Cerca de la aurora partiré llorando;
y mientras mis años se vayan curvando,
curvará guadañas mi ruta veloz.
Y ante fríos óleos de luna muriente,
con timbres de aceros en tierra indolente,
cavarán los perros, aullando, un adiós!


Machet weit die hohe Pforten,
Oeffnet Thür' und Thor der Welt,
Wündschet Glück an allen Orten,
Sehet, da kompt unser Held;
Sehet, er kompt einzuziehen,
Alß' ein Ehren-König pflegt,
Wenn er seinen Feind erlegt.
Alles Volck sol sich bemühen,
Hoch zu preisen unsern Gott,
Gott, den großen Zebaoth.


I lekají se hodné dušičky...


Schön und stark soll mein Bräutigam sein,
Nicht gar so baumlang, aber auch nicht klein,
Und nicht schniegelbügelglatt;
Mit den Augen soll er lachen,
Wenn er im Arme mich hat.


跋涉艰危一病躯
幸蒙庆祐未沦徂
愁来懒向檐前立
羞见林间反哺乌


Byťby sy mne tisýc krásných
Děvčat vábilo,
Předcby se mi ani jedno
Nezalíbilo;
Neb když jedno v srdcy příliš
Hluboko sedí,
Oko na všecky pak jiné
Studeně hledí.


Záhy však caesarsky hlavu svou vztyčí,
tím výš, čím hlava víc trpasličí –
pak už jen mocnější tvory si vyhledává,
ve vážných hovorech občas tak s nimi stává.
Někdy též všimne si druhů svých z mládí,
ale jen všimne si – hned od nich pádí,
aby si nezadal – ozářen slávy své snem
spěchá zas, augur sám, k augurům s úsměvem.


i̇nsanca insanlığını, allah’ta yaşamanın,


Tu t'abandonnes au Bon, moi j'abdique ;
Nous nous comblons de nos deux Esthétiques ;
Tu condimentes mes piments mystiques,
J'assaisonne tes saisons ;
Nous blasons,
À force d'étapes sur nos collines, l'Horizon !


Komm, mein liebes Fränzchen,
Mach mit mir ein Tänzchen,
Tanze mit mir!
Komm! Hinauf, hinunter,
Immer frisch und munter
Tanz' ich mit dir!
Wie grün ist das Feld,
Die Thäler und Höh'n!
Wie fröhlich die Welt,
Und Alles wie schön!


Enthalte dich der Nüchternheit,
So bist du auf der rechten Bahn;
Denn daß der Rausch zur Seligkeit
Unnütze sei, das ist ein Wahn.


To český sedlák tady sel – pak přišel přítel – nepřítel,
vojenských koní mrak se hnal, chléb nás vezdejší pošlapal.


Pal, nič; vždyť Matěj s námi též;
pak kraluj ty – neb on,
jen kacířskou nám vyhlaď spřež,
bych uzřel její skon!


В ясном небе — светлый Бог Отец,
Здесь со мной — Земля, святая МатАполлон скует для них венец,
Вакх их станет хмелем осыпатВечная качается качель,
То светло мне, то опять темнЧто сильнее, Вакхов темный хмель,
Или Аполлоново вино?
Или тот, кто сеет алый мак,
Правду вечную один хранит?
Милый Зевс, подай мне верный знак,
Мать, прими меня под крепкий щи


Drunter die Dämonenalten
Schienen stutzig Rat zu halten,
Fragten endlich, scheu versteckt,
Nach dem Polizeipräfekt.


仙家瑶林天
移来在江国
谁欤境中人
山立而玉色


Laßt wachsen, immer wachsen,
In Preußen, Schwaben, Sachsen,
Was eben kann und mag:
Es sichtet der Erntetag.


Uma antropofagia, até tardia,
tornou a nossa música salada
de fruta, nacional ou importada,
naquela tropicália de alegri
Sessenta foi a década do dia:
solar, viva na cor, iluminad
Criou-se como não se cria nad
Valia tudo e tudo, então, vali
Caetano, Gil, Mutantes, circo e pã
Modernantiga guarda, esquerdireit
Barroco'n'rol Mamboss Rumbaiã
Eu era adolescente, e, certa feita,
senti num festival que uma canção
é letra, e tudo nela se aproveit


Ricerca fonti, valle, boschi e fiumi,
Pendici e spiagge, sassi e ripe alpestre,
Caverne disperate e vie silvestre,
Inospite spelunche, anfrati e dumi;


stydím se zpívat a aspoň zpívám,
protože na ty, kdož mlčí, plivám,
jsou zradou vinni.
na jejich hlavu krev tvého mládí.
česko-slovenskou teprve zradí –
ne, už to činí.


草草重阳去不知
今朝始见菊花枝
莫言篱落秋风老
但得来看未是迟


Da hob ich mich würdig empor und sprach:
»Ich heiße Charlemagne!
Wollhändler bin ich in Aachen und trink
Recht gerne den Wein der Champagne.


Sie sucht und findet es in reiner Tugend Armen,
Die sich für Andrer Wohl vergisst,
Und, reich an göttlichem Erbarmen,
Vom Himmel stammt, und selbst ein Himmel ist.


Vous ne pouvez sans doute offrir ces grands spectacles ;
Mais votre art plus borné peut avoir ses miracles.
Donnez-lui donc l'essor ; sachez par vos travaux
Vaincre ou mettre à profit le cours puissant des eaux.
Tantôt à votre sol l'onde livrant la guerre
Mord en secret ses bords, et dévore sa terre :
Tantôt par son penchant le courant entraîné
Vous livre, en s'éloignant, son lit abandonné :
Ailleurs, d'un champ qu'il ronge emportant ses ruines,
Ses flots officieux vous cèdent leurs rapines.
Recevez leurs présens, et, protégeant leurs bords,
De l'onde usurpatrice arrêtez les efforts,
Et gouvernant son cours rebelle ou volontaire,
Traitez-le comme esclave ou comme tributaire.


O každou píď vede nad krajem zkázy
stezička zápasy s hroznými srázy;
stoupá však, dobývá půdy krok za krokem,
smělá i mrštná co had;
harcuje poskokem, doráží útokem
nad hloubkou zející v slunečný hrad.


ne z chladných prostor nad pláštěm vzduchu,
ne z ohně stálic ni z iluse mdlých,
ale jen z pracovitého ruchu,
z kladů a záporů po cestách svých


Kliď se, brachu, s touto suchou duší!
O své šlechtě dělá povyku,
Až to bodá v městských synků uší.
Za to Tkadlečka si velmi chválím,
Ten co jonák český běduje:
Kdo si na Tkadlečka stěžuje,
Tomu pod nosem hned vousy spálím!


Zde se vine z poupy kvítko,
Onde skví se již květ máje;
Všude touží nebes dítko
Život vlíti v símě ráje.


Когда мы встретились с тобой,
Я был больной, с душою ржавоСестра, сужденная судьбой,
Весь мир казался мне Варшавой!
Я помню: днем я был «поэт»,
А ночью (призрак жизни вольной!) —
Над черной Вислой — черный бред…
Как скучно, холодно и больно!
Когда б из памяти моей
Я вычеркнуть имел бы право
Сырой притон тоски твоей
И скуки, мрачная Варшава!
Лишь ты, сестра, твердила мне
Своей волнующей тревогой
О том, что мир — жилище бога,
О холоде и об огн


Sie aber sprach gar nicht verbindlich:
Mein Herr, was schwatzen Sie da!
Das erzählt man täglich und stündlich
Auf allen Märkten ja.


Aneb zhořte ňádra, v plápol ztlete
Jiskrou touto prudce rozžatou;
Aneb zmaťte mysl přepiatou,
Neb dél nelze krýti, co mne hněte.


Fünf Kunstjünger
Sind deine Finger,
Gar feine, gescheidte
Manierliche Leute,
Gelehrig und biegsam,
Gefällig und schmiegsam,
Der Arbeit zu dienen
Ein schöner Verein,
Ob jeder von ihnen
Auch für sich allein.


Qué limpia exactitud la de esta niebla,
el carruaje etéreo que en la aurora recorre
estos campos de luz recién llegada,
nacida del cadáver de la luna,
ficción de claridad sin concluir,
plata que será oro al mediodía.
Qué limpia exactitud, y qué inconstante,
qué fugaz esta niebla,
ala huidiza del sol, y tan sin rumbo:
ilusionista frágil que se esfuma,
qué disipada alquimia:
ya no está.
Y con qué precisión recobra el árbol
la arcadia de su sombra,
y con qué majestad
se disuelve en los montes el vacío,
y cómo se define
el alto confín de nieve ya tardía,
y qué claro el camino,
y el agua en su fluir qué transparente.
Por el instante breve de una lágrima,
qué limpia exactitud tuvo esa niebla,
quimera en la mañana sin jinete;
qué limpio amanecer fue su venero;
metáfora de nada,
verdad y sinrazón del devenir,
desbocada quimera,
como va el pensamiento por el día,
como va el corazón por la honda noche,
como va por sí misma la memoria,
confundida y errante,
oscura en torno a un círculo de luz,
precedida de niebla,
como un amanecer extenuado
de ser eternamente amanecer.


Ten loskot, praskot, sykot, ryk a steny,
hvizd zákeřný, vzdych úpěnlivý slyše,
tu leckdo schoulen za útulné stěny.


in der hocherhabnen Linken
hält sie schmeichelnd den Pokal,
aber folgst du ihren Winken,
willst den süßen Nektar trinken,
mordet dich ihr scharfer Stahl.


Érase un cura, tan pobre,
que daba grima mirar
sus zapatos descosidos
y su viejo balandrán.
Érase un cuasi mendigo
que solía regalar
a los más pobres que él
con la mitad de su pan.
Un cura tan divertido
para hacer la caridad,
que si daba el desayuno
se acostaba sin cenar.
Érase un pobre curita
llamado el Padre Julián,
a quién vían como a un perro
los grandes de la ciudad,
pues era tan inocente
y era tan humilde el tal,
que en la casa de los grandes
daba risa su humildad.
Un día amaneció muerto,
siendo causa de su mal
no se sabe si mucha hambre
o alguna otra enfermedad.
Entonces un gran entierro
se ofreció al padre Julián,
donde sólo en cera y pábilo
se quemara un dineral.
Y se vieron coches fúnebres
y hubo un lujo singular,
a los ecos de las marchas
de la música marcial.
Y cuentan que los timbales
y oboes al resonar,
hacían burla del muerto
pobre de solemnidad...
Y que el muerto se reía
pensando en su balandrán,
con una de aquellas risas
que dan ganas de llorar.


s novými třeba ideály,
se zkušeností nových cest,
– a kde snad dříve rostly chrpy,
mohly by dnes i máky kvést –


V nejdávnější koukám děje;
Kdo se na svět zahodil,
Každý touže slze leje,
Že se pozdě narodil.


A všecky mušky nadšeně
chtí získat květiny lásku,
a posloucháš-li upřeně
i zpěvy zaslechneš hlásků.


一川澄练石梁孤
隔岸云林过雨馀
松下老翁应有待
谷城何处更传书


¿Quién, dime, son aquellas de quien dudo
cuál más dolor o majestad ostente,
plumas una la frente,
palmas otra, y el cuerpo ambas desnudo?


Jsou všechny věci mlhou zastřeny. A šerem
kdo míjí tě, kol tichým krokem kráčí,
zda tušíš jen?!... Čí křídlo krouží nad jezerem,
čí oči v kapraď slzy rosou pláčí?


Den váhal mřít, by zřel je ještě málo,
a noc šla blíž, jak na zvědy, se zdálo,
a všecky hvězdy, jak k nim zřeli spolu,
se nahýbaly, chtíce vidět dolů...


Trýzeň je pouhá
vášnivá touha!
Ne, nikdo z nich
nebude chovat ji na loktech svých,
marně se za štěstím honí.
Dobře ví, dávno je připraven pro ni
budoucí muž a pán –
křivý a lysý.
Tučný nos jako by z kamene vytesán,
a pod ním rudý vous visí – –
Takové známé a protivné rysy! –


金玉来符百宝新
羽仪严肃遍中宸
大庭躬授唯祗畏
惠泽遄敷万国均


Am Morgen sprach ich: »Denke kaum
An diesen bösen Erbschaftstraum.


Und seit man meine Rose dort
Gepflanzt, den Hag zu zieren,
Vermeid' ich nicht mehr scheu den Ort
Wie vormals beim Spazieren.


Ctných cechů přední seskupili se
do kroužků k rozšafnému hovoru,
co mládež zatím, samý žert a smích,
piazzou plula jako rybičky
po osluněné říční písčině.
Sochaři mladí, kteří kroužili
kol Battisteria, by za hovoru
pohledem aspoň mohli poklonit
se umným reliefům na dveřích,
vrazili cestou na malířů sbor;
i ti i oni sňali barety
a kloníce se zastavili se
a ruce dávali si k stisknutí,
a sochař Gino tak je oslovil:
– Fortuna vede Vaše Milosti
na dráhu naši. Důležitá věc
předmětem byla našich hovorů,
i dovolíme si ji povědět
a vyslechnout váš o ní vzácný soud:
Je slušno, by náš jasný vévoda
Bianky krásu stále zavíral
před zraky florentinských občanů?
Jest nečistý náš pohled nebo co?
Či ujíst mu jí možno očima?
Hle, španělský král poslal jí svůj pozdrav,
a velká rada slavných Benátek
ji pro tu krásu dala prohlásit
za dceru světce Marka – slušno-li,
by na dále náš jasný vévoda
jen našim očím div ten přírody
lakomě skrýval? Jsme snad pohani,
psi turečtí? – – Ba, messer Gino, tak –


Když je všechny zlíbá
zora růžová,
když k nim padne první
krůpěj dešťová.


Gunykaczaj minden hazában
Don Quijotenak végzete.
Ember, hát nem kell kutatni
Küzködő Faust német-e?
A világ nyelvét beszéli
Moliére, a franczia
Harpagon, Alcest s a többi
Csupa kozmopolita.


Next young  smiling brings
Alternate joy to Slaves and Kings.
The Monarch, lo! in transports hurl'd,
Surveys in thought a conquer'd world.
The Peasant o'er his clod espies
Preferments, riches, honours rise;
Till, (what sometimes is vastly odd)
The vision flies, and leaves the clod:
Yet  gilds his joys;
Fruition only cures, and cloys.
Gay, blooming Expectation strays
To charming scenes, thro' charming ways;
With wondrous art it can foresee
What never was, nor e'er can be:
Yet who would wish to spy the cheat?
Or who'd not hug the dear deceit?
Since life's prime bliss, it is believ'd,
Consists in being —


Bijte jej, jen kurážně,
nedbejte, že kleká,
nedbejte, že žebroní,
svíjí se a heká!


A rózsa váltja koszorúját, -
de egy marad:
az élet és a szomorúság.


Was schmückt sich denn so hold
In bunter Seid'?
Was tritt einher in Gold
Und Perlgeschmeid'?
O Herr, ich hasche
Nach allem was nicht gut,
Nach Wahn und Traum,
Und hänge Erd' und Blut
Und Meeresschaum
Um bunte Asche!


Neulich ich in Trauren stunde,
War voll herber Bitterkeit,
Jesum da gekreuzigt funde,
Klagend ihm mein Herzenleid.
Liebend tät ich ihn umhälsen,
Küßte seine Wangen beid',
Mir da sprang von diesen Felsen
Bronn und Bach der Süßigkeit.


وَهاجِرَةٍ نَصَبتُ لَها جَبيني
يُقَطِّعُ ظَهرُها ظَهرَ العَظايَه


神鹍奋翼过南溟
九万乘风掠处轻
却比三山还较重
六鳌着力不能擎


Wär mir Lautenspiel nicht blieben,
Wie ertrüg ich all das Lieben,
Dieses Rauschen in den Wellen,
Dieses Mondes früh Erhellen,
Dieser Bäume tausend Zungen.
Was gelebt ist nicht verklungen,
Alles, alles kehret wieder,
Holde Geister, selge Lieder.


Nechť pekla otevrou se brány staleté,
z nich vyjdou duše bědné,
a čelo, na věky jež bylo prokleté,
zas v naději se zvedne.


Náš pan hrabě se dnes třese,
komorník mu psaní nese,
vzdálená mu píše teta,
že již konec, všemu veta
a ve Francii
guillotinu na šlechtice
schystali – i milostnice
luza zabíjí! –
Naše Milost hraběcí
schovává se za pecí,
nejde ani spat:
ušima jak zajíc střihá,
dívá se, zda v koutě číhá
schovaný kdes kat.


