Doch was beschließest du mit Aquilegia?
In Schutt gestürzt sind seiner Thürme Zinnen
Und seiner Bürger Muth steigt zur Verzweifelung.
Wo in der Menschenbrust verborgne Kräfte schlummern,
Da weckt sie sie zu ungeheurer That.
Der Szyten Muth erliegt des Mangels Bürde,
Den Tod im Streit nur sucht ein tapfrer Mann.


Černá noc se s oblaky mračnými
rozvalila stepí šírošírou,
rozvalila, křídly havraními
pokryla ji, tmou zhalila čírou.
Úzko, smutno; tišina kol hluchá,
šumí buřan, šustí křoví suchá,
šlehne vítr, vytí slyšno vlčí,
pokojno zas, mrtvo je, vše mlčí.
Cvalem, klusem kozák na komoni
v hloub té noci po stepi uhání,
truchle hlavu v bujnou hřívu kloní,
vlaje hříva, řinkot zní i zbraní.
S větrem v závod, štíhlé letem šajky
pod ním oř jak divou hnán by mocí,
dalné ržaní, hvizdot zní nahajky,
v temné s jezdcem pomizeli noci.


Numquam audisti me quia semper voco
mei miserere a te, con un tal modo
che a pietà crederei muover lo inferno.
Ve' che me stesso per piacerti sperno,
e tu di cappio fai più duro nodo,
poi di favilla m'hai messo in gran foco.
Omè, ve' che per te non trovo loco;
per te vo quasi come forsennato,
e dove m'ha menato
Fortuna, vo senza guardar la via.
Tal volta io stesso non so chi mi sia:
deggio ire a un loco, in un altro mi trovo;
questo ognora m'è novo,
e tal passando m'arà salutato,
che lui ho bestemmiato,
non intendendo altrui, né altri me;
e tu di questo sol cagion ne se'.


Und wenn er noch so ehrlich ist,
Wie sie nicht alle sind;
Fahr ich doch lieber meinen M ...
In Regen und in Wind.


Du, HERR, sprichst mir ganz tröstlich zu,
›ich will dich vnterweisen,
Dir zaigen den weg welchen du
solt wandeln vnd drauf raisen,
Ich will mit meim aug laiten dich,
das dein aug sich nur richt auf mich,
dir hatten mein verhaisen.


Již mnozí rozžehli
svých smolnic žáry rudé,
by lépe postřehli,
co nyní z toho bude.
I pátrali v těch zdech,
v té zpoustě zádumčivé.
Slyš! zase sten a vzdech –
však nikde stopy živé.
Tam z věže, z věže jen
z dna hladomorny ssuté
se jasně ozval sten.
Tam vniklo světlo žluté
až ke dnu v prázdný stín.
Však sten se ozval znova...
jen slyš – ha hou!
Tam skrýval země klín
pláč, udušená slova – –
Jich tajnost neblahou
kdo zbádá s odvahou?


Hájecký ty vlídný kostelíčku malý,
dávno zdi tvé tolik lidí nevídaly,
jako se jich dnes tu hromadí a tísní!
Žel jen, že jich zbožná nepřivedla touha
poklonit se Bohu, oslavit jej písní!
Kroky jejich vedla zvědavost sem pouhá:
Svatoň k oltáři dnes vede svoji Evu!
Se sklopenou hlavou bledá dívka klečí,
varhan neslyší ni velebného zpěvu,
knězovy ni dlouhé blahopřejné řeči,
neví o pohledech družek v tuto chvíli
nořících se v každý záhyb toalety,
nemá tušení, jak starostlivé tety
jazýčky dnes hbité zvlášť si nabrousily;
pro ni není světa jiného než v ráji,
o němž po několik let už toužně snila,
přes jehož teď práh krok první učinila.
Jedna myšlenka jen duši plnila jí
v okamžiku tom: jest Svatoňovou ženou!
Zdá se jí, že náhle nad ní na oltáři
veseleji všichni andílci se tváří,
k ní že sklánějí se s lící rozjasněnou
hlasně plesajíce: Již jsi jeho ženou!
Bylo jí v té chvíli, jakoby si měla
srdce mroucí slastí, nad niž není větší,
tady před oltářem vytrhnouti z těla,
milenému muži, vedle ní jenž klečí,
s jásotem je vložit v náruč otevřenou:
Vezmi si je, vezmi, vždyť jsem tvojí ženou!
Po přípitku když se posledním už hosté
rozešli a Svatoň láskou roztoužený
kolem pasu mladé, zbožňované ženy
ruku ovinul, zdá Evě se, že roste
po mužové boku – náhle vidí zase,
šibalsky jak Mílek tamto usmívá se
v koutě ložnice a zakrývá si líce – –
Dnes má země o dva šťastné lidi více.


一拜膺门百感并
归来犹自怅平生
客窗展转难成寐
风雨萧萧永夜心


Désormais, à tous les voyages
Vers ce monde trouvé par toi,
En foule ils courront aux rivages
Comme un peuple autour de son roi !
Mille acclamations sur l'onde
Suivront longtemps ta voile blonde
Brillante en mer comme un fanal,
Salueront le vent qui t'enlève,
Puis sommeilleront sur la grève
Jusqu'à ton retour triomphal !


Não disse mais; que a pressa, e grande pena
A mais larga oração lugar não davam.
O monte desce enquanto a luz serena
Com cânticos as aves saudavam.
À praia chega, e nela amor lhe ordena
A execução dos males, que a esperavam.
Dar vê ao navio à vela.  Ai fera vista,
Quem haverá, que a tanta dor resista?


To hide her face from Love's keen gaze,
O'er which Consent's soft languor spread,
Within her veil's luxuriant maze
Euphrasia wrapt her beauteous head.


秋声空外起
一叶亦萧萧
吹我鸣琴去
元音满寂寥


海岱东西六转春
投闲休说去思人
此方缘尽回头处
别有仙源可出尘


Allor che agosto cada, o Severino,
E chiamin l'acqua le rane canore,
Noi tornerem poeti a l'Alberino,
Tutti solinghi in bei pensier d'amore;


Und die Sonne versendet glühenden Brand,
Und von der unendlichen Mühe
Ermattet sinken die Kniee.
»O hast du mich gnädig aus Räubershand,
Aus dem Strom mich gerettet ans heilige Land,
Und soll hier verschmachtend verderben,
Und der Freund mir, der liebende, sterben!«


Však začnu, matičko, v tvém teplém klínu tlíti,
v prach rychle rozkládat se, černati a schnout,
má duše vyhaslá už více neucítí
ni teskných vzpomínek, ni tíhy všedních pout!


野外萧条灯火稀
空江孤艇暂相依
年荒触目俱堪骇
隔岸燎原驱虎归


On vyměnil svůj džbánek za šampaňské láhve,
on jako pán jen s pány v Praze hodoval;
žid krčmař doma ve vsi marně bědoval,
že jeho starou krčmu opouští sám Jahve.


Doch wie der Frühling wiederkehret
Mit frischer Kraft und Regsamkeit
So wandelt jetzt, verjüngt, verkläret,
Der Sänger in der neuen Zeit.


Ihrer Augen Plitz und Schein
Dringt zu eurem Hertzen ein,
Ihre Wangen und ihr Mund
Machen euch nicht minder wund.


Era da ogni lato uno sparviere,
alto, in buon luogo da poter gittare;
l'altro a capo ne va del canattiere,
ch'a la brigata la vorrà scagliare;
era Bartolo al fondo; ed Uliviere
ed alcuni altri, per poter guardare,
a mezza piaggia, in una bella stoppia.
El canattiere a' can' leva la coppia.


Soy tan grande amador que amor sostengo
con el amor de mi verdad pasada,
y esto sólo me queda en cuanto tengo.


Se del bel piede tanto ben se dice,
quanto meglio, oimè, dir se rechiede
de quella man ch'ogne biancheza excede,
la qual, toccando, pò far l'hom felice.


Dein Schleierlein weht, dein Schleierlein weht,
Die Tränen des Taues, die weinest du zu spät.


Ouve, ilustre senhor, singelas frases
De um antigo poeta aposentado.
Cujo assunto, por teima de seu fado,
Sempre é pedir que o livrem de rapazes:


Wir klettern und schütteln,
Wir werfen mit Knütteln,
Wir schlagen mit Stangen;
So hoch sie auch hangen,
Sie müssen herunter,
Wir haken dann munter
Nach Sprossen und Zweigen,
So daß sie sich neigen
Und willig gewähren,
Das was wir begehren.


Unter dem großen Waringienbaum,
Der da trägt den nächtlichen Raum,
Sitze ich bei den bloßen Sternen
Wie unter kleinen blauen Laternen,
Die ihre Gedanken haben, still,
Über das, was ein jeder will.


Zöld a levél, hűs az árnyék,
Játszanak ott hív gerliczék.
Jöszte, Rózsám, arra
Szaporán!
Jobban megy a munka
Csók után.


Quivi el vigor, quivi la sua potenzia,
quivi mostrò sue forze manifeste,
quivi l'arte, l'industria, la prudenzia;


A s hroznů zlatých na rty se jí leje
svit ohnivý; ó blah, kdo její duši
kdys bude z těchto sladkých hroznů píti!


»Also über Graus und Wogen,
Hat der Vater gnadenreich
Ein Triumphtor still gezogen.
Wer da fällt, zieht durch den Bogen
Heim ins ew'ge Himmelreich.«


Sie sprach: »ich wil dirs übersummen,
on eine; die sei ausgenummen:
erstlich drei kurze sint benennet,
die wil ich euch gar nicht vorhalten:
Das sint zwei kurze ferslein gschmogen
fein sinwel rund und eingezogen;
das drit ein kurzes kin, erkennet,
mit einem grüblein klein gespalten.
Zu dem andren so merkt drei lang:
zwo lang seiten merket in dem anfang
geronig dünn und gschmeisig gare;
die drit: ein lang goltgelbes hare,
geflochten artlich rein und klare.
zu dem dritten zu lind auch seine:
das erst zwei linde hentlein sint
das drit ein beuchlein hermlein weich und lint;
zum vierten sind auch drei schneweiße,
zwei brüstlein weiß und ziert mit fleiße,
das dritt: ein weißen hals ich preise,
milchfarb gleich einem helfenbeine.


A večer jak stříbro je vlažný a mdlý.
Ač srdce konejším, jak jenom mohu,
myšlenky smrti mne přepadly:
mrtvé je donesu bohu.


separando-a do peito e fronte com duas manchinhas brancas


WHEN first you strive a faithful Friend to find,
Explore the secret Motives of his Mind;
Nor, rashly credulous, his Friendship trust,
Before you know, what Passion rules him most:
But, as a Horseman checks the Courser's Speed,
Till he has try'd the Temper of his Steed;
So check the Reins of Friendship, till you prove,
What sways the Person, Interest, or Love.


Der nicht in Luftgefilden schweist,
Und sich an Dunstphantomen weidet,
Durch kranke Wehmuth und Begeistrung streift, –
Nein, der die schlanke Nimphe rasch ergreift,
Die sich zum kühlen Bad' entkleidet.


Das Mägdlein an dem Laden stund,
Gar bitterlich thät sie weinen;
Sie sprach: Ich habs im Scherz geredt,
Ich meint ihr findet keine!


Sparvero in Ciel l'Odrisie empie Comete,
e con più stelle al crin cangia la Fede
in Zodiaco di Regni a Pier la Rete.


Ojos, rayos del sol, luces del cielo,
que con un volver manso y piadoso,
en el trance más fuerte y peligroso
me solías de dar mayor consuelo,


擘荔江园岁有期
仙丹凝露饱琼枝
重瞳万里无由献
争忍随人说贵妃


Da hüpft ein junger Has daher
Und spielt vor mir im Grase;
Ich brenne so von ungefähr
Mein Schrot ihm auf die Nase.


¿Quién empieza a decir por el huerto en ruinas
el cuento partido por su boca?
¿Cómo se atraganta de tanto decirse
contra el muro amarrado junto al trueno?
Miente la niebla sobre la ciudad caníbal.
Los hombres son de harina pútrida
debajo de estas nubes y el sol tenebroso.
Reconocía la profanación de los dones.
En mi mismo cuerpo los convoco ahora
para que nunca crezcan, para que no lloren
sobre el dulce estrangulado.
Talía gime por su boca de gárgola.
Así la historia nacía del sediento
—escrita por equivocación entre brasas de la fiesta—
y retornaba como botín a los criados.
¿Qué seré yo, sustancia ardiendo,
apagándome en tus aguas lustrales?
¿Quiénes ellos de tan blancos
como los ojos de un muerto en la leyenda?
Siempre habré de morir en el pasado.
En ese ignoto lugar alzaré otro vuelo
con la semilla estéril de la transformación.
Solamente recorría los huesos musgosos
de quienes me poseen en el polvo de mármol
de estas ruinas deslumbrantes.
La cicatriz cenagal abarca un rostro anciano
que olvidó al efebo ascendiendo la noche.
Ha borrado las señales últimas
de esta coronación que no vuelve,
que no puede volver, que no debe volver.
Talía se sorprende.
¿No fue ése el principio de la piedra inaugural:
flotar entre una espuma de cadáveres flotantes de los que nada queda,
salvo el espesor y el reflejo?
Antes que túnel mordido por el viento,
fueron hienas mojadas taladrando las puertas
con mi sangre más honda, insoluble,
en el tiempo de ira.
Ahora son escombros, ahuecados escombros
desde el viejo mirador de la llanura
hasta el recoveco atroz del laberinto de aguas
que nadie vio.
¿Regresarán por mí desde el sepulcro
socavando a la distancia esta tierra de víboras?


Herzlich verlangt mich zu stehn auf dem lindenumrungenen Erdwall
Und in des Abendroths heilige Flammen zu schau'n!


Zní v nivě čejky křik.
Ach, kolik ještě zim
tak přejde čelem tvým
a vrásky zanechají,
jak brázdy vyreje
si rolník za pluhem.


»O nein, Ehrwürdiger, o nein!
Verdamme nicht mein Leid!
Denn meines Herzens Lust war Er;
So lebt und liebt kein Jüngling mehr,
Auf Erden weit und breit.


“Straccia sì il mio, che il tuo pungente strale
gionga a quel cor d'ogni pietade ignudo!
Purché arda anchora lei, non stimo male”.


Zkormucená jako mátě vidí na synáčku milostném
Láskyplné hasnout již pohledy, a smrti temnou
Říši pojít zkoralé do zhouby zbytky miláčka;
Jí se y háj pustým, y milý kraj zdá se samotným:
Tak Pannonye Tvou, Balogu vznešený, oplakává
Smrt, a oprouc slzavé na popelník Tvůj oči, teskně
Rozvalenou v ruinách pohlédá slávu domácý.
Smutky její se syrými pronáší vlasti palouky:
Truchlí sad, hrana temně zvučí, hrobové bere roucho
Město y hrad; s užasem se vidí teď opuštěna vlastín,
A svou ztrátu tokem děkujícých slez oplakává.


A sochař pak kostru tu zpodobnil,
jak sídlí v ní žáby a štíři,
a můžete podnes ji viděti
v kostele svatého Jiří.


Was von mir und meiner Lieb' zu hoffen,
Liegt vor deinem Blick nun klar und offen.
Flieh den Pfeil, bevor er dich getroffen.


Tu děvčata stoupala na špičky,
můj bože, co jen tam zřela?
Mně byly ty hvězdy jak včeličky
a měsíc větší jen včela.


Doch teten sie
niemant kein leide,
zu felt mit nam
die versamlung
der schlangenmacht
weret neun tag,
Und nachdem die
her all beide
zugen zusam,
alt unde jung,
teten ein schlacht
zu felt, ich sag,
Ein reißen
und schlangenpfeißen
war im anfang,
ein grimig beißen
und wert, so lang
schien die hell sun,
doch die holzschlang
den sieg gewun.


