Cítil krev svou v žilách kypěti,
zabušilo srdce, oči vzplály.
Zahleděl se kamsi v šerou dáli.
Umlk. Zadýchal se. (V paměti
teď po letech ožilo mu znova
každé hnutí malé, slyšel slova –)
Stál tak v hloubku duše rozechvěn.
Nikdo nepromluvil: Otec jen
usmíval se, v modrých očích hoře,
šeptal bez myšlenky: „Moře, moře!“
Tak odešel Vácslav v cizí svět.
Pevnou nohou vyšel, jiskry v oku,
víru v prsou a na srdci květ,
věrnou družku svoji. K jeho boku
tulila se oddaná a pilná.
Práce, práce jen byl život jich,
ve sklamání mnohém, v nadějích
spolu šli a jeho ruka silná
s osudem se bila, tvrdé čelo
o mnohou se skálu rozráželo.
Krev a pot se v jejich stopách leskly.
Nikde odpočinku. Boj a chvat!
Nezbývalo času vzpomínat, –
ne, v té bídě sobě nezasteskli!
Šetřili až s krutou lakotou,
stvrdly dlaně, ohnuly se šije.
Ale nechať příboj kolem bije,
ať na každém kroku trny jsou,
oni jdou! a stále výše jdou!
Začátek už trpký za nimi
s bledou bídou svojí úzkostlivou,
s útrapami přešel mnohými.
S vírou pevnou a s nadějí živou
dále spějí! v novou práci zas!
Vědí, prchá, mizí drahý čas. –


Und überhaupt, was ist es nütz?
Sie quält sich ab, Sie kommt in Schwitz,
Sie geht hinaus, erkältet sich
Und hustet dann ganz fürchterlich.


»Szép szó ömöl szép ajkadon,
De tüskéid vérzők nagyon!
Csábítasz s ölsz, - ne jőj idébb!
Én nem leendek a tiéd!«


Wolan, wolan, weil ich nit kan
Zu mir den Jüngling bringen,
Will ich zu trawren fangen an,
Nur ach, vnd ach erklingen.


Schön ist, Mutter Natur, deiner Erfindung Pracht
Auf die Fluren verstreut, schöner ein froh Gesicht,
Das den grossen Gedanken
Deiner Schöpfung noch Einmal denkt.


Der strotzte von Silberblechen
Und Silberstickerei'n;
Es machte auf schwarzem Grunde
Das Silber den schönsten Effekt.


Wir hoffen zwar auff Erden
Noch sämmtlich alt zu werden,
Und dürffen drum die Alten
Nicht gar zu schimpflich halten.


Lag sie zu Bett? Die Chronika
Sagt nichts davon. Genug,
Der arme Junker wärmt sich da,
Bis Glocke zwölfe schlug.


Et sous le dôme épais de la forêt profonde,
Aux réduits du lac bleu dans les bois épanché,
Dormait, enveloppé du suaire de l'onde,
Un mort, les yeux au ciel, sur le sable couché.


Odějme se mocně kyrysem,
A jak mour se sype od vulkánů,
Zasyp prach váš hrady velikánů.


Ale nyní všecko ztichá,
strom i vítr, noc i mrak.
Na rozcestí rozpiat visí
Kristus na velikém kříži.
Veliký kříž stín svůj vrhá
rozvalinou na nebesa.
Sotva srdce v těle bije,
sotva duše v těle dýchá,
sotva v křoví vzlykne pták –
ale vina bdí a nespí,
pláče, teskně žaluje..
Za co tady zkameněly
Panna – Baba?


Allor tornò lo mio travaglio a poso
e a saver lo mio folle desio,
allora presi cor d'esser gioioso,
en guisa tal, ch'onni tormento obbrio.


同游不二境
却有别离情
为日添香火
中原正用兵


Os gatos brancos, descoloridos,
passeiam pela tinturaria,
miram policromos vestido
Com soberana melancolia,
brota nos seus olhos erguidos
o arco-íris, resumo do dia,


Dienerhaft und unerthänig
Trieb er mit der Wahrheit Spiel.
Sezt er eine Null zu viel,
So war keine Null zu wenig.


Wer durchs Lebensmeer gesucht
Und ein Gut gefunden,
Flüchte sich zur stillen Bucht,
Weitrer Fahrt entbunden.


Vzbouřené Mužství a Poznání,
Láska a němé Pokání
z krvavých hříchů,
boj s vrahy, boj, prudké utkání,
vzkřek jízlivých smíchů,
boj na smrt a na žití:
než zabit být, zabiti,
pohřbívat v tichu,...
vzít prapor, v boj zoufalý
jej vetknouti na valy,
bdít ve dne a v noci bdít,
bdít zítra a věčně bdít,
bdít, bránit svou pýchu...


الحَمدُ لِلّهِ رَبّي الخالِقُ الصَمَدُ
فَلَيسَ يُشرِكهُ في حُكمِهِ أَحَدُ
هُوَ الَّذي عَرَّفَ الكُفّارَ مَنزِلَهُم
وَالمُؤمِنونَ سَيَجزيهِم بِما وُعِدوا
وَيَنصُرُ اللَهُ مَن والاهُ إِنَّ لَهُ
نَصراً وَيَمثُلُ بِالكُفّارِ إِذ عَنَدوا
قَومي وَقَوا لِرَسولِ اللَهِ وَاِحتَسَبوا
شُمَّ العَرانينِ مِنهُم حَمزَةُ الأَسَدُ


O hilff es uns erkennen,
Und laß uns gegen dir
In Wieder-Liebe brennen,
Und nimmer mit Begier
Des Hertzens von dir wancken,
Für allem laß uns dancken
Dir solcher Heyraht Zier.


Klara blüht in neuer Schöne,
Rosen, Fremdlinge seit lange,
Kehrten schüchtern heute wieder
Auf die freudenhelle Wange.


So schied er, und wandte zu gehen sich um;
Die Mutter verharrte zitternd und stumm.


وَبثّوا الجيادَ السابحات ليَلحقوا
وَهُل يُدرِك الكسلانُ شأو أَخي الجدِّ
فساروا وعادوا خائبين على وجىً
كَما خابَ من قد باتَ منهم على وَعدِ


»Légy nyugodtan, árva gyermekem!
Nem sokáig bujdosol velem;
Uj világ vár...
Sok lakója van,
De hont lel ott,
Aki hontalan.


Nunca corté una flor de mi magnolio,
sentía que si lo hacía, su alma maltrataba,
no me daba cuenta que lo hacía,
por no sentirme yo tan lastimada.
Y ... ahí sigue el magnolio de mi vida,
aquel que en silencio me aconseja,
aquel que hace veinte años,
al nacer yo, mi padre lo sembrara.
Mi perfume, es el del magnolio.


Cornar Benetto, Anton Corso eccellente,
Parabosco, Rosel, Pace, Pompeo,
datela in l'opre a l'universa gente.


退之昔谪恶溪滨
精意能开衡岳云
我匪天穷坐人阨
试从山外望氛氲


¿Segaste la hierva?
¿Trajiste la paja?
¿Regaste los tiestos?
¿Cerniste la harina?
¿Clavaste la estaca?
¿Comió la cordera?
¿Bebió la lechona?
¿Cogiste los huevos?
¿Mudaste la cabra?
¡Hum!
¿Y a ti qué te importa?
¿para qué quieres cansarte?
Si aquí está la burra que todo te lo haga.
Te piensas granuja
que al estar tu madre hechita una negra
quemándose el alma,
mientras tu me malgastas el tiempo que da más que lástima,
hecho un ropa suelta...
hecho un rajamantas...
por esas callejas detrás de los perros,
por esos regatos tirando a las ranas,
o cogiendo nidos en las zarzamoras,
que así estás de lindo grandísimo guaja.
¿Y ese siete tan guapo en la blusa?
¿Y esos pantalones tan llenos de manchas?
¡Hum!
¡Qué gorra más limpia!
¡qué medias tan majas!
¡qué pelos tan lindos!
qué cuello, qué puños, qué codos, ¡qué mangas!
Yo no sé lo que hacer ya contigo, me tienes muy harta.
De sobra conoces que somos solitos...
que ya no tenemos quien nos lo ganaba...
que la vida de toditos los pobres es vida de lágrimas...
¡pero ni por esas!
a ti que te dejen roncando en la cama
y te pongan la mesa tres veces
y rueden los días y viva la holganza
¡súbete esos calzones so pillo!
¡átate esos zapatos so randa!
límpiate esos mocos, lávate esa cara
y vete ahora mismo donde no te vea
que me tienes, me tienes muy harta.
Te aseguro chiquitín,
te aseguro que esto te se acaba.
Endende mañana ¡a la cola del burro!
Conmigo a la plaza, conmigo al molino,
conmigo a la haza,
a sudar fatigas, a mojarte el alma,
ya verás las penitas que cuesta...
ya verás con que ahogo se gana este pan que tan cómodamente a lo bobo,
¡a lo bobo te zampas!
y ahora ¡a la cama!, ¡a la cama!
La aurora se acerca espléndida, diáfana,
lentamente despliegan las nubes su manto de escarcha,
la madre afanosa se tira del lecho
y sus toscos aperos prepara,
que ya espera más ruda que nunca la brega diaria,
cariñosa y tierna se acerca hasta el lecho donde el niño cándido,
tranquilo descansa,
un instante contempla amorosa su faz sonrosada
y después...
con cariño ferviente dando un beso en sus labios exclama:
¿Yo turbar este sueño tan dulce?
no fuera quien soy ni tubiera entrañas...
juega, brinca y destroza hijo mío...
¡tu madre lo gana!


 E noi piangemmo, e lacrime d'amore
padre si ricambiâr, figli e fratelli:
quel pianto che finì tanto dolore
nessun cancelli.


Dnes v samotě čteš všecky řádky moje,
jež Tobě v dobách štěstí jsem kdys psal –
nám bylo mnohé přestát horké boje,
než jeden druhého svým zval.


Nyní onen pěvec pěje,
Jinačí prý dívky jsou;
Každému prý každá přeje,
Jenž se koří poklonou.


Však výkřik žalu, který mrtvým platil,
mé nitro takou silou neuchvátil,


لَم أَرَ مِثلَ الأَقوامِ في غَبَنِ الـ
أَيّامِ يَنسونَ ما عَواقِبُها
يَرَونَ إِخوانَهُم وَمَصرَعَهُم
وَكَيفَ تَعتاقُهُم مَخالِبُها
فَما تُرَجّي النُفوسُ مِن طَلَبِ الـ
ـخَيرِ وَحُبُّ الحَياةِ كاذِبُها


So vor Gottes Augen schweben,
Das ist mir erst selig leben,
Da man ohne Kunst und List
An ihn denket, wo man ist.


Da trug ihn hoch sein stolzes Roß,
Voll von des Jünglings Muth:
Für uns, für unsre Mütter floß
Sein edles Heldenblut!


Ich schwinge brünstig mich empor
Zu Gott in schwacher Stunde;
Und werd ich stark, heb ich den Flor
Von heiliger Todeswunde.


perdona lo que un alma determina,
que abrasas Tú con tu amoroso celo,
pues todo el fuego me parece hielo
al resplandor de tu Deidad Divina


Dům moderní – poschodí prvé
vzpíná prs hrdý balkonu –
Zasmušen stojí v ulici strmé.
Je v ní tak málo ozonu...


Unser Pfarra is scho plagt,
Und er schind't si, wia ma sagt.
Hockt er net im Landtag drin
Und im Reichstag in Berlin?
Nix wia streit'n, nix wia raffa,
Nix wia in d' Versammlung laffa,
Nix als wia in d' Zeitung schreib'n,
Nix als wia grad' Galle speib'n.
Und dahoam? Da geht 's erst recht!
Der an Ruah? Da kennst 'n schlecht.
Muaß er net in sechs Verein
Oder mehra Fürstand sein?
Burschen-, Männer-, Jungfernbund,
Chrischtli Bauern, G'sellen und
Beim Verein für gute Wahl'n,
Preßverein und überall'n?
Und er schnüffelt allssamm aus.
Und er woaß von jed'n Haus,
Ob ma eppa gar a schlechte,
Ob ma eppa g'wiß de rechte
Zeitung lest. Er agatiert,
Daß ma schwarzi abanniert.
Und na is aa dös da Fall:
Is da Lehra liberal,
Muaß er 'n hoamli übaschreib'n
Und scho wieda Galle speib'n.
Bei de Kass'n als Kassier
Fangt er seine Bauern für,
Und es kriagt de brave Chrischt
Bloß a Geld und künschtling Mischt,
Und er spiganiert und lust,
Handelt und vokafft und schmust
Fuattamittl, Dung und Straah, –
Meß les'n?
Meß les'n tuat er aa.


