Oh, wie mir schweren Dranges
Das Herz im Leibe bebt,
Wenn sie so leichten Ganges
An mir vorüberschwebt!


Byl rabbi Hillel pod skálou ty vlny,
jež podají se rády, na nichž plný
svit hvězdný spočine pak čaruplný.


Du hast nun lange schon den Cicero citirt,
Und was einst Plato schrieb uns zu Gemüth geführt;
Ihr beyder Geist hat uns viel schönes vorgebracht!
Doch Freund erlaube mir! hast du denn nie gedacht?


Or morte, or coscïenza lo combatte,
e, s'altrimenti e' volesse disporre,
presi gli sono i dadi e parti fatte,


Ringsum dunkle Nacht.
Hüllt in Schwarz mich ein.
Zage flimmert gelb
Ferneher ein Schein.


夭桃秾李为谁新
占断风光不与人
憔悴明窗独醒客
便应虚掷艳阳春


Die andern nicht begreifen,
Was Sel'ges ich ersah!
Was die nicht schauen, greifen,
Das ist für sie nicht da.


Sohn.


Hingesunken am See, unter den Düften des
Lenzes, dacht' ich nur sie, fühlte nur sie allein,
Die des Tags mir die Seele,
Die des Nachts mir die Seele füllt.


Tam v stínu počkám, kudy denně chodí,
kde cedrů dech a vůně cypřiší
mou touhu skolébá snů do říší,
jíž duše má se jako mořem brodí;


空阶纵步听鸣鸠
谁信山人春思幽
惟有窗前双蛱蝶
闲随清梦到庄周


"But thou forsakest me, weak, forlorn,
And chilled with age's frost,
To count my weary days and mourn
The comforts I have lost.


Tu děl kdosi ve mraku:
„Já jej rozsvítím!“
Blýsklo se všem ve zraku,
síra, oheň, dým,
temný zvuk a rachot hromu, kvílení a praskot stromu,
rychle, jak to dím.


Por la espaciosa frente pálida y pensativa,
desciende la melena en dos rizos iguales.
Negros ojos miopes, gruesa nariz lasciva,
la faz oval y fina, los labios sensuales.
Sobre el flexible cuerpo, perturban la negrura
del enlutado traje que su dolor retrata,
el d'annunziano cuello con su nívea blancura
y con manchas sangrientas la flotante corbata.
Apura un cigarrillo Kedive, reclinado
en un diván oscuro, y entre el humo azulado
del tabaco, sus ojos contemplan con amor
el azul de las venas sobre las manos finas,
dignas de rasgar velos de princesas latinas
y ceñir el anillo del Santo Pescador.


Div s moudrostí to, na mou hříšnou duši,
by báby nešpetly!
Ví vše – taj halí pod loktuší,
vždy mlčíc – vysvětlí...


内苑属嘉辰
初收百药新
预知氛疠息
天意在生民


„Ne, to nedám, Vondro, vždyť mne znáte,
do slova dám pět set padesáte.


Ma tutto e indarno, che fermata e certa
Piu tosto era a morir ch'a satisfarli
Poi ch'ogni priego, ogni lusinga esperta
Hebbe e minaccie, e non potean giovarli,
Si ridusse alla forza a faccia aperta:
Nulla mi val che supplicando parli
De la fe c'havea in lui Zerbino havuta,
E ch'io ne le sue man m'era creduta.


Vivo color de lúcido zafiro,
dorado cielo, eterna hermosura,
pues merecí alcanzar esta ventura
acoged blandamente mi suspiro.


Ich muß hinauf zum schwarzen Wald,
So liebend und allein,
Dort soll fortan mein Aufenthalt
Und meine Kirche sein.


Wo die meisten Feinde waren,
Drang der Chatte wild hinein,
Von des Leibes Feigheitshaaren
Wollt' er zeitig sich befrein.


Du reiner, deutscher Adel,
Nicht Ahnen, Thaten zählt!
Nicht strenger Väter Tadel,
Was Lob den Vätern, wählt.
Nicht welsche Tänze tanzen,
Mit Pförtnerschlüsseln gehn –
Eichbaum im Wald von Lanzen,
Im Volkssturm sein, ist schön!


Ach, daß uns ewig, ewig bliebe
Der Augenblick!
Im ersten holden Kuß der Liebe,
Das reinste Glück!«
Verstummend, halbvollendet weilte
Das süße Wort;
Die Seel' auf Beider Lippen eilte,
Sie eilte fort.


Až bude zápas dokonán,
v nějž volají vás hříchy,
i vám se míru dostane,
i vám klid kyne tichý.


Ott hamvadok majd egy kopott fejfánál,
Kopott fejfánál, puszta domb alatt;
Nő ott a kóró, mert meg nem tapossa,
Nem jő megnézni senki síromat.
Meglátogatni csak te fogsz, hogy elzúgd
Testvéri búdat, éji fergeteg,
Testvéri búdat, mert hiszen testvére
Voltál te lelkem érzeményinek!


C'était une bicoque
Sous un vieux châtaignier ;
Tonnelle pour églogue,
Lavoir et poulailler.


Sok tereket hogy láta az bástyába,
Népének sok hullását benn az várba,
Nem árthatnak tereknek az toromba,
Mert oltalmok torony belső kőfala.


Tři světy tady. Lidé boháči,
jichž vily planou do hvězdnatých nocí
svých světel čtverci; oni a jich ženy
jen auty jezdí; čím jsou, neví se,
a sotva podle jmen na lesklých štítkách
u dvířek vil, jsou známi poněkud. –
Snad bankéři, snad továrníci – kdo ví?


Der Mensch nur liebt: doch ist sein erstes Lieben
Der Lieblichkeit des Leibes hingegeben.
Will sich, als Leibes Gast, der Geist erheben,
So wird von Willkür die Begier vertrieben.


Nikde nezřít spasný mrak,
jenž by deštěm oblil kořen,
zdáli jen sem vane pták
zvolna, jakby vedrem zmořen.


Sie hat zehn Kinder ihm geboren
Und hielt sie seinem Unmut fern.
Sie hat sich ganz in ihn verloren
Und ihm gehorcht als ihrem Herrn.


Der Westwind mache sich herbei
Mit seinem linden Brausen,
Die frischen Lüftlein mancherlei
Und alles sanftes Sausen.
Ihr süßen Bächlein rinnt zu mir,
Ihr kühlen Brünnlein quellt allhier,
Ihr großen Flüsse strömt hier an,
Daß ich mit euch ihn loben kann.


Mit Blut gekittet steht der Bau
Aus tausend Heldenwunden:
»Nun scheidet keine Macht fortan,
Was Not und Tod verbunden.«


Durchschauert' jede Nerve mir,
Der Geist wuchs. Ich liebte dich reiner,
Ich fühlte mir Kraft, Tugend zu üben,
Wie ich zuvor nie sie gefühlt.


Es sol kein Angst noch grauen
Mich überfallen mehr;
Auff dich wil ich nur schauen,
Du gibst mir schnell Gehör,
Im fall' ich zu dir schreye
Und mich dadurch entfreye
Der grimmigsten Gefahr,
Die mir so nah' offt war.


诈腐为阉几十春
朝欢暮狎宠无伦
休分长信并文信
假父如今又象真


Já nevěřím dnes již v zářivé štěstí,
jež hřeje a láskou do duše svítí,
já nevěřím ani míru, jenž věští,
že o blahu možno alespoň sníti.


يَهماءُ هَيماءُ وَخَرقٌ أَهيمُ
هَورٌ عَلَيهِ هَبَواتٌ جُثَّمُ
لِلريحِ وَشيٌ فَوقَهُ مُنَمنَمُ
نَسجانِ هذا مُسحَلٌ وَمُبرَمُ


»Willkommen am Fenster, Mägdelein,
An den See, an den See, wie weit mag's sein?«


Egy mosolygó tekintettel
A kegyetlen istenné,
Bár ha színlett szeretettel,
Szívem boldoggá tenné,
Vajha tüzem apaszthatná
Könnyeimnek árjait! -
Vagy hát könnyem elolthatná
Szívem dühös lángjait!


Daß man auch, was nöthig ist,
Nicht vergißt,
Las die Violinen holen!
Stimme sie wie unsern Sinn!
Mars, lauf hin
Und bereite Kohlen!


Die Siegerin! Die Männerblicke hangen
An ihrem Haar, an ihrer Brust,
Die immer wallt, an ihren Rosenwangen,
Und sie ist ihres Siegs bewußt.


学道先须要省缘
浮生傀儡暗抽牵
机关用尽成何因
赢得三涂鬼火煎


Я вижу лож Среди ночного бденья
Слежу бесстрастной, зоркою душой,
Как новые она сцепляет звенья
И под ее неслышною враждой
Как истина меняет облик своЯ вижу гре Он дышит черным тленьем,
Вползает в тело кольчатой змеей…
Чей нежный голос гаснет в отдаленьи?


Der blaue Schnee liegt auf dem ebenen Land,
Das Winter dehnt. Und die Wegweiser zeigen
Einander mit der ausgestreckten Hand
Der Horizonte violettes Schweigen.


Der Kirschbaum blühte am Straßenrand,
Die Hügel lagen im Sonnenschein,
Und wo ein Wirtshaus am Wege stand,
Da schenkte man einen guten Wein.


Y esperarás sonriendo, y esperarás llorando!
Cuando llegue mi alma, tal vez reces pensando
que el cielo dulcemente se derrama en tu pecho


Jeder athmet stolzer wieder,
Wenn er hört vom fremden Munde,
Auf dem ganzen Erdenrunde
Ist kein König also bieder,
Selbst aus diesem Wellenschaum
Steigt die Kön'gin wie ein Traum.


Nur ein Weg ist zur Welt, zum Himmel auch nur einer;
Auff jenem gehen all, auff dem von zehnen keiner.


víš, do čeho se obléknout,
když sněží, kvetou růže –
a čím se vůbec nesmí hnout
v srdci a mozku muže.


Tu duchem vzrušeným já mocně chápal
těch tónů kouzlo, muže mdlého zápal,
jenž cítí pozdrav domova chvíť duší svou
při písni, již hrá kapela vždy – před bitvou!


Denn du gehst – des Abschieds Todesstunde
Schlitzt mir, ach! die halbgeheilte Wunde
Mit der Hand von Eisen wieder auf.
Einsam, ohne dich, o Serafine!
Wein' ich mit vom Gram durchfurchter Miene
Aus dem Kerkerstaub zu Gott hinauf.


Das Kind im Tempel blieb/
Dient Gott mit Lust vnd Lieb/
Es bett/ betracht/ vnd laß/
Vnd nimmer müssig saß.


»Hochmögende Esel, ihr jungen und alten!
Ihr seht, ich kenne euch! Ungehalten,
Ganz allerhöchst ungehalten bin ich,
Daß ihr so schamlos widersinnig
Verunglimpft habt mein Regiment.
Auf eurem Eselsstandpunkt könnt
Ihr nicht die großen Löwenideen
Von meiner Politik verstehen.
Nehmt euch in acht! In meinem Reiche
Wächst manche Buche und manche Eiche,
Woraus man die schönsten Galgen zimmert,
Auch gute Stöcke. Ich rat euch, bekümmert
Euch nicht ob meinem Schalten und Walten!
Ich rat euch, ganz das Maul zu halten!
Die Räsoneure, die frechen Sünder,
Die laß ich öffentlich stäupen vom Schinder;
Sie sollen im Zuchthaus Wolle kratzen.
Wird einer gar von Aufruhr schwatzen
Und Straßen entpflastern zur Barrikade –
Ich laß ihn henken ohne Gnade.
Das hab ich euch, Esel, einschärfen wollen!
Jetzt könnt ihr euch nach Hause trollen.«


Es mag auch alle Welt
Den so beschriehnen Wunder-Held
Unüberwindlich nennen,
So wird er mich doch nicht zu Boden werffen können,
So reitzend er auch seine Minen,
Wodurch er manches Hertz bewegt,
Uns offtermahls zu machen pflegt,
So müssen selbge mir recht zum Gelächter dienen.
Ich fürchte weder Pfeil noch Bogen,
Wie vielmahl hat er sich nicht schon,
Zu nicht geringen Spott und Hohn,
In seinen Schuß betrogen?
Mein Hertze liegt zu weit entfernt,
Wenn er nicht besser schiessen lernt,
So wird er nimmermehr,
Hört! wie man ihn muß äffen,
Mein Hertze treffen.


Ať mnohá pravá píseň
vytryskla ze rtů mých,
největší, nejkrásnější,–
ty vylíbal jsi z nich!


„Ten má-li se bojovat boj, ať za svobodu se bije
a má-li být bojován každým, ať každému svoboda žije.“


Noc dlouhá když se šeří v úsvit ranní,
on ještě pátrá v stíny, hlavu v dlani,
až při paprsku prvém jasně zlatém
pak pomodliv se v zanícení svatém
již sedá k dílu. Z pochybností všech
zbyl světlý úsměv na mladistvých rtech.
Hle! na kroniky nepopsané bláně
dny příští vítá duha dvojitá,
a v luzně spanilé té slavobráně
lesk andělských sta křídel prokmitá
a růžná ústa sličných nebešťanů
z blan rozevřených prozpěvují, hudou,
a věnce růží na tu prázdnou stranu
kol spadají co hojný déšť, i věstí:
my doufáme, my věříme, že štěstí
tak sprchne s nebes na vlasť naši chudou!


¡Cállate, por favor! No más alteres
mis sombrías pasiones silenciosas;
cual furias del Averno, tumultuosas
se alzarán contra ti, si me ofendieres!


Gern will ich kämpfen, Streich um Streich,
Doch seien auch die Waffen gleich.
Wenn ich die blanke Klinge fasse,
Rafft ihr den Schmutz auf von der Gasse.


Részögösök kecskevérben az kik részesök,
Mert kecskéknek természetök, tombolnak, szöknek,
Magasságra felugordnak, kosul öklelnek.


Os acadêmicos no espeto
Fazem um esforço de memória
Para manterem o esqueleto
Em ademanes de oratória


V Tvé hrudi bělisté jak stříbro luny
tkví jakýs prosvítavý kotouč slunný
a v něm cos chvěje se jak jemné struny.


Düngst du deinen Ruhm in Scherben
Mit dem Mist der Schmeicheleien,
Wird er über Nacht dir sterben;
Laß ihn wachsen wild im Freien.


Rompen las aves la región del viento,
viendo que han de parar en piedra o rama;
nadan los peces, y en arena o lama,
o en verdes ovas van a hacer su asiento.


采药侵晨入乱峰
宿云无处认行踪
归来应念尘中客
寄与玄芝手自封


Tys bál se jeho přerušit sladký sen,
tys nad ním plakal! Nad děckem, které spí,
tak v citu štěstí matka bdící
ve pláči směje se, hvězdy v duši.


О, злая жизнь, твои дары —
Коварные обманы!
Они обманчиво пестры,
И зыбки, как туманЕдва успеет расцвести
Красы пленительной избыток,
Уж ты торопишься плести
Иную ткань из тех же нитоИ только смерть освободит
Того, кто выпил кубок тленья,
Твоё усердие спешит
Воззвать иные поколеньО, смерть! О, нежный друг!
Зачем в твои чертоги
Не устремятся вдруг
И земнородные, и боги?


E ben che 'l cominciar stato buon sia
e 'l seguir meglio, ottimo anco fie 'l fine,
sì che chiunque ama il ver contento fia.


Dvě v kůru písmeny jsem vryl,
a srdce k nim; jas tkvěl nám v líci,
jmen našich počátek to byl,
jak druhdy činí milující.


Na vždy jsem s bohem dal tísnivé cele,
v dálku mí koně jsou rozjeti,
vari, vy přátelští karatelé,
triumf můj dychtiv jest obětí,
nadarmo ječíte, na mém že čele
s šílenstvím křižuje prokletí,
mimo vás užaslé, hrdě a směle,
podobna ptáku a vichru a střele,
metou má kvadriga proletí.


a naposled si zajít do Hellady
a položit tam klidně beze frází
za volnost Řecka ten svůj život mladý.


So good, so blest th' illustrious  we find,
Whose image dwells with pleasure on my mind;
The Mitre's glory, Freedom's constant friend,
In times which ask'd a champion to defend;
Who after near a hundred virtuous years,
His senses perfect, free from pains and fears,
Replete with life, with honors, and with age,
Like an applauded actor left the stage;
Or like some victor in th' Olympic games,
Who having run his course, the crown of Glory claims.


كَآبائِنا كُنّا وَكُلُّ أَرومَةٍ
عَلى أَصلِها ما تَنبُتَنَّ فُروعُها


Für solche Wolthat danken wir
Auß reinem Hertzen billig dir,
Ja geben dir mit höchstem Fleiss'
In dieser Stunde Lob und Preiß.


di Iosuè, di Giuda Maccabeo,
della gran pazienza che ebbe Iobbe,
di Iudit e di Sarra e di Asmodeo,


A stále nadarmo své síly maří,
by oka žárem pronik’ záhad stohem,
a marně se vším, co je kol, se sváří,
i s duší svou i s neznámým svým bohem!


