Icarus von dem Ubermuht betrogen/ 14
Ist hoch aus Hoffart übersich geflogen/
Wolte den Vatter muhtig überfliegen/
Fangte darauff an hin und her zu wiegen/
Könnte der Sonnen Hitze nicht erleyden/
Müßte sie meyden/
Biß er entflüglet ohne Krafft gesuncken.
Völlig ertruncken.


Ani on sám svými slovy
dostatečně nevypoví,
čím jest jemu neděle;
ve chrámě a ve svém bytu
pln jsa milých, blahých citů,
žije stále vesele.


Most a tulok vadul bömbölni kezd,
S a tóba ront, gázolva törve ezt;
Megrebben a két árva a zajon,
S nagy vergődéssel a partig hatol.


Sám toulám se po městě s hladem svým
a se svou tesknou chimérou.
Jsem zcela blažen tímto bohatstvím.
To moji druzi nežerou.


Nem látta senki égi kincsem,
s sok azt hiszi, valóba nincsen,
és gyűjti a kincset hamar -
a díj azé, aki akar!


Não quero a fama, que comigo a têm
Eróstrato e o pretor
Ser olhado de todos – que se eu fosse
Só belo, me olharia


يا مَوقد النار في ضُلوعي
أَغرقني الطَرف بِالدُموعِ
أَلبَسَني السُقم ثَوبَ وَرس
طَرّزهُ الدَمع بِالنَجيعِ
آيست في الحُب مِن سُروري
كَما تَسَليت عَن هُجوعي
وَلَم يَكُن قَبل ذا بَظَني
إِنَّكَ يا واحِدي مضيعي


Sguardo ligiadro donde Amor mi sforza,
Et mena in parte, ove di me disfido;
O luce mia fatal, segno mio fido,
Che tramutar mi fai sì spesso scorza,


Was nennst du ihn Schurke, alter Brummtopf?
Er verleumdet nicht, er ist nur ein Dummkopf.


Alles Erworbne bedroht die Maschine, solange
sie sich erdreistet, im Geist, statt im Gehorchen, zu sein.
Daß nicht der herrlichen Hand schöneres Zögern mehr prange,
zu dem entschlossenern Bau schneidet sie steifer den Stein.


Xerxiren war des stoltzen virreichs thun,
Das ferner nicht Christkönigen gezihmt!
Ihr sollt und müsst auf Jesuelisch ruhn!
Printz Jesus sei als PrintzenPrintz gerühmt.
Du Ostlöw hast di tauff empfangen,
Und must in Christi leben prangen!
Du Nordenlöw, dein Beispil gläntz
Dem Ostlöw für im Christenlentz.
Ringt, Löwen, ringt um wahre Christustugend.
Gedenke du des Alters, du der jugend.


O luci belle, che nel mio dolore
Sete contro al dover sempre sì accorte;
O fronte peregrin, dove ha mia morte
Colla sua man dipinta il mio Signore,


Ein Kirchhof ist,
Mein frommer Christ,
Dies Büchelein,
Wo bald kann sein
Dein Leichenstein
Ein Kreuzelein!


Co se ještě s botou dálo,
nevím ani dost co málo,
ondyno jen pravil kdosi, –
že ji nevím kdo zas nosí. – –


Não sei de que maneira a sucessão
Dos dias tem achado este meu ser
Que a si mesmo se tem ignorad
Não sei que tempo vago atravessei
Nos breves dias de febril ausência
De parte do meu se Agora
Não sei o que há em mim que sobrenada
A ignorada coisa que perd
Cansado já doutra maneira vaga,
Sinto-me diferentemente o mesmo;
Não sei detidamente o que mudou
Em mim, nem sei o que de mim me resta
A não ser esta vaga e horrorosa
Sufocação da existência inerte
Num pavo Mas a mesma já não
Sinto pavor, mas já não é o mesmo
Pavor, nem é a mesma solidão
D'outrora, a solidão em que me sint
Queimei livros, papéis,
Destruí tudo por ficar bem só,
Por quê não sei, não sabê-lo desej
Resta-me apenas um desejo ermo
De amar e de sentir, mas não me sinto
Educado no ser ou natural
Ao sentimento, à emoção, à vida,
Mas alheado () e negramente
E orgulhoso mais por ser distante
Do que distante por ser orgulhos
Pesado fardo da grandeza! Horror!
Não a reis ou a príncipes lhes pesa
E o responsável ânimo ()
Como a mim o existi Pesa-me mais
Do que dantes, mas – como o sei?
Menos misteriosamente, menos
Intimament Estou mais apagado
E a minha antiga dor imorredoura
Mais escondida dentro em mim de mim
E eu menos, não sei como, isolado
Só de mim mesmo, perdido ()


Drauf schreiten hinaus die beiden und draußen auf dem Plan
Vollbringt der Derwisch die Bräuche, wie er's beim Eintritt getan;
Der Schatz verschließt sich donnernd, ein jeder übernimmt
Die Hälfte der Kamele, die ihm das Los bestimmt.


Чертог Твой, Спаситель, я вижу украшен,
Но одежд не имею, да вниду в нег


Ach, tu visí. Vydechnul. Výčitky jak kleště
srdce rvou, jež mlčela, dokud dýchal ještě.
Nikodéme, Josefe, kde jsme jenom byli?
Pozdě láska vyráží, ale roste, sílí,
náhle jako lavina, trhá vše a sráží,
nikdo už jí nezdrží, nikdo nepřekáží.
Velerady prokletí? Pomsta Kaifáše?
Ach, co na tom? Zapadlo drahé slunko naše,
zmlkla ústa, ze srdce tryskla krev a voda –
ach, jakou to výčitkou bledé tělo bodá!
Pojď, dej pozor, Josefe, s úctou nejněžnější
složme s dřeva potupy v důstojnou ho skrejši,
v náruč Matky nejprve, ve polibků závěj,
a pak, jak nám možno jen, svět se v cestu stavěj,
zasypme ho poctami, vložme v byssus bílý,
myrhu, nard a aloe, nic jsme nešetřili.
Pověz, Máří, pověz jen, čím bychom jej ctili?


Sencke dich, zufried'nes Hertz,
In das Meer der Frühlings-Freude!
Aber lencke doch dabey,
In der ird'schen Augen-Weide,
Die Gedancken Himmelwärts!


Růžový keř mi kvete, voní,
blaží mi zrak a drásá srdce:
odpusť mi, odpusť, že to srdce,
opilé tebou, touhou, žalem,
jen pláče.


Du scheuchst den frommen Freund von mir,
Weil krank ich sei und sehr bewegt,
Mein hell und blühend Lustrevier
Hast du mit Dornen mir umhegt;
Wohl weiß ich, daß der Wille rein,
Daß eure Sorge immer wach,
Doch was ihn labt, was hindert, ach,
Ein jeder weiß es nur allein.


A prince's service how should we regard;
As service still — though deck'd in livery gay,
Disguis'd with titles, gilded o'er with pay,
Specious, yet ill to liberty preferr'd.


Es kam vom Himmel nieder der deutsche Held Armin,
Seit grauen Zeiten wieder, er kam, wir sahen ihn;
Er war noch stets derselbe, er ging ganz frank und frei,
Er wollte Deutschland sehen, ob's noch dasselbe Deutschland sei.


نصحتُكَ لا تصحَبْ سِوى كُلِّ فاضِل
خَليقِ السّجايا بالتَّعفُّف والظَّرفِ
ولا تَعتمِدْ غيرَ الكِرامِ فواحِدٌ
منَ النّاسِ إنْ حصَّلْتَ خَيرٌ منَ الألفِ
وأشفِقْ على هَذا الزَّمانِ ومرِّه
فإنَّ زمانَ المَرءِ أضلَعُ من خَلْفِ


Oí, Señor, tu sonido
y temeroso quedé;
tus obras consideré
y quedé despavorido.
Porque oyendo la grandeza
de la tu divinidad,
espantóme la humildad
que escogiste, y la bajeza.


Ideály – hloupé řeči!
Malíř,
před nimž jenom v duchu klečí:
plný talíř.
Do divadla
spíš by zalet,
kdyby mělo hezčí balet,
méně prádla...


因将岁月离三岛
闲贮风烟在一壶
为问金乌头白后
人间流水却回无


Rozruch věstila tvář výrazná hosta nového,
a když s Čenkovským ruce družně si tisknuli pánem,
řek’ jemu: „Nejdu k vám s blahopřáním, víte již o mně,
že jsem cet jalových nepřítel, že zdaru hojně
bez frásí přeji vám. Sem však vede cos mne jiného,
roztomilý kousek, jejž Bohdan právě mi zahrál:
Dlouho nesestupoval dnes k snídani – díme si: Zaspal!
prázdný však pokojík jsme v posled našli a list jen
na stole tam krátký, zmatený, v němž s námi se loučil:
neplodný omrzel ho život, nám břímě odejme
a k jihu volně letí, své bratřím rámě nabídnout
v zápasu posvátném.“


To osamělý, tichý dívčí zjev
stál vedle mne a v zrak mi patřil němý.
Já neznámým se blahem pozachvěv
jsem prosil ji: „Kdos, paní sličná, rci mi?“ –


Viel Irrthum hat der Mensch sich selber zugezogen:
Er ist, der Erde war, dem Himmel zugeflogen,
Wohin Vernunft nicht reicht, hat Stolz sich hingetraut,
Was an der Welt ihm fehlt, aus eignem Witz erbaut,
Die Schranken eng geschätzt, worin er denken sollen,
Und draußen fallen eh, als drinnen stehen wollen.


微抹岑楼不见尖
澹迷山阁不蜚檐
一从蒙澒云收后
活法知谁付阿廉


Das heut' begann,
Das Blümlein, heut' auch welken kann!


à boca da cas
de  Iniciação ao Remorso(1998)


Wenn auf der Verzweiflung Wogen ich bin,
Treibt rund mich umher mein wilder Sinn;
Er treibet mich kreuz, er treibet mich quer,
Durch Klippen und Sandbänke hin und her.


Weiß ist Er von Unschuld/
Weiß von der allerhöchsten
Leibs-Reinigkeit/
Bey welchem sich der Huld
Ein jeder kan getrösten/
Der allbereit
Schon ihm die Reinigkeit auffweißt/
Derselben oder sich befleißt.


In Kindesunschuld würgt er spielend
Alciden gleich der Schlangen Schwall,
Vom Firmamente holt ihm zielend
Manch schönen Stern sein Kinderball.


陋巷无车马
幽居好避名
不因书带草
谁识郑康成


Se in fama di tal sangue prezïoso
vaglia il mio stile ad essaltare in loro,
col favor delle Muse, che prestôro
suono a <l'> lira d'Orfeo tanto pietoso;


O fahre fort! – Es ziemte eine Krone
Zum wohlverdienten Schmucke Deinem Haupt,
Doch heil'ger ist der Kranz, der ihn umlaubt.
Er welket nie, denn Deine Thaten leben,
Und Dein Bewusstseyn und Dein reines Streben
Vereinigen sich schon zum höchsten Lohne.


Was ist des Deutschen Vaterland?
Ist's Pommerland, Westfalenland?
Ist's, wo der Sand der Dünen weht?
Ist's, wo die Donau brausend geht?
O nein! nein! nein!
Sein Vaterland muß größer sein.


Alguien ha venido a preguntar por sus ojos,
del tiempo de sus ojos,
tránsito largo en una región de hambre.
Le dijeron:
no despiertes al tigre,
no es bueno despertarlo,
¿qué iba a entender sus pecados de soledad?,
amigo de sombras,
largos cuervos pestilentes.


Jen obraz tvůj mám na dně v duši,
však stesk se chvěl v mé snění dumné,
ten stesk, jenž hořem srdce zkruší,
že ty, má drahá, nejsi u mne!


Thu's/ Roselinde/ mein kind/ aus erbarmen/
Mache mein schwindendes hertze gesund/
Labe mich matten/ beschencke mich armen/
Träncke den fast halb erdürsteten mund.
Küsse mich. Weist du? die küsse die haben
Kräffte zu heilen/ zu träncken/ zu laben.


Sinkt in Edens Amaranthen-Lauben,
Nach durchkämpftem bangem Trennungsschmerz,
Seiner holden Cidli in die Arme,
Sinkt entzückt an seiner Fanny Herz!


Je ráj to věru! Nad kyprými břehy,
v nich bujné trsy pomněnek se smějí
a k nebi točí očka plná něhy,
se topoly a snivé olši chvějí
a v listu jejich tiché šelestění
se mísí bzukot včelek a ptáků pění.


Entre tantos oficios ejerzo éste que no es mío,
como un amo implacable
me obliga a trabajar de día, de noche,
con dolor, con amor,
bajo la lluvia, en la catástrofe,
cuando se abren los brazos de la ternura o del, alma,
cuando la enfermedad hunde las manos.
A este oficio me obligan los dolores ajenos,
las lágrimas, los pañuelos saludadores,
las promesas en medio del otoño o del fuego,
los besos del encuentro, los besos del adiós,
todo me obliga a trabajar con las palabras, con la sangre.
Nunca fui el dueño de mis cenizas, mis versos,
rostros oscuros los escriben como tirar contra la muerte.
como un amo implacable
me obliga a trabajar de día, de noche,
con dolor, con amor,
bajo la lluvia, en la catástrofe,
cuando se abren los brazos de la ternura o del, alma,
cuando la enfermedad hunde las manos.
A este oficio me obligan los dolores ajenos,
las lágrimas, los pañuelos saludadores,
las promesas en medio del otoño o del fuego,
los besos del encuentro, los besos del adiós,
todo me obliga a trabajar con las palabras, con la sangre.
Nunca fui el dueño de mis cenizas, mis versos,
rostros oscuros los escriben como tirar contra la muerte.


Und in der stillen Tempelgrotte
Hebt sich ein schlankes Postament,
Darauf sternblank dem Liebesgotte
Ein Erzbild in der Sonne brennt.
Den Pfeil auf dem erhobenen Bogen,
Darüber er sein Ziel eräugt,
Steht er, die Sehne straff gezogen
Zum Schuß, ein wenig vorgebeugt.


Zvuk takový juž neladil čas dlouhý
Můj sluch, ač jemu marně nachýlený;
A mnohé přešly přes mé spánky změny,
V nichž srdce svadlo a slasť vroucí touhy.
Já sám a sám jsem bloudil na té zemi,
Proměnil řeč svou v divoznící steny,
Tak v mluvě své jsa lidem všechněm němý,
Anť nikdo smyslu slov mých nerozuměl,
Ač srdce v ňadrách mřelo bolestěmi.
Tu arci sám jsem v sebe se zadumněl
A zápolil s svým srdcem poraněným;
Opovrh’ světem, bojem uchváceným
Cit udusil, jak tehdy jsem jen uměl,
Se sdruživ s žalem, tím mým darem věnným.


Faut êtʼ chaud, mais d'instinct réglé commʼ ceux bêtʼ fauves ;
D'êtʼ trop paillard ou d'l'êt pas assez… C'est un tort !
Ditʼ vous ben qu'vous êtʼ vu, quand l'amour joint les corps,
Par le grand œil d'en haut dont pas un hommʼ se sauve.


