وَأَهيَفِ القَدِّ بِالقُلوبِ هَفا
أَورَدَني وَردُ خَدِّهِ تَلَفا
فَصرتُ يَعقوبَهُ هَوىً وَجَوىً
وَصارَ لي يوسُفاً فَوا أَسَفا
وَاللَه لَو جادَ بِالزِيارَةِ لي
مَن أَنا مِنهُ عَلى شَفاً لِشَفا
إِن ماجَ رَدَّ القَضيبَ مُنخَذِلاً
أَو لاحَ راحَ الهِلالُ مُنخَسِفا
كَم جَرَحَ القَلبَ بِاللِحاظِ وَكَم
جَرَحتُ بِاللَحظِ خَدَّهُ تَرَفا
كَأَنَّما جِسمُهُ لِرِقَّتِهِ
ماءُ صَفاً لَكِن الفُؤادُ صَفا
يا عامِرَ القَلبِ بِالغَرامِ أَجِر
مُتَيَّماً صَبرُهُ الجَميلُ عَفا
جاءَ عَذولي جَهلاً يُكَلِّفُني
عَنكَ سُلُوّاً فَزادَني كَلَفا
اُكفُف مَلامي وَلا تَزِد أَلَمي
حَسبِيَ ما بي مِنَ الهَوى وَكَفى
قَد كَتَبَ الحُسنُ بِالعِذارِ عَلى
كاغِدِ تُفّاحِ خَدِّهِ أَلِفا
كَأَنَّهُ عاشِقٌ لِوَجنَتِهِ
حَتّى إِذا ما تَقابَلا وَقَفا
نالَ مِنَ الحُسنِ فَوقَ مُنيَتِهِ
فَعاجِزٌ عَنهُ كُلُّ مَن وَصَفا
دَبَّت على خَدِّهِ عَقارِبُ صُد
غَيهِ فَخافَت مِن نارِهِ التَلَفا
فَاِنعَطَفَت خيفَةَ الحَريقِ وَلَو
كانَ يَخافُ الحَريقَ لانعَطَفا
نَقطِفُ مِن وَجهِهِ جَنى جنة ال
حُسنِ فَيَزدادُ كُلَّما قُطِعا


Ach Jesu, dessen Schmerzen
Mir all mein Heil erworben,
Komm, ruh in meinem Herzen,
Das in der Sünd erstorben!
Laß dirs gefallen, ich will dir
Dein Grab bereiten in mir hier,
So leb und sterb ich selig.


غَشيتُ بِأَذنابِ المُغَمَّسِ مَنزِلاً
بِهِ لِلَّتي نَهوى مَصيفٌ وَمَربَعُ
مَغانِيَ أَطلالٍ وَنُؤياً وَدِمنَةً
أَضَرَّ بِها وَبلٌ وَنَكباءُ زَعزَعُ
بِخَبتِ حُلَيّاتٍ كَأَنَّ رُسومَها
كِتابُ زَبورٍ في عَسيبٍ مُرَجَّعُ
فَهاجَ عَليكَ الشَوقَ رَسمٌ مُعَطَّلٌ
أَحالَ زَمانا فَهوَ بَيداءُ بَلقَعُ
فَإِن يُقوِ مَغناهُ فَقَد كانَ حِقبَةً
أَنيساً بِهِ حورُ المَدامِعِ رُوَّعُ
لَيالِيَ إِذ أَسماءُ رُؤدٌ كَأَنَّها
خَلِيٌّ بِذي المَسروحِ أَدماءُ مُتبِعُ
لَها رَشَأٌ تَحنو عَلَيهِ بِجيدِها
أَغَنُّ أَحَمُّ المُقلَتَينِ مُوَلَّعُ
إِذا فَقَدَتهُ ساعَةً عِندَ مَرتَعٍ
تَراها عَلَيهِ بِالبُغامِ تَفَجَّعُ
تَكادُ عَلَيهِ النَفسُ مِنها مَذافَةً
عَلَيهِ الذِئابَ العادِياتِ تَقَطَّعُ
يُذكِرُنيها كُلُّ تَغريدِ قَينَةٍ
وَقُمرِيَّةٍ ظَلَّت عَلى الأَيكِ تَسجَعُ
يُجاوِبُها ساقٌ هَتوفٌ لَدى الضُحى
عَلى غُصنِ أَيكٍ بِالبُكاءِ يُرَوِّعُ
لَقَد خَلَعَت في أَخذِها بِرِدائِهِ
جِهاراً وَما كانَت بِعَهدِيَ تَخلَعُ
وَمَدَت لَدى البيتِ العَتيقِ بِثَوبِهِ
نَهاراً فَما يَدري بِها كَيفَ يَصنَعُ
يَظَلُّ إِذا أَجمَعتُ صَرماً مُبايِناً
دَخيلٌ لَها في أَسوَدِ القَلبِ يَشفَعُ
تَذَكَّرتُ إِذ قالَت غَداةَ سُوَيقَةٍ
وَمُقلَتُها مِن شِدَّةِ الوَجدِ تَدمَعُ
لِأَترابِها لَيتَ المُغيرِيَّ إِذ دَنَت
بِهِ دارُهُ مِنّا أَتى فَيُوَدِّعُ
فَما رِمتُها حَتّى دَخَلتُ فُجاءَةً
عَلَيها وَقَلبي عِندَ ذاكَ يُرَوَّعُ
فَقُلنَ حَذارِ العَينَ لَمّا رَأَينَني
لَها إِنَّ هَذا الأَمرُ أَمرٌ سَيُشنَعُ
فَلَمّا تَجَلّى الرَوعُ عَنهُنَّ قُلنا لي
هَلُمَّ فَما عَنها لَكَ اليَومَ مَدفَعُ
فَظَلَّت بِمَرأَى شائِقٍ وَبِمَسمَعٍ
أَلا حَبَّذا مَرأَى هُناكَ وَمَسمَعُ


一片湖山是塞沙
招魂只用一声笳
魂兮解向阴阳食
不必清明奠乳茶


Ihr Götter, weh mir, daß ich Noth und Gram
Zu Lebensführerinnen mitbekam!
Geängstiget von außen und von innen,
Wann werd' ich Ruh im Spiel der Welt gewinnen?


云开山晓色
风静鸟啼音
物意含春意
渊深似道深


Die Seele, weil sie ist gemacht zur Ewigkeit,
Hat keine wahre Ruh in Dingen dieser Zeit.
Drum wunder ich mich sehr, daß du die Welt so liebst
Und aufs Zergängliche dich setzest und begibst.


Když zápas veden
za statky otců
na život, na smrt:
netřeba zvonků.


Ba nejchytřejší přímo v zhoubu pádí,
ať pěstí vzdoru svého marně hrozí,
ať trpí tiše v prachu všední prósy!
zří tupě v kvas, jímž příroda je vnadí.


Los líderes políticos
han de tornarse poéticos:
tan cantautores como autores,
—menos cantamañanas
y más mañana, me digo—,
para crear y creer
en un mundo en paz,
rimado con la justicia,
bajo el tono de la libertad
y el timbre del pluralismo.
Al igual que un aire celeste
y manso, tierra adentro,
como mar en busca de puerto,
como ola en busca de aire,
como aire, calmante
de los desaires,
que colma y cura
el mar de los dolores,
abriendo claridades en la noche.


L. Ja, lieber Wilhelm! Es ist mir so schwer ums Herz! – Horch! was geht da unten?
W. Es ist mein Vater! Komm, laß uns schnell ins Gebüsch!


Champagner drängt, lügt und spricht wahr.
Prosit, barmherzige Schwester!
Auf! In mein Bett! Und prost Neujahr!
Rasch! Prosit! Prost Silvester!


E se lo stato che da voi si loda
scevro dal mondo, a schermo di fortuna,
mai piè d'infesto volgo non assaglia;


Wie edel ist ein Herz, das reich an steter Liebe,
Zum Wohlthun lebhaft ist, aus unerlerntem Triebe!
So wirkt ein lautrer Bach, der durch zwo Wiesen schleicht,
Nicht heftig schwillt, noch rauscht: dem nie die Kraft entweicht,
Die Ufer fruchtbar macht: an dem, bei jedem Lenzen,
Mit Blumen, die er nährt, die Hirten sich umkränzen.
Ein kleines Herz voll Stolz, die Werkstatt schlauer Kunst,
Wird tugendhaft und mild, aus Eigennutz der Gunst.
Ein Fürst, der, eh' er gibt, zehn Zweifel überwindet,
Bis daß sein Kanzler ihm den Ton zum Jawort findet,
Ahmt einem Springbrunn nach. Die Kunst macht die Natur
Verschwendrisch, wo sie kargt; jedoch zu Zeiten nur.
Er wird, so wie ein Sturm, uns Wunderkräfte zeigen.
Seht seinen starken Strahl bis an die Wolken steigen!
Als unerschöpflich eilt des Wassers Schatz empor,
Und prangt in heller Luft: der Schall betäubt das Ohr:
Das Auge weidet sich an Farben und an Bildern:
Kein Maler, kein Poet kann ihren Wechsel schildern.
Ein Rad, ein Triebwerk stockt: Gleich fließt sein Schatz nicht mehr.
Dem Bach ist Titus gleich; dem Springbrunn ein Tiber.


Die Schönheit wies in allen Zügen,
Was dort Anacreon bestellt;
Die nette Locke schien zu fliegen,
Die Haut war Schnee, der jezo fällt,
Die Lippen schwollen von den Rosen
Und waren gleichsam schon bereit,
Mit solchen Küßen liebzukosen
Als Friede und Gerechtigkeit.


Pán se z honu navracel
s chrty, ohaři,
vztek mu divý v duši vjel
a krev do tváří,
utek’ v zmatku ku sousedu a tam celou svoji bědu
vypsal císaři.


Nichts Süßers ist als Gott, ein Menschenkind, zu sehn,
Nichts Selgers, als in sich fühln die Geburt geschehn.


Ché senz'il dolce, vago e vivo lume,
onde mia morte al primo sguardo uscìo,
che debbo omai più far, ahi lasso, s'io
non vuo' ch'altrui splendor mai più m'allume?


Schaugt's umanand!
Herrgott, wia schö is dös Land!
Müaß ma's de Schwarz'n verschreib'n?
Daß uns de Freud außi treib'n?


Faz ao bom Suli justiça,
Que os fios da espada embota
Ao rei, que em furor se atiça;
E não lhe esquece a anedota,
“Que um reino vale uma missa”


叔子还家定买碑
墓旁将刻老夫诗
诗中不借闲言语
只写人间母子悲


Magyar vagyok. Mi mostan a magyar?
Holt dicsőség halvány kisértete;
Föl-föltünik s lebúvik nagy hamar
- Ha vert az óra - odva mélyibe.
Hogy hallgatunk! a második szomszédig
Alig hogy küldjük életünk neszét
S saját testvérink, kik reánk készítik
A gyász s gyalázat fekete mezét.


Jahrhunderte sind vorübergeflogen,
Es trotzte der Zeit und der Stürme Heer,
Frei steht es unter dem himmlischen Bogen,
Es reicht in die Wolken, es netzt sich im Meer.


أَحَبّ القَرينَة لَم تَصحَبِ
وَحَبلُ اللُبانَةِ لَم يُقضَبِ
وَقَد وَخَطَ الشَيبُ في لِمَّتي
بِشَيءٍ مِنَ الشَعرِ الأَشهَبِ
وَأَقصَرَ عَنّي جُنونُ الشَبا
بِ بَعدَ غَرانِقِهِ المُعجِبِ
فَإِن يَأَدُبِ اللَهوُ أَهلَ الشَبا
ب لا أُرى فيهِم وَلا أَلعَبِ
وَما لِلشَبابِ إِذا جالَ دو
نَ مَيعَتِهِ الشَيبُ مِن مَطلَبِ
لَعَمري لَقَد أَصحَرَت خَيلُها
بِأَكنافِ دِجلَةَ للمُصعَبِ
وَرَدنا الفُرات وَخابورَهُ
وَكانا هُما ثِقَةَ المَشرَبِ
عَلى كُلِّ رَبوٍ تَرى مُعلِماً
يُصَرِّفُ كَالجَمَلِ الأَجرَبِ
لِضاحِيَةِ الشَمسِ في رَأسِهِ
شُعاعٌ يُلَألِئُ كَالكَوكَبِ
إِذا ما مُنافِقُ أَهلِ العِرا
قِ عوتِبَ يَوماً فَلَم يُعتَبِ
دَلَفنا إِلَيهِ بِذي تُدرَأٍ
قَليلٍ التَفَقُّدِ لِلغُيَّبِ
بِجَيشٍ مَتى هَبَطو غائِطاً
وَإِن كانَ ذا كَلَأٍ يَجدِبِ
وَما قُلتُها رَهبَةً إِنَّما
يَحِلُّ العِقابُ عَلى المُذنِبِ
وَلا سائِلاً إِنَّ عِندَ الإِلَ
ه خَيرَ المَسائِلِ وَالمَطلَبِ
يُميتُ وَيُحيي فَما لِلرِجا
لِ إِلّا إِلى اللَهِ مِن مَرغَبِ
مَتى يَحمِلِ اللَهُ رَحلَ اِمرِئٍ
عَلى ظَهرِ مَكروهَةٍ يَركَبِ
وَلَيسَ اِمرُؤٌ نائِلاً مِن هَوا
هُ شَيئاً إِذا هُوَ لَم يُكتَبِ


Juntas logo as relíquias do vencido,
E roto campo, a nova luz aguarda,
Recuperar cuidando inda o perdido,
Que a nada o peito altivo se acobarda.
O valente geinal de amor ferido,
Que o novo, e antigo fogo na alma guarda,
Do Príncipe os intentos favorece,
E a acompanhá-lo em tudo se oferece.


Aj, to-li pravda – k výši zamířím!
můj zámek budou druhé Hradčany,
a Jičín rozšířím až po Velíš,
že druhou Prahou bude – přisám bůh!
Ó rci mi, Illove, můj příteli,
zda Čechové mne budou milovať?


Vše sem chvátá, co se sličností svou skví,
Praho! děvy tvé jsou kouzelnice;
Milo, jak tak jedna nad druhými ční,
Vnadí zde kroj, krása, zrůst a kštice,
Příhody zde bdějí dobrodružné,
Jeví se tu, co si srdce dlužné.


Nastal památný nám den:
rok se snoubí s rokem,
proto chvatným krokem
k Vám se beru potěšen,
bych Vám malý dárek dal,
jejž jsem pro Vás uchystal:
Zlata nemám, ani drahokamů,
dárek můj je láska beze lsti a klamu.


Der niedern Sonne schwächrer Schimmer
Versammelt auf des Wirthes Zimmer
Die Freunde, die er werth geschätzt,
Daß sie und ihn sein Fest ergötzt:
Nicht roher Brüder wilder Haufen,
Geübt, zu schwärmen und zu saufen,
Und ihre Thorheit auszuschreyn.
Nur wenig, aber ausgewählt,
So viel man Grazien gezählet:
Der Wirth kann statt der Venus seyn.


Días de denodado silencio,
días de mudez perpetua
sumergido en un obscuro pozo
de aguas inmisericordes,
rodeado de muertas campanas.
Alguien con una mano anónima
inclinado sobre el pretil,
alguien con mis propios rasgos
desdibujados alejándose,
difuminando su parentesco
en la desfalleciente memoria.
Manes míos de una estirpe
insoportablemente repetida,
manes láricos congregados
en el redondel de piedra patria,
hoscos de ira persecutoria,
quien en la mudez de la palabra
su mano de áfono náufrago
sobresaliendo en el torbellino,
aquél que por un largo túnel
con su congregación de hermanos
sepultos en su voto de silencio,
ése no ser reconocido,
ése ser por todos olvidado,
ése desaparecer del habla,
y reunir en su torno las voces
de camaradas febriles callando,
de cofrades deshojándose en luto,
de sonámbulos regresando a casa.


Si de la clara aurora diamantina
se dibujan los célicos albores,
los pájaros del viento moradores
al éter mandan su canción divina


Žal, který zdrtil, očima
se dívá drze cizích lidí.
Nás nešetrnost dojímá
pohledu, jenž nám v nitru slídí.


Saß er bei den Herden,
Fuhren reiche Fremde
Oft an ihm vorüber.
Er in Hos' und Hemde


Die Lieb ist wie der Tod, sie tötet meine Sinnen,
Sie brichet mir das Herz und führt den Geist von hinnen.


„Jiné země na východě
než na Váhu bystré vodě!
co zde člověk zamiloval,
zapomíná na východě.