„Slavomíru sláva!“
mužstvo provolává.
„Poveď vlasti voje
do krutého boje,
ať vrah mrzký zhyne,
vítězství nám kyne!“


bunlar ile koşarıdoğuşlar


Covella corse avanti e con tre aguti
istrali ferì quella nella fronte,
e sì v'entrar, ch'a pena eran veduti


Ani babka nepolení,
bílí prádlo proudem vod,
žehlí též, co skladla spíše,
chvilkami však také píše
o měsíčních změnách mód.


Ma s' avien ch' ella parli o mova un riso
da quella bocca di perle e di rose,
onde spira ad ognora arabo odore,


Je ten náš lid jak Kristus na kříž vbitý,
a vy pod křížem tím jste žoldnéři,
o jeho šat zběř hraje se zběří,
on na to hledí nahý, bídný, zrytý.


Sì amico al freddo sasso è 'l foco interno
che, di quel tratto, se lo circumscrive,
che l'arda e spezzi, in qualche modo vive,
legando con sé gli altri in loco etterno.


Nagy András a török foglya,
Készűlt Arszlán, hogy elfogja!
A nyolcvanból vannak hárman, -
Fogoly vezér így szól bátran:


Jdou krajem aleje a cesty šedé,
ty cesty výslunné, kde kráčel otec, děd,
dnes po nich skotačí zas děti hnědé,
ze školy v městysi když do vsi své jdou zpět.


Můj verš je chodci přístřešek,
dá večer klid a výhled z rána.
Ač dnešní, není pro dnešek
a poutníkům je k zítřku brána.


Wüßte, der im Himmel lebt,
Daß dir wäre nütz und gut,
Wonach so begierig strebt
Dein verblendet Fleisch und Blut,
Würde seine Frömmigkeit
Dich nicht lassen unerfreut.


Zda jedinec as souborem je stavu?
Proč soptíš, zlý když na pranýř dán druh?
Vždyť zmrskat ruku není utít hlavu.


Infinite Grief puts Sense to flight,
And all the Soul invades:
So the broad Gloom of spreading Night
Devours the Evening Shades.


aver fatto di sé due segni in cielo,
qual fece la figliuola di Minoi
allora che sentì di morte il gelo;


vadnoucí květina zhroutí se do trávy,
a pták, jenž dozpíval, se stromu spadne.
škoda, že nejsme pouhé ponravy:
chroust má své poslední jaro tak ladné.


Già non avresti, o dispietato Argante,
co 'l mio signor pugnato tu primiero,
ch'io sarei corsa ad incontrarlo inante;
e forse or fòra qui mio prigioniero
e sosterria da la nemica amante
giogo di servitù dolce e leggiero,
e già per li suoi nodi i' sentirei
fatti soavi e alleggeriti i miei.


Unsprechlich ernst, der mich mit ernst angreift?
Ich schau und schau, wi Gotteslibe treuft!
Gott schuf uns O! nach sich zu seinem Bild
Barmhertziglich, freiwillig, güttig, mild!
Gott gab uns sich! Gott hat uns alls geschenkt,
Ach Jammer ach, das wir uns ihm entschenkt.


Wenn dein Stern zu bleiben mir vergönnte,
Wenn der meine dir genügen könnte – –
Doch es kann nicht sein – und so versprich,
Kindlich, wie du bist, mir gut zu bleiben.
Draußen werd' ich mir die Augen reiben;
Doch in dein Gedenkbuch will ich's schreiben:
Ja, ich liebe dich – ich liebe dich!


Szivem mélyén, a bíbor koporsóban
Holt álmok népe ébredez, remeg.
S naiv ritmusra fürgén, rikitóan
Körültáncolnak és megejtenek.
Édes, mélységes, halk gyerekszerelmem
Üde melegét újra érezem,
Az agg lugasban ülünk újra ketten,
S vékony, fehér kezéhez ér kezem...


Weidmann.


Parece dizer consigo,
por sintomas que me deu:
neste caminho há perigo,
por aqui não irei eu!


Verlassen wir die öde Stätte!
Wenn jeder Mensch die Tugend hätte,
Die uns von selber innewohnt,
Dann würde sie nicht so belohnt.


E dice il magontino arcivescovo – A canto
De la mazza ferrata io porto l'olio santo:
Ce n'è per tutti. Oh almeno foste de l'alpe a' varchi,
Miei poveri muletti d'italo argento carchi! –


Drága, szép, vad hónap, mely még hóval csapkod,
De félkézzel már a rügyek selymén kapkod,
Nyílik a kénytelen hosszú szobafogság,
S édes szájjal kurjant az ifjú Szabadság.


湖光非鬼亦非仙
风恬浪静光满川
须臾两两入寺去
就视不见空茫然


Und also euer frischer mut
soll dieses süßen kampfs ohn blut
von neuem widrum euch gewehren,
und, als oft Phöbe ihren glanz
macht zwölfmal halb und zwölfmal ganz,
die welt durch eure frucht vermehren.


أَما وَالشِفاه اللُعس والأَعين النُعسِ
لَقَد جُبِلت طَبعاً على حبِّها نَفسي
يؤنِّبني اللوّامُ فيها سَفاهةً
وَلا وَحشَتي للائمين ولا أنسي
يَقولونَ قد غاليتَ في عِشقك الدُمى
وهل مُشتَرٍ للحسن بالثَمن البَخسِ
وَبي مَن إِذا ما رنَّحت عِطف قدِّها
فَما رنَّحت إِلّا قَضيباً على دِعسِ
وإِن نشرت يَوماً ذوائبَ فرعها
فَما نشرت إلّا ظَلاماً على شَمسِ
تَقولُ إِذا ما جرَّدت سيفَ لحظِها
خُذوا حِذركم يا معشر الجنِّ والإِنسِ
جنيتُ ثِمار الوَصلِ من روض حسنِها
فَفزتُ بحلوِ المُجتَنى طيِّبِ الغَرسِ
وَكَم لَيلةٍ عرَّستُ فيها برَبعِها
فَفاقَت بطيب المُلتَقى ليلة العرسِ
وَنادَمتُها قَبلَ المزاج وبعده
بحمراءَ مثل الوَرد صَفراء كالوَرسِ


Já bál jsem se Falstaffovy radosti ze života.
On přeháněl příliš heslo. Po svém mu rozuměl, slota,
a naivnosti mé smál se a mému roztoužení,
a posměchem rozdupával o velkých cílech snění.
Neb v bezhlasém tichu já poslouchal dravé žaly kroužit,
a přimknuté k zemi a trpící ženy se něčím soužit,
a dunění kroků jsem slyšel, jak vojska by mohla jít
do království sousedních, bít se a bít a bít a bít.
Tu žalost veškerenstva jsem na svá slabá bral bedra
a vlék' jsem se pouští tou zim sněhem a parnem vedra,
však nikam já nedocházel, že břímě jsem na zem skládal,
a duch můj jak podťat se zdál a zanikal, zvadal a zvadal.


Gott locket mich, nun länger nicht verweilet!
Gott will mich ganz, nun länger nicht geteilet!
Fleisch, Welt, Vernunft, sag immer, was du willt,
Mein's Gottes Stimm' mir mehr als deine gilt!


V úžasu němém nasloucháš vln jeku.
Včera tak mírná, dnes ve strašném vzteku,
vln zpěněných
tu na žulovém loži svém se svíjí
a syčí zlobně jako tisíc zmijí
rozdrážděných.


„Já vím a pevně věřím, Pane,
žes poslal mne být světlem v tmách,
že přijde den, kdy sluncem vzplane
na čele mém tvých rájů nach,
byť třeba živen slzemi,
byl zde můj lavřín na zemi!


 Se un Consiglier civile o criminale
sbadiglierà sedendo in tribunale,
visto che lo sbadiglio è contagioso,
si condanni al riposo.


Ezt mondván, legugyorodik
A tó alsó partjára,
Felsége felkucorodik
Kollegája hátára;
Feltűrvén bodros tászliját,
Markába fogja cafliját
Felséges trágerjének.


Lid se bouří, a vy muži mdlíte?
Vám neb zrádcy smrt.“ Kněz pozdvihl hlasu.
„Muži, ženy! hrůzli nevidíte?
Na zmatku se s podivením pasu,
O prchlíku nešlechetném víte,
Bůh vám srdce bodá, a vy v kvasu
Rozkošnosti zarývajíc duchy
Zbožňujete mrzké neposluchy?


Der Hauch der letzten ist dem Herzen eigen,
Wenn ihm das Wort gebricht,
Doch tief die Liebe spricht
In ihrer Sehnsucht selig bangem Schweigen.


Es sangen drei Engel einen süßen Gesang,
Sie sangen, daß es weit durch den Himmel erklang.


Když ho začal lektati,
Chlapček počal plakati,
Chtě ho kojit Pavlíček,
Dal mu do ust malíček.


Der Wald nicht große Worte dreht,
Auf alter Erd sich's lautlos geht; –
Mal wie dürr Laub, so dürftig ganz,
Fällt aus den Händen jeder Kranz.


Da kühlt' ihm Laub und Blüte
Der Seele Zorn und Qual;
Noch heißt im Burggebiete
Ein Tal das Huttental .
Da lag er still im Holze,
Dem Hirsch gleich, den man hetzt;
Warf immer noch, der Stolze,
Ausrufend bis zuletzt:
» Jacta est alea ! Ich hab's gewagt!


Byl stejně synem Hellady jak Říma,
ten sílu duše, ona vzlet jí dala.
A duše jeho jistě byla duší
Hellady, Říma... sotva vyšla z těla,
bylo nám, Řím že musí přestat dýchat,
a Hellas že tu právě dokonala...


黑气冥濛压府城
路人交臂只闻声
须臾消散清如埽
未卜将来作么生


Mit der Kraft von tausend Herzen
Liebst du mich, ich weiß es wohl,
Darum auch von tausend Schmerzen
Stehet deine Seele voll.


sem aquecermos ao menos


entregue inteiramente


Al corazón enfermo el vuestro disteis,
y estando la dolencia vencedora,
se embarazó su fuerza con el arte:


Oho! Die sind so dünn wie Luft!
Ich glaub, es ist ein Nebelduft,
Und an den schimmlig alten Trachten
Merkt man, wo diese übernachten!


Ja wer weis, wann wir verkläret
Durch den Tod ins Leben gehn,
Was alsdann uns wiederfähret,
Ob uns Gott nicht ausersehn,
Uns in jenem seel'gen Leben
Andre Sinne noch zu geben,
Und zwar immer mehr und mehr
Zur Vermehrung Seiner Ehr'


Langsam schlürfend, tropfenweise trinken
wir das Herzblut einer fernen Sonne . . .
sag mir, kennst du denn die große Liebe?


A kdyby dojeli,
než tam vkročí,
Káča jim do pekla
za mnou skočí.


Tak svítící v těch jasných barvách všech,
tak úsměv nejvyšší svou dětskou moudrostí,
tak cele setkané z těch nejvzdušnějších něh,
z těch nejslunečněji mystických radostí –