Hle, jde to se mnou k skonu;
nad lidské ruce výš
k božímu stoupá tronu
má pře a soud můj již.
A Člověka Syn stojí
na mráčku v slávě svojí
a vlídně zve mě k sobě blíž.


egy nagy lélekké forrasztja hevével,
s egyetlen küzdő gondolattá olvaszt
apát s fiút, és mestert és tanítványt.
Számodra meggyujtottam e tüzet,
hogy friss gyémántod frissen verje vissza,
megsokszorozva, ifiak szemébe.
Ó bár úgy mint a hűvös, tiszta gyémánt,
fénylene lelked s soha el nem égne!
Nehéz kívánság! Minden szeretet
bilincs, és minden örökség teher.
S én mit hagyok rád, milyen kincseket?
Sok súlyos munka hitvány kezdetét,
félig kigondolt gondolatjaim,
el nem mondott, el nem ért vágyaimmal,
a meg nem tett kötelességeket,
kétségeimnek vívódó hadát,
életlen éltem, és álmatlan álmom.


Čeho nezbytně je třeba
jako vezdejšího chleba,
z výdělků svých doma měj,
zbytek věrně ukládej,
abys nebral na se dluh,
kdyby zlý den seslal Bůh.


Juž vítá mne jen otec,
vlas jako padlý sníh –
ba první jeho slzu
jsem tehdy ke rtům zdvíh’!


Trotz, daß ein Unglück Gott den Menschen liesse rührn,
Daß ihn zu Ihm nicht solt aus lauter Liebe führn.


Was fehlt dir, liebe, traute Schäferin?
Schon sitzen wir seit einer Stunde hier,
Und immer bist du still, sonst hast du wohl
Manch artiges Geschichtchen mir erzählt,
Jetzt aber schweigest du; dein Aug' ist trüb,
Und alles süße Lächeln draus entflohn.
Still ruht in meiner Hand die deinige,
Drückt sie zuweilen plötzlich heftiger,
Und zitternd hebt ein Seufzer deine Brust.
O Daphne, hab' ich dich beleidigt? Sag!
Die Götter wissen es, ich wollt' es nicht!


Qual arbore, qual gemma o qual metallo
avrem ch' al nobil crin suo fregio renda,
signor, per cui là sù convien che ascenda
novo sovra 'l Pegàso altro cavallo?


Die Erde deckt dich zu, ich weiß nicht wo,
zu deinem Grab ist mir die Spur verloren.
Doch aus der Veilchen frühem Duft umhaucht
dein Wesen mich, – aus jedem Kindesauge
blickst du mich an – und lächelst
dein Sonnenlächeln mir ins wunde Herz . . .


Hagyd meg nekem, sors, hagyd meg őt nekem!
Hisz ő a díj egy olyan életért,
Amely beillik kárhozatnak is,
Ha nem nyer semmi bért.


胡郎坐胡床
却发庾公兴
冉冉南楼月
徐徐破残暝


Toi sur qui la lumière joue
Et qui souris dans ton berceau !
Je marche pieds nus dans la boue
Et dans la fange du ruisseau.


Parfois si l’on désespère,
Si l’adorable rigueur
Malgré tes larmes n’opère
Que sous ombre de langueur,
N’accuse pas d’être avare
Une Sage qui prépare
Tant d’or et d’autorité :
Par la sève solennelle
Une espérance éternelle
Monte à la maturité !


Aj panáčku, odkudže jste?
Za půl nebe u vás v městě
Já vám tu celé dám.
Zůstaňte vy u nás ve vsi,
Je tu život mnohem lepší,
Vašeho nežádám.


Činovník tvůj, mrtvá duše,
podlý pekla syn,
modlí se, by zachoval tě,
care, Hospodin!
Lapówku pak shrábne tučnou –
„Chrani!“ – slyš tu chválu zvučnou –
„cara Hospodin!“


Requiescant in pace!


Ach nein! vergebens bellen 12
Vor Gott die wilden Wellen/
Er herrschet über sie:
So klein ist kein Geschöpfflein/
(Auch nicht ein Wassertröpfflein)
So ihm verborgen je.


Ube dich nur in dem Schweigen /
in Pythagors Nutzen-Kunst.
Durch die Wort sein Recht bezeigen /
ist höchstschädlich / auch umsonst /
durch Vertragen /
hilfft der Magen
zu des Leibs Gesundheit Ziel.
Gott schickt letzlich / was man will.


寄语江鸥莫浪猜
先生爱汝水潆洄
自从楚国灵均后
几个骚人到此来


Qual fine Amore e 'l ciel m'abbia serbato
io non so, lassa, e non posso ridire;
so ben ch'io sono in un misero stato.


Veit unterdess auf Monatsfrist
Zum Arbeitshaus verdammet,
Weil er die Magd durch Zauberlist
Zu geiler Brunst entflammet,
Schrie fruchtlos von Partheylichkeit
Und Tyranney der Pfaffen,
Und schwur, sich selbst in kurzer Zeit
Am Pfarrer Recht zu schaffen.


Und müßt' er endlich doch erschlaffen,
So sprecht davon mir heut noch nicht,
Indes im trotzigen Erraffen
Ein jeder Herzschlag anders spricht.


»Die Glocken klangen so feierlich,
Er schlief gleich einem Tauber,
Er hat vergessen auf Gott und mich,
Ich aber breche den Zauber!«


Die Platanen sind schon entlaubt. Nebel fließen.
Wenn die Sonne einmal durch den Panzer
grauer Wolken sticht,
Spiegeln ihr die tausend Pfützen
ein gebleichtes runzliges Gesicht.
Alle Geräusche sind schärfer. Den ganzen Tag über
hört man in den Fabriken die Maschinen gehn –
So tönt durch die Ebenen der langen Stunden
mein Herz und mag nicht stille stehn
Und treibt die Gedanken
wie surrende Räder hin und her,
Und ist wie eine Mühle mit windgedrehten Flügeln,
aber ihre Kammern sind leer:
Sie redet irre Worte in den Abend
und schlägt das Kreuz. Schon schlafen die Winde ein.
Bald wird es schnei'n,
Dann fällt wie Sternenregen weißer Friede
aus den Wolken und wickelt alles ein.


بالواسعات أرى الأشواقَ تنهمرُ
من واسعاتِ صدور الشوق تنفجرُ
والركب مندلثٌ سيراً ومضطربٌ
شوقاً ومنحرقٌ توقاً ومختمرُ
ومنه ملتمعٌ حَذْراً ومجتَمِعٌ
لهواً ومستمعٌ يرى ويختمرُ
بعضٌ همامٌ أريبٌ مُنجِدٌ فَطِنٌ
والشَّهمُ فيه وفيه المِغْشَم الصَّبِرُ
وفيه عانقةٌ ملعاً وراتكةٌ
وَخْداً وراسمةٌ والنصَّ لا يذرُ
من ذكر غانيةٍ تَسبي بفاترةٍ
تضني ببارقةٍ تَشفي وتفتخرُ
من رامَها ظفراً أو نالها سحراً
يرتحْ بها سهراً بالرَّوح يصطبرُ
شمسٌ طريقتها نجمٌ هدايتها
لم تَخلُ في أخذها عن أخذها قمرُ
ووصلُها غُررٌ وصرمها غَرَرٌ
ونيلها بِشرٌ مآلهُ بُشَرُ
وأخذُها لَبَهَا لأنها لِبَها
نيل المعالي ودرُّ صيتها دررُ
من صيتِ شارِعِها أَحيتْ مَشَارِعُها
ذكراً لذاكرها بالرفعِ يُشْتَهَرُ
فقال خِِلِّيَ لا تُبْهِمْ لها حَذَرَاً
فقُلْتُ خُذْهَا جُزيتَ أنت لا حَذِرُ
طريقة المصطفى بالمصطفى اصْطُفِيَتْ
ذاك اصطفاءٌ لهُ قد صُورت سُوَرُ
تلك التي كُلُّ حُسنٍ في محاسنها
ولا تُزيغُ ولا تُبقي ولا تَذَرُ
نهجٌ لنورٍٍ بنورٍ قد هَدَى وهُدىً
للمؤمنين بعِزٍّ بَزَّ من كفروا
لأنه مُصطفىً بربه وصفا
من خلقه وكفى شرَّاً له شَرَرُ
الله قَدَّره قبلاً وأرسله
بعداً وصوَّرهُ ومنه ذي الصُّورُ
تَبّاً لحاسده تُرْباً لشانئه
ثبتاً لناصره بالرُّعب ينتصرُ
جَمٌّ فضائله جهرٌ فرائضه
حُمَّت مفاخره والغير ما افتخرُ
خير الخلائق من دنا له ذعناً
رواحه زائرٌ يغدو ويبتكرُ
طيبٌ عناصره طيبٌ معاصره
ظفرٌ مَظاهرهُ عِداهُ تُحتَقَرُ
صفت ضمائره كفت كلاءته
لمَّتْ نَوافِلُه قَوماً قد انتثروا
سبقاً عنايته غنىً ولايته
وُدٌّ هدايته بشراً به النُّذُرُ
لا يدرك العقل من مديحه لسوى
أن المدائح فيه كلها انحصروا
والأصل والفرع منه كلما وُجدا
ومنه ما وَجدا والعين والأثر
قِدماً تداوله بالمدح ألسنةٌ
وقلَّما عَبَّرُوا من كُثْرِ ما عبروا
لأنَّ ما عاينوا بعض الذي بهم
من سِرِّهِ وهم لم يأتهم عشُرُ
وكنتُ متَّبعاً ولست مبتدعاً
لكونه مرتعاً رتعْتُ أعتمرُ
فالكون أجمعه من سرِّ نقطته
وسرُّ خلقته في الخلق منتشرُ
خَلقٌ صفا خُلُقاً خلق نفى حرقاً
خلقٌ كفى طُرُقاً كالشهب تستترُ
هو الضياء الذي بالنور طلعتهُ
هو السناء الذي في الأفق ينتشرُ
هو السماح الذي بالجود ينكفحُ
هو السحاب الذي بالغيث ينهمرُ
هو الفخار الذي نفى الفخارَ وَفَى
وعداً ورعداً بفخر صدّ من فخروا
وحيثما الأصل طاب الفرع طاب به
ففرعه الطيب لا يبقي ولا يذرُ
الله أكمله للحمْدِ أحرفه
والمجد أشرفه مكمَّلاً بشرُ
وخاتماً رسلاً وخاتماً سُبُلا
والبدء منه ومنه الختم والخبر
به ألوذُ ملاذ من له فطرت
ذنوبه رُوحَهُ والقلب ينفطر
ومنه أرجو كمال مقصدٍ فترت
أعمالنا عنه والأطماع ما فتروا
عليه مني الذي ينهي الصلاة كما
أنهى الذي هو لا فردٌ ولا زُمَرُ


Faire sortir les ours de leur caverne noire ;
En agneaux caressants transformer les lions,
O poëtes ! voilà la véritable gloire ;


Trullus hat ein schönes Weib. Wann sie an der Thüre steht,
Sieht man nicht, das leicht ein Hund sich bey ihr ins Haus vergeht.


A slepec povstav z měkké traviny,
jímavou řečí hřímá v skaliny,
i káže Krista, jeho kříž i muka;
krucifix zdvihá vráskovitá ruka,
shrbené tělo, nádhery vší prosté,
teď velebou a zanícením roste,
a ze slepého oka dutiny
se slzy roní v starce šediny.
Posvátným „Amen“ stařec končí slepý,
a div divoucí! V ohlas velkolepý
každičký z žuly vytesaný kámen
do vzdušin volá měkké, vroucí „Amen!“


檐外雨初晴
幽禽四五声
桃花无限思
留客看清明


فَدَامَ لَنَا يَحيَى حَيَاةً وَعِصمَةً
وَبَارَكَ رَبِّي فِي حَيَاةِ مُبَارَكِ
فَكَم كَشَفَا مِن كُربةٍ بَعدَ كُربةٍ
تَقُولُ لَهَا النِّيرَانُ كُفِّي أُوَارَاكِ
وَكَم لَبَّيا من دَعوةٍ وَتَدَارَكَا
شَفَا رَمَقٍ مَا كَانَ بِالمُتَدَارَكِ


Im Grunde zwar ist diese Welt,
So wie sie Mond und Sonn' erhellt,
Mit Land und Wasser, Heid' und Korn,
Und Wald und Berg, und Ros' und Dorn –
Mit dem, was alles Gott erschuf,
Vom Zimmerhügel zum Vesuv –
Mit dem, was Menschenfleiß gethan,
Von Nankings Thurm aus Porzellan
Bis zu Aegyptens Pyramiden,
Und dem, was uns von Krieg und Frieden
So manche Chronik aufbehält –
Mit allem dem ist diese Welt,
So groß und reich, so schön und furchtbar an Geschichten,
Voll Zeitvertreibs für Weib und Mann,
Daß einer wohl die Mühe sparen kann,
Was Neues noch hineinzudichten.
Und wir, o Freund, die für Natur
Den reinen Sinn, die hellen Augen haben,
Ergetzen uns an ihren Gaben,
Wie jede Wies' und jede Flur
Sie jährlich trägt; verlangen nur
Den Apfel, wie der Baum ihn bringt,
Wenn roth und gelb er durch die Blätter winkt;
Gebrauchen keinen Zauberpinsel,
Der ihn mit höhern Farben mahlt.
Da, wo des Rheins Gebüsch im Purpurglanze strahlt,
Da steigt vor uns Armida's Insel
Empor mit jedem Labyrinth;
Und schüttelt, liebevoll, ein sachter Abendwind
Den Fittig, naß von Mayenregen,
Weht er den Wohlgeruch der Wipfel uns entgegen,
Dann füllen Götter, fern und nah,
Die Lüfte mit Ambrosia.
Desgleichen kann, mit blondem Nacken,
Mit blauem Aug' und Rosenbacken,
Ein Mädchen, schlank und hold und lieb,
Obschon es demuthsvoll auf unsrer Erde blieb,
Und Grazien ihm keinen Gürtel geben,
Uns von der Erde weg in den Olympus heben,
Als wäre dort sein Vaterland.


