al rayo,
Argenis Castellana de Barclayo,
y fénix de la pluma de Heliodoro.


Sie fühlt hinein, obs nit zu warm,
Und weint dazu, das Gott erbarm!


Cuido mi cuerpo moreno
como a un suntuoso marfil.
Cuido mi cuerpo moreno
para que de gracia lleno
sea del pie hasta el perfil.
Copa con vino de vida,
vaso con miel de pasión.
¡Copa con vino de vida,
y un ascua viva encendida
en lugar del corazón!
¡Oh, mi amante, te lo ofrendo
como un regalo de amor!
¡Oh, mi amante, te lo ofrendo
en el engarce estupendo
de mi chal multicolor!
Sangre-fuego, carne-cera,
olor a sol y a panal.
Sangre-fuego, carne-cera...
Te lo doy como si fuera
un raro bronce oriental!


Hier ist es, wie ich's aus der Brust mir spülte,
Wie ich's in scharfgeschliffne Formen legte,
Vor roher Hand mit einem Zaun umhegte,
Beglückt, daß ich das Herz mir endlich kühlte.


Třikrát čet jsem vůli bohů,
nám co ohlásila vždycky,
výstrahou i kynem v boj byl
mraků vír nám fantastický.


أَنشِد فُدِيتَ أَبَا حَفصٍ وَسَيِّدَنَا
بَيتاً فَفِيهِ لِسِرِّ الحَالِ إِفصَاحُ
كَفَاكَ نِيلُ وَمصرُ أَرضِ شَاطِبَةٍ
لَو لَم يَكُن في عُبَابِ النِّيِل تِمسَاحُ


Vuela un gentil espíritu a mi lado
que de invisible claridad me llena
y se queda en mi pecho sepultado


Ich möchte so gern wie ein Vogel
Durch die Lüfte fliegen.
Ich möchte so gern wie ein Löwe
In der Wüste liegen.
Ich möchte so gern wie ein König
die lange Weile besiegen.
Doch der Glanz der ewigen Sonnen
Begeistert mich heute nicht.
Ich habe Vieles begonnen.
Doch das macht noch kein Gedicht.


Vendramin, das Haupt der Weißen,
Von Ravennas ältstem Adel,
Weise, mild, ein Greis voll Tugend,
Heute nacht ward er ermordet
Auf der Straße nach Forli!


Das müssen wir lachen/ die Kräntze zubrechen/
Wie sehet Ihr/ Schöne/ so sauer uns an?
Ins Kloster zu ziehen war Euer versprechen.
Nun habet Ihr dieses nicht wacker gethan!
Es geben Euch heute
Das letzte Geleite
Die Freunde dazu:
So kommet die Jungferschafft auch zur Ruh!


Lőn birónak nagy haragja.
»Te vagy az a gaz haramja?...
A hollók rég rád ehültek,
Lakomára még ma gyülnek.«
S három hajdu futva vágtat
Összehívni a birákat.


吟入梅花倚树腰
不知声撼雪飘飘
山翁只道春无力
半日黏须未肯消


Zum euserstem ist Alles nun gebracht,
Und bin auch recht zum euserstem gebunden!
Ach Hiobsfreund! Ich lig in Hiobsnacht!
Eur helfen ist nur Hiob tiffer wunden!
Ach wär es so, wi man gedenkt,
Wo würd ich itz, mein Gott, versenkt?
Allein mir ists dis alles wi ein Nichts!
Drum jauchtzt mein Geist! Gott tödtet unser Ichts.
Zerstükke mich, Jehovah, voller libe:
Zerdrükke fort, was meine werk und tribe.


Genoß und sang! Dort fliehn sie, Freund' und Fluren,
Genossen und verloren mir,
Wie Lenz', ach! nimmer, nimmer wiederkehrend,
Freund, wie uns einst die Welt! –


طَلَعَ الفجرُ ووافى مُشْرقاً
هو هذا مُشْرقٌ في المَشرقِ
قامَ في الشَّامِ لهُ جَلْجَلَةٌ
بعدَ أنْ أُدْفنَ تُبْدي رَوْنَقي


荆渚北堂宁圣善
棠阴东阁别严君
雪村山馆思亲梦
二十馀宵两处分


Plötzlich die Atmosphäre
Zerschneidet scharf und fahl
Langsam die gelbe Mähre
Des Börsenfürsten Baal.


绿梢红萼虽能画
素艳清香不易吟
乱土无人逢驿使
江城有笛任君吹


Pois brasileiro, caboclo,
39 ano Feitos onte
 Mas não chegou ninguém,
remando de cano Ninguém veio
pelas águas dos remansos,
— curimatãs, tucumãs —
ninguém chegou lá de longe
varando a noite do vento
para amanhecer na festa
do meu dia aniversári
()


Hú – zatřás jím běs v nitře zlý.
Jsa žlučí všecek zahořklý,
chtěl založit si vlastní list
a na padrť v něm všecko zhníst,
měl plno jiných záměrů,
v tiskárnách ne však úvěru.
Svět pojal proto v nenávist,
byl postrachem všech ptačích hnízd,
rval květné sněti se stromů,
kam vstoup, tam vnesl pohromu –
a brousil zvlášť si zloby dýky
na staré vůkol usedlíky,
že zetěm ho mít nechtěli
a dveře před ním zavřeli;
lál vlastenectví advokátů,
že zpátečnickou roli hrá tu,
že bombastický je to žvast,
a smál se rýmům vlast, past, mast,
ba i dva mistry klasiky
za uši chyt jak králíky,
že nuly jsou, zle jal se křičet
a toporné jim verše vyčet,
že beznervně jsou zakyslí
a vývojově nemyslí,
že všecka jejich dlouhá práce
jest papírová dekorace.
Však čím víc křičel, žel, ó žel,
tím méně posluchačů měl,
až posléz bez vší ozvěny
sám zůstal vztekem zelený.