أَهاجَتْكَ ذِكْرى منْ خَليطٍ ومَعْهَدِ
سمَحْتَ لَها بالدّمْعِ في كلِّ مَشْهَدِ
وعادَكَ عِيدٌ منْ تذَكُّرِ جِيرَةٍ
نأَوْا بالذي أسْأَرْتَهُ منْ تجَلُّدِ
حَنانَيْكَ في نَفْسٍ شَعاعٍ ومُهْجَةٍ
إذا لمْ يحِنْ منْ بعْدِهِمْ فكأنْ قَدِ
فكَمْ دونَهُمْ منْ مَهْمَةٍ ومَفازَةٍ
وأثْباجِ بحْرٍ زاخِرِ اللُّجِّ مُزْبِدِ
كأنْ لم يكُنْ منْ قبْلِ يومِكَ عاشِقٌ
ولا واقِفٌ بالرَّبْعِ وقْفَةَ مُكْمَدِ
ولا سألَ الأطْلالَ بعْدَ قَطينِها
فعيّتْ جَواباً بعْدَ طولِ ترَدُّدِ
ومُسْتَنْصَرٍ منْ دَمْعِهِ غيْرُ ناصِرِ
ومُسْتَنْجَدٍ منْ ضُرِّه غيْرُ مُنْجِدِ
سوى عَبْرَةٍ تحْدو ثِقالَ سَحابِها
إذا ما ونَتْ ريحُ الزّفيرِ المُصَعّدِ
أسَى النّفْسِ لا يَقْوى على ردِّ فائِتٍ
فإنْ شِئْتَ فلْتُقْلِلْ وإنْ شِئْتَ فازْدَدِ
وما رَجُلُ الدّنْيا سوى متَقَطِّنٍ
لنَكْرانِها ماضٍ مَضاءَ المُهَنَّدِ
إذا أقْبَلَتْ بالخيْرِ لمْ تسْتَفزَّهُ
وإنْ كان معْتَدّاً بهِ ضُرَّ مُعْتَدي
فَلا تَقْنَ ما يَجْني علَيْكَ ذَهابُهُ
وإنْ كان مُعْتَدّاً بهِ ضُرَّ مُعْتَدي
وخُذْ ما بِهِ جادَ الزّمانُ مُسامِحاً
ولا تَتْرُكْ يوْمَ السّرورِ الى غَدِ
وسِرْ في مَراحِ اللهِ مُقْتَصِرَ الخُطى
وكُنْ لنَوالِ اللّهِ مُنْبَسِطَ اليَدِ
وإنْ راعَ دهْرٌ أو تنَكّرَ حادِثٌ
فلُذْ بحِمى منْ عامِرِ بْنِ محمَّدِ
فتَى الحَيّ منْ هِنْتاتَةٍ جيرَةِ الهُدى
وخيرَةِ أصْحابِ الإمامِ المُوَحِّدِ
وكوْكَبُ أفْقِ الغَرْبِ لمْ يَبْقَ بعْدَهُ
وبعْدَ ابْنِهِ منْ كوْكَبٍ متوقِّدِ
رَحيبُ مَجالِ الفَضْلِ يَكْلَفُ بالعُلى
فَما هوَ بالمُصْغي لقَوْلِ المُفَنِّدِ
ويَطْوي بُرودَ الُلْكِ فوقَ خلائِقٍ
تُناسبُ خُلْقَ النّاسِكِ المتزهِّدِ
ومُشْتَغِلٍ بالحَزْمِ يَقْدَحُ زَنْدُهُ
إذا اشْتَغَلَ الأمْلاكُ باللّهْوِ والدَّدِ
وضافِي لِباسِ المَجْدِ بالفَضْلِ مُكْتَسٍ
وبالفَخْرِ مُعْتَمٍّ وبالحَمْدِ مرْتَدي
وتَحْتَمِلُ الرُّكْبانُ طيبَ حَديثِهِ
فيأتيكَ بالأخبارِ مَنْ لم تُزَوِّدِ
ومُرْتَقِبُ الإقْبالِ في كلِّ وجْهَةٍ
وأمْرٍ ولِلصّنْعِ الجَميلِ معوَّدِ
فوَاللّهِ ما نَدْري أيُمْنُ نَقيبَةٍ
ترِفُّ علَيْهِ أمْ سَعادةُ موْلِدِ
تُساسُ بهِ الأقْطارُ بعْدَ ارْتِجاجِها
وتَدْنو لهُ الأوْطارُ بعْدَ تبَعُّدِ
لهُ جبَلٌ في مُلْتَقَى الهوْلِ عاصِمٌ
يُناولُ مَنْ يحْتَلّهُ النّجْمَ باليَدِ
ورأيٌ إذا ما جُهِّزَتْ عنْهُ رايَةٌ
كَفى سعْدُها عنْ كُلِّ جُنْدٍ مجَنَّدِ
يَرى الأمْرَ في أعْجازِهِ وصُدورِهِ
بعيْنِ البَصيرِ الألْمَعيِّ المُسَدَّدِ
ألَيْسَ منَ القوْمِ الذينَ عُلاهُمُ
مُخلَّدَةٌ واسْتَشْهِدِ الكُتْبَ تَشْهَدِ
مآثِرُهُمْ في الدّينِ غيْرُ خَفيّةٍ
فهُمْ كالنّجومِ الزّاهِراتِ لمُهْتَدي
خَلائِفُ عبْدِ المؤْمِنِ المَلِكِ الذي
بسِرٍّ من المَهْديِّ قدْ كانَ يهْتَدي
ودوّخَ أكْنافَ البَسيطَةِ بعْدَهُ
وأعْلَنَ بالتّوْحيدِ في كُلِّ مسْجِدِ
فأبْناؤهُ منْ بعْدِهِ أعْمَلوا الظُّبى
وأمْضَوْا سُيوفَ اللّهِ في كلِّ مُلْحِدِ
فسَلْ إنْ أرَدْتَ الأرْكَ إذ غصّتِ الرُّبى
بكُلِّ عَميدٍ بالرَّغامِ موَسَّدِ
فمَنْ ذالَهُ كالقوْمِ إنْ شِئْتَ في نَدىً
وبأسٍ وفي فضْلٍ وفي صِدْقِ مَشْهَدِ
لَئِنْ زيّنوا الدُّنْيا بزُهْرِ وُجوهِهِمْ
لقدْ زيّنوا بالذِّكْرِ كلَّ مُجلَّدِ
وأبْقَوْا ثَناءً عاطِراً فكأنّما
نَسيمُ الصَّبا هبّتْ على الزّهْرِ النّدي
أبا ثابِتٍ لازالَ سَعْدُكَ ثابِتاً
وجودُكَ يَرْوي وِرْدُهُ غُلّةَ الصّدِي
ولازِلْتَ قُطْباً تَسْتَديرُ بهِ العُلى
كما دارَتِ الأفْلاكُ حوْلَ المُحَدَّدِ
رفَعْتَ بِناءَ المُلْكِ لمّا تَمايَلَتْ
دَعائِمُهُ فوْقَ الأساسِ الموطَّدِ
وأصْرَخْتَهُ لمّا دَعاكَ على النّوى
وواصَلَ ترْجيعَ النِّداءِ المَرَدَّدِ
بكُلِّ صَقيلِ المتْنِ سالَ خَليجُهُ
ولكنّ حُكْمَ القَيْنِ قال لهُ اجْمُدِ
يُري بنُحولِ الحَدِّ شيمَةَ عاشِقٍ
ويُكْذِبُ خَدّاهُ بخَدٍّ مُورَّدِ
ومُلْتَفِتٍ عنْ أزْرَقِ اللّحْظِ قدْ حَكى
بهِ العَلَقُ المُحْمَرُّ مُقْلَةَ أرْمَدِ
شَكا مَرَهَ الألْحاظِ في حوْمَةِ الوَغى
فوافاهُ مُلْتَفُّ الغُبارِ بإثْمِدِ
وكُلُّ شَهيرِ العِتْقِ أشْرَفَ جيدُهُ
وقامَ على مَلْمومَةٍ منْ زَبَرْجَدِ
تألّقَ عنْ بَرْقِ الدُّجنّة كلّما
تبسَّمَ في قِطْعٍ منَ اللّيلِ أرْبَدِ
إذا ما تغنّى بالصّهيلِ مرَجِّعاً
سمِعْتَ بهِ صوْتَ الغَريضِ ومَعْبَدِ
وجدّدْتَ نصْرَ الجِدِّ في ابْنِ ابْنِهِ الذي
رعَيْتَ لهُ حقَّ الذِّمامِ المؤَكَّدِ
ولمْ تأتِ بِدْعاً بالوَفاءِ وإنّما
شفَعْتَ الذي أسْلَفْتَ في القوْمِ منْ يَدِ
ويأبَى لكَ المجْدُ الذي أنْتَ أهْلُهُ
على الدّهْرِ إلا أنْ تُتَمِّمَ ما بُدِي
وعُدْتَ يجُرُّ المُلْكُ خلْفَكَ ذَيْلَهُ
وفي حُكْمِكَ العُلْيا تَروحُ وتَغْتَدي
ويَعْتَدُّ منْكَ المُلْكُ والدِّينُ والوَرى
بكافِي الدّواهِي والهُمامِ المؤيَّدِ
وسوّغكَ العَقْدُ السّعيدُ مسَرّةً
وهنّأَكَ الإمْلاكُ أعْذَبَ موْرِدِ
شَدَدْتَ بصِهْرِ المُلْكِ أزْرَ مَجادَةٍ
تَوارَثْتَها عنْ أوْحَدٍ بعْدَ أوْحَدِ
ومِثْلُكَ مَنْ يَرْمي بهمَّتِهِ العُلى
ويَرْفَعُ أعْلامَ الثّناءِ المُجَدَّدِ
ويُحْيي منَ التّوْحيدِ رسْماً يُعيدُهُ
لخَيْرِ اجْتِماعِ الشّمْلِ بعْدَ تبدُّدِ
عَقيلَةُ مُلْكٍ فُزْتَ منْها بطائِلٍ
عَزيزٍ على نفْسِ الكَريمِ المُمَجَّدِ
يُزرُّ علَيْها هوْدَجُ المُلْكِ هالَةً
يَدورُ علَيْها كُلُّ غَفْرٍ وفَرْقَدِ
فلوْ أنْصَفَتْ فوْقَ العُيونِ ابْتَغَوْا لَها
طَريقاً فتَمْشي فوْقَ صَرْحٍ مُمَرَّدِ
وفي نِسْبَةِ الأشْياءِ يظْهَرُ حُسْنُها
موحَّدَةٌ زفّتْ لخَيْرِ موَحِّدِ
فهنّأكَ اللهُ الإيابَ ولا انْقَضَتْ
سُعودُكَ تَتْرى بيْنَ مَثْنى ومَوْحَدِ
وقابِلْ صَنيعَ اللّهِ فيكَ بشُكْرِهِ
وراقِبْهُ حالَ السِّرِّ والجَهْرِ تُحْمَدِ
فَيا هَضْبَةَ العُلْيا ويا مُزْنَةَ النّدى
ويا مَفْخَرَ الدُّنْيا ويا قَمَرَ النّدي
ويا عُدّةَ المُلْكِ المَرينيِّ كلّما
اسْتَجارَ بهِ في الأمْسِ واليوْمِ والغَدِ
ركَضْتُ إليْكَ الجُرْدَ أفْلي بها الفَلا
وأذْرَعُ منْها فَدْفَداً بعْدَ فَدْفَدِ
يَطيرُ بِها الشّوقُ الحَثيثُ فيَنْبَري
لمثْواكَ فيها كلُّ سَهْمٍ مُسَدَّدِ
ولوْ هاجَ عزْمي منْ سِواكَ وصاحَ بي
لآثَرْتُ سِيما العاجِزِ المُتَبَلِّدِ
وما كُنْتُ أرْضى أنْ أنالَ ذَريعَةً
أُكِدُّ لها نَفْسي وأُكْذِبُ مَقْصَدي
وأقْتَحِمُ الأخْطارَ والأرضُ تلْتَظي
وألْتَهِمُ الأقْطارَ والهَوْلُ يغْتَدي
ولوْ أنّ شمْسَ الجوِّ أو قَمَر الدُّجى
يعودانِ لي هَضْبَيْ نُضارٍ وعسْجَدِ
ولكنّهُ وُدٌّ وحُسْنُ تَخيُّرٍ
قضى لكَ منّي بالثّناءِ المُخَلَّدِ
جعلْتُكَ بيْنَ النّاسِ حظّي الذي سمَتْ
لإحْرازِهِ نفْسي وطَبْعيَ مُنْجِدي
وحرَّكَ عزْمي أنْ أزورَكَ قاعِداً
على فُرُشِ العِزِّ الأصيلِ المُجَدَّدِ
ليَخْلُصَ تأمِيلي إلَيْكَ ووِجْهَتي
ويَبْرأُ عزْمي منْ سِواكَ ومَقْصَدي
فلا تَنْسَ لي هَذا الذِّمامَ فإنّهُ
لَخيْرُ ذِمامٍ قد وصَلْتُ به يَدي
أجازَ عُلاكَ اللهُ منْ كُلِّ حادِثٍ
ولازِلْتَ في سَعْدٍ على الدّهْرِ مُسْعِدِ
وأحْيَى أبا يَحْيَى لعَيْنِكَ قُرّةً
قَريعُكَ في حَزْمٍ وعزْمٍ وسُؤدَدِ
مؤمَّلَ أبْنائي ومَظْهرَ دعْوَتي
ولوْلا اتّقائي عتْبَهُ قُلْتُ سيّدي
ولازِلْتَ تجْني كلّما اشْتَجرَ الوَغى
جنَى النّصْرِ منْ غرْسِ القَنا المُتقصِّدِ
وكثّرَ منْ حُسّادِكَ اللّهُ إنّهُ
إنِ اللّهُ أنْمى خيْرَهُ لكَ تُحْسَدِ


– Ben mio rimanti in pace. E tu ben mio
vattene in pace, e sia che 'l ciel vole.
A dio Floro (dicean) Florida a dio. –


Die Gemeinde schläft und schnarcht,
Wie das Laub im Walde rauschet,
Und der Bettler an der Tür
Wie ein Räuber auf sie lauschet.
Doch ein freundlich Wiesenbächlein
Murmelnd durchs Gebüsche flieht:
So die lange, dünne Predigt
Schlängelnd um die Pfeiler zieht!


Po třetí kostlivec v hrobku ji slal.
„Mrtvých ni živých tě nepohnul žal,
posledně nyní tě prosím.
Milost dej, kletbu svou s vinníka sval
pro plod, jejž pod srdcem nosím!“ –


Wie manche Freud' in ihr verborgen liegt
Für unser Aug'! Erschaffend, hat sie Leben
Der Traube, die den Vogel selbst betrügt,
Der Rose, die die Nase täuscht, gegeben.
Welch ein Genuß liegt nicht in ihr versteckt
Für unser Ohr! Gern hören selbst die Müden,
Berühret sie die Harfe, sich geweckt,
Denn sie verleiht dem Herzen tiefen Frieden.
Deß freuet sich mit Andern Amarant;
Noch froher kann durch sie nur Einer werden.
Ein sanfter Druck von Nantens zarter Hand
Nur ihm allein: das ist das höchst' auf Erden!


Náhle mihem jako ptáče
prchla křovím ke klášteru.
Nad horou tam nad klášterem
mizel právě černý stín.
Opět hleděl do té vody,
myšlénky mu přinášela,
v ráz by je zas brala s sebou.
A když tmy již sletly seshor,
rozhoupal se klekáníček,
sladké, útlé, tklivé zvuky
narážely v jeho srdce,
rozchvěly tam nejjemnější
struny dlouho utajené
v nejkrásnější symfonii.


A ptáti se, kdy zlomí osten Smrti
ten velký, pravý odchovanec Krista,
kdy zvedne čelo rozbrázděné v smutku
a oko, které marně hledá nebe,
a řekne si, jen počkej, snad již za rok
tvým Kristus bude i ráj s vděky všemi!


In diesen letzten Marterstand,
Den Christus nicht verschuldet,
Hat Er die Schmertzen mit Bestand
Und dem Gebet erduldet.
Er leget eine Fürbitt ein
Für die, so mit der grösten Pein
Dem Satan selbst gehuldet.


Vain were th'attempts of ARLOS, to dispel
The deep distress which seiz'd OSMIDA's heart.
The sweetest words, e'er fram'd by consolation,
Were spent upon the air. The young ELVERA,
Sister to ARLOS, lent her infant aid
To chear the royal guest; and with soft prattle,
— Kissing the drowning roses on her cheek,
Strove to divide her sorrow-fixt attention.
But, oh! her Father was a wretched captive:
What could abate the anguish of that thought?
In vain surrounding slaves watch'd ev'ry motion;
In vain the cielings rose on stately columns,
Forcing their grandeur on the awe-struck eye;
In vain the downy beds invited rest,
Beneath rich canopies imboss'd with gold.
Dearer the russet pillars of the forest,
Whose meeting branches canopied the earth
Where stood her lonely cot. Oh! dearer far
The humble couch on which her Father's head
Securely rested; where her ready hand
His pillow smooth'd, and filial cares excited
Sweeter slumbers! Who, now, will watch his sleep,
Or sooth his griefs to rest? Who waits his waking,
To cheer, with tender voice, the lengthen'd day?


亲遇金华老牧羊
囊收六合一毫芒
何时再入西湖路
对榻张灯话武昌


Es wanken die Sessel,
Es brechen die Säulen,
Die Schläfer erwachen,
Die Müden stehn auf.


Hochzeit wird dem grossen Sohne,
Meinem Könige, gemacht,
Und der Sitz in Seinem Throne
Ist mir Armen zugedacht.


leč provždy zhasne-li v srdci ti
modrá ta hvězda,
mrtvolou živou ti blouditi,
raději zab se.


A Groop of dwarfish  Trees
Appear, a fairy Scene,
Loaden with Fruit, such  gave
To , Beauty's Queen.


„„Vzdát se svému osudu,
Trpět s jinými, jimž nelze
Dovést jiného než trpět.““


bana kalan


Schau, Liebchen, hin! Wie geht's dem Feuerwerker?
Drauf ausgelernt, wie man nach Maßen wettert,
Irrgänglich-klug miniert er seine Grüfte;


Home, from his morning task, the swain retreats;
His flock before him stepping to the fold:
While the full-udder'd mother lows around
The chearful cottage then expecting food,
The food of innocence, and health! The daw,
The rook and magpie, to the grey-grown oaks
(That the calm village, in their verdant arms,
Sheltering, embrace) direct their lazy flight;
Where on the mingling boughs they sit embower'd,
All the hot noon, till cooler hours arise.
Faint, underneath, the homely fowls convene;
And, in a corner of the buzzing shade,
The house dog, with th' employless grey-hound, lies,
Outstretch'd, and sleepy. In his slumbers one
Attacks the nightly thief, and one exults
O'er hill and dale; till, waken'd by the wasp,
They bootless snap. Nor shall the muse disdain
To let the little noisy summer-race
Live in her lay, and flutter thro' her song,
Not mean, tho' simple; to the sun ally'd,
From him their high descent, direct, they draw.


Isten Noét vénségében kivötte vala,
Ötven héján ezör esztendég éltette vala,
Világszerte az ő magvát elsokasítá.


Yo vi del rojo sol la luz serena
turbarse y que en un punto desparece
su alegre faz, y en torno se oscurece
el cielo, con tiniebla de horror llena


nesl mne v neznámý kraj,
doma mne na práh klad,
chvěl jsem se, divný to chlad,
já vad.


南轩竹色映溪光
不减吾州五月凉
犹恨秋来鸥鹭少
须君更为筑横塘


招提诗壁漫黄埃
忽忽笼纱两过梅
老值白鸡能不死
复随春色破寒来


Io ho le forze omai sì fiacche e dome,
sì paventosa son tornata e vile,
che, quasi ad Eco imagine simìle,
di donna serbo sol la voce e 'l nome;


By Tě národ blahoslavil,
Tys – o Kriste – pout ho zbavil,
vrátils mému národu
volnost zas a svobodu.


Entre canciones de cuna
y pedacitos de luna
se la ve mirar
los días que vendrán
benditos de felicidad
Cansada de no dormir
solo por seguir
cada nuevo gesto
y llorar por esto
y por aquello de felicidad
Y es una pena no verla elegir
ropitas antes de dormir
para que el sol mañana
encuentre en la ventana
las huellas de la felicidad
A la hora del amor
siempre encuentra una razón
donde poder crecer
un corazón de mujer
que se parece a la felicidad
Ella es la felicidad


A conforto di lui rotto avea il patto
(così credea) che fu solennemente,
i dèi chiamando in testimonio, fatto;
poi s'era dileguato sì repente.
Né Sobrin vede ancor: Sobrin ritratto
in Arli s'era, e dettosi innocente;
perché di quel pergiuro aspra vendetta
sopra Agramante il dì medesmo aspetta.


U
Man lasse doch den Unfug bleiben, Mit seinen Fürsten Ulk zu treiben.


傅粉涂朱色色新
惊看疑鬼又疑神
世情卖得千般假
那个抛头肯露真


朝元洞口接禺山
鸾鹤回翔杳霭间
风景依稀时代异
夕阳长羡钓舟闲


Písně však dávné, jak povyhasnou,
co ptáček, má z nich kytici krásnou!


Marcar com ferro em brasa
as nádegas
das vacas parideiras,
leiteiras,
que amamentam homens
para serem amantes
e jorrarem leite
criando mais homens
para deitar comigo
todos os dias
um para cada di


 Vive le roi! .... Wie oft mußt' das erſchallen
Von unſern Burgen, wenn am eignen Herd
In ihres Fürſten Namen die Vaſallen
Erwürgte unſrer gnäd'gen Herren Schwert!
Noch heben nächtlich ſie bei Mondenſchimmer
Die blut'gen Klingen fluchend in die Höh',
Doch lächelnd ſchreibt der Wandrer auf die Trümmer:
 Vive la liberté!


A na všecky jak hrůza když teď padá
z té tmy, a kde blíž oknům, strašné šedi:
mrtvolně siná živých tváří řada,
zaražen každý, nikdo slova nedí.


Jaj, kdož může krásu Nitry
někdy zapomněti?
Ani Dunaj! – nechalť u ní
milé svoje děti.


Then why to Court shou'd I Repair,
Where's such ado with
To hear each Mortal Stamp and Swear
And ev'ry Speech with Zouns end,
To hear 'em Rail at honest
And rashly Blame the Realm of Blunderland


Je suivais les torrents dans leur chute pareille,
J'aimais à leur prêter une rêveuse oreille ;
Ou je venais m'asseoir à l'ombre des grands bois
Pour écouter longtemps leur silence ou leur voix ;
Et lorsqu'à l'horizon la vague orientale
Réfléchissait du jour la teinte rose et pâle,
Que le matin humide et riant sous ses pleurs,
S'enivrait de parfum sur les lèvres des fleurs ;
J'aimais à contempler la splendide nature
De l'ombre et de la nuit sortir brillante et pure,
Et, secouant dans l'air les langueurs du sommeil,
Montrer aux cieux ravis son front calme et vermeil ;
Ou telle qu'une femme aux formes ravissantes,
Du tissu vaporeux des ombres blanchissantes
Voilant à son réveil sa grâce et sa pudeur,
Sous les vapeurs du jour dérober sa splendeur,
Et, colorant son front d'une rougeur aimable,
Sourire à sa beauté d'un sourire ineffable.


