O Wohlgebohrner Herr!
Was kömt mir vors Gesicht?
Was lese ich von dir? Was vor ein schön Gedicht,
Und nette Parodie hör ich von dir erklingen?
Weswegen wilst du denn mir jetzt zu Ehren singen?
Galanter Cavalier! was fällt dir doch nur ein?
Ich hab ja nicht das Glück mit dir bekant zu seyn,
So hab ich dir auch nie den kleinsten Dienst erwiesen,
Und du hast mich so groß verehrt und hochgepriesen.
Ich kenne meinen Kiel, ich kenne meine Kraft,
Mein Kiel hat warlich nicht die schöne Eigenschafft,
Die du von mir gerühmt; ich solte zwar die Gaben,
Die zu erheben sind, und die du lobest, haben.
Dir hat die Höflichkeit die Feder nur geführt,
Du hast mit Zärtlichkeit die Strophen ausgeziert.
Allein, was wird denn wohl die Wahrheit darzu sagen?
Sie wird dich, und mit Recht, beym Musen-Chor verklagen.
Dein Kiel preist mich zu stark, er hält von mir zu viel.
Ja, schriebe ich wie du, ja wär mein Saytenspiel
So schön wie deins gestimmt, so möcht es wohl noch gehen;
So aber muß ich mich von dir beschämet sehen.
Gelehrter Edelmann! du hast mich roth gemacht;
Du hast mich sehr verfärbt. Vielleicht hast du gedacht,
Mir ein Sirenen-Lied mit Anmuth vorzusingen,
Um mich dadurch zum Stolz und Hochmuth aufzubringen.
Du hast mich scharf versucht. Ich hatte gnug zu thun,
Daß ich hier nicht gefehlt. Doch kan mein Geist nicht ruhn,
Indem er stets gedenkt, ob mich – – – Bogen
Mehr als dein reitzend Lied zur Frölichkeit gezogen,
Und mich vergnügt hat? Wo aber bleibt der Dank
Vor deine Höflichkeit, vor deinen Lobgesang,
Und mir erzeigte Ehr? Ich seh mein Unvermögen
Den Dank nach Schuldigkeit und Wunsche abzulegen.
Drum sieh, Geschickter Herr! jetzt diese Zeilen an:
Ich danke dir, so hoch ich dir nur danken kan.
Nimm dieses gütig auf; Zeit und Gelegenheiten
Die werden mich noch schon zu etwas anders leiten,
Das mich der Schuld befreyt, in der ich bey dir steh.


Como al salir del sol se muestra el cielo
más claro y más alegre y más gozoso,
y como en el venir de abril hermoso
de flores se matiza y lustra el suelo,


Elle n'a pas treize ans ; fillette à peine éclose,
Sa bouche en fleur a l'air d'une petite rose.
Avec un doux ruban d'azur autour du cou,
Elle va devant elle et sans savoir jusqu'où.
Affamée elle mange et dévore des pommes
Avec ses dents de nacre, et regarde les hommes
D'un air effronté, mais cependant ingénu.
Elle se réjouit de montrer son bras nu
En lorgnant au bazar quelque bijou de cuivre.
Si parfois un passant fait mine de la suivre
Et semble affriandé par ses minces appas,
Vite elle fait la dame et ralentit son pas.
On voit je ne sais quel mystérieux délire
Et quel affolement dans son vague sourire ;
Et pourtant, malgré son manège triomphant,
Elle a bien l'ignorance auguste de l'enfant
Dans ses yeux pleins de grâce et de mélancolie.
Oh ! quel deuil, la naïve innocence avilie !
Chantonnant son refrain comme un oiseau bavard,
Elle va sans repos le long du boulevart,
Traînant son corps fragile et son âme tuée,
Pauvre petite, hélas ! déjà prostituée.


„Zmlkni, zrádce!“ – „Zlolajný pse!“ –
„Zpátky!“ soptil divý nával...
„Ticho!“ – Burislav sám volal,
darmo žezlem v hluk ten mával.


牡丹过后看红药
赖有藏春得少留
恰似隋宫千彩女
锦帆一夜下扬州


il caval greco che subverse Troia
col sanguinoso vespro siciliano
coi miseri finir de' Filistei


Dlouho se smáli. Teď přešel je smích
a na srdce studená hrůza jim sedá.
Leč zatím již, zváživši vinu a hřích,
meč plamenný bohyně k úderu zvedá.


»Nein! aus dieses Knaben Händen
Fodr' ich nicht des Vaters Schuld!
Hab' Erbarmen, meine Seele,
Fasse noch dich in Geduld!


Szüz nympháknak vig utczái!
Ugy tetszik, hogy újulok,
Dryadesek palotái,
Ha hozzátok járulok.


Blutrache, heilig, alt Gesetz,
Wie unsre Götter und Eichen,
Vor dir muß unsers Hauses Fried'
Und Liebe mir heut erbleichen!


Někdy vzkypí moře jí až k vrcholu,
pěnu stříkne do pevnosti;
zápasí pak s mořem pospolu,
až se otřásá pak v hlubokosti.


Mujer. Palabra rubia,
de miel. Vaso de oro.
Persistencia monótona, de lluvia.
Silencio puro. Balbucir sonoro.
Mármol o bronce. Simulacro.
Corporeidad rotunda. Lanza
de emoción. Fuego sacro.
Cumbre de todos los instintos. Danza.
Médula de lo ignoto. Áurea vedija
incoercible. Vientre de los nombres.
Arca de la eternidad. Hija
del Hombre. Madre de los hombres.


Sobre los bosques, sobre ciegos muros,
Sobre la espalda de la amada,
Sobre los yermos de mi patria
Yo me encendí de cólera
Y he grabado con vientos este despojo.


Mein allerfeinst Liebchen
War die schönst in der Sonn,
Verblendet die Sonne,
Verdunkelt den Mond.


Frei Dover, deines Reiches Wall, frei London, deine Stadt,
Und deines Rechtes überall wahrt' ich an deiner Statt,
Ich war Altenglands Schild und Helm« – da sprang er auf im Schmerz –
»Doch du, Herr König, bist ein Schelm und nicht ein Löwenherz!


Komu líhoviny voní,
zhusta pozdě bycha a honí;
výdělkem si hrdlo spláchne,
a byt jeho nouzi páchne.
Nač ti kořalky je třeba,
rodina-li nemá chleba?
Pijan, lenoch, nezdara,
o děti se nestará.


Překrásný se mu zdál sen,
že měl devadesát žen,
jedna hezčí nežli druhá,
samá krajka, samá stuha.


Dies alles ist mein,
Und, Röschen, auch dein,
Sobald wir uns ehlich verbinden;
Dann werden uns schnell,
Wie Perlen im Quell,
Die hüpfenden Tage verschwinden.


Oui, deux mots, le silence même,
Un regard distrait ou moqueur,
Peuvent donner à qui vous aime
Un coup de poignard dans le cœur.


Wer glaubet, der ist groß und reich,
Er hat Gott und das Himmelreich;
Wer glaubet, der ist klein und arm,
Er schreiet nur: Herr, dich erbarm!


Хаз-Булат молодой
*
!
Я тебя не снабжу
золотою казной:
сам без денег сижу…


scheint uns jung und frisch der Frühlingsmorgen,
wenn der Feind der Nächte, strahlgewappnet,
seinen Lichtspeer schleudert über dunkler
Wolken Wälle.


»Ach, ach, wie dürstet mich!« schreist du, du schönster Fürst.
Hier ist kein süßer Wein, daß du erlabet wirst.
Dürst' immer! Aber ach, du schreist aus aller Kraft!
Da hast du, Bräutgam, nim den gallgemischten Saft!
Nim Bräutgam, Bräutgam, trink! »Wem bring' ichs?« fragest du.
Trink mir es auf der Welt Gesundheit, Jesu, zu!


Tupou všednost vzorem stavěli mně
neznajíce krásy jemné tepny!
Či má vědomí kdy schýlit týmě
před pomluvou všednosti, té klepny?


Du bist zwar an Liebreiz der Cypria gleich,
Doch nicht so empfindsam, für Liebe so weich;
So schmelzend, wenn Liebe Fühlenden spricht:
Amalia – leider! so bist du noch nicht!


¿Qué tan nueva es la existencia
cuando nos aborda para descubrirnos?
¿Qué tan grande es abrimos, cuando descubrimos
la existencia, abordándonos de instantes para acumularnos?
¿Qué tan grande es la conciencia
que acumula y guarda, que recuerda y

convertida en sueños
nos redime de las circunstancias?
¿Qué tan antes de existir ya fuimos,
qué clase de sombras o sueños somos,
enanillos convertidos a presentes del mundo?
Yo me sorprendo de mi y , porque me veo
prefiero pensarme más allá de mi mismo.
Honestamente nos descubrimos

al incrustarnos
en existir.


渊微造化古犹今
周孔羲皇一样心
不是盘旋周孔脚
羲皇心地若为寻


E, rivolto ad Amor, l’horribil mostro
disse: «Far che la Morte amante sia,
questo solo mancava al regno vostro».


Doch, wir sind an unserm Orte
Nicht ein wenig schuld daran,
Da sind lauter leere Worte,
Niemand giebt ein Spielgen an,
Und wer Lust hat anzufangen,
Kan nicht Audientz erlangen.


Sie lässet erklingen
Ihrer Stimme Getön;
O du boshafte Hexe,
Wie klingt es so schön!


Scheint die Sonne, scheint die Sonne,
Hängt sie sich an einen Baum,
Bleibt im Haus und rührt sich kaum.


Nun nimm die Welt nur gänzlich hin,
Dich hält, statt ihr, mein Sinn.
Du kannst mich ergötzen,
Bist würdig zu schätzen,
Verzückst mein Gemüte,
Fängst Herz und Geblüte
Und alles was ich bin.


La sacristie, hélas ! fait un deleatur
Du mystérieux Dé qui sert de majuscule
Au mot DIEU flamboyant dans notre crépuscule ;
Elle éteint dans les fronts les rayons libéraux.
Vous mutilez des cœurs, ah, niais ! ah, bourreaux !
Et vous raccourcissez des âmes ! et vous êtes
Dans l'auguste forêt d'horribles ciseaux bêtes !
Vous tondez les instincts, vous rognez les cerveaux ;
Sur le patron des vieux vous taillez les nouveaux ;
De la création vous troublez l'équilibre ;
Ignorant que tout être est fait pour croître libre,
Pour donner telle fleur et vivre en tel milieu,
Que toute âme a sa forme intime devant Dieu,
Et que toute nature a droit à sa broussaille,
Vous tronquez des talents, de même qu'à Versaille,
Ô brutes, vous changez en pains de sucre verts
Le cèdre et le cyprès, géants d'ombre couverts,
Sans même voir, parmi vos bronzes et vos marbres,
L'humiliation de tous ces pauvres arbres,
L'ennui de l'oranger fait pomme, et le chagrin
Des ifs taillés en cône autour du boulingrin.


Ach Martha, du verwirrest dich
Durch vieles Wirken innerlich;
Nur Eins ist not: merk in der Stille,
Daß Gott dir nah und was sein Wille!


ma 'l vero Sole e 'l Corpo, or ch'altri il porta,
e gli angeli fra pompe e lumi sacri,
com'aquile ei raccoglie a sé volando.


Gespenstisch weht ihr Schleier,
Und überm Wogendrang
Im Winde schwebt zur Leier
Sehnsüchtig ihr Gesang:


清夜长吟动四邻
吟成人静独沾巾
不知此段缠绵意
天地相关复几人


Dich hör' ich Töne so wie Blumen pflücken
O Hulda, und es muß das Herz gesunden,
Mit Glaub' und Kraft' ist Una fest verbunden,
Und Clara blickt und spricht und singt Entzücken.


Da aber wie es an den Hingeknieten
vorüberkommt, die scheu von unten schaun,
da scheint es seinen Trägern zu gebieten
mit einem Hochziehn seiner Augenbraun,
hochmütig, ungehalten und bestimmt:
so daß sie staunen, stehn und überlegen
und schließlich zögernd gehn. Sie aber nimmt,


Hast du ein Buch, verkauf's, versauf's,
Der Weise ist der Trunkenbold.
Ihn suche, weise ist er, denn
Er wird bei der Parthie gleich sein.


Der Reiter ist ein Kind/ das Pferd ein langer Stecken/
das sol ein Rappe seyn/ diß hier und jens sein Schecken/
das ein Podolisch Roß; die junge Reiterey
reit auf den Weinmarckt zu; Sie rücket nun herbey


Had svíjí se v koutě, vlhká zeď
se hýbá jak rty v odpověď,
mech slizký na stupních – v něm krev
pobitých junů, rdoušených děv.


镜面波光倒碧峰
半湖云锦万芙蓉
去年荡桨香风里
行傍石桥花正浓


Kázal pán, by Pál ukoval okovy.
Skul. A pevně. Nevěděl, že – tatovi.


Konec kde by téhle pouti
byl, což vím to, bože milý?
Tisícerou věc bych prožil,
středem byl bych svého kruhu
a zas tečkou na obvodu,
až by šíp se zachvěl náhle,
doletěl a zastavil se,
péro by se pozatřáslo –


Duzzog, Duzzog! én megütlek.


Wozu denn das ewige Sorgen,
lieb Mütterchen! gib es doch auf!
Sorgen macht alles nur schlimmer
und ändert doch nichts im Lauf!
Auf deine alten Tage
möcht ich, daß froh du wärst
und nicht mit Gedanken um uns,
deine Kinder, das Herz dir beschwerst.


In dieser Maienwonne,
Hier auf dem grünen Plan,
Hier unter der goldnen Sonne,
Was heb ich zu singen an?


Neb se honiť na gondole,
po lagunách a tak dále,
a váš obraz blednout nechať
jako fresku ve Walhalle.


Nun ruhe, Hand, du hast genug geschrieben –
O deutsches Volk, wie hoch wirst du beglückt!
Jetzt aber will ich gehn und mich verlieben,
Wie sich das für den deutschen Jüngling schickt.


Por tanto pedir podes confiado
Quanto dar pode o mar, e a terra cria
Dês donde tem seu berço o Sol dourado,
Até lá donde vai dar tumba ao dia:
O metal, mais que todos desejado,
Toda a sorte de aroma, e especiaria,
O rubi, e a safira rutilante,
Aljôfar grosso, rígido diamante.


The mind, left free and uncontroul'd,
Makes pleasure all it's aim;
Youth will not now by age be told —
My dear, you are to blame.


Un ermite déchaux près d'un crâne blanchi
Cria Je vous maudis martyres et détresses
Trop de tentations malgré moi me caressent
Tentations de lune et de logomachies


ma dice nel pensier, fin che si mostra:
"Segnor mio Iesù Cristo, Dio verace,
or fu sì fatta la sembianza vostra?";


Deine Boten sind verwirret,
Werden Taubengleich gekirret,
Von der klarheit überwunden,
Durch di warheit eingebunden,
Weil si Gottes Finger merken,
Und ein unbegreiflich stärken,
Das si mehr und mehr erzittern,
Und von innen sich erschüttern.


Aber jetzt, wo eben der Propeller
Durch die Abendwolke wütend saust,
Geht man ängstlich und aus Vorsicht schneller,
Weil es einen unwillkürlich graust.


Hogy vítt ezerekkel! hogy vítt egyedűl!
Mint bástya, feszült meg romlott torony alján:
Jó kardja előtt a had rendre ledűl,
Kelevéze ragyog vala balján.


Nun gehts von neuem an, die Monden, die der Herr
Zu unsrer Schmükkungs-Pracht uns gnädig zugeleget,
Bis Er Sein Bräut'gams-Bild uns recht ins Herz gepräget,
Die eilen, und der Tag der Hochzeit näher her.


wisdom, goddess of each art,
That wakes the soul, and mends the heart,
Superior joy, whose influence bright,
Regales the sense, and glads the sight,
Thou source of every bliss on earth combin'd,
Absolve my frailties, and enlarge my mind.


Kam die Liebe zum Knaben gegangen.
Da die lang Ersehnte nun ihm nahte,
Weiß er kaum sein neues Glück zu wagen.
Freude, klare Freude gibt ihm alles;
In der Freude aber neu Verlangen,
Das die Freude oft zu Leide machte.
O dies Verlangen
Zu kühlen, an den Lippen festzuhangen,
Bis daß in süßer Lust der Sinn vergangen!
Und faßt dich einmal dieses tiefe Sehnen,
So darfst du nimmer wähnen, es zu füllen,
Und wollte dich umhüllen ganz die Liebe
Zu ihren schönen Freuden.