Zwei Seelen haben in dir regiert
Und jede der andern Werk verrichtet:
Der Novellist hat philosophiert,
Der Philosoph gedichtet.


盛年已去壮心阑
此别悬知后会难
愿使乾坤同日月
不妨闽浙异江山


Medrosos escarmientos multiplicas;
lágrimas tristes, que ocasionas, cantas:
son tu caudal calamidades ricas.


¡Cuando te marchas, qué inútil
buscar por dónde anduviste,
seguirte!
Si has pisado por la nieve
sería como las nubes
—su sombra—, sin pies, sin peso
que te marcara.
Cuando andas
no te diriges a nada
ni hay senda que luego diga:
«Pasó por aquí.»
Tú no sales del exacto
centro puro de ti misma:
son los rumbos confundidos
los que te van al encuentro.
Con la risa o con las voces
tan blandamente
descabalas el silencio
que no le duele, que no
te siente:
se cree que sigue entero.
Si por los días te busco
o por los años
no salgo de un tiempo virgen:
fue ese año, fue tal día,
pero no hay señal:
no dejas huella detrás.
Y podrás negarme todo,
negarte a todo podrás,
porque te cortas los rastros
y los ecos y las sombras.
Tan pura ya, tan sin pruebas
que cuando no vivas más
yo no sé en qué voy a ver
que vivías,
con todo ese blanco inmenso
alrededor, que creaste.


en estos troncos guarda mi cuidado,
y en estas peñas mi gemido y pena
tus naides suenen con lloroso canto;


A on tak dlouho nejde... Ví-li,
že včerejší ji hněte váda
a že tak jako v této chvíli,
tak neměla jej nikdy ráda?


Meine Liljen seyn bereit
Seine Scheitel zu bedienen.


Laß Phöbus hohen Glantz den Himmel mahlen:
Mit tausend Sternen mag der Abend prahlen:
Der Augen lichte Nacht/
Mit welchen ihre Pracht
Amene kundbar macht/
Wirfft hellre Stralen.


Mojžíš s Áronem se pilně chránil
k rodákům svým jíti za dnů těch;
žalosti v tom červ a stud jim bránil,
proto v domácích se kryli zdech.


A žehnání jen chvěje rtoma:
Zdar s Tebou, vlasti milená!
kam pohlédneš, „Jsme doma, doma!“
ti přizvukuje ozvěna.
Ó sladká pouti jako v báji,
tluk srdce chví se, zrosen hled,
v tom širém, žírném českém kraji
jest jediný náš celý svět!
A jaká rozkoš, znáti sebe!
Jak skřivan vznést se v české nebe –
Nuž leťme vpřed!


Eu nasci sem coração
Sendo com ele gerado,
Porqu'inda antes de nascer
Amor mo tinha roubad
Resposta


Pensé que mis temores a mis daños
pusieran fin con tanto sufrimiento;
como esas esperanzas lleva el viento
y en flores suelen mal lograr los años


Když jsem tě houpal, ty krásné dítě,
v té vaší zahradě vonící,
nahoru, dolů, lehce a hbitě,
úsměv ti zlatý hrál po líci.


Or woud'st thou change the scene, and quit thy den,
Behold the heav'n-deserted fen,
Where spleen, by vapours dense begot and bred,
Hardness of heart, and heaviness of head,
Have rais'd their darksome walls, and plac'd their thorny bed;
There may'st thou all thy bitterness unload,
There may'st thou croak, in concert with the toad,
With thee the hollow howling winds shall join,
Nor shall the bittern her base throat deny,
The querulous frogs shall mix their dirge with thine,
Th' ear-piercing hern, and plover screaming high,
While million humming gnats fit oestrum shall supply.


Doch, sie wollens hier nicht gläuben,
Und dieweil ein jedermann
Will auff seinem Sinne bleiben,
Geht das zehnde Spiel nicht an:
Drum muß eines nach dem andern
Vor der Zeit nach Hause wandern.


Führt eine seele hir den Zepter und das Schwerdt?
War si im Regiment in einer grossen macht?
Ein Kaiser, König, Printz? ein Staatsmann was vor schlags?
Zu gutt und bösem gleich? In Babels falschgesetz?
Halb Gottes, halb der Welt? Und hing am Christverdinst?
Schid auch in Christ an ihrem schlus?
Der glauben und di Furcht sind fast auf einer Wag!
Sehrwunderlichst geht hir mit solchen zu!
Si zagt und glaubet doch voll furcht vorm jüngstgericht.
Si kommt recht ein durchs feur ohn alle ihre Werke.


Mám dál se v prsa bít? Mám jevit činy,
jichž ryje v duši dosud čerstvý sled,
neb v paměti již polozhaslé viny,
ty, ku kterým se jedva hlásím zpět,
vždyť zdá se mi, že kdos je konal cizí,
ten člověk zašlých let, jenž jiný byl –
však dost i těch, jichž osten nevymizí
mi z duše snad, bych do sta roků žil –
mám jevit je, bych odplatu vzal za ně
ve studu vyznání a světa haně?


Ben cognosco me stesso, e non son tale
che potesse fugir dal mio Signore:
egli è d'alto ardir pieno, io di terrore,
io grave ed inerme, ed egli ha il dardo e l'ale.


Is heemli Lev ni söter as dat Glück?
Un Lev un List is starker as Gewalt,
Se drępt un rovt en sęli Ogenblick,
Wa kort he is: he füllt dat Lęben ut.
Na Lengn un Luern kumt he as de Sünn,
Un Furcht un Angsten lös't he all in Freiden.


يا قدس يا سيدتي
معذرة فليس لي يدان ،
وليس لي أسلحة


لِمَن طَلَلٌ أَبصَرتُهُ فَشَجاني
كَخَطِّ زَبورٍ في عَسيبِ يَمانِ
دِيارٌ لِهِندٍ وَالرَبابِ وَفَرتَني
لَيالِيَنا بِالنَعفِ مِن بَدَلانِ
لَيالِيَ يَدعوني الهَوى فَأُجيبَهُ
وَأَعيُنُ مَن أَهوى إِلَيَّ رَواني
فَإِن أُمسِ مَكروباً فَيا رُبَّ بَهمَةٍ
كَشَفتُ إِذا ما اِسوَدَّ وَجهُ جَبانِ
وَإِن أُمسِ مَكروباً فَيا رُبَّ قَينَةٍ
مُنَعَّمَةٍ أَعمَلتُها بِكِرانِ
لَها مِزهَرٌ يَعلو الخَميسَ بِصَوتِهِ
أَجَشُّ إِذا ما حَرَّكَتهُ اليَدانِ
وَإِن أُمسِ مَكروباً فَيا رُبَّ غارَةٍ
شَهِدتُ عَلى أَقَبِّ رَخوِ اللَبانِ
عَلى رَبَذٍ يَزدادُ عَفواً إِذا جَرى
مِسَحٍّ حَثيثِ الرَكضِ وَالزَأَلانِ
وَيَخدي عَلى صُمٍّ صِلابٍ مَلاطِسٍ
شَديداتِ عَقدٍ لَيِّناتِ مَتانِ
وَغَيثٍ مِنَ الوَسمِيِّ حُوٍّ تِلاعُهُ
تَبَطَّنتُهُ بِشيظَمٍ صَلِتانِ
مِكَرٍّ مِفَرٍّ مُقبِلٍ مُدبِرٍ مَع
كَتَيسِ ظِباءِ الحُلَّبِ الغَذَوانِ
إِذا ما جَنَبناهُ تَأَوَّدَ مَتنُهُ
كَعِرقِ الرُخامى اِهتَزَّ في الهَطَلانِ
تَمَتَّع مِنَ الدُنيا فَإِنَّكَ فاني
مِنَ النَشَواتِ وَالنِساءِ الحِسانِ
مِنَ البيضِ كَالآرامِ وَالأُدمِ كَالدُمى
حَواصِنُها وَالمُبرِقاتِ الرَواني
أَمِن ذِكرِ نَبهانِيَّةٍ حَلَّ أَهلُه
بِجِزعِ المَلا عَيناكَ تَبتَدِرانِ
فَدَمعُهُما سَكبٌ وَسَحٌّ وَدَيمَةٌ
وَرَشٌّ وَتَوكافٌ وَتَنهَمِلانِ
كَأَنَّهُما مَزادَتا مُتَعَجِّلٍ
فَرِيّانِ لَمّا تُسلَقا بِدِهانِ


断云飞雨过溪来
檐溜萧萧泻暮阶
一饷清凉驱热恼
可怜襟抱向谁开


Když bílou ruku vztáhne
a podá nejčistší svůj Hod,
vše zkonejší, čím duse prahne,
čím život bolestně ji zbod’.


Aber am liebsten steh ich
hoch oben ganz allein,
mitten im stillen Himmelskreis,
und höre die Adler schrein:
grüß Gott, du kleiner Held!


Za něj matka dobrá modlila se!?


Tief zu erschüttern vermag uns ein bürgerlich Drama, doch bleibt ihm
Eines versagt: das Gemüt wieder vom Druck zu befrein,
Weil uns die Nähe des Stoffs zudringlich beklemmt und im engen
Kreise dem Helden der Raum fehlt zu erhabenem Fall.


Gondolkozott pedig, - okosan, most ráért!
- Nevezzük Janónak rövidség okáért, -
Azaz fejét törte - mert nem mondok sokat:
A Janó fejében nem járt még gondolat.


تَرَبَّع فَوقَ دائرةِ السِّهامِ
لكي أُهديكَ حُبّي و احترامي !
أُحَبِّذُ صورةً ألهو عليه
بِفَنٍّ و احتقارٍ و انتقامِ !
سألعبُ تحت هذا السقفِ وَحْدي
بعيداً عَن هُمُومي و اهتِمامي
لكي لا يُصبِحَ التدخينُ هَمّي
سأحتَرِفُ الرِّمايةَ بالسِّهامِ !