Das incursões bem sucedidas aos povoados
sobressaem na paisagem as patrícias
sacarinas capulanas de fumaça
e uma fervura de cinco
tabuadas e uns onze
- ou talvez só dez -
cadernos e um giz
espólio das escolas destruída


Cadea lasso il mio cor, ma fu ritegno
Man, che cade temendo in me si stese,
E di quel che chiedea larga e cortese
Aiuto porse, onde cercò sostegno;


»To morgen heff ik gar keen Tid,
Denn mutt ik op de Heid,
Sunst fritt de böse Wulf min Schap,
Dat beste inne Weid.« –


Bringt uns Lauten, Geigen, Flöten!
Junger, hole das Regal!
Die Musik kan Trauren töten,
sie zertreibt der Sinnen Qual.
Auch die Götter sind betrübet,
wo nicht sie die Freude giebet.


Wol Lilien noch Rosen nicht:
Adonis liegt euch in den Sinnen.
Und wo ein schöner Hirte sunst,
Die Ursach einer neuen Brunst,
Mag angetroffen werden können.


In Paradis i franchi murator!
Se burlem? Ma sal minga don Pasqual
che solamente a conversar con lor
se incorre la scomunica papal?
Ma caro lei, car don Pasqual, ch'el taccia,
ch'el par che Dio el ci abbia voltaa faccia.


Eh! dnes od Kereše víno dejte sem,
to je mezi všemi víny zbojníkem,
to zabije smutek jednou číší v ráz,
až kalavná radosť skáče v srdci zas.


日出东篱黄雀惊
雪销春动草芽生
土坡平慢陂田阔
横载童儿带犊行


Отчего Коммуна не расцветала как нужно?
Мелочами была придавлена и загруженТеперь аппарат государственный разгрузи́Мелкую промышленность отдадим им


So ch'ogni alto favor da voi mi viene,
come la luce al dì da quella stella,
che surge in oriente innanzi al Sole.


My jsme u nás chudy,
Tam mají dukátů,
Ale proti gustu
Není disputátu.


¡Oh, Sol! ¡Oh, padre teogénico!
¡Sol simbólico que irradias
en el pabellón! Salomónico
y helénico, lumbre de Arcadias,
mítico, incásico, mágico!
¡Foibos, triunfante en el trágico
vencimiento de las sombras;
Tabú y Tótem del abismo!
¡Oh, Sol! que inspiras y asombras,
que perdure tu portento
que el orbe todo ilumina
tal como en el firmamento
desde la enseña argentina.
Y con la lluvia sagrada
y con el aire propicio,
brinda a la tierra labrada
en el rural ejercicio
plurales savias y fragancias
y el dón de matriz y de ubre
que de cosechas pingües cubre
los edenes de las estancias.
Ilumina el advenimiento
del creciente pensamiento
que crea el caudal en la banca,
o en el taller la estatua blanca
que decora el monumento.
Al lírico que el verso arranca
del corazón del instrumento.
A los que un Píndaro diera,
por los olímpicos juegos,
por el salto, por la carrera
la oda cara a los griegos,
que se cerniría sonora
sobre el aquilino aeroplano
que es grifo, pegaso y quimera;
sobre el remero que evoca
haciendo volar la prora
los de la pristina galera;
sobre los que en lucha loca
disputan la elástica esfera;
sobre las sudorosas frentes
de los sanos adolescentes.
Ilumina el casco griego
que cubre la cabeza altiva
de los combatientes del fuego;
vierte tu luz genitiva
sobre las mil procesiones
que arbolan sus estandartes
y cantan en sus canciones
la paz, la dicha y las artes.
Van los magistrados egregios,
van las espadas relumbrosas,
van las pompas y lujos regios,
van las niñas de los colegios
como lirios y como rosas.
¡Sonad, oh claros clarines,
sonad tambores guerreros,
en el milagroso escenario;
los nombres de los paladines,
nombres oros, nombres aceros,
se oyen en vuestros sones fieros
en la fiesta del Centenario!
Viento de amor en la floresta
cívica pasa. Es la fiesta
de las guirnaldas de fe,
de los ramos de esperanza,
de los mirtos de amor y de
los olivos de bonanza.
Hojas de roble, hojas de hiedra,
para el fundador de ciudades,
que puso la primera piedra,
que unificó las voluntades,
que dedicara las vigilias,
que consagrara los dineros,
al colmenar de los obreros
y a los nidos de las familias.


为耽禅悦久皈依
饭贮山瓢施鸟饥
总是道人机事息
近前饮啄不惊飞


Vom Anfang, da die Welt gemacht,
Hat so manch Herz nach dir gewacht;
Dich hat gehofft so lange Jahr
Der Väter und Propheten Schar.
Halleluja!


Dříví odvezli si jiní,
zima už se blíží během,
a ten chudák za vší práci
zatopit si může – sněhem.


Und wem die Axt um die Ohren pfiff,
Der ward auf ewig taub,
Und wem die Axt an den Nacken griff,
Der lag ohne Kopf im Staub.


Wenn du mich verläßt,
Kann mein Herz nicht fliegen,
Und sitzt wie ein nasser Vogel im Nest.


Wenn der erste süße
Jugendleichtsinn schwand,
Bleibt dir an die Füße
Stets ein Weh gebannt.


Jetzt fern und dann nah,
Jetzt hier und dann da –
Ich will dich nicht haschen,
Ich thu' dir kein Leid.


Národů nad bratrstvím slavně
se nová doba rozední. – –
Vše bylo vypočteno správně
do podrobnosti poslední.


㩀鞍北走燕山雪
策杖南游故国春
万里归来头未白
他年句法更深醇


„Já zmrazila srdce dnes jedno.
I Tobě prý vale vzkazuje –


皇华胜岭旧名神
使节遥临雨露新
草木从今皆可敬
一亭晴映万山春


Tanto quella convengo differire
Ch'io solva di Prasildo la promessa,
Quella promessa che mi fa morire;
Poi me darò la morte per me stessa.
Con te ne l'altro mondo io vo' venire,
E teco in un sepolcro serò messa.
Così ti prego ancora, e strengo forte,
Che morir meco vogli de una morte.


De la suma de cosas del orbe ilimitado
vislumbramos apenas una que otra. El olvido
y el azar nos despojan. Para el niño que he sido,
el Perú fue la historia que Prescott ha salvado.
Fue también esa clara palangana de plata
que pendió del arzón de una silla y el mate
de plata con serpientes arqueadas y el embate
de las lanzas que tejen la batalla escarlata.
Fue después una playa que el crepúsculo empaña
y un sigilo de patio, de enrejado y de fuente,
y unas líneas de Eguren que pasan levemente
y una vasta reliquia de piedra en la montaña.
Vivo, soy una sombra que la Sombra amenaza;
moriré y no habré visto mi interminable casa.


Quase uma cobra com pés
ao lixar-se a lagartixa
largando o rabo do corpo
se tornava a Larga-Lix


Ei nun, güldnes Seelenlicht,
Komm herein und säum dich nicht.
Komm herein,
Jesulein,
Leucht in meines Herzens Schrein.


En un sucio rincón doliente ya
el bien acuchillado Anti-Quijó
aborto del ingenio más idió
de cuantos a Madrid han apestá


té, která neví v blaho rozehraj
života lyry nelítostný kov,
krás kráso, poznání, jistoto, báj,


Oh, lásko, nad pokrčení ramen drobných pesimistů
jak slunce teplý paprsek tiše povznesená,
oh, lásko, probleskující i z legendárních Kristů,
ty, kterás našich stínů běloskvoucí stěna,
ty, kterás renouveau sladké našich uštvaných duší,
vždy znovu a znovu se vracející pozlatit jejich smutky,
ty, která přicházíš s polibkem, když nejméně člověk tě tuší,
a z něho vyprovokuješ divoce jasné skutky,
oh, lásko pohlaví,
píseň tě pozdraví
či hymna či křeč nebo vzlyky
i tehdá,
až poslední kletbu či poslední díky
vykřikne k slunci poslední člověk.


Ke všemu, co nám kdy zjásalo duši,
pro píseň slavičí náhle jsme hluši, – –
Vy chvíle mladých snů protkaných zlatem,
neleťte, neleťte od nás tak s chvatem!


Fer grossier que la cheminée
Couvre ici de son noir manteau,
Jusqu'à la fin de la journée
Tremble et gémis sous le marteau.


Però vo´ che l´onor sia sol di lui,
poi ch´egli è que´ che guida lo mio stile,
mandato dalla mia donna, lo cui
valor è tal ch´ogni altro mi par vile,
e che ´n tutte virtù avanza altrui,
e sopra ogni altra è più bella e gentile:
né non le mancheria veruna cosa,
sed ella fosse un poco più pietosa.


O laß die kurzen, bunten Blüten
Zur Stärkung auf der Reise mir –
Der Weg ist steil, es brennt die Sonne,
Ich käm' vielleicht sonst nie zu dir!


a rozplynul se jako raní oblak.
Je pryč, je pryč Je z něho jenom jmeno
a z jeho říše ovčinců pár hluchých –
vstaň, Juliane!


o něm a jeho paví koruně!


O, kdybys nám dal, pane, Husa nyní!
Nalezli bychom v Čechách asi stěží
poctivých deset katolických kněží,
kteří by upálit ho byli – líní!
Ti kněží holubičí!
Had nenávisti syčí
z křesťanské lásky, již nám líčí!


A la guerra me lleva
mi necesidad;
si tuviera dineros
no fuera en verdad.


 O mangiamoccoli,
che a fare un Santo
date ad intendere
di starci tanto!
E poi nell'aula
devota al salmo
l'infamia sdraiasi
di palmo in palmo!


Odsuzují bez milosti
vše, čím vane volný duch,
pravdu třeba nejjasnější,
nejplodnější práce ruch;
láska k lidu nejryzejší
není prosta úhony,
vymkne-li se z jejich vetché
vlastenecké šablony.


老木参天拱十围
何妨桃李间相依
却怜韩令功如许
不为山丹少霁威


وشاهد أعجبني حسنه
وكنت في آخرَ كالواحد
فحارَ في هذا وذا خاطري
وقلت بالغائب والشاهد


Er nimmts und nässet es mit Tränen,
Ich Sünder soll dich segnen? – dich?
O, rufet er mit leisem Stöhnen,
Weib, du bist heiliger als ich!


A pro nové, jež máte radši,
až okno vaše nepostačí,
vy panské své jen řeknete,
jež půjde a pak mlčky, líná,
ty všecky, všecky růže z klína
ve smetí rázem rozmete.


Den annern Dag is denn Termin,
Un unse Herr Burmeister seggt:
»Herr Ratsherr, 't kann nich anners sin,
Uns' Herr Pastur is in sin Recht.«
Un röppt den Kniper rin un fröggt,
Wer gistern Nahmiddag hett führt.
»Je«, seggt de, »Herr, hir baben wir't
Korl Schult un Möller, Schauster Smidt
Un Ackersmann Michel un Witt,
Un un'n, dor führten s' alltausamen.«
»Denn lat Hei s' all mal ruppe kamen.«
Sei kamen denn, un de Burmeister,
De seggt tau ehr: woans de Preister
Dat bi em hadd tau Anzeig' bröcht,
Dat s' all den Sünndag gistern braken;
Un de Herr Paster, de hadd recht.
»Wo Dunner! Wat sünd dit för Saken?«
Röppt Ackerbörger Jochen Smook,
»Sei, Herr Burmeister führten ok!«
»Und als der erste!« röppt de Preister.
»Das weiß ich wohl!« seggt de Burmeister,
»Ich fuhr zuerst, und d'rum bezahle
Ich heute auch zuerst mein Geld.
Seiht hir, hir liggen min fiw Daler.
So, Kinnings, nu man 'ran un tellt
Ein jeder hir man richtig gegen,
Denn hett de Sak ehr Endschaft kregen.«
Wat helpt dat all, sei möten 'ran
Un tell'n ehr Geld hen, Mann vör Mann.


Bouř venku zmítá se a padá sníh
a na oknech se taví jizby prosté,
v ní snědý muž, jenž moudrost váží z knih,
leč nad hlavou mu spousta záhad roste.


„Řekni raději – bys, brachu, nechybil –
do kostýmu, jejž pan Pešta** pro ni urobil!“


Endlich gebot'st du dem Winde zu strömen.
Da trug er in seiner weitkreisenden
Tief niederhangenden Wolkennacht
Deinen erschrecklichen Wagen herauf.
Riß auf Riß zerbarst die Nacht
Deinen geschlängelten glühenden Keilen
Vor dem Wagen her.
Aber der Wagen krachte noch nicht. Er rollte nur.
Und die Brust des Barden ward beklemmter,
Und sein Odem schwerer.


Er mein Leben, du mein Leben,
euer beider Leben ich,
ich durch euch und ihr durch mich,
wollen bis ans Blaue schweben.
Unser' Namen schwingt die Liebe
über Nebel durch das Trübe.


A červnovláska, již jsem líbal vřele
a nazýval svým tmavým andělem,
dí: Ničemností proniknut byl cele,
a nikdo nebyl jemu přítelem.


Židé, ve svých stáncích pořád slastí
posud nepoznanou kojení,
rozmlouvali o své volné vlasti,
jak v ní budou všickni blaženi.


Lítost rozmanitou
v ňadra jsem mu lila...
a co, milá družko,
ty jsi učinila?“


Vzhůru k nebi zdvihal ruce s tváří,
na zemi se vztyčil dopola;
ještě slyšel zvuky na oltáři,
na němž obět jeho plápolá.


Sie wünscht sich im Gesang so zu verschönen,
Daß ihren Leib das Flammenspiel entzünde,
Sie selbst in leisen Hauch sich bald verkläre.


Tu Kristus zvedl skráň – a obraz mizí,
co s prosbou v oku svém muž leží cizí
u nohou, chvěje se a v duši leká,
zda Kristus pomůže. A lid kol čeká!


Wenns schneiet rothe Rosen,
Wenns regnet kühlen Wein;
So lang sollst du noch harren,
Herzallerliebste mein.


Es stürmt der Mann ins Leben,
Er bricht sich seine Bahn;
Mit Lieb und Haß gerüstet
Strebt kämpfend er hinan.


C'est toi, léger manuel d'instincts, toi qui circules,
Glaçant, après les grandes averses, les œufs
Obtus de ces myriades d'animalcules
Dont les simouns mettraient nos muqueuses en feu !


Le sort est dur, nous le voyons,
Enfant ! souvent l'œil plein de charmes
Qui jette le plus de rayons
Répand aussi le plus de larmes.


E bölcs vezért kövessed, ó nagyérdemű
Költő! hazai nyelvünknek áldott bajnoka!
Kit minden épeszű magyar tisztel, becsül,
S örömmel emlegetni fog mindenha majd
Még a jövendőbéli századokban is!


8. Nun die andern moͤgen
Sich/ nach ihrer guten luſt/
Auff was beſſers legen/
Mir iſt gleichwohl diß bewuſt/
Daß ein haͤſcher vor neun zeugen
Bey dem Richter gilt/
Drum ſo weiß ich dem die feigen/
Der uns ſchelmen ſchilt.


Salve, salve, salve; la lingua mia,
la mente e 'l cor « e d'ogni peccatore »
senza tua laude mai esser dovria.


A nezpívala svatých písní
a přece byla tolik svatá,
svítila tím, co oko vysní,
voněla tím, čím vítr chvátá.


Neked adtam, odahagytam.


Viz kousek jantaru, má barvu zralých klasů
a je tak průhledný a čist, jak žlutý led,
v něm moucha pohřbená, jak chystala by let
do vůně vzduchové a do slunného jasu.


霜日融融昼梦馀
身闲随处是安居
万缘有分无劳计
频向麟经玩特书


Envíame una venia del tren de nuestras infancias,
el olor de un cigarrillo paseando por la vereda,
un complot de lunas anidando brillos
en el patio de la noche,
un cachivache rondando desprolijamente alrededor de tu casa,
un nido olvidadizo de menguantes,
una estrella dolorida pero sonriente...
¡Dale! . . ¡envíame algo que espero aquí!
doblada y sonriente en la calle de verano,
con mi voz al aire, y mis brazos abiertos...
Un abrazo de oso y muchos besos.


Se i nomi e i gesti di ciaschun vò dirti
diceà lincantatrice a Bradamante
di questi chor per lincantati spirti
prima che nati sien, ne sono inanti
non sò vedere inquanto habbia expedirti
che non basta una notte, a cose tante
si che te nanderò scegliendo alcuno
secondo il tempo e che serà opportuno


mas el cruel incendio de mi pecho
consume, aunque pequeña, si aparece
la flor de la esperanza incierta mía.