Sooft nun Kinder Blumen sehn,
Sie solln des Engels denken,
Daß ihnen auch er wolle schön
Ein solches Kränzel schenken.
Mit Erdenblumen spielt der Wind,
Doch Blumen, die vom Himmel sind,
Die blühen unvergänglich.


Bisogna aver molta avvertenza e cura,
chi vuol far l'arte bene;
ché nella chiavatura
l'importanza del tutto si contiene;
però che spesso viene,
quando non opra la chiave, il difetto
dal buco, o troppo largo, o troppo stretto.


Ob du die Mutter auch belogst, betrübtest,
Was andre Leute drüber deuten, sagen –
Sonst scheu – heut mochst du nichts nach allem fragen,
Mir einzig zeigen nur, wie du mich liebtest.
Und aus dem Hause heimlich so entwichen,
Gabst du ins Feld mir schweigend das Geleite,
Vor uns das Tal, das hoffnungsreiche, weite,
Und hinter uns kam grau die Nacht geschlichen.


Elmégy akkor Hoang sárga fövénnyeit
Látni s Confutzius hibás törvénnyeit;
S onnét áltol uszván Styx setét vizeit,
Letörlöd Orfeus hivének könyveit.


De doncella que entra en casa
porque guisa y porque amasa,
y hace mejor un guisado
con la mujer del honrado
que con clavos y jengibre,
Dios me libre.
Y de amigo cortesano
con las insignias de Jano
desvelado en la cautela,
cuyo soplo a veces hiela
y a veces abrasa y arde,
Dios me guarde.


Dein Mund ist etwas blaß; das bringt dir, Doris, spot;
Ich weiß wol, was hier hilft: von küssen wird er roth.


忆别琼筵苏合香
忍将昆布作衣裳
梧桐泪落浑如雨
踯躅花开空断肠


Hier küsset die silberne Blüthe die Luft,
Hier wölben sich heilige Hallen;
Da wandeln Gestalten im glänzenden Duft
Vertraulich, wie Selige wallen.


Na břehu moře samá zrytá skála,
a na jedné z nich smutná cypřiš stála;
ta smutná cypřiš a to šíré moře! –
já cítil v srdci všecko staré hoře.


merhem tutmuyor yarada


Me largué con la música a otra parte.


Menſch biſtu nicht ſo weit als GOttes GOttheit iſt/
So wirſtu nimmermehr zu ſeinem Sitz erkieſt.


Tož zatím v Zadním honu dcera otce vítá
naň vyběhnuvši z křoví, kde dřív byla skryta:
„Tatínku, kde jste byl? Je maminka již zdráva?“ –
„Jak, dítě, vítáš mě? Snad ve snu se ti zdává?
Zas tě to napadá!“ – „Ó, tatínku, vím všecko.
Prosím vás pro boha, je živa? Nejsem děcko,
ach, řekněte mi to! Chce prý mě naposledy
jen jednou viděť. A já umříti mám tedy
své nepoznajíc maminky? Já musím za ní,
vím o ní, tatínku – vím, tatínku můj milý.“
Tak dívka naléhala, hladila svou dlaní
dlaň jeho mozolnou. On zamlčel se chvíli,
pak tiše prohodil: „Dnes uchystej se, dcero,
budem se stěhovať. Byl jsem si hledat místa
a našel jsem. Líp bude nám, a služba jistá.“
Jak zkamenělá Eva dívala se v šero.
Již dávno otec napřed do pastoušky vkročil,
však Eva v poli stála, svět se kol ní točil,
a mysl její letla přes hory a doly.
Kvil jemný housliček v tom slechla ode školy,
a ze vsi odněkud hlas zapěl dojímavý,
jenž srdce uchvátí, že oko oslzaví:
„Ty stromky boží všelijak se větrem klátí,
a sem tam lítají ti podnebeští ptáci.
Můj bože! Hvězdičky zřím jako jindy pláti
nad javorovým lesem, nad májovou strání,
a z mého srdce pojednou se poklid ztrácí,
a nespomůže zpěv ni bohu postýskání.“


¡Oh lino, madura, que quiero tejer
Sábanas del lecho donde dormirá
Mi amante, que pronto, pronto tornará!
(Con la primavera tiene que volver).
 ¡Oh rosa, tu prieto capullo despliega!
Has de ser el pomo que arome su estancia.
Concentra colores, recoge fragancia,
Dilata tus poros, que mi amante llega.
 Trabaré con grillo de oro sus piernas.
Cadenas livianas del más limpio acero,
Encargué con prisa, con prisa al herrero
Amor, que las hace brillantes y eternas.
 Y sembré amapolas en toda la huerta.
¡Que nunca recuerde caminos ni sendas!
Fatiga: en sus nervios aprieta tus vendas.
Molicie: sé el perro que guarde la puerta.


重阳醉后又三日
想见黄花绽始多
门巷深沈无俗客
高斋清坐养天和


Ob Cajus, ob Sempronius
Den Fasching uns verhindert,
Es wird dadurch der strenge Schluß
Vermehrt nicht, noch vermindert.


svěřila, proč taká dlouhá léta
nenáviděl celý její rod:
sestra její matky, její teta,
polepila jednou Vondrův plot
láskyplnou jakous čmáranicí,
aby v milenci svém – onom strýci –
rozdmychala ještě větší lásku;
ubohá však prohrála svou sázku,
neboť taký podivín byl strýc,
s děvčetem že nepromluvil víc,
jeho hněv pak celý rod že stihl.


En avril, lorsque la branche,
Que mars a fait bourgeonner,
D'une étoile rose ou blanche
Commence à se fleuronner,
Le printemps nouveau réveille
Tout un peuple industrieux ;
Aux fleurs du pêcher l'abeille
Prend son miel délicieux.


Haj, a melynek szőke selyme
Ezer gyűrűt formáló,
S az észnek oly veszedelme,
Mint a halnak a háló.
Kezek, kiknek tudományok
Oly sokféle s olyan szép,
S remek minden csinálmányok,
Legyen az hang vagy írt kép.


Er, sein Gott, tats alleine
Und sonst kein andrer Gott;
Es gaben Feld und Steine
Öl, Honig, Wasser, Brot
Ohn alle seine Mühe;
Er hatte guten Mut
Beim Fett der Schaf und Kühe
Und trank gut Traubenblut.


Byl hluboký a matný měsíc,
jenž chvějně plynul v cisternách,
když slabý, bezejmenný vítr
lyrami korun kradmo táh’.


Beim Herren wird man spühren
Ein Leben ohne Klag'
Und herrlich triumphiren
Von aller Pein und Plag'.
Ey da wird Angst und Noht
Schon gäntzlich sein verschwunden,
Da ligen überwunden
Welt, Teufel, Höll' und Tod.


وَخِفْتُ عَلَيهِ مِن نَظَرِي
فَفَاضَ الدَّمْعُ وَابتَدَرا
وَلَمْ يَظفَرْ بِحُلْوِ العَيْ
شِ مَن لا يَلْعَقُ الصَّبِرا


Du Außzug aller Zier; du Bild der großen Welt.
Dich hat ihr die Natur zur Wolluſt vorgeſtellt.
Zwey Sonnen hieß ſie dir an deinem Haͤupte ſchweben;
da ſie der großen doch nur eine hat gegeben.


والثاني : فكَّرَ أنْ يبقَى
وتحدَّى الثورةَ ؛ فانْهَارْ


不闻尔言久
因觉我言非
欲得尔之善
真期尔指归


Povím ti, můj milý,
neošidím:
tebou já rozkvítám,
když tě vidím,
když tě vidím
k sobě jíti,
je kolem dokola
samé kvítí.


— Dans les prés, un troupeau qui broute ;
Sur les buissons, un hoche-queue.
Par la traverse et par la route,
Il abat kilomètre et lieue.


Amor, amor, que fieres al cuitado
que por amor te sirve ha tantos años
sostiendo el tu servicio con engaños,
pues al fin fim le dexas no esperado.
Con solo su dolor con su cuidado
le pagas el servicio y con engaños
pasando por ti cassos tano estraños,
qual otro nunqua más uvo passado.
Quien piensa que eres dios, quien esta loco
quien cre que eres justo, yo no lo creo
pues al que mejor sirve das más poco.
Piensa el que cre en ti que devaneo
yo juzgo lo que veo y lo que toco
y aun jusgo lo que toco y no lo creo.


宣帝骄奢恣所为
后宫升降略无时
乘危自有妻公在
安许鸾凰是尉迟


Jak pestří motýli jste vzlétly k modru
z mé duše hloubi – plny naděje
v ten blankyt snivý, v němž se nebe tají,
že sluncem na Vás též se usměje.


Tritt Freundin tritt herein/
Laß doch das Säumen seyn/
Weil Wind und Winter schweigen/
Der Früling stellt sich ein/
Es singen auff den Zweigen
Die Weihnacht vögelein/
Freundin tritt herein/
Laß verweilen seyn.


O Adelinde/ liebstes Kind/
das keine mutter schöner findt/
verleih mier blikke deiner gnade;
entzeuch auch deine liljen nicht/
noch die zwei-fache rosen-schicht
dem sauer-süßen lippen-pfade.


Kapud kinyílik, a pitvar seperve,
Virágsorok közt a lépcső megyen,
S a néma kastélyőr kegyét kinyerve,
Végig megyünk a pompás termeken.


»Ach! wie ist ihr Schicksal bitter!«
Ruft der Gast, und geht hinein.
Stracks führt' ihn an einen Schrein
Der gestrenge deutsche Ritter.
Wie getroffen vom Gewitter,
Sieht er hinter einem Gitter,
O, wer hätte das geglaubt?
Ein Gerippe sonder Haupt.


A jeho píseň
pokryje plíseň,
potupy věčné
nesnesná tíseň...


A po krátké době
když utich’ povyk,
líbil se přec lidu
dobrý panovník,
zdálo se jim, že ty dlouhé uši
právě dobře ke koruně sluší;
všechno může zvyk! –


Braves Volk! es speist und tränkt mich:
›Alter, leere dieses Glas mir!‹
›Alter, kanntest du Don Juan?‹
›Sprich uns immer von Don Juan!‹


La luz del día se apaga;
rosa blanca, sola y muda
entre los álamos vaga
de la arboleda desnuda,
Y se desliza tan leve,
que el pájaro adormecido
toma su andar por ruido
de hoja que la brisa mueve,
Ni para ver en su ocaso
al sol hermoso un instante
ha detenido su paso
indiferente y errante.
Ni de la noche llegada
a las tinieblas atiende,
ni objeto alguno suspende
su turbia incierta mirada.
Y ni lágrimas ni acentos,
ni un suspiro mal ahogado
revelan los sufrimientos
de su espíritu apenado.
¡Tal vez de tantos gemidos
tiene el corazón postrado!
¡Tal vez sus ojos rendidos
están, de mal tan llorado!
Tal vez no hay un pensamiento
en su cabeza marchita,
y en brazos del desaliento
ni oye, ni ve, ni medita.—
El poeta «suave rosa»
llamóla, muerto de amores
¡El poeta es mariposa
que adula todas las flores!
Bella es la azucena pura,
dulce la aroma olorosa
y la postrera hermosura
es siempre la más hermosa.
En sus amantes desvelos
la envidiaron las doncellas;
mas ¡ay! son para los celos
todas las rivales bellas.
Viose en transparente espejo
linda la joven cabeza;
mas tal vez dio en su reflejo
su vanidad la belleza.
¿Y qué importa si es hermosa?
sola, muda y abismada
sólo busca la apartada
arboleda silenciosa.
Y allí cuando debilita
su espíritu el sufrimiento,
en brazos del desaliento
ni oye, ni ve, ni medita.


vulgo O DesequipadoAqui jazaquele que viveu carente de si mesmo,esqueceu-se de comprar um cã


Und wenn ich sie denn fassen darf
Im luft'gen deutschen Tanz,
Das geht herum, das geht so scharf,
Da fühl ich mich so ganz!
Und wenn's ihr taumlig wird und warm,
Da wieg ich sie sogleich
An meiner Brust, in meinem Arm;
's ist mir ein Königreich!


Sonnenschein! Sonnenschein!
Möcht' ein Liebchen heißen mein.
Wollt' ihm alle Blumen pflücken,
Wollt's mit grünen Kränzen schmücken.
Scheint mir recht ins Herz hinein
Sonnenschein! Liebesschein!


E di Gerardo e Don Buoso e Don Chiaro,
di Risa e di Riccier tutto cantossi;
e come, poi che in Francia ritornaro,
perché più volte Spagna ribellossi,
l'ultima volta gli costò amaro;
e come quella guerra cominciossi,
e Ferraù come morì in sul ponte,
e Lazzera fu presa sopra il monte;


Milyen lesz a halál,
vajon rossz lesz-e, jó,
ez a végső, komoly
nagy-nagy szenzáció?
Lehet, hogy semmi lesz,
egy sárga délután
elalszik szivarom
s kinyílik néma szám.
Lehet, hogy furcsa lesz,
reámtör rémesen,
hogy belekancsulok
s kocsonyává esem.
Lehet, hogy enyhe lesz,
úgy, ahogy áhitom
s átzúgok rajta, mint
a vasuti hidon,
mint mély vizek felett,
hogy a testem pihen
a hálófülke lágy,
párnázott mélyiben.
Lehet, hogy egyszerű,
csöndeskés és sivár.
Azt mondják: ez nem ő.
Azt mondják: ez a sár.
Lehet, hogy szörnyü lesz,
mint puskadurranás,
fülembe lárma zúg
s nem hallja senki más.
Nagy dinamit-robaj,
velőkig felható,
állkapcát tépdeső,
babonás puskaszó.
Csodás, iszonytató,
iszonytató csodás,
vörös és fekete
utolsó felvonás.
Oly messze még e zaj
s előre reszketek,
mint vad szcéna előtt
színházban a gyerek.
Oly távol még e zaj
oly messze, kívülem,
szeretném hirtelen
befogni a fülem.


Wer tanzen will, der steh' nicht still,
Darf sich nicht lang besinnen;
Immer dreist und wohlgemuth
Muß er das Ding beginnen.
La la la la.


Róla gondola Fráter György eszt hogy hallá,
Sebösben hozzája urakat hívatá,
Fő-fő szolgáit es ott hozzá hűvatá,
Fő-fő emberekkel ő dolgairól szólla.


Das tat ich sonst, das tu ich annoch heute,
Ich pflücke Blumen und ich sammle Heu;
Botanisieren nennen das die Leute,
Und anders es zu nennen trag ich Scheu;
So schweift das Menschenkind nach trockner Beute
Das Leben und die Welt hindurch, die Reu
Ereilet ihn, und, wie er rückwärts schaut,
Der Abend sinkt, das Haar ist schon ergraut.


e perché tratto avean quell'arme a terra,
portando al re sì poca riverenza.
Di suoi compagni il duca d'Inghilterra
diede a Grifon non falsa conoscenza:
de l'arme ch'attaccate avean la guerra,
disse che non n'avea troppa scienza;
ma perché con Marfisa era venuto,
dar le volea con Sansonetto aiuto.