Como e um cativo, o ouvem a passar
Os servos do sola
E, quando, o vêem, vêem a figura
Da febre e da amargura,
Com fixos olhos rasos de ânsia
Fitando a proibida azul distânci
*


Na, dat hett denn so lang nich wohrt,
Dunn is en Frugensminsch von dese Ort
Tau uns ok nah Swerin henkamen,
Un Mongmorangzi heit s' mit Namen,
Un wesen wull s' 'ne Herzogin,
Denn unner dem wull keiner von ehr sin.
Un't was en oll gefährlich Dirt,
So dick un fett un dorbi lütt,
Un einen wohren Fladen wir't
Un was so gel schir as 'ne Quitt,
Un snaken ded s' in einen Aten.
Na, ick was dormals noch bi de Soldaten
Un stunn bi't irste Regiment,
Un ick un Herzog Friedrich Franz,
Denn dunnmals würd hei man noch Herzog nennt,
Wi heww'n beid uns gaud naug kennt –
Ick säd: Herr Herzog; hei säd: Hans.
Na, as ick mal ens up den Posten stünn,
Wo't nah den Sloßgorn geiht herin,
Dunn kamm de Herzog antaugahn,
Un as hei mi dor sach, dunn blew hei stahn
Un säd tau mi: »Gu'n Morgen, Hans,
Hir heww'n de Hun'n woll ehren Danz,
Wo kam'n de Köters hir herin?«
»Herr Herzog, ne! dat ick nich wüßt,
So lang', as ick hir stah – dat müßt
Denn vör min Tid hir scheihen sin.«
»Na, dauh mi den Gefallen, Hans,
Un paß mi up den Hunnendanz
Un lat mi keine Köters rin;
Denn de verdammten Dire bören
Bi jede Blaum den Bein tau Höcht,
Un wenn dat ok woll wedder drögt,
So kann man den Geruch doch spören;
Sei rüken lang' denn nich so schön!
Drüm paß mi düchtig up, min Sähn!«


Wer will da wohl noch rütteln dran und feilen?
Zu spät, ihr Herrn! schon ist's ein Diamant,
Der nicht mehr ist zu trüben und zu teilen!


منير المحيا كلما شمت وجهه
أعاد إليك الطرف حد كليل
كذا الشمس مهما شامها المرء لم يعد
وان صح منه اللحظ غير عليل


Andere müssen auf langen Wegen
zu den dunklen Dichtern gehn;
fragen immer irgendwen,
ob er nicht einen hat singen sehn
oder Hände auf Saiten legen.
Nur die Mädchen fragen nicht,
welche Brücke zu Bildern führe;
lächeln nur, lichter als Perlenschnüre,
die man an Schalen von Silber hält.


Und das geschah vor alters schon,
Ist heut noch Brauch geblieben.
Ich mein', ich säß auf Davids Thron,
Sing' ich ein Lied vom Lieben.
Der Thronen Glanz in Staub verweht,
Das Reich der Liebe nie vergeht,
Und wer das Singen recht versteht,
Ist aller Herzen König.


Ick was mit minen Fründ, den Föster Slang',
Des Abends späd noch up de Jagd;
Wi lurten bet, wi lurten lang',
Kein Rehbuck kamm, kein Has', de let sick blicken;
Dat was 'ne bitter kolle Nacht,
Ick was so stiw, ick kunn mi kum noch bücken.
»Stahn wi hir länger«, rep ick, »Slang',
Denn ward mi üm min Leben bang',
Dod sünd wi morgen, Gott erbarm's!
Ick gah nah Malchow rin un drink wat Warms.«
Na, hei gung mit. Geseggt, gedahn!
Wi warden denn nah Unkel Dalitz gahn.
Un as sick Unkel unser hadd erbarmt
Un mit en Gläsken Punsch uns warmt,
Dunn set'ten wi mit Unkel Swinner
Taum Bostonspill uns in de Eck herinner.
(Tau Malchow is dat Mod, dat möt ji weiten,
Dat sei sick all dor Unkel heiten.)
Na, Unkel Swinner! Kennt ji Unkel Swinner?
Dat is en ollen Racker, ollen Sünner;
Hei kikt, wenn ji dat nich gewohrt,
Jug niederträchtig in de Kort. –
Dat Spill gung los. För mi gung allens dwatsch,
Nochtau wi spelten mit Karbatsch.
Un unser olle Unkel Swinner,
Dat was de einzigste Gewinner.
Mit einmal seggt hei: »Elf!« – Herr Je, wo würd mi bang'!
»Ok elben«, seggt min Föster Slang'.
Dunn fohrt mi dat so dörch den Sinn:
Ih, süll dat woll nich mäglich sin,
Den Ollen eins recht antauführen?
Na, täuw mal! Will'n't doch mal probieren!
In Ruten müßt sin Spill woll sin.
Ick nem den König nu von Ruten
Un stek em blitzen-blank ganz buten,
So dat hei recht em seihen künn.
» De föllt«, so denkt min Unkel Swinner
Un plumpst recht in de Fall herinner.
Hei tägerte ok gor nich lang',
Un »twölf!« rep hei. – »Ick paß!« säd Slang'.
Dunn nem ick ruhig Ruten-Säben
Un stek sei bi den König neben.
As Unkel Swinner dit gewohrt,
Dunn smet hei up den Disch de Kort,
Schimpt un schandiert gor fürchterlich:
»Mit Fis'matenten spei ick nich!«


Um Frieden, Frieden flehen wir, nicht jenen, der des Sturms entbehrt,
Der sicher in der Scheide Haft gefesselt hält das scharfe Schwert,
Nein, um den Frieden in der Brust, den's mitten in der Schlacht nicht graut,
Weil auf den Felsen deines Worts mit festen Pfeilern er gebaut.


A mnohému v oku slza maně svitla,
jak by do něho mu jiskra z ohně vlítla...


Stirb sanft! o, die ich mit unaussprechlicher
Empfindung liebte! Schlummr' in die Ewigkeit
Mit Ruh hinüber, wie dich Gott schuf,
Als er dich machte voll schöner Unschuld.«


Se la mia vita lieta e graziosa
ti dispiacea, perché non abbattevi
tu la superbia d'Ilion pomposa?
Perché il padre mio non mi toglievi?
ché non Ettòr, nel cui valor si posa
ogni speranza in questi tempi grievi?
Perché non ten portavi Polissena?
Deh, perché non Parìs con tutta Elena?


万壑霜飞木叶丹
石桥流水暮生寒
却疑二月天台里
一路桃花照马鞍


CO štěstí, žalu měl kdy český krov,
svou dílnou nechal’s jásat, lkát a snít:
hru dítek, úsměv dívčí, krbů klid,
vzruch práce, – až k té písni na hřbitov.


Vier Jahre hat die Kälte itzt
Uns Obst und Wein genommen,
Wohin wird, der in Armuth sitzt,
Wohin wird der noch kommen?


Der Frühling kocht sich aus des Winters Reifen
Den Tau, den seine Kinder sollen trinken;
Er stimmt zum Morgenlied die muntern Zinken
Und schmückt sein grünes Haus mit Blütenschleifen.


Ich, der Erde armer Poet,
versteh Euch.
Wenn wir uns selbst
genügen wollen,
ehrlich Schaffende wir,
müssen wir
unsren Gedanken wieder
all die bunten Hüllen ausziehn.
Ach! allein
in der Maske des Worts
wird unser Tiefstes
dem Nächsten sichtbar!


Perché l'animo tuo dunche ponesti
a voler tanta gloria, or pensa al fine
e alla pena che per essa avesti.


Du liebes theures Vaterland!
Noch bist du an des Abgrunds Rand,
Noch trägst du Band und Ketten!
Ach hätt' ich Schwerdt und Lanzenschaft,
Ach hätt' ich Stärke, hätt' ich Kraft,
Wie wollt' ich dich erretten!


闲随白云游
静对白云语
只恐出山来
白云竟无主


Mi verso es ánfora de poesía,
en cuya cóncava sonoridad
entra una ráfaga de fantasía
y hace una música de tempestad.
La musa indígena díctame un canto
de raras métricas y nuevo son;
y el canto épico que así levanto
brota de lo íntimo del corazón.
Las selvas vírgenes tienen rumores
que en pompas rítmicas llegan a mí;
y en lo recóndito de mis amores
rebulle el cántico que siempre oí.
La voz magnífica de los torrentes,
la de los céfiros en la extensión,
la de los pájaros, la de las fuentes,
la de los árboles en floración.
Tal es el ánfora de poesía,
en cuya cóncava sonoridad
entra una ráfaga de fantasía
y hace una música de tempestad.


Me alço alto agora na árvore das estações;Embaixo, contemplo a terra firme do passadQuando os campos se abriam às semeaduras,Antes que o baobá não ofereça o ombro ao passarinhosAo primeiro sinal do sol,São esses os passos que cantavam ao meu redor:Grãos de sininhos ritmando minhas abluçõeMe alço alto agora na árvore das estaçõeSaiba através desse décimo quinto dia de luaQue são as lágrimas – até aqui –Que coroam tua ausência,Alegam gota a gota tua imagemTão pesada sobre minha pupila;À noite em minha esteira eu velo toda encharcada de tiComo se tu me habitasses uma segunda ve (tradução de Leo Gonçalves) : Nouvelles de ma mèreJean-Baptiste Tati Loutard Je suis maintenant très haut dans l’arbre des saiasons; En bas je contemple la terre ferme du passQuando les champs s’ouvraient aux semailles,Avant que le baobab n’épaule quelques oiseauxAu premier signal du soleil,Ce sont tes pas qui chantaient autor de moi:Grains de clochettes rythmant mes ablutionJe suis maintenant très haut dans l’arbre des saisonApprends par ce quinzième jour de lune, Que ce sont les larmes – jusqu’ici –Qui comblent ton absence,Allègent goutte à goutte ton imageTrop lourde sur ma pupille;Le soir sur ma natte je veille toute trempée de toiComme si tu m’habitais une seconde foi (do livro Poèmes de la mer, 1968)


Wenn ihr Pfeil ist abgeschossen
Und die Unsaat draus entsprossen –
An der Hüfte mittlerweile
Hängt der Köcher noch voll Pfeile.


Das waren Helden! Ob am Gaum der letzte Tropfen war verdorrt,
Sie achteten des Durstes nicht, sie hielten fest und kämpften fort,
Die Wüste trank der Schlachten Blut, auf fahlen Flügeln kam die Pest,
Der Sandwind grub die Leichen ein - sie kämpften fort und hielten fest.


Einſamkeit!
In deinem Schooße lag Homers ehrwürdiges Haupt,
Und deine Hand ruhte auf Caeſars Scheitel,
Mit glühendem Auge und brennendem Herzen
In der Wüſte ſuchte dich der Welterlöſer,
Und weggeſcheucht vom rothfunkelndem Wein
Brach vor dir ſtammelnd in’s Knie
Der gewaltige brittiſche Herzenserſchütt’rer.


En los tiempos de paz y en los de guerra
desde esa cumbre vió secular haya
con terquedá en el valle férrea laya
mover y remover la ingrata tierra
a la que ablandan aguas de la sierra,
mientras las rocas triturando en playa
bramaba el mar del golfo de Vizcaya
que una tragedia en cada ola encierra.
En el oscuro fondo del haedo
se abre la oscura boca de una mina
de los viejos ferrones, y en el ruedo
de la herrería que hoy está en rüina,
un escorial nos dice del denuedo
que a un pueblo hacia la historia le encamina.