Bude těsno, bude volno
drahé hlavě tvé,
jako pták když ukryje se
z jara do větve.


length bright  illuminates the Skies,
And summons drowsy Mortals to arise;
Then comes our Mistress to us without fail,
And in her Hand, , a Mug of Ale
To cheer our Hearts, and also to inform
Herself what Work is done that very Morn;
Lays her Commands upon us, that we mind
Her Linnen well, nor :
Nor this alone, but also to take Care
We don't her Cambricks nor her Ruffles tear;
And  most strictly does of us require,
;
Tells us her Charge is great, nay furthermore,
Her Cloaths are fewer than the Time before:
Now we drive on, resolv'd our Strength to try,
And what we can we do most willingly;
Untill with Heat and Work, 'tis often known,
Not only Sweat, but Blood runs trickling down
Our Wrists and Fingers; still our Work demands
The constant Action of our lab'ring Hands.


Und geht es noch so rüstig
Hin über Stein und Steg,
Es ist eine Stelle im Wege,
Du kommst darüber nicht weg.


Abrem-se as rosas, quando vens chegando;
E as açucenas tornam-se celestiais...
Pelas ramadas, pássaros trinando,
Soltam rimas de guizo, em madrigais.


Da essa vien ciò che da luce a luce
par differente, non da denso e raro;
essa è formal principio che produce,


Jak se srna, skryta v lesní chvoji,
Děsí, an se blíží lovců roj,
Užasem tu děva němá stojí,
Stavujeť se v srdci krve zdroj.
Po dlouhé pak, hrůzoplné chvíli
Nemůž dál svých citů tajiti:
„„Rozdvoj, rozbi, zvolá, prv mé žíly,
Pak ti volno s mnou se spojiti!““


Von üppig blühenden Schmerzen
Rauscht eine Wildnis im Grund,
Da spielt wie in wahnsinnigen Scherzen
Das Herz an dem schwindligen Schlund. –


Diese Nachred würde Gott,
Hofft' ich, alsobald bewegen,
Daß er diese Krieges-Noht
Eilends würde von uns legen.


Zarostlá a žilovitá,
zmozolená, prací zrytá.


柳拂青楼花满衣
能歌宛转世应稀
空中几处闻清响
欲绕行云不遣飞


Fest gehalten den Zügel,
Beide Füß' in dem Bügel,
Kopf in die Höhe, hervor die Brust!
So zu reiten ist meine Lust.
Wipp wapp! wipp wapp!
Geht's im Trab,
Und alsdann
Fängt mein Pferdchen munt'rer an,
Hopp hopp hopp hopp!
Im Galopp.


Ty sladká idyllo, již prožila kdys Ruth,
jak líbezná jsi v bojů řev a hřmění,
vždyť nesměl zahynouti z Jesse prut,
jak slunce plálo v nejkrasší čas denní, –
ty sladká idyllo!


So laß uns heute tun, so laß uns morgen machen,
bis daß der dritte Tag uns frölich an wird lachen,
den wir auch geben drein. Ich lobe diesen Man,


Das Rind-Fleisch ist gemein, und wird sehr hoch beliebt,
Dieweil es guten Safft, und volle Nahrung giebt;
Es hält vortrefflich wieder,
Doch dieses gute Lob
Ist nicht vor schwache Glieder,
Was starck ist das ist grob.


Und aufwacht Feind auf Feind und kämpft erbittert,
Helm über Helm und Schwert auf Schwert erschallt,
Heerhorn und Schlachtruf tönt, Pfeil, Speerwurf splittert,
Blut trieft herab, Panier und Helmbusch wallt,
Schild schlägt auf Schild, die finstre Luft erzittert,
Wie fester Boden, der von Streichen hallt;
Der Streiter Leiber scheinen unzerstörbar,
Kein Todesröcheln wird, kein Wehruf hörbar.


Unnütz lyrisches Gesinge,
Unnütz lyrisches Geklinge
Gehst Du mir nicht aus dem Sinn,
Schreib' ich auf's Papier Dich hin.


quanto un fren che mi tenne e tienmi ancòra,
perché 'l desio si rompa e si confonda:
ch'io già sarei, o compagnia gioconda,
con voi, come ci son con l'alma ognora.


Ein Weib ist dazwischen,
Das Kind auf dem Arm,
Drückt's fester und flehet:
Daß Gott sich erbarm'!


Já nenávidím duše Ephialtů,
co mrzkou rukou vrahy zlotřilé
v háj rodné půdy v dobách bědných vodí,
by zastenaly luhy spanilé,
by zarděli se bozi domorodí
a krkavcové zasedali k hodu:
největší vraždou zrada na národu!


Las ambiciones pérfidas no tienen diques,
soñadas libertades yacen deshechas.
¡Eso no hicieron nunca nuestros caciques,
a quienes las montañas daban las flechas!
Ellos eran soberbios, leales y francos,
ceñidas las cabezas de raras plumas;
¡ojalá hubieran sido los hombres blancos
como los Atahualpas y Moctezumas!
Cuando en vientres de América cayó semilla
de la raza de hierro que fue de España,
mezcló su fuerza heroica la gran Castilla
con la fuerza del indio de la montaña.
¡Pluguiera a Dios las aguas antes intactas
no reflejaran nunca las blancas velas;
ni vieran las estrellas estupefactas
arribar a la orilla tus carabelas!
Libre como las águilas, vieran los montes
pasar los aborígenes por los boscajes,
persiguiendo los pumas y los bisontes
con el dardo certero de sus carcajes.
Que más valiera el jefe rudo y bizarro
que el soldado que en fango sus glorias finca,
que ha hecho gemir al zipa bajo su carro
o temblar las heladas momias del Inca.
La cruz que nos llevaste padece mengua;
y tras encanalladas revoluciones,
la canalla escritora mancha la lengua
que escribieron Cervantes y Calderones.
Cristo va por las calles flaco y enclenque,
Barrabás tiene esclavos y charreteras,
y en las tierras de Chibcha, Cuzco y Palenque
han visto engalonadas a las panteras.
Duelos, espantos, guerras, fiebre constante
en nuestra senda ha puesto la suerte triste:
¡Cristóforo Colombo, pobre Almirante,
ruega a Dios por el mundo que descubriste!


Den Herbst durchzieht
Das Sehnsuchtslied
Der Geigen
Und zwingt mein Herz
In bangem Schmerz
Zu schweigen.


荒城戍卒打残更
道上无人天未明
一似衔枚蔡州去
只无鹅鸭混军声


V sedmém městě jako ryk se volů,
Rozléhal plač, řev a stonání,
Horníci tu byli do bání
Metáni, a do hlubokých dolů;


Ferne sang ein Vögelein:
Menschenherz, so groß und klein,
Buntester Gefühle Strauß,
Schaust so treulich heute aus!


Ősz mosolyog a nagyudvar felett,
S a hűvös, késő őszi nap sugára
Megilletődve, elfogódva száll
Egy kis diáklány aranyos hajára.
Egy percre megszűnt minden földi átok,
Az Inferno halkabban dübörög -
Irígyelik a napfényt a diákok.


Des curiosités vaguement impudiques
Épouvantent le rêve aux chastes bleuités
Qui sont surpris autour des célestes tuniques
Du linge dont Jésus voile ses nudités.


"Ah! happy is the man whose early lot
Hath made him master of a furnished cot;
Who trains the vine that round his window grows,
And after setting sun his garden hoes;
Whose wattled pales his own enclosure shield,
Who toils not daily in another's field.
Where'er he goes, to church or market town,
With more respect he and his dog are known,
With brisker face at pedlar's booth he stands,
And takes each tempting gew-gaw in his hands,
And buys at will or ribands, gloves, or beads,
And willing partners to the green he leads:
And oh! secure from toils that cumber life,
He makes the maid he loves an easy wife.
Ah! Nelly! canst thou with contented mind
Become the help-mate of a labouring hind,
And share his lot, whate'er the chances be,
Who hath no dower but love to fix on thee?
Yes; gayest maid may meekest matron prove,
And things of little note betoken love.
When from the Church thou cam'st at eventide,
And I and red-haired Susan by thy side,
I pulled the blossoms from the bending tree,
And some to Susan gave and some to thee;
Thine were the fairest, and thy smiling eye
The difference marked, and guessed the reason why.
When on that holiday we rambling strayed,
And passed Old Hodge's cottage in the glade;
Neat was the garden dressed, sweet humm'd the bee,
I wished the Cot and Nelly made for me;
And well, methought, thy very eyes revealed,
The self-same wish within thy breast concealed.
When, artful, once I sought my love to tell,
And spoke to thee of one who loved thee well,
You saw the cheat, and jeering homeward hied,
Yet secret pleasure in thy looks I spied.
Ay, gayest maid may meekest matron prove,
And smaller signs than these betoken love."


天有庶子星
地有莫愁湖
天地且犹然
而况于人乎


Doch einen, den liebt' sie am meisten,
Das war nur ein armer Student,
Der konnte kein Mädel sich leisten,
Und Liebe, ja Liebe, die brennt.


A pap mosolyog és derűsen
gondtalan üdvű istent dícsér.
Darazsak dongnak s poros úton
végig zümmögő gyásznép kísér.


Manželství nám růže stele
V cestu věku zemského,
V společnosti kráčím směle,
Neděsým se ničeho;
V samotnosti mysl tvoří
Hrůzyplné obrazy,
Cýtění ctné v srdcy moří,
Víže lásku provazy.


Překážky snad musí míti
každé stvoření,
co však osud bude chtíti,
žádný nezmění.


O sei getrost; in Klüften irgend,
Wächst dir ein Marmelstein;
Und müßtest du im Kampf auch enden,
So wirds ein anderer vollenden,
Und dein der Lorbeer sein!


Wir lustigen Brüder, wir sechse,
Wir feiern all' unsre Fest'
Mit witzigem Versegeklexe,
Und Griffel und Pinsel auf's Best!
Und wer am tollsten läßt sausen
Im Kopf seinen Kreisel und Querl,
Die Weiblein lachen der Flausen,
Und über den närrischen Kerl.


Tiszteletes angyalok eljőnek,
És akkoron erősen kürtelnek,
Kürteléssen mindenek reszketnek,
Mind föld mind menny akkoron röttegnek.


Wie wenn des Dampfes Schwall, gezwängt
In die metallne Fessel,
Urplötzlich wild nach außen drängt
Und unaufhaltsam treibt und sprengt
Und zischend leert den Kessel:
So schoß dem Eisendreher empor
Aus dem erzgepanzerten Herzen
Mit Zischen und Brausen ein brodelnder Chor,
Der dampfende Gischt seiner Schmerzen.


...A modlíval jsem se dlouho;
a v modlitbách zpívala i plakala má dětská duše...


Untergraben, nach dem Einsturz, seh'
Ich dein Sein, und kann es nicht mehr stützen,
Wilder lodert auf mein eig'nes Weh, –
O so möge Gott uns Beide schützen!


In süßem Schmerz will sie die Arme ringen,
Und schlägt das Tamburin in wilden Lüsten,
Die Tauben buhlen auf den holden Brüsten,


Ich klagte meinem Gesinde,
Das ich sie muß verlahn,
Mich jammert Weib und Kinde
Mit manchem Bidermann;
Ich meint sie nicht mehr zu finden,
Vergoß so manche Thrän,
Vor Herzleid mocht verschwinden;
Des lachet der Tyrann.


I je nám teskno... jako za soumraku,
kdy síly propastné se strojí k výbuchu
a z dálek mračných blesk nám šlehá v zraku.
Co dít se bude, nikdo nemá potuchu.


Einst wünscht' ich langes Leben,
Um lang' dich blühn zu sehn;
Nun mag es schnell entschweben,
Da ich dich sah vergehn.


Daniel versetzte: Keine Götzen,
die von Menschenhand gemacht, verehr ich,
einzig den lebendigen Gott des Himmels,
Zebaoth, den Herren über Alles!


Stroj také již byl stár, a mnoho pamatoval,
a vyprávět by moh’ o ledačem,
i jak byl kovář čil, když ještě koval.


Es war die Schlacht geschlagen,
Die letzte Schlacht im Krieg,
Es trugen unsre Fahnen
In Feindesland den Sieg.


Holt-tengerét az ifjuságnak
Halk evezéssel szabja át
Két szép, fehér, meleg asszony-kar,
Két áldott, szent evező-lapát.


duymak isterdim


Je chor; však za jara, kdy pučí
paběrkem sil,
zpěv tichý v duši jeho zvučí:
Já šťasten byl!


Sonnet, pars joyeux et va vite
Vers ce Caen où la Charité
Gaîment inaugure l’été.


Co je vlastně ve mně božího?


Nachts, wenn der ganze Körper ruht,
Sortiert es immer noch das Blut,


Zwietracht hielt uns lang' entfremdet,
Und er wähnt, daß er erschluge
Seinen treusten Freund und Liebsten,
Seinen besten Waffenbruder.


Unde el mondan voler tanto s'accese
Che a render gratia e laude sol fu experto,
Benedicendo in adorare aperto
Chi el gratioso nome a lui concesse.


Tejedora: teje en tu hilo
la inercia de mi sueño y tu ilusión confiada;
teje el silencio; teje la sílaba medrosa
que cruza nuestros labios y que no dice nada;
teje la fluida voz del Ángelus
con el crujido de las puertas;
teje la sístole y la diástole
de los penados corazones
que en la penumbra están alertas.
Divago entre quimeras difuntas y entre sueños
nacientes, y propenso a un llanto sin motivo,
voy, con el ánima dispersa
en el atardecer brumoso y efusivo,
contemplándote, Amor, a través de una niebla
de pésame, a través de una cortina ideal
de lágrimas, en tanto que tejes dicha y luto
en un limbo sentimental.


Der Berg Vesuv auch, wenn ihn des Feuers Strom,
Dem Weine gleich, der über den Becher schwillt,
Bis an den Kranz füllt, strudelt schäumend
Herrliche Gluth in die schöne Nacht aus.


hogy eggy újjabb nyelvenn tanullyon szóllani.
Rómának nagy teste lassankint omlani,
s több új országokra elkezdvén oszlani,
nyelve is elkezdett vele hanyatlani:


Quecksilber hat der Narr im Kopf,
Der nicht mit Lust bei deinem Topf,
Korsarenvater, bleibet!
Du bist ja Herr, und wir sind Knecht!
Das wollte Gott und Völkerrecht!
Ein Meuter, wer sich sträubet!


Hvězdo stkvělá v syvé nocy,
Co jsy v bouři nerozumu
Světlem živým Božské mocy
Krásu vyvodila z rumu
Zbité slávy, pravdy svaté
Vztekem šalby jedovaté,
Co jsy jmění, čest a zdraví
Pro vlast drahou nasadila,
Láska pevná vydobyla,
Že se Čechy v blesku slaví!


Willst du, Jahr? Die Kleine lacht.
Hat mir einen Knix gemacht,
Hat noch einmal still genickt,
Eine Kußhand mir geschickt,
Und dann ist sie fortgesprungen.


Dvě se vznesly ke mně, v jedné díce
Řeči jen znějž její pochvala,
K peánům si křídel žádala
Tužba, ousta hasly začíť chtíce.