Blumen umkränzen, wie sie Dir nur blühen,
Deine wallenden Locken, und den Becher,
Den mit Götterwein die Natur Dir immer
Schäumender anfüllt:


وَمُنتَزه يَروق الطَرف حُسناً
بِما فيهِ مِن المَرأى البَديع
تَجول كَتائب الأَزهار فيهِ
وَقَد كَسيت حلى الغَيث المُريع
وَباتَ الوَرد فيها وَهُوَ شاكي ال
سِلاح يَميد في الدرع المَنيع
حَكى منضم زَنيقِهِ طُروساً
وَفيها عرض أَحوال الجَميع
تَنَمَق طَيها أَيدي النَعامي
وَتَبعثها إِلى ملك الرَبيع


gece ayazdır için için titrersin


Hei slöppt indeß. – So hen tau nägen,
Dunn ward hei ok sick rute rögen,
Un't is soglik sin erst Gedank:
»Din Paleto is di tau lang;
De Fru'nlüd' laten doch kein Rauh,
Du möst ehr man tau Willen sin!«
Un röppt sin Mäten lis' herin
Un flustert ehr ganz sachting tau:
»Dürt«, seggt hei, »Dürt, in't Klederspind,
Dor hängt 'ne Paleto, min Kind,
Dat Ding, dat is tau lang geraden,
Dat bring mal nah den Klederladen
Un segg den Mann: ick hadd doch recht,
Dat wir doch, as ick gistern seggt:
Sei wir tau lang mi vel tau vel,
Dor müßt wat af, 'ne gaude Virtelehl.
Un tau min Fru ward nich doräwer spraken,
Ick will ehr dor 'ne Freud' mit maken.«
Un Dürt, de geiht un kümmt taurügg.
»Herr«, seggt s', »de Snider wunnert sick,
Wo dor noch woll wat 'runner künn,
Dat Ding würd vel tau kort all sin.«
»Gott's Weder«, seggt oll Jochen Bohm,
»Is denn de Kirl ganz in den Drom?
Segg em, dat wiren Dämlichkeiten,
Min Moden müßt ick beter weiten,
Un segg em, Dürt, ick heww di seggt,
Grad wil hei sick dorwedder leggt,
Grad dorüm, dorüm, sall sei so!
Ick wull 'ne korte Paleto.«
Un Dürt, de geiht, kümmt wedder t'rügg.
»Herr«, seggt s', »hei schüddköppt fürchterlich,
Doch endlich sned hei wat von af
Un säd, as hei s' mi wedder gaww,
Nu würd sei denn woll kort naug sin.«
»Schön«, seggt de Oll, »denn nimm sei man
Un häng' sei in dat Schapp herin.«


Ejercicios


Mohu-li spočítat tisíce darů
ve stálém zázračném běhu a ruchu,
jichžto Jsi dával mně, tělu a duchu,
z bezedné lásky Své od jara k jaru?
Pomoz mi počítat, anděle můj,
dovol, ať nahlédnu v zápisek Tvůj.


Murió de nuevo un día... yo la amaba,
mas sin remedio se murió ese día...
—«¡Vuelve, Rabino, vuelve!»... —yo clamaba—
pero el Rabino rubio no volvía.
Pasó la niña veinte siglos muerta,
murió Cafarnaún de Palestina
y el alma mía, inútil y desierta,
lloraba de inmortal sobre las ruinas.
¡Y la amaba, la amaba!... Su blancura
la buscaba en la blanca nebulosa,
su cabellera entre la noche oscura
y en el Poniente sucolorde rosa...
Y al fin la hallé... Escondida entre los tules
de una puesta de sol, estaba Ella;
su carne inmóvil entre dos azules
inauguraba la primera estrella...
Y la encontré más blanca todavía,
flotando en el azul, sin vestidura,
¡qué blanca estaba así!... la niña mía
tenía veinte siglos de blancura...
Clamé al Amor entonces...Vocesbuenas
dijeron a lo lejos: —¡Te ha escuchado!—
clamé al eterno Amor... y a mi lado
la blanca niña era una nube apenas...
Llegó el Amor. Los cielos fueron mudos,
su leve paso silenció la esfera,
llegó el eterno amor de pies desnudos,
maduro el trigo de la cabellera...
«No es muerta... duerme!»... y le ordenó:

—«¡Levanta!»
y Ella se alzó, delgada de martirio,
y una voz le subió por la garganta
como una abeja que abandona un lirio.
Y ha vuelto a mí... su cabellera oscura,
su misma voz... pero en la mano fría
con veinte siglos de amasar blancura,
persiste el miedo de morirse un día...


رَدَدتُ إِلى مَليكِ الحَقِّ أَمري
فَلَم أَسأَل مَتى يَقَعُ الكُسوفُ
فَكَم سَلِمَ الجَهولُ مِنَ المَنايا
وَعوجِلَ بِالحِمامِ الفَيلَسوفُ


Tell me, thou Syren Hope, deceiver, say,
Where is the promis'd period of my woes?
Full three long, lingering years have roll'd away,
And yet I weep, a stranger to repose:
O what delusion did thy tongue employ!
"That EMMA's fatal pledge of love,
" Her last bequest — with all a mother's care,
"The bitterness of sorrow should remove,
" Soften the horrors of despair,
"And chear a heart long lost to joy!"
How oft, when fondling in mine arms,
Gazing enraptur'd on its angel-face,
My soul the maze of Fate would vainly trace,
And burn with all a father's fond alarms!
And O what flattering scenes had Fancy feign'd,
How did I rave of blessings yet in store!
Till every aching sense was sweetly pain'd,
And my full heart could bear, nor tongue could utter more. —


自从身属富人侯
蝉噪槐花已四秋
今日一茎新白发
懒骑官马到幽州


Ich ruf aus aller Herzensmacht
Dich, Herz, in dem mein Herz erwacht,
Ach laß dich doch errufen!
Komm, beug und neige dich zu mir
An meines Herzens arme Tür
Und zeuch mich auf die Stufen
Der Andacht und der Freudigkeit,
Gib, daß mein Herz in Lieb und Leid
Dein eigen sei und bleibe,
Daß dir es dien an allem Ort
Und dir zu Ehren immerfort
All seine Zeit vertreibe.


وما أنا في ائتلاف بني نزار
بملبوس عليَّ ولا معول


Lasset uns/ lasset uns schauen im Garten/
Mindern der güldenen Tulipen Zahl/
Wollen wir arme noch morgen erwarten/
Sind wir nicht sterblichen allezumal/
Auf/ eilet zu gehen/
Die Blumen entstehen/
Der Winter bald komt/
Die Felder bereiffet/
Die Wiesen zerschleiffet/
Alte behägliche Lust uns benimt.


Insensata mia voglia!
Ché doler mi convene
e sazo bene che io mi doglio al vento.


Là, fiers de leur longue souffrance,
Reconnaissants des maux subis,
Ils sentent le cœur de la France
Battre sous leurs pauvres habits.


Vous voici toute seule au coin de l'âtre où pleure
Le lamentable vent d'un hiver pluvieux,
Et, regardant courir le pied léger de l'heure,
Déjà vous regrettez de ne pas être deux.


A zas jiní, rozvážnější,
míní, že to lehko není
republiku vychovávat,
je tu příkaz pokolení,
také nutno pozor dávat,
by se v států vstoupíc řad
znala representovat.


Así Apolo que a Dafne perseguía
cuando a abrazarla llega, sus congojas
sienten de un árbol la corteza fría


Nevím, čí jsem,
jen steré zřím ruce, domácí, cizí,
jež by mě rády roztrhaly
jako hladové šelmy.
Nevím, čí jsem,
ledaže náležím parasitům,
zbujelým ve všech mých třídách a stavech,
mračnům kobylek, kokotici.
V očích mám písek frásí
nervy mám strhány štvanicemi
a, vstanu-li, tož se potácím
na pravo, na levo,
neznaje cesty k sobě.


Vielleicht, daß einst in andern Welten
Wir minder elend sind.
Die Tugend wird doch irgends gelten.
Das Gute kömmt nicht gern geschwind.


Der Lichterglanz, der wie mit Sehnen
Im Thal aus Fensteraugen bricht,
Er quillt wie flammenhelle Thränen
Um ein verlornes, größres Licht.


一万边兵不立功
却令娄敬自和戎
犬羊不伏称臣妾
甘拜君王作妇翁


Aunque las tuvimos
Ambos, en un tiempo,
Yo por discreciones
Y tú por requiebros.
¡Qué de medias noches
Canté en mi instrumento:
«Socorred, señora,
Con agua a mi fuego!»
Donde, aunque tú no
Socorriste luego,
Socorrió el vecino
Con un gran caldero.
Adiós, mi señora,
Porque me es tu gesto
Chimenea en verano
Y nieve en invierno,
Y el bazo me tienes
De guijarros lleno,
Porque creo que bastan
Seis años de necio.


HINO
ENTRE RUINAS


桃李一空春已归
不须更待絮飞时
闭门独琢春寒句
只有轻风细雨知


Jak srdce bije! Sluch již ticha sytý
mní bláhový, že slyší krůčky zblízka,
co flétnista kýs v sousedství mém skrytý
dál „Odpustiž vám samo nebe...“ píská...


Hans trünnel witbeent op sin Run,
Gev em de Sparn un ree dervun,
Leet Dreck un Lehm rund um sik spein
Un Wind un Wulken huln un leihn,
Greep dann un wann mal na de Mütz,
Brumm dann un wann en Bummelwitz,
Un wenn de Run mal trager leep,
So knall he sitwarts mit de Swęp.
He weer je'n Kęrl! he harr je Knaken!
Wat schull son bęten Wedder maken!
De Hönergloben is vœr Küken!
De Voss, de dot is, lett sin Nücken!
He hör nich op son Wiwerklœn',
He harr sin Dag' nich spökeln sehn!
He ree je oft den Heider Weg,
Wenn man keen Hand vœr Ogen seeg!
Inn Nacht so swart as Kaffedick,
In Dreck so taag as Schosterpick.
Un Run dat weer en Pęrd to lopen!
Ok kunn man sacht en Minschen ropen.


别去音书少得闻
秋来何处不怀君
眷然欲插凌风翅
与借衡山礼白云


A než to dořek’, lodí tlum
vzpjal nad obzor se k nebesům.


Já que, igual ao florete de Gennaro,
Um sabre arranca do presente ignaro
Este letreiro — Luz —,
Já que a Glória recua (cousa horrenda),
E Átila vai de Washington na senda,
E Sisa após Jesus!


Jehovah, auf! Erschrekke dis Geschlecht!
Beschütze mich, als deinen Knecht mit Recht!
Si haben dich und mich so hoch verletzt.
Natur und Schrifft aus ihrem geist gesätzt:
Der Satan hat auf mich si angehetzt.


Hier fliegen noch die Adler, mein Follen –
Hier rauschen sie noch über deinem Haupte –
Was willst du tot sie und gefangen sehn?


Wie erhöht, Weltherscher,
Deine Bewundrung den Geist des Staubs!
Denket er dich, Herlicher, welches Gefühl
Flamt in ihm! welcher Gedank' hebt ihn, denket er dich!


Végre fellengős palotát
Rakatsz a felhők között,
Amelybe bíbort s tafotát
Az öt világ kötözött.


Und daß der Felsenbach den Wetterstimmen allen
Antworten will zugleich in dumpfen Widerhallen.


Es ist vollendt der virtzig Wochen zehn!
Der Lilgenblum ihr zehnjahr ist hinweg!
Des ziklags zeit und des Philisters band
Ist auch dahin mit ziklags Amalekk.


Da Capo.


Co krtku nepřáno, nedáno ponravě,
ten vlny vzruch a spád, smích, vášeň v blesků jase,
vzlet orlí, hromů třesk, vzpomínky ve ohlase,
se ptá a hlásí se lichotně, rouhavě:
kdy zase?


Tugend ists freilich gütig im reden/
Haben im munde Perlen von Osten/
Allezeit kräfte geben den blöden/
Reden/ so niemahls können verrosten.


Óh de szeretnék villám lenni
Lesujtani a poshadt földre.
Óh de szeretnék szélvész lenni,
A légben szabadon kerengni,
Koronás fákat tépve, törve.


Auf daß alles, was an ihn gläubt,
Du liessst ihn aber nicht allein,


esperanza


Dijo la Vela al Gas: —«¡Cuerpo sin alma!
¡Advenedizo vil! ¿cómo la palma
Vienes a disputar a una matrona
Que de incontable antigüedad blasona,
Madre de doña Luz, reina de España
Desde antes de nacer Mari Castaña?»
Y el Gas le contestó: —«Calla, engreída;
Soy alma todo yo, mi alma es mi vida,
Invisible, impalpable, inmensa, pura,
Lumbre, aliento y poder de la natura,
Que levanto la mar, y hundo la tierra,
Y hago saltar el monte que me encierra;
Imagen del espíritu fecundo
Dominador y explotador del mundo,
Y que oculto al oído y a la vista
Todo lo busca y lo halla y lo conquista.
Yo existí, sin embargo, antes que el hombre;
Nací a par de la tierra; él me dio nombre,
Y me sacó encendido de su frente,
Para ser de la noche el astro ardiente.
¿Mientras que tú?... la grasa es tu nodriza,
Y tu alma, unas hebras de ceniza...»
Paró el Gas su discurso, pues la Vela
Hizo del candelero una cazuela,
Derretida al calor de su vecino;
Y exhalando una aroma de tocino,
Agonizó y murió. —Su luz preclara
Nadie notó que en el salón faltara.


افتحوا للفتى الهضيم الطريقا
فلقد جاء يزبئر حنيقا
رافعا راية التمرد تهفو
حاملا من يراعه منجنيقا
لا يبالي من بعد ادراكه المثا
ر ألاقي سلامة ام زهوقها
شاعر ان غاظوه كان قسيا
واذا ما والوه كان رفيقا
ذاك حر يأبى القبول لضيم
واثقا في صراعه ان يفوقا
شبه اعصار اينما مر ابقى
خلفه في طول الطريق حريقا
يكسر الهام بالحجارة حتى
يتشفى من غاصبيه مذيقا
جاء يعدو ليسترد بما او
تى من قوة الجنان الحقوقا
رب شعب يشق ان الجأ الامر
الى السلم بالحراب الطريقا
عاهدوه على الوفاء فما كا
ن هناك العهد البريم وثيقا
قل لابناء يعرب ان في القبر
اباكم يذم هذا العقوقا
انا لا اخشى الناكثين وان كا
ن فريق منهم يشد فريقا
ما بذى بال ان رأيت بعيني
ضفدعا او سمعت منه نقيقا
ضفدعا لولا ماله من نقيق
ما تظنيت كونه مخلوقا
رب غر اذا علا اكمة ظنّ
غرروا ان صافح العيوقا
ايها القوم الراكضون بليل
حاذروا ان تصادفوا ازليقا
سيلاقى البغاة يوما ثقيلا
فيه لا ينفع الصديق الصديقا
ما يزال الهضيم يشهق يأساً
ثم لا يشبه الشهيق الشهيقا
ولقد يرسل اللحاظ فلا يبصر
في مطلع الرجاء بريقا
ان هذا الدوح المجرد من او
راقه كان قبل حين وريقا
ايها الدائسون بالرجل حقى
ليس حقي بان يداس حقيقا
يحزن العندليب ان يجد الجو
جميلا ولا يكون طليقا
اطلقوه في جو رض انيق
انه يهوى فوقه التحليقا
اخذت آمالي تضيع واخشى
انني لا أرى لها تحقيقها
قد طلبت الفرار من فتنة تة
شك بالقوم نارها ان تحيقا
ولقد شبّت ثم لم تخب حتى
خفت ان تملأ الفضاء حريقا
ولعل الارض التي هي عطشى
اصبحت ريا من دم اهريقا
قل لمن احفظته زندقة لي
سيدي انت لا تكن زنديقا
ذاك امر له مساس بنفسي
فمن الحمق انكوتن حنيقا
ان من اوجد الطبيعة لا يخرقها
لو فكرت فيه عميقا
والذي يجهل الطبيعة جهلا
راسخاً يحسب الرشاد مروقا
وهو العلم لا يقول بما لم
تأت فيه العيون فحصا دقيقا
وهو العلم شك في حس ميت
مزقته ايدي البلى تمزيقا
لا تكن في الحياة مختلف اللو
ن كذوبا ان لم تكن صديقا
انني مؤمن على الشك مني
ومن اللَه اطلب التوفيقا
ربما ماتت الدهاة وابقت
اثراً بعد موتها مرموقا
واذا الشمس زايلت تركت من
شفق خلفها شعاعا رقيقا
ان بحرا لا تبتغي فيه خوضا
ليس في ضير ان يكون عميقا
واخال الزمان حبلا طويلا
ستراني يوما به مشنوقا
سجل الدهر في كتاب لديه
نسباً لي في الهالكين عريقا
ليس غير القوي ممن يعيشون
على الارض بالبقاء خليقا
حيثما التفت أشاهد بعيني
ساحقا في الحياة او مسحوقا
واذا نمت في قرارة رمسي
فمن الخير الجمّ ان لا افيقا
انما القبر ان ترد عزلة كا
ن على قربه مكانا سحيقا
واذا كان الدهر ذا دوران
لم تكن سابقا ولا مسبوقا
ان ناموس الدور اشمل نامو
س وان لم يرق هناك فريقا
حبذا جنة ستشرب فيها
لبناً طاب طعمه ورحيقا
وهناك الحور الحسان يقعقعن
حواليك الكأس والابريقا
سوف تحسو من كف حوراء كأساً
قد صفت قبل مسها الراووقا
لا تكن ماقتا لخمر تسلى
من هموم الحياة حتى تذوقا
انت كالطفل تسمع الشيء ممن
جهلوه فتكثر التصديقا
انني لا التذّ الا بدنيا
ي وان لم اكن بها مرزوقا
واذا ما رأت عيوني سحابا
قد تدلى فلست اخشى البروقا
واذا اليأس كظ نفسي فضاقت
منه فرّجت بالخيال الضيقا
جمع الليل طيف ليلي وعيني
مبديا مشهدا شجيا انيقا
قلت للطيف قد اتيت على الرحب
فلا زلت بالرضى مرموقا
ثم قبلته ثلاثا وسبعا
ثم طوقت جيده تطويقا
وتعانقنا ساعة وبكينا
في تشاك يهز منا العروقا


أحمدُ اللهَ الذي جَنبَني
كَلَفَ الملْكِ وأمراً صعبا
لم أجدْ للملكِ ماءً صافياً
فتيمَّمْتُ صعيداً طيِّبا


Schlichter Mann im weißen Haare,
Laß mich deine Hände drücken,
Dank im Herzen, stummen Mundes:
Segne mich mit deinen klaren,
Guten Augen, schlichter Mann!


