Herr, schau mich an! Ich lieg vor dir im Staube,
Ein bittend Kind vor seines Vaters Thüre.
Ich hatte dein vergessen, doch erlaube,
Daß mich die Reue wieder zu dir führe.
Ich will hinfort dir gern gehorsam sein;
O laß, mein Gott, o laß mich wieder ein!


Darf eine fremde Hand gedämpfte Sayten schlagen
Hier, wo dein hoher Schmerz die Gegend schweigen macht –
Prinzessin! oft hat todter Bäume Klagen
In wunde Herzen Trost gebracht.
Darf ich es nennen, was in seufzenden Alleen
Heut ahndungsvoll vielleicht durch deine Seele rann:
Daß selber Blüth' und Laub und was wir göttlichs sehen
In der Natur, durch nichts als innern Schmerz entstehen
Und nicht einmal es sagen kann.


Dar ao vento aflitas queixas
Eu o vi por muitos dias:
Já não era Ezequiel,
Converteu-se em Jeremias.


Contra el Cielo pecó la raza impía,
Y el Cielo en sombras se cubrió irritado;
Del Bien, el pueblo continuó olvidado;
Pero llegó de la venganza el día.
Como castigo el agua descendía,
Y en un lago profundo y dilatado
Trocada fue, por obra del pecado,
La llanura que en flores sonreía.
Mas Bochica aparece. Al Cielo invoca,
Y rompe la montaña, envuelta en bruma,
Con su áureo cetro de poder emblema.
Y saltó el lago por la abierta roca;
¡Y el arco-iris, en cendal de espuma,
Sobre el torrente fulguró en diadema!


Trompeten nicht Nord, Sud, West, Ost?
Feur, Lufft, Flutt, Erd? Di Thiren, Ertze, Pflantzen?
Das Christusreich ist Aller Post,
Weil si zugrund der Rome Götzen tantzen.
Dis schildert aller Wunder Meng;
Der Misgeburten hauff an Menschen, Vihe, Fischen;
Si wollen höllisch tischen
Dir, Babel, zu dem Grabgepräng.
Das Babel ist di Misgeburt des Rundes:
Drum pinselt es di Mutter des Uhrkundes.


Ba i ta srdce dost se tvrdá zdají,
jak zhrdala by slzami a citem,
leč rozlom žulu: jiskérky v ní hrají,
a jak se to v ní leskne zlatým třpytem!


Ihm tönt sein Sang zurück aus tausend Kehlen.
Und, wie in eines klaren Wassers Grunde,
Bespiegeln sich in seinem Lied die Seelen.


Schon schien des neuen Tages Dämmerung
Um deine Patriarchenstirn zu gleiten;
Selbst ward ich mit der Erde wieder jung
Und lebte in den Wundern grauer Zeiten.


Weil ich ihr nicht recht schwatzen kann,
Sie schneidt mir bald ein Kappen,
Kein Tuch daran ward nicht gespart,
Kann einen höflich zwacken.


Po léta ve mně zrály ty vůně. A dnes, když je cítím,
otázka mrtvá a oněmlá se kouří z jich tlení,
myšlenky sladkost, jež příliš pozdě roztála žitím,
hořící olej odkvetlých oliv. A brázdami snění


Irrtum wolltest du bringen und Wahrheit, o Bote, von Wandsbeck;
Wahrheit, sie war dir zu schwer; Irrtum, den brachtest du fort!


I pakli jednou zpěv vřelého
Ze srdce k tobě až zavlaje:
Netázej se po zpěvci jeho,
Po citu jen, v němž zpěv uzraje.


Však pět let ouřadoval
a nemá ještě nic.
Dřív trochu zimy míval
a teď má trochu víc,
dřív někdy lačno měl,
teď hlady nespává –
[:hlad malý ztratit chtěl
a velký nastává.:]


Nim itzo diß Sonnet. Komm ich mit Glücke wieder,
so will ich deinen Preis erhöhn durch stärkre Lieder,
daß deiner Wolgen Schall auch hören sol mein Rhein.


Daß jeglicher das Beste, was er kennt,
Er Gott, ja seinen Gott benennt,
Ihm Himmel und Erden übergibt,
Ihn fürchtet und wo möglich liebt.


Wie wird fortan, am Arme deines Gatten,
Der Wälder Einsamkeit dein Herz erquicken!
Zur Mittagsstunde mußt du mir gestatten,
In deinem Schoße leise einzunicken.
An Lustbarkeiten, die ich gern versäume,
Ergötze sich der Nachbarn wilde Schar –
Ich flechte Blümchen in dein blondes Haar
Und schneide deinen Namen in die Bäume.


Pak ztich’. Jan Lamač zbled’ a vstal a šel.
A jak jej viděl dveře zavírat,
tu bratrovi to v uších hučelo
jak splav, kde tenkráte byl s bratrem stál,
a do hukotu zněla slova ta:
„Však bratry vždy ať jeden pojí stůl,
dbej, u něho bys nikdy nezbyl sám,“ –
a bylo mu, jako by pod žernov
dnes býval hodil srdce bratrovo, –
a věděl, – hodina že odbila.


Petulanter lacessitus
Justo clypeo munitus
Heribannum excitas:
Ecce surgunt quotquot gentes
Oras incolunt stridentes
Alpes usque niveas.


Nicht allein für ein Vaterland,
Wo das Gesetz, und Hunderte herschen,
Auch für ein Vaterland,
Wo das Gesetz, und Einer herscht,


Synek tvůj kdys mulu cukru dal,
mul myslil, že to jed. Když jeli domů,
shodil ho a pošlapal.
A tys podoben mulu tomu.


Tosto che sente il Tartaro superbo,
ch'alla battaglia il suono altier lo sfida,
non vuol più de l'accordo intender verbo,
ma si lancia del letto, et arme grida;
e si dimostra sì nel viso acerbo,
che Doralice istessa non si fida
di dirgli più di pace né di triegua:
e forza è infin che la battaglia segua.


Již svatba přelítla, jen skvoucí deštná vléčka
se za nevěstou táhne ku obzoru.
Jak vínku zdoba v půli roztržená,
od hory temene až dolů k boru
hle! květoucí se duha oble kloní,
a pod ní, bouřným deštěm osvěžená,
zoraná pole krásně jako čerstvý chleba voní.


Léta přejdou, v bludný kruh zapadati bude však
žití moje, a můj duch,
těžce postřelený pták,
toužit bude tam, kde splývá
jantarová kadeř tvá!


O harter Sünden-Fall! du Ursprung unsrer Noth!
Ach! unsre Schönheit ist durch diesen Fall verschwunden,
Hingegen haben sich nur Flecken eingefunden.
Nun riechen wir vor Gott als schnöder Sünden-Koth.
Doch unsers Heylands Blut und Leiden
Will uns mit neuem Purpur kleiden;
So heilget Jesus Tod
Den harten Sünden-Fall, den Ursprung unsrer Noth.


Herr, du kannst nichts als Güte sein,
Du wollest deiner Güte Schein
Uns und all denen gönnen,
Die sich mit Mund
Und Herzensgrund
Allein zu dir bekennen!


Herzen, die der Harm zerrissen,
Hegst du mit besorgter Treu';
Rückest der Geduld das Kissen
Auf des Schmerzenlagers Streu;
Schonst des Schlummers, nahst auf Socken;
Kühlst mit deinem Palmenreis;
Trocknest mit ergoßnen Locken
Banger Todeskämpfe Schweiß.


Die Morgenröte war noch nicht
Mit ihrem Licht vorhanden,
Und siehe, da war schon das Licht,
Das ewig leucht', erstanden;
Die Sonne war noch nicht erwacht,
Da wacht und ging in voller Macht
Die unerschaffne Sonne.


ضنًى وانهدام
وخصرٌ منام
ومروحةٌ للهوى لا تنام
كآه الحرير  تلوى وهام
دعاني  وغاب ، فيا ليت دام
مدىً للسيوف لديه احتكام
إذا قلت : خصري اعتراه السقام
تحولت عنه
وقلت : حرام
أيا ريشة العود  كلي انسجام
أمن مدرج الرصد  هذا المقام ؟
وحدو الصحارى  وزهو الخيام
إذا جاد  أنعش صدراً غلام
وتعتع في الصدر ، حرفي رخام
ومات الحزام
ضنىً
وانهدام ضنىً
وانهدام


南邻北舍牡丹开
年少寻芳日几回
惟有君家老柏树
春风来似不曾来


»Minister der Bestechung angeklagt.
So was geschah bei uns nicht meiner Tage.«
Ich stimme gern dir bei, nur vorher sage:
Ob die Bestechung dich befremdet, ob die Klage?


»So sei der lebensvollen Denker Wille
Zur edlen Wahrheit Vorbild deinem Mut!
Er stähle dich in schöpferischer Stille,
Er trage stark dich durch die Lebensflut!
Gefühl und Geist und Tat zusammenquille,
Bis deine Sehnsucht in der Einheit ruht,
Die reingestimmt du, Künstler Mensch, gestaltest,
Wenn du zur Freiheit das Gesetz entfaltest.«


Tvář v tváři kouzlům vasalským
ho zbožňujícím jemu holdujícím
on s očima trochu přimhouřenýma
netečnýma zpupně ledabylýma
vypřáhá chytrýma hmaty zlodějskýma
řijící oře trigy,
a čele světu celistvému
stanoví po právu uchvácenému
po právu sobě přirozenému
po svém právu mladistvému
i že zpřeží je i že řídí
mumraje hvězd. A lidí.
Skrz něho snů svých palatýna
je skutek snem a skutkem vidina
skrz něho ona roztodivná
mluva vidin sama vidina
a jež se kadeří a vzpíná
hlásá káže a zaklíná
vidět že jiná a věřit že jiná
(Kterak ó řeči odvrátit zraky
od toho dýmu rodné Itaky
kam vyhojeni plujem zpátky?)


O snílku mladý, v této chvíli
vám srdce bouřně zaplesá
nad tajemstvím, jejž tíše pílí
vám prozradit i komtessa...


Wann aus leichter Silberhülle
Luna niederschaut,
Sehn' ich mich nach dir, o Stille,
Wie der Jüngling nach der Braut!


Srdcem chladným, umem suchým
Za pravdou se sháněje,
Uslyšíš jen šumem hluchým
Zníti vždy své kročeje.


„My úlohu svou vykonali rázně:
dobyli klášter, zajali jsme mnichy.
Hle před tebou teď stojí plni bázně –
nedávno z kalichu tropili smíchy!
Dej upravit jim, otče, horké lázně;
ty kutny plny šíbalství a jedu
a žluči ďábelské na tebe sočí,
jed zavilý již kouká z jejich očí:
ti Husa upálili ku posledu!“


Vepř, páv a jiný symbol druží se k té zběři.
V roh obrazu štětec hnusnou ohyzdu zvrátil:
tam posměšně ďábel strupatý křivé zuby škeří.


望望孤城绿树根
平沙连屋草连云
夕阳坡上人牛小
耕出羌王古印文


David Ioris Gottes knecht/
Hefft gesegt/ verstaht idt recht:
De Papen maken veel Apen/
De Düvel hefft se geschapen.


Laß mich nicht lang mehr warten,
Komm Schatz zu mir herauf,
Weil fort geht unser Lauf.


Je veux bien que les saisons m'usent.
À toi, Nature, je me rends ;
Et ma faim et toute ma soif.
Et, s'il te plaît, nourris, abreuve.
Rien de rien ne m'illusionne ;
C'est rire aux parents, qu'au soleil,
Mais moi je ne veux rire à rien ;
Et libre soit cette infortune.


Schon beim Klange der Saiten
Regt sich die Schläferin;
Liebliche Träume gleiten
Fühlt sie durch Seele und Sinn!


Ob sie je den Blick entzogen,
Wenn ich sein nicht würdig war?
Aber niemals mir entflogen
Meine Engel ganz und gar;
Aus den tiefsten Wogen
Sah ich hoch mein Sterne-Schwester-Paar.


В венке из весенних цветов,
Цветов полевых,
Овеян вещаньями прошлых веков,
В одеждах волнистых, красиво-живых,
На белом коне,
Тропою своей,
Я еду, Ярило, среди Белорусских полей,
И звездные росы сияют на мне,
Погаснут, и снова зажгутся светлей,
Под рокот громов,
В венке из весенник цветов,
Цветов полевыПо селам, за мной, хороводами, девы,
«Ярило», поют, «озари нам напевы»,
Яриле слагают свой стих,
Играют мне песни, на игрищах пляшут,
Сердца расцветают в миг пляски мирской,
Там где-то работают, где-то там пашут,
А игрища — в уровень с белой сохоГорсть желтых колосьев, колосья ржаные,
Я левой рукою держу,
И маки горят, васильки голубые
Роняю я в рожь, расцвечаю межПо селам, в их избах, и тесных, и узких,
В полях беспредельных, по имени — Русских,
Являюсь я взору, и грезы во сне,
Я между живых — как дающий забвенье,
Для них — я виденье
На белом коне,
Миг страсти, бог счастья, бог отдыхов пленных,
И вновь пробуждений и игрищ живых,
В венке из весенних цветов, не надменных,
Но вечно желанных цветов полевы


Wolauf, ir haubtleut gute,
nemet vil landsknecht on,
Fürt sie mit freiem mute
zu der ungrischen kron
Und seit gut anschleg machen
bei nacht und auch bei tag,
fürsichtig in den sachen,
das man den Türken schlag.


Sin meterme a Moisés de nuevas leyes,
doy al que pide pan, pan y puchero;
y el honor de salvar al mundo entero


Bibi hledí ve úžase
na ni tváří strnulou.


Ihr sucht in Schulen Rath, in Büchern Unterricht,
Wie sich der Weise freut: mich aber fragt ihr nicht?
Belad ich euch vielleicht mit ängstlichen Gesetzen?
Genießt mit Mäßigung ein sinnliches Ergötzen:
Seht, Freunde, mein Gesetz! Ein häufiger Genuß
Macht iede Lust gemein und straft mit Ueberdruß.
Was hilft euch die Vernunft, wenn die Begierden siegen?
Die Freude dieses Tags muß künftigem Vergnügen
Nicht selbst im Wege stehn: der Thor kauft theuer ein,
Kauft einer Stunde Lust mit Jahren voller Pein.
Die Rache spart ihn auf zu traurigen Geschichten:
Zu Freuden ungeschickt und ungeschickt zu Pflichten,
Durchseufzt er früh genug des Lebens matten Rest,
Das ihm, aus Hunderten, die Parce grausam läßt:
Wenn sein geschwächter Leib ein herbstlich Lüftchen scheuet,
Kein fröhlich Saitenspiel den stumpfen Sinn erfreuet,
Und aus der Gattinn Arm, die zärtlich nach ihm sieht,
Verzweiflung ihn verscheucht und Wollust vor ihm flieht.
Er fühlt in seinem Fleisch die Dornen scharfer Schmerzen,
Und ach! zu späte Reu im unruhvollen Herzen,
Die, gleich Harpyen, ihn beym Gastmaal überfällt,
Den Ortolan beschmitzt und Cyperns Wein vergällt.


Die Libe ruffte dir/ es ruffte dir der Tod/
Sie/ in der Himmel Burg; Er/ aus der Erden Noht/
Der Tod liß seine Pfeil/ die Lib auch ihre sehen;
Der Libe Schluß geht fort; Des Todes/ muß geschehen.
Die Libe nam dein Hertz/ der Todt die Glieder ein/
Er dämpfte deine Krafft/ sie/ deiner Schmertzen Pein/
Sie/ wolte deine Seel'/ Er/ die entseelte Leichen/
Die Libe wolte nicht dem Tod/ er ihr nicht weichen.
Biß GOTT (der beider Pfeill auch als er starb empfand)
Selbst in das Mittel tratt und deine Seel entband/
Da wiß die Libe/ Gott den Geist zum Siges Zeichen:
Und uns der strenge Tod zum Schawspill seiner Leichen.


Zu würdiger Umgebung deines Bildes,
Wie es mir immerfort im Geiste waltet,
Wählt ich in Tagen, wo der Frühling schaltet,
Des Gartens Blumen, Blumen des Gefildes.


Kdy člověk chladne – láska jej zahřívá,
Kdy žal ho trápí – útěchou okřívá,
Kdy hrdě vypíná se – bol jej sníží,
Kdy sobě zoufá – naděje se blíží,
Kdy v činech slábne – vůle síly dodá,
Tmou sklíčenému – věda světlo podá;
Takž pro vše vady člověk v živobytí
Léků najde – zná-li je použíti.