رَفَّ الغَرامُ بقلبي
فَقُلتُ خَطْفَةُ خاطفْ
فَجاءَني بِمَعانٍ
من الغَرامِ لَطائِفْ
رَوَيْتُ عنها فُنوناً
قَرأتُ منها مَصاحفْ
خَلَّى الوُجودَ فُؤادي
ذَوْقاً وبالحبِّ طائِفْ
مَعارفٌ من حبيبي
طَوَتْ غَريبَ العَوارِفْ
فالعَزمُ في السَّيْرِ ماشٍ
وثابِتُ الوَجدِ واقِفْ
وللشُّهودِ مَعانٍ
وللغرامِ مَطارِفْ
وللقُلوبِ عُيونٌ
وللجَمالِ رَفارِفْ
وفَصْلُ عَيْنَيَّ شاتٍ
وفَصلُ قلبيَ صائِفْ
مَقاصدٌ في خِباها
مَقاصدٌ ومَواقِفْ
تلكَ المَعاني تَدَلَّتْ
لِفَهمِ من هو عارِفْ
رَوى عنِ الحبِّ حالاً
من مَوجَةِ الجودِ غارِفْ
وكُلُّ عَبدٍ إذا ما
وافى بِسيرَةِ قارِفْ
مُجَرَّداً رَبَّ ذُلٍّ
من صَدْمَةِ الصَّدِّ خائِفْ
مُوافِقاً بِخُشوعٍ
مُجانِباً للمُخالِفْ
تُجْلى عليهِ اللَّطائِفْ
تَجْري إليهِ العَوارِفْ


Das kann's nicht mehr, die Fingerlein
Sich beugen nicht, hinsinkt die Hülle.
Ein Laut, – es streckt sich sein Gebein,
Kein Atem mehr, – rings Totenstille.


A Tonko hledí... Modro s nebe
jak dovnitř by se snášelo –
Modravé kouzlo jímá tebe –
a přilehá i na tělo –
jako když hedváb vzduchem šustí,
jako když vodopád se spustí
a pořád padá níž a níž,
kde ve tmě nic už nevidíš –
A zas to zvláštní zacinkání...
a ti dva sedí tiše dál –
z nich jeden zase zlato bral
a druhý nezlobil se ani –
A Tonko hledí – chtěl by říc’
cos nutného a nedí nic...


Ach wie lang/ O Gott! mein Gott wie lange/
Wiltu dich von meinen threnen kehren/
Vndt keiner bitte mich gewehren!
Ach! wie ist mir doch so hefftig bange!
Das du mich nun gantz aus deinem hertzen/
Schleust vndt in grundlosẽ schmertzen/
Ohne trost versincken läst.
Soll ich Herr/ dein antlitz nicht mehr schawen?
Hab ich nicht ô Heilandt!) mein vertrawen
Stets auff dich gegründet fest?


Was seh ich durch die Wolken dringen?
Mich dünket, daß man dort dem Held
Sucht das gestirnte Kleid zu bringen,
Das ihm die Ewigkeit bestellt.
Sein Bildniß leuchtet durch die Sterne;
O Glanz! o ungemeiner Strahl!
Wir sehen Dich zwar in der Ferne;
Doch dieser Schein vertreibt die Quaal.


Druh na to: Hladní jako psi
jsme skočili na vlaku střechu –
dost bylo jich sraženo v tunelech –
my mrzli v tom honu a spěchu.


In die Nacht der Tannen oder Eichen,
Die das Kind der Freude schauernd flieht,
Such' ich oft, von Kummer abgemüht,
Aus der Welt Gerassel wegzuschleichen.


A neplačte a nezpívejte ty své smutné písně!
Jen v kruhu usedněte, bílé panny, kolem nás
a vzpomínejte na ni jen, jak byla krásná,
jak byla dobrá, oddaná a čistá, vaše sestra,
jak velká byla v tom, co dovedla mi dát,
a v tom, co všecko protrpěla se mnou.
Tu bolest její lásky nejvíc připomínejte si,
na smutných cestách se mnou ona příliš trpěla
a příliš pusté byly končiny, kam oddaně šla za mnou.


Neplačte, matko, zdáli
lkal synův hlas, se smál:
Za radost milionů
jsem rád svůj život dal.


Mi a földi élet s minden ragyogványa
Nélküled, oh boldog Szerelem érzése?
Tenger, melyet ezer szélvész mérge hánya,
Melynek meg nem szűnik háborgó küzdése.


Mint mikor, ha béke lészen
Hosszu harcz után,
S fehér zászlókat tüzünk ki
A várak falán:


Trochu hlíny – skrovný květ...
Dále bude bouřit svět...
O dušičkách lampy plam
bude chvilku čelit tmám,
proč? – To sotva uhádneš...
zas pak budeš sám!


Fiúk: Akinek szivében egyszer
gyökeret vert vágyak fája,
örök átok hajt ki rajta.


讼牒如蜂房
未易谈笑理
却思买扁舟
归钓荆溪水


So fil ich ein erschrokken, doch gelehrt,
Wi es ergeht, wann man mich nicht gehöhrt!
Allein ich must Gefahr und Last erfahren,
Wiwohl mich Gott höchstglükklich wolt bewahren.


Fresche herbe e fior, né fronde verde e belle
Son tante al dolce tempo e non afrena
Tanti suspir speranza d'amor piena,
Né tante son le voglie al cor ribelle


لَعَمرُكَ إِنّا مِن زُهَيرِ بنِ جُندَبٍ
لَدانونَ لَو أَنَّ القَرابَةَ تَنفَعُ
فَأَمّا إِناءُ الخَيرِ مِنهُم فَفارِغٌ
وَأَمّا إِناءُ الشَرِّ مِنهُم فَمُترَعُ


花笺制叶寄郎边
的的寻鱼为妾传
并蒂已看灵鹊报
倩郎早觅买花船


¿Si es fuerza de amoroso pensamiento?
No, que el pensar consigo trae consuelo.
Mas, ¡ay!, que ya sé que es: no es sino abstencia.


Et è gran cosa ch'ei pensi ch'a·Ddio
è debitor, perch'un felice sòle
sempre esser ebrio del favor di sopra,
né gli uomini né Dio conoscer vòle,
anzi a chi 'l fece tal, paga 'l gran fio
d'ambizione e d'ingratissim'opra;
ma ei che ha senno e sorte, ogni ora adopra
la sorte e 'l senno in cosa che procacci
vita all'anima eterna et alla fama.
Questo giovin perfetto altro non brama
che questa e quella maestade facci
vera pace, e discacci
dal cor l'orgoglio e l'odio empio et atroce,
onde triemi il Sultam pur della voce.


Hogy bűnös vagyok, nem vitás.
De bármit gondolok,
az én bűnöm valami más.
Tán együgyű dolog.


Die ganze Welt ist wie ein Buch,
Darin uns aufgeschrieben
In bunten Zeilen manch ein Spruch,
Wie Gott uns treu geblieben;
Wald und Blumen nah und fern
Und der helle Morgenstern
Sind Zeugen von seinem Lieben.


Und Buden rechts und links mit schlechten Waaren,
Auf die selbst Hunger nur mit Ekel trifft;
Zahlreiche Schenken für verkomm'ne Schaaren,
Die sich betäuben mit des Branntweins Gift.


,Ő csillagát látták a bölcsek,
S napkeletről vezérve lőnek’;
»Én is vágyom a helyre térni,
Hogy imádván, szolgáljak Néki!«


Se principe di grande o basso stile
cosa comanda opposta al Sommo Bene,
chi di voi la ricusa? o non si tiene
felice a farla, e dimostrarsi umìle?


绿阴风软白沙乾
入眼方知骏骨难
辇路草长东幸少
漫将调习付奚官


Hoch erhöht von dieser Begeistrung des Schauers der Zukunft,
Schwebt' in lichterem Meere der Himmelsheitre die Heerschaar,
Schwebte mit schnellerer Eile dahin; und keine der Harfen
Schwieg in den Chören, und aller Posaunen erschütternde Stimmen
Redeten ihre Donner, und alle Himmlischen sangen:


Ó, klase, na ta žírná lada
již smrt se chystá; klidně trp!
Týž pramen slunné záře padá
i na chystaný tobě srp.


Zájem mužstva vyved vládykyně znik,
Polapeno jest ho přes třetinu;
Děvy chtí je nazpět pustit na dědinu,
Jestli odpřisahán bude od nich zvyk,
Že víc nechtí s nimi válčit, neb jim kázat,
Mají jenom vězením se vázat
Mocní, znamenití pro věhlasnost,
Aneb koho povýšila rodu jasnost.


Dräuen gleich in dichten Schaaren,
Fordern gleich zum Wankelmuth
Strum und Tod, setzt den Gefahren
Lieb' entgegen treues Blut.


Raccontar non porrei quanto gli piacqui,
finché lassù giacemmo in su quell'erba,
ove poi più che prima a lei dispiacqui.


Én is egykor leány-fővel
Megjártam sok szeretővel;
Előbb mindig beteg lettem,
Utoljára föl se vettem.


Marxs hat ihm die Sinnen in Ordnung gestellet:
Er dencket, wann er sich zum Bette gesellet,
Deß Abends an seine verstorbene Frau,
Deß Morgens, wie er ihm ein andre vertrau.


Ihr aber, Römer, lebenssatt,
Der reifen Frucht des Sieges satt,
Wagt euch in unsre Wälder her
Als ob hier ein Karthago wär;
Auch unser Führer gleich am Fall
Dem großgewesnen Hannibal? –
Ha, was durchstört ihr Berg und Hain?
Juwelen nicht noch Elfenbein,
Nicht Silber oder Gold ist hier:
Nur Eisen, Varus, haben wir!
Wie? Lockte dich der Tod soweit? –
Vielleicht daß unsre Biederheit
Dein Herz mit Sehnsucht eingenommen,
Solch edle Knechte zu bekommen? –
Das ists! bey Gott! Drum drangst du ein,
Gleich einer Seuche drangst du ein;
Im ganzen Lande schleicht dein Gift,
So wie die Pest mit gleichen Pfeilen
Den Weisen und den Thoren trifft.


YE sister Queens, who early learn'd to weep,
Though now entomb'd in peace your ashes sleep;
Though now, sad pair, your gentle spirits stray,
Through the bright regions of eternal day;
Though now your tortur'd souls are hush'd to peace,
And gracious Heav'n has bid your sorrows cease;
Pity shall call the tear from ev'ry eye,
From ev'ry heart the sympathetic sigh:
Your cruel woes shall unborn bards inspire,
Whilst they with sorrow tune the warbling lyre,
And pour their curses on the bloody pair,
Who gave to early fate the regal fair.
When tender virgins shall your page peruse,
Their tear-dimm'd eyes will all their lustre lose;
Full many a willing tear they 'll pensive shed,
And pay that mournful tribute to the dead.
Whilst truth shall boast to many a future age,
Your honour'd names in hist'ry's fairest page;
There, injur'd pair, your worth shall stand confess'd,
Your fate lamented, and your mem'ry bless'd.


Sei ruhig, Bester! nein, es fehlt mir nichts.


e cusì advien che ognun che veste a un panno
e a un cibo pasce, d'odio, ira e livore
s'empie, e stima el ben d'altri esser suo danno.


Da liegt sie finster mit Türmen und Wall,
Die mich lehren soll den Erwerb,
Dem ich grämlich sperrt in der Prosa Stall,
Und Dichten heißt Zeitverderb!
Wenn ich manchmal nicht auf den Rappen müßte,
Hätt' ichmanchmal nicht einen Jagdtag frei,
Einen Tag, wie heut – Schwerenot, ich wüßte
Keinen Rat meiner heimlichen Reimerei!


Nem kérdem, sok vágyam mivé lett:
Hisz ez a bolond földi élet
Csak ritkán sikerül;
A lélek drága, furcsa, kényes
Tallérja ritkán marad fényes,
Ahogy az Úr kezéből kikerül.


K tomu, co nové, zlou nedůvěru.
Obrodit tu, jež zapadla, éru!


Mein Damon nicht zu frech vergnuͤge dich am Kuß
Betaſte meine Bruſt und laß das ander bleiben.


A ruce jsem zamnul
a vykřik’ do dálky
a smál jsem se radostí,
když zbaběle, měkce
žvatlaly pod okapem kapky
se střídající,
a dole hučelo to v údolích,
pod mlhami stěsnanými,
jak z umrlčích šatů by vstávala
po životě lačnící bytost, –
a k severu a k severu
to burácelo.
A hlava moje byla jasná
a srdce zvolněné,
jak o vzkříšení zvon
když slavnostně bije.


Fussi la gente tutta quanta armata:
di mare in terra ciascuno dismonta.
Gerusalem ebber tutta assediata
dalle due parti, come il libro conta.
Vegendo Machidante tal brigata,
par ch'egli scoppi di grand'ira ed onta;
ma lasciam lui con velenoso duolo
e diciam come s'accampò lo stuolo.


Si con cien ojos como el pastor Argos,
antes si con cien mil mirase atento,
si alcanzase la vista al pensamiento,
si de Néstor tuviese el vivir largo,


Pequeno rosto ova Lábios fechados
para não revelar o meu segred
Os cabelos mostrando, sem cuidados,
Uns fios brancos que chegaram ced
A longa testa aberta, pensativ
No meio um traço, leve, vertical,
indicando uma idéia muito viva
e os sérios pensamentos: — o meu mal!
O corpo bem magrinho e pequenin
— Sete palmos de altura, com certez —
Tamanho de qualquer guri menino
que a idade, a gente fica na incerteza!


e che mai più, se ben alla canuta
età vivi e viva egli di Nestorre,
questa condizion non ti si muta.


Weh/ Ludwig/ weh! wi wilstdu stehn vor Gott?
Starb Christus an dem Kreutz/ daß eigner Will regire?
Was foderstu vor Recht von deinen Unterthanen/
Weil du ihr Haupt vor allen bist mit Recht!
Wi hastdu dann das Recht des Schöpffers so verhöhnet/
Daß du nach deinem sinn vollführtest Gottes sinn?
Wi hastdu dich zum Götz gesätzet/
Als das Gesätze dir in der Natur bekand?
Drum hab ich heut enstlichernst verflucht/
Weil solche Proben sind durch dich mir vorgefallen.


人家点缀荻花林
水绕阶除雪湿衿
最是疏篱与修竹
脚根半入小河深


Let subtile Schoolmen teach these Friends to fight,
More studious to divide, than to unite,
And Grace and Virtue, Sense and Reason split,
With all the rash dexterity of Wit.
Wits, just like fools, at war about a Name,
Have full as oft, no meaning, or the same.
Self-love and Reason to one end aspire,
Pain their aversion, Pleasure their desire;
But greedy that its object would devour,
This taste the honey, and not wound the flower.
Pleasure, or wrong or rightly understood,
Our greatest Evil, or our greatest Good.


A na polštářích luk a z lesů černých váz,
kde hustou tíží vzduch se v skleslých větvích třás’,
se vůně pozdvihly a v řízách rytmů mdlých
bloudily v alejích.


朝见一枝吐
暮吟疏影寒
亭亭不解语
助我青毫端


Istentelen nyelvek azt regélik ugyan:
A pálinkás-üveg a kamarába’ van,
S ez az, ami őt oly jókor odavonja,
Koránsem a háznak, gazdaságnak gondja.


Mein Weinen ist dein Engel-Wein.
So mach dann meine Augen
Des Tranks zwey volle Krüglein seyn,
Die dich zu laben taugen.
Ich weiß, du hast
Auch angefast
Ein Tüchlein, mir die Zähren
Von Augen abzukehren.


缀缀复翘翘
金丝并玉条
酴醾与杨柳
结托上青霄


Gib dem Mangel Speise, Trank und Hülle,
Gib dem Armen – ach mir bricht das Herz –
Gib dem Armen von des Reichen Fülle,
Lindre du des müden Pilgers Schmerz.


Ein bunter Kranz umwindet dir heut
Die hölzerne Truhe.
Hast lebend wohl nicht oft dich erfreut
So spät noch der Ruhe!


Gebrochen stand mit hohlem Aug' er da,
Des Fieberglut dem letzten Flackern nah.
Weil du der ränkevollen Ruhmgier Sohn,
Versank dein Stern in Nacht, Napoleon.
Doch zischte durch die Reihn kein geiler Spott,
Ernst klang's empor: »Nun danket alle Gott!«
Und klar und feierlich von Mund zu Munde
Stieg der Choral aus aller Herzensgrunde.