Queste meste parole, e questi versi
Al sol tra tanti aventurato Lino,
Poi che per man de le lor donne acerbe
Gli amanti sposi entro a' funesti letti
Versaro il sangue, e vi lasciaron l'alme,
Ipermestra fedel dogliosa scrive.
L'empio mio genitor di ferri avinta
Chiusa mi tiene in tenebrosa stanza:
E la cagion del mio crudele scempio
È sol perch'io mi ti mostrai pietosa,
E ch'io non ebbi ardir dentro al tuo petto
Insanguinar lo scelerato ferro:
Che se l'alma e la mano ardito avesse
Seguir sì brutta e sì nefanda impresa,
Mi loderia mio padre; ed io più tosto
Voglio al mio genitore essere a schivo
E tenuta da lui lasciva e rea
Che per atto sì vile essergli grata.
E' non mi duol, né mi dorrà già mai,
Che 'l sangue tuo non si versasse dentro
Al tristo albergo, o che la destra mia
Non si fosse di lui macchiata e tinta:
E benché 'l padre mio m'avampi il volto
Co' sacri fuochi, a cui non feci oltraggio,
Ed al viso m'appressi, irato, quelle
Sante, gentili, e benedette faci
Ch'arsero intorno a l'infelici nozze,
Onde 'l fumo m'affoghi o tragga gli occhi;
O perch'io veggia il dispietato ferro
Che mal mi diede il genitor mio crudo,
Ch'uccider ti dovea, passarmi il core,
Ond'a quel fine io vada ove ir doveva
Per le mie man lo mio fratello e sposo,
Ei nondimen non moverà già mai
La lingua mia, benché vicina a morte,
A dir ch'io me ne penta; e non son tale
Ch'io mi deggia pentir d'essermi mostra
Sola tra tante al mio marito pia.
Pentasi pur mio scelerato padre,
Pentinsi pur mie scelerate suore
De l'empio fatto lor, che questo è 'l fine
De l'opre inique, et a le spalle han sempre
Penitenza, dolor, travaglio, e tema.
Oimè! ch'ancor la rimembranza infame
De l'infelice, e sanguinosa notte
Mi fa tremar l'incatenata destra.
Com'avrebb'ella adunque avuto ardire
Toglier la vita al suo consorte, s'ella
Paventa e trema a ragionar di morte?
Io nondimen mi sforzerò parlarne,
Quanto concederà l'affanno e 'l duolo.
Già spargeva la notte il fosco e l'ombra
Sovra la terra, e s'ascondeva il giorno,
Quando noi felle e scelerate spose
Entrammo dentro al funerale albergo
Del gran Pelasgo, e nostro padre iniquo,
Ove il suocero nostro, e nostro zio,
Non men nel cor che ne la fronte allegro,
Per man ne prese, e ne baciò le guance,
Non sapend'ei che noi sue nuore acerbe
Avessim'entro a nostre gonne ascoso
L'ignudo ferro; e già lucean d'intorno
Le dorate lucerne, e 'l tristo incenso
Già si spargea dentro a' sacrati fuochi,
Che del nefando e sanguinoso effetto
Quasi presaghi, a gran fatica al cielo
Mandavan gli empi, et odiosi fumi;
E la turba gentil con liete voci
Chiamavano Imeneo, et ei fuggiva
L'oscena stanza, e la consorte istessa
Del tonator del ciel lasciò quel giorno
Argo sua bella, e se n'andò da lunge,
Per non veder le scelerate nozze:
Quando ecco entrar nel doloroso albergo
I mal felici e mal graditi sposi,
Ebbri del vin che mal bevuto in mensa
Miseri aveano, e dall'ignaro vulgo
Compressi intorno, e di novelli fiori
Cinti i capei, che preciosi unguenti
Facevan molli, e di letizia pieni
Dal lor fato crudel portati furo
Entro agl'alberghi, ahi sfortunati amanti!
Anzi dentro ai sepolcri, e sopra i letti,
Anzi bare funebri, eran distesi
I lor miseri corpi, e già dal sonno
E dal cibo, e dal vin ciascuno oppresso,
Sicur giaceva a la sua donna in braccio;
E profonda quiete intorno aveva
Argo occupata, e si dormiva ognuno,
Sgombrato il cor de le diurne cure,
Quando mi parve udir le voci afflitte,
Ed i gemiti tristi, e i tristi omèi
Di quei, che fuor degli impiagati petti
Versavan l'alme, e l'innocente sangue;
Anzi gli udiva: ond'il vital calore
Tutto s'ascose, e 'mpallidita e fredda
Mi giacqui sopra al genial mio letto.
Ma, come trema a lo spirar de l'aure
Debile spiga, o come volve e scuote
Il gelato Aquilon frondosa chioma
D'arbore antico, o di frondoso pioppo,
Tal io tremava, o se tremar più puossi;
E tu senza sospetto ebbro dormivi,
Perché quel vin che tu bevuto avevi
Era liquor d'addormentare altrui.
Ma mi sgombrar del genitor mio crudo
I precetti superbi, empi, e nefandi
De l'alma ogni paura; ond'io sul letto
Mi levo alquanto, e con tremante mano
Prendo il pugnale, e non t'ascondo il vero,
E ben tre volte io lo ripresi, et egli
Da la man feminil tre volte cadde.
Ma spinta pur da le minaccie altere
Del padre mio, lo scelerato ferro
Di nuovo prendo, et arditetta il feci
Molto vicino all'innocente gola:
Ma la pietà, ma la paura femmi
Tenere il colpo, e ritardar l'impresa;
Né potette seguir mia casta mano
Opra sì brutta, ond'io con l'unghie il volto
E 'l seno offesi, e mi squarciai le chiome,
E con sospiri e con sommessa voce
Dissi queste parole: – ahi trista amante,
Ahi dolent'Ipermestra, a che ti spinge
L'empio tuo padre? a che ti sforza il crudo
Precetto e fero? ahimè, debb'io già mai
Toglier la vita a chi mi brama vita?
A chi mi giace addormentato in grembo?
Ma segui ardita il desiderio ardente
E la voglia paterna, ond'egli sia
Compagno agli altri suoi mal nati amanti.
Io son pur, lassa me, vergine e donna,
Per gli anni umile, per natura pia,
Né son conformi al dispietato ferro
Le mani inferme e 'l feminil valore.
Anzi, mentre ch'ei giace, ardisci, e segui
L'animose tue suore audaci e forti,
Ch'omai creder si può ch'ognuna d'esse
Abbia già tolto al suo cugin la vita.
Ma se questa mia destra ardito avesse
Di trar di vita alcun, non sarebbe ella
Prima del sangue mio bagnata e lorda?
Perché debbon morir questi infelici
Giovani, oimè, sol per avere in dote
I regni del lor zio? Or non si deve
Dargli ad altrui? Or non gli aranno un giorno
Generi strani, e peregrini amanti?
Ma presuppongo, e lo confermo vero,
Che fosser degni di morir; ch'abbiamo
Misere noi commesso? Or per qual colpa,
Per qual cagion non mi lice esser pia?
Che deggio io far del ferro? in che conviene
Con l'armi una donzella? io più conformi
Ho le braccia e le man, la forza e 'l core
All'ago, all'aspo, a la conocchia e al fuso,
Ch'a l'armi crude, e bellicosi ferri –.
Questo io diceva, e mentre in voce umile
Mi lamentava, a le parole meste
Seguiva il pianto, e de' miei lumi l'onde
Cadevan sopra a le tue belle membra:
E tu d'ogni pensier leggiero e scarco
Mi cercavi abbracciar, e quinci e quindi
Le tue movendo addormentate braccia,
Più volte fosti per ferirle al ferro,
Che tra pietà e timor dubbiosa ancora
Aveva in mano. E già temea del giorno,
Ch'era vicino, e paventava il crudo
Mio genitore, e le parole e 'l pianto
Da le luci t'avean cacciato il sonno,
Quando io ti dissi: o sventurato Lino,
Che sol tra tanti sei restato in vita,
Lievati e fuggi, ed al tuo scampo attendi;
E s'a fuggir tu non t'affretti, questa
Agli occhi tuoi sarà l'ultima notte.
Onde d'orrore e di spavento pieno
Sorgesti presto, e ti fuggio dagli occhi
La gravezza del sonno, e rimirando
Quel ferro, ch'io ne la tremante destra
Teneva ancor, m'addomandavi quale
Fosse cagion ch'io t'esortassi tanto
A la veloce inaspettata fuga.
Et io ti dissi: eh, mentre ancor l'oscura
Notte no 'l vieta, eh, troppo amato Lino,
Fuggi veloce; e tu tra pietà e tema,
Tra spavento et amor, tra dubbio e speme,
D'indi partisti, ed io rimasi sola
Mesta, nel mesto e doloroso albergo.
Già fuor de l'ocean levato aveva
La fronte Apollo, e n'arrecava il giorno,
Quando mio padre in minacciosa e fera
Vista s'entrò ne' funerali alberghi
Per numerar gli esanimati corpi
De' miseri fratei, generi suoi,
Che si giacean ne' mal bramati letti,
Nel sangue loro orribilmente involti.
Tu sol mancavi a la gran strage; ed egli,
Non potendo soffrir la vita in uno,
Si lamentava, e si dolea che poco
Sangue s'era versato, ond'ei mi prese
Per l'ancor sciolte chiome (e queste sono
Di mia pietà le meritate spoglie)
E mi trasse per forza a questa oscura
Prigion, dov'io d'ogni stagion rimiro
Spaventi e morti, ove io dogliosa seggio,
Cinta di ferro i piè, le braccia, e 'l collo.
Oimè! ch'ancor de la sdegnata
Giuno l'ira ne nuoce, e la gelosa rabbia,
Ch'ella contra di noi misere donne
Prese quel dì che la bellissima Io
Cangiata fu dal gran rettor de' lumi
Di donna in vacca, e di giovenca in dea.
Ahi troppo, ahi troppo fu suplicio e scempio
Che l'infelice, mal gradita donna,
Come l'altre giovenche al ciel mandasse
Mugiti strani, e le bellezze prime
Cangiate in brutte ed in mostrose forme,
Non potesse mai più piacere a Giove.
Ella fermossi in su l'erbose rive
Del patrio fiume, e di quell'onde chiare
Facendo al volto, et a sé tutta specchio,
A la fronte si vide aver le corna:
E sforzatasi poi parlare, in vece
Del favellare uman, la voce fore
Mandò di belva, e spaventosse insieme
De la cangiata sua figura e voce.
A che diventi infuriata e stolta,
Infelice Io? a che nell'onde chiare,
Misera te, ti specchi? a che pur conti
I molti piedi a' nuovi membri aggiunti?
Tu, che già fusti a la sorella e moglie
Del sommo Giove a schivo, e tua beltade
Di geloso timor le punse il core,
Or vai foglie pascendo, erbette e fiori,
E con cibo sì vil da te discacci
L'immensa fame, ed in un rio bevendo,
Di stupor piena entro a quell'onde miri
L'orrenda forma, e ti spaventi e tremi
Che l'armi acute che tu porti in fronte
Non ti ferischin le cangiate membra:
E benché pria per tua beltade immensa
Fussi del gran motor stimata degna,
Or nuda giaci in su la nuda terra,
E veloce ten vai d'intorno intorno
Al mare, ai lidi, ed a' paterni fiumi,
A cui fan strada i fiumi, il mare, e i lidi.
Ma qual cagione a sì veloce corso,
Lassa, ti spinge? a che pur corri indarno,
O Io sì bella? ah lassa te, non vedi
Che fuggir non potrai tua forma brutta?
Ove i tuoi passi affretti? ove ten vai?
Non vedi tu, misera te, che sempre
Te stessa segui e te medesma fuggi,
Ed a te stessa sei compagna e duce?
Ella poi là dove il gran Nil si versa
Per sette bocche entro all'immenso vaso
Del superbo Ocean, dov'egli insieme
Attuffa l'onde, e vi sommerge il nome,
De la fera crudel lasciò le spoglie,
E ritornò qual pria giovine e bella.
Ma perché raccont'io gli andati esempi,
Che da' vecchi avi miei narrati furo,
Se 'l secol nostro, e se quest'anni rei
Tragger mi fan sì dolorosi guai?
Oimè! che 'l padre mio fa guerra insieme
Col suo fratello, et avend'ei perduto
Lo scettro e 'l regno, or peregrine e sole
Seco n'andiamo, et ei mendico e vecchio,
Per gli altrui regni, e per gli altrui paesi
Seco ne guida; e poverelle e nude
Non abbiam pur dove fermar le piante.
E di tanti fratei n'è vivo un solo:
Ond'io gli piango, e mi lamento ancora
Di chi gli trasse a sì cattiva morte:
Ma prendin quelle, e questi almeno insieme
I lamenti angosciosi, e i tristi pianti,
Ch'incatenata, et a la morte in grembo,
Per la lingua e per gli occhi sfogo e verso.
Ecco ch'io son, poi che restasti in vita,
Serbata a gran tormenti: oimè, qual pena
Si converrà già mai, qual scempio rio,
A chi nuoce ad altrui, poi ch'io di quello
Di che portar devei salute e pregio
Ne riporto prigion, catene, e morte?
Ma tu, dolce mio Lin, s'alcuna omai
Cura o pietà di me ti prende e muove,
Che già ti fui così pietosa moglie,
O s'alcun guiderdon merta quel dono
Ch'io ti donai ne la funesta notte,
Vienne, e dammi soccorso, o con tua mano
Toglimi l'alma; e poi che l'alma fia
Sciolta dal suo mortal caduco velo,
Ardimi dentro a qualch'ascoso rogo,
E la cenere mia bagnata e molle
De' pianti tuoi, come tu debbi, ascondi
In pietra o marmo, e nel sepolcro poi
Farai scolpir queste parole brevi:
– Ipermestra fedel qui morta giace,
Che del suo regno fuor, dal padre ingiusto
(O de la sua pietade iniquo merto!)
Uccisa fu, perché morir non fece
Il suo fratello, il suo consorte amato –.
Io vorrei seguitar, ma la mia destra
Dal peso omai de la catena è stanca;
E lo spavento ancor sottragge all'alma
Molto valore, ond'io piangendo taccio.


– „Přec vytrvám!“ – , Tož můžem jiti s klidem,
hle, náměstí je přeplněno lidem:
Tož v oheň s ním, bylť ďáblem k hříchům veden!‘
– „Ne!“ volal Homem, „k pravdě tím, jenž jeden!
Sám jedin Adonai, slyš, Israeli!“
A údy jeho v ohni zvolna tlely.


أَلا يَنهى بَنو صُرَدٍ رِياحا
وَلَم تَعلَق حَبائِلُنا رِياحا
فَآمِر والِدَيكَ تَلُمكَ حُبّى
وَلَو أَسمَعتَ قَبرَ أَبيكَ صاحا
أَلا يَنهاكَ وَيلُ أَبيكَ قَومٌ
سُقوا الذِيَفانَ فَبلَكَ وَالذُباحا


Quand'el ministro de' sospir mie tanti
al mondo, agli occhi mei, a sé si tolse,
natura, che fra noi degnar lo volse,
restò in vergogna, e chi lo vide in pianti.


O Milan, la tua pingue pianura
Crebbe pur de le bianche lor ossa,
E i destrieri sferzò la paura
Quando inerme il tuo popol ruggì:
O Milano, a la terza riscossa
Gitta l'ultima sfida, e t'affretta;
Il drappel de la morte t'aspetta,
Ch'è risorto al novissimo dì.


Qual gioia fu quando dal ciel vedesti
scender il messagier con la novella
che vergine saresti
madre di Dio, ma tu dicesti ancella!
Deh, quella fiamma, quella
che ’l tuo cor arse, hor arda
e riempia il mio tutto, e non sia tarda.


Ki búban űl, víg leszen ő,
Ha borhoz ajka ért.
Légy idvez, ó szőlővessző,
Gondűző nedvedért.
Fejére lombodról veszen
Költőd ím koszorút,
Ernyőd alatt legszebb leszen
Olymp felé az út!


Is gasch din Jop un Tinn din Knop
un din Schört ok man von Linn',
doch so stur sühst du as 'ne Eddelfru,
de stiggt nah den Kutschwag rin.


O traure, traure Deutschland,
Unglücklich Land! zu lange brach gelegen!
Deine Nachbarinnen blühen um dich her voll Früchte
Wie goldbeladne Hügel um einen Morast,
Wie junge kinderreiche Weiber
Um ihre älteste Schwester,
Die alte Jungfer blieb.


Nem hallák azonban már ezt a cigányok.
Édes Álom hinté párnáit alájok:
Kavicsból, göröngyből, úton és ut mellett,
Számokra puhitván szenderitő pelyhet.


Schon grüßt ein scharfer Hauch von Ost
Die sternhell frühen Nächte,
Da rauscht und braust der junge Most,
Ein Herold neuer Mächte!


To tiché planutí závějí! Měsíce světlo sinavé
což v klidně ledné záři bez záchvěvů plane obzorem!
Však za těmi oken rámy třesou se ruce spínavé,
svit rudý tajemně se chvěje ulámaných rosett otvorem.


To morálka jest všeho míra,
jak přišlo to, kdo by se ptal?
Z řek vlna modrým okem zírá
a v slunci hraje nad opál.


Vzdech poslední s lože a ticho. Ni sten.
Lékař hlavu naklonil na stůl si jen,
co víno syn mísí, hned u dvojí číš:
„Pij posilou! Zatlač jí pohled! Či spíš?“


Ein Kriegsmann setzt um schlechte Beut'
Offt selbst sein Leben an die Seit',
Und um den Schatz der Ewigkeiten,
Der Sternen Gold, das höchste Gut
Gehst du mit gantz erblödtem Muth
Mit deines Schöpffers Feinden streiten.


扁舟又向镜中行
小草清诗取次成
放逐尚非馀子比
清风明月入台评


Nicht länger kann Alpino dort verweilen,
Wo er das Glück gefunden und verlor;
Verletzend droht mit tausend scharfen Pfeilen
Aus jeder Blum' Erinnrung dort hervor.
Die Ferne nur kann solche Wunden heilen,
Verschwimmt doch Berg und Thal in ihrem Flor,
Wohl mag sie auch das rauhe Bild der Leiden
In weichre Form, in mildre Farben kleiden.


Csak egyszer meggyógyulnék,
Csak egyszer szabadulnék,
De sok arcról tépek le mosolyt.


Kühlgrundwesensnachklang.


A bor éleszt, a bor éget, mint a csók -
Csókot, lyányka, hosszut, édest, lángolót!
Csókod lángja, mint a napfény, mennyei,
Mely az élőfán a lombot neveli.


Jednoho dne z jasna čista
kde byl, tu byl alchymista,
z arabské sem přišel země
s karbunkly, jež planou v tmách,
se zrny, jež páchnou jemně
v nevídaných tkaninách.
Zbraň přinesl divných tvarů,
dýky, meče s nápisy,
cetky ryté do jantaru,
zlaté kruhy s tyrkysy,
vonné masti na vše rány,
nápoj lásky neznané,
pergamenů žluté blány
zaklínáním popsané.
Na rameni, div to nový,
pták mu seděl duhový,
lidskými ten mluvil slovy
v ucho svému druhovi.
Nač se tázal, odpověděl,
na vše moudrou radu věděl,
a když zapěl píseň svou,
rajskou píseň čarovnou,
vše se kolem rozesmálo,
každé lidské srdce tálo
blahé touhy jihnutím,
slastné touhy planutím.


لبني عطاءٍ فجْعةٌ بعدَ الذي
قد ودَّعوهُ ودَاعَ مَن لا يَرجِعُ
فجرَى على اللَّوحِ المؤرَّخِ حِفظُهُ
الياسُ حيٌّ في السَّما لا تَجزَعوا


Als ich erwacht, da schimmert
Der Mond vom Waldesrand,
Im falben Scheine flimmert
Um mich ein fremdes Land,
Und wie ich ringsher sehe:
Die Flocken waren Eis,
Die Gegend war vom Schnee,
Mein Haar vom Alter weiß.


Le voy llevando de uno en mil engaños,
como si yo sin él tratase dellos,
siendo el mayor testigo de mis daños.


A zdráháte se mlčet v tmavých stínech
a nelze smát se, v hrdle sucho je...
a nelze pátrat’ po jasnějších činech,
jež vrátily by ticho pokoje...


¿Qué diremos del clavel
que nos da el heno?
Mucho hay que digamos de él,
mucho y bueno.


Podruhé matka zasekla,
krví jí ruka zatekla.


Durchbohrt von Russenspeeren, Preußenblei,
Fiel einst Kosciuszko mit dem Schmerzensschrei
Auf bleichem Mund: Finis Poloniae!
Sein hoffend Volk doch rief im herbsten Weh:
Nein! Noch kann Polen nicht verloren sein!
Nein! rief der heut'ge Tag vor langen Jahren,
Nein! jauchzten Polens junge Heldenschaaren,
Aus tausend Feuerröhren sang es: Nein!


Gazdag lett diszben, de boldogtalan!
Nem birta édes terhét tartani;
És a tulteljes virágok alatt
Megtörtek, elszáradtak ágai.


Édes anya, látván hogy ajaka kékül,
Sikoltva szaladt el beteg gyermekétül:
De futósabb lőn a halál sárga lába:
Elfogá s leverte az anyát futtába.


E só então saí das minhas trevas: Abri as minhas mãos como folhagens, Intacta a luz brotava das paisagens, Mas minhas mãos queimaram-se e morria Dia perfeito, inteiro e luminoso, Dia presente como a morte, luz Trespassando os meus olhos de cegueir Cada cor, cada gesto, cada imagem Na exaltação do sol consumiSophia de Mello Breyner Andresen | "Coral", 1950


snad byl blesk to z klínu mračen?
Vidění, jež zniklo v dáli...
za jezdci Valhaly dvéře
s temným třeskem zapadaly...


莫将锦瑟怨年华
柳絮飘零梦谢家
小院回廊镇春昼
何人来为扫庭花


la belleza y la gracia milagrosa
que descubres del alma el bien interno,
la hermosura en donde yo discierno
que está escondida más divina cosa;


V advent pak a též o postě
míň lidí bude se rouhat,
a jenom Lumír na mostě
víc bude mrkvičku strouhat.


Gott schuf zu allererst den Himmel und die Erde.
Bewundre Geist und Hertz diß Werck ist Heiligkeit!
Damit die Finsterniß in Licht verhandelt werde!
Sprach Gott: es werde Licht! gleich war das Licht bereit.
O welche Majestat/ die in den Worten stecken!
Da alles auf der Welt nunmehr hervor gebracht/
Hat Gott die Wunder Hand zum Menschen ausgestrecket/
Und aus der Erden ihn zu Gottes Büd gemacht
Wie herrlich bist du Gott/ wie huldreich/ und wie milde!
Hier ist ein Liebes Meer in einer Vater Brust
Hier ist der Güte Thron. Gott schuf uns sich zum Bilde/
Zum Bilde: Zweymahl steht/ was unsre höchste Lust.