院角秋千是妾家
每于摇处挽红纱
侍儿惯逐香风底
拾得钗钿并落花


Não sei se é cósmica,
Ou é químic
Não sei se é admiração
Ou compreensã
Não sei se é afinidade
Ou é continuidad
Não sei se é ternura
Ou é loucur
Sinto até que é tesão
Temperada de paixã


Nem tesz föl a lyány magában egyebet,
Csak hogy téged, csalfa legény, elfeled;
Addig feled, addig feled, csak feled,
Míg a szíve bánatában megreped.


Te non il sacro verso e non la resa
A' primi fonti e a la natia drittura
Itala poesia, vate, assecura
Da la rea pèste ond'è l'Italia offesa.


Odpouštím ti dobrým pohledem,
jestli mé ti odpuštění stačí.
Nehořekuj příliš nad jedem.
Marino, víš, aspoň je to kratší!


jak všechny naše naděje a sny
by zvaly z ulic v širý, volný vzduch:
Ven z města, ven, tam někam za brány,
kde darů zářících je plný jarní luh!


Voi che novellamente, donne, entrate
in questo pien di tèma e pien d'errore
largo e profondo pelago d'Amore,
ove già tante navi son spezzate,


艰危宁度瘦驴岭
奔走莫随肥马尘
困阨终身元自好
可怜痴子恨无津


旌阳仙去坠栖笼
窃药曾归草木中
餐了琼霜因换雪
至今顶内不粘红


Napoleon zřel zamračen
do dálky ke zlaté zoři,
tak jak to asi činíval
s ostrova Heleny v moři.


Quanto ao presente
nada nos diz,
e, noves fora,
dispensa o giz


Se io che già più giovane provai
D'amor le fiamme e le saette acute,
Ora per morte et ora per salute,
Pregando a sordo, sempre lui pregai,
Che doveria sperar ora giammai
Vedendomi le tempie esser canute,
Crescer gli affanni e mancar la virtute,
Che sì di lieve pigliar mi lasciai?
Certo null'altro che quello ch'io sento:
Disio senza speranza e de' sospiri
Cocenti come foco 'l petto pieno.
Dunque la morte sola al mio tormento
Può donar pace e finir i desiri,
Che per molt'anni ancor non vegno meno.


Zatím Pomnikvas, jak domů přišel,
Zaslechl, že syn milý vyzrazen jest.
Na pustinu kvapil, aby syna
Zachoval. Již cestou k ulekaným
Uším donášel se nářek, spěchal,
Neštěstí své spatřil. Uleknutím
Stařec omrtvěl. Tak matka zmrtví,
Když se s pole vracý, na miláčka
Těší, pospíchá, a na kolíbce
Poklad svůj a lásku mrtvou vidí.


Marně, nenachází;
žití strmé srázy
ráj můj cloní;
mlhy mi jej halí!...
Umíráčkem z dáli
život zvoní...


إِذَا وَلَّى فَتَاكَ وَأَنْتَ حَيُّ
فَإِنَّ أَشَدَّ مَوْتٍ مَا تُعَانِي
أَمُعْجِزَةَ البَيَانِ لَقَدْ أَرَانِي
أَسَاكَ اليَوْمَ مَعْجزَةَ البَيانِ


Nuž budiž šťasten! jednu prosbu ale –
jsem v srdci přesvědčen, že vyplníš –
však pílí čas, pojď s místa o krok dále,
a prosbu moji slední cestou zvíš!


Rengett a taps,
csengett a taps
a csendes-szavú jelenért
és én tudtam, hogy nem érdemlem.


¿Soy clásico o romántico? No sé. Dejar quisiera
mi verso, como deja el capitán su espada:
famosa por la mano viril que la blandiera,
no por el docto oficio del forjador preciada.


Os anjos devoraram as fera
A inocência vestiu-se de roxo


三千里外思家客
十八滩头上水舟
料得海塘今夜月
故园丝管一时秋


Cómo no querer tocarte
cojerte de la mano y pasear
bajo un cielo estrellado, en una
tranquila playa, o en un bosque cercano
y ver tus ojos expresar.
Ese amor, ese cariño, esa amistad,
esa belleza tan serena, tranquila
y hermosa, que mi corazón alegra
y solo con pensar que me puedas faltar
mi corazón enmudece de pesar.
Y se volverá triste, negro, oscuro
y amargado, se hundirá en el lodo
como estuvo antaño, se romperá, se morirá
y... con el tiempo resurgirá de sus cenizas
cual Ave Fénix una y mil veces más.
Y a otra persona conoceré
que el hueco que tu dejaste
lo complete otra vez
y mi corazón reparará
y regresará la luz, el día, regresarán
las estrellas, esos largos paseos
bajo un cielo estrellado, sentir
esa mano caliente junto a mi mano,
pero eso, ya llegará.
Cuando ese día llegue, volveré,
regresaré de nuevo, reiré y
disfrutaré de nuevo de esta vida.
Pero, hasta que ese día llegue,
solo espero, cual Ave Fénix que
mi corazón, de sus cenizas, renazca
de nuevo.


Was willst du Schatten dort im Erlenbusch?
und schwankst? und winkst? – – –
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –


Ei, darüber ist kein Zweifel,
Denn sein Schuster ist der Teufel.


Hvozd pomalu se ztrácel v tmách,
já musil přemýšlet
o samotářích, v myšlenkách
jimž divně zhořkl svět,


Algunos pierden la ilusión con el paso de los años
Algunos esperan y esperan
¡Cuánto esperan!
¿A quién esperan?
Algunos son los invencibles, los imprescindibles
Los valientes, los de acero, los eternos
Los que viven y desviven por amor
Y en ese amor encuentran su destino
Algunos son los inconsolables
Los tristes, los vagabundos
Los rotos del alma, los ambiguos
Entre lo que fueron y no son mas
Algunos hablan y hablan
¿De qué hablan?
Tal vez de su realidad, tal vez de su fantasía
Momentos, de eso está hecho la vida
En el firmamento, algunos todavía creen
Algunos lo han dejado de hacer
Lo importante de todo es: si al final del camino
O lo soñado fue vivido (meditación)
ó lo soñado fue enterrado


朝饥下平田
饱啄还飞去
苍鹰日附人
肉食损高志


A velhice vem cedo


Proč mne hodláš věšet na rytířském pasu?
Pověs ty mne stejně, jako moji chasu!


È però, come appar, giusto e diritto
ch'acresca e inalzi la virtù laudata
nell'operante e fa maggior profitto.


Komm nur, mein Regen ... fall mir ins Gesicht –
Gelbe Laternen ... werft die Häuser um –
Heile und glatte Wege will ich nicht.


Matka klesá; hrůzou překonána,
Sama svému bolu ponechána,
Pod dubem tam v mechu leží. Hrom burácí,
V blízku v dálce stromy velikány kácí,
Příroda se spíná, jakby se hněvala,
Že veliká pravda k světu pracovala.
Málomocné živly, ej co počínáte,
Živly do vzteklosti rozkacené!
Malý bídný červík do světa se žene,
A vy se bojíte, a vy se hněváte! –
Děva v polomdlobách hořce pláče – sténá,
Ani nezná více, co se to ní děje.
A přec už robátko do života spěje –
Zdá se, jakby tajná moc tu pomáhala,
Matku mdlobám věčným ráda ponechala – –
Dítě na svět přišlo, tiché jako pěna. –


Sovra l'asin Silen, di ber sempre avido,
con vene grosse nere e di mosto umide,
marcido sembra sonnacchioso e gravido,
le luci ha di vin rosse infiate e fumide;
l'ardite ninfe l'asinel suo pavido
pungon col tirso, e lui con le man tumide
a' crin s'appiglia; e mentre sì l'aizono,
casca nel collo, e' satiri lo rizono.


不复问无违
祗应懿子知
尚愁人不省
以礼告樊迟


scòrsero i più, come su lago bruno
ombra di nube nera presso nera
ombra di nube. E fu tutto e nessuno.


И с тобой, моей первой причудой,
Я простилс Восток голубеПросто молвила: «Я не забуду»Я не сразу поверил тебВозникают, стираются лица,
Мил сегодня, а завтра далеОтчего же на этой странице
Я когда-то загнул уголок?
И всегда открывается книга
В том же мест И странно тогда:
Всё как будто с прощального мига
Не прошли невозвратно годО, сказавший, что сердце из камня,
Знал наверно: оно из огня…
Никогда не пойму, ты близка мне
Или только любила мен


Engana-te o desejo, que te inspira,
Reconhece o teu erro;
Se vês, que só ajustam n’esta lira
Negras cordas de ferro.
Não torças, não, teu misero fadário:
Torna ao gamão, e ao triste boticário.


Já jsem Ti neřek’: Má buď, má!
A přec mé duše horký vzdech
Ti věrně mohl vyjeviť,
co zemřelo vždy na mých rtech! –


独立空山冷笑春
不须歌调更含嚬
平原累累添新冢
死者还曾哭送人


目送飞鸿手抚弦
十年幽事已茫然
谁知昨夜南归梦
犹在云山野水边


Ty nejsi ničím pro těch voj,
jimž k úsměchu tvá zpěvná sláva,
ten dav, jenž hlásá svatý boj,
když pomníky tvé rozkopává.


Přátelství tak slavili
všichni, kastilský Cid s nimi,
pak se do Zamory vrátil,
Arías Gonzalo čacký.


de onde se espia a madrugada


Lo scudo de la fede in voi sofferse
il mortal colpo, onde ogni alma ben nata
nel favor vostro sua speme nudrica.


»Reit du nach jener Straße,
Reit du nach jener Heyde,
Wo du gekommen bist,
Da liegt ein breiter Stein,
Den Kopf darauf nur leg,
Trägst keine Federn weg.«


Mich könne niemand mehr erretten
Vom Übel und vom Untergang,
Und meiner Sünden Sklavenketten,
Ich trüge sie mein Lebelang ...


不容天上妖蟆食
却许山中狡兔眠
两日见岩成二绝
丫头不老月长圆


Mein hirn, erhitzet durch ein glas,
vermeinet mehr reichtum zu haben,
dan Midas und Crösus besaß;
ja großer fürsten gunst und gaben,
dienst ämpter, glück und herrlichkeit
trit ich zu grund, als eitelkeit.


Ach, profesore, že Vás nemám zříti
už na Visu, kdy slunce pln a vůně,
víc nikdy s Vámi neplout mořem v čluně
a nehroužit se v mořské vlnobití?


Však zadržet ji, nežli rozplyne se
ta zlatá krůpěj ve odvěkém kotli
všech změn! To záhada. Zde třeba k hmotě
připoutat prchající tuto krůpěj,
ji uvěznit do určitého tvaru,
v němž zaplála by nesmrtelnou jiskrou
a hrála duhou vítězná a krásná.


Prof. dr. Schmirgut, světlo v autoritě,
leb mu změřil čiře germánskou,
vlasů zrzavost též zjistil hbitě
a i žízeň k tomu tyranskou.


Den ungehörten Wogen entströmt,
Dem geheimen Quell entrieselt der Tod!
Glittst du auch leicht, wie diess Laub, ach dorthin;
Sänkest du doch, Jüngling, und stürbst!


Perché il bel nodo a l'onorate braccia
non si commetta, ch'Africa circonda,
non però si può dir, ch'in terra e in onda
senza man vostra presa ella si giaccia.


Fro sollen des all kaufleut sein,
das alle straßen werden rein
in Franken, Beiern, Sachsen, Schwaben,
da selbst ist große achtung haben
der adel, das auf keiner straß
kein rauber mer auffragen laß,
er sei denn von adelsgeschlecht,
das zu der tat hab fug und recht;
derhalb ist iezt gut sicher wandlen
gen Frankfurt und Leipzig zu handlen,
dergleich durch all gebirg und tal,
das vor unsicher war zu mal.
wer iezunt durch den Spessart züg
und golt auf seinem haupte trüg,
man nem im nicht ein birenstil.
darauf so laß sich, wer da wil;
doch hüt er sich vor ungemachs
auf allen straßen, ret Hans Sachs.


Und beide Hände voll;


Sie waren recht bei Stimme
Und zankten um ihren Schatz,
Und fluchten in großem Grimme,
Und fanden nicht den Platz.


Darmo, strážná hvězdo v bouři, hvězdo mojí poesie,
darmo déšť tvých bleskných jisker písněmi se v duši lije!


Oh, pane blouznílku, Váš pro císaře vznět,
ten může dojmout měkkou duši naši.
Francie úkol, ano, vésti svět.
Jen nemluvte o zvláštním Messiáši.


La lámpara de mi alma te sonrosa los pies,
el agrio vino mío es más dulce en tus labios:
oh segadora de mi canción de atardecer,
cómo te sienten mía mis sueños solitarios!
Eres mía, eres mía, voy gritando en la brisa
de la tarde, y el viento arrastra mi voz viuda.
Cazadora del fondo de mis ojos, tu robo
estanca como el agua tu mirada nocturna.
En la red de mi música estás presa, amor mío,
y mis redes de música son anchas como el cielo.
Mi alma nace a la orilla de tus ojos de luto.
En tus ojos de luto comienza el país del sueño.


三国连兵敌就擒
晋阳城下碧波深
风涛撼处看沈赵
舟楫不从翻自沈


Oui ! le dernier adieu d’une lyre expirée
Sonne le rendez-vous pour un autre avenir ;
Il tinte une prière ! une plainte sacrée,
Qui roule avec tristesse au fond du souvenir !


In einem öden Zedernhain
Wählt' einst auf einem Felsenstein,
Bewohnt von Schlangen und von Drachen,
Sich Pachon, der Anachoret,
Ein Plätzchen, um durch sein Gebet
Verjährte Sünden gutzumachen.


Venku je ticho. Noc teplá a vlahá.
Vlní se slibně zrající žatva,
pták tíkne v křoví. A hvězdy planou
nad zemí nevlídnou, ztopenou v krvi...
Venku je ticho. Je ticho před bouří...


إن تكن بالله قائم
لم تكن بل أنت هو
أنت ظل الغيب من أس
مائه والشمس هو
أشرقت أنوار سلمى
فظهرنا كلنا
يا خفافيش التجلي
ما تبدى غير هو
لي حبيب بل طبيب
بل رقيب كلما
ملت عنه رد ميلي
نحوه في الحال هو
أيها العقل الذي قد
حار في إداركه
لا تعاند أنت مملو
كٌ وفي تصريف هو
كم إلى كم أنت عنه
في التهاء بل به
أنت مشغول ولا تد
ري فقد ألهاك هو
صل يا رب وسلم
دائماً مني على
أحمد المختار طه
كاشف أسرار هو
وعلى آل وأصحا
ب بهم عبد الغني
نال فضلاً وكمالاً
كلما قد قال هو


Mir, ob ich meine jugend schon
nicht aller eitelkeit beraubet,
hat sie doch keinen süßern wohn,
dan in der Musen lieb erlaubet;
Dan mit der kindheit ich zugleich
was andern lieblich, köstlich, reich,
ja, des hoflebens pracht und prassen
und auch des pöbels lieb verlassen:
In manchen sprachen hab ich bald
die poesi mit lust geübet
und ihrenthalb den grünen wald
mehr, dan palläst und stät, geliebet.


Naufragio liceat certam praebere salutem,
E scopulis laceram trudere velle ratem.


Zeucht nicht mein Geist mit dir, und gibt dir volle Rust?
Ich bin nur deine krafft: du thust nicht, was du thust.
Ich spile höchst mit dir zur aller Völker Freud:
Mein Leiden drukket dich zu deiner Feinde Leid.
Du bleibst mein Wunderwerk in zeit und Ewikeit.