Ona vzpomíná si
na své mladé časy,
staré údy ohmatává,
chvějnou rukou rozčechrává
svoje bílé vlasy.


Kiss nyájadat oltalmazd,
A bünt tőle távaztasd,
Te légy a mi gyámolunk,
Könyörülő asszonyunk.


Elle est plus difficile
À plier que le jour :
Pour la mauvaise ville,
Battez, battez tambour.


Tak zvětrala i v duši mého reka
vzplanuvší kdysi láska ke Stáze.
On tušil, věděl, že tam v dáli čeká – –
však s dovolenou měl tu nesnáze,
vzpomínka na ni kamsi do daleka
zapadla v duši pak, až nejzáze
a, jak ji život zavanul a odnes’,
zapadlá klidně spala tam až podnes.


Naposled už zvony při mši zazvonily,
naposled se lidé zbožně poklonili.
Jedni poklekali ještě po hřbitovu,
druzí pospíchali polem ku domovu –
a ten mysliveček v kamizolce šedé
černooké děvče polní cestou vede. –


A vér, ami szivemből kirohant,
Mikor belé ütöttem gyilkomat,
Olyan hideg az ott, úgy borzogat.


Nad očekávání výsledek větší:
nevyčkal konce této řeči,
vyrazil rychle ze dveří,
jak člověk, který nevěří.
Hleděl jsem za ním v strachu –
byl však, už v prachu...
Co dále činil, nevím ani,
od těch dob nebyl k vypátrání.
Minuly hodiny, minuly dny –
můj rek je stále nezvěstný.
Ubohá hlava!


Nektar fließt auf deiner Zungen
Und ein angenehme Luft
Kommt durch deinen Mund geklungen,
Wenn mir deine Stimme ruft.
Deine Zähne, die so schön
In der besten Ordnung stehn,
Sind den Perlen überlegen,
Die wir fein zu nennen pflegen.


Hie und da nur brennt ein Lämpchen aus der alten bösen Zeit,
Durch die Nacht hin wälzt sich träge heisrer Glocken dumpf Geläut';
Aar und Lerchen, unser Wappen, ist von Thor und Thurm geschlagen,
Eul' und Fledermaus statt dessen im Triumph hinaufgetragen.


En las tertulias de noches de prolongada vigilia,
en el piano me pareces moderna Santa Cecilia
que cual solícita novia, con sus armónicos pies,
con la magia de los ojos y el milagro del sonido,
venciendo horas y distancia me lleva siempre a través
de los valles lacrimosos, al Paraíso Perdido.


Le poète, toujours serein,
Et toujours serin, lui réplique :
« Des voleurs comme moi, je crain


Tu soufflais


Das Beste ist ein alter Totenkranz,
Erinnerung an froher Jugend Glanz,
An den, wie ein verstummter Harfenton,
In voller Hoffnung früh verblichnen Sohn.


丹成八表任遨游
丹灶空存几度秋
欲丐灵丹换凡骨
不知仙子肯从否


Zdraví s ourodou vnadami živého
Máje mladí svět, mocnosti zmrtvené
Duše, těla hynoucýho již
K věčnosti v zvýšené sýle míří.


Erscheinstdu, Gott, mit einem gnadenblikk?
Ach wilstdu, Gott, mein Gott, mich noch erlaben?
Du spilst mit mir im vollem Wunderschikk:
Noch Habacuc mus Danieln erdraben.
Das Löwenmaul verleuhret seine art:
Si können nicht, ob si schon wolln, zermalmen.
Dein Rath wird selbst dir, Babel, zugepaart:
Si werden bald stat unser dich aushalmen.
Ob alles A.V.S. auf unser seite rufft:
Doch ist es nur, O Babel, deine grufft.


Já, vůdcem vaším mám-li vskutku být,
sám první podstoupím, co vyžaduji.


Most itt van ő is, a hű
Bodré, együtt velem;
Mintha magáé volna
Úgy őrzi tüzhelyem.


Avec ta face inanimée,
Tu nous apparais, Carnaval,
Comme on revoit dans la fumée
Le spectre d'un combat naval !


Hemdsmaun, un ęben hękelt,
De Börsten in en Tut:
Süh, wa he wichti schrœkelt,
As dach he Böker ut!


Erblickest du denn mich, so denke deiner Ehr'
und meiner Nichtigkeit, als der ich nimmermehr
darf küssen diesen Ort, den du doch tritest immer.


彼美烟霞姿
巉然亦奇怪
不登奇章门
足以当吾拜


Unser Antrit in die Zeit, unsre Thür ins erste Jahr
Setzt in Eiß, Schnee, Frost uns auß: unter Falschheit, Trug, Gefahr.


草堂人日倚吟筇
日出阴消见远峰
但愿八荒春盎盎
尽无争斗即为农


Die Priester selbst bekennen/
Man müß es Bluttgeld nennen/
Das/ wenn mans recht bedenckt/
Gar keinen Platz nicht habe/
Wo man zu Gottes Gabe
Ein nicht gezwungen Opffer schenckt.


Ach, Paříž! Vypadalas pařížštěji
než Pařížanky. Jak se všichni smějí
na tebe, kam jen vkročíš! Dítě Paříže!
myslí si elegán k tobě se přiblíže.
Jak planeš, jiskříš, tančíš, zpíváš, záříš!
Tvůj smích je Gallie, tvůj vtip je Paříž
v svých rozmarech a hříčkách, kouzlech celých.
Já, hlupák, tebe vlekl po kostelích –!


Puisqu'il a pris chez lui la folie en sevrage,
Que ce siècle fantasque ait au moins le courage


Tajný plán teď snuje ve své hlavě;
zdaří-li se, Finga k sobě hravě
připoutá a v srdci jeho zhasne
plamen lásky k nové ženě krásné.


V duše tíseň, v srdce hlucho
zní váš sladký spád
a v něm náhle slyší ucho
rajský koncert hrát.


My next Disguise too well you know,
Degraded to a simple Crow;
Both Cold and Hunger doom'd to bear,
And hover in the limpid Air,
Till on a day a spiteful Hind,
With dreadful Arms and bloody Mind,
Vow'd quick Destruction to my Head:
And in a Moment shot me dead:
Then set my ghastly Corse on high
To fright my Fellows from his Rye.


Mit freudiger und ehrfurchtsvoller Feyer
Betretet jetzt die junge Flur,
Und bethet heilig an vor dem geweihten Schleyer;
Es ist die Brautnacht der Natur.


Chega mais perto
moço bonito,
chega mai
me deixe ver a poeira do caminho
trazida nas mãos e nos bolsos
e nos gestos cansados que percebo
por baixo
do verde nesses olhos tristes


Die Müh ist wohl gepflanzet,
Mit euer Väter Blut,
Die Freiheit der edle Kranze,
Den haltet wohl in Hut;
Den wird man euch abstechen
Sogleich zur solchen Zeit,
Wenn Treu und Glaub wird brechen
Durch Eigennutz und Geiz.


Ich bitte euch, ihr Männer guter Art,
Wenn ihr das Vaterland so brünstig liebt,
Warum ist keiner unter euch so deutsch,
Daß er der Wahrheit furchtlos Ehre gibt,


桑溪竹圃路团团
门巷都非少日看
送客棹船频借问
向来江面是阑干


Hie steiget auf ein dikker Rauch,
Erschreklich anzusehen,
Ein rechter Pech und Schwefelschmauch,
Der überal muß gehen:
Ein Schmauch, der billig wird genant
Angst, Jammer, Marter, Quahl uff Brand,
Dafür man nicht kan stehen.


Oh, hadd remélnem! És ha jobb napokban
E vészhányt szív majd megpihenhetett,
Ha csak egy név maradt meg életemből,
S talán egy áldás sírhalmom felett;


A mladé století jak v mužné spělo síly,
tu hloubal jeho duch a vnikal v světa taje,
on živly osedlal, blesk, vítr, který pílí,
a na nich hloub se nes’ a ve hvězd stoupal kraje.


Tu mu svatá Sto-a, kterouž choval
v nitru srdce, sílu propůjčila,
jež ho resignací ozbrojila,
tak že mra, přec nekapituloval.


Spíš hvězda s oblohy padne
a perla v moři zhasne,
než zhyne myšlénka velká
a slovo písně krásné!“


Nach Tauler


Zavátou cestou šírošírých plání
přes vrchy, lesy ojíněné mrazem
dvé saní rychlým letem v dál uhání;
již minou pláň a v důl se mihnou rázem.
„Kde jsme?“ se táže hlas ze předních saní.
– „Blíž Března, otče,“ odpovídá druhý.
„Však chumelenice posud výhled brání –
znenáhla povoluje sněhu vání,
již vidět v dáli modré lesů pruhy."


Diocletian, der große Kaiser,
Wußt' auch, warum er früh aufstund,
Und Wilhelm Tell, der kühne Schweizer,
Dacht': Morgenstund hat Gold im Mund!


قُلْ لِلوَزِيرِ عليِّ يا اب
نَ مُحمَّدٍ وَهْوَ الوَلِيُّ
مَن ذا أَحقُّ بِأَنْ يَزورَ النِّ
بيلَ غيرُكَ يا عَلِيُّ
وَكِلاكُما جَارٍ ول
كِنْ أَنتَ لِلجَارِ الوَفِيُّ


A leknutím bledá, netušíc
příchodu toho, jejž nečekala,
mu s chladnou lží cynicky vyjde vstříc, –
on mlčky vyslechne, co lhala,


Byl dobrý hospodář
a jeho ruku čekávalo věcí sta,
kam vztáh‘ ji, vše se zelenalo jako jař.
A ne-li, rozbujela plevel nečistá.


Ao vê-la assim mirar-se na água, penso
Ver a Dúvida Humana debruçada
Sobre a angústia infinita de si mesm


Ach zeucht mich nicht dein Eyfer
In den Gewissens-Streit,
Weil noch die Feuchtigkeit
Von diesem fremden Geifer
Auff meinen schnöden Lippen ligt
Und mich so wunderlich vergnügt?


Jsem Čechem, ač snad pochybno to dosti
dle čistě německé mé výřečnosti;
a čtu-li, chci míť za své namáhání
cos pikantního, něco pro zasmání;
mám tedy požadavky dosti skromné:
však v českých spisech – žel! – nic není pro mne.


Ringrazio e lodo il ciel, che più non sento
Nel fondo del mio cor l'acuto chiodo,
Né più di gelosia mi struggo e rodo,
Né pasco il mio sperar più d'ombra e vento.


Et c'est sur la rose du sein
Que vous laissez errer ces bêtes
Qui n'avaient pas ce noir dessein !
Et c'est sur la rose du sein
Qu'il vous faut ce frisson malsain,
Folles exquises que vous êtes !
Et c'est sur la rose du sein
Que vous laissez errer ces bêtes !


Am Brunnen steh ich lange,
Der rauscht fort, wie vorher,
Kommt mancher wohl gegangen,
Es kennt mich keiner mehr.


Krása neznala mne, já znal Krásu
božskou, nebeskou, ten její hled,
v nějž jsem zanícen já patřil v žasu;
odepnul jsem naposled
v jejím kochaje se zlatovlasu.


Cerca de los pisados sardinales
está mi fe. Su mísera estatura
la comparo a la humilde arquitectura
del adobe en sus más bajos niveles.
Es la migaja al pie de los manteles,
y vive unida a la existencia oscura
del gusano, que apenas apresura
su transitar sobre los pastos fieles.
Con esa fe yo creo en muchas cosas
que en mi capacidad parecen rosas
empobrecidas por la sed del risco.
Esa es mi fe. Mi fe de estera pobre.
Mi proletaria fe toda de cobre,
de frutas secas, de aluvión y cisco.


Ich kanns, denn ich bin keiner seiner Jünger.


Und Königin schaute heraus.
Ich bau' am Berg mir gleich ein Haus.


zve k modlitbě ji, ku práci,
v čas ohně v sny jim burácí,


一笔笔模楷
一叶叶精神
骤喜多酬接
徐思晋代人


Im welken Walde ist ein Vogelruf,
der sinnlos scheint in diesem welken Walde.
Und dennoch ruht der runde Vogelruf
in dieser Weile, die ihn schuf,
breit wie ein Himmel auf dem welken Walde.
Gefügig räumt sich alles in den Schrei:
Das ganze Land scheint lautlos drin zu liegen,
der große Wind scheint sich hineinzuschmiegen,
und die Minute, welche weiter will,
ist bleich und still, als ob sie Dinge wüßte,
an denen jeder sterben müßte,
aus ihm herausgestiegen.


Zerdachter Stirne, schwärenschwerem Leib,
Gehüllt in Fetzen, zunderdünn Gestäub –


Christ, niemand hat den Sieg und dessen Trost empfunden,
Der nicht zuvor im Streit den Feind hat überwunden.


No del impulso conducido vano
de la ambición, al pie de su gran dueño
asciende, en cuya poderosa mano
dos mundos continente son, pequeño;
alas batiendo luego, al soberano
sucesor se remonta, en cuyo ceño
se ríe el Alba, Febo reverbera,
águila generosa de su esfera.


Du, der die Anmuth frischer Jugend
Vermählest mit der reifen Tugend,
Was fehlet deiner Seligkeit?
Beglückter Giller, deine Tage
Sind frei von Sorg und feiger Klage,
Wie du von Ehrgeiz und von Neid!


En nombre de Dios abandonamos las señales en el aire.
Nos quedaba el vivir, el vivir sin trabas,
en nombre de nadie. No apostamos por él
(nosotros, jamás apostamos), pero éramos jóvenes
o tenían aún luz las palabras
de unos versos extraños
que el corazón cifraba.
La tarde era una niña a quien abrazábamos
riendo en la mañana falsa, y el alcohol
y su excitante plata, que luego fatiga y araña,
nos hacía andar sin camino, mas fuera de prisa.
Era dulce no tener principio y menos aún destino.
Era dulce estar en el aire, atravesar el tiempo,
ser el vivir que no sabe o sólo nace
cultivando cuerpos que dormían como naranjas buenas
tras los ojos.
            Pero llegó la noche, última, terrible y sin aviso,
para segarnos las miradas y del amor dejar asfalto.
Fueron las ciudades un insomnio y cualquier alma
se hacía pequeña en sus estanques. Adiós y sangre,
adiós continuo los gestos, los verbos y los días.
No teníamos nada: ni cornisas torpes, ni palabras caducas,
sólo ciudad e insomnio, un cartón sin colores
para recortarnos en él y no tener padre.
Entonces mordimos el cartón y miramos al aire.
Qué buscábamos pájaros muertos lo saben:
un olor de mañana sobre una risa afable.
Quizá no debíamos, nosotros, los perdidos.
Pero lo hicimos, e intentamos que una lluvia volviera
sobre las derrotadas estancias, y para vivir nomás,
para vivir sin tener que hacerlo en nombre de nadie.
Hablo en plural para fingir no estar tan solo,
o quizá es que en esta noche ya soy todos.


النار في خديه تَتَّقِدُ
والماء في خديه يَطَّرِدُ
ضدان قد جُمِعا كأنهما
دمعي يسيح ولوعتي تقِدُ
يا ناقد الدنيا وأنتَ أخٌ
للحسن لا ما أنت مُنْتقِدُ
يا من أُرِقَّ وحُلَّ جوهرُه
فانحلَّ حتى كاد ينعقدُ


勾曲山头客
遨游到市尘
星冠顶霜月
夜半正朝真


Willkomm, willkomm ihr bleibt schier lang,
Die reißende Thier, die machten mich bang;
Die Fisch, die thät sie braten und sieden,
Die assen sie in Gottes Frieden.


A když z hloubi dozní zvony,
mizí rysy divných tvarů
a pláň moře tiše zívá,
nedozírná v letním žáru...


non vo' che 'ndietro, derelitto e ascoso,
il nostro moral Seneca rimagna,
d'ogni virtù, ma più di questa, sposo,


Jak zněla tvoje píseň bolná
tu jako perly přes mramor,
tu vzdechem umírala zvolna,
jak alpské rohy v klínu hor!
Já Vesuv viděl, záliv celý,
jak hořel nachem opálu,
nad ním tvé písně tóny zněly
a hasly v dálce pomalu!


Hnusná mi ta poesie,
hnusná mi ta sladká voda,
jež se nyní hojně lije
ze všech koutů po vlastech.