In Gefahren unerschrocken,
Und von Lüsten unberührt;
Die aufs Eitle konnten locken,
Alles sie zum Himmel führt.
Keine Furcht in ihnen,
Auf die Kampfschaubühnen
Sprangen sie mit Freudigkeit,
Hielten mit den Thieren Streit.


Und horch! da hallt es eins vom Turm
Auf Straßburgs Kathedrale.
Ein Glockenklang als läut' es Sturm!
Und husch mit einem male
Vom Turm und in des Münsters Schoß
Ein Sausen und ein Brausen,
Bald sanftes Säuseln, bald Getos,
Bald innen und bald außen.


Co odkázati nemám,
jsa prost všech pokladů,
a tak jen sama sebe
vám dávám k příkladu!“


So wünsch ich ihr ein gute Nacht,
Bei der ich war alleine,
Kein traurig Wort sie zu mir sprach,
Da wir uns sollten scheiden:
»Scheid nicht mit Leid,
Gott weiß die Zeit,
Die Wiederkehr bringt Freuden.«


No lot like this attended on my doom,
Destin'd to live, but live within the tomb.
False zeal! false pride! but let me hide their shame,
Nor blot the parents with a barbarous name.
Back to the world I now may safely go,
And kindly foster every child of woe;
Soft Pity's handmaid still I yet may be,
And every mourner may claim kin with me;
For keen afflictions make the strongest ties,
And fellow-sufferers are the best allies.


وَكُنتُ وَلَيلى كَالغَداةِ وَخَشعِها
تَحومُ عَلى قَربي لَها وَأَحومُ
إِذا غابَ مِنّا واحِدٌ عَن قَرينِهِ
يَكادُ مِنَ الشَوقِ الأَليمِ يَهيمُ
قَضى الدَهرُ بِالتَفريقِ بَيني وَبَينَها
فَلا كانَ دَهرُ إنَّهُ لَمَشومُ


Den Knaben überlief es,
Als habe sie ihn geküßt,
Er sprach: »Ich komme, lieb' Lady,
Und wenn ich sterben müßt.«


Byla to ona. Ovšem nezmládla
postupem doby. Na nevlídný osud
žalobou krutou byla přepadlá
tvář její, ale krásnou byla dosud
tím tklivým půvabem, jenž srdce vzruší
a který smutkem naplňuje duši.


月满长空树满霜
度云低拂近檐床
林中夜半一声磬
卧见高僧入道场


So meinstu/ du seyst dir gebohren/
seyst dir allein zum Zwekk erkohren
warum wir auff der Erde seyn.
Kein Bild wird darum wol gemahlet
daß man es birget in den Schrein
so wird die Arbeit nicht bezahlet.


Es sitzt ein Vogel auf dem Leim,
Er flattert sehr und kann nicht heim.
Ein schwarzer Kater schleicht herzu,
Die Krallen scharf, die Augen gluh.
Am Baum hinauf und immer höher
Kommt er dem armen Vogel näher.


Und so woll'n wir's, alter Freund,
Noch ein Weilchen weitertreiben,
Wenn der Herbst das Laub auch bräunt,
Eingedenk des Sommers bleiben.


Monda isten: nap legyen s szemed lett,
A szerelmi lánggal csillogó szem;
Monda isten: rózsadomb virúljon,
S rózsadomb lett két virágzó arczod;
Monda isten: lágy selyem teremjen,
S terme fürtöd drága szálu selyme;
Monda isten: lenne szűz eperke,
Édes, ízes, teljes és pirosló,
S lőn parányi szácskád az eperke;
Monda végre: tündér kert teremjen,
És te termél csuda báju lányka,
És e kertben fülmilét teremte,
S én levék e kertnek fülmiléje,
Reggel este fönnen énekelvén:
Vajha engem s mindörökre engem
Boldogítna már e nap sugára,
Vajha nékem s mindörökre nékem
Nyilnék üdvösség e rózsadombon,
Enmagamnak kötnék enkaromra
Rabbilincset a selyemhajakból,
S híven, híven őrzeném e kertet,
Semmi más jutalmat nem kivánó:
Csak, hogy benne - én szedhessek epret.


驱除睡思茶瓯外
收拾春光酒盏中
万种穷愁浑不问
世间此乐几人同


Oh, szép hajnalok, boldog esték!
Egymásnak ajkát hogyan lesték,
Egymás beszédén mint hevültek!
A napok, évek jöttek sorra
És pillanatként elrepültek.


绮陌香风袭骑忙
千门红紫斗春长
宁知跨凤吹箫处
犹有忘忧在北堂


Und dein gedacht ich und deiner Tat,
Odysseus, du ränkevoller!
Und meine beiden Zyklopen ließ
Ich saufen toller und toller.


Ché dove gira i casti e vaghi rai
l'erba rinverda, e 'l ciel si fa sereno,
e stansi i pesci con tranquilla pace.


a oči poctivé, už nedovedu
vás vyjmenovat, ve snu vás jen vídám
a věřím, že vás najdu v branách ráje,
a vy že poznáte tam bábu svoji!
Pak jeden z vnuků přes moře se pustil –
štval neklid jej a touha po cizině
a sotva rozhlíd se tam, zlákal k sobě
pět jiných svojich. Jsou prý zdrávi, šťastni,
bůh s nimi! Jiný – vidím toho hocha –


Quando si fu gran pezo riposato,
montò a cavallo ed entrò in camino;
e caminando egli era dimandato:
— Chi, cavalier, t'ha fatto sì meschino? —
Ghion disse: — Egli è perch'io ho acordato
Marsilio col figliuol del re Pipino.
Fatta la pace, mi parti' da lui,
ed in un bosco così concio fui. —


Siklós várában-é ti akartok futni?
Itt akarjátok-é uratokat hadni?
De az ki engemet fog bátran követni,
Neki győzedelmet majd fogok mutatni.”


Ja, überhand nimmt Ungerechtigkeit,
Und Not, Empörung, Haß, Verrat befährden.
Die falschen Christi wollen sich gebärden
Als mit dem Unrecht, nicht dem Recht, im Streit.


No podía ser niño en el pupitre
inhóspito, llamaba a alguien,
me miraba las manos, iba
parpadeantemente emborronando
las letras y los números, hendía
el sustantivo mapa carcelario.
Mañana, me decían. Pero
la deserción del tiempo, aquel estrado
limítrofe del mundo, aquella
disciplinaria división del odio,
me trababan la infancia para nunca.
Cuerpo sin ojos, ¿dónde
estaré mañana, con qué nudos
de sábados en sombra amarrarán
mi sueño, entre qué cuatro
indómitas paredes
irá mi libertad entumeciéndose?
Los cautelosos plátanos, la inmóvil
vendedora de estampas, el guardián
de los jueves, la flora combativa
como emblema, ¿siguen siendo mañana?
Oh injusto ayer entre inocentes
veredictos, fervor
de lo temprano junto al miedo
tardío de vivir, chorro de sed
de las aceñas clandestinas, calle
del Láudano que abría
sus ululantes puertas de prostíbulos
contra el mundo primero.
                    ¿Qué
me querías tú, luna
lluviosa, airada piedra
de la tarde, descoyuntado círculo
del tiempo? ¿Qué me querías,
dime, mísera prefectura
de los libros desérticos, tapial
de coros y de láminas,
vespertinas maderas
de vigilancia y de oración?
No podía ser niño en los escaños
hostiles, entre el terco
desdén de las empalizadas, junto
al silbo imperioso, bajo el látigo
del estupor y de las letanías.
Mañana, me gritaban. Pero
¿dónde estaré mañana, qué será
de mi tiempo, de qué van a servirme
tantos días sin mí? ¿Es necesario
el mundo, soy necesario yo,
me hago falta a mí mismo?
Crédula infancia sola entre respuestas
sin preguntas, déjame ser
equivocadamente el responsable
de mi quieta impaciencia de vivir.


hakkı gereği hatırlatırlanasıl yaşaman gerekt


Du ſchenkſt aus jenem Zauberkelch
Den letzten goldnen Trunk mir ein;
Du biſt aus jener Märchenwelt
Mein allerletzter Abendſchein.


La Parca eres, fatal, para las vidas:
pues lo que hilaron otras has deshecho
y has vuelto las balanzas homicidas.


Dónde estará el pasado que tuvimos
el pasado que tuve entre tus brazos
En la calle resuenan nuestros pasos
pero no estamos: nos desvanecimos
Dónde estarán los besos que nos dimos
la tristeza tan dulce de los fados
tus promesas tus llantos mis enfados
nuestros cuerpos que un día compartimos
Asustados los nuevos ocupantes
de nuestro cuarto en el hotel escuchan
la risa de personas que se duchan
Como los personajes de Pessoa
somos almas sin cuerpo: dos amantes
que penan en las noches de Lisboa.


Ratta per man d'Amor tanto alto vola
Da questo basso e rio mortal soggiorno,
Ch'obblïando ogni umano oltraggio e scorno,
Al vil peso terren l'alma s'invola;


D'alti fuochi Alessandria giù giù da l'Apennino
Illumina la fuga del Cesar ghibellino:
I fuochi de la lega rispondon da Tortona,
E un canto di vittoria ne la pia notte suona:


Der auf den freien Bergen ist gefallen,
Dem toten Waldeskönig gilt der Drang;
Da schleifen sie, wohl dreißig Ellen lang,
Die Rieseneiche durch die dumpfen Hallen.


沧江万顷护朱栏
龙虎千年紫气盘
壑暝香烟藏窈窕
月明笙鹤下高寒


Vrtěl pan brat bujnou hlavou, nechal v jizbě Palka...
Ve plášť Palko zahalil se, v pase samopalka.
Ze stajny si vyved sivka, pohladil mu hřívu –
neosedlán oř s ním letěl mžikem v dálnou nivu.
Leťem jako Tátoš letěl tam po břehu Hronu
a na brodě nožky brodil ve hvězd milionu.
A zas od vln safírových šuhaj bodal oře –
letěli a letěli, až od hor svitlo zoře.
Zlaté zoře! shledlo slzy v očích hochu ranně,
doneslo je v lúčkách svojich na Březenské báně.
Zazořily slunkem báně – dojel šuhaj k bráně.
„Hoj, tak záhy mosty dole!?“ – „„Hleďme toho ptáčka!
Neví, že dnes pod Makovym vzácná polovačka!““ –
Netázal se Palko více, znova bodl oře,
letěl v tuše úzkostlivé ku zelené hoře.
Letěl jako se Kriváně divá boží střela,
letěl jako myšlenka mu pod Makovo spěla.
A slyš! v hloubi tmavé hory veselé ty hlasy.
Ej, to věru švarní chlapci z Brankovy jsou chasy!
Skočil s koně, dal mu vůli, doběhl k nim rychlo:
třicet hrdel bez jednoho ve zpěvu hned ztichlo.
Zmlkly gajdy, jak by Palko byl jim přeťal hučky,
a v těch nohách zdřevěněly čacké pozabučky.
Tomu, v ohni zapomenut, vzejmul se hle! vátral,
a kde kdo byl, v uděšené tváři hochu pátral...


Ich kam vor einen garten, wol geziert
von edlen reben und fruchtbaren beumen,
von guten würzen, blüt und kraut,
von veiel, klee, lilgen, rosen und blume,
als das paradeis lieblich auserkoren;
Darin maniger vogel schön quintiert.
zwelf man gunden den edlen garten pflanzen,
von in wurt er reichlich durchbaut;
sie gunden sein zu aller zeite warten.
über jar dise früchte zeitig woren.
Des stunt der gart in hohem preis.
und war bewaret wol vor allen schanden.
ein iederman der funt sein speis,
von wann er kam, aus allen deutschen landen;
sein frücht holet man auch tegleich
in alle reich
für zimetrör, granat und pomeranzen.
die zwelf pflanzeten on aufher,
je lenger mer,
und teten sich in arbeit nit verseumen.
in dem sach ich kumen ein wildes tier;
das selb verwüst den auserwelten garten;
alda floch iederman darfier;
dardurch verlor der edel gart sein rume.
darnach wuchs in garten distel und doren.


The morrow came, and from her rocky highths,
Precipitant, whole Cambria pours; for strait
In ev'ry ear the novel tale was rife —
Nor wonder, for the Ass, his solemn wont
Relax'd, nor mindful of his late slow pace,
The mountain climbs more wanton than the kid:
Thence with sonorous din from rusty throat,
(The Cambrian Herald simulating,) thrice
Thee, TAFFY, bray'd; thrice told the public joy.
Nor less the Owl; (from that great Aera term'd
) for through her towns,
And utmost limits wand'ring wild that night,
She scratch'd the windows with her ominous beak,
Grating harsh dissonance, and sung in shrieks
The instant fate of Mouse. The lab'ring rocks
Bring forth, and Pembroke's, and Mervinia's sons
In swarms condens'd rush down; and whom the walls
Of Bonium hold, and Maridunum fam'd
For their prophetic bard, MERLIN; and whom
Fruitful Glamorgan feeds, and he that drinks
Of Vaga's stream, with the rough hardy clown
Montgomery manures. — Then TAFFY, 'midst
The crowded ring, his raging prey insults.


Nach léta tam jak v zlato slit
plá z prsou rudých lilijí;
tam dřímá vždy jen mír a klid,
jímž snílka hruď se opíjí,
a co kdy snívá –
pak lká a zpívá
ve proudu zlatých arijí!


وَيَنصرُ اللَهُ مَن لاقاهُ إِنَّ لَهُ
نَصراً يُمَثِّلُ بِالكُفّارِ ما عَنَدوا


禁掖乘欢饮兴浓
笙歌围绕尽芳容
玉人相对赓酬劝
忽奏葵花一宝钟


Když země velký dar svůj vlídně dala lidem,
vše dýchá radostí a pokojem a klidem,
a s čela mizí mrak, jenž usedl tam vážně,
když člověk pomyslil na úrodu a na žně.
Již poslední se vůz a klasem celý zlatý
po návsi otočil a do statku vjel vraty,
a na rtech bujel žert a zveselené hlasy
se nesly vesnicí od zpívající chasy.
A venku ležel žár, v něm s popálenou hlavou
luk stálo stromoví nad dlouhou květnou travou,
že malou pěšinku v ní sotva bylo zříti,
jak tráva ležela, jak přes ni rostlo kvítí.
Tou šlo se ke mlýnu. Jej slyšet bylo zdálí,
jak klape vesele, že nikdy nezahálí,
a jeho klapání a vody šumný příval
na práce velikou a svatou hymnu splýval.
Blíž mlýna nádržka se plná vody leskla,
jak rybník veliká a černého jak ze skla.


Traurig zieht der Jahreszeiten Wechsel
Meinem still umwölkten Blick vorüber.
Ach es folgt der Frühling auf den Winter,
Aber nimmer kehrt der Liebe Frühling wieder!


no tecido da linguagem
estampam-se
palavras e paisagens


三年梅岭色
并作此朝春
留得东风旧
吹来百卉新


Ellas están huyendo de mi guarida oscura.
Todo lo llenas tú, todo lo llenas.
Antes que tú poblaron la soledad que ocupas,
y están acostumbradas más que tú a mi tristeza.
Ahora quiero que digan lo que quiero decirte
para que tú las oigas como quiero que me oigas.
El viento de la angustia aún las suele arrastrar.
Huracanes de sueños aún a veces las tumban.
Escuchas otras voces en mi voz dolorida.
Llanto de viejas bocas, sangre de viejas súplicas.
Ámame, compañera. No me abandones. Sígueme.
Sígueme, compañera, en esa ola de angustia.
Pero se van tiñendo con tu amor mis palabras.
Todo lo ocupas tú, todo lo ocupas.
Voy haciendo de todas un collar infinito
para tus blancas manos, suaves como las uvas.


Tiefe Nacht und lange Schatten,
Ueber Land und über Meer,
Auf Europa's sumpf'gen Matten
Tanzt das Irrlicht hin und her.


Stolz auf seinem schlanken Renner
Ritt der Herzog mitten ein,
Hoher Rat der weisen Männer
Zog gemächlich hinterdrein.


