Ich / der Tugend-Held / kriege meine Krafft
aus des wunderbars Geist und Wunden-Safft.
Ja ich bin die Hand / die sein Herz recht rühret /
rühret / führet / spüret.


Ki retteg az idő lehétől,
Siessen élni, rajta hát!
Ragadja kérész életéből,
Csak szíja ki a perc savát!
Futó a tűz, mi ott világit,
Futó gyönyör a kapzsi szemben;
Ah, más, ah, nemesebb a láng is,
Mi olthatatlan ég szivemben!


l´alta beltà del nostro amor radice
col senno, ond´ei tanto si stese e crebbe,
vento fatal sì tosto non devrebbe
aver divelta, l´un penser mi dice,


Braced with young joy, the sportive fawn
Pursues her dam, with motion fleet,
Regardless of the sprinkled lawn
That weaves its flowers around her feet.


Ersehnte Spornerin der eitlen Wünsche,
Ich habe, Wahrheit, deine Dunstgestalt
Verfolgt, und unermeßlich weit verfolgt,
Und ihr geopfert jeden Hoffnungsschimmer;
Gestrandet steh ich nun auf schroffer Klippe,
Rings um mich her die dunkle tiefe Flut,
Und um das Haupt mir donnerschwangre Wolken.
Ich werde nimmer, nimmer sie umfangen,
Um die ich hin den teuren Preis geworfen!


A vágyak mámorát, ez édes
Keservet ti nem érzitek.
Kétségimet hát mért közöljem
És álmimat tivéletek?...
Zokogva bár, de mégis érzem,
Boldog csak én vagyok magam!
Ki egy világot hord szivében,
Az nem lehet boldogtalan!


Která země na světě se
vlasti české vyrovná?
Srdce radostí se třese: –
kde jest země podobná?


Ugy kell neked, hazám! mért nem tanítottad,
Iskolába mért nem járattad folyódat?
De hogyan járatnál folyót iskolába,
Mikor ez alig van fiaid számára?


Die Bildung, die wir den Kindern erteilen,
Bezweckt bei Licht besehn nur eben,
Die übliche Masse von Vorurteilen
Ihnen ins Leben mitzugeben.


Komm her; komm her, du fremder Wandersmann;
Geh nicht vorbei an unbekanntem Grabe.
Hör mich, ja auch um deinetwillen, an,
Und glaube, was ich dir zu sagen habe!


Still versäuselt hier am Wiesenhang
Schon der Abendglocke müder Klang.


Es fliehn in rascher Geburt die Weltlose dahin,
Es wechselt Leben und Grab.
Uns nächste Zeiten, o Herr, sahn nochmals ein blühendes Weib,
Deines Stamms in dem Fürstenstuhl der mächtigen Ahnfrau:
Theudelinden Glich sie an Form, reizvoll wie ein Strahl des Lichts,
Nicht an Glück. Es fallen des übermütigen Schicksals
Würfel tückisch und ungestüm,
Umwälzenden Tagen stürmt Gefahr nach;


迂翁高卧九龙云
清閟风流海外闻
雪后江山青似染
拈来却胜李将军


餐来五内金沙发
自是丹砂世不知
却笑晋时勾漏令
求仙不解种荔枝


Возьми, египтянка, гитару,
Ударь по струнам, восклицай;
Исполнясь сладострастна жару,
Твоей всех пляской восхищаЖги души, огнь бросай в сердца
От смуглого лицНеистово, роскошно чувство,
Нерв трепет, мление любви,
Волшебное зараз искусство
Вакханок древних оживЖги души, огнь бросай в сердца
От смуглого лицКак ночь — с ланит сверкай зарями,
Как вихорь — прах плащом сметай,
Как птица — подлетай крылами
И в длани с визгом ударяЖги души, огнь бросай в сердца
От смуглого лицПод лесом нощию сосновым,
При блеске бледныя луны,
Топоча по доскам гробовым,
Буди сон мертвой тишинЖги души, огнь бросай в сердца
От смуглого лицДа вопль твой эвоа! ужасный,
Вдали мешаясь с воем псоз,
Лиет повсюду гулы страшны,
А сластолюбию любовЖги души, огнь бросай в сердца
От смуглого лицНет, стой, прелестница! довольно,
Муз скромных больше не страши;
Но плавно, важно, благородно,
Как русска дева, пропляшЖги души, огнь бросай в сердца
И в нежного певц


Rozvadil se Maďar s Čechem
o hornatou Štýrska zem;
zbiti Uher nájezdníci,
Čechův král byl vítězem.


Schau, alle Tugenden sind Ein ohn Unterscheid.
Willst du den Namen hörn? sie heißt Gerechtigkeit.


V červáncích zdřímnul den,bdí nad ním hvězdná stráž,
i list už došeptal svůj otčenáš.
Po mléčné cestě luna pluje bledá,
na růžích motýl nocleh sobě hledá,
a tichá noc svá křídla otvírá,
zem, moře, tvorstvo v spánku umírá,
a s věže dozvání
v údolí klekání:
Ave Maria!


Welch' Zufall, daß Babette
Just im Kamin' gehockt!
Sonst ohne Zweifel hätte
Kein Teufel heut frohlockt.


Prabídný pocit se teď v duši snes’ mi,
mizerný pocit, skoro jako strach.
Leč strach to nebyl, to se říci nesmí –
však přec jen život každému je drah,
rád přece každý na světě je tady,
a přiznám se, mne dosud vábil svět,
já přec jen byl jsem příliš, příliš mladý:
nu, prosím vás, co je to devět let!


Erschrick nicht etwa vor den Falten
In diesem ernsten Angesicht'.
Wohl muß die Zeit ihr Recht behalten,
Zum Glück' behielt's die Sorge nicht.
Nicht diese hat mit grauen Haaren
Den Kopf bestreut; die dank' ich bloß den Jahren
Und der Erfüllung meiner Pflicht.
Jetzt bin ich in der Lebenszeit,
Wo seltner sich beim Scherz' der Schönen
Noch meine ernstre Seele freut;
Man muß an alles sich gewöhnen.
Ich gäbe keinen Pappenstiel
Darum, ein griechisches Profil
Für mein Gesicht mir zu erkaufen;
Zu dem jetzt vorgesteckten Ziel'
Würd' ich damit nicht schneller laufen.
So wie ich bin, so will ich seyn,
Und so mich meinen Freunden geben.
Wahr drückte dieß dem Gyps sich ein.
Was fehlt dem Brustbild' noch, als Leben?
O! laß es, trotz den tiefen Falten,
(Blieb's mit dem Herzen doch beim alten!)
Dir jetzt auch noch willkommen seyn.
Es hat vor dem Originale
Den großen Vorzug noch sogar:
Es bleibet ein für allemale
So freundlich, als es gestern war.
So nimm das Bild denn gütig auf,
Wirf dann und wann den Blick darauf,
Und bin ich einst dahin gegangen,
Von wannen Niemand wiederkehrt,
So gib den kalten, bleichen Wangen
Noch einen letzten Abschiedskuß,
Der meinen Schatten höher ehrt,
Als, (nie erwähnt in Flaccus Liede!)
Zu Rom die stolze Pyramide
Den unbekannten Cestius.


Ich zog dir zum Ziele
Den zischenden Pfeil,
Aufriß ich das Roß dir,
Das gestrauchelt am Steil.


Jsme
bitevní pole,
s mozkem i srdcem, nervy všemi
každý z nás v sobě je bitevní pole,
praskot a křiky trhají prostor,
a jde to do tuha,
kopyta, kola drásají zemi,
a tvá to vina, tvá to zásluha,
Ó Moskvo!


Ya soy un pasajero de la vida
en camino al Ocaso como tantos,
llevo en el alma crueles desencantos
y junto al corazón la abierta herida


Wenn der Bach vom Felsen springt,
Mein' ich daß es mir gelingt,
Und ich bin nicht säumig:
Stolz sieht mich der Felsen an,
Und ich schau ihn wieder an
Eben auch nicht freundlich.


He aquí el ciego, que sólo ve la vida en el recuerdo.
Era la playa estrecha e irregular, junto al mar sosegado en el crepúsculo;
y el mundo va a morir, porque en la soledad y en la belleza
tendrá lugar el acto del amor dentro del agua.
Desnudos reposamos en la orilla
del sur del Adriático platino,
y aguardamos la noche en nuestros ojos.
Mas no vino la noche; sí el infortunio
(la vida sucedida desde entonces).
Y aquella brisa falsa, ya en el coche,
mientras los faros amarillos desunían la intimidad de la fatiga y aquel país extraño.
Ahora acerco tu rostro hasta mi boca,
y quiero que mi vida y tu historia concluyan bruscamente.
Y así existe el poema, no fue escrito por nadie.


Tu és talvez, um sonho que passou,
Que se fundiu na Dor, suavement
Talvez sejas a alma, a alma doente
Dalguém que quis amar e nunca amou!


Die Molkereiwagen bimmeln,
Es bimmelt die Feuerwehr,
Radfahrer kommen bimmelnd
In hellen Haufen daher.


Der Sitzer und ein altes Weib (wie muß doch dieses kummen?)
Sind auff lateinisch einerley, weil beyde gerne brummen.
Iedoch ob diß bedencklich ist, geschiehts vielleicht, dieweil
Das garstig Alter billich ist der Jugend Hintertheil.


Doch aus den Böcken, nun, was ward denn draus?
Sie flohen alle wohl zum Land hinaus,
Und kämpften anderswo mit That und Wort
Den Kampf für Freiheit muthig weiter fort? –
Ach nein, sie wollten nur noch Hammel sein
Und ließen sich beschneiden insgemein.


Až dosti toho nalhu
za peněz plné hrstě,
koupím si modrý střapec –
a čapku z rudé plstě.


Zeuch auf den fohrhang/ der ihr bette/
den tummel-platz der liebe/ dekt/
und schleus üm sie die güldne kette/
die hertz und hertz zusammen trekt/
damit sie sich verjüngen mag/
wie Fönix/ auf den andern tag.


In hellen Resonnanzen
Tönts wider der Asphalt,
Klipp-klapp von Liebe und Tanzen
Ein Lied empor mir schallt:


岩花不可攀
翔蕊久未堕
忽下幽人前
知子观空坐


Počíná Faust: „Váš pan suplent v přednešení
Zjevil, jak tak Troja přišla k vyvrácení,
Co vše konal rychlý Achilles,
A jak posléz krutou zradou kles;
Řád teď žádá, oznamovat o Ulysu:
On byl v skutcích nápodoben lisu,
Jaký osud na moři jím házel,
A kdo z bohů jej tam vyprovázel.


Bludy, lsti a duchu lhavý,
Kdo z nich znal váš lítý jed?
Rozum sprostý, ale zdravý
Vždy je šťastně k cýli ved.


Die Künste, die ich vor geehrt,
Mein Seitenspiel, mein süssen singen
Wird nachmahls nicht mehr angehört,
Er pflag hiezu mich auffzubringen.


G ottes G naden G ab'
Von oben herab.


Ha Páris a modern világ Rómája,
Ő e Rómának Tacitussa volt.
Az igazat mindég kimondta szája
S tölgyként, a szélnek sohasem hajolt
S midőn egy ország vétkeért egy embert
Itéltek nála bűnösebb birák:
Az igazságért ő fogott csak fegyvert,
Mit látni sem mert a hideg világ.


Já v davu byl a proudem nést se nechal,
bez cíle bloudily mé oči snivé.
Tu milý, dávný přítel kol mne spěchal.
„Kam, bratře?“ dím. On ohlednul se na mne,
jak ve snu zřel by vidění snad klamné,
pak přikročil, mně ruku vřele tisknul
a v jeho zraku slzí odlesk blýsknul.
„Jsem osamělý,“ pravil posléz tiše.


WHILE objects of a parent's care,
With joy your fond attention share,
Madam, accept th' auspicious strain;
Nor rise your beauteous work in vain.
Oft be your second race survey'd,
And oft a new pin-basket made.


Von Sternenglanz eine Krone,
Die trägt sie wohlgethan;
Es sah sie in ihrem Throne
Der Fürst Octavian
In himmelschöner Wonne,
Bekleidet mit der Sonne,
Den Mond ihr unterthan.


S miként mesterkedik bennem, amíg élek?
Mit kíván, hogy velem jobban maradhasson,
S titkos útjaiba el ne változhasson?
Hagyjuk el az okost, keresse kenyerét:
Mi pedig kövessük a természet kezét.
Elrejtette voltunk törvényivel magát,
S neveti egy orvos kínos okosságát.
A lélek szüntelen dolgozik szívünkbe;
A szív, érzésivel, felszalad fejünkbe.
Egyik másikának erejét megviszi,
Sok, hogy szíve, lelke egy, csaknem azt hiszi.
Gondolat és érzés egymásba tévedtek,
Öröm s fájdalomba egy törvénnyé lettek.
Miképpen formálják egymáshoz ereket,
Fejtse meg a tudós mély mesterségeket.
Haszontalan ezek titkáért fáradni,
Elég, hogy léteket nem lehet tagadni.
Amint a lélekrül titkosan érezünk,
Benne gondolatnál egyebet nem lelünk,
Az érzékenységek szívbül futnak belé,
Társul vette csak ez hív barátját mellé.
Különben ő maga nappal elmélkedés,
Éjtszakákon pedig csak csendes lebegés.
Legvéknyabb ereje a teremtetésnek,
Feje mind életnek, mind vélekedésnek.
Mikor titkon készült ezer gondolatom,
Azokat, hogy többet formáljak, elhajtom.
Miként múlik bennem a dolgozó lélek?
Mellybe gondolatot újonnan nevelek.


Ach, vergebens baute jener
Ludovik die Propylän,
Denn die Sprache der Athener
Wird man niemals hier verstehn.


Nur immer wacker drauf gezehrt!
Das Fach wird noch in langen Jahren
Nicht auf ein Drittheil ausgeleert,
Ihr könnt nicht auf den Boden fahren;
Der Kasten ist zu tief und groß;
Wollt ihr gleich alle Stunden greifen;
Ihr werdet doch das Geld nicht los,
Es wird sich immer wieder häufen.


曲渚回塘孰与期
杖藜终日自忘归
隔林彷佛闻机杼
应有人家在翠微


Wohin, warum ist sie geflohen,
Die Leidenschaft nur war und Liebe?
O dürft ich, einmal noch, erschauen
Mein Blumenhaupt, mein Elfenkind!


Kdo Slovana a Krista hlodá,
jsou unsre lajt, Gott ob’ de Welt –
hle: Píše se to: Roda–Roda
a čte se: Icik Rosenfeld.


Euch mißfällt mein Dichten, weil ich
Immer nur das eine singe?
Nur von Rosen, Lenz und Liebe,
Nachtigall und Weine singe?


So ward in dir, mein armes Vaterland,
Zur Zeit der Lohmanninn der böse Feind gebannt.


Eh etwas dich berührt: ist es Gott aufgetragen:
So muß es Gott zuvor. Ach Trost! vom Himmel schlagen.


Jak? – Eleazar? – Proč ne Bar-Kochba?


Ich habe Chloen im Bade gesehn,
Sie war – – wie sehr war sie nicht schön!
Sie stand wie eine der Göttinnen da,
Die Paris auf dem Ida sah.


Ihr wollt in allem zwar
Gesetzt und hoch vernünftig seyn;
Allein
Erweg ich euren Wankelmuth,
Was der aus Uebereilung thut,
So müst ihr euch gar oft bequemen
Euch vor euch selbst zu schämen.
Ihr Näscher denkt nur nach:
Was könnt ihr nicht ersinnen,
Des Frauenzimmers Gunst
Leicht zu gewinnen?


كَثَّر الله زُمرةَ الأَغبياءِ
وجزاهُم خيرا عنِ الأذكيَاء
وَوقاهُم من كلِّ عَينٍ تُؤدِّي
بِهمُ لانقراَضهم وانقِضَائي
لا عَدِمنا لَهم وُجوداًفلولا
هُم لمَا بأن قطُّ فضلُ الذكاء
وذَوو القَدرِ والمكَانةِ ساوَوا
غيرَهُم من حُثالةِ الدَّهمَاء
خلقَ اللهُ في التَّبايُن سِرّاً
بل حوَى فيه حكمةَ الحُكماء
فَبهِ امتازَ عالِمٌ من جَهُولٍ
وكَريمٌ عن زمرةِ البُخَلاء
آهِ لولاَهم لا استَوى كلُّ ضِدٍّ
مَعَ ضِدٍّ بلا كبيرِ عَنَاء
واستَوى في الأنامِ خيرٌ وشرٌ
وتَساوى نورٌ معَ الظَّلماء
ولِذا فليَدُم لئامٌ وبُخَّا
لٌ وسُفلٌ وعاشَ أهلُ الغَبَاء


Mein Gott, wie mag das sein? Mein Geist, die Nichtigkeit,
Sehnt zu verschlingen dich, den Raum der Ewigkeit!