A žití začlo.


Mélységes érctó, érctükör, fémtükör, mesebeli,
szédülsz, ha belevillansz; ki tudja, mivel van mélye teli?
Szellemek érctava: drága ércek nemes szellemei
fémlenek villanásaiban; de mily ritka fém szelleme tudhat így fényleni?


Der Mädchen stiller Wunsch war Er!
Der jungen Manner Neid:
Der Kriegesgott im Helm und Speer,
Apoll im Friedenskleid.


Proto však je stokrát
ještě radši mám,
že jsou jak ta perla,
jako drahokam;


驱鸡政府本来无
刚被人呼邑大夫
及至五更侵早起
算来却是被鸡驱


Yo había perdido un año en ceremonias
con el rey del país oculto. Los áulicos sagaces anulaban
mi solicitud y sufrían los desahogos de mi protesta con una sonrisa neutral.
  Yo procuraba intimidarlos con el nombre de mi
soberano y describía enfáticamente los recursos infinitos
de su armada. Se creían salvos en el recinto de sus montes.
  Yo entretenía el sinsabor criticando el
estatuto de la familia. Me holgaba con el trato de las mujeres
infantiles y de los niños alegres y descubría los efectos
de una crianza atenida a la captura del presente rápido. Un
pasaje en verso, el primer asunto fiado a la memoria, escrito en una
cinta de seda, insistía de modo pintoresco en la realidad
sucesiva.
  Nunca he visto igual solicitud por las criaturas
simples de la naturaleza. Los niños demostraban un alma
indulgente en su familiaridad con las cigarras y con las mariposas
recogidas, durante la noche, en una jaula de mimbre y se
divertían con las piruetas y remolinos de unos peces de
sustancia efímera, circulantes en un acuario de obsidiana.
  Un cortesano, especie de senescal, me visitó
una vez con el mensaje de haber sido allanados los inconvenientes de mi
embajada. Yo debía presenciar, antes de mi retorno y en
señal de amistad, una fiesta dirigida a conciliarme los genios
defensores del territorio. El cortesano se alejó después
de asentarme en el hombro su abanico autoritario.
  La fiesta se limitaba a recitar delante de un gamo
unicorne, símbolo de la felicidad, pintado en un lienzo
escarlata, unos himnos de significación abolida. Unos sacerdotes
calvos no cesaban de imprimir un sonido igual en sus tamboriles de azófar.
  Uno de los oficiantes renunció el vestido
faldulario y el instrumento desapacible con el propósito de
facilitar mi salida. Gobernó un día entero mi balsa
rústica, palanca en mano, según el curso de un río tumultuoso.
  El gamo unicorne, signo del feliz agüero, se
dejó ver sobre la cima de un volcán extinguido.
Yo procuraba intimidarlos con el nombre de mi
soberano y describía enfáticamente los recursos infinitos
de su armada. Se creían salvos en el recinto de sus montes.
  Yo entretenía el sinsabor criticando el
estatuto de la familia. Me holgaba con el trato de las mujeres
infantiles y de los niños alegres y descubría los efectos
de una crianza atenida a la captura del presente rápido. Un
pasaje en verso, el primer asunto fiado a la memoria, escrito en una
cinta de seda, insistía de modo pintoresco en la realidad
sucesiva.
  Nunca he visto igual solicitud por las criaturas
simples de la naturaleza. Los niños demostraban un alma
indulgente en su familiaridad con las cigarras y con las mariposas
recogidas, durante la noche, en una jaula de mimbre y se
divertían con las piruetas y remolinos de unos peces de
sustancia efímera, circulantes en un acuario de obsidiana.
  Un cortesano, especie de senescal, me visitó
una vez con el mensaje de haber sido allanados los inconvenientes de mi
embajada. Yo debía presenciar, antes de mi retorno y en
señal de amistad, una fiesta dirigida a conciliarme los genios
defensores del territorio. El cortesano se alejó después
de asentarme en el hombro su abanico autoritario.
  La fiesta se limitaba a recitar delante de un gamo
unicorne, símbolo de la felicidad, pintado en un lienzo
escarlata, unos himnos de significación abolida. Unos sacerdotes
calvos no cesaban de imprimir un sonido igual en sus tamboriles de azófar.
  Uno de los oficiantes renunció el vestido
faldulario y el instrumento desapacible con el propósito de
facilitar mi salida. Gobernó un día entero mi balsa
rústica, palanca en mano, según el curso de un río tumultuoso.
  El gamo unicorne, signo del feliz agüero, se
dejó ver sobre la cima de un volcán extinguido.
Yo entretenía el sinsabor criticando el
estatuto de la familia. Me holgaba con el trato de las mujeres
infantiles y de los niños alegres y descubría los efectos
de una crianza atenida a la captura del presente rápido. Un
pasaje en verso, el primer asunto fiado a la memoria, escrito en una
cinta de seda, insistía de modo pintoresco en la realidad
sucesiva.
  Nunca he visto igual solicitud por las criaturas
simples de la naturaleza. Los niños demostraban un alma
indulgente en su familiaridad con las cigarras y con las mariposas
recogidas, durante la noche, en una jaula de mimbre y se
divertían con las piruetas y remolinos de unos peces de
sustancia efímera, circulantes en un acuario de obsidiana.
  Un cortesano, especie de senescal, me visitó
una vez con el mensaje de haber sido allanados los inconvenientes de mi
embajada. Yo debía presenciar, antes de mi retorno y en
señal de amistad, una fiesta dirigida a conciliarme los genios
defensores del territorio. El cortesano se alejó después
de asentarme en el hombro su abanico autoritario.
  La fiesta se limitaba a recitar delante de un gamo
unicorne, símbolo de la felicidad, pintado en un lienzo
escarlata, unos himnos de significación abolida. Unos sacerdotes
calvos no cesaban de imprimir un sonido igual en sus tamboriles de azófar.
  Uno de los oficiantes renunció el vestido
faldulario y el instrumento desapacible con el propósito de
facilitar mi salida. Gobernó un día entero mi balsa
rústica, palanca en mano, según el curso de un río tumultuoso.
  El gamo unicorne, signo del feliz agüero, se
dejó ver sobre la cima de un volcán extinguido.
Nunca he visto igual solicitud por las criaturas
simples de la naturaleza. Los niños demostraban un alma
indulgente en su familiaridad con las cigarras y con las mariposas
recogidas, durante la noche, en una jaula de mimbre y se
divertían con las piruetas y remolinos de unos peces de
sustancia efímera, circulantes en un acuario de obsidiana.
  Un cortesano, especie de senescal, me visitó
una vez con el mensaje de haber sido allanados los inconvenientes de mi
embajada. Yo debía presenciar, antes de mi retorno y en
señal de amistad, una fiesta dirigida a conciliarme los genios
defensores del territorio. El cortesano se alejó después
de asentarme en el hombro su abanico autoritario.
  La fiesta se limitaba a recitar delante de un gamo
unicorne, símbolo de la felicidad, pintado en un lienzo
escarlata, unos himnos de significación abolida. Unos sacerdotes
calvos no cesaban de imprimir un sonido igual en sus tamboriles de azófar.
  Uno de los oficiantes renunció el vestido
faldulario y el instrumento desapacible con el propósito de
facilitar mi salida. Gobernó un día entero mi balsa
rústica, palanca en mano, según el curso de un río tumultuoso.
  El gamo unicorne, signo del feliz agüero, se
dejó ver sobre la cima de un volcán extinguido.
Un cortesano, especie de senescal, me visitó
una vez con el mensaje de haber sido allanados los inconvenientes de mi
embajada. Yo debía presenciar, antes de mi retorno y en
señal de amistad, una fiesta dirigida a conciliarme los genios
defensores del territorio. El cortesano se alejó después
de asentarme en el hombro su abanico autoritario.
  La fiesta se limitaba a recitar delante de un gamo
unicorne, símbolo de la felicidad, pintado en un lienzo
escarlata, unos himnos de significación abolida. Unos sacerdotes
calvos no cesaban de imprimir un sonido igual en sus tamboriles de azófar.
  Uno de los oficiantes renunció el vestido
faldulario y el instrumento desapacible con el propósito de
facilitar mi salida. Gobernó un día entero mi balsa
rústica, palanca en mano, según el curso de un río tumultuoso.
  El gamo unicorne, signo del feliz agüero, se
dejó ver sobre la cima de un volcán extinguido.
La fiesta se limitaba a recitar delante de un gamo
unicorne, símbolo de la felicidad, pintado en un lienzo
escarlata, unos himnos de significación abolida. Unos sacerdotes
calvos no cesaban de imprimir un sonido igual en sus tamboriles de azófar.
  Uno de los oficiantes renunció el vestido
faldulario y el instrumento desapacible con el propósito de
facilitar mi salida. Gobernó un día entero mi balsa
rústica, palanca en mano, según el curso de un río tumultuoso.
  El gamo unicorne, signo del feliz agüero, se
dejó ver sobre la cima de un volcán extinguido.
Uno de los oficiantes renunció el vestido
faldulario y el instrumento desapacible con el propósito de
facilitar mi salida. Gobernó un día entero mi balsa
rústica, palanca en mano, según el curso de un río tumultuoso.
  El gamo unicorne, signo del feliz agüero, se
dejó ver sobre la cima de un volcán extinguido.
El gamo unicorne, signo del feliz agüero, se
dejó ver sobre la cima de un volcán extinguido.


So laß ich dich im Staube?
Ich glaube
Dich überm Staub hinwehen
Zu sehen.
So ist doch eingetroffen
Mein Hoffen,
Wenn's auch sich anders findet:
Es windet
Vom Grabe, wo die beiden
Sich scheiden,
Dein Weg darüber heiter
Sich weiter,
Und meiner geht im Dunkeln
Doch funkeln
Von obenher dem Dichter
Die Lichter,
Die dich im Engelreigen
Mir zeigen,
Auf mich herniederlächelnd,
Und fächelnd,
Daß ich darunter heiter
Geh weiter.
Hin übers Grab, das deine
Ans meine,
Hin übers Grab des Lebens
Und Strebens,
Das Grab der Erdenwonne,
Du Sonne
Mir jetzt, wie einst des Raumes,
Des Traumes,
Nach dir zu geh' ich heiter
So weiter.


Zwar blieben's damals Schemen,
Mir nur zum Trost geschickt,
Sie mußten Abschied nehmen,
So wie ich sie erblickt.
Das fügte tausend Schmerzen
Den schwersten noch hinzu,
Doch kam zuletzt dem Herzen
Durch sie allein die Ruh.


Mas, ¡ay!, que cuando inspiras
el no esperado honor con que se apresta
para ti la floresta,
haciendo en el vigor de cuanto miras
tan dichosa mudanza,
mísera yace y sola mi esperanza.


A kde je Sarbar, Kambysa druh nový?
Kde mravenčí jsou vojska Arabův?
Kde jejich paláce, kde jejich rovy?
Kde pěvci krásy čarodějných snův?
Kde Ludvík as, jenž světcem dán byl světu,
že zloby ohněm zničil Damiettu?
Kde Derkut je, kde Kansu v boji hbitý,
jenž bez vzdechu mřel koňů pod kopyty?


Dokud bájím věřil zastaralým,
ježto zrodil zpráchnivělý věk,
dokud v palmách dryádky se kryly,
a ne sago z našich polívek.


»Meine Rosen, die ich so geliebt,
Wohl seid ihr erblaßt und tief betrübt?«
Ach, nicht färbte Gram die Rosen bleich,
Nein, sie glühen fort gar wonnereich.


Ich weiß, was ich will! und weil ich es weiß,
Drum bann' ich's zu mir in den magischen Kreis.


Er drauf das Kindlein freundlich küßt
Und küßt die Blumen schöne,
Dann rauscht er, wie er kommen ist,
Dahin wie Saitentöne.
Das Kindlein schaut ihm brünstig nach
Und lauscht den Worten, die er sprach,
Und ruft: »Ach! komm doch wieder!«


Nein, ihr Geliebten! nein, ich beneid euch nicht!
Unschädlich, wie vom Lichte die Blume lebt,
So leben, gern vom schönen Bilde
Träumend, und selig und arm, die Dichter.


Rührt es, und wird die Rührung zu That; so durchwallt die
Ähnlichen Pfad mit der andern, die dem eignen
Quell entfloss. Und gelingt nicht diese
Rührung dem bleibenden oft?


忘机鸟兽可同群
名教翻将彼此分
试取古今人点检
中间几许不云云


Bei allen Tränen, die ihr je
Geweint um unser Menschenweh,
Beim Wort, das nur der Priester kennt
Und niemals ohne Schauder nennt,
Bei eurer eignen Schönheit, Huld und Milde,
Beschwör ich euch, ihr Engel, schützt Mathilde.


Praise him, ye meek and humble train,
Ye saints, whom his decrees ordain
The boundless bliss to share;
O! praise him, 'till ye take your way
To regions of eternal day,
And reign for ever there.


Du aber schlaf in deiner kühlen Gruft,
von keinem Mal bezeichnet, eng und klein,
zerstampft vielleicht von des Kroaten Tritt:
Und doch so lang noch wehet deutsche Luft,
in allen Zweigen weht dein Name mit
und wird unsterblich, wie die Sterne, sein!
Schlaf, schlaf, o Freund: Dein Grabesheiligtum
ist unser Herz, o Robert Blum!


Můj šofér, patron je tajemný,
vidím mu jen mocná záda,
veze mě po všechny žití dny
jak jeho duše si žádá.


Az én szép szeretőm
Kiadott énrajtam.
Könyörülő halál,
Könyörülj meg rajtam!


Ó, přijď již, přijď, má drahá!
vše jinak bude hned,
co plazí se a váhá,
hned v orlí tryskne let!


Nebo otcovský kraj srdci nejblíže kyne
jím se k dobrotě vznést, z lásky jež horoucí plyne,
prv ctít vlastní svou krev,
žádné dálavy, mrákoty stinné!


四海讴歌仰戴深
惊闻厌代尽沾襟
惟馀蜂蚁偏愁苦
无路攀髯痛不禁


Jest šťasten národ, jenž má naději;
jest šťasten národ, jehož budoucnosť
jest v čistých rukou vzdělané mládeže;
neb ve mládeži takové jen vzrůstá
národu síla, vlasti blaho celé!


Ché sie certano, se·ttu m'ài schernita,
I' ti darò tormento e malenanza,
Sì ch'e' me' ti varria avermi servita».


Quero escrever o borrão vermelho de sangue
com as gotas e coágulos pingando
de dentro para dentr
Quero escrever amarelo-ouro
com raios de translucide
Que não me entendam
pouco-se-me-d
Nada tenho a perde
Jogo tudo na violência
que sempre me povoou,
o grito áspero e agudo e prolongado,
o grito que eu,
por falso respeito humano,
não de
Mas aqui vai o meu berro
me rasgando as profundas entranhas
de onde brota o estertor ambicionad
Quero abarcar o mundo
com o terremoto causado pelo grit
O clímax de minha vida será a mort
Quero escrever noções
sem o uso abusivo da palavr
Só me resta ficar nua:
nada tenho mais a perde


Čas plyne rychle. Olgerd cítil juž,
že dlouhá není více zemská pouť,
a touha, jednou ještě uvidět,
ne ji, neb „s Bohem“ navždy kynula
mu tenkrát v zahradě, však místo to,
kde byla stála v zlaté záplavě
pod šumnou lindou, v trávě vysoké.


Battant l’air de la queue,
Dans la lumière bleue
Les vaches ont des bonds


Das Element des Fischers ist die Welle,
Sein Boot ist sicher, und er achtet's wenig,
Ob's um ihn schäum' und auf und nieder schwelle,


Publicado no livro Solidão provisória (1978)
In: MIRANDA, Luiz d Poesia reunida, 1967/199 Rio de Janeiro: Civilização Brasileira; Porto Alegre: IEL, 199 33


Dann, wenn wir lieben Gott, der unser Punkt der Ruh,
Dann werden wir in ihm die höchste Ruhe finden;
Weil auch die reine Lieb' sonst keine Lieb' läßt zu,
So muß, was an der Lieb' gebrechlich ist, verschwinden.


