Mas lleva la corona bien ceñida,
el amor se derrama por su frente
y sujeta la caña con honor.
Resiste los puyazos, la embestida
del desamor, que hiere cruelmente,
y pide al Padre aumente su valor.
       **
Las espinas clavadas en su frente
dañan más en su tierno corazón.
Agiganta el dolor de su pasión
la soledad cercándole la mente.
La tibieza futura del creyente
le ciñe con perfidia y decepción,
es difícil sufrir la sinrazón
del hombre, ante la gloria indiferente.
Le duele ver su credo incomprendido.
La frialdad le asquea, le repugna,
su vértice punzante le conmueve.
Se ofrece por el mundo descreído.
Porque a la indiferencia Él impugna,
será el cordero de la parasceve.
     ==========
CUARTO MISTERIO DOLOROSO: JESÚS CON LA CRUZ A CUESTAS
Sobrelleva la Cruz de su agonía
descarnando sus pies en la andadura.
Sube por el sendero, con dulzura,
a cumplir la sagrada profecía.
Es reo de ambiciosa villanía
que arrastra por el suelo su hermosura,
y en un lienzo transmite su figura
con mensaje de etérea cercanía.
Es la soberbia humana, deicida,
la insoportable cruz de su interior
que causa la caída y el desgarro.
Tiene el alma angustiada, malherida,
la tristeza es más grande que el dolor
y en su mente palpita añejo barro.
       **
Cargado con la cruz de salvación
camina el redentor, desamparado,
es el justo, por odio condenado
a morir, acusado de traición.
Delante del cortejo, un centurión
y el heraldo, que informa han coronado
al que se dice rey. Y a cada lado,
como insulto, le ponen un ladrón.
Penosamente pasa el buen pastor,
exhausto, maltratado, pero entero,
trasluciendo su espíritu inmortal.
Lleva a cuestas la cruz del desamor,
su peso es superior al del madero,
símbolo de su Reino universal.
       **
Cae tres veces, cansado, el galileo.
Arguyen que no llegará al Calvario.
Para cargar la cruz, feliz gregario,
eligen a Simón, el cireneo.
Jesús yace en el suelo. Un clamoreo
piadoso ante el suplicio sanguinario,
baja hasta Él. Y Cristo, humanitario,
les advierte del mal del pueblo hebreo.
Él es el leño verde, incombustible,
su savia lleva el agua del bautismo
que saciará la sed de eternidad.
El leño sacrosanto e invencible
es pasto del ardor del fanatismo
ciego ante el esplendor de la Verdad.
     ==========
QUINTO MISTERIO DOLOROSO:LA CRUCIFIXIÓN Y MUERTE DEL SEÑOR EN LA CRUZ
Pies y manos le clavan sin luchar.
Sus brazos en la cruz, escarnecido,
son un abrazo abierto a quien le ha herido,
consagración de amor sobre el altar.
Llagado, solo y próximo a expirar,
otorga su perdón en un gemido.
Absuelve con el último latido
al infiel que le va a crucificar.
Se olvidó de sí mismo. Con piedad
al buen ladrón por su sentir bendijo
concediéndole el Reino de su Padre.
Sabiendo la polémica hermandad
dijo a María: "Ahí tienes a tu hijo",
y dijo a Juan: "Ahí tienes a tu Madre".
       **
La ingrata humanidad le ha ajusticiado.
Su queja, su clamor, su amante celo
extraña de su Padre el fiel consuelo:
¡Dios mío!, ¿por qué me has abandonado?
Tiene sed de los hombres que ha salvado,
y no acepta el vinagre. Mira al cielo,
triunfante brinda al Padre su desvelo
porque la redención se ha consumado.
Es el fruto del árbol de la vida,
maduro en sacrificio sobrehumano,
rezumando en agraz su savia ungida.
La voluntad de Dios está cumplida,
deposita el espíritu en su mano,
y muere por amor al deicida.´
       **
Tembló la tierra, el cielo ennegreció,
un centurión y muchos comprendieron
realmente era Dios al que prendieron
y para ellos la Vida comenzó.
El velo del Santuario se rajó,
el signo de la Antigua Ley perdieron,
con una lanza a Cristo acometieron
y una fuente de gracias le brotó.
Como el gusano de las profecías
se revela ante el mundo el nuevo Abel,
el Ser que descendió de las alturas.
El hijo de María es el Mesías,
es el Rey que unifica esta Babel
y destierra las lápidas oscuras.
     ==========
PRIMER MISTERIO GLORIOSO: LA RESURRECCIÓN DEL SEÑOR
Sus fieles seguidores, sus hermanos,
volvieron al cenáculo afligidos,
asustados, temiendo ser cogidos
y recibir la muerte por villanos.
Van a ungir el cadáver con sus manos
las mujeres, ahogando sus plañidos,
no están todos los ritos conseguidos
y piensan que los riesgos no son vanos.
Al llegar al sepulcro se asombraron
por encontrar la piedra removida
y a un ángel que les dice: No está aquí.
Alteradas, corriendo, se alejaron
con el alma exultante, conmovida,
a ver entre los vivos al Rabbí.
       **
Jesucristo se muestra a las mujeres,
les anuncia su marcha a Galilea,
que lo digan sin miedo a la asamblea,
allí se informarán de sus poderes.
Todos dudan, pues son los pareceres
femeninos, y su dolor sortea,
con locas fantasías, la marea
de impaciencias, deseos y quereres.
Juan y Pedro deciden comprobarlo.
Allí estaban los lienzos recogidos
y el sepulcro vacío, abandonado.
Los soldados dispuestos a velarlo
huyeron del lugar, despavoridos,
¡el Mesías había resucitado!.
       **
Los once a Galilea se encaminan
al cerro que Jesús les ha indicado,
cuando le ven venir, resucitado,
ante su gloria espléndida se inclinan.
Cuarenta días junto a Él se hacinan,
les promete que siempre irá a su lado,
que no teman, poder le ha sido dado,
sus palabras la inmensidad dominan.
Les ordena que vayan por el mundo
bautizando en la Santa Trinidad
y salvando a las almas en su nombre.
Enviará al Espíritu fecundo
que con sus siete dones da la paz
y diviniza el ámbito del hombre.
     ==========
SEGUNDO MISTERIO GLORIOSO:LA ASCENSIÓN DEL SEÑOR A LOS CIELOS
Cristo, el Ungido, sube al cielo,
deja al mundo en su paz, su cercanía,
en cuerpo y sangre está en la Eucaristía
y es el sustento del piadoso anhelo.
Arrastra con la estela de su vuelo
la esclavitud y la melancolía,
recuperan los seres la alegría
mudando en esperanza el desconsuelo.
Por milagro de amor se da cautivo
en el pan y en el vino consagrados;
es el legado de su despedida.
Por su entrega total bajo el olivo
enraíza en desiertos rescatados
y es el Camino, la Verdad, la Vida.
       **
¡Resucitó!. ¡Jesús resucitó!
¡Aleluya!. ¡Hosanna en las alturas!.
Ha encumbrado la tierra a las venturas
perdidas por la carne que pecó.
En el principio Dios lo prometió.
Su brisa recorrió zonas oscuras,
y su espíritu en las entrañas puras
de la Virgen María se encarnó.
Asciende victorioso el Sembrador,
su deidad ha quedado esclarecida,
es el Mesías Bienaventurado.
Es el Hijo alabado, el Redentor
del alma esclavizada, envilecida
en el abatimiento del pecado.
       **
Nació Jesús del barro desahuciado
con energía resucitadora,
fue rocío engendrado en alta aurora,
es príncipe en el árbol venerado.
Sobre montes y mares se ha elevado
dejando la Señal libertadora,
en el Sagrario es Vida ensalzadora,
y a la diestra de Dios está sentado.
Es justicia en la bóveda celeste,
vestido de poder y majestad,
y su nombre supera todo nombre.
Es Rey de Norte a Sur, de Oeste a Este,
espléndido derrama caridad
y reza alegre el corazón del hombre.
     ==========
TERCER MISTERIO GLORIOSO: LA VENIDA DEL ESPÍRITU SANTO
Hace siete semanas que el Ungido
fue semilla y fue trigo. En este día
se hace ofrenda del pan, es Ley judía.
Jesús, de Nueva Ley lo ha revestido.
A rezar, con María, se han reunido
sus leales seguidores. Les envía
el aliento de luz y valentía
que en las lenguas de fuego ha descendido.
Impregnados del Astro matutino,
tienen el don de hablar en otro idioma
y encuentran el sentido de la vida.
Se manifiesta entero, Uno y Trino.
Ellos baten sus alas de paloma
y proclaman la gracia recibida.
       **
El Ser, lumbre de fe y de santidad,
trae sus dones en llamas de indulgencia:
sabiduría, entendimiento, ciencia,
fuerza, consejo, amor a Dios, piedad.
Sus frutos: longanimidad, bondad,
mansedumbre, fidelidad, paciencia,
benignidad, modestia, continencia,
castidad, gozo, paz y caridad.
El Espíritu Santo es libertad,
es jubileo y conversión al Padre,
es dulce huésped de las almas puras.
Es alfaguara de inmortalidad
encarnada en el seno de la Madre
portadora de célicas venturas.
       **
Resurrección de amor es su doctrina.
El Verbo que amanece en claridad
es el Sol de esencial felicidad
que en la noche a las almas ilumina.
El paráclito guía y predestina
al creyente que vive en la verdad
cumpliendo la divina voluntad
y por Jesús el Reino vaticina.
Entre los pedregales del dolor
se descubren las arras de su herencia
en el sendero de la perfección.
Extiende su poder transformador
sobre las rocas de la indiferencia
con el milagro de su comunión.
     ==========
CUARTO MISTERIO GLORIOSO: LA ASUNCIÓN DE MARÍA A LOS CIELOS
En tu casa, en Belén, los serafines,
los seres de la altura, angelicales,
entonan melodías celestiales
y danzan en tu honor los querubines.
Hacia Jerusalén, a sus confines,
te llevan a cumplir las terrenales
ceremonias de lápidas mortales
con tu ánfora colmada de jazmines.
Un resplandor más fuerte que la luz
nimba tu faz de célicos fulgores
en el momento de tu dormición.
Por su resurrección desde la Cruz
te levanta cubierta de loores,
albergada en su tierno corazón.
       **
Llegado el día final de tu destino
arriban los apóstoles a verte,
a asistirte en el trance de la muerte,
guiados por presagio repentino.
Getsemaní es tu lecho vespertino,
yace inviolada tu hermosura inerte,
y en alas de su amor, inmenso y fuerte,
Dios te eleva al calor del Sol divino.
Por tu anonadamiento eres alzada.
Joven virgen, mujer, filial esposa,
casto verdor regado con su fuente.
Te nombra madre, reina y abogada,
confidente y amiga generosa,
medianera dulcísima y clemente.
       **
El Padre te eligió y te bendijo
para vencer el mal con su simiente
y has aceptado, humilde y obediente,
dar a Jesús tu maternal cobijo.
Por tu vida abrazada al Crucifijo,
unida al Salvador fervientemente,
te da acceso a gozar eternamente
del honor alcanzado con su Hijo.
Tu inocencia no admite corrupción,
maravilla de tu carnal pureza,
es torrente de albura en tierra umbría.
Asunta como vía del perdón,
iluminas la senda a la Belleza,
eres el faro que a la gloria guía.
     ==========
QUINTO MISTERIO GLORIOSO:LA CORONACIÓN DE MARÍA POR REINA Y SEÑORA DE CIELOS Y TIERRA
Eres reina en la tierra y en la gloria,
por derecho adquirido y natural,
por promesa y justicia original,
por luchar junto al Rey de la victoria.
Fue tu entrega la causa decisoria
que libró al hombre del poder del mal,
dio la ascética al mundo material
y la mística al curso de la historia.
Tu corona forjada en sufrimiento
es joya de infalible religión
que riela bajo el Sol de la hidalguía.
Se inaugura la entrada al firmamento
con su resurrección y su ascensión,
y es tu asunción herencia de alegría.
       **
Eres madre, eres hija, eres esposa,
el Rey de Reyes te ama y te entroniza,
conviertes en diamante a la ceniza
por ofrecerte sierva respetuosa.
En tu arcilla sufriente, dolorosa,
la descendencia humana se bautiza.
Derribas la barrera fronteriza
y eres puerta oriental ancha y hermosa.
Te engrandeció el Señor por tu humildad,
porque su paternal amor te sacia
y una morada halló en tu corazón.
Señora de suprema dignidad
te designa, en el orden de la gracia,
a ser el puente de su compasión.
       **
Gozas de realeza espiritual,
en conciencia, en sentido propio, estricto,
tu castillo se ha mantenido invicto
y tu solio es eterno, excepcional.
Riges lo natural y temporal,
por el omnipotente veredicto
y el justo permanece fiel, adicto,
redimida la culpa original.
Reinas sobre los ángeles y santos,
apóstoles, patriarcas y profetas,
concebida sin mancha de pecado
La creación alaba tus encantos.
Gobiernas, guías, todo lo sujetas.
¡Servir y amar a Dios es tu reinado!


Que caso tiene irte
si me amas,
no tengas miedo,
no voy a pedirte nada.
Ven, regresa, corazón esquivo,
en nuestro amor no hay cadenas,
nada exige, nada ata;
corazón de plata, no te vayas.
Quédate en nuestro nido;
si quieres, hagamos promesas
forjemos cadenas,
corazón de plata, pero no te vayas.
No dejes mi vida flotando,
de tu amor... perdido,
de tu amor... soñando
corazón esquivo.
Enrédame con la cadena sutil e invisible;
con la cadena de oro de tu amor
hazme tu esclavo,
corazón esquivo, corazón de plata.


Vor'm Fenster eine Lerche klagte bitter:
Was zeigt ihr mir, der Freiheitseelen einer,
Der Knechtschaft gelb Gesicht durch schwarzes Gitter
Und eine Seele, ach, so frei, gleich meiner!


Teď v samotě své – sudbě za ni dík! –
jak Diocletian kdys, zahradník,
stopuji sad svůj v duši s uklidněním
jak žije pokrokem svým každodením,


Si vous ne plaignez pas ces êtres sur qui pèse
Une fatalité morne et que rien n’apaise,
Ces haïs, ces maudits, qu’est-ce que vous plaindrez ?
Refusez-vous le baume aux plus désespérés ?
Avez-vous des pitiés décroissant à mesure
Qu’on voit la douleur croître et grandir la blessure ?
Reculez-vous devant l’étrange extrémité
Où le malheur devient de la calamité ?