Wenn morgens das fröhliche Licht bricht ein,
Tret ich zum offenen Fensterlein,
Draußen gehn lau die Lüft auf den Auen,
Singen die Lerchen schon hoch im Blauen,
Rauschen am Fenster die Bäume gar munter,
Ziehn die Brüder in den Wald hinunter;
Und bei dem Sange und Hörnerklange
Wird mir immer so bange, bange.


Ouando os vejo, de paixão
Sinto pruridos na mão
De os apalpar e conte
Sorriste do meu desejo?
Loucura! bastava um beijo
Para neles se morrer!


Du dahinten hast der Augen
Zweierlei, du kannst die beiden
Einzeln nach Belieben brauchen;
Doch ich sollte dich vermeiden.


Donqua non me tener più crucifisso,
a scì mortal credenza dagli el bando,
si non voli a la morte darme in preda.


Die nassen Taschentücher
Sind wieder beigesteckt;
Der Mann der Gottesbücher
Spitzt sich den Mund auf Sekt.


تأَنَّ في الظلم تخفيفاً وتهوينا
فالظلم يقتلنا والعدل يحيينا
يا مالكا أمر هذي الناس في يده
فابيضّ ليلك واسودّت ليالينا
أوضاك أنا جهلنا كل معرفةٍ
زمانَ جاز الورى فيه الميادينا
أرضاك أنا سكتنا عن مطالبنا
يا مالك الأمر ما أرضاك يؤذينا
ليست طريقك محموداً مغبتها
غيِّر إذا شئت في الأحوال تحسينا
ارحم قلوباً لأقوامٍ إذا عطشت
للعدل يوماً سقاها الظلم غِسلينا
لقد ملكت فأسجح إننا فئة
لا شيء غير جمال العدل يرضينا
كم نسوةٍ قتلت ظلما بعولتها
فصرن يهملن دمعاً قبله صينا
يا رقق اللَه منك القلب من ملك
يجمع المال لكن من مساعينا
في عهده صار يُبكى الحيفُ أعيننا
دماً ويضحكه ما كان يبكينا
فكم شبابٍ من الأحرار قد هلكوا
وللإرادات قد صاروا قرابينا
ما ان تهضَّم سلطان رعيته
فالملك قبلك قد ربى سلاطينا
كانوا على الناس آباء أولى شفق
وفي الأرائك أملاكاً خواقينا
وكانت الناس في أيام دولتهم
لا يبخسون على الناس الموازينا
وهل ترى غير عمران ومسعدةٍ
إذا التفتَّ قليلاً نحو ماضينا
قد انقضت دولة بالعدل عامرة
كنا سعدنا على أيامها حينا
لقد نشرت قوانينا موقتة
ولم تولِّ الذي يُجرى القوانينا
قست قلوب ولاة أنت مرسلهم
كأَنما اللَه لم يخلق بها لينا
تراهُمُ أغبياءً عند مصلحة
وفي المفاسد تلقاهم شياطينا
تكدرت بازدياد الجور عيشتنا
حتى غدا ماؤها في كأسه طينا
وضاع في الملك عدلٌ يُستظل به
ما بين إغماض مرشيِّ وراشينا
إن الرعية أغنما يَحدُّ لهم
عمَّالك المستبدون السكاكينا
كم عاهدوا أنهم يأتون معدلة
لكنهم جانبوا الإنجاز لاهينا
يا والي السوء لا تكذب بموعدة
فالكذب ليس بمحمود وإن زينا
في كل يوم تلاقين احتفال ردى
لِلّه ما أنت يا نفسي تلاقينا
يا شمس لا تشرقي بالنور أوجنا
فذاك يملأ غيظاً قلب والينا
وأنت يا ريح إن راعيت جانبنا
فلا تهبِّي على جَهر بوادينا
ماذا على من يشمُّ العدل مكتفيا
بنفحة منه إن عاف الرياحينا
يا عدل إن التفاتاً منك يسعدنا
يا عدل إن ابتساما منك يكفينا
إن غبت عنا فلا عيش يطيب لنا
ولا نسيم الصبا إن هب يسلينا
يا عدل من كانَ محبوباً محاسنه
ما هَكَذا يصرم القوم المحبينا
يا من لياليهم باللهو قد قصرت
تذكروا أننا طالت ليالينا
ما السعي منك لنيل العدل عن كثب
يا نفس إلَّا أمانيٌّ تَمنينا
قد سافر الجهل إلّا عن منازلنا
وأثمر العلم إلا في نواحينا
ما جاءنا الشر إلا من تهاوننا
ما عمنا الظلم إلا من تغاضينا
لو أن في الجهل كل الجاه مدخر
لما ربحنا به دنيا ولا دينا
لابر من فك ما قد شد من عقد
كف الاسار بأيدينا بأيدينا
إن الذين استحبوا قتل أنفسهم
فراً من الضيم ما كانوا مجانينا
الموت أفضل أدنى اللَه ساعته
من الحياة التي أمست تعنِّينا


El poeta no escribe,
pero cada vez que se siente extraño,
le tiritan los dedos sobre un papel.
El poeta no canta ,
pero siempre esta intentando
llegar al tono de tu canción favorita.
El poeta no llora,
pero el sabe bien
que dentro de su cuerpo
el 75% son lágrimas.
El poeta no sueña,
pero es porque
en las noches duerme con la luz prendida.
El poeta no cree en la libertad,
pero él vive para atrapar la tuya.
El poeta no ve,
pero todo el tiempo
tiene los ojos abiertos.
El poeta no ama,
pero...


Hätt man Joseph nit gefangen /
und dahin verkaufft vorher /
hätt' vielleicht er nie empfangen
in Egypten solche Ehr:
ihme musten böse Sachen
eine Bahn zur Hoheit machen.


Del otro lado de la noche
la espera su nombre,
su subrepticio anhelo de vivir,
¡del otro lado de la noche!
Algo llora en el aire,
los sonidos diseñan el alba.
Ella piensa en la eternidad.


Wär' ich würdig, zu gewinnen
Eure Gunst, ihr Charitinnen,
Der Begeist'rung Sonnenflug,
Die mich oft in goldnen Träumen
Unter amaranth'nen Bäumen
Wie auf Rosenarmen trug;


V něm láska bez sobectví byla host,
jak v něm jsme těšili se a jak smáli!
Co život byl, co všecka budoucnost?


Como con él, en luz el cielo ufano
queda con tu blasón, pues lo retrata
en su zafiro con radiante plata,
corona digna de Monarca Hispano.


Des Flambergs Schneide durch Ereks Zäume schoß
In des Pferdes Nacken. Da bäumte sich das Roß
Von übergroßem Schmerze und stieg mit steilem Bug,
Daß hinterrücks der Reiter zu Boden niederschlug.


Jehova Jesus Jah! Mein Christ fleht recht in Adam,
Von den Aposteln an bis auf den Christussohn!
Der Märtyrer so bluttig knien
Erbetet ernst des Drachen letzten stos.
Das Knäbchen wächst aus Christi schos im wunder,
Ob seine Mutter schon vom Antichrist verfolgt.
Di zeugen stehn mit aufgehobner hand,
Bis si ihr zeugnis gantz vollendt:
Ob schon ihr blutt versprengt, doch ist es Christi blutt,
Das si auch himmelfahrt, wi Christ, am zile halten.


Za let mladých musíš střádat,
ve stáří-li nechceš strádat.


Mes gros souliers ferrés, mon bâton, mon chapeau,
Mes livres pêle-mêle entassés sur leur planche


So wolle Gott du flehen,
Daß er mit meinem Blut und Leben schalte,
Die Seele nur erhalte,
Auf daß wir freudig einst uns wiedersehen,
Wenn nimmermehr hienieden:
So dort, wo Heimat, Licht und ew'ger Frieden!


Er rede mit den Augen,
Mit Seuftzen ohne Ziel,
Vnd was zum Vor-trab taugen
Mag in dem Liebes Spiel:
Durch süsses Hände-Küssen,
Vnd was jhm sonst bekandt,
Lass' er der Liebsten wissen
Der Liebe grossen Brandt.


Und er stand hinter mir;
Ich sah ihn schweigend an.
Da fragte er mich lächelnd,
Was ich denn hier gethan?


Már én vakszemeim hattyú tollal vetekednek,
’S Tiszta fehér Vénség festi be barna hajam.


سَلي الطارِقَ المُعتَرَّ يا أُمَّ مالِكٍ
إِذا ما أَتاني بَينَ قَدري وَمَجزِري
أَيُسفِرُ وَجهي إِنَّهُ أَوَّلُ القِرى
وَأَبذُلُ مَعروفي لَهُ دونَ مُنكَري


Voici ses boulevards où Londres et l'Asie
Viennent au même club chercher la fantaisie ;
Voici ses cabarets, ses tapis baignés d'or,
Ses fiers salons, son bal qui passe au chant du cor,
Et son drame, où le peuple, empli de poésie,
Ivre sous Frédérick haletant, crie : Encor !


Entre las hojas de laurel, marchitas,
de la corona vieja,
que en lo alto de mi lecho suspendida,
un triunfo no alcanzado me recuerda,
una araña ha formado
su lóbrega vivienda
con hilos tembladores
más blancos que la seda,
donde aguarda a las moscas
haciendo centinela
a las moscas incautas
que allí prisión encuentran,
y que la araña chupa
con ansiedad suprema.
He querido matarla:
Mas... ¡imposible! Al verla
con sus patas peludas
y su cabeza negra,
la compasión invade
mi corazón, y aquella
criatura vil, entonces,
como si comprendiera
mi pensamiento, avanza
sin temor, se me acerca
como queriendo darme
las gracias, y se aleja
después, a su escondite
desde el cual me contempla.
Bien sabe que la odio
por lo horrible y perversa;
y que me alegraría
si la encontrara muerta;
mas ya de mí no huye,
ni ante mis ojos tiembla;
un leal enemigo
quizás me juzga, y piensa
al ver que la ventaja
es mía, por la fuerza,
¡que no extinguiré nunca
su mísera existencia!
En los días amargos
en que gimo, y las quejas
de mis labios escapan
en forma de blasfemias,
alzo los tristes ojos
a mi corona vieja,
¡y encuentro allí la araña,
la misma araña fea
con sus patas peludas
y su cabeza negra,
como oyendo las frases
que en mi boca aletean!
En las noches sombrías,
cuando todas mis penas
como negros vampiros
sobre mi lecho vuelan,
cuando el insomnio pinta
las moradas ojeras,
y las rojizas manchas
en mi faz macilenta,
me parece que baja
la araña de su celda,
y camina y camina...
hasta que el alba llega.
¿Es compasiva? ¿es mala?
¿Indiferente? Vela
mi sueño, y, cuando escribo,
silenciosa me observa.
¿Me compadece acaso?
¿de mi dolor se alegra?
Dime quién eres ¡monstruo!
¿En tu cuerpo se alberga
un espíritu? Dime;
¿es el alma de aquella
mujer que me persigue,
todavía, aunque muerta?
¿La que mató mi dicha
y me inundó en tristeza?
Dime: ¿acaso dejaste
la vibradora selva,
donde enredar solías,
tus plateadas hebras,
en las obscuras ramas
de las frondosas ceibas,
por venir a mi alcoba,
en el misterio envuelta,
como una envidia muda,
como una viva mueca?
Te hablo y tú nada dices,
¡te hablo y no me contestas!
¡Aparta, monstruo, huye
otra vez a tu celda!
Quizás mañana mismo,
cuando en mi lecho muera,
cuando la ardiente sangre
se cuaje en mis venas
y mis ojos se enturbien,
tú alimaña siniestra,
bajarás silenciosa
y en mi obscura melena
formarás otro asilo,
formarás otra tela,
sólo por perseguirme
¡hasta en la misma huesa!
¡Qué importa!... nos odiamos,
pero escucha: no temas,
no temas por tu vida,
¡es toda tuya, entera!
¡Jamás romperé el hilo
de tu muda existencia!
Sigue, viviendo, sigue,
pero... ¡oculta en tu cueva!
¡No salgas! ¡no me mires!
No escuches más mis quejas,
ni me muestres tus patas
¡ni tu cabeza negra!...
Sigue viviendo, sigue,
inmunda compañera,
entre las hojas de laurel marchitas,
      de la corona vieja,
que en lo alto de mi lecho suspendida,
¡un triunfo, no alcanzado, me recuerda!


– Jaká to rozkoš viděti radost v setkání dlouho čekajících!
O, chci tančiti s nimi!
Na krbu vyšlehl vysoko plamen,
vyšlehl do těžkých pavučin,
do krajek vzedmutých gobelinů,
vyšlehl veliký, nádherný a žhavý až v studené lože...
Plameny kolem,
plameny dole i nade mnou!
A vichřice u prostřed a já tančím s ní...


Pan rytíř – tak zpívá, – si vyjel v svět
na koni bílém jak mléko;
jel obra i draka porážet
ve skalách nedaleko.
Obr hned utek’, jej uhlídav,
drak, zlý to čaroděj,
se chechtal jen z devíti hlav,
všech devět ztratil však v mále. –
A rytíř vesel, hola hej,
lesem jel dále.


Várom, hogy egy jó meleg áram
talán-talán lelkemre foly,
de nem jön semmi, csak didergés,
csak lámpafény, csak ködgomoly.


Füledbe halkan nótát dudolgattam,
két szemed égni és lángolni kezdett,
és úgy néztél, mint mementó-keresztet,
de nem csókoltad meg az ajkamat.


Und nachts, wenn ich nicht schlafen kann,
Hör' ich Räubergeschichten an.


An alta Ochs danebn,
Der ko si nimmer hebn,
Er sagt: »Jetzt hätt i's gnua,
Du waarst de selle Kuah,
De brav gwen is?
Da werds ma anderst z'Muat,
Di woaß i fei no guat
Und hab herent und drent
Koa größers Luada kennt,
Des sell is gwiß!«


Herr hilf uns durch beym Reichs-Erscheinen,
Wie dieser Deiner Magd der kleinen,
Denn, ach! wer dient Dir würdiglich!
Zeuch dann hin, du theur erstritten
Und durchs Recht erlöstes Herz,
Und vergiß den Namen: Schmerz:
Denn der ist das Theil der Hütten.
Unser Vorsatz wird erneuet:
Reines wird als anverwandt,
Nach wie vor, von uns erkant,
Reins :,: :,: :,: Reins das Christi Schande scheuet.
Wer den Herrn nicht liebt noch sucht:
Dem ist beym Amen, dem Gottes Namen, einmal geflucht.


Né verrà tempo mai, Fiesole sallo,
Mugnone e tu, che voi dell'alma fore
O mi tragga del petto il mio buon Gallo;


Už je hlava jeho v stoupě.
Myslíš, že se jedem’ rvát?
Zem i nebe, strom i tráva
novým žitím oddychává.
Co dá život, budem’ brát
vůlí celou, všichni s všemi.“


Msta je heslem jeho lásky,
Msta za dávnou vinu,
Novou vinou chce vykoupit
Drahou domovinu.


Ach, total tut sie erwarmen,
Möcht' den Trichter fest umarmen.
Endlich kauft sies Grammophon.
Hätt' sie nur was mehr davon!


	Quivi non visti rintegràr le dome
Forze con bacche e con silvestri ghiande.
Poscia Dedalo, avuta io non so come
Una pelle di granchio in quelle bande,
L'altro coprì delle nemiche some
Tal che parve di poi tra le nefande
Bestie un granchio più ver che appresso i Franchi
Non paion delle donne i petti e i fianchi.


Halte mich mit deinen Seelenblicken,
Wenn ich Tugend in der Bosheit Stricken,
Und die Bosheit im Triumphe seh;
Mache du mich fest in meinem Wandel,
Wenn ich neben einem Bubenhandel
Und dem Elend, seinem Sohne, steh.