Лес и в наши дни, как прежде,
Тайны вещи хранитТа же песня в глубине
Летом солнечным поетсЛеший кружит и обходит
Там и нынче, как и встарЛес не все, что знает, скажет,
Тайну вещую хран11 июля 1913  Иeвe — Тойл Дорог


Auf der Welt hab ich kein Freud,
Ich hab ein Schatz und der ist weit;
Wenn ich nur mit ihm reden könnt,
So wär mein ganzes Herz gesund.


Als fünfzehundert jar
und achtunddreißig war,
nach liechtmess am mittwoch
ich nein gen Nürnberg zoch,
mein kram wider zu füllen,
und kam hin zum Wolf Rüllen
mir pfenwert einzukaufen;
da wurt ein großes laufen
aus allen gaßn am mark
mit stül und benken stark.
ich sprach: was wirt da wern?
er sprach: ir secht es gern;
fürt mich hoch in ein gmach,
durch ein fenster ich sach
ein wolverschrankte ban,
zu der kam iederman
auf rossen, kerrn und wegen;
auf leitern, feßern, schregen
stunt volks ein große meng.
da war ein groß gedreng,
ein gschrei und laut getöß,
von rossen ein gestöß,
gar oft ein grüst einbrach,
ein schön purzeln man sach.
ringsweis am mark ich wol
sach alle fenster vol
von erbern man und frauen,
das ritterspil zu schauen;
all heuser stecktn vol innen,
auf dechern und auf zinnen
die leut rab schauen teten.
in dem ich ein trommeten
hört samt pfeifen und trummen;
oben her sach ich kummen
in hohem zeug acht frecher
gerüster krönleinstecher,
ie ein par mit einander,
köstlich gebutzt allsander,
neben iedem drei narren
loffen, auf in zu harren,
auch in sein farb bekleit.
vor iedem stecher reit
ein gsell, wie sich gebürt,
und seinen spieß im fürt,
und zogen also her
ganz höflicher geber
in die verschrankten ban,
verhüt durch etlich man;
sie teten wenig prangen.
der schimpf wart angefangen;
ir ieder an der stet
seinen rüstmeister het,
der in schraubt aus und ein.
in dem da legt man ein,
und traf das erste par,
wie das loß gfallen war,
das ander, drit und viert;
darnach wurt erst turniert,
und war der nechst der best;
sie saßen stark und fest
und trafen wol und frei;
hie ritten zwen, dort drei,
als obs ein turnier wer,
machten vil settel ler;
die pfert die loffen schnell,
sie teten gschwinde fell;
wo eim (wie oft geschach)
etwas riß oder brach,
war er doch kurzer zeit
zum treffn wider bereit;
schonten einander nit,
sie teten weng felritt,
vil ledig fell sie machten;
die herren teten achten
auf die fell aller weis,
die man beschrib mit fleiß
oben auf dem portal;
der ganz mark oft erhal
von manchem starken stos,
das beide man und ros
oft lagen auf der ban;
noch rittens wider dran,
als wer in nichtsen drum,
zu holen preis und rum.
sie triben tapfer zu
und hetten wenig ru,
sam wers in einem kampf,
das in der dunst und dampf
her aus den helmen drang.
als das nun weret lang,
und ser vil troffen hetten,
etlich pfert stutzen teten,
etlich schadhaftig wasen,
auf andre pfert sie sasen
und auf ein neues trafen
höflich und nit zu strafen.
auf ein ritten oft zwen,
die er frei tet besten,
ich sach kein zagen man;
zu lezt numens die ban
mit iren rossen kurz;
erst litt mancher ein sturz,
das im sein leib erkracht;
in dem fiel her die nacht.
als es die zeit begab,
da zogens wider ab
von irem ritterspiel,
das mir herzwol gefiel,
tet mich mit freud erfüllen.
da sprach ich zum Wolf Rüllen:
wer hat gestochen heut?
sint es fremd edelleut?
er antwort mir gar kön:
es sint hie burgers sön,
die haben tun versprechen
zusam ein gsellenstechen.
ich sprach: wer richt sie an?
er sprach: das haben tan
ir vetter, so vor jaren
auch gute stecher waren,
dergleich ein erber rat
darin gefallen hat,
zu solchem ritterspil
gewendet kostung vil,
verordnet und versehen,
das kein schad sol geschehen,
noch vorteil brauchet wert
mit spieß, zeug oder pfert.
lob hab ein erber rat,
sprach ich, der löbling stat,
der solch kurzweil hilft meren;
dienet zu nutz und eren,
darauf ziehen ir sön,
zu werden reisig kön.
die stechr möcht ich wol kennen.
er sprach: ich wil dirs nennen,
wer heut gestochen hab.
Hans Stark war der in blab;
Sigmund Pfintzing war schön
geschmückt, rot, weiß und grön;
Wolf von Dill, schaut, derselb
fürt blau, weiß und halb gelb;
Marx Bucher von Leipzg stach
in gelb, grau, weiß; hernach
Jochim Bemer nach preis
ritt halb rot, blau und weiß;
Christof Fürer aufwarz
der stach in lauter schwarz
Gabriel Nützel schön
in halb rot, gelb und grön.
Matthes Ebner, verstet,
blau und rot füren tet;
so heißen sie all acht.
ich fragt in mer und lacht:
wer hat den dank erjagt?
zu nacht heint, er mir sagt,
geit man den dank erst aus
oben auf dem rathaus,
dem besten den vortanz,
ein ring mit einem kranz,
und also nach einander,
verert man sie allsander.
ieden mit eim vortanz
und einem schönen kranz
tut sie die braut begaben,
der sie zu eren haben
gehalten das gestech.
urlaub nach dem gesprech
nam ich und gieng darvon.
die ganz fasnacht ich hon
kein tapfer kurzweil gsehen,
das lob tu ich in jehen
und wünsch, das dise acht
auf die künftig fasnacht
ir spieß wider zubrechen
in einem gsellenstechen
nach ganz höflicher weis,
das ir rum, lob und preis
bei gmeiner stat erwachs,
das wünschet in Hans Sachs.


Nur in Gebeten kämpfen schwache Frauen
Zu Seiten ihrer tapfern Brüderschaaren,
Sie nach dem Sieg mit Eichengrün zu kränzen.


家传圯上一编书
二纪论思只绪馀
此去筹帷方倚重
赤松那得便从渠


„Na břehy do dálky jsme harfy rozstavené,
by vichr do nich sáh’ svou vševládnoucí rukou,
spěj rychle, poutníče, za větrem bouř se žene,
jak prosebníků dlaň o sebe větve tlukou.


Steh an dir selber bloß: als ob du Nie gewesen:
Und nimmer soltest seyn: alsbald bist du genesen.


Doch war es mannigmal der Fall,
Daß z'Haus just net recht g'kleckt
Und is der Postwag'n außi blieb'n,
So hob i glei an Brief hoam g'schrieb'n,
Den s' an koan Fenster g'steckt.


I oblekli se na bílo šlechtici,
I vzali na sebe kozácký šat,
Kozáci ale nepovstávající
Nechtí za polskou slávu bojovat.
Sobanski, slavný, stříbrovlasý kmet,
Do boje vede polské šlechty květ.


Ó, barátaim, hét napja nem ettem.


Cítí prý jej všady,
je prý soudce živý
všechněch, našich chvil –


Schon hängt an der Mähne
Ein silberner Duft;
Der Himmel ist heiter,
Die Seele wird weiter
Und schwimmt in der Luft.


Vždyť bohem vrozena vám řeč ta ryzí
jak vaše nevina, jak duše skvost!
Jeť v rodné řeči, děvy, vaše cnost!
Ret, jenž chce šálit, mluvy hledá cizí,
a bílé hrdlo nezná nežli lháti,
tu zapřelo-li mluvu, v nížto máti
svou láskou svatou v žití pozdravila
dech jeho prvý, prvou oček zář!
Svou moudrostí řeč rodná roznítila
vám v srdce k dobru vznět jak na oltář;
cti vaší matkou rodná mluva byla!


O sagt, ihr müden Lippen,
Kennt ihr kein and'res Wort?
Ist in der Seele tiefstem Grund
Der Bronnen all' verdorrt,
Daraus in lichten Strömen
Das Leben sich verjüngt?
Schreit ihr zur Aphrodite nur –
Zur Dirne, frech geschminkt?


Lágyítgasd a durva hideg keménységet,
Irtogasd a gonosz kaján irígységet,
Az oktalan, gyáva, buta kevélységet,
S ezek rút fajzatját, a vad gyűlölséget -


O tempo não corre, voa;
Aproveitemos as horas,
Pois, segundo se apregoa,
Venter non patitur moras.


Mez nimi Causis s Pálčem, černé duše s bílou pleší,
rozkládají, vykládají, jak se krotit mají Češi.


Poisar um pouco
nos parapeitos
da memória


Faziendo la vía
del Calatraveño
a Santa María,
vençido del sueño,
por tierra fragosa
perdí la carrera,
do vi la vaquera
de la Finojosa.


وَلَدُ الْمَرْءُ لا يُبالي إذَا مَا
نالَهُ مِنْ أَبيهِ مُرُّ عِتابِ
فَهُوَ لا شك إنَّما قَالَ ما قَا
لَ بقَصْدِ الإرْشادِ لا الإتْعابِ
إنّما يَفْرَحُ النَّجِيبُ إذا ما
شاهَدَ الإبْنَ في عدادِ النّجابِ
وإذَا زَاغَ عَنْ طَرِيقِ صَوَابٍ
رَدَّهُ مُسْرِعاً طَرِيقَ الصَّوابِ
وبَنُوا الْمرءِ في المعارِفِ أَوْلى
مِنْ بَنِيهِ في لُحْمَةِ الأنْسابِ


Vereinet euch zu jedem Zweck,
Für jeden Quark und jeden Dreck!
Nur denkt dabei, wie gut es ist,
Wenn man auch uns nicht ganz vergisst.


Kopcy ať se knih národy honosý,
Ať staví z dějin vrchole smyšlených,
V nich ať přednosti dojdou,
Ať se též hlásají blahejšími.


Co nevykonal, Kriste, bys,
co nedal za člověka,
vždyť v tváři jeho Boha rys,
a nemocný Tě čeká!


„Na zemi kdo v slzách tonou, láska Tvá k nim sluncem hoří,
na útěchu, žes jim Matkou, Tvá ji láska ze slz tvoří.“


Palavras não me faltam (quem diria o quê?),faltas-me tu poesia cheia de truqueDe modo que te amo em prosa, eis olugar onde guardarei a vida e a mortDe que outra maneira podereiassim te percorrer até à perdição?Porque te perderei para sempre comoo viajante perde o caminho de casE tendo-te perdido, te perderei para semprNunca estive tão longe e tão perto de tudSó me faltavas tu para me faltar tudo,as palavras e o silêncio, sobretudo estManuel António Pina | "Todas as palavras - poesia reunida 1974-2011", pá 13 | Assírio & Alvim, 2012


Der Amme fast Odem und Stimme entging
Ueber dem, was aus des Fräuleins Mund sie vernommen;
Was heißt das, schluchzet sie, gottloses, herzliebes Ding!
Soll deinetwegen man gar noch von Sinnen kommen?
Was plapperst Du? Hätt' die Rede Dein Herr Vater gehört!
Eine Nonne werden: Du? uns Alle hier auf einmal verlassen?
Den Frieden hätt's ihm wahrlich auf immer gestört,
Vor Kummer müsst' er dann bey grauen Haaren erblassen.
Von sieben Erben bliebst Du, die Jüngste, ihm übrig allein,
Von vier Brüdern und drey Schwestern – sag', ist es fein,
Spitzbübchen! mit Deinem guten Mütterchen so übel zu spaßen?
Alle Hoffnung auf Dir allein jezt nur noch ruht,
Daß schenken Du bald mögest aus Deinem lieben Blut
Ein Enkelchen zum Troste uns, einen Herzensgenossen;
Wer sollte sich drum einfallen lassen solch eine Schmach,
Daß Du quälen einen solltest mit derley Grillen; sag'?
Das Herz abmattend Dir mit solchen Ränken und Possen. –
Das Fräulein neigte ihre Stirne und seufzete: ach!
Doch hielt der Schmerz ihr die blassen Lippen geschlossen.


Fern ruht des Meeres Platte wie ein Stein
Im blauen Ost. Von Tages Stirne sinkt
Der Kranz des roten Laubes, da er trinkt,
Zur Flut gekniet, von ihrem weißen Schein.


Zum achten kein falsch zeugnus gib.
wider dein nechsten, ler aus lib
all falsch nachred zu meiden,
heuchlen und er abschneiden.
Dank got, das er auch für dein er
und dein gut gerücht sorget ser,
kein falsche zung dir schade
bei seiner ungenade.
Klag, das dein zung in bitterm schmerz
betrübet hat auch manig herz;
bit, das got gebe alt und jung
ein warhaftig heilsame zung,
getreu und vol senftmüte.


Verschütten läßt sich nicht der Freiheit heil'ger Quell;
Durch alle Dämme bricht er doppelt stark und hell.


Dem weisen Arzt gelassen steh,
Er mag dir sanft tun oder weh!
Ob 's Instrument auch schlecht gewesen,
Was geht's dich an? Du wirst genesen.


(إلى عبدالقادر عقيل)


Zwei Meilen hinter Islington
Da liegt ein zierlich Haus,
John Gilpins Freund, der Appreteur,
Zog sommers da hinaus.


Stürm' ihn hinaus, den Tyrannen des Aufgangs,
Aus Europa's hellen Bezirken,
Daß keine Sklavenkette mehr raßle
An des Isters Gestaden,
Daß im Chersonesos wieder
Die Musen lustwandeln, Sokrates wieder
Den Jüngling geleite in Tempel der Weisheit
Und der Urschönheit, daß nicht der Mensch
Unter lachendem Himmel
In der Hölle sich träume,
Wenn er im Nacken
Des Wüthrichs eherne Sohle fühlt.
An allen Flüssen Europa's
Sollen Tempel stehen, der Wahrheit geheiligt,
Wo Christus, des Hochgelobten, des Gnadelächlers,
Des Weltalls Entsündigers
Name gefeiert wird! –


Vòmi Tamaricando de mia sorte
e de Fortuna invidïosa e cruda,
di te non già, né d'amorosa corte.


A fare una donna bella soprano,
sì la fornisi di queste arnese:
viso di Greçïa, ochio senese,
ungare ciie, capo marchesano,


(Me diz o Saci que tigres nem são daqui)


Darumb deckt Sie umb Sich her
Dunckel, Grawen, Ungehewer,
Liebt zu Zeiten ohngefehr
Kaum ein kleines Schorstein-Fewer,
Sagt: die Lebens-Funck in mir
Rührt, mein Herr, noch auch von Dir.


九天飞瑶华
千树洒香雪
空谷寂无人
相看两清绝


人间荤血共欢娱
谁作朝元五气垆
自汲山泉煮春茗
不留俗客炰江鱼


O Mutter der Barmherzigkeit!
O Königin!
Bitt für die gantze Christenheit.
O Königin!
Maria Maria O Königin.


Co myslíte? Mám nápad divný.
Dám arkýř vymalovat znova,
mně pohled naň už přeprotivný.
Jest obnošen, jak všední slova,
jak všecky rýmovačky staré,
jak hudba melodických tónů.
Jen nové jesti silné, jaré,
nám třeba nových visiónů.
Ba, věřte mi, i celé nebe,
ten měsíc i ty hvězdy zlaté
jsou otřepány, z módy vzaté.
A mne ta fádnost přímo zebe.


Assis au revers d'un chemin,
L'ombre en noyait les avenues —
Tout seuls et la main dans la main
Je baisais ses épaules nues.


辕门铙吹拥雕戈
大夏西收笮马多
汉殿侍臣欢上寿
白狼槃木尽成歌


Puis, quand elle a repu ses yeux et ses oreilles
De spectacles navrants, de rumeurs sans pareilles,
Quand un peuple agonise en son tombeau couché,
Pâle sous ses lauriers, l'âme d'orgueil remplie,
Devant l'œuvre achevée et la tâche accomplie,
Triomphante elle crie à la Mort : « Bien fauché ! » !


Und doch, wie ist dies Nichts belebt,
Genau, genau wie unsre Erde!
Und wie ist dieses Nichts bestrebt,
Daß es ein Etwas für uns werde!
Jedoch in Vorurtheilen blind,
Vermögen wir nicht, es zu sehen,
Und bleiben wir so, wie wir sind,
Kanns durch ein Wunder nur geschehen.


Drum spare dir viel Ungemach,
Du Menschenkind, und höre,
Und denke der Verleugnung nach,
Und jener großen Lehre.


Čekala, panna touhou zmatená
a nedočkavá slunce na objetí.
Prs, poupě pevné vzrostlých přes noc dětí,
rozpiatá, bujná, smělá ramena.