Den mladý byl a mladá zem
a šli jsme s mladým úsměvem
na trávě, srdcích rosy třpyt.
A bylo krásně jít a jít.


Was ihr rathet vom Zerstreuen,
Vom Entschlagen meines Grames,
Folgt' ich euch und unternahm es,
Hatt' ich's zu bereuen.


Leč rada starý, jehož trápí rýma,
si s červeného nosu brejle snímá,
a tabatěrku vyjme, šátek bílý.
Pak za ušima podrbav se chvíli
nápadně dlouho čistí okuláry. –
– By uhlídal líp ženu, rada starý?...


Ó dech té lásky tímto šerem vane
a jeden ton ten v duši moji pad’,
jak žhoucí slza mroucí lící kane
a září, oko, jež jde večer spat,
až krví uplakané.


Gewährt die Mühe; wie mit Schöpferskraft,
Mit Selbstbewußtsein reget sie uns warm.
Drum fühl Entschluß, so lange Lebenssaft
Dir quillet, und kein Feind soll Deinen Arm


tek kişiyi koruyacak genişlikte


Weil dieses dann für mich geschah,
Deshalb ist dies Kapitel da.


Fing man vorzeiten einen Dieb,
Hing man ihn auf mit Schnellbetrieb,
Und meinte man, er sei verschieden,
Ging man nach Haus und war zufrieden.
Ein Wandrer von der weichen Sorte
Kam einst zu solchem Galgenorte
Und sah, daß oben einer hängt,
Dem kürzlich man den Hals verlängt.
Sogleich, als er ihn baumeln sieht,
Zerfließt in Tränen sein Gemüt.
Ich will den armen Schelm begraben,
Denkt er, sonst fressen ihn die Raben.
Nicht ohne Müh, doch mit Geschick,
Klimmt er hinauf und löst den Strick;
Und jener, der im Wind geschwebt,
Liegt unten, scheinbar unbelebt.
Sieh da, nach Änderung der Lage
Tritt neu die Lebenskraft zutage,
So daß der gute Delinquent
Die Welt ganz deutlich wiederkennt.
Zärtlich, als wär's der eigne Vetter,
Umarmt er seinen Lebensretter
Nicht einmal, sondern nocheinmal,
Vor Freude nach so großer Qual.
Mein lieber Mitmensch, sprach der Wandrer,
Geh in dich, sei hinfür ein andrer,
Zum Anfang für dein neues Leben
Werd' ich dir jetzt zwei Gulden geben.
Das Geben tat ihm immer wohl.
Rasch griff er in sein Kamisol,
Wo er zur langen Pilgerfahrt
Den vollen Säckel aufbewahrt.
Er sucht und sucht und fand ihn nicht,
Und länger wurde sein Gesicht.
Er sucht und suchte wie ein Narr,
Weit wird der Mund, das Auge starr,
Bald ist ihm heiß, bald ist ihm kalt.
Der Dieb verschwand in Tannenwald.


Cependant en juillet, sous le ciel indigo,
Sur les pavés mouvants ils ont fait des promesses
Autant que Charles dix avait ouï de messes !


Vagyon ennek egy szép atyjafia,
Kinek neve víg Anna-Mária,
Sok jó úrfi csak azt síja-ríja,
Mert mint nénje, szép, s nincs semmi híja:
Arany színű haja,
Mint egy gyöngy az foga,
Tiszta mézzel foly ő édes szava.


Ich höre fern das Plätschern deiner Wasser.
Ich fühl' mein Herz in meine Hoden sinken.
Es drängt mich wieder, dein Pipi zu trinken,
Weil ich ein ruchlos raffinierter Prasser.


Nahm mir drum also wohl der Weil,
Ei da sah ich im Nest ein Eul,
Dieselb erzeigt sich schön geziert,
Groß und klein Vögelein sie vexirt,
Des must ich mirs lachen in Still,
Dieweil deren warn vorhanden viel,
Und jeder wolt der Nächste seyn,
Und durft doch keiner ins Nest hinein.


Was Abyram verschlang, den Jüngern kam zu Steuer:
Die Welt zuschmeltzen wird, mein Christ, das ist ein Feuer.


Vagy valóban remeg a szép hölgy kebele?
S a hideg kemény érc, az is remeg vele?
Mi az, ami bántja: borzadó félelem?
Vagy sokáig szunnyadt, nem ismert szerelem?


A já, třetí, pijan jsem, veselý, veselý...
Nocí se toulávám, až hvězdy blednou...
Jak člověk pokojný neumřu v posteli...
Noc si mne ukryje na věky jednou...


Rebuff ist gutes Muhts, er weiss ein Meisterstück,
Wodurch er seinen Zorn an seinem Unglück kühlet:
Das Glück betrüget ihn, weil er viel Geld verspielet;
Und er, weil er es nicht bezahlen kan, das Glück.


A valí dál své vlny dějin řeka
obrovským proudem – jaký jeho cíl?
Kde v jeho vírech spása lidstva čeká?
Kde Bonaparte? Jen hrob po něm zbyl...
Sny heroů a myslitelů dumy
zdaž marně do tmy propasti té šumí,
v níž lidstvo jednou klesne bezvládné?
Vše stihne zmar, jak Osud káže tvrdý?
Zdaž i tvé skalné čelo, chráme hrdý,
bez sledu v jeho rmuty zapadne?...


Tvůj, lásko, zjev mně života řád řeší,
když zrak můj snivý v PŮVAB tvůj se věší
tvé pleti jako paprsk v jabloňoví,
kde rdí se příštím květ, a víc mně poví


Tož matka koledu mu chystá
a drobné dárky všechen rod;
jen v bedničce-li bude místa? .
Co šatstvo, dá se pěkně spod,
pak ořechy – však rád je louská;
jsou výlupky – a na to houska
a pětka též mu přijde vhod!


Young, royal TARRY-BREEKS, I learn,
Ye've lately come athwart her;
A glorious Galley, stem and stern,
Weel rigg'd for Venus barter;
But first hang out that she'll discern
Your hymeneal Charter,
Then heave aboard your grapple airn,
An', large upon her quarter,
Come full that day.


孤舟上水过湘沅
桂岭南枝花正繁
行客自知心有托
不闻惊浪与啼猿


Felice giorno, che a sì dolce affanno
fu bel principio, onde nel cor si sente
una fiamma girar sì dolcemente,
che men beati son che in celo istanno!


C’est quand on a perdu tout appui de soi-même ;
C’est quand on n’aime plus, que plus rien ne nous aime ;
C’est quand on sent mourir son regard attaché
Sur un bonheur lointain qu’on a longtemps cherché,
Créé pour nous peut-être ! et qu’indigne d’atteindre,
On voit comme un rayon trembler, fuir… et s’éteindre.


Mich sollte lassen tragen
Mit ihm zur Gruft hinein,
Mit ihm zu bleiben wagen
Im Sarg und Felsen sein.


Ach, du warst mir verschwunden ! Vergebens sucht ich in allen
Winkeln des Hauses herum, so wie auf Straßen und Markt.


Chceš-li, by se zvěsť o něčem
rychle všady známou stala,
svěř co tajemství ji ženě,
pros, by též je zachovala.


Die Jungfrau steigt von nackter Lust umflossen
Aus des Gewandes Falten,
Die halb in schöner Ungestalt herabgelassen,
Halb gierig noch, so buhlerisch ergossen,
Die üppigen Gestalten
Der Hüften ihr verräterisch umfassen,
Den holden Leib nicht lassen.
So zarte Hülle kann nur Dämmrung weben,
Will Phoebe sich erheben.
So küßt das Meer des Gottes goldne Füße,
Und fern noch glimmt die Glut der goldnen Küsse.


El mundo es como aparece
ante mis cinco sentidos,
y ante los tuyos que son
las orillas de los míos.
El mundo de los demás
no es el nuestro: no es el mismo.
Lecho del agua que soy,
tú, los dos, somos el río
donde cuanto más profundo
se ve más despacio y límpido.
Imágenes de la vida:
cada vez las recibimos,
nos reciben entregados
más unidamente a un ritmo.
Pero las cosas se forman
con nuestros propios delirios.
El aire tiene el tamaño
del corazón que respiro
y el sol es como la luz
con que yo le desafío.
Ciegos para los demás,
oscuros, siempre remisos,
miramos siempre hacia adentro,
vemos desde lo más íntimo.
Trabajo y amor me cuesta
conmigo así, ver contigo:
aparecer, como el agua
con la arena, siempre unidos.
Nadie me verá del todo
ni es nadie como lo miro.
Somos algo más que vemos,
algo menos que inquirimos.
Algún suceso de todos
pasa desapercibido.
Nadie nos ha visto. A nadie
ciegos de ver, hemos visto.


一曲清池柳岸风
长苗新稻短蒲茸
功名由命何须问
幸有沧浪作钓翁


Vielleicht, daß ich durch schwere Berge gehe
in harten Adern, wie ein Erz allein;
und bin so tief, daß ich kein Ende sehe
und keine Ferne: alles wurde Nähe
und alle Nähe wurde Stein.


Leb' wohl auf ewig! Dieser Töne
Gedämpfter Feierklang versöhne
Dem Opfer der Verblendung dich!
Von jedem andern Trost verlassen,
Bleibt mir der eine nur: Nicht hassen,
Ach! nur bedauern kannst du mich!


In Danzig sind geboren
So manche Kindlein zart,
Die sich der Herr erkoren,
Die all' der Herr bewah


Vorbei! – Er hat sich mannhaft aufgerichtet,
Und wessen seine Jugend sich erkühnt,
Mit diesen Worten ist es nun gesühnt:
»Verzeihung dem, der mir die Bahn gelichtet!
Da hinter mir die Schiffe abgebrannt,
Nun ich mich ganz geopfert und verbannt,
Dem Volke, das uns tötet, meinen Segen!
Gefährten, Brüder! Alles ist bereit
Zu süßer Ruhe in der Ewigkeit,
Zu Licht und Freiheit nach dem Kugelregen.« –


„Však již prchni! Dél zde nesmíš dlíti.“
Nutí ona. „O tvoje jde žití,
zuřivci-li zde tě zastanou.“
„Jít už mám? A Ty tak sama velíš!
Na věky snad od sebe mne dělíš,
a mně žaly jenom zůstanou.
Však ty žádáš, a já jíti musím,
ne však z bázně o ten život svůj.
Jdu již, kam mne volá úkol můj,
naši lásku zachrániti zkusím.
Nevěřím v ty černé osudy,
co nás tísní, jsou jen přeludy.“


Én a régi lányért epedtem,
Ki szende volt és angyali,
Nem bomlott az egyenruháért,
Szerelmet nem mert vallani,
De maga - nem a hajdani.


Za ženou mi chodíš, vím to jistě,
přes dunajské táhlé třasoviště,
uvidím-li, jak se přes ně plížíš,
tam kde uhlídám tě, hlavu snížíš!


Che giova più, che può far maggior bene,
che l'acqua d'Arno alla complessïone,
allo stomaco, al corpo e alle schiene?


Jako dříve kněz, jenž bral se
před levitou mimo mrtvé,
a jako levita po něm,
tak i tento třetí chodec
zastavil se nad padlými,
zadumal se a pak klekl
k Joelovi, jehož prsa
dosud žitím zdvihala se.
Ucho Samaritán kupci
sklonil k prsům poraněným,
zdvihl plátno, kterým přikryl
levita jej před polednem,
ale dále nepospíšil
jako jeho předchůdcové.
Kdežto oněm horkou slzu
soucit v oči valem vlákal,
Samaritán ušklíbl se,
a dvé jisker ostrých, žhavých,
z očí jeho zasršelo...


كَمْ لكَ مَعنًى مَرَّ بال
دَّهْرِ كَلَمْحٍ بِالبَصَرْ
أَلبْسَتهُ اللَّفْظَ فَلا
طُولٌ بهِ وَلا قِصَرْ


Tak kázeň ctil, že vojsku za výstrahu
dal dítě své, jež neposlechlo řádu
a bez povelu vniklo v čety vrahů.


Az őserdő szabálytalan kezétül
Idomtalanságot ki nyertem ékül:
Csúfos szobor levék... hah, a szabályok
Eltorzító majmára átok... átok...!


Ob zwischen dem Erfreulichen und Tristen
In goldner Mitte sich der Ausgleich fände:
Fern sei's von mir, daß ich mich unterstände
Schiedsrichterlichen Spruchs bei solchen Zwisten.


Dem Fortschrittswerke, das der Mönch begonnen,
Der kühne Luther, durch den Kampf mit Rom.
Auch ihr war ja die Bibel längst der Bronnen,
Aus dem sie schöpfte der Begeistrung Strom,
Die Kraft auf seine Seite sich zu stellen,
Mit solchem Licht die Menschheit zu erhellen.


	Prorupper tutti in un cachino subito,
che mostrò del mio mal gaudio incredibile,
ond'io che fosser fiere ancor mi dubito.