Wo durch dunkle Buchengänge
Blasser Vollmondschimmer blinkt,
Wo um schroffe Felsenhänge
Sich die Epheuranke schlingt,
Wo aus halbverfallnem Thurme
Ein verlaßnes Bäumchen ragt,
Und, emporgescheucht vom Sturme,
Schauervoll die Eule klagt;


La eternidad es tuya,
profeta con memoria,
gozador del presente.
¿Qué extensión se dilata
dentro de ti?
¿Qué mirada gozosa
por tu espíritu extiendes?
El pasado, el futuro,
lo presente, el hundido
tiempo total del hombre,
pensativo dominas.
La eternidad, que es sólo
tiempo a vista de pájaro,
vive entre tus ideas,
bajo los cielos tuyos,
bajo las altas águilas
que vuelan en tu frente.


Der Wind auff lären strassen
Streckt auß die flügel sein:
Streicht hin gar scharpff ohn massen/
Zur Bethlems krippen ein;
Er bru ilet hin/ vnd wider
Der fliegend winter-bott/
Greifft an die gleich/ vnd glieder
Dem frisch vermenschten Gott.


O hehre Schauer, die mich da umwehten!
O heil'ge Gluthen, die mich da durchglommen,
Als deine Schönheit ganz ich aufgenommen
In Land und Stadt, in Meistern und Propheten!


Fort jetzt mit den Grübeleien!
Wir auch dünken uns nicht schlecht,
Wir auch wissen uns zu freuen,
Und der Lebende hat Recht.
Also sprach der große Schiller,
Fällt mir grad der Schiller ein;
Jetzt komm Einer her, was will er?
Jetzt kein Wort mehr! Hier ist Wein!


Tief in die weichen Kissen schmiegt
Sich wollustbebend deine Gestalt.
In kurzem Ringen unterliegt
Dein Pflichtgefühl, und im Sturme siegt
Die grabentstiegene Gewalt.


So gehet nun mit Freuden ein
Zu eurem Stand und Orden!
Der Weg wird ohne Schaden sein,
Der euch gezeuget worden:
Es geht ein Englein vornen an,
Und wo es geht, bestreuts die Bahn
Mit Rosen und Violen.


Siento que se despega tu recuerdo
de mi mente como una vieja estampa;
tu figura
no tiene ya cabeza
y un brazo está deshecho, como en esas
calcomanías desoladas
que ponen los muchachos en la escuela
y son después en el libro olvidado
una mancha dispersa.
Cuando estrecho tu cuerpo
tengo la sensación de que estuviera hecho de estopa.
Me hablas y tu voz viene de tan lejos
que apenas puedo oírte. Además ya no te creo.
Yo mismo, ya curado
de la pasión antigua,
me pregunto cómo fue que pude amarte,
tan inútil, tan vana,
tan floja que antes del año
de tenerte en mis brazos
ya te estás deshaciendo como un girón de humo,
y ya te estás borrando como un dibujo antiguo,
y ya te me despegas en la mente,
como una vieja estampa.


أَلا أَبلِغا عَنّي أُسَيداً رِسالَةً
فَخالُكَ عَبدٌ بِالشَرابِ مُجَرَّبُ
لَعَمرُكَ ما أَوفى أُسيداً لِجارِهِ
وَلا خالِدٌ وَلا المَفاضَةُ زَينَبُ
وَعَتّابُ عَبدٌ غَيرُ موفٍ بِذِمَّةٍ
كَذوبُ شُؤُونِ الرَأسِ قِردٌ مُؤَدَّبُ


WHAT mortal burns not with the love of fame?
Some write, some fight, some eat themselves a name.
For some beau Frightful haunts each public place,
And grows conspicious for — his ugly face.
Laura, the rural circle's constant boast,
Sighs for the Mall, nor sleeps till she's a toast.
The priestling, proud of doctrine not his own,
Usurps a scarf, and longs to preach in town.
Ev'n Westley's saints, whose cant has fill'd the nation,
Toil more for fame, I trow, than reformation.


A főuri kör diszépületén
Zászló bejelent nagy gyászt feketén:
Hogy sírhat a nemzet, mert ime holt,
Ki köztük a jobbak egyike volt.


Zdomácnělý dobrodruh chtěl
Tebe blaze vésti domů,
Kde je místo pro dvě hlavy
A dvě hlavičky snad k tomu.


... És fellélekzik odakinn az uccán,
mintha tűnődve lépne. Fenn az ég
oly tiszta, olyan kékes, enyhe békés,
ó, nem lehet így hazamenni még.
S Felicián sétálni viszi fáradt,
gyalázatba lökött szivét. A hold
finom ködöket bocsájtott a földre,
amikben a vak éjjel megbotolt.
Már messze volt Felicián, a víznél,
a Margit-hídon nézte a Dunát,
hol fínom, messzi, lágy, selymes morajlás
dúdolt valami dalt a hídon át:
az öngyilkosok andalító-édes,
csábítgató, csitító énekét,
a megbotlottak búcsúzsolozsmáját,
az ifjúan elaggott vénekét...
...S egy hajó jött az olajfényü vízen
nagy nesztelen, s az éj vak köpenyén
átfúródott pár pislákoló lámpa,
pár szende, lenge, aranycsíku fény.
Orrával egyre közelébb suhanva
némán eltűnt a Margit-híd alatt,
nyomában egy mély fekete barázda,
hol Felicián szeme fennakadt.
Vaj, lesz-e árva, szegény életének
Anízia lelkében ily nyoma?
Vaj, lesz-e néki féltő és segítő,
gondoskodó, szerető asszonya?...
És bámulva a hajó útja-hosszát,
a kis barázdát befödte a víz,
Felicián megindult most az úton,
amelyről tudta, hogy a mélybe visz.
Piciny hajóm, csak menj a magad útján! -
így suttogott s megindult tétován;
s hogy hazafelé ment, egy nemes liljom
pattant ki csöndbe lelke mély taván...


Oh ősz! ha ily bűvös varázszsal
Bir szent lehelleted,
S az ég szabadján a gyümölcsöt
Másodszor érleled;


Ich steh' nicht bei dem Trosse,
Der räuchernd vor dir schweigt,
Weil du ein Herz für Rosse
Und fürs Kamel gezeigt;
Baschkire oder Mandschu –
Was schiert mich deine Welt?
Ich schleudre meinen Handschuh
Dir in dein ödes Zelt.


Zusammen reisten Hund und Hahn;
Die Nacht brach an.
Der Hahn flog auf den Baum,
Hund nahm vorlieb
In einer Höhle Raum.
Morgen brach an;
Da kräht' der Hahn.
Schnell schlich der Dieb,
Herr Fuchs, heran:
»Ihr' Hoheit, darf ich nahn?«
»Frag unten,« kräht der Morgensänger Hahn,
»Bei meinem Pförtner an!«
Hund aus der Höhle
Ihm an die Kehle.


Rce, a roven knížeti,
Jenž si chatry málo všímá,
Jde, an lid mu ,sláva‘ hřímá
Jednou, dvakrát, po třetí.


绛服仙人跨翠鸾
御风乘月下瑶坛
画图谁为开生面
留与苍官共岁寒


Nicht minder giebt der muntern Tauben Schaar,
Wenn sie bald gehen, und bald fliegen,
So dem Gehör, wie dem Gesicht,
Ein angenehm, ein ungemein Vergnügen.
Mit Recht sieht niemand sonder Lust
An ihrem Hals', und an der Brust,
Den wandelbaren Glantz der glatten Federn schimmern.
Wie lieblich klingt ihr süsses Wimmern,
Ihr Girren, ihr Geklatsch, wann sie sich aufwärts heben,
Und, bald in blauer Luft, in grossen Kreisen schweben,
Bald schnäbelnd, auf der Giebel Spitzen,
Verliebet bey einander sitzen.
Durch ihre mancherley Figur
Wird man nicht nur,
Durch ihre Schönheit auch, zum Herrn der Creatur
Geführt, geleitet und gewiesen.


蛙鸣青草泊
蝉噪垂杨浦
吾行亦偶然
及此新过雨


Dali jsme si ruce, které stisku ždály,
řekli jsme si touhy staré jako svět,
plakali jsme smíchem, slzou jsme se smáli,
v radost ze setkání, tek’ žal z marných let.


تَلَبَّسَ لي يَومَ التَقَينا عوَيمِرٌ
بِجابَلَقٍ في جِلدِ أَخنَسَ باسِلِ
وَأَوعَدَني حَتّى ظَنَنتُ بِأَنَّهُ
مُصيبي بِمِثلِ القَتلِ أَو هوَ قاتِلي
إِذا قُلتُ أَنصِفني وَلا تَظلِمَنَّني
رَمى كُلَّ حَقٍّ مِن سواه بِباطِلِ
فَباطَلتُهُ حَتّى ارعَوى وَهوَ كارِهٌ
وَقَد يَرعَوي ذو الشَغبِ بَعدَ التَجادُلِ
وَإِنَّكَ لَم تَعطِف عَلى الحَقِّ جاهِلاً
بِمِثلِ خَصيمٍ عالِمٍ مُتَجاهِلِ


Děti nejevili obapolnost,
Po zlatu sic dychtil činný druh;
Ji však vnadila vždy mysli volnost,
Odporuje bez lásky ten kruh
Nosit, posléz osudu se poddá,
Tak se s nemilostným chotěm oddá.


Schließ die Aeuglein, holder Kleiner!
Schlafe sicher mir im Arm!
O dein Bettlein macht dir keiner
Je so weich, so Liebewarm:
Mutterliebe wiegt dich ein;
Mutterküsse warten dein.


Veliký Pan jim k tomu svou nejlepší píseň pěl
a východ i západ, jih i sever ke chvále básníka zněl.


Mračný chalif... Znám tvou touhu
špatně utajenou –
ta tě vede za Fatimou,
chalifovou ženou.


Ač své votum zapečetil,
přece bych se vsadil,
že uhodnu, co on asi
tajně caru radil:


أَعَبدونُ قَد صِرتَ أُحدوثَةً
يُدَوَّنُ سائِرُ أَخبارِها
حَبَوتَ النَصارى بِها مُعلِناً
لَها غَيرَ كاتِمِ أَسرارِها
فَقَد أَدرَكَت بِكَ في المُسلِمي
نَ ما قَد تَقَدَّمَ مِن ثارِها
رَأَيتَ فَياشِلَهُم لَم تُنَل
بِحَدِّ المَواسي وَإِمرارِها
وَلَم أَدرِ أَنَّكَ مِن قَبلِها
تُحِبُّ السِياطَ بِأَثمارِها


Holde Säyten/ spielt und schertzet/
Meine Seele stimmt mit ein.
Kan Music in jenem Leben/
Außerwehlten Freude geben/
Soll sie hier der Vorschmack seyn.
Holde Sayten spielt und schertzet/
Meine Seele stimmt mit ein.


Ale v krvi, jak ti tepnami
horce bije, hlas ozývá,
slavný hlas, jímž krev jen hovoří,
že je třeba lázně očistné
v ohni utrpení, bys byl ocelí
krví kalenou, v hráz prahorní
ztuhl vůlí, sám tu stoje, sám,
bratří nedbal nespolehlivých,
v sebe opřel se, jak bez podpor
prastarý dub stojí na mýti,
v sebe sám, jen sám, jak's vždy byl sám.


l'asino muti il vezzo — ma sì il pelo.
Io ti canto il Vangelo,


Mi amor por ti ¡no murió!
Sigue viviendo en la fría,
ignorada galería
que en mi corazón cavó.
Por ella desciendo y no
encontraré la salida,
pues será toda mi vida
esta angustia de buscarte
a ciegas, con la escondida
certidumbre de no hallarte.


وَخَميلَةٍ قَد أَخمَلَت سِربالَها
كَفّا صَناعٍ تَستَهِلُّ هَتونِ
طَوَتِ السُرى وَالبَرقُ سَوطٌ خافِقٌ
بِيَدِ الدُجى وَالريحُ ظَهرُ أَمونِ
بُشرى تَهادى في وِشاحٍ مُذهَبٍ
قَلِقٍ وَتَسحَبُ مِن ذُيولٍ جونِ
طَبَعَت عَلى النُوّارِ بيضَ دَراهِمٍ
مَدَّت إِلَيكَ بِها بَنانُ غُصونِ
فَرَفَلتُ حَيثُ تَعَثَّرت بي نَشوَةٌ
في ثَوبِ وَشيٍ لِلرَبيعِ مَصونِ
وَالأَرضُ تَسفُرُ عَن وُجوهِ مَحاسِنٍ
بيضٍ وَتَنظُرُ عَن عُيونٍ عينِ


Shakespearovi jsme se smáli,
dokud omyl vlád’,
že nám Čechy, ač jsou v dáli,
vedle moře klad’.


ومن يعتدّ ملازمة الدياجي
يرُعْه النور أول ما يراهُ


Immer langsam voran! Immer langsam voran,
Daß der deutsche Michel nachkommen kann.
In Oestreich, da wählen sie sehr passend die Livrei:
Da ist eine gräuliche Polizei.


Und leise trat ich an Dein Sterbelager,
Du kaum erschlossne, schnell verwelkte Blüte.
– – Mir war ja heimlich zugeflüstert worden,
Du hättest ganz im Stillen mich geliebt. – –


Zamlženo, zataženo,
slyšíš listí sten?
Co as šustí, co as šepce
tajno srdci, tajno lebce, –
či jest to jen liché zdání,
či jest to jen sen?


Mein Kind, sie lege sich nur etwas rechtes zu.


Weil ich nun seh die goldnen Wangen
Der Himmelsmorgenröthe prangen,
So will auch ich dem Himmel zu,
Ich will der Leibsruh Abschied geben,
Und mich zu meinem Gott erheben,
Zu Gott, der meiner Seele Ruh.


Her Fancy strong, vivacious, and sublime,
Seldom betrays her Converse to a Crime;
And tho' it moves with a luxuriant Heat,
'Tis ne'er precipitous, but always great:
For each Expression, ev'ry teeming Thought,
Is to the scanning of her Judgment brought;
Which wisely separates the finest Gold,
And casts the Image in a beauteous Mold.


Mané Fú  Mané de Deus
Outras histórias me empolgam hoje
Histórias de crianças famintas
(Lembro-me do filho da Violante
Que comia a cal das paredes)
Histórias de velhos abandonados
(Como aquele que morreu a chorar
No Pavilhão de Alienados
E não era doido)
Histórias de prostitutas
(Ah! humilhadas amigas)
Histórias tristes  nunca divulgadas


Non gli rimase in sulla schiena penne
né pelle che non fosse laniata;
e con gli unghion fortemente il ritenne.


E che facesse udir tanti metalli
tanti tamburi, e tanti varii suoni
tanti annitriri in voce de cavalli
tanti gridi e tumulti di pedoni
che risonare, e piani, e monti, e valli
devessen di longinque regioni
e che a Mori con questo un timor diede
che li fece voltare in fuga il piede


na cama, ao lado
a nudez
sem nome


И мы подымем их на вилы,
Мы а петлях раскачнем тела,
Чтоб лопнули на шее жилы,
Чтоб кровь проклятая текл


Má láska přišla večer až...
a byla tichá, snivá,
u mojí hlavy usedla,
šeptajíc slova tklivá.


London, deine flamm ist über,
Und dein Brand hat ausgebrand:
Was Kotterus vorempfand,
Machet Rom nun immer trüber.
Rom, das sich auf Bosheit gründt,
Das erbleichet, stirbt, verschwindt,
Weil di Liliros sich findt.


Svět sám zlý dost. Nač v hněvu plamen
polínko svoje přikládati?
On tvrdý dost – nač vlastní kámen
v řež všech proti všem přidávati?


Der nackten Wahrheit Schleier machen,
Ist kluger Theologen Amt,
Und Schleiermacher sind bei so bewandten Sachen
Die Meister der Dogmatik insgesammt.


Einem geschenkten Gaul sieht man, so saget das Sprichwort,
Nicht in die Zähne. Der Ruhm ist ein geschenketer Gaul
Manchem. Er forschet denn auch (die Welt ist weise geworden)
Nicht nach den Zähnen; er setzt Schenker und Gaul in den Stall.
Komm, Bellerophon's Roß, Du, zwischen Himmel und Erde
Mächtig schwebend, und tritt Reiter und Schenker zu Staub!


Ja? ... Ja?!
Es ist
Das Glück!
Was Du mir
Anvertraut,
Erröthend,
Demuthsvoll,
Was ich nicht
Ueberlaut
In Lüfte
Jubeln soll ...
Es ist
Das Glück!
Ja! ... Ja!


Zpívá sladce, zpívá mile,
kolébá ji, v spánek snábí,
v mlhotkaný závoj kryje,
svůdnými sny ducha vábí.