Király vagyok és úr
A merre halál van,
Rettegjetek engem
Életben, halálban
A vész urát!


eine Stille, einen Widerstand –,
und dann scheint er wartend wen zu wählen:
hingegeben hebt er seine Hand,
festlich fast, wie um sich zu vermählen.


Cabe el sinfónico archipiélago
En donde albean como cisnes
Las islas, sueña el bello andrógino
Enguirnaldado de jazmines.
Vago sopor flota en sus ojos
—crisoberilos increíbles—
Y en su armonioso cuerpo, dúctil
Como el cuerpo de los reptiles.
Sus finos flancos y sus senos
Duros y eréctiles de virgen
Hacen pensar en besos raros
Y en himeneos imposibles.
Monstruo exquisito y sobrehumano
De sangre azul y gracia insigne,
Nació en los cielos superiores
De los arquetipos sutiles.
Perverso hechizo decadente
Hay en sus labios que sonríen
Ambiguos, con sonrisa hermana
De la fatal noche sin límites.
Y en sus cabellos, semejantes
A los racimos de las vides,
Y en su cuerpo de gracia equívoca,
Sus oros trémulos deslíe,
El resplandor del sol pagano,
Que lo engendró, radioso y triste,
De tu espuma de oro, belleza,
Superaguda e inasible.


Těch několik slov ztajených, jež zaslechl jsem maní,
mně více usnout nedalo až pozdě do svítání,
těch několik slov příšerných, jež tiše šeptali si
o smrti všech mých nadějí, tak hrdě vyšlých kdysi.


Non pianger, signor mio, ché 'l tuo bel sole
spento non è, ma più che mai risplende;
verso l'altro hemispero il camin prende,
e quei populi bassi illustrar vòle:


يا ربّة الحسن والإيناسِ والخَفَرِ
تعهّديني بطيبِ الذّكر والأثرِ
زوّدتِ عيني وقَلبي ما سأنظمُه
شعراً وشعري هو الرّ يا من الزّهَر
إليكِ أُهدي رياحيني التي نضَرَت
وأنت ريحانةٌ للسمعِ والبصَر
هذي الرياحينُ من روحي مقدَّمةٌ
إِلى التي روحُها من نفحةِ السَحَر


Le Lac des lacs noya les vallons et les plaines ;
Il rugit à travers la profondeur des bois
Où les grands animaux tournoyaient aux abois.
L'onde effaça la terre, et les races humaines
Virent le ciel ancien pour la dernière fois.
Les astres qui doraient l'étendue éclatante,
Eux-mêmes, palpitant comme des yeux en pleurs,
Regardèrent plus haut vers des mondes meilleurs :
L'ombre se déploya comme une lourde tente
D'où sortit le sanglot des suprêmes douleurs.


Ils contemplent l’aurore et l’aspect de la vie
Sans dégoût, et plus d’un qui les plaint les envie.


Arabia por gentil, te ha hecho Sultana
De un Occidente que has iluminado.
Los plateros, de aquel cielo estrellado
Copiaron su más pura filigrana.
San Rafael vigila en las alturas...
Hasta el Guadalquivir llegan las puras
Auras de sierra convertida en flor.
Y en la soledad de siglos abrumada,
Córdoba duerme y sueña, esperanzada,
Con la vuelta de algún conquistador.


S avart söpör felém az árok,
szorít a csöndes pusztaság,
fölöttem egy nagy varju károg,
s gúnyolva szól: „Jó éjszakát!”


Dime tú lo que quiero,
que no lo sé...
Despoja a mis ansiones de su velo...
Descúbreme mi mar,
mar de lo eterno...
Dime quién soy... dime quién soy... que vivo...
Revélame el misterio...
Descúbreme mi mar...
Ábreme mi tesoro,
¡mi tesoro, Señor!
¡Ciérrame los oídos
ciérramelos con tu palabra inmensa,
que no oiga los quejidos
de los pobres esclavos de la Tierra!...
Que al llegar sus murmullos a mi pecho,
al entrar en mi selva,
me rompen la quietud!
Tu palabra no muere, nunca muere...
porque no vive...
no muere tu palabra omnipotente,
porque es la vida misma,
y la vida no vive...
no vive, vivifica...
¡Tu palabra no muere... nunca muere...
nunca puede morir!
¡Follaje de la vida,
raíces de la muerte...
eso son sus palabras nada más!
Me llegan sus canciones al oído...
estribillos de moda...
¡cantan la libertad!
No canta libertad más que el esclavo,
el pobre esclavo,
el libre canta amor,
¡te canta a ti, Señor!
¡Que en mí cante tu selva,
selva de inmensidad!
¡Que en mí cante tu selva,
la virgen selva libre en que colgaste
al aire libre
mi nido del follaje!...
¡Que en mí cante tu selva,
selva de inmensidad!
Allí en sus jaulas de oro
fuera del nido,
la cantinela en moda
repiten los esclavos... ¡pobrecillos!
¡Libérta-los!
¡Libérta-los, Señor!
¡Mira, Señor, que mi alma
jamás ha de ser libre
mientras quede algo esclavo
en el mundo que hiciste,
y mira oue si el alma no libertas,
el alma en que Tú vives,
serás en ella esclavo,
Tú, Tú mismo, Señor!
¡Libérta-te!
¡Libérta-te, Señor!
¡Libérta-les,
átales con tu amor!
¡Libérta-te,
libérta-te en tu amor!
¡Libérta-me,
libérta-me, Señor!


Sluha váží, vylamuje skály –
Ku dolu se kloní zpytný zrak;
A šum zdroje slyšet opět v dáli,
A to oko černý kryje mrak.


Dreht ihr auch noch ſo ernſthaft eure Phraſe,
Der Teufel ſetzt ſie luſtig in Muſik,
Denn eine ungeheuer lange Naſe
Hat ſeine Großmama, die Frau Kritik.


Vois son manteau tissé d’étrange pourpre et d’or.
Sa parure dépasse en beauté les parures
Des reines de l’Égypte au fabuleux trésor…
Les vierges ont coupé leurs belles chevelures
Pour lui faire un manteau d’étrange pourpre et d’or.


Wie soll ich's wissen! Wir Hirten hören wenig Neues auf unsrer Weide. Sagt mir's doch.


Allig mondgya ezt ki, berohan lármával
Rikótiné hozzá; halavány orczával
lábaihoz omlik, s átfogván karjával,
bús jajokot vegyít illyen panasszával:


Jiní ať líčí tě jako obdivovaného dneškem.
Já v tobě však vidím odhmotněného posla božího.
Básníkův zrak vidí dále do časů nepostihlých,
Věčnost kde medailon kovový modeluje.
Vidí tě básník stranou stojící,
jemuž bylo by potupou, zdáti se jen lichotným dvořanem,
aneb chyby nacházejícím duchaplným popíračem,
básník, jehož omilostněnou svobodou jasnovidný je okamžik.
Vidí tě, s koně jak stařec, otecky seskakuješ
mezi pracovníky, budující znovudobytou říši,
mezi své Čechy, Moravany, Slezany a Slováky,
zvláště mezi ty poslední, ztracené bratry a zase nalezené,
mezi mládež, jejíž zdraví duše a těla jsi připravoval,
dárce štědrý, tvůrce blaha a těšitel,
tak, jak po dlouhých hrdinných cestách
s oddanými ti rekovnými vojsky
odloučen od svých nejdražších vtěloval jsi se
v touhu a lásku.
Vidí též za tvou legendární postavou
prací dobývané bohatství
příští říše, kterou Bůh neopustí,
pro její lásku k lidstvu a ke všemu
co žije a žíti musí,
pro dobro a velikost všelidského sbratření.


Wrapt in thy cloudy veil th' incestuous Queen
Sigh'd, the sad call her son and husband heard,
When once alone it broke the silent scene,
And he the wretch of Thebes no more appear'd.


Du lässest den Menschen steigen
Hinauf bis zum höchsten Berg,
Dann lässest Du ihn sinken
Hinab bis zu einem Zwerg. –


De un amor delincuente devorado
El infeliz Óscar se agita y gime.
¡Ay! sus combates y dolor sublime
¿Quién podrá contemplar con pecho helado?
Vedle temblar y reprimirse al lado
De Malvina, y volar a los desiertos
A ocultar su vergüenza y sus furores.
Le es insufrible de Morven la estancia,
Do ve a Malvina y dobla su tormento:
«¿A qué apurar con importuno acento
Su ya débil y lánguida constancia?»
¡Oh! dejadle morir: ¡la tumba sola
Puede apagar la inextinguible hoguera
De tan funesto amor!... Ya no resiste,
Y enfurecido y ciego
Su espantosa pasión revela el triste.
Y Dermidio, su amigo... ¡su asesino!
Lleva a sus labios áridos la copa
De pérfido placer; mas al instante
Se la arrebata... Su alma delirante
Por el mortal veneno
De amor celoso gime contrastada:
Provoca, lidia, y la fatal espada
Del amigo infeliz clava en el seno.
Víctima infausta del feroz delirio
Vagar le miro luego
Por la fúnebre selva. Todo calla:
Le cercan los sepulcros silenciosos:
«¡Salvadme!» grita, «y oponed piadosos
Entre el crimen y Óscar una muralla...»
¡Vano anhelar!... Las manos homicidas
Tiene empapadas del amigo en sangre,
Y le sigue do quier su sombra yerta:
Para colmo de horror cobra el sentido;
Ve su crimen atroz, y confundido
Se hunde en la tumba que le aguarda abierta.
¡Óscar! ¡Mísero Óscar! ¡Ah! yo no ignoro
Lo que es una pasión desesperada,
Y en torno miro de la frente amada
Los tristes rayos del poder y el oro.
¡Oh! ¡cuánto es duro en la abrasada frente
Fingir serenidad, ahogar el llanto,
Y en lucha eterna y en dolor eterno
Agitarse y gemir!... ¡Ay! fatigada
Advierto mi razón, y bien conozco
Que turbándose va. —Mísero Taso,
¡Seré tal vez tu igual en desventura,
Pero en gloria jamás!... ¡Ay! mi locura
Me arrastra... ¿Dó fue Óscar?...
                Garay, mi amigo,
Sublime actor, Melpómene severa
Te presta su puñal: con mano fiera
Víbralo tú, y en poderoso encanto
Al pueblo estremecido que te admira
Con tu talento irresistible inspira
Terror profundo, compasión y llanto.


Que merece bem o nome
De Bisâncio ocidental;
Onde o saber pouco val,
Têm valor só prata e ouro,
Branco açúcar, rijo couro;
É melhor ter, que virtude:
Pelo menos assim pensa
Gente douta, e povo rud
Dir-me-á que de Londres, Amsterdã, Berlim,
Viena, se pode dizer que sicut et nos manquejam
de um olho; não duvido: de Paris por ora nada
digo; espero as leis civis para ajuizar se fizeram
nelas o que deve
É então que a minha Musa,
De cantar mais ansiosa,
Ferirá de novo as cordas
De sua lira saudos
Entretanto vamos ao ponto, que é a descrição
da minha viagem até Gênov Por onde começarei?


Du wäßriger Hiesel,
Was trinkst denn kan Wein?
Wie soll a Geist in deim Kopf sein?
Gießt niemals an 'nein.


Wer hat nachdenklicher den scharfen Witz erreicht,
Und früher aufgehört, durch Wortspiel' uns zu äffen?
An Sprach' und Wohllaut ist er leicht,
An Geist sehr schwer, zu übertreffen.


Tu frémiras pour la justice !


Im Feuernest des Herdes ruht
Verloren mein angstvoll Auge;
Und grübelnd starrt die Glut
Zurück mit rotem Auge.
Glut, was starrst du? –


Tu forasteridad es tan eximia,
que te ha de detractar el que te rumia,
pues ructas viscerable cacoquimia,


Aqui esteve em seu ponto largo espaço
O rigor, e crueldade da batalha:
Representa Aladim um monte de aço,
E tudo, quanto encontra, rompe, e talha.
Da outra parte ao Pagão impede o passo
Coutinho, que também abre, e desmalha.
O Sol perde a cor, vendo o encontro duro,
A terra treme, e treme o centro escuro.


No debe ser culpado quien no alcanza,
si parece remiso en el castigo,
cuando le huye el enemigo airado;


Podotknul dál, jestli Vendi
s nimi sdružiti si přejí,
ať to zkusí dle sil vlastních,
věrní otců obyčeji.


da wurden ihm die Toten so bekannt,
als wäre er durch sie mit einem jeden
ganz nah verwandt; er ließ die andern reden


Avec un grand fracas de ramures penchées
Qui s'effondrent, froissant leurs feuilles desséchées,
Tout croulait à la fois dans l'espace béant,
Et l'honneur, et l'amour, et l'amitié, — chimères !
Tout, tout, jusqu'à l'espoir des vindictes amères,
Tout avait disparu dans l'antre du néant ;
Et la foudre pouvait choisir Hemrick pour cible :
Il n'était déjà plus qu'un sépulcre insensible.


Dann fühl' ich tief der engen Menschheit Schranken,
Wirst du mein Geist in Strudeln untergehn?
Wird die zertrümmerten Gedanken
Dein Sturmwind, Gott, verwehn?


Cogli angeli contente a paro a paro
vanno cantando l' anime beate,
godendo d' un piacer perfetto e vero,
senza temer giamai che nullo amaro
possa turbar le lor dolcezze usate;
e con novo piacer rivolte al vero
cogli occhi e col pensiero,
accese d' un amor dolce e gentile
ogn' alto lor desio menano a riva.
Ma qual fia che descriva
o chiuder possa in carte umano stile
quanta gioia produce e quanto gioco
l' aventuroso e fortunato loco?


فَهِيّاكَ وَالأَمرَ الَّذي إِن تَراحَبَت
مَوارِدُهُ ضاقَت عَلَيكَ مَصادِرُه


رُبّ راحٍ بتّ أشربها
من يديْ عذب اللما خنث
قابلت في الكاس وجنته
فسقانيها على الثلث
بِأبي الساقي ولثغته
ومعاني خلقه الدّمث
سلّ سيف المزج فارتعشت
وغدت تنزور من اللهث
قلت دعها قال قد سُرِقت
من سنا خدّي ومن نَفَثي
قسماً لوْ لم تضمّ على
كأسها طارت من العَبَثِ
خمرة بالجام ناهضةٌ
نهضة الأرواح بالجثث
لو ذكرناها لذي جدَثٍ
قام نشواناً من الجدَث
ظنَّ قومٌ شربها رَفثاً
لا سُقُوا من ذلك الرفَثِ
هاتها راحاً كلفظ فَتيً
طاهر الأخلاق منبعث
هاتِ مدحَ ابن الأثير تجدْ
طاهراً يغني عن الخبث
مجزل النعمى كأنَّ به
للثنا نوعٌ من الغرث
لعلاء الدّين نشر ندىً
لمّ منا كلّ ذي شعث
ترفع الللأوَا مواهبه
مثل رفع الماء للحدَثِ
ومعالٍ عقد أقربها
بالثريا غير منتكث
ويراع خيف مضربُه
فذكور البيض في طمث
نافثٌ سحر البلاغة في
عُقَدٍ جلّت عن النفث
قالت العليا لسؤدده
صنْ وقال المال قم فَعثِ
ما على من أمّ ساحته
أن عام الجدب لم يغث
جاد حتى قال لائمه
إنَّ بعض الجود كاللوث
وهمت نعمى يديه على
كلّ ذي صفوٍ وذي غلث
كالحيا قد عمّ محترثاً
ودْقهُ أو غير محترث
عذلوه في مكارمه
وهو ماض غير مكترث
أيها المستنّ في جددٍ
للعلى والناس في وعث
والذي لو لم أخطّ له
مِدَحاً للمسك لم أمَث
لا تسل عن حال عبدك في
زمنٍ مستحكم المغَث
محَنٌ تأتي على عجلٍ
وأمانٍ جمّة اللبث
أصغَ ساعف قدّم ارْعَ أنلْ
إعطف ارحم صنْ أعذ أغث
شكرت نعماك أعظمنا
في البقا والبعث والجدَث


Da horch! Halali! das Treiben ist aus,
Des Hirsches einzige Träne vergossen,
Ein Hörnerstoß durch das waldige Haus
Vereint zum Geweide die zott'gen Genossen,
Und bald aus der nickenden Zweige Geleit
Die Treiber so stumm, die Ritter so breit,
Ziehn langsam daher mit den stöhnenden Rossen.


a fragata espera na porta do circo
lábicos tão fechados
bocas entreabertas a ponto de gritar
a fraca esperança espera na porta do coração
lábios tão fechados
bocas entreabertas a ponto de gritar
mas não há gritos
nem haverá


O selig, wer in dieser Welt
Läßt diesem Gaste Haus und Zelt
In seiner Seel aufschlagen!
Wer ihn aufnimmt in dieser Zeit,
Den wird er dort zur ewgen Freud
In Gottes Hütte tragen.