To všecko miláček můj Vergil líčí,
sám jistě viděl v živých snech ty hrůzy,
jak já v snu dnešní noci slávu tvoji...


Aj, modlíš se, máš růženec,
leč strachem ztrácíš dech;
když není v krčmě vína již,
nač nad vraty je věch?


Já myslil na to, z korsa toho
až posledně bych domů šel – –
co v davu tom je o jednoho,
jenž denně se tu procházel!


Aus ist es mit dir,
Mein Haus hat kein Thür;
Mein Thür hat kein Schloß,
Von dir bin ich los.


Másnap a Rákosra gyűlést parancsoltam,
Hol szép színnel mindent magamhoz csatoltam.
A vár-általadás törvényje a’ leve,
Mit Állhatatlanság tanácsosné teve:
Hogy a várból én is mindjárást kimenjek,
A várat rontani benne ne pihenjek,
Vitézim bűzhítnék a levegő eget,
Vagy tán szereznének francia szőnyeget.
De mikor kedvem lesz benne mulatozni,
Ne merjen senki is akadályt okozni.
Aláírja magát az Állhatatlanság,
Hogy örökké légyen másolhatatlanság.
Ő pedig azt mondja, hogy Pendelbergia
Minthogy nemcsak fővár, de akadémia.
A tudományoknak oly bővibe vagyon,
Hogy más oskolákat mind felűl haladjon,
Lehessen bémenni némely tanulóknak,
Kivált a nőtelen, friss tráncsírozóknak.
Krutz kriminal! ezen nagyon felborzadék,
Haragomba ilyen erős törvényt adék,
Hogy vérontás alatt nem szabad bémenni
Senkinek, vagy lábát küszöbén bétenni.


»O Vogel, wärst du eine Henne doch,
Dein Nestchen hättest du, im Ofenloch.«
»Weh, weh, viel lieber ein Adler noch,
Viel lieber ein Aar mit gebrochnen Schwingen!«


O mar, — turquesa enorme, iluminada,
Era, ao clamor das águas, murmurando,
Como um bosque pagão de deuses, quando
Rompeu no Oriente o pálio da alvorad
As estrelas clarearam repentinas,
E logo as vagas são no verde plano
Tocadas de ouro e irradiações divinas;


维扬服制擅江南
小阁炉烟沈水含
私买琼花新样锦
自修水递进黄柑


Lo don de la fortezza
t'à data estabelezza


Proti tobě pod okap v dešti schoulen
stál jsem v dumách nejednou, patře k tobě,
chmurný svědku nejstarší minulosti
otců i dědů.


'Tis thus life's chearful seasons roll away;
Thus threats the winter of inclement age;
Our time of action but a summer's day;
And earth's frail orb the sadly-varied stage!


Oft will es mich gelüsten,
Die Falsche ganz zu fliehn,
In Wälder und in Wüsten
Mit Dir allein zu ziehn;
Denn will ich Dein mich freuen
In rechter Innigkeit,
Muß ich ihr Treiben scheuen,
Das immer mich zerstreut.


O caro di mia vita et ricco pegno,
Deh, qual pietà pur mi ti reca a mente?
Deh, perché omai per me quel non si sente,
Se io son di udir le tue parole degno.


	Pensando, lasso, al tempo ch'i' ho perduto
amando te, or grave doglia sento;
ché, se amante amar fu mai veduto,
con fede amava te per ognun cento,
tanto che 'l tuo amor, di vertù spento,
mi prometesti; e poi tradito m'hai.


Weilt von den Frauen, die sein Kuß beglückt,
nicht eine hier, daß sie in Todeswehen
dem vielgeliebten Mann die Kissen rückt? –


De repente aprendemos
que as palavras sozinhas
não tecem a poesia
que só podemos tratá-las
ao calor da vida
e mesmo da melancolia
retiramos o mel da esperança


„Já,“ pravil Roháč, „vešel Novou branou.
Ach to byl horký tanec, věřte pane!
a nebylo to jistě naší hanou,
že muselo být město přece vzdané.
Já na hlavní byl poště v první vřavě.


Umsonst erfährest du, daß in dem Schutte hier
Leibniz begraben liegt; und dieß verdankst du mir,
Denn ehmals sagt' es nur für Geld der Küster dir.


Mi értjük egymást; ez az erdő
Az én királyi palotám;
E mennyezetes mohos csertő
Trón, bölcső, páholy, nyoszolyám.


Das boͤſe Meer/ das heute brauſet/
wird morgen ſtill’ und milder ſeyn.
Wenn Boreas hat außgeſauſet/
ſo tritt ein linder Zefyr ein.
Du nur verletzte Charitinne
bleibſt ſtets auff deinem harten Sinne.


Liebsten/ glaubt: es geht aufs scheiden/
Ich kan/ weil ich nun muß leiden/
Vnd zum Thron gehn durch viel Schweiß/
Nicht essen mehr die Oster-Speiß.