I steskl jsem si mu, jak srdce moje
si žádá lásky. Že bych malou chvilku
chtěl pomilovat a jak pták jít dále,
a zapomnět a svoboden být zase.


Do poslední chci kapky hrůzu vyssát.
Oh, jaká rozkoš, smět se chvět a třást.
Prodejte hrůzu! Děs je z vašich výsad,
a nechápete, jaká v něm je slast!“


Hudby, vůní sen i celá sláva světel
že mi resonuje echem z Přírody
v celé bytosti, tajemství mikrokosmu,
slavnou harmonií věčné zúrody.


So the  will court the weedy Strand,
Stretch out, and bask upon the wavy Sand.
by Night far from the Waters stray,
And sometimes dare to try the sunny Day;
Glad to th' unequal dusty Ridges creep,
And thoughtless on the breezy Hillocks sleep.


El lobo blanco del invierno,
el lobo blanco viene,
con los feroces ojos inyectados
en sangre helada, fijos y crueles.
¡Maldito lobo invierno, que te llevas
los viejos y los débiles!
¡Reunámonos, que todos
tengan una familia,
un libro y fuego alegre!
Y mientras, fuera, el hacha
el tronco seco hiende,
que será rojo en el hogar, cerremos
la puerta y el balcón... ¡Dios no nos quiere!
¡Tregua! Seamos amigos...
La tibia paz entre nosotros reine
en torno de la lámpara, que esparce
la tranquila poesía del presente.
Y tú, mi amada, cuyos rojos labios
son ya la sola flor, dámelos..., ¡quiéreme!...
 . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
¡Que el lobo blanco del invierno
el lobo blanco viene!


No invidies, oh Villegas, del privado
El palacio gentil, digo el convento,
Adonde hasta el portero es Presentado.
De la tranquilidad pisas contento
La arena enjuta, cuando en mar turbado
Ambicioso bajel da lino al viento.


Ließ Er die Stadt/ die in dem Rath
Schon seinen Todt geschlossen/
Vnd wandt sich nach der schwartzen Bach
Die Kidrons-Thal durchflossen.


Erodion! trete in den Kreis der Schlange.


A rincrescer comincia nel celato
e nel palese ancor più d'una volta;
Sinigallia ha in commenda e 'l censo ha dato.


FArewell aspiring thoughts, no more
My soul shall leave the peaceful shore,
To sail Ambition's main;
Fallacious as the harlot's kiss,
You promise me uncertain bliss,
And give me certain pain.


In Einklang Kopf und Herz und Mund,
Klar, warm und wahr ein ein'ger Kranz,
Das ist der rechte Tugendbund,
Das ist die heiligste Allianz.


V duchu vidím tvoje divy,
jak v snu přivírám jen oči,
z dálky řev – a jako tigr
vlna valící se skočí.


De Morgen grau int Osten,
De See de gung so hoch, so holl;
Wat drev dar rop vunt Osten?
Dar drev en kentert Joll.


不忌枭鸱暮
何悲杜宇春
蛩催三月织
鸡报二更晨


تَعَشَّقتُ لَيلى مِن وَراءِ حِجابِها
وَلَم تَرَ عَيني لَمحَةً مِن جَنابِها
فَكَيفَ سُلُوّي إِذ أُميطَت سُتورُها
وَزُحزِحَ إِذ وافَيتُ فَضلُ نِقابِها
وَكَم أَمكَنَتني فُرصَةٌ في اِختِلاسِها
وَبِتُّ وَقَلبي طامِعٌ في اِغتِصابِها
فَأَجلَلتُها عَن أَن أَراها بِريبَةٍ
وَلَم يُرضِني إِلّا الدُخولُ بِبابِها


Gottlose müssen recht durch sich selbst sich zerscheitern:
Ihr untergang verherrlicht Gottes Reich.
Was si verängern wolln, das werden si ausweitern:
Ausläutern recht, bis es dem Golde gleich.
Schau, wi den Narrheit höhnt,
Der weisheit vor entthrönt!
Di ihrem willen nicht dem Gotteswerk aufgaben,
Seht, seht vor Wen si draben?
Si müssen Gotteszorn ausführn,
Und ewig sich dadurch verlihrn.


Mi szégyenünk:
hogy tavasz-esten a tilosba mentünk
s örök-gyermekes, átölelő hittel
rímes magzatot fogamzott a lelkünk.


Ihr sanften Hände, laßt mich wissen,
Ob euch Mercur so schnell gemacht;
Der an den schwarzen Höllenflüssen
Die Schatten außer sich gebracht?
Schlägt Orpheus selbst durch euch die Seyten,
Der auch den Cerber eingewiegt,
Und Plutons harten Sinn besiegt,
Die todte Gattinn zu erbeuten?
Nein! Phöbus und sein Chor zugleich
Begeistert, rührt und treibet euch.


三尺须髯十尺躯
便便大腹定谁如
莫言饱食曹交粟
七步才华四部书


椒兰采罢馆娃倾
香径惟存旧日名
游客春来吊遗迹
野花芳草不胜情


溪流来自宝峰头
流到栏边不复流
拔闸放泉聊戏剧
怒湍平后一齐休


»Ne, Vadder, ne! Wo is dat mäglich!«
Seggt Schauster Draht, »is dat woll recht?
Ne, wat de Düwel vör Schauh verdröggt!
De Sak, de ward komfuser däglich.
Heww ick dat nich all ümmer seggt?
Dor finn de Düwel sick taurecht!
Doch dat kümmt all man von de Iserbahn
Un von dat ruge Wesen in de Welt.
Dor sitt ick nu, mak Stäweln un – kein Geld.
Dor kann de Düwel bi bestahn!
Ne! Hür mal blot, wo mi dat gahn!
Gollreider schickt sin'n Wilhelm nah mi hen
Un lett mi Order seggen, wenn
Dat jichtens Minschen mäglich wesen künn,
Denn süll ick nah em ruppe kamen.
Na, Vadder, kannst di denken – ick ok swinn
Dat olle Schortfell afgenamen,
Den nigen Rock an, in de Tasch dat Mat,
Gah ruppe nah de Babenstrat.
Man fixing rup nah Nummer ein!
Ick also rup! Wen krig ick dor tau seihn?
En Herrn, segg'ck di, nobel, fein!
En lütten Snurrbort, schöngedrelltes Hor,
Un ein Geruch! Na, Vadder, dat is wohr!
De schönste Snuwtoback is minentwegen
En puren, reinen Dreck dorgegen.
Hir geiht't, segg ick tau mi, hir geiht dat, Draht!
Wenn't hir nich geiht, denn hal't de Düwel;
Hir makst du endlich mal en Fat!
'Mein lieber Meister, ein paar neue Stiewel!'
Ick also ut de Tasch dat Mat.
'Ganz woll, Herr Gnaden, ja, ganz recht!'
Mak sülwst ok noch den Stäwelknecht
Un mät em so'n Por Stäwel an,
As ein s' nich schöner malen kann.
'Doch', seggt hei, 'morgen früh um neun,
Dann muß die Arbeit fertig sein.'
'Ja woll', segg ick, 'dat kann gescheihn!'
Ick gah. Un, Vadder, ick hadd noch en Por,
De hadd ick Reutern mal verpaßt,
Ick glöw, vergangen Frühjohr was't,
De stimmten justement up't Hor,
De künn de gned'ge Herr jo nu verdragen,
Denn hadd'ck mit eine Klapp twei Fliegen slagen.
Den annern Dag tau richt'ge Tid
Bün ick denn wedder bi den gned'gen Herrn,
Un hei probiert sei an un tüht
Un ward dorin herümmer pedd'n.
'Ihr' Arbeit', seggt hei, 'mag ick liden
Und bin auch sehr damit zufrieden,
Indes der linke sitzt mich doch verdwas
Hier über'n Spann en bitschen gar zu knas,
Den nehmen Sie doch noch mal mit nach Haus
Un blöcken ihn en bitschen aus;
Doch heute nachmittag um vier,
Denn sünd Sie mit dem Stiewel hier.'
Na, lachen müßt ick, Vadder, as hei't säd,
Denn grad up dese itzig Städ'
Hadd ick den ollen Stäwel blöckt,
Bet hei de Tung tau'm Hals rut reckt.
Dat was jo dat entfamte Flag,
Woran dat just bi Reutern lag.
Na, ick würd doch nich dämlich sin
Un würd dat olle Ding fikatzen;
So as de Sak mit den dor stünn,
So künn hei mi am En'n noch platzen.
Na, nahmiddags Klock vir, dunn gah ick hen,
Un as ick ruppe kam, dunn seih ick denn
Oll Vadder Hükern, de steiht an de Stubendör
Un hett en rechten Stäwel unner'n Arm.
'Ih', segg ick, 'Vadder, wo kümmst du denn her?'
'Na', seggt hei, 'mak man keinen Larm,
Ick glöw, de gned'ge Herr, de ward noch slapen.'
'Ih', segg ick, 'dit möt sick doch narschen drapen:
Du deihst hir an de Dör rüm klinken
Un willst nah'n gned'gen Herrn herin,
Du hest en rechten Stäwel, ick en linken,
Dit kän'n am En'n hir Schosen sin!
Vertell mi blot einmal, wat heit denn dat mit di?'
Na, hei vertellt, un just as't mi
Mit minen linken wir't em mit den rechten gahn.
'Hir', segg ick, 'möt de Düwel rinne slahn!
Hei mag nu waken oder slapen,
Hir möt wi rin!' un rit de Dören apen –
Je, ja, je, ja! De Herr was fleuten gahn,
Un wi twei Dämelkläs', wi stünn'n dor
Mit uns' tausambröcht Stäwel-Por.
'Ih, Vadder', seggt hei, 'Vadder Draht,
Du weißt jo süs noch ümmer Rat.'
'Ih, Vadder', segg ick, 'Vadder Hüker,
Du hest doch süs so'n finen Rüker!'
Hei höll den rechten Stewel mi nu hen,
Ick höll den linken em dorgegen.
'Am besten', säd ick, 'Vadder, wir dat, wenn
Wi üm de beiden uns verdrögen.'
Wi also run, den Wörpelbäker ran!
Oll Vadder Hüker, de smitt an,
Smitt sößteihn; ick smit nägen gegen,
Min linke Stäwel löppt nu achter'n rechten her,
Na, tröst ick mi denn nu, na, minentwegen!
De Tiden sünd wohrhaftig swer!
So'n gned'ge Herrn, de mag ick liden!
Ja, Vadder, 't sünd doch slichte Tiden.«


Ich seh vnd starr! ein kaltes Eiß
Befröstet Adern/ Hertz vnd Lungen!
Von beyden Schläffen rinnet Schweiß/
Mein Leib wird auff den Platz gezwungen.
Das gantze Feld ist eine Grufft
Vnd alle Särge stehn entdecket/
Was vor Staub/ Ziegel/ Kalck verstecket
Vmbgibt die allgemeine Lufft.


Tak stáli v žalu hrozné muce:
vlast v levo, v pravo cizinu,
tu mládí květné upomínky,
tam strastí pustou družinu,
sem srdce mře jim steskem, touhou,
tam noha zpouzí v pout se dlouhou.


Zadul, zaúpěl vichr divoký,
obejmul věž a obletěl chrám,
zděný násep a ohradu dřevěnou,
rozčeřil vlny, a vrátiv se k ohradě,
zaletěl ke stanu pijících králů tří,
divoko zahoukl a jako na buben
udeřil na plachty stanu vzdušného,
až koly hluboko do země vražené
zaklátily se jak by zlomeny,
udeřil znova a s rachotem, praskotem
roztrhl stan a povalil k zemi jej.


Dats recht/ dar heffstu minen sinn/
Kom/ lath uns gahn/ se kamen in/
Wy willen ditmal schwiegen/
Vnd gahn thor achtern dören uth/
Papen volck isz ein seltsam kruth,
Veel arger alsz de Netteln,
De henn' menn gern daran verbrennt/
De köfft se nich/ de se recht kennt/
De Düvel mach se ketteln.


»Fürchterlich braust die See, und die Wogen lärmen entsetzlich.
Fast besorg' ich, es möge gehemmt durch die zögernden Fähren
Heut' Amalrich nicht kommen. So hätte denn Jungfer Jucunde
Sich vergeblich geschmückt ...« Noch sprach sie die scherzenden Worte,
Als hersprengend mit Donnergetös' auf dem Pflaster der Hofflur
Rudger der Rüstige kam. Zween hochgehalsete Braune,
Weiß gestirnt und gehuft, stolzirten am zierlichen Wagen,
Welcher behend und leicht und nur zweisitzig, zur Lustfahrt
Diente bey heiterer Luft, und wohlgetrockneten Straßen.


Heil mir! auch ich bin von dir, o Deutschland! ein Sohn,
Eines der Kinder des Lieds!
Wenn sich der Tagstrahl empört, der Tagstrahl entzeucht,
Dank' ich dem Himmel dafür.


Amo a esa mujer
que la tierra abriendo
su hondo secreto
parió bajo la luna
del poema.
Voy a su corazón
como a mi casa.
Entro y me paseo
desnudo
con la capa de la risa
en una mano
y los zapatos en la otra.
En ese territorio
de la luz me quedo.
Allí sucede
el nacimiento del destino.
Los labios
en su leve roce
encienden el planeta.
Allí crece el día.
En esa mujer que amo
un niño tiende
su sueño de alas.


Tak z počátku laškovně, v svévoli
krev kouřící ždála si chladu.
To ve chladu tuze tak nebolí.
A pod sněhem není hladu.


Derekamban tizenhétéves izmok ringatóznak
És szemem meg nem csorbul a horizontnak az élén.
Én vállamra veszem a Tavaszt
S a szívemnek hozom el.
Bírom vonszolni Időtlenségem igáját
És térdeim nehezebb súlyú sóhaj alatt is
Meg nem rogyadoznak.
Én magamban rejtem a tűzokádót,
De ajkaim keserű rimeknek a bánatát facsarják.
Talpam alatt gúlák világa porladozik szét
És a végtelen Nap ideszédült lelke
Égbebillenő fejem koszorúzza.
Összeszorított öklömről a sebek lecsöpögnek
S én még tudok is alázattal borulni
Anyám begyepesedett koporsójára.


Du flohst, und Vögel sangen für dich junitags.
Der Morgen senkte sich in dein Gesicht.
Es schlugen Uhren an, weckten das Licht.
Doggengebell des Turmuhrstundenschlags.


S mint a Tiszának csendes, halk folyása,
Folyt észrevétlenül a vén idő;
Sok régi emléknek szinét levássa;
Ront és tenyészt; pusztító s éltető;
Etelke vár-vár hasztalan; Balázsa
Ki tudja hol jár, róla hír se jő,
Míg végre álmai közé sorozza,
S képét új érzelem halványra mossa.


Cuando entiendo la grandeza
de ser semejante a ti,
me da vergüenza, Dios mío,
no ser mar, ni valle, ni cima.


Nein, o Bild der' Lieb' und Güte,
Nein, dies ist nicht dein Gemüthe;
Feind bist du der Sünde sehr,
Strafest sie in allen Wegen,
Daß wir sie vermeiden mögen
Und dich fürchten immer mehr,
Und doch schenkst du sie auch leicht,
Wenn man nur zu Kreuze kreucht.


Das wußte wohl Elisabeth !
Sie hat die große Erbschaft angetreten
Bei ihres Landes, ihres Volkes Armen:
Sie hielt's nicht nur mit Fasten und mit Beten,
Sie hatte für die Leidenden Erbarmen, –
Hernieder stieg sie von der Wartburg
Zu den Bekümmerten, und als graunvolle Hungersnot
Den Segen aufgezehrt und bleiches Elend
Wie ein grausiger Fluch wandeln ging durch die Lande,
Kehrte Elisabeth wieder die Flüche in Segen,
Gab was sie hatte, sich selbst nicht besser achtend
Als die Geringsten im Volke.
Doch als der Gatte ergrimmt ob so reichlicher Spenden,
Da wandelten sich unter ihren Händen
Die Brote in Rosen –
Doch war sie entronnen den Augen der Späher
Und stand unter den bleichen Gestalten der Not,
Da wurden wieder die Rosen zu Brot.


Laß mich nur dies erlangen,
Wann ich mein Lieb umfangen,
So halt den Zügel an,
Halt an die hellen Blicke,
Bis ich zuvor mein Glücke
Wie recht, gebrauchen kann.


Proč nezměrná mne vábí dál?
Proč zvon se v mlhách rozhoupal?
Proč do duše vzduch navál cizí?