The marching soldier, stern and stark, —
The seaman in his wave-tossed ark, —
The king on guarded throne sustained, —
The prisoner fettered and arraigned, —
Will feel, like links of living fire,
Their kindred to a Heavenly Sire,
And in their bosoms' secret core,
With speechless praise, his mighty name adore.


Mit wem soll sich verbünden der Hase!
Der Fuchs schleicht ihm nach im Grase,
Von oben rauschen des Geiers Schwingen,
Der Bauer im Kohlfeld legt ihm Schlingen,
Und macht er sich endlich auf die Füße,
Treffen ihn des Jägers Schüsse.


Noch heute freut's mich, o Runglstein,
Daß einstmals zu guter Stunden
In der Talfer felsenges Tal hinein
Zu dir den Weg ich gefunden.


Behold yon glitt'ring train, whose sumptuous pride,
Bright with the treasures of each precious mine,
Invests with glory thy imperial throne:
Whence is their dignity? The ray august,
That awes and dazzles the respectful crowd,
Proceeds it from nobility, from virtue,
Their wisdom, or their valour, or their fame?
Comes it not rather from the beaming ore?
The diamond's star-like radiance? Wealth, O king,
Wealth is the sun that decks the gorgeous scene;
That cherishes, adorns, and calls to view
These princely flowers of honour, virtue, fame,
Which in the shades of poverty were lost.
Whatever men desire or venerate,
On wealth attends; ev'n empire's self is bought.
Nor cou'd the mighty Julius have attain'd
By wisdom or by valour sov'reign pow'r,
Had not the gold of vanquish'd Gaul subdu'd
The liberties of Rome. On wretched want,
Contempt and narrow-soul'd dependence wait.
Ev'n kings, of necessary wealth depriv'd,
In powerless indigence lose all respect,
All homage from their subjects: while the rich,
Like gods ador'd, o'er ev'ry neck extend
Their potent sceptres, and in golden chains
Fierce Faction and rebellious Freedom bind.


Du Rose, die jetzt ohne Farb' und Schein
So traurig steht im öden Garten drüben,
Welch süßer Trost, o Ros', ist dir geblieben,
Wenn auch dein Laub die Winde jetzt verstreun!
An dir wird einst die Reizende sich freun,
Um dich sich einst, wenn du verwelkst, betrüben;
Das Schönste kann ja nur sich selber lieben,
Drum liebt sie dich, ihr schönstes Bild, allein.
O wenn ich doch mit leisen Zauberliedern
Aus deinem Schlaf dich aufzusingen wüßte! –
Hat selbst den Tod doch einst ein Lied erweicht!
Wohl nahte dann, die Gabe zu erwiedern,
Auch mir der Duft, der ihre Lippen küßte,
Und sie zu küssen wähnt' ich dann vielleicht.


野色芬敷洗露香
篱边不减御衣黄
繁英自剪无人插
应笑陶潜两鬓霜


sí


Sirotám boha vírou – vědění,
za mravnost – milování,
za zbožnost – radování,
modlitbou – mlčení a umění
a smysl prací – meditací,
klaněním – bádání,
za minulost nám přítomnost,
za tradice nám budoucnost,
pravd změna – naše zjevení
a vnuknutím nám – tušení,
heroism – svatostí,
nadšení – naší milostí,
a geniové světci nám,
jest všeho vývoj – očistou,
na místě dogmat – objevy jsou
a za zázraky – pokrok mám,
tajemstvím jsou nám – záhady,
života styl – nám obřady,
za odříkání – vůle činu,
za vůle svobodu jest – mužů volnost, žen,
extasí – krásný sen,
na život právo – místo almužen,
Zrušila rovnost – poddanství,
za kněžství božství – všelidství;
solidarita bratrství
za obcování stínů;
zpovědí hovor s milenkou,
rozhřešením – objetí dvou.
Svůdnice dříve umlčená
nám rovnoprávnou družka žena;
za reliquie – živý strom,
oltáře služebník
jest růží, štěpů zahradník;
museum; hvězdárna mně dóm,
v knihovnách, školách vidím chrám,
hudební síně, obrazárny,
hříšť, lázní, divadel zjev lepotvárný
já za kostely mám.
Chorobince,
sirotčince
a nemocnice zahrad ze šera
mně kynou zjevem kláštera
a sladkou kapličkou
zřím domek dělníka zahrádkou s maličkou,
a krematoř mně za hřbitov
můj urna v květech jizby – rov!
Na místo kříže – v polí pluh,
má mše háj, půlnoc, večer, jitro, samota a luh
má znamení: rovnice, zlatý řez a kruh.
K mému kázání
svatebním o veselí,
příchodu nových lidí,
a něžné smrti kráse,
o tom, co zdá se,
zrak zasněný co vidí,
co člověk celý –
hrom, vichor, jaro, jeseň, ptáče,
smích dětí, mužů hovor, žen úsměvy, stesk pláče
vyzvání.
Mé pokání
jest sebe poznání
a příjímání moje
myšlenky, života jest podoboje
a svátostí
polibků sladkosti,
mu; zákon jasný, laskavý a sladký
jak úsměv milenky, jak oko matky.


ألستم من نشأنا في مدارسِكُم؟


Für jeden freilich immer nur der eine,
den er in dunkler Knabensehnsucht fand
und den er weiterschreitend durch die Jahre
in stetem Reifen und in stetem Mühn
mit immer freier- und lichterem Glühn
von Höh zu Höhe sich gebahnt.


Pouco ás filhas faltarei;
São feias, e mal criadas;
Mas sempre conseguirei,
Que cantem desatinadas
“De saudades morrerei”:


Начнем ab ovo:
Мой Езерский
Происходил от тех вождей,
Чей в древни веки парус дерзкий
Поработил брега мореОдульф, его начальник рода,
Вельми бе грозен воевода
(Гласит Софийский Хронограф)При Ольге сын его Варлаф
Приял крещенье в Цареграде
С приданым греческой княжнОт них два сына рождены,
Якуб и Дорофе В засаде
Убит Якуб, а Дорофей
Родил двенадцать сыновеОндрей, по прозвищу Езерский
Родил Ивана да Илью
И в лавре схимился ПечерскоОтсель фамилию свою
Ведут Езерски При Калке
Один из них был схвачен в свалке
А там раздавлен как комар
Задами тяжкими татаЗато со славой, хоть с уроном,
Другой Езерский, Елизар,
Упился кровию татар,
Между Непрядвою и Доном,
Ударя с тыла в табор их
С дружиной суздальцев своиВ века старинной нашей славы,
Как и в худые времена,
Крамол и смут во дни кровавы
Блестят Езерских именОни и в войске и в советНа воеводстве, и в ответе1
Служили доблестно царяИз них Езерский Варлаам
Гордыней славился боярской;
За спор то с тем он, то с другим,
С большим бесчестьем выводим
Бывал из-за трапезы царской,
Но снова шел под тяжкий гнев
И умер, Сицких пересе 2
Когда от Думы величавой
Приял Романов свой венец,
Как под отеческой державой
Русь отдохнула наконец,
А наши вороги смирились,
Тогда Езерские явились
В великой силе при дворе,
При императоре Петре…Но извините: статься может,
Читатель, вам я досадил;
Ваш ум дух века просветил,
Вас спесь дворянская не гложет,
И нужды нет вам никакой
До вашей книги родовоКто б ни был ваш родоначальник,
Мстислав, князь Курбский, иль Ермак,
Или Митюшка целовальник,
Вам всё равн Конечно, так;
Вы презираете отцами,
Их славой, частию, правами
Великодушно и умно;
Вы отреклись от них давно,
Прямого просвещенья ради,
Гордясь (как общей пользы друг)
Красою собственных заслуг,
Звездой двоюродного дяди,
Иль приглашением на бал
Туда, где дед ваш не бываЯ сам — хоть в книжках и словесно
Собраться надо мной трунят
Я мещанин, как вам известно,
И в этом смысле демократ;
Но каюсь: новый Ходаковский, 3
Люблю от бабушки московской
Я толки слушать о родне,
О толстобрюхой старинМне жаль, что нашей славы звуки
Уже нам чужды; что спроста
Из бар мы лезем в Tiers état,
Что нам не в прок пошли науки,
И что спасибо нам за то
Не скажет, кажется, никтМне жаль, что тех родов боярских
Бледнеет блеск и никнет дух;
Мне жаль, что нет князей Пожарских,
Что о других пропал и слух,
Что их поносит и Фиглярин,
Что русский ветреный боярин
Считает грамоты царей
За пыльный сбор календарей,
Что в нашем тереме забытом
Растет пустынная трава,
Что геральдического льва
Демократическим копытом
Теперь лягает и осел:
Дух века вот куда зашел!
Вот почему, архивы роя,
Я разбирал в досужный час
Всю родословную героя,
О ком затеял свой рассказ,
И здесь потомству заповедаЕзерский сам же твердо ведал,
Что дед его, великий муж,
Имел двенадцать тысяч душ;
Из них отцу его досталась
Осьмая часть, и та сполна
Была давно заложена
И ежегодно продавалась;
А сам он жалованьем жил
И регистратором служи* * *
От западных морей до самых врат восточных
Не многие умы от благ прямых и прочных
Зло могут отличить… рассудок редко нам
Внушает «Пошли мне долгу жизнь и многие года!»
Зевеса вот о чем и всюду и всегда
Привыкли вы молить — но сколькими бедами
Исполнен долгой? век! Во-первых, как рубцами,
Лицо морщинами покроется — оно превращен


Carmelo


Já viděl vichřice a deště,
já prošel cesty neschůdné.
Ó, pousměj se, slunce, ještě,
ó, pousměj se k sklonu dne!


É nos teus olhos que o mundo inteiro cabe,mesmo quando as suas voltas me levam para longe de ti;e se outras voltas me fazem ver nos teusos meus olhos, não é porque o mundo parou, masporque esse breve olhar nos fez imaginar quesó nós é que o fazemos anda


poiché da te, ch'ognuno inchina e cole,
cade virtù, che 'l mondo orna e rischiara,
e di poggiar al ciel sol da te impara
ogni intelletto, ch'a viltà s'invole,


Rytíř, jenž v svém smilném pokoji spal,
Libým huslí zvukem, kterýž v dveřích jeho
Sladce zavzněl, ze sna hlubokého
Probuzen byv –, vytřel sobě oči –, pak vstal.
Do zlatohlavových šatů slouzy
Oblékli ho –, lisou jeho hlavu
Ozdobili pudru nasypavše na ní,
Mastí černou dlouhé jeho fúzy
Natřeli a v tomto stavu
Rytíř svým se hostem, vstříc jim vyšed, klaní.
Vlídní hosté hluboce se skloňují
Před nim, zdvořile mu vinšují
Ržkouce: že se nad vší míru těší,
Radostného svátku jména svého
Ve zdraví že dočkal, života mu veselého
Přejíc, aby jeho zemská léta,
Jako tichý potok mezy květinami,
Plynula, by požil dlouho světa
S radostnými živobytí hodinami,
Po časném pak obcování
Aby s cherubíny měl své radování.


	fannogli anche a lor mano i cittadini
e sono oggi venuti in tanto prezzo
che se ne cava di molti fiorini.


Sie irrten, wann der Mondenſchein
Den Wald mit Silber deckte,
Vertraulich durch den Mirtenhain,
Wo mancher Vogel heckte,
Und ſezten ſich auf zartes Grün,
Bedeckt von Mirtenäſten,
Durch die der ſchöne Vollmond ſchien,
Umſcherzt von lauen Weſten.


Dnové míjeli, co Dagmar u zajetí
nehodném se chvěla v bolných citů změti.
Nejednou květ zlatý v rámu staré malby
v oko svitnul jí, jak uhnětenou zval by,
že si otevříti může odhodlaně
cestu na svobodu pouhým stiskem dlaně;
ale vždycky coufla od vábného stvolu:
Kdyby dostihly ji na útěku stráže?
Kdyby k nepřátelům jiným spěla dolů?
A pak družka milá ke hradu ji váže;
zdaž by nepomstili věznitelé krutí
na Kristině, hochu kněžny vyváznutí?
V myšlének těch stráži odolala svodu,
bůh-li ráčí, čestně vyjde na svobodu. – –


Dis alles wirdt zerrinnen/
Was müh' vnd fleis gewinnen
Vndt sawrer schweis erwirbt:
Was Menschen hier besitzen/
Kan für den todt nicht nützen/
Dis alles stirbt vns/ wen man stirbt.


La soledad del corazón resuena
desierto ya como un reloj viviente,
como un reloj que late porque siente
la marcha de tu pie sobre la arena.
Y así vas caminando sangre adentro,
sangre hacia arriba, hacia el primer encuentro,
sangre hacia ayer en la memoria mía;
¡ay, corazón, donde me pisas tanto!,
¡qué soledad sin ti, cierva de llanto!
qué soledad de luz buscando el día.


Bůh provodiž tu Tvoji ruku bílou,
by šťastně věnec vpletla v zlatý vlas,
vždyť s mnohou láska zápasí zde silou
a svět ten často květem pozatřás’,
když vydech’ do něho svou vůni milou –
bůh provodiž tu Tvoji ruku bílou.


Berauscht hat mich
Dein wonniger Atem,
Vollende dein Werk.
Drücke den Kuß der Weihe
Mir auf die Stirn,
Erschließe sie –
Und ich gehöre ganz dir.
O schleudere mich nicht
Zurück in die Prosa!!


Und in des Winters Arme
Fiel Reiz auf Reiz von ihr;
Im kurzen sah die Arme
Sich blätterlos und dürr.


Na březích té řeky rozložitých
Kozlátko se páslo svévolné,
Neřády a skoky zápolné
V nezbednostech čině potočitých:


身将双影背闽山
伴我江南去又还
欲寄道人檐下宿
此身都未似云闲


Strahlt nicht als heller Morgenstern der Kunst,
Der andern lichter Reigenführer,
Zu uns aus finstrer Zeiten Nebeldunst
Herüber der erhabne Dürer?


Va l'uomo, e nero tu nell'azzurro,
cipresso pieno d'anime, affondi.
Va l'uomo, ed ora bada al sussurro
che fan tra loro fievole i mondi,


Tat man zwischen zwei Welten schweben,
Ersehnt man endlich Festlandleben.


إني رأيتك جالسا في مجلس
قعد الملوك به لديك وقاموا
فكأنك الدهر المحيط عليهم
وكأنهم من حولك الأيام


přes tebe věky hřmí všech útrap slapy,
tvá noha v poutech, na tvých ňadrech hora. –
Však, ptám se, je trest s vinou v rovnováze?


O, keine Bearnerin wird's wagen,
Zu stehn am Astloch, lieber wird
Ein Tuch sie um die Augen schlagen,
Wenn durch den Spalt die Lampe flirrt;
Manon auch drückt die Wimper zu,
Und zupft an der Gardine Linnen,
Doch immer, immer läßt das Sinnen
Ihr keine Ruh'.


Még István király ült - szám szerint az első,
Magyarország trónján, - jámbor, istenfélő
Ember, nagy keresztény - magyar is volt persze,
Csakhogy az idegent fölöttébb szerette.


Jauchtzt, Brüder, di ihr gleich von Muscaw abgeeilt!
Jauchtzt, Brüder, di ihr si am Erdensend empfanget!
Englische Insulen, saget ein ander,
Welche Gäste Gott Jehovah sende!
Teutschland, bereite getreide di fülle!
Weine, du Rheinflus, deinem Grafen!
Ölet und saltzet, Weinvolle Frantzosen!
Zinset, ihr Britten, mit Schafen häuffig!
Gib, Holland, deiner Küh und seen reiche frücht!
Dann seid ihr nach der Schrifft mein Wasserreicher Garten!


Tys vyřknul kdysi slovo požehnané
„Já réva jsem – aj pijte z krve mé!“
jim hrůzou kalich – když jen v číši plane
opojným žárem Christi lacrimae.


Hier weht von wundervollen Säulenknäufen
Der Schwermut Schlingkraut über Tor und Mauer,
Hier kann mein Herz im Stillen blühn und reifen!


Vielbeweibt liegt selbst im Gebet
Halb Asien, wo die Sonn' aufgeht.


厨船进食簇时新
侍宴无非列近臣
日午殿头宣索鲙
隔花催唤打鱼人


Du hast getreüe Lehrer
Zwahr gnädig uns beschert,
Welch' uns als Ihre Hörer
Auch halten lib und wehrt:
Nichts aber hilft Ihr schreien,
Gibst du nicht das Gedeien,
So man von dir begehrt.


V daleké cizině náhrobek svěží,
a pod ním mladistvé srdečko leží.