Ja, dein Name, Jesus Christ,
Der ist stark und reich und mild!
Wer den Namen nie vergißt,
Der kennt aller Leiden Schild.
Und ich soll, o liebster Jesu mein,
Die Gesunkne, treulos aller Pflicht,
Dennoch deines Namens Erbin sein:
Gott! du willst den Tod des Sünders nicht!


Nechť zašlapají, zdeptají tě mnozí,
to větším stalo se a byli bozi,
co, prachu červ, chceš v nejistotě, v mdlobě?


Però dentro al mio cor fermo risede
volerla conservar fino a quel giorno
che l'alma torna alla sua prima sede.


Šumění nesmělých kroků, když láska jde dušemi v snění
a vzbouzí uvítání krve illusí úsměvu žádostivého.


Né più però né manco si contese
l'albergo e l'accoglienza a questo e a quello,
perché non men Tanacro era cortese,
né meno era gentil di suo fratello.
L'anno medesmo di lontan paese
con la moglie un baron venne al castello,
a maraviglia egli gagliardo, et ella,
quanto si possa dir, leggiadra e bella;


Zapomeň! a hlavu chorou
neklaď do rosy!
Což tě moje oči o to
vroucně neprosí?


Die keusche Lilie
hub so hingegen an;
So wahr ich vor dir steh',
herzliebster Hortulan,
wie Mancher mich beweget,
der so der Gärten pfleget,
doch kanst für Allen du
mich ziehen zu dir zu.


Sì ch'io allora il fior tutto sfogliai,
E la semenza ch'i' avea portata,
Quand' ebbi arato, sì·lla seminai.


仙游舍人声建中
正论久矣排群雄
令子贤孙俱有耀
皇天两耳元非聋


Shluk slyšel venku, pokřik a zvuk ran
Kristus Pán.
Strážník ven zvědavě se chýlí:
„Někoho, mně se zdá, zavraždili.
Vlk nemá dobře, je-li vrahem ovec.
Já jsem však Tolstojovec.
Noc blíží se... já nesmím býti líný.
Jdu do dědiny!“


O der Menschenkenner! er stellt sich kindisch mit Kindern;
Aber der Baum und das Kind suchet, was über ihm ist.


Zákony, lidi nám kázali,
nesmíte svými ó nikdy již být,
byli jsme svoji přec – v okamžik –
zločinem byla láska má –
jásotem Tvůj byl vzlyk!


Sie sind dahin mit einem mal
Und hängen welk hernieder,
Es weckt kein milder Sonnenstrahl
Die Frostgetroffnen wieder.


Vždyť sám to víš, jak’s ty kdys honil,
kdož panský měli zvyk a šat,
a teď když sám jsi velkým pánem,
má vtip snad tebe vynechat?


Aber der Dichter, der großen Kinder
Eigensinnigstes, wunderlichstes,
Am Meeresstrand
Sitzt er und hält in träumender Hand
Die bunte Muschel und horcht mit Sinnen
Dem Brausen drinnen.
Dann versucht er, im kleinen Rund
Auszuschöpfen den Meeresgrund,
Indes mit Hohngelächter die andern
Vorüberwandern:
Seht den Toren,
In sein vergebliches Spiel verloren!


醉玉颓来欲化仙
一洼和气蔼芳妍
终宵自向华胥去
吏部何曾瓮下眠


Gesellt euch! stillt mit angeerbtem Triebe
Den Durst nach Küssen und nach Wein.
Es eifert schon der Weingott mit der Liebe,
Den besten Rausch uns zu verleihn.


deixado na estrada pelos caçadores


Haltet, Freunde, eine kurze Weile
Auf des Festes hellen Silberwogen,
Daß noch einmal zu erscheinen eile
Euch der Freund, der unlang fortgezogen,
Als der junge Lenz im Lande war,
Fort zu der Gewesnen stiller Schar.


Ősz, ősi isten, gazdag és unott,
Kinek halovány ujjai közül
Aranypénz hull, s aranyaid unod,
És bú sárgáll halk mosolyod mögül,
És fonnyadt ajkad hűvös dalt fütyül,
Köszönt ma csendes, koldus rokonod,
Ki sütkérezve a bágyadt napon,
Halk, arany szekered útjába ül,
És hulló aranypénzednek örül.


Daß alles hier so lieblich grünet,
Daß alles uns zur Anmuth dienet,
Davor muß ich, Herr! dir allein,
In froher Demuth, danckbar seyn.
Daß du mir alles wollen gönnen,
Zumahlen des Verstandes Kraft,
Daß ich es zierlich ordnen können,
Und so viel Witz und Wissenschaft,
Es so gefällig einzurichten,
Davor erfordern meine Pflichten,
In froher Ehrfurcht, dir allein
Zu Ehren, froh und fromm zu seyn.


Allein ich bin, mein Jesus, sehr beschwert:
Der Vorrath ist durch Reisen aufgezehrt.
In diser Pest ist nichts vor mich verhanden,
Und ist di zeit, das ich bei Rom sol landen.«


Zda bychom si někdy výskli tak,
když „ku tanci!“ hudbě kynem,
zda bychom se štěstím chvěli tak,
když děvu si k prsoum vinem?


Não posso adiar este braço
que é uma arma de dois gumes amor e ódio


»Wie bang hat dich mein Lied beweint,
Ach! unser Trost, der Menschenfreund,
Sieht keinen Tröster, steht verlassen,
Der blutet, der sein Volk geheilt,
Der Todte weckte, muß erblassen!«
So hat mein banges Lied geweint.


Živá jest medvěd lenota;
Půl svého prospí života:
Lenivce hůl pak často straší,
A kožich jemu Pán vypráší.
Vy buďte vždy pracovití,
A ostanete bez bití.


翠竹是真如
目前须荐取
恁么做禅和
被人鞔似鼓


Maria, süßer Gnadenfluß,
Du Trösterin im Leiden,
Halt auf des Urteils strengen Schluß
Und was so scharf tut schneiden.
Vermeng die Flamm mit deiner Gunst
Und lindere die Schmerzen,
Lösch aus das Feur, kühl ab die Brunst
Und still die Angst im Herzen.


Jedeme, jedem,
vlnami, ledem,
za sebou vedem
hladové supy,
vlky a kance,
na mrtvol kupy
v divoké tance.


O sichres Paradies! Wie seelig lebt ein Mann,
Der in gelehrter Ruh die Welt verlachen kan
Und, wenn ihn Wuntsch und Weg vom Pöbel unterscheidet,
Die Augen der Vernunft an deiner Unschuld weidet.
Er nimmt bey Unmuth, Gram, Verfolgung und Gefahr
Mit Ehrfurcht, Nuz und Lust der Väter Beyspiel wahr,
Und kein Erkäntnüßbaum ist ihm hier mehr verbothen;
Er kostet und gesteht, daß Juppiters Confect
Und Ganymedens Trunck bey weitem nicht so schmeckt
Als so ein stumm Gespräch im Reiche weiser Todten.


Nun heben an zu klagen die Hügel, That und Feld,
Es bringt viel Mißbehagen des rauhen Windes Kält',
Es fallen falbe Blätter
Und schweben in der Luft;
Denn Schnee und Winterwetter
Der Nordenstürmer ruft.


闻似磻溪隐姓名
阿鬟仍是许飞琼
凉风昨夜惊新雁
想见吹箫又月明


وقفت على ما جاءني من كتابكم
وكان لآلام القلوب مداويا
وهيج لي شوقا وما كان كامنا
وأذكرني عهدا وما كنت ناسيا


“Látom én, hogy nem tudsz, Annyok, e’ dolgokhoz;
fel nem ér kis eszed illy magasságokhoz:
de nem is tartozik gyenge asszonyokhoz,
hogy sokat értsenek poéta titkokhoz.


دهْرُنا أضحى ضنيناً
باللقا حتى ضَنينا
يا ليالي الوصلِ عودي
واجْمعينا أَجْمَعينا


Die ursach/ mein kindt, ist allein
Gottes Lieb/ wie die Schrifft vermeidt/
Also hat Gott geliebt die Welt/
Daß er sein'n einign liebsten Sohn
Gab/ und zu uns vom Himmels Thron/
Herab ließ kommen hie auf Erden/
Auff das wir nicht verlohren werden/
Wer gläubt der wird gerichtet nicht/
Der nicht gläubet ist schon gericht.
Kein ander ursach liebes kindt/
Alß die Göttliche lieb man findt/
Allein auß lauter lieb umb sonst
Mittheilt er uns sein gnad und gunst/
Zu dem End/ und darumb allein
Das wir sein Kinder sollen seyn/
Ihm dienen in Gottseligkeit
Vnd Heiligkeit zu jederzeit.
Wir gingen irrend wie die Schaf/
Vnd hatten verdient ewig straff/
Weil wir muhtwillig durch den fall
Von ihm wahrn abgewichen all/
Er hat uns aber auffgericht/
Strafft uns nach unsern Sünden nicht/
Nimmt Christum an für einen bürgen
Vnd lest denselben für uns würgen/
Durch ihn sind wir nun frey gemacht/
Zum leben wiederumb gebracht/
Der gibt für uns sein Leib und Leben/
Auff das wir uns ihm wieder geben
Mit leib und leben gleicher massen/
In allem unserm thun und lassen;
Er hat zu seinem Lob und Ruhm
Uns ihm gemacht zum Eigenthum/
Will nicht das jemand werd verlohrn/
Dann darumb ist er Mensch gebohrn/
Vnd hat ein Menschen Kindt seyn wollen/
Auff das wir durch ihn werden sollen
Kinder Gottes/ from/ rein und pur/
Theilhafftig Göttlicher Natur ,
In allem gleich wie er gesinnt/
Daß ist die End ursach mein kindt/
Darumb er sich auß lauter gnad
Für uns dahin gegeben hat/
Macht uns durch sein barmhertzigkeit/
Zu allem guten werck bereit/
Das wir ihn damit sollen preisen
Gottseligkeit dadurch beweisen/
Dann sein Gebürt/ Todt/ Aufferstehn/
Auffart und was sonst ist geschehn/
Das alles soll uns dazu dienen/
Dazu ist Gottes gnad erschienen
Vnd unsers Heilands freundligkeit/
Das Er ihm selbst ein Volck bereit/
Das fleißig wehr zu guten Werckn/
Diese Wort mein kindt wolstu merckn/
Dich der Welt lieb und lust entschlagen/
Christi leben aus lieb nachjagen;
Weil du zu guten Wercken bist
Von Gott geschaffn in Iesu Christ ,
Paulus zu den Ephesern spricht/
Nach seiner Lehr dich fleißig richt/
Laß im stand guter Werck dich finden
Vnd hüte dich für allen Sünden/
Von tag zu tag/ je mehr und mehr/
Durch wahre Buß zu Gott dich kehr/
Vnd dancke seiner grossen gnad/
Die er uns alln erzeiget hat/


Ich hab' zum letztenmal gelacht,
Zur Mumie hast du mich gemacht.


E perché gloria in ogni parte aggiunge,
vidi, oltra un rivo, il gran cartaginese,
la cui memoria ancor Italia punge:


Here ceas'd the GODDESS; and HER ardent Wings,
Dipt in the Colours of the heavenly Bow,
Stood waving Radiance round, for sudden Flight
Prepar'd, when thus, impatient, burst my Prayer.
"Oh forming Light of Life! Oh better Sun!
" Sun of Mankind! by whom the cloudy
"Sublim'd, not envies  Skies,
" That, unstain'd Ether all, diffusive smile:
"
"  THY WORK  " Strait with HER Hand,
Celestial red, SHE touch'd my darken'd Eyes.
As at the Touch of Day the Shades dissolve,
So quick, methought, the misty Circle clear'd,
That dims the Dawn of Being here below:
The Future shone disclos'd, and, in long View,
Bright rising Aeras instant rush'd to Light.


Látom, minden hiába volt,
Köröttem minden néma, holt.


Ella a Majencio rompe y avasalla
Muchos, tras El, resucitar fue visto:
así la cruz los muertos resucita


Takto chodem volným po stezkách kráčeli pěkných,
jež zelenin různých roztínaly záhony šíré,
kol řady úlů pak pestrých, z nichž vzlétala mračna
pilných včel bzučivá, z úpravné zelnice vyšli,
dál po stráni dolů v husté se ubírali trávě,
z níž davy pampelišek již lehké vznášely koule,
bílé, prosvitavé, vzdušného to pýru obláčky,
z nichž semotam vánkem hvězdičky ulétaly jemné;
leč květy hojné též zelení trav zářily pestře.
A stromoví košaté stín hustý spřádalo vůkol;
špačků budky šedé lupením prohlédaly leckde.


Die Schwalbe kam geflogen;
Kaum hatt' ich sie gesehn,
So ist sie weggezogen
In rauher Lüfte Weh'n.


بئس الحبيب اخو التلون غادر
ابدى الجفا وعلى المحب تغرضا
ينساب كالحرباء ان اغضبته
نقض العهود وخان ايام الرضا
ولبئس من ان لم توافق قصده
يجري على زور ويذكر ما مضى
مات الكرام وقد مضت ايامهم
اواه لو عادوا وداجيهم اضا
والآن نحن بأمة لو عورضت
اغراضهم بهتانهم ملاء الفضا


Weißt du, Liebling, das Geheimniß?
Dieſe Nacht in einer Sänfte
Tragen meine Sarazenen
Sacht mich an den Strand des Meers.


Ich beschwöre dich, o Norne, Vertilgerin,
Bey dem Haingesange, vor dem in Winfeld die Adler sanken!
Bey dem liedergeführten Brautlenzreihn: O sende mir herauf
Einen der Barden Teutoniens, einen Herminoon!


تُكَلِّمُني بِالأَرمَنِيَّةِ جارَتي
أَيا جارَتي ما الأَرمَنِيَّةُ مِن طَبعي
وَيا جارَتي لَم آتِ بَيتِكِ رَغبَةً
وَلا أَنتَ مَن يُرجى لِضَرٍّ وَلا نَفعِ
دَعاني إِلَيكِ اللَيلُ وَالأَينُ وَالسُرى
فَصادَفتُ أَمراً ضاقَ عَن بَعضِهِ وُسعي
كَلامُكِ وَالدولابُ وَالطَبلُ وَالرَحى
فَلَم أَدرِ ما أَشكوهُ مِن ذَلِكَ الجَمعِ
كَلامُكِ فيهِ وَحدَهُ لي كِفايَةٌ
كَأَنَّ صُخوراً مِنهُ تُقذَفُ في سَمعي
لَكِ اللَهُ ما لاقَيتِ ياعَرَبِيَّتي
وَماذا الَّذي عُوِّضتِ بِالبانِ وَالجِزعِ
سَأَدعو عَلى الجُردِ الجِيادِ لِأَنَّها
سَرَت فَأَتَت بي وادِياً غَيرَ ذي زَرعِ


Szerető uraim, csatát ha nem találunk,
Mégis az Kakatra hajnalban rohanjunk,
Amit ott kaphatunk, azzal elinduljunk,
Kivel vitézök köszt tisztességöt vallyunk.”


Vstříc tobě jásáme, života zdroji, my ptáci,
svou písní nejkrašší, v které se ztrácí
i úzkost, i bázeň a jediný motiv jen svítí
a stále se vrací:
Ó, blaho lásky a žití!
Vlij v peruť nám sílu, ať vzlétáme k tobě vždy blíže,
nech kvést a zráti vše kolem,
ať země, kam padáme po letu, zem, jež nás víže,
je jediným bohatým stolem,
kde všecko se sytí a tísní,
ať celý jak vesmír, tvou prohřát jásavou bělí,
je jedinou písní!


A wicked elfin roved this land around,
Whose joys proceeded from the griefs he found;
his name: — his fascinating eye
From the light bosom drew the sudden sigh;
Unsocial he, but with malignant mind,
He dwelt with man, that he might curse mankind;
Like the first foe, he sought th' abode of Joy,
Grieved to behold, but eager to destroy;
Round blooming beauty, like the wasp, he flew,
Soil'd the fresh sweet, and changed the rosy hue;
The wise, the good, with anxious heart he saw,
And here a failing found, and there a flaw;
Discord in families 't was his to move,
Distrust in friendship, jealousy in love;
He told the poor, what joys the great possess'd,
The great — what calm content the cottage bless'd;
To part the learned and the rich he tried,
Till their slow friendship perish'd in their pride.
Such was the fiend, and so secure of prey,
That only Misery pass'd unstung away.