Bist, Mann, geformt du aus so weichen Massen,
Daß dir die Schwertwucht lähmt die Weiberarme?
Kannst du nicht stehn im dichten Waffenschwarme,
Wenn Gott des Kampfes Wetter losgelassen?


Doch spinnt sich weiter meiner Seele Leben,
So möge sie, im grauen Schattenkleid,
Vergnügt und still dies gute Volk umschweben,
Noch immer treu, in Freude wie in Leid!
Als leichte Mahnung neckend umzugehen
In seines Glückes hellem Sonnenschein:
Möcht meine Seligkeit darin bestehen,
Einst seines letzten Bettlers Geist zu sein!


kráčel dále... „Zůstaň, divný muži,


Wie ſeyd ihr doch ſo wohl gereiſt,
Gelobt ſeyn eure Schritte,
Du allbereit befreyter Geiſt,
Du noch verſchloßne Huͤtte!
Den ruͤhrt der Braͤutigam
Mit ſanfter Liebes-Flamm;
Die deckt in ungeſtoͤhrter Ruh
Der Liebe ſtiller Schatten zu.


Und spricht's und wandelt die Straße weiter
Und ißt sein Brödchen still und heiter.


El gran oficialismo es tu ruidosa
pantalla, adulas a cualquier Gobierno
y le cambias por plata, verso o prosa.
«Gran mal poeta», (engendro del infierno),
te llamó Juan Ramón en «Españoles
de Tres Mundos», Caín de mas de un cuerno.
¡Y tú, coleccionando caracoles
o mascarones en que te defines!...
«Radio La Habana» baleó tus controles...
Entre los más rosados querubines,
te «canonizarán» de comunista
con la trompeta de los malandrines.
Un Belaúnde pronacifascista
y asesinador de guerrilleros
coronó tu cinismo de pancista.
Como a chancha «matada», los culeros
te lastiman el lomo y las berijas,
(dos instrumentos de los marulleros).
Es decir, las ambiguas sabandijas
de la retórica y de la poética,
ya sólo en los sobacos las prohijas.
Porque como eres «loco» de la estética
y el robot parroquial de un clan idiota,
hasta tus cómplices piden genética.
¿Tú revolucionario? La pelota
del trotzquismo te cuelga del hocico,
enmascarándote. Y Lenin te azota.
Con tu conducta de sapo y de mico
ofendes a la inmensa clase obrera,
y a costillas del pueblo eres tan rico.
Además, el Pentágono reitera
en dólares sonantes y contantes,
su amor a la canalla aventurera.
Y la CIA procura resonantes
éxitos al carajo «bien portado»
y condecoraciones y diamantes.
Y un horrendo esplendor prefabricado
y queso y pan y vino, todo de oro,
y los difraces del enmascarado.
La gritería universal, el toro
de cartón rojo, el Caballo de Troya,
la gran máquina-jaula para el loro.
Turbia gran bruja macabra de Goya
es tu aflicción de «Toribio Gallina,
el Náufrago», colgando de una bo... ya.
A tu «realismo» échale formalina
en el tronco esencial de la macana,
porque muestra su lengua femenina.
La épica social americana
la escribo yo, rugiendo pueblo adentro,
con mi pluma-fusil, (gran hacha humana).
Y tu canción de amor es epicentro
de mistificadores, y bolina
de maricas, con punto y como al centro.
Lo bautizaste como «Guillermina»
al «Mascarón», que oculta tus «apremios»
de bailarín de la Tía Carlina.
Y si aún deseas premios y más premios,
te ofrezco el premio a la sirvengüenzura
colosal y feroz de los bohemios,
que se cavan la propia sepultura:
no importas tú, ¡importa tu impostura!...


Valčíku sladký, pomalý,
nyvý až k zapotácení –
tak choře mdlý, tak zlý, tak zlý,
tak závratný z divného snění...


Las porciones de sal, breves colinas,
que las auras del piélago humedecen,
las tiendas de un ejército parecen,
que abrió sus campamento en las salinas


Im Wasser, im Wasser,
Da ist es noch nasser
Als auf der Erde,
Und ohne Beschwerde
Erquicken
Wir uns an den Sonnenblicken.


    Que por um olhar, donzela,
    Eu poderia morrer
    Dos teus olhos pela luz?
    Que morte! que morte bela!
    Antes seria viver!
    Ai Jesus!


Zmrtvělou našel ji v planoucí chatce,
ji, svoji duši, svůj dech!
Zmrtvělou tiskne ji divě a sladce
k šílené hrudi a na křižovatce
propastí klade ji v mech.


Dolche blinken dort im Mondenscheine,
Wo das Erntefeld des Todes war;
Durcheinander liegen die Gebeine
Der Erschlagnen um den Blutaltar.
Ruhig liegt, wie an der Brust des Freundes,
Hier ein Haupt, an Feindes Brust gelehnt,
Dort ein Arm vertraut am Arm des Feindes. –
Nur das Leben haßt, der Tod versöhnt.
O, sie können sich nicht mehr verdammen,
Die hier ruhn; sie ruhen Hand an Hand!
Ihre Seelen gingen ja zusammen,
Gingen über in ein Friedensland;
Haben gern einander dort erwidert,
Was die Liebe giebt und Lieb' erhält.
Nur der Sinn der Menschen, noch entbrüdert,
Weist den Himmel weg aus dieser Welt.
Hin eilt dieses Leben, hin zum Ende,
Wo herüber die Eypresse hängt:
Darum reicht einander doch die Hände,
Eh' die Gruft euch aneinander drängt!


Událo se pod Hukvaldy,
jak jsem slyšel, povím;
vystřídal se šelma vrchní
s šelmou vrchním novým.


Ráolvasunk, jövőbe látunk,
és táncra fogjuk béna lábunk,
rikoltozunk rekedt torokkal,
dobot verünk és trombitálunk.


A dlouho trvá krutý boj,
A dlouho se tu kolí;
I chábne ten i onen voj,
Leč nikdo nepovolí. –
Tu ještě ráz! a konec dán
Je válečnému vzteku;
Nepřítel zcela překonán,
A vojsko na útěku. –


Po mravu divochů, po vkusu nízkých divochů
dnes člověk odívá se v pestré cáry
a zlaté trety na se věsí
a v hedbáví svou halí nahotu,
by divým vkusem svým se lišil
od bratří svých, jež prosté hadry kryjí,
by stajil pravdu tu, že z hadrů lordi tyjí!


Und wann ich meinen Bart,
Recht nach der neuen Art,
Gern in die Falten schraubte,
So kommen Federn drein,
Da muß ich traurig seyn,
Ach hätt ich eine Frau, die mir im Barte klaubte.


Tak všecek hněv i všecek žal
jsem vyzpíval,
a co mnou chvělo prudce,
čím krvácelo srdce,
to dávám dál.


Queste gli disse e piu parole in vano
e fu bisogno al fin venire a fatti
poi che preso a bastanza hebbon del piano
tornarsi incontra a tutta briglia ratti
non van si presto i razi fuor di mano
ch al tempo son de le allegrezze tratti
come andaron veloci i dui destrieri
ad incontrare insieme i cavallieri


Sus ojos, en que brilla la impaciencia,
buscan la tierra y con mentido celo
se condena a incesante reverencia,


Vědci slovům záhadným se diví,
k úsměvu ret nejeden se křiví.
Náhle vrzly dvéře v lehkém ruchu:
Dovnitř šlehl oček rudým žárem
pitvor chundelatý s růžků párem
a zas unik’ v mefitickém puchu.


Logo vai terminar o prazo
para o homem construir sua fachadEle continua em andaimeProvisóriExibe máscaras cambianteSua face inconclusa,
sustentada por ferragens,
parece esconder que,
em todos esses anos de obra,
ergueram-se inúteis plataformas
para edificar um escombr


Hle, ruka tepe ruku v dlaň,
hruď zakryta jen v pol,
bok jemně zklenut jest a pás
jak útlý růží stvol.


« Et dans mes bras qui la pressaient, elle a dormi
Ainsi que dort l’amante aux bras de son ami.


Velo sutil sobre su pecho hermoso
al gusto esconde lo que al gusto incite;
ni tanto que el tesoro facilite,
ni tanto que de él dude el ojo ansioso.


Lasso, ben ne congiunse amica mano,
ma ’l giglio poi restò sfrondato e nero;
tornò la rosa al suo giardin sovrano.


A d'autres La Reine Indigo,
Ce chef-d'œuvre d'un harmoniste,
Même Le Petit Ébéniste,
Vous aussi Donna del Lago:
On cause, chez Victor Hugo.


I deliqui, i convulsion
me ciappaven senza requi,
sont rivaa a fà compassion
fina a on pret che viv d'esequi.


Aber tief in lautlosen Grüften
Gären junge mondrote Sterne,
Schießen rote Korallenwurzeln
Nach dem Purpurkerne der Erde.


Vedle Ptáčka pyšnou hlavu
vznáší Menhard z Hradce;
lépe, kdybys než v tom davu
vězel na oprátce;
lépe, kdybys kryl se, pane,
než abys jel v pole,
v nejtemnější zasypané
Kutnohorské štole! –


Banges Herze, lerne doch
Dich in dein Verhängnüß schicken
Und das schwere Creuzesjoch
Durch Gedult vom Halse rücken,
Weil dem Auge, wenn es weint,
Alles doppelt größer scheint.


频年除夕犹今夕
此日良宵异昔宵
有客问予何以异
酒垆五世祝三偷


Kde vzíti lidu? Všecko shltne vojsko.
Hoch s osmnácti lety – tu máš pušku
a na hranice. Půjde-li to dále,
zastavím práci. Je to život? Skandál!


Byl Valdštýn k spánku připraven,
s ním hvězdář ještě bděl.
„Jsem chor, můj Seny; smutný den –
hvězd význam se mnou sděl!


尚书天上早知名
长忆君王听履声
回首白云山万叠
苍梧何处最关情


Mich mahnet Ulpian


Gravi sospir dal cor forse vi elice
Il pensar, che sì tosto da voi sparve,
E se n'andò lassù, senza lasciarve
Alcun pegno di sé, l'alma felice.


A hřbitov opuštěný a pustý,
hřbitov zapomenutý a starý, kam již nikdo nezabloudí;
vždyť všichni již pomřeli, kteří zde kdysi světla rozžihali.


un punto vidi che raggiava lume
acuto sì, che 'l viso ch'elli affoca
chiuder conviensi per lo forte acume;


Sollst du das Musterbild ächtdeutscher Sitte sein,
So bürgr' ich lieber mich bei den Huronen ein.


Denn was dein Geist, von Glut durchzuckt, gebar,
Eh dus gestaltet, ists schon nicht mehr wahr.
Es ward dir fremd, du kannst es nicht mehr halten,
Kennst nicht seine tötenden Gewalten:


Per alta libertà da lieve impaccio
in profonda prigion rapido corro,
e più mi slego quanto più m'allaccio.


la ternura profunda, el beso puro,
y manos de mujer, que amantes mecen
las cunas sonrosadas de los niños?


تَدارَكْهُ قَبْلَ البَيْنِ فَاليَوْمَ عَهْدُهُ
وَجُدْ مَعَهُ بالدَّمْعِ فالدَّمْعُ جُهْدُهُ
لَهُ كُلَّ يَوْمٍ في الوَدَاعِ مَواقِفٌ
يَذُوبُ لَهَا رَخْوُ الجمادِ وصَلْدُهُ
خَليليَّ مِنْ بانِ المُصَلَّى وَرَنْدِهِ
سُقي بالحيا بانُ المُصَلَّى وَرَنْدُهُ
عَلامَ رَمَتْ قلبي هُناكَ ظِباؤُهُ
وَقَدْ كُنْتُ قِدْماً تَتَّقِينيَ أُسْدُهُ
بُلِيتُ بحظٍّ كُلَّما رُمْتُ مَقْصِداً
يُسَاقُ مِنْ جانِبِ الدَّهْرِ ضِدُّهُ
أَجِيرَانَنَا إِنَّا وَإِنْ بَرَّح الهَوَى
وَعزَّ عَلَيْنَا بُعْدُ مَنْ طَالَ بُعْدُهُ
لنَأْسُو جِرَاحَاتِ الهَوَى بِتَعلُّلٍ
يُشَارُ بأَطْرافِ الأَمَانِي شُهْدُهُ
يَلذّ بِكُمْ سَهْلُ الغَرَامِ وصعْبُهُ
ويَحْلو بِكُم هَزْلُ العِتَابِ وَجَدُّهُ
تَعالوْا نُعِيدُ الوَصْلَ نحْنُ وَأَنْتُمُ
فَلا رَأي مِنَّا عِنْدَ مَنْ دَامَ صَدُّهُ
وَلَا تَفْتَحُوا لِلعَتْبِ بَاباً فَرُبَّما
يَعِزُّ عَلَيْكُمْ بَعْدَ ذَلِكَ سَدُّهُ
وَمُنْتَقِمٍ منِّي وذَنْبِيَ عِنْدَهُ
مَقالِي وهَذا الحُرُّ قلبيَ عَبْدُهُ
وَلَوْ كَانَ لِي عَقْلٌ كَتَمْتُ فإِنَّمَا
بِلُبِّ الفَتَى يُدْرَى ويُدرَكُ رُشْدُهُ
سَكِرْتُ بِأَقْدَاحٍ وعَيْناهُ خَمْرُهَا
وَهِمْتُ بِبُسْتَانٍ وَخدَّاهُ وَرْدُهُ
رَعَى اللَّه لَيْلاً زَارنِي فيهِ والدُّجَى
يُكَتِّمُه لَوْلاَ تَضوُّعُ ندُّهُ
وَقَدْ نَظَمْتُ صَدْرِي عِناقاً وصَدْرَهُ
عُقُودَ الرِّضَا حَتَّى تَناثَر عِقْدُهُ
فَقابَلْتُ وَجْهاً مُجْتَلى العَيْنِ بَدْرُهُ
وقَبَّلْتُ ثَغْراً مُشْتَهَى النَّفْسِ بَرْدُهُ
فَلمَّا بَدَا وَاشِي الصَّبَاحِ بِوَشْيِهِ
وَنِيطَ عَلَيْنَا مِنْ يَدِ الجَوِّ بُرْدُهُ
تَرَقْرَقَ دُرُّ الدَّمْعِ مِنْ مَتْنِ لَحْظِه
فَحَقَّقتُ أَنّ السَّيْفَ فِيهِ فَرْندُهُ
فَما بَالُهُ مِنْ بَعْدِ عُرْفٍ تنكَّرتْ
خَلائِقُهُ حَتَّى تَغَيَّرَ عَهْدُهُ
كَذاكَ رَأَيْتُ الدَّهْرَ إِنْ يَصْفُ مَنْهلاً
تَكدَّرَ مِنْ حَوْضِ الحَوادِثِ وِرْدهُ
أَقولُ لِقَلبي والغَرامُ يَقودُهُ
وسَيفُ التَجَنّي والتَمَنّي يقدُّهُ
لَكَ اللَّه دَعْ قَوْلَ الأماني وَخلّهِ
فَمَا كُلُّ مَقْدُوحٍ يُرَى لَكَ زِنْدُهُ
إِذَا لَمْ تَدُمْ للرُّوحِ والجِسْمِ صُحْبة
فأَيُّ حَبِيبٍ دَائِمٌ لَكَ وُدُّهُ
سَأَسْرِي وَجُنْحُ اللَّيْلِ يَسْطُو ظَلَامُهُ
وَأَسْعَى وَقَلْبُ الشَّمْسِ يَلْفَحُ وَقْدُهُ
أَعنِّي على نَيْلِ العُلَى إِنَّني بِهَا
أَخو كَلَفٍ لاَ شَيْء عَنْهَا يَصُدُّهُ
أَرومُ بِعَزْمِي فَوْقَ ما دُونَ نَيْلِهِ
لِوَاءُ المَنايَا خَافِقُ الظِّلِّ بَنْدُهُ
وَمَا شَرَفِي إِلَّا بِنَفسِي وَإِنْ يَكُنْ
لِقَوْمِي فَخَارٌ طَاوَلَ النَّجْمَ مَجْدُهُ
وَلوْ كَانَ تَحْصِيلُ الفَخَارِ بِنِسْبَةٍ
تَساوَى إِذاً حَدُّ الحُسَامِ وَغِمْدُهُ
وَلاَ ذَنْبَ لِي إِلَّا الكَمَالَ عَلَى الصِّبا
فَمَنْ لِي بِعَيْبٍ أَوْ بِشَيْبٍ يردُّهُ


Torna alla zuffa il giovanetto forte,
Sì rosso in vista che sembrava un foco:
Guardative, Pagan, ché el vien la morte!
A zaro il resto, ormai non vi è più gioco.
E ben se avide il falso Daniforte
Che il contrastar più qua non avea loco:
Già morto è Martasino e Barigano,
Quaranta e più de gli altri sono al piano.