Majd apja, emelvén keze’ paizsára:
„Nőj nagyot - elkezdé - hunok nagy királya:
És - mint fiatal lomb fedi törzsökét el:
Híred az enyémet árnyazza sötéttel!”


křehký a nachový, jak zoře po noci bouřlivé,
svůj vlastní obraz, milá, uzříš a zmlkneš;


„Tak jen Vanda píseň rohu vdechnout umí,“
volá a juž cválá bez rozvahy tam,
odkud k němu hudba sladkým vanem šumí.
Dojel k hradní rokli, plné srázných jam,
nesen na vlnách svých vzpomínek i dumy,
a vznět jeho touhy není planý klam,
neboť nad úvalem jako na oblaku
Vanda s Ludiší se kmitá jeho zraku.
Rozpuštěný vlas a roucha bílé řasy
třepetavě dmou se ve vlnitý vzduch.
Záboje choť vidí, tichnou rohu hlasy
a ret její mocně volá k němu v luh:
„Poslyš, muži můj, ty zdroji toužné spásy!
Co ti nyní volám v roztoužený sluch,
to se vryj ti v ňadra jako pečeť žhavá,
pod níž v kov se proměň srdce tvého láva...
Nelítostně zuří divá dravost hladu
mezi Franků houfem v obležených zdech,
a juž ubránit jim déle nelze hradu.
Od Brunhildy vzkaz ti letí na mých rtech,
abys propustil i ji i manů řadu
ze smrtelné pasti hladomoren těch
a vzal obě nás i Tuhaň za odměnu
jako vytouženou, drahou sobě cenu.
Jestli nesvolíš, co Brunhilda ti praví,
druhý vzkaz ti nesu, že tu na valech
před zrakoma tvýma dá nám srubat hlavy,
aby bledolící smrti černý dech,
prv než vlahá noc se vhalí v závoj tmavý,
nad našimi trupy zdmych’ nám žití žeh...
Záboji můj drahý, sladká touho moje,
tak se svíjeti má duch tvůj v mukách boje!
Hleď, zde pelouch je těch jedovatých hadů!
Nenávisti mé a mého záští hrot
pomstou míří k jejich záhubě a pádu
a plá mocněji v mé hrudi nad život!
Cítím smrti dech a podlých činů zradu...
Padni Brunhilda i tlupa jejích rot,
ať se nenávist má jejich zhoubou zkojí –
a já v propast chci se vrhnout s dcerou svojí!
Pomsti mne i dceř své rekovnosti činem;
my před hrozným bojem spasíme tě dnes
a radš dobrovolně vlastní rukou zhynem,
aby mocný duch tvůj chabě nepokles’.
Hle, v tvé objetí juž jdeme smrti stínem,
jdeme v náruč tvou jak na bujarý ples,
vrháme se střemhlav s hradeb do propasti –
bozi, smilujtež se nad tebou i vlastí!“


Jen kdyby věčný dešť tak smutně nebubnoval!
Tak smutně nešuměl, mne tolik nelitoval!


يا ليلة البال ما خالوك راقصة
إلا وأنت جمال الدهر والحقب
كم لذة بك ولت وانقضت وجلت
وذكرها فيه لم يبرح ولم يغب
بالله بالكون بالنجم الرفيع بمن
أحياك شائقة بالمنظر العجب
طولى لضيفانه الأمجاد واتصلى
فما ألذ المنى موصولة السبب
وفود مولاى لولا أنها نزلت
بالحلم قلنا وفود البحر ذى العبب
ماج السراى وميدان السراى بها
وماج متسع الساحات والرحب
وأقبلت ظبيات الإنس في كنس
من الهوادج يسعى لا من الكُثُب
تهفو الرياح بها دفعا وهزهزة
وتقبل الخيل بين الوخد والخبب
حتى إذا وقفت مالت إلى شرك
من السواعد مأمون لها حدب
مستجمعات سريعات معاطفها
إلى المعازف مهما تدعها تثب
أهاجها هائج الألحان فانعطفت
مثل النسيم سرى ساريه في القضب
ودارت الراح بالأجياد مثقلة
بالحلى فاستسلمت من شدة الوصب
وبالخصور فمن واهٍ ومن قلِق
ومن سقيم ومن فانس ومن تِعب
والقصر نور وآفاق الوجود سنا
والصفو بينهما زهو لمرتقب
والليل مزّين الأطراف منتطق
مكلل الهام حالى الجيد والّلبب
كأنّ أنجمه فوضى مبدّدة
على الدجى بين مهزوز ومضطرب
آثار كاسية اللبات سابحة
في حليها فلتت من كف مغتصب


Glanzumflossen liegt Venedig
Sanft vom Mondesstrahl umgaukelt,
Während die Lagune gnädig
Unsre Gondel wiegt und schaukelt.


A co bájka vymyšlená říká,
Ej hle, tu je skutek pravdivý:
Noha, jenž se sotva země týká.


...su tre cavalli bianchi:
bianca la sella
bianca la donzella
bianco il palafreno...


destino


金锁有馀光
傍观羡一饱
何以沈此潭
异兽圣不宝


Má každý národ takovou
a mrtev zanik by bez ní,
ji, Volnost, dceru slunce zvou,
nic nad to sladčeji nezní.


Elment tehát, s szivéből örült, hogy mehete,
Hogy otthon nem marasztja szitok vagy pemete.
És tarta nagy beszédet az indulás előtt,
Beléjött abba Árpád, s minden vitéz előd.


Aux reflets des vitraux la tombe réjouie,
Sous cette floraison toujours épanouie,
D'un air doux et charmant sourit à la douleur.


Povězte mi, ubohému,
kudy mám se dáti,
hlavička se kolem točí,
srdéčko chce státi,
povězte mi, kterou cestou
má mne vraník nésti:
rádi bychom zavítali,
před chaloupku štěstí.“


Die Frauen schrien, die Männer sangen,
Die Schilde dröhnten, die Hörner klangen,
Der Zauberer riß mit dem heiligen Stein
Dem Schimmel die Opfermarken ein.


Než Karel císař odpovědět moh’,
vstal rychle z trávy hrabě Olivier
a zatáh’ za rameno Rolanda
a zvolal s úsměvem: „O nikoli!
Jsi příliš prchlý, samý plamen jen,
ty zajisté bys zle tam pochodil,
a novou válku bys nám roznítil.
Radč půjdu já, když císař dovolí,“


Jer, Daphne! hol e nyers patak
A bércből kiforradoz,
S mohosult kősziklafalak
Közt a völgyre szakadoz;


Dies ist der Wurm, der nimmermehr
In den Verdammten stirbet,
Durch den die Seele noch so sehr
Als durch das Feur verdirbet.
Dies ist der allergrößte Schmerz,
Den sie, die Hund, empfinden,
Dies macht, daß ihnen Seel und Herz
Verdorren und verschwinden.


Heureux qui peut aimer, et qui dans la nuit noire,
Tout en cherchant la foi, peut rencontrer l'amour !
Il a du moins la lampe en attendant le jour.
Heureux ce cœur ! Aimer, c'est la moitié de croire.


povera vita e ricco amor chiedendo
a la spelonca d'Ardena, lasciate
lungi le selve di Germania e il padre
imperatore,


Viele kranke Leute gehen in den Gärten
Her und hin und liegen in den Hallen.
Die die Kränksten sind, verfiebern
Alle armen Tage in dem heißen
Grab der Betten.
Ach, katholische Schwestern schweben
Müd umher in schwarzen Gewändern.
Gestern ist einer gestorben. Heute kann einer sterben.
In der Stadt feiern sie Fasching.
Den Unterschied
Möchte ich Klavier spielen können.


Billich iſts/ daß wir mit euch/
eurer Trefligkeit uns freuen/
die euch macht an Wolfahrt reich/
und auch itzt erquickt vom neuen/
da ſie den Tag wiederbringt/
an dem ihr zu ſeyn anfiengt.


Chvalme Boha po vše časy
za tu milost, křesťané,
spojujme své k Bohu hlasy,
s radosti nám popřáné;
zvlášť dnes v svátek cýsaře,
laskavého mocnáře.


Nur warte, nur wart noch! es wird sich erfüllen,
es wird sich erfüllen, was du ersehnst:
Glutig auflodern wird es am Himmel,
über die Berge her wird es wehn
und wie donnernde Osterglocken
wird es durch die Lande gehn ...
nur warte, nur wart noch und hab Geduld!
So schön und so köstlich dies blitzende Blau
mit seinem süßen stillen Locken,
es kommen Tage noch und Wochen
farblos grau,
da alles wie vorher trostlos weh
in Regen sich begräbt und Schnee,
Tage voll Traurigkeit, Tage voll Müh ...
sprich noch nicht vom Frühling, es ist zu früh!


Até mesmo nós sucumbimos
Reavaliamos nossa condição
Indiferentes, deixamos de rimar
Menos um casal no mundo


Siratják az ifjú vizi jövevényt,
aki közéjük jöttem el: engem,
mert pénzes apáknak koldusaként
én a bánatom dalokba zengem...


Non vi ritenga s'il bel volto ancòra
barba non chiama o tropp'acerba etate;
ché un discorso divin seco dimora,
come divina ancòra è sua beltate:
e voi la prova ne vedete ognora,
che, per usargli strazi e crudeltate
e per dargli repulse a più non posso,
già mai non s'è di sua costanza mosso.


Zum dritten noch sollst du, o Preis der Prälaten,
Aufs Härchen mir meine Gedanken erraten.
Die will ich dann treulich bekennen: allein
Es soll auch kein Titelchen Wahres d'ran sein.


Én, boldogolván azt a madarat
ki kalitjából legalább kilátott,
a semmiből alkottam új világot,
mint pókhálóból sző kötélt a rab.


V jich kruhu profesor má vyjasněné čelo,
a právě usmívá se, neb z nich jeden mluvil,
když se mu na zdraví a chválu připíjelo:
„Nás dobře vychovav si zásluh věnec uvil...“


Wenn ich im Lenz durch Grün und Rosen walle,
Da wird mir oft zu Sinn, als müßt' ich klagen,
Daß ich geboren bin in solchen Tagen,
Die rauh erdröhnen von der Waffen Schalle.


Ich bin in Wüsten eine große Stadt
Hinter der Nacht und toten Meeren weit.
In meinen Gassen herrscht stets wilder Zank
Geraufter Bärte. Ewig Dunkelheit


Der Himmel ruft; weg, Fleisch, weg, Erde,
Mein Ruf will, daß ich himmlisch werde,
Mein Gott ist hier, ich beuge mich!
Ich will mein All's, mein Liebstes schenken;
Still, eignes Wollen, Wirken, Denken,
Herr, rede du, dir schweige ich!


闲庭树树果垂霜
听法犹怜入草堂
异类岂能知礼节
每来相对坐禅床


Bepflanzend mit Kartoffelknollen,
Wühlst du, o Voß! den Pindus um.
Gesotten, wird die Frucht Apollen
Entzaubern im Elysium.


Wir schlingen unsre Händ' in einen Knoten,
Zum Himmel heben wir die Blick' und schwören;
Ihr alle, die ihr lebet, sollt es hören,
Und wenn ihr wollt, so hört auch ihr's, ihr Toten!
Wir schwören: Stehn zu wollen den Geboten
Des Lands, des Mark wir tragen in den Röhren;
Und diese Schwerter, die wir hier empören,
Nicht eh'r zu senken, als vom Feind zerschroten.
Wir schwören, daß kein Vater nach dem Sohne
Soll fragen, und nach seinem Weib kein Gatte,
Kein Krieger fragen soll nach seinem Lohne,
Noch heimgehn, eh' der Krieg, der nimmersatte,
Ihn selbst entläßt mit einer blut'gen Krone,
Daß man ihn heile, oder ihn bestatte!


Jez řeky starý pod mým oknem zpívá,
strun na sta stříbrných zní denně do mých snů...
Ať na mne Duma smutnou hlavou kývá,
ať Úsměv prchavý se mihne v šer mých dnů,


Těm radám naslouchaje
děl jsem: Spi, moje sloko,
neb rci mi, v naše kraje
čí soucitné zří oko?


春工叶叶与丝丝
怕日嫌风不自持
晓镜为谁妆未办
沁痕犹有泪胭脂


A vrata povolila...
Po řeči kněze Jana
zpět valili se všickni,
div stačila jim brána.


Em que tempo vivo
em que hora? de aço ( )
de água ( )
de mágoa ( )
de arma ( )


Para que servem os anjos ?
A felicidade mora aqui comigo
Até segunda ordem
Um outro agora vive minha vida
Sei o que ele sonha, pensa e sente
Não é coincidência a minha indiferença
Sou uma cópia do que faço
O que temos é o que nos resta
E estamos querendo demais


是人家有些儿屋
何处山无这个云
浪走江湖□□□
□边云肯强随君


Gefaßt bei dem, was ihm noch nie begegnet,
Spricht er zu sich: So mußt du doch erfahren,
Warum der Bräutigam sich kreuzt und segnet,
Vor Nestelknüpfen scheu sich zu bewahren.
Weit lieber da, wo's Hellebarden regnet,
Als hier im Schimpf! So war es nicht vor Jahren,
Als deine Herrin dir zum ersten Male
Vors Auge trat im prachterhellten Saale.


Daraus mach ich mein Liebesband,
Und bring es als mein Seelenpfand,
Und ehre dich mit diesem Namen:
Herr, dessen Schrift dies selbst erdacht,
Sey dies für mich, was ich dir bracht,
Und sprich zu allem selbst das Amen;
So werd ich sonder Bild und Schein
In dir wahrhaftig selig seyn.


"A menina está na roda
Sozinha para canta
Se a menina não souber,
Prisioneira vai fica"


Люблю тебя, законченность сонета,
С надменною твоею красотой,
Как правильную четкость силуэта
Красавицы изысканно-простой,
Чей стан воздушный, с грудью молодой,
Хранит сиянье матового света,
В волне волос недвижно-золотой,
Чьей пышностью она полуодетДа, истинный сонет таков, как ты,
Пластическая радость красоты, —
Но иногда он мстит своим напевоИ не однажды в сердце поражал
Сонет несущий смерть, горящий гневом,
Холодный, острый, меткий, как кинжа


Hát miért idejét vesztened heában
Szép iffiuságodnak, s mi haszon abban?
Nem-é ez az kék ég, kit látunk magasban,
Közli velünk szépségét és örül abban?


Chão dos meus avós e dos meus pais!
Chão do meu nascimento e da minha infância!
Chão que, um dia, me receberá
para o último son


وَأَذْكَرْنَني أَيَّامُ صَيْدِكَ نُزْهَةً
تَقُومُ لهَا أَيَّامُ دَهْرِي وَتَقْعُدُ
مَطَارِدُ وَحْشٍ أَوْ مَطَارُ عَصَائِبٍ
مِن الطَّيْرِ خَدُّ الأَرْضِ مِنها تَورَّدُ
تُبَارِي لهَا خَيْلَ الوَزِيرِ صُقُورُهُ
وَأَسْهُمُهُ عُلْواً إلى الجَوِّ تَصْعَدُ
لِيَهْنِكَ لِلطَّيْرِ إنْقَضَاضٌ إلى الثَّرَى
وَلِلخَيلِ مَرْقًى في الهَوَاءِ وَمِصْعَدُ
فَلا تَنْكُرَنْ حَاليْهُما في مَوَاقِفٍ
هُنَالِكَ فِيهنَّ الجِوارِحُ تَشْهَدُ


SEATED in Garret, for you know,
The nearer to the Stars we go,
The greater we esteem his art,
Fools curious flock'd from ev'ry part.
The Rich, the Poor, the Maid, the Married,
And those who could not walk, were carried.


Et comme en un miracle, apparue, advenue,
Une aile de chimère a repris son essor !


Immer noch rathschlagt ihr, wie der Staat am besten zu modeln?
Fragt nur die Frauen! Sie sind's, die sich verstehn auf den Staat.


Und ich werf es in das Wasser,
Und ich seh', wie es versinkt,
Meine Liebe mit dem Ringe
In der tiefen Flut ertrinkt.


Et tanto ho posa, quanto al cor mi viene
L'alta sembianza del bel guardo altero
Che dolce per natura fa il mio pianto,


Und der Gottesmutter Schmerzen
Rühren mächtig aller Herzen,
Wie die Orgel tiefer schwillt;
Doch in schönen Himmelstönen
Muß sich selbst die Qual versöhnen,
Und der Wehmut Träne quillt.


Zabte je, palte je!
Dejte nám kacíře,
ať je rozsápáme,
divoké jak zvíře
kosti lupu láme.
Dejte sem, dejte sem,
ať pekelné syny
do země vešlapem
za jejich zločiny;
ať Kaněk pohřbí je
v kusy roztrhané,
ať zdechnou jak zmije,
peklo ať jim vzplane!
Dejte nám kacíře,
zabte je, palte je!