Я видал иногда, как ночная звезда
В зеркальном заливе блестит;
Как трепещет в струях, и серебряный прах
От нее, рассыпаясь, бежиНо поймать ты не льстись и ловить не берись:
Обманчивы луч и волнМрак тени твоей только ляжет на ней,
Отойди ж — и заблещет онСветлой радости так беспокойный призрак
Нас манит под хладною мглой;
Ты схватить — он шутя убежит от тебя!
Ты обманут — он вновь пред тобо


Ja: sein Gelächter fiel gleich Steinen
schwer in eure Götterruh,
denn er glaubt an jenen seinen Einen,
nicht an Euer Blindekuh.


Zaražen tu zástup stál a vyjeven.
Sotva že jen šepot zvolna proniká.
Nebeská však píseň nitra odmyká,
zvučí, zvučí, že ten pěvec mrtev jest,
ale píseň nesmrtelně zvučí z hvězd
a že bude roditi se věčně dál,
třeba tisíc jejích pěvců svět by sklál.


Godete, monna Lisa, co' pulcini,
godete con la chioccia e co' galletti;
ora non è chi, con fatti e con detti,
storpio vi doni a sì dolci lupini.


Mein Vater wohnete darinnen
Viel schöne Sommer lang, und fand
Vergnügen dran mit eigner Hand
Die zarten Bäume zu begießen,
Die dazumal von mir sich noch umspannen ließen,
Und nun so hoch empor gestrebt;
Hier hat mein Vater froh gelebt,
Wie in dem seligen Gefilde
Der erste Mensch mit seiner Braut.
O du nach eines Engels Bilde
Für mich so liebenswerth gebaut,
Hier will ich leben dir zur Seite
So glücklich wie der erste Mann.


Als dan an Tann/ vnd Linden/
An Buch- vnd Eschen-laub
Wird häuffig sich lan finden
Wol manch/ vnd mancher Traub.
Auch wird von Eichen-bäumen
Sichs honig pressen lan/
Vnd/ wie sichs kaum ließ träumen/
Das Oel von Felsen gahn.


Se in lieta vista e se in vera belleza
Pietà non trovo e ai mie' martir mercede
Che debio far se a tanta magior fede
Amor mi stringe quanta è più sua asprezza?
Che debio far se l'alma tanto apprezza
L'altrui beltà che suo gran mal non vede,
E che, se tanto el mio misero cor crede
A quel che in longo pianto el tiene e svezza?
Se amor, cason de la mia crudel guerra,
Come è bella, costei non fa piatosa,
Convien che per dolor che il cor più serra
Con magior pena quanto in me è più ascosa
Me sia dolce la morte amara e trista.


Kdo zná je, ví, co psáno jimi,
a pokud bude státi svět,
se nesmí prsty břidilskými
nic na tom kroutit, vytáčet!


Muto d'andare in Africa pensiero
Si commodo gli parve il luogo e bello,
Famigli e carriaggi e il suo destriero
Seco alloggiar fe nel medesmo hostello,
Vicino a poche leghe a Mompoliero
E ad alcun'altro ricco e buon castello
Siede il villagio, allato alla riviera,
Si che d'havervi ogn'agio il modo v'era.


farò qual peregrin, desto a gran giorno,
che ´l sonno accusa e, raddoppiando i passi,
tutto ´l perduto del camin racquista.


Da ch'el ti piaçe, Amor, ch'eo returni
ne l'usurpato oltraço
di l'orgoiosa e bella, quanto sai
alumagli lo core, che si adurni,
cum l'amoroso raço,
a non gradir ch'eo sempre traça guai.
E se prima entendrai
la nuova paçe e la mia flama forte
e 'l sdegno che mi crucïava a torto
e la cason per che cherïa morte,
seraivi en tutto acorto:
possa, se tu mi ucidi et àine voglia,
morrò sfocato, e fïemi men doglia.


Studenti dva byli kamarádi
dřív, než měli jedno děvče rádi;
tím však vyschnul jejich lásky zdroj,
proto vyzvali se na souboj.
Povědomo je mi do jista,
byl to filolog a jurista.
Aby vítěz ušel trestu
a nepřišel do arestu,
stál již povoz u silnice,
v němž měl odjeť za hranice.
Souboj odbýval se kdesi
na pasece mezi lesy.
Filolog měl první ránu:
právník klesl. „Už je v Pánu:“
zvolal vítěz, vida krve toky
a hned k vozu obrátil své kroky.
Sotva zmizel, právník křepce vstal,
neboť do pistol jen prachu dal,
míšek s krví vložil pod vestu,
aby, padna, vyhrál nevěstu.
Sebéře se a pln radosti
nad svou juridickou chytrostí
po pěšinkách pádí k dívce svojí,
by jí podal zprávu o souboji.
Vrazí do domu a letí po schodech,
až mu kvapem zatají se dech,
otevře a – hrom v to měl by prát:
tu již sedí – vítěz kamarád.


لِأَيِّ زَمانٍ يَخبَأُ المَرءُ نَفعَهُ
غَداً فَغَداً وَالدَهرُ غادٍ وَرائِحُ
إِذا المَرءُ لَم يَنفَعكَ حَيّاً فَنَفعُهُ
قَليلٌ إِذا رُصَّت عَلَيهِ الصَفائِحُ


Wird sie lange währen noch der Fremden Pein?


Mit mir machst du es leicht ein Ende
Denn was bin ich, der Schatten Kind,
O Vatter, gegen deine Hände
Die aller Dinge Meister sind?
Die Gestalt und Leben
Vnd Erhaltung geben
Allem nah vnd fern,
Die die Himmels-Scheiben
Vnauffhörlich treiben
Vmb den Angel-Stern?


Aniž se ty rovnej moři,
V něžto vody sladké jdou,
Jenž však ve svém vzdoru tvoří
Ze všech jenom hořeč zlou.


Slavným Ti heslem je posvátný kříž,
s lyrou Svou důvěrně k němu se bliž,
s něho jen spása jde národům všem,
co jich kdy živí a živila zem;
také náš národ Bůh na zemi živí,
u nás vždy činil kříž veliké divy.


Schwere Prüfungen mußte der griechische Jüngling bestehen,
Eh das Eleusische Haus nun den Bewährten empfing.
Bist du bereitet und reif, das Heiligtum zu betreten,
Wo den verdächtigen Schatz Pallas Athene verwahrt?
Weißt du schon, was deiner dort harrt? wie teuer du kaufest?
Daß du ein ungewiß Gut mit dem gewissen bezahlst?
Fühlst du dir Stärke genug, der Kämpfe schwersten zu kämpfen,
Wenn sich Verstand und Herz, Sinn und Gedanken entzwein,
Mut genug, mit des Zweifels unsterblicher Hydra zu ringen
Und dem Feind in dir selbst männlich entgegenzugehn,
Mit des Auges Gesundheit, des Herzens heiliger Unschuld
Zu entlarven den Trug, der dich als Wahrheit versucht?
Fliehe, bist du des Führers im eigenen Busen nicht sicher,
Fliehe den lockenden Rand, ehe der Schlund dich verschlingt.
Manche gingen nach Licht und stürzten in tiefere Nacht nur,
Sicher im Dämmerschein wandelt die Kindheit dahin.


ربَّ أعمى أصمَّني عنْ عذولي
آهِ مِنْ سيفِ طرفِهِ المغمودِ
قدُّهُ والذؤابتانِ رمتني
منْ طعينِ القنا وخفقِ البنودِ


Die Sünde der Welt ward allzu stark,
Gott will sie nun treffen in Nieren und Mark:
Der Engel der Pest hält schreckliche Runde:
Achthundert fielen in einer Stunde,
Die Häuser voll Jammer, die Straßen voll Leichen,
Am Himmel lodern flammende Zeichen,
Der pfundschwere Hagel die Saaten zerdrosch,
Es bebte die Erde, die Sonne verlosch: –
Tut Buße und geißelt das sündige Blut: –
Nur Blut allein macht den Herrgott gut.


Gott ist mit uns! – Der Hölle Nebel weichen,
Hinauf, du Stern, hinauf!
Wir türmen dir die Hügel ihrer Leichen
Zur Pyramide auf!


Und bleibt mir fortan immer nur
Das Hüttlein aufgethan;
So klag' ich nicht die öde Flur
Und nicht den Winter an.


Obdivujem také Penelopu,
Drůži Ulysovu, jako cnoty vzor;
Podobných snad najdem sotva v zemi kopu.
Skrz dvě lustra její manžel tropil spor
Proti Troji, podobný též čas
Po moři se toulal. Strojívala kvas
Často devercům svým; chasa lícoměrná
Outok tropívala: ostala předc věrná.


Die Erde wird dem Völkerfrieden nie freiwillig ihre Thore öffnen. Sie muß dazu gezwungen werden.


Von viel gar schönen Sachen
Ist sein Kütschchen beschwert,
Und wenn du wirst erwachen,
Sind sie dir alle beschert.


A tisztek a sinek közt csöndben állnak,
megdobban a szivük - látják amint
lihegve jő a tűzszemű vadállat.


Was in der Welt so mannigfalt
Ist zierlichs ausgeflossen,
Hat über ihre Wohlgestalt
Sich ringsum reich ergossen,
Des Himmels Kraft, der Erden Saft,
Den Durchglanz eingeboren,
Von dem empfing, den sie empfing,
Vom Sohn, den sie geboren.


Pod svadlým trsem vyhořalé trávy
se otevřelo lůno země sprahlé
a v něm tré křížův obrys mihotavý
Heleně zžaslé objevil se náhle.
Ve vlákně dřeva zpráchnivělém vkuto
tré hřebů s rudou stopou krve svaté...
Opodál v hluchém štěrku zavanuto
se vinulo kol píky rezovaté
obrazu plátno vetché, potemnělé
a nejdoleji v tmavých skalin lomu
smetány trosky Pilátova domu...


一枝月桂和烟秀
万树江桃带雨红
且醉尊前休怅望
古来悲乐与今同


Mně bolno hleděť na střechu,
když fouká to jak ze měchu
tím strouchnivělým šindelem,
jehož jsem strážným andělem.


A podivno: když věc ta uplynula,
vše změnilo se: když v té knížce čtete,
již markyz napsal, jiskry nenajdete,
jež zaplála by ještě v troudu šedém.
Ba věru, dnes už chápat nedovedem,
že číst se mohla. Tehdy vtipů roje
sršely přec z ní jako z ohňostroje
a dnes je šedivým a fádním čtením,
při druhé stránce takřka s rozhořčením
ji odhodíte... Onu knihu druhou


Ó, Lásko!


della fé data non è agual tempo;
e poi ne dirai quanto a te piace,
licenza avendo dirne in ogni tempo!»


Ich fragte zu den Sternen
Wohl auf in stiller Nacht,
Ob dort in jenen Fernen
Die Liebe mein gedacht.
Da kam ein Strahl hernieder,
Hell leuchtend, in mein Herz
Und nahm all meine Lieder
Zu dir, Gott, himmelwärts.


ونونِ صُدْغٍ زادني جِنَّةً
وربَّما يُعْذَرُ فِيه الجنُونْ
أَقْبل النوناتِ من أَجْلِه
حتى لقد قَبَّلت نُونَ المَنُونْ


Sì direm poi: – Questa celeste maga,
questa del nostro mar nova sirena
sana col canto, se col guardo impiaga. –


Zvěstujte našim, nepopsané kameny,
že ležíme tu mrtví jejich rodu,
jak svaté lásky zákon kázal vrozený
umříti pro život a pro svobodu
daleké vlasti: štít náš buď jim obranou,
vzletem, jímž padáme, ať oni povstanou!


Quando nostri Cristiani ebbon veduti
quelli tremila che facien ritorno,
inverso loro andâr come saputi.
Orlando prode, valoroso e adorno,
non aspettò che fusser descenduti
di quel poggio, ma sanza far sogiorno,
ispronò Vegliantino e col buon brando
verso di loro andò forte gridando.


Hier steh ich nun und schaue bang zurück;
Vorüber rinnt auch dieser Augenblick,
Und wieviel Stunden dir und mir gegeben,
Wir werden keine mehr zusammen leben.


A k smíchu je mi denně kolem vídat
ty, kteří šťastni, hlavu vedle hlavy,
o věčné lásce jdou se rozpovídat –
a za týden se více nepozdraví...
A za rok přijdou, sami, s tichým čelem
a v nudě jednotvárné
se z hloubi zachví, že kol v světě celém
vše věčně stejné – jenom srdce stárne...


Kmotr Kuňk dá málo řeči,
Žrout rozpíná zápony:
Bodácy se perou s meči,
A s Jotem Ypsylony!


Sieh, das war's, was ich zu mir gesprochen,
da ich noch in meinem Lande wohnte:
allzuoft empörte deine Güte
mein gerechtes Herz, da ich noch Kind war.
Darum hört ich nicht auf deine Stimme,
dachte, Herr, vor dir aufs Meer zu flüchten:
denn ich weiss, du bist barmherzig, gnädig
und von grosser, allzulanger Güte,
und des Übels, das du schon verhängtest,
lässest du dich reun! – So nimm, o Herr, denn
meine Seele von mir! Meine Augen
wollen diesem Volke deine Gnade
nimmer gönnen – lieber will ich sterben,
als vor seinen Sünden weiter leben!


Quanto il mio reggimento è ben fornito
di quei che Roma alzâro,
or non si vede ei chiaro?
Ché non pur di Fabrizio un sol c'è reda,


Es la muerte un antídoto dudoso
al veneno del mísero rendido,
que de propias desdichas sacudido,
libra en eterno sueño su reposo


Nevěrecká lživá četba,
doby naší strašná kletba,
smělé slovo, směšná pýcha,
mládeži zlé jedy míchá;
z takové-li otravy
národ dojde oslavy?


Und sie drückt die verschlungnen Hände vor die Stirne marmorweiß:
»Ich liebe dich, Leslie Gordon, Mary Stuart liebt dich heiß.«


Es war einmal! . . . . . . . . . . . .
es war einmal!


黄昏封印点刑徒
愧负荆山入座隅
却羡卞和双刖足
一生无复没阶趋


颗颗丹丸可疗饥
幽人处此最相宜
红尘不染云林净
妃子何由笑荔枝


Der junge Ritter sprach's und gebot;
Die Felsen im Bruch zerknallen,
Im Flammengewölk der Kalkstein loht,
Die Riesen des Forstes fallen,
Und stämmige Stiere keuchen bergan
Mit Sparren und Quadern, mit Sims und Altan,
Mit Balken und Säulen der Hallen.


Mirala pur; ma lo splendor c'ha seco,
e l'umor che degli occhi il duol t'elice,
forse, come son io, t'han fatto cieco.


Du Blondinchen bist so zierlich,
Aller Weis’ und Weg’ so nette,
Man gedenkt nicht ungebührlich
Also gleich der Minarette.


Jednou... pár set roků tomu...
naše země nebohá
z nebeského katalogu
smazána jest od boha.


Und als ich einst im Rosenmonde,
Auf dem duftenden Blumengras,
Unter dem Schatten der Lindenblüte
In der Ahndung Bilder tief verloren saß;
Sieh', o siehe da! hinter den Eichen,
Rings um mich, aus allen Sträuchen,
Schwärmte der heilgen Mädchen Chor
Gleich den Morgenlerchen hervor:
Und da sang ein Rosenmund,
Süß wie der Ruf der Ehre:


Und manche gehn in den entleerten Hecken
In kühlen Gängen, die schon voller Lichte,
Und schleifen mit den Füßen in dem Laube,
Und sitzen wieder sanft in den Verstecken.


Nemožno, aby vzňaly mé srdce do žhava
ty loutky, které matka s přívažkem prodává,
a ženy, pro kus chleba co tělo ztřísnily,
a ty, jichž smysly bída a práce ztupily.


Noch ist zu frisch, was wir erlitten,
Die Lebenswunde nicht vernarbt;
Noch ist der Friede nicht erstritten,
An dem so bitter wir gedarbt.


Ungnügsam Herz, warum bist du beklommen?
Was du so heiß ersehnet, stehet da!
Die Stunde der Erfüllung ist gekommen,
Du hast es, was dein Wunsch in weiter Ferne sah.