Longa dies rigidos potuit lenire leones,
Longa dies molli saxa liquore terit,


Zu feiern großes Siegesfest,
Zu Wien beschlossen sie;
Hum! sagte Carl, der kleine Rest
Ist unser, morgenfrüh!


Et, sous l’eau de l’étang, qui mire les chimères,
Des femmes vont mourir, comme des éphémères…


Megkoronázod az esztendőt
Nagy sok javaiddal,
Lábaid nyoma kövérségöt
Csöpöget nagy zsírral.
Lakóhelyei az pusztáknak
Folynak kövérséggel,
Hegyek és halmok vigadoznak
Nagy bőv termésekkel.


Die Sonne ist gegangen.
Ein letzter roter Schein
Liegt auf den höchsten Gipfeln,
Die glühen wie von Wein.
Die Luft ist voller Bangen.
Auf leicht bewegten Wipfeln
Schlafen die Vögel ein,
Die eben noch aus voller Kehle sangen.


沉船斩馘海为膻
潭底潜蛟喷血涎
髑髅带箭逐波去
可道孙恩是水仙


Jesusnam', mich ganz durchsüße,
Mach mein krankes Herz gesund;
Sanfte Liebe, komm, durchfließe
Meine Kräfte, meinen Grund,
Daß ich sanft, gelassen, klein
Und geschmeidig möge sein,
Daß man mög' aus meinem Wesen
Deine süße Liebe lesen!


及早游方及早归
参禅须是后生时
傍人不必轻相笑
临际元呼小厮儿


Avec tes noirs cheveux, obscènes
À force d'être beaux ainsi
Et tes yeux où ce sont des scènes
Sentant, parole ! le roussi,


Und wo des Blutes Pulse pochen,
Wo auch ein Herz nach Freude schrie,
Klagt ein Geripp von Haut und Knochen:
»Ich bin gemartert und zerbrochen,
Vom Quell des Lebens trank ich nie.«


Et géants altérés de mort
Avec leur gueule ruisselante,
Tout cela se mange et se mord
Et s'éventre dans l'eau sanglante.


Ó, chtěl bych zhasnout jak světluška v trávě!
Ó, chtěl bych zmizet jako holub v mlze!
Chtěl na jediné bych se změnit oko
a stíhat nezmýlený zimou, žárem
ves život v blízku, hloubi, výši, dáli,
čím žijí skály, květy, býlí, stromy!


onde convien che la tuo santitate
preceda qual ma' sedette al papato,
rispetto a ciascheduna dignitate.


الطفلة احترقتْ أُمُّها
أمامهاحترقتْ كالمساءْ
وعلَّموها : يصير اسمُها-
في السَّنِةِ القادمة-
سيِّدَة الشهداءْ
وسوف تأتي إليها
إذا وافق الأنبياء !


Unter andren ist auch diß, das von Gottes Zorn uns lehret,
Wann man etwa nicht gar viel Braut und Bräutgams Stimme höret.
An Personen mangelts nicht, an der Stimme mangelts ietzt,
Weil das Braut-Volck unsrer Zeit gerne still im Winckel hitzt.


Egy alkonyatban így mereng el
Ilon sokáig, egyedűl,
Elnézi medvesült szemekkel
Amint a nap alább merül
S még egyszer éltető sugárát
Elönti földön és egen,
De majd az éj rá vetve árnyát,
Kioltja lassan, hidegen
Ugy oltja ki ábrándja fényét,
Szerelme elkésett reményét
A lesben álló hideg ész,
És minden rémes éjbe vész.


Nous confions cet arbre à tes entrailles, mère !
Fais-le si grand, qu’égal aux vieux cèdres d’Hébron,
Il ne distingue pas l’aigle de l’éphémère


Und bald verlischt ein unbegrenztes Streben
Im sel'gen Wechselblick.
Und so empfangt mit Dank das schönste Leben
Vom All ins All zurück.


Das Verhängnüß drückt sein Siegel
in das blaue Himmelsfeld.
Fama schwingt die Augenflügel
und ruft durch die Sternenwelt,
daß forthin auf unsrer Erden
güldne Zeit durch euch soll werden.


Und zwar von schlechtster Sorte,
Wo Meistrin Phantasie
Zu Nebeln ballt die Worte,
Doch zu Gestalten nie.


(in Antologia de Poetas Alentejanos)


Hört, im Gebirge, was Zeichen geschehen!
Gletscher, sie ebben wie Meere zurück,
Ihre blaugrünen Gewölbe zerschmelzen,
Grotten und Spalten so tief und so kühl!


V společnosti též jsem trávil
různých lidí, různých tvorů,
s frátery jsem míval známost,
s kaplany i faráři.


Du gingst vorüber? Wie! ich sah dich nicht;
Du kamst zurück, dich hab ich nicht gesehen –
Verlorner, unglücksel'ger Augenblick!
Bin ich denn blind? Wie soll mir das geschehen?


Einſamkeit, wie bebte ich einſt vor dir,
Schrak vor dir, wie die erſte Blüthe
Schrickt im Garten vor nachziehenden Winterfröſten.


Brigitte, völlig unerfahren,
Gab sich ihm mehr aus Mitleid hin.
Drauf ging er fort mit ihren Waren
Und ließ sie in der Lage drin.


Dem, was sich draußen regt, Ganz fremd und unbewegt,
Als wär' ich nicht im Leben,
Nur dir allein bekannt, Dir innig zugewandt
Und leidentlich ergeben.


Négy fal közé zárt a télnek
Szele, hava, hidege:
Kedvelt, tisztelt barátom, Nagy!
Im! halljad, egy agg rege:
Tátika - - most csak omladék,
S vércse-lakta váráról,
S két fiatal magyar szívnek
Szerencsétlen sorsáról.


Bringe denn zur Laube mich,
Wo die Rosen standen,
Wo in treuer Liebe sich
Hirt' und Mädchen fanden.
»Wind und Hagel stürmten sehr:
Jene Laube grünt nicht mehr.«


slunce kdysi žárné, rudé
v jitřních parách pobledne,
nezvaný host dutě, cize
tobě ve tvář pohlédne.


إِذا أَرَدتَ اللَيِّنَ الأَشَدّا
مِنَ الرِجالِ فَعَلَيكَ سَعدا
سَعدَ بنَ زَيدٍ فَاِتَّخِذهُ جُندا
لَيسَ بِخَوّارٍ يَهِدُّ هَدّا
لَيسَ يَرى مِن ضَربِ كَبشٍ بُدّا


És fáj a füstölő, mely szerteszéled
az ó szobán s fülledten ellebeg,
és fáj a zongora (ah, fáj az élet)
ez az utolsó délutáni ének,
a billentyűk oly feketék, fehérek,
s úgy fájnak a kis szőke hercegek,
testvérkéi, kik jönnek reszketeg,
álmodva jönnek csöndesen előre,
ezüstharisnyába, aranycipőbe,
kék bársonyokba, és az ágy előtt
reá tekint szemök, síró szemök,
és elsíratják, ümmögnek szegények,
ah élet, élet, pici baba-élet.


L'altro fratel ferito e prigioniero
cedeva l'armi al vincitor feroce,
ma su gli archi del ponte un cavaliero
fulminando col ferro e con la voce
cacciava i Gemignani, e a quell'altiero
s'opponea solo il Potta in su la foce
del ponte, e di fermar cercava in parte
l'ordinanze de' suoi già rotte e sparte.


Illerde franca non la lascia mai
dilungarla da sé, ben che si senta
dietro venir correndo donne assai;
ma da questa e or da quella s'argomenta.
Leggi, lettore, e agli altri ridirai
se l'alma mia dovea esser contenta,
quando io vedea colei tra più di venti
di quelle donne uscir per argomenti.


Wer will dem Panther abewaschen
was man auf seinem Rücken schaut?
Sie weichet keiner Seif' und Aschen,
des braunen Mohren schwarze Haut.
Der Wankelmut und leichte Zoren
ist allen Weibern angeboren.


Du erlöst die Leute
Auf besondre Weise!
Endlich liebt man heute!« –


ma poi m'accorsi ch'ell'era Gostanza,
rimaso umìle, tutto lieto e giulìo
ogni mie spirto con brava isperanza.


Und als sie jetzt dem lieblichen Verlangen
Der vollen Brust nicht länger widerstrebt,
Und süß verschämt, mit rosenhellen Wangen,
Mit Blicken, die ein trunkner Glanz belebt,
Sich zitternd neigt, ihn freundlich zu umfangen,
Und süß ihr Hauch auf seinen Lippen schwebt,
Und, von der Gluth des Kusses tief entzündet,
In ein Gefühl sein ganzes Leben schwindet:


孔雀花时金翠多
自怜文采舞婆娑
珠毛向夕无楼处
飞向人间触网罗


Por qué el sombrero de la noche
vuela con tantos agujeros?
Qué dice la vieja ceniza
cuando camina junto al fuego?
Por qué lloran tanto las nubes
y cada vez son más alegres?
Para quién arden los pistilos
del sol en sombra del eclipse?
Cuántas abejas tiene el día?


Wie wir die Kleider lassen,
Bevor wir schlaffen ein,
So bleibt uns gleicher massen
Nichts als der Leichenstein.
Ein Leilach mich bedecket
Hier und im Todengrab,
Bis mich die Sonn erwecket
Und Christi Richterstab.


Die Thränen der Empfindung thauen nieder,
Sanft aufgelösst von wonnevollem Schmerz,
Es hebt die frohe Brust sich freier wieder,
Und hoch entzückt schlägt das bewegte Herz.


Armer Arzt! Kein Trank, kein Bette
Waͤrme den Erwachten nun!
Ach! er liegt an kalter Staͤtte,
Statt bey Blumen warm zu ruh'n!


Zum Feste heut klingen Cymbeln und Zinken,
Aus den Fenstern mit Tüchern die Frauen winken
Und blättern Blumen in alle die Pracht –
Die Kirchen schloß wer aber über Nacht?
Die Rungholter wollen sich selbst regieren,
Und keine Zeit mehr mit Gott verlieren.
Trutz, blanke Hans.


Že jsi šlapal po svých bratřích,
lásku Páně jsi v prach šlapal,
jeho zákon potupil jsi,
ale žes’ byl svedený snad,


V parném dnu zář a květ –
v zraku mém též,
řkoucím: Hle, pravdy svět!
Duch: Je to lež!
A sluncem, pestrem oslněný,
zrak ztrácí se mi do nebes –
duch skryl však tělo v země pleny:
Jen v nich ti kyne život dnes!


Und jener spricht: »Des Fährmanns Magd,
Siehst du, die über dem Strome ragt,
Gering und arm und der Zierde bar,
Und siehst auch mein ergrauendes Haar?


Zpíval národ! – Jeho jaré zpěvy
zachovaly obraz dávné síly,
mužův ráznost, bolnou něhu děvy, –
jsou jak otcové a matky byli.


Und sterb ich einst, so wein auf meine Asche,
Und schluchz betrübt:
Hier ruhet der, der mich gekränkte Flasche
Getreu geliebt.


Chimento un giorno, il messaggio, è tornato,
e inginocchiossi innanzi alla Corona
dicendo: - Carlo, tu sia il ben trovato,
di cui tanto il gran nome e 'l pregio suona. -
Rinaldo, che lo vide addolorato,
disse: - Novella non debbi aver buona. -
Donde il messaggio disse lacrimando:
- Io ho trovato il tuo cugino Orlando. -


Als stark und rein
Der Treue Nothemd weben sich
Sollt', von des Herzens Schlag gerötet:
Wer denkt der Pein
Durchzuckend wie mit Messern dich,
Als für die Kreuz'ger du gebetet!
O Herr sind dies die Diener dein?


Mais let bois ont, ce soir, tant de mélancolie
Que noire cœur s'émeut à son tour et s'oublie
A parler du passé, sous le ciel qui s'endort,


Kamkoli přijdeme, doma vždy býti;
Neznati o nouze, nadbytek míti;
Nevzdychat, netruchlit, nekvílit víc;
Ochotně, vesele smrti jít vstříc;


L’Himâlaya tressaille ;
Du chêne à la broussaille
Circule un feu secret


„Neděsí mne smrti rovná mdloba
v nížto chřadne drahý národ můj,
nepřátelská množící se zloba,
s hanbou musí prasknout stůj co stůj!“


Melyre vitézlő Bende, dühét nem bírva, felugrott,
S fülhasitó hangon így ránta magára figyelmet:
„Az cudar, aki teszen kormánya, királya dacára.
Az cudar, aki e kardviselő nagy nemzet egyénit
Görbe takácsokká, festőkké tenni akarja!
Illik-e az, hogy lent fonogasson az ős magyar ember?
Illik-e, hogy gyapjút csapjon? Végtére: ki tiltja,
Ezt ne vegyen, vegyen azt a szabad-zsebü honfi nemesség?
Verje meg a magyarok szent istene, aki aláír.”


Noch nicht drangen ihre pfeile
In des prinzen kindesherz ·
Und es konnt ihr nicht gelingen
In ihr netz ihn einzuschlingen.


Soudain passe à toute vapeur
Une grande locomotive,
Si lumineuse et si plaintive
Que ma bête hennit de peur
Dans la vespérale torpeur.


Endlich hat es sich geschikket,
Daß ich annoch zu Paris
Deinem Abschied vorgerükket,
Da es aller Orten hieß,
Auch bey denen guten Leuten,
Welche uns als irrig scheuten,
Daß du gegen jedermann
Als ein wahrer Christ gethan.


Der Bauersmann war vom Hause kaum,
Schon steigt das verliebte Pfäfflein ringsum;
Der Knecht streut Erbsen im Stiegenraum
Und dreht am Zimmer den Schlüssel um.
Das Pfäfflein glitscht aus und fällt aufs Gesicht,
Das Weiblein Schloß und Riegel fast bricht;
Sie drinnen, er draußen, ein Schelten und Schrein:
O möcht' im Pfefferland Hausglück sein!


o kadar çok ki etrafta karanlıherkesin gecesi


La arena y hierba en áspides y abrojos
se me convierta, cuando tú me veas
mis plantas ocupar en obras feas,
o por necesidad, o por antojos.


La Seine s’allongeait — elle s’allonge encor —
Comme un serpent jaspé de vert, de noir et d’or…
Le vent frémit toujours… L’aimable paysage !…


Entro volto penetro sou homem maduro
tenho mãos de poeta de dia sou poesia
de noite profano tua alma e te engulo


Princessin, deren leib und seel
ganz himmelisch, ohn allen fehl,
ein süßes wunder hie auf erden:
nach eures schönen leibs gestalt
und eurer lieblichkeit gewalt
könt ihr wol Venus genant werden.


Na to Balbus,
námořník snědý, vzpomínati začal:
– My ondy v bílé Caesarei byli.
Náš patron čekal, až mu přivezou s hor
cedrové dřevo – však jsme přistáli s ním
v Ostii šťastně před dny několika. –
Je Caesarea dosti pěkné město,
však neveliké, lupanary prošel
jsem v málo dnech i krčmy poznal všecky
i tanečnice shledl, co jich je tam –
a již mě také všecko omrzelo.


A Tátra is csörgő sapkát
Csapott, íme, vén fejére
S a külön magyar Teremtő
Pojácának kiöltözve áll az élre.


Tak dumá, zle se při tom tváří:
sám dovolenou má až v září!
Den po dni líně v tmu se nese,
věčností zdá se chvilička
a v „Národním“ už nehraje se
ni Sardouova „Travička“.
Pro mravnost smysl zvolna zmírá,
i na sobě to cítí rek.
Je třicet stupňů Reaumura.
Doba kyselých okurek.


A nad námi všemi, jménem Ducha,
uslituj se nebe, zem když hluchá.“–


Low not, ye herds, your lusty Masters bring
The crop of Summer; and the genial Spring
Feels for your wants, and softens Winter's rage,
The hoarded hay-stack shall your woes assuage;
Woes summ'd in one alone, 'tis Nature's call,
That secret voice which fills creation all.