Mně se zdálo, tímto krajem že jsem jediný sám šel,
čet’, jak usmíval se jasem, mráčků přeletem se tměl,
čet’, co v ony líchy polí, v lesy, skály psal tam čas
od kořenů černých v zemi výš až v nebes modrojas.


—Calledes, hija, calledes,
calledes, Urraca Hernando,
que si un hijo me han muerto,
ahí me quedaban cuatro.
No murió por las tabernas
ni a las tablas jugando,
mas murió sobre Zamora,
vuestra honra resguardando.


Joyeux, j'abjurai donc ce séjour ; mais l'échange
Aux rêves poursuivis rendit peu de loisir.
Que de déceptions m'attendaient ! Quel mélange
De soucis, de dégoûts dans un exil étrange
M'étreignit, sans jamais qu'un vulgaire plaisir
Usurpât de mon cœur le farouche désir !


Le a szomorú hangfogóval!
Nélküle mért ne zengenék?
Csapjon fel csengő, csattogó dal,
Halljak már egyszer víg zenét!


Surge el rayo y la muda sombra argenta:
el rayo, ese fuete luminoso,
con que castiga el nubarrón medroso
al terrible corcel de la tormenta.
El trueno, entonces, con fragor revienta
y su voz penetrante de coloso,
se aleja por el cielo tenebroso,
alta, profunda, lamentable y lenta.
Es como el rayo mi dolor; latiga
el ciclón de mi espíritu implacable
y mis extrañas cóleras fustiga.
Mi grito es como el trueno formidable:
huye, cuando de mi alma se desliga,
alto, lento, profundo y lamentable.


pues no hay piedad en el amor tirano
para olvidar, ni aun las difuntas llamas,
aunque ya en llanto el humo se resuelva.»


Allein, sobald die Stunde blikt,
Daß Jesu Wort in einer Kürze,
(Wies Luther ehmahls ausgedrükt,)
Den Grund des Herzens überstürze,
Wenns alle Aeste bricht,
Durch Beet und Furchen sticht,
Um sich den Akker aufzureissen,
Und bis aufs Leben trift:
Da braust der alte Gift,
Und alles hebet an zu kreissen.


Dio nasce, e l'uom s'eterna, e membra or veste
l'invisibil suo lume apparso in terra,
e 'l mortal e 'l divin si giunge e mesce.


en guiderdon di tutto meo servire,
ché lo tuo sguartio in guerigion mi pone,
e lo pur disdegnar fami perire.


Blieb von allem unsern Prangen
Auch der Dorn uns nur zurück;
Traurend freun wir uns und hangen
An dem hingewelkten Glück.


Sír volt keblünk, és halottja
Volt a hazaszeretet;
Nagyszerűen űljük e föl-
Támadási innepet!


لأقدامنا أجنحة تكفي
وطيشُـنا بلا حدود،


And when to church we brought the dead,
She came in ragged mourning drest;
The coffin-plate she trembling read,
Then laughing cried, "Poor Kate is blest!"


„Přej jim teda jejich bál
od půlnoci do půl třetí.
Beztak je tu smutně nudně.“


辽阳使者日临关
公子趋庭望海山
倚马挥毫铭已勒
恰如张载剑门还


Parientes ovo buenos, del Criador amigos,
Que siguíen los ensiemplos de los padres antigos.
Bien sabíen escusarse de ganar enemigos:
Bien les veníe en mientes de los buenos castigos.
Juhán avíe nomne, el su padre ondrado,
Del liñaje de Mans un omne señalado,
Amador de derecho, de seso acabado,
No l'falsaríe su dicho por aver monedado.
El nombre de la madre deçir non lo sabría.
Como non fue escripto non l'devinaría;
Mas váyala el nombre de Dios, e Sancta María:
Prosigamos el curso, tengamos nuestra vía.
La çepa era buena, emprendió buen sarmiento,
Non fue como caña, que la torna el viento,
Ca luego así prendió, como de buen çimiento,
De oír vanidades non le prendíe taliento.


Will du auf Töpfchen?
Fühlst du ein Dürstchen?
Oder ein Würstchen?


Ich schwing an deiner Hand,
O Weisheit! mich empor, hoch über stolzen Tand,
Und kurzen Sonnenschein des Glückes,
Und seiner Freuden Unbestand,
Nur Freuden eines Augenblickes.


Du fühlst, wir können nicht verzichten;
Warum zu geben scheust du noch?
Du mußt die ganze Schuld entrichten,
Du mußt, gewiß, du mußt es doch.


Meluzína hvízdá, zpívá,
tanči, světe, a svět zívá,
vášně mrou.
Moje nahé, zcvrklé tělo
také tančit zapomnělo,
mraky jdou.
Schovám já se do těch mraků,
blesknu ohněm černých zraků,
do šílení, do přízraků
vášní hrou.
Zatančí svět, já se směju,
v kouty srdce posměch skreju,
posměch sebe, posměch nebe,
posměch člověka.
Vírem v křiku, v bujném ryku
ztopím lidskou filipiku:
cesta daleká!
Zahvizdám, zaskučím, letím
nad tělo, nad duši, královstvím třetím,
v království snů, v království jedině božím,
v království bláznů hlavu složím.
Nohama ve hlavách rozumných řádím,
rozbitých mozků bitky svádím
rozumné, výsměšné, mravokárné:
daleká cesta, volání marné!
Komu oko slzou svítí,
v šedi pláště se mi chytí,
se mnou letí v říši třetí,
sobě oltáře své světí,
svou si hvízdá píseň temnou;
děti konce, leťte se mnou,
děti smrti, rozum drtí,
hříčkou cit je, za mnou jděte,
nebojte se, nezemřete,
naše heslo, naše znamení
mozku je drobné kamení.


Ach, könnten doch der Menschen Augen
Dein Wesen einzusehen taugen,
Wie würdest du für sie so klein!
Verblendend Irrlicht der Gemüther,
Gerühmter Adel falscher Güter,
Wer dich gefunden, hascht nur Schein.


silezya dağları'ndan uzakta


家贫地上却钱流
朽贯年深不可收
若使用之堪买爵
等闲门巷亦封侯


To srdce prudce, vášnivě tak bilo
do dnů a změn.
To srdce všecko k smrti poranilo,
život i sen.


جفاني من أم البنين خيالُ
فقلي جريح والدموع سجالُ
ولو قلت دمعي قد ملكت فكاذبٌ
بدعواي بل ذا غرّةٌ وضلال
وبي ما يزيل العقل عن مستقره
فلا تعجبوا إن قيل فيه خبال
وما هي إلا الروح بل إن فقدتها
فإن بقائي دونها لمحال
أحبّ الليالي كي أفوز بطيفها
وأرجو المنى بل قد أقول أنال
أكلّف جفني النوم عليّ أن أرى
مثالاً لها يسري وليس مثال
فقولوا لها إن كنت ترضين عيشتي
فجودي بطيفٍ إن يعزّ وصال
فينعم قلبي والجوارح كلها
وإلا فعيشي محنةٌ ووبال


Después que los hubieron desposado,
café Pascual al novio los volvieron
donde todas las mozas les tuvieron
lo que habían de comer aderezado.


Gastfreundlich nahmst du, Stolzer! bei dir mich auf
Und heitertest das Auge dem Fremdlinge,
Und still hingleitende Gesänge
Lehrtest du mich und geräuschlos Leben.


Amodébb finom sifónból zsebkendőcske: hímezett.
Két piciny kebel között titokban nézni: élvezet!
Majd piciny nadrág, trikó, selyemből szőve, forraló!
Hej, szegény Felicián, a vér be könnyen lobbanó...
Ilyen ő, a jajgató.


Tak míval Chartier své chvíle bolesti,
kdy plakal v úkrytu a hejskům záviděl,
i nejhloupějším z nich, že měli přízeň žen
pro hladkost tváře své... A dodnes tomu tak:
zevnějšek ženě vším. Po duši neptá se,
a sama podobna je broskvi nádherné:
je krásna na pohled, však v srdci červiva.
A byť bys věděl to, ty po níž toužíš přec,
bláhově mučíš se, že mukám unikáš,
jež ještě horší jsou... Eh, stará záhada...


Co začnem s nimi, až dnů lepších zoře
se bleskem snese k zemi, vichrem vát
až začne boží dech své divy tvoře,
vše mízu v listí hnát a do poupat?
Co s nimi v radostný ten tvůrčí chvat?
Ó předpotopní bahno, směsi ztmělá,
zda hneš se ku pozounu Archanděla,
jenž sluje Práce, Lidskost, Síla, Mrav? –
Spi zatím ve svém tuku otupělá!
Buď, Kalibane, zdráv!


Mé slzy kanou, náruč rozpínám,
vzdech vroucí letí k matce do nebe,
přelaskavého otce vzpomínám
a trudím se, má dcero, pro tebe –
Zda neodmítneš lásku od sebe,
jež po dlouhém a tvrdém zapomnění
se domnívá, že dosud pozdě není?


Bouře táhne nad Doubravou,
vichr v dubech šumí –
kdo té divné hře přírody,
kdo jí porozumí?


Chléb tajemný jezme, jenž nám se dělí,
ať Bůh se zas zázrakem v srdce vtělí
a mystickým vínem nám v cévy vlit,


Hle, jak by na mně vyzvídal,
proč tváře v mech jsem klad’ –
že srdíčko jsem napuklé
kdes v koře spatřil snad?


To srdce lidské jako svět:
ni klidu v něm, ni stání,
bez konce stálé rození
a stálé umírání.


Gieb, o Gott der frommen Liebe,
Uns ein ruhiges Gemüt,
Das durch Wolken, schwarz und trübe,
Ins Gefild der Hoffnung sieht!


de'piedi tuoi, ch'ogni lor vil seguace
fêr, più ch'Atene e Roma, e saggio e forte,
e vestigi lasciar d'eterna pace.


Und, Lieber,« streicht sie zart mein Haar,
»der Heuchler meint die Lüge wahr,
der Wahre muß ihn nur verstehn!
Wenn Kraft und Schönheit nackend gehn,
man würde sich nicht sehr beklagen;
doch etwas schwerer zu vertragen
ist Häßliches, bei Licht besehn.«


Přec jen se mi po vás stýská, přec k vám toužím zpátky
jak člun vichrem pochovaný v moři bez památky.


Přichvátal opat s kněžstvem mnohým
i všechna krále družina;
ó hrůza hrůz! Smrt nad ubohým
již peruť temnou rozpíná.


alejandra alejandra
 debajo estoy yo
    alejandra


Da Rußland nun den Tag erblickt/
Der ihm die Fürstin hat gegeben/
Ist alles von der Lust entzückt/
Und bittet Gott um langes Leben.
Der Himmel spricht: es soll geschehn:
Sie wird diß Reich mit Erben bauen/
Ihr aber solt sie lange sehn/
Und Euch dadurch Glückselig schauen.


Vzešlo slunce. V jeden žár
hranice ty náhle vzplály,
a z těch ohňů velebné
písně v kraj se rozléhaly.


„Teď: jeden-dva-tři! se mnou počítejte!“
„Nuž k líci zbraň!“ Žid s ramene ji snímá.
Teď: „Palte!“ Zamhouří žid oči – pálí –
vykřikne: „Aj vaj!“ – po zemi se válí.


Und unterm Landvolk hör ich's sagen:
»Wo sich ihr Nest die Wachtel baut,
Hat nie der Blitz noch eingeschlagen,
Der Hagel sich nicht hingetraut.«


next said, her Tongue was so much in her Pow'r,
She was sullenly silent almost — half an Hour:
That, to vex her good Man, she took this Way to teaze him;
But soon left it off, when she found it would please him:
And vow'd, for the future, she'd make the Housering;
For when she was dumb, he did nothing but sing.


E forse da i selvaggi Urali a valle
Nova ruinerà barbara plebe,
Nova d'armi e di carri e di cavalle
Coprirà un'onda l'agenòrea Tebe,


يا قلبَ كلِّ الكائناتِ الذي
كلُّ كتابِ اللهِ في قلبِهِ
أنتَ كتابُ اللهِ في قلبِ مَنْ
قد قادَهُ الحظُّ إلى ربِّهِ


Vstal jsem a oblék’ se, ač byl jsem zmořen,
van budoucnosti na čelo mi dých’.
– Ó, národe můj! Zdravý je tvůj kořen,
a úrodná je půda rolí tvých.


巉岩石室潋江东
昔隐唐官越国公
胜迹不磨遗像在
书声时落半天风


Some hoary Hypocrite, grown old in sin,
Whose thoughts of heav'n with his last hours begin,
Counting a chaplet with a bigot care,
And mumbling somewhat 'twixt a charm and pray'r,
Hugs a dawb'd image of his injur'd Lord,
And squeezes out on the dull idol-board
A sore-ey'd gum of tears; the flannel Crew
With cunning joy the fond repentance view,
Pronounce Him bless'd, his miracles proclaim,
Teach the slight crow'd t' adore his hallow'd name,
Exalt his praise above the Saints of old,
And coin his sinking conscience into Gold.


De todas las verdades escogieron el día:
no se ataron con hilos sino con un aroma,
y no despedazaron la paz ni las palabras.
La dicha es una torre transparente.
El aire, el vino van con los dos amantes,
la noche les regala sus pétalos dichosos,
tienen derecho a todos los claveles.
Dos amantes dichosos no tienen fin ni muerte,
nacen y mueren muchas veces mientras viven,
tienen la eternidad de la naturaleza.


E paesi e confini
nettate ben d'ogni fallo e tristizia,
usando il braccio di santa giustizia.


Там, где моря влага синяя
Острошхерною косой
С прибережной полосой
Разграничена, сфинкс-Финния
Взор дарит своей красоВы, пробравшийся в Финляндию
И попавший в Гельсингфорс,
Вы, отвергший «красный форс»,
Получаете гарантию,
Что из Вашей крови морс
Сатане не будет выделан,
С чем и поздравляю Вас
И целую много раБедный принц! как много видел он!
Сколько слышал страшных фраз!
Исцелитесь от уныния
На лужайках финских скаПомню ныне я бокал
За твое величье, Финния!
За полярный твой закал!


闻得乡人说刺桐
叶先花发始年丰
我今到此忧民切
只爱青青不爱红


Batida por furiosos vendavais!
- Eu fui na vida a irmã de um só Irmão,
E já não sou a irmã de ninguém mais!


Gottseelger Mann/ der Gott vertraut/
Der ihm getreu/ der Tugend ihr Exempel/
Die Klugheit der Gerechten baut/
Des wahren Glücks/ der wahren Ehre Tempel.
O welcher Glantz bestrahlt nicht dein berühmtes Hauß/
Wer lässet Ruhm und Lob darob vollkommen aus?
Die Ehre wird und kan dir güldne Seulen setzen/
Und auch in deinen Schild so Glück als Tugend ätzen.


Rány
v rukou, v nohou září vstříc;
jitřenku tam vidíš, rdíc,
to jsou brány!


A csöndességtől szinte fázom
Nem lesz köröttem senki, csak
Pár láthatatlan, lenge álom
És zord-fekete, vak falak –
Az ajtókat ma kulcsra zárom.


Ahi Carandina cara, forte temo
che tu non pigli el mio scriver a sdegno,
certo per gran terror m'arosso e tremo.


Nicht heran werd' ich ihn flehen,
Aber nahn ihn ruhig sehen,
Wann er will erscheinen,
Dir mich zu vereinen.


数枝春粉嫩
箨解即琅玕
未忍青青玉
持将作钓竿


Aus der Tiefe ihres Elends
Schauten sie zu mir empor,
Wie mit weißen Geisteraugen,
Daß ich schier darob erschrocken.