“Félénk öreg! légy egyszer nyugodtan,
Csak egy puszta kápolna áll ottan,
Hol szép hívem reám várni szokott,
Midőn őt látogatni jöttem.
Nekem drága és jeles hely, mert ott
Sok édes perczeket töltöttem,
Midőn elvonulva
Szív szívhez hajulva
Kedvesem ölelgettem.”


A tisíckrát ho hledám rukou v tmách,
kde jeho tvář, chci okem vyslíditi.
Jeť přítel můj – ten věčně věrný Strach,
tak má mě rád, jak duše moje žití...


„Csendes éj van: a hang lehallik bizonnyal;
Hallván, talpra keltek és jöttök azonnal,
Felmásztok Murányhoz s éjszaki oldalon
Kötélhágcsót leltek függeni a falon.


co' le fiere selvagge in boschi folti,
pascendo l'erbe, io bagnerò il terreno
di lacrimar: troverrò forse almeno
rimedio a consolar li affanni molti.


Lám, e mellnek bizton voltál
Rejtekében,
Bekeríte csontfalával
Bástyaképen.


Всех женщин все равно не перелюбишВсего вина не выпьешь все равно…
Неосторожностью любовь погубишь:
Раз жизнь одна и счастье лишь однНе разницу характеров, а сходство
В подруге обретенной отмечаПобольше верности и благородствА там и счастлив будешь невзначай…
Не крылья грез — нужней земному ногС полетами, бескрылый, не спешНе лучше ли, чем понемногу многим,
Немногой много уделить души?
В желаньи счастья — счасть ПовстречалисСошлис Живу Не в этом ли судьба?
На Голубой цветок обрек Новалис, —
Ну, что ж: и незабудка голуба…
Toila


Since mirth is good in this behalf,
At some partic'lars let us laugh.
Witlings, brisk fools, curs'd with half sense,
That stimulates their impotence;
Who buz in rhyme, and, like blind flies,
Err with their wings for want of eyes.
Poor authors worshipping a calf;
Deep tragedies that make us laugh,
A strict dissenter saying grace,
A lect'rer preaching for a place;
Folks, things prophetick to dispense,
Making the past the future tense,
The popish dubbing of a priest,
Fine epitaphs on knaves deceas'd,
Green-apron'd Pythonissa's rage,
Great Aesculapius on his stage,
A miser starving to be rich,
The prior of Newgate's dying speech,
A jointur'd widow's ritual state,
Two Jews disputing tête à tête,
New almanacks compos'd by seers,
Experiments on felons ears,
Disdainful prudes, who ceaseless ply
The superb muscle of the eye,
A coquet's April-weather face,
A Queenb'rough mare behind his mace,
And fops in military show,
Are so'vreign for the case in view.


Die Hand / so auch den Himmel hat
umspannet und getragen /
wird von der Rott (O Frefel That!)
mit Nägeln angeschlagen.
Die Füsse / so die Tugend-Bahn
nur giengen / man auch nagelt an /
diß nicht genug; sein Haupt man stach /
O Schmerz! ach! ach!
mit Dornen / daß das Blut herbrach.


Das Schwerdt das thät sie stechen
Durch ihr betrübtes Herz.
Gott woll nicht an ihr rächen,
Den Tod mit ewgem Schmerz!
Denn es wahrlich am Tage liegt,
Die Lieb überwindet alle Dinge
In dieser betrübten Zeit.


E il pellegrino s'indugiava, e stette
molto ammirando l'eremita agreste,
che aveva in odio lotte, risse e guerre,
che sazio e lieto, tolte ormai le mense,
sorgea dicendo: "Nella pace è il bene!"


První trávka zvadne,
první kvítko zhyne,
aby na jich místo potom
vzešlo kvítko jiné.


片言不合去何迟
又似当年在楚时
束帛蒲轮无报效
至今天子不迎师


Uma voz sonora e retumbante partiu do Ipiranga
e foi do mar aos Andes e do Prata às margens do
Amazona
E todos se ergueram violenta e instantaneamente
como um cadáver por virtude do galvanism
E soltaram o mesmo brado com voz entusiasta e
forte, e travaram das armas com a impavidez do guerreiro
e com a esperança do homem que pugna em favor da justiç
E a corrente que prendia um Império a outro Império,
fraca com o seu comprimento, estalou violentamente
em mil pedaço
E os dois Impérios soltaram dois gritos simultâneos;
— era de um lado o despeito do caçador que
vê fugir-lhe a presa, e do outro o contentamento da
águia quando pela primeira vez ousa fitar a luz do
sol e a balançar-se nos campos incomensuráveis do
espaç
E os homens, que eram livres, regozijavam-se com
a vitória do povo emancipado, e os que eram tiranizados
afiavam com mais ardor a espada da liberdade
nas escadas dos potente
()


Magnanima Umiltà, se i Fasci e gli Ostri
calchi con piè vittorioso, or come
sembra un Eco d'obbrobrii il tuo gran nome,
e vil nebbia di volgo a gli occhi nostri?


But chief let  the mighty City! speak
The full-exerted Genius of thy Reign.
Behold Her rise amid the lifeless Waste,
Expiring Nature all corrupted round;
While the lone  thro' the desart Shore,
Winds his waste stores, and sullen sweeps along.
Patch'd from my Fragments, in unsolid Pomp,
Mark how the Temple glares; and, artful drest,
Amusive draws the superstitious Train.
Mark how the Palace lifts a lying front,
Concealing often, in magnific Jail,
Proud Want, a deep unanimated Gloom!
And often joining to the drear abode
Of Misery, whose melancholy walls
Seem its voracious Grandeur to reproach.
Within the City Bounds, the Desart see.
See the rank Vine o'er subterranean roofs,
Indecent, spread; beneath whose fretted gold
It once exulting flow'd. The People mark,
Matchless, while fir'd by me; to Public Good
Inexorably firm, just, generous, brave,
Afraid of nothing but unworthy Life,
Elate with Glory, an Heroic Soul
Known to the Vulgar Breast: behold them now
A thin despairing Number, all subdu'd,
The Slaves of Slaves, by Superstition fool'd,
By Vice unman'd and a licentious Rule,
In Guile ingenious, and in Murder brave.
Such in one Land, beneath the same fair Clime,
Thy Sons, OPPRESSION, are; and such were MINE.


O trübe diese Tage nicht,
Sie sind der letzte Sonnenschein,
Wie lange, und es lischt das Licht,
Und unser Winter bricht herein.


De oll Stacker, dat lütt Gör,
Junker un Kossat,
rik, arm, dumm, klok – all een Dör,
all de sülwig Strat.


¿Temes, ¡oh Lisi!, a Júpiter Tonante,
y pálido tu sol sus llamas mira,
cuando Jove, del ceño de tu ira,
tiembla vencido y de querella amante?


Harpagus, der hat ein Auge, grösser als sein Bauch;
Dieses, was ihm gleich nicht nötig, das begehrt er auch.


Filha de branco que morreu na guerra
e de uma preta linda do Libolo,
o teu olhar até de noite encerra
todo o luar das lendas do Catolo!


Amartemática


potichu aspoň – ne v úděsu
strašlivých ran a otřesů,
ne po stech na ulici.
ne jako v guernici nebo šanhaji,
když krví děťátek mrhají
nestoudní loupežníci.


Ó, édes a költői lelkesülés,
Míg röpke terveket foganszva, vagy
Élvezve ihlet perceit, hevűl és
A múzsa csókjain kéjelg az agy;
De kínos a vajúdás és a szülés,
A kotló költőnek fájdalma nagy
Merengni édes, képzelegni jó,
Hanem soká nő meg az embrió.


纶闱放逐知何道
桂苑风流且暂归
莫问升迁桥上客
身谋疏拙旧心违


Slunce se rozlilo zlatým vínem se perlícím;
ani hroty z něj nečněly, pod hladí srovnána
minulost dávná i dnešek, sluncem pálícím
v údolí číši si zpívalo víno: hosanna!


Gieb mir, o du, der willig giebt,
Ein Herz, das nur das Gute liebt,
Und rein und heilig ist!
Mach andre groß, o Gott! Ich sey
Vergnügt und meiner Pflicht getreu,
Ein Weiser und ein Christ!


病身堪叹复堪怜
一盏寒灯照客眠
雨滴芭蕉风撼竹
萧萧瑟瑟破窗前


Sie, die als blauer Odem das Rund der Welt umhegt,
Im Mittelpunkt des Erdballs als Puls des Lebens schlägt
Und auf dem Schutt des Weltalls einst steht mit Gott allein,
Die Liebe zieh' auf ewig ins Herz dir flammend ein!


Meghalunk bár, - rendre dőlünk,
S zordon télnek zöldje nincsen:
De az uj élet csirája
Élve szunnyad gyökeinkben.


Schön bist du, doch gefährlich auch,
Dem Schüler wie dem Meister,
Entnervend weht dein Sommerhauch,
Du Kapua der Geister.


Sa mémoire vaillante et pure
A vaincu l'oubli meurtrier ;
A jamais dans sa chevelure
Verdira le divin laurier,


Si el militar consiguiera
Sin oler nunca la pólvora
Una y otra charretera,
Con sólo rondar esquinas
Y guiñar a las vecinas,
Y sin comprar en campaña
Al grito de viva España
Con su sangre la victoria,
   ¡Oh
qué gloria!
 Si, como a cada momento
Cambia de colores Úrsula,
Se alimentase del viento
Camaleona completa,
En vez de ser tan coqueta
Y exigir a cada instante
De su desdichado amante
Ya el collar, ya la basquiña,
   ¡Oh
qué viña!
 Si campase mi talento
Libre, inmune en mi periódico,
Sin trabas de reglamento,
Y yo escribiera solito,
Sin que nadie alzara el grito,
Para diez mil suscriptores,
Y no tuviera censores,
Ancha mostrasen la manga,
   ¡Oh
qué ganga!
 Si bastara la osadía
Con que llamo burro al prójimo
De más alta nombradía,
Y hacer en mi cartapacio
Caricaturas de Horacio,
Y mal traducir un drama
Para merecer la fama
Que a otros corona en el Pindo
   ¡Oh
qué lindo!
 Si el Gobierno..., pio, o tordo,
Sólo por cantar el trágala
Me diera un destino gordo,
Aunque fuera necesario
Que a algún digno funcionario
El ministro despojara
Sólo por mi linda cara
Donde no ha apuntado el bozo,
   ¡Oh
qué gozo!
 Si, comiendo a dos carrillos,
Mientras la voz de república
Esparzo por los corrillos,
me pagan por ser agente
De Carlos el pretendiente,
Y me tienen por grande hombre
Y ensalza el vulgo mi nombre
Porque escribo con veneno,
   ¡Oh
qué bueno!
 Pues siendo yo un mequetrefe
Me doy tono con las ínfulas
Y el alto sueldo de jefe,
Al pago que un subalterno,
Sin conocerlo el Gobierno,
Lo hace todo en la oficina
Por la asignación mezquina
De doce reales y pico,
   ¡Oh
qué rico!
 Si libertad sólo hubiera
Para frailes y canónigos
En la monarquía ibera
Bajo el cetro de Isabel,
Y a costa del pueblo fiel
Viviera de mogollón
Cubierto el hipocritón
Con la máscara del justo,
   ¡Oh
qué gusto!


Помн<ю>, Лила, наши речи вкрадчив<ые>,
Погасить не смели мы огня,
И, лицо от света отворачивая,
Ты стыдливо нежила менПомню, Лила, эти ласки длитель<ные>
(Жгучий дар девической руки),
Слишком томные и утомительные,
Помню кровь, стучавшую в вискО, любовь, как полусон обманчивая!
У запретной пропасти, дрожа,
Мы бродили, ласки не заканчивая,
К<а>к <волчки?> по острию ножС той поры, любовь и жизнь растрачивая,
[В трепете вечерней полутьмы]
Скольким мы шептали речи вкрадчивые,
Скольким клятвам изменили мИ когда, за горло цепко схватывая,
Злая страсть безумила меня,
В тело мне впивались зубы матовы


Vyniká tu nade mnohé jiné
Mocných Vršovců oukladný rod;
Sídla jich jsou ohavností brod,
V nichž mrav dobrý utone a zhyne.


Un queso, Carmen bella, me enviaste,
Paisano del ilustre Calatrava,
Y después una caja de guayaba...
Lo dulce y lo salado: ¡qué contraste!
Tú quieres dar con mi quietud al traste.
Con el dulce... pensé que te tragaba,
Y que el queso... (por cierto que hoy se acaba)
Con la sal que te sobra lo amasaste.
Y la que así mi gula satisfizo
¿Versos pide, no más? ¡Bondad inmensa!
Lloverán sobre ti como granizo.
¿Puedo negar tan leve recompensa
A quien tiene en su cara tanto hechizo...
Y tanta golosina en su despensa?


O benigno, clemente e giusto sire,
che pel nostro peccar volesti scendere
di cielo in terra e le tua grazie aprire!


Nad tím zaradovalo se peklo.
Strojil panoš právě skvostný kvas,
Vybídal tu nebe sboru hlas
Hanebnými zpěvy. Vše se leklo,
Když se zjevil pekelníků hluk;
Ostal viset v ustech hudby zvuk.


di questo ramo in quel cantando a volo
gir vede copia d'augelletti snelli,
quai molti insieme, e qual vagando solo.


Sur la place publique, afin qu'on le contemple,
À la douce pitié nous bâtirons un temple ;
Tous entreront, hormis le lâche et le méchant.


Věřme jen sobě, své práci a píli,
věřme jen svatému nadšení v nás,
věřme jen vítězství slovanské síly,
která si podepře krajní tu hráz,
věřme, že národ náš, veliká Sláva
s korouhví lidskosti za štítem práva
dobude korunu velebných krás!


断崖人立锦皴粼
翠袖娉婷不惹尘
独有玉姬来索笑
岁寒霜雪许为邻


ليت الذي يرسمُ القوسَ لي
يبتلي بالضروريّ مما تبقى من المسألة
ليته يُدركُ،
أو يتداركُ، حكمتنا المائلة


Sagt man, daß auf der Erden
Solch ein Magnetvogel Märchen sei,
Mein' ich, mein Herz könnte werden
Doch so ein Vogel, wird's erdenfrei.


Ticho domova je bílá vaselina
na rány těla, na rány mysli.
Ticho domova je vodorovný obzor,
jediný předmět ty na něm svislý.


non è questo il terren, dove al ciel piacque
mostrarsi tanto a noi largo e cortese?
non è questo il superbo alto paese,
onde il gran Federigo al mondo nacque?


¡Oh, vida desigual de los mancebos!
Mas, pues nos dan las aves este ejemplo,
yo he de probarle o le echaré del nido.


Der Führer hebt die bunten Schwingen,
Der kleine Wandrer folgt ihm schnell,
Er spricht »hörst du die Vöglein singen,
Im Garten singen sie so hell,


Kéž brzo Bůh mou zmírní muku
a zbojníkovi schromí ruku,
bych nevlídnému ulít’ hosti
jak bílý skřivan do věčnosti.


Er lehnt sein Haupt an Schiffesbord,
Ein Armes lang sprach er kein Wort,
Wohl zu derselben Stunden:
Was mir das Weib vorhergesagt,
Das hab ich nun gefunden.


Von den Klippen, wie verzweifelnd,
Stürzt der Wildbach in die Tiefe,
Und er brauset in den Schluchten,
Ob er bang nach Hülfe riefe.


Stín zašlé doby padá
mu v šedin svatý sníh,
však duše, ta je mladá
ve pravdy paprscích,
ta ztěžka jen a zvolna
mu z mraků vychází
přes místa smutku bolná,
přes bludů odkazy.


Wenige ihr, der einstigen Kindheit Gespielen
in den zerstreuten Gärten der Stadt:
wie wir uns fanden und uns zögernd gefielen
und, wie das Lamm mit dem redenden Blatt,


折尽东西柳
销魂自汉时
人言枝上鸟
总是一相思


[Hatalmas Igazság! tekints le papodra,
Ki szent borzadással hág fel óltárodra.
Itt van a jót s gonoszt megmérséklő fontod,
Itt a pallos, mellyel az embervért ontod.]