Nihm es von Gott, dann so was böses in Beschwerden:
Dafür muß er dir recht, solt er nicht Gott seyn, werden.


Matné světlo šerou dáli zrývá –
maják na Arkoně hoří,
rudým kmitem odráží se v moři,
tu se mdle a líně krátí,
že se téměř v mlhách tratí,
tu zas k družnému se světlu dívá,


难将疑似幸全宗
毕竟篁黄字不同
黠盗关心生杀处
岂应无语过湘丛


Zu dir steigt mein Gesang empor
Aus jedem Thal, aus jedem Hain.
Dir will ich auf dem Feld Altäre
Und auf den Hügeln Tempel weih'n.
Lallt meine Zunge nicht mehr Dank:
So sey der Ehrfurcht fromme Zähre
Mein letzter Lobgesang.


A hosszú, hosszú, hosszú éjszakán
ágyamra ül fásultan a magány,
és rámtekint és nézdeli magát,
és fésüli hosszú, hosszú haját.


论诗厌共流俗语
少学衰颓又老来
三百篇中有曹国
一千年后欠萧台


Ahora canto con la pluma
porque con tanto pitillo
ya no puedo cantar mi fandanguillo.


Jí vylíbat z cudného bělu stud krvavé, červnové růže,
lnu modrý zázrak – až k otravě hnusný bolehlav,
vše od radostného chvění rozkoší zmučené kůže,
až k porodům prvních plodů a k vadnutí trav, –
hle, jak se řítí a jarním svým objetím železně jímá,
jak tiskne den prvního jara zem drsnýma lokty svýma...


Ali.


Edad y gloria logra dilatada,
hasta que en la materia prevenida
introduce alta llama, que la vida
le quita a un tiempo, y deja renovada


荣悴纷纷醉梦中
转头何事不成空
全家采药鹿门去
我忆襄阳庞德公


A hej a hoj! Bohatá selka z Blat
se zahanbit nedá. Chce zazpívat...
Své růžové tělo kypré a silné
ve veselosti kratochvilné
na židlici skákavě nadnášela,
jí očka hned hrála, jak naivně pěla:
Byl jednou jeden domeček...
A v tom domečku panenka
vykoukala z okénka...


临津艳艳花千树
夹径斜斜柳数行
却忆金明池上路
红裙争看绿衣郎


Ihr Arm (kein Schnee gleicht seiner Weisse,)
Fliegt aus dem Fenster in die Luft,
Aus einem ungewohnten Fleisse,
Der meine Sehnsucht sinnreich ruft.
Nun schaut sie rückwärts, schlau gestrecket,
Bis sich die volle Brust empört,
Und halb entwischt und, unverdecket,
Auch eines Cato Ruhe stört.


Né che tal fin quella battaglia avesse,
credo più fosse alle due donne grato.
Queste, perché più in lungo si traesse
de' duo fratelli il doloroso fato
ch'in Francia par ch'in breve esser dovesse,
con loro Orrilo avean quivi azzuffato,
con speme di tenerli tanto a bada,
che la trista influenzia se ne vada.


Wie wehte da vom Bergesgipfel
Ein leiser Hauch willkommner Ruh'!
Wie rauschten der Zypressen Wipfel
Mir den ersehnten Frieden zu!
Die Stadt, von weißem Marmor glänzend,
Das Weinlaub, Fenster und Altan
Mit seinem dichten Grün umkränzend,
Es sah mich so befreundet an.


Což to dnes, že na rtu sten,
mnohý trpěl chud!
Zapomněn dnes, zapomněn
všechen hnět a trud;
oči hoří, tváře žhnou,
krásné dívky v kolo zvou,
co dnes censor s hrudkou svou
a co krutý Muth!


Ich stehe stolz allein mir dir im Raume
Und streichle meine bläulichrote Glans.
Schon quirlt sich weiß der Saft zum Schaume,


Siehst du, wie sich alles setzet,
Was dir vor zuwider stund?
Hörst du, wie er dich ergötzet
Mit dem zuckersüßen Mund?
Ei, wie läßt der große Drach
All sein Tun und Toben nach!
Er muß aus dem Vorteil ziehen
Und in seinen Abgrund fliehen.


bir anne


e quando questo ancor ti fosse tedio,
sia per non dicto, anzi perdon ti chiedo,
non te importuno e non ti pongo assedio:


محمّلة براكين وشوقْ


Das Hertz in vns verschmachtet fast,
Für wartung böser Dinge,
Dein Trost ist vns für aller Last
Des Schreckens zu geringe,
Wir bringen Wunderzeichen auß,
Die irgendswo des Himmels-Hauß
Soll' haben lassen sehen,
So daß wir unsrer Straff vnd Pein
Vnd dessen eigne Bohten seyn,
Was künfftig sol geschehen.


Glicus wolte gerne wissen, ob sein Weib ihm halte Treu;
Solches aber zu erfahren, trägt er gleichwol immer Scheu.


Szabadíts meg engem, Úr Isten,
Az gonosz csalárd embertől,
Őrizz erőszaktévők ellen,
Ments meg az vakmerő néptől.


人间初未识奇木
子落蟾宫秋政芳
托根底事在幽谷
要伴清都山水郎


O schone dich und bleib in unsrer Mitte
Du, unsre Lust!
Und stürzen sie, die feindlichen Geschwader,
Aufs neu heran, so schone dich, o Vater!
Denn hier ist unsre Brust.


صديقك أيها الممدوح جوزي
بها جوزيت يا عبد العزيز
فمثلك والنظير لكم عزيز
تحولت السجن إلى كنوز
ففز بالفخر واظفر بالأماني
وقل بالعز يا خضراء فوزي


哀蝉落叶送秋声
圣主新歌最有情
不恨香魂迷帐幕
更催方士访蓬瀛


Erkenne dich! – Was hab ich da für Lohn?
Erkenn ich mich, so muß ich gleich davon.


„Rychle žijem, pravda. Ale k čemu –
proč ty spěchy, shony, chvat, že člověk
sotva dýše – otroky jsme hodin –
smyslem života jsou suché cifry –
smutno v duši – šedivo a smutno –
a přec hrůza sedí nad životem,
nad životem prázdným, bezútěšným,
že to záhy skončí – Herbert Liska,
třicetosm roků – Arnold Vrana
dvacetdevět – tak to chodí stále –
příliš rychle, proto taky kratčej,
nežli bylo kdysi, jak řek doktor –
povlovnější tempo do života –
ano, radíš, ale jak to provést –
štve tě vše – a nejvíc štveš sám sebe –
proto dříve dobíháme k metě.
Nechce se mi umřít – třeba život
ničeho mi nedá už než štvaní. –
Ženy? pro oči jen. – Cizí kraje?
Pro pradědy naše byly cizí –
nám se scvrk svět na maličkou kouli,
na níž známe všecko – každý koutek. –
Hody tabule? – oh protivno je
myslit na ně. – Cigarety vraždí. –
Peníze? jsou cifry – a co s nimi?
Hloupý, prázdný, bezútěšný život –
a přec hrozno, že to konec vezme – –
Děd můj chytal ryby – k smíchu, k smíchu –
na oblaka dovedl se dívat,
do krajiny v dálku – snad to byla
duše porucha – a já ji zdědil,
jenže u mě převrhla se v extrem –
knihy čítal – mám je ještě v skříni –
docela i pitomé ty hračky,
jež se zvaly verši. – Letadlo se
octlo v mraku avionů jiných –
Vídeň! Stroj se zpomalil a vřadil
v dráhu vykázanou. V plochu střechy
Zentralhausu letadlo se sneslo.
Mister Novak pohled na hodinky:
„Osm minut zpoždění“ – řek přísně.


Me duelen las piernas dijo la silla
Están llenas de várices
Siento unas gotas de sudor frío
bajando por mi respaldo
En vez de astillas tengo espinas
y mi asiento se cubre de llagas
No sé de dónde salió este hombre
que está sentado en mí sangrando
Al tercer día se puso de pie
y voló por la ventana del cuarto
y el viento empezó a mecerme
como si nada hubiera pasado


Komm, Momente zu verschönen
Dem, der nicht der Zukunft traut;
Schleuß den Blick mit Schlummertönen,
Der zu starr ins Dunkel schaut;
Wie den Säugling beim Entwöhnen
Eines Wiegenliedes Laut,
Lull auch uns in goldne Träume
Einer bessern innern Welt,
Bis ein sanftres Licht die Räume
Unsers Kerkers still erhellt.


Od rána až po večer vázala, pletla,
jí oči se leskly, však obličej bled’.
A uvadla – květina bez vláhy, světla –
a na rakev nikdo jí nehodil květ.


Vertrauter Youngs! mich rief zum Heimatsthale
Der Genius gerechter Menschlichkeit;
Bis ihm die Freiheit ihre Lorbeern beut,
So lange fei'r ich mit gesenktem Stahle.


Die schöne Länge der Persen,
Gang, Stellung, Nettigkeit und Mienen,
Kan dem verliebten Coridon,
Zur innersten Vergnügung dienen.
Das zierlich aufgerollte Haar,
Das schöne blaue Augen-Paar,
Muß dem, der sie erblickt, gefallen,
Was sag ich mehr? Ihr rother Mund
Und weißer Zahn hat mich verwundt!
Nur dieses holde Kind erwehl ich mir vor allen.


Erkenne dich im Bilde
Von jener Flur!
Sei stets, wie dies Gefilde,
Schön durch Natur;
Erwünschter als der Morgen,
Hold wie sein Strahl;
So frei von Stolz und Sorgen
Wie dieses Thal!


堂上弦歌寂不闻
游丝落叶正纷纷
无由来倚长松树
闲看青天起白云


قالَت وَقَد ذَكَّرتُها عَهدَ الصِبا
بِاليَأسِ تُقطَعُ عادَةُ المُعتادِ
إِلّا الإِمامَ فَإِنَّ عادَةَ جودِهِ
مَوصولَةٌ بِزِيادَةِ المُزدادِ


曲江西畔锁离宫
细柳新蒲日日风
想见千门映春绿
君王未见碧成丛


questa con vostra man voi mi darete,
e de l'amor in amicizia vòlto,
dagli andamenti miei, v'accorgerete.


Tán egyitek ott született, hol
Először láttam a napot;
Itt egy szerencsétlen anyának
Szerelmén szánakoztatok.
Ki haldokolva minden órán
Hallani véli léptemet,
S hallgatva sír... de ez anyának
Szerelméről beszéljetek.


On čte, tuto polsky v běžném spěchu:
Pokud svět jest světem nebude –
Tam zas česky: Tenkrát Němec Čechu –


Pensif, j'entraînais loin des crimes,
Des dieux, des rois, de la douleur,
Ce sombre cheval des abîmes
Vers le pré de l'idylle en fleur.


Mutter, sieh an die Wunden,
Die ich für dein Sünd trag alle Stunden.
Vater, laß dir die Wunden mein,
Ein Opfer für die Sünde seyn.


Цветы не думают о людях,
Но люди грезят о цветах…
Цветы не видят в человеке
Того, что видит он в цветке…
Цветы людей не убивают —
Цветы садов, цветы полей…
А люди их срывают часто!
А люди часто губят их!
Порою люди их лелеют,
Но не для них, а для себя…
В цветах находят «развлеченье»,
Души не видят у цветов…
Нет тяжелее и позорней,
Судьбы доступнаго цветка!
Но есть цветы с иным уделом:
Есть ядовитые цветы!Их счастье в том, что их расцвета
Не потревожит человек…


Král Matěj k Mýtu s pluky leh’,
leč Zdeněk v chrudimské šel strany,
a než krkavčík Zámrsk sžeh’,
vzal panský lišák Slatiňany.


Veneno entre cristales embozado,
excusa, y solicita ya, sediento
ciervo, curso de fuentes dilatado.


白鹭白如银
窥鱼意思驯
此中无弹弋
莫厌往来频


Mig ezek igy mennek:
Elmúlik a két nap;
Csak egy éjszakád van
Szerencsétlen szép rab!
Hosszú is, rövid is, -
Hosszú gyötrelmével!
De rövid, mivelhogy
Az utolsó éjjel.


إِنَّ عَبداً أَتاكَ يَلتَمِسُ العَف
وَ قَضى بِاِعتِذارِهِ عَنهُ دَينا
قَد أَتى تائِباً لِتَصفَحَ إِن شِئ
تَ وَإِلّا فَبَدِّلِ الحاءَ عَينا


Sie ritten zu Hauf', wohl dreißig und mehr,
In des Königs Halle: da traten sie her;


Gottlob! die Gefahr
Ist nun endlich vorbei,
Von schleppender Krankheit
Ward endlich ich frei –
Ward sieghaft vom Fieber,
Dem »Leben«, nun frei.


君去逢人在帝京
道余辛苦二毛生
梦中不觉为迁客
犹抱封书入凤城


Die Frage
Im Wiederhalle
Wird Klage,
Daß Laub schon falle;
Es falle
Weil es ermattet,
Es walle,
Wenn es dir schattet.


Kvil divý znovu lesem zatřese,
a jako štíhlá sosna, kterou blesk
na chlumu hory zhoubně zasáhnul,
tak k zemi padne lepá Libuša.
A Vlasta prchá, bědující, v les,
a Lumír zvedá kněžnu se země,
a jako v létě dešť tak lije se
na čelo její proudy jeho slz...
A bílý její kůň teď přicválá,
a Lumír na hřbet jeho vsadí ji,
a vzdychaje, ho vede lesinou...


Du Wunderwerck der Höfflichkeit.


Sind die keuschen Castalinnen Frauen-Bilder, wie sie sind?
Ey, so kümmt euch her von Weibern alles, was ihr Tichter künnt.


Tudo de luz se inunda, e, dominando tudo,
Cheio da própria luz, sobressai na paisagem,
O correto perfil dessa que me não am


Chi no è conto de' fare altro viaggio;
ma chi per alcun modo essere pone,
faccia che sia, sì farà come saggio:
ché pur può far, se ben mettese a cione.


Veggio d'alga e di fango omai sì carca,
Pietro, la rete tua, che se qualche onda
di fuor l'assale, o intorno la circonda,
potria spezzarsi, e a rischio andar la barca,


Sie sprechen eine Sprache,
Die ist so reich, so schön;
Doch keiner der Philologen
Kann diese Sprache verstehn.


黄州桥畔阁澄澄
近水遥山映晚晴
高枕自知行李倦
清风明月是平生


Sagt an, ihr Wasser-quellen rein,
Ihr grüne bäum in wälden,
Ihr hölen die in bergen sein,
Ihr Stauden dick in felden.


Als senkte sich sein zweifelhafter Schein
Auf eines Weltballs ausgebrannte Trümmer,
So goß der Mond auf diese Wüstenein
Voll trüber Nebeldämmrung seine Schimmer.


ذاتُ ملكٍ طغتْ بها عزةُ المل
كِ فلم ترعَ في هواها العبيدا
ظلمتهم وجاهدوا علمَ الل
هُ فمن ماتَ راَ فيها شريدا
هي غصنُ الرياضِ والزهرِ والور
دِ قواماً ونفحةً وخدودا
وهي شمسُ السماءِ والظبيةُ الغي
داءُ وجهاً ومقلتينِ وجيدا
ولها النهيُ في الهوى ولها الأم
ر وما كان موعداً ووعيدا
ليس في الحبِّ أن تشاءَ ولا في
قدرِ الحبِّ والقضا أن تريدا
إنهُ في الرقابِ مسكنةُ الده
رِ كما طوقَ الهوانُ اليهودا


Nie, arme kleine Knospe, wird
Dein Kelch der Sonne sich erschließen,
Du hast dich in die Welt verirrt
Zur Zeit, da Blumen nicht mehr sprießen.


Jüngstens empfing er den siebenten Orden,
Ist aber drum nicht schöner geworden.


Moře klamlivé, tvá vnada
Potutelná byla zrada.
Zrcadlu jsouc podobné
Licho jsi své vlny krylo,
Aby jsi jej vyloudilo
Do šalebné říše své.
Nyní prostřed proudu tvého,
An mu návrat zamezen,
Vypouštíš na zrazeného
Všeliké své hrůzy ven!“


Si quien ha de pintaros ha de veros,
y no es posible sin cegar miraros,
¿quién será poderoso a retrataros,
sin ofender su vista y ofenderos?


Foi por meu braço levada
Uma das ditas donzelas;
Feia, mas a estudos dada;
E sobre doutas novelas
De tenros anos criada.


Cantai sotto altrui nome, e da le Muse
Se 'n tutto non mi fur le porte aperte,
Non mi furo anco a tutte l'hore chiuse.


Wen Erde kan laben,
Darff Himmel nicht haben.