Or, voici que j'ai vu le monde, comme un pré
Immense, qui grouillait sous ce soleil pourpré,
Plein d'hommes portant heaume et cotte d'acier, lance,
Masse d'armes et glaive, engins de violence
Avec loques d'orgueil, bannières et pennons
Où le Diable inscrivait leur lignée et leurs noms.
Et c'était un amas de nations diverses :
Sarrasins de Syrie, Arméniens et Perses,
Et ceux d'Égypte et ceux de Tartarie avec
Le More grenadin, le Sarmate et le Grec.
Et ces troupes de pied et ces cavaleries,
Hurlant, les yeux hagards, haletantes, meurtries,
Se ruant pêle-mêle en tourbillons, rendant
L'écume de la rage à chaque coup de dent,
Sur la terre, Jésus, que ta croix illumine,
S'entre-mangeaient, ainsi qu'en un temps de famine.
Et les plus furieux, Seigneur, quels étaient-ils ?
Était-ce donc la horde aveugle des Gentils,
Ou ceux qui, pour nier à l'aise ta lumière,
Du fil de la malice ont cousu leur paupière ?
Non ! les plus égorgeurs, hélas ! c'étaient tes fils,
Les rois, oints du saint chrême aux pieds du Crucifix,
Les peuples baptisés de ton sang adorable,
Tels que des chiens hurlant sur un os misérable,
Qui faisaient de la terre et de la Chrétienté
Un heu de boucherie et de rapacité !
Et les trois Échappés de leur triple conclave
Soufflaient cet incendie et chauffaient cette lave !


Sey mein Gesang, du, die von Ewigkeit
Mit Jubelschall die Morgensterne lobten,
Allsehende! die eher als die Zeit
Und eher war als Meer und Kriege tobten,
Durchdringe du mit deiner Wahrheit Licht
Den dicken Schley'r, vor die Vernunft gebreitet,
Und sey du selbst mein großer Unterricht,
Wenn sich mein Herz zu deinem Lob bereitet.


Doch dergleichen wohlfrisirte
Taschenspielerstückchen sind mir
Gottseidank zu abgedroschen,
Und mein urwaldstruppig Lied
Ist nichts wenger als ein Täubchen!


»Ihm sei der Frühling heilig!« rief das Heer,
»Und was der Frühling bringt, sei ihm gebracht!«
Da rauschten Fittige, da klang der Speer,
Da ward geworfen der Etrusker Macht.


labirinto cego de toupeiras,


Wann die Leichensteine beben,
An des Kirchhofs Eiben
Sich die Blätter sträuben
Und aus morscher Särge Nacht
Sieben Flämmchen bläulich schweben.
Ist's vollbracht!


篱菊香寒晚吹笙
可怜荣落在朝昏
浮生也共花无别
不受阳和一点恩


Bin ich nicht glücklich? Wie stehn in Kraft die mächtigen Berge
Fern in dem dämmernden Blau, Lehrer des Ewigen, da!
Scheint nicht freundlich der Mond, der liebende Hort, durch mein Fenster?
Leuchten die Sterne nicht lieb hier wie im Königspalast?


Nimm nun den Himmel immer hin,
Ich will dich doch noch lieben;
Reiß auch die Höll aus meinem Sinn,
Ich will dir doch mich üben.


Trotz sei dem Teufel und der Welt,
Die mir so schwer zu tragen fällt;
Wenn mich nichts soll von Gott abscheiden,
So will ich gern zufrieden sein,
Und sollt' ich auch derselben Pein
Viel tausendmal noch schwerer leiden.


A nagyra termett, bátor az Ég szakad,
S bús csattogással mennykövi húllanak,
A nagyra termett Istenének
Féli s imádja dücső hatalmát.


Drum klammert er sich zagend
An's kahle Leben an,
Mit Blicken ängstlich fragend,
Ob Niemand fristen kann.


Un nido immondo riempiva il vuoto
di quella tromba. Un grande gufo immoto
v'era, due ciuffi in capo irti, da re.


Holtom után penig vegyed tehozzád én lelkemet,
Nézhesse szent színedet
Áldván örökké nevedet, jövel én segétségem,
Jézus, én reménségem.


„O Judo, listí kmene sraženého,
Jež vír po země koncích rozemítá,
Nač velhat se do ráje ztraceného,
Nač do jara, co tobě víc nezkvítá?


Ti, kteří v planém žvástu chtějí
být jeho soudci, lékaři
a v tlachu svém o beznaději
jsou štvací jeho ohaři?


V táboře Ladislav všech rovnaje hrdin
K outoku běh jak krajiny šírého světa
Obživujícý slunce, se vévody zhrozyl,
Který s pohledem divým, jakoby slova
Nemohl pronesti z ust, stál do nebe hledě
S očima vyvalenýma, a rukama lomě
Podoba zoufání a bolesti třícý.
Po mnohém vzdychání a pokřižování
Nad světem zlým tok rozpustil zprouděné řeči:


Mé čelo v trávě chladí vláha rosná
a praví mi: „Je stejná síla touhy,
ať kolébá ji moře šum neb sosna.“


Kezedben a gyermeknek álmai,
Tündérvilága lelkes ifjunak,
A férfi boldogsága; játszani
Ily drága kincsek nem adattanak.


La lisonja hallé, y la ceremonia,
con luto, idolatrados los caciques,
amor sin fe, interés con sus virotes.


Ingenia maximè hominum honores indicant.
Wenn ein unerkandter Menſch zu erhoͤhten Ehren ſteiget/
Denn kan man es erſtlich ſehn/ zu was thun er ſey geneiget.


«con este poema no tomarás el poder» dice
«con estos versos no harás la Revolución» dice
«ni con miles de versos harás la Revolución» dice
se sienta a la mesa y escribe


Hier muß ich ganze Tage lang
Im öden Zimmer sitzen,
Dort konnt' ich frei und ohne Zwang
Die schönen Tage nützen.


Sonder seiner Güt und Gnade
Ist all, was du thust, dein Schade
Und nichts, als nur Midas Gut:
Geld must du zum Hunger wehlen,
Ehre zum Beschwer der Seelen,
Klugheit zum verkehrten Muth.


»Du bist ja bald, du bist ja
Fast schon des Grabes Beute!«
Jung ist das Herz, das heiße,
Wie ehedem, noch heute.


Meddig alszol még, hazám?
Szántanak szomszédid,
S a magokéhoz oda-
Szántják földed szélit.


Eudeceu: na taba quase escura,
Com pé alterno a dança vagarosa,
Aos sons do maracá, traçava os passos.
“Flor de beleza, luz de amor, Coema,
Murmurava o cantor, onde te foste,
Tão doce e bela, quanto o sol raiava?
Coema, quanto amor que nos deixaste?
Eras tão meiga, teu sorrir tão brando,
Tão macios teus olhos! teus acentos
Cantar perene, tua voz gorjeios
Ruas palavras mel! O romper d’alva,
Se encantos punha a par dos teus encantos
Tentava embalde pleitear contigo!
Não tinha a ema porte mais soberbo,
Nem com mais graça recurvava o colo!
Coema, luz de amor, onde te foste?


Jen z čisté, ryzí lásky všecko,
nekupčím, neprodávám;
vlast naivně miluji jak děcko,
vše, co mám, vše ji dávám.


Oder will die wilde Zwietracht,
Groll und Neid und alte Feindschaft,
Will der lauschende Verräther
Sich in unsre Kränze mischen,
Scheucht die Widrigen, die Feinde,
Mit der Rose Duft hinweg!


Stürmt empor, ihr Jugendgeister!
Tanzt um mich in frohen Reih'n!
Immer frischer, immer dreister,
Stürzt in's Leben euch hinein!
Fluch den fremden, starren Mächten,
Die der Menschen Sinn bethört;
Die uns martern, die uns knechten,
Die mein ganzes Sein zerstört!


يَجِدُّ بنا صَرْفُ الزّمان ونهزِلُ
ونُوقَظ بالأحداثِ فيه ونَغْفُلُ
ونغترّ في الدّنيا برَيْثِ إقامةٍ
ألا إنّما ذاك المقيمُ مُرَحَّلُ
يقادُ الفتى قَوْدَ الجنيبِ إلى الرّدى
وما قادَهُ منه المُغارُ المُفَتَّلُ
وما النّاسُ إلّا ظاعنٌ أو مودِّعٌ
ومُستَلَبٌ مستَعجَلٌ أو مؤجِّلُ
فمِن رجلٍ قضّى الحِمامُ ديونَه
وآخرَ يُلوى كلَّ يومٍ ويُمْطَلُ
وأفنيَةٍ إمّا فِناءٌ مُراوَحٌ
مُغادى إليه أو فِناءٌ مُعَطَّلُ
وما هذه الأيّامُ إلّا منازلٌ
إِذا ما قَطعنا منزلاً بان منزلُ
بنو الأرضِ يعلو واحدٌ فوق ظهرها
وآخرُ تعلو هِي عليه فيسفُلُ
تَعاقُبَ سَجْلَيْ ماتحٍ في رَكِيَّةٍ
فسَجْلٌ له يَرقى وآخرُ ينزلُ
فناءٌ مُلِحّ ما يَغبّ جميعَنا
إذا عاش منّا آخِرٌ مات أوّلُ
وقالوا تَمَنَّ العمرَ تحظَ بطولِهِ
فقلت وما يُغني البقاءُ المطوَّلُ
قصيرُ مقامِ المرءِ مثلُ طويلهِ
يَفِيءُ إلى وِرْدِ المَنونِ ويوصِلُ
أَروني الّذي فات الحِمامَ ومن له
إِذا أَمَّهُ المقدارُ ظهرٌ ومَعْقِلُ
وَأَين الّذين اِستَنزلَ الدّهرُ منهمُ
بهاليلَ لمّا أحزنوا العزَّ أسْهَلُوا
تَراهمْ كآسادِ الشّرى في حفيظةٍ
فإنْ سئلوا المعروفَ يوماً تهلّلوا
أُذِيدوا فلم يُغنَوْا ولم يُغنِ عنهُمُ
من الذّائدين ما أنالوا وخوّلوا
ولا أسمرٌ صَدْقُ الكعوبِ عَنَطْنَطٌ
ولا شادخٌ وافي الحِزامِ مُحجَّلُ
وَكم صاحِبٍ لِي كنتُ أكره فقدَهُ
تسلّمه منّي الفَناءُ المعجّلُ
أُبدَّلُ بالإخوانِ ما إِنْ مَلَلْتُهمْ
وبالرّغمِ منّي أنّني أتبدّلُ
مقيمٌ بُمسْتَنِّ الخطوبِ تُعِلّني
أفاويقَ أخلافِ الزّمان وتُنهِلُ
وأُغضي عَلى ما آدَ ظهري كأنّنِي
على حَدَثانِ الدّهرِ عَوْدٌ مُذَلَّلُ
فيا ليتَ أنّي للحوادث صخرةٌ
تُحمَّلُ أثقالَ الخطوبِ فتحملُ
تمرُّ بها الأيّامُ وهي مُلِظَّةٌ
بعلياءَ لا تهفو ولا تَتَزَيَّلُ
ويا ليتَ عندي اليومَ بعضَ تَغَفُّلٍ
فأنعمُ منّا بالحياةِ المغَفَّلُ
أَلا علّلاني بالحياةِ وخادِعا
يقينِي فكلٌّ بالحياةِ معلَّلُ
وقولا لعلّ الدّارَ شَحْطٌ من الرّدى
وعمرُك من أعمار غيرك أطولُ
ولا تَعِدانِي الشَّرَّ قبلَ نزولِهِ
فإنَّ اِنتظارَ الشّرّ أدهى وأعضَلُ
ومُدّا بأسبابِ الحياةِ طَماعتي
فإنّا على الأطماع فيها نُعوِّلُ
وَقودا إليَّ اليومَ ما شئتُ منكما
فإنّا غداً من هذه الدّارِ نُنقَلُ
ودانٍ إلى شِعْبي وقلبي تنازَحَتْ
به في بطونِ الأرضِ غبراءُ مجهلُ
تلفّتُّ أبغِي في الطَّماعةِ عَوْدَه
وهيهات عمَّا في التّرابِ المؤمَّلُ
عَليك اِبنَ يحيى كلَّ يومٍ وليلةٍ
سلامٌ كما شاء المُحَيُّون مُسهِلُ
ولا زال قبرٌ أنتَ فيه موسَّدٌ
يُراحُ بنشر المندليِّ ويوبَلُ
وإنْ جَفَتِ الأنواءُ تُرباً فلم يزلْ
تمرّ به وهو المَجودُ المبلَّلُ
تدرّ عليه كلُّ وطْفاءَ جَوْنةٍ
ويسري إليه البارقُ المتهلِّلُ
ولمّا نعاك النّاعيان تهاطَلَتْ
بوادرُ ما كانتْ لغيرك تهطِلُ
وعالوك قهراً فوق صَهوةِ شَرْجَعٍ
لنا من نواحيه حنينٌ وأزْمَلُ
غداةَ أُديلَ الحزنُ منّا فلم يكنْ
هنالك إلّا مُعْوِلاتٌ ومُعوِلُ
وَلا قلبَ إلّا وهو منك مُكلَّمٌ
وَلا لُبَّ إلّا وهو فيك مُذَهَّلُ
تَقطّع ما بيني وبينك والتّقى
عليك على كرهي ترابٌ وجَنْدَلُ
مجاورَ قومٍ فرّق الموتُ بينهمْ
وأجداثُهمْ في رأي عينٍ تَوَصَّلُ
كأنّهُمُ كانوا عكوفاً ببابِلٍ
فراقَهُمُ منها الرّحيقُ المُسَلْسَلُ
منحتُك قولي حين لا فعلَ في يدي
ويا ليتني فيه أقول وأفعلُ
وليس يردّ الموتَ ما نحن بعده
نروِّي منَ الأشعار أو نتنحّلُ


Voando sobre
o que é baixo


Auf die Blätter meines Harmes
Einen Blick der Gnade wirf!
Mit des Auges Blute malt' ich
Jeden Zug und jeden Strich.


gönül deryasında ben olandan başkası yok,


Auch fließet noch zur Stunde
Der alte Rhein vorbei,
Der blieb dem Heldenbunde,
Den Heldenzeiten treu.


为问阊门柳
年来青若何
馆娃明月夜
醉拥越儿歌


Willst dich sträuben? – Hüte dich
Dort vor Venus' Sohne!
Blutig rächt der Bösewicht
Sich an Spröden! Wähne nicht,
Daß er dein verschone!


面墨已无情
岂但心如铁
昨宵疏影横
空山半窗月


借彼笙箫鼓笛中
诗人随分得春风
提壶处处差监酒
布谷朝朝讲劝农


Ha … wie ſtrömt’s da auf mich nieder,
Schwinden nicht die dunklen Bogen?
Jasminduft … weiß blüht der Flieder,
Sommernacht umfängt mich wieder,
Silbern blitzt die feuchte Luft.


Assim as almas inquietas
Prisioneiras de ansiedades,
Mal que se erguem da terra,
Naufragam nas tempestades!


江泽悲歌遍楚声
美人迟暮怅孤生
九歌岂尽三闾曲
悒悒人心自不平


A honra hogy szebb nap derűlt,
Hajh örömem búval vegyült;
Új bú, új gyász szakadt reám,
Ott sírtam nőm ravatalán,
Elnyelt mindent egy sirhalom:
Azért oly bús, komor dalom.