玉妃春行不落莫
授馆独有青玻璃
是身未办堕杂染
高自标致真希奇


Das Licht der Herrlichkeit laß ich die Sonne sein,
Die Gnade gleicht den Strahln, Natur dem Widerschein.


Ide mellém, kedves gyermekek!
Jól esik most itt a tűz körűl.
Mily vidám, mily hangos kedvetek!
A tavasz benn ujra felderűl.


Com'el fu desto cominciò a pensare
sopra ciò ch'avea in sogno veduto,
e chiaro parve a lui considerare
che volea dir ciò che gli era apparuto,
e prestamente si fece chiamare
Pandaro al qual, come a lui fu venuto,
piangendo cominciò: — Pandaro mio,
la vita mia non piace più a Dio.


»Dann bin ich in dem Haus zu früh.«


On ve velkém je lidstva katem.
Co štětcem, knihou, pérem, dlátem
se zvedlo v duchu láskou vzňatém,
vše zdeptá strojem pekelným.
On, vzdělanosti ironie!
se v masku vynálezce skryje,
jenž v lidskosti tvář drze bije
v své stopě maje krev a dým.


Das Röcklein, das du trugest, war grün
Und zählte schon sehr viele Lenze;
Die Ärmel zu kurz, zu lang die Schöße,
Erinnernd an Bachstelzenschwänze.


Modro nebes v očích mají,
leží, ale nedýchají.


En la noche del sexo busco luz
y encuentro más y más oscuridad
mi cuerpo es sacro y sacrifica edad
sin tiempo sobre el tuyo cruz con cruz.
Subo y bajo y gravito mi testuz
cae sobre el muro de tu atroz ciudad
sin puertas donde al fin me da mitad
de entrada a la tiniebla un tragaluz.
Mantel mi espalda cubre los manjares
mis brazos y mis piernas son a pares
con los tuyos en forma de escorpión.
Las dos manzanas mi contacto deja
y duerme como un vaso en la bandeja
de tu vientre mi enorme corazón.


Kdys na skalných sedali trůnech
a slunci se dívali v tvář,
vzlétali nad blesky bouří –
teď do klece jsou strčeni
a dřepí slepí, skrčeni
a očka mhouří.


Wie wollten die Fischer sich nähren und retten,
Wenn die Frösche sämtlich Zähne hätten?


Doch eines reinen Herzens
Kann er sich nicht erwehren;
Will er sich nicht erwehren!
Da will er Wohnung machen,
Und seine Wunder wirken!


Si yo salí de la tierra,
si yo he nacido de un vientre
desdichado y con pobreza,
no fue sino para hacerme
ruiseñor de las desdichas,
eco de la mala suerte,
y cantar y repetir
a quien escucharme debe
cuanto a penas, cuanto a pobres,
cuanto a tierra se refiere.
Ayer amaneció el pueblo
desnudo y sin qué comer,
y el día de hoy amanece
justamente aborrascado
y sangriento justamente.
En su mano los fusiles
leones quieren volverse:
para acabar con las fieras
que lo han sido tantas veces.
Aunque le faltan las armas,
pueblo de cien mil poderes,
no desfallezcan tus huesos,
castiga a quien te malhiere
mientras que te queden puños,
uñas, saliva, y te queden
corazón, entrañas, tripas,
cosas de varón y dientes.
Bravo como el viento bravo,
leve como el aire leve,
asesina al que asesina,
aborrece al que aborrece
la paz de tu corazón
y el vientre de tus mujeres.
No te hieran por la espalda,
vive cara a cara y muere
con el pecho ante las balas,
ancho como las paredes.
Canto con la voz de luto,
pueblo de mí, por tus héroes:
tus ansias como las mías,
tus desventuras que tienen
del mismo metal el llanto,
las penas del mismo temple,
y de la misma madera
tu pensamiento y mi frente,
tu corazón y mi sangre,
tu dolor y mis laureles.
Antemuro de la nada
esta vida me parece.
Aquí estoy para vivir
mientras el alma me suene,
y aquí estoy para morir,
cuando la hora me llegue,
en los veneros del pueblo
desde ahora y desde siempre.
Varios tragos es la vida
y un solo trago es la muerte.


Quivi il vil cavallier fu noto presto
che l un al altro il manifesta et scopre
non è (dicean) non è, Martano questo
che si fa laude con l altrui buon opre?
et la virtù di chi non è ben desto
con la sua infamia, et col suo obbrobrio copre
non è l ingrata femina costei
che tradisce li buoni, e aiuta i rei?


Mit schlechtem Brod und Trank gesättiget zu werden,
Als Trinkglas seinen Helm, als Ruhbett harte Erde,
Als Pfühl den nächsten Stein, ja auch wohl Schnee und Eis,
Als Bad den wilden Fluß, ganz zaglos zu gebrauchen,
Sein Werk zu setzen fort in Hitze, Frost und Regen,
Sich selber gleich und fromm, so war des Königs Weis.


SPITE of court tricks, of sorrow, madness, pain,
I've brush'd thro' all, and am myself again. —
O Ladies! what cannot our sex perform? —
A bustling woman lives thro' every storm.
Have I not dash'd my character with spirit?
To bully  was no small merit.
Around the world to find the wretch I'd search,
Who dares to leave a woman in the lurch. —
My son the dupe of regal baseness made,
Myself amus'd by hopes, cajol'd, betray'd,
My jointure lost, a widow, and not young,
I had no weapon left me but my tongue —


Meine Mutter kann nur weinen,
Hat nicht Trost für meinen Schmerz;
Krank geworden ist der Vater,
Das zerreißt mir ganz das Herz!«


风撼松梢夜作声
月昏水浅岁将更
江头不用嫌凄冷
滕六分明玉汝成


Allein wie oft an aufgeblühten Zweigen
Die Knospen, die zum Lichte sonst geblickt,
Ihr schüchtern Haupt jetzt tief zur Erde neigen
Und zagend scheun, was sie belebt und schmückt,
So zittert auch die Liebe sich zu zeigen,
Und meidet bang, was heimlich sie beglückt,
Die Lust erst treibt zum Ringen und zum Wagen,
Die Liebe spricht durch Schweigen und Versagen.


平湖过雨天开镜
落日放船人打鱼
野老柳阴沽秫酒
行人马上寄家书


Má naděje! Jdu, pohřbím ji. Vím jistě,
že darmo už tu čekám bez síly,
a marné že je pro ni zápasiště...
a nevyčkám, by ti ji pohřbili.


Ты сегодня алоуста, ты сегодня синеглаза,
И лицо полно экстаза,
Веселишься и поешь,
Вся — весна, вся — май счастливый, восхитительная грезка,
И кокетливо, и броско
Ты улыбки расточаешь,
Все живишь, все оживляешь,
И живешь! живешь! живешь!
Дай наслушаться мне песен! Дай мне в очи наглядеться!
Дай куда-нибудь мне деться
От весны и от стихов!Посмотри, за этим полем — видишь сосны? видишь елки? —
Тлеют там в зеленом шелке
Трупы жизнь любивших нежно,
Целовавшихся мятежно
Под напевы соловьев…


Io non t'ho decto raca
insino a qui, perché tu se' sì unto
che 'l mio mordente non s'apicca puncto.


Singen, klingen usw.


Daß mir kein Weib in die Augen schau, –
es könnte zu tief erschrecken.
Ich kenne auf Erden nur eine Frau –
die mag mich nicht – die mag mich nicht –.
Verzicht. Verzicht.


Frisch auf, laßt uns nun freun,
Der König wird bald kommen,
Der mir mein Herz genommen,
Ich kann nicht traurig sein.
Gelobt sei Gott im höchsten Thron
Mit unsrem Jesu, seinem Sohn.


Ob Sklave oder Herr – dann ist's egal,
Vergessen können – und nicht dran ersticken,
Hinunterschlucken, lachen, weiterkrücken,
Ins Leben weiter noch ein dutzendmal.


Uriel, mein Auserwählter!


Worzu melancholiren?
Schnell läufft die süsse Zeit.
Die Amsteln drompettiren
des Majus Libligkeit.
Die bundten Gräsgens blincken/
still lauscht die Frühlings-Frau
die Sonnen-Pferde drincken
itzt nichts denn Nectar -Tau.


Anhielt ich staunend meinen Fuß;
Da drang vom Schiff zu meinem Ohre
Stolzlustig ein Franzosengruß:
»Ja doch, schau' her – die Trikolore!«
Ei, dacht ich zornig, seid nur still!
Wird doch noch deutsch bei euch gesprochen!
Lothringisch Volk von Thionville
Sollt' also nicht auf Frankreich pochen!


Přeblažená duše, jenž tím ohněm plane,
Jejíž středem čistým jen Pán nebes mane!


闺中少妇不知愁
春日凝妆上翠楼
忽见陌头杨柳色
悔教夫婿觅封侯


Wer trillert nun die imitierte Flöte:
Verlogner Shakespeare und erborgter Goethe.


„Nedivím se svému panu předkovi,
Za zlé nekladu mu ochotenství;
Neb jest pana Pařížana strýc.
K čemu podnětů zde víc?
Než já beze všeho pochlebenství
Nový zavrhuji plán;
Fantasie pánova, ať neřku divá,
Zdá se příliš aspoň živá.
Ačkoliv nemálo zkusil pán,
Mnoho sobě slibuje:
Skutek ale často chybuje.
Mnohý mladý Archimed,
Maje hlavu plnou páry, cti a slávy,
Zedníkům nakreslil pěkný vzor,
Jejž celý umělců chválil sbor.
Zedníci dle vzoru staví:
Než nastojte, sotva mine neděl pět,
Klenutí se puká, základ smeká,
Duše stavitelova se leká;
A ten krásně vylíčený dům
Padá v rum.
Pročež já alespoň nezadám svou víru
Výbornému plánu na papíru.“


钱塘多少富豪家
酒肉如山赏物华
野老入城□□□
□萝卜菜腊梅花


Ich bin ein Kind noch heut, in Greisesjahren,
Dein Kind, mein Gott, und strebe zu dir hin.
O wolle diese Kindschaft mir bewahren,
Bis ich bei dir in deinem Himmel bin!


L'è ver che il premio non è al merto equale,
che a tanta umanità, chiaro confesso,
satisfar non si può d'opra mortale;


Wir, Vater Schemseddin und seine Kinder,
Wir, Scheich Hafis und seine frommen Mönche,
Wir sind ein eignes, wunderliches Volk.
Von Gram gebeugt und ewiger Klage voll,
Ohn' Unterlaß in unserem Trauerjoch
Des feuchten Auges heiße Perle streuend,
Und ewig hell und ewig heiter doch;
Der Kerze gleich hinschmelzend und vergehend,
Und doch, wie sie, in lichter Wonne lachend;
Gemordet allezeit von Wimperdolchen,
Von grausamen, die nur nach Blute dürsten,
Und just hierinnen unseres Seins gewiß;
Versunken in ein Meer von Schuld und Sünde,
Ganz unbekannt mit dem Gefühl der Reue,
Und fromm zugleich und frei von allem Argen,
Des Lichtes Söhne, nicht der Finsterniß,
Und so der Menge völlig unbegreiflich.
Denn diese kennt nur dreierlei Naturen,
Den Frömler erstlich, den Fanatiker,
Den finsteren, blödsinnigen Barbaren,
Den Wüstling ohne Geist und Herz sodann,
Den selbstischen, unedelen, gemeinen,
Den endlich in gewohnter Schranke dumpf
Beharrenden; für Leute so, wie wir,
Gebricht es ihr an Namen und Begriff.


يا قَصر كَم صحبتك مِن نعم
مَوصولة المُكرَمات وَالدُوَلِ
قَضيت فيكَ الصِبا وَفي كَبدي
هَوى عَلَيهِ الحِسان في جَدَل


يا سيداً لا زال ممتحناً
بحادثات الزمان من قدمه
من سلّمٍ قد وقعت وقعة من
زاد مقال الحاكمين في ألمه
رأس ورجل والضلع فهو كما
يقال من قرنه إلى قدمه


凝旒南面总虚名
庙祀何曾暂割牲
但学禅心能忍辱
莫羞侯景陷台城


Da hat doch ihr Herz ein Erbeben gefaßt,
Da erst sind die rosigen Wangen erblaßt;
Das ruhvolle, kühle, das klare Gemüt
Hat einmal in zitternden Flammen geglüht!


东西飘忽本无心
留碍危檐便不禁
向晚前山风力薄
等闲相引作轻阴


V řadách leží němy
hroby mezi zděmi,
měsíc na ně šeří
od hřbitovních dveří.


Libero al bene oprar ben m'hai creato,
non men ch'al mal, Signor, ma che val questo,
s'altri lega or la mia libera voglia?


Es kann dich keine fremde Hand
Zum Dienst der ernsten Göttin weihen:
Nur Jener weiß, der selbst erkannt,
Erkennen heißt: nur sich Befreien.


化机浩浩不曾停
刚见群龙面目成
谁道名斋无此意
江门月上看潮生


Ázik az utca friss aranyban
reggeli csengő csengi végig:
ezüst hal az arany folyamban.


Vígy el engem az erdőre magaddal!
S aki előbb bánatjában ott meghal:
Temesse el, temesse el a másik,
Hol a sárga színű kikircs virágzik!


Egy éh s behorpadt oldalú farkas kövér
Kutyát talált történetből elő, kivel,
Nyájas köszöntése után, így beszélgete:
Látom barátom, hogy jól elhíztál, s alig
Férsz már bőrödben, én pedig sovány vagyok,
Jóllehet erővel felhaladlak tégedet.
A kutya viszontag: illy fényes színű, s sima
Szörű te is lehetnél. Hogyhogy? kérdezi
A farkas: Úgy, ha szolgálnál, és érdemet
Tennél. Minémű érdemet teszesz tehát?
Vigyázok, és házát uramnak őrizem;
Ha vagy kicsiny zajt hallok is, nagy jelt adok;
Bűnösre, bűntelenre morgom mérgemet;
Valóban ez nem sok; de bezzeg sok nekem
Erdőn, mezőn fel és alá bolyongani,
Fagyat, hevet szenvedni, s hányszor hasztalan!
Hát légyen eszed, és a kemény élet helyett
Válassz puhábbat; hagyd el a vadon s üres
Ligeteket, és egy jó födél alatt maradj
Kényedre. Imhol! én bennem látod való
Képét szerencsés sorsodnak. Nosza jer, s kövess.
Amint menének, a kutyának megkopott
Nyakán az öszvetört kemény bőrön szeme
Fennakadt: csudálkozik, bámúl, nem szól soká.
Elvégre kérdi, honnan van az, és mit jelent?
Semmit. Ne titkold, kérlek a dolgot. Tehát
Megmondom: én mérges vagyok, s azért egész
Nap láncra kötve tart gazdám; csak alkonyon
Enged szabadságot, mint íme! mostan is.
Mind semmi; mert jó asztalom vagyon, velős
Csontok, tudom, már várnak. “És a lánc.” Igen.
Maradj magadnak nemtelen szívű kutya!


Wir singen das Lied vom guten Mond
Und sind katholisch, wenn es sich lohnt,
Auch singen wir völkisch voll und ganz
Für'n Sechser Heil dir im Siegerkranz.


Den Herrn und seinen Arm erkennt
Die zitternde Natur,
Da weit umher der Himmel brennt
Und weit umher die Flur.


když zřím, jak toužně cupe k mému stolu,
pak stane, nesměle se usmívá
i v touze, kdy si počnem hráti spolu,
svým zrakem laškovně mne vyzývá,


Eu sei que um Sábio ilustre, a quem venera a Fama,
Um, que aborrece o mundo, e o mundo todo o ama,
Do seu retiro, adonde mora a verdade nua,
Troveja sobre vós com a eloquência sua:
E no seu ócio triste cercado de desgostos
Quis corromper com fel todos os nossos gostos.
Eu tremo, e a minha Musa, por mais que se desvele,
Respeita este Demóstenes inda queixosa dele.
Mas contra as suas iras vos devo consolar.
Um Sábio enfim é homem, podia-se enganar.
Se ele de todo o mundo forma uma imagem feia,
Nós por que não faremos uma formosa idéia?


Nám zlaté předků varyto
v boj hrdou pělo píseň –
teď zlato má být pozlátkem
a svatý chorál – plíseň?