Weil am Creutz ich frieden finde/
Zwar mit nichten mich versaum:
Mich mit beyden armen binde
Manche stund an diesen baum.
Sieben liedlein hör ich klingen/
Klingen süßlich vberall/
Niemands wird mich dannen bringen/
Mir ist wol bey solchem schall.


So häng ich denn auf krummem Aste
 Hoch über Meer und Hügelchen:
 Ein Vogel lud mich her zu Gaste —
 Ich flog ihm nach und rast’ und raste
 Und schlage mit den Flügelchen.


Jednu jsem zradil, najdu si jinou.
Potkám ji za vrchem nad mýtinou.


las fuerzas litorales, que a la frente
eran de África gémino diamante,
tanto disimulado al fin turbante
con generosidad expulso, ardiente,


ya el cielo, que la copia misterioso,
segunda vez sus señas celestiales
en guarismo de flores claro suma;


Cieco non già, ma pharetrato il veggo;
nudo, se non quanto vergogna il vela;
garzon con l' ali: non pinto, ma vivo.


Vždyť ona sama dříve tuší
to tajemství, než je jste řek,
a jistě za ně s celou duší
dá dlouhý, žhoucí polibek.


Galano pabellón, emblema santo
de Gloria y Libertad enseña y guía
que de Cuba en los campos algún día
saludado serás con libre canto


Oh, příšerní jsou osudové lidští!
My oba nejsme pranic erotičtí
a vášní závratných my vždycky prosti,
omamných chvilek, muky žárlivosti
a hněvů vražedných my neznáme –
jak františky dva pouze doutnáme.
Filemon... Baucis... Prve pravila jsem,
že nemám touhy – – jednu však mám časem:
Jak jen se příležitost nahodí,
vyskočit ze čtvrtého poschodí – –“


Wohin he geit? he seggt ni na, un seggt ni wat he süht,
Doch markt he jeden Likentog, al ehr de Klocken lüdt.


سَأَلتُ الدِيارَ وَأَطلالَها
وَما إِن تُجاوِبُ سُؤالَها
مَنازِلُ قَد أَقفَرَت بَعدَنا
وَجَرَّت بِها الريحُ أَذيالَها
وَصَهباءَ تَعمَلُ في الناظِرَينَ
شَرِبتُ عَلى الريقِ سَلسالَها
وَقَد كُنتُ لِلكَأسِ وَالغانِياتِ
إِذا هَجَرَ القَومُ وَصّالُها
وَكَم قَد رَفَعتُ سُتورَ المُلوكِ
وَزاوَلتُ بِالشِعرِ أَزوالَها
وَنِلتُ مَجالِسَ مَشهورَةً
يُنالُ الكِرامُ بِمَن نالَها
لَقَد جَعَلَ اللَهُ في راحَتَيكَ
حَياةَ النُفوسِ وَآجالُها
وَجَدناكَ في كُتُبِ الأَوَّلينَ
مُحيي النُفوسِ وَقِتالَها
وَموسى شَبيهُ أَبي جَعفَرٍ
وَمُعطي الرَغائِبِ سُؤّالَها
وَلَولا مَكانُكَ مِن بَعدِهِ
لِأَنكَرَتِ العوذُ أَطفالَها


Na výších šumavských tajíce dech
matičky stály, upiatý slech
k dálnému hřmění, jež horami chvělo
a něčeho slavného předzvěstí znělo.
Do dáli, k západu, jihu i východu
přes lesy, hory a přes vodu
tři křížky do vzduchu psaly,
avšak neplakaly.


Der sun der sprach: »o vater,
sag, wo ligt mir das herz?«
Im antwort der woltater:
»mein sun, das ist kein scherz,
Da du zittrest am sersten,
alda dein herze leit,
da bewar dich am ersten,
wan du wilt in den streit.«


Pirosodik a vadszőlő-levél.
Most megint régi leveleket olvasok.
Délután hideget fúnak a völgyre
a halaványkék havasok.


Geht, und ob die Wort ihm brechen,
Lernet er doch mit der Zeit
Schon den grossen Vater sprechen
Auch die Mutter allbereit,
Er, der eben heut' ein Jahr
Meinem Liede willkomm war,


Ten jejich Betar – nový Jerusalem –
přec není k hvězdám nebes přikován
řetězy z démantu? Jak blíž jen k němu?


Mit durchbohrend stieren Augen
Schaut Ramiro auf die Holde,
Sie umschlingend spricht er düster:
»Sprachest ja, ich sollte kommen!«


Álmélkodva, halkkal lépek,
halkan lépek, mint a pap,
ki legelső szentmiséjén
reszketve imába kap.
Halkkal lépek s meglóbázom
avitt emlékfüstölőm;
s száll a füst és száll az illat
himbálózva, füstölőn.


„Ten řád ke polední straně skoro všecko
Přijalo již, Římsko, Řecko,
U sousedstva jeví se též nebe jasné.
Všecko si tam volí choti jedné,
Všudy zdivočilost ředne,
Hnusnost, krutost mravů mizí, hasne,
Vyskytá se ve národech zvýbornělost:
Množí se tím pravé udatnosti stkvělost.“


Arme Ritter!
Dit is bitter!
Wer dit ok woll denken süll!
Krawwelnd in den Meß dor sitt 'e,
Un kopphäster ümmer schütt'e,
Wenn hei sick uprichten will.


疏山觅得曹家女
娇舞西风不解羞
归与谢郎称万福
免教红烂在渔舟


Toi qui fus blondinette et mignarde aux yeux bleus ;
Vous mes deux brunes, l’une grasse et grande, et l’autre
Imperceptible avec, toutes deux, de doux yeux
De velours sombre, d’où coulait cette âme vôtre ;


Tam kdesi daleko, kam touhy mé a dumy
se nesly nadarmo, když smutek v duši vzrůstal,
dál moře nesmírné z daleka hučí, šumí
a dál svět neznámý tam uzavřen mi zůstal.


Gieb deinem Gott, was Gottes ist,
O, menschliches Geschlecht!
Dem König, was des Königs ist,
Dem Volke Völkerrecht.


Nunca conheci,
por mais que
me esforçasse,
quem tivesse
alma tão bela
quanto a própria fac


Not to be anywhere,


Pohádka chodí v mou světničku,
zlehka si přisedá k stolu,
růže má kouzelné na líčku,
ve zraku zářivou hvězdičku –
denně tak sedáme spolu.


Ich werd, O schmertz! zum Lucifer gepaart!
Und beigezählt hochfeurigen Cometen!
Ach Jesuslicht! mach sanfft di Feuerart!
Dein Licht bringt Licht! ein Licht ohn alles röthen!
Find ich Genad! Steht alles hergestellt!
Es ist der Herr! Er machs, wi ihms gefällt!


轻舟喜出大梁城
更得高才共载行
海内相知君与操
从容尊酒论平生


鳞鬣从容戏碧漪
拈槌击拂更无疑
闻经听法都休说
自是鱼中有导师


Wohl ist sie dein, die schönste Flotte,
Die je ein sterblich Aug' entzückt:
Der Münster Schiffe, wie geschmückt
Hast du sie deinem Gotte!
Du lächelst ob der Feinde schwachem Spotte,
Wenn sie auf schwankem Brett, die freche Rotte,
Die Frucht der Erde pflückt.


Elhíresztelt volt a torony,
Hogy fényvilágban, éjjel,
Egy csuklyás szellem jár oda
Oly bánatos bús képpel,
Hogy aki egyszer a szemébe nézett,
Bú szállja meg - s nem kell neki az élet.


En la alta cumbre de la fe, animando
bastante ardor a sacrificios ciento,
cien aras de Abrahán el sufrimiento
fuera poco encender, sacrificando.


Wer will ſich auff Labet mit mir zu ſpielen wagen?
Ich laſſe Gruͤn und Roth der Jugend manchmahl hin/
Und dennoch bleibet mir zulezte der Gewinn.
Spielt Hertzen/ wie ihr wollt/ ich werde contra ſagen/
Gewohnt gewaͤhltes Aeß und Koͤnig wegzuſchlagen/
Die Schellen bleiben euch vergebens in der Hand/
Wo ihr die Karte nicht beſcheiden angewandt/
Wenn meiner Eicheln Brett euch muß zu Bette tragen.


Per soa desgrazia on orb l'eva ammalaa
d'on mal infiammatori, e el se trovava
lecc a lecc in crosera a l'Ospedaa
cont on etegh spedii che spolmonava.


Es trug das schwarzbraun Mädelein
Viel Becher rothen Wein,
Zu Straßburg auf der Straßen,
Begegnet ihr allda
Ein wunderschöner Knab,
Er thut sie wohl anfassen.


Hosszan nem kötve őket,
S folyton a földi rög:
Meg-megszakad, de végkép
Nem vész el életök,
Mely boldog változásban,
Bucsú- s találkozásban
Édes, vidám, örök.


Kommt ihr Meister und Gesellen
Zu dem Thale Josaphat,
Daß wir Säulen haun und Schwellen
Für die neue Bundesstadt.


Kommt her, die ihr mit feinen Witzen,
Mit Nadelspitzen euch bewehrt!
Die Schwaben, »die im Winkel sitzen,«
Erwarten euch am frommen Herd!


Ich empfind nun in meiner brust
sich ein verlangen anzuzünden,
das treibet mich mit großem lust
ein neues lobgesang zu finden.
Neid, unerfahrenheit, misgunst
bemühen sich, nach ihrem willen,
doch finden, meine stim zu stillen,
sie weder gnug gewalt noch kunst.
Und deren tugend große ehr
von deren meine saiten klingen,
erleuchtet mein gemüt so sehr,
daß ich kan mutiglich fortsingen.


حبيبنا في بديع الحسن حيَّرنا
بين الحياة وبين الموت خيَّرنا
حكم علينا وبالهجران غيّرنا
وبعد هذا بسوء الحال عيّرنا


«A vos, la noble Jimena,  la del marido envidiado,
vos envío mis saludos  en fe de quereros tanto.
Que estáis de mi querellosa,  decís en vuestro despacho,
que non vos suelto el marido  sino una vez en el año,
»y que cuando vos le suelto,  en lugar de regalaros,
en vuestros brazos se duerme  como viene tan cansado.
Si supiérades, señora,  que vos quitaba el velado
para mis namoramientos,  fuera bien el lamentarlo;
»mas si sólo vos lo quito  para lidiar en el campo
con los moros convecinos,  non vos fago mucho agravio;
que si yo no hubiera puesto  las mis huertas a su cargo,
ni vos fuerais más que dueña,  ni él fuera más que un hidalgo.
»A no vos tener encinta,  señora, el vuestro velado
creyera de su dormir  lo que me habedes contado.
Más pues el parto esperáis...  si os falta un marido al lado,
no importa, que sobra un rey  que os hará cien mil regalos.
»Decís que entregue a las llamas  la carta que habéis mandado;
a contener herejías,  fuera digna de tal caso;
mas pues razones contiene  dignas de los siete sabios,
mejor es para mi archivo  que non para el fuego ingrato.
»Y porque guardéis la mía  y no la fagáis pedazos,
por ella a lo que pariéredes  prometo buen aguinaldo:
si fuere hijo, daréle  una espada y un caballo
y cien mil maravedís  para ayuda de su gasto;
»si fija, para su dote  prometo poner en cambio
desde el día en que naciere  de plata cuarenta marcos.
Con esto ceso, señora,  y no de estar suplicando
a la Virgen vos ayude  en los dolores del parto».


За постом Мартсом, в острых соснах,
Над морем высится обрыв
Для грезящих и безвопросных
В житейской прозе, — тех, кто жив!
Оттуда (там меня не троньте:
Мне дрязги ваши не нужны!)
Два острова на горизонте
В погоду ясную виднПою обрыв, который вогнут
По направленью к ним дугоОдин из них зовется Гогланд
И Белым — маленький, другоИх контуры маняще-четки,
Влекущи обликом своиЛелею мысль: в моторной лодке
Когда-нибудь поехать с ниГотовь судно, Василий Крохов,
Ты, обэстоненный рыбак!
А чтобы не было плыть плохо,
Возьмем и водку, и табак!
Петрогра I


Jak slavně, horoucně bych jaro vítala
v dum prchlých mraků starém!
leč jeseň v srdci mém, a jaro květoucí
mi ani není jarem.


Nuit, mère des festins, mère de l'allégresse,
Toi qui prêtes le pan de ton voile à l'Amour,
Fais-moi, sous ton manteau, voir encor ma maîtresse,
Et je brise l'autel d'Apollo dieu du jour.


Ohne Dich will ich nicht leben,
Und zu Dir kann ich nicht schweben,
Denn mein Haupt drückt schwere Schuld. –
Zu Ihm hin mit offnen Armen!
Unbegränzt ist Sein Erbarmen,
Unermeßlich Seine Huld.


Weß wesens nun der concipist/
So selb sich concipiret;
Der schön concept auch selber ist/
Vnendlich gleich formiret.
In jhm dieselbe krafft/ vnd macht
Sich zeiget vngefehlet/
Geschöpff in jhm/ als obgesagt/
Auch bleibens vnverhälet.


Se ha casado el buen Antonio,
y es feliz con su mujer,
pues no hay otra más hermosa,
ni más dulce, ni más fiel,
ni más llena de cariño,
ni más falta de doblez,
ni más suave de carácter,
ni más fácil de caer...


Rúbricas son piadosas y crueles,
Joyas facinerosas y advertidas,
Pues publicando muertes florecidas,
Ensangrientan al Sol rizos doseles.
Mas con tus labios quedan vergonzosos
(Que no compiten flores a rubíes)
Y pálidos después, de temerosos;
Y cuando con relámpagos te ríes,
De púrpura, cobardes, si ambiciosos,
Marchitan sus blasones carmesíes.


长夏湖边何处凉
相君亲写德生堂
几多鱼鸟升沉去
留得风莲十里香


Jason kunte nicht erlangen /
ohne Streit / das göldne Fell.
Hercules wurd nit ruhmprangen /
wann er nit in jener Höhl
hätt' erlegt die wilden Thier.
Tugend / muß mit Schmerz gebähren
ihre edle Frücht / die Ehren:
Niemand nehm ihm's anderst für.


A když i ten zajde a zmizí
a posud nic – marný vzdech, sten
a jaro, k nám chladno a cizí,
tam v dáli vše zahřívá jen,
tu s zapřením velkým – zda prosit
my zvykli kdy? – zakryvše skráň,
jak smrt by nás měla juž skosit,
v dál’ chvějící vztáhneme dlaň...


Du starbst, geliebter Kleiner,
Von deiner Frau beklagt!
Da von den Vögeln keiner
Nach deinem Grabe fragt,


Mit jhr die kühle Sommer-wind/
All jüngling still von sitten/
Im lufft zu spielen seind gesinnt/
Auff wolcken leicht beritten.
Die bäum vnd näst
Auch thun das best/
Bereichen sich mit schatten;
Da sich verhalt
Daß Wild im waldt/
Wans pflegt von hitz ermatten.


诗人已化罗浮鹤
想未千年未一归
属玉不知人世换
双双长占后湖飞


U okna dlím a hledím ven,
kde vždy se více stmívá,
kde zámek starý, ozářen,
se smutně krajem dívá.


碧云红树晚相间
落日乱鸦天欲昏
人去采芝不知返
草庐空自掩柴门


لَو أَنَّ حَدراءَ تَجزيني كَما زَعَمَت
أَن سَوفَ تَفعَلُ مِن بَذلٍ وَإِكرامِ
لَكُنتُ أَطوَعَ مِن ذي حَلقَةٍ جُعِلَت
في الأَنفِ ذَلَّ بِتَقوادٍ وَتَرسامِ
عَقيلَةٌ مِن بَني شَيبانَ يَرفَعُها
دَعايِمُ لِلعُلى مِن آلِ هَمّامِ
مِن آلِ مُرَّةَ بَينَ المُستَضاءِ بِهِم
مِن رُؤَساءٍ مَصاليتٍ وَأَحكامِ
بَينَ الأَحاوِصِ مِن كَلبٍ مُرَكَّبُها
وَبَينَ قَيسِ اِبنِ مَسعودٍ وَبِسطامِ


Et disait : Si tu te souviens
De notre bel épithalame,
Ne fais pas le révolté. Viens,
Maudit, viens embrasser ta femme !


Sguardo prudente, dolce, astuto et saggio,
ché scì mi parli in cifra coi to acenni
et m'empromecti mille corti vienni,
che son più longhi homai che i dì de maggio?