Se fama al mondo mai sonora e bella
novo desire in gentil core accese,
o se dal cielo Amor mai qui discese
per far d'alta virtute anima ancella,


Tandis que la nuit monte et déborde les grèves,
Il revoit, au delà de l'horizon lointain,
Tourbillonner le vol des désirs et des rêves
Dans la rose clarté de son heureux matin.


朝廷无事君臣乐
花柳多情殿阁春
不觉胡雏心暗动
绮罗翻作坠楼人


Víziborjak és a mélység órjáshala,
A harapós farkas s emberevő capa
Együtt mulatoztak, szelídek általa,
S szép lábai alá minden borúl vala.


Na válečném poli dobyl vavřínu si –
však co vavřín slávy vedle mistra z Husi!


يا هَرِمَ اِبنَ الأَكرَمينَ مَنصِبا
إِنَّكَ قَد وَليتَ حُكماً مُعجِبا
فَاِحكُم وَصَوِّب رَأيَ مَن تَصَوَّبا
إِنَّ الَّذي يَعلو عَلَيها تُرتُبا
لَخَيرُنا عَمّاً وَأُمّاً وَأَبا
وَعامِرٌ خَيرُهُما مُرَكَّبا
وَعامِرٌ أَدنى لَقَيسٍ نَسَبا


Ó holá větvi ruky mé, co zvadlých listí
jsi střásla juž – eh! nač ty řeči protivné?
Všechno to pomizí a vichr, který svistí,
jest pendant k srdce mého písni podivné.


quanto l'aver, Signor pregiato e caro,
la ben nata e gentil anima avvezza,
con severa pietate e dolce asprezza
perdonar, e punir, ch'oggi è sì raro.


Die Dritten trugen hoch den Busen
Und liebten durchsichtig die Blusen,


西风昨夜入庭梧
况味今年似旧无
想见防秋有长策
幽人真欲反吾庐


Daß Feur bleibt nicht auf Erden,
Es schwinget sich hinauff
Und wil erhöhet werden
Durch seinen schnellen Lauff;
Der Liebe Feur in dir,
Das sol vor allen dingen
Sich in den Himmel schwingen
Mit himlischer Begier.


A hatalmas szerelemnek
Királynéja ihol jő,
Vagy talán az én szivemnek
Vívója az? ő az, ő!
Mely felséges egy munkája
A pompás természetnek,
Minden íze, porcikája
E gyönyörű termetnek!
Nincs őrajta álragyogvány,
Minden kitőlt magából,
Igy jött ki az első leány
A teremtő markából.
Mely gőgetlen rátartással
Hord egy bokor kellemet!
Mely szemérmes hódítással
Int magához engemet!
Jer! legyetek segítségim,
Ész! vitézség! istenek!
Mert elhagytak tehetségim,
Jaj! már hozzá szöktenek.
Vad nyakasság! fére! fére!
Ez a bájos tekintet
Büszke gőgöm ellenére
Hatalmamból kiintett.
Bírjad tehát szívem, eszem
S mindenem ennél fogvást,
Csak vess értek, óh győző szem!
Egy mosolygó pillantást. -
De ím, míg e kegyet kérem,
Ő megy s tán rám sem ügyel,
Vagy talán csak a szemérem
Csalja még előlem el!
De héj! ha úgy osztogatta
Venus közzénk kegyelmét,
Hogy kellemét néki adta,
Nékem csak a szerelmét;
Ha ő nem érez és csupán
Hódít, bár ártatlanul,
S az én szívem e nagy csatán
Csupán hódolni tanul! -
Fére bolygó gondolatok!
Melyeket szült a vak ész,
Kis reményim tornyozzatok,
Ím angyalom visszanéz.


Ach, ich bin betrübt, betrübt,
Daß sie mich so wenig liebt!
Und daß alle meine Müh'
So vergeblich ist um sie.


Jak záchvěv minul posledního slova,
i tento zjev se vrátil v tajno zpět.
A postava se duchům jeví nová, –
hle, na balvanu sedá slepý kmet.
Ať oči jeho stíní černá páska,
o lásce mluví každá v líci vráska,
o té, již otec k rodu svému chová.
Mohutný slepec, nahnuv šedou hlavu,
a opíraje paže o bulavu,
dí hlúbně vážným hlasem pevná slova:


Gleich wie Apollons pracht
mit dem rotlecht vergüldten morgen
vertreibet bald die nacht
und mit der nacht die finstre sorgen;
also wird mein schmerz weggenommen,
wan meine Myrt, mein herzelein,
mein wohnelein, mein scherzelein
wird wider zu mir kommen.


Es media noche. En medio del recinto
está solo el cadáver de la hermosa...
y en la pared, desmantelada y fría,
de su cara proyéctase la sombra.
El seductor se acerca, y en los labios
del cadáver aquel su labio posa;
y en la pared, sobre la sombra aquella,
hace los mismo su callada sombra.
Y murmura: —Quizás mañana mismo,
cuando yo ruede a la profunda fosa,
como en esa pared... en el infierno
se besarán nuestras malditas sombras.


Unter Oliven und Pinien
fühle, was du mir bist!
In großen, klaren Linien
läuft unsres Lebens Frist.


Šla slabá, útlá, v rozkvětu
za stromů hovoru.
Šla přes rokle a přes strže
tam – domů – nahoru...


Minha terra não passa de uma estrada,
um bambual que rumoreja ao vento;
sol de fogo em areia prateada,
deslumbramento e mais deslumbrament
O chafariz em forma de carranca,
confidente das moças do arrabalde,
despeja a sua gargalhada branca
no bojo de latão de um velho balde,


In inn'ger Lieb' war ich mit diesem Kinde,
Und ihm gelang, in süßen Himmels-Weisen
Die Mutter Gottes wunderhold zu preisen,
Und aller Herzen rührt sein Geist gelinde.


Fort stob der Erde Pein und Weh',
Wie unterm Hufe die Kiese,
Auf stieg aus der Brust zur Wolkenhöh'
Des Gedankens freudiger Riese.


Indiscreto amatore,
Dove non valse il sospirar con quella,
Tentò l'empio adoprar forza e vigore.
Stese la man per abbracciarla, et ella,
Sì fedel come bella,
Ne la rapida fuga il passo diede,
Et egli mosse a seguitarla il piede.


Und soll ich je von dieser Pein genesen,
So werde mir, so zeige dich gewogen,
Denn du nur fehlst dem Herzen, teures Wesen!


Bůh žehnej Vám!
Tak z našich srdcí prosba vroucí
se vznáší k nebes výšinám,
by otec laskavý, Bůh všemohoucí,
Vám zbudoval zde blaha chrám.


Aelteste von ehrlicher Verwaltung,
Kämpfende von williger Erhaltung,
Getreue Lehrer
Und der Völker selige Bekehrer.


Nichts als Bürger, sobald ich verließ die Lagune, Senator
War ich im greisen Senat, König im festlichen Pomp.


Dune langueur


„Tlak měřili mi – dvěstě padesát zas,
šest doktorů zde bylo, prosím šest už,
jich ke mně chodí –“ „Důkaz, drahá paní,


A co myslím, co mě zarmucuje,
Nebo těší, a co probuzuje
Přání mé, mě pudí k podniku,
Nemusím to němě v sobě chovat,
Posla mám, mohu to oznamovat:
Živá řeč mi plyne z jazyku.


晚策登临日欲斜
小溪流水是生涯
道人睡起鹤飞去
闲尽青松一树花


Sey, Jesus Christus, unsre Stärke!
Verrichte durch uns deine Werke!
Laß sehn, Herr, daß du in uns bist,
Wie in dir Gott dein Vater ist!
Ach niemal wanken, nie verzagen
Laß uns, uns mit dir Alles wagen!
Mit Eifer deinen Willen thun,
Und dir doch sanft im Schooße ruh'n.


Už pak dej si děvo říci,
Má že láska nezná lest;
A duch tvůj pochybující
Tvůrce mých že bolů jest.


Grosser Gott! mein Hertz entglimmet,
Das sich alles mit mir stimmet,
Wunderbarlich, sehreinträchtig,
Überherrlich, mächtigprächtig.
Ob ich bin der gröste Sünder,
Bleibet doch dein Ruff nichts minder.
Du wilst Väterlich mich richten;
Jesus betet vor mein sichten.


Miluju Vás něhou milenky, která, ač plachá, se bez bázně tulí,
oddaností útlého děcka, které se k strážným andělům modlí!


Ach, Freund! das Fieber hat mich eben erst verlassen.


Rovné slovo, však i vinu
nese české rameno,
an tě zvrhlo v rozvalinu,
co ním hrdě staveno.
Ním se vznesly tvrze brány,
ním i lehly rozmítány.


Von dem Kirchlein am Hang mit den Fenstern voll Glut
Schwamm festlich Geläut zu uns her auf der Flut,
Zwei Glocken, die eine wie hellster Gesang,
Tiefstimmig die andre von schütterndem Klang.


S a fölvidámult égen
A régi fényben jár
A jókedv holdja, a szép
Örömcsillagsugár.


En este Mausoleo un Fénix yace,
que nunca tanto ser lo ha parecido
Como ya que ha ceniza reducido
desde su Ocaso a nuevo Oriente nace


E le avemmo compagne, ma per brevi
ore, in viaggi taciti, in ritorni,
le ritrovammo dopo pochi giorni
nei rifugi dell'Alpi, tra le nevi;
le ritrovammo sulla spiaggia, al mare,
dove la brama ci ferì più acuta:
ah! Per quella signora sconosciuta
ore insonni, alla notte, lungo il mare!...


Znáš-li obraz ve svatyni lásky,
před nímž stanu v tichém zadumání?
Tvůj to obraz, velebnější světic,
jež nám kynou svoje požehnání. –
Nech ať kleknu před tím svatým zjevem,
nech ať hrdá šíje má se skloní.
Lásku Tvou ať slavím vyšším zpěvem –
Vždyť ty víš, že toužím jenom po ní!


Deine Auffahrt bringt mir eben
Gott und Himmel innig nah;
Lehr mich nur im Geiste leben
Als vor deinen Augen da,
Fremd der Welt, der Zeit, den Sinnen,
Bei dir abgeschieden drinnen,
In den Himmel als versetzt,
Da mich Jesus nur ergötzt!


Végigleng az égen kóbor
Felhők búcsu-keszkenője,
És bánatok cúkorozzák


Et suivre l'araignée,
De lumière baignée,
Allant au bout d'un fil
A la branche d'un chêne
Nouer la double chaîne
De son réseau subtil ;


Herz und Adern wollen springen,
Da ich halb verzweiflungsvoll
Durch kein Flehn noch Händeringen
Dich, mein Vater, rühren soll,
Dich, mein Vater, deßen Güte
Durch des Aberglaubens List
An dem redlichsten Gemüthe
Zur Tyrannin worden ist.


C'est un David à tête blonde,
Ayant l'enfantine rougeur
D'une vierge, et qui de sa fronde
Va lancer le caillou vengeur !


Morne, il la regarda tournoyer par le vide…
Puis la tête et le corps entrèrent à la fois
Dans la nuit furieuse et dans le gouffre avide.


Nehmotný závoj, jehož ničí ruka neodestře,
ač vlá tak přetence.
Byl to poslední pozdrav sestře,
dítěti, milence?


犁花千树雨初收
上苑春风吹未休
新制乐章音调涩
敕教依旧唱伊州


Bei dem Bäcker kauffen Korn, bei dem Schmiede kauffen Kohlen,
Bei dem Schneider kauffen Zwirn, hilfft dem Händler auf die Solen.


故园东望隔沧波
春尽高斋自结跏
日午南风自开户
飞来花片点袈裟


Se ella forse copiosa spiega
tal grazia a' domandanti, in aspra pena,
non conoscendolo essi, i tristi lega.


Nimm hinweg die goldne Schale,
Schöne Tochter Griechenlands,
Laß die Flöte von den Lippen,
Nimm aus meinem Haar den Kranz!


Du jardin odorant la pénétrante haleine
Embaumait l'air du soir, et le chant des oiseaux
Qui regagnaient leur nid se taisait dans la plaine,
Et les zéphirs couraient à travers les roseaux.


De entre las piedras
tremedal
el río fijo
se ennegrecen
la mujer las callejuelas el vino


Ihr seh't sein menschenfreundliches Angesicht,
Sein Aug' voll Herz auf Grüßende zugewandt.
Ihr hör't ihn Weisheit, Güte sprechen,
Staunet und liebet. – Und er ist unser!


¿Por qué?


Já a saudosa Aurora destoucava
Os seus cabelos de ouro delicados,
E as boninas nos campos esmaltados
De cristalino orvalho borrifav
CAMÕES - Soneto


piagna Ferrara e tutte le contrade
ch'Appennin parte e 'l mar circonda e 'l lauro,
l'honor perduto, 'l suo pianeta, 'l Tauro
e Amor al tempio suo chiuda le strade.


忆昔扬州看月华
满城弦管满人家
可怜今夜中秋月
独照寒蛩泣细沙


Will er nach meinem Zustand fragen,
Wie es mit mir beschaffen sei?
Ich muß gar heimlich etwas tragen,
Das ich scheu zu entdecken frei;
Doch ich mich nicht enthalten kann,
Etwas davon zu zeigen an.


Ich litte Durst, daß mir die Zung
Am Gaumen kleben bliebe.
Der Mund war trocken und die Lung,
Ich sucht an euch die Liebe.
Ihr habt mir einen Trunk versagt,
Ihr habt mich nicht gelabet,
Ihr habt mich von euch weggejagt
Und gar mit nichts begabet.


Trhejte olivy, trhejte,
jak srdce jejich plod,
je z plných větví sbírejte,
všem jednou přijdou vhod.


Lehetsz a legbölcsebb, mestere a szónak;
Kedvencze az égnek, társa Apollónak:
Lesz mindig szamár, ki utadba vetődik
S pajtásának hisz, ha hozzád dörgölődzik.


I zatřás’ sebou chuchlenec
a zděšením se zved’,
chrám chvěl se jeho zakletím,
leč klnul naposled.


Ярко светит зорька
В небе голубом,
Тихо всходит солнце
Над большим селоИ сверкает поле
Утренней росой,
Точно изумрудом
Или бирюзоСквозь тростник высокий
Озеро глядиЯркими огнями
Блещет и гориИ кругом все тихо,
Спит все крепким сном;
Мельница на горке
Не дрогнет крылоНад крутым оврагом
Лес не прошумит,
Рогкь не колыхнется,
Вольный ветер спиНо вот, чу! в селеньи
Прокричал петух;
На свирели звонкой
Заиграл пастуИ село большое
Пробудилось вдруг;
Хлопают ворота,
Шум, движенье, стуВот гремит телега,
Мельница стучит,
Над селом птиц стая
С криками летиМужичок с дровами
Едет на базар;
С вечною тревогой
Шумный день наста


Unsres Lebens beste Kost
Ist von erstem zartes Gras.
Unser Leben selbst ist das
Samm der Ehr und aller Lust.
Brächte jenes nichts von Früchten,
Bliebs im Felde leichtlich liegen.
Menschen würden wenig tügen,
Wann sie nicht in Himmel tüchten.