Opovržen byl on vždycky od každého,
každý se ho stranil jako všeho zlého,
každý se ho štítil jako kalu, špíny,
z daleka se vyhnout jemu bylo zvykem.
Běda, kdyby někdo chtěl tak činit nyní:
neb dnes, prosím, sluje... inu – „úředníkem“...


CALMA


Trostverheißend goldne Lichter,
Wie sie glänzen, wie sie glimmern!
Stolz aufflackern auch die Kerzen
Auf der Brüstung des Almemors.


قالَ الطبيبُ وقالَ اللهُ: اُدْعونِي
ما قالَهُ اللهُ يَكفِيني ويُرضِيني
أَقولُ ما قالَ إبراهِيمُ سيِّدُنا:
إذا مَرِضتُ فإنَّ اللهَ يَشفِيني
ما كنتُ أَقنَطُ مِن رَبِّي وَرحمَتهِ
اليأسُ كفرٌ، وَحُسْنُ الفألِ مِن دِيني
بالرُّوحِ والنفسِ وَالإيمانِ كُنتُ أَنا
وَليسَ بالجسمِ، إنَّ الجسمَ مِن طِينِ
آمَنتُ باللهِ، سَوَّى الجِسمَ مِن عَدمٍ
وإنَّهُ بَعدَ مَوتي سَوفَ يُحْيِيني
ولَستُ بالعَيشِ مَشغُوفاً ولا دَنِفاً
مَا عِشتهُ فَوقَ وَجهِ الأَرضِ يَكفِيني
عَبَرتُها زائراً حِيناً على قَدَرٍ
تَروحُ تُضحِكُني آناً وتُبكِيني
وَالكونُ تَمتدُّ حَولي لا نِهايتُهُ
والدُّهرُ يَمتدُّ عُمراً بِالملايينِ
وقَد شَهِدتُ بها إبداعَ بَارئِها
حتَّى تمشَّى يَقِيني في شَرايِيني
وقَد رأَيتُ مِنَ الأسرارِ أَروعَهَا
وإنَّ أروعَهَا أَسْرارُ تَكوِيني
وكَيفَ جِئتُ إلى الدُّنيا، وكَيف نَمَتْ
مَطامِحي، وارتَقَتْ عَن عَالمِ الدُّونِ
وكَيفَ حلَّقَ رُوحِي في مَعارجِهِ
كالصَّقرِ، أو كَيفَ أَحوِيهِ ويَحوِيني؟!
تَجَلِّياتٌ مِن الرَّحمنِ يَكشِفُها
للعارِفينَ، بِلا دَرسٍ وتَلقِينِ
سِرُّ الحَياةِ، وسِرُّ المَوتِ قد سَطَعا
كالشَّمس فِيها، وطَابا كالرَّياحِينِ
وَالمُؤمِنونَ جِنانُ الخُلدِ مَوعِدُهُمْ
لَهُمْ مِنَ اللهِ أَجرٌ غَيرُ مَمنُونِ


Sie haben Glück und wissen nicht,
Wie Armen sei zu Mute;
Gold ist ihr Gott, Geld ist ihr Licht.
Sind stolz bei großem Gute;
Sie reden hoch, und das gilt schlecht:
Was andre sagen, ist nicht recht,
Es ist ihn'n viel zu wenig.


Jelenvaló, Jövő,
Múlt: semmi s Létel. A
három csupán tehát
kettő? - Hol itt enyém? -


„Být či nebýt?!“ jaká bída,
kde má mužné slovo hřmít;
a tož národ odpovídá:
Chceme být! ej, chceme být!


Ein Unglücks-Kind hat auch gewisse Augenblicke,
So wie gewisse Tag' ein Glücklicher zum Glücke;
Doch so dass jenes die verfehlt,
Und dieser jene stets erwehlt:
Es suchen beyde nach der Spur
Des Glückes an der Sonnen Uhr;
Allein, wenn dieses Zeit annaht, so ist es Licht,
Wenn jenes seine kommt, denn scheint die Sonne nicht.


Melly szép vagy te, Természet!
szép Anyja a belőled serkedező cseppeknek.
Esméri kellemed minden minden alakságodban,
mégse lát.
Nem lát a szerencsés Kor,
mert a szerencse kedves kellemi közt eltéveszt,
a kellem vakitja léted kellemi látásátol
víd szemét:
A sújtott szerencsétlen
megnéz, megesmer, érez is; de nem örvend (nem lát).
Ah, hogy teremtni tudsz csak sziveket: orvossává
lenni nem!!!


Ó pojďte tedy spolu zaplakat –
až těžké slzy stesku duše vypláčí,
tu teprve se stanou lehkými,
pak na cestě je již nic více nezatíží.


Zu allem diesem triebe
dich deine Liebe /
die du zu uns gehabt.
Der brünstig Geist
macht dich das eigne Leben
vor unsre Wolfart geben.
Ach! dieses heist /
mit eignem Blut gelabt!


MIstaken fair, lay Sherlock by,
His doctrine is deceiving;
For whilst he teaches us to die,
He cheats us of our living.


秋寒万玉倚云青
青入君山白凤翎
偷得云和千载曲
夜深吹与老龙听


Doctor von echtem Ritterrang,
Das Schwert ist deine Feder,
Die Streitsach' ist ein Waffengang,
Das Schlachtfeld der Katheder;
Da trittst du mit Gewicht
Dem Feind vors Angesicht,
Als rechter Doctor juris.


Den jarní nesly stromy v haluzích,
jen budky špačků prázdny byly ještě;
sníh poslední se vpíjel do cest rýh
a v zrcádkách tál březnového deště.


Così spirò di quello amore acceso;
indi soggiunse: "Assai bene è trascorsa
d'esta moneta già la lega e 'l peso;


Und der Frühling nahte sich,
Grüßte dich mit lindem Hauch,
Freundlich segnend küßt' er dich,
Neigend seinen Rosenstrauch.


Temssaul, Seynssaul! Ihr wart von Gott beruffen,
Und führtet selbst stat Gottes falsche Krig!
Du erster hast des Eilfjahrs strakks vergessen:
Mein Eilfjahr wigt dein Eilfjahr gantz hin auf.
Du zweiter hast di Macht vor Rom gebrauchet,
Di Gott dir schenkt um seine Lilgfiguren.


Er grüst die Jungfraw Gnaden voll/
Vnd daß Gott mit jhr sey/
Vnd daß Gott mit jhr sey.
Sie Gottes Sohn gebären soll/
Der sie gebenedey/
Der sie gebenedey/
Der sie gebenedey.


Da fehlts oft vielen an;
Herrn Preunel aber ists gelungen,
Der hat mit Christo durchgedrungen,
Ist nun sehr herrlich dran.
In Christo, sprach er, sei mein Ende,
Dem geb ich mich in seine Hände.


Vše, co jsi druhdy sám nesl na bedrách,
jak nesl Krista svatý ten přívozník,
dnes k práci spolné v svorném kruhu
druhu druh podává s chlebem světlo!“ –


Mir nachschaun wirst du dort im Felsenspalte:
So sprach der Geist: verhülle dein Gesicht!
Schnell braust' ein Sturm, Erdbeben kracht', es hallte
Der Donnerstrahl, doch Gottes Geist war's nicht.
In sanft durchschauerndem Gesäusel wallte
Der Geist einher: der Seher trat ans Licht,
Und sah, wie fern die Herrlichkeit entschwebend
Verschimmerte; stumm sah er nach, und bebend.


Impasible la faz, severa y ruda,
sorda al clamor que los espacios llena,
la esfinge inmóvil permanece y muda


Co síly v tom je – nikdo neuvěří.
Smrť blízko stála, od svojich jsem dveří
ji poslala, má prosba byla měkká,
já řekla jí: ,Jsem žena, muž mě čeká!‘


„Abych hrůzy osvobodil zem,
která vámi, různých končin hloží,
ze dne na den příšerně se množí.
Bohem nadšen váš jsem úskok zvrt!“


怒涛喷雪战鱼龙
架篾成桥袅半空
世路险夷那不有
此心安处本来同


仙人何处弄烟霞
十二楼台别有家
依旧当年双玉柱
擎天半倚白云斜


لِيَهنِكَ أَنّي في القِراعِ وَفي القِرى
وَفي البَحثِ حَظّي الصَدرُ وَالصَدرُ وَالصَدرُ
وَيَومَ النَدى وَالرَوعِ إِن أَبِحِ اللِقا
تَعجَّبَ مِنّي البَحرُ وَالبَحرُ وَالبَحرُ
إِذا عَنَّ بَحثٌ أَو تَطاوَلَ حادِثٌ
يُقَصِّرُ عَنهُ الحَبرُ وَالبَطَلُ الذِمرُ
أُطاعِنُ فُرسانُ الكَلامِ وَتارَةً
أُطاعِنُ خَيلاً مِن فَوارِسِها الدَهرُ


Thee, best belov'd! the virgin train await
With songs and festal rites, and joy to rove
Thy blooming wilds among,
And vales and dewy lawns,


Und ist sie vernichtet
Die Constitution,
Ein Gott im Himmel richtet
Hoch über'm Königsthron.


V zem když prvně nořil rádlo,
ach, co potu v brázdu padlo!


Egy ménes ez, egész a látkörig,
Hol a nap fénye játszva megtörik.


Wohl dann, so laßt uns reisen
Zum schönen Kindelein,
Und unsre Gaben preisen,
Dem kleinen Schäferlein;
Ihm alles auf soll heben
Die Mutter mit Bescheid,
Daß es ihm wird gegeben
Hernach zu seiner Zeit.


tak máš líc i rub.


Wenn jene Schäfermagd
Sich mit der Keuschheit plagt,
So gilt kein spassen, scherzen,
Sie will im dunkeln herzen,
Nicht so wie ich und du.


مَنْ مَبِلغُ الأشرارِ عنَّي أنَّني
مادامَ بي طَرفٌ وعِرقٌ ينبِض
أقليهُمُ طُرّاً لأنِّي ضِدُّهُمْ
والضِّدُّ للضِّدِّ المُنافِس يبغِضُ
وإذا رأوْني مُقبلاً فلْيعلَموا
أنِّي بوَجهِ الودِّ عنْهُم مُعرِض


tú mi única aliada
envíalos con un gesto al infierno
y por las noches recuerda
su rostro putrefacto
su memoria de lupanar
su sangre empantanada
vuélvete entonces hacia mí
y acaba también con mi miseria
por todo hombre acabado
cosido por el codo al mostrador
por todas las voces truncadas
por todas las veces
que en mis venas se abre
paso la distancia,
que el hastío también me puede
Personaje
obligado a un profundo sueño
de memoria y pronombres
(tú me asesinaste,
    lo recuerdo;)
no resurgir ya más
a este plano hipócrita de tu vida
y de mis noches
van desfilando, nombres
minúscula, pero han perdido tu mirada
pero sólo eras un rastro
pero hay futuro más acá
de la piel en cada uno
de ellos y nadie ha sido jamás
tan importante
ardo en fuego perpetuo pero indoloro me ahogo en cloacas tira de mí
un ángel férreo y no llega ese dios que prometieron en lugar de ti tan poco
    estar sentado ante un cristal que
    sitúa al mundo en unos parámetros más razonables,
    más adecuados a un espíritu poco dado a geografías
    o a palabras, mientras te estoy esperando
    como lobos desde siempre y no llegas
    nunca acaso porque no existes
    más allá de nuestra piel, tú
antes has caminado por este mismo lugar
antes de espaldas a las luces
has caminado y no es el mismo lugar
las luces que has caminado
no, he caminado hasta perder
toda memoria de ti, hasta
perderte, memoria, tú
y por qué no ahora, mientras quede la posibilidad de un eco,
de un mínimo eco al otro lado del mármol,
si tú naciste del extremo de un cabo,
de la única posibilidad en la única noche,
del desencuentro,
si tú naciste del eco.
vida en cristal de colores
en cascada en metálico
en vertiginosa empresa
vida en tu parte del espejo
en tu dirección
en tu seña
porque, simplemente,
morir es aquí
Un hombre pequeño en medio de la noche en medio del invierno
en medio de alguien yo he puesto todo el futuro a tu nombre
Para cuando surtan las plegarias, las miradas,
Habré muerto
pero aún es pronto para mí.


Vergebens ist all rath/ vnd that/
Waß wiltu länger saumen?
Es sey nun gleich früh/ oder spath/
Die festung mustu raumen.
O armes kind! O sünder blind!
Was hilfft daß widerstreben?
Dein stärck verschwind/ alß wie der
wind/
Laß ab/ es ist vergeben.


Jaký milý kolem zjev:
v luzích vůně,
v lesích zpěv,
leknín stoupá z vodní tůně,
nebem svítá oko děv,
ba i v srdci, ano stůně,
čarodějně plane krev!