Traurig sinnend blickt Johannes
In die dunkle Ferne nieder,
Und es flattern seine Locken
Windgeschaukelt hin und wider;


Et bercée aux sanglots, elle songe, et parfois
Brûle d'un regard lourd, où couvent des luxures,
L'âme vierge du lys qui se meurt dans ses doigts.


دُميَةٌ حَسناءُ تُغري النَظَرا
أَم مَلاكٌ طاهِرٌ فَوقَ الثَرى
طِفلَةٌ ساذَجَةٌ أَطهَرُ مِن
زَهرَةِ الرَوض وَأَنقى جَوهَرا
شَرُفَت أَصلا وَطابَت عُنصُراً
وَاِرتَقَت نَفسا وَراقَت مَنظَرا
حَمَلَت قَلباً أَبى أَن يَحمِلَ
الحِقدَ أَو يَكتُمَ نَفَساً كَدَرا
تَجهَلُ الشَر وَلا تُحسِنُ أَن
تَخدَعَ الغَير وَلا أَن تَغدِرا
لا تُبالي بِبَناتِ الدَهرِ إِن
أَقبَلَ الدَهرُ بِها أَو أَدبَرا
وَعظُمُ الكَونُ لَدَينا جُرمُهُ
وَتَراهُ عِندَها قَد صَغُرا
إِنَّما الدُنيا لَدَيها كُلُّها
أَبَواها وَهُما كُلُّ الوَرى
جُؤذَرٌ لَكِنَّها آنِسَةٌ
لَم يَرُعها ما يَروعُ الجُؤذَرا
سَرَقَ التُفّاحُ مِن وَجنَتِها
وَاِستَعارَ الظَبيُ مِنها الحَوَرا
ذاتُ شِعرٍ ذَهَبِيٍّ لَونُهُ
قَد حَكى نورَ الضُحى مُنتَشِرا
وَعُيونٍ بِالنُهى عابِثَةٍ
جَذَبَ الغُنجُ إِلَيها الخَفَرا
شُغِفَت بِالبَدرِ حُبّاً فَهيَ لا
تَعرِفُ الغَمضَ إِلى أَن يُسفَرا
وَقَفَت تَرقُبُهُ في لَيلَةٍ
مِثلِ حَظِّ الأُدَباءِ الشُعَرا
تَكتُمُ الظَلماءُ مِن لَألائِها
أَيُّ بَدرٍ في الظَلامِ أَستَرا
أَرسَلَت نَحوَ الدَراري لَفتَةً
أَذكَرَت تِلكَ الدَراري القَمَرا
وَإِذا بِالبَدرِ قَد مَزَّقَ عَن
وَجهِهِ بُرقَعَهُ ثُمَّ اِنبَرى
فَأَضاءَ الجَو وَالأَرضَ مَعاً
نورُهُ الفِضِّيُّ لَمّا ظَهَرا
فَرَنَت عَن فاتِر وَاِبتَسَمَت
عَن نَظيمٍ قَد أَكَنَّ الدُرارا
ثُمَّ قالَت يا حَبيبي مَرحَباً
لا رَآكَ الطَرفُ إِلّا نَيِّرا
قِف قَليلاً أَو كَثيراً فَعَسى
نورُكَ الباهِرُ يَجلو البَصَرا
إِن تَغِب فَالصُبحُ عِندِيَ كَالدُجى
وَالدُجى إِن جِئتَ بِالصُبحِ اِزدَرى
لَم تُحِبَّ السَيرَ لَيلاً فَإِذا
ذَرَّ قَرنُ الشَمسِ عانَقتَ الكَرى
أَتَخافُ الشَمسَ أَم أَنتَ كَذا
تَعشَقُ اللَيل وَتَهوى السَهَرا
ثُمَّ ناجَت نَفسَها قائِلَةً
أَتُرى أَبلُغُ مِنهُ وَطَرا
لَيتَ لي أَجنِحَةً بَل لَيتَني
نَجمَةً أَتبَعُهُ أَنّى سَرى
وَهُمَ البَعضُ فَقالوا دِرهَمٌ
ما أَرى الدِرهَمَ إِلّا حَجَرا
وَلَقَد أَضحَكَني زَعمُهُمُ
أَنَّهُ يُشبِهُ في الحَجمِ الثَرى
زَعَموا ما زَعَموا لَكِنَّما
هُوَ عِندي لُعبَةٌ لا تُشتَرى


Quindi disse Criseida: — Quale affare
or qui ti mena? Hai tu altre novelle? —
Alla qual Pandar sanza dimorare
disse: — Donna, per te l'ho buone e belle,
ma non tai per altrui, come mostrare
ti potran queste scritte tapinelle
di colui che per te mi par vedere
morir, sì poco te n'è in calere.


Rozbíhá se do široka
řada lánů.
Komu patří, milí bratři?
Témuž pánu.


A již svůj domov zřel... Hle, usmívat se učil,
by matku neranil, ni sestru nezlekal,
a tónem přátelským se mluviť marně mučil,
když těšil obě dvě, – sám věděl to, že lhal.


L'ingrata sinagoga ha voto l'arco
A Simon mago e Beatrice dorme,
Babilon regna a lei grata e conforme
E Lazzaro in exilio e Job e Marco,


Also ich, wenn warmer Strahl der Gottheit
Mächtiger, lebendiger sich reget
Mir im Herzen, daß das Herz erquickt wird
Und mit ungewohnter Flamm' emporschlägt.


Solang man nüchtern ist,
Gefällt das Schlechte;
Wie man getrunken hat,
Weiß man das Rechte;
Nur ist das Übermaß
Auch gleich zuhanden;
Hafis, o lehre mich,
Wie du's verstanden!


Písní, jež tak z dávna pěje,
ozvěnu-li dají děje?


The thought like lightning struck his heart,
He clasp'd her to his breast;
We are but one, delightful maid,
So keep thy mind at rest.


Utopte ji, upalte ji,
Kantorovic Stasu,
Než okouzlí, očaruje
Všecku naši chasu.


Nein, dein Haar ist mehr, ist mehr,
Dein Haar ist wie ein Strom der goldenen Maienluft
Geschwängert von den Küssen junger Liebe.
Will meine Augen mit deinem Haar verbinden,
Will erblinden, in seinem Gold erblinden.


Publicado no livro Obras Póstumas (1868*) Poema integrante da série Contradições Poética
In: GRANDES poetas românticos do Brasi Pre e notas biog Antônio Soares Amor Intro Frederico José da Silva Ramo São Paulo: LEP, 195 2, 6


Passo a passo, perco o passo
    Pra ver se passo, em algum lugar
    Sopra o vento, bem mais lento
    Sinto o vento, a me beijar


Und drinnen kniet ein stilles Kind,
Das scheint den Grund zu jäten,
Nun pflückt sie eine Lilie lind
Und wandelt längs den Beeten.


Vor fünf Jahren schlief ich auch
Hier im Brunnen, wundersam,
Bis sie mich zu holen kam
Nach dem hergebrachten Brauch.


„És én” folytatá most tüzzel, kifakadtan
„E csalárd beszédre kézvonásim adtam!
Titkos helyet tűztem a találkozásra...
Lesz mit magyarázni egyre avagy másra.


Ein jeder Mensch hat etwas, das er liebt,
Das einen Glantz der Schönheit von sich gibt;
Der suchet Gelt und trauet sich den Wellen,
Der gräbet fast biß an den Schlund der Höllen;
Viel machen sich durch Kriegesthat bekant
Und stehn getrost für Gott und für ihr Land:
Der dencket hoch und strebet gantz nach Ehren,
Und jener läßt die Liebe sich bethören.


si visteis a Catón con más narices
colgado de un figón en la espetera,
visteis, Cintia, la efigie verdadera
de mi cara, colores y matices.


Am Heidberg geht ein leises Singen,
Ein leises Singen her und hin,
Da sitzt und wiegt die goldne Wiege
Die tote Zwergenkönigin.


وبنا لها وما ولدتهـ
ـن إناثاً طوراً وطوراً ذكورا


A rána třeskla. Prostřelen
byl pouze obraz na podstavci.
Výkřiky zděšení – a ticho. Umíral jen den
před mořem ohromným, a plavci
zpívali na odchodu do světa své písně loučení,
ó plavci neutěšení a ztracení!


Všel poutník v město starobylé,
běda mu,
všel poutník v město starobylé,
běda mu,
tu před paláci kvetly sny
a rudé růže nad trny,
běda mu, běda mu, běda.


Cuando no sabía
aún que yo vivía en unas manos,
ellas pasaban sobre mi rostro y mi corazón.
Yo sentía que la noche era dulce
como una leche silenciosa. Y grande.
Mucho más grande que mi vida.
               Madre:
era tus manos y la noche juntas.
Por eso aquella oscuridad me amaba.
No lo recuerdo pero está conmigo.
Donde yo existo más, en lo olvidado,
están las manos y la noche.
              A veces,
cuando mi cabeza cuelga sobre la tierra
y ya no puedo más y está vacío
el mundo, alguna vez, sube el olvido
aún al corazón.
        Y me arrodillo
a respirar sobre tus manos.
              Bajo
y tú escondes mi rostro; y soy pequeño;
y tus manos son grandes; y la noche
viene otra vez, viene otra vez.
                Descanso
de ser hombre, descanso de ser hombre.


Denn ein leises, schrilles Klingen
Zirkelt um den Rand,
Tönt, als wenn der Becher springen
Wollte in der Hand.


Rimbombe en trueno, relampague en luces
tu nombre y fama en glodios histriados;
y en los más remontados,
del Meotis acuario a la Palura,
archiconflonfo en la región más pura.
A tu ingenio servicien Hecatombes,
y canten estrambombes
bajos Catulo sarcófago falsetes
y calce Polipodio tafiletes;
rinda su estimación a tu persona,
pues tu talle la abona,
la bella Caligurna,
y venga taciturna,
que envidia tu saber, la Tarasaña
protocolo galán blandir la caña;
sacripantes aromas te coturnen
y nácares, al sol tintos, te eburnen,
llantos del alba en verdes episedios,
y no ponga remedios;
rindan su valentía
a tu hinchada energía
diatribes de plata en los Patuecas,
pues ya en su nombre truecas,
no escatibando Cilibón canoro,
metas de plata en retintines de oro.


Man such ihm Ehr und Gutt mit Blutte zu erwerben/
Wir können doch nicht mehr denn eines Todes sterben.


Však mne pálí zřítelnice
slzami – pro marné žití,
nejvíc však pro verše ony,
prasklé struny, puklé zvony,
jichž jsem více nedopsal.


Enxuga-lhe, Maria, o amargo pranto,
Com os lenços brancos do teu amor
Tão santo;
E que toda a aflição
Do seu magoado coração
Mergulhe no esplendor
Do teu sublime espírito divino,
Para que ele possa imaginar,
Sem blasfemar,
Que o mais belo destino de um menino,
Com uma Estrela ao norte, está na morte.


As-tu vu, soulevant ta fraîche persienne,
Un jeune et fier radjah d'Aoud ou du Népâl,
A travers la Djemma poussant son noir cheval,
Forcer sous les manguiers quelque cerf hors d'haleine
L'amour est-il entré dans ton cœur virginal ?


Or né canta né ode: abita presso
il brusìo d'una fonte e d'un cipresso.


Er segne deine seele, an diesem süssen tag, etc.


Drumb, o betrübte Seelen,
Schawt aus den Trawer-Hölen
Auff seines Trostes Liecht,
Dem, der euch hat gequählet
Vnd wund geschlagen, fählet
Es auch an Hülffe nicht.


Süßer Jesus, kehre wieder,
Sehnend irrt nach dir mein Blick;
Meine Seufzer, meine Lieder
Rufen: Liebster! kehre wieder,
Süßes Gut! komm' bald zurück.


El mariquita organiza
los bucles de su cabeza.
Por los patios gritan loros,
surtidores y planetas.
El mariquita se adorna
con un jazmín sinvergüenza.
La tarde se pone extraña
de peines y enredaderas.
El escándalo temblaba
rayado como una cebra.
¡Los mariquitas del Sur,
cantan en las azoteas!


Ma el senno suo, che mai non hebbe pare,
vedendo che 'l pensier mio era fermo
de non volerla in eterno lasciare,


E a tarde vem descendo, amorosa, amorosa,
Como se fosse uma asa enorme e silenciosa,
Para tudo abranger, desde os campos ao mar,


Tak vířím stoletími: svou hořkou moudrost snáším,
prach mrtvých lebek luštím, snu hvězd se dotazuji,
své srdce pojídám a echa Příští plaším,
když umdlen jsem svou touhu vínem podpaluji.


»Sohn, mein Genius
Harret und sinnt!


Or sei là, ve' già viva arse il tuo zelo;
E cangi con l'eterno il fragil bene:
Già le nubi, e le piogge rasserene,
Nova ministra di Giunon nel cielo.


Však když v něm přejde
krise ta děsná
a vstane silen
v své hrozné výši,
tu chytí ty kelímky, láhve a břečky
a felčary chytí za tenké nožky
a hodí jak s míčem veselý chlapec
tu celou drůbež
kam’s na bok skály
a kráčí dále
za obřím cílem...


Hogy nálunk annyi régi bánat él:
Köztünk lakozni medred habja fél?


Jak teskno stromu košatému kdysi,
jenž na slunci snil svého štěstí sen
a každým květem hlásal optimismus
a každým listem chválil nový den,


La fina seda se rompe;  la muerte que allí venía:
—Vamos, el enamorado,  que la hora ya está cumplida.


Na kola voda smutně žlabem šumí,
kde mlýnec stával. – Stěny ohořelé
ponuré sobě vypravují dumy
a pak se diví: kdo tak dlouho mele?...
Na kola voda smutně žlabem šumí.


Sie nisten einzeln, paar- und gruppen-
Weise in Hallen und Schuppen.


二十年前同史馆
北京邂逅更情亲
伤心此日贤关外
相向西风哭故人


Každým rokem příroda
v rubáš život pudí;
než tu Vesna k novému
žití zas ji budí.


Špatnost-li obstát chce, železnou bude její hruď,
ctnost však nad špatnost pevnější mnohem ještě buď,
nebo v šepotu nalezne přívržence všady,
špatnost však ve křiku odvážném. Chceš být na půl pouze
spravedliv, aneb žíti chceš zjevně bez vší vady?
Obstojíš před lidem, pakli jsi první zvolil sobě;
dost že ti špatnosti zbylo ku obraně,
báti se budou tebe,
dosti půdy uprostřed lidí tobě zbude,
abys čelil jim, v špatnosti spíše druha najdeš,
který tobě po boku o tvé právo chudé
vejde v zápasy, ježto tak bránit přišel též
vlastní hanbu a lež.


1
Любил я нежные словИскал таинственных соцветиИ, прозревающий едва,
Еще шумел, как в играх детНо, выходя под утро в луг,
Твердя невнятные напевы,
Я знал Тебя, мой вечный друг,
Тебя, Хранительница-ДевЯ знал, задумчивый поэт,
Что ни один не ведал гений
Такой свободы, как обет
Моих невольничьих Служени2
Безмолвный призрак в терему,
Я — черный раб проклятой кровЯ соблюдаю полутьму
В Ее нетронутом альковЯ стерегу Ее ключи
И с Ней присутствую, незримыКогда скрещаются мечи
За красоту НедостижимоМой голос глух, мой волос сеЧерты до ужаса недвижнСо мной всю жизнь — один Завет:
Завет служенья Непостижно18 октября 1902


Por que andas pelos cardos,
E enfrentas chuvas de dardos?


Und willst du mich ziehen? –
Bin zierlich und fein; –
So lieblich mein Blühen,
Mein Duften so rein.


Jasný Seraf v doutnající
Jiskru vane perutím,
Svatým jinochových lící
Oheň plane nadchnutím.


高山不动白云深
一炷香凝弄水沉
欲去复留谁会意
黄鹂枝上啭新音


Consiglio vo che tosto e non dottando
de mi' amar e de mia fe, fidanza
prendiate, como sia vostro comando.


Der Pfaff hat recht, wenn der Winter droht:
Arbeit, Alte, die wärmt die Glieder!
Wir haben kein Holz, wir haben kein Brot . . .
ihr himmlischen Flocken nur tanzt hernieder.
Sollt ihr die Helfer der Armen sein? –
Fege, du, fege die Straße rein!