红树青林带暮烟
并桥常有卖鱼船
樊川诗句营丘画
尽在先生拄杖边


功在将来未易名
九重今已彻贤声
龙蛇劣笔何堪似
碑字因君满帝城


»Der ist es, der kommt,
Gottes Lamm,
Das Weltensünden auf sich nahm!
Mit Feuer tauft die Welt der Bösen.
Bin unwerth, Kleid ihm zu lösen!
Was hat ein Mensch, es sei ihm dann
Gegeben? Er ist Bräutigam,
Ich Führer nur der Braut! von Erde,
Ein Irdischer. Er ist und werde
Der Himmlische.«


Der erhebt sich vor dem Gast,
Und mit halberloschnem Klange
Spricht er: »Kommt ihr endlich, Sire?
Euch erwartet hab' ich lange.


Und so, gekrönter König, zeuch mit uns
Zu meines Vaters Hause, wo Gesang
Und Saitenspiel und Tanz gerüstet sind,
Die Feier deiner Krönung zu begehn!


Así a veces el ánimo, cualquiera
pasión que siente, so contrario manto
cubre con vista alegre o lastimera;


Kennst du das Land, wo die Citronen bluhen,
Im dunkeln Laub die Gold-Orangen gluhen?
Kennst du es wohl? — Dahin, dahin!
Mocht' ic zieh
GOETHE


Es kommt und schwindet
Steten Wechsels,
Jede Sekunde
Ein anderes Leben.


Evoeh, Bacche, Jacche!
Lyäens Nektar winket;
Hebt volle Tummler in die Höh,
Jauchzt Libern Dank, und trinket.


Jsem starý kozák a jsem zvyklý mrazu
i hladu, slotě, šavlím, kulkám, krvi.
Já ze řemesla biji, bez rozkazu,
mých tisíc mrtvol chudá pole mrví.


稻满平畴水满渠
舍南舍北竹疏疏
吴侬莫说吴中乐
到处青山好卜居


雪溪清兴未渠阑
晚上西楼带月看
公子自贪低唱酒
肯来同对玉峰寒


Sans diplômes heureusement
Et sans certificats d'études :
On en fait de leur corps charmant.
Sans diplômes heureusement !
Et donnant intelligemment
Tout le rythme des attitudes.
Sans diplômes heureusement
Et sans certificats d'études.


Der Rosenstrauch mit Grüßen
Beut seine Kinder dar,
Im Thale dort der süßen
Violen blaue Schaar.


A volám za ní naposled: Svůj oštěp vem’, je jitro svěží,
hle, slunce hoří na cestách, ve vodách, na obzorech leží
a v přílbách těch, kdož napřed jdou, blyskotným ohněm stříbra sněží.


Wohl rührt, befreit vom Harme,
Dein Herz darunter sich.
Sieh! deiner Kinder Arme
Umschlingen, Mutter, dich!


Dies sang ich dir, als mit der ersten Rose
Auch mir ein Lenz der neuen Freud' erschien;
Doch tückisch mischt das Schicksal seine Loose,
Ein weißes zeigt's, wenn wir ein schwarzes ziehn.
So ruht auch jetzt schon unter kühlem Moose,
Die freundlich mir die kurze Lust verliehn.
Und mir ist nichts aus jener Zeit geblieben,
Als nur dies Lied, mein Leiden und mein Lieben.


Bez lásky, přátel, v žalů temném plášti
chci sobě žíti světu umíraje,
v svých myšlenkách prost lásky jsa i zášti.


por esta boca que igualar en vano
a cosa terrenal presumiría,
y por este color que me desvía,
mirando su beldad, del ser humano,


Wer möcht am trägen Stoffe kleben,
dem Fittich ward zu Weltenflug!
Ich lobe mir den süßen Trug,
das heitre Spiel mit Welt und Leben.
In tausend Buntgewande steck ich,
was geistig, leiblich mich umschwebt;
in jedem Ding mich selbst entdeck ich:
nur der lebt Sich, der also lebt.


Ční posupně a smutně v šer deštivého jitra;
ba nesou štíty jejich mdlou stopu jejich nitra,


Den ich zum Hausgott kaum genommen,
Laß ich in's Haus schon nicht mehr kommen.
Sprich, Malchen, thu' ich ihm nicht recht?
Er denkt von meiner Puppe schlecht.


Ta noc tak temná, nevlídná a dlouhá,
ba zdá se mi, že příroda se rouhá,
že s večerem shas' den už světu slední
a že už se nikdy více nerozední.


Jak řek jsem jinde: strůjci sudby svojí
jsme v jistém smyslu. Dáme předpoklady,
a Osud, věčný dohlížitel, srovná
a přiřadí k nim následky. Jen takto
své sudby strůjci národy jsou, říše
i společnost i člověk.


Mentre, vago d'oprar la nobil mano
Dentro Africa, e far via che altri seguisse,
Salta primier, l'ardito pie' trafisse
Sasso spinto dal fiato di Vulcano.


A hajsütővas égett szaga fojtón
szállott köröttünk, és ruhája folyton
száradt a székén meg az asztalán.
Az élete: két arckép volt talán.
Hogy mutogatta. Egyiken merengő,
kislánykezében egy olcsó napernyő,
a másikon, mint síró, árva démon -
ki nem kap semmi gyöngyön, diadémon -
egy elhagyott padon ül, és mögötte
egy élet rémlik a távoli ködbe.


Ó pomni, nejdražší, tohoto osudu!
K něze a vůli mé připoj svou něhu.
Aby Tvé vzpomínky usmívaly se Ti
do příštích zápasů, do příštích sněhů.


Však našed v posled Boha, jak Žižka hledal jej,
on klesne klidně a skončí tak veliký svůj děj.


Tu vílu, perlu, poesii!


Ed io non dico all'offuscar dell'alba
atra, ma a mezza notte occhi non chino,
“per aver posa almeno insin all'alba.”


Siempre estará la noche, mujer, para mirarte cara a cara,
sola en tu espejo, libre de marido, desnuda
con la exacta y terrible realidad del gran vértigo
que te destruye. Siempre vas a tener tu noche y tu cuchillo,
y el frívolo teléfono para escuchar mi adiós de un solo tajo.
Te juré no escribirte. Por eso estoy llamándote en el aire
para decirte nada, como dice el vacío: nada, nada,
sino lo mismo y siempre lo mismo de lo mismo
que nunca me oyes, eso que no me entiendes nunca,
aunque las venas te arden de eso que estoy diciendo.
Ponte el vestido rojo que le viene a tu boca y a tu sangre,
y quémame en el último cigarrillo del miedo
al gran amor, y vete descalza por el aire que viniste
con la herida visible de tu belleza. Lástima
de la que llora y llora en la tormenta.
No te me mueras. Voy a pintarte tu rostro en un relámpago
tal como eres: dos ojos para ver lo visible y lo invisible,
una nariz arcángel y una boca animal, y una sonrisa
que me perdona, y algo sagrado y sin edad que vuela en tu frente,
mujer, y me estremece, porque tu rostro es rostro del Espíritu.
Vienes y vas, y adoras al mar que te arrebata con su espuma,
y te quedas inmóvil, oyendo que te llamo en el abismo
de la noche, y me besas lo mismo que una ola.
Enigma fuiste. Enigma serás. No volarás
conmigo. Aquí mujer, te dejo tu figura.


Vlast vstala! Žijem! Ve zvonů hlaholu
věk první z doby našeho vzkříšení
se loučí s námi plný skutků,
zápasů plný též obrovitých.


Láskou strom se k stromu kloní,
Šepotá list listu o ní,
Slavík pějíc láskou mře –
Vše se kochá v lásky hře!


Hemos también sido uno solo:
patria,
recuerdos,
ansias
y el viento.
Hemos sido un pozo
profundo y enbriagado
de sentimientos.
Hemos sido el llano
y el firmamento;
la luz, la ceniza,
y el fuego,
y el agua
de la clepsidra
que acana
al recuerdo.
Anoche estaba pensando en ti.
Había de ti miles de cuadros
en cadarincón de mi alcoba,
en cada pared, un retrato
de nuestros recuerdos en el jardín,
en el huerto de las rosas,
yo estaba vestido de jazmín,
tú estabas vestida incolora.
En ti estaba pensando anoche.
En el futuro, en lo olvidado,
en el amorindiferente, pasajero,
en ti Jarifa he estado pensando,
en la eterna dama de la noche,
en el trago que no quiero,
en el vivir porque amo,
en eternizarme, que no puedo.


In Flaccum


当年越相有青毡
百越于今奠枕眠
兰玉阶庭传相业
声猷剩在日华边


يا دارُ أَينَ تَرَحَّلَ السُكّانُ
وَغَدَت بِهِم مِن بَعدِنا الأَظعانُ
بِالأَمسِ كانَ بِكِ الظِباءُ أَوانِس
وَاليَومَ في عَرَصاتِكِ الغِربانُ
يا دارَ عَبلَةَ أَينَ خَيَّمَ قَومُه
لَمّا سَرَت بِهِمُ المَطيُّ وَبانوا
ناحَت خَميلاتُ الأَراكِ وَقَد بَكى
مِن وَحشَةٍ نَزَلَت عَلَيهِ البانُ
يا دارُ أَرواحُ المَنازِلِ أَهلُه
فَإِذا نَأَوا تَبكيهِمُ الأَبدانُ
يا صاحِبي سَل رَبعَ عَبلَةَ وَاِجتَهِد
إِن كانَ لِلرَبعِ المُحيلِ لِسانُ
يا عَبلَ ما دامَ الوِصالُ لَيالِي
حَتّى دَهانا بَعدَهُ الهِجرانُ
لَيتَ المَنازِلَ أَخبَرَت مُستَخبِر
أَينَ اِستَقَرَّ بِأَهلِها الأَوطانُ
يا طائِراً قَد باتَ يَندُبُ إِلفَهُ
وَيَنوحُ وَهوَ مُوَلَّهٌ حَيرانُ
لَو كُنتَ مِثلي ما لَبِستَ مُلَوَّن
حُسناً وَلا مالَت بِكَ الأَغصانُ
أَينَ الخَلِيُّ القَلبِ مِمَّن قَلبُهُ
مِن حَرِّ نيرانِ الجَوى مَلآنُ
عِرني جَناحَكَ وَاِستَعِر دَمعي الَّذي
أَفنى وَلا يَفنى لَهُ جَرَيانُ
حَتّى أَطيرَ مُسائِلاً عَن عَبلَةٍ
إِن كانَ يُمكِنُ مِثلِيَ الطَيَرانُ


Ein Knie geht einsam durch die Welt.
Es ist ein Knie, sonst nichts!
Es ist kein Baum! Es ist kein Zelt!
Es ist ein Knie, sonst nichts.


Da schlingt ein schmaler Pfad sich hin
Durch Haselbüsch' und Schlehen;
Rechts Rebenberge, frisch und grün,
Links goldne Saaten stehen;
Auch trifft man manchen Nußbaum an,
An dessen Fuß man ruhen kann.


Um die Ecke schielt ein rotes Licht,
Welches einen guten Grog verspricht.


Шумит по рощам ветр осенний,
Древа стоят без украшений,
Дриады скрылись по дуплам;
И разувенчанная Флора,
Воздушного не слыша хора,
В печали бродит по садаПевец любви, певец игривый
И граций баловень счастливый,
Стыдись! Тебе ли жить в полях?
Ты ль будешь в праздности постылой
В деревне тратить век унылый,
Как в келье дремлющий монах?
Нет! Быть отшельником от света —
Ни славы в том, ни пользы нет;
Будь терпелив, приспеют лета —
И сам тебя оставит свеТеперь, пока еще умильно
Глядят красавицы на нас
И сердце, чувствами обильно,
Знакомо с счастием подчас,
Пока еще у нас играет
Живой румянец на щеках
И радость с нами заседает
На шумных Вакховых пирах —
Не будем, вопреки природы
И гласу сердца вопреки,
Свои предупреждая годы,
Мы добиваться в старики!
Доколе роз в садах не тронет
Мертвящей осени рука,
Любимца Флоры, мотылька,
Ничто от розы не отгониПример и мы с него возьмем!
Как мотылек весною к розе,
И мы к веселью так прильнем,
Смеяся времени угрозе!
Ах! юностью подорожим!
В свое пусть старость придет время,
Пусть лет на нас наложит бремя —
Навстречу к ней не поспешиЛюбви, небесным вдохновеньям,
Забавам, дружбе, наслажденьям
Дней наших поручая бег,
Судьбе предавшися послушно,
Ее ударов равнодушно
Дождемся мы средь игр и неКогда же смерть нам в дверь заглянет
Звать в заточение свое,
Пусть лучше на пиру застанет,
Чем мертвыми и до не


Schaw, des Vngewitters Graus
Lescht auch Sestos Fackel aus,
Wie mag dir zu muhte seyn
Mitten in der Todes-Pein?


	Valloroso signore antico e saggio,
vestito dalle muse di Parnaso,
in Europia un solo sete rimaso
giusto e benigno e di gentil coraggio.


Lybiam und Carthaginem.«
Cyneas sprach fröleiche:
»wan du dise zwei reich erlegst,
dan magstu leicht gewinnen
Das küngreich Macedoniam
und Gräciam, das reiche,
wan du den auch hast obgesiegt,
was wiltu dan beginnen?«
Pyrrus der lachet diser frag,
sprach: »darnach wil ich zechen
und haben ganz gerute tag
mit singen unde sprechen.«
Cyneas zu dem künig sprach:
»wer tut dir ietzunt weren,
das du dein leben magst in ru verzeren?
wilt erst suchen mit gfärlikeit
und großem blutvergießen?
weißt doch nit, wies geraten wirt;
magst deins zu iem verließen.«


Da ist nichts unten, ist nichts oben,
Die Pfaffen haben es längst verschoben,
Mit Augenverdrehn, mit Phrasenschwalle –
Krummacher sind und bleiben sie alle!


Heil dir, großer Prophet!


Von Deutschlands Verkehrtheit und Schrägheit
Ist der Grund das Gesetz der Trägheit.
Jahrhunderte unbeweglich,
Geschah kaum der erste Stoß,
So schwingen sie stündlich und täglich
Und werden das Wechseln nicht los.


Herr, schau die Seel' gefangen sitzen,
Der Teufel und das Fleisch versperren Tür und Ritzen;
Da du mich so geliebet, ach,
Erlöse mich, weil's keiner sonst vermag!


Ihr Leben war wie tausend Jahre groß,
seit es sich nichtmehr schied in Nacht und Helle;
sie waren, wie gewälzt von einer Welle,
zurückgekehrt in ihrer Mutter Schooß.
Sie saßen rundgekrümmt wie Embryos
mit großen Köpfen und mit kleinen Händen
und aßen nicht, als ob sie Nahrung fänden
aus jener Erde, die sie schwarz umschloß.


Wir sahn dich, würdigs Paar!
Die Hütte war zerbrechlich,
Das äußre Leben schwächlich;
Das Innre licht und klar.
Der ewge Lebens-Zunder
Legt seine grossen Wunder
Drey Jahr an Linnern dar;
An Cammerern neun Jahr.