A magyar Lantot szereted leginkább.
Halhatatlanság fija! jer, barátod
Kis magyar lantyát neked neked adja, s vígan
Adja: fogadd el.


e per dar loco al bellicoso ingegno,
o per qualunque altra cagion si fosse,
d'entrar in Pisa avea fatto disegno.


目深颧起貌崭然
长臂厖眉耸两肩
宛似阿罗老尊者
不妨时说小乘禅


Sobre alta roca, desceñido el manto,
los ojos fijos en el claro cielo,
rota la lira sobre el duro suelo,
doliente exhala su postrero canto


Nyní leží ve hrobě,
Nás zůstaviv v sirobě;
Zas nám hrozí strašná noc;
I voláme o pomoc,
Pane, vyslyš nás!


Ein Bäuerlein, das treulich am Feuer mitgefacht,
Lehnt dort an seinem Spieße, nimmt alles wohl in acht:
»Drei Könige zu Heimsen«, so schmollt es, »das ist viel!
Erwischt man noch den vierten, so ist's ein Kartenspiel.«


Vergib, o Freund! daß ich mit kind'scher Sprache,
Aus deines Herzens tiefem Heiligthume,
Akkorde leise nachzulallen wage,
Beim Höchsten aber schülerhaft verstumme.


柞宫冯几画成王
泪落铜仙月似霜
王母不来方朔死
茂陵松柏自斜阳


Midőn, Uram, haragodban versz minket,
Ottan meghalunk és földre leesünk,
Az te kemény haragodtúl rettegünk,
Hogyha megtekinted nagy bűneinket,
Titkos vétkünket ha előhozod,
És színed eleiben állatod.


Vile THEODORE each crafty engine plies,
To prove her guilty false expedients tries.
Virtue no justice on this earth commands;
Convicted by each trial now she stands,
Past all dispute — though grief assails each eye,
The prince condemns her as a witch to die.


不是新人不肯来
天教老子小徘徊
坐看桃李缤纷落
等得酴醾烂熳开


Sieh, wie gebeugt die weisen Häupter alle,
Sieh, wie zerrissen jede Kraft im Staat,
Es schwankt das Land, gleich einem irren Balle,
Von Pol zu Pol und weiß sich keinen Rat.


A jest jich tam na tisíce
a jest jich tam ještě více;
pastýře však nikdo z lidí
neviděl a neuvidí.


je tohle panův projev existence?
což jeho rty nám způsobily úlek?
což zlobiti se může na milence,
kteří by pletli jeho soše věnce?
ne, máme pocit zákeřnických kulek.


Der Welten erschuf, dort den Leun! Heisser ergiesst
Sich sein Herz! Widder, und dich Kaprikorn, Pleionen,
Skorpion, und den Krebs. Steigender wägt sie dort
Den Begleiter. Mit dem Pfeil zielet, und blitzt


عَلَيكَ بِالعِلمِ فَاِدَّخِرهُ
فَعِندَهُ الفَضلُ وَالكَمالُ
العِلمُ إِمّا اِفتَقَرتَ مالٌ
وَاِن حَوَيتَ الغِنى جَمال


Die durch deinen Tod erschüttert,
Der Zernichtung zugezittert,
Aber itzt durch dich belebt
Ew'gem Glück entgegen bebt.


La terza sia in disiar contento,
lo confessato e lo pentuto fallo
purgar con opra, e poi tenerlo spento.


A všechny jsou jedinou dlouhánskou ulicí,
procesí často táhnou po ní,
častěji stáda pokorných krav
na luka tukem země lesklá a vlahá.
A teplá hnízda mají v tom městě pokorní ptáci
i lidé.


Wohl ziemt sich's, daß der lebensmüde Zecher,
Wenn dunkle Fluten still sein Ufer küßen,
In ihren Schooß dahingiebt all sein Sehnen.


Do hloubi za mojí rakví a rozlámán hnitím
bez děsu mlčenliv, bez hnutí tiše se sřítím.
Tělo mé vlna už přikryla, v útroby vtéká...
Řítím se! V bezdno! Ó duše má! Zda tam as čeká!


Mit seiner Stoppeln Gold prangt noch das leere Feld,
Vom nah-geleg'nen Busch umgeben und bekräntzet,
Durch dessen helles Grün, das, wie Smaragden, gläntzet,
Wann es von weitem sich vereint,
Sein Gold, wie durch dieß Gelb sein Grün, weit schöner scheint.


Freud' und Lust hat sich wieder gefunden,
Was da kränkelte, muß nun gesunden,
Denn der Winter, er ist ja verschwunden,
Ei, wer könnte da traurig noch sein!


Hiervon soll der Tyrann/ der Ehstand/ kommen her:
Zu herrschen über uns ist einig sein Begehr/
Die Freyheit/ seinen Feind/ kan er nicht um sich leiden:
Sein Auge winckt/ es lacht der Mund/ uns lockt die Hand/
Den/ der zu nahe traut/ umfast ein solches Band/
Daß ihn der blasse Tod allein davon kan scheiden.


Kde světlo moje zříš –
jen oči výše upni! –
tam sklání čelo níž
na tvrdém chrámu stupni.


Putt-Hüngen Fleisch ist weich, und gehet niedlich ein,
Es mag auch gut genug vor schwache Mädgen seyn,
Doch wann die liebe Speise
So zart und schlappricht sieht,
Verliert man auff die Weise
Gar leicht den Appetit.


A se zástupem v nebi oblačným,
co na jih ubírá se svobodně,
ho touha nese směrem opačným
a pudí ho tak prudce, urputně.
„Vrať, vrať se!“ zní to – „Vrať se!“ zní to z nich,
z těch oblak plujících tak lehce v jih.
Než vyslancové již se berou k němu,
by v město uvedli ho velikého sněmu.


Tosto che noi veggiam che i bei crin d'oro
Già tra gli umidi Pesci Apollo spande,
Truove il saggio ortolan gli eletti semi
Pur dell'anno medesmo (ai troppo antichi
Non si può fede aver; ché la vecchiezza
Mal vien pronta al produr); riguardi ancora,
Che di pianta non sia dal tempo stanca,
O che 'l tristo terreno, o 'l poco umore,
O 'l poco altrui curar l'avesse fatta
Di forza o di sapor selvaggia e frale:
E non si pensi alcun, che l'arte e l'opra
Possin del seme rio buon frutto acc"rre.
L'ampio cavol sia il primo; e non pur ora,
Ma d'ogni tempo aver può la semenza:
Brama il seggio trovar profondo e grasso;
Schiva il sabbioso in cui non aggia l'onda
Compagna eterna; e più s'allegra e gode
Ove penda il terren: vuol raro il seme,
Vuol largo il fimo; e sotto ciascun cielo
Nasce egualmente, ma il più freddo agogna;
Rivolto a mezzodì, più tosto surge;
Più tardo all'Orse, ma l'indugio apporta
Tal sapor e vigor, ch'ogni altro avanza.
Or la molle lattuga, e 'nnanzi ancora,
Acciocché al nuovo april cangiando seggio;
Dentro a miglior terren colonia induca,
Tempo è di seminar; seco accompagne
(Che d'aver lei vicin lieto si face)
L'infiammante nasturzio, ai serpi avverso:
Or la salace eruca, e l'umil bieta;
E la morbida malva, ancor che sembri
Di soverchio vulgar, tale ha virtude,
Tale ha dolce sapor, ch'è degna pure
Di vedersi allogar tra queste il seme:
Or quei ch'abbiam, nelle seconde mense,
Di ventosi vapor salubre schermo,
E l'anicio e 'l finocchio e 'l coriandro,
E l'aneto con lor sotterra senta
La sementa miglior; la satureia
Negli aprici terren vicino al mare;
La piangente cipolla, l'aglio olente,
Il mordente scalogno, il fragil porro,
Ove il grasso e l'umor sian loro aita,
E dove truovin ben purgata sede
Dall'erbe intorno, e che soave e chiaro
Spiri il fiato quel dì fra l'Euro e l'Ostro.
Quando il suo lume in ciel la luna accresce,
O con semi o con piante è la stagione
Di dar principio lor; ma quello è meglio.
Al pungente cardon già il tempo arriva
Di dar sementa; e 'l sonnacchioso e pigro
Papavero, in quei dì non senta oblio.
Or la ventosa rapa, e i suoi congiunti
Di più aguto sapor, napi e radici,
Or del lubrico asparago il cultore
Prender la cura deve; e se dal seme
Vuole il principio dargli, il luogo elegga
Ben lieto e molle, e gli apparecchie il seggio
Levato in alto, e d'ogn'intorno il possa
Purgar dall'erbe, e che non venga oppresso
Dagli armenti, da gregge, o d'uman piede.
Ma chi più tosto voglia il frutto avere,
E più grato il sapor, congiunga allora
Dei selvaggi che stan fra boschi e siepi,
Molte radici in un: che più robusti
Saran degli altri, e con men cura assai;
Quasi il rozzo pastor che d'acqua e vento,
E di nevi e di sol già per lungo uso
Non sente offesa, e la vil paglia e 'l fieno,
Come ai ricchi signor gli aurati letti,
E i panni peregrin, le piume e gli ostri,
Son dolci e cari; e in ogni parte alberga
Culta o sassosa, e non gli cal del cielo.
Quei che di seme son, tratte il cultore
Con più dolcezza; e quando il verno scende
Della sua prima età, dal gelo il cuopra:
Né il tenerel suo germe sveglia affatto
Dalle radici fuor (che troppo offende
Quando è giovine ancor); ma rompa il mezzo
Pur leggermente; e dopo l'anno terzo,
E poi sovente ancor (perché gli accresca
Vigor sotterra) le pungenti chiome
Del tiranno Vulcan si faccian preda.
La pura, verginella e sacra ruta
Tempo è d'apparecchiar, ch'in seme e 'n pianta
Cresce ugualmente, purché in alto assisa,
E 'n umido terren: se la sementa
Fia dentro al guscio suo, più tarda nasce;
Ma per più lunga età: chi picciol rami
Con parte del troncon sotterra asconda,
Più intende il ver, che chi ripianta il tutto.
Or chi mel crederà, ch'a dirle oltraggio
E maladirla, allor più lieta e fresca
Risurga e verde? e sopra tutti il fico
Vicin vorrebbe, e tra le sue radici
Prende virtù maggior; e sol gli nuoce
E la vista e la man di donna immonda.
Or la salubre indivia, or la sorella
Di più amaro sapor, ma pien di lode,
La cicorea sementi, onde si adorni
Poscia al tempo miglior la mensa prima.


Als mit der Frag ein Schalk ihm naht:
»Sag uns, der alles weiß und kennet,
Woran wird attisch Salz erkennet?«
Mit Lächeln drauf der Kanditat:
»Ach dessen fiel mir in die Feder
Kein Wort von keinerlei Katheder.«


O Winternacht! Durch Eis und fliegenden Schnee
Lauter als Sturmgeiſt, ſchreit ein wildes Weh.


Or mo si te voglio dire
La raxon de l'insidire:
Quando la vide meterà
Che i dui cavrioli se vederà,
Fa tosto la insidixone,
Ché alora è al tempo e la staxone.


Semíramis no diera muerte a Nino,
ni el hijo airado fuera matricida,
ni le quitara Rómulo la vida
al fuerte hermano que pasó el camino.


Passeio calmamente, com olhos, com sapatos,
com fúria e esquecimento,
passo, atravesso escritórios e lojas ortopédicas,
e pátios onde há roupa pendurada num arame:
cuecas, toalhas e camisas que choram
lentas lágrimas sórdida


No céu líquido
dos olhos
das mulheres


Jako prázdný, mrtvý, němý,
stojí starý Faustův dům,
máj, jenž kol se snáší k zemi,
nevzbudí jej z tichých dum;
v šeru jako v lesku záře
stojí, vnořen v báji svou,
jako duše samotáře
nad snů vlastních hlubinou.


Vím, žena ta ji uzdraví,
zná jistě léky proti
všem neduhům, – rač poslechnout,
královský pane choti.“


Konec písně, přijmi díky,
polibkem tvé zamknu rtíky,
ale nech ty chodbou křiky,
nech ty kroky, ať jdou blíž! –
Ať jak pýr mne pomsta smete,
tebe, čistý nebes květe,
nedotknu se, dlouholeté
viny nesu hroznou tíž,
nebi dík, že v konec pouti
lásce v tvář smím nahlédnouti,
na tom dost, nechť přijdou již!


Gutes Jena, dich wäscht die Leutra zweimal die Woche.
Leutra, nimm nur den Kot gleich auch des Kritikers mit.


v tom jak by paprsk bílý v síňku pad,
hle, zářný zjev a v nitru Jí tak sladko –
to se rtů Jeho hudbou sjelo: „Matko!“


na všecky kol zrak obrací
a je zapřísahá v lkání,
zříc, že nikdo nejde za ním,
volajíc: „Ó pomstu, páni!“


Da steht geschrieben –
Die Verzweiflung schwarz
Am Strick um Mitternacht
Noch im quälenden Lebenskampf
Die Seel – am höllenahenden Augenblick.


Come sì lunge e sì caro si sente
Quel che qui da vicin nessun non ode?
Dunque è costì chi poca luce lode
Cotanto, e creda il sol faville spente?


Am Abend wieder über meinem Haupt
Saturn lenkt stumm ein elendes Geschick.
Ein Baum, ein Hund tritt hinter sich zurück
Und schwarz schwankt Gottes Himmel und entlaubt.


Dej mu ji, sic do nemoci padne;
cos jim odřek', tím víc děvče vadne,
při práci si stále k srdci sáhá,
a jít na přástky se také zdráhá;
ondy, právě když jsi mýtil les,
viděl jsem ji plakat při obrázku;
že ti umře! Znám já takou lásku,
pak si to sám, kmotře, k Bohu nes!


Aber was die Herren wollten,
Ward mir niemals ganz bekannt;
Wenn sie wüßten, was sie sollten,
Wär es auch wohl bald genannt.


So komm, Herr Jesu, mach ein End
Den lang verargten Zeiten.
Mein Hertz ist gantz zu dir gewendt,
Du kanst es ferner leiten
Von hier zu dir, wanns dir gefällt.
Auff dich ist nun mein Trost gestellt:
Die Welt muß bald vergehen
Mit jhrem überstoltzen Pracht,
Mit jhrer Frevelvollen Macht;
Mein Hort, dein Wort bestehet!


Ah ! c'est pour le Seigneur sans doute qu'il recueille
Ces larmes goutte à goutte et ce lis feuille à feuille !
Et puis il reviendra se ranger au saint lieu,
Tenant prêts ces soupirs, ces parfums, cette haleine,
Pour étancher le soir, comme une coupe pleine,
Ce grand besoin d'amour, la seule soif de Dieu !


Állj meg, Barátom! Pybered érdemes
Árnyéka nem hí még: nem akar magyar
Hazád s barátidnak keserves
Bút s szomorú napokat szerezni.


Vnser Hoffen teuscht uns nicht/
Des Messias Tagesliecht
Ist gewißlich nicht mehr weit/
Jetzt erschalt vor unsren Ohren/
Was den Vätern vorgeschworen
Von der angenemen Zeit.


Ya te lo decía yo.
Era imposible el olvido.
Fuimos verdad. Y quedó.


Gott ist mein Hort!
Und auf sein Wort
Soll meine Seele trauen.
Ich wandle hier,
Mein Gott, vor dir
Im Glauben, nicht im Schauen.


O Wundergott! Wi hastdu mich geführet?
Wi führstdu nun? So heimlich? unerfasst?
Verwundern hat mich mir in mir entrühret!
Stimmt alles ein, wi wird es dann verhasst?
Ich opffre dir hinfür mein gantzes Leben,
Das dir zum dank sich willig dreingegeben.


Harmadnapja nem eszek,
se sokat, se keveset.
Húsz esztendőm hatalom,
húsz esztendőm eladom.


Im menschlichen Leben
Erleuchtet ein Strahl
Des Friedens manchmal
Die menschliche Qual:
Die Wolken entschweben,
Die Freuden sich heben.


Sie singet Lob und Ehre
Dem hohen Herrn der Welt,
Der überm Land und Meere
Die Hand des Segens hält.


A ozvala se s bolem tráva,
Že potěcha zde neostává.


Istenem, ó, mily finom a burka e nőknek!
Mind-mind színtafotában, mind-mind oly ragyogó!
Ünnep a térdek csontjain, ünnep a vállperecekben,
vélnéd: a fogsoruk nem csont, mind csupa csengő bogyó.


Herr schencke mir das Kleid/ das mir zur Hochzeit fehlt/
Daß ich mit wenigen mag bleiben auserwehlt.


Und sie saß, dem Frevler in den Armen;
Und Diana sah vom Himmel her,
Fühlte sanftes Mitleid und Erbarmen,
Und verschwand und leuchtete nicht mehr.


Was wirst du tun, Gott? Ich bin bange.


O Jüngling! was ist die seidene Ruhe,
Was ist das Lächeln des freundlichen Mondes,
Der Abendsonne Purpur und Gold,
Dem, der in Banden der Knechtschaft sich fühlt?