Jak klidné, jak pokojné, tiché jsou jeho teď vlny!
Čas, mocnější zlatého oleje, jim vzdouti se nedá
a májový svátek je tiší.


Und die Burg mit morschen Warten,
Die als Puppe hängt am Hügel,
Doch vielleicht als Rebengarten
Schlägt einst schöne Falterflügel!


Soll ich mein letztes End und ersten Anfang finden,
So muß ich mich in Gott und Gott in mir ergründen
Und werden das, was er: ich muß ein Schein im Schein,
Ich muß ein Wort im Wort, 1 ein Gott in Gotte sein.


Das Bächlein zieht und rieselt, kaum zu hören,
Das Tal hinab, und seine Wellen gleiten,
Wie durch das Sterbgemach die Freunde schreiten,
Den letzten Traum des Lebens nicht zu stören.


Ihr fallen wächst aus idem neuen fall:
Di hölle wird gantz offen.
I grösserer erhallt dein Wunderschall:
I kleiner wird ihr hoffen.
Si werden sämtlich angestekkt:
In sich aus sich durch sich beflekkt.
Was wird vor schmach auf Gottes Werk gegossen?
Ich bin meist unterflossen.


Sobre un peñón de los cielos
—de noche— paseando estrellas.
Anchas caderas de agua
pulsaban bucles de tierra,
mecían astros caídos
y almidonaban arenas.
La luna de los insomnios
era blanca centinela.
De mirar tanto los ojos
se alargaron tus muñecas.
Con sal y frío en tus dedos
llegó la mañana fresca.
Sobre un peñón de los cielos
tú, pescadora de estrellas.


Ein Beweisthum lässt sich hören,
Warum nicht der Dunst verfleucht,
Obs vielleicht durch eig'ne Röhren
Stets Luft wieder an sich zeucht,
Und durch and're von sich treibet,
Weil dieselbe Schwere bleibet.
Wenn, wie lang' es immer liegt,
Man dasselbe wieder wiegt.


A zase v sborech ptáci odlétají,
jak elfů mýto babí léto polem
se míhá, zdvihá, na šat, jak jdeš kolem,
se chytá, u cest řeřáby již plají.


A mne dnes neděsí rvačka ni hluk,
ty, které míjíme, lesy.
A mne dnes neděsí vlastních slov zvuk.
Jenom ten stařec mne děsí.


石室先生清兴动
落笔纵横飞小凤
借君妙意写筼筜
留与诗人发吟讽


Shall they, who trace the passions from their rise,
Shew scorn her features, her own image vice?
Who teach the mind it's proper force to scan,
And hold the faithful mirror up to man,
Shall their profession e'er provoke disdain,
Who stand the foremost in the mortal train,
Who lend reflection all the grace of art,
And strike the precept home upon the heart?


Itt egyenlőn gyalog lesznek mind a ketten.
Csakhogy az fölszáll és jön utána sebten
Nagy sivalkodással; mi az ördög lelte?
Mintha még az volna jobban megijedve.


Hledět, cýtit, myslit mohu
V celé světa prostoře.
A tu zpívám Pánu Bohu,
Ne smyšlené potvoře,
Okusuji velkost ctnosti
A vlastenskou dustojnost;
Při zármutku a radosti
K písněm věcý mám hojnost.


O rus, quando ego te aspiciam? quandoque licebit,
Nunc veterum libris, nunc somno et inertibus horis,
Ducere sollicitae jucunda oblivia vitae?


Blandula, die göldne Sonne zwischen deinen weissen Brüsten
Macht, daß die, die beydes sehen, gerne recht zu schlissen wüsten,
Ob der reine Schnee der Brüste von der Sonnen Glantz ensteh,
Oder ob den Glantz der Sonne kläre deiner Brüste Schnee.


Wolt' ich doch ohn dich Karille/
alles schlagen in den Wind:
Besser bey dir in der Stille/
als wo Kron und Zepter sind/
die man mit Unruhigkeiten
muß erhalten und bestreiten.


Vzduch, krajina a město cizí
mi z duše dým jak modrý mizí,
i chaloupka a lidé v ní,
s potahem oráč, pasák skotu,
zmizely střechy nad spoustami plotů
i malé děti v zeleni.


Se ela vos desagrada, por sentida,
Sabei, que outra mais feia em minha pena
Se vê entre estas serras escondida.


Nincs mód benne,
Másé lenne
Eggy szivem, csak egyhez hív,
Ne higyj mindent,
Nem vagyok szent
Ugyan, de vagyok hiv sziv!
Pillantásid,
Gondolatid
Mindenben megfogadom;
Hogy tisztellek,
És szeretlek,
Mi haszna már tagadom?


Byl přítel můj. Jsme křehcí.
A urážet ho nechci!


Der Turm der Kathedrale
Verkündet die zwölfte Stund';
Mit ihren Reizen und Küssen
Erwartet mich Liebchen jetzund.


A questo l'alma sol non può quetarse,
a ciò grida ed esclama ogni mio senso:
– O tante indarno mie fatiche sparse!


A questa Apollo già fe' privilegi
che rimanesse incontro al tempo intatta,
e che la fama sua con vari fregi
eterna fosse in mille carmi fatta:
onde i sepolcri de' superbi Regi
vince di gloria un'insepolta gatta.
Ugon su l'armi e ne la sopraveste
un pardo d'oro e 'l campo avea celeste.


Krev srdcí vypijme, jed duší spálen již,
poslední zbytky sil dejme si jen,
nadarmo, ženo má, ku břehu pohlížíš –
tam, k Bohu, nevzletí ďábelský sten.


criança que pratica esporte
respeita as regras da globo


Praho! příšerně co na mne hledíš?
Co mi věští ohromné tvé věže,
Stavby jinak smejšlejících věků?
Přicházím sem s duchem poustenickým,
Tak co poutník v stará svatá místa,
Nemohu se tu hned se vším shodnout.
Chráme boží, Karlův památníku,
Svatou hrůzou mysl naplňuješ,
Před tebou tu padám na kolena,
Chováš téhož vládce pozůstatky!
Všecka místa, kde ten otec sídlil
A kde kráčel, posvátná jsou vlasti.
Založiv tě, nádherou tě nadal,
Okrasou jsi svatou ještě města!
Praho, do tě uved umek osvit,
Tenkrát v obihu jsi hrdě květla,
K oslavě tvé pocouv mezmi tvými,
Skvěla jsi se v jaru odmladosti,
Po Evropě zněla tvoje sláva,
Tenkrát důmyslnost zlato dštila.
Oblouku ty! dive smělé stavby,
Spojuješ tré ctných měst v jednu mysl,
Pozůstaneš jeho pyramidou,
Netřeba mu jiných mohyl stavět;
Zřím tam kráčet sličné Pražanenky,
Slavívají tam své sličné doby,
Křejí hbitostí tam Vltavinou.
Chlume tvrdočelný, co se mračíš,
Kolébko ty slavná Přemyslovců,
V tobě druhdy vysoký duch sídlil,
Zanechal tenť zemi samostatnost,
Jeden z synů rozšířil až k moři
Vládu, druhý měl již spojit mocnost
S Polskem, s Uhry: nepříznivý osud
Zničil to vše, zatemněla zrada;
Hleděli jste vlasti zvelebení;
Podnikáním vaším vznikli Češi,
O vás pozůstává pouhá pověst,
Rozhlášena byla mocnost vaše,
Tu i jeví cizí letopisy;
Kam jste vtrhli s udatnými pluky,
Vítězné jste změny vykonali!
Truchlíš nyní pro ztracenou slávu,
Minulost tvou slavit budou pěvci! –
Jakou skvělost stavba Loyolovců
Jeví! jakou v podniknutí výši!
Nescházela jim než snášenlivost;
Jest teď chrámem světla přeryzého,
Věd a uměn, bez okujů strusek;
Pochodeň jest uhasena různic
Pro věření, moudrý vládce kalich
Podal vlasti, nebude víc šílit;
Tenť jí přived o bývalou volnost.
Novotná ty stavbo, jevíš v slohu
Evropejském nádheru a skvělost,
Vypravovat máš snad obih vzácný,
Čili tvárnost výtečného ducha?
Hlásáš pouze lehké všesvětectví,
Nebaví to národního ducha.
Praho, tvému duchu nerozumím!
Obejmuta pouhými si Čechy,
V domácnosti řečíš předků jazyk,
Na divadle slavíš jeho zpěvnost,
Nápěvy tě kouzlí starých písní:
A předc nalezá se velká částka,
Co se veřejně ním mluvit stydí?
Hlavní města menších pronárodů –
Lisabon, Pešť, Amstrdám a Štokholm,
Kodaň a Athény vřele mluví
V jazycích svých, taby za prorádce
Prohlásila lehké odpadlíky.
Jen ty, Praho, v Evropě chceš sama
Národnost svou šlapat, potupovat?
Což jsi v duchu sama zmalátněla?
Vím, že nepřátely má vlast naše;
Před věky již pověstný Vlach věštil,
Po století na tvém, Praho, mostě
Že znít nebude víc český jazyk!
Nezřel dobře do desk Perůnových,
Ve věštění velice se zklamal;
Žije podnes národ v millionech. –
Nežádá se, by se cizá mluva
Zlehčovala; však by odrodilci
Zanechali neslušného zvyku.
Tvoje okolí jest romantické,
Tam mě toky čisté, stinné břehy,
Bujná luka, skvělé chlumky vábí,
V zahradách se všeliké skví réví,
V křovích prozpěvují ptactva davy,
Jaré dítky se tam probíhají,
Panuje tam činnost, hbitost, bodrost,
Jará věčně příroda tam vládne,
Z ní se jasný národní duch vine,
Mluva, zpěvy národní se slyší,
Vlastenským vše naplněno duchem.
Praho! prožila’s již mnohé změny,
Doby slávy, štěstí, střídy nehod;
Všude tvůj duch vyváz’ rozšafností.
Zdáš se mi být ale zaražená,
Neplesný tvůj pospolitý život!
Národní duch zdá se v tobě scházet,
Ten jen život opojností blaží!
Šetř ho, mysl tvá se zazelená;
Jako když vlast žehnal sluha Boží
Vojtěch, vypráhlá zem rychle zmládla;
Tak tvá mysl se zas vzhůru vznese,
Vidět bude blahý cit v tvém lůně.
Tvoje činnost vydobude vzniky,
Citnost společenstva zkřísí mysl.
Drž se vlády, chcešli zachovat své
Národnosti, vládce ti jí přeje.


Ruh und Sinn ist ihm entflohen,
Daß er träumend alles thut.
Nicht den zürnenden Heroen
Fürchtet sein entflammter Muth.
Aber sein Vertrau'n beschämen?
Raub am theuren Pfand begehn?
Nein, er will sich streng bezähmen,
Und die Wünsche nicht gestehn.


Kadeře skroucené, zlaté a dlouhé
Zmítají po krku větříčky pouhé,
Čelo jak z mramoru, z lilium tvář:
Oči, ach pohleďte na krásný pár!


Až v cárech spadne pýcha vám s duší,
chtíče a klamy, úrady tajné
a hlasem děsu zazní vám v uši:
„Kde’s nechal bratra Ábela, Kaine?


Я громом их в отчаяньи застигну,
Я молнией их пальмы сокрушу,
И месть на месть и кровь на кровь воздвигну,
И злобою гортань их иссушЯ стены их сотру до основанья,
Я камни их в пустыне размечу,
Я прокляну их смрадное дыханье,
И телеса их я предам мечЯ члены их орлятам раскидаю,
Я кости их в песках испепелю,
И семя их в потомках покараю,
И силу их во внуках погублНа жертву их отвечу я хулою,
Оставлю храм и не приду опять,
И девы их в молитве предо мною
Вотще придут стенать и умират


أعِدْ نَظَراً في مُحْكَمِ الذّكْرِ إنَّهُ
يُكَرَّرُ فيه ما بِهِ الكَشْفُ والحَلُّ
أَما فِيه غُفْرانُ الذُّنوبِ جَميعِها
إذَا لَمْ يكُنْ شِرْكاً وذَاكَ هُوَ القُلُّ
وَقَدْ قالَ في العافِينَ في قوله ألاَ
تُحِبُّونَ فافْهَمْ سِرَّ هَذا الذي تَتْلو
وَكَمْ آيةٍ جاءَتْ بِهَذَا وسُنَّةٍ
وفي بَعْضِها من ذلك البَعْضُ والكُلُّ
فإنْ كانَ هذا مِنْ تجاهُلِ عَارِفٍ
فَذَاكَ وإلاّ فهو في نَفسِهِ الجَهْلُ


Levulus ließ Treu und Glauben seiner Buhlschafft auffzuheben;
Nachmals hat er Treu und Glauben ihr für eine Nacht gegeben.
Wer ein älter Recht drauff führet, muß Beweis und Grund erfinden,
Treu und Glauben einer Hure wieder auß Besitz zu winden;
Levulus mag nachmals stehen fornen dafür oder hinden.