O wie so oft
Hab' ich ein Zeichen erhofft,
Zogen
Sterne den schimmernden Bogen
Durch die himmlische Leere
Durch die himmlische Tiefe,
Daß ich der irdischen Schwere
Endlich auf immer entschliefe,
Aber der Morgen
Löschte die Sterne aus,
Weckte die Sorgen,
Weckte des Herzens Haus,
Und des Alltäglichen Macht
Zwang die Ahndung der Nacht.


Sedm panen na starosti
bez vší pomoci –
to je práce víc než dosti
z rána do noci.


Denn hört es ein Dritter, zwei Zehner im Sack,
Die Stadt gleich wird es durchlaufen,
Der Schneider, der Schuster, zwei Zehner im Sack,
Die Wirtin, die Waschfrau, o Weiberschnack,
Sie kommen und zetern in Haufen:
Zwei goldene Zehner macht zwanzig Mark,
Ja, zwanzig Mark,
Und die, die will er versaufen!


Az hat főhadnagyok mellett vitézök,
Kik mindvégig ott forgottak szegényök,
Főlegínyök, kikben én megnevezök,
Hogy mind éltig éljön az ő jó nevök.


Teď kdybychom stát mohli vedle sebe,
jak tenkrát, sestro, u vrat hřbitovních,
v tvé duši ještě zřel bych samé nebe,
ty na mé hlavě pouze šedin sníh;
mne mnohá lítost i stud mnohý střebe,
tak žitím neprošel jsem čist a tich,
tak život nedával jsem v cizí službu,
ni sen, ni modlitbu, ni vzdech, ni tužbu.


Rozpráví se, že se v noci zpěv
Děvin s skály slýchá za měsíce,
Že jest bledá, že jí schází krev,
Trudnost že tu jeví její líce,
Pak že koná se skaliny skok:
Žblunk! v tom že ji zhltí chladný mok.


Erspart doch mir und euch die Qual
Und drängt mich nicht mit eurer Lehre!
Denken und Glauben liegt einmal
Nicht in des guten Willens Sphäre.


Tak šťastně žili jsme jak v keři ptáci,
když kolem hnízda těsná se jim květ,
nechť sivá hlava klonila se prací,
duch jásal přec: „Jak krásný je ten svět!“
Vždyť ze všad tak Tvé zářily mi oči,
že, kam jsem kročil, každý kvetl stvol,
a teď, ať kamo chce se hlava točí;
mé dítě, bez Tebe vše smutno kol!


Herr, lehr mich trauen bloß auf dich,
Mit dir im Glauben alles wagen,
Im Kreuz nicht weichen noch verzagen
Und deiner warten leidentlich!


Wo ist noch Honig, liebenswerter Falter,
Für Sie zu naschen, heitres Götterkind?
Und wie – verständnisvoller Gunsterhalter,
Wie geht im Kaiserschlosse jetzt der Wind?


Unterdessen sol auff Erden
Alle Jahr' üm diese Zeit
Dein Tod noch beweinet werden,
Biß du auß der Eitelkeit
Uns holst zu den Himmelshöhen,
Da wir werden wieder sehen
Dich, O Jesu, gleich wie hier.
Ach so komm, hol uns zu dir.


Laue Lüfte
Spielen lind,
Blumendüfte
Trägt der Wind,
Röthlich sich die Bäume kräuseln,
Lieblich Wähnen
Zärtlich Sehnen
In den Wipfeln, abwärts durch die Blätter säuseln.


Nun legst du, alte wettermüde Föhre,
Den allerletzten Jahresring dir an,
Da ich im Walde schon rumoren höre
Mit seiner Axt den grauen Zimmermann.
Er wird sowenig deinen Kopf begnaden,
Als jemand über mein Verschwinden klagt;
Dem armen Schelm und einem alten Schaden
Nur wird des Alters Ehrenzoll versagt!


أخيب خلق الله مستنكح
في فقره من رجل مكثر
وخاملٌ ذو نسب خامل
عاب شريفا حسن المنظر
بينهما أخيب من فعله
مديرة زفّت إلى مدبر


Jím Martin jmenoval tě rád,
já odsloužím se stejně,
bylť vždy můj věrný kamarád
v Kostnických kněží hejně!


Nicht achtet die Alte des Hünen, der dort
Versenkt ist in grübelndes Sinnen,
Dess' eherner Fuß nur beweget das Rad,
Um schmählich erniedert zu spinnen.


Hoch při své kytaře jinak to cítí,
než my zde zabráni v duchů řeč jemnou.
Srdce číš dala bys? – Doved bych píti,
kdybys šla se mnou!


Itzt so kränckt mich nicht mehr vihl/
Zoilus / dein Stichel-Kihl!
Febus peittscht auff seine Gäule/
Midas sälber fliht entsezzt/
wenn dein grohbes Dorff-Geheule
sein behahrtes Ohr verlezzt.
Weiser bün ich alß Aesop /
der schon lengst zu Staub zerstob/
herrlicher alß Democrit /
der itzt nichts mehr hört und siht/
göldner saß auff seinem Thron
kaum der König Salomon!
Blüht es/ ist das kleinste Gras
klüger wie Pythagoras!
Noch so bün ich frohen Sinns/
Weiber/ Wein und Würffelgins!
Noch so melck ich stripp strapp strull
meine Muse wie Tibull!
Mars verlih mir seine Flinte/
Clio ihre aedle Dinte/
Pallas sälber plinckt mir zu:
Dafnis/ andrer Febus du!
Sans flatterie / im spanischen Habit
sing ich verlihbter alß Ovid:
Ich bün ein Jungffern-Jäger/
ich bün ein Venus -Sohn/
Volcan / der Hörner-Träger/
kännt mich seit langem schon!
Drümb/ bin ich einst gestorben/
so greifft in die Theorben
und würgt auff meinem Grab
drey-hundret Ocksen ab!
Ein Bau auß ädelsten Porfiren
soll mich dan Zirckel-rund bezihren/
drauff schreibt mit Gold-Schrifft und Bedacht:
Cupido hat ihn ümb gebracht!


Liebster/ Er solte wohl meiner genießen/
Aber es möchte der Mutter verdrießen.


Ist das noch die große Stadt,
dies Geraune rings im Grauen?
diese Männer, diese Frauen,
kaum erschienen, schon verschwunden;
und die Sonne steht so matt
wie ein kleiner, rotgewordner Mond da.


Por me dares sempre teu riso
Por me dares sempre teus olhos
Por me dares sempre tua boca,
E tomares a minha, sempr
Por me embebedares com palavras
E por deixar-me te dopar com as minhas
Por beberes minhas frases,
Minha falas, meus son
Por me sentir em teus braços
Por me sentires em teus braços
Por meus braços te sentirem


一番摇落一番嗟
咫尺天涯梦里家
莫道秋来不憔悴
满庭都是断肠花


Mich kümmert's anfangs nicht, wohin
Die Luft uns führt. Im Korbe bin
Ich nur geladener Passagier.
Doch Dr. Weltz, der Führer, neben mir
Und Unparteiischer E. Scheuermann,
Zwei altbewährte Meisterflieger, sehn
Sich kundig um und zeigen lächelnd dann
Mir in der Tiefe winzige Chausseen,
Auf denen unserer Verfolger Wagen
Bald lauernd halten, bald wild weiterjagen.


Mas ¿quién podrá, Señor, desagradarse
del mal que tanto bien causa y ordena,
ni llorar mientra en él piensa y se acuerda?


Ta pravidelnost urážlivá
mě začla v posled dráždit přec –
či měl jsem, jak to často bývá,
tu školu odbýt jako švec
a potom v květu honorace
se točit, dobrý společník,
a damám ruce líbat sladce
a chválit klobouk, slunečník
a večer s pány sedět, pít
a v karty hrát a sviňačit?


夫戍关西妾在东
东西何处望相从
只应两处秋宵梦
万一关头得暂逢


Horší ještě bylo:
vždy na letnice,
jak očistil holič
královské líce,
čekala jej podivná odplata,
nic na stříbře, ale skrze kata,
to šibenice!


Dort hat die Welt ihr Wesen,
Hier weht so milde Luft,
Es müssen wol genesen
Die Krieger an der Gruft.


Plaše jak vy mi na podzim
s větrem se odebraly,
kam? nevím; však srdce mé tu
o mrazu zanechaly!


Weil Fürsten Menschen sind, die doch der Menschheit Bestes,
Die Freundschafft, kennen nicht, weil Herrschafft nicht viel Festes
Von Bund und Treuen hegt, so ists natürlich Ding,
Daß auch ein Fürsten-Sinn nach diesem Guten hing.
Am wehlen fehlt es nur; sie pflegen die zu kiesen,
Die mit gemahlter Zung und krummem Knie sich wiesen;
Bey welchen freyes Wahr, der Freundschafft Seele, wohnt,
Der bleibt von ihrer Gunst gar sicher und verschont.


Cova profunda, triste, horrenda, escura,
Funesta alcova de morada fria,
Confusa solidão, só companhia,
Cujo nome melhor é sepultara:


Weh, vergiftet meine Säfte,
Daß daran der Frühling machtlos;
Und betäubt die tiefsten Kräfte,
Selbst des Auferstehens achtlos!
Mit den Harzen und Balsamen
Eingeträuft in meine Adern,
Starb des Lebens letzter Samen,
Ward ich stumpf wie diese Quadern!


Che fai, mio core, d'altrui sempre pensoso,
Sì che ti stesso oblii e sempre amando
Te strugi, l'alma accendi e mi parlando
Di tanto amore fai di me piatoso?


Sie schmecken wie Galle so bitter.
So spei sie aus dem Spiel!
Sie sitzen im Fleisch wie Splitter.
Ein Wort ist schon zuviel.


„Zde jsem,“ řek na to Goliáš,
„a smluvíme-li se, jsem váš,
když deset tisíc dáte,
mne na ty Židy máte.“


Der lacht und spricht: »Setz' dich zu Roß
Und spring' ins Meer und such' dein Glück,
Und willst du noch nach Linlithgow,
So reit' den halben Weg zurück.«


Ta lèvre est de corail, et ton rire léger
Sonne mieux que l'eau vive et d'une voix plus douce,
Mieux que le vent joyeux qui berce l'oranger,
Mieux que l'oiseau qui chante au bord du nid de mousse.


老干悬霜紫翠分
一山风雨半空闻
携琴欲扫苔根石
为写秋声寄白云


Das ist das allergrößte,
Was ich euch kann verleihn:
Mein Glaube machet selig,
Mein Glaube nur allein.


To slovo padlo, těžké břemeno,
na jejich duši; Brandan nad nimi
kříž udělal, a byli pevni zas.
Z vln šlehaly teď sírné plameny,
a blesky jako zmije míhaly
se čerností, a šerem příšerným
tvář démonů se ob čas zjevila.


Cierto poeta, en forma peregrina
cuanto devota, se metió a romero,
con quien pudiera bien todo barbero
lavar la más llagada disciplina.


端本堂开正万方
儒臣日日近储皇
讲明治道称尧舜
历览人文备宪章


Za paragrafem paragraf
probíral věnec bystrých hlav,


V tom růže dosud nevinná a bílá
se zachvěla a muže pohledem
se zarůměnil jejích lístků lem,
jak ze sna dětství by se probudila.


أعِنِّي على كَمَدي بالحَمْدِ
فَحَرُّ الهَواءِ كحَرِّ الكَمَدْ
وقدْ وقَدَ الحَرُّ فابعَثْ إليَّ
شَفاهً لتبريحِ وَقْدِ وَفَدْ


整顿蓑衣禦苦寒
自家水牯自家看
白漫漫处无香草
笛弄梅花过别山


Jak starý dynasta, jenž zbaven náhle trůnu
a vržen v mrak,
jenž nepřipraven pouze o korunu,
– též o svůj zrak! –


Flor-abelha
Flor-alegria
Flor-alimento
Flor-amor
Flor-beleza
Flor-borboleta
Flor-colibri
Flor-orvalho
Flor-perfume
Flor-silêncio
Flor-sonho
Flor-vida,
Vida de flo


Entre pajas se enciende la divina
Luz de Amor, cuyo rayo al Cielo alcanza,
paja conserva el fruto mi esperanza,
en paja el trigo su alto peso inclina.


Was Rath ist hier zu thun? Ein Epicurer sagt:
Was scheuen wir die Glutt der ungewissen Flammen
Eh daß sie über Haubt und Hertze schlägt zusammen/
Wofern der Mensch dadurch zur Straffe wird betagt/
Soll er der kurtzen Frist in Ruh und Lust genüssen/
Wo nicht/ was will er sich in eitler Sorge wissen?


Alors, le ciel pâlit, la chouette siffle et crie,
Les morts dans leurs tombeaux se retournent d’horreur,
La lune disparaît, la rivière charrie,


Seht alsdann mit breitem Nacken
Noch den Pommern und Polacken –
Auch ein derb und stattlich Paar! –
Also ziehn die acht trotz einem;
Frisch und mutig – doch an keinem
Ist auch nur ein falsches Haar!


Manzanas levemente heridas
por finos espadines de plata,
nubes rasgadas por una mano de coral
que lleva en el dorso una almendra de fuego,
Peces de arsénico como tiburones,
tiburones como gotas de llanto para cegar una multitud,
rosas que hieren
Y agujas instaladas en los caños de la sangre,
mundos enemigos y amores cubiertos de gusanos
caerán sobre ti. Caerán sobre la gran cúpula
que untan de aceite las lenguas militares
donde un hombre se orina en una deslumbrante paloma
y escupe carbón machacado
rodeado de miles de campanillas.
Porque ya no hay quien reparte el pan ni el vino,
ni quien cultive hierbas en la boca del muerto,
ni quien abra los linos del reposo,
ni quien llore por las heridas de los elegantes.
No hay más que un millón de herreros
forjando cadenas para los niños que han de venir.
No hay más que un millón de carpinteros
que hacen ataúdes sin cruz.
No hay más que un gentío de lamentos
que se abren las ropas en espera de la bala.
El hombre que desprecia la paloma debía hablar,
debía gritar desnudo entre las columnas,
y ponerse una inyección para adquirir la lepra
y llorar un llanto tan terrible
que disolviera sus anillos y sus teléfonos de diamante.
Pero el hombre vestido de blanco
ignora el misterio de la espiga,
ignora el gemido de la parturienta,
ignora que Cristo puede dar agua todavía,
ignora que la moneda quema el beso de prodigio
y da la sangre del cordero al pico idiota del faisán.
Los maestros enseñan a los niños
una luz maravillosa que viene del monte;
pero lo que llega es una reunión de cloacas
donde gritan las oscuras ninfas del cólera.
Los maestros señalan con devoción las enormes cúpulas sahumadas;
pero debajo de las estatuas no hay amor,
no hay amor bajo los ojos de cristal definitivo.
El amor está en las carnes desgarradas por la sed,
en la choza diminuta que lucha con la inundación;
el amor está en los fosos donde luchan las sierpes del hambre,
en el triste mar que mece los cadáveres de las gaviotas
y en el oscurísimo beso punzante debajo de las almohadas.
Pero el viejo de las manos traslucidas
dirá: amor, amor, amor,
aclamado por millones de moribundos;
dirá: amor, amor, amor,
entre el tisú estremecido de ternura;
dirá: paz, paz, paz,
entre el tirite de cuchillos y melones de dinamita;
dirá: amor, amor, amor,
hasta que se le pongan de plata los labios.
Mientras tanto, mientras tanto, ¡ay!, mientras tanto,
los negros que sacan las escupideras,
los muchachos que tiemblan bajo el terror pálido de los
directores,
las mujeres ahogadas en aceites minerales,
la muchedumbre de martillo, de violín o de nube,
ha de gritar aunque le estrellen los sesos en el muro,
ha de gritar frente a las cúpulas,
ha de gritar loca de fuego,
ha de gritar loca de nieve,
ha de gritar con la cabeza llena de excremento,
ha de gritar como todas las noches juntas,
ha de gritar con voz tan desgarrada
hasta que las ciudades tiemblen como niñas
y rompan las prisiones del aceite y la música,
porque queremos el pan nuestro de cada día,
flor de aliso y perenne ternura desgranada,
porque queremos que se cumpla la voluntad de la Tierra
que da sus frutos para todos.


todavía la enclítica no destruye
los peones reverentes ante él
millares de montañas
revientan exquisitas
delante del sol rojo
(no sol amarillo)
pensar innato en moldeadas rejas
torta trashumeante de vela sin fogón
quisiera ser masa lingüística
para cortarle la barba
ondas en preciosa lumbre
alzar bandera gratuita
kilómetros de nueces
y golpes en relevante torniquete


i̇nsana aynadır kur’avarlık deryasında


Anbeten soll sie Niemand; sehn und lieben,
Verstehn und, strebend auf zum höchsten Ziel,
Rein anerkennen, was, in ihn geschrieben,
Nur wirkend wird zum seligsten Gefühl:
Dies Himmlische, den Sterblichen geblieben
Auch in der Zeiten dumpfestem Gewühl,
Das soll die Menschheit in Kunstbildern – träumen
Und kunstreich-thätig nie, o nie! versäumen!