Prima vedrasse pace nel Inferno
e non produr mai primavera il verde
e quando è in Cancro el sol, regnar il verno


Ty, Foibe, s třpytným lukem,
ty nad Pythonem vítězi! ty s tváří,
z níž věčná mladost září
a nadšení jak mladé víno kypí,
vem z rukou našich šípy,
jichž hrot je skován kladiv našich tlukem.
Jak vymrštíš je, jistě obět raní.
Mor skočí s tvého stříbrného luku
a ples a radování
se změní v pláč a Niobinu muku.


gerçeğe açılan kapıydörtüler içinde uykuda ol


Noční chodec dále kročí,
Tasí šavli z nožnice,
Vztekem jiskří se mu oči –
Zakmitla se šavlice.


Lasciò la pugna orribile nel core
de' saracini e de' fedeli impressa
un'alta meraviglia ed un orrore
che per lunga stagione in lor non cessa.
Sol de l'ardir si parla e del valore
che l'un guerriero e l'altro ha mostro in essa,
ma qual si debbia di lor due preporre,
vario e discordo il vulgo in sé discorre;


Der größte Reichtum ist nach keinem Reichtum streben,
Der größeste Gewinn, sich dessen ganz begeben.


Weicht eitle Grillen weicht, ihr kräncket nur die Sinnen,
Ihr schwächet die Vernunfft, und schrecket das Gesicht,
Den Abgrund weiset ihr, und Hülffe wißt ihr nicht,
Ihr schaffet Müh und Schweiß, und könt doch nichts gewinnen,
Ihr öffnet uns die Bahn zum zeitigen Verderben,
Und macht das Leben schon in erster Blüthe sterben!


白羊山路白云中
鸟道羊肠一线通
岂有胡儿能牧马
万年天险限华戎


وَقَد لاحَ في الصُبحِ الثُرَيّا لِمَن رَأى
كَعُنقودِ مُلّاحِيَّةٍ حينَ نَوَّرا


A řinul se jak vodopád
na plece šedých skal,
a pták, jenž mimo křídly vlád’,
děl: „Věru o sto let – buď rád –
dnes mladším jsi se stal.“


Ein jeder sucht und liebet 'was,
Der eine dies der andre das;
Mein Gut und Teil ist Gott vor allen,
Mir ist ein lieblich's Los gefallen.


Šli spolu vážně. On bledý, dlouhovlasý,
ona sen bílé konvalinky.
V polích a srdcích bylo tolik krásy!
Jen v pozadí tměl se rozkaz od maminky.
Šli spolu vážně, mluvili o počasí.


Jenžto každonočně světlo
Svoje toužebně roznítí
A v propasti věčné, bezdné
Co ztracená hvězda svítí.


Meine Reime richten keinen, meine Reime richtet ieder;
Richte, wen zu richten lüstet; ieder wird gerichtet wieder.


O fratello, o signore, o fido, o caro
amico, o prim'onor del secol nostro,
vedete qui chi di se stesso a paro
v'ama: vedete qui Florindo vostro!
Or nulla più mi fia grave ed amaro,
poiché benigno cielo a me v'ha mostro,
ché per voi giusta cura, alto sospetto
continuamente mi premeva il petto. —


Wach auf mein Herz und singe
Dem Schöpfer aller Dinge etc.


Ueber seine Leichengrube wälzen sie noch einen Stein,
Dann zum feierlichen Hochamt eilen sie zum Dom hinein,
Brünstig danken sie dem Himmel, daß der Schreier endlich stumm,
Doch bei Nacht auf seinen Grabstein schrieb ein Schalk das Wort: Warum?


V západě chmurném bledý srpek luny
jak volněj plul by, aby viděl slunce,
jehožto zlatý znak již obláčkové
letíce vzhůru nesou na korunce.


Allora comandò Marsilïone
a ducento migliaia di cavalieri
che seguissono el real gonfalone
del re Grandonio e degli altri guerrieri.
Così partissi sanza far questione:
vêr Roncisvalle presono i sentieri
e 'n su un poggio giunsono i Pagani,
che scorger gli potieno e Cristïani.


Na dívku všichni kleli
ne příliš nevinnou.
Jen Vašek smuten vzdychal
lámanou němčinou.


farzoldu bana devran devair yolculukları


Ein Grübchen deiner Wangen
Ersah sich einst zum Lager
Der kleine Gott der Liebe.
Daß er heraus nicht fiele,
So schlang er um den Nacken
Die Schultern und den Köcher
Sich deines Haares Bande.
Davon sind sie bis heute
Geringelt noch geblieben.


»Die Zeit ist schwanger; aus den dürren Schollen
Wird eisern aufgehn eine Kriegersaat,
Sein rotes Banner wird der Kampf entrollen.


Načež král dí: „Infantové,
nelze připustiti, k tomu
v Toledu jste měli o to
hlásit se, zde není místa.
Nikdo zakázat vám nesmí
užívat nejlepších zbraní,
vždyť jste silní, tělem statní,
tož se dobře držte v boji!“


– Takto rytířové tmavé
třídy poctou stavívali
dobrodruhy, aby pravé
statečnosti sloužívali
ku průvodu ctnému,
neb meč šlechetnému
práči v srdce vryli;
pro dým světu všemu
v bok se postavili. –


Sag' ich was Artiges, sogleich rückt man mir vor:
»Das hat ein Alter schon gesagt!«
Ei, warum sagte er's? Laßt mich drum ungeplagt!
Er lebete zu früh, der Thor!


Tutte le cirimonie e gli atti santi,
che si ricerca a sì gran dignitade,
ver testimon di te son tutti quanti.


Weh, rother Drach, Justinian!
Was hastdu Christus angethan?
Weh, Pabst, der stets Löwpardelbärisch wüttet!
Weh, Lammdrach, weh, dein Klöster ausgebrüttet!
Weh, Romes Rom, der völker Schatz!
Der dreien Academisch Platz!
So offt du hassst um Christuswarheit einen,
Wird Christusgeist gekreutzigt in den seinen.
Merk, Seelewig! Was über uns si schreien!
Si wünschen uns der beiden zeugen reien.


举业经书也圣功
人间道眼费圆融
夜来睡醒罗浮梦
月满秋江数十峰


Ihr zürnt, daß wir, mit Raubkrieg überzogen,
Euch blutend wieder heimgesandt,
Und deutsche Gaun, um die ihr uns betrogen,
Entrissen eurer Frevelhand?


Toť červánek, toť chladná sprcha deště.
A zrak náš marně po obloze těká,
zda starý bůh tam pro nás žije ještě.


五色绣罗衣
花多枝叶稀
春来不敢著
怕引蝶双飞


女郎山头石
新妇矶边水
欲吐阳台云
徘徊傍谁起


Als noch die Menschheit im Lenze lag,
Da stand ihr wohl ein Frühlingstag,
Nun mag sie sich anders erweisen.
Willkommen, ihr Felder, erstarrt und beschneit,
Wir leben ja doch in eiserner Zeit,
Wohl paaret sich Eis zu dem Eisen.


„Csínja - felel Detre - van az ily dolognak,
Madarat nem dobbal, nem üvöltve fognak:
Aranyon árulót te keressz hiába,
Mondván: »nesze! hű légy.« Senki nem oly kába.


Jen jedna, jedna v žalob vlnobití
tam mlčky seděla jak smutný sen,
ta znala, jak jsem cítíval v svém žití
těch zdobných růží hořké trny jen.


Let Love thro' all your Actions run,
And all your Words be mild;
Live like the blessed Virgin's Son,
That sweet and lovely Child.


Delicia de los árboles que abrevó el aguacero.
Delicia de los gárrulos raudales en desliz.
Cristalina delicia del trino del jilguero.
Delicia serenísima de la tarde feliz.


sem temor selvage
Por que só a mim discrimina a claridade?


高门扫日鸣珂里
吹竹弹丝煖响中
寂寞一区如此宅
世间却有两扬雄


Ch'altro refugio aspetto se non morte?
Però voria uscir di tanti guai,
Passare in su la barca di Caronte.


Wie wir den Rittern einst getan,
So fing's mit uns der Bauer an!


空中一洞足清风
上有长藤翠蔓秾
说与山灵护持取
苍皮瘦骨恐为龙


Iszonyúbb a másik; az a földalatti,
Hova erős dandárt vezet a négy Laczfi
Olyan uton, hol még az erős sem bátor,
Mert a „halál völgye” az a szűk sikátor.
Dolgozik a csákány, zúg tompa ütése,
Mindjárt kész a halál nyilt, pokoli rése;
Némán a vitézek kebele is dobban,
Nem fél, de rebeg: hogy kire mi vár ottan?


Un pedazo de cielo
y una rama...
Nada más
cayó al aire la flor.
¡Qué solos nos quedamos
sobre el mundo
mi corazón y yo!


Eine Rose hat geblühet
Also süß, geheimnisreich,
Daß selbst Gott für sie erglühet,
Und geworden Menschen gleich.


Vždy po dnech štěstí, radosti a klidu
zas přijde den, kdy poznáme svou bídu.


se no en cor che çentileça mova,
la quale punto femena non sente
per la fracilità ch'à ne la mente:
ço vedi ad oglo e no è cosa nova.


Hier nun stieg des Reiches Flor
Ungleich stärker, als zuvor,
Da nur wilde Waffen fochten;
Hier hat sich der Deutschen Hand,
Durch Erkenntniß und Verstand,
Einen edlern Kranz geflochten;
Als ein roher Kriegesmann
Sich im Streit erwerben kann.


Gott gibt sich ohne Maß: je mehr man ihn begehrt,
Je mehr und mehr er sich erbietet und gewährt.


Will ich, was du, so wilst du, was ich will.
Wilst du dann nicht, wer ist, der mir erfüll
Mein Wollen sonder dich?
Will ich auch nicht, so muß ich fort:
Es muß geschehn dein Will und Wort.


Ob uns Orkan und Wogen drohn,
Ob Klipp und Sandbank um uns brande,
Den Elementen biet ich Hohn
Und kehre heim vom fernsten Strande.
Und donnert auch mit Kugelsaat die Schlacht,
Mich rettet Dir der holden Liebe Macht!«


Tandis qu'au restaurant d'en face : Aux barreaux verts,
On prépare, au salon de cinquante couverts,
Un de ces longs repas que l'Argenteuil arrose
Et qu'orne un grand nougat surmonté d'une rose,
Toute la noce, avec de gros rires grivois,
Monte joyeusement sur les chevaux de bois
Et tourne, au son de l'orgue, en enfilant des bagues :
Et c'est dans la banlieue, auprès de terrains vagues,
Où le beau-père et les gens murs, à quelques pas,
Vont jouer au bouchon et mettent habit bas.


Es knüpfen sich zur Einheit die Gewalten,
Draus aber will die Freiheit sich gestalten! ...


Se ben comprendi il mio parlar non loico,
di non domare il senso abbi formidine,
delle virtù seguendo il santo studio.


Hin zum Lichte drängt das Licht,
Doch der Blinde sieht es nicht.


Kinek volna kedve benne!
Bárcsak hamar vége lenne
Únalmas óráinak.
Szemem bármerre tekintsen,
Sem gyümőlcse semmi nincsen
Kertem puszta fáinak.
Mit ér zőldje a szőlőnek,
Ha rajta fürtök nem nőnek,
Mit ér a bimbó, virág,
Ha körtvélyt nem nyújt az ág?


Wenn mir dein Auge sagt, daß du mich liebst,
Dann fühl ich auch mein Glück,
Geschwinder läuft mein Blut, der Busen wallt,
All meine Sinnen sind Gefühl.


En dépit des clichés et des poëtes blonds
Et des bas bleus, jetant, par des chemins de Tendre,
Leur style et leur bonnet à qui les veut entendre,


Instar et praesidere virum, qui caeteris praestat,
Nobis et patriae erit [Lücke] praesidio.


Abre-se a cova, abre-se a cova
Para recebê-la.


Wohl mir! wiegte wie du, glücklicher Blumenstraus,
Liebetrunken mein Haupt, unter berauschenden
Wonneträumen des Himmels,
An der klopfenden Mädchenbrust!


Wenn Amphitritens tolle Schoß
Viel tausend Menschen wird gebähren/
Vnd was ihr tieffer Abgrund schloß/
Dem Richter auff sein Wort gewehren.
Wenn/ was der freche Nord verweht/
Was Tyger vnd Maroc zurissen/
Was Persens Fla i' auffzehren müssen/
Was auff den Wüsten Stro i geseet.


تَزَوَّد منَ الأَقمارِ قبلَ أُفولِها
لِظُلمَةِ أَيّامِ الفِراقِ وَطولِها
فَرُبَّ وداعٍ يَنفَعُ المَرءِ بَعضُهُ
إِذا رَضِيَت نَفسُ امرىءٍ بِقَليلِها
غداً تَفعَلُ الأَشجانُ بِالرَكبِ فِعلَها
وَتُجتَثُّ هاتيكَ المُنى مِن أُصولِها
وَيَدري أَخوا الأَشواقِ سرَّ هُلوعهِ
لِذكر النَوى وَالخوفِ قبلَ نُزولِها
لَقد بوغِتَت تلك المُنى فَتَصرَّمَت
وَلم تَقضِ منها النَفسُ أَيسَرَ سولِها
أَأَنتَ رَزينٌ أَيُّها القَلبُ في غدٍ
كعهدِكَ أم سارٍ وَراءَ حُمولِها


Aleje dvě thují stojí
ve své přísné zeleni,
v středu jich, v kruh kde se pojí,
socha stojí Mlčení.


Wenn du einmal wirst ausgewirket haben,
So wirst du Zeit genug im Schoosse ruhn:
Das ist der Zwek von unsren Zeugen-Gaben,
Daß wir, weils Tag ist, etwas sollen thun.
Nun bete Du: Hegai,
Hier ist mein Mardachai
Und ich bin Deine Magd,
Wir wollens machen wie Dein Knecht vor Ai,
Mach Du es wie Dein Knecht zu Gilgal sagt.


Dura mia sorte, che dove altri goda
Sol io languisca, e fra tutte le rose
Non trovi la mia mano altro che spine.


V podzimní smuteční náladě
pohřížen je Sever celý,
mlhy jej závojem šedivým
z večera dnes přioděly.


Et moi, moi qui, durant mille siècles, plongé
Comme un songe mauvais dans la nuit primitive,
Porte un doute cuisant que le désir ravive,
Ce mal muet toujours, toujours interrogé ;


裕陵临御始
像祭武襄公
郜六何为者
图形一禁中


五月南中正毒淫
轻风一埽翠涛深
陈师不用鱼丽阵
横笛空传龙塞音


Ich sehe den Bäumen die Stürme an,
die aus laugewordenen Tagen
an meine ängstlichen Fenster schlagen,
und höre die Fernen Dinge sagen,
die ich nicht ohne Freund ertragen,
nicht ohne Schwester lieben kann.


Sen srdce hrdého kojila věhlasem ducha svého,
a jako sen ten i láska čarovně kvetla v taji...


Que, cuantos hasta ahora, os han llamado
Ángeles, y hombres, celestial María,
no igualen juntos, a mi lengua sola!


Der todt kont jhn entleiben/
Vnd einmal stechen ab:
Im todt kont er nit bleiben/
Nit saumen in dem grab:
Dem todt er ist entwichen/
Dem haut- vnd beinen-knecht;
Hat jhm so gar durchstrichen
Daß falb- vnd bleiches Recht.


Doch um gut sie heimzubringen,
Mein' ich, wird es nöthig sein,
Daß wir jetzt vor allen Dingen
Körbchen flechten groß und klein.
Seht, dort am Graben
Sind Binsen zu haben!