¡Oh, cómo me mirabas!
Parecía
que te hubiera cortado mi crueldad
los parpados.
                         Y yo iba
—¡desde tan lejos, a tu lado!—
como un naufrago negro, a tu alma viva,
¡faro de eterna luz, mujer, sobre la carne
eternamente acojedora de tu orilla!


Wie könnte man Verzicht auf Liebe,
Auf holder Anmuth Schimmer thun?
Wohl mehr, denn hundertmal versucht' ich's,
Doch jetzo will ich's nimmer thun.


Ale není ani času
na všeliké citlivůstky,
každý musí jíti za svým,
nedívá se po druhém.


Až já budu statek chovat,
to si budu pamatovat!
ať mi potom nežebroní,
udělám to jako oni.


Andante je v Čechách velmi oblíbeno,
řeč svou zpívají a písně protahují,
opatrným tempem i svou politiku
mnozí k rozšafným jen cílům dirigují.
Jenže opatrně teoreticky
v praxi bývá často – opatrnicky.


In den Grund des Brunnens schaut
Lischen gar gedankenvoll;
Was hier dieser Brunnen soll,
Hat die Mutter ihr vertraut.


Divil sem se někdy, jakby k boji
Krása rozlítila ramena,
Světy dva tam jedna Helena,
Aziu, Europu shnala k Troji;


宝册琼瑶重
新庭松桂香
雪消春未动
碧瓦丽朝阳


És ti szíves, jó barátim,
És te messze vendég,
Gyújtsatok rá, mig a tűz ott,
Mig a szív itt benn ég!
Üssük össze serleginket,
Vígan egyre másra -
Sűrű nagy füstöt bocsátván
A nagy áldomásra.


Jetzt rühmet deine Güte
mein Loberfülter Mund/
auß brünstigem Gemüthe
in dieser Abendstund/
Dir wil ich Opfer bringen
mit diesen schlechten Thon/
laß mein Gebete dringen
durch deinen Wolcken Thron.


Где ты, моя юность?
Где ты, моя сила?Горькая кручина
Грудь мою сдавилГолове поникшей
Тяжело подняться;
Думы в ней, как тучи
Черные, роятся;
И сквозь эти тучи
Солнце не проблещет;
Сердце, точно голубь
Раненый, трепещеЭх, судьба-злодейка!
Ты меня сгубила;
В мрачный, тесный угол
Злой нуждой забилВот моя каморка —
Грязная, сырая;
Чуть во мраке светит
Свечка, догораВот у стенки столик;
Вот два ветхих стула;
В уголке икона
В мраке утонулВот моя подруга
В безотрадной доле,
Шьет она, трудится,
Убиваясь в горВот лежит в постели,
Бледная, худая,
Охает и стонет
Мать моя больнаХолодно в каморке;
Коченеют членЗатопил бы печку —
Дров нет ни поленГолова кружится;
Все чернее думы;
И стоишь да плачешь,
Грустный и угрюмыИ невольно в сердце
Злоба закипает
На того, кто в свете
Злой нужды не знае


Sei einsam, treibt dich dein Gemüth
Dich selber zu bezwingen!
Sei einsam, wenn dein Herz erglüht
Ein höchstes zu vollbringen!


ورَوضَةِ وَردٍ حُفَّ بالسَّوسَنِ الغَضِّ
تَحلَّتْ بلونِ السَّامِ وَالذَّهَبِ المَحْضِ
رَأَيْتُ بِهَا بَدْراً على الأَرضِ مَاشياً
وَلَمْ أَرَ بَدراً قَطُّ يمشي على الأرضِ
إلى مِثْلِهِ فَلْتَصبُ إِنْ كُنتَ صَابِياً
فَقدْ كانَ مِنْهُ البَعْضُ يَصْبُو إِلى الْبَعْضِ
وَكُلْ وَرْدَ خَدَّيْهِ ورُمَّانَ صَدْرِهِ
بِمَصٍّ على مَصٍّ وعَضٍّ عَلى عَضّ
وَقُلْ لِلَّذِي أَفْنَى الفُؤادَ بحُبِّهِ
عَلى أَنَّهُ يَجْزي المَحَبَّةَ بالبُغضِ
أَبا مُنْذِرٍ أَفْنَيْتَ فَاسْتَبقِ بَعْضَنا
حَنَانَيْكَ بَعْضُ الشَّرِّ أَهوَنُ مِنْ بَعْضِ


كرقة طبعك كالنسمة
ومن شاطئ البحر ضَوحِيَّتي
أزف إليك جميلَ البيان
وأوجزُ حبيَ في لفظةِ
أحبكِ حُبَّين حب ابنتي
وحبي لما فيك من رِقة


Un tiempo esperé premio a mis enojos,
mas tarde es ya que mi pasión previene;
pero acabar en lágrimas conviene
a quien de flores nacen los abrojos.


亲培种子向阶除
足不过门两月馀
今日黄花开满树
可胜凝思念居诸


War kein Kerl wie andre Fremde,
Trug ein blaugestreiftes Hemde
Und ein tricolores Tuch, –
Gründe zum Verdacht genug!


Perché sian mie sventure al mondo sole,
A me fu, col veder, l'ingegno occolto:
Né fu sì ratto a gli occhi il lume tolto,
Che a la lingua fur tolte le parole.


Tu pak vidí nad sníh bílou
Pannu s nebes sstupovat;
Komonstvo jí nejslíčnější
Počíná zde hymnovat:
„Slává Nesmrtedlnosti
Králujícý v věčnosti!“ –


Wollte, wollte Gott, daß nur
Deines Lebens schwache Schnur
Etwas noch hier auf der Erden
Hätten müssen länger werden.


أَبو الحُصَينِ جالَ في السَفينَه
فَعَرَفَ السَمينَ وَالسَمينَه
يَقولُ إِنَّ حالَهُ اِستَحالا
وَإِنَّ ما كانَ قَديماً زالا
لِكَونِ ما حَلَّ مِنَ المَصائِبِ
مِن غَضَبِ اللَهِ عَلى الثَعالِبِ
وَيُغلِظُ الأَيمانَ لِلدُيوكِ
لِما عَسى يَبقى مِنَ الشُكوكِ
بِأَنَّهُم إِن نَزَلوا في الأَرضِ
يَرَونَ مِنهُ كُلَّ شَيءٍ يُرضي
قيلَ فَلَمّا تَرَكوا السَفينَه
مَشى مَعَ السَمينِ وَالسَمينَه
حَتّى إِذا ما نَصَفوا الطَريقا
لَم يُبقِ مِنهُم حَولَهُ رَفيقا
وَقالَ إِذ قالوا عَديمُ الدينِ
لا عَجَبٌ إِن حَنَثَت يَميني
فَإِنَّما نَحنُ بَني الدَهاءِ
نَعمَلُ في الشِدَّةِ لِلرَخاءِ
وَمَن تَخافُ أَن يَبيعَ دينَه
تَكفيكَ مِنهُ صُحبَةُ السَفينَه


Am Tisch brennt, tief im Docht,
Von gestern noch die Kerze,
Ihr Herzchen pocht, es pocht
In wildem Liebesschmerze.


Aller Wesen, welche da atmen,
Schönste, wunderherrlichste Augen
Hat der Vogel, welcher Kunâla
Heißt und baut in Wipfeln der Palmen.


Ach, schaue doch, mein Gott und Hort,
Von deiner heilgen Hütte
Und höre meiner Klage Wort
Und hochbetrübte Bitte;
Gib meinen Augen Kraft und Macht
Und laß des Todes finstre Nacht
Mich nicht so bald befallen!


捉将百脉倒归源
自会天然汞见铅
大地山河皆至宝
谁知身里觅先天


O! dieſer Tag verdient ein Feſt!
Jch feyr ihn ſelbſt nach meiner Weiſe,
So viel die Zeit mir uͤbrig laͤßt,
Bevor ich noch aus dieſer Gegend reiſe;
Nichts ſoll vor heute mir ſo gut, ſo koſtbar ſeyn,
Jch ſchone nicht den Saft der Reben,
Und trink: es ſoll der Erbprinz leben!
Auch ſelbſt in Jupiters Tockayer-Wein.


Mentre che così pensa, ode la voce
che le par di Ruggier, chieder soccorso
e vede quello a un tempo, che veloce
sprona il cavallo, e gli rallenta il morso
e l uno e l altro predator feroce
che lo segue e lo caccia a tutto corso
di lor seguir la Donna non rimase
che fu condutta all incantate case


(za to ví, co neomylně
líbívá se nyní vždycky,
proto ráda bije silně
na tón sentimentální) –


Mé srdce lehké bylo kdys
jak na větvici z jara pták,
jak hlohu květ, v tom přišla tys
a divný zázrak nad zázrak!
Je těžké jako letní mrak
a jak hřbitovní stará zeď;
vše naopak,
dřív lehké; jak je těžké teď!


Den aller Weltkreis nicht beschloß,
Der liegt in einer Mutter Schoos.


نحنُ في جَنّةٍ نُباكِرُ منها
ساحِلَيْ جَدْوَلٍ كسَيفٍ مُجَرّد
صَقَلَتْ مَتْنَهُ مداوسُ شمسٍ
مِن خِلالِ الغُصونِ صَقلاً مُجدَّد
ومُدامٍ تطيرُ في الصحنِ سُكراً
فتُحَلّ العقُودُ منها وتعقد
جِسمُها بالبَقاءِ في الدنِّ يَبلى
وقُواها مع اللّيالي تَجَدّد
وإذا الماءُ غاصَ في النّارِ منها
أخرجَ الدُّرَّ من حبابٍ مُنَضَّد
يا لها من عصيرِ أوّلِ كَرمٍ
سَكِر الدّنُّ منه قِدَماً وعَربَد
جنّةٌ مَجّتِ الحَيا إِذ سَقاها
مُصْلِحٌ من غَمَامِهِ غيرُ مُفسِد
قَد لَبِسنا غلائلَ الظِلّ فيها
مُعْلَماتٍ منَ الشعاعِ بِعَسجَد
ورَأَينا نارِنجَها في غُصونٍ
هَزّتِ الرّيحُ خُضْرَها فهيَ مُيّد
كَكُراتٍ مُحْمَرّةٍ من عَقيقٍ
تَدَّريها صوالِجٌ من زَبَرجَد
وَكَأنّ الأَنوارَ فيها ذُبَالٌ
بِسَليطٍ منَ النّدى تَتَوَقّد
وكأنّ النّسيمَ بالفرج يُفْشِي
بينَ رَوضَاتِها سرائرَ خُرّد
حَيثُ نُسْقَى مِنَ السُرورِ كُؤوساً
ونُغَنّى منَ الطُيورِ ونُنْشَد
ذو صفيرٍ مُرجَّع أو هديلٌ
أسَمِعْتُم عنِ الغَريضِ ومَعْبَد
شادِياتٍ تُمسي الغُصونُ وتُضحي
رُكّعاً للصَّبَا بِهِنَّ وسَجّد
كان ذا والزمانُ سَمْحُ السجَايا
بِبَوادٍ منَ الأَماني وعُوّد
والصِّبا في مَعاطِفي وكَأنِّي
غُصُنٌ في يدِ الصَّبا يَتَأَوَّد


Ersehnte Spornerin der eitlen Wünsche,
Ich habe, Wahrheit, deine Dunstgestalt
Verfolgt, und unermeßlich weit verfolgt,
Und ihr geopfert jeden Hoffnungsschimmer;
Gestrandet steh ich nun auf schroffer Klippe,
Rings um mich her die dunkle tiefe Flut,
Und um das Haupt mir donnerschwangre Wolken.
Ich werde nimmer, nimmer sie umfangen,
Um die ich hin den teuren Preis geworfen!


Ade dan/ eins vnd abermahl/
Ihr liechter schön gezündet/
Ade/ verleschet alle stral;
Euch gantz hab auffgekündet.
In dunckler nacht/ ich bin bedacht
Mein tag/ ohn tag volbringen;
Nur trawr-gesang/ mein leben-lang
Bey mir soll stäts erklingen.


Ty otevrou se jednou přec,
leč na jakou to cestu?!...
On neskloní však vzdornou plec
i v nejkrutějším trestu.
„Tys, Kriste, byl vždy moje síla,
ó nedopusť, bych v hanbě kles –
rád počet vydám svého díla,
až vstoupím k Tobě do nebes.


Testvéreim.


Ich sah verfallen grauen
Das hohe Königshaus,
Den König stehn und schauen
Vom Turm ins Meer hinaus.


Не может быть! вы лжете мне, мечты!
Ты не сумел забыть меня в разлуке…
Я вспомнила, когда в приливе муки,
Ты письма сжечь хотел мои… сжечь! ты!Я знаю, жгут бесценные дары:
Жжет молния надменные вершины,
Поэт — из перлов бурные костры,
И фабрикант — дубравы для машины;
Бесчувственные люди жгут сердца,
Забывшие для них про все на свете;
Разбойник жжет святилище дворца,
Гордящегося пиршеством столетий;
И гении сжигают мощь свою
На алкоголе — символе бессилья…
Но письма сжечь, — где я тебе пою
Свою любовь! Где распускаю крылья!
Их сжечь нельзя — как вечной красоты!
Их сжечь нельзя — как солнечного неба!
В них отзвуки Эдема и Эреба…
Не может быть! Вы лжете мне, мечты!
Мыза Ивановка


Nuž, vzpírej se, ty červe chabý!
Co je tvůj nářek a tvůj ston?
Zví bůh to, osud – jedno, slabý
jsi pouze ty a silný on!
A povstaň proti němu vzdorem,
a klesneš ve prach skácen morem
jak před oltářem Amfion.


Al que ha sed de justicia ahora bendice;
y si a Colón dio un mundo, a ti te ha dado
en la palma del mártir la victoria


Možno! než v tom byli učitelé
Najlepší a mistři příkladní
Sami Němci jim, jich tlačitelé.


“Elég merész sziv! vég határod a remény,
Ezen tul a szegénynek nincs java;
A szépség felhőtlen tetőre vágy,
Birtokhoz csak szerencsés juthat el.
Némulj meg, és tanulj lemondani.
Nyugasztalódj belső világodon:
Örökségül tündéri álmokat,
Nem földi jót adának istenid.”
Igy dörge rám küzdőre egy hideg,
Egy vak szokáson szentesült erő;
Érczkormányát vadon zajogtatá,
S habok közé sülyeszti partomat;
Mély örvényt vág frigyes pályánk között,
S kinézteim homályba oszlanak.


Obraťte, pokud vám času přáno!
Poslechněte mého vyzvání
Usmiřte se s Bohem! Není dalek,
Podám vám jej. Čiňte pokání!“


Bezmocný a unavený divák
u jejich dítěte oddýchám rád na večer,
když letní noc nám kreslí oknem otevřeným
svou panoramu domů, věží v obzoru.
U dítěte, jež na kolébce spí
mi volno, u dítěte mého přítele.
Jak mívá sladké sny, že v očích veselých
jiskřením tráví moji melancholii!!
Sněhové ruce na mne třesou se
a úsměv jeho rozpíná má křídla svázaná.
Na ně tak často myslit, je mi volno zase
i trpko zároveň... Hle, atom budoucnosti
v něm ukrytý spí pod bělounkým čelem. –


Ein Orgelbeherrscher bist du;
Doch vermagst du nicht, zu finden den Ton,
Durch der Züge Vermischung,
Der meines Schmerzens Tiefe träfe;
Denn du gehst, Bruder meines Geistes, du gehst!! –


Ich rufete hierzu die Feinde selber auf;
Denn seiner Tugend Preis bedarf wol keiner Freunde,
Die aus Ergebenheit ihm krönen seinen Lauf:
Allein, er saget uns: Er habe keine Feinde.


Así, bajo el penacho de familiar palmera,
mientras se va muriendo la tarde, el alma entera
del trópico, parece que rima una canción


Ještě jsi krásná,
třebaže k zemi již trochu se kloníš.
Očka máš jasná
a památkami voníš.
Ještě i malé růže rdí se ti v obličeji svrasklém.
Obrázky vnoučat máš za sklem.


Lieve è l'aurea catena a tante offese
vendetta, o de la man che 'l latte oscura
emulo e di mia fé candida e pura,
de le piume d'Amor pennuto arnese.