Ove di sangue vaga empia et altera
L' ira armata fremea rapida, e stolta,
Corse infiammata il viso, e 'l crin disciolta
(Armi forti, e possenti ond' altri pera)


Taller than the others, this man Walked among them, at a distance, Now and then calling the angels By their secret name He would see That which earthly eyes do not see: The fierce geometry, the crystal Labyrinth of God and the sordid Milling of infernal delight He knew that Glory and Hell too Are in your soul, with all their myths; He knew, like the Greek, that the days Of time are Eternity"s mirror In unadorned Latin he went on listing The unconditional Last ThingJorge Luis Borges | "Poesia Completa", pá 220 | Debolsillo, 3 edição, 2016


Wer nicht hört auff beyden Theilen/
Kan sich leichtlich übereilen:
Ob schon billig sein Erkennen/
Ists doch nicht gerecht zu nennen.


En vano, pues, repito, ama tu aliento,
en vano el corazón necio se inflama,
en vano tu fervor bella me llama,
y en vano, al fin, al alma das tormento


A prošel’s živ a zdráv! ač truchliv z vlastních soudů,
těch neodvolatelných! – dotknut napřed bolně
tím předpeklím, jímž zem tvá musí projíti,
než shledá, zotaví svých roztříštěných oudů;
než v blahém sjednocení oddechne si volně –
i kázal’s mrtvým vstát a živým prozříti.


saat üçdür


Ó vy, které jste umřely
s těmi, jež smrt už svála
v klín pustých rakví spuchřelý –
teď kolik roků zmála
vzpomínka na vás bolí mne,
v mém čele žárem plane,
vy neznámé a tajemné
a nepoznané!


Este é o rio, a montanha é esta,
Estes os troncos, estes os rochedos;
São estes inda os mesmos arvoredos;
Esta é a mesma rústica florest
Tudo cheio de horror se manifesta,
Rio, montanha, troncos, e penedos;
Que de amor nos suavíssimos enredos
Foi cena alegre, e urna é já funest
Oh quão lembrado estou de haver subido
Aquele monte, e às vezes, que baixando
Deixei do pranto o vale umedecido!


Streng tat Marina göttlichem Gebote
Und ihres Ordens Regel dort genug,
Sie teilte täglich mit der Not die Brode
Und mit den Durstigen den Wasserkrug.


Noční zmrazky se jízlivě blyštěly na silnici,
slunce mělo po ránu s nimi škaredou tahanici.


Sok ezör terekök ostromokon vesze,
Az vitézekkel úrfi megepede,
Élés béven nincs, vannak nagy éhségbe,
Nincs reménségök sohonnét igyökbe.


Alte Jungfern mügen buhlen, künnen dennoch Jungfern seyn;
Dann weil Jung ist fern an ihnen, trifft es also richtig ein.


Wie ein Bräutgam voller Wonne,
Der aus seiner Kammer geht,
Und gleich wie wenn sie aufsteht
Die behende Himmelssonne,
Also wird sein Glanz und Schein
Unsern armen Seelen sein.


Alta colonna et ferma, che sostiene
Mia vita perché affatto ancor non manche:
Parole, sopra le altre accorte et franche
Per darmi sol baldanza et darmi spene;


Bílá z venku do výklenku
hvězda svítá;
hrajíc sobě na myšlénku,
bledou tváří, stínem, září
lampa kmitá.


Coßheim.


Opět kroky! Snad mě přece stihli!
Poulím oči. – Musím zhynout přec?
V tom zas jiní stínové se mihli,
bílým rancem utíženou plec;
oddechnu si, hledím v hoška líci
šeptaje mu: „Jsou jen podloudníci!“


Der alte Rhein, der Traubenkoch,
Könnt' ihrer wohl entbehren;
Doch ward auch ihm die Heide noch
Zu seinen andern Ehren.
Wie oft an Forst- und Gründelbach
Unter der Birke wehndem Dach
Winkt' und ihr schwellend Kissen!


Do alto do céu um anjo enraivecidotocou o alarme para a terra tristEndoidaram cem jovens pelo menos,caíram pelo menos cem estrelas,pelo menos cem virgens se perderam:foi uma estranha,estranhíssima noite de verãNossa velha colméia pegou fogo,nosso potro melhor quebrou a pata,os mortos, no meu sonho, estavam vivose Burkus, nosso cão fiel, sumiu,nossa criada Mári, que era muda,esganiçou de pronto uma canção:foi uma estranha,estranhíssima noite de verãOs ninguéns exultavam de ousadia,os justos encolhiam-se e o ladrão,mesmo o mais tímido, roubou então:foi uma estranha,estranhíssima noite de verãSabíamos da imperfeição dos homens,de suas grandes dívidas de amor:mas era singular, ainda assim,o fim de um mundo que chegava ao fiJamais tão zombeteira esteve a luae nunca foi menor o ser humanodo que foi nessa tal noite em questão:foi uma estranha,estranhíssima noite de verãPerversamente em júbilo, a agoniasobre todas as almas se abatia,os homens imbuíram-se do fadorecôndito de cada antepassadoe, rumo a bodas de um horror sangrento,seguia embriagado o pensamento,o altivo servidor do ser humano,este, por sua vez, mero aleijão:foi uma estranha,estranhíssima noite de verãPensava então, pensava eu, todavia,que um deus negligenciado voltariaà vida para me levar à morte,mas eis que vivo e ainda sou o mesmono qual me converteu aquela noitee, à espera desse deus, recordo agorauma só noite mais que aterradoraque fez um mundo inteiro soçobrar:foi uma estranha,estranhíssima noite de verã (tradução de Nelson Ascher, publicada originalmente na revista Dicta & Contradicta) : Emlékezés egy nyár-éjszakára  Az Égbol dühödt angyal doboltRiadót a szomoru Földre,Legalább száz ifjú bomolt,Legalább száz csillag lehullott,Legalább száz párta omolt:Különös,Különös nyár-éjszaka volt,Kigyúladt öreg méhesünk,Legszebb csikónk a lábát törte,Álmomban élo volt a holt,Jó kutyánk, Burkus, elveszettS Mári szolgálónk, a néma,Hirtelen hars nótákat dalolt:Különös,Különös nyár-éjszaka volCsörtettek bátran a senkikÉs meglapult az igaz emberS a kényes rabló is rabolt:Különös,Különös nyár-éjszaka volTudtuk, hogy az ember esendoS nagyon adós a szeretettel:Hiába, mégis furcsa voltFordulása élt s volt világnaCsúfolódóbb sohse volt a Hold:Sohse volt még kisebb az ember,Mint azon az éjszaka volt:Különös,Különös nyár-éjszaka volAz iszonyúság a lelkekreKaján örömmel ráhajolt,Minden emberbe beköltözöttMinden osének titkos sorsa,Véres, szörnyu lakodalombaRészegen indult a Gondolat,Az Ember büszke legénye,Ki, íme, senki béna volt:Különös,Különös nyár-éjszaka volAzt hittem, akkor azt hittem,Valamely elhanyagolt IstenÉletre kap s halálba viszS, íme, mindmostanig itt élekAkként, amaz éjszaka kivé tettS Isten-várón emlékezemEgy világot elsülyesztoRettenetes éjszakára:Különös,Különös nyár-éjszaka vol


	- Or canta omai, s'tu vuogli, col malanno!
Non canterai, s'a Dio piace, uguanno?
Che duol ti vegna, o canti tu o no!


Nvr ruhe / meine Seel' / in Gottes tieffen wunden.
Versenk all deine bitt' / in seinem Meer voll Blut;
die kleinhett deiner sach' / in diß Allwesend Gut.
Was das geschöpfversagt / wird in dem Schöpfer funden.
Sihstu schon keinen trost in dieser Erden-Runden:
wiß / Gott ist grösser noch / als sie / dein Herz und muht.
Die wunder er allzeit auf über-Irdisch thut.
Ihr wesen wird daraus / wann alles seyn verschwunden.
Wann Geist-erforschung schon sich weiter nicht erstreckt /
so laß die sinnen in des Glaubens süßheit schlaffen:
dann wird dir Gott daraus ergetzlichkeit erschaffen
und angenehme Freud / wann er dich wider weckt.
Traustu dir höher nicht durch Hoffnung aufzufliegen:
|warheit |
so bleib' im tieffen grund der›Allmacht‹ G0ttes
|Güte | liegen.


Azulão em Pernambuco
e Inácio da Catingueira,
Serrador, Cego Aderaldo
e mais Anselmo Vieira
que foi o melhor de todos
por ser filho da lpueir
Na viola e na rabeca
eu também sou cantador,
mas somos pobres mortais,
eu, Anselmo ou Serrador,
não vamos desafiar
Apolo, Nosso Senho
A todos os que ofenderem
o poeta e sua glória,
sejam reis ou coronéis,
dos potentados a escória,
deixaremos pendurados
nos postes podres da históri
Mas canto é Apolo formoso
suas batalhas de amor,
com musas, ninfas e deusas
e raparigas em flor,
nem escaparam mancebos
de seu leito seduto
Passou nos peitos Cirene,
Coronis, Ária e Thalía,
Naiades, Graças, Driopes
e a mãe de Dorus, Phytía,
Urânia, Clítia e Kimene
e as nove Musas que havi
Recusou-lhe a pura Dafne
seu lírio de castidade,
transformada num loureiro
Pasifae — na flor da idade,
as verdes folhas consagra
na doce dor da saudad
Jacyntho, o belo mancebo
era seu lúdico amor,
quando morto cai na relva
pelo Zéfiro traidor,
inconsolável Apolo
o transforma numa flor,


Я не люблю твоей Корины,
Скучны любезности картинВ ней только слезы да печаль
И фразы госпожи де СталМилее мне живая младость,
Рассудок с сердцем пополам,
Приятной лести жар и сладость,
И смелость едких эпиграмм,
Веселость шуток и рассказов,
Воображенье, ум и вкус,
И для того, мой Безобразов,
К тебе


Vier Englein aber hocken dicht
Auf einem Ast und schlafen nicht.


ó matko Polsko, kveteš ve svých synech
a věru, kveteš moudřeji než dřív,
po dávných slzách, utrpení stínech
už není památky – a není div,
ty’s matrona teď tlustá, plnolící,
bůh odplatil ti tučnou náhradou,
tuk hrozí zarůst i tvá očka stkvící,
dvojitý laloch nosíš pod bradou,
a když tu hlavu složíš v plné dlaně
a zadíváš se v minulé své dny
– ač vzpomeneš-li vůbec ještě na ně –
viď, byl to čas přec hloupý jen... ty sny!
ba, chápu teď, ó matko, jak tvou hlavou
stud prochází, jak polévá tvou líc,
že raděj máchneš rukou svojí pravou
a odplivneš – a nevzpomínáš víc!


Gott grüße dich, mein deutsches Blut,
Mit Siegeslust und Ehren,
Er wolle dir den Heldenmuth
Mit edler Speise nähren.


Ach wie so schön, wie hübsch und fein
Sind deine Tritt Maria rein
In deinem Schühlein leis dahin,
Ach Jungfrau, was hast du im Sinn?
Du weist, was unterm Herzen tragst,
Mich wundert, wie du eilen magst?
»Hör mich nun an, du frommes Weib,
Ich trag in meinem reinen Leib,
Ich trag in mir das ew'ge Wort,
Beschwert mich nicht, ja hilft mich fort;
Gleich wie die Federn dem Vögelein
Nicht hinderlich, nein hülflich seyn,
Die Ruder keinem Schiff zur Last,
Nein treibens, daß es ohne Rast
Hinschwanket, schwebet ganz allein
Und bringt den Sohn des Herren heim.«


Auch daß er hat beschert,
Was mich erhält und nährt,
Brot, Trank, Dach, Fach und Kleid,
Daß ich vor Sturm und Winde
Ein sichres Örtlein finde,
Wenns regnet oder schneit.


Jeho zradou padla někdy šírá,
Arnulfovým mečem, Morava,
Která měla býti deržava
Všeslavenská, veliká a čírá:


ať hlas se ozve kolem kterýkoli,
ať kniha promluví, ať tón: vše bolí...


Auf geweihte Palmenblätter
Grub sie dann den Spruch der Götter,
Von Apoll ihr offenbart.
Vieler Menschen Söhne kamen,
Fragten, lasen, und vernahmen,
Was der Zukunft Schooß bewahrt.


Aus diesem Winkel schritt auch Hegel,
Verdeckter Blöße stolzer Schild,
Von dessen Blut manch dürft'ger Egel,
Für Augenblicke trunken, schwillt.


قَلقٌ يَحنُّ إلى الأُجيْرعِ قَلْبهُ
وَتشُوقهُ مِنْ حُبّه هَضبَاتُهُ
أَخْفَى الهَوَى فَخَفَاهُ دَمْعُ جُفُونِهِ
وَالحبُّ تُظْهِرُ سِرَّهُ آياتهُ
صَبٌّ يَجنُّ بِحيِّ أَهْلِ وِدَادهِ
وَيلذّ فِيهم حَيْفهُ ومَمَاتهُ
ما قَيسُ قيَسٌ في الغرامِ بهِ وَلا
عَبرتْ بِطَرْفِ كُثيِّرٍ عَبراتهُ


Elizabeth behendt
Die Mutter Gottes kent/
Empfieng die Jungfraw zart/
Zugleich gesegnet ward/
Jhr Kind ward Gnaden vol/
Jm Hauß ward allen wol.


Bosheit, Herrschsucht, Geitz und Wollust haben
Deine schöne Symmetrie zerstört,
Gießen Gift in deine Himmelsgaben,
Daß sich traurig Hirn und Herz empört.


Auf dem Baum sitzt jetzt der König,
Im Gezweig sich wohl versteckend,
Sein gesalbtes Haupt ein wenig
Allzuweit hervor nur streckend.


Si no es el mar, sí es su imagen,
su estampa, vuelta, en el cielo.
Si no es el mar, sí es su voz
delgada,
a través del ancho mundo,
en altavoz, por los aires.
Si no es el mar, sí es su nombre
en un idioma sin labios,
sin pueblo,
sin más palabra que ésta:
mar.
Si no es el mar, sí es su idea
de fuego, insondable, limpia;
y yo,
ardiendo, ahogándome en ella.


Teprv pod večerem,
kdy šla domů.
snědla zrnko prosa,
sysla k tomu.


De leur Bande ou Z’École1
De tendre une bricole


Très lasse, de souffrance et de langueur parée.
De sa propre faiblesse elle-même enivrée.
Elle vit en silence à l'ombre des tilleuls.
Son âme un peu farouche a cette clairvoyance
Et ces secrets instincts, sûrs comme la science,
Noble et fatal trésor de ceux qui vivent seuls.


Tebe jistě
Moudrá bytnost provázý,
Plná upřímnosti,
Přátelsky těm svítit dá,
Z jichž ust díka pocházý,
Y těm plným nevděčnosti.


Let sophs, by rats infested,
Then trust in  to catch 'em;
Lest they prove the utter bane
Of our  where, 'tis plain,
No mortal sits — to watch 'em.


Doch der Tote muß fort, und schweigend bringt ihn die ältere
Klage bis an die Talschlucht,
wo es schimmert im Mondschein:
die Quelle der Freude. In Ehrfurcht
nennt sie sie, sagt; – Bei den Menschen
ist sie ein tragender Strom. –


Pakby děvče roztomilé
Na mne se rozhněvalo,
A mne třeba y se přádlem
Z komůrky vyhodilo!


Uber dieses bin ich doch
In dem Schlafe fromm und stille,
Drum, mein Engel, ist es noch
Dein und mein beliebter Wille,
Suchst du die Gewogenheit
Bloß in meiner Frömmigkeit.


Nomád nép, lyány, tacskó-korom,
Kivánkozó, szerelmes éjek
Kincsét veti föl a gödör.
Íme, itt van, ez volt az élet:
Néhány szamár vágy.


Frisch von kühlem Tau durchquollen
Schauern Wald und Erlenbruch;
Aus des Ackers schwarzen Schollen
Dampft ein kräft'ger Erdgeruch.


Und dem prinzen wurden manche
Dinge zeitig offenbar ...
Da ward er zurückgerufen
Zu des höchsten thrones stufen


Sag's allen ihren Sängern kühn,
Wer Freiheit! Freiheit! rief,
Und allen ihren Feldherrn kühn,
Wer Freiheit! rief.


Proč, matičko má, pláčete
v ten svatební můj den,
vždyť byl to přec v mém životě
ten nejkrásnější sen.


Ausencia en todo pruebo:
tu boca me destierra.
Ausencia en todo siento:
ausencia, ausencia, ausencia.


Se Pitagora e gli altri ch' insegnâro
l'antica età con opre e con parole,
le cui magion fur chiese, ove si cole
vera virtute, di che il mondo ornâro;


So kehr du in mein Herze ein
Und laß es dir zum Throne sein;
Vor allem Übel und Gefahr
Mich als dein Eigentum bewahr!