Když tak plouli v rozmaru a laškování
A nic slyšet nebylo než smích,
Tu se proměnila nechvíst z nenadání,
Užas v mužstvu najednou se zlíh.
Jsou jim na zad děvy; z předu se též hrnou
Muži, před nimi tu celí trnou,
Ve strach obrací se vroucné plesy,
Nevidět nic nežli pouhé děsy.


Wo im Käfig ein Affe saß,
Der philosophisch Flöhe fraß.


¡Pero no!..., tu misión no está acabada,
que ni es la nada el punto en que nacemos,
ni el punto en que morimos es la nada.
Círculo es la existencia, y mal hacemos
cuando al querer medirla le asignamos
la cuna y el sepulcro por extremos.
La madre es solo el molde en que tomamos
nuestra forma, la forma pasajera
con que la ingrata vida atravesamos.
Pero ni es esa forma la primera
que nuestro ser reviste, ni tampoco
será su última forma cuando muera.
Tú sin aliento ya, dentro de poco
volverás a la tierra y a su seno
que es de la vida universal el foco.
Y allí, a la vida, en apariencia ajeno,
el poder de la lluvia y del verano
fecundará de gérmenes tu cieno.
Y al ascender de la raíz al grano,
irás del vergel a ser testigo
en el laboratorio soberano.
Tal vez para volver cambiado en trigo
al triste hogar, donde la triste esposa,
sin encontrar un pan sueña contigo.
En tanto que las grietas de tu fosa
verán alzarse de su fondo abierto
la larva convertida en mariposa,
que en los ensayos de su vuelo incierto
irá al lecho infeliz de tus amores
a llevarle tus ósculos de muerto.
Y en medio de esos cambios interiores
tu cráneo, lleno de una nueva vida,
en vez de pensamientos dará flores,
en cuyo cáliz brillará escondida
la lágrima tal vez con que tu amada
acompañó el adiós de tu partida.
La tumba es el final de la jornada,
porque en la tumba es donde queda muerta
la llama en nuestro espíritu encerrada.
Pero en esa mansión a cuya puerta
se extingue nuestro aliento, hay otro aliento
que de nuevo a la vida nos despierta.
Allí acaban la fuerza y el talento,
allí acaban los goces y los males
allí acaban la fe y el sentimiento.
Allí acaban los lazos terrenales,
y mezclados el sabio y el idiota
se hunden en la región de los iguales.
Pero allí donde el ánimo se agota
y perece la máquina, allí mismo
el ser que muere es otro ser que brota.
El poderoso y fecundante abismo
del antiguo organismo se apodera
y forma y hace de él otro organismo.
Abandona a la historia justiciera
un nombre sin cuidarse, indiferente,
de que ese nombre se eternice o muera.
Él recoge la masa únicamente,
y cambiando las formas y el objeto
se encarga de que viva eternamente.
La tumba sólo guarda un esqueleto
mas la vida en su bóveda mortuoria
prosigue alimentándose en secreto.
Que al fin de esta existencia transitoria
a la que tanto nuestro afán se adhiere,
la materia, inmortal como la gloria,
cambia de formas; pero nunca muere.


A vždyť má do váhy na kila více než dvacetpět,
kolik bych na clu jen platil já, až bych jel domů zpět?


hace frío en esta zona del país
donde tu cuerpo no está y hace falta
el calor de tu cuerpo y no vivo
dolorido o arrepentido o triste sino
solo nomás
hemos aprendido a tenernos
hemos aprendido a perdernos
¿por qué hace tanto frío mi dios?
no comprendo qué pasa los cosmonautas
rajan la noche por encima de aquí
y nosotros
que no hemos salido al espacio
que no hemos salido a tocar las estrellas
que ni siquiera hemos salido de esta casa
temblamos como locos crepitábamos
como cegados por el sol
desnudos puros sin hablar como bestias
o mundos
girando en la paciencia universal


Gesundheit wil bey Armen, als Reichen, lieber stehn;
Wie so? Sie hasset prassen und stetes müssig gehn.


Kams used’ na strom a tam píseň zpíval. –
A každý v nich svou bolest němě skrýval
a každý sám byl jako hruška v poli
a cítil pouze, jak to srdce bolí.


„Kdo to klepá na dveře?
Vítám!“ a hned otevře –
Byl to sluha Milínův.
Ona zbledne,
S strachem k němu sedne,
Jako osika se třese,
Žalostnouli zprávu nese.


qui non è tomba o chi mi cavi fossa:
lascia cader tu di tue frondi tante
che dian sepulcro a queste infelice ossa.


Будем ли знамя выше поднять стараться?
Будем ли в ногу идти в рядах демонстраций?
Будем ли слушать ораторов речи?
В театрах ли проведем вечер?
И с песнями разойдемся?
Этого мало!
Чтоб не выпало знамя, а маячило ало,
чтоб все закрепить, что добыто, —
панщина, баронщина должна быть добита!
В Октябрьскую годовщину пусть ширится клятва:
1добить врага революции проклятог1Пусть все объединятся в грозной решимости —
1барона и пана вымест


Wie Wasserwirbel mein Leben zerstieben;
Vorüber, vorüber.
Treu ist mir nur das Eine geblieben:
Vorüber.


Budiž Bohu chvála! seno uschne zase.


钩帘早起看花飞
过雨修篁蔽竹扉
近日身如野鸥狎
得鱼逐浪竟忘归


万叶迎风舞翠翘
五云浮日丽青霄
祗应飞上青天去
吹作仙人紫玉箫


Aby slyšel starou ale silnou notu
s hůry od hvězd padat ve spleť lidských cest,
ze všeho by lásku pil jen ku životu
z tišin mrtvých polí, z hluku velkých měst.


Miluju muže s hlavami skvoucími tradicí slunce,
miluju ženy, v jichž očích sní odlesky vzdálených hvězd,
magická toužení kosmu, diskretní úsměvy lásky,
všeho co ve hvězdách stůně a ve hvězdách hluboké jest.


Když vás slyším, milí braši,
S chutí přisvědčím, že straší.
Na hřbitově, pod kostnicý? –
Nijak, vám jen v mozkovicy.


Adieu les daims et les lièvres
Et les rouges perdrix ! — Je veux
Baiser le lin de tes cheveux,
Presser la pourpre de tes lèvres !


Valí a točí se,
na ní se míhají
jak v kaleidoskopu
stříbrné hory,
zelená údolí,
města a pole,
moře a řeky,
skály a lesy
vždy jinak skupeny –
byl by to pohled!


Der Zweifel satt, die seine Brust zernagen,
Rief er einst auf: ich Thor! was hält mich ab,
Mich in die Welt beherzt hinauszuwagen,
Und Weisere, die, was das stumme Grab
Verhüllt, schon hier erforschten, zu befragen?
Rasch griff er nun nach seinem Pilgerstab,
Und macht', als kaum die Berge rings im Kreise
Noch dämmerten, getrost sich auf die Reise.


Es kämpft die Tugend mit dem Bösen,
Es kämpft die Arbeit mit dem Gold,
Es kämpft ein jeglich, jeglich Wesen:
Ob es, und ob es nicht gewollt!


Ja, dort, wo man dich durch die Luft einhaucht,
Bey Gräbern und in schreckenvollen Gründen,
Dort, wo der Feind das Schwerdt in Feinde taucht,
Da will ich dich, im Fall du säumest, finden.
Doch soll auch da mein Wunsch vergebens seyn:
So stürze schnell der Bau des Himmels ein.


“Ej, te vén sas, de kopott vagy!
Volt erőd be rút hamvvá lett!
Nyom ruhád is, hadd e fénykört,
Már neked jobb kályha mellett,
Ott forgasd az olvasót,
Hadd nekünk a földi jót.”


He, Flügelmann, dein Zopf erschreckt mich fast,
Steif und gespenstisch, wie ein kahler Ast!
»Und ist's ein Ast, hüpft wohl ein Vöglein drauf
Und spielt ein hübsches Lied von Freiheit auf!«


La pieta del figliuol, l'odio c'haveva
A me:ne di ne notte il lascia mai:
Ma perche il pianger morti non rileva
E la vendetta sfoga l'odio assai,
La parte del pensier ch'esser doveva
De la pietade in sospirare e in guai:
Vuol che con l'odio a investigare s'unisca
Come egli m'habbia in mano, e mi punisca


Olyan halk és hideg idő van,
halk és hideg, halk és hideg:
hallani szinte suhanóban
a gyöngyház égen a telet.
Selymesen száll ő rongyaink közt
s arcba legyez, bár semmi szél...
Óh láthatatlan, hűvös angyal,
előkelő, gyönyörü Tél!


Y si todo mi bien es contemplaros,
y con ser ocasión para quereros,
muere amor, envidioso de mi estado.


Bald auch werd ich nimmer leben,
Und der Hügel wird sich heben
Ueber mir und meinem Schmerz –
Traurig macht mich der Gedanke,
Daß ich so zur Grube wanke,
Aber brechen muß dies Herz.


viajar
mas sem
onde


Du, dessen Beispiel uns die Tugend reizend macht,
In dessen Mund Vernunft, gekränzt mit Anmuth, lacht,
Der Geist und Munterkeit der Weisheit legt zu Füßen,
Die sonst die Hässlichkeit des Lasters schminken müssen,
Warum, o Sinner! lähmt die Herzen unsrer Zeit
Der allgemeine Frost der Unempfindlichkeit?
Der Tugend Nam erlischt, sie ist zum Mährlein worden,
Man zählt die Sitten-Lehr in Arthurs Ritter-Orden
Und lacht, wenn noch ein Buch von Männern Nachricht giebt,
Die etwas sich versagt und außer sich geliebt!


Ey du verdammtes Kind! was bildst dir ein,
Willst schon im Bette liegen,
Gehörst noch in die Wiegen,
In die Wickel hinein.


Žití, v tom uplyň jen ty varu vřelém,
O, plyň, ach, uplyniž mi s tímto želem!
V tak zdrceném to životě?
Po vymřelém hle týně
Tu bloudit v síň ze síně
Sám, sám ve pustotě? –


诗疵得似维摩病
酒圣能如孟子醇
何事多时疏杖屦
亦缘避俗屏冠巾


Seid mir gesegnet, meiner Heimat Gründe,
Die in des Niederganges Röte strahlen!
Glimmt mir die Liebe noch in diesen Talen,
An der sich neu mein kaltes Herz entzünde?


ca mucho es débil mi fragilidad;
honesta vida e muerte me procura,
e al fin con los justos santidad


小横欲尽大横来
万壑千岩汹涌开
闻道洞天深几许
紫云深处有楼台


Ach, in deines Blickes heil'gem Quelle
Seh' ich alle seel'ge Geister walten,
Was zum kühnen Wunsch das Herz beflügelt,
Was des Herzens kühne Wünsche stillt.
So erzittern in bewegter Welle
Rasch des Ufers blühende Gestalten;
Doch in unerforschter Tiefe spiegelt
Ruhig sich des Himmels heitres Bild.


Ah mint dobban e szegény szív
Mint derűl fel bús szemem!
Fájdalom, ne ölj meg engem,
Itt van, itt van kedvesem!


Herrlich wogte der Wind aus Norden,
Und die Glocken erschollen mit Macht;
Da ertönten auch starke Posaunen,
Helle Trompeten mit schwellender Pracht.


Lieb um Liebe, Stund um Stunde,
Wort um Wort und Blick um Blick;
Kuß um Kuß, vom treusten Munde,
Hauch um Hauch und Glück um Glück.
So am Abend, so am Morgen!
Doch du fühlst an meinen Liedern
Immer noch geheime Sorgen;
Jussuphs Reize möcht ich borgen,
Deine Schönheit zu erwidern.


A cidade é um chão de palavras pisadas
a palavra criança  a palavra segred
A cidade é um céu de palavras paradas
a palavra distância  e a palavra med
A cidade é um saco  um pulmão que respira
pela palavra água  pela palavra brisa
A cidade é um poro  um corpo que transpira
pela palavra sangue  pela palavra ir
A cidade tem praças de palavras abertas
como estátuas mandadas apea
A cidade tem ruas de palavras desertas
como jardins mandados arranca
A palavra sarcasmo é uma rosa rubr
A palavra silêncio é uma rosa ch
Não há céu de palavras que a cidade não cubra
não há rua de sons que a palavra não corra
à procura da sombra de uma luz que não h


Parmi le tumulte des choses
Les jours peuvent fuir pas à pas
En effeuillant nos pâles roses ;
Les ans ne te vieillissent pas.


Ein Schatz/ den man besitzet
Mit Tugendgeitz und niemals sat benützet.
Was ist die Lieb'?


Hast Du nun dieses Liebes-Band
Mit eigner Hand gebunden,
Gib daß es einst in Deiner Hand
Werd eingezeichnet funden.


Du, was aus dem Vater frohn, ist heraus gegangen,


Que no temer el fin no es valentía,
donde acaban los gustos en tormentos,
y el curso de los años en un día.


Weh euch, ihr duft'gen Gärten im holden Maienlicht!
Euch zeig ich dieses Toten entstelltes Angesicht,
Daß ihr darob verdorret, daß jeder Quell versiegt,
Daß ihr in künft'gen Tagen versteint, verödet liegt.


Sey mir willkommen, Dämmerung!
Mir wird so leicht in deinem Schatten!
Und wenn die Flügel mir ermatten,
So gibst du ihnen neuen Schwung.
Wir müssen leider einst uns trennen:
Doch, bis die Abschiedsstunde schlägt,
Soll dann erst meine Lampe brennen,
Wenn dich die Finsterniß verjägt.
Schon immer hab' ich dich geliebt;
Als Knabe unter deinem Schutze,
Des Argus Augen selbst zum Trutze,
So manchen losen Streich verübt;
Für Nachbar Filz, den reichen Thoren,
Geldtuten, angefüllt mit Sand,
So lang vor seiner Thür' verloren,
Bis sein betrogner Geitz sie fand.
Das allerlieblichste, was schier
Mein Herz in seinen schönsten Stunden
Bei meinem Mädchen hat empfunden,
O Dämmerung! verdankt es dir!
Des Lebens Nachen trieb gelinde
An einem Veilchenstrande fort;
Mir war – – Ich sinne, doch ich finde
Für diesen Wonnestand kein Wort.
Itzt lässest du bei Hespers Schein
Vom Himmel leise dich hernieder,
Und flößest deinem Freunde Lieder,
Und reine Lebensweisheit ein.
Mein Geist fängt an empor zu schweben,
Mir wird, in schmelzendem Gefühl',
Zum Feenmährchen dieses Leben,
Die Welt zum Marjonettenspiel'.


浊酒不取味
素琴无复弦
何须更清论
相见自萧然


Und manch' ein sinniges Gemüth
Ersieht in uns die schöne Kunde
Von dem, was unten Schönes blüht,
Wo's Fischlein spielt auf Meeresgrunde. –


常疑楚客餐秋菊
不信唐人醉牡丹
何处木犀香可爱
须君曾到玉台山


兰舟一棹碧溪阴
玄笈杯中万里心
惜别莫探龙颔去
梦回笳鼓倍沉吟


Aquele que bem pondera
escreva em seu vade-mécum:
Se Pirro ainda não dera,
mas ia dar um espirro,
não faltava quem a Pirro
dissesse Dominus tecum.


Ach, man glaubt es nimmermehr, wie man sich in allem meinet;
Traue deiner Tugend nicht, ob sie noch so lauter scheinet!
Sollst du werden auserwählt und von allen Schlacken rein,
So mußt du in Kreuz und Not in den Elendsofen ein.
Silber wird geläutert bald; dies kommt nicht so leicht zu Ende,
Da man in sich fühlet nur Sünde, Jammer und Elende.
Wer in diese Schule kommt, lernet wie man reine liebt
Und von eigner Absicht frei, Gott allein die Ehre gibt.


Jen klasu béře dech a Sílu! hlásá,
je třeba vyplet, vyčistit svou líchu!
Že líto ti ho a že přec v něm krása?
Jdi, blázínku, a nebuď moudrým k smíchu!


Quase ruínas... triste, silencioso
Templo que glória foste doutros dias!
Flores, incenso, brilhos, harmonias,
O sonho foram dum porvir ditoso.


Noch steckt uns der Bescheidenheit Gebresten
Zu tief im Blut. Doch mehren sich die Zeichen,
Daß nun zu ehren kommen unsre Besten.