S hostmi hrabě v letohrádku
večeřel a vesel pil,
o půlnoci u jídelny
kdos na okno pěstí bil.


Jste chudičky, ó Béthely vy naše,
a přec nám dražší dómů nádherných.
Vás Hospodin na vzdory Satanáše
nám za pomníky na památku zdvih,
že svět ať po staletí křivdy páše,
Pán přec zůstává vždy obhájcem svých.
A chudý ráz váš? Jeho žal, on praví:
Hle, národe, to zbylo ti z tvé slávy!


O fly, thou first born child of hell,
To some far distant, dreary, doleful plain,
Where starting Fear, and agonizing Pain,
And black Remorse, and sullen Sorrows dwell:
Where arm'd with poison, racks, and death,
Stern Horror rears his Gorgon head;
And writhing dreadful on the iron bed,
The purple Furies grind their canker'd teeth;
While percht on stubs of trees the shriek-owl sings,
And screaming deadly hoarse night-ravens flap their wings!


El yugo del odioso despotismo,
por crímenes sin cuento ensangrentado,
rompió bajo tus pliegues, denodado,
en desigual combate, el patriotismo


Ach tíže krutá, krutý žal
mne v letu drtí,
neb s vichřicí uháním o závod,
o závod v obětí ledové smrti.
Ó hvězdy, hvězdy,
můj hled k vám marně zírá:
vy v jasu se sluníte – duše má ve stínu zmírá!...


Aonde estarão? Ao deus-dará? Ao vento?
E serão pobres flores ressequidas?
Ou serão os clarões do firmamento?


Cuando su planta a hundirse va en el cieno,
cuando a arrastrarle va sucia corriente,
dentro de sí una voz le grita: «Tente»
y retrocede pálido y sereno


Du meinst, der Babst der sol nicht nach dem Hane sehn,
Dieweil ihn Petrus sah' u. muste drüber flehn:
Ich aber meyn er sol den Hahn von Hertzen lieben,
Weil er ihn zu der Buß und Seeligkeit getrieben.


Der König von Siam, Mahawasant,
Beherrscht das halbe Indienland,
Zwölf Kön'ge, der große Mogul sogar,
Sind seinem Zepter tributar.


Sokat szenvedsz, édes lelkem, szenvedsz,
És csak azért, mert engemet szeretsz.
Tűrj, galambom, tűrj még egy keveset,
Maj’ megszakasztom szenvedésedet.


Then Merlin with a look benign reply'd,
(For he was bred with ev'ry courteous thew)
"I know to make fair Columbel your bride
"The blatant-beast you thro' the lond pursue;
"The fate of empires now demands my view,
"And for awhile denys my presence here;
"Soon in this cell I'll thee again salew,
"What most thou lik'st partake withouten fear,
"Share all my cave affords, nor think I grudge my chear.


A tua Ausência
É um oceano
Glauco e sem fundo
Onde naufragam
Os bens do mundo;
É uma imagem
Tumultuária
Dos Derradeiros
Dias Finais;
É como um campo aberto
Para a pilhagem
Das tentações,
Dos desatinos,
Das abjecções;
A tua Ausência
É cavalgada
Desenfreada
DApocalipse,
É o remorso
De quem celebra,
Com mãos profanas,
Ritos sagrados,
É um telescópio
Das dores humanas


Der vor'ge Geist verkündet einz'lne Leichen,
Der doch vorausgeht langen schwarzen Seuchen,
Vor dieses Nachtgespensts Erscheinen
Hört man oft fern ein Klagen, Weinen,
Der Glaskopf spricht: »Das ist ein Heulen
In der Waldeinsamkeit von Eulen.«
Doch bald auch er sieht wie der Bauer,
Daß hoch sitzt auf der Kirchhofsmauer
Die Klagfrau, nun auch ihm ein Graus,
Die strecket weitaus ihre Arme
Und rufet in die Nacht hinaus:
»Daß Gott sich eurer Seel' erbarme!
Bestellt, bestellet euer Haus!
Bald bricht der schwarze Tod hier aus!«
Und drauf zerfließet sie in Luft.
Doch bald erscheint dann jene Seuche,
Zum Kirchhof trägt man Leich' an Leiche,
Daß bald ihm mangeln Grab und Gruft.


Náš hospodář si chutě k dýmce mlaská –
což ví ten staroch, co je naše láska,
což vědí tety, když jim bělá vlas,
že já tě tady tisknu v měkký pás?...


Jako muži uznávali za okrasu
Ženstva leporostlé vyslankyně:
Takto uslyšavše o smíření hlasu,
Nemohou se dosti mluvy medovině
Jejich vynadivit – jejich mysle jímá,
Vládykovi strasti z prsou snímá,
Jeho oko se mu plesně jasní:
Citové se srdce ozívají hlasní.


As nearer to his Farm you made Approach,
He polish'd Nature with a finer Hand:
Yet on her Beauties durst not Art incroach;
'Tis Art's alone these Beauties to expand.
In graceful Dance immingled, o'er the Land,
and  play'd:
Even here, sometimes, the rude wild Common fand
An happy Place; where free, and unafraid,
Amid the flowering Brakes each coyer Creature stray'd.


يَستَصحب القَوس أَخو همة
لِعَزمِهِ تَذعن أَقرانهُ
سِهامُهُ يَجمَعُها شادِنٌ
بِمِثلِها تُرشق أَجفانَهُ
أَو رَكب الطَرف بِها مُهجَتي
مَنزِلَهُ الرَحب وَمَيدانَهُ


Choral.


Ach Freund! so war für dich kein später Ziel zu hoffen?
O unverhoffter Schmerz, der unsre Brust betroffen!
Fünf Tage sahen dich gesund und krank und blaß,
Und auf der Baare stehn. Ach! wer gedachte das,
Als du vor kurzer Zeit bey guten Freunden saßest,
Und in erlaubter Lust die letzte Mahlzeit aßest?
Die letzte, wo du dich in dieser Welt ergetzt,
Und wo der Traurigste den Gram beyseite setzt;
Die letzte, wo dein Mund gelachet und gescherzet,
Und keiner das besorgt, was uns nunmehro schmerzet.


Und von Golde waren die Decken,
Und die Hufe von Silber hell,
Und das Roß, auf dem Jung-Walter ritt,
War wie der Wind so schnell.


Ich bin ach, leider! nun nicht wehrt,
Daß ich dein Sohn soll heissen:
Ich bin mit deinem Grimm beschwert,
Du wolst dich gnädig weisen.
Du sihest meine Reu und Schmertz
Und eilst mich mit dem Vatterhertz
Aus aller Noht zu reissen.


Wieder in dem alten Gleise
Rollt das Rad der Tage nun;
Von des Lebens irrer Reise
Kehr' ich, um in euerm Kreise
Froh und glücklich auszuruhn.
Meines Vaterhauses Laren,
Mich vor Irrsal zu bewahren,
Hütet mich bei Tag und Nacht,
Wie ihr, euern Reigen schlingend,
Süße Lieder leise singend,
Meine Wiege schon bewacht!


Ez a hangjátékrúl az én itéletem.
Az öszvebetűzést nem is emlegetem,
mert szóra méltónak lenni nem hihetem,
hanem mint csemegét inkább csak nevetem.”


O kluge Weisheit! großes glük!
Der unverfälschten Liebe strük
verknüpft zwo unbeflekte seelen/
die sich mit eitler sorg und last nicht kwehlen.
Die misgunst wühte/ wie sie wil/
so steht doch nuhn ihr glükke stil.


Was himmelan die Menschen treibet;
Sie besser macht; was Probe hält;
Was Wahrheit ist und Wahrheit bleibet
Für diese und für jene Welt;
Das ist uns heilig, ist uns hehr!
Ihr Fasler, faselt morgen mehr.


Líp není-li, když vichor letí světem –
než pyšným kmenem, vrahem bratrů svých –
být podál divé vřavy pestrým květem
a rosou nad příval, jenž rve, co stih’? –


قَد عُهِدَ الجَوهَرُ بِالحُزنِ
فَلا تَخَف عاقِبَةَ السِجنِ
يوسُفُ نالَ المُلكَ مِن بَعدِهِ
وَعاشَ في عِزٍّ وَفي أَمنِ
مِن بَعدِ ما أَعمى أَباهُ البُكا
وَاِبيَضَّ عَيناهُ مِنَ الحُزنِ


Was vater David prophezeyt, das geht zu end auf diese zeit.


ولي تحت دار الملك يومان لم تلح
لعيني علامات الكرامة والبشر
وقد أخذت أيام قوص نصيبها
فهل نقلت تلك السجايا إلى مصر


Nesmělé kroky děcka zřídka zabloudily,
v ten chladný pokoj s oknem zastřeným,
ve vůni resedy a ve vzpomínkách teskných,
jenž zdál se snít jak s okem přivřeným.


Era costei la bella Fiordiligi,
più cara a Brandimarte che se stesso,
la qual, per lui trovar, venìa a Parigi:
e de la spada ella suggiunse appresso,
che discordia e contesa e gran litigi
tra il Sericano e 'l Tartaro avea messo;
e ch'avuta l'avea, poi che fu casso
di vita Mandricardo, al fin Gradasso.


Qué golpe milagroso calló sobre el destino
y ató nuestros senderos en pálidos dolores,
qué rayo de tu voz dejó muertos colores
perdiendo sus silencios al borde del camino.
Quizás se fue la edad en cada remolino
y toda salvación perdió sus resplandores
y fuimos noche ciega quemando sus temores,
bebiendo nuestra sed en sangre y luz de vino.
Mujer de gruta pura, dolor de mis sentidos,
no sé si la mañana vistió su desencanto
o fueron las raíces que el sol nos marchitaba.
No sé si en tu pincel huyeron los latidos
y todas las estrellas tardaron con su manto
negándote el amor que lejos yo te daba.


Basta! Eu sei que a mocidade
É o Moisés no Sinai;
Das mãos do Eterno recebe
As tábuas da lei! — Marchai!
Quem cai na luta com glória,
Tomba nos braços da História,
No coração do Brasil!
Moços, do topo dos Andes,
Pirâmides vastas,  grandes,
Vos contemplam séclos  mil!


二月不归三月归
已将行箧捲征衣
殷勤未报家园树
缓缓开花缓缓飞


Jeda zpět, dbal, by ji neprominul;
Potkal brzo na cestě tu choť:
Jevil vše, a kdo jest; tu ji vinul
V plesu k srdci, dí: „Blah váš byl chod!
O vaši jsem žádal vroucně ruku,
Matka zdála se být ve souzvuku.“
Dívka v překvapení ve nadchnutí
Nezavrhla kvapné obejmutí.


Ztad blažený zřím v kraje známé
a štěstím září vlhký zor,
zde luh i pole zlato samé,
tam v dáli modré věnce hor.


Abash'd, confounded, stern Iberia groan'd,
And Afric trembled to her utmost coasts;
When the proud land its destin'd Conqueror own'd
In the new Consul, and his veteran hosts.


Ich lag in tiefster Todesnacht,
Du warest meine Sonne,
Die Sonne, die mir zugebracht
Licht, Leben, Freud und Wonne.
O Sonne, die das werte Licht
Des Glaubens in mir zugericht't,
Wie schön sind deine Strahlen!


风枝露叶有馀清
转盼还从玉笋生
愿得此君长在眼
子猷虽老未忘情


Risponde: – Sète voi nel grembo immenso
de la terra, che tutto in sé produce;
né già potreste penetrar nel denso
de le viscere sue senza me duce.
Vi scòrgo al mio palagio, il qual accenso
tosto vedrete di mirabil luce.
Nacqui io pagan, ma poi ne le sant'acque
rigenerarmi a Dio per grazia piacque.


Tadle nicht der Nachtigallen
Bald verhallend süßes Lied;
Sieh, wie unter allen, allen
Lebensfreuden, die entfallen,
Stets zuerst die schönste flieht.


Thou art the life o' public haunts;
But thee, what were our fairs and rants?
Ev'n godly meetings o' the saunts,
By thee inspir'd,
When gaping they besiege the tents,
Are doubly fir'd.


Tak našich jemných srdcí věčným churavěním
se láska stala nám jen věčným neskojením,
tak našich jemných duchů hořkým poznáním
se láska stala nám jen jedem-zklamáním.


Sein ält'ster Enkel ist's, bestaubt
Vom Marsch aus fernen Reichen,
Geschmückt, – drum trägt er stolz das Haupt, –
Mit goldnem Ehrenzeichen.


Vivrò, malgrado di colei, del mostro
Che 'l mio sangue bramò, non solo il pianto;
Vivrà fors'anco lo mio sparso inchiostro:
Scritto indarno i' non ho, se indarno ho pianto.
Vedrà il secol futuro, e forse il nostro,
Morta la sua beltà, vivo il mio canto;
Ma vuo' quel nome, ch'onorai con l'arte,
Cancellar pria dal cor, poi da le carte.


Kam ji unášíš? Kam život kyne;


Uzříš spát tam mužné čety,
od Blaníka rytíře ty.
Protře zraky zasněné
kdos a ptá se: ještě ne?


„Ty bojíš se,“ jí řekl. „O tebe!“


Blesky, že se den těm nocím kořit bude,
v nichž posvátné ran tvých stopy budu líbat –
a ten svět že tvé se kráse dvořit bude,
již pak v nadšeném chci srdci svém kolíbat.


To jen promluvila
má holka rozmilá,
a to jen svým zlatým
smíchem zazvonila.


وَبارِدِ الظَلمِ شَتيتِ الثَغرِ
واهي المَواثيقِ مَعاً وَالخَصرِ
يَغضَبُ إِن شَبَّهتُهُ بِالبَدرِ
عِذارُهُ إِلى العُذولِ عُذري
يَمطُلُني وَهوَ المَلِيُّ المُثري
قَد كُحِلَت جُفونُهُ بِسِحرِ
قاسٍ كَأَنَّ قَلبَهُ مِن صَخرٍ
في خَدِّهِ ماءُ الشَبابِ يَجري
سِيّانِ إِعلاني بِهِ وَسِرّي
مَتى أُفيقُ في الهَوى مِن سُكري
وَمِن ثَناياهُ العِذابِ خَمري
ضِياءُ وَجهٍ وَظَلامُ شَعرِ
قَد أَخَذا مِن جَلَدي وَصَبري
أَخذَ الصَباحِ وَالمَسا مِن عُمري
إِذا شَكَوتُ في هَواهُ ضُرّي
عادَ إِلى عادَتِهِ في الغَدرِ
كَأَنَّني أَغرَيتُهُ بِهَجري
ما لي وَأَحداثَ اللَيالي الغُبرِ
قَد عَرَفتَني وَهيَ تُبدي نُكري
تَريشُ لي سِهامَها وَتَبري
كَأَنَّها تَطلُبُني بِوِترِ
إِلامَ تَلقى ضُحُكي وَبِشري
بِوَجهِ جَهمِ الوَجهِ مُكفَهِرِّ
أَما عَلِمتِ ياصُروفَ دَهري
عِلمَ يَقينٍ صادِقٍ وَخِبرِ
أَنَّ جَلالَ الدينِ والي نَصري
وَأَنَّهُ مِنَ الأَنامِ ذُخري
أَرتَعُ في جِنانِهِ المُخضَرِّ
يَضعَفُ عَن حَملِ نَداهُ شُكري
إِبنُ البُخاريِّ الكَريمُ النَجرِ
نَجلُ البَهاليلِ الكِرامِ الغُرِّ
القائِدُ الجَيشِ اللُهامِ المَجرِ
الوافِرُ العِرضِ المُباحُ الوَفرِ
الضَيِّقُ العُذرِ الرَحيبُ الصَدرِ
مُحيِي السَماحِ وَمُميتُ الفَقرِ
غَمرُ الرِداءِ وَالعَطاءِ الغَمرِ
باعَ الثَراءَ بِجَميلِ الذِكرِ
يَسحَبُ ذَيلي سودَدٍ وَفَخرِ
مَناقِبٌ مِثلُ النُجومِ اّلزُهرِ
تَفوتُ كُلَّ عَدَدٍ وَحَصرِ
وَخُلُقٌ مِثلُ نَسيمِ الزَهرِ
وَراحَةٌ تُخجِلُ فَيضَ البَحرِ
يَروي الوَرى بِجودِ كَفٍّ ثَرِّ
يَقومُ في الجَدبِ مَقامَ القَطرِ
في مُخلِفِ الأَنواءِ مُقشَعِرِّ
أَقلامُهُ عَلى الرِماحِ تَزري
في حَلَباتِ المَكرُماتِ تَجري
تَمضى مُضاءَ المُرهَفاتِ البُترِ
تَقطَعُ في هامِ العِدى وَتَفري
إِلَيكَ يا سَيِّدَ أَهلِ العَصرِ
رَفَعتُ بِالمَدحِ بَناتِ فِكري
كَرائِماً تُهدى لِغَيرِ صِهرِ
نَزَّهتُها عَن خَطَلٍ وَهُجرِ
تَبرا إِلَيكَ مِن عُيوبِ الشِعرِ
عَروضُها سالِمَةٌ مِن كَسرِ
تَمَلَّ مِنها بِالحَصانِ البِكرِ
مِثلِ العَروسِ أُبرِزَت مِن خِدرِ
نَظَمتُها نَظمَ عُقودِ الدُرِّ
أُشرِقُ في سالِفَةٍ وَنَحرِ
يُضحي بِها عِرضُ الكَريمِ الحُرِّ
ذا أَرَجٍ مِن طيبِها وَنَشرِ
كَأَنَّهُ مُضَمَّخٌ بِعِطرِ
بِالشَفعِ يا رَبَّ العُلى وَالوِترِ
وَبِالحَجيجِ وَاللَيالي العَشرِ
وَبِالصَفا وَزَمزَمٍ وَالحُجرِ
هَب لِجَلالِ الدينِ طولَ العُمرِ
وَاِشدُد بِهِ في الحادِثاتِ إِزري
يا مَن يُجيبُ دَعوَةَ المُضطَرِّ
أَجِب دُعائي وَتَقَبَّل نَذري
أَسعِدهُ يا رَبِّ بِهَذا الَشَهرِ
سَعادَةً تَبقَى بَقاءَ الدَهرِ
في خَفضِ عَيشٍ وَاِرتِفاعِ قَدرِ
ما اِفتَرَّ لَيلٌ عَن بَياضِ فَجرِ
وَما دَعَت هاتِفَةٌ في وَكرِ
بِشاهِقِ الذُروَةِ مُشمَخِرِّ


Dryads, and Naiads, from each spring and grove,
Trip blithsome o'er the lawns; or, near the side
Of mossy fountains, sport in Cynthia's beams.