»Ten prendida tu lámpara —la lámpara de fuego—
pues que ya llega el tiempo y tu día es ahora.
El que tiene la hoz, El que dice: Yo siego,
dirá en cualquier momento que ha llegado tu hora.


Auf der ich festliche Hymnen
Des Helden Friedrichs Lob,
Die Tugend, heilige Freundschaft
Und sanfte Liebe gespielt!


Ich auch desgleichen/
O Daphnis, nicht
Von dir will weichen/
Weil grösser meine Pflicht:
Will sterben hertzlich gern mit dir/
Wann du nur mir
Vergönnest dich zu finden
Vergessend meiner Sünden.


Laß meine Kinder, meiner werth,
Nur bleiben, wie ich sie gelehrt,
Sich deiner und der Tugend freun;
So ist ihr Erbtheil nicht mehr klein.


„Vítán buď, hoste, co žádáš na mně?“
Hyena vrhá se ku nohám starce,
mládě své pozvedá v tlamě.
„Slepé jsi?“ Plivnul na jeho oči,
žehná je světce rámě.


Rein as ob de Winter dun
dor koppheister schöt
œwer Stock un œwer Tun –
allens sleiht he blag un brun,
kümmt wat inne Möt.


Sie näht, sie sitzt, sie wirkt mit Fleiß,
Macht Decken nach der Künstler Weis,
Hält sich selbst sauber; weiße Seid
Und Purpur ist ihr schönes Kleid.


ricambiando di veste i pensier nostri,
varie prische figure oggi ristauri,
che son quasi idre, apri, leoni e tauri,
ch'altro voglion notar, se ben son mostri.


La cigarra en una ramita
toca una flauta muy chiquitita,
la cigarra toca una flauta.
La cigarra y un colibrí
bailan ballet en el jardín,
la cigarra toca el flautín.
La cigarra y el cigarrito
juegan a un juego muy rebonito,
juegan al tren,
la cigarra y el cigarrito
juegan muy bien,
la cigarra dice ¡Piii!
y el cigarrito echa el humito;
—la cigarra y el cigarrito
juegan a un juego muy rebonito.


In questa bella immagin rimirava
e 'nfra me non potevo esaminare
se altri che se stessa somigliava.


Smíchem počal dnešní den...
„Povídej mi, chci to vědět,
kohos rád měl, dávno, kdysi,
kým se opíjel tvůj sen?...
Můžeš-li mi v oči hledět?...“


Hui! sank er aufs Stroh, ein Müder,
Und an ein Schnarchen ging's!
Da schwebten vom Himmel hernieder
Zwei Täublein im Silbergefieder,
Eins rechts zu ihm, eins links.


Zveselení kalné nebe v rouchu modrém pozdravilo.
V hebkých ramenou zas bouři utišení oslavilo.
Mládenče, jehožto hladké čelo růžověnce nese,
Jenžto trudné tvory těšíš, ptactvo k zpěvu zůveš v lese.
Píseň má tě také vítá v provázení harfky zvučné,
Z dolin zpěvy sprosté ohlas tobě nese z louky tučné,
Řady sekáčů kdež křivé kosy ostří v tmavém znění,
K seku tys je vyzval vlídně po lijavce utišení.
Koberce, jež jaro dalo, chrustem vrhnouc kosa ruší,
Dívek plnorámných hejna v potřásání vlny suší.
Roztomilý, přelíbého utěšení plný čase!
Zděšeného smrtí jako anděl plavce těšíš zase;
V milostivém pohlednutí, v tichuplném usmívání,
Lidstvo zapomínat učíš na povzteklé bouře vání.
Blažícím ti vysvětlením oka všecko obět pálí,
Tebe usta, srdce, tělo chládkem občerstvené chválí.
Z středu běhu svého, zatím pod oponou tmavou moků
K snížení se žene slavná kule slunce v bystrém kroku;
V zlata dokonaném šperku slepícího vyjasnění,
V plné vznešenosti, hory ještě slaví jeho dlení.
Letem bystrým plameniny jiskrosršné k uhasnutí
K pěnícím je nesmírného moře vlnám letět nutí.
Pohled jaký na oblohu, modrost kterou obaluje;
Před soumrakem posléz ještě oko jasnem zveseluje.
V dálce dechem větru plují klasné role v veselosti,
Mrakověnec oko jímá barev krásnou mnohotností.
V stínu modrotmavých lesů vrcholiny kamenité
Růžovými prouhami jsou přetažené, v zlatu svité.
Proudu hladina prv modrá, v řeřavosti nyní plyne,
Sloup se z ohně slepícího do hlubiny proudu vine.
Ejhle! císařovna spěchá k skalám v vážném postoupení,
Ptactvo s ní se loučí, v hájích hlučné provází ji znění.
Již se letem k horám blíží, již se v dálce topí, tratí,
Nebe růžemi plamení, hory ryzím ohněm zlatí.
Soumrak líbý od východu v oblacích se ukazuje,
Zvonek příchod jeho s věže vrchu dolům oznamuje.
Netopýřík vyprch z skouly, v okolí si lapá brouky.
Sekáčové k tiché vsi se ženou v řadě domů s louky.
Z vůně tmavých bezin poslyš jaká nyní kouzla v pění
Prchem vyplynují! v jakém mile ohlazeném znění
Hudebních teď zvuků hony z roštin líbě dřímajících
Ven se vinou! – v ohybáních jemných, srdce jímajících,
Dechu skrovničkého tahy, v nevyvážném nalezení
Z skladu písní nových, zpěvák ducha nutí k podivení.
Bez vší okojímající krásy těla, čarováním
Prsa rozkoší nám plní, okolí svým radováním
K veselosti zůve tiché, oboru, i porostliny
Proniká, i píseň zvučná jeho tře se v oudoliny.
Lidstvu šerem okřálému laskavý cit v srdce leje.
V mnohotném teď proměnění hlasu, v hloubce temně pěje;
V chvílce, v středu váhavé se slabým dechem s písní plazí,
Brzy během do výsosti z hluboka jí doprovází,
V volání kdež přeroskošném sem tam kolik chvilek pluje.
Na početí změny dálší tejně zatím přemyšluje.
Potom z hrdla outlínkého množství hrne v okamžení
Zadržených krasohlasů v pronikavém hlaholení,
Kteréž v měnícím se zvuku z houště do veškera derou,
Až pak v nepozorovaném tichu šeptem konec berou.
V chvílce, v měké padá lehce z ticha zase naříkání;
Ohlas pronikavé pění rozptyluje v křovné stráni.
Ve všech zvucích hlasovodů měkých kluzem lehkým bloudí,
V okamžení k přechodu se tvrdému zas z ticha loudí:
Nejkrásněji odměřeným obratem teď hlasy třese,
Brzy z dosažené výšky ohlazené k hloubce nese,
Brzy tahem sílícím se, brzy tržně výraz dává,
Až pak v klokotání zvučném píseň slavnou dokonává.
Doly rosou ochlazené ticho milé sladce blaží,
Větříček se více ani břízkou vrznout neodváží;
Ani v trávě s zavitými modrozvonky zašustění,
Ani třtiny na rybníce pohýbnutí slyšet není.


Tak všecko schází, všecko mizí...
Čas se svých polí dál žeň sklízí
a bez odechu vrhá ji
v tůň věčnosti a zapomnění...
a zase sije bez prodlení
a zas už plody padají...
ach, noví mrtví... bolest jiná...
a na staré se zapomíná...
Však dnes tomu čtvrt století,
den vraždy ožil v paměti,
a suchých kostí bílý prach
chví, víří v našich vzpomínkách!...


jaloux tombeau
De Salammbô,


Die Gefilde, wo vom Schnitter
Nie der Schweiß der Mühe rann,
Deren Äther kein Gewitter
Und kein Nebel trüben kann.


Decaiu desde essa data
Do bom caráter o orgulho,
E o patriota anda à cata
Daquilo que enche o bandulho.


飞瀑舂撞破的馀
速如蓬矢脱桑弧
谁知水底天吴伯
曾识人间金仆姑


Vámi církvi, nevěstě kdys Páně,
zneuctěn je liliový šat,
zlatem krášlíte své prázdné skráně,
těla šarlatem, jak činí kat.
Blesky zlatíte řeč svoji chudou
volajíce zvukem zvonů všech,
že se lživá ústa modliť budou
cizí slova z pozlacených kněh.
Zovete se Krista tovaryši,
a jste vlci. Pryč, vy lestní mniši!
Kristus ovečky nes na rameni,
vy na káře vezete je sprosté
k stinadlům, kde strach a hrůza roste.
Co vy působíte, k spáse není,
kde se zjevíte, tam svár se množí –
pryč, vy kramaříte s láskou boží,
pryč! Či proud, jenž třísní české řasy,
zdrojem lásky je snad? zdrojem spásy?“


1
В уме своем я создал мир иной
И образов иных существованье;
Я цепью их связал между собой,
Я дал им вид, но не дал им названья;
Вдруг зимних бурь раздался грозный вой,—
И рушилось неверное созданье!2
Так перед праздною толпой
И с балалайкою народной
Сидит в тени певец простой
И бескорыстный, и свободный!3
Он громкий звук внезапно раздает,
В честь девы, милой сердцу и прекрасной,—
И звук внезапно струны оборвет,
И слышится начало песни! — но напрасно! —
Никто конца ее не допоет!


Jak Bůh k lidem dobrotivý
Srdce k dítkám kloníte,
Z víru dravé bezbožnosti
K trůnu zblažujícý ctnosti
Miláčky své vodíte.


兵馀初傍碧钩栏
青杏垂垂绿荫团
手接叶条成太息
一春花好不曾看


V kostí hnilobu jen občas přilétla shora
krůpěj odněkud mdlá, z hloubky ozvěna sporá
vzdechem přelétla prostor,
nikde východu neměla hora.


Und des Weges zog ein Metzger,
Der ein Schwein zur Metzig trieb:
Esel! bleibe von dem Ochsen,
Hast du deine Knochen lieb! –
Von dem Ochsen?! – Tritt zurück! –
Ist's ein Ochse? welch ein Glück!
Ich erfahr es noch bei Zeiten,
Hans im Glücke.


Wie der Poet die Tafel nimt zur Hand/
Vnd suchet das/ was nirgend ist im Land/
Vnd findets auch/ der macht/ daß Läpperey
Der Unwarheit der Warheit ähnlich sey.


Heute hast du gut gegessen,
Doch du hast noch mehr getrunken;
Was du bei dem Mahl vergessen,
Ist in diesen Napf gesunken.


Geheime Wünsche brechen
Den Blüten gleich hervor,
Und hundert Stimmen sprechen,
Komm Liebchen, komm ans Thor!


Nimm einen jeden, wie er ist ...
es hat ein jeder seine Mängel
und selbst der Beste, denn wir sind
nun einmal Menschen und nicht Engel!


Je stará bolest ta a svěží. Obdržel
jsem ránu včera, dnes? Chvat roků spěl
přes zoufalý ten sen, jenž v smutné dáli leží...


Räthsel- und Charadenbüchlein,
Hannchen mitsamt ihren Küchlein,
Abbildung der meisten Orden,
Wie die neuste Zeit geworden,
Die Anatomie der Stinte,
Echte sympathet'sche Dinte,
Andacht eines frommen Herzen,
Stearin- und Wallrathkerzen.
O du himmlischer Vater, erbarme dich der Autoren
Vor den Rötheln, Stiften und Federn der Censoren,
Daß nicht unsre große Müh' und Arbeit gehe verloren!
Kyrie eleison!


Per l'onde più famose i cigni illustri
destando andrò, s'io mandar fuor non basto
voce, che 'l gran sepolcro orni ed illustri.


Ich hatt' ein holdes Röschen
Für Dich, o Freund! erzogen.
Schon schimmerten so röthlich
Die zarten seid'nen Blätter
Durch die gesprung'ne Hülle,
Und süsser Duft entwehte
Dem jüngsten Kinde Florens;
Drei kleine Knöspchen drängten
Sich aus dem grünen Laube,
Und wanden sich so traulich
Um ihre schöne Schwester;
Bald rauschten Aeolsflügel
Laut heulend durch den Aether;
Es nahte starre Kälte
Und zwang die bange Erde
In diamantne Fesseln;
Da sank mein holdes Röschen,
Und seine zarte Blüthe
Verwelkte ungenossen,
Sein grünes Laub erstarrte,
Sein milder Duft verwehte,
Vergebens bat ich Floren,
Ein Kränzchen mir zu schenken.
Noch schlummert Lenz und Freude
In Tellus kaltem Schoose.
Da naht' ich mich so schüchtern
Appollons heil'gem Haine:
Den immer grünen Lorbeer
Kann selbst kein Gott vernichten,
In ew'ger Jugend-Schöne
Umstralet er den Holden.
Ein Lorbeer-Reis nur fleht' ich
Vom hohen Dichter-Gotte,
Den Sänger zu bekränzen,
Dem er so hold gelächelt;
Doch zürnend sprach der Hehre:
»Zu lang hast du verweilet!
Schon mancher aus dem Chore
Der heil'gen Sänger weiht' ihm
Des Lorbeerhaines Spende!«
Dies Röschen nur erhascht' ich,
Das bring' ich Dir entgegen,
Empfang' es nun, o Theurer!
Mit einem holden Blicke.
Wenn Phöbus wieder lächelt,
Soll ihm die Muse kosen,
Bis er, vom heil'gen Pindus
Ein Lorbeer-Reis zu brechen,
Der Freundin Deiner Lieder,
Für Dich, o Freund, gewähret!


„Ó jak má mě ráda!“... blažen děl si v duchu
a již chtěl ji sevřít ve své objetí,
však ta drahá dívka zdála za rozruchu
snad těch mocných citů chvět se po třetí,
pak jen – jak to divné! –
skryla tvář svou dlaní,
ach, a pláč a štkaní,
tiché, srdceryvné,
bylo dlouho ještě v loubí slyšeti.


Und zu eines Stroms Gestaden
Kam ich, der nach Morgen floß,
Froh vertrauend seinem Faden,
Werf ich mich in seinen Schoß.


境静约心兵
无由起妄情
拟将笙笛耳
同听夜泉声


When dukes in town ask thee to dine,
To rule their roast, and smack their wine;
Or take thee to their country-seat,
To make their dogs, and bless their meat;
—, dream not on preferment soon,
Thou'rt not their friend, but their buffoon.


Monsieur Planche a du courage
Et monsieur Feuillide aussi ;
Pour nous, nous sommes ici
Pour empêcher le carnage.
Votre journal est charmant,
Le nôtre pareillement.