- I -


Jeho za miláčky odvážení,
Znášli chlubný světe rovného?
Známost hlubokou a porážení
Slovem větrníka spitého,


„„„Ha, ha, ha!“““ směje se jiný
Zase z měšťanů. „„„I aby
Osvědčil, jak milostivým
Chce nám někdy králem být,
Dal nám za nejvyššího
Purkrabího toho pana
Čeňka z Vartenberka.“““ „„„„Hrom a


Jungfer-Kind, Warheit, völlige Macht
Kommet durch dich vom Himmel gebracht.
Welcher dich brünstig ehret und liebt,
Bleibet von keinem Vnfall betrübt.
Helffer in Nöhten, himmlisches Brod,
Rette von Sünden, wende die Noht,
Tröste die Krancken, töde den Tod.


Nesmírné klášterní, tesklivé ticho.
Neslyšně roky, dny, hodiny jdou.
Popěvek ptačí a hasnoucí světlo
jediné pozdravy ze světa jsou.


Chegou enfim o venturoso dia
A fazer benefícios destinado:
Vou Neste privilégio confiado;
Que, a não ser isso, não me atreveria:


Wo, Amor, kommstu denn erst heute
So schnell auf einmahl wieder her?
Ich schwur dir ja nicht ohngefehr:
Nun sind wir zwey geschiedne Leute.
Verschone meiner Sorgen Lauf
Und leg die Pfeile nicht erst auf;
Du siehst, ich bin nicht mehr derselbe,
Den Filindrene küst und drückt,
Noch der, den Weistriz, Pleiß und Elbe
An ihrem Ufer oft entzückt.


غارَت وَقَد قُلتُ لِمِسواكِها
أَراكَ تَجني ريقَها يا أَراك
قالَت تَمَنّيتَ جَنى ريقَتي
وَفازَ بِالتَرشافِ مِنها سِواك


So muß man ihnen sagen
Wie viel es hat geschlagen,
Und ihre Schönheits-Stralen
Mit hellen Farben mahlen.


Pojed’, popil spokojiv se s málem,
za to víc se bavil s mladým králem.


Vincitore Alexandro l' ira vinse,
et fe' 'l minore in parte che Philippo:
che li val se Pyrgotile et Lysippo
l' intagliâr solo et Appelle il depinse?


O mesmo vento - carinho
Que soprava antigamente
Entrando no meu caminho
Arrepia de mansinho
A nostalgia do ausent
No arrepio toma conta
Da alma, do coração
Me percorre o corpo todo
Eu era velho, sou novo
Do vento  à terna cançã
Mil saudades acordando
Num forte reavivar
Essa brisa vai girando
Ora lenta, ora acordada
A roda do recordar


Slyš, Husitů píseň! Tu hrají v cepy
i vousatý Prokop i Žižka slepý.


Nun genug, genug der Pein!
Nicht nach meinen Schulden
Richte, sondern richte fein
Mich nach deinen Hulden.


Sie folgt ihm – (eines Cubo Blicken
Gehorcht selbst die Natur)
Verstummt, wie auf des Würgers Rücken
Das Lamm, durch Hayn und Flur.


وجليس منّيتُه ظَرَف الأُنْ
س وذكّرتُه قديمَ العُهودِ
قلت كيف النَدِيمُ قال يُحيّا
ويُفدّي بأنفسٍ وجُدود
قلتُ كيف المَنامُ قال على ال
راحِ مزيد هي ابنةُ العُنقود
قلت كيف السقاةُ قال وهل يَصْ
لُحُ كأسٌ بغير ساقٍ مَيود
قلتُ كيف المشامُ قال مع ال
ريحان حيّى بنرْجِس وورودِ
قلتُ والطيبُ قال طَشٌّ من الم
اورد يزجي سحاب ندٍّ وعود
قلت والنَقْلُ قال تقبيلُ خدٍّ
من حبيب ورشْفِ ثَغْر بَرُود
قلتُ كيفَ القيانُ قال اليه
نّ انقياد الأوتاد عند النشيد
قلتُ كيفَ الغناءُ قال تظرّف
تَ ولم يعْدُ فيه بيت القصيد
أشتهي في الغناء بُجّةَ حَلْقٍ
ناعمِ الصوتِ مُتْعَبٍ مكدود
كأنين المُحبِّ أنحلهُ الشو
قُ فضاهى به أنين العود


E poi che fur caricati i cammelli
di ricche merce e d'ogni arnese vario,
bertucce e babbuin per soprasselli,
v'aggiunse il re Marsilio un dromedario
il qual t'arrecherà tanti gioielli
che non avea tanto tesoro Dario,
e s'io il dicessi, e' non sare' creduto:
e questo fia poi sempre il tuo tributo.


In den Adern alter Helden rannen?
Pocht ihr auf geerbtes Gut?
Wird man dort nach Riegers Range fragen?
Folgt ihm wohl KARLS Gnade bis dahin?
Wird er höher von dem Ritterkreuz getragen,
Als vom Jubel Seiner Segnenden?
Wann der Richter in dem Schuldbuch blättert,
Fragt er, ob der große Tote hier


Si vivas estas carnes y estas pieles
son bodegón del comedor rascado,
que, al pescuezo y al hombro convidado,
hace de mi camisa sus manteles;


Jeder scheut des Andern Auge,
Scheute gern meins und leugnete mich –
Leugnet mich – und beweist mich durch Taten.


So schlaft ihr fort, vom Flötenspiel gewiegt
Der Einsamkeit, im späten Weltentod,
Da über euch ein großer Vogel fliegt
Mit schwarzem Flug ins gelbe Abendrot.


Visto que na olaria
a lama se repisa,
se do oficio precisa
quem sabe repisar aí se empregaria.


Wie wird doch Alles billig jetzt!
Wie wohlfeil Alles noch zuletzt!
Den Kammerherrenschüssel kann
Jetzt leicht gewinnen mancher Mann:
Jetzt braucht man nur zwölf Ahnen.


La mer autour de lui se soulève et le roule,
Et chaque lame arrache une poutre à ses flancs ;
Et les monstres marins suivent de leurs yeux blancs
Les mirages confus du cuivre sous la houle.


Oj, když si v lesní říš vyběhnu
s tatíčkem ve šerém jitru –
každá tu písnička slavíka
ohlas mi vzbuzuje v nitru.


Statt einen neuen Lorbeerkranz zu drücken
In meine Phöboslocken, hat man sacht
Den alten losgezupft und hinterm Rücken
Wohl Eselsohren mir gemacht.


Jak adagio tiché melodie
mír večera si nad krajinou zpívá,
a v bouři srdce svatý klid mi lije,
a jako venku, v duši mé se stmívá.


Mint üdvözlöd az ég csillagai felett
A Holdnak ragyogó s játszi sugárait
Egy csendes liget hüs halmain űlve a
Nyárnak harmatos éjelén.


Die Schwalbe fliegt,
Der Frühling siegt,
Und Blumen entblühn um die Wette!
Bald huschen wir
Leis' aus der Thür,
Und laßen die Männer im Bette!


První u kolébky stojí,
druhé životem jdou dál,
který v práci, sporech, boji
v nich svůj střeží ideál.


Pryč s doktory! Kdo stůněš, nechej nářku
a zavolej si mne – babičku kořínkářku.


Teď už nejsme děti žádné,
líbali jsme též se v líce; –
teď kdy v srdcích láska chladne,
znali jsme se – a nic více...


Ist nur eitel Teufelsdreck
Das Ambrosia der falschen
Heidengötter Griechenlands,
Die verkappte Teufel waren.


Slyš, v suchém listí kroky zašustěly!
Hoch štíhlý, láskou všecek rozechvělý,
jde ruku v ruce s hezkou zlatovláskou.
Nuž, rychle s cesty, by mne neviděli,
ať pokochám se mladou jejich láskou!


Jindy se rozkvílí vichřice
u večer pozdního léta,
oblouky, schodištěm do vnitra
lístečkův přívaly metá;
naslouchám hudbě té divoké,
duch do ní noří se zmámen,
květem svých planoucích, vroucích snů
nadšeně věnčí ten kámen.


Ha! ein Blitz, ein sonnenheller!
Herrlich strahlen aus der Nacht
Der Hussiten Schreckgestalten,
Ziskas Herz in Freude lacht.


Mein allerfeinst Liebchen
War die schönst in der Sonn,
Verblendet die Sonne,
Verdunkelt den Mond.


Élj soká, hogy én is éljek,
Míg tettel beválthatom
Azt a hálát, melyet mostan
Rebeg gyönge szózatom!


Am Busen ist sie mir gestorben
Die Rosenknospe, die von dir
Mein Freund durch seinen Blick erworben,
Und kannst du glauben, daß man ihr
Kein beßres Schicksal wünschen konnte,
Als diesen Platz, den ich ihr gonnte,
Der bald vielleicht verdorren muß,
Von dem manch Mädchenherz entglommen.
Weißt du wo diese Rose nun
Von meinem Busen hingekommen?
Sie hat schon ihren Platz genommen,
Wo mehr gestorbne Blumen ruhn,
Die Milon alle mir gegeben.
In einer Kiste liegt sie still
Bis auf den Tag, da sich mein Leben
Beschließen soll, und muß, und will.
Da heiß ich mir die Blumen geben,
Küß eine nach der andern noch,
Und spreche dann zu meinen Kindern:
»Ach Kinder, hört, ihr wisset doch,
Was meine Ruhe kann vermindern,
Wenn ihr mit Thränen mich begrabt,
Mit Ausruf banger Klagelieder,
Und diese Blumen mir nicht mitgegeben habt:
Alsdann kommt meine Seele wieder
Und rasselt um den Nachttisch her,
Wird über dieser Kiste schweben,
Als wenn es eine Taube wär,
Wird Achtung auf die Blumen geben,
Wie eines Geitzigen schwerabgeschiedner Geist
Auf sein vergrabnes Gold im Keller Achtung giebet,
Darum erfüllet gern, was euch die Mutter heißt,
Die noch im Tode liebet – –«


Et peut-être qu'au fond de ta noire prunelle
Une larme brillait au lieu d'éclair joyeux,
Et, comme sous la terre une onde qui ruisselle,
S'écoulait sous le masque invisible à mes yeux.


Thales, der weis, fieng an zu lachen,
sprach: »Solon, schau, aus den ursachen
hab ich genumen kein eweib,
das kein sam kem von meinem leib,
des verlust mich also tet krenken,
wie dich, in traurikeit versenken.
Doch ste auf, hab ein frölich herze!
die red sint alle nur ein scherze.
dein sun lebet und ist gesunt.
ich hab dir nur endeckt den grunt,
weil du lobest die weib und kinder,
was schmerz und trübsal steck darhinder.«
Plutarchus uns die gschicht beschrieb,
zeigt an, wie durch der kinder lieb
die eltren stets in sorgen leben,
in kümmernus, anfechtung schweben.
sint die kinder noch jung und klein,
die sorg klein und vilfeltig sein;
die großen kind bringen groß sorgen,
sagt das alt sprichwort unverborgen.


Kriste, Kriste, co říkáš pohlaví,
co říkáš pohlaví?
Kriste, Kriste, v pouště děs uprchnul’s,
uprchnul’s v pouště děs!
Kriste, Kriste, nejedl’s, trýznil se,
trýznil se, nejedl’s
Kriste, Kriste, co říkáš kleštěncům,
kleštěncům co říkáš?
Kriste, Kriste, proč pláčeš milován
extasí Magdalen?
Kriste, Kriste, chápal jsi heteru,
nesoudil, neproklel!
Kriste, Kriste, neplakal’s v Káni snad
při svatbě samoten?
Kriste, Kriste, láska-li, touhy moc
vzkřísila Jairovnu?
Kriste, Kriste, pohleď, oč vzrostl bys,
kdybys měl dítě své!
Kriste, Kriste, bůh tak mít ženu svou,
děcko své, bratře můj!
Kriste, Kriste, dnes bych já nemusil
vyčítat – bratr tvůj!
Kriste, Kriste, proč mlčíš zbaběle,
proč mlčíš urputně?


Je ladný v pohybu i v letu,
vždy po švihácku uhlazen
a nad ostatní má se k světu,
je vůbec milý ven a ven;
jen, prosím, popatřte naň trochu
a sami přesvědčte se přec,
zda není vzorem ptačích hochů,
ten zelenavý křídlatec?


Tak chodil po světě Škarjota Judas,
osličí než začal osidlo hledat,
tak chodil Efialt, nežli vaz srazil
s thermopské skály.


ne zincirler örmüşüz gözyaşlarından


Před tebou pole, niva s plným klasem,
však mnohé býlí též a planý květ,
vše k srdci tvému mluví klidu hlasem,
ber obé vděčně, jiný není svět!


und wieder hör ich fern und laut
die bange Stimme meinen Namen rufen;
und mir graut.


波涛送客帆
松竹围僧舍
野趣望中来
西湖当减价


Jung war Veit ein Biederman; alt ist Veit im Schelmen-Orden;
Wie deß Lebens so der Ehr ist er überdrüssig worden.


Doch trau' auch nicht auf jed Gesicht,
Sei streng und mild, ein edles Bild.


Pan rada chřadne, svěží barvu ztrácí,
kdo navštíví ho, nalezne jej v práci.
Přemýšlí mnoho, že až v potu plove.
On purkmistrovou pravou paží slove,
o město péče, o blahobyt lidu
jen na něj padá. – U nás bývalo
kdys jako v ráji. V nerušeném klidu
vše mohlo dřímat, – také dřímalo, –
za všechny bděla jenom slavná rada.


أطلِ الوقوفَ على رسومِ الدارِ
واسقِ الربوعَ بدمعكَ المدرارِ
هي معهدُ البثَّ الشهيَّ ومألفُ
العيشِ الرخيَّ ومُنتدى السُّمارِ
وكِناسُ كلَّ غزالةٍ فتّانَةٍ
ترنو إليكَ بناظرٍ بتّارِ
دارُ الربابِ سقى معاهدَ أُنسِها
داني الربابِ بدمعِ كلَّ قِطارِ
فيها صحبتُ الغانياتِ وحبذا
الأوطانُ اِذ يُسعِفنَ بالأوطارِ
وبها عرفتُ هوى الأحبَّةِ برهَةً
والعاذلونَ على الهوى أنصاري
أيامَ لم أجنحْ إلى خُدَعِ المُنى
فأبيتُ أحلَمُ بالخيالِ الساري
واليومَ بعدَ البينِ صارَ موكّلاً
طرفي برعي كواكبٍ ودراري
بانوا فكم مِنْ مقلةٍ بكَّتهمُ
بمدامعٍ بعدَ الخليطِ غِزارِ
ولكم أطلتُ عنِ الذين ترحَّلوا
لما وقفتُ بربعِها استخباري
أبكي وقد عزَّ الجوابُ وما الذي
يُجدي سؤالُ منازلٍ وديارِ
وكفى المحبَّ بأنْ يروحَ ويَغتدي
مِن بعدِ نأيهمُ على الآثارِ
يا ريمَ رامةَ كم مَنَعْتَ على النوى
عنّي ممرَّ خيالكَ الزّوارِ
وجنى الفراقُ عليَّ حتى اِنّني
قد صرتُ أقنعُ منكَ بالأخبارِ
ورضيتُ بعدَ القربِ لي ببعادك
المضني وبعدَ الوصلِ بالأعذارِ
ما كانَ عندي أن أيامَ الهوى
تُنسى لذاذتُها على الأعصارِ
واِذا الحمامةُ في الأراكةِ غرَّدتْ
فرحاً بلمعِ تبلُّجِ الأسحارِ
فالشوقُ بينَ أضالِعي متوقِّدٌ
يرمي حشايَ مِنَ الجوى بأوارِ
وبواعثُ الوجدِ القديمِ تحثُّني
أنْ أبلُغَ الأهواءَ بالأخطارِ
ومهوِّمينَ مِنَ الوجيفِ كأنِّما
عاطيتَهمْ في الشَّربِ كأسَ عُقارِ
أفناهمُ عنتُ الذميلِ فلم يدعْ
منهم سوى الأشباحِ في الأكوارِ
صاحبتُهمْ أبغي الُعذَيبَ فكم لنا
مِن مدمعٍ فوق النجائبِ جاري
أجراه ذكرُ الظاعنينَ وهكذا
رسمُ الدموعِ يزيدُ بالتَّذكارِ
يا أبرقَ الوادي ويا ويعَ امرىءٍ
يرجو معونتَهُ مِنَ الأحجارِ
أين البدورُ يُميلُها سكرُث الصِّبا
مرحاً فتهزاً بالقنا الخطّارِ
عهدي بها في جلهتيكَ أُزيرُها
ما لاقَ أو ما راقَ من أشعاري
وسواحرُ المقلِ اللواتي لم تَزَلْ
تُصمي القلوبَ بلحظِها السحّارِ
بل أين كاساتُ الثغورِ تُمِيلُني
سُكْراً ولم تُعْقِبهُ لي بخُمارِ
رحلوا وكانَ العيشُ قبلَ رحيلهم
يجري بقربهمُ على الاِيثارِ
وكتمتُ لما ثوَّروا أسرارَهمْ
والبينُ فيه يُذاعُ بالأسرارِ
وحَفِظتْ بعدَهمُ العهودَ وهذه
شِيَمٌ يُدَلُّ بها على الأحرارِ


Stojí ostrov pustý pokraj moře,
na něm v hrobech otcův dávné mravy,
bouřná vlna časův každodenně
hrob z nich jeden v bezdné lůno splaví.