Ducha svého zlato klade
v oběť vlasti. – Ó, kdo poví,
mnoho-li to srdce mladé
ještě chová pokladů?
Pro svůj národ žíti musí,
půjde, jako prorok nový
mezi lidem! – Neudusí
jiskru ducha okovy!


Chcete snad, by tato luza vzteklá
oltáře a svaté kříže stekla?
Aby knihami, jež plny bludu,
zazdila vám nebes zlatou bránu?
Sluhy církve v smolném zžehla sudu,
morovou by neřestí svých ránu
poštvala vám v tichý nyní dům?
Strhněte jich klamů sypký chlum,
shlukněte se, tak mnou bůh vám hlásá,
pod Valdštýna slavnou korouhev:
za spasení jich svou ceďte krev,
pak i vám i církvi kyne spása!
Shlukněte se, kdo jste věrni bohu,
kdož můž za to, v poušť-li kraj se mění,
kam pluk mstitelů dá svoji nohu?
Také jed je lékem k uzdravení! –
Shlukněte se na ty vlky hladné,
strhněte své lásky hradné mříže,
padněte v ně, jak lev na brav padne,
vybízím vás touto známkou kříže...“


微吟朗咏足风骚
切莫危言试怒涛
云本无心泉自洁
不因作意立名高


Zu Gent auf dem Markte wehten erbeutete Fahnen zur Schau,
Und Siegesbogen erhöhten sich rings in stolzem Bau,
Vor dem Palast der Fürstin da hielt der Siegeszug,
Inmitten ein schmucker Krieger, der lächelnd ein Knäblein trug.


Fiad helyett vagy futós, dőre,
Halálig kell élned Tavaszban:
Tavasz van, úrfi, föl, előre.


Honoratus steiget hoch ohne Grund, nur wie ein Rauch,
Der, ie höher er gleich steigt, mehr und mehr verschwindet auch.


Une tyrannique industrie
Épuise aujourd'hui son savoir ;
Son implacable barbarie
Se mesure sur son pouvoir.
Le délateur, monstre exécrable,
Est orné d'un titre honorable,
A la honte de notre nom ;
L'esclave fait trembler son maître ;
Enfin nous allons voir renaître
Les temps de Claude et de Néron.


O wann kommst du, Tag der Freude
Den mein ahnend Herz mir zeigt,
Da des jungen Reichs Gebäude
Himmelan vollendet steigt,
Da ein Geist der Eintracht drinnen
Wie am Pfingstfest niederzückt
Und des Kaisers Hand die Zinnen
Mit dem Kranz der Freiheit schmückt!


Ach, es ist so dunkel in des Todes Kammer,
Tönt so traurig, wenn er sich bewegt
Und nun aufhebt seinen schweren Hammer
Und die Stunde schlägt.


Gewährt mir denn noch Eine Bitte,
Gilt, mich zu retten, kein Vertrag;
Daß ich nach Citherspieler-Sitte,
Wie ich gelebet, sterben mag.
Wann ich mein Lied gesungen,
Die Saiten ausgeklungen,
Dann fahre hin des Lebens Tag.


Viver corpos de outros
abrir-me
em espreguiçar de ostras
ser solta
decifrar diálogos
de golfinhos
prender calcinhas em
pontas de estrelas
me virar pelo avesso
ser o reverso do
poema
e assim
alcançar voc
meu desejo
meu todo prazer!


„„Nuž, a dejme tomu, žeby
Se tak stalo, co Vy, potom?
Moudrý vždy je připraven
Na nejhorší.““ „Ach, potom bych,“


Rosszalatot búgott e szókra egész balog oldal:
Ellenben javalá a sanior és mosolyogta;
Melynek szürkehajú seregéből Aggdy felállván,
„Meglehet” így kezdé: „van jó ezen egyesületben,
Ámde korán van még, éretlen rá a magyar nép.
Ifju korunkban, jól jut eszembe, mi lelkesedéssel
Terjesztők a magyar szabatú köntöst haza-szerte!
Szalmai volt a láng: frakkot visel a magyar ismét.
Most pedig a kelmét kívánnák megmagyarítani:
Meg nem foghatom azt, mért nem derekabb magyar öltönyt
Anglia-posztóbúl, mint quakert szabni magyarból?
Hordjunk zrínyit előbb, azután írhatjuk alá ezt.”


Szánjátok-e már elcsenevült fiak
Lassú veszéllyét, mert oda hajdani
Egymás eránt való szerelmünk,
Melyet örökbe ti hagytatok ránk.


Ich mag mich kehren, wie ich will,
Mein Herz wird ohne dich nicht still;
Ach, schau mich mit Erbarmen an,
Da ich mir selbst nicht helfen kann!


L'amour, l'amitié, le vin,
Vont égayer ce festin ;
Nargue de toute étiquette !


Me dejó herido el corazón doliente
entre llamas secretas, do se abrasa,
y me fui en paz. ¿Qué paz? A sangre y fuego.


Hoch obenauf dem Lurlei da sitzt die schönste Maid
Und zählt an Bernsteinperlen schon seit gar langer Zeit.


Sépulcre du Maudit, la vengeance est prochaine.
La mer se gonfle et gronde, et la bave des eaux
Bien au-dessus des monts va noyer les oiseaux.
L'extermination suprême se déchaîne,
Et du ciel qui s'effondre a rompu les sept sceaux.


É preciso uma mente de inverno
Para olhar a geada e os ramos
Dos pinheiros cobertos pela nevada


Az átkok már elátkozódtak,
A vér elvérzett, széjjelmarva,
És elrothadt gonosz hatalma
A gyümölcsdögvesztő rothadásnak.


Nemohu za to, ač ku předu žene
mne touha a duše žíznivé shon,
že bez přestání k duši neuspokojené
mně minulosti zní zvon,
zní velký, hrdinný tón,
a slyším, v dálku světovou jak duní,
jak by se oceán byl prorval, tak se vlní
a slavně hřmí – – Teď potomek jen potichu
si drobnou mincí cinká ve smíchu.


Vše chápe, malé trudy jich,
tu mdlobu, již nový shon leká,
co doma stará žena čeká,
pláč dětí slyší... divně v smích
a potlesk tady vždy se mísí,
on clown co na provaze visí.


قُلْ لمن تَاه بالجَمالِ عَلينا
ما عَسى دولةُ الصِّبَا أن تَدومَا
عن قليلٍ نَرى قوامَكَ ذَا المَا
ئِسَ قد عادَ ذَا اعتدالٍ قَويمَا
ونَرى طرفَكَ السقيمَ وقد صَح
حَ كأَنْ لم يكن مَريضاً سَقيمَا
ونَرى جَمْرَ وجنْتَيكَ وقد عا
دَ رمادَا وبقلَهُنّ هَشيمَا
وتُنَادي عدلٌ من اللهِ أَن أَص
بَحَ ذاكَ النّهارُ لَيلاً بَهيمَا


Ó stojí dosud Hostýn a naše Hora Bílá –
a jedno srdce naše – v něm nadšení a síla,
na jeden plamen pojí se vše to, jeden kruh,
a nic jej nerozdvojí, ni Řím, ni ďas, ni bůh!


Wem kam nicht diese Gotteszeit
So oft und oft im Leben?
Wer muß nicht die Gerechtigkeit
Anflehn, ihm zu vergeben?
Und fühlt in seinem Innern noch
Viel stumme Schulden, denen doch
Er einst wird müssen beben!


A místo náhrobku tož jedli tajemnou
mi vsaďte v hrob, ať šumí nade mnou;
nechť ptá se kdo, zda žebrák tu či poutník kles’,
to jedno jest, nechť za mne mluví les.


Y apearse por el rabo.


Will deinen Schmerz in Arzenei für's wunde Herz verkehren:


V té živoucí kytce
štěboce si ptáče,
ale kdo je slyší,
neví proč, a pláče;
náhlá v srdci lítost
naříká a kvílí...
„Aj, co že to zpíváš,
ptáčku roztomilý?


Les masques bruissaient comme une onde en rumeur ;
On eût cru, dans un fond insondable et sublime,
Entendre chuchoter les vagues d’un abîme ;
Et l’un d’eux qui suivait les rois d’un œil ardent


O Ätti, sag mer nüt me! Zwor, wie goht's
de Lüte denn, wenn alles brennt und brennt?


V Paříži latinská čtvrt končina
je, studentů kde sídlí většina.
Je mezi nimi spousta cizozemců,
Japonců, Britů, Latinců i Němců,
a také příslušníci ruského
národa jsou tu četní. Na tento
připadá dozajista procento
největší živlu cizineckého.


A je zas léto a v těch větvích všech
je stejně plno zpěvné ptačí chásky
a bílé květy hravý větru dech
dál stejně tiše snáší na procházky.


Ó šeré ticho v klenbě alejí,
kde teď jen motýli se zachvějí!


Verhüllend will sich Nebel um sie legen,
Doch bleibt vom Nacken nieder zu den Sohlen
Der zarte Bau der Glieder unverhohlen,
Und Schön'res noch erräth der Blick verwegen.


Sie können sich kühnlich einander erklären,
Dann dessentwegen sind sie da,
Auff alles verlangen auff alles Begehren
Folgt nichts als ein vergnügtes Ja,
Sie heisset sein Leben, er heisset ihr Liecht,
Sie küssen einander und fürchten sich nicht.


Wirf die Thore auf, Jahrhundert,
Komm herab begrüßt, bewundert,
Sonnenleuchtend, Morgenklar.
Keine Krone trägst du golden,
Doch ein Kranz von duftigholden
Frühlingsrosen schmückt dein Haar.


Františku Kupko, život chceme,
za ním a v něm jen ku předu jdeme;
příteli z kraje seinského,
viď, život dá tolik krásného
a ledacos ovšem k tomu.


Wie könnt ihr Erz und armes Holz so plagen
Euch selber quälend? Daß kein Herz erglühet,
Im liebenden Gesang zum Himmel blühet,
Aus tiefen Nächten zu den heitern Tagen?


قُبَيِّلَةٌ مِن قَيسِ كُبَّةَ ساقَها
إِلى أَهلِ نَجدٍ لُؤمُها وَاِفتِقارُها
كَزائِدَةٍ ما بِالأَصابِعِ حاجَةٌ
إِلَيها وَلا يَخفى عَلى الناسِ عارُها
بِأَيِّ رِشاءٍ يا اِبنَ أَربَدَ تَرتَقي
إِلى الشَمسِ إِذ صامَت وَطالَ نَهارُها


村北村南江渺然
稻苗麦穗俱可怜
水中夜宿须防盗
屋上朝餐未起烟


河汉横斜星宿稀
卧看凉月入窗扉
恍如北戍梁州日
睡觉清霜满铁衣


Odio el mar, muerto enorme, triste muerto
De torpes y glotonas criaturas
Odiosas habitado: se parecen
A los ojos del pez que de harto expira
Los del gañán de amor que en brazos tiembla
De la horrible mujer libidinosa:—
Vilo, y lo dije: —algunos son cobardes,
Y lo que ven y lo que sienten callan:
Yo no: si hallo un infame al paso mío,
Dígole en lengua clara: ahí va un infame,
Y no, como hace el mar, escondo el pecho.
Ni mi sagrado verso nimio guardo
Para tejer rosarios a las damas
Y máscaras de honor a los ladrones:
Odio el mar, que sin cólera soporta
Sobre su lomo complaciente, el buque
Que entre música y flor trae a un tirano.


Gott, dein Himmel faßt mich in den Haaren,
Deine Erde zieht mich in die Hölle,
Gott, wie soll ich doch mein Herz bewahren,
Daß ich deine Schätze sicherstelle,
Also fleht der Sänger und es fließen
Seine Klagen hin wie Feuerbronnen,
Die mit weiten Meeren ihn umschließen;
Doch inmitten hat er Grund gewonnen,
Und er wächst zum rätselvollen Riesen.
Memnons Bild, des Aufgangs erste Sonnen,
Ihre Strahlen dir zur Stirne schießen,
Klänge, die die alte Nacht ersonnen
Tönest du, den jüngsten Tag zu grüßen:
Auserwählt sind wen'ge, doch berufen
Alle, die da hören, an die Stufen. –


Když si tě držím v náruči
bělounké, hebké ve plence,
v tvou tvářinku se zahledí,
jak druhdy v obraz milence.


Žij, hudbo česká, věcně v srdcích našich!
Tvá duše – píseň bouřná – píseň snivá –
výš vzlétni, výš, až v modro zlatých hvězd -
a sluncem buď, jež v dol se pousmívá.


Álltam alattatok,
A töltés martján kerestem a vért, -
S ámultam, hogy ki nem száradtatok!


Es ergreift mir die Seele mit Himmelsgewalt,
Aus den Augen blizt es ihr kühn,
Wie schön sie erröthet, die holde Gestalt! 32
So liege, Lumpella, doch hin!


Anacharsis dem Ersten nahmt ihr den Kopf weg, der Zweite
Wandert nun ohne Kopf klüglich, Pariser, zu euch.


Passarim noi amor senza alcun fructo,
né de la debel vita harai mai cura?
Se 'l timido tuo cor non s'asecura,
pria vo' morir che stare in tanto lucto.