Fatyma řekla, a radila dceři, by otce
Zýskala lásce; a Růžena kvapila k otcy,
Ozdoby těla y duše co před mužem milým
Rozvila mladice švižná, sladila řeči
Chytlavé pochlebováním, očima svýma
Šlehala plameny lásky a vděčnosti svaté,
Zvýšila krásu a ctnost, y se nevinně ptala:
Dceruli miluješ svou tak srdečně, jako
Miluje tebe? a na tvora přívětivého
Pohleděv otec, a skropiv slzami tváři:
Slávo a rozkoši má! tys nad život dražší,
Nad světy milejší! řekl. Miluji tebe,
Dítě! co bohyně lásky, y pro tebe, kráso!
Do ohně skočím. Dívka co anděl se vlídně
Přivinujícý pravila k starcy: Y dcera
Miluje dobrého otce co Boha, a za něj
Na smrt se světí. Což jsy, ó živote sladký!
Se vší krásou, otceli milého nemám?
Což jsy, ó světe, y s poklady všemi, co, slávo!
Slunceli života mého se skryje? Co kvítek
Bez rosy, bez duše tělo, y krásy y duše
Schopnosti bez tebe vadnou; k srdcyli vinu
Drahého otce, co bohyně lásky, co růže
V loudivé slávě tu stojím, žalosti mrou, a
Z mraků radosti lesk k mým vykyne očím.
Kdo se mi v štěstí rovnati může, co dcera
Zýskala otce? Ach! prvé jsem klesala jako
Chudina v bolesti proud, a v ouzkosti mřela.
Neboť se nebezpečenství na tebe se všech
Svalilo stran, buď smrt, neb poroba stříti
Hrdinu chtěla, a v potupu složiti dceru.
Chlapkyně tvářbych slzami skrápěti, nohy
Vítězy líbati měla? Ha! otceli není,
Proženu bok! – v tom spatřuji otce – ó Bože
Jaké to radosti zvuk! Již vévodu žehnám,
Jenž Bůh roztřepiv svár ctnou rodinu spasyl.
Kyžbych jen jednou slavného spatřila muže!
Otče! ó živote můj a rozkoši sladká!
K tobě se vinu, a pro Boha dobrého prosým,
Na dceru patř! cyť prudkost vděčnosti svaté,
Milenku zblaž, aby zočila anděla strážce,
Vyznala k němu se tisknouc: Nám jsy ty Bohem!
Všecko co Bohu se koří vítězy, všecko
Oběti snáší, zjevuje vděčného srdce
Dary y písněmi cyt; a my jediné v kalu
Nenávisti se brodíc milujem svár, a
Hrdinu zmařiti chceme, že otcy y dceři
Zachovav životy boj nám k utěše skončil?
Z dřímoty otče se zbuď, a k ctnosti se vypnuv
Vášní plameny dus, a y Křesťana miluj!
Růžena sladila tak svá pochlebování
Pěnami srdečné lásky; co dívčinka outlá
Sedla sy k nohoum, hladila dobrého otce,
Spínala ruce, a prosyla, plakala, jakby
Ztratiti svět, jak vydati s otcem se na smrt
Měla, by pláčem, by láskou zlomila skálu
Mstivého srdce, a záští zplašila z duše
Zdivočujícý; již zas povstala, vůkol
Stařečka vinula ruce, a sladce se smála,
Jako se milá na svého ženicha směje,
Pohledem pronikajícým dravého srdce
Hlubiny zkouzlila div, že se s povzdychováním
Zhlížeje třásl, a nevěda v zmatku co řícy,
Milenku přitisknuv k prsům zaplésal otec,
Po milé tváři se díval, a zmateně pravil:
Ke všemu, milenko! svolím, Křesťana miluj,
Vévodu s národem smiř; však srdce mé zbité
Lásce se zpírá, vrahu se kořiti nechce.


Za zlatou Prahou Bílá hora stojí
a v mraku skrývá šedou hlavu svoji,
a u paty té hory v malé pláni,
vír v pláči prach a bejlí popohání;
zde zahynuli Češi s Moravany.


Timandro, Sokrates nám vždycky tvrdil,
že démon jakýs sídlí v duši jeho
a řídí rozhodnutí všechněch činů
dávaje výstrahu tu, pobídku tam
i následky před oči živě stavě...
Snad pravdu měl náš povídavý mudrc
a nejen pro sebe. Timandro, myslím,
že smrt má nedaleko. Pharnabazes
uzavřel sice přátelský svaz se mnou
a ruku dal a přísahou jej stvrdil –
však Lysandros, vím, i přes hlavu jeho
si najde cestu k sluchu velkokrále,
a jazyk Lysandrův tam nebude ždát
o štěstí Alkibiadovo... Zvíře
je Lysandros ten!... Po té hrozné bitvě
u Aigospotamoi dal sesekati
na tři tisíce mužů našich jatých
a smál se při tom bílé zuby ceně!
Timandro, nejsem jistě člověk, jakby
si Sokrates přál, tak už docela ne,
ba, sám si přiznám, ani člověk dobrý,
vždyť poznal lidi jsem a tím se stává,
že srdce ztrácí tolik na dobrotě,
co získá hlava na poznáních – ale
Lysandra stále ještě soudit mohu
i Lakedaimon. Dravci, zlí to dravci,
ne Hellenové – myslíš, že se změní,
až v Lakonice syn můj králem bude,
jejž Agisovi dala žena jeho? –
Oh, hrubý žert to. Hrdlo se mi svírá,
když na Atheny pomním zotročené
pod patou jejich... Moje drahé město!


En el sobrio regazo de la cocina grata,
su folletín la cándida maledicencia empolla,
hasta que la merienda de hogaza y de cebolla
abre un dulce paréntesis a la charla barata


أبا سُليمانَكم أولَيْتَ من حَسَنٍ
وكْم جَزَيْتَ وكم واليْتَ من مِنَنِ
وكم رعى بعضُنا بَعضاً وكانَ لهُ
مزاوِجاً كازدِواجِ الرُّوحِ والبَدَنِ
وكم حُسِدْنا على وُدٍّ بهِ أنسِتْ
نفوسُنا مثلَ أُنْسِ الطِّفْلِ باللَّبَنِ
فمالَنا قد تناكَرْنا بلاسببٍ
ومالَنا أنَّنا زُعْنا عنِ السَّنَنِ
ولمِْ نَسِينا حُقوقاً جَمَّمةً سلفَتْ
لزَلَّةٍ إنْ جَرتْ هَذا منَ الغَبَنِ
وهلْ يَرى عاقِلٌ باعَ الثَّمينَ مَنَ
الأعلاقِ وهْوَ لهُ ذُخْرٌ بلا ثَمَنِ
ما عذرُنا إنْ سُئِلنا أينَ وصلُكُما
وأينَ عهدُكما في سالِفِ الزَّمَنِ
نَهلاً فليسَ لَنا في عُمرِنا مَهَلٌ
وليسَ يَحسُنُ أن نرضى سِوى الحَسَنِ
فعُدْ إلى الوَصلِ إنَّ الوصلَ أحمدُ إنْ
تابعْتَ رأيَ أولي الألبابِ والفِطَنِ
وإنْ بخِلْتَ بوُدَّ أو مجاملَةٍ
فهُدْنَةٌ كيفَما كانَتْ على دَخَنِ
إنْ كانَ حقُّكَ فرْضاً ليس يدفَعُهُ
عُذْرٌ فلا تُخرِجَنَّ حَقِّي مَنَ السَّنَنِ


Na trávě skví se rosa,
dech země vidím, v bílé páře stoupá
jak tucha jitra k nebi,
kmen břízy bílý i hnědý suk dubu
si rozumějí v tomto pološeru,
a tajné příbuzenství
i křemen cítí s vlnou, jež ho hlodá,
sta snů kol proplítá se
a na mé svadlé skráni
mi tepou křídly,
jak hnědé velké můry noční
na vráskovitém kmenu
dutého jilmu, z něhož vyletěly.
Ó noci, rozhoď po nich
síť stínů svých, ať brzy
nad stromů vrcholky, nad hřbety horstva,
jak v lehké zbroji Roland vítězící,
se zvedne jitro!


野人于我有何情
半掩柴门向月明
深夜欲眠眠未著
一丛寒木一猿声


Kyžbych věčně mohla spáti!
Tento čisté krásy květ,
O má roztomilá máti
Zošklivil mi všecken svět.


In Qualm un Ręgen lur dat Volk: Gott wull ni, dat dat brenn.
Do keem en Smid, un mit en Slag harr alle Qual en Enn'.


Reá tekint jobb felől anyjára,
Krisztus urunk az szúz Máriára,
Ottan felkél szent anyja lábára,
Térdre esik, hallgat szent fiára.


Vrch zvětral proudem drahných let,
i hrad i bašty hradu,
a smrk, jenž tak si pyšně ved’,
že desetkrát výš mne se zved’,
skráň šedou má i bradu.


Zur Stadt hinaus der Leichenzug,
Der den toten Firdusi zu Grabe trug.


»Es klebt an meinen Händen
Noch warmes Mutterblut.«
– Heinz glaubte zu verenden –
– Schon wieder ging's nicht gut.


Without Elation Christian Glories paint,
Nor by fond am'rous Phrase assume the Saint.
Greet not frail Men with Compliments untrue,
With smiles to Peace confirm'd and Conquest due,
There are who watch t' adore the Dawn of Grace,
And pamper the young Proselyte with Praise:
Kind, humble Souls! They with a right good Will
Admire his Progress — till he stands stock still.


O wie viel/ viel tausend (sag' ich)
Dem bösen Feind haben gehorcht/
Von Daphnis gesönderet sich
Krafft dieser armseligen Forcht!
Viel lieber Gott wolten mißfallen/
Als rühren den Sündern die Gallen/
Verlassen das ewige Gut/
Zu bleiben bey diesen in Huld/
Gehn also zur Höllischen Glut
Aus eigner freywilliger Schuld.


v sever prchá s jihu strany.
Blankyt svítí v jasný den –
jen ten závoj nad Hradčany
zachvívá se nezdvižen.


Touž vůni smrčin vzdychá mladý háj,
táž peruť jitra duši mou zve k letu,
týž lesk i stín, též horstvo, týž to ráj, –
a přec tu cítím rozhraní dvou světů.


Dann hörst du flüstern ihre leisen
Gesänge aus der Ferne her;
Neigst hin dich nach den süßen Weisen;
Das Vöglein aber kehrt nicht mehr! –


che, cacciato da sé ogn'atto vile,
tutti e veri Sforzeschi a sé chiamati
e liber cancellati,
fece di ciò che a te eran tenuti,


Neozve se po podlaze
zvuk těch lehkých kročejí,
vláhu tobě nepřinese,
v listech tvých se nezatřese
rosa slzných krůpějí!


mellyet majd átdöfött tudós homlokával.
Azutánn a könyvet ünnepes orczával
oda nyújtván emez, inti súgásával,
tisztellye meg nyilván hódoló csókjával.


Leesett a hó a silány földre,
talán csak hogy csúfságát befödje.
Most oly fehér mint szobánkban este
fekhelyünk, ha készen vár megvetve,
puha dunnánk, makulátlan párnánk:
s mintha a saját ágyunkon járnánk,


Vainly thou tell'st Me, what the Woman's Care
Shall in the Wildness of the Wood prepare:
Thou, e'er thou goest, unhapp'yest of thy Kind,
Must leave the Habit, and the Sex behind.
No longer shall thy comely Tresses break
In flowing Ringlets on thy snowy Neck;
Or sit behind thy Head, an ample Round,
In graceful Breeds with various Ribbon bound:
No longer shall the Boddice, aptly lac'd,
From thy full Bosome to thy slender Waste,
That Air and Harmony of Shape express,
Fine by Degrees, and beautifully less:
Nor shall thy lower Garments artful Pleat,
From thy fair Side dependent to thy Feet,
Arm their chaste Beauties with a modest Pride,
And double ev'ry Charm they seek to hide.
Th'Ambrosial Plenty of Thy shining Hair
Cropt off and lost, scarce lower than Thy Ear
Shall stand uncouth: a Horse-man's Coat shall hide
Thy taper Shape, and Comeliness of Side:
The short Trunk-Hose shall show Thy Foot and Knee
Licentious, and to common Eye-sight free:
And with a bolder Stride, and looser Air,
Mingl'd with Men, a Man Thou must appear.


Ich bin Seine Majestät der Räuberhauptmann Terente
Und geruhe, im Donaudelta das Zepter eines knorrigen Eichenknüttels zu schwingen.
Ich bin der Herr der hundert Teiche
Und der Sklave der tausend Mädchen.