Was hilft es, das ich früh' und spat
Viel pflantz' im Feld' und Gahrten?
Wer dich, Herr, nicht zum Helffer hat,
Des Thun wird sich nicht ahrten.
Dein Segen nützt uns weit und breit,
Er lehrt uns auch, der Ernde Zeit
Fein mit Gedult erwahrten.


K nám lidé přišli z dálných cest,
a z mlýnů, samot každodenně,
a ze vsí horských, dálných měst,
přadena řadou kladli k stěně,
ba kněžně do zámku jsem tkal
heboučké plátno do kolébky
a člunek můj jen blyskotal,
jak rostl tkaní příval hebký;
však v neděli, když unaven
jsem zkolébán byl v polosen,


A přec si jej k prsoum tlačím:
„Živote náš, mám tě rád!“
V dál se za ním žena, za čím,
nevím – chci jen vše mu dát,
abych tě moh’ líbat, ženo,
cítit, co je utajeno
síle, jíž svět zevnější
chléb mi hněte vezdejší.


And they cried all: «No, we have felt the wind
Breathe in the blossom things undefined,
We have seen the soft leaves tremble and kiss
As memories thrilled of a vanished blis»


Er lobet und beschreibt ihr klüglich
Den wohlgenoss'nen Rebensaft:
Sie aber rühmt ihm unverzüglich
Des Nachbars gute Nachbarschaft.
Ihr ganzes Haus- und Wirthschaftswesen
Ist ordentlich und auserlesen.


Lám, ha terek fejet, foglyot mutatnak,
Csak egyször borotokba innya adnak,
És az mellett mongyátok nagy jámbornak,
Hiú erszínnyel eltérnek, fohászkodnak.


Ach, ach, du liebes blut,
Wer dich nur finden köndt,
Wie bald mir hertz vnd muth,
In lauter frewden stünd?
Starck ruffen will ich widerumb,
Wer weiß es möchte kehren vmb?
Schäfflein Schäfflein, mein junges thierlein zart,
Wo solle dann: dich treffen an?
Weil bin betrübet hart.


Musím-li – tož který z pánů chce.


Úr Isten, látod ezeket,
Fedd meg vakmerőségeket,
Kezed szájokra ne eressze,
És tőlem, Uram, ne légy messze,
Serkenj föl, Uram és kelj fel,
És ments meg ítéleteddel,
Ügyemnek jó voltát lássák
Ellenségim, noha bánják.


Erschrecket nicht, zu lesen
An seiner Stirn, daß er
Der Kain einst gewesen,
Und einst der Ahasver.


São as pedras
meus seios
São as pernas


Предлинной хворостиной
Мужик Гусей гнал в город продавать;
И, правду истинну сказать,
Не очень вежливо честил свой гурт гусиной:
На барыши спешил к базарному он дню
(А где до прибыли коснется,
Не только там гусям, и людям достается)Я мужика и не виню;
Но Гуси иначе об этом толковали
И, встретяся с прохожим на пути,
Вот как на мужика пеняли:
«Где можно нас, Гусей, несчастнее найти?
Мужик так нами помыкает,
И нас, как будто бы простых Гусей, гоняет;
А этого не смыслит неуч сей,
Что он обязан нам почтеньем;
Что мы свой знатный род ведем от тех Гусей,
Которым некогда был должен Рим спасеньем:
Там даже праздники им в честь учреждены!» —
«А вы хотите быть за что отличены?»
Спросил прохожий и — «Да наши предки…» — «Знаю,
И всё читал: но ведать я желаю,
Вы сколько пользы принесли?» —
«Да наши предки Рим спасли!»* —
«Всё так, да вы что сделали такое?» —
«Мы? Ничего!» — «Так что ж и доброго в вас есть?
Оставьте предков вы в покое:
Им по-делом была и честь;
А вы, друзья, лишь годны на жаркое»Баснь эту можно бы и боле пояснить —
Да чтоб гусей не раздразнит


Es entspringt der Heldenmuth
Von dem redlichen Gewißen,
Ohne welches Geist und Blut
Niemahls wahre Ruh genießen;
Bey dem stärcksten Hagelschneyn
Erndtet Unschuld Rosen ein.


头颅如雪困风波
未到灵山未倒戈
百万人中笑花眼
元来犹有此头陀


最爱风流郑守愚
孤高元不染尘淤
风前绿酒能歌舞
岩畔白云同卷舒


Pasaron esos nidos y esas aves;
vinieron otras aves y otros nidos
y otras hojas y cantigas suaves;


For me! before a Monarch's face,
Ev'n there I winna flatter;
For neither Pension, Post, nor Place,
Am I your humble debtor:
So, nae reflection on YOUR GRACE,
Your Kingship to bespatter;
There's monie waur been o' the Race,
And aiblins ane been better
Than You this day.


Und es ging mir die Liebe vorbei, die Wollust, die Freude
Manchen mühseligen Tag, manche durchkämpfte Nacht,
Und ich erschuf nichts, erfand nichts, empfand kaum, was ich empfunden,
Dachte kaum, was ich gedacht, schien nur von Träumen ein Traum.


averas ficio e seras meritado.
Or oldi: no ti sgumentar niente,
cha, par Dio, nu averemo la tera.


Extrai do todos-os-dias
O hoje de todo-o-sempre
Até ao fim do mundo
Quando o sol gelar
A última eternidad
Embala amanhã nos braços dos outros
A criança esquecida
Que foi agora atropelada
Por mil automóveis
Em todas as ruas do mund
Procura nas lágrimas recentes
Os olhos de hão-de chorá-las
Daqui a dez mil ano
E se queres a glória
De ser ignorado
Pelo egoísmo do futuro
Ouve, poeta do desdém novo:
Canta os mortos das barricadas
E a volúpia das dores do temp
(Mas pede às rosas
que continuem a repetir-se
até o fim das pedras…


Mikor jön majd az alkony,
Szerelmem alkonya?
Ettől ne félj, szivemnek
Imádott asszonya!


Virult reményim boldogabb korában
Távolban tőled is derült valék,
A röpke képzetek tündérhonában
Még néha elragadva járdalék,
Elkapva a gyönyör hullámzajában
Ott úsztam én, - szerencsés martalék! -
Ha olykor egy rövid, de édes álom
Előteremté kedves ideálom.


„Pak dej ti Pán Bůh trestu skon!“
„Bůh dej!“ a zmizel stín i ston,
leč v domku, praví lidé plaší,
dne třetího prý vždycky straší...


فَاِنَّكَ إِن تَرى عَرَصاتِ جُملٍ
بِعاقِبَةٍ فَأَنتَ إِذَن سَعيدُ
لَها عَينانِ مِن أَقِطٍ وَتَمرٍ
وَسائِرُ خَلقِها بَعدُ الثَريدُ


Prangend ragt er an dem Pranger,
Ehrenüberrankt am Schandpfahl,
Seines Volkes Blütenliebe
Kränzt des Helden schnöde Schmach.


Ten drahý život můj! Říš širá možností!
Ta celá plátna snů na obrazy tak krásné – –


Vom Nebelthal hinauf zur reinern Sonnenhelle
Führt uns ein Gang, der jede Lebensstelle
Mit ihrem eignen Himmel ziert.
Gewönn' ein Herz, das eine solche Sphäre,
Solch einen Himmelsraum verlöre ,
Wohin der Stufengang, von Sein zu Sein, uns führt?


Una vez, y no más, Ofelia mía,
una vez y no más plugo al destino
que a tu lado me hallase el matutino
plácido ambiente de tu fausto día


per te Dido, costante, ardita e forte,
passossi 'l petto nel partir di Enea;
per te Leandro giunse a trista sorte;


a pilo se. Už Heliův vůz rudý
nad obzor vstoupal, a ten smích hřměl ještě,
a pohár ještě cestoval tam po rtech,
a Fryna stále zlobíc se a křičíc
líčila podrobnosti prošlé noci.


Er zählt die Schläge, die sie pickt,
Er forschet, wie der Weiser rückt;


أحقاً أنَّ هذا الموت حَقٌ
وأن البحر يطويه الأصيلُ


Schwermut glänzt des Mondes Helle
In mein tränenloses Aug',
Schatten schweben durch die Zelle,
Seufzer lispeln, Geisterhauch
Rauschet bang durch meine Saiten,
Horchend heb' ich nun die Hand,
Und es pochen, Trost im Leiden,
Totenuhren in der Wand.


Ó chceš? mé city, cherubínů roje,
ať rozzvučí se v sladké písní zdroje,
a stříbrných těch zvuků půvaby
ať Tebe, Jesulátko, přivábí!


Vorgestern Hoffnungen, in Knospen eingeschlossen;
Und gestern Blütenfüll', in Duft und Glanz ergossen;
Am Boden liegen welk die Rosenblätter heut:
Das ist dein Glück, o Welt, und was ein Herz erfreut!


Fuera el decir cómo el concepto altivo
¡oh mi musa cruel!, menos avara
viérades, si en el mundo se os mostrara
cuanto de vos dentro del alma escribo.


Když pak plno sněžných zdob
Vánoce mu v listí věsí:
rok co rok mi nese plesy
a vše štěstí dětských dob.


Poi che natura, il cielo et ciascun segno
a coglier di bei rami te destina,
vieni a veder questa beltà divina
che sì de meraviglia el mondo ha pregno.


y si del canto la admirable fuerza
enternece los fieros animales,
si enfrena la corriente de los ríos:


Lieb' sei ferne,
Ist doch immer da,
Gleich dem Licht der Sterne
Ewig fern und nah.


Traziam a arma mais dura,
Que no peito se tem posto;
Traziam ambas no rosto
O respeito, e a formosura.
Querem sege mais segura,
Porque a sua está quebrada;
E enquanto o padre na estrada
Lhe diz palavras pomposas.
As minhas mãos respeitosas
Lhe afoufavam a almofada.


De láttam aztán őket együtt, együtt:
egy sziklaperemre hajtották a szekeret,
hajrázva vontatták, szilaj tüzérlovakkal,
föl a meredélyre az emberiségnek
szent szekerét, s mindenki kiáltott,
félre, ti gyávák, föl-föl előre.
Verték a lovakat, véres ostorokkal,
vérzett a tomporuk, vérzett a csüdjük,
és vérzett az emberek szeme is.


Na vysokých školách v Praze*)
Zrcadlem byl mravnosti;
Váže okamžení draze
Šetřil jenom pilnosti:
V Božských věcech rozjímání
Bylo jeho zaměstknání;
Zákon Boží miloval,
V něm žil, v něm jen hodoval.


Als der Herr die Ros' erschaffen,
Sprach er: du sollst blühn und duften!
Als er hieß die Sonne werden,
Sprach er: du sollst glühn und wärmen!


Endeche el siempre amado esposo muerto
Con voz doliente, que tan sorda oreja
Tiene la soledad como el desierto.


Hogy gyűlölöm magam! Mindig csak Én!
Változva folyton s mégis változatlan.
Tükörszobába járok. S száz alakban
másolja halvány képemet a fény.


For Simone
Poor little helpless baby chick,
leaning against the thrash can,
at ease in a coat of sheer luxury,
derived from a secret sable fur,
finer
than human ski
High up, the clouds
are becoming the color
of the yellow of your softnes
The evening turned the morning lat
Your little eyes still open
want my hands
touching the back of your feather
They want me to be a small boy,
a small boy offering my innocence
to the little child that chirps inside yo
Sweet was your tameness
bent over a defeated rose,
while you rested your eternity
on a bouquet of roses, despised
because withere
But under you each petal bleeded,
leaving a stain of wine
in the rniddle of your bell
I then passed by,
you were already dead when I passed by
enamored of the sunset,
oblivious of the morning
that was rising in your little eye


边城寂寞岁将阑
浊酒频斟醉不欢
一点青灯霜月白
野凫风起石窗寒


»Mensch und Poet,
Sieh mal nach, was die Uhr ist!
Was, eine goldne?
Meine war silbern nur
Und blieb mir leider schon treulos stehn,
Als Cäsar über den Rubikon ging.
Dreiviertel zwei?
Dann hab ich noch Zeit!
Der nächste Schnellzug nach Buxtehude
Geht ja bekanntlich erst 7 Uhr 50!


Наш труд
       сверкает на «Гиганте»
*
,
сухую степь
       хлебами радуНаш труд
       блести       Куда ни гляньте,
встает
      фабричного оградою,
Но от пятна
    и солнца блеск
не смог
   застраховаться, —
то ляпнет
    нам
     пятно
        Смоленск,
то ляпнут
    астраханцы
*
Болезнь такая
      глубока,
не жди,
   газеты пока
статейным
    гноем вытекут, —
ножом хирурга
      в бока
вонзай самокритику!
Не на год,
    не для видика
такая
    критикНе нам
   критиковать крича
для спорта
    горластого,
нет,
 наша критика —
         рычаг
и жизни
      и хозяйствСтрана Советов,
       чисть себя —
нутро и тело,
чтоб, чистотой
      своей
         блестя,
республика гляделЧтоб не шатать
      левей,
         правей
домину коммунизма,
шатающихся
        проверь
своим
   рабочим низоГде дурь,
      где белых западня,
где зава
   окружит родня —
вытравливай
        от дня до дня
то ласкою,
    то плетью,
чтоб быстро бы
         страну
         поднять,
идя
 по пятилетьНам
 критика
       из года в год
нужна,
   запомните,
как человеку —
         кислород,
как чистый воздух —
         комнат


şu testi de benim gibi biriydi


故人多在北
候雁又回南
知有平安信
声声语再三


Starý muž jako nůž –
řeže, píchá, studí jen,
mladý hoch jako hloh –
kvete, voní celý den.


Egli, ch'ode l'accusa, i lumi al cielo
drizza e pur come suole a Dio ricorre:
– Signor, tu che sai ben con quanto zelo
la destra mia del civil sangue aborre,
tu squarcia a questi de la mente il velo,
e reprimi il furor che sì trascorre;
e l'innocenza mia, che costà sopra
è nota, al mondo cieco anco si scopra. –


Ambos buenos religiosos
Cumplieron bien en su oficio,
Consolando al Condestable
Con discreción y con tino;
Y él, oyéndolos atento,
Siguió la marcha tranquilo,
Sin dar de dolor ni susto
En su noble rostro viso.


雉尾云深汉殿开
将军铁马响春雷
太平未睹匆匆去
空忆君王白玉杯


first came from his traunce,
And from the Marshall toke the launce;
eke chose another speere,
And ran at  full career;
His prancynge stede the ground did tare;
In haste he made a false advance;
seeing, with myghte amain
Fellde him down upon the playne.


Ein leichter Sinn, ein frohes Lied
Ist alles, was dir Gott beschied;
Drum laß den Wahn – verfolg die Bahn,
Auf die dein Fuß getrieben ist!


Probrav se jak z vytržení
dal Pán vážný naručest
čerstvou vodou naplniti
stojících tam džbánů šest.


心重吴山老
天教闲许长
事多因醉遣
心半为山忙


Y así pues cera Fénix no está hecha;
o yo no estoy en forma de diamante
no nos hiere la flecha penetrante;
o está su fuerza natural deshecha.


新晴残冻未全销
月恋冰河雪恋桥
两岸红灯成白昼
杨州腊月看元宵


Az agg férfiú megáldja
A jó gyermeket,
S ez, rózsáit általadva,
Vígan elsiet.


石砾沙沃尽
悠悠潭影斜
尘襟不忍濯
为惜无玷瑕


U Kutvirtů na klinice
starý pán tam mírně sice
vládne, za to druhý šef
řádívá tam jako lev.


Jitro, milé jitro, pěkně se nám jevíš –
Jaký den však tebe sledí, samo nevíš.
Že ale tak jasně skvíš se, mladé ráno,
Den sleď jakýkoliv, – ty nám buď vítáno!


das Zucken, das die Lippen dir bewegt,
hat wunderbar die Seele mir erregt. –


Auf Buße folgt der Gnaden,
Auf Reu der Freuden Blick,
Sich bessern heilt den Schaden,
Fromm werden bringet Glück.
Herr, tus zu deiner Ehr,
Erweiche Stahl und Steine,
Auf daß das Herze weine,
Das böse sich bekehr.


Moje milá musí míti
nejen oči ze zlata –
celá musí zlatou býti,
světlou září objatá.
Madonna i pekelnice,
milující víc a více
toho, s nímž chce spojena být
jenom láskou bohata.