Za dlouhou dobu ze mdlob probrala
se doňa Ana, do tmy zírala,
jež kolem houstla, sáhla na čelo
si horké, na spánky, v nichž tepaly
jí žíly hluše jako kladiva,
pak po kolenou doploužila se
až k zpovědnici zas, kde starý mnich
též probíral se z dumy přetěžké.
„Můj otče,” zašeptala, „rcete mi...
já nesnila?... A vy jste nemluvil
jen v horečce... když pověděl jste mi,
že žije posud Sebastian?”


Nun nahe sich der falsche Mann,
Und seh' die blassen Wangen an!
Und seh' dies Herz, das ohne Trug
Ihm noch im Todeskampfe schlug!


Kurúzslót, írt kerülve titkon:
Tűrve győztünk fájdalmainkon;
Használt, mi súlyos volt s fanyar...
A mély sebét nyaló oroszlán,
Azt új meg új vérzésbe hozván,
Nem óhajt gyógyulást hamar...


Nun treibt die Stadt schon nicht mehr wie ein Köder,
der alle aufgetauchten Tage fängt.
Die gläsernen Paläste klingen spröder
an deinen Blick. Und aus den Gärten hängt


Jobbra a régi tükörben magamat látom
merészen és fiatalon.
Szemben az ablakon át a világot,
mely szép és kedves és nekem való.


A odpoví si jako s resignací:
„Kaleidoskop!“...


Mistře Jene, žádná reformace,
žádný mnich a žádný plamen hranic
nespasí to, co již stojí vratce
a co spadne ve přílivu vánic
radostných a světlých jak tah bílých ptáků.
Nadchází již chvíle,
vrátí se k své síle
člověk zrazený.


ch'allumi e purghi omai l'oscura gente
de la Tua sposa, nostra vera madre;
rinova in lei l'antiche opre leggiadre
che nacquer sol di caritate ardente.


Růža se směje a směje
při prvních úderech tónů,
rudá hned sukénka z reje
noří se, točí se v chvat,
a jak jen dozvuky zvonů
smích její v srdce ti pad‘.


离火供炊饼饼圆
幽人饱玩向篱边
采来还问堪餐否
应使痴儿口堕涎


Wenn Redelsführer sind beredt,
Und wenn ein Lügner nicht, was er gesagt, vergisst;
Wenn Ketzer sind verschmitzt, ein Mörder hertzhafft ist,
Und wenn ein Heuchler emsig beht:
So richten sie doch nicht so grosses Unheil an,
Als ein bosshafftig Weib, das schön ist, schaden kan.


O sei dann endlich weiser,
Du Heerde ohne Hirt,
Und wähle schnell den Kaiser
Und zwing' ihn, daß er's wird.
Laß Fürst und Bürger schwören
Dem Herrscher stark und mild,
Dann wird er sein in Ehren
Des Reiches Haupt und Schild.


Wann ich nichts anders hätt'/
Als nur das sanffte Bett/
Wo mein Gewissen ruht
In unverstörtem Muht/ 13
So könnt ich wohl mit Fug
Erfreuen mich genug;
Ach was für harte Sturm'
Entstehen nicht von dem Gewissens-Wurm!


Adoro verte herida,
así,
sin el dolor;
cansada desde el cuello hasta el naufragio,
dócil de corazón
y de respuestas.
Que no salgas,
ni te vistas
ruego al mareado vaso que me enfrenta.
Mírame,
sin los ojos del origen,
pero al menos, mírame,
desde el cuello a la palabra,
desde el humor casual hasta el ingrato
goteo de soledad
que se avecina.
      II
Qué haré durante el dia con los brazos,
con esta rebelión desprejuiciada
que mi lápiz inicia,
qué haré con el olor de la estampida,
con tanta libertad
para afiliarte
a mi tensión oscura.
Con tantos desprolijos argumentos,
con tu candor al pie de mi pereza.
Frente a un viejo farol me estoy mintiendo,
soy un tango de ardor,
tristeza ,
intolerancia
      III
Ya dos horas sin vos,
y el escenario
llamea de fantasmas inmaduros.
Tiñe el silencio infiel
una guitarra,
y es un bastión de rosas la cortina.
Cerca de mí,
un dulce que tu boca abandonara,
una astilla feroz en la penumbra,
un dardo que mitiga y desconcierta.
Algo de vos perdura en la llanura
de esta ilusión confusamente tibia.—


Das walte Gott, Gott Vater †, Sohn †, und Geist †,
Der einge Gott und gleich allmächtig:
Aus ihm durch ihn geht alles, was man weist,
Barmhertzig, güttig, lichteinträchtig.
Drum lob ich Gott mit aller Engel rei,
Der Jesum wolt aus uns gebähren
Um sich in uns durchaus-zuklähren.
Dreieinigst gleich, Jehovah Adonai!
Jehovah! lis mich neu, Triumf! Lobsamen streuen,
Das er di frucht von mir, Triumf! könn ewigst meihen.


Kyrysník, ctný Jáchym z Kolovrat
rytmistrem druzí ho zovou –
mladý je, zavděk však vzal by rád
bohatou hraběcí vdovou.


神仙骐骥解飞鸣
独立松巅刷羽翎
愧我承恩老山野
九皋清唳月中听


Dein reichstes war dem Vaterland,
Dem Schönen jedes Lied geweiht.
Leb wohl, du treue Freundeshand,
Und Dank dir über Grab und Zeit!


穗长仍叶密
红粟缀枝鲜
种秫今年熟
相将买酒船


Du sprichst: Versetze dich aus Zeit in Ewigkeit.
Ist denn an Ewigkeit und Zeit ein Unterscheid?


Ten starý hřbitov příliš mnoho díval
se v naše okna v čas našeho štěstí.
Ó chvíle blaha! jak vás možno snésti,
byť zdržeti vás mohl slzí příval,
byť modlitba a pláč! – leč marné snění,
vy zmizíte a zbude – utrpení!
A darmo ptáš se, proč svadly tvé růže,
proč v sadě tvém strom stojí v sněhu nahý,
proč prchne štěstí, než je poznat může
zrak těkavý? proč prchá vždy tak záhy?
l já je pil a zlatou jeho číši
teď osud rozbil mně o skálu žití,
já divím se, že posud rty mé dýší,
že věřím v boha a že mohu píti,
co duši hněvem a ret kojí žlučí,
jež zapomnít mě nikdy nenaučí!


Wer ist er?


Unsre Poeten sind seicht, doch das Unglück ließ' sich vertuschen,
Hätten die Kritiker nicht, ach! so entsetzlich viel Geist.


Und so gehn denn Mond und Sterne
Immer wieder meerempor;
Doch wie sie, winkt Edens Thor
Mir ach, immer nur von Ferne!


A tu puerto ansioso
llegará mi barca
en azules sueños.
Tú
en la espera impaciente.
Yo
en el secreto,
ansiedad latente
compartida.
Tus manos serán
bandera
que agitando el tiempo
buscarán en las mías
un poema nuevo.
Tu voz
brisa marinera
dejaré en la proa
de mi pensamiento
nostalgia, recuerdo.
Mi nombre en el eco
será una quimera.
De tu puerto ansioso
zarparé en silencio
y en la bruma oculta,
amanecida,
quedarán tus manos
agitando el tiempo,
será en el instante
breve de mis versos.
¡Porque solo
un te amo
será mi poema!


Was hat doch erst gelitten
Des allerhöchsten libes Kind!
Wie hat der Held gestritten,
Als Ihn die Feinde so geschwind
Und grausahm überfielen!
Sein Leichnam schwitzte Bluht,
Das Völklein muste kühlen
An Ihm den heissen Muht.
Nun hat Sichs gantz verkehret:
Der vor Ein Leider war,
Wird nunmehr hoch verehret
Auch von der Engel Schaar.


Vigyázz! ha a hízelkedő
Rád mosolyog: oly tűkör ő,
Kit mindég készen találsz:
Színén lefestve láthatod
Saját rózsás ábrázatod:
De csak míg előtte állsz.


Nuže, pojďte všichni sem,
Kde při vstání jara z hrobu
Oslavuje zmladlá zem
Velkonoční svatou dobu!


Ach mir kann menen Schmerz
Und meine Traurigkeit nischt uf der Welt vertreiben,
Mir starb a lieber Man ich must alleine bleiben,
A Man so frisch und roth voll wie a voller Mond,
Wie Kinder haben wir beysammen ja gewohnt.
Ach die fünf viertel Jahr die gingen wie fünf Tage
Ja wie fünf Stunden hin, ich hatte keine Klage.
Wie gut war der Begang, was ich wolt wolt auch er,
Es war als wenns ei Herz und eine Seele wär.
A sah mich manchmal an was ich für Augen machte,
Und wußt dirs uffen Taußt das was ich wünscht und dachte.


Awake! cast off the works of night,
The sacred page explore,
There view how life is brought to light,
And there thy God adore.


أملٌ بهذا الدهرِ خائبْ
ما إن قضيتُ به المآربْ
وحسامُ عزمٍ باتِرٌ
ما إن بلَغتُ به المطالِبْ
سَيْفي يكلُّ عن الضرا
ب به وسَهْمِي غير صائبْ
كم ذَا أشهدُ في الزّمانِ
من النّوادرِ والعجائب
كلبٌ يسودُ على الأُسودِ
ويرتقي أعلى المراتبْ
ويَظلّ يُخْدَم تائِهاً واللَّيثُ
مضطهدُ الجوانبْ
يا دهرُ ويحك كم تجورُ
وكم تُهدّدُ بالنّوائبْ
وإلامَ ترشقني سِهامكَ
بالمكائدِ والمصائب
لا غَروَ إنْ فقد الوفاءُ
من الأباعدِ والأقاربْ
فلكمْ رجوتُ بذي إخاً
صِدقَ العهودِ فكان كاذبْ
ولكمْ وكمْ أمل غدا
منّي به قد عاد خائبْ
كم ذا الإساءةَ يا زمانُ
أما تخاف أما تراقِبْ


A vad alszik a berekben.
Fegyveremmel az ölemben
Ringatózom önfeledten.


Die Mutter: Kloris geh/ geschwind und nim ein Licht/
ohn Ursach pflegt das Kind so hart zu weinen nicht.
die Tochter merkte bald/ es hätte nicht Gefahr
dieweil sie ziemlich sonst auch mit Katolisch war.


Und dieses Fest, ihr Freunde, ist erschienen,
Euch jauchz ichs mit Entzücken zu!
Jauchzt, Freunde, jauchzt mir nach: Es ist erschienen,
Und hüpft empor aus tatenloser Ruh!


Du hast Mich itz geführet,
O HERR, in deinen Gnadensahl
Daselbst hab Ich berühret
Dein edle Güter allzumahl:
Da hast du Mir vergebens
Geschenket mildiglich
Das wehrte Brod des Lebens,
Daß sehr ergetzet Mich;
Du hast Mir zugelassen,
Daß Ich den SeelenWein
Im Glauben möchte fassen
Und dir vermählet sein.


¡Dichoso aquel a quien le dio la cama
el cándido vellón de sus ovejas
y sueñe alguna vez la verde grama;


cheganão quero mais mortenão quero mais dor ou sombras chegameu coração é esplêndido como uma palavrameu coração tornou-se belo como o solque sai voa canta meu coraçãoé cedo um passarinhoe depois teu nometeu nome sobe todas as manhãsaquece o mundo e se põesó em meu coraçãosol em meu coração(Tradução de Ricardo Domeneck):Bastabastano quiero más de muerteno quiero más de dolor o sombras bastami corazón es espléndido como una palabrami corazón se há vuelto bello como el solque sale vuela canta mi corazónes de temprano un pajaritoy después es tu nombretu nombre sube todas las mañanascalienta el mundo y se ponesolo en mi corazónsol en mi corazó


Pria so che ne morrò, che la bella alma,
Che prende qualità dall'altro sole,
Men cruda giri in me l'altera luce:
Et nanzi i rivi scemeran per pioggia,
Et sfronderansi a primavera i colli,
Che mai costume cangi lei per tempo.


De pronto,
se la tragó
un rayo de sol
de la mañana.


رَمى اللَهُ في عَينَي بُثَينَةَ بِالقَذى
وَفي الغُرِّ مِن أَنيابِها بِالقَوادِحِ
رَمَتني بِسَهمٍ ريشَهُ الكُحلُ لَم يَضِر
ظَواهِرَ جِلدي فَهوَ في القَلبِ جارِحي
أَلا لَيتَني قَبلَ الَّذي قُلتِ شيبَ لي
مِنَ المُذعِفِ القاضي سِمامُ الذَرارِحِ
فَمُتُّ وَلَم تُعلَم عَلَيَّ خِيانَةٌ
أَلا رُبَّ باغي الرِبحِ لَيسَ بِرابِحِ
فَلا تَحمِليها وَاِجعَليها جِنايَةٌ
تَرَوَّحتُ مِنها في مِياحَةِ مائِحِ
أَبوءُ بِذَنبي أَنَّني قَد ظَلَمتُها
وَإِنّي بِباقي سِرِّها غَيرُ بائِحِ


na tua mansa língua que caminha
a abrir-me devagar
a pouco e pouco


No meu verso canto comboios, canto automóveis, canto vapores,
Mas no meu verso, por mais que o ice, ha só ritmos e ideias,
Não há ferro, aço, rodas, não há madeiras, nem cordas,
Não há a realidade da pedra mais nula da rua,
Da pedra que por acaso ninguém olha ao pisar
Mas que pode ser olhada, pegada na mão, pisada,
E os meus versos são como ideias que podem não ser compreendida
O que eu quero não é cantar o ferro: é o ferr
O que eu penso é dar só a vida do aço — e não o aço —
O que me enfurece em todas as emoções da inteligência
É não trocar o meu ritmo que imita a água cantante
Pelo frescor real da água tocando-me nas mãos,
Pelo som visível do rio onde posso entrar e molhar-me,
Que pode deixar o meu fato a escorrer,
Onde me posso afogar, se quiser,
Que tem a divindade natural de estar ali sem literatur
Merda! Mil vezes merda para tudo o que eu não posso faze
Que tudo, Walt —  ? — que é tudo, tudo, tudo?


Die Blumen hab' ich getragen,
Seit vierzehn glücklichen Tagen,
Und diese schwanden so schnell.
Ihr Bänder, sah ich euch schweben,
Begann das Herz mir zu beben,
Ward meine Seele so hell.


rád však půjčím hlaváče.
Vodnici je z nich až bědno,
mlíka snědí krajáče,
řičí, kvičí, rvou se stále,
mísy masa zhltají,
měj si ty z nich svého krále,
vstrč ho lidem potají.“


Da kam der Tag, der Schleier war zerrissen,
Gemeinheit stand, wo erst ein Engel flog.
Sich selber träumte Sehnsucht, gleich Narzissen,
Und starb, wie er, am Quell, der sie betrog.


Ó sladký hlase umlklý,
zda ztich’ jsi docela?
Van cítím slabý a dech mdlý
jak peruť anděla!


Und doch hab ich mich nie darob beklagt
und wenn die Sehnsucht auch mit wildem Schlag
mein selbstgewähltes Klausnertum durchbrach,
hab ich doch niemals Du zu euch gesagt


Hebet, Wolkendecken,
Euch hinweg vom Licht! –
Liebe Wolkendecken,
Hebt euch lieber nicht!