Man trug ihm her die Waldvögelein,
Die Buttermilch däucht ihm, besser zu seyn,
Ein auserwählte Milch, ein hochgelobte Milch,
Ein abgefeimte Milch, des Milry Milch, ein gute Buttermilch.


tú, a quien los ojos dieron la bebida
de abundante licor, aunque salobre;
y alzándote la plata, estaño y cobre,
te dio la tierra en tierra la comida;


Drum frag ich nichts nach Angst und Pein,
Nach Noth, nach Ungemach und Leiden,
Nichts nach Betrug und Heuchel-Schein,
Ich will mich stets an Christo weiden.
Stürmt alles Unglück auf mich zu:
Stöhrt Welt und Satan meine Ruh;
So will ich dulten, hoffen, schweigen.
Das kurze Leiden dieser Zeit,
Ist ja nicht werth der Herrlichkeit,
Die mir Gott wird im Himmel zeigen.


že ozývá se v jásajícím ryku
křik smrti děsný ze slzí a vzlyků,
že výsměch posupný se rouhá pláči.


Na prahu stojí jeho choť,
jde vstříc mu – on se však zdráhá,
zář v jejím oku volá, ó pojď!
leč Hakon váhá a váhá.


虎头凤麓连长堤
随山刊木路可为
长官仁政及物远
一时力役民忘疲


Doch schreib ich, Schöne, dir hier zu nur einen Schein
und nenne dich nach dir, nicht etwan dir zu Leide,
nein, sondern daß ich nur die Namen unterscheide.
Sonst seid ihr ganz gleich eins, gleich from, gleich keusch, gleich rein.


Housle Remeny’ho zněly
Brzo bujnou radostí –
Brzo bouřlivě se chvěly
Bezeuzdnou hrdostí;
Avšak každý jeho nápěv
Smutnou notou dozníval –
Hlas ten v srdce Görgeyovu
Prorocky se ozýval. –


Porque eres buena, y dulce, y tierna, y pura,
Como yo te bendigo en mi ventura,
         Dios te bendiga.
Porque eres tú cual la virtud, ¡tan bella!
Y haces que yo bendiga a Dios por ella,
         ¡Dios te bendiga!
Porque del cielo al mundo indigno vienes
Y en él digna del cielo te mantienes,
         ¡Dios te bendiga!
Porque en el mundo todo bien mereces,
Y todo el bien que haces lo embelleces,
         ¡Dios te bendiga!
Porque al fin creo yo, triste y helado
Cual la desilusión del hombre honrado,
         ¡Dios te bendiga!
Porque al fin he llorado, ¡oh ángel mío!
Yo, seco cual el seno del impío,
         ¡Dios te bendiga!
¡Dios te bendiga! y que la voz del hombre
Sólo virtud y bendición te diga:
Cual yo que nunca evocaré tu nombre
Sin exclamar, mi bien, «Dios te bendiga».


Spi, Havlíčku, dnes bys viděl,
jaký je to pro svobodu příděl,
tahle ostrá státní stráž!


de la casa de san andrés de los tacones
solo sigue en pie una pared de piedra.
detrás de esa pared nació mi madre,
y la madre de mi madre,
y la madre de la madre de mi madre.
y yo.
y mi abuelo, luis,
murió en el año 1967, a la edad de 61 años. detrás
de esa pared.
en los alrededores de la casa
había una pomarada sitio poblado de manzanos., un hórreo
ast. y gal. construcción de madera, de base rectangular, sostenida
en el aire por cuatro o más columnas o pilares, llamados pegoyos,
en la cual se guardan y preservan de la humedad y de los ratones granos
y otros productos agrícolas. y un río
al que iban mi madre y sus hermanas
a lavar la ropa y a lavarse ellas.
luego, construyeron el embalse,
y las aguas
anegaron el río,
derribaron el hórreo
y empodrecieron las manzanas.
y ayer
fui a renovar el carnet de identidad.
¿lugar de nacimiento?, me preguntaron.
san andrés de los tacones, respondí.
pero no pudieron encontrar
mi aldea en su ordenador.
busca san andrés, dijo un policía.
tampoco.
mira a ver por andrés.
no.
prueba con tacones, dijo otro policía.
ni rastro.
así que cuando salí de la comisaría
había vuelto a nacer,
solo que esta vez en la ciudad de gijón.
con todo, la pared de piedra
de la casa de san andrés de los tacones
aún sigue en pie.
como un poema.
 o mejor:
como una semilla.


sotto il pi` freddo e tenebroso cielo.
Segua l'usato stile il ciel, la terra,
ché forse un giorno, fra cotanto tempo,
ben fia che 'l ghiaccio romperà mia morte!


Moře! Tys mi dalo sílu k žití,
tys mi řeklo, abych šla zas k práci,
a když srdce bude jiným bíti,
krev se z ran mu jako mlha ztrácí.


Qual meraviglia è poi se la regina,
in cui brame gentil sol trovan loco,
già fatta omai d'Amor preda e rapina,
esca diviene di sì nobil foco?
Sent'ella farsi il cor nuova fucina,
e crescervi la fiamma a poco a poco;
pur come sia del suo mal propio vaga,
d'arder più sempre e di languir s'appaga.


Vom Frühlingshimmel ausgegossen
Ein Blüthenschauer!
So sah ich dich.


清阴护燕几
中有忘言客
人来问不应
笑指庭前柏


Veggon sanza lor pro ora quel vero
ch'a lor superbamente s'ocultava
nel lor parer fallace e non intero –.


Na krbech oheň dohořel,
a v prsou shasla láska,
jenom v tom srdci lecjakém
jak v šindelích to praská!


Mentre con tal valor s'erano strette
l'audaci schiere a la tenzon murale,
curvò Clorinda sette volte, e sette
rallentò l'arco e n'aventò lo strale;
e quante in giù se ne volàr saette,
tante s'insanguinaro il ferro e l'ale.
Non di sangue plebeo ma del più degno,
ché sprezza quell'altera ignobil segno.


Aber du vermagst im Herzen
Tief zu bergen dies Gefühl,
Außen munter fort zu scherzen
In dem muntern Weltgewühl.


Nun will die Sonne so hell aufgehn,
Als sei kein Unglück die Nacht geschehn.


Wenn der Fasching kommt, wird viel verboten.
Aber manches wird auch andrerseits erlaubt.
Dann wird nicht nur Dienstboten,
Nein, auch Fürstenhäusern enstammten
Damen oder Frauen von Beamten
Die Unschuld geraubt.


by ukazoval směr a hlásil dálku
pocestným, kupcům, vojům jdoucím v válku.


Te diré, por lo tanto, siendo breve,
que con el Paje me pareces duro,
pues es humilde y vergonzoso y puro
y nada malo a cometer se atreve


I tam, kde zima své sídlo má,
V palácích ledových přebývá,
Jež obklopuje čirá noc,
A ztroskotat nemůže vichru moc,
Ó nejsi také tam?
Ty kryješ zvíře teplým rouchem,
By nepřišlo tam ku zkáze,
A člověku, který s ním bydlí,
Poskytlo oděv ve mraze;
Ty velíš hvězdám, aby jasněj
Tam třpytěly se v tmavosti,
A ozdobuješ šerý obzor
Severní záře stkvělostí,
Až, jásotem jsouc vítáno,
Konečně slunce vstupuje,
A nezapadajíc měsíce,
Zmrtvělý život vzbuzuje,
Že v skalách bezpečných i dítky
Se jara rodí, něžné kvítky.


Der keine Schätze heget 19 /
Ist Gott und Menschen hold/
Vnd niemal überleget
Den roten Klumpen Gold/
Der den gemeinen Frommen
Nicht läst zu Schaden kommen/
Ist mühsam ohne Müh/
Kan wachen sonder Wachen/
Wenn andre weinen/ lachen/
Geruhig spat und früh.


丙中甲上奇章石
水底山巅杜预碑
矻矻一生图不朽
光风好处几曾知


4.
Du ſuͤſſer Hochzeit-Tag!
Der JEſum mir erwaͤhlet;
Verſiegle den Vertrag/
Der mich mit Jhm vermaͤhlet.
Sein Worth das Unterpfand/
Und meines/ Hertz und Hand.


Vratislav jak hrom hřmě za Saracény
Krajiny čistil, a pouštěmi dera se Turky
Zplašené mátl, a svatyni svobody dobyl.
V horách zbloudiv hledaje průchodu na vrch
Příkrých skal se co kamzýk vyšinul zbrklý.
Zočiv v dolině ráj svým nevěře očím,
Jakoby do nebe hleděl, a rozkoše čisté
V májovém květu zde zhlídl, se zázraku divě
Krásy a blahosti byt sám zkoumati bažil.
Kroutícými co had se stráněmi k chrámu
Lásky a pokoje pna zpěv zaslechl sladký,
Jakoby outlý slavík rozplynul v lásku:
Poďte dítky k milému otcy,
Jako proutí viňte se k němu,
Poneste růžové květiny,
Poneste strakaté věnce.


»Nimm den Tropfen meines Haares,
Künftig nur der Unschuld Schmuck!«
Und der Tropfen ward zur Perle
In der Muschel, die sie trug.


Sweet, — O sweet, warbling throng,
On the white emblossom'd spray!
Nature's universal song
Echos to the rising day.


sonuçta kolayı gerçekte bulmak,


世间无物胜深慈
试向天伦自验之
我把声声敲大海
与君相见共庞眉


má určitost svou, která zaleká,
a přesný akcent bídy člověka.


Jak talíř stříbrný stál malý měsíc
nad staroměstským rynkem. Světlo jeho
na šupinatých věžích Týna tkvělo,
blyštělo v oknech starých spících domů,
v nichž tu a tam jen žluté světlo hlásí,
že bdí zde člověk. Voda hučí z dálky,
vlak chvilkou zaduní a pískne kdesi,
a černé auto letí s hřmotným vztekem
do některé z těch tmavých tichých ulic.


Desdichado lector tuya es la mano
que puso en marcha este reloj de arena:
las sílabas ya caen grano a grano
allá abajo palpita tu condena
Estas líneas que miras ahora mismo
son columnas de arena vertical:
vas con ellas fluyendo hacia el abismo
vas goteando hacia el fondo del cristal
Ay cómo entre los versos te deslizas
Mira cuán bajo has descendido ya
De peldaño en peldaño viento pisas:
casi vacío el otro vaso está
Se te acaba la arena: no hay demora
Despídete lector: llegó tu hora


S míg anyjok meghalt a nagy bú miatt,
Kikeltek, nőttek a hattyúfiak;
S maholnap rútul veszne mindenik...
De a mentő tündér megérkezik.


So sehr, Horaz, es dir Vergnügen bringt,
Wenn Phyllis dir den schwarzen Gram versingt,
Und doch dein Ruf, ein Lob, daß du gefallen,
Dir reizender, als alle Lieder, schallen.
So gibt und nährt nur die Zufriedenheit
Dein schönstes Glück, das täglich dich erfreut,
Der Freiheit Frucht, die nur den Weisen rühret.
Der herrschen kann, und würdig sich regieret.
Was in der Welt ist von so hohem Werth,
Als Freiheit ist, die jede Lust vermehrt?


Jako na teničké strunce
Zavěsyv Bůh v mraku slunce,
Prohnal tmy, zem zosnoval:
Znik dal prsti, stromu ducha,
Mokro oddal ode sucha,
Kvítí krásu daroval.
Záři vyslal v jasném voze,
Hvězdy rozsel po obloze,
K nimž y měsýc přivtělil,
Tmy y světlo rozdělil.


Wir opferten die Kraft dem Brauche,
Der ohne zeugenden Segen war,
Und sehnten uns mit jedem Hauche
Nach dem, was zukunftsoffenbar.


Blutfordernd riefst, Juda, den Fluch Du
Vom Thron her; Dein Mund schrie: Des Sohns Blut!
Die That schrie's noch mit mehr Grimm. Dich erhört Rom's
Heerführer. Geh unter!«


花扑珠帘玉殿春
翠娥分队唱歌新
如今恃宠多娇贵
领得霓裳不著身


e de insetos minúsculos, colibri,


Ledové alpy, děsné pouště sněhu,
v nichž tu a tam kříž trčí nad mrtvolou.
Jak vyvrženi kdes na cizím břehu
tam naděje mé spí pod zemí holou.


Sláva jí – sláva jí!
Sláva všem, jenž bojují!


Es ist der Wolke stiller Lauf,
Lebend'ger Wasser Zug,
Der grünen Saaten wogend Meer
Und leichter Vögel Flug.


白发秋风相别后
三年不寄一书来
书来却是他人字
放在床头不忍开


Oh, ez a láb láb lehetne,
Csak ne volna oly temérdek.


So entrinnen jeder Stunde
Fügsam glückliche Geschäfte.
Segen dir von Mund zu Munde!
Neuen Mut und frische Kräfte!


Tenho dó das estrelas
Luzindo há tanto tempo,
Há tanto temp
Tenho dó dela
Não haverá um cansaço
Das coisas,
De todas as coisas,
Como das pernas ou de um braço?


To rád bych věděl, co kdys v umírání
mou slední bude myšlénkou a tužbou!
Zda hlesnu s úsměvem: Teď šťastně umru
a s polibkem mé vetché tělo stuhne,
když stařec dětinský si stvořím na hrob nápis – – –
Či zatnu zuby, smáčknu slzu v oku
a zakleju: je pravdou jenom bolesť
a přát si budu, bůh by v nebi trónil!
Neb hlavou zavrtím svou ruku v rukách přátel,
stesk v líci vzdychnu: Dnes jsem došel cíle,
já přemýšlel a sebe, život neznám – – –
Snad za zdí smrt, co píši již se šklebí
a znáhla na mne kývne, a já půjdu
jak náměsíčník mlčky vzbuzen ze sna. –
To rád bych viděl to své umírání!
Zda v noci zemru za hukotu větrů,
či statisíce hvězd mně blýskne pozdrav,
neb den se bude smát a dumat západ
a na okno mé slétne modrý motýl,
neb bude padat sníh a strom mně v resignaci
list zhnědlý, zpozděný jak smutné psaní vhodí,
či vůni vdýchnu jarních konvalií,
jež otec trhal rád a petrklíčů zlatých,
snad spoustu růží nasypou mně v lože. –
Zda zbude někdo z naší rodiny,
zda ženu svou a děcko svoje drahé
k svým ňadrům přitisknu a bolem pukne srdce.
Snad umru někde sám a vůkol prales stromů – – –
mých básní černé vrány kol se shluknou
a z dálky chorál varhan bude jásat! – – –
Dnes chtěl bych vidět svoje umírání!


Das Stiegenhaus ward Himmelsleiter,
Oben sprach's Mohrle: »'s geht nicht weiter.«


Alls muß geschlachtet sein; schlachtst du dich nicht für Gott,
So schlachtet dich zuletzt fürn Feind der ewge Tod.


Espanto e
assombro
navegam meus dias
e na visão de uma gota de orvalho
toda a luz de um cristal plangente
se revela no instante
em que o mistério se acerc
Diante das coisas do mundo
se abrem feridas
e cascatas de luz se derramam também
se abertas as fendas
por onde entrar possam
os sinais aos olhos invisíveis


Sobre un monte de nieve transparente,
en el arco la diestra reclinada,
por un disco de fuego coronada
muestra Guillermo Tell la heroica frente


Les ztracené mu nevrací;
však jaká bouř to burácí?
A strom se chvěje v kořenu,
a mračna v jednom plamenu.
Vstal vichr divý se skály
a dvě se bouře potkaly:
hrom udeřil a v les
s divokým nářkem kles’.
A blesků ráz
teď bije v hráz,
a v bouře hněv
zní dravců řev
a vody vzlyk...
A mžik a mžik:
i tichne bouře moc –
jeť svatojanská noc...


Nahild.


华屋丘山可柰何
百年光景一投梭
故人唯有羊昙在
恸哭西州不忍歌


Schneider sind zum Spott erlesen
In dem weiten deutschen Land.
Schneiderwerk und Schneiderwesen
Dienet auch zu Putz und Tand.