Ich, Herr Bräutgam, weis vorhin
Gnug umb ewren gutten Sinn,
Denn ich selbst hab' ewre Jugend
Erst geführt auff Kunst und Tugend.


Laß in allen Leidenswegen
Deine Leiden stärken mich,
Daß mein Leiden mir zum Segen
Mag gedeihen stetiglich,
Daß mein Herze Auch im Schmerze
Ohne Wanken liebe dich!


Dam hattalúi jesch hadarí
zidkát jeschúa simlatí
besót akúm liphné elí
ki jabo mélech liroti.


Ah ! n'allons pas en longue queue,
Chez ce traiteur de la banlieue


Ach! er wünscht nur meinen Schaden:
Gold macht, daß man Gott nit acht,
Pflegt zu Sünden einzuladen
Und das Herze sicher macht.
Lust verjrdischt das Gemüte,
Tritt aus der Vernunfft Gebiete.
Ehr' und Hoheit Stolz gebürt,
Der von Gott zur Hölle führt.


Dann wäre ja zurück das Paradies gewonnen,
In einen Freudenschrei das Klaggewirr zerronnen. –


Hle, Beránek jde bělorouný s výše
k mystické oběti,
vše srdce jako zvednuté lamp číše
Mu plají k přijetí,
a hlavy skloněny až ve prach země,
neb s oblaků sem stoupá přetajemně
Sanctus, Sanctus, Sanctus!


Na lístkách dešťné krůpěje leží,
růže i poupě, obě tak svěží!


Doch tröste dich, mein Herz, dir blieb
Dein Lieben, Hoffen, Glauben,
Auch guter Kaffee und ein Schlückchen Rum,
Das kann keine Skepsis mir rauben.«


Son più guise al piantar; ma questa sola,
Con più dritto tenor, vivace e salda
La nutrisce e mantien mille anni e mille:
Poiché 'nsieme col Sol piovosa e fosca
Monta la Libra in ciel, che già si bagna
Dentro e fuori il terren; fa' intorno al loco
Che ne vuoi circondar, due solchi eguali,
Ben divisi tra lor, tre piè disgiunti,
E due profondi almen: poi cerca il seme,
Fra quei lodati prun, del più maturo,
Del più sano e miglior; così tra l'acque
Lo poni a macerar là dove infusa
Del vil moco vulgar farina avesti:
Poi di sparto o di giunco in man ti reca
Due corde antiche in cui per forza immergi
L'intricata sementa; indi l'appendi
Sotto il tetto a posar nel verno intero:
Indi ch'a ristorar la terra afflitta
Le tepide ali al ciel Favonio spiega,
E ritorna a garrir l'irata Progne;
Ritrova i solchi tuoi fatti all'ottobre
E s'asciughino allor s'ivi entro fusse
Acqua o ghiaccio brumal; poi della terra
Che ne traesti pria confetta e trita
Gli riempi a metà; poi dritte e lunghe
Le sementate corde in essi stendi,
E leggermente alfin le cuopri in guisa,
Ch'il soverchio terren non tanto aggrevi,
Che non possa spuntar la gemma fuore
Nel trigesimo dì: ch'allor vedranse
Nascer ad uno ad un: dà lor sostegni,
Dona la forma allor; ché i buon costumi
Mal si ponno imparar chi troppo invecchia.


Ach, mladším přál bych sobě být –
žel, stár jsem už a chud –
za lepší cíp bych život chyt',
což mám z těch milých dud?
Nic, zhola nic a zase nic,
jen zpěvného kus hoře;
ej, rád bych slunci vyšel vstříc
tam k nám, ke Kutné Hoře!


Leurs pavillon
La lune qui sefface


Hab immer das Meer so liebgehabt,
Es hat mit sanfter Flut
So oft mein Herz gekühlet;
Wir waren einander gut.


Weit in das Land die Ström ihr Silber führen,
Fern blau Gebirge duftig hingezogen,
Die Sonne scheint, die Bäume sanft sich rühren,
Und Glockenklang kommt auf den linden Wogen;
Hoch in den Lüften Lerchen jubilieren,
Und, so weit klar sich wölbt des Himmels Bogen,
Von Arbeit ruht der Mensch rings in die Runde,
Atmet zum Herren auf aus Herzensgrunde.


Menschen, Widerspruch im großen Ringe,
Räthsel in der Kette dieser Welt,
Zwischen Thier und Engel Mitteldinge,
Durch Vernunft geadelt und entstellt.


О чем шумите вы, квасные патриоты?
К чему ваш бедный труд и жалкие заботы?
Ведь ваши возгласы России не смутяИ так ей дорого достался этот клад
Славянских доблестей… И, варварства остаток,
Над нею тяготит татарский отпечаток:
Невежеством, как тьмой, кругом обложена,
Рассвета пышного напрасно ждет она,
И бедные рабы в надежде доли новой
По-прежнему влачат тяжелые оковы…
Вам мало этого, хотите больше вы:
Чтоб снова у ворот ликующей Москвы
Явился белый царь, и грозный, и правдивый,
Могучий властелин, отец чадолюбивый…
А безглагольные любимцы перед ним,
Опричники, неслись по улицам пустым…
Чтоб в Думе поп воссел писать свои решенья,
Чтоб чернокнижием звалося просвещенье,
И родины краса, боярин молодой
Дрался, бесчинствовал, кичился пред женой,
А в тереме царя, пред образом закона
Валяясь и кряхтя, лизал подножье трон


Ser excelente doce ira
na senhora muito assenta,
nem faltará quem requeira
um bolinho de mãe Benta.


Kedves rózsám, isten hozzád.
Adjon isten arany zablát,
Arany zablát a lovadnak,
Aranyos kedvet magadnak!


De Leutnant von Karfunkelstein,
De kümmt tau Hus, dunn liggt dor ein
Inladungskort up sinen Arbeitsdisch.
(So würd de Disch gewöhnlich heiten,
Wil doran drunken würd un eten
Un af un an ok spelt en beten
Mit Rechtsch un Linksch; doch dat dürwt keiner weiten.)
Kort, up den Disch, dor liggt de Kort,
Un as hei s' nimmt un sick besüht,
Hadd hei binah vör Ärger rohrt:
Dit schöne Middageten hüt!
De gned'ge Fru von Diamant
Was in de ganze Stadt bekannt,
Dat sei am besten ded traktieren,
Un in 'ne Stun'n süll hei marschieren!
Un dortau was – »nein, wie infam!« –
De Witwe ok sin Herzendam.
Hei hadd so girn hüt bi ehr seten,
An ehr Gerichten satt sick eten,
Denn heites Hart un hungrig Magen,
De seten bi em dicht tausam! –
Un't was ok würklich ganz infam!
Doch dor helpt nicks, dor helpt kein Klagen,
Hei müßt marschieren, dat müßt sin.
Hei röppt nu sinen Burßen rin
Un seggt em ganz genau Bescheid,
Dat hei unmäglich kamen künn.
»Weißt du's nun auch?« – »Herr Leutnant, ja!«
Un uns' gaud Jochen Päsel geiht.
Den Leutnant föllt wat in, hei ritt
Dat Finster up un röppt em nah:
»Und dann bring gleich das Essen mit.«
Un Jochen Päsel kümmt tau'r gned'gen Fru.
»Was gibt's, mein Sohn, was bringest du?«
»Empfehlung von'n Herrn Leutinant
An gned'ge Fru von Diamant,
Un was mein gnedigst Leutnant wär,
Der kem heut nich zu's Essent her,
Denn nach 'ner guten Stunde schon
Müßt allens gnedigst abmarschieren,
In Woldek wär 'ne Rebellion,
Un täten hellschen rebellieren
Von wegen einer Holzgeschicht,
Un dorüm könnt Herr Leutnant nicht.«
»Das ist ja schad, das tut mir leid!«
Un Jochen Päsel steiht un steiht
Un ward de Feldmütz dörch de Knäwel wringen.
Sei fröggt, worüm hei denn nich geiht?
»Das Essent«, seggt hei, »süll ich bringen.«
Na, sei is denn en lustig Wiw,
Dat up en Spaß sick gaud versteiht,
Un seggt tau em: »Na, täuw, denn bliw
Man noch en Ogenblicking hir.«
Un in en blotes Ümseihn wir
En groten Korf vull Eten packt
Un Jochen Päseln upgesackt.
De dröggt denn munter dormit furt.


Sallo come io chi l'ha provato et prova,
che i vecchi son scacciati per li novi;
tu che me scacci impara, cavriola.


Dort unten werden ein'ge Trost empfinden.
Wir mögen, wenn die Leiden uns umnachten,
Nicht Glück noch Ruhm, nur größern Schmerz betrachten.


A já jsem světlo, v němž do krásy zraje
obilný tvůj klas, tvé jablko granátové,
v ohradu v něm zkvétá křoví šeříkové,
vonnou houští chrání lilií tvých háje.


Bleib/ höchster schatz/ ô mein Sapphier/
O mein Orion/ bleib bey mier/
Du Hoffnung der Verzagten;
Du Himmels-tau befeuchte mich/
Du Schönstes Manna zeige Dich
den Armen und Verzagten.
Laß nicht dein Licht
hier auff Erden tunckel werden/
Laß den Deinen
hier dein Wort noch ferner scheinen!


Dat lütt Gör danzt di up din Schört,
du lickst em, wenn he blarrt –
dat grot, dat grot, dat stött un peddt
di eens noch up din Hart.


Ty jsi byla panovnicí
a já vojevůdcem byl,
bojoval jsem, až jsem tobě
vlastní lásku podmanil.


To víno z minulého roku,
jež uzamčeno v klínu země
v dužinách okovaných sudů –
to bouří vždy a zakalí se
a bije v stěny věznic svojich,
když nahoře pod března teplem
na osluněném svahu vinic
vyhání réva mladé lístky
a drobné úponky své vzpíná
jak filigránské prsty, toužíc
se zachytit a povznést, vzhoupnout...


na zem vedle bratra smířeného
a celá se tlupa divých Turků
kolem hnala jako bleskným vírem. –


Anderwerts hab' ich gelesen,
Daß die heiss' und rege Gluht,
Eben auch ein fliessend Wessen,
Wie die Luft und wie die Fluth,
Daß, wie jene, voller Kräfte
Sie sich an die Cörper hefte,
Die dadurch zusammen gehn,
Folglich auch aus Feur bestehn.


Die Sklaven sollen vergehen,
Gelobt sei Wilhelm Tell,
Durch sie Tyrannen bestehen,
Die Freiheit steht durch Tell!
So wurden frei die Brüder,
Der Himmel ward ihr Haus,
Es schallten frohe Lieder
Wär diese Zeit nicht aus!


Die Aeuglein wurden wieder klar,
Das Herze jeden Kummers bar, —
Sie wußte, mit dem Flieder
Kam ihr der Liebſte wieder.


Csak még, ha téged látlak, a vágyad bús szemérmét
és tétovázó ajkad, ahol nevem lakik:
olyankor leborulnék anyád s apád elébe,
hogy vérüknek egy cseppje felszállt az agyamig.


Mir auch weinet, auch mir, Wonne! das Mädchen Dank,
Küßt mein zärtliches Lied, drückt es an ihre Brust,
Seufzt: Du redlicher Jüngling,
Warum barg dich die Gruft so früh!


Und oft bei Nacht dort oben,
Wenn hoch die Wolken gehn,
Das Haupt vom Kranz umwoben
Sieht sie der Schiffer stehn.


Das Goldhärlein flog zitternd hoch,
Der Kopf dazu fehlte jedoch.


En cristales dispensas tu tesoro,
líquido plectro a rústicos amores;
y templando por cuerdas ruiseñores,
te ríes de crecer con lo que lloro.


Na spáleništi snů přec skrytá
jakási jiskra zápal chystá.
Svět celý jednou jiskrou chytá.
Proč nechytla by duše čistá?


Wach blieb ich am Fenster stehen,
Kühler schon die Lüfte wehen,
Rot schon rings des Himmels Säume,
Regten frischer sich die Bäume,
Stimmen hört ich fernab gehen:
Und durch Türen, öde Bogen,
Zürnend, daß die Riegel klungen,
Bin ich heimlich ausgezogen,
Bis befreit aufs Roß geschwungen,
Morgenwinde mich umflogen.


Végsője is szalad lihegve
Kiméráim régi sorának
S szökött katonákért most kapok
Bebocsáttatást a szivekbe.


Still ist's in dem weiten Eden,
Nur die Woge schäumt und rauschet
Und ich lausche deinen Reden,
Wie man holden Mährchen lauschet.


Hajházzon más uraságot,
Hágjon más tisztségekre,
Gyűjtögessen gazdagságot,
Törekedjék kincsekre;
Czímjeivel dicsekedjék -
Én őtet nem követem;
Keresztivel büszkélkedjék -
Én őtet csak nevetem:
A sors hiú ajándéki
Maradjanak bátran néki;
Élje hamis kedveit,
Tűrje igaz terheit.


Geh', Amphitrite, geh' und sag' es deinem Manne,
daß er die strenge Pracht der frechen Wellen schilt!
Sprich auch, daß Äol stracks sein leichtes Volk verbanne,
darmit es nicht auf uns mit Sturm' und Wetter billt!
Auf Doris, Doris auf mit tausent Najadinnen!
Der günstige Nordwest wird unsers Aufbruchs innen.


Doch nimmer welkt die heil'ge Lust am Schönen;
Hoch strebt die Lieb' empor im düstern Gram;
Nur Liebe kann ihr eignes Leid versöhnen
Und selbst ersetzen, was die Welt ihr nahm.


Нет, я не Байрон, я другой,
Еще неведомый избранник,
Как он гонимый миром странник,
Но только с русскою душоЯ раньше начал, кончу ране,
Мой ум не много совершит;
В душе моей, как в океане,
Надежд разбитых груз лежиКто может, океан угрюмый,
Твои изведать тайны? Кто
Толпе мои расскажет думы?
Я – или бог – или никто!


Davidisir, mein Geist, mit disem Lobeslid!
Gib ehre deinem Gott vor seinen wunderfrid!
Ach bitte, das dein Gott dich lasse nimmer wanken!
Versprich alleine ihm auf ewigst auch zudanken!


Du wirkest nicht, alles bleibt so stumpf.
Sei guter Dinge!
Der Stein im Sumpf
Macht keine Ringe.


Converti-me em caçador crue Vede meu arco:
a tensão de sua corda!
Apenas o mais forte poderá arremessar tal dard
Mas não há nenhuma seta mortal como est
Afastai-vos, se tendes amor à vossa vida!


Сентябрьский, свеженький денеИ я, как прежде, одиноИду — бреду болотом топкиМеня обдует ветероВстречаю осень сердцем робкиВ ее сквозистою эмаль
Гляжу порывом несогретыЗастуденеет светом даль, —
Негреющим, бесстрастным светоТам солнце — блещущий фазан
Слети пурпурный хвост развеяв;
Взлетит воздушный караван
Златоголовых облак — змееДуша полна: она яснТы — и утишен, и возвышеПредвестьем дышит тишинВсё будто старый окрик слышен,
Разгульный окрик зимних бурь,
И сердцу мнится, что — навекНад жнивою тогда лазурь
Опустит облачные векТогда слепые небеса
Косматым дымом даль задвинут;
Тогда багрянец древеса,
Вскипая, в сумрак бледный кинуКусты, вскипая, мне на грудь
Хаосом листьев изревутся;
Подъятыми в ночную муть
Вершинами своими рвутсТогда опять тебя люблОстановлюсь и вспоминаТебя опять благословлю,
Благословлю, за что — не знаОвеиваешь счастьем вновь
Мою измученную душВоздушную твою любовь,
Благословляя, не нарушХолодный, темный вечероНе одинок, и одиноПариж


Questo giudicio sta in la bianca chioma,
Che al gionger suo ne mostra ognor più certo
Che ogni cosa che nasce, el tempo doma.


Der kroch zum Hühnerloch hinaus. Hum usw.
Wohl in das nächste Nachbarhaus. Ha usw.