اُعيذ الجُراز العضب أمهت غروبَه
مساعي عُلاه لا أكفُّ الصَّياقلِ
وحافل جوْنٍ لا يزالُ بلامِعٍ
من البِشرِ يزوي كل جدب وما حل
بألطاف رب العرش من كلِّ نَبْوةٍ
يعوق أذاها كلَّ ماضٍ وهاطلِ
وما السيف والوطْفاءُ اِلا كنايةٌ
عن الصدر تاج الدين ربِّ الفواضلِ
فتى الحيِّ أما بأسه فلنُصرةٍ
وعونٍ وأما مالهُ فلِنائلِ


Denn wie ein Streiter Gottes
Ist Liebe kühn und stark,
Und nie erschlafft ihr Bogen,
Und nie versiegt ihr Mark.
Kein Strom kann sie ersäufen,
Kein Feu'r so lodernd glüh'n,
Kein Sturm so herrlich brausen,
Kein Pfeil so reißend fliehn.


A než slunce denní nastoupilo běh,
Donesl žoldnéře po kraj lesa spěch.


Dice la tumba a la rosa.
—«¿Qué haces tú, preciada flor,
Del llanto que el alba hermosa
Vierte en tu cáliz de amor?»—
Y la rosa le responde.
—«¿Qué haces, di, tumba sombría,
De lo que tu seno esconde
Y devora cada día?
»Yo perfumes doy al suelo
Con el llanto matinal»—
—«¡Y yo un alma mando al cielo
De cada cuerpo mortal!»—


Tandis que leur faim secourue
Mange ce pain de pleurs noyé,
Elle étend sur eux dans la rue
Son bras de passants coudoyé.


Megpihenvén ebéd után,
Sereggel a vadász nép
Egy szép gyöngyvirágos utczán
Uj játékra öszve lép.


拣芽芳字出山南
真味那容取次参
曾向松根烹瀑雪
至今齿颊尚馀甘


Огонечки небесных свечей
снова борются с горестным мракоИ ручей
чуть сверкает серебряным знакоО поэт — говори
о неслышном полете столетиГолубые восторги твои
ловят детГовори о безумье миров,
завертевшихся в танцах,
о смеющейся грусти веков,
о пьянящих багрянцаГовори
о полете столетиГолубые восторги твои
чутко слышат притихшие детГовори…
Москва


Donnez ! il vient un jour où la terre nous laisse.
Vos aumônes là-haut vous font une richesse.
Donnez ! afin qu'on dise : " Il a pitié de nous ! »
Afin que l'indigent que glacent les tempêtes,
Que le pauvre qui souffre à côté de vos fêtes,
Au seuil de vos palais fixe un œil moins jaloux.


Des Gürtels Schleif' erheben laue Winde,
Und flüsternd wallt das schwarze Seitenband,
Das seit der Trennung, statt der Rosenbinde,
Sie um die Locken wand.


»Auf diesem kurzen Bergesrasen hier,
Nur wen'ge Monde sind es, zechten wir,
Er und das Edelvolk, in hohem Raum –
Und drüben war Italien wie ein Traum.


Ce Fanatisme sacrilège
Est sorti du sein des autels ;
Il les profane, il les assiège,
Il en écarte les mortels.
O Religion bienfaisante,
Ce farouche ennemi se vante
D'être né dans ton chaste flanc !
Mère tendre, mère adorable,
Croira-t-on qu'un fils si coupable
Ait été formé de ton sang ?


	Cinge le mura intorno alta l'ortica,
E tra le vie della cornice infranta
L'arbusto fischia, e tremola la spica.


– »Welchen dampfenden Altares
Freust du auf der Erde dich?
Bist du die Gewalt des Ares,
Helmumflattert, fürchterlich?
Herr, bevor den niedern Talen
Du dich nahtest ohne Strahlen,
Welches war dein himmlisch Amt?
Bist du Zeus? Bist du ein andrer?
Bist du Helios, der Wandrer,
Dessen Stirne sonnig flammt?«


قالوا سَكَتَّ وَقَد خُوصِمتَ قُلتُ لَهُم
إِنَّ الجَوابَ لِبابِ الشَرِّ مِفتاحُ
وَالصَمتُ عَن جاهِلٍ أَو أَحمَقٍ شَرَفٌ
وَفيهِ أَيضاً لِصَونِ العِرضِ إِصلاحُ
أَما تَرى الأُسدَ تُخشى وَهِيَ صامِتَةٌ
وَالكَلبُ يُخشى لَعَمري وَهوَ نَبّاحُ


«Riposati, o anima sazia! Riposati! Piega i ginocchi
chissà che il Signore ti tocchi! Chissà che ti faccia la grazia!»


Vienne, e se ciechi alberghi e tenebrosi
cerchi, et ami l'orror, gli troverai
più del tuo speco orribili et ombrosi.


Hört, ihr Herrn, und laßt euch sagen:
Weil die Uhr hat Elf geschlagen,
Denkt doch an den Elferwein,
Und schenkt keinen schlechtern ein.
Denn der edle deutsche Elfer
Ist der wahre Seelenhelfer.
Elf! ihr Herrn, der Wächter spricht:
Höret und verzählt euch nicht!


Nem volt oly könnyü éltem,
Mint mások képzelék;
Higyjétek, jobb volt nékem,
Hogy jókor elmenék.


L'alto e giusto motor che tutto vede
e con eterna legge
tempra le umane e le divine cose,
sì come ei sol là su governa e regge,
e solo in alto siede
fra quelle anime elette e luminose,
così qua giù propose
chi de' mortali avesse in mano il freno,
ché mal senza rettor si guida barca.
Però con l'alma scarca
di sospetto e di sdegni, e col cor pieno
d'un piacer dolce ameno,
al vostro stato primo
ritornate, e 'l voler del ciel si segna;
ché s'io non falso estimo,
tempo non vi fia poi di pace o tregua.


V něm zpomínku nesu, jak měl jsem vás rád,
jak blažené byly to časy – –
váš manžel teď sečte můj na dveřích řad
a – mrzutě smaže ho asi...


Mindig vágytam délre, mióta élek,
úgy kószálni Athos ezüstös ormán
és a porló Akropolis kövére
hajtani főmet.


أَنا بِالأَهوازِ مَحزو
ن وِبِالبَصرَةِ داري
في بَني سَعدٍ وَسَعدٌ
حَيثُ أَهلي وَقَراري
صِرتُ كَالخَفّاشِ لا أُب
صِرفي ضَوءِ النَهارِ


Tu slyš! hlas křepký na dvoře
a dusot ozývá se koní;
již stanul rytíř nahoře,
a před králem se dvorně klaní:


水减桥痕晕翠霓
弄花小女立晴堤
蜻蜓欲下嗔飞去
击溅惊流过树西


O singe, singe
Joseph den Frühgeliebten,
Wie er im Frieden groß
Segen um sich, und über sich hat!
O singe, singe,
So lange diesseit Walhallas
Er seine Schritte verweilt,
Joseph's Kriegsgesang nicht!


Accursed wretch! by hell's black council driv'n
Thus to debase the fairest work of heav'n.
And could Religion rear her sacred head
Fraught with such doctrines? could such errors spread
From western TANGIER, and the sun-burnt Moor,
To the cold TARTAR'S ever-frozen shore?
Ev'n GREECE too not exempt, GREECE, once the seat
Where Sense and Freedom held the reins of state;
Where Force was Reason's hand-maid; where the bands
Of Love and Friendship join'd the wedded hands;
Where flourish'd once, and flourish still in fame
Th' ATHENIAN matron, and the SPARTAN dame.


Wann sie nun haben die Hautzen Roß,
So reiten sie nach dem neuen Schloß:
Ist jemand der will kaufen?
Der Putzjakala
Ist müd und liegt da,
Weil er sich lahm gelaufen,
Schier nicht kann schnaufen,
Drum will er saufen.


Strutting before, the cock leads forth his train,
And chuckling near the barn-door 'mid the straw,
Reminds the farmer of his morning's service.
His grateful master throws a liberal handful;
They flock about it, while the hungry sparrows,
Perched on the roof, look down with envious eye,
Then, aiming well, amidst the feeders light,
And seize upon the feast with greedy bill,
Till angry partlets peck them off the field.
But at a distance, on the leafless tree,
All woe-begone, the lonely blackbird sits;
The cold north wind ruffles his glossy feathers;
Full oft he looks, but dare not make approach,
Then turns his yellow beak to peck his side
And claps his wings close to' his sharpened breast.
The wandering fowler from behind the hedge,
Fastens his eye upon him, points his gun,
And firing wantonly, as at a mark,
Of life bereaves him in the cheerful spot
That oft hath echoed to his summer's song.


„Föl, barátim!” ordít a férj
Kínja nagy voltában,
„Lelkemen a bosszuállás,
Kardomon halál van;
Föl, barátim, egyenesen
A királyi házba...
Királyi ház? bordélyház és
Zsiványok tanyája!”


Dicső hazánknak nagyjai, éljetek!
Járjék az érdem istene véletek,
A virtus érc bástyája légyen
S több koszorút fejetekre tégyen.


Lang' ächzten wir in dunkeln Hainen:
»Wann wird, wann wird uns Licht erscheinen?«


曝衣楼上拜深深
乞得蛛丝笑不禁
曲缀却同群小态
空怜一夜斗穿针


سَأَلوني اليَمينَ فَاِرتَعتُ مِنهُم
لِيُغَرّوا بِذَلِكَ الاِرتِياعِ
ثُمَّ أَمرَرتُها كَمُنحَدَرِ السَي
لِ تَهاوى مِنَ المَكانِ اليَفاعِ


Ten starý park, jenž lásku naši znal,
zarůstá, divočí víc a dál.


A mingled murmur ran, some shout aloud,
The distant troops around their leader crowd;
RAPHAEL indignant, 'mongst the rest drew nigh,
And o'er the field threw an enquiring eye;
Far in the rear, unconscious he had been,
Till now too distant to survey the scene;
But as he look'd around with dumb surprize,
Confus'd, a distant spectre seem'd to rise,
IANTHE's form, in direful garbs array'd,
Appear'd on piles of kindling fagots laid —
Wildly he flew towards the horrid shade. —


Avec l'hommʼ j'ai pas d' coquettʼrie,
Et quand il m'a prise et qu'on s' tient,
Je m' sers de lui commʼ d'un moyen,
Je n' pensʼ qu'à moi dans ma furie.


Ne croissez pas ici ! cherchez une autre terre,
Frais amours du printemps ; pour ce jardin austère
Le houx vous blesserait de ses pointes aiguës,
Et vous boiriez dans l'air le poison des ciguës,


Vše svěží je a mlado je; les kypří, rostou skály
a lučníčků a lindušek zpěv ozývá se v dáli.


Tomu, jenž nade mnou rozklenul svoje nebe,
své slunce zavěsil.
Tomu, jenž v černé tmě poznati dal mi nebe,
když vprostřed bídy země, v zajetí jejích sil
jsem hoře okusil.


Doch hab ich's nur auf sechs gebracht,
Weil schon der Totengräber wacht,


Und die Nacht ist kühl und dunkel
Und mein Schatz weiß Hausgelegenheit;
Morgen früh, wenn sie uns suchen,
Sind wir längst, wer weiß wie weit.


Za bídný peníz prodal vlast, svou matku,
an po bohatství toužil – lačný chrt,
a pak, když on i ona zbyli statku,
tu zděsil se a učinil si smrt.


Corpo desnudo
sob os lençóis
de cetim
pele sedosa
e incandescente
contornos perfeitos
sob medida
para a gratificação
de olhos ávidos
braços vigorosos
e boca sedenta
de paixão!


V tom srdci jeho zběsilém
se dračí netvor zlíh’;
zlý přírody to výstřelek
sta vášní divokých.


Mluvil na hoře Pán k Mojžíšovi:
„Jdi, tvůj lid tam spáchal hrozný hřích;
utvořil si v modlu mrtvé kovy,
z řečí svatých tropí sobě smích!“


V mém pokojíku, v samotě a v tichu
je smutno tak! – Stín vkradl se a kles’
v mou skráň i hruď. – Též venku už se stmívá
a první hvězda do okna se dívá. –
Večerní šero množí tesknotu, –
mně cizím jaksi zdá se všechno tu
a chtěl bych odtud prchnout nejraději!
Kam? – Do „Besedy“ ještě brzy snad?
Rozžehnu lampu. – Zažloutlý svit její
se rozlil kol – a přec tu veseleji!


Eines Tempels Trümmer!


Or c´ho le mie fatiche tante e gli anni
spesi in gradir Madonna, e lei perduto
senza mia colpa, e non m´hanno potuto
levar di vita gli amorosi affanni,


新插茅檐红槿篱
秋深黄叶已飞飞
滩头水阔孤舟去
渡口风寒白鹭啼


Ma, perché qui non sono i paladini,
si colgon tutte e mettensi su i carri;
vedi, se vieni in bocca a i spelazzini


E' si vedea sempre in alto le mane
e in modo le percosse spesseggiare
che sonavano a doppio due campane.
Io vidi intorno a questi un cerchio fare,
e seguir cose che non sono umane,
ché si sentì una spada fischiare
d'un certo manrovescio tondo e giusto
ch'a venti il capo levò dallo imbusto. -


Er füllt die ganze Tafel an
Mit dem, was er erworben,
Da er, der treue Pelikan,
Verwundt am Kreuz gestorben.
Und spickt bei allen Trachten ein
Den Zucker seiner Liebe,
Die ihn solch unerhörte Pein
Für sie zu leiden triebe.


Gelehrte Deutschlands! Ihr der Weisheit Stützen,
Hochweise, Hochgelahrte – aber wie?
Das ist ja deutsch, das kann bei euch nicht nützen:
Σοφώτατοι, Aestumatissimi –
So, hört ihr nun? Der Vers sei mein Diplom,
mein Heimatschein aus Griechenland und Rom,
und daß auch ich auf jener Bank gesessen,
wo man viel lernt, um vieles zu vergessen.


潮到江楼月到迟
百年心事有谁知
床头寻得刘琨剑
舞向春风惜旧时


Già non è questo il consüeto antico
de' tuoi patrizî! Onde pigliasti il vizio,
ch'or sì sfacciata al vïolar consenti?
Ché se lor dritto oprâr, tu per oblìco
conculchi ogni virtù, sormonti il vizio;
pe' satelliti tuoi far più contenti,
come ben t'argomenti!
S'alla miseria tua cumuli affanni,
già venzettesimi anni
ch'a chi me' pasce più se' data in preda;
né credo ch'altri il creda
che me' ne incontri che l'opra si merti.
Solenni, utili e certi
spendevi i giorni; or par che ti rincresca
cosa che ben rïesca,
se non recalcitrare a tua salute.
L'altre opre son perdute,
ch'abito fatto tardi muta il vezzo;
e parlo il ver, non per odio o disprezzo.


南行谁喜说南风
独棹扁舟逆浪中
夜宿广陵逢北客
几人相语此心同


Если ехать вам случится
От Тригорского на Псков,
Там, где  струится
Меж отлогих берегов,—
От большой дороги справа,
Между полем и селом,
Вам представится дубрава,
Слева сад и барский доЛетом, в час, как за холмами
Утопает солнца шар,
Дом облит его лучами,
Окна блещут, как пожар,
И, ездой скучая, мимо
        развлечен,
Путник смотрит невидимо
На семейство, на балко


يا سادَةً بِمديحهم حزتُ العُلا
وَبَلَغتُ مِن نيل السَعادَةِ مَأملا
لي مِنكُم أَنّى أَرَدت تَوسّلا
جثث بِطيبة وَالغريّ وَكَربلا
وَالطوس وَالزورا وَسامرّاءِ
هُم عدَّتي حَيث الأَحبّة أَعرَضَت
عَنّي وَلي أَيدي الزَمان تَعَرَّضت
حَيّا الحَيا مِنهُم عُهوداً قَد مَضَت
ما جِئتهُم في حاجَةٍ إِلّا اِنقَضَت
وَتَبَدَّل الضَرّاءُ بِالسَرّاءِ


Kleč svírám dubovou v pěsti
a za pluhem těžce hrudou se vláčím,
jen robotě na cizím lánu,
rád rádlo zpět k večeru únavou páčím,
kde tvrdou skývu mám přánu.


寻幽无伴郭边还
世故茫然一笑间
物议非由疏懒得
任从步屐到云山


S egy óráig, míg a nap lebukott,
Áldottam gyöngyházfényű ég alatt
Az ismeretlen rakéta-hajót,
Mely értem Isten trónjáig halad.