Non sospettar che questo non sia vero,
se l'Aretin, ch'è prattico in palazzi,
non molto se ne serve in tal mistiero,


Tu hořel hněvem bratr její, král,
a zvolal takto: „Za tu nevěru
a hříšnou lásku dlouhý bude pláč
tvůj, sestro má. Hned veďte do věže
ji mramorné ve středu zahrad mých,
tam zůstane, až sám jí otevru
to vězení, buď bych ji Tybaldu
za ženu dal, neb bych ji usmrtil.“
A poslechli. Však dívka mlčela
a sladce jen se, nyvě usmála,
neb ráda trpěla pro lásku svou. –


Court, sans qu'on le dépasse,
Vers l'amoureuse Grâce
Qu'à l'Esprit maria


أَصاحِ هِيَ الدُنيا تُشابِهُ ميتَةً
وَنَحنُ حَوالَيها الكِلابُ النَوابِحُ
فَمَن ظَلَّ مِنها آكِلاً فَهوَ خاسِرٌ
وَمَن عادَ عَنها ساغِباً فَهوَ رابِحُ
فَمَن لَم تَبَيَّتهُ الخُطوبُ فَإِنَّهُ
سَيَصبَحُهُ مِن حادِثِ الدَهرِ صابِحُ


Ach helfft mir/ helfft/ wer helffen kan?
Ich muß sonst heute noch erkalten/
Tragt mir Gefängnüß/ Marter an/
ich wil es auß- ganz willig -halten.
Kein Kreuz ist in der Welt so schweer/
als sonder Gegen-Liebe lieben.
Solt' ich mich länger so betrüben/
so wolt' ich eh nicht leben mehr.


Kdo nezná, drazí přátelé,
slavného osnovatele
bezpočetných již revolucí,
kterým se smějí všichni kluci?
Kdo neznal by z vás jenerála,
jenž na komoni rudém cválá
dělnickým bataljónům v čele
na buržoasní nepřátele?
Kdo nezná muže, mezi zuby
jenž bez vší jiné pomůcky
papeže a i krále hubí
a rozemílá na cucky?
Kdo nezná ničitele daní
všech na volebním provolání?


Ma con quel sol e non altro disio,
che prescrive onestate, e che conviensi
al voler vostro ed a lo stato mio;


مُذْ زادَ بيَ الوجدُ يا من راحَ يعذلني
أضحى بلا آخرٍ فالعذل ما نجعا
أنفقتُ ريعان عمري في الغرام على
وردِ الخدودِ فما راءٍ كمن سمعا


长叹熙丰祐圣年
偏轻偏重几番船
谁能装载亭匀了
多著男儿尽力牵


Ihr die ihr ewre Zeit von erstem Tag an zehlet/
Verlachet meine Nacht des Lebens Anfang nicht:
Ob ihr gebohren seyd bey hellem Sonnen Licht/
Hat meine Lebens Stund doch Gott ihn selbst erwehlet.


Piaciuto ahi fosse, o giovinetto, al cielo
Che allor giunti vi fossimo, e dal bosco
Ossian le grida dell'amico udisse!
O questa lancia alla grand'oste incontro
T'avria difeso, o nella breve fossa
Giaceria senza vita il signor suo.
Di Temora la lancia inutil tronco
Non era allor, né dell'età che cade
Debile appoggio: era balen che scende
Sovra penne di foco, e cento e cento
Alberi atterra in suo cammin, frondoso
Onor del monte che gli trema innanzi.
Colto dalla ruina arbor non era
Ossian allor, che tra la felce al solo
Lieve spirar d'un venticel si scote,
O mezzo rovesciato in riva al fiume
Gli insulti ancor della bufera addita.
No, tal non era allor; dritto e superbo
Quai son del Cona maestosi i pini,
Tutti d'intorno i verdeggianti rami
Io mi vedea, che sorridean festosi
Dell'oragano alle minacce, e lieti
Fra' muggiti dell'aria, a mezzo il cielo
Ondeggiavan tra i nembi e le tempeste.
Ah! perché al Duce di Strumon non era
Io presso allor, che rovesciossi e venne
La procella d'Ifrona incontro a lui?


Teď skloní se hlava černavá, zamlklá hlava muže,
co druhá se zvedne – a náhle ji políbí –
tak vřele... jak nejvíc může!
Jen scenou tou pranic vzrušeno na zemi dítě si šeptá,
dál odpovídá na věci, na něž se nikdo neptá. – –
Bůh ví, co takový červíček za léta toho poví –
na jedno veliké tajemství, na jedno neodpoví...


Ich sehe oft dein früheres Gesicht,
Geliebter, und es glückt mir, einen raschen
Verlornen Ausdruck, der wie Sonnenlicht
Vorbeihuscht, im Erinnern zu erhaschen.


Du ungeendter Gott / doch einigs End und Ziel /
des Wunder-bunten Runds! das ganze Wesen gehet
aus dir! und auch in dich: in dir sein Ziel bestehet /
der du / unzielbar selbst / hast doch damit dein Spiel.
Weil auch in mich ein Strahl zu schiessen dir gefiel
von deinem Vnursprung / den Geist mir eingewehet:
so gib / daß er sich stäts zu seinem Ziel erhöhet.
Laß sein Vrwesen ihn aufziehen gar subtil.
Ach gib ihm / wann das End der Endlichkeit vorhanden /
ich meyn / des Erden-Theils des Leibes: daß er sich
recht schwing' in seinen Punct / entfreyt von eitlen Banden /
Leb / wo von Ewigkeit er war auch ewiglich!
zum Gegen-Ziel / zur Höll / laß ihn nicht seyn entstanden!
Gib / daß dein Will / mein Heil / fort geh' und ich in dich.


Quante più par che 'l mie mal maggior senta,
se col viso vel mostro,
più par s'aggiunga al vostro
bellezza, tal che 'l duol dolce diventa.
Ben fa chi mi tormenta,
se parte vi fa bella
della mie pena ria:
se 'l mie mal vi contenta,
mie cruda e fera stella,
che farie dunche con la morte mia?
Ma s'è pur ver che sia
vostra beltà dall'aspro mie martire,
e quel manchi al morire,
morend'io, morrà vostra leggiadria.
Però fate ch'i' stia
col mie duol vivo, per men vostro danno;
e se più bella al mie mal maggior siete,
l'alma n'ha ben più quiete:
c'un gran piacer sopporta un grande affanno.


Der Ring ist mir entfallen,
Ins tiefe Meer versenkt,
Den einst im Taubenmonat
Lieb' Anka mir geschenkt.


Kam jedem? Proč? No, ptát se smím?
Zajisté. Dojedem. Jedem.
Jak dlouho ještě? Což já vím?
Nač pak to hlásit mám předem?


Wer weinen kann, dem ist so wohl,
Gebenedeit ist der,
Vom Dünensand bis nach Tyrol
Und wieder bis an's Meer.
Auch er schläft wohl, wie ihr, jawohl!
In Ruh',
Die lieben Aeuglein zu,
Die Engel Gottes hüten euch,
Lulu!


芳事阑珊三月时
春愁唯有落花知
柳绵飘白东风老
一树斜阳叫子规


Né poi nova belleza l'alma strinse,
né mai luce sentì che fésse ardore,
se non co la memoria del valore
che per dolci durezze la sospinse.


Der Gott, den Mittler, Adams Geschlechte singt!
Deckt ihn mit dieser schattigen kühlen Nacht
Der goldnen Flügel, daß er einsam
Unter dem himmlischen Schatten dichte.


Drum, ihr Hörer und ihr Leser, klopft er sanft an eure Tür,
Und für das, was er verloren, o entschädigt ihn dafür,
Nehmt ihn gern in eure Mitte, schenkt ihm willig eure Gunst,
Zeugt ihm, daß sein Schwung begeistert und gebildet seine Kunst.
Aber ach! Auch diese Bitte drängt sich wohl umsonst ans Licht,
Unsre Zeit, die kühlverständ'ge, liebt die bunten Träume nicht.
Kalt zerlegt sie ihren Dichter oder schließt ihm ganz den Sinn,
Doch die süße Kunst, mit Andacht ihm zu lauschen, ist dahin.


No es de extrañar que el autor pasee desnudo por el centro de su habitación. Los carteles borrados se abren como las palabras que
él junta dentro de su cabeza. Después, casi sin transición, veré al autor apoyado en una azotea
contemplando el paisaje; o sentado en el suelo, la espalda contra una pared blanca mientras en el cuarto contiguo martirizan a una muchacha;
o de pie, delante de una mesa, la mano izquierda sobre el borde de madera, la vista levantada hacia un punto fuera de la escena. En todo
caso, el autor se abre, se pasea desnudo dentro de un entorno de carteles que levantan, como en un grito operístico, su otoño en Gerona.


Enfant annoncé
Par ta chanson, viens,
Entre et sois des miens.


Ein Gärtlein soll umhegen
Die dunkle Siedelei,
Drin will ich Rosen pflegen
Und Rosmarin dabei:
Will aus dem Born sie tränken
Und, wenn sie welk sich senken,
Im Herzen still gedenken,
Daß Lieb' ein Schatten sei.


أمينَ اللهِ حُبُّكَ فِي فُؤَادِي
وَيَمنَعُنِي الحَيَاءُ مِنَ البَيَانِ
وَلِي قَلَمٌ إِذَا استَفهَمت عَنهُ
أَشَادَ بِهِ وَأَنشَدَ عَن جَنَانِي
بَيَانِي فِي بَنَانِي مُستَقِلٌّ
فَلاَ تُطلُب فُدِيتَ بِهِ لِسَاني
أُبَايِعُكُم بِمَا خَطَّت يَمِيِني
وَمَا لِي بالوَفَاءِ بِهِ يَدَانِ


El cuerpo, y los sentidos descansados,
como otras cosas materiales duran,
que el uso las desprecia, o las reserva.


Ostatně, co s vámi mluvit budu!
Tamhle Sultán!“ – A již k němu letí,
vpadajíc mu přímo do objetí –
měla-li pak v sobě kousek studu!


yüz şehit yüz yetim yüz kayıp


Ouço, como se o cheiro
De flores me acordass
É música – um canteiro
De influência e disfarc
Impalpável lembrança,
Sorriso de ninguém,
Com aquela esperança
Que nem esperança te
Que importa, se sentir
É não se conhecer?
Ouço, e sinto sorrir
O que em mim nada que


O Fremder, wie du auch den Weg hieher genommen,
Du magst aus klein Paris 2 , durch grüne Gärten kommen,
So hast du, wenn du nicht gar fallend schon geflucht,
Gewiß doch falschen Grund durch diesen Schlamm gesucht,
Und wünschest, daß doch hier in dem verdammten Wege
Zum Trost des Wanderers vom Hainberg Marmor 3 läge!
Wiß, diesen ganzen Raum, soweit dein Blick sich streckt,
Wir Steine haben den vor kurzem noch bedeckt.
Dem Feuer trotzten wir in ungeheuern Massen,
De Vaux, der sie erschuf, hat bald sein Werk verlassen.
O Menschen, wie verführt euch Rach' und Eifer nicht!
Weil uns de Vaux gebraucht, mißgönnt ihr uns das Licht.
Uns, die wir uns darauf den Weg zu bessern freuten,
Uns würdigt euer Zorn nicht einmal zu beschreiten,
Höhlt mühsam Erdreich aus, darein ihr uns versenkt,
Daß Niemand mehr an uns, wir arme Steine! denkt.
Verdorrend, weil auf uns sich seine Wurzeln strecken,
Wird euren Enkeln uns vielleicht ein Baum entdecken.
Das Schicksal, das uns traf, o Fremder, weißt du nun,
Laß den besprützten Fuß bey unserm Grabe ruhn,
Und gab dir die Natur ein fühlend Aug' zum Weinen,
Gönn' eine Zähre nur Der Welt entrißnen Steinen.


才得听歌便泪垂
眼前不似旧听时
青春多半遭离乱
白发能消几度悲


Was dem Lämmlein ergiebet sich,
Uber den erdkreis führst herum:


Le Landgrave Ludwig, couché, ne dormit pas,
Non qu'à sa tête lourde et qu'a ses membres las
Le repos ne fut doux que sur un lit de plume,
Mais à cause du bruit du marteau sur l'enclume.
Dans le rougeâtre soir où la flamme, d'un jet
Brusque, brille et s'éteint, le forgeron forgeait,
En scandant son labeur de paroles étranges.