Ekkoron a szigetek lakozói csapatba verődvén
A szaladó sorokat biztatva előbbre nyomultak,
S állt a harc heven, és harsány zengéssel egyenlőn.
Kallimachos, s bátor hadi sorsosa Krántor, az álló
Szittya vezért látván gyalog Alkes fegyveri mellett,
Összebeszélve reá készűltek menni halálos
Alkuval, és így szólt legelőbb a krétai bajnok:
„Most ugyan a legerősb daliát mi veszélybe kerítjük,
Csak te vitéz bajtárs, velem ellene menni ne késsél.
Én legelől rohanok, te azonban félrevonulván,
Vess kopját, s ha talán sebet ejtesz rajta, merészen
Rátörök én karddal. Te is akkor utánam eredvén
Támadd meg hevesen; s ha vitézűl ketten elejtjük,
Így leszen ifju nevünk sok hősnek előtte dicsővé,
S ketten fegyvereit tartós örömünkre megosztjuk.
Ha pedig engemet ő leterítve megölne, ne csüggedj,
Jőj inkább, s nemesebb lélekkel rajta boszúlj meg.
Én szintúgy, ha talán te ledőlnél holtan előttem,
Rajta boszút állok, vagy utánad az életi fényből
Gyászba megyek, s melléd lerakom rövid éltem alakját.”
Így szólott, s amaz elfogadá a vészes ajánlást.
Bátran elindultak, jó harcot víni remélvén.
Balgatagok! ki erőt adhat gyengéknek is, és a
Sokkal erősebbet ronthatja le általok, a nagy
Mennynek, földnek urát védűl elhíni felejték;
Őket azért fogadásoknak bal része lenyomta,
S elhervadt fiatalságok; de dicső vala mégis
Tettök, az ily romlott nemzetben ritka, s örökké
Méltó szép hírrel tündökleni a maradéknál.
Mentek. Elől Krántor, félrébb bajtársa, s hajítá
Dárdáját; el sem vété, hanem a paizs alját
Érintvén, Árpádnak övét megütötte hegyével;
Krántor azonban már közel ért, és Kallimachos sem
Késve rohant bajtársának pártjára, de tüstént
Észrevevék. Lehel ott termett, s Krántorra rohanván
Állban üté buzogányával: megkoccana szörnyen
Véres szájában minden foga, s halva lefordúlt
A rohanó ifjú. Árpád pedig a hadi kopját
Megragadá, és visszaveté gyors Kallimachosra.
Ment a rettenetes nagy kopja halálos erővel,
De kikerülte urát, s Perionnak bal szeme fényét
Érte, s velőig szúrta; legott a bajnok elájúlt,
S nyögve halódólag lebukott szép szürke lováról.
Ezt látván gyors Kallimachos megrettene, s máris
Fordította lovát; de setétes gyászos alakban
Szörnyen elejbe borúlt Krántornak vérjeles árnya:
„Vissza! nyögé, haj! Kallimachos, menj vissza boszúlni.”
S az mene halni; de nem társáért állni boszúját.
Árpád megsujtá őt a nagy szikladarabbal,
Mely sisakát betöré, és izzadt homloka csontját.
Kallimachos leborúlt, kelevéze kihulla kezéből,
S lelke, kidőlt velején, lassú lebegéssel enyészett.
Így az erős ifjúk egymásnak utána kivesztek,
S melyet együtt fogadának, együtt is elére halálok.
Árpád lóra kapott, s rettentőn villoga kardja,
És leveré Peliast; koponyáját bőrsisakostúl
Elmetszé, hogy azonnal alélt, s csörrenve lefordúlt,
A Peneos melléki Leót is elölte, ki hozzá
Karddal csapdosa; ő fölemelt karjára lecsapván
Elvágá, s lelöké oldalt rendítve lováról:
Népe körűl, mint a nagy tenger, zúgva csatázott.
Most Árpád mellett leverék a gyenge Alexist,
Aki, midőn feje puszta maradt, s nyaka, melle födetlen,
Fegyverit elvetvén Árpádnak elébe letérdelt,
És siralom mosván ajakát, ily szózatot ejte:
„Nagy lelkű, te, ki mindennél százszorta nagyobb vagy
És hatalommal erősb, hozzád folyamodni merészlek.
Nem harcolni jövék, és ártani nem tudok én még;
Mert gyengék kezeim, s nincsen hadi lángja szivemnek.
Tempe kies völgyén szült engem az árva Melitta,
Ott még szinte gyerek társimmal játszva találván,
Harcba, hogy elvesszek, hurcoltak irígyi szülőmnek;
De te kegyesb légy, és könyörülj ifjúi napomnak.
Majd ha időm eljő, hű kísérője vitézid
Harcainak, fegyvert viselek szakadatlan utánad,
S megfizetek rövid életemért hűséges eszemmel.
Így szólott a gyenge fiú, siralommal elöntvén
A véres földet; de felelt a párducos Árpád:
„Haj nyomorúlt! Inkább ne születtél volna, vagy első
Lépted után a sír mélyébe letéve nyugonnál.
Itt hol szörnyü halál villong a fegyverek élén,
Hol nincsen kegyelem, nyomorúlt itt kérsz-e kegyelmet?
Mégis hasztalanúl ne remélj Árpádnak előtte,
Menj be, ha élni akarsz, seregem már bántani nem fog.”
Erre felállt a bús gyermek, s jól hátravonódván,
A rohanó hadak érc sora közt rettegve megállott.
Úti Lehel pedig, eltelvén hadi lelke haraggal,
A sziget ifjait, és kiket ellentállva talála,
Mint lecsapott mennykő, buzogánnyal sujtva fogyasztá.
Általa nagy Médon, s a spártai Dáres elesnek.
Elvész gazdag Araxesnak magzatja Leo is,
S a beszakadt mellből vérét feketedve okádja.
A nagy erő téged, Klonios, nem mente haláltól,
Téged sem gyönyörü külsőd, fénylepte Nikátor,
Mind leütött titeket hadrontó karja Lehelnek.
Ő most a sebesen szaladó Lükaonra rohanván,
Vállban üté, kinek is leszakadt nagy válla vasastúl,
És maga hirtelenűl jajgatva, zörögve lefordúlt.
Ennek alatta serény pejkanca szökik vala, szügyben
Csillagos, és bíbor takaróval büszke, holottan
Hímes aranyszálak széltében tűzve valának,
A szép ifju tavaszt képezvén tarka mezőben.
Ezt mikoron elfogta Lehel, meglátta Lebőt a
Súlyos fegyver alatt bajosan gyalogolni, feléje
Vágtata, s általadá, hogy rajta csatázzon. Az a szép
Lóra legott föl is ült, s a fegyvert, s gyenge Alexist
A seregek sora közt besietvén, bátyja kezénél
Hagyta, dicső agg Kárelnél, ki nyugodtan az első
Harci szekéren volt, istenhez az égbe sohajtván.
Ehhez járult most, s így szólt ifjabbik Izárfi:
„Bátya, te jól teszed azt, hogy kérleled a magas istent,
Áld az tégedet, és a nemzetet áldja meg érted.
Mégis nézz ide most, siető szavaimra figyelmezz.
Itt e gyenge fiút, s e fegyvert küldi, hogy őrözd,
A rohanó seregek fejedelme, dicséretes Árpád.
De mostan ne kivánd, hogy többet mondjak, erősen
Ver szivem a had után, veszedelmek szelleme huzza.”
Ezt mondván, a vasfegyvert otthagyta, s Alexist.
Kárel örömkönnyel nézett öccsének utána.
Szólna, de szélvésznél gyorsabban visszafutott az,
S a harcok közepébe merűlt. Ott messze világló
Fegyverrel sok időig ütött, elhagyva vezérét,
Megsebzette Biast, nyakszirten vágta Philémont,
És agyas Áressel egyszerre leverte: halálos
Lévén minden ütés, melyet keze szóra; de végre
Őtet is a hadi sor díszetlen porba temette.
Ossa vidéki Timon jött, és megszúrta derékon
Nagy kelevézével, mely béleit összeszakasztá.
Erre ledőlt, s vele szinte rogyott a díszes ajándék,
Jó lova; mert bal combja fölött nyíl érte keményen.
Igy ezek itt egyszerre megütve a földre zuhantak.
Zajt üte rajta Timon, s biztatta barátit is egyben:
„Társaim, ezt látván ne remegjünk harcba rohanni,
Gyenge halandók ők, mint mink, kik szinte, ha éles
Fegyvereink nyomják, a földet rágni lehullnak.”
Így szólott, s dicsekedve leszállt, hogy szedje vitézi
Fegyvereit, s a lótakarót megtartsa haszonra.
Ekkoron Árpád a seregeknek előtte ragyogván,
Nem sejté, mi esett, s a rémült népeket űzte.
Nagy Bulcsú mellette nyomúlt, s a nemzeti zászlót
Vitte magas karral. Lehel is bal részen erősen
Harcolván a még későket nyomta vasával,
S mint a mennykövező isten, ment közben, erősebb
Földi halandóknál, a győző párducos Árpád.
De mikoron szemlélte Lebőt, hogy büszke örömmel
Fosztják a görögök, s bátrabban is állanak ellent,
Fájdalom érte szivét, s iszonyú harag űle szemébe,
És odavillámlott, odacsattant kardja legottan.
Megfélemle Timon, sietett paripára szökelni;
De mikor immár kelt, combját elvágta, s lováról
Visszalöké Árpád s elhúnyt fegyverneke mellé
Még sokat eltemetett, s még nem szünt búja, haragja.
A görögök pedig elvesztek nyomorultan az ádáz
Szittya vezérnek kardja miatt; de Philo is azonnal
Ellene jött számos népnek közepette ragyogván,
S a szaladók seregét fölfogta hatalmas erővel.
Más részről ezalatt Viddin szörnyű hada rontott.
Ő maga rettenetes karral nyita szerte nagy ösvényt,
S a csengő sorokat kiveré öldösve helyökből,
És legelőbb Und népe javát rontotta; hatalmas
Dombait, aki nyilat, s hadi kopját vetni legelső
Volt ezen osztályban. Most ő egyebekre csatázván
Nyillal ölé Ricseket, s rohanó magas Illit elejté,
Somnyelü kopjával leszegezvén karja hatalmát.
Őtet azonban erős Viddin dárdája leverte,
Szinte mikor gerelyét izmos markába szorítá:
Ágyékát, annak dárdája, veszélyesen érte,
Melyre aláfordúlt, fájdalmas végre sietvén,
S döngött a bús föld zuhanó testének alatta.
Viddin kegytelenül tovament, s mentében elejté
A bárdos Csíszárt, s oldalt megszúrta vitézlő
Vámost, s Zongornak koponyáját földig alázta,
Kik hamar a vad enyészetnek karjába borulván
Szintelenűl, csörgő fegyverben elestek. Üvöltő
Népe hasonlókép rontott vala, s durva morajjal,
Mint az ölő szélvész, küzdött heven a magyar ellen.
Ő még Halmilakót kergette halálra fiastúl,
Aki midőn atyját látá lankadni sebében,
Rettenetes Viddint kelevézzel szurta derékon;
De vasövét annak meg nem rontotta, s lecsúszván
Csak csipejét sérté. Súlyos dárdával elérvén
Őt is agyonsujtá Viddin, s levetette lováról.
Ott a hű gyermek nyugodott bús apja fejénél,
S lelkével lelkét az üres levegőbe bocsátá.
Látta az ősz bajnok dúlt rendeit esni halomba,
S nem réműlt veszedelmének közepébe rohanni:
Arra csavarta lovát, nagy fegyvere arra világolt,
S mentében kéré istent, az egekbe tekintvén:
„Isten! erősebb a villámnál, aki alatt ég
S föld megrendűlnek, kegyes istene ütközetinknek,
Vidd az öreg karját, mint hajdan vitted az ifjú
Karjait, a diadal kétes mezejére vitézűl.
És ha ma végső lesz lelkének ez óra, te ójad
Honnosait, s nekik adj diadalt vérülte fejénél.”
Így szólott, s első kéréseit isten elérté,
S ráintett ragyogó kardjával, melyre hatalmasb
Lett az öreg, s mene gyorsan elő, keze, szíve buzogván.
Kit hogy rettenetes Viddin megláta fehérlő
Jó paripán tisztes komoly arccal jőni, csatáit
Szüntetvén, elejébe került, s ily szózatot ejte:
„Bajnok öreg, téged mi veszély hoz előmbe halandót?
Véled-e, hogy, mig erős bárdod közelíthet, ölő nagy
Dárdám vége henyél, s fejedet nem dönti homályba?
Sőt mondom, ha talán háromszoros életet élnél,
S élted mindenikén két ember szelleme volna,
Mégis elűzném azt az üres levegőbe, s előbb, mint
Hozzám érne vasad, porrá töredezve hevernél.”
Így szólott; de amaz hallgatva közelgete búsan,
És nekivitte szekercéjét, mely mint az egekben
Megcsattant villám, fénylett rontásra emelten.
Hátrább állt Viddin, s kétszer rásujta halálos
Dárdával, kétszer leveré azt isten; azonban
Ősz Und a bolgár sisakát megvágta legottan,
És külső lapját lehasítá. Melyre boszúsan
Hátrált a bolgár, s iszonyúbban emelte az élet
Vesztegető dárdát. Az, mint magas éktelen árboc,
Zúgva leszállt Undnak süvegére; de onnan is a nagy
Isten erős keze visszaveté, s a földbe szegezte.
Und, mikor a nagy ütést hallá lesuhanni, szivében
Megrettent: Viddin hogy látta erőtlen ütését,
Mérgében megrázkódott, s nem merte bevárni,
Hogy (kit előbb gúnyolt) másodszor vágja sisakját.
Káromkodva vevé dárdáját, és tovazúgott;
Bámúló katonái nyomát zavarodva követték;
Und pedig elpusztúlt sorait meg’ helyre javítá,
S a bolgár népnek bátrabban türte csapásit.
De Viddin Kadosának erős népére csapott most,
S ott hamar Omba fejét megtörte halálos ütéssel.
Mellben üté Villánt, hogy azonnal földre hanyatlott.
Rajta nagyot zörrent megütődött pajzsa vasával;
Ifjú Csombornak sem szánta meg élte virágát:
Ez legelőször most kezdett harcolni, s miként a
Reggeli tiszta sugár, tündöklött gyenge korában.
De hamar ölni tanúlt kezein vér kezde lefolyni,
S őt a rettenetes bolgárhoz vitte halála.
Szinte midőn leütötte Hibót harmadszori súllyal,
Rájöve nagy Viddin, s megsujtá vakszeme táján:
Akkor aláhajlott feje, s megszűnt harca kezének.
Mégis erőt nyert, és másodszor elébe vetődött
A nagy Viddinnek, megvágta, de nem sebesíté,
A vas pancélon tompulván éle vasának.
Őt pedig észrevevé, s a súlyos dárda hegyével
Viddin megszúrá gyengén lelt tompora táján,
S monda, kevély szűből ily gyászos szókra fakadván:
„Féreg, hát téged kétszer kellett-e megölnöm?
Ám jőj bár tízszer, tízszer megrontom erődet.
De tudom, a te szemed nem fog már látni világot,
S tévelygő keselyű temet el gyomrába, ha rád jő.”
Szörnyen imigy szól ő: de nemes tűz gyujtja vitézlő
Dalma szivét, keserű szavait nem hallja nyugodtan.
Mint lobogó mennykő, vagy mint dühös étlen oroszlán,
Rázúg, s villámló karddal megvágja sisakját.
Porba megy az; de utána lecseng Dalmának acéla.
S most látszott Viddin rettentő képe, miként az
Égre borúlt rémé, mely villám, fergeteg ülvén
Mérges alakja körűl, képét egyszerre kitolja,
És iszonyú szemmel letekint a földi világra;
Így látszott Viddin, de hamar fölkapta sisakját;
Dalma pedig mint a körmetlen, agyatlan oroszlán,
Megfuta kard nélkűl, s hátráló társait inté,
Hogy fegyvert kapjon; nyomban volt Viddin erősen,
S mintha egyébbel már nem volna csatája, csak arra
Zúga, csak azt űzé, szóval, dárdával ijesztvén:
Az pedig a seregek közepett sík puszta mezőben
Jóval előbbre futott, csavarogva kerülte halálát.
Már ekkor Kadosával elállt az athénei bajnok
Távol egy alsíkon, hol csínos zöld sudarával
Két remegő levelű nyár közt szép szilfa virított,
S változatos fejökön játékosan álla meg a nap.
Mindenikét fegyverneke távolról léptetve követte.
Ott a két nagy erő közel ért egymáshoz azonkép,
Mint az ölő villám, mely messze, borongva ködében
Végre nagyot lobban, s végigmegy az égi határon,
Hol rohanása előtt fut az éj, s felhői setétség,
És mikor ő dörög, a viharok hallgatnak alatta:
Úgy készűltek ezek szörnyű rohanásra, s körűlök
Hallgata, míg víttak, a nagy csata hangja; de elsőbb
Társához rohanó Kadosának im e szava zengett:
„Már ha vitéz elszánással vég bajra kijöttél,
Hadd halljam nevedet, görög, és nemed ágait avval,
Hogy ha levághatlak, tudjam megmondani, mit tett
Fegyverem, és mi jeles lehet énnekem a te halálod.
Vagy ha talán engem kezeiddel alázna meg isten,
Megmondom, ki vagyok, hogy tudd, mi dicső lesz utánam,
Aki megöl. Noha nem hiszem azt, míg porba nem esnek
Karjaim, és szemeim láthatnak tiszta verőfényt.”
Ezt mondá: de amaz szomorún így válaszol erre:
„Nem bölcsen teszed azt, hogy míg forr harca hadunknak,
Szóval vesztesz időt. De ha tudni elannyira lángolsz,
Halld nevemet, s röviden nemzetségemnek utóját.
Fő nemből vagyok én, nagyatyámat bíbor ölelte,
Mint mondják; de homály van ezen, s nem is űzöm az elmúlt
Dolgoknak nyomait, sem avúlt hírökre nem aggok.
Engem Athéne nevelt, ott láttam az ősi dicsőség
Romjait, és Marathon mezején hadi szikra fogott el.
Ottan atyám, mikor izmosodám, mind sorra mutatta