Se ha vestido la Pena
de domingo campestre.
Con sus tropos y ritmos,
parece que está alegre...
¡Déjala —pobrecilla—,
mirarse en la corriente
del arroyo! El arroyo
fía de lo aparente,
y querrá que en sus danzas
primitivas alterne;
y la Pena —señora
de una estirpe celeste—
señalará una danza
rítmica, ante la plebe.


La falsa opinïon dal cor s' è tolta,
che mi fece alcun tempo acerba et dura
tua dolce vista: omai tutta secura
volgi a me gli occhi, e i miei sospiri ascolta.


En la hospitalidad de estas neblinas
creo, remanso de tu luengo insomnio.
Definitivamente creo en Ti,
¡Omnipotente Padre de la Patria!
Y aunque tú ya una Patria nos dejaste,
creo en la Patria que nos falta hacer.
Creo en ti, ¡Adalid de Libertad!
Desde estos ventisqueros de los Andes,
donde una América de pie te espera
para salir a libertar más patrias
así tengamos que retar a Dios
con tal de no seguir arando el mar.


És fesse, mint vész, mint megy halálra sok
Ártatlan, amig ők zabolátlanúl
Dúlnak, kegyetlen fegyveröknek
Éle után mi jajos keservek


七年溪山北
颇自爱吾庐
人生真寄耳
何必赋归欤


Velký Václav (nech ho ležet, pane)
slavný příklad potomkům svým dal,
pěkných volů stádo spočítané
poslušně, když Němcům posílal.


Não te deixes enganar
Do rosto brando, e sereno:
Tempera em riso o veneno;
Afaga para matar.


Když se louky bíle šatí,
Potoky když kryje led;
Nastávají dnové zlatí,
Smutek mívá vejpověd.


Pero ¿Laurel, y a rayos consumido?
¿no fuera más favor que os asistiera
como en la zarza Dios, y no os quemara?


Jak tlum lačných vran a výrů
prchli Němci tam i sem,
ale devět oficírů
přec vyvázlo životem.
Div-li to, či zrada pouze?
Ramé nepřemýšlel dlouze,
svraštil čelo, zaťal pěst:
„Zbit jsem; zrádců vinou jest!“


侯门复有小将军
腰佩金符却好文
记得今秋尝药处
只余朱户掩吴云


Ach! mir hat kein Frühling noch gelacht,
Keine Blüth' entsproß des Herzens Nacht,
Und es naht kein heißer Sommertag,
Der mit glüh'ndem Kuß sie lichten mag.


斜汉西倾桂魄新
停梭今夕度天津
世间纵有支机石
谁是成都卖卜人


in se stessa crear novelle posse
e far tiranni e rinovar signori,
che dierono alla Chiesa gran percosse.


Il te frappe, tu meurs ; il venge notre injure ;
La vérité renaît, l'erreur s'évanouit ;
La terre élève au ciel une voix libre et pure ;


Večer tichý, jasný, svěží,
ztichnula již ptáčků hnízda,
a jen větřík do poletu
člunku mému skočnou hvízdá.


Von des schimmernden Sees Traubengestaden her,
Oder, flohest du schon wieder zum Himmel auf,
Kom in röthendem Strale
Auf dem Flügel der Abendluft,


¡Virgen adiós! Si arrebatado un día
juzgué en tu seno reclinar la frente,
al mirar tu pupila refulgente
que el fuego del amor humedecía;


seria maçor nel bene temporale,
e per lo studio cresseria l'enveççe:
ma tutto questo Fortuna correççe,
ché sol quale ella vole quel plu vale.


Gelobt sei Gott mit Singen,
Der uns Sein Kind geschenkt,
Das uns für allen Dingen
Des Vatters Hertz zulenkt,
Ja stärket unsern Muht
In Trübsahl, Angst und Zagen,
Vertreibt der Höllen Plagen,
Bringt uns das höchste Guht.


Ó není noc tak mrtvá, jak jest!
Je život v pláni i v lese!
A pod mračny i pod září hvězd
hlas tajný padá do lidských cest
a dále a dále se nese.


Kdo v zlaté struny zahrát zná,
jej ctěte víc než sebe,
neboť vás tak bůh miloval,
že poslal vám ho s nebe.


(olv.szó) álmodozó ború
(olv.szó) fülembe
karácsonyfának lenni szomorú.


Ich bin ein alter, ein kranker Mann,
Der keinen Groschen verdienen kann;
Ich habe nicht Geld, ich habe nicht Brot,
Ich lebe ja nur von Hunger und Not.


Ihr Maler führt mich in das ew'ge Leben,
Denn euch zu missen könnt ich nicht ertragen,
Noch dem Genuß auf ew'ge Zeit entsagen,
Nach eurer Herrlichkeit emporzustreben!


Auß diesem Dunst/ vnd Ketzer Lehr/
All Vnheil ist erstanden/
Vnd wachsen täglich mehr vnd mehr/
Die Laster/ Sünd/ vnd Schanden.
Jst niemandt der die Tugendt acht/
Wo Glaub alleine selig macht/
Kein Zucht ist da vorhanden.


Tu mi ti desti e io mi ti donai
per la tua grazïosa gentilezza,
che si degnò d'umiliarsi assai.


Sorglich streust du vor die Scheuer
Vögeln Korn im Winter aus;
Nötigst zu des Herdes Feuer
Pilger in dein wirtlich Haus;
Herbergst an des Strohdachs Balken
Prognens federlose Brut;
Schirmest Täubchen vor des Falken,
Küchlein vor des Geiers Wut.


Du Morgenrom! Eh ich noch aus dir schid,
So hab ich dich zur gutter letzt gesegnet!
Fahr wohl, fahr wohl! merk auf mein abschidlid!
Fahr wohl, weil schon Jerusalem begegnet!
Jerusalem, das hir verschwindt,
Wann dort Jerusalem dich findt!
Jerusalem hat Jesus Geist begeistert,
Wann Magogs Rom des Gogs sein Rom entmeistert.


Wi wunderlich sind Gotteswege?
Wi unerforschlich ist sein gang?
Drum Seelewig! sei wider rege
Zusingen einen Lobgesang,
Das alles Volk von nah und ferne
Di Gotteswunderführung lerne.


yarana merhem olsam gözlerimi sürsem


S az emberszívben mind tisztábbak,
Boldogabbak, kedvesebbek a lángok
S miket teremt a vágyó ember,
Egyre szebbek az új és új világok.


Ba, nemá boj náš vyšší osnovy:
my chcem co národ jen být zachováni!
vy jste co národ – právě hotovi,
vy v armádu jste vykrystalováni.


A needle with that filthy stone,
Quite idle, all with rust o'ergrown!
You better might employ your parts,
And aid the sempstress in her arts.
But tell me how the friendship grew
Between that paultry flint and you?


Že časem vše se mění, sám též vidíš.
Když merovingský král, jenž vládl Frankům,
než soudem světce Petra přenesen byl
i titul krále tam, kde vláda byla,
tož na Pipina, otce tvého, králi,
když Meroving ten cestovati volil
z chudého dvorce, jenž byl bytem jeho,
tu párem volů jel a pasák stáda
ten vůz mu řídil. Ty však, jasný králi,
na koni jedeš v rytířů svých středu
a palác máš a služebnictva hojnost –
proč tedy divíš svatému se Petru?
Víc nechce, než co bylo kdysi jeho,
víc nežádá, než obnovení toho,
co Konstantin dal. Že jde k tobě s prosbou,
je spravedlivo. Pro tvé velké ctnosti
meč Konstantinův v držení dal tobě,
pominuv byzantských i jiných vládců,
a otci tvému, nedávno je tomu,
dal, oč byl žádán. Tož to vše, co čeká,
jest jenom vděčnost synovského srdce.


Slunce hlavu chýlí v oblak zlatoplavý,
komoň šíji lomí, velmož vzdorně praví:


A za to nosí knihy nové,
jež byl shlt duší panickou:
tu roman dobré Marlittové,
tu Věnceslavu Lužickou.


Hanba tobě světlo světův,
že tak bídný úkon hraješ!
Spojencem jsi našich vrahův,
a jich zákon – tobě právem!
Bídné právo mocí psané,
byť i v desky dějin světa;
bídné právo vůlí dané,
byť i vůlí všemohoucí.
Zdrť to právo – ono mocí,
a moc nezná spravedlnost!


Welchen Leser ich wünsche? Den unbefangensten, der mich,
Sich und die Welt vergißt und in dem Buche nur lebt.


Staub tanzt im Gestank der Gossen.
Klirrend stößt der Wind in Scheiben.
Einen Zug von wilden Rossen
Blitze grelle Wolken treiben.


Еще мы чужие в мгновенье при встрече,
Лепечем банально ненужные речи,
Не смеем спросить, не хотим отвечать,
Но души успели друг друга узнать
И взором единым (но полным печали!)
О всем расспросили, на все отвечалШепнули упреки с минутной мольбой
И снова беседу ведут меж собоИ что в той беседе горит и таится,
Рассудку о том никогда не приснится,
Но этот безмолвный святой разговор…
Душа его помнит и знает с тех пор!
1 июня 1898


Však strom, jenž místo dryady
měl červa, kterým zvadl,
ten nešumí, ten straší jen,
jsa mrtev dřív než padl –“


绿蚁新醅酒
红泥小火炉
晚来天欲雪
能饮一杯无


Potom cestou žitím stále vála ke mně
píseň zvonů našich tajemně a jemně.


Meines Hertzens Königin!
Soll ich ietzo von dir scheiden,
Und die lieben Oerter meiden,
Da ich vor gewesen bin?
O, du meines Lebens Leben!
Ist denn dieß der strenge Schluß,
Daß ich gute Nacht sol geben?
Ja mein liebstes Kind! ich muß.


Re Enzio prende un grappolo dorato,
e dolcemente gli acini ne spicca,
zuppi di sole. E poi riguarda e dice:
"Apersi gli ocli ma tu plu non c'eri
Seppi, qual eri. Io prigionier, tu sclava".
E Flor d'uliva: "Ora non plu! Riebbi
la libertà... Non anco vui, meo Sire?"
Ed Enzio dice: "Eo m'era il Falconello
d'un tempo: aveva il vento tra i cavelli
e il sole entorno. Apersi li ocli un tratto:
non c'eri plu..." "Ma sono a vui tornata".
Ed Enzio dice: "Or viemmi dietro e taci".
E s'incammina ver' la sua cellata:
dietro ai suoi passi muove Flor d'uliva:
segue il Re morto, uscito dal lavello,
pallido, sì, che v'era da sette anni,
et or la schiava va con lui che l'ama.
L'ha tanto amato, e notte e giorno ha pianto;
tre notti e giorni sotto l'arcipresso,
mescendo a gara, più della fontana.
Or è con lui nel grande suo palagio.
Nullo divieto i giovani custodi
fanno, per la dolcezza del lor sangue.
Dicono: "E noi sediamo a tavoliere".
"Ben ha ghermito" dice Bonfiliolo
"il falconello il lusignolo".


O se l'hom fo cagion de la discordia,
pata sol quello de chi fo la colpa,
se vuole haver cum Dio pace et concordia,


Bruder! grüße ich dich leis'
Hier in meinem Sange,
Weil ich keinen Namen weiß,
Der von süßrem Klange.


Zejtrali patřiti mám, ó proroku Páně!
Na muky národu tvého, a vejskati jako
Křesťané, pláčeli žen a hořekování
Zaslechnu hrdin? Ha! žluč vře v zbouřeném srdcy,
Vzdechnuli na vás, ubohé děti a starcy!
Ruce mi trnou, vásbych, májové panny,
Katům vytrhl z muk! Než co zmatenec činím?
Pročbych vydal se v boj, když s usměchem na své
Otcové děti a mládkové na panny krásné
Zhlížejíce se diví, jaké to muky
Krásy a rozkoše lesk, kmen mužnosti stráví?
Chlapům nemluvě vhod, vztek na sebe pudě
Raději zalezu v poušť, bych nevida muk, a
Neslyše prozpěvování vítěze zlého
V hořekování pro tebe, svobodo drahá!
Pro panny vykvetajícý vypustil ducha.
Raději do řeky skočím, nežlibych zhlížel,
Jak kat ohnivé kleště, by anděla trhal –
Bože! již mráz jde po celém těle, a strašných
Leká duše se muk! Smrt otroky děsý,
A činům hrdiny pudí. Jestliže všecka
U národu zemřela ctnost, neb zhynula láska,
Mužli se na zemi nestkví, aby se za lid
Posvětil na smrt; zde cyzynec z milosrdenství
Za bědujícý lid tře se v okolí bouře,
Světuby na jevo dal, že na světě stud, že
Na světě ctnost jak Bůh náš panuje mocný;
Protož y skládám slib zde před Bohem živým,
Pokrm že netkne se ust, sen neukolíbá
Smyslů mých, až Křesťany v svatyni zhubím.
Zejtra, než pomine den, květ Krystovy slávy
Rukou zahyne mou, král do hrobu vstoupí!


Опрокинулось Небо однажды, и блестящею кровью своей
Сочеталось, как в брачном союзе, с переменною Влагой морей,
И на миг вероломная Влага с этой кровью небесною слита,
И в минутном слияньи двух светов появилася в мир АфродитТы не знаешь старинных преданий? Возмущаясь, дивишься ты вновь,
Что я двойственен так, вероломен, что люблю я мечту, не любовь?
Я ищу Афродиту Случайной да не будет ни странно, ни внове,
Почему так люблю я измену и цветы с лепестками из кров


Leis auf den Zehen kommts geschlichen,
Die Stille liebt es und die Nacht,
Mit schnellen Füßen ists entwichen,
Wo des Verräters Auge wacht.
O schlinge dich, du sanfte Quelle,
Ein breiter Strom um uns herum,
Und drohend mit empörter Welle
Verteidige dies Heiligtum!


The Rout begins, the  Squadrons run,
And rush in Crouds to meet the Fate they shun,
Thousands of fiery Steeds with Wounds transfix'd
Floating in Gore, with their drown'd Masters mixt,
Midst Heaps of broken Spears and Standards lye,
And in the  bloody Whirl-pools die.
Troops of bold Youths, born on the distant
Or sounding Borders of the Rapid
Or where the  her flow'ry Fields divides,
Or where the  through winding Vineyards glides;
In Heaps the Rolling Billows sweep away,
And into  Seas their bloated Corps convey.
From  Tow'rs the  with wild Affright,
Beholds the various Havock of the Fight;
His waving Banners, that so oft had stood
Planted in Fields of Death, and Streams of Blood,
So us'd the guarded Enemy to reach,
And rise Triumphant in the Fatal Breach,
Or pierce the broken Foe's remotest Lines,
The hardy Veteran with Tears resigns.


Scoprile il nostro affanno e 'l comun duolo:
So che tu messaggier fidato sei;
Dille ch'io vivo, e ch'io mi pasco solo


 Сологубу
В ярком венке из пурпурного мака,
Смутно ресницы к земле опустив,
Женщина вышла из тусклого мрака…
Облик лица ее грубо красиСерьги по золоту блещут рубином,
Шею оплел ей кровавый коралл,
Веет от губ ее чем-то звериным,
Тишью пещер и пустынностью скаЧерные волосы, с сумраком слиты,
Пали на белую матовость плеч;
Выпуклы, подняты, вечно не сыты,
Груди дрожат от желания встреРуки протянуты (так, беспокоясь,
Ищет слепая далекой стены),
Бедра опутал ей тигровый пояс…
Тише! приветствуй восторг тишины!
Чу! загремели чуть слышно запястья,
Губы скривились в мучительный знаСнова, о снова, истомы и счастья!
Пусть осыпается пурпурный ма


Weil der Sommer 22 nun gegeben
uns die schöne Friedenzeit/
die da gibet Sommerleben/
wann es herbstet/ wann es schneit.
Müst ihr ihm/ ihr dreye/ weichen
und die Siegespalmen reichen.