Mé srdce mládlo vůní dávných jar,
tím žalem mládí nevybouřeným,
jež zjitřilo v něm teskných veršů pár
a ze dna vzneslo teplým dechem svým.


Az aranyszőrü nyájnak
Tejéből itt szegény
Büvös, varázs szerelmet,
Mely méreg lett szivén...


Wenden kann ich die Blicke; doch hören muss ich! Wie kann ich
Mir der Höhen Geklüft,
Wie die Felsengewölbe mir schliessen? Selber die kleinen
Grotten, schliess' ich mir nicht,
Welche den kaum antönenden Laut mir bringen, der müden
Leiseren Klagen so viel.


十八郎君二八娘
采莼相见手生香
妾未嫁人郎未娶
倩谁和作两鸳鸯


Pereat der tumme Plato /
der/ fast saurer noch alß Cato /
uns Cythere ns Lust verwieß!
Brüder/ sie allein verkehrte
dihse Welt/ die schon verheerte/
wihder in ein Baradihß!
Nichts erfreut so meinen Mund/
wie ein sanfftes Duppel-Rund/
nichts verzükkt mir so die Finger/
wie die zahrte Silber-Dinger!
Das sind von allen Sachen
die schönsten auß der Welt/
darmitte kan man machen
durchauß waß blohß gefällt!
Schöss man doch mit solchen Ballen/
wo die Feld-Karthaunen knallen!
Gleich so bün ich Kriegs-gesinnt/
wo die Kugeln Küsse sind!


Из лука пущена стрела
Пронзила своды эмпирея
И, самолюбьем пламенея,
Упреком встретила орла:
«Смотри, как я взвилась высоко,
Быстрей тебя я вверх лечу
И выше, только захочу,
Так что с земли не взвидит око!»
— «Как мне судьба твоя жалка! —
Сказал оре — Чужие крылья,
Чужая мчит тебя рука
Под светозарны облака,
А вниз влечет свое бессилье»


E' ci pare un dolce gioco
quest'Amor pien di dolcezza:
se ci tiene il cor nel foco,
questa c' è somma allegrezza.
L'amor vien da gentilezza
e non regna in duro core.


Ist dis der Weg, der recht der Peinweg heisst?
Fil Jesus hir durch seines Kreutzes schwere?
Kehrt er sich dort, als manche weint und kreisst,
Weissagend hell vom grimm der Römschen heere?
Ist dis di Pfort, dardurch er ging,
Eh ihn di schädelstädt empfing?
Trug er das Kreutz bis hir, eh er gelitten?
Durchwandelnd bei neunhundertsechtzig schritten?


Hle na trůně zlatém sedí
Stříbrovlasý, starý král,
Vedle něho choť květoucí –
Pěvec stojí opodál.


Noch so hab ich der Abentheuer nicht gare,
Er hieß ihm bringen ein Osterwein so klare,
Und ein Schlaftrinken goß er ihnen darein.


Ich räume auf für Gäste,
Sie hält mich auf dem Neste;
Die Wege sind beschneit,
Und keiner kommt so weit:
»Wie Espenlaub mein Herz hat keine Ruh,
O, wäre früher ich geboren, oder später Du.«


Veliká neděle zavítá k dějům Čechů,
zavítať musí – pozor na sobotu!
Jak minulosť – snad bude plna vzdechů
a sáhati až bude po životu –
ne nám, leč těm a těm; a kterým, kdo ví?
Však národ celý ve triumfu vstana
k božímu hodu přijde mladý, nový,
a zapěje v svět mocné hossiana!
Oj, vzplaňte, naše luhy temnem kryté,
na znak těch svátků naší historie,
k činům se vzbuďte, spící Táborité,
ať pozná svět, že vaše plémě žije!
Jsme ještě živi, ač nás mořili,
jsme ještě hrdi, ač nás kořili:
tím hrdým životem nás láska ponese,
a volná píseň světem otřese,
a volná píseň světem poletí
a svátek volnosti nám zasvětí!


Pegasus der alte Schimmel
Und Apollo fehlet nie,
Ja der ganze Götterhimmel
Prunkt in eurer Poesie.


Ki tudja éltünk számtalan csapásit
Leírni? Minden óra újakat szül,
Újabb veszélyt hoz minden percenet.
Itt a mosolygás sírással vegyül,
Itt minden édes mérget rejt magába,
S gigászi harcot minden nyúgalom.


Poema de geometria e de silêncio Ângulos agudos e lisos Entre duas linhas vive o branc Sophia de Mello Breyner Andresen | "Coral", 1950


Hrdinské to sice není,
ale rek můj v této skříni
ocítil se v okamžení
zavřen na dva západy.
Stařec hledí z okenéčka. –
Divý hluk se vzmahá v síni
a na dvoře židů smečka
nedočkavě láteří.


S čekanu trámu flétna je zrobena,
kabaly znakem nejedním zdobena,
při smrti Krista ďas na ni hrál,
co satanův sbor se v propasti smál.


So habe ich nur den Simurg,
Den alten Fabelgreif;
Der trägt mich zum siebenten Himmel
Aus seinem flammenden Schweif.


Program, plány, dějin konsekvenci –
netřeba nám toho při bohu!
My stavíme celou existenci
na písmenkách A. E. I. O. U.


Ha férfi vagy, légy férfi,
Függetlenségedet
A nagyvilág kincséért
Árúba ne ereszd.
Vesd meg, kik egy jobb falatért
Eladják magokat.
„Koldusbot és függetlenség!”
Ez légyen jelszavad.


Voilà l'immense domaine
Ses caprices, fleur des airs,
La demoiselle nacrée,
De reflets roses et verts.


Haͤlt unzerriſſen deine Hand,
Das heilige Verlobungsband?
Reicht ſie dem Naͤchſten in der Not
Von deinem Trank, von deinem Brod?
Und ſeinen nackenden Gebeinen
Von deiner Wolle, deinem Leinen? —


Leise schlich aus faulem Moos
Sich ein Ungethüm,
Eine Kröte, her und schoß
All ihr Gift nach ihm.


Die Weisheit, die so fremde den Weisen ist,
Die Young so göttlich sang, die der Ewigkeit
Uns leben lehret, zeigt uns Rowe
Menschlicher, schön wie sie selbst, in Bildern.


ayer


A co lyry zvuk by přeznít mělo?“
Pokleknout mně dal duch znamení,
z nitra země v ucho mocně znělo
kyklopických kladiv bušení.


Viz, Bože, scala santa úděsů: – svět celý kleká!...
Stvoř silných duchů majáky pro bouří možnosti,
magický strážný oheň rozežhni v nich pro člověka,
na věky svatým ecce homo z pout ho vyprosti!


Wirst du geplagt?
Ei, unverzagt!
Dein Bruder wird dein Unglück nicht verschmähen;
Sein Herz ist weich
Und gnadenreich,
Kann unser Leid nicht ohne Tränen sehen.


Ich bin durch schimpff und ernst zu meinem reiche kommen/
Ein unerhörter mord hat mir es weggenommen.
Was halff mich/ was ich lieb was halff/ was ich gethan?
Nachdem ein messer mehr als eine messe kan.


一子耕农二子儒
数犁春雨五车书
主人杯盏微醺后
逸士传中访友于


S kódor, követő lelkemet majd intsd be,
Mikor tengert nézel az ablakodon;
A szerelmetes, a csillag-hullató
Régi, áldott tömlöcbe és bilincsbe.


Den Grund der Heiligkeit setz nicht in dies noch das,
Verzeih dich selbst nur ganz und Gott dich gründlich laß!
Wer lauterlich Gott meint in seinem Tun allein,
Der ist ein Heiliger und los von aller Pein.


Não te deixes enrolar!
És tu quem tem de paga
Põe o dedo em cada letr
Pergunta:-Por que estáqui?


Hlas té, již vroucně miloval,
jej v zelený háj lákal, zval...
On šel... A náhle její vlas
se na šíj mu a na hruď střás’,
polibek prudce palčivý
mu přenes’ oheň na čivy,
závratí pocit tančivý...


Ihr Wellen, hüpfet sanft ums Schiff!
Wenn nun ihr süsser Blick
Auf euern sanften Spielen ruht,
Ach, dann denkt sie an mich.


Per non gir peggiorando condizione,
dubiando di peggio, si stanno cheti
ed assettasi ognun in un cantone,


Schweig!
Er zürnet! Alle weinen!


Du hast dein Herz aus Feuer gebaut und tief,
Glühend schlief ich dort, wo noch keiner schlief.
Zierliche Dinger sind deine Hände, doch ihre Gaben wiegen schwer,
Mein Leben und mein Tod liegen bei dir.


	Mai non m'assale pensiero, doglia o pena,
che non si parta, gli occhi suo' mirando;
s'io vo o sto, tal regina mi mena
perché natura al suo ben corre amando;
né che né come non saprei, né quando
veder, sanza la sua luce serena.


Wer einsam kam zu trüber Höhe,
Oft unverstanden angegafft,
Dem rauschet jedes Lüftchen Wehe
Und jedes Blättchen: halte Kraft.


قَد سَحَّبَ الناسُ أَذيالَ الظُنونِ بِنا
وَفَرَّقَ الناسُ فينا قَولَهم فِرَقا
فَجاهِلٌ قَد رَمى بِالظَنِّ غَيرَكُمُ
وَصادِقٌ لَيسَ يَدري أَنَّهُ صَدَقا
يَظُنُّ هَذا وَذا ما لَيسَ يَعرِفُهُ
وَدَمعُ عَينَيَّ بِما أُخفيهِ قَد نَطَقا


Neděl zápal
hasne do střed.
Během týdne
jsou už pro střed!


seni, beni, her şeyi hakk ile görüp hakkıyla bi


Il cavallier, lasciando il ladro fello,
Con la sua dama si volea libroire,
Quando Batoldo, il suo destrier morello,
Ch'era nel prato, cominciò a nitrire;
Veggendol Brandimarte tanto bello,
Con la sua Fiordelisa prese a dire:
- Il palafren serìa troppo gravato
Se te portasse e me, che sono armato,


Bewegung. Menschen. Nackte braune Arme
Tragen zum Teich ein breites Fischernetz,
Und warten dann gehorsam auf Befehl
Zum Anfang.
Goldene Gitterthore springen,
Und trotz der Schwüle naht in schwerem Sammet
Die junge, wunderschöne Königin.
Auf blonder Pagen Armen schläft die Schleppe.
Rechts trägt das Dach, den riesigen Sonnenschirm,
Ein Mohrenknab' in gelb und rother Seide.
Links hält ein schlanker Fant im Puffenwams,
Mit dem sie huldvoll spricht, den gleichen Schritt;
Im schaukelnden Gehenke blitzt sein Dolch.
Der Kammerherr vom Tag und ihre Damen
Folgen in ehrerbietiger Entfernung.
Indessen ist die Fürstin angekommen
Und hat im Marmorsessel Platz genommen,
Den Fuß auf rasch gelegten Teppich setzend.


ê bumba iê, iê boi
ano que vem mês que foi
ê bumba iê, iê iê
é a mesma dança, meu boi


Fatma ist mit ihm verschwunden.
Schwieriger als Todesstunden
War ihr dieser Schicksalsschlag.
Heute noch wurmt sie der Tag.


Ma, se brami salute a' nostri mali,
e 'nsieme i miei sanar co' suoi dolori,
quando Morte l'assal, dàlle i tuoi strali.


Wie lange zieh' ich noch
Beschwert an deinem Joch'.
Wie daß mir nicht mein Liebster rufft?
Der mich mit trost entsetzt/
Wenn mich die Angst verletzt!


Hombre del agro y del costal austero
sobre los hombros, donde cargas cosas
esenciales y azules mariposas,
en señal de tu oficio verdadero.
Mujer de este hombre. Filo de su acero,
manubrio de sus hachas dolorosas,
cicatriz de sus piernas poderosas
y raído sudor de su sombrero.
Tribu mía geólatra que viste
camisa burda y vertical resiste
la duración de su terrestre brega.
Rostro mío tal vez y espalda mía
que hasta ayer mi actitud no conocía,
y que hoy el suelo potencial me entrega.


Ojczyzně je Polákovo
srdce zasvěceno,
Ale je tou láskou k vlasti
Jako otráveno.


Já, matko, kudy jdu, tvé vidím oči smutné
a říkám: – duše má, ty srdce ze zlata,
kdo mnil, že osud zlý nit života ti utne,
po krátké jeseni než jaro přichvátá.


Genug ist nicht genug! Es lacht im Laube!
Die saft'ge Pfirsche winkt dem durst'gen Munde!
Die trunknen Wespen summen in die Runde:
»Genug ist nicht genug!« um eine Traube.


Ach, komu připsat sbírku: „Blesky v duši“?
Snad mistru X.? To knížku pěkně světí.
Či paní Z.? Hned románek se tuší,
a přátelé mi budou záviděti.
Neb kritikovi V.? Zle v básně buší.
Či bankéři B.? Peněz má jak smetí.
Už vím. Napíšu třeba: „Sladké Fu-Ši“.
To bude poprask mezi krásnou pletí.


Mlaďounké, štíhlé – sotva porozkvětlé
v zrcadlo vodní upíraly zor,
a o své kráse, v červánkovém světle,
důvěrný spolu vedly rozhovor.


Laissant poindre ses jeunes seins
Que parfois soulevait un souffle,
Rose flambait sur les coussins
Et jouait avec sa pantoufle.


Des morgends bist du blaß und alt,
Des abends jung und roth,
Bist du denn weder jung noch alt,
Und weder blaß noch roth?


Zwar daß dein teurer Wert an Perlen, Gold und Seide,
bei mir, o liebes Band, in hohen Würden ist,
das kömmet darvon her, daß du dich so bemühst
mir durch die Treflichkeit zu schaffen höchste Freude.


Kein Wahn war das Gesichte,
Das einst in innerm Lichte
Dich machte glaubensstark:
Wie 's dich zum Sieg erlesen,
Sollt du im Tod genesen,
Edle Johanna d'Arc!


Wissen Tören
Wahr und Trügen
Mord Gebären
Sterben Sein
Weinen Jubeln
Haß Vergehen
Stark und Schwach
Unmöglich
Kann!
Dein Körper flammt!
Die Welt
Erlischt!


年来方寸湛如水
照见霜空无一尘
写出禅家有眼句
不妨馀事作诗人


e su la lancia nel partir si stringe,
e tutta in sé raccoglie la persona;
poi con ambo gli sproni il destrier spinge,
e le redine inanzi gli abandona.
Da l'altra parte il suo valor non finge,
e mostra in fatti quel ch'in nome suona,
quanto abbia nel giostrare e grazia et arte,
il figliuolo d'Amone, anzi di Marte.


Ya que la soledad y el campo habita,
con su pluma enriquece nuestro polo,
olvida a César y a Virgilio imita.


Torna a quel seno de le dolce mamme
Adunqua, Giusto mio: s'ella t'abraccia
Felice appresso te non fu uom tale.


Still steht das Leben, es steht der Zorn der Männer gefesselt,
Und durch der Könige Wort ruhet das Eisen der Schlacht.
Ich auch sitz' hier in Engen, an Reichenbachs bröcklichte Mauer
Lehnt sich das Häuschen, wo Streit kaum mir ein Stübchen gewann.


Nun liegt es sorglos in den offnen Rosen.


a que virá coberta pela Sombra


Und als der Kiebitz siebzig war,
Die Lerche tat er frein;
Und wenn er nicht zu Hause war,
Ließ sie den Kuckuck ein.