A dőlt sírköveket, s hadi lángot gyújta szivemben.
Ott ada kopját, és kardot, hogy víni tanuljak.
És maga fárasztott, s ha henyén mozdúla kezemben
A fegyver, nyomban mutatá emlékeit elhúnyt
Ősinknek, kiket a diadal nagy hírre vezérlett...
Hej! magyar, aki előbb büszkén Marathonra lenézett,
A nagy athénei nép, nem volt szívére hasonló
Ehhez, mely ma vitéz hadatoknak előtte veszendő.
Tíz ezer ott száz ezredeket meghajta vasával,
S szárazon, és vizen űzte dicsőn a persa hatalmat.
Most Marathon mezején a gyávák nemzete tévelyg,
S régi dicsőségét nem bírja Athéne, ledőlvén
A falak, és a benne lakók erkölcse bomolván.
De te ne hidd, hogy azért engem rémítve megűzhetsz,
Vagy hogy visszaragad valamely kéj, s honni szerencse.
Nincs rokonom, s egyedűl végső nyavalyában atyám él.
Azt is azóta, tudom, letevék sírjába nyugonni.
Lánya Lisandernek, kit hölgyűl gyenge korában
Vettem, az ártatlan Theodósia meghala első
Szültével, s örömét elzárta szivemnek örökre.
Most ki sirathasson, nincs többé senki, se tőled
Nem retteg Schedios, ha ezer villámmal omolsz is.”
Dárdával rohanó nagy Kadosa erre imígy szólt:
„Óh bajnok, boldogtalanúl maradál te az élet
Napjaiban, s gonoszúl pusztán hagya csalfa szerencséd,
Hogy ne legyen, ki örülhessen, ha hazádba jutandasz,
Vagy ki halálod után teremidben sirva fakadjon.
Engem erős isten kegyesen letekintve megáldott.
De halld meg nemem ágazatit, s ismerj meg egészen.
Hajdan Etel mellett könnyű elméje tanácsán
Széplakon élt egyedűl gyönyörű Nemibonta sokáig.
Ott közel a zúgó liget alján férfi-ruhában
Gyakran egész napokon vadat űze, gyakorta csatába
Ment ragyogó szép fegyverben, s fenncsilloga kardja,
Mint lobogó vad láng, s bús harca veszélyeit űzte.
A viadalmas Erő, szép termetes égbeli tündér,
Őt minden nyomain követé látatlan alakban,
S titkon emelt sóhajtással sugdosta szerelmét.
Nem hajlott a szűz, de szivét elfogta tünődés,
S látni kivánta hivét. Az előjött díszes alakban,
S csábító képpel mosolyogva közelgete hozzá:
De Nemibonta futott, a férfias arcot utálván;
Vette nyilát, s az ijedt vadakat kergette napestig.
Már magasan feltűnt a hűs esthajnali csillag;
De hamar a tündér ráhozta az éjnek alakját,
És beborúlt a táj, s a szűz megtévede rajta.
Így mikoron tova bujdosnék, megláta ragyogni
Egy siető lánykát, ki fejével gyenge sugárú
Csillagot ingatván szabadon mene a bajos úton.
Ehhez az elfáradt gyönyörü Nemibonta imígy szólt:
»Ég szüze, aki dicső fejeden szép csillagot ingatsz,
Vígy haza, s amit kérsz, szándékom tartja megadni.«
Ekkor Erő, mint gyenge leány, mosolyogva imígy szólt:
»A hold lánya vagyok, s Mahamisnak mondanak engem.
Most ide szállottam jegyesemnek szedni virágot.
Megtérek tüstént föltenni az éj koszorúját.
De, ha mit én kérek, szándékod tartja megadni,
Jer, haza viszlek, s megkoszorúzlak az éji virággal.«
Igy szólott, s csalfán rátette az éj koszorúját.
Széplakon a szűznek már égett keble, s szerelmet
Sajdító szívvel leborúlt, és monda rebegve:
»Ég szüze, oh könyörűlj; vedd, vedd el az éj koszorúját!«
De amaz ellenzé, s most visszacserélve alakját,
Mint tündér ifjú, szerelemmel hajla ölébe.
Ettől szülte szelíd Elmét, piros ajku leánykát,
S szép arcú Hüleket, s meghalt heves ifju korában.
Elme szülé Álmost, hadat űző bátor Ügeknek,
Álmostól eredett a győző párducos Árpád,
Aki elől csattog, s Alpárt rettenti hadával.
Más részről engem nemzett Hülek Esztora nőtől,
Engem, kit hínak Kadosának, s nyalka Zoárdot.
S mink, mint fergetegek, járunk a puszta mezőben,
S messze seregbontó kezeinkben villog ölő vas.
Van pedig egy hölgyem, deli tiszta tekintetü Jóla,
S anyja körűl játszó kis gyermekem, ékes Alember,
Kik Csepel árnyai közt a zúgó nagy Duna partján
Várnak emelt karral, s szomorú dalt zengnek utánam.
De fut időnk, szóval többé nem tartalak: ott fenn
Lát, s igazán vet sort a nagy hadak istene; víjunk!”
Így szólván nekivitte vasát. Mint tengeri szélvész,
Jött hatalommal az is, s fenn villoga, csattoga kardja,
Mégis alig győzé Kadosának elütni csapásit.
Kadosa öldöklő kezeit most összecsatolván
Rettentőn lecsap arca felé; nagy gyorsan elugrik
Hős Schedios, s ellentartván kikerűli halálát.
Amint félre szökik, megakad bal lába, s lebotlik.
Ottan hirtelenűl dőlt testét talpra segíti,
S bántott erdeiként iszonyítóbb arccal előáll,
Kettőztetve hevét, és kettőztetve csapásit.
De az erős ifjú iszonyúbban nyomja, szünetlen
Képe előtt villog gonosz élű kardja: megindul
A sisak is, zörög a páncél, s vasrongyai hullnak.
Nem türhette tovább e harcot nézni lovásza,
A nyilazó Phaëton, s a szívós hangos idegről
Gyors nyilat indított, Kadosát leterítni remélvén,
És rövidíteni ütközetét viadalmas urának.
Elröppent a nyíl; de hibásan vette irányát.
Épen emelte kezét Schedios, hogy hóna kinyílván
A vessző berohant, s szívét megjárta hegyével.
Ott tüstént lehajolt hős karja, homályba borultak
Arcai, s melle szorúlt; a vér pedig omla sebéből,
S bőven aláfolya nagy testén, s szép fegyvere színén.
A boldogtalanúl nyilazó maga gyilkos acéllal
Dúla saját kebelén, s leborúla urának előtte.
Már ekkor Schediost az erő elhagyta, leroggyant
Lábáról, s nagyokat csörrent vas fegyvere testén,
Kadosa visszariadt, s mint bálvány, álla helyében,
Látván a görögöt méltatlan harccal elesni,
És fájdalmai közt fetrengeni vére tavában,
Könnyre fakadt, s hidegűlt jobbját megfogva imígy szólt:
„Így kellett neked, oh méltó jobb harcra, kiveszned?
A reszketve jövő nyilnak gonosz éle ledöntött...”
Ám ha reád ily vég vala rendeltetve, borúlj le,
S istenedet vérző szívvel szólítva köszöntsed.
Mink ugyan a dalban híredre dicséretet osztunk;
Mert bátor szüvedet tisztelnünk illik; azonban
Elmondjuk, kezed is mint birta halálos acélát,
Mint ragyogál az erős napként csatatéri mezőkön,
Most pedig a hitlen katonának vesszeje ölt meg,
S bajviselő fejedet gonoszúl a földig alázta.”
Így szólott; de amaz meg nem hallhatta utósó
Szép szavait, s szomorú lelkét az egekbe bocsátá.
Kadosa lóra szökik, dárdát markolva kezébe,
S amint rettenetes képpel megy vissza serényen,
Látja zavart seregét gyengébb csapatokra bomolni,
Látja futó Dalmát dühödött Viddinnek előtte.
Ekkoron a kinyugodt paripát meghajtja vasával,
S megy mint fergetegek szárnyán a gyilkos erőszak,
Mely tör, emel, vagy aláz, s mindent fölforgat utában:
Úgy megyen ez, s az ölő seregek közepébe csapódik.
Ott az erős Lirmek csikorogva visz ellene dárdát,
De rohanó Kadosát ki nem állja; lehajlik előtte,
S homloka megtörvén, velejét vérével elönti.
Kermeli, és Radován, s Radovánnak vad fia Rollán,
S akik elébe rohannak, az útat elállni akarván,
Mind leborúl, s keserűn a földet rágva halódik.
Viddin is a szörnyű romlást közeledni gyanítván,
Dalmát hagyja, kinyúlt dárdával elébe vetődik.
Most valamint forró Lybiának puszta határin
Összemegy életölő agyarakkal két fene állat,
Úgy rohan a két hős egymást pusztítani. Elsőbb
Kadosa messze vetett karral mellére irányoz,
El sem véti, födött mellén megzörren az éles
Dárda, paizst tör, s nagy páncélát bontja hegyével:
Ellensége pedig szintekkor eléri hatalmas
Dárdájával emezt. Bemegy a vas Kadosa jobbján,
Megszegi köntöseit, s megtördeli oldala csontját.
De Viddin, mikor a nagy ütés mellére leszállott,
Nem tarthatta magát, leesett csörrenve lováról.
Kadosa űlt; de sebét szörnyen fájlalta, s lelankadt
Karjával dárdája legott a földre lehajlott.
Viddin megdöbbent, nagy pajzsa kihulla kezéből,
S a vas megromlott mellén, de nem érte seb. Így ő
Földre borúlta után erejét nem vesztve megállott,
Melle szorúlását hamar ébredt lelke felejté,
S visszarohant vérző Kadosát megvíni halálra.
Ekkoron ott termett Ámos, buzogányos Iparral,
És új fegyverben rettenő Dalma, kik őtet
Hármas erőszakkal leverék viadalmas urokról.
Ott ismét véres harc támada köztök, az álló
Bolgárok, s rohanó magyarok vetekedve csatázván;
Dalma pedig nagy bőrpajzsát mellére borítván,
A seregek közt vítt, s öldöklő kardja vasával
Visszacsapott gyakran, s mint könnyű sólyom azonnal
Elvesze Viddin elől fiatalkoru jó lova hátán.
Óva csatázott már a nagy bolgár is, erősen
Meg lévén szaggatva, s födő nagy pajzsa hibázván.
Ekközben fejedelmi Zalánt lángfürtü Preheszka
Ily keserű szókkal feddőleg harcra tüzelte:
„Fejedelem! minket te talán csak nézni hozál ki,
S fegyvereink fényét mutogatni, holottan az ádáz
Harc már rég kevereg, s ezereknek hozza halálát,
Jer, vagy ugyan többé nem várok semmi vezérre,
S elrohanok, valamerre szivem, valamerre szemem visz.
Szükségem sincsen népedre; van, aki kövessen.”
Így szólott, s vele, mint medvék barlangja, morogtak
Gyermeki, s apró lángszemök a harcokra sugárzott.
Erre pedig fejedelmi Zalán ily szózatot ejte:
„Ily keserű szókkal kívánsz-e csatázni Preheszka,
S hogy fejedelmed alább szállott, nem tiszteled őt már?
Ám legyen; inségem poharát kiürítem egészen.
Én ugyan a hadakat nem akartam nyugva követni,
De Viddin tiltott, s mondotta vitézi szavával,
Hogy mig fenn rezegő dárdáját, s népe nyomultát
Láthatom, a csatatért távolról nézve kerüljem.
Most rohanó népét látom keveredni, s hanyatló
Dárdáját lassúdni; ...megyek, kell mennem utána.
Jer te is, és villámkardoddal nyisd meg az útat.”
Igy szólott, s keseredve legott a zajba merűle,
S most az egész síkon szörnyű rohanással az egymást
Öldöklő népek szemközt rivadozva rohantak.
Ment fejedelmi Zalán, s ellenben népe Zoárdnak;
Ossa vidéki Philó szemközt vala istenes Unddal.
Két részről pedig a bolgárok csillaga, Viddin,
S a széllel rohanó Hermes veszedelmes erővel
Keltek elő, s egyszerre, miként a felleg esése,
Rengő dárdákkal harcos magyarokra rohantak.
Hangzott ég, és föld, és messze morogtak az öblök.
S most iszonyú képpel Ármány is előkele újra,
S amint hozta setét népét, s sikra leszállván,
S ellene szikrázó kardját nyujtotta Hadisten,
Megmozdúlt a föld, sziklái remegtek alatta,
S a daliák képén iszonyító sárga halál ült.
Oh most villanj meg rejtett hadi szikra szememnek,
Mely nagy századokon mélyen sűlyedve borongasz,
Villanj meg, s láttasd harcát két isteni karnak! -
Hogy kacagányos Etét megtartá kardja Hadúrnak,
Ármány megdühödött, s titkon forralta boszúját,
Most hallván a bús diadalt, fölkapta halálos
Dárdáját, s barlangjából dörmölve megindúlt.
Nem vala még soha rettentőbb, nem kárhozatosb még.
Mátra nehéz ormát fölütötte ropogva fejével.
Fergetegek voltak zúgó nagy szárnyai; képe
Emberevő sárkány. Így jött, vagy mászva, holottan
A föld megsűlyedt nyomain, vagy szárnya suhogván
Fölkele, s vérlángú taraját magas égig emelte.
Benn pedig égő gyomrában nagy sziklahasábok
Hánykódván, mereven vas tagjai összecsörögtek;
Jobbik körmében felleg dárdája világolt.
Igy fölemelkedvén, már szinte Hadurhoz elére,
De mikor az villámkardját csattogva lenyujtá,
Visszaesett, és mászva futott a földön előbbre,
Mint valamely nagy bérc, mely a sík földre leomlik.
Órjás képében vele volt a Félelem, és a
Megnehezűlt Átok, mely hogy mene, messze kiszáradt
A növevényes föld, s fa, virág meghervada utján.
Nagy vala mindkettő, de nagyobb a Félelem. Ennek
Árnyékként egekig nyúlt vékony termete. Sápadt,
És beesett arcán borzasztó álmok ülének;
Mert látszatján kül nem volt rajt’ semmi valóság.
Lábai ingadozók, s magasabbak az ormi fenyűknél.
Így volt a síkon sokszor bujdosni szokása,
Hol hamar Alpárnak megjárván néma határit,
Pórokat, és fiatal baromőröket éjjel ijesztett.
Most a hadba vegyűlt e nagy kísértetes árnyék,
S ellenségei Alpárnak rettegve kerülték.
Életölő szemmel ment lassan utána az Átok.
A vezetők bátor szavait megnyomta szavával,
Mely fene torkából mélyen hangzik vala, s tompán.
Hasztalanúl riadoz kürtöd, Lehel, a hadak immár
Nem hallják hangját, és nem buzdúlnak utána.
Mindent eltemet, és leszorít a szörnyeteg Átok.
Jő a Zűrzavar is. Fél ló, fél ember, erőtlen
Árnyékkép; de vezérképen futos a magyarok közt.
Ölnyi vasas buzogányt forgat zuhogatva kezében,
Durva fején borzas süveget visel, és daru-tollat,
Benne hazugsággal folyvást küzd, s veszt az igazság.
Nyelve csalást árúl. Így jár a szittya seregben
Tétova, űz, s biztat, rémít, és ösztönöz; erre
A sereg oszlani kezd, sorai szakadozva bomolnak,
Így a többi gonosz csapat is keveregve kiszállott,
S a rohanó hősnek remegett markában acéla.
De közelíte Hadúr, s megvágta hatalmasan Ármányt.
Szikrázott a kard, amint lemerűle nyakába,
És rengett az egész környék. Amaz ördög erővel
Tagjait összeszedé ismét, s még álla erősen.
S mintha heves déltől szájt nyitna vad éjszakig a föld,
És azon örvényes torkokkal üvöltene, bőgne,
Úgy bőgött, s az egész levegőt bőgése betölté.
Másodszor köddárdáját szétverte Hadisten,
S hasztalanúl ismét vagdosta, hogy összebomoljon
Termete. Összeomolt, és újra felálla keményen.
Rettenetes csörgést tettek vas tagjai, szája
Folyvást zúga, s magyar hadakat rémítve szavával.
Ekkoron isten erős kardját hüvelyébe taszítá,
S messze kinyúlt, s markát viharos Tátrára vetette.
Ott a nagy sziklát csikorogva kitörte tövéből,
És emelé magasan, mint szinte az égi kaszások
Fénylenek éjenként, onnan pedig egyben ereszté
Rettenetes karját, s Ármányt megütötte kövével.
Röpdöse már a Rém, s körmét istenre mereszté,
De mikor a nagy szirt roppanva leszálla fejére,
Földbe lapult, s iszonyú torkán morgása megállott.
A hadak istene most ráhága, s tiporta boszúsan.
Lába alatt Ármány vas tagjai összeszakadtak,
Széllel gördűltek töredéki; de nyögve, remegve
Ingott a föld is, s két sarkai összeropogtak.
A Rémet pedig elhagyták gyors szárnyai. Eldőlt
Isten alatt bérces nagy termete. Félelem, Átok,
S társaik isten előtt mindnyájan omolva futottak.
Ő legutól iszonyú kínnal terhelve megindúlt,
S visszaröpült egyedűl nyomorult rosz lelke pokolra.
Isten is a harcok mezejét elhagyta serényen,
S ment ragyogó diadalmával hév déli napon túl.
Ott fényes kapuját kinyiták magas égi leányok,
Megtörlék kezeit, s izzadt szép homloka térét,
Ő pedig a nagy fegyvereket villogni hagyá még,
De nem csattogatá, kékes fellegre bocsátván.
Víg lett mostan az ég, boltját nem vonta be felhő,
S lassan zenge körűl a forgó többi világok
Ezrede, s hűs szellő játszott a nap sugarával.
Csak maga küzdött a nyomorú föld, rajta halandó
Emberek egymáshoz gyilkos viadallal omolván.
Csak maga nem nyugodott, s fiait keseredve viselte,
Akiket ő szült, és kebeléből fényre bocsátván,
Nem táplált egyiránt. Gőzölgő véröket itta
Most, s fölszáguldott pora lett temetője sokaknak.