Máť život právo nejpřednější,
jeť krása žití výkvětem.
A život v květu! Víc mně jmenuj,
a jsi mé písně předmětem.


O žale, dýkou zbrojený,
nevraždi vzešlý sotva květ;
červánek kmit’ se toužený,
a již se tmou zas halí svět!
O naděje, ty plachokřídlé ptáče –
tu srdce jmeš, a zrozena jsi z pláče!


Hier liegt nun, rings umflossen
Vom Elb- und Eiderfluß,
Ein Freiland, wohl verschlossen,
Dem Kaiser zum Verdruß,
Der's längst dem Kronenträger
Von Dänemark verlieh'n,
Doch, wie den Leu dem Jäger:
Fang ihn, so hast du ihn!


A znovu zas pad’ nový ráz a zas
to sjelo, hřmělo na to srdce lidské,
tak stužily je s žitím ve zápas
ty obrovité paže kyklopické.


Glück zu dem Könige! Glück zu!
Glück zu dem thewren Helden,
Des Preussen Landes höchsten Ruh
Als eine Zeit kan melden!
Er weiß zu treffen auff das Ziel,
Ihm sol man Ehre geben,
Er hat der Gnad' und Hoheit viel
Und auch das Glück daneben.


Tèrèsah, Carola, Amalia,
l'altre insigni letterate,
che oggi infiammano l'Italia,
si presentano infiammate
come tante forsennate:
un prurito inopportuno
tutte sentono dell'Uno,
l'Uno — ohimè — tutto esaurito.


يانوران شيئت النور
ويمسي القلب معمور
والصدر مشروح مسرور
دومي على طاعة الله
وصلى الفرض كامل
واتركي كل شاغل
من كل عالي وسافل
من كل ما يسخط الله
واتركي للمقالات فإنها كلها آفات
وموجبه للندامات إلا لمن يذكر الله
ولا تشوفين للناس
فالأنس بالناس إفلاس
واذكرى حال الأرماس
وحين نرجع إلى الله
ولازمى الذكر سرمد
من غير عد ولاحد
ينفعك في حين تلحد
وليس يبقى سوى الله
واهلك ومالك يولون
وفوقك الطين يحثون
وأموالك الكل يحوون
فاطلب خلاصك من الله
بالزهد في ذي الدنيه
وكل خصله عليه
باخلاص في ذي الدنيه
وكل خصله عليه
باخلاص مع صدق نيه
في كل خصله عليه
ولازمي للعباده واتركي كل عاده
وارفضي للوساده في وقت ماينزل الله
قومي اطلبي ماتريدين
من أمر دنياك والدين
يعطيك في الساع والحين
ذا صدق تحقيق والله
فنسأل الله يرحم
ويذهب الهم والغم
ويغفر أوزارنا الجم
ياغافر الذنب ياالله
ياالله بتوبه صحيحه
من كل خصله قبيحه
وكل موجب فضيحه
في يوم نحشر إلى الله
يا الله بحسن الختام
عند نزول الحمام
ننزل بدار السلام
جنات فيها رضا الله
وأهلنا والمحبين
وأهل المودات في الدين
من غير حصر وتعيين
فضل ومن من الله
ثم الصلاة على أحمد
طه النبي الممجد
ما ناح قرى وغرد
وما ذكر ذاكر الله


Ihr Edleren, ach es bewächst
Eure Maale schon ernstes Moos!
O wie war glücklich ich, als ich noch mit euch
Sähe sich röthen den Tag, schimmern die Nacht.


„Ti, büszke hún ágak ifju nemes vére!
Tanítalak immár a magam kezére:
Hadd mondják az apák: »mi csak egy országot,
Birják ezek, íme, az egész világot!«”


临风把酒此何时
白首登临亦暮迟
一片湖光寒日里
品题都是北来诗


Es traf mein Ohr ein Machtposaunenton,
Ich sprang zu dem, was meine Sinne hörten:
Es war, als wenn wo Saurushirsche röhrten,
Es war so seltsamgroßer Grollerton –
Da stand Er! stand ein Mann auf höchster Spitze!
Da blies Er, mächtig, mächtig wie voll Zorn
Vom lichtgehüllten Wolkendonnersitze, –
Mein Hirn war ob des Wunders ganz verworrn –
Ich lag mit offnem Munde
Am tiefen, tiefen Grunde –
Der Ton noch dicker quoll und schwoll und schwoll:
Mein Grund fing langsam an zu wanken,
Der Wolkenmensch dort oben blies wie toll,
Ein Zittern hob des Berges Flanken
Und schwarze Wolken krallten sich hochoben fest
Und Sturm begann am Fels zu wühlen,
Als wollte er den Mann
Von seiner Riesenkanzel spülen,
Und alles Licht ward jäh vom Dunkel fortgepreßt,
Und drohend rührten sich die Donnertrommeln –
Doch fest stand hoch der Weltentöneschichter:
Er brüllte rasendlauter durch den Trichter –
Noch grauser schwoll das finstre Rommeln –
Der Riese aber blies –
Da brach am Berg der erste Donnerkrach,
Und Ein Blitz sprang ihm nach
Und hieb
Den Mann vom Felsen!
Die Tuba sprang
Der Himmel sprang
Das Allgeschrei in Nacht ertrank – –
Ich weiß nicht mehr, wo alles blieb.


Elle devient terrible,
Versent, tel qu'en un crible,


Уже восходит солнце, стада идут в луга,
Струи в потоках плещут в крутые берегЛюбезная пастушка овец уж погнала
И на вечер сегодни в лесок меня звалО темные дубровы, убежище сует!
В приятной вашей тени мирской печали нет;
В вас красные лужайки природа извела
Как будто бы нарочно, чтоб тут любовь жилВ сей вечер вы дождитесь под тень меня свою,
А я в вас буду видеть любезную моПод вашими листами я счастлив уж бывал
И верную пастушку без счету целоваПройди, пройди, скоряе, ненадобный мне день,
Мне свет твой неприятен, пусть кроет ночи тенСпеши, дражайший вечер, о время, пролетай!
А ты уж мне, драгая, ни в чем не воспреща


A’ nap öszve vett világit ablakunkba sűtteti,
Tél időbe, bár tekintsed, ékesűl tekinteti!
Még alig, hogy kezde jőni szép világa fel-felé,
Nem tudom, mi furtsa kedv már szíveinket el-telé.
Majd tovább-is, hogy mosólygó fénye felyebb lépdegel,
Mind nagyobb nagyobb serénség szíveinkbe keldegel.
Nem tudom, mi féle nap lesz, melly ma hozzánk érkezik.
Látom azt, hogy víg örömmel kezdetén ígérkezik,
Mintha minden órán hívna, hogy ma vigadozni kell;
Titkos indító erő ez, e’ napunkba! hinni kell!


elimiz boşa geldi meydanlarda kaldık


早秧出陇蚕已丝
眼中一雨正垂垂
农家辛苦渠能识
请诵周公七月诗


Ty modré oči... vidět snětmi stromu
kus oblohy – hned na ně vzpomenu,
pleť sametovou, lahodný hlas k tomu –
tak já, jenž hranatému kamenu
byl roven, když jsem přišel v ruce její –
se záhy uhladil jak oblázek
ba, takové se divy provádějí,
když medvídka se zmocní obrázek!


قلْ للوزير ابن تاج الدين يا سنداً
وفى ببرِّيَ باديه وباطنه
شعري وقلبي بيتا مدحةٍ وولاً
حاشاكَ تهدم بيتاً أنت ساكنه


Tras un brusco esplendor del meteoro,
del verde llano a la montaña espesa
el trueno pasa retumbando Y cesa
de la borrasca el fecundante lloro


Und heut noch sitzt er da und spricht
Sein Sprüchlein von der bessern Zeit.
Noch immer macht er sein Gesicht
Voll Einfalt und voll Ehrlichkeit.


Ma la serebbe stracca et io acorto
ad starmi in luoco salvo, per gran spatio
prima ch'io fosse da lei preso o morto.


Es mag drum seyn, ich bin bereit zu allen,
Des Himmels-Schluß sol mir allzeit gefallen,
Ich streite nicht, ich bleibe gern allein
Ich will auch gern der Liebe dienstbar seyn.


Wer bist du, dessen Odem auf den Wogen
Der Töne mir entgegenquillt?
Entzückungen, die nicht von dieser Erde,
Wehn leise mich aus ihnen an; ich werde
Hinunter an das bleiche Meer gezogen,
Das zwischen hier und drüben schwillt.


度水飞将星影乱
入林团作野燐愁
东家织女无灯火
莫惜馀光过小楼


A él fue dada insaciable sed de vida;
el solo cuida de la sepultura,
y en su alma brama un mar de ansia y afeto,


Sie trat mit zagem Schritte
Wohl zum Mariabild;
Es stand in lichtem Scheine,
Es sah so muttermild
Herunter auf die Reine.


Als plötzlich meinen Blicken
Sich eine Hirtin wies,
Und Sehnsucht und Entzücken
Die Ruhe mir entriß.


Ich fahre mit den Winden,
Die fächelnd vor dem Sommer wehn;
Wo Klang und Duft sich finden,
Kann man mich immer sehn!


A zrak bledý již zhasínal,
Ještě nohu napřahá,
Jakoby mne napomínal:
Vylí pomstu na vraha.


A výstrah morálních ty známky, jež jste kdysi
jim ku postrachu vztýčili –
jsou směšní strašáci, z nichž posměch dělají si
jak vrabci z hadrů v obilí.


Harangoznak... menjünk az Úr házába!
Oh hívek, jertek, jertek el!
A jobb élet előérzelme hat meg,
Ha sok nép együtt énekel;
Arany tenger van a mennyégben,
Szent tengere az énekeknek;
Arany patak mi énekünk,
Rengő hullámai velünk
Mennybe folynak, mennybe sietnek.


Gedencke mein/ o Gott/ nach deiner grossen Gütte/
Wenn ich nicht Kindes-Theil/ nur Hündels-Brocken bitte.


عَلى كُلِّ سَلهَبَةٍ لا حَها
طِرادُ المَسالِحِ أَو سَلهَبِ
أَشَثَّ شَخيصٍ كَتَيسِ الفَلا
ةِ يَستَنُّ أَو جُؤذُرُ الحُلَّبِ
إِذا ما تَصَعلَكَ مِن حَشوِهِ
فَأَصبَحَ كَالفَرَدِ الأَشعَبِ
أُمِرَّت حَوامِلُ أَو صالِهِ
كَما تَستَمِرُّ قُوى القِنَّبِ
وَأَشرَفَ حارِكُهُ وَالقَنا
ةُ مِنهُ عَلى طاءَةِ المَركَبِ
عَلى أَنَّ مُجتَمَعَ القُصرَيَيْ
ن لَيسَ بِغَوطٍ وَلا أَحدَبِ
كُمَيتٌ كَأَنَّ عَلى مَتنِهِ
سَبائِكُ مِن قِطَعِ المذهَبِ


Upadl člověk – tisíc jich se vznáší –
pohasla hvězda – tisíce jich vzplane – –
Nuž co to jest, kdy jeden ve hrob klesá
a miliardy k životu se budí?
Nuž co to jest, kdy jeden v peklo padá
a miliardy letí na nebesa,
kdy jeden člověk za volnost se bije
a tisíce jich ruce ve klín skládá –
nuž co to jest?! – to příběh věru všední,
jak z rána den a k večeru noc tmavá.
Svět vstává, žije, zase dokonává
jak člověk z těla. Hlavu tíží spaní,


Ten hledí k vám a divný žas ho jímá,
kýs cherub odpíná mu křídla mdloby,
jak na div zří k vám, kamenné vy básně!


My tři jsme velcí, máme pevnou vůli
a nižádných se nelekáme kulí.
A kdo má vůli, přivede to k čemu,
věc hlavní vůbec nikdy nemít trému.
My bít se budem statně jako dosud
a kommandovat budeme svůj osud!


Vitiges přitáh na to od Ravenny
s našimi lidmi. Vůdce Řeků zavřel
se ve zdech města, a ty zdi, ty znáš je,
ty šedivé zdi, mlčenlivé, vzdorné,
ty zničily náš národ. Hrozná síla
z pradávných časů v kamenech těch žije
a vzepřela se nám, svým dobrodincům,
a rozdrtila výkvět síly gothské.


Als, aus der Welten Mitte quellend,
Von Gottes Thron ein Chorgesang
Der Engel, durch die Räume schwellend,
Bis an der Schöpfung Grenzen drang;


Megy, megy tovább a temetőbe,
Annak is a legszélire.
Egy sír van ott. Gyakran, titokban
Jár imádkozni ő ide.


E construiu, na montanha
Da vila, uma casa estranha


Say, must I bid this lov'd recess adieu,
Once more to float on Dissipation's tide?
Where shall I meet with friends so safe, so true,
To whom I may my careless youth confide?


曾闻幡挂岭
万里翊王师
金鼓仍今日
何因再竖旗


Wer unsrer Welt sah in die Hand,
Was ist es, das er drinnen fand?
Raub, Mord, Trug, Schinderey und Brand;
Ihr ist das letzte Recht erkant.


Wolltet ihr in Leipzigs Gauen
Denkmal in die Wolken richten,
Wandert, Männer all und Frauen,
Frommen Umgang zu verrichten!


Когда я одинок и погружен в молчанье,
Когда чужая речь давно мне не слышна,
Я чувствую в груди немое трепетанье,
И близким прошлым полнится онКогда я одинок, и голоса чужие
Не слышны, не нужны, и чужды, и темны,
Я чувствую в себе призвания былые,
И прошлого изгибы мне виднНе нужно мне грядущих, настоящих —
Всех пошлых сил, истраченных в «борьбе»Я полн заветов дней моих давящих,
Подобных прошлой, может быть, судьб


Pero yo, que en el alma tu figura
tengo, en humana forma abreviada,
tal hice retratarte de pintura
que el amor te dejó en ella estampada.


Seč je srdce, proč ne dary hlavy?
Seč je láska, proč ne umění?
Seč je osud, proč ne lékař zdravý?


Ein Wort durchschlängelt dort den Stein der Wände,
»Libertas« heißt's und flammt wie irre Blitze;
Wohl ritzten's ins Gestein des Sklaven Hände
Einst statt des Griffels mit des Kampfdolchs Spitze.


Vše kol se zdálo plam a květ,
plam – píseň a květ – živý ret,
a hlasů tisíc: „Život jsem!“
se neslo vírem kolkolem.


Хорошо меж подводных стеблеБледный све Тишина ГлубинМы заметим лишь тень кораблей,
И до нас не доходит волнНеподвижные стебли глядят,
Тонкоствольные стебли растуКак спокоен зеленый их взгляд,
Как они бестревожно цветуБезглагольно глубокое дно,
Без шуршанья морская травМы любили, когда-то, давно,
Мы забыли земные слова
Самоцветные камни ПесоМолчаливые призраки рыМир страстей и страданий далек
Хорошо, что я в Море поги


Jesu, auf mich sehe, Wo ich geh und stehe;
Wenn ich fall' und weiche, Deine Hand mir reiche,
Tröste mich im Leide, Stärke mich im Streite,
Jesu, den ich meine, Laß mich nicht alleine!


Lasso!, voi pur, sul mar pendenti spesso
vi vedete; ma io né in mar, né in terra
mi trovo: sì lontan vo di me stesso!


Willkommen Sieg! Da blutet schon,
Da liegt die stolze Legion
Und stirbt zu unsern Füßen;
Ihr goldner Räubervogel stürzt
Herab zu unsern Füßen.
Hinan! daß wir die andern zween
Noch heut in unsern Händen sehn!
Hinan! und laßt es Arbeit kosten,
Laßt Blut den Preis des Sieges seyn:
Zwey Legionen beßre Krieger
Dringen mächtig auf uns ein;
Und wollen unsre Schaaren brechen,
Und wollen ihrer Brüder Tod
An uns gedoppelt rächen!
Wie muthig sprengen sie heran,
Wie listig sie uns rings umgeben,
Um wie mit Netzen uns zu fahn!
O bey des Vaters Götterleben,
Hier, Herman, nimm dich unser an:
Sonst ists um Sieg und Ruhm,
Um Leben, mehr noch, mehr,
Um unsre Freiheit gethan!