Du Sünden-truncknes Hertz/ begieb die faule Ruh/
Laß dir den matten Schlaf die Augen nicht verbinden/
Und bringe diese Nacht mit strengem Wachen zu/
Wie dein Erlöser ließ sich dir zum besten finden.
Erwege durchs Gebet zur Andacht wohl bereit/
Was dir in dieser Nacht zu Nutze sey geschehen/
Wer an dem Creutz/ um was/ und wem zu gutt er leyd/
So wird man eh den Tag am hellen Himmel sehen/
Als alles wird von dir genungsam seyn bedacht,
Mein Eyfer treibet mich/ diß danckbar zu erwegen/
In heisser Andachts-Brunst zu feyern diese Nacht/
Mein schecht Vermögen will die Feder niederlegen/
Und hemmt der Reime Lauff: Du ungeschaffnes Licht,
Erleuchte meinen Geist/ entzünde meine Sinnen/
Daß/ was ich schreibe/ dir zu Ehren sey gericht/
Und schau das Hertze/ wenn die Hand nicht mehr wird künnen.
Man sieht zum dritten mahl des Monden vollen Schein/
Bey dunckel-brauner Nacht am Himmels-Saale prangen/
Die Sonne findet sich ins vierdte Zeichen ein/
Zeit dem der Morgen-Stern aus Jacob auffgegangen/
Zeit dem der Weisen Schaar/ durch einen Stern geführt/
Den König aller Welt verehrt in Stall und Krippen/
Zeit dem ich lassen seyn durch Gottes Geist gerührt/
Den Mensch-gewordnen Gott das Lob-Spiel meiner Lippen.
Izt seh ich/ wie der Mond am Himmel sich verkreucht/
Der Sternen blasses Heer in Wolcken sich verstecket/
Der Fackeln schwartzes Pech die trübe Nacht erleucht/
Die solche Frevelthat mit ihrem Schatten decket.
Diß tunckel-bleiche Licht führt meine Augen hin/
Wo ich den Heyland seh für meine Sünde büssen/
Macht/ daß ich gantz in mir und ausser mir doch bin.
Daß Thränen ohne Zahl aus meinen Augen flüssen/
Daß sein und meine Noth mir durch die Seele dringt
O traurens-volle Nacht/ o Nacht/ voll Angst und Schrecken/
Die unser sündlich Hertz in Furcht und Zagen zwingt/
Und diß/ was steinern ist/ zur Andacht kan erwecken!
Was seh ich armer Mensch? Der Sünden schwere Last/
Den Menschen abgeborgt/ macht meinen Jesus schwitzen/
Der Himmel/ Erd und See mit seinen Händen fast/
Der ewig könt in Ruh auff seinem Throne sitzen;
Was seh ich armer Mensch? Das unbefleckte Blutt
Rinnt von den Wangen ab/ die voller Unschuld blühen
Man sieht den edlen Thau/ die heilge Purpur-Flutt
Die Erde/ welche nicht der Füsse werth/ durchziehen.
Der das Saphirne Feld/ das bund-beblümte Land/
Die blaulichet-grüne See geschaffen und bemahlet/
Mahlt seiner Schmertzen Bild izt in den gelben Sand/
Drauß seine Seelen-Angst und Liebe wiederstrahlet.
Die Brunnquell alles Trosts/ der edle Lebens-Fluß/
Durch Gottes Zorn erschöpfft/ schöpfft Trost von einem Engel/
Dem Herren/ welchem Tod und Leben dienen muß/
Ersetzet izt ein Knecht der todten Kräffte Mängel.
Der/ dem sonst alle Welt die Knie in Demutt beugt/
Der sich durch unsre Bitt und Thränen läst versöhnen/
Hat zu der Erden hin sein mattes Haubt geneigt/
Sucht seines Vaters Zorn vergebens abzulehnen/
Der bittre Creutzes-Kelch muß ausgetruncken seyn/
Es wäre Schlaffens-Zeit/ die Nacht ist eingetreten/
Nebst seinen Feinden wacht mein Jesus nur allein/
Und sorgt vor unsre Ruh mit Wachen/ Seuffzen/ Beten.
Des Himmels grosser Fürst/ dem aller Engel Schaar
Zu Dienste steht/ läst sich drey Jünger nur begleiten/
Bey denen lauter Schlaf und wenig Leben war/
Die ihn mit Todes-Angst alleine lassen streiten.
Ein trübes Wolcken-Dach verbirgt des Monden Licht/
Der hellen Augen Glantz benebeln Schmertz und Sorgen/
Der Himmels-Lichter Schein verräth den Schäffer nicht/
Drum muß das blinde Volck bey Pech und Schwefel borgen
Das ungewisse Licht/ der rechte Friedens-Fürst/
Der ohnbewaffnet war in Garten ausgegangen/
Wird von der Schaar/ die so nach seinem Blutte dürst/
Gesucht mit Dolch und Schwerd mit Spissen und mit Stangen/
Wiewohl sie auff ein Wort zur Erde sincken muß.
Das Friedens-Zeichen muß zur Krieges-Losung dienen/
Die wahre Liebe wird durch falschen Liebes-Kuß
Den Feinden Preiß gemacht. Sie dürffen sich erkühnen/
Den Arm/ der uns so viel zum besten hat gethan/
Auff dem der Welt-Kreiß ruht/ mit Stricken zu bewinden/
Die Sünden-schwartze Faust fast dessen Unschuld an/
Der uns ohn einge Schuld von Schulden will entbinden.
Der König aller Welt/ der zu der lezten Zeit
Wird durch gerechten Spruch der Menschen Wandel richten/
Muß vor den Richter-Stul verbannter Billigkeit/
Hört an/ was wider ihn die falschen Zeugen tichten/
Darff nicht/ wie dennoch steht dem Ubelthäter frey/
Dargegen einig Wort mit sichrem Munde führen/
Und wenn er frey bekennt/ was seines Amtes sey/
So muß ein harter Streich die zarten Backen rühren/
Damit ein stoltzer Knecht aus frechem Ubermutt
Des Herren Rede strafft. Der Mann gerechter Sinnen/
Dem keine Falschheit ie befleckt das reine Blutt/
Wird biß ins vierdte mahl der Richter Falschheit innen/
Und ist ein Gauckel-Spiel der Ungerechtigkeit.
Was nicht der Juden Grimm und Boßheit kan vollenden/
Was sie ihm nicht gethan vor Quaal und Hertzeleid/
Das überlassen sie der Heyden frechen Händen.
Ach sehet/ welch ein Mensch! durch Gifft gefüllten Mund
Verspeyt die Krieges-Schaar sein holdreich Angesichte/
Sie macht die linde Haut mit rauhen Nägeln wund/
Den Sanfftmutt vollen Sinn mit scharffem Hohn-Gedichte.
Ach sehet/ welch ein Mensch! das edle Fürsten-Haubt/
Um welches Sonn und Mond in vollem Scheine gläntzen/
Dem aller Sternen Heer zur Krone sind erlaubt/
Muß ein geschränckter Zweig von Dornen izt bekräntzen
Die Edelsteine sind das ausgezwängte Blutt/
Mit dem/ o Hertzeleid! der Könge König pranget/
O Häubter voller Wind? bedencket/ was ihr thut/
Wenn ihr nach theurem Gold und weichen Rosen langet/
Zu krönen euer Haubt/ den Sitz der Eitelkeit/
Seht unsers Haubtes Haubt führt andere Rubinen/
Ihn sticht der harte Dorn/ wenn euch zu Pracht und Freud
Das linde Wurm-Gespinst und zarte Blätter dienen.
Der Hertzog/ welchen nicht nach Würden kleiden kan
Der Sonnen strahlend Gold/ des Monden Silberstücke/
Legt ein zurissen Kleid voll Staub und Motten an/
Daß uns der seidne Rock der reinen Unschuld schmücke.
Den reichen Königs-Stab vertritt ein armes Rohr.
Der Buben Schaar/ die ihn zu martern ist beflissen/
Muß wider Willen auch die Warheit bringen vor/
Indem sie ihn zur Schmach als Herr und König grüssen.
Ach sehet/ welch ein Mensch dort angebunden steht!
Seht/ wie der heilge Leib mit Ruthen wird zerhauen/
Seht/ wie das milde Blutt aus allen Adern geht!
Man kan des Todes Bild auff seinem Rücken schauen/
Doch leucht die Liebe vor/ die ihn darzu gebracht.
Unselig bist du Mensch/ du Ursach dieser Plagen/
Doch selig/ wo du klug durch fremde Pein gemacht/
Nicht weiter Ruthen wirst auff deine Schultern tragen.
Wofern du nach Gebühr diß unbefleckte Blutt
Mit Thränen wäschest ab von deines Jesu Rücken/
Und in dein Hertze senckst so wird es dir zu gutt
In Tods- und Höllen-Angst die matte Seel erquicken.
Ach sehet/ welch ein Mensch! Es kan auch seine Pein
Der harte Richter selbst nicht unbewegt betrachten/
Er sagt: Seht/ welch ein Mensch! kein Mensch/ vielmehr ein Schein/
Siehstu/ o Juden-Land/ nun deinen König schmachten?
Die Besem brechen ab! die Riemen gehn entzwey/
Der Hencker Grausamkeit sieht man ihr Ziel erreichen/
Lästu nicht deinen Grimm nunmehr auch gehn vorbey?
Ach! möchte dieses Bild doch einen Stein erweichen/
Ob dem die Erde seuffzt/ der Himmel sich entsezt/
Der Juden hartes Hertz ist doch nicht zu bezwingen/
Und ob Pilatus gleich mit Wasser sich benezt/
Und dräuet alle Schuld allein auff sie zu bringen/
So ruhen sie doch nicht/ biß er ein Urtheil giebt/
Er soll nach eurem Wunsch als Ubelthäter sterben/
Wiewohl er nichts vorher des Todes werth verübt/
So muß der Lebens-Herr als wie ein Knecht verderben.
Es kan kaum vor sich selbst der abgematte Fuß
Die unbeholffne Last der schwachen Glieder tragen/
Der dennoch über diß sein Creutze schleppen muß.
Es werden Fuß und Hand mit Nägeln angeschlagen/
Die aller Welt hinfort des Himmels Schlüssel seyn/
Zwey Mörder werden ihm gestellet an die Seiten/
Der Herr/ dem auff ein Wort giebt Wasser/ Stein und Bein/
Der unsre Seelen kan zum Lebens-Brunnen leiten/
Klagt über schweren Durst/ sein honigsüsser Mund
Ist brennend vor Begier nach unserm Heyl und Leben/
Macht solche seine Noth mit lautem Ruffen kund/
Bald wird ihm bittre Gall und Eßig hingegeben/
Zu mehren seine Pein. Ach Sünder! tritt herbey/
Dem schnöde Trunckenheit so zu belieben pfleget/
Sieh wie dein Jesus hier vor Liebe truncken sey/
Und wie er solchen Durst nach deiner Seelen träget/
Schaustu ihn dürstende mit trocknen Augen an/
Und tränckst sein Hertze nicht mit heisser Busse Thränen/
So glaub ich nicht/ daß ie dein Auge weinen kan/
Und daß dein Hertze sich nach eignem Heyl kan sehnen.
Man spottet seiner Angst/ man lachet seiner Schmertzen/
Biß ihm der blasse Tod die matten Augen bricht.
Man bahnt noch einen Weg durch Spieß und Stahl zum Hertzen/
Das schon der schwere Tod des Creutzes hingericht/
Draus kommet eine Bach von Blutt und Flutt geronnen.
Die Erd' entsetzet sich/ der Himmel hüllt sich ein/
Die Sonne stirbet mit der ungeschaffnen Sonnen/
Des schwartzen Tages Nacht will eine Decke seyn
Der grossen Ubelthat/ die harten Felsen brechen/
Die Gräber springen auff/ die Todten gehn hervor/
Weil Simson ausgesezt der Schlangen Macht zu schwächen/
Auff seine Schultern hebt der Höllen festes Thor.
Das Leben Israels wird in die Grufft gesencket/
Ein enges Grab beschleust den Herren aller Welt/
Mein Hertz entsetzet sich/ wenns diesen Tod bedencket/
Die Hand verstarrt/ der Mund verstummt/ der Kiel entfällt.
Ach last uns Wang und Brust mit Thränen übergiessen/
Weil Gottes liebster Sohn stirbt und nicht schuldig ist.
Last Thränen ohne Maß aus unsern Augen fliessen/
Weil Gottes Liebster Sohn für unsre Schulden büst.
Nicht Jud und Heyde nur hilfft ihn ans Creutze schlagen/
Nicht Jud und Heyde nur bringt ihn in Noth und Spott/
Wir Sünder alle seyn der Ursprung seiner Plagen/
Und unsre Missethat verursacht seinen Tod;
Zerfleischet nicht die Haut/ die Geisseln sind zu linde/
Die Riemen sind zu schwach/ zu büssen solche That/
Zureist und reiniget die Hertzen von der Sünde/
Die Jesum ohne Schuld ans Creutz gehefftet hat.
Erweichet euren Geist/ zerknirschet eure Sinnen/
Fühlt wahre Seelen-Angst/ tragt ernste Reu und Leyd/
Ihr werdet dennoch nicht genung betrauren künnen/
Daß ihr gecreutzigt habt den Herrn der Herrligkeit.
Doch aber müst ihr nicht in solcher Angst verzagen/
Des Herren Jesu Tod soll euer Leben seyn/
Er hat des Vatern Zorn/ der Höllen Angst getragen/
Und führt euch frey davon in Himmel selig ein.
Schaut mit Verwunderung/ wie euch der Höchste liebet/
Und last euch solche Brunst zur Liebe treiben an/
Gebt eure Hertzen dem/ der euch das seine giebet/
Indem er/ als sich selbst/ nichts Edlers geben kan.
Last eure Andachts-Glutt durch seine Flamm entzünden/
Schwizt Thränen wenn das Blutt aus seinen Wunden fleust/
Und wenn eur Lebens-Oel will in dem Tode schwinden/
Befehlet/ wie er that/ dem Vater euren Geist.


Der Schreiber hatt' des Gelds zu viel,
Er kauft dem Mägdlein, was sie will,
Für funfzehn Pfennige.


Die ernstliche Strenge steht endlich versüsset/
die qweelende Seele wird einsten gesund.
Ich habe gewonnen/ ich werde geküsset/
es schallet und knallet ihr zärtlicher Mund.
die Dornen entweichen/
die Lippen verbleichen/
indehm sie die ihre den meinen auffdrükkt.
Ich werd' auß der Erde zun Göttern verschikkt.


Es knistert in den Büschen,
Es zieht durch die helle Luft
Das Klingen fallender Tropfen,
Der Sommerregenduft.


V lopotě života, při práci denní
domů k nám zaletět kdy ani není.


Nepřestal Karel chmurně hledět
a děl: „Co chceš mu odpovědět?“


Sì che se 'l to soccorso ver mi tarda
a relevarme de questa fatica,
la quale a poco a poco m'incodarda,


Was noch flüchtig, sammle du,
Was noch stolz ist, beuge,
Was verwirret, bring zur Ruh,
Was noch hart, erweiche,
Daß in mir Nichts hinfür
Lebe noch erscheine
Als mein Freund alleine!


mümin ise anan, baban


Zemí podmanitel žije jen v oslavě,
Jmě Alexandra, Napoleona též
Ční u potomstva v obdivení,
Pnou se jim k paměti obelisky.


Amanheceu
O orvalho molhou a flor
O passarinho cantou
Clareou


Kommt, laßt uns wieder gehn, und zu den Schaafen kehren,
Die Liebe möchte sonst uns alle Ruh verstören.
Ey was vor schönes Volck kriegt man allhier zu sehn!
Die Unschuld leidet Noth; kommt, laßt uns wieder gehn!


Ich achte dennoch eure Tugend nicht,
Verwerfe kühn eu'r heiliges Gericht!
Seid des Gesetzes Hort, der Sitte Rächer,
Des frommen Glaubens treuer Genius!
Es lebt ein heil'ger Geist auch im Verbrecher.
Der Freie sündigt, weil er sünd'gen muß !


Das ist für mich die beste Schlacht,
Wenn die Flaschen knallen,
Wenn die Stöpsel fallen,
Wenn es schnell wie Blut sich ergießet,
Wenn es hell wie Feuer fließet,
Wenn sich alle Händ' erheben,
Jedem Herz und Hand zu geben –
Stoßet an! stoßet an!
Das ist die schönste Schlacht der Welt,
Die einzige, die mir gefällt!
Unsre Feinde, ha! wir kennen sie nicht;
Gott geb' ihnen hier mehr Wärm' und Licht,
Daß es ihnen dort nicht dran gebricht.
Stoßet an! stoßet an!
Und wird von uns ja einer erschlagen,
Wir wollen ihn zu Grabe tragen
Mit einem Labetrank,
Mit einem Habedank:
Requiescat! requiescat!
Er hat es satt!
Und wünschen, daß der müde Streiter
Erwache morgen frisch und heiter.
Wir aber kämpfen immer weiter,
Bis die letzten Flaschen knallen,
Bis die letzten Stöpsel fallen –


群山衮衮卷波涛
举手天门尺五高
尘土多年昏病眼
犹能千里见秋毫


Как я давно поэзию оставил!
Я так ее любил! Я черпал в ней
Все радости, усладу скорбных дней,
Когда в снегах пустынных мир я славил,
Его красу и стройность вечных дел,
Господних дел, грядущих к высшей цели
На небе, где мне звезды не яснели,
И на земле, где в узах я коснел,
Я тихо пел пути живого бога
И всей душой его благодарил,
Как ни темна была моя дорога,
Как ни терял я свежесть юных сил…
В поэзии, в глаголах провиденья,
Всепреданный, искал я утешенья —
Живой воды источник я нашел!
Поэзия! — не божий ли глагол,
И пеньем птиц, и бурями воспетый,
То в радугу, то в молнию одетый,
И в цвет полей, и в звездный хоровод,
В порывы туч, и в глубь бездонных вод,
Единый ввек и вечно разнозвучный!
О друг, со мной в печалях неразлучный,
Поэзия! слети и мне повей
Опять твоим божественным дыханьем!
Мой верный друг! когда одним страданьем
Я мерил дни, считал часы ночей,-
Бывало, кто приникнет к изголовью
И шепчет мне, целит меня любовью
И сладостью возвышенных речей?
Слетала ты, мой ангел-утешитель!
Пусть друг сует, столиц животный житель,
Глотая пыль и прозу мостовой,
Небесная, смеется над тобой!
Пусть наш Протей Брамбеус, твой гонитель,
Пути ума усыпав остротой,
Катается по прозе вечно гладкой
И сеет слух, что век проходит твой!
Не знает он поэзии святой,
Поэзии страдательной и сладкой!
В дни черные не нежил твой напев
Его души; его понятен гнев:
Твой райский цвет с его дыханьем вянет,
И на тебя ль одну? — на всё, на всех
Он с горя мечет судорожный смех —
Кроит живых, у мертвых жилы тянеОн не росу небес, но яд земли —
Злословье льет, как демон, от бессилья;
Не в небесах следит он орли крылья,
Но только тень их ловит он в пыли,
И только прах несет нам в дар коварный —
Святой Руси приемыш благодарной!
Но нет! в пылу заносчивых страстей
Не убедит причудливый Протей,
Что час пробил свершать по музам тризны,
Что песнь души — игрушка для детей,
И царствует одна лишь проза жизнНо в жизни есть минуты, где от мук
Сожмется грудь, и сердцу не до прозы,
Теснится вздох в могучий, чудный звук,
И дрожь бежит, и градом льются слезы…
Мучительный, небесный миг! Поэт
В свой тесный стих вдыхает жизнь и вечность,
Как сам господь вдохнул в свой божий свет —
В конечный мир — всю духа бесконечностКогда шутя наш Менцель лепит воск
И под ногой свой идеал находит,
Бальзака враг, его же лживый лоск
На чуждый нам, наборный слог наводит,-
Поэт горит! из глубины горнил
Текут стихи, — их плавит вдохновенье;
В них дышит мысль, порыв бессмертных сил-
Души творца невольное творенье!


In a minute there is time


Das alles bieten wir. Nur laß die blut'gen Horden,
Laß Steppe, Krieg und Zelt; komm reuig her zum Norden
Und vor dem Herrscher beuge dich.« -
Ich aber wandte mich bei ihrer Worte Hadern,
Es schwoll der rote Zorn empor in meinen Adern -
Der Zar ist nur ein Fürst wie ich.


Mein Herr ist weg, und ich weiß nicht,
Wo ich soll suchen gehen.
Indessen wendt sie ihr Gesicht
Und siehet Jesum stehen.
Der spricht: O Weib, was fehlet dir?
Was weinest du, was suchst du hier? –
Sie meint, der Gärtner rede.


Velké její modré oko
tmělo se jak bezdná tůně,
tajíc hvězdy jako blesky
na dně v nezbádaném lůně.


Der leib, weil er hie hat sein mütlin,
war er d'selē herberghüttlin,
Die Got ein zeitlang drein losiret,
bis er sie wider daraus füret,


Ich habe mich gesetzt in Gottes Namen;
Es hilft doch alles nicht, und mein Gedicht
Ist längst gelesen und im Schloß die Damen,
Sie saßen lange zu Gericht.


Teď mohu klidně zavřít zrak
a klidně sejít v podsvětí mrak.