Damœtas le poète et Methymne le sage,
Dans l’agreste douceur d’un calme paysage
Où brille une eau courante, où paissent des troupeaux,
Assis près de la ruche, alternent leurs propos.
Methymne gravement dit l’essence des choses,
L’air, l’eau, le feu, la terre et les métamorphoses ;
Quelle grande âme unique en ses modes divers
Transforme incessamment l’éternel univers,
Et se révèle, égale, en sa raison profonde,
Dans le vol d’un insecte ou l’orbite d’un monde.
Damœtas à son tour : quelle Nécessité
Mène à travers l’amour la vie à la beauté :
Quelle identique loi, passant l’art des orfèvres,
A découpé le lys et ciselé les lèvres ;
Et quels souffles du ciel agitent en tout temps
Les bois, la vaste mer aux flots retentissants,
Et, venus jusqu’à nous des étoiles lointaines,
Propagent d’onde en onde, au bleu des nuits sereines,
Le son mélodieux de l’éther musical
Où tournent doucement les sphères de cristal…
Ainsi vont s’enlaçant leurs nobles rêveries.
Des vaches, çà et là, beuglent dans les prairies.


Sie reicht ihm züchtig roth die Hand.
Nun, Mädchen sieh mich an!
Sprich, ob dir noch ein Angesicht,
Wie dieß gefallen kann?


I tvé tělo bude se rozkládat,
až do vlhké vloží je hlíny,
i ty půjdeš jednou na vždy spat
a z duše tvé zbudou jen stíny...


Von ihm heischt die Natur vergebens
Die längst verfall'ne Schuld des Lebens.
Denn wißt, mit Recht bezahlt er nie.
Warum? Auch er borgt ihr geduldig.
Das Leben ist er ihr; und sie,
Sie ist ihm die Vernunft noch schuldig.


Jehovah Tsebaoth! Mein Vater! Starker Schutz!
Dis Hertz ist längst dein Sitz.
Du sihst, wi alle Dir, nicht mir, heut bitten trutz!
Ihr witz ist Sodomswitz!
Was stürmen? Welcher Zug? Zu was ist dises nutz?
Weh ewigst, nicht nur itz!
Weh, si entzünden (Weh!) des Sodoms hitz und blitz.


S a rabnak tartott vér felszabadúl
a titkos, rejtett csatornák alúl.


Vládne nad propastmi a ke hvězdám až sahá
a hudba sférická je sykotem jeho krve,
jež v mocném kolotání probíhá hvězdnými rody
a lidskými rody planet a žhnoucími ohni sluncí.


Pasé adorando al Sol mis años tristes
contento de mirar sus rayos de oro,
pero ya sé que vos al Sol hicistes.


Incendiou-se o Ravot,
E diziam no Pascoal:
— O fogo não respeitou
Aquele belo pombal.


Nevrací mi slza blahost –
Srdci ulehčívá,
Kdo byl blažen jenom chvílku,
Po věk o tom snívá.


Jak planou sterá světla
tam za řekou, hle, všady!
To ulice se plní
as šumem promenády.


Blau durchs Fenster blinckt der Flihder/
nein/ ich laß dir keine Ruh;
trukk mich/ Kind/ ich trukk dich wihder/
denn ich bün ein Mäntsch wie du!
Zwar dein schönstes Belvedere
hältstu listig noch verstäkkt;
daß ich nichts nicht mehr entpehre/
halt es nicht mehr zubedäkkt!


Kaum ersah der Kadi dieses Schreiben,
Als er seine Suaten alle sammelt
Und zum Wege nach der Braut sich rüstet,
Mit den Schleier, den sie heischte, tragend.


Fennáll még a rideg, kopasz fal,
Repedt, hullongó boltozattal,
Párkányzatán avar tenyész;
Rajt annyi seb van, annyi csorba,
S áll, mert oly multtal dőlni romba,
Talán a kőnek is nehéz.


银河露下散微凉
画扇金屏度好香
苍雪万竿清透骨
卧听仙乐过潇湘


بَكَرتْ عليَّ عَواذلي يَلْحيْنَني
وعَلى الذي لم يَعْدُ بي أَعْدَيْنَني
إِيهاً عليكَ فقد كبرتَ عن الصِّبا
ونَهى المشيبُ عنِ الذي يَنْهَيْنَني
أَنَّى وكيفَ وقد رأينَ تغيُّري
عن عهدِهِنَّ إِذا العيونُ رأيْنَني
وعلى مُفارَقَةِ الشَّبابِ شَمتْنَ بي
وعلى مُعاداةِ الصِّبا عادَينَني
أدْنَيْنَني حتّى إذا التَهبَ الجَّوى
أقْصَيْنَني أضعافَ ما أدْنَينَني
وفَتَنَّني بِلواحظٍ تَشكو الضَّنى
دائي بِهنَّ وربَّما داوَيْنَني
يُذْكينَ في قَلبي وبَيْنَ جَوانحي
حُرَقاً بنارِ جَحيمِها أصْلَيْنني
يا ابْنَ الخَلائفِ إِنَّ أيّامَ الغِنى
أيَّامُكَ الغُرُّ التي أَغْنَيْنَني
بِنوالِها وسجالِها وثِمالِها
أسْقَيْنني حتّى لقد أرْوَيْنني


Doch geht es vns nicht an, jhr habt die Ros' allein;
Wisst aber gleichwol, daß bey Rosen Dornen seyn,
Gebraucht euch ihrer wol, vnd hüttet euch: sie stechen.


Und die Fahne? – Zurück?
O wehe, sie weichen
Den Hügel herunter!
Gescheitert der Sturm!
Und sieh, – o Verderben! –
Aus Häusern und Höfen,
Aus Gräben und Gärten
Brechen verfolgend,
Nacheilend, nachschießend,
Die Halde herab
Die Feinde hervor:
In wenig Sekunden
Können sie hier stehn
Und durchbrochen wäre
Das deutsche Heer! – – –
Und zum erstenmal mir
Kam der Gedanke:
Wenn heute der Sieg uns
Urplötzlich versagte?
Dann – – doch nein! O Triumph! Sieh
Wie hurtig sie hasten,
Wie rasch sie da rennen,
Die roten Hosen,
Zurück und den Hügel
Wieder hinan!
Sie lösen die Glieder!
Sie werfen die Waffen
Weit hinweg:
Umgangen, gefangen!
Denn von links aus dem Walde
Mit hellem Hurra,
Mit mächtigem Marsch! Marsch!
Mit fliegenden Fahnen
Da brechen in Scharen
Die Preußen hervor!
Sieg! Heil euch, ihr Helden!
Durch Ige und durch Illy
In das flammende Floing!
Schon halten sie hoch
Auf dem Kamme des Hügels,
Schon drohn sie Geschütze
Zu fassen und Fußvolk,
Gespann und Geschirre,
Bevor sie entrinnen – –!


Megdördül az ég is júniusban,
Eljön az........... júniusi felleg.
Ebben a hónap......... a felleg,


Hör' mich, ich sing' die Freudenaugenblicke,
Die ich an Chloris Busen schmachtend starb,
Uns aus dem Springbrunn Aphroditens
Ein Nektarstrahl in Chloris Grotte floß.


Du gras, du heu, in einer stund
bald grünend-frisch und bald verdorben,
mensch, der du, eh dein gänger mund
dich sterblich nennet, oft gestorben.


Entfaltet läßt die weite Flur sich sehn
Und zeigt mir fern den Weg, den ich gegangen,
Doch ahnungsvoll, mit dunkelm Arm umfangen,
Den künft'gen Pfad, die wald'gen Bergeshöhn.


Und was auf Geist- und Herzgefilde
Nicht kommt hervor als Neugebilde,
Das dient, auch nicht vergebens,
Zum dunkeln Grund des Lebens.


Ó nejkrásnější mezi lilijemi!
pyl Tvůj jest ctnosť, jež zlatem hoří
na bílých listech Tvých, nad zkvetlou zemí
tak slunce plá jen v nebes jasném moři.


Und spricht hierauf zum Kürassier:
Mein Freund, itzt halt Er 's Maule!
Ich komm heut noch vor's Isarthor
Auf d'Wach, dann werd' ich Seinem Kor -
:,: Poral die Sach berichten,
Der wird den Handel schlichten. :,:


Víš to již dívko milostná,
proč se rdí růže ubledlá?
buďto ji někdo políbil
neb jsi Ty na ni pohlédla.


Con más barbas que desvelos
El Letrado cazapuestos
La caspa alega por textos,
Por leyes cita los pelos.
A puras barbas y duelos,
Pretende ser el Doctor
De Brujas Corregidor,
Como el barbado infernal.
Y no lo digo por mal.
Que amanezca con copete
La vejiga del Notario,
Anteyer Monte Calvario,
Ahora Monte Olivete;
Si no Calvino, Calvete
Con casco de morteruelo,
Hoy Garza y ayer Mochuelo,
Coronilla de atabal.
Y no lo digo por mal.
Cura gracioso y parlando
Sus vecinas el Doctor,
Y siendo grande hablador
Es un mátalascallando.
A su mula mata andando,
Sentado mata al que cura,
A su cura sigue el Cura
Con réquiem y funeral.
Y no lo digo por mal.
El signo del escribano,
Dice un Astrólogo Inglés,
Que el signo de Cáncer es,
Que come a todo Cristiano.
Es su pluma de Milano,
Que a todo pollo da bote,
Y también es de Virote,
Tirando al blanco de un Real.
Y no lo digo por mal.
El pobretón más cruel
Que sin dinero se viere,
Tendrá mosca, si se hiciere
En el verano pastel;
Pastelerito novel
Que, sin murmurar excesos,
Nos desentierras los huesos
Y eres Cuaresma en carnal.
Y no lo digo por mal.


Dein Wort, geliebter Freund! soll alsobald geschehn.
Sie giengen, und ersahn, wie freudig jene sprungen,
Die eben dazumahl dieß Liedgen abgesungen.


Regst, Bramante, die geschickten
Hände du? Vollende doch!
Diese Augen, sie erblickten
Gerne deine Kuppel noch!
Michelangelo, willkommen!
Warum schaust du wieder scheel?
Dort erblick ich meinen frommen,
Meinen süßen Raffael!


Nahe Wunden JESU,


لا تَسَل أَينَ الهَوى وَالكَوثَرُ
سَكَتَ الشادي وَبُحَّ الوَتَرُ
فَجأَة وَاِنقَلَبَ العُرسُ إِلى
مَأتَمٍ ماذا جَرى ما الخَبَرُ
ماجَتِ الدارُ بِمَن فيها كَما
ماجَ نَهرٌ ثائِرٌ مُنكَدِرُ
كُلُّهُم نُستَفسِرٌ صاحِبَهُ
كُلُّهُم يُؤذيهِ مَن يَستَفسِرُ
هَمَسَ المَوتُ بِهِم هَمسَتَهُ
إِنَّ هَمسَ المَوتِ ريحٌ صَرصَرُ
فَإِذا الحَيرَةُ في أَحداقِهِم
كَيفَما مالوا وَأَنّى نَظَروا
عَلِموا يا لَيتَهُم ما عَلِموا
أَنَّ دُنيا مِن رُأىً تُحتَضَرُ
وَالَّذي أَطرَبَهُم عَن قُدرَةٍ
باتَ لا يَقوى وَلا يَقتَدِرُ
يَبِسَ الضِحكُ عَلى أَفواهِهِم
فَهوَ كَالسُخر وَإِن لَم يَسخَروا
وَإِذا الآسي يَدٌ مَذولَةٌ
وَمُحَيّا اليَأسُ فيهِ أَصفَرُ
شاعَ في الدارِ الأَسى حَتّى شَكَت
أَرضَها وَطَأَته وَالجَدرُ
فَعَلى الأَضواءِ مِنهُ فَترَةٌ
وَعَلى الأَلوانِ مِنهُ أَثَرُ
وَالقَناني صُوَرٌ باهِتَةٌ
وَالأَغاني عالَمٌ مُندَثِرُ
الهَنا أُفلِتَ مِن أَيديهِم
وَالأَماني إِنَّها تَنتَحِرُ
ذَبَحَت أَفراحَهُم في لَمحَةٍ
قُوَّةٌ تَجني وَلا تَعتَذِرُ
تَقلَعُ النَبتَ الَّذي تَغرُسُهُ
وَالشَذا فيه وَفيهِ الثَمَرُ
إِعبَثِ ما شِئتِ يا دُنيا بِنا
وَتَحَكَّم ما تَشاءُ يا قَدَرُ
إِن تَكُن زَهراً فَما أَمجَدَنا
أَو نَكُن شَوكاً فَهَذا الخَطَرُ
فَلنَعِش في الأَرضِ زَهراً وَليَطُل
أَجَلُ الشَوكِ الَّذي لا يُزهِرُ
رَحَلَ الشاعِرُ عَن دارِ الأَذى
وَاِنقَضَت مَعَهُ اللَيالي الغُرَرُ
كَم حَوَته وَحَواها مَلِكاً
دَولَةُ الروحِ الَّتي لا تُقهَرُ
عاشَ لا يُنكِرُ إِلّا ذاتَهُ
إِنَّ حُبَّ الذاتِ شَيءٌ مُنكَرُ
شاعِرٌ أَعجَبُ مَعنىً صاغَهُ
لِلبَرايا مَوتُهُ المُبتَكَرُ
الجَمالُ الحَقُّ ما يَعبُدُهُ
وَالجَمالُ الزورُ ما لا يُبصِرُ
وَالحَديثُ الصَفوُ ما يَنشُرُهُ
وَالحَديثُ السوءُ ما يَختَصِرُ
إِنَّهُ كانَ مَلاكاً بَشَراً
فَمَضى عَنّا المَلاكُ البَشَرُ
وَنُفوسُ الخَلقِ إِمّا طينَةٌ
لا سَنا فيها وَإِمّا جَوهَرُ
يا رَفيقي ما بَلَغتَ المُنتَهى
لَيسَتِ الحَدَّ الأَخيرَ الحُفَرُ
فَاِعبُرِ النَهرَ إِلى ذاكَ الحِمى
حَيثُ جُبرانُ العَميدُ الأَكبَرُ
وَرَشيدٌ نَغمَةٌ شادِيَةٌ
وَنَسيبٌ نَغَمٌ مُستَبشِرُ
وَجَميلٌ فِكرَةٌ هائِمَةٌ
وَأَمينٌ أَمَلٌ مُخضَوضِرُ
قُل لَهُم إِنّا غَدَونا بَعدَهُم
لا حَديثٌ طَيِّبٌ لا سَمَرُ
كَسَماءٍ لَيسَ فيها أَنجُمٌ
أَو كَرَوضٍ لَيسَ فيهِ زَهرُ
كُلُّنا مُنتَظِرٌ ساعَتَهُ
وَالمَصيرُ الحَقُّ ما نَنتَظِرُ