Разгнѣванный всевышній мѣщетъ,
Во ярости на землю взоръ;
Мятутся основанья горъ,
Дрожатъ, и вся земля трепещетВся сфера бурно распаленна,
И пламень огненный шумитъ;
Подсолнечная вся гремитъ,
И воздымляется вселеннОнъ небо преклонивъ нисходитъ;
На крыльяхъ вѣтра онъ летитъ,
И херувимскій ликъ блеститъ,
Подножье въ воздухъ мракъ низводитЧертогъ его изъ тьмы составленъ,
И изъ густыхъ угрюмыхъ тучъ,
Которы разсѣкаетъ лучъ,
Какимъ день жаркій воспрославленТѣ тучи пламенемъ блистаютъ,
Реветъ отъ сильной бури лѣсъ,
И грады сыплются съ небесГромъ грянулъ, молніи летаютСмятенный во свои предѣлы,
Бѣжитъ воюющій народъ,
Гонимъ огнемъ и токомъ водъ:
Съ небесъ на нихъ пущенны стрѣлСо стономъ, со стыдомъ и горемъ,
Бѣгутъ; прогнѣванъ ими Богъ:
Низломленъ гордости ихъ рогъ:
Ихъ путь покрытъ на суши моремИхъ гибла память, кровь ихъ мерзла,
Родъ смертный былъ сопутникъ имъ:
За ними огнь, предъ ними дымъ,
Земля имъ пропасти разверзл


Tönt hell der Jubelruf der Glocken, der uns weiht
Zum gnadenreichen Fest der heil'gen Osterzeit.


Lehret! das ziemet euch wohl, auch wir verehren die Sitte,
Aber die Muse läßt sich nicht gebieten von euch.
Nicht von dem Architekt erwart ich melodische Weisen,
Und, Moralist, von dir nicht zu dem Epos den Plan.
Vielfach sind die Kräfte des Menschen, o daß sich doch jede
Selbst beherrsche, sich selbst bilde zum herrlichsten aus!


Bolet musí srdce v těle,
Když tu oko vidí,
Jak se za svou pravou matku
Vlastní děti stydí.


Móvel, festivo, trépido, arrolando,
À clara voz, talvez da turba iriada
De sereias de cauda prateada,
Que vão com o vento os carmes concertando,


Gleich wie die schönen Rosen hier
Bey früher Morgenröthe prangen
und blühen recht in voller Zier;
So blühen auch die schönen Wangen/
Die voll Magneten und Rubien/
Mich so zum Liebes-Feuer zihn.


Hecho el santo exercicio acostumbrado
En el mismo lugar entretenido,
Garin contempla el golfo sosegado
Al claro sol en plata convertido,
Y el resplandor alegre tremolado
Dulcemente le tiene divertido;
Luego la vista donde está convierte,
Y allí mas se entretiene, y se divierte.
Mira de la real popa sublime
Puesto en su punto el arte y la riqueza:
Los ojos, en pié puesto, en ella imprime,
Y admira la riquísima belleza;
Pero la vista un poco mas reprime,
Para ver con mas gusto y entereza
Parte por parte de la gran hechura
La milagrosa traza y compostura.
La materia es marfil, ébano, y oro,
De la real y artificiosa popa.
En la ancha basa está historiado el toro
Que pasa el mar Cretense con Europa:
De la dama el espanto, el miedo, el lloro,
Y el movimiento del cabello y ropa
Exprime lo esculpido de manera,
Que mostrar mas lo vivo no pudiera.
Desde la bella basa que restriba
En el suelo de flores matizado
Del corredor, hasta el bandil de arriba,
Que en forma de cornisa está labrado,
Hay quatro dioses Términos, que arriba,
Cada qual con el brazo levantado,
A dar por pié la mano á las primeras
Ménsulas, que sustentan las tixeras.
De los hermosos Términos, ornados
De trofeos marítimos infieles,
Estan los tres vacíos empleados
En el arte bellísimo de Apeles.
Muestran estos tres quadros señalados
Quanto pueden mostrarnos los pinceles,
Representando en su color diversa
Tres batallas navales del gran Persa.
En el quadro primero se mostraba
Negroponte del mar Egeo ceñida,
Que de galeras bárbaras estaba
Confusa y fieramente circuida;
Y por la angosta parte que miraba
A la costa de Grecia, la reñida,
La fiera, la sangrienta, la espantosa
Batalla, de ambas partes peligrosa.
Xerxes con casi mil y quatrocientas
Galeras con Temístocles pelea,
Que, dél acometido, con quinientas
La griega industria y el poder emplea;
Pero la noche, envuelta en las violentas
Tinieblas, la victoria que desea
Cada qual de los dos aquí les quita,
Con pérdida de todos infinita.
En la segunda tabla otra batalla,
Allí en el mismo mar de Negroponte,
Se muestra tan sangrienta, que al miralla
Se via turbar la luz del horizonte:
En la qual la famosa griega malla
Fue retirada al Artemisio monte,
Donde á los Jónios escribió el famoso
Temístocles su exceso vergonzoso.
En el tercero quadro el gran Corinto,
La isla Salamina al istmo enfrente,
El espumoso mar en sangre tinto,
Y lleno de la infiel soberbia gente:
Un intricado y fiero laberinto,
Que allí formaba el infernal tridente,
Del número de fustas excesivo,
Representaba lo pintado vivo.
Tan vivamente el arte los sentidos
De cada cosa allí representaba,
Que no la vista, pero los oidos,
Con espanto dulcísimo engañaba.
Parece que se oian los ruidos
Que aquella belicosa gente brava
Mostraba en el pintado movimiento,
Qual si gozára de vital aliento.
Aquí los fieros Persas, y Atenienses,
Y acullá los Corintos, y sus Jónios;
Allá los bravos Medos, y Focenses,
Y allí los Partos, y Lacedemonios;
Acá los negros Indios, y Tricenses,
Y allá los Pílios, y los Paflagonios,
Vierten sangre, dan fuego, desbaratan,
Rompen, abren, destrozan, mueren, matan.
Aquí se via una muger famosa
En favor del confuso Persa armada,
Tan valiente y tan brava quan hermosa,
Y, mas que todo aquesto, apasionada:
La gran Reyna de Caria, que amorosa,
Tras tener en su cuerpo sepultada
De su muerto marido la ceniza,
Con el vano sepulcro le eterniza.
Esta tambien con los del fiero bando
Del roto Persa, vergonzosamente,
Al viento y mar la vela y remo dando,
Huye de la furiosa griega gente;
Y aquel consejo á todos acordando
Que á Xerxes dió de plática y prudente,
Mostró, con gloria de su sexô y nombre,
Ser digna en todo de inmortal renombre.
Su galera, de muchas perseguida,
La pintura vivísima mostraba,
Con la vela mayor llena y tendida,
Y con la presta boga, que volaba.
Fué mas que todas las demás seguida,
Dándole caza porfiada y brava,
Cada qual aspirando á la promesa
Que Atenas hizo por tan rica presa.
Mas, aunque no alcanzaron esta gloria,
Que fuera la mayor con que pudiera
Ilustrar de los Griegos la memoria
La Fama, de sus cosas pregonera;
En lo demás se via la victoria
Pintada de su padre de manera,
Que á hierro y agua y fuego y fuga, rota
Quedó del Persa la soberbia flota.
Ya que de la siniestra banda habia
Visto Garin la obra delicada,
Y aquella grande historia que él sabia
Tan vivamente allí representada,
Por donde el ancho corredor hacia
A la espaciosa timonera entrada,
Pasó á gozar en la derecha parte
De lo que ya le prometia el arte.
Mira por el mismo orden compartida
La obra, y en la basa de escultura
Medusa bella, por el mar traida,
De un gran caballo á su placer segura.
Muéstrase mas alegre y atrevida
Que Europa, y con mas gracia y hermosura:
Todo lo qual le fué dañoso tanto,
Que en fealdad se convirtió y espanto.
A los tres quadros de pintura luego
Alza la vista, y en el uno mira
De dos armadas encendido un fuego,
Y un bélico furor que al mundo admira,
Y un caudillo de amor turbado y ciego,
Y otro abrasado en vengativa ira:
Es Marco Antonio el torpe, y el airado
El grande Octaviano su cuñado.
Entre las dos armadas, mil galeras,
Casi en iguales partes repartidas,
Daban al ayre claro las banderas
De las Romanas gentes divididas;
Y en el fértil Epíro, en las laderas
Del Accio promontorio, al mar tendidas,
Los dos campos estan de los Romanos,
Vueltos al mar, las armas en las manos.
Solo representaba lo pintado
En este primer quadro, presentada
La batalla del uno y otro lado,
En orden puesta la una y otra armada:
En la segunda tabla, ya trabado
Se via el gran conflito con la airada
Furia, que suele en estos trances tales
Emplear sus rigores infernales.
Allí se vian llamas encendidas,
Que llegaban furiosas á su esfera;
Allí en el ayre denso suspendidas
Nubes de vista tenebrosa y fiera;
Allí de astadas armas impelidas
El daño se mostraba de manera,
Que el mar, de muertos lleno, está revuelto,
Y en espumosa y negra sangre vuelto.
Pero quien el furor que las espadas
Muestran allí podrá decir, al punto
Que se ven las galeras abordadas,
Y el confuso tropel de armados junto,
No solo por los vivos gobernadas,
Que aun dañan en las manos del difunto,
Hallando en ellas mil varones fuertes,
Por varios casos mil, mil várias muertes.
Pone la vista, al fin, en el tercero
Quadro de la pintura artificiosa,
Y mira el fin de aquel conflito fiero
Con la roca de Antonio lastimosa;
De Antonio, que de honor rompiendo el fuero
Huye, no de prision, ó muerte honrosa,
Sino por ver huir desto á Cleopatra,
En quien el torpe idólatra idolátra.
Y de la Reyna aquí el vaxel se via
Con la purpúrea vela desplegada,
Que aunque era tarde ya, se descubria
Por ser de las demás diferenciada;
Demás que la sagaz muger hacia,
En medio de la fuga acelerada,
Alzar de quando en quando un fuego, para
Que su querido Antonio la atinara.
Era de ver allí la fuga della,
Y el presto seguimiento dél, causado
De la fuerza de amor, viva centella
En que el lascivo amante está abrasado:
Infame fuga y trágica, que en ella,
Herido Antonio, muere desangrado
Al pecho de Cleopatra, y ella muere
Del áspid con que el pecho airado hiere.
Echa á fondo y abrasa quanto topa
El grande Augusto en su mayor ventura,
Que el ser de Asia, y de Africa, y de Europa
Monarca esta victoria le asegura.
Al fin llegaba de la bella popa
Todo lo de pincel y de escultura
A su perfeto punto, en qualquier parte
De las que se requieren en el arte.
Pero si quan pintor fuera adivino
El que pintó la popa suntuosa,
El arte y el ingenio peregrino,
Y la mano sutil y artificiosa,
Y el elevado espíritu divino
Que empleó en la labor maravillosa,
Sin duda lo empleára en otra historia
Para ganar eterna fama y gloria.
En la marina misma allí pintada
Del Egéo revuelto y espumoso,
Pintára aquella célebre, jornada,
Aquel gran vencimiento milagroso,
Donde mostró la dulce paz amada
Un rayo de su rostro tan hermoso,
Con Pedro, y Diego, y Marco, y la florida
Gente del mundo en santa liga unida:
Donde por Pio Quinto, y por Venecia,
Y por Felipe, el gran Don Juan su hermano,
Breve consuelo á la afligida Grecia,
Y espanto del imperio del tirano,
De la infelice gente que desprecia
El nombre felicísimo cristiano,
Tuvo tantos marítimos trofeos,
Que pudieron quadrar con sus deseos.
¡O pio! ó santo! ó singular prelado!
Lleno de zelo paternal divino,
Vuestro alto intento en viva fe fundado
Abrió al poder cristiano este camino,
Para ver su estandarte enarbolado
En la grande ciudad de Constantino,
Y librar el sepulcro y santa tierra
Del cautiverio injusto, y larga guerra:
Teniendo á vuestro intento el aparejo,
Qual en el mundo desear se pudo,
Con el gran Rey, de Reyes claro espejo,
Y de la Iglesia diamantino escudo,
Cuyo gobierno y ser, zelo y consejo,
Y cuya gran prudencia, yo no dudo
Que fué claro milagro con que quiso
Darnos Dios de su ciencia claro aviso.
Llore la santa madre militante
Con su sacro real cuerpo difunto,
Y cante en gozo eterno la triunfante
Con la alma santa que llegó á su punto:
Llore la triste tierra, el cielo cante,
Donde muriendo gozo y pena junto
Dió el gran Felipe, á quien de eterna gloria
Será como de justo la memoria.
Y no menos, Pontifice famoso,
Tuvistes aparejo para el hecho
En el libre Senado poderoso,
Conforme en intencion á vuestro pecho;
Y en aquel fuerte jóven belicoso,
Que General, en general provecho
Del cristiano, fué de la jornada,
Digna de ser por única estimada.
Digna de que las plumas, cuyo vuelo
Pasa las altas cumbres de Elicona,
La esparzan con la fama en todo el suelo,
Y la coronen de inmortal corona.
¡O si á mi pluma concediera el cielo
En esto lo que en vella á mi persona!
¡O si, así como vi la gran batalla,
Supiera describilla yo, y cantalla!
Al fin, si aquel pintor aventajado,
Que mostró procurar por su arte y gloria,
Fuera en adivinar tan extremado,
Como en pintar y en escoger historia;
En el sangriento mar allí pintado
No diera aquella célebre memoria
A los furores bárbaros y ciegos
De Persas, de Romanos, y de Griegos.
No mostrára su espíritu ingenioso
Los hechos, aunque grandes, de gentiles:
Del gran Don Juan el hecho milagroso
Mostrára con sus manos tan sutiles,
Y no en quatro, ó en seis artificioso
Retratára los Héctores y Aquiles;
Sino en todos pudiera retratarlos,
Y en muchos mucho mas aventajarlos.
Pues es muy cierto que aunque igual no fuera
La famosa batalla de este dia,
En número, ó en fuerzas, á qualquiera
De las quatro que allí pintado habia,
¿Qual furia dellas igualar pudiera
A la infernal de tanta artillería?
¿De tanto fiero y tempestuoso rayo?
Del celestial, tan infernal ensayo.
Arcabuces, mosquetes, esmeriles,
Pedreros, y cañones reforzados,
Por martirio de espíritus viriles,
Por los de infierno, y su Vulcan forjados,
Con que suelen matar soldados viles,
Los que apenas mirar serian osados
No usaron las gentílicas armadas,
Y así no pueden sernos igualadas.
Quanto mas, que demás destas no iguales
Armas, dellos no usadas, espantosas,
De doscientas y diez galeras reales,
Y de seis galeazas poderosas,
Fué nuestra armada; y los varones, quales
Suelen hallarse en cosas tan famosas,
Fueron veintiocho mil, seis de Alemaña,
Doce de Italia, y los demás de España.
Y fué la fiera armada de Otomano
De doscientas galeras y quarenta,
Y cinqüenta de aquellas que al tirano
Suelen servir á costa suya y cuenta
Galeotas, que el mar mediterrano
Corren, con tanto daño, y tanta afrenta;
Y en naciones, y en armas diferentes,
Fueron treinta y seis mil sus combatientes.
De los quales la suerte allí trocaron
Mas de diez mil con doce mil cristianos,
Que en deseada libertad quedaron,
Dexando aquellos hierros inhumanos:
Que este gran bien, que entonces alcanzaron
Nuestras cristianas vencedoras manos,
Es bien con quien en igualdad no cabe
La victoria mayor que el mundo sabe.
Por todo, al fin, desta naval victoria
Es sin igual el triunfo, y preferido
A quantos tiene el mundo en su memoria,
Y la Iglesia Católica ha tenido:
Para el gran vencedor de eterna gloria,
Y de eterno terror para el vencido:
Obra, al fin, de la paz divina amiga.
¡O si siempre duráras, santa liga!
Y ya que no duraste, ó liga santa!
Como durar pudieras hasta ahora;
¡O si qual fértil arraigada planta,
En el jardin de la divina Flora,
Volvieses á brotar ahora tanta
Flor, de eterna virtud producidora,
Que al nuevo excelso Rey hicieses della
Corona de victoria la mas bella!
Si de Sion con la real conquista
Hiciese á mi gran Rey sacro diadema,
La santa paz del cristianismo, vista
En un divino presupuesto y tema;
Despues que á la insolencia calvinista,
Herética, cismática y blasfema,
Su primer golpe echase en el profundo
Mar de su error, sacrílego y inmundo.
Despues que los agudos filos nuevos
De su espada mi Rey pruebe, cortando
Duras raices, y ásperos renuevos,
Del sedicioso, infiel, pérfido bando,
Con aquellos primeros dulces cebos
El gusto de altos triunfos incitando;
¡O santa paz! potente en santa guerra,
Dale tú el triunfo de la santa tierra.
Vaya á tomar la posesion Felipe
De su Jerusalen sagrada, y della
Aquel injusto posesor disipe,
Indigno tanto de reynar en ella;
Que despues, qual corriente de Aganipe,
Tras victoria de todas la mas bella,
Africa toda, toda Tracia, todo
El ancho mundo vencerá á su modo.
Así sea, Señor, así el divino
Os lo conceda, quanto á su alta gloria
Sea conveniente, en su real camino
No discrepando un punto la memoria:
Así seais, en modo peregrino,
De poema dignísimo, y de historia:
Así la santa paz, en santa liga,
Santísimos efectos os consiga.
Pero mientras Garin de la galera
La belleza riquísima miraba,
Ella con viento próspero ligera
El sosegado golfo atrás dexaba;
Y al tiempo ya que la mayor lumbrera
En la mitad de su camino estaba,
Mostrando alegre y claro el horizonte,
Descubre de Marsella el alto monte.
Con alegre rumor los marineros
Su cumbre con el dedo señalaban,
Y á Garin, y á los otros pasageros,
Como nube entre nubes le mostraban;
Y al favorable viento los ligeros
Vaxeles con el arte apresuraban,
Ora con el timon, ya con la escota,
Tomada para el puerto la derrota.
El General subió á la popa en esto,
Y el contento creció; el rumor cesando,
Garin se le humilló sábio y modesto,
El á Garin notablemente honrando;
A quien en su alto y reservado puesto,
Ya las mesas alzadas, retirando,
Como admirado de su ser notable,
Le dice así con dulce voz y afable.
Dais, padre, de bondad y de prudencia
Tan grandes muestras, que me habeis forzado
A que quiera saber de cierta ciencia
El nombre vuestro, el hábito, y estado;
Y así con toda salva y reverencia
Os pido aquí, en secreto retirado,
Satisfagais en esto á mi deseo,
Si en ello cosa injusta no deseo.
Con baxa voz, humilde y grave, dando
Un severo y tristísimo suspiro,
Garin al General responde: quando
Tu grandeza, Señor, contemplo y miro,
Ese término llano, afable, y blando,
Que usas conmigo, qual divino admiro,
Por ver en ti la clara ilustre lumbre
De heroyca alteza, y santa mansedumbre.
Pedir tú así, Señor, es mandamiento
Que por mí debe ser obedecido;
Y así el hábito y nombre y nacimiento
Y quanto puede ser de mí sabido,
Por tu satisfacion y tu contento,
Como es á tu grandeza y ser debido,
Con llaneza diré y verdad sencilla,
Y no sin darte alguna maravilla.
Cerca de donde Lobregate ameno
Mezcla sus aguas con el mar profundo,
De bellezas riquísimas tan lleno,
Que á ningun rio debe ser segundo:
Tiene dos islas en su dulce seno,
A donde da la que enriquece el mundo,
Todo lo de mas gusto, y de alegria,
Que en los jardines mas curiosos cria:
En una de las quales retirado
Vivia un hombre santa y dulcemente,
A quien fuí yo del mar por hijo dado,
Siéndome el cielo próspero y clemente:
Oirás, Señor, un caso señalado,
Reveládome á mí por el prudente
Viejo que me crió de la manera
Que si su verdadero hijo fuera.
Contábame que, estando atento un dia
Mirando como el mar bravo y furioso,
Con un levante que le revolvia
Con porfiado soplo y riguroso,
Sus altas olas con furor rompia
En su preciso límite arenoso,
Atronando la playa, que alterada
Estaba, negra, triste, y despoblada;
Vió llegar fluctuando á la ribera,
Allí muy cerca de donde él estaba,
Una ancha y hermosísima venéra,
Que por cosa admirable celebraba:
La qual, como si alguno la rigiera
En el rigor de la tormenta brava,
Los golpes de las olas esquivando
Del bravo mar, la tierra iba ganando.
Y al fin llegada, y puesta en salvamento,
Donde al soberbio mar la tierra enfrena,
Un niño echó con admirable tiento
Fuera del agua en la mojada arena;
Y luego del refluxo y mar violento
Sorbida fué, de arena y agua llena,
Quedando yo, que el niño era, tendido,
Sin pulso, sin aliento, y sin sentido.
El viejo, que mirando atentamente
Estuvo siempre aquella maravilla,
Con presurosos pasos diligente
A ver lo que era yo llega á la orilla;
Y visto, me levanta, y con ardiente
Zelo de caridad á su casilla
Me lleva, y con remedios principales
Vuélveme los espíritus vitales.
Tenia yo de edad un año, quando
Fuí por este camino así admirable
A ser hijo del viejo venerando,
En cristiandad, y en discrecion notable:
El qual, como estuviese vacilando,
Con discurso confuso y variable,
Acerca de mi nombre y nacimiento,
Y de aquel prodigioso acaecimiento;
Sucedió que, quitándome el vestido
Del tempestuoso mar todo mojado,
En un pequeño reliquiario asido
Un cordon, y con fuerza desatado,
Fué causa que se abriese; y de escondido
Manifiesto quedó un papel doblado,
Que era una oracion hecha en mi ruego,
De quien mi nombre supo el viejo luego.
Supo que Juan Garin mi nombre era,
Y así me llamó siempre el sábio anciano;
Crióme allí desde esta edad primera
Hasta seis años con su industria y mano:
Al cabo de los quales la ribera
Del mar dexó, la isla, el rio, y llano,
Y subióse conmigo á Monserrate,
De cuyo asiento gustarás que trate.
Hizo aquí pausa el sábio religioso,
Como para querer tomar aliento,
Y al mismo punto un tono lastimoso
El hilo rompe de su dulce cuento:
Hombre á la mar, dice el proel cuidoso:
Hombre á la mar, replíca en un momento
La chusma, y como el cómitre le ordena
De golpe amayna la cruzada entena.
Luego por una banda apriesa boga,
Y por la otra á toda furia cia,
Y la galera al triste que se ahoga
Vuelve veloz por la sulcada via;
Y no con vara, ó pica, ó remo, ó soga
El socorro prestísimo le envia,
Sino con la barqueta y marineros,
Que al mar se arrojan diestros y ligeros.
Sacan, al fin, al pasagero pobre,
Que de bisoño y mal considerado
Al mar cayó, por confiarse sobre
Un filarete en sueño descuidado;
Y para que el aliento y vida cobre
Se atiende con piedad y con cuidado,
Volviendo la galera ya á su curso,
Y las demás que guardan su discurso.