Greifet ihr zum Sammethunse, laßt ihn groß und strozend seyn, –


Es ist ein Mensch in Christo mir bekandt,
Ob dieser auch vor zwey mal sieben Jahren
Zu einer Zeit im Leibe sich befand,
Das weiß nur Gott, ich hab es nie erfahren,
Ich weiß es nicht, ob er auch war darinnen.
Er ward entzuckt in dritten Himmel hin,
Ich kenn' ihn zwar; was wir nicht wissen können,
Das weiß nur Gott, denn ich zu wenig bin.


Frondosa testa, in cui misse natura
quanto ben può conceder da sua parte
vivo sol d'eloquenzia, specchio d'arte,
virtù sperimentata, alta e sicura,


对槛青山露
群仙捧宝珠
求遗如起定
象罔是文殊


Denn einen Kampf, der so begann,
Soll kein Ermatten schänden!
Ihr strittet vor, ihr finget an:
So laßt denn uns vollenden!
Wir sind bereit, wir sind geschwind,
Wir treten in die Lücken!
Mit allen, die noch übrig sind,
Die Klinge woll'n wir zücken!


Erglänze Mond, erscheine goldner Stern,
Aufleuchte Sonnenpracht!
Euch, lieblichen Gazellenaugen fern,
Ist Alles, Alles Nacht.


Ki vélem küzd, az vért nem ont,
Testvért nem üld, embert nem öl;
Vad szenvedély ha féket old,
Csak önkeblét szaggatja föl.


An dir, Gott, ist mein Vergreiffen!
Aus dir mus mir Gnade reiffen!
Ich hab übel dir gethan!
Du verbleibest ewigheilig!
Mir ist meine Sünd nachtheilig!
Ich ging dise Bosheitbahn!


Fühl' ich nicht von jenen Höhen
Heitre, schöne Lüfte wehen,
Voll Gesundheit, voller Ruh?
Ach, die Wünsche Ihrer Treuen,
Die entfernt sich mit uns freuen,
Wehn uns diese Lüfte zu.


Carguez-lui vos rideaux, citoyens de mœurs lâches ;
C'est l'extase qui paie comptant, donne son ut
Des deux sexes et veut pas même que l'on sache
S'il se peut qu'elle ait, hors de l'art pour l'art, un but.


Tak, noci světlá hvězda, se na něm pyšnila
jak vichr děsná, hrdá, jak luna spanilá.


Que anochezca cano el viejo,
Y que amanezca bermejo,
Bien puede ser;
Mas que a creer nos estreche
Que es milagro y no escabeche
No puede ser.
Que se precie un don Pelón
Que se comió un perdigón,
Bien puede ser;
Mas que la biznaga honrada
No diga que fue ensalada,
No puede ser.
Que olvide a la hija el padre
De buscarle quien le cuadre,
Bien puede ser;
Mas que se pase el invierno
Sin que ella le busque yerno,
No puede ser.
Que la del color quebrado
Culpe al barro colorado,
Bien puede ser;
Mas que no entendamos todos
Que aquestos barros son lodos,
No puede ser.
Que por parir mil loquillas
Enciendan mil candelillas,
Bien puede ser;
Mas que, público o secreto,
No haga algún cirio efeto,
No puede ser.
Que sea el otro Letrado
Por Salamanca aprobado,
Bien puede ser;
Mas que traiga buenos guantes
Sin que acudan pleiteantes,
No puede ser.
Que sea médico más grave
quien más aforismos sabe,
Bien puede ser;
mas que no sea más experto
el que más hubiere muerto,
No puede ser.
Que acuda a tiempo un galán
con un dicho y un refrán,
Bien puede ser;
mas que entendamos por eso
que en Floresta no está impreso,
No puede ser.
Que oiga Menga una canción
Con piedad y atención,
Bien puede ser;
Mas que no sea más piadosa
A dos escudos en prosa,
No puede ser.
Que sea el Padre Presentado
Predicador afamado,
Bien puede ser;
Mas que muchos puntos buenos
No sean estudios ajenos,
No puede ser.
Que una guitarrilla pueda
Mucho, después de la queda,
Bien puede ser;
Mas que no sea necedad
Despertar la vecindad,
No puede ser.
Que el mochilero o soldado
Deje su tercio embarcado,
Bien puede ser;
Mas que le crean de la guerra
Porque entró roto en su tierra,
No puede ser.
Que se emplee el que es discreto
En hacer un buen soneto,
Bien puede ser;
Mas que un menguado no sea
El que en hacer dos se emplea,
No puede ser.
Que quiera una dama esquiva
Lengua muerta y bolsa viva,
Bien puede ser;
Mas que halle, sin dar puerta,
Bolsa viva y lengua muerta,
No puede ser.
Que el confeso al caballero
Socorra con su dinero,
Bien puede ser;
Mas que le dé, porque presta,
Lado el día de la fiesta,
No puede ser.
Que junte un rico avariento
Los doblones ciento a ciento,
Bien puede ser;
Mas que el sucesor gentil
No los gaste mil a mil,
No puede ser.
Que se pasee Narciso
Con un cuello en paraíso,
Bien puede ser;
Más que no sea notorio
Que anda el cuerpo en purgatorio,
No puede ser.


Tak úpěl, náhle k němu s výše
se sklonil velký světlý stín;
sjel s nebe, vystoup’ ze hlubin?
Jak přelud blíž se nes’,
kmet hlavu vzpjal, rtem pohnul tiše:
„Tvůj pohled úkoj dýše,
znám tě, ty’s Herakles!


Tief schaut sie dieses reinen Goldes Hort
In seinem Herzen – doch mit keinem Wort
Wird sie benennen ihr beglückend Wissen
Von einem Schatz, den tausend Frauen missen.


A zrak tvůj zářný byl a vlahý
a čelo jako padlý sníh,
a na rtech mělas úsměv blahý
a nebes poklid na lících.


Mit leisem Rieseln sprüht herab der Tau,
Die Nachtviolen duften. Träumend ruht,
Das Haupt zur Brust geneigt, die holde Frau.


Včera mně slunéčko svítilo,
dnes už jsem za mříží,
dostal jsem se tam tak lehounce,
ach, lehko, bez obtíží.


رشقتني من اللحاظ بغمزه
وتثنت كصعدةٍ مهتزّه
غادة عقربت على الخدِّ صدغاً
من عيون الأنام يحرس كنزه
يا لغيداء حسنها يقطع القل
ب وطرفي هو الذي حاز حرزه
تتمشى في سفح جلّق وهْناً
فيكاد الشذا يفوح بغزه
أنا في حبها كُثير عشقٍ
وقليلٌ لنعلها خدّ عزّه
ليَ من خدِّها ومن مرشفيها
ولماها نُقلٌ وراحٌ ومنزه
كيف لي بالخلاص فيها من الح
بّ وقلبي من صدغها تحت رزه
كم لحالي بها خضوعٌ وذلٌّ
وبنعمى موسى اعتلاءٌ وعزّه
سيدٌ ما أمدّ شقة عليا
ه على المعتفي وأرفع بزّه
ألبسته آباؤه ثوبَ مجدٍ
فغدا بالجلال يرقم طرزَه
صاحبٌ وهو للنضار عدوٌّ
كلّ يومٍ يقضي عليه بوَكزه
في الندى حاتمٌ وفي الرأي عمرٌو
والتقاضي قيسٌ وفي البأس حمزه
كاد يوم الندى يذوب سماحاً
وأكفّ الأنام بالقحط كزه
ففداه كلّ امرئٍ يطلق الشات
م في لحمه ويحفظ خبزه
يا رئيساً أحيى الثنا بنوالٍ
كفّ عنا إزْلَ الزمانِ وإرْزَه
لك عزم أجرى السحاب بفضلٍ
قد غدا ساحباً من الحمد خزّه
وثنا أشغل الشفاهَ بذكرا
هُ فما لامرئٍ من الذكر نبزه
نابهُ العزّ مفصحٌ لو توخى
في كَراه قُسّ الخطاب لعزّه
كلما لاح مجده وقريضي
سبح الناظر الخبير ونزّه
ربوة الحلم قد أدار عليها
منطقي قهوة المدائح مزّه


Matka pláče, synka líbá
Na posledy v bílou líc;
Ještě pak se k němu shýbá
A dí: „Nespatřím tě víc!“


Von uns'rer Barden feuervollem Singen,
Von uns'rer Künste Zahl,
Von allem dem, was uns're Gauen bringen,
O fraget hundertmal!


Denn golden ist der goldne Weg der Mitte.
Man ißt und zeugt und schläft schön ungestört,
Regt sich nicht auf um »danke« oder »bitte«
Und weiß und lebt und stirbt, wie sich's gehört.


To vím, že lev jsi, dobře řval jsi,
když všichni byli potichu,
a dobře ocasem jsi mrskal,
když byli všichni na břichu –


Szép fa, kertem új lakója,
Mely, mint nem várt ritka vendég,
Félig föld, félig dicső ég,
Ösmeretlen kéz csodája
Állsz előttem, s a kopárra
Életet, fényt, gazdagságot,
S hintesz álmot a sovárra,
Mint tehessem, mint lehet,
Hogy ne nyomjon engem álom,
S megláthassam kincsedet?
Földben állasz mély gyököddel,
Égbe nyúlsz magas fejeddel,
S rajtad csillagok teremnek,
Zálogúl talán szivemnek,
Hogy, ha már virágod ilyen,
Üdv gyönyör lesz szép gyümölcsöd.
Szép fa, tündérkéz csodája,
Vajha ilyen légy nekem.
Ah, de mit tekint szemem?
Szerelemnek rózsaszája,
Mondd, minek nevezzem őt,
A nem földit, a dicsőt?
Hattyu szálla távol égből,
Lassu dal volt suhogása,
Boldog álom láthatása,
S most, mint ébredő leány,
Ringató szél lágy karján,
Úgy közelget andalogva;
Ah, tán ez, kit szívdobogva
Vártam annyi hajnalon?
Ah, tán e fa ültetője,
Ennyi bájnak, és gyönyörnek,
Ennyi kincsnek asszonya?
Rejts el, lombok sátora,
Rejts el éjfél, szív, ne dobbanj,
El ne árulj, el ne rontsad
A szerencse útait.


Y levantemos la bandera,
del género humano,
con las garantías poéticas
del principio de hermandad.


Zrcadlem oblohy, zrcadlem země
obrazy šlehají rušivě, temně.


To utrpením. Ale vidím sílu
v ní Samsonovu! Máme zbudit jej?


Hatt' ich, Tugend! dir, Vaterland! dir,
Und dir, göttliche Bardenkunst!
Jeden geschäftigen Tag hindurch
Manchen blühenden Heldensohn
Würdig zu bilden gesucht,
Hatt' ich sein deutsches Herz
Wider das fremde Verderben bewacht;
Schied nun der Tag,
Glühte das Abendroth, folgte der Mondenglanz,
Warf ich mich nun dankend der Gottheit hin;
Siehe! da nahte durch Schatten mein Sänger sich,
Dankete lispelnd der Gottheit mit mir,
Die uns das Abendroth, die uns den Mondenglanz,
Die uns den schönen scheidenden Tag verlieh.
Ach, nun dank' ich der Gottheit allein!


Však dokud svaté jméno Čech
co štít nás bude přiodívat,
my nezhynem, budem žít,
a chceme zvučně, slavně zpívat!


Do propasti srnčích očí –
celý svět se se mnou točí.


Wie ängstet sich das Hertz in der Camillæ Brust,
Dieweil ihr liebster Mann Binoræus gestorben,
Ich wundre mich noch itzt, daß es nicht gantz vertorben,
Daß es nicht gantz vor Leid zum Leibe raus gemust.


La Habana, con sus caderas
sonoras,
y sus moradas ojeras
a todas horas.
Danza de pasos medidos
danza la Muerte,
y le cuidan el mar fuerte
seis marineros dormidos.


Er zog hinaus, das Glück zu fangen,
Und jagte mit erhitzten Wangen
Bis in den späten Abendschein.
Umsonst, es war ein schlimmes Jagen,
Er kehrte müde und zerschlagen
In seine warme Hütte ein.


Mató a Isabela un pronto paroxismo,
estando como el sol al mediodía,
porque nuestra mortal vana alegría
es de nuestra ignorancia barbarismo.


Gleichwie Anfangs im Paradeiß
Der Baum des Lebens Gott zu Preiß
Die Weißheit konte geben,
So stehet Christus, unser Held,
Gepflantzet in das Kirchenfeld
Und bringt uns Heil und Leben.


„Vissza Etellakról, alkudozás végett,
Én ide fordítom majd a követséget,
Folyamát hogy lássad, és hogy mire végzem;
Mindennap előtted elmondom egészen.


Né credo che rinascer ne possa una
che tal noia o travaglio o tal dolore
dessi a chi l'ama e coll'alma e col core,
come fa questa, in cui tutto s'aduna:


Vrai ! les hommʼ n'ont pas d' réflexion
Ou l'inconséquencʼ les habite.
C'est leur vice et leur ambition,
L' projet câlin qui les invite,
C'est l' songʼ creux q' est vidʼ commʼ le vent
Qui leur fait trouver si souvent
Q' les saisons marchʼ pas assez vite.


¡Oh, Adán! ¿cuándo estuve en ti?
¿Quién te dió mi alma y mi pecho?
¿Quién te concedió el derecho
De que pecaras por mí?
Si en tu falta delinquí
Y en tu infición me condeno,
¿por qué un Dios tan justo y bueno
No me lavó en la virtud
de otro Adán, y la salud
No me volvió en cuerpo ajeno?


Hol jó bort érezek, betérek;
Ne térnék hát Egerbe?
Ha ezt a várost elkerülném,
Az isten is megverne.


Bald eine Silberbrust wie Gold mich brennen;


E avea 'ntorno più di mille piante
d'alberi isnelli, odoriferi e buoni,
che paiono a miralle cose sante.


Las rosas del balcón eran celosas
novias bajo el agravio de la fina
ironía falaz de una vecina
que se ponía a reír de ciertas cosas.
Tu perdón desdeñoso fue a las rosas
y tus labios a mí. La muselina
de la suave penumbra vespertina
te envolvió en no sé qué ansias misteriosas.
Dijo el piano motivos pasionales,
al temblar tus magnolias pectorales
con miel de invitaciones al pecado
de tu posible ruego incomprendido
terminó la canción con un gemido
de alondra torturada en el teclado.


Aj, východ už se jasní –
ach, život můj je chvat –
zas dnové budou krásní,
v dál třeba pospíchat.


Od té doby sotva zdřímnu,
krásným snem jsem oblažen,
že jsem ve své roztomilé
tabatěrce natažen!


Darum/ angenehme seele/
Spare doch der worte pracht/
Ach verschleuß die purpur-höle/
Denn ein blick hat gleiche macht/
Und wo blicke können tödten/
Da sind worte nicht von nöthen.


Da ignota patria e da parenti ignoti
costui procede; e, come passa appena
su le ceneri d´Argo e di Micena,
sorgono i re dell´Asia e i sacerdoti.
Sorgono; e il dado è tratto, e nell´arena
scendono a torme i dorici nipoti;
e su l´are agli dèi lacrime e voti
spargerà indarno la fatal Lacena.
Ilio è in faville, è spento Ettore, è doma
la gran Dardania; a l´ardua Itaca Ulisse
riede, e nel cor d´Enea s´agita Roma.
E già nel Lazio la frigia aquila romba;
e, arcano augurio a le seconde risse,
squilla sul Celio la meonia tromba.


Elle en fait par avance un très grand personnage,
Le plus hardi faucheur au temps de la moisson,
Le plus hardi chanteur au temps de la chanson
Qu’on aura jamais vu dans cet humble village:


Jeder opfert seine Gabe,
Priester singen in dem Chor,
Und der Bischof mit dem Stabe
Klopfet dreimal an das Thor.


Elle disait en son langage
Les « serments du premier amour » :
Votre cœur à moi pour toujours
Et toutes les choses d’usage.


Perché seco là su non è salita
che in amarla qui pose ogni sua cura?
Aspra Morte, che sempre el meglior fura
su la più verde etate e più fiorita!


Foi um momento
O em que pousaste
Sobre o meu braço,
Num movimento
Mais de cansaço
Que pensamento,
A tua mão
E  a  retirast
Senti ou não?


Má noha střásá perly s bujných trav,
mé týmě perly s kyprých stromů hlav,
a kamo zřím, ať k luhu nebo k lesu,
vždy krásy zlatou zář si v nitro nesu,
jíž odívám svých písní drobný dav.


Doch was kommt in Berlin nicht alles vor;
Und eben deshalb hatte der Chauffeur
In einem Ladenfenster links am Brandenburger Tor
Malheur.