Protož nebojte se, věrní moji,
Kteří vůli mou a lásku znáte,
A jak beránkové jíti máte
Mezi vlky na dílo a k boji.
Nechať sápají se vlci tito:
Vy jim zjevte, co je dosud skryto,
A co tajno, nechať zvědí cele.
Což vám pravím ve tmách, pravte směle
Na světle; co slyšíte tu v uši,
Se střech hlásejte to každé duši. –
Nebojte se těch, kdož vraždí tělo,
Nijak ale, a byť jim se chtělo,
Nedovedou zahladiti duši.
Bojte však se Toho, jak to sluší,
Jenž i duši s tělem může meci
A zatratiť ve pekelnou peci.


Větší hodni jsou paměti mužové,
Kteří s ostrostí skoumali přírodu;
Ti vypátrali mnohý prospěch,
Svěřili lidu ho, snesli zvědy.


两州佳政万人传
一旦那知遂溘然
到底久生从古少
要须乘健早归田


耳根闻得吴田熟
客自吴归乃不然
中户无粮支卒岁
上都有雪瑞来年


Per tutto, ovunque ei passa,
Di sangue il suolo allaga;
Il capo in terra abbassa,
Perché morir s'appaga,
E con lettere vive
La salute de l'uomo in terra scrive.


Bey dem Allen beschwör' ich dich: Erwach', und begreife,
Wer du bist! Erfinde dir selbst Kunstwürdiges! fleh dann,
Dass sie die Feuerblicke des Adlers,
Und des Falken messenden Blick,


La logique, la morale, c'est vite dit ;
Mais ! Gisements d'instincts, virtuels paradis,


Slyš! cvrček ozývá se od moruše
a brhlík hvízdá –
A jako z hnízda
vzpomínky pěnicemi letí z duše...
Já na mech sed’, Ty bylas u mne ještě –
v klín sprchnul květ Ti se zlatého deště
a tváře zruměnilo štěstí.
A nad námi zoravi táhli s jarní věstí.
V té sladké chvíli
se naše duše spolu zasnoubily.


Puis ils vont au théâtre, au cher pays du rêve,
Où de deux bras de lys pour une heure enlacé,
Le sublime histrion, appuyé sur son glaive,
S'écrie : O Juliette ! avec un ton glacé.


„Dám tě lásku, hale pozor na ni,
to snad humíš, hdyž si z naší Stráže,
huletí-li do zelený stráni,
nihdo huž ji chytit nedokáže.


Tho' sophists err, yet stand confess'd thy claim,
And be the king and multitude the same,
Whose deeds benevolent his title prove,
And royal selfishness, in publick love;
Nor, draining wasted realms for sordid pelf,
O scepter'd suicide! destroy thy self.


Já v komedii nalez’ vše:
své vášně, boje, touhy, sny..
já nalez sebe, život, jejž
mi nic jiného nevysní.


O Tannebaum! o Tannebaum!
Wie traurig ist dein Zweig.
Du bist mir wie ein stiller Traum,
Und mein Gedanken gleich.


trubku ke rtům svadlým zdvíhá,
do klávesů počne bít,
neb pagodu rozkomíhá,
počne zpívat, švitořit. –


Myslím: ženu pojal's! Již pomni, láskou nesni:
Zda se za dní sedmero anděl neztělesní?


Za mělké štěstí, které chvíli žil,
a za paprslek, jenž noc jeho zlatil,
on na váhu své srdce položil
a chvíli blaha léty smutku splatil.


Du hast gerecht zu meinem Leben
Mein Theil mir von Vernunft gegeben;
Genug zum Segen und genug zum Fluch:
Ich bin, wenn ich, was ich verschulde,
Nicht ruhig ohne Murren dulde,
Mit dir und mir in Widerspruch.


Až jednou mříti budem, u nás, Lásko, stůj!
Ať nerdíme se studem, prapor kde vlá Tvůj,
ať po nás jiní přijdou a milují zas –
ó Lásko, prosíme Tě, uslyš nás!


Extendía la herida roja de las manzanas,
la blanca herida de palomas.
Su mundo eran monedas invisibles.
La eternidad era su mundo
y ofrecía la tarde
en bandejas mojadas por la sangre del viento.


Radosti ty však odtuchu
Mládenci nedaly;
On sevřen byl ve svém duchu,
Slzy mu kapaly.


¡Amor, vencí! ¡Victoria! Aunque no alcanza
el alma libertad, pues más adora
el bien, de que jamás haré mudanza.


sin que se disminuyan mis amores
a acreditarte tú de ingrata vienes
y yo de firme y verdadero amante


Und könnt' auch, Ärmste, dein Rispettisingen
Dir einer Sappho ew'gen Ruhm erringen.


宇宙恢恢是广居
沧溟泼泼有长鱼
若在相公怀度内
乾坤此乐更无馀


Two only Daughters to his age remain'd,
And  one, and one was Rachel nam'd.
Time had from  rifled ev'ry grace —
But blooming beauty, dwelt on Rachel's face.
Well-favour'd, graceful, in the bloom of life,
She led the flocks, or tript it to the fife
When summer suns burnt fiercely o'er their heads,
She drove the wantons srisking to the shades;
Or when the merry pipe rejoic'd the vale,
Led up the dance, or told the jocund tale;
Chearful and blythe she pass'd the day along,
And ev'ry valley echo'd with her song.
She was each shepherd's theme, each swain's delight,
Their talk by day, their vision in the night;
Whene'er they feasted on their homely cheer,
No mirth was heard, if  was not there:
'Mongst all their rural sports She still was seen,
And foremost at the feast, as on the green.


Nein, nein! Er trägt sein Haupt empor,
Ist mächtig durchgedrungen
Durch deine Bande, durch dein Tor,
Ja hat im Sieg verschlungen
Dich selbst, daß, wer an ihn nur gläubt,
Von dir jetzt ein Gespötte treibt
Und spricht: wo ist dein Stachel?


Yo quiero un verso de alegría
en este día de alba pura,
como preludios, melodía
de corazón y de ternura.
Quiero decirles suavemente
como la brisa jazminada,
como un ensueño transparente,
como la luz de tu mirada.
En esta hora encantadora
anhelo un tono de aura pura
para mi dulce guiadora,
una sonata de ventura.


小扇题诗墨色新
碧纱囊剪藕丝匀
月团常在纤纤手
不用流苏拂暗尘


Nyugatra fut,
Lehelet hajtja:
darab kis ég,
felhő-foszlány,
imbolygás,
lebegés,
fehérlő álom,
kicsi semmiség –
mégis sírni kell rajta.


Zarděla se Klára, očka jen jí září,
šťastný úsměv přelét’ po hezounké tváři,
zahlédl ji také! V sladkém pohnutí
zří od „černé růže“ k „bílé labuti“,
tiskne k srdci ruce – možná vzdechy tlumí,
však mu třeba z dálky milá porozumí!
Oblétat ji počal jakýs blahý sen,
ale rozplašil jej papá zamračen:
„Proč se mladý Bláha do oken nám dívá?“
hučí – povážlivě při tom hlavou kývá.
„Hejsek nerozvážný! Stále si jen škodí,
páchne revolucí, bez vlásenky chodí!“


Dein Gehen lächelt in mich über
Und
Reißt das Herz.
Das Nicken hakt und spannt.
Im Schatten deines Rocks
Verhaspelt
Schlingern
Schleudert
Klatscht!
Du wiegst und wiegst.
Mein Greifen haschet blind.
Die Sonne lacht!
Und
Blödes Zagen lahmet fort
Beraubt beraubt!


Fair guardian of domestic life,
Best banisher of homebred strife,
Nor sullen lip, nor taunting eye
Deform the scene where thou art by:
No sick'ning husband damns the hour
That bound his joys to female pow'r;
No pining mother weeps the cares
That parents waste on hopeless heirs:
Th' officious daughters pleas'd attend;
The brother rises to the friend:
By thee their board with flow'rs is crown'd,
By thee with songs their walks refound.
By thee their sprightly mornings shine,
And evening-hours in peace decline.


خَليلَيَّ إِنْ أَلْوى بِيَ الفَقْرُ لَمْ أُبَلْ
أَيُسْفَحُ ماءُ الوَجْهِ مِنّي أَو الدَّمُ
يَعُمُّ الوَرى جَدْواي إِنْ راشَني الغِنى
وَأَسْتُرُ عَنْهُمْ خَلَّتِي حينَ أُعْدِمُ
وَلَمّا رَأَتْني العامِرِيَّةُ مُقْتِراً
جَرَى بِأَعالي خَدِّها الدَّمْعُ يَسْجُمُ
فَقالَتْ وَأَحْداثُ اللَّيالي تَنوشُني
مَنِ الأُمَوِيُّ الماجِدُ المُتَهَضَّمُ
يَزيدُ عَلى لُؤْمِ الزَّمانِ تَكَرُّماً
وَيَرْنو إِليهِ عابِساً وَهْوَ يَبْسِمُ


Mé hříchy zažeň daleko a nedej,
bych za jiného skutky snad měl pykat!
Zor posud mnoho nevzešlo nám, urči
nám, Varune, jich za živa se dočkat.


If the soft hand of winning pleasure leads
By living waters, and thro' flow'ry meads,
When all is smiling, tranquil, and serene,
And vernal beauty paints the flattering scene,
Oh! teach me to elude each latent snare,
And whisper to my sliding heart — Beware:
With caution let me hear the Syren's voice,
And doubtful, with a trembling heart, rejoice.


Ihr kleinen Vögelein
Sollt immer meine Gespielen seyn,
Ziehende Schmetterlinge,
Sind meiner Freundschaft nicht zu geringe.


Hier zu Land
Gilt die Hand,
Die mit Kunst
Lohnt die Gunst
Sündger Frauen,
Daß sie schauen
Sich im Bild
Heilig mild.
»Raphael,
Gut Gesell,
Mahle mich,
Ich bitt' Dich, stich
Mark Anton,
Lieb ist Lohn,
Und ein Kuß,
Helfen muß.«
Andre Staaten
Andre Saaten,
Andre Städtchen
Andre Mädchen,
Andre Orte
Andre Worte,
Andre Kleidung
Und Bescheidung,
Andre Seen
Andre Ehen,
Andre Flüsse
Andre Fische,
Andre Netze
Und Geschwätze,
Laut und leise
Um die Preise,
Andre Küche
Und Gerüche,
Hier nach Knoblauch
Dort nach Lob-Rauch,
Frische Fische
Gute Tische,
Kommt ein frischer
Herzensfischer,
Wird gebraten,
Mit Salaten
Froh gegessen,
Und vergessen,
Denn der Fang
Hält nicht lang
Nur wer stirbt
Der verdirbt.


Und wie mich mancher schmähe,
Als soll' ich nie zu deinem Strahl gelangen,
Dieweil ich meine Blindheit selbst verschuldet,
Da ich in meiner Kräfte üpp'gem Prangen
Ein furchtbar blendend Feuerlicht geduldet,
Mir sei schon recht, und wer gesät der mähe:
Herr, gib mir, daß ich sehe!


Die Luft ist heiß, ich schleppe mühsam
Die Füße durch der Landstraße Staub,
Kein Hoffen im Herzen, keine Angst zu sterben,
Und alles bedeckt weißgrauer Staub.
Vom trocknen Ebereschenzweig
Stimmt müde, matt und schmerzensreich
Der Ortolan
Sein Liedchen an...
Fort mit dem Liede:
»Ich bin müde –«...
Münster, 13. Dezember 1889


Nun, lieben! wir sind Gottes kind; und Gott weiß, was wir künftig sind.
Chor.
(Dem Lamm sey ewig dank gebracht! das hat uns Gott zu was gemacht.)
3.


Wenn du in der Winternacht
Wütend überschwillst
Oder um die Frühlingspracht
Junger Knospen quillst.


Schlummre, Mädchen, schlummre süß!
Träume nur von Seligkeiten,
Die, in Gottes Paradies,
Meine Brüder dir bereiten!
Unter mancher guten That
Ist der Tag dir hingeflossen,
Und mit Gottgedanken hat
Sich dein Auge zugeschlossen.


Ch a bei sembianti et alla ricca vesta
esser parea di non ignobil grado
ma quanto piu potea turbata e mesta
mostrava esservi chiusa suo malgrado
e per saper la condition di questa
chavea gia cominciato intrar il guado
e che era uscito de la interna grotta
un che drento a furor l havea ridotta


最忆琼台太守贤
早从林馆究微言
寻源曾溯羲文上
细论先天与后天


Verso d'Orlando il gigante menava
un colpo che 'l credette far morire.
Il conte allora indietro se tirava,
sicché quel colpo nol poté ferire.
Orlando vêr di lui correndo andava,
e 'n sulla spalla el ferì a non mentire,
che per forza la spalla e l'armadura
col brando il fêsse infino alla cintura.


U rybníka zříti pyramídu
Egyptskou, než celou ze zlata,
Vůkol klečíc pějí knížata
Danská a houf německého lidu;


Eu quero montar o vento em pêlo,
Força do céu, cavalo poderoso
Que viaja quando entende, noite e di
Quero ouvir a flauta sem fim do Isidoro da flauta,
Quero que o preto velho Isidoro
Dê um concerto com minhas primas ao piano,
Lá no salão azul da barones
Quero conhecer a mãe-d'água
Que no claro do rio penteia os cabelos
Com um pente de sete core
Salve salve minha rainha,
Ó clemente ó piedosa ó doce Virgem Maria,
? Como pode uma rainha ser também advogad


无数天花斗舞风
迷离玉色映寒空
共夸破腊逾三白
更喜新诗报屡丰


Du sangst: es rissen sich bemooste Felsen los
Aus drohender Gebirge Schoos,
Und rollten fort mit eignem Lauf,
Und thürmten sich zu Mauern auf.
Die Tieger unter düstern Sträuchen
Behorchten dein entzückend Spiel;
Und auch die unbelebten Eichen
Erhielten ein Gefühl.


Y hned klesá matka do náručí
S vytržením synu rozmilému,
Že se zlaté dítě s chutí učí
Moudrosti a hlasu mateřskému,
Kterým prvně mílka pozdravila,
Jemné trnoucýho srdce cyty
Za blaženost na nebeské byty
Otce laskavého vypravila,
Kterým studu hlásky nejtajnější
Jeví přítelkyni nejvěrnější.