Ihr langer Schatten schwankt im Häusermeer
Und löscht der Straßen Lichterreihen aus.
Er kriecht wie Nebel auf dem Pflaster schwer
Und tastet langsam vorwärts Haus für Haus.


Čas, který všecko deptá v prach a sráží,
se krásy pravé dotknout neodváží,
jest před ní malomocný se svým vztekem,
ba pravá krása zmládne každým věkem
a místo, kolébka kde její stála,
kam, dítě nebes, divem zavítala,
je svaté národům, jak ku Bethlému
v den památný všech zrak se točí k němu.


	E certo li somiglia assai ne gli occhi
e nella tenerezza della testa,
che va incontro alle punte de li stocchi.


满天秋色月明中
散步石梁趁晚风
是处寒蛩纵繁响
乾坤无地理丝桐


Que ha nacido Dios!


Doch während wir an Künftigem uns weiden,
Durchzuckt ein heißer Schmerz die bange Brust,
Es gilt zugleich, von ihm, dem Mann, zu scheiden,
Der uns der Arbeit Mühn verkehrt in Lust,


Nezasáhne ho. V hloubce dole
se ztrácí kráter sopečný.
To všechno bylo: Skály holé
i božstva pohled netečný.


كَتَبتُها مِن آمِدِ
عَن فَرطِ شَوقٍ زائِدِ
وَاللَهِ مُذ فارَقتُكُم لَم
تَصفُ لي مَوارِدي
فَهَل زَماني بَعدَها
بِقُربِكُم مُساعِدي
فَكَم نَذورٍ أَصبَحَت
عَلَيَّ لِلمَساجِدِ
وَهَبتُ باقي عُمُري
لَكُم بِيَومٍ واحِدِ


Versinken lass im Rausch uns ohne Scham.


DAMON, why so cold and serious?
Wherefore that reluctant Bow?
Why so haughty and imperious?
Say, have you forgot me now?


Takový strach v ústaváky
vmetl zjev můj ne nový,
jak by rudé koženky mé
byly z kůže Žižkovy.


Amaryllis laß uns gehen
Nach dem kühlen Schatten zu/
Zur gewündschten Mittags-Ruh;
Weil am Mittel-puncte stehen
Phöbus Pferd' in vollem Schein
und die Hitze bricht herein.


Ich stig di leiter auf durch dich als meine stütze,
Und kam so weit alleine dir zur ehr!
Ich überwand di Feind in Grossen und in Kleinen,
Weil du warst meine Hülf, mein Schutz, mein Schirm, mein Heil!
Drum ist nunmehr vollendt der Kühlzeit Davidswunder
Durch Dich aus Dir, zum Wunder dem Geschöpff!
Si wusten nicht, was si mit mir getriben,
Und eilt ich fort in Einfalt zu dem Centrum!
Ein ider stos und fall rükkt mich geschwinder hin,
Das ich in grösser Eil zu den Kühljubeln eilte.


Až k slzám hnula tě ta historie stará,
naivně oplakal’s padlého Otakara,
z falešných fabulí jsi cítil vanout temně
ponurou předtuchu o zašlé slávě země...


Wer zur Verheerung blühender Ge- ſchlechter
Dich an das Sonnenlicht gebracht,
Hat ohne Reue ſeine Mutter, ſeine Töchter
Frohlockend umgebracht.


四字丹书万仞崖
神清之洞锁楼台
烟霞极目无人到
鸾鹤今应待我来


己私既克本心存
到处逢原与理行
不待有心求乐道
此心之乐自然生


Drum sprech ich dir die Freuden-Wünsche nach:
Dieß Bündniß macht mich herzlich froh,
So viel als Thau auf Gras und Kräutern lieget;
So viel der Weinstock Augen krieget;
So viel wir Stroh
Auf unsern Dächern schauen;
So viel man Salz
Auf diesem Hochzeit-Fest verbraucht;
So viel als man Toback in unsrer Gegend schmaucht;
So viel als Körngen Malz,
Das Kirmiß-Bier zu brauen,
Verthan und aufgewendet werden;
So vieles Glück und Wohlergehn,
Müß um die Neuverlobten stehn!


Come Marsilïon seppe per certo
che Ghione da sua gente era campato,
fra suo cor disse: — Omè, io son diserto!
Or fia contra me Carlo inanimato,
dapoi che fia 'l tradimento scoperto. —
E Falserone ebbe tosto apellato:
— Per sì fatta novella, fratel caro,
trovar convienci rimedio e riparo.


Papae vocat vox Urbani:
» Peccatorum infimi!
Salvi singuli pagani
Sanguine levamini. «


Však trochu dlouho trvá, příteli!


Nyní jak?
Nechati to tak?
Výhost dáti pleti milené? –
Pryč, myšlénky studené!
Člověku tu samotnému
Nelze šťastně živu býti,
To muž každý jistě cítí,
Cit to praví ku každému.
Proč Bůh Adamovi Evu dal?
Aby ho ní potrestal?
Aj to nejsou slova pravdy jasná,
Metla nebývá tak krásná.


(Törjön föl a rút, dőre gőg
a csillagokra bár,
hozzád jövünk utóbb-előbb
és elborít a sár.)


– Vientene – questo – e ne' profondi abissi
de la gloria t'interna, e negli ardenti
raggi del Sol che non conosce ecclissi –.


浩思蓝山玉彩寒
冰囊敲碎楚金盘
诗家利器驰声久
何用春闱榜下看


Das mach ich mir denn zum reichen Gewinn,
Daß ich getrost ein Pedante bin.


Až pak se z ruchu války vrátíš
a hledat budeš klid a těchu,
již nehledej jich u cizinců,
brž na prsou svých věrných Čechů!“ –


Moi, tout transi, je souffle,
A griller ma pantoufle,
A rougir mes chenets,
Mon feu qui se déploie
Et sur la plaque ondoie
En bleuâtres filets.


Y cuando digo verdad
sólo puedo abrigarme
en los rincones desconocidos,
es decir,
en cualquier punto de esta casa
que se ríe de nosotros.


	Degnati d'aggregarmi a i lor manipuli,
ch'io vo' un subsellio nel tuo ludo erigere,
lasciando qui la magistral mia scutica».


„Nagy üreg volt benne, mint valami templom,
De sötétség lévén, üss ki Jónás, mondom;
Kicsiholt a Jónás az első ütéssel,
Akkor a hal gyomrát összejártuk méccsel.


„Miloušku, nech spáti oči,
kam se hled jich smutný točí,
proč je zase rosa močí?
Spěte, očka, spěte jen.“
„„Máti, máti, hle tam plyne,
z bílé řízy ruka kyne,
blíže teď, teď v dáli hyne.““
„Ztiš se, snů to přízrak jen.“


Zde probouzím se do předjitřní tmy.
Kolem dokola ni jediného okna ozářeného.
Nad lesnatým chlumem – tak nízko – skoro u samých větví,
hřeje se, válí se měsíc v huňatém rouně mračen.
S druhého břehu pár nevyspalých svítilen civí a mhourá.
Zde probouzím se do předjitřní tmy,
smysly, snem ještě ztajemnělými, naslouchám řece nitra
a přelévám ji v svou mužnou, zahořklou a drsnou strofu.


That valley, whose mantle so gay,
Is with primrose and cowslip o'erspread;
No longer invites me to stray,
And rifle the sweets of their bed.


cehennem ateşleri onlar içindine der, dili i


„Jön biz a, tagadhatatlan,
Mindjárt itt lesz a hátam megett.
S mily haragos! sose’ láttam
Ilyen gyilkos szemeket.


Awaken'd from her trance of pensive woe
By these fair flattering words, she rais'd her head;
And bending on the KNIGHT her frowning brow,
Mock'st thou my sorrows,  she said.
Or is thy judgment by thy heart misled
To deem that certain, which thy hopes suggest?
To deem them full of life and lustihead,
Whose cheeks in  vivid tints are drest,
And with  careless mien, and dimpled smiles imprest?


اللؤلؤُ الرَّطْبُ حَبٌّ
في رَاحَتي نَفَائِسْ
فلؤلؤُ الحبِّ رَطْبٌ
ولؤلُؤُ البَحْر يَابِسْ


Or due begli occhi e un volto umile e grave
Di peregrina giovanetta schiva
M'han colto, quasi augello ove men pave.