V kout jizby, kam zář lampy zasloněné
již neproniká, hledím v tiché dumě –
má žena, děťátko dnes narozené
tam v loži spí; já naslouchám dech tlumě.


Der verkennet den Scherz, hat von den Grazien
Keine Mine belauscht, der es nicht fassen kann,
Dass der Liebling der Freude
Nur mit Sokrates Freunden lacht.


Du aller Geister Ruh, Erhöre mein Verlangen!
Wann wird mein Geist in dir Zu deiner Ruh gelangen?
Ich bin ein treibend Rad, In dir ist Stille nur;
Ach, zieh mich aus mir selbst Und aller Kreatur!


Aber sagt, wie kommt es mir denn,
Daß durch meines Grames Schatten
Doch die Sonnenstrahlen dringen
Und sich mit den Schmerzen gatten?
Daß der Lenz mit seinen Reizen
Mir noch zehnmal üpp'ger scheinet
Und mit seinem alten Schmucke
Eine neue Schönheit einet?


Denkst du dieses alte Spiel
Immer wieder aufzuführen?
Willst du denn mein Mitgefühl
Stets durch Tränen ausprobieren?


Du siehst, daß ich ein Sucher bin.


Es ist, HERR, gut bei dir zu sein,
du höchster Got vnd trewer hort,
In deiner Christlichen gemeyn,
da man stedts hört dein heilge wort:
Da bei wöllstu
vns stedts vnd nu
vnder deinn flügeln schützen,
Behüt vns, HERR,
vor falscher leer,
sie mag vns ja nicht nützen.


Kéž mohu Tvojím srdcem býť,
v Tvých ňadrech láskou tlouci,
bys ucítila, růže má,
vzdech mojí lásky vroucí!


Nem o menor sinal de vid
Tão-só no fundo espelho a face
lívida, a face lívid


Hlad na cizích stolech
jest po našich volech,
a na ovce známá
otvírá se tlama!


Dá slovo slovo, věta větu
a přátelský styk hnedle je tu
a stojí se a povídá –
tak během několika hodin
se člověk lecos dovídá,
poměry sousedících rodin
a to a ono tam a sem,
tak stávaje se tuzemcem.


Et nul ne vient ; nul équipage
Ne piaffe aux portes du château ;
Et sur son perron chaque page,
Épuisé, dort dans son manteau.


Die Engel, die haben gesungen,
Daß wohl ein Wunder geschehn.
Da kamen die Hirten gesprungen
Und haben es angesehn.


Kde se ta veselosť
lidu mého bere,
vždyť juž přece poznal
muky tisíceré?


Die Freude müsse hold Dir Blumen streuen,
Dein Lebensglück mit jedem Tag erneuen,
Sie, die so gern der Tugend Kränze flicht,
Die still in Friedenslauben Feste feiert,
Den rauhen Pfad mit Rosenlicht umschleiert,
Und auch das kleinste Blümchen dankbar bricht.


渊明与虎两相忘
虎至渊明在醉乡
一啸风生下山去
依然爪迹枕痕傍


Povahy jsem od svého již mládí
skromné spíš než smělé,
ale někdy osud, řek’ bych, svádí
duše osamělé.


Viele Geschicke weben neben dem meinen,
Durcheinander spielt sie alle das Dasein,
Und mein Teil ist mehr als dieses Lebens
Schlanke Flamme oder schmale Leier.


Doch als er sich damit befaßte,
Beschloß er auch, dorthin zu gehn,
Um dieses Treiben, das er haßte,
Sich einmal gründlich anzusehn.


Mientras dice la lluvia en los cristales
sus largas letanías fastidiosas,
me aduermo en las blanduras deliciosas
de las tibias perezas invernales.
El humo del cigarro en espirales
me finge perspectivas caprichosas,
y en la nube azulada van las cosas
insinuando contornos irreales.
¡Qué bueno es el diván en estas frías
tardes, fatales de monotonías!
¡Qué bien se siente uno, así, estirado
con una pesadez sensual! ¡Quisiera
no moverme de aquí! ¡Si se pudiera
vivir eternamente amodorrado!


Jeder scherzet,
Jeder herzet
Dann sein Liebelein.
Nach geleerten Kannen,
Gehen sie von dannen,
Singen und juchheyn!


寒城眺晚牛羊下
翠荡涵秋鹳鹤飞
风雨灯前话畴昔
应怀坡颍不成归


Al contemplar las áticas llanuras
En la serena cumbre del Himeto,
Espectáculo espléndido se goza.
Vense grupos de palmas, que otro tiempo
Oyeron de Platón la voz divina,
Y entre masas brillantes de verdura
Alza el olivo su apacible frente.
Cubre la viña el ondulante suelo
De esmeraldas y púrpura, y los valles
En diluvio de luz el sol inunda.
Entre tantas bellezas, majestuosa
Con marmóreo esplendor domina Atenas.
En sus dóricos templos y columnas
Juega la luz rosada,
Y con mágica tinta
El contorno fugaz clora y pinta.
¡Cuadro admirable y delicioso! Empero
Goza placer más puro y más sublime
El solitario y pensador viajero
Que a la luz del crepúsculo sombrío,
Entre un océano de caliente arena
Contempla el esqueleto de Palmira,
De alto silencio y soledad cercado.
¡Desolación inmensa! El obelisco,
Cual roble anciano, se levanta al cielo
Con triste majestad, y el cardo infausto,
Brotando en grietas de marmóreo techo,
Al viento sirio silba. En los salones
Do la elegancia y el poder moraron,
Hoy la culebra solitaria gira.
En el suelo de templos quebrantados
Crecen los pinos, y en las anchas calles,
Que antes hirvieron en rumor y vida,
Se mira ondear la hierba silenciosa.
Do quier yacen columnas derribadas
Unas sobre otras, y en la gran llanura
Incontables parecen los despojos
De la grandeza y del poder pasado.
Arcos, palacios, templos y obeliscos
Forman un laberinto pavoroso
En que inmóvil se asienta
El silencioso genio de la ruinas,
Y altas verdades, máximas divinas
De su frente el dolor al sabio cuenta.


Donna real, cui diede il sommo Padre
senno, pensier, desio, grazia e parola
d' angioletta, che a lui parla e risponde:


Mert a spanyol egy magyar szűz
Kelleminek foglya lett,
Kivel utóbb szerencsésen
Házasságra is lépett.
A hazának szolgálván ő
Karjával és eszével,
András néki sok jószágot
Ada gyáva kegyével.


Hoffentlich drückt er nicht los!
Nein, das ist gewissenlos!
Das ist nicht blos unvorsichtig,
Das ist schändlich, niederzichtig!!


Doch wie konnt' ich daran denken,
Ich, ein sonst vernünft'ger Mann,
Was sie gar nicht lesen kann,
Deutsche Verse ihr zu schenken?
Ach! ich habe jederzeit
Das nur niederschreiben wollen,
Was dem Herzen mir entquollen,
Nicht der Dichtereitelkeit.


Denn wie der Wolf das feige Thier,
Also zerreißen wollen wir!
Hinweg mit diesen Römern! Weg
Mit Großmuth, und mit Schonung weg!


Als dieses Paar die Welt betrat,
Beriethen beide sich, was bestens anzufangen?
Apollo sprach: Ich schaffe Rath,
Mein Lebensöl muß Brod erlangen.
Minerva rief frohlockend aus:
Auch meiner Kunst bedarf ein jedes Haus.


astros que en abismos ignotos
derramáis resplandores vagos,
constelaciones que en remotos
tiempos adoraron los Magos,
millones de mundos lejanos,
flores de fantástico broche,
islas claras en los oceanos,
sin fin, ni fondo de la noche,
¡estrellas, luces pensativas!
¡estrellas, pupilas inciertas!
¿Por qué os calláis si estáis vivas
y por que alumbráis si estáis muertas?...


S'io te obedisco e s'io ti porto honore,
no 'l fo per te, ma per cagion di lei,
ché a' servi s'ha rispecto pel signore.


Qu'a-t-il donc ? Souffre-t-il de ces chimères vaines ? "
Ô bon public, parfois tendre et parfois moqueur !
Il a qu'il sent le froid aigu mordre ses veines,
Parce qu'il t'a donné tout le sang de son cœur.


Er/ mit Siegspracht aufgefahren/
Er/ ümringt mit Himmelsschaaren/
Hat den Tod zu Todt gemacht/
Dafür Heil und Leben bracht.


Sie biß sich auf die Himmelslippen,
Sie schlug sich auf die Höllenrippen,


Wir umher, ein Gespräch führet uns ab und auf,
Sinnend, zögernd, doch itzt mahnt die Vergessenen
Hier die Stelle des Abschieds,
Es erwarmet ein Herz in uns,


Was kommt noch bälder daher?
Der sonderbare Wagen,
Von Dampf getrieben, getragen,
Kein Reiter eilet so sehr.


Quando a alma
parece despedir-se
e o corpo ficar
no centro do mundo
tudo gira e passa
tudo é circular
e nada sai do luga
O que haverá de fazer-se
quando a razão é dúvida
e  a emoção é turva ?


Be hazudtam vén teltségemmel,
Be jó az édes habzsolás,
Be sűrü jószág a csoda,
Be jó ember a derült ember.


Quel che e' si sia, e' seppe ogni malizia
e fu prima cattivo assai che grande,
però ch'e' cominciò da puerizia
a esser vago dell'altrui vivande;
e fece abito sì d'ogni tristizia
ch'ancor la fama per tutto si spande;
e furon le sue opre e le sue colpe
non creder leonine, ma di volpe.


O Vaterland, und wenn ich nichts mehr habe,
Begleitet treu noch diese Sehnsucht mich;
Und würde selbst die Fremde mir zum Grabe,
Gern sterb' ich, denn ich lebte nur für dich.


轺轩秦塞远
戟府汉江开
万里桥边路
乡书几度来


Čím hustší řady nepřátel,
tím větší síla v páži!
Teď máme o tom přemýšlet,
zdaž poslední jsme stráží?


圣主边谋过六奇
指踪决胜率前知
深沉清禁传三鼓
犹报金牌出睿思


co mohl řek jsem, více nesmím ani.


Wer bist du, der du anklopfst gar nicht leise
An meine Fenster mit dem Flügelschlage,
O ungestümer Nachtdurchwandler, sage,
Der du die Locken mir behauchst mit Eise?


Desdenha comumente o néscio vulgo
da sátira, que os vícios repreende;
bom serviço julguei, e agora julgo
loucura pretender que ele se emende.
Querer corrigir onde não há brio
é o mesmo que malhar em ferro frio.


Si esta pobre existencia es como un puente
colgante entre dos áridos mutismos
vale decir entre dos muertes
a todas luces (o
mejor a todas sombras)
lo inapelable lo definitivo
lo importante vendría a ser la muerte
¿o no?
somos cardúmenes de vivos
que navegamos ciegos / consolables
de muerte a muerte y sin escalas
de esta tregua brevísima querría
llevarme algunas cosas
verbigracia el latido del amor
el libro que releo en los insomnios
la mirada sin niebla de los justos
y otra vez el latido del amor
esto de no ser más / de terminarse
tiene algo de aventura o de presidio
del ocaso al acaso media un palmo
de la nada a la nada va una vida
allá lejos / la simple ceremonia
de esa boca de niño junto a un pecho
de madre manantial
es un envite inútil a la nada
un simulacro espléndido / un adiós
pero la nada espera / no se olvida
de todas sus promesas serviciales
sus lágrimas de paz y protocolo
sus grietas en la tierra y en el cielo
¿cómo no ser curioso?
¿cómo no hacer apuestas a favor
o en contra hasta que alguien
pronuncie el no va más?
estoy henchido de curiosidad
callado como un pino en el crepúsculo
cuando el sol / ese impar / muere de a poco
y también él esconde sus vergüenzas
curioso y en silencio / yo me espío
a ver si la esperanza cicatriza
o si las servidumbres se desmandan
o si el secreto a voces me concierne
estoy flotante de curiosidad
ávido de saber o de sufrirme
flotante entre mis miedos
esclavo de mis auras
señor de mis cenizas
alguna vez la nada será mía
y yo / curioso
la venderé al mejor postor
y si él / a su vez / desencantado
la subasta en la plaza /
podré esfumarme al fin
como si nada


Wärs Wetter schön,
Sprach einst ein Sommervogel;
Wärs Wetter schön, ich wollte
Zur Rose buhlen gehn.
Und ich, versetzt die weise Biene,
Gieng an die Arbeit in das Grüne,
Wärs Wetter schön!


Io non credea che tanto acerbo e amaro
El fructo fusse che è da dolce pianta
Producto, ch'or gustando el cor mi schianta,
D'ogni dolcezza facto troppo avaro.


e non è alcun cussì animoso e franco
che, remirando ben la faza mia,
non venga di color pallido e bianco.


Mãe da melancolia, ó meiga tard
Que mágico pintor bordou teu manto
Co'as duvidosas sombras do mistério!
— Talvez são elas encantados manes
De nossos pais, que errando pelos ares
Vêm segredar co'a nossa consciência
Dúbios emblemas de celestes frase
— Talvez são elas pálido reflexo
De um coro d'anjos que a milhões de léguas
Sobre uma nuvem d'ouro descantando
Ante a face do sol longínquos passa
Não sei! Há dentro d'alma tantas coisas
Que jamais proferiram lábios d'homen
Entretanto me ecoam pelo espírito
Etéreos sons de peregrina orquestr
Um doce peso o coração me oprim
Meu pensamento em sonhos se evapor
Té de mim próprio sinto um vago olvid
Um sereno rumor, que a alma dorment
III


Vzduch, hvězdnou dálkou opilý, tak nekonečně slavně vál,
prapory šumných pobřeží tak nadšeně, tak snivě vlál,
všem hlasům, zvukům, ozvěnám tak slavná, mocná křídla dal,
že nesly se vždy po vlnách až někam v nekonečnou dál – –


نحن شيء لو كان يحسب شيئا
ما تريه للراقد الاحلام
وخيال به تليح الليالي
وحديث تعيده الايام


Wir schwiegen beid'; ich wußte mir kein Wort,
Das in der Stunde Zauber mochte taugen;
Nur nebenan die Alten schwatzten fort –
Du sahst mich an mit deinen Märchenaugen.


Vertrau dem Wort in deiner Seele,
Das dir nicht eigen, du bist sein,
Es dringt aus freudensel'ger Kehle,
Es klingt in deinem Jammerschrein.


Hostinskou místnost Mikulášovy hospody prosté
popsati přesnadná věru práce a lehko se jí zbýt,
neb se jiným podobá hospůdkám vejce co vejci:
světnice rozsáhlé, však vlídné, střed zaujímá
hospody chlouba – to přestárlé trochu módy kulečník,
kolkolem u zdí pak zelené jsou stolky nevelké,
ten strakatým ubrusem je, onen bílým zase pokryt,
misky na nich četné, všude sirky a též karafinka,
jen jediný pokrývky je prost, ten v koutě šerém tam,
jedna jehož zásuvka chová listů řadu pestrých
ze známé knihy té po celém světě o čtveru králů;
tam mezi okny visí veliké zrcadlo a nad ním
číš pěnivou třímá pravicí Gambrin rudolící,
dál svatováclavských je zemí znaky zříti za rámem,
pak „švarcvaldky“ vidíš, jež často se náhle opozdí,
zákony pak tomu nezbytné, jenž na hru se dívá,
jichž první paragraf mluvy ryb vřele nám doporoučí,
posléz jízdní řád u samých veřejí a kalendář.


Když byl zvěděl krajiny vše
I všech příčin, z jakých mládec
Koná pout tu nebezpečnou
Do vlasti té do obrovské,
Kázal jemu, by vyskoumal
Z velikána Zlatohlavce,
Kýmby klamem zproštěn ušel
Obtížnému přívoznictví,
K němuž Perun odsoudil jej;
A pak founě vypravoval:
Jak tu jednou ženu ztopil
Nedavšímu převozného,
Jak kdys robě v hladu polknul
A jak starce zlostí zdrtil,
An jej káral z činů takých –
I rozličná ukrutenství
Až jinocha mráz pojímal,
Třesa jemu oudami.