Mindenki bántott, elhagyott; így
Tanultam én ki a világot.
Ez a csekélység számba sem jön
Farewell tehát! Én megbocsátok.


Genüberstehn und Freunde, Gatten, Söhne
Dem Tode weihn in grauser Barbarei –
Doch ziemen nicht allein uns Klagetöne,
Auch ziemt uns nicht ein düstres Wehgeschrei.


én hevertem a pázsiton hanyatt
és bámultam a festett aranyat


Hab ich mirs nicht längst gedacht,
Sitz ich an der Wiegen,
Hab den Wedel in der Hand,
Wehr dem Kind die Fliegen.


Oh, szép szűzek, jól őrízzétek
A szív legszentebb érzését,
Nagy vigyázással kerüljétek
A csalfák viselkedését.
Várván méltó kincset bérül,
Majd egy jó lélek szívérül,
Egy pár érző szív boldogságát
A legtisztább hűség tészi,
Mely ellen minden pajkosságát
Amor hiába intézi.
Boldog tehát az életet
Édesítő szent szeretet,
A fajtalan boldogtalan,
Oh, csupán a fajtalan
Szerelem boldogtalan!


Wie aber eilst du so, du meiner Schmerzen Rast?
Deucht michs doch, daß ich kaum auf eine Viertelstunde
allhier gesessen bin bei diesem Rosenmunde,
der meinen machet blaß; so merk' ich, daß du fast


Má duše dnes tvůj každý pohled loví,
však ještě neví: hlídáš nebo spíš?
Kéž hlava tvá ti všechno brzo poví,
co léta tušíš, o čem dobře víš.
Své zvony slyšíš, ještě neslyšíš?
Již chtějí hučet do soumračné zimy.
Však dutě zní to, polekaně – slyš!
Nuž, ulehči jim slovy upřímnými!


Chceš se někdy v nebi radovati?
Boha hleď, i lidi milovati.


夙驾巡边徼
归程隔乱山
长安花木丽
春苑待君还


E maggior fatti assai e maggior mali
che non son or, ma non ch'a poco a poco
cadesser sì le due sante colonne.


Jetzt ist er ganz hinauf geklommen,
Er stellt sich auf die Trümmer hin,
Er hat ihn wahrlich mitgenommen
Zur rechten Statt den rechten Sinn.
Mit seinem ernsten Angesichte,
Mit seinem sturmdurchwehten Kleid
Steht er in dem Gewitterlichte
Fast wie ein Geist aus jener Zeit.


Ao Padre José Agostinho de Macedo


To velká jestiť mužice,
Krás slohu pravá kvítnice,
Leč v bídnou lidskou útrobu
Jen novou seje chorobu.
Cíl, kam ta vede Sybilla,
Můž býť jen lidstva mohyla.


Pít chtělo se jim, rychle k pramenu
se řítili jak stádo jelenů,
jež dlouho hledá vodu v lesinách.


Nur der Klee blüht rot wie in alter Zeit,
und der Mohn brennt wie blutiges Herzeleid . . .
und die Frösche quaken in Sumpf und Moor
mir alte schaurige Weisen vor.


Si escudo no me veis de roja barra,
Señora Encomendera de «Pasquilla»,
Pechero os juro que no fui en Sevilla,
Cual Pedro Antúnez mentiroso narra.
Combatí contra el moro en la Alpujarra,
Fui a Flandes con los tercios de Castilla,
Y lo mismo que esgrimo la cuchilla
Punteo en el estrado la guitarra.
En mi linaje y mi valor fiaos,
Que esta gente locuaz santafereña
Enredos siempre en los corrillos forja;
Y si el fin no sabéis de los «pijaos»,
Preguntad, doña Elvira, a vuestra dueña
Lo que dice de mí don Juan de Borja.


Wie ein herbstdurchschütterter Strauch
Ist das zagende Vaterland;
Wo in Blättern sich regt ein Hauch,
Löst er einem das Lebensband.


Me dio, por mi desdicha, un accidente,
y manos de infernal codicia llenas,
desangrando me han todas las venas,
y mi fallecimiento es evidente.


Schon brechen die Arme, schon sinkt er
Ins fluthende Grab hinein;
Da faßt ihn die Brandung und schleudert
Ihn an das Felsgestein.


Má řeči věrná, když tě odsoudili,
bys tajila se v našich chaloupkách,
když Komenské tvé z vlasti vypudili
a tebou zhrdal panský dvůr i práh,
jak za pluhem jsi zbožně zatesknila,
národní písní v nivách šveholila!


A ta krásná růže
Na květoucím kopečku –
Ona se jen smála
Upřímnému zvonečku.
Tu zvoneček umlk’.
Přišel ale čas,
Kde to věrné kvítko
Zazvonilo zas;
Zazvonilo naposledy
Žalostivě nad miláčkem,
Že tu z vroucí, věrné lásky
Zvonit musí – umíráčkem!


Was sing ich? Er ist tausendmal
Mehr, als ich kann gedenken!
In ihm muß aller Weisen Zahl
Vergehn und sich versenken.
O große Freud und Fröhlichkeit
Ob Jesu großer Herrlichkeit.


Gott, der liebt nicht nur die Frommen,
Die in seinem Hause seind,
Sondern auch die ihm genommen
Durch den grimmen Seelenfeind,
Der dort in der Hölle sitzt
Und der Menschen Herz erhitzt
Wider den, der, wenn sich reget
Sein Fuß, alle Welt beweget.


篱落紫烟明
东风动新绿
不用费机心
今年春雨足


Den Spruch: »Erkenne dich!« sollst du nicht übertreiben;
Laß immer unbekannt dir in dir etwas bleiben.
Den Grund, aus welchem quillt dein Dasein, mußt du fühlen;
Zerstören wirst du ihn, wenn du ihn auf willst wühlen.
Die reine Quelle wir, frech aufgewühlt, ein Sumpf;
Nicht wer sich nicht erkennt, wer sich nicht fühlt, ist dumpf.


O jednu milosť prosím tebe, bože!
Až skončí hořkosť žití mého chvil,
až uloží mě v poslední mé lože,
ty můžeš vše – o, dej, bych dále žil!


三千公案自缠藤
谁道三乘语足凭
依旧结趺临野水
今年人笑去年僧


Die Ruh hat guten Fried und Friede gute Ruh;
Die Welt laufft immer noch dem Kriege weiter zu.


Hluboko pod zemí,
bez slunce, vzduchu,
čerpáme poklady
a hyneme hlady
na těle, duchu.
Ve světě šírém
kolotá vírem
plod práce naší:
v nás radost oněmí
dříve, než raší.


Daß du, was nie zuvor du lerntest,
Dich selber nimmst in strenge Zucht
Und vollgereift nun endlich erntest
All deiner edlen Gaben Frucht.


穷发雕题已一家
日南使者觐京华
君王亲校燕山籍
驾出金根白象车


Měla jsem koš vrchovatý,
zjevil se jak motýl zlatý.


Había una menuda cuadrumana
de enagüilla de céfiro
que, cabalgando por el redondel
con azoros de humana,
vencía los obstáculos de inquina
y los aviesos aros de papel.
Y cuando a la erudita
cavilación de Darwin
se le montaba la enagüilla obscena,
la avisada monita
se quedaba serena.
como ante un espejismo,
despreocupada lastimosamente
de su desmantelado transformismo.
La niña Bell cantaba:
«Soy la paloma errante»;
y de botellas y de cascabeles
surtía un abundante
surtidor de sonidos
acuáticos, para la sed acuática
de papás aburridos,
nodriza inverecunda
y prole gemebunda.
¡Oh memoria del circo! Tú te vas
adelgazando en el frecuente síncope
del latón sin compás;
en la apesadumbrada
somnolencia del gas;
en el talento necio
del domador aquel que molestaba
a los leones hartos, y en el viudo
oscilar del trapecio...


Za všecko, co zrobíš k zhubení té spřeže,
odpustky ti Bakacz zjedná od papeže,
a jakmile ztichne v krvi „Rota černá“,
budeš hlavou říše, levice má věrná!“


O was für gute Freunde waren
Belind' und ich, in jenen Jahren,
In welchen man, im Busen noch nicht heiß,
Vom Jüngling nichts, und nichts von Liebe weiß.
In welchen man nicht suchet, und nicht flieht,
Und froh ist, wenn man nur sich sieht!


Was nun ihr ursprünglich Wesen
Und den ersten Zeug angeht,
Ist wohl keiner so belesen
Und so klug, der recht versteht,
Wie der wahre Stoff der Erden
Kann und muß begriffen werden.
Keiner weis, begreift und kennt
Die Natur im Element.


Tú duermes blando sueño en noche fría,
hasta que sale la alba roja y cana;
yo velo con herida nunca sana
la sombra siempre y luz sin la Luz mía.


Den Sohn gibt Gott zum Creutz vnnd Todt/
Auff daß er vns helff auß der Noth.
Amor, amor, amor, amor, amor, amor,
O Lieb/ o Lieb/ o Lieb/ o Lieb/ o Lieb/ o Lieb/
Amor, amor, amor,
O Lieb/ o Lieb/ o Lieb/
Ô quantus est amor.
Wie groß/ wie groß o Lieb.


As bocas que estão fechadas
não estão caladas


Každým dechem toužebněji,
výše jal se vát i hrát,
jak by víc a výmluvněji
povědít chtěl ještě rád.


Was wil der helle Glocken-Klang
In allen dreyen Städten?
Bedeut er Trauren oder Danck,
Und wil, wir sollen behten?
Er ist zu Freuden angestellt,
Zum jauchtzen außerkohren,
Weil Du, O Fürsten-Kind, der Welt
Und uns bist heut gebohren.


Questo lor ragionar ne l'altrui mente
di Rinaldo l'amor desta e rinova,
e v'è chi dice: – Ahi! fra pagana gente
il giovenetto errante or si ritrova. –
E non v'è quasi alcun che non rammente,
narrando al dano, i suoi gran fatti a prova;
e de l'opere sue la lunga tela
con istupor gli si dispiega e svela.


Ó, touhy bělostné víc v dálku nepoplují,
když život mysl mdlou víc k vzletům nepobádá.
A zbývá smutek jen a chmurná vůně thují,
když záhon růžový schne, opadá a zvadá.


Веришь в грани? хочешь знать?
Полюбил Её, — святую девственную Мать?
Боль желаний утолНе узнаешь, не достигнешь здесь, во мгле землНадо верить и дремать
И хвалить в молитвах тихих девственную МатВсе дороги на земле
Веют близкой смертью, веют вечным злом во мгл


Laß bluten deine Wunden, laß
Die Tränen fließen unaufhaltsam –
Geheime Wollust schwelgt im Schmerz,
Und Weinen ist ein süßer Balsam.


Del Anahuac vastísimo y hermoso
En una de las fértiles comarcas,
De las que tienen por custodios fieles
Al Pinahuizapan y al Orizaba;
Que unidos por cadena inmensurable
De montañas agrestes y escarpadas,
Con nieve eterna ornadas sus cabezas,
Con fuego eterno ardiendo sus entrañas,
Se alzan a ser de una región de encantos
Inmutables y enormes atalayas:
En aquel punto do la vista mide
El horizonte de una gran sabana,
Y a par la cumbre del vecino monte
Que nombre lleva de perpetua fama: 1
Allí el viajero atónito divisa,
Bien que a través de la llanura vasta,
Desenvolverse un nuevo paraíso
En perspectiva caprichosa y clara.
Undulan suspendidos en los aires
Jardines bellos de abundantes galas,
Con cenadores, parques, grutas, bosques,
Y lagos mil de cristalinas aguas,
Que parece sostienen silfos leves
Sobre el matiz de sus movibles alas.
De rocas empinadas se derrumban
En silencio soberbias cataratas,
Y en otra parte admíranse tendidos
Arcos inmensos de zafiro y nácar.
Mas no le basta al caminante absorto
Ver desde lejos maravillas tantas,
Que seducido por su extraño hechizo
A gozarlas frenético se lanza.
Ni duda ocurre a su exaltada mente
Ni sospecha de riesgo le acobarda,
Pues solo atento al goce que imagina
Vuela veloz y la distancia salva,
Llegando ronco, fatigado, inerte,
Al término feliz de su esperanza,
Donde obtiene, por fin, ver con asombro...
¡Un gran desierto que tapizan lavas!
Tal es la historia del viajero ¡oh joven!
Allá en tu pecho por tu bien la graba;
Pues esa gloria que tu afán excita,
Tan deslumbrante y bella en lontananza,
Y esa ventura que en su goce finges,
¡Son ilusiones ópticas del alma!


Wenn aber dein Gedanke ruht
Auf einer Seele, der du gut –
O welch ein Himmel mag darinnen
Dein treues Abbild, stolz und rein
Fernab von allem Erdensinnen,
Und welch ein hohes Leuchten sein!


Hajej, hajej v bílém loži,
nech si o mně zdát,
sny tvé ať tvé touhy zmnoží
aspoň tisíckrát,
tisíckrát a ještě jednou
tvoří řadu nepřehlednou,
a tak musíš nepřehledně
potom milovat.


Freude des Herren und Liebe der Frauen/
Keiner kan ohne Gelächter dich schauen/
Weilen du/ balden die Tafel gedekt/
Bringest dem eigene Schüssel getragen/
Lächerlich ist so sie jrgend verstekt/
Das eivrige Suchen/
Das hungrige Pochen/
Behägliches Springen/
Das freundliche Ringen.
Und wie er etwan ferner schertzet.


Vem, morte, quando viere
Onde as leis são vis, ou tontas,
não és tu que me amedronta
Troquei por penas prazere
Troquei por confiança afronta
Tenho sempre as contas pronta
Vem, morte, quando quisere


Was schrecken ist die Leut ansehn?
Jn siedenheissen Schwefel stehn/
Wie Fewrbränd vnd wie Kolen roth/
Jn höchster Pein! vnd höchster Noth.


Dolétly, se rozrazily,
zvířily se, zase ztichly,
v buků šum ta jednotvárná
píseň vpadla, sotva vzdychly.


日长香树锁芳蕤
枕簟青青午倦时
好梦不成喧坐鸟
偷将梅子打莺儿


半生心力在吟编
炼得形如孟浩然
水屋数间城市隔
客来无路只呼船


Allora io corsi con le braccia stese,
— Ahi lasso me! — dicendo or ti conosco,
magnanimo, gentil, mio gran marchese.


Ihr wollt, es soll nur hier auf Erden
Ein Hirt' und Eine Heerde sein,
Die ganze Welt soll dienstbar werden
Dem Wort des Herrn, nur Ihm allein.


Či nekradli – ještě tu nekradli snad?
Chci svoje jmění spočítat:
Má paměť mdlou jiskrou hárajíc
mně hasne v omamném mraku –
ó děsné, hlodavé záhady žel!
Zda cosi chybí, nevím víc,
ba nevím víc, zda jsem co měl!


Mãe
que desconforto é este
se teus braços um dia foram
repouso, refúgio
e hoje
apenas braços…os teus
abraço que recuso


Jetzt wird auch keine Ammen
Mehr den Kaffee einschenken.
Bald drauf, mit Heinz zusammen,
Muß man neun Särg' versenken.


江山几处堪还我
泉石边头合有人
高著一双无极眼
闲看宇宙万回春