Batailles aux profondeurs noires,
Et tenait dans sa forte main
Le groupe effaré des Victoires,
Qu'elle emportait dans son chemin !


Pak mluv slzo vodám, tluku zemi,
Vzdychy větrům, ohni žárové,
Živlové by řvali vzteky všemi:


Jdi,
s cesty mi jdi
a oči zavři,
ať zpět mne nevolají...


však s klidným svědomím žold bral by druhé strany,
vždy stejně vojácký, vždy stejně odhodlaný.


V duši mou se zakous’ vzteklý pes,
já hrůzou bolu bičován řval,
pryč prchal, až jsem uštván kles’,
v trýzni shroucen city z duše rval.


De sa proue en triton sculptée
Le navire entr'ouvre dans l'eau
Un sillon d'écume argentée.
— Nous avons le vent et le flot.


彩索高悬锦柱头
女郎花下竞风流
垂杨影里曾窥见
飞起娇红一点愁


Welch schnabel? Ach! den strakks der Vogel wetzt?
Was schlangenschwantz? Hat diser mich ergetzt?
Als er den arm mit seinem ringe ringet,
So fühlt mein fleisch, was stachel ihm eindringet.


I druzi naši ty dni hovořili
O hojných přípravách k té slavnosti.
„Nuž, tedy líbí se ti, bratře milý,
Má dívka?“ „„Mnoho štěstí!““ s vroucností
Tu odpověděl Jaroslav. „„Jeť ušlechtilý
To zjev, a přeji ti, by láska tvoje
V ní došla v skutku nezhubného zdroje.
Chceš jistě základ ku jejímu štěstí
Budoucně podať?““ „Příteli, tak jesti!“
Jaroslav umlk’, slza přešla řásy,
Ač nevěděl, proč slza ta se hlásí.


Was dir zerrann
an Glauben und Glück,
in seligem Traum
träum es zurück! ...
Ob die Welt dich auch verdamme,
deiner Sehnsucht heilige Flamme
zwingt die Nacht, durch die du wanderst,
zwingt die Furcht, die dich umdroht,
lodert auf zu frühlingslichtem
ostergoldenem Morgenrot!


Il gioco spesso e la taverna il mostra;
ma se volete andar per vie più corte
donate a me tutta la roba vostra.


No, Angel sweetness! not for ever,
Though Heaven from us thy charms hath hidden,
We joy for thee, though forced to sever;
O favoured guest, thus early bidden!


Gib mir durch ihre weise Hand
Die recht Erkenntnis und Verstand,
Daß ich an dir alleine kleb
Und nur nach deinem Willen leb!


ولمّا التَقَينا قَرَّبَ الشَوقُ جُهدهُ
شَجِيَّينِ فاضا لَوعَة وَعِتابا
كَأنَّ حَبيباً في خِلالِ حَبيبهِ
تَسَرَّبَ أثناءَ العِناقِ وَغابا


Unschuldiger! sind klüger die Kinder doch
Beinahe, denn wir Alten; es irrt der Zwist
Den Guten nicht den Sinn, und klar und
Freudig ist ihnen ihr Auge blieben.


Hogge, che è el sacro dì del gran Baptista,
se obscurò el suo sole agli occhi mei,
anze a più de mille, et crederei
che tucta questa età ne fusse trista:


Und als sie fragt', wer erschlagen wär –
Da trug man den toten Knaben daher.


佳节逢吹帽
黄金染菊丛
渊明何处饮
三径冷香中


Seh' ich so einen jungen Sprecher,
Halb Lausbub' und halb Staatserhalter,
Gefällt mir besser ein Verbrecher,
Als solchen dürren Sinns Verwalter.


So seht ihr hier jedwede Weise tauschen,
Betrachtung, linde Seufzer, tiefe Klagen,
Der Scherze Lust, der Liebe kühnes Wagen,
Und was den Seher göttlich mag berauschen.


şarkılar, yani yanıldığını


Tu inquieto, e felice e miserando,
M'affaticavi in su le piume il fianco,
Ad ogni or fortemente palpitando.


Žák, jenž na otázku
odpovědi neví,
ve škole má vážnost –
co na sejpce plevy.


Längst schwand ihr Wagen in die Weite,
Doch jedem Worte, das sie sprach,
Wie dem Gesang die Harfensaite,
Noch zittert meine Seele nach.


Und es kam von ungefähr ein Mädchen,
Flora kam, die mit dem Blumenhorne,
Und sie nahm die Blumen an die Brüste.
Sieh: da wurden bunt die schwarzen Blumen,
Rot und gelb und blau, violenfarben,
Da sie starben an des Mädchens Brüsten.
Ich erkannte nicht des Traums Bedeuten.
Aber, als ich wach ward, sah ich leuchten
Brauner Augen zwei, in deren Scheine
Meine Selbstsucht starb und Liebe wurde.


Emsich wil Ich Mich bemühen,
Ob Ich ligend auff den Knien
Deine Füsse küssen kan.
Höre doch mein kläglichs flehen,
Laß Mich ohne Trost nicht stehen,
Schaue Mich mit Gnaden an.


Pro lidský cit a čin a zjev
v mých prsou hárá, stydne krev,
skráň životem mi hoří,
že vlnou jsem v jich moři.


kinek szerencsém van személlyét agálni,
hogy Rikóti Mátyás szép verset csinálni,
öcsettel és késsel képeket formálni,
s még az orgonánn is jól tud musikálni,


És enyhe voln’ e kő alattam,
Ez a halál-vetette ágy,
Ha láthatnám még egyszer őket -
Kikért ez a szív élni vágy;
Ha végálomba csókolhatná
A hív nő e bágyadt szemet,
Miután egy búcsu pillanattal
Megláttam őt s gyermekemet.


Auf einmal rührt sich's dort und hier –
Was das bedeuten mag?
Es ist, als hörtst du über dir
Einen frischen Flügelschlag.


Domů pospíšíme,
Sladce usneme,
Zdraví procýtíme,
Čerstvě vstaneme.


Překročen rovník. – Poledne žití.
Tak divně tě bolí vodní ta tiš,
půl cesty mořem ještě tu kyne,
nové zas zázraky, bouře zas jiné,
však v noci nám z hlubin azuru svítí
veliký, zářící jižní kříž!
Překročen rovník! – Poledne žití,
jak divně dojímá vodní ta tiš!


Neide mich! schon, von dem Gefühle der Gesundheit froh,
Hab' ich, weit hinab, weiss an dem Gestade gemacht
Den bedeckenden Krystall, und geschwebt
Eilend, als sänge der Bardiet den Tanz.


Des Himmels Schönheit merk' ich an,
Welch' ich nicht gnug betrachten kan:
Wie gläntzen doch die Sterne!
Wie nimt der Mond doch ab und zu,
Wie läuft die Sonn' ohn' End und Ruh,
Wie glintzert sie von ferne!
Hat solchen Schmuk die Sonn' allein,
Wie schön mus wol ihr Schöpfer sein?


Ani tím květem hebounkým
netkni se rukou mých v hněvu,
sice bych v pláči na sto let
na lesní přešla zas děvu.“
Slíbil hoch, juž ho objala,
toužně se líbá ret dvojí,
a čtyři oči blaženstvím
zářily ztemnělou chvojí. –


Celé nebe slavské napelňuje
Nejen harmonie muzická
A s ní zpěvu zvučnost nadlidská,
Která sardce divně okuzluje;


Die Tadelsucht hängt auch dem Besten
Gemeiniglich ein Kleckschen an,
Vornehmlich bey den Hochzeitfesten,
Wobey der Neid nicht schweigen kan;
Da raisonnirt sie von der Scheitel
Bis auf den Absaz an dem Schuh
Und läst so wenig Tracht und Beuthel
Als Mienen und Person zu Ruh.


Auf, Thronsitz! Was ist dir? Du glaubst nicht deinen augen,
Und schläffest wachend nun, weil dir dein muth ersinkt!
Auf, auf! Du bist und wirst mein ewig bleiben:
Drum führstest du drei Kreutz vom Kühlungswappen.
Recht sol di Pracht erscheinen im Pallast,
Den du mir solst in deinen strassen zimmern!
Schau, deine schätze sind vil tausendfach zu schlecht!
Auf, sihe durch die grösse der Reichthümer!
Was alle Welt vom anbeginn besas,
Dis gab Jehovah mir auf einst, Triumf! zusammen.


لَعَمرُكَ إِنَّ البَيتَ بِالقِبَلِ الَّذي
مَرَرتُ وَلَم أُلمِم عَلَيهِ لَشائِقُ
وَبِالجَزعِ مِن أَعلى الجُنَينَةِ مَنزِلٌ
شَجا حَزَناً صَدري بِهِ مُتَضايِقُ
كَأَنّي إِذا لَم أَلقَ لَيلى مُعَلَّقٌ
بِسِبَّينِ أَهفو بَينَ سَهلٍ وَحالِقُ
عَلى أَنَّني لَو شِئتُ هاجَت صَبابَتي
عَلَيَّ رُسومٌ عَيَّ فيها التَناطُقُ
لَعَمرُكِ إِنَّ الحُبَّ يا أُمَّ مالِكٍ
بِقَلبي يَراني اللَهُ مِنهُ لَلاصِقُ
يَضُمُّ عَلَيَّ اللَيلُ أَطرافَ حُبِّكُم
كَما ضَمَّ أَطرافَ القَميصِ البَنائِقُ
وَماذا عَسى الواشونَ أَن يَتَحَدَّثوا
سِوى أَن يَقولوا إِنَّني لَكِ عاشِقُ
نَعَم صَدَقَ الواشونَ أَنتِ حَبيبَةٌ
إِلَيَّ وَإِن لَم تَصفُ مِنكِ الخَلائِقُ
أَمُستَقبِلي نَفحُ الصِبا ثُمَّ شائِقي
بِبَردِ ثَنايا أُمَّ حَسّانِ شائِقُ
كَأَنَّ عَلى أَنيابِها الخَمرَ شَجَّها
بِماءِ سَحابٍ آخِرَ اللَيلِ غابِقُ
وَما ذِقتُهُ إِلّا بِعَيني تَفَرُّساً
كَما شيمَ في أَعلى السَحابَةِ بارِقُ


“Nem tudják, hogy kinek tiszteljék!”
Ki boldogabb, mint ő, ezt hallva?
Bár a falon egy szörnyü fénykép
Az ő hasonmását mutatja.
De hát e jámborok hogy sejtsék
Azt a csodát, őrült szerencsét,
Hogy az van itt, az, aki ottan
Babér között, koszoruzottan...
Az volna itt, egy földi Isten?
Nem, nem, csak nem kell megijedni,
Nem fogja itt ismerni senki.
Marad bizonnyal ismeretlen.
Betelve vágya... Nosza hát már
Bátran, vigan, szabad a vásár.


ve çöktüm


Megloptad a természetet,
hogy lenne piperéd neked.


Domů jdou. Tu Staněk při Božence
s pravé na levou si poskakuje.
Ona trhá chrpy, plete věnce,
jeden sobě, druhý zavěšuje
Mařence a srdečně ji líbá.
A pan otec k mateři se shýbá –
ta jde vzad, kde vedou Veroniku,
manžel pak se tratí v mužů křiku.
A tam v předu Antoš stanul s milou,
ukázal jí k horám na nejvyšší,
na modrou, pak šedou a pak bílou,
kterou od nebe zrak sotva liší.
Naběhl tam mráček větrem hnaný,
uváznul jak prapor nad vrcholy
přívětivě v ony vlaje strany,
kde tak krásně lidské končí boly.


Der erste Tannenbaum, den ich gesehn,
Das war ein Weihnachtsbaum im Kerzenschimmer;
Noch seh ich heiter strahlend vor mir stehn
Das grüne Wunder im erhellten Zimmer.


En la viva esmeralda gigantesca
del mar, como una solitaria ondina,
hundes tu carne, luminosa y fresca,
saturada de púrpura latina.
Y en tanto que, sobre las olas miras,
pasar la procesión de tus bajeles,
cantan tus triunfos de anuncianas liras,
pintan tu gloria angélicos pinceles.
No hay sol como tu sol cálido y rubio,
Ni azul como tu azul. La sabia Grecia
volcó en tu ser su espiritual efluvio.
¡Nación ninguna, como tú, se precia,
de ostentar un fanal... como el Vesubio,
y una acuática flor... como Venecia!


太行一片云
袅袅复纷纷
我欲俱收摘
相遗邢使君


Welche durch der Sonnen Strahlen
Oft gedehnet, oft gedrückt,
Oft gespannet, oftermahlen
Dünn gemachet, oft verdickt.
Wechselt dieses nun gelinde;
So entstehn gemeine Winde:
Aber wenn ein Sturm sich regt,
Scheint die Luft, wie folgt, bewegt.


Umřela již píseň kouzedlná!
Pusty hradu královského dvory,
pusta síň ta dříve slávyplná,
kde se panstva zlaté skvěly sbory,
pust i stolec královny jest jasné. –
Chvěje král se, zlatá skráň mu hasne,
a an strach mu do duše se vkrádá,
matným okem kolem s trůnu bádá:
není panstva, jež se v síni skvělo,
králové i křeslo osiřelo,
když pak do sloupení zrak mu vpadne,
jako mramor bledá tvář mu schladne:
o meč vzepřen, pláštěm zahalený,
zůstal v síni kat jen zamračený;
oči rudé na krále upírá,
jichž se obvod šíř a šíř rozstírá,
až jak dvoje slunce zkrvavělé
žárem plní síně klenby celé:
jako loďka, jež se v vlnách boří,
v krvavém se stolec ztápí moři.
Vrhá z trůnu král se hrůzou jatý,
za ním podnož prestolu se kácí,
volá, avšak hlas se v hrdle ztrácí,
z komnaty se vrhá do komnaty,
po sloupeních, pustých chodbách těká,
vlastního se stínu s hrůzou leká –
až se opět v prvou síni vrací.
Za ním panoš v chvatném vpadl spěchu
ouzkosti pln, prázden všeho dechu.
Okem matným král po síni bloudí,
do níž oknem ranní zář se loudí.
Stojí trůny, nachem zahaleny,
a tam v zadu mocném ve sloupení
není kat ten rudý, zamračený –
paprsk tam jen kmitá pozlacený.
Králi k nohoum tu se panoš sklání:
„Mocný králi, hrozné jakés snění” –
bylť ten obraz živý přelud zdání –
„pobouřilo v spánku duši tvoji.
Stál jsem strážcem před ložnice stanem,
sám jsi strhl zmítán v nepokoji
závoj stánku, pod nímž lože stojí.
Spatřil tvář jsem – o přejasný králi –
nevím, co ty vlny zvěstovaly –
tu se v hřmotu stánek lože kácí,
a již v síních tvá se noha ztrácí.
Odpusť králi, snad to vina moje,
ty že vnikly v duši nepokoje.” –


Poetinn! zürne nicht, daß sich ein Fremder wagt,
Und dir den treusten Dank in schlechten Reimen sagt,
Den dein Geschenk verdient. Die allerliebsten Zeilen,
Die du durch unsern Freund mir neulich zu ertheilen
Geneigt beliebet hast, erfodern zweifelsfrey,
Daß ich dir, schönes Kind! dafür erkenntlich sey.


To sálem šuměl žert a ruch
a tančilo se do rána,
vždy směleji tě tisknul druh
při lkavé hudbě piana.


Wir aber müssen nach wie vor
An dieser Erden kleben,
Vnd wolten gern das Hertz empor
Dahin wo ihr seyd heben.


Aiuéé!


Der auf deß Satans Part muß auf der Warte warten/
schreyt: Ach/ Ach Satan fort/
Verschertzt ist Vortheil Ort und Wort!
Dort dort hält Michael dort nechst den Himmelgarten!
Der Feind/ der Feind 34 ist da! Er nimt Berg an den Lauf
Ihr Söldner stürmt ben Stürm/ ihr Knechte passet auf!
Was eine menge Volcks/ wird uns/ Gott! übermengen/
die Reiter reiten dick/ die Kürissirer drengen/
man sihet keinen stick für Stückendampf und Staub/
der Paucken knall und hall der poltert Ohren taub.


Es war im März und da fiel mir ein:
Es müßte doch balde Frühling sein!


I' ho sì poco di quel ch'i' vorrei
ch'i' non so ch'i' potesse menomare;
e sì mi poss'un cotal vanto dare:
che del contraro par non trovarei.