Del cielo desciende;


He shriek'd! his half sprang from the wave,
Streaming with purple gore,
And soon it found a living grave,
And, ah! was seen no more.


ze světla utkaných,
červánkem zlíbaných
báječných děv,
samá v něm pohoda,
záře i lahoda,
slavičí zpěv...


e crebbe alor che ´l bel fianco girando
mi vide, e tinse il viso, e poi non tacque:
– Tu pur qui se´, ch´io non so come o quando .-


烧灯过了客思家
独立衡门数暝鸦
燕子未归梅落尽
小窗明月属梨花


Do porady!“ volá první
Měšťan. „Co král Václav velí,
Zhanobuje nás, dělá z nás
Nevolníky, otroky.“


Geliebter Freund/ dieweil dann deine Seele/
Des Himmels Hand bereits befohlen ist/
Du aber noch in deines Cörpers Höhle
Dem Augenblick bey deinem Leben bist/
So höre noch die wahren Worte sprechen/
Die mir das Hertz/ wie dir die Augen brechen:


Fa ne l'età senile,
Qual rinovato Esone,
Tosto ringiovenir chi vecchio fu.
Fa generoso il vile,
Al santo poetar l'alme dispone.
Ma chi tante può dir glorie e virtù?


Così fuor d'ogni parte assai ne corre,
ricominciando la baruffa grande;
qual torna al pome e poi l'altre soccorre.
Lettor, veduto aresti le ghirlande
per terra andar, l'una l'altra riccorre;
pieno era già del prato tutte bande.
Chi grida: «O tu del pome vien qua giù!»
Qual dice: «Corri, corri! ove se' tu?».


To on zmoh’, že byl s jasným čelem
v čas pravý Kristus na kříž spjat,
sic byl by v nudě, s trpkým želem
večeřel ještě tisíckrát.


梦魂飞入瑶台路
九霞宫里曾相遇
壶天好景自愁人
春水泛花何处去


Yo que soy el que ahora está cantandoseré mañana el misterioso, el muerto,el morador de un mágico y desiertoorbe sin antes ni después ni cuándAsí afirma la místic Me creoindigno del Infierno o de la Gloria,pero nada predig Nuestra historiacambia como las formas de Prote¿Qué errante laberinto, qué blancuraciega de resplandor será mi suerte,cuando me entregue el fin de esta aventurala curiosa experiencia de la muerte?Quiero beber su cristalino Olvido,ser para siempre; pero no haber sidJorge Luis Borges | "Poesia Completa", pá 227 | Debolsillo, 3 edição, 2016


¿A dónde vas tan deprisa
sin desirme ni ¡con Dió!?
Me puedes mirá de frente,
que estoy enterao de tó.
Me lo contaron ayer
las lenguas de doble filo,
que te casaste hase un mé
y me quedé tan tranquilo.
Otro cualquiera en mi caso,
se hubiera echao a llorá,
yo, crusándome de brasos
dije que me daba iguá.
Y ná de pegarme un tiro
ni liarme a mardisiones
ni apedrear con suspiros
los vidrios de tus barcones.
¿Que t'has casao? ¡Buena suerte!
Vive sien años contenta
y a la hora de la muerte,
Dios no te lo tenga en cuenta.
Que si al pie de los artares
mi nombre se te borró,
por la gloria de mi mare
que no te guardo rencor.
Porque sin sé tu marío,
ni tu novio, ni tu amante,
yo fui quien más t'ha querío,
con eso tengo bastante.
       * * *
—¿Qué tiene er niño, Malena?
Anda como trastornao,
tié la carilla de pena
y el colorsillo quebrao.
Y ya no juega a la tropa,
ni tira piedras al río,
ni se destrosa la ropa
subiéndose a coger níos.
¿No te parese a ti extraño,
no ves una cosa rara
que un chaval de dose años
lleve tan triste la cara?
Mira que soy perro viejo
y estás demasiao tranquila.
¿Quieres que te dé un consejo?
Vigilia, mujé, ¡vigila!
Y fueron dos sentinela
los ojitos de mi mare.
—Cuando sale de la escuela
se va pa los olivare.
—Y ¿qué busca allí? —Una niña,
tendrá el mismo tiempo que él.
José Migué, no le riñas,
que está empesando a queré.
Mi pare ensendió un pitillo,
se enteró bien de tu nombre,
te regaló unos sarsillos
y a mí un pantalón de hombre.
Yo no te dije «te adoro»
pero amarré en tu barcón
mi laso de seda y oro
de primera comunión.
Y tú, fina y orgullosa,
me ofresiste en recompensa
dos sintas color de rosa
que engalanaban tus trensas.
—Voy a misa con mis primos.
—Bueno, te veré en la hermita.
Y qué serios nos pusimos
al darte el agua bendita.
Mas luego en el campanario,
cuando rompimos a hablar:
—Dise mi tita Rosario
que la sigüeña es sagrá,
y el colorín, y la fuente,
y las flores, y el rosío,
y aquel torito valiente
que está bebiendo en el río;
y el bronse de esta campana,
y el romero de los montes,
y aquella línea lejana
que la llaman... ¡horisonte!
¡Todo es sagrao: tierra y sielo
porque así lo quiso Dió!
¿Qué te gusta más? —Tu pelo.
¡Qué bonito me salió!
—Pues, ¿y tu boca, y tus brasos,
y tus manos reonditas,
y tus pies fingiendo el paso
de las palomas suritas?
Con la puresa de un copo
de nieve te comparé;
te revestí de piropos
de la cabesa a los pié.
A la vuerta te hise un ramo
de pitiminí,presioso
y a luego nos retratamos
en las agüitas de un poso.
Y hablando de estas pamplinas
que inventan las criaturas,
llegamos hasta tu esquina
cogíos por la sintura.
Yo te pregunté: —¿En qué piensas?
Tú dijiste: —En darte un beso.
Y yo sentí una vergüensa
que me caló hasta los huesos.
De noche, muertos de luna,
nos vimos por la ventana.
—¡Chssss! Mi hermaniyo está en la cuna,
le estoy cantando la nana.
«Quítate de la esquina,
chiquillo loco,
que mi mare no quiere
ni yo tampoco».
Y mientras que tú cantabas
yo, inosente me pensé
que nos casaba la luna
como a marío y mujé.
¡Pamplinas! ¡Figurasiones
que se inventan los chavales!
Después la vida se impone:
tanto tienes, tanto vales;
por eso, yo al enterarme
que llevas un mes casá,
no dije que iba a matarme,
sino que me daba iguá.
Mas como es rico tu dueño,
te vendo esta profesía:
tú, por la noche, entre sueños
soñarás que me querías,
y recordarás la tarde
que mi boca te besó
y te llamarás «¡cobarde!»
como te lo llamo yo.
Y verás, sueña que sueña,
que me morí siendo chico
y se llevó la sigüeña
mi corasón en su pico.
Pensarás: «no es sierto ná,
yo sé que lo estoy soñando»;
pero allá en la madrugá
te despertarás llorando,
por el que no es tu marío,
ni tu novio, ni tu amante,
sino el que más te ha querío.
Con eso tengo bastante.
Por lo demás, tó se orvía.
Verás cómo Dios te manda
un hijo como una estrella;
avísame de seguía,
me servirá de alegría
cantarle la nana aquella:
«Quítate de la esquina,
chiquillo loco,
que mi mare no quiere
ni yo tampoco».
Pensarás: «no es sierto ná,
yo sé que lo estoy soñando».
Pero allá en la madrugá
te despertarás llorando.
Porque sin sé tu marío,
ni tu novio, ni tu amante,
yo soy... quien más t'ha querío...
¡Con eso tengo bastante!


de még virágjában volt ifiúságom,
nem lelt nekemvalót akár okosságom,
akár, ha úgy tetszik, inkább fínyásságom,
s nagyon is fejemben volt katonaságom.


梦飞不到越溪头
空想鸳鸯戏彩舟
昨夜小楼清似水
雨声添足十分愁


„Még nem volna késő; nem kerül egyébbe:
Egy ajkmoccanásba, egy hitvány igébe,
Hogy élet, szabadság, hatalom, szerelem -
Nagyobbá mint valál s boldogabbá tegyen.


Nem mondhattunk neki semmi kicsinységet,
mellyhez ne szőtt volna sok képtelenséget;
mert ő nem tekintvén a hitelességet,
még a koromnak is adott fejérséget.


Auf, stoltzes Amsterdam! Was ist dis gross erbeben?
Du hattest ja genug Vorboten lange zeit.
Dein Rathhaus hält noch heut di hauptstandarte,
Mit welcher Gott durch Rothen dis anzeigte.
Enkhuysen nahm auch di gezelte weg,
Und war es ja dem gantzem lande kundbar.
Das Utrecht prediget noch mit des Stifftes Ris,
Ob schon der blitz im Auszug wär vergessen.
Dein Kerker schleust noch heute den Prophet,
Der dich so manche Jahr mit solcher zeitung füllte.


Questa è la dona sola, honesta e bella
Che al cor con le suo man mi fece il nodo,
Onde fia mai ch'i' me ne allenti o scioglia,
Sotto il cui manto l'amoroso focho
Mi scalda sì ch'io seco tremo e ardo,
Che al gran disio speranza mai non giunge.
Sempre al mio cor la segue, vede e giunge
Ovunche vada e ognhor più altera e bella
Mi s'apresenta e io sempre più ardo
E tanto più se stringe il dolce nodo
Al cor d'intorno quanto in magior focho
Vive contento fin che morte il scioglia.
Amor di capei d'or che mai si scioglia
Fece il bel nodo ove null'arte giunge
Né scioglier mai si può per altrui focho,
Però che di più degna e di più bella
Donna amor tolse quanto al vero nodo
Conviensi, per cui sempre io vivo et ardo.
Ne gli occhi di Madona mirando ardo
E vegio amor che non vol ch'io mi scioglia
Chi ne si fabricò dal strecto nodo
E la mia voce, lingua e man non giunge
A dir quel che in sì lieta vista e bella
Drento s'asconda che me aghiazza al focho.
Da gli occhi di costei sfavilla il focho
Che al cor mi passò sì che sempre io ardo,
Però che amor in lor la fa più bella.
E benché morte qua dolor mi scioglia,
Spero vederli ancora ove si giunge
A miglior vita, indissolubil nodo.
Ivi contento de l'eterno nodo
Sarò più certo come in mezo al foco.
Hor vivo lieto più che 'l dir non giunge
E come hor canto, hor piango, hor tremo, hor ardo
E con qual arte amor, ch'io mai mi scioglia,
Ligòmi con costei piatosa e bella.
D'honesta e bella donna dal ver nodo
Non fia che mai mi scioglia e spento il focho
Fia mai dove ardo: così amor mi giunge.


معجبة أنت لي


轻轻研吮即成春
物态氤氲总逼真
落墨图成徐渲染
胜他晕淡少风神


Doch nun, da ich das Höchste jüngst genossen,
Gerissen aus dem innigsten Vereine,
Vom reichsten Paradiese kaum verstoßen:


Odcházel a úsměv míru
pohrával mu kolem retů.
Hlavu pozdvih’ don Ramondo,
ale zůstal na kolenou,
sepjal ruce a pak mluvil
hlasem jako před světicí:


一瓢春酒一渔矶
羡尔江湖老布衣
此日故人谁问疾
柴门深闭雪霏霏


C’est là que le héros suit son céleste guide ;
C’est là que sont formés tous ces esprits divers
Qui remplissent les corps et peuplent l’univers.
Là sont, après la mort, nos âmes replongées,
De leur prison grossière à jamais dégagées.


Bah ! (Ce n’est pas à vous que l’on parle, madame),
Après tout, laissons-nous promener par la lame.
Elle est douce, elle est forte, elle sent bon la mer,
Son haleine est salée avec un goût amer,
Elle est ronde et nerveuse, elle chante, elle gronde,
Et c’est un véhicule aimable sur le monde,
Sa transparence aussi forme un miroir vivant,
Réfléchissant le ciel et son aspect mouvant.
La brise la caresse et la bise la fouette.
Espoir, regret ou vœu, l’aile de la mouette
Vole autour et, la nuit, grise, est rose le jour,
Comme la certitude ou le doute en amour…
Laissons-nous promener par elle (rien, ma chère,
Qui vous concerne) tant quelle est encor légère
Et claire et mesurée en un juste reflux.
N’attendons pas, grands dieux ! qu’il ne soit bientôt plus
Temps, que, sous l’ouragan subit, elle n’éclate
Furieuse et méchante et trouble sous Hécate
Fatidique et moqueuse en les nuages tors :
Telle une femme ayant franchement tous les torts,
Qui se révolte et devient pire que nature,
Orage de colère et tourbillon d’injure !
Ah ! malheur à celui pris clans cet affreux pot


黄裳采采露盈盈
清挹华房沆瀣生
汉武若先知此味
不教云表立金茎


Solte dieses mich nicht kränken?
Wer wird mich darum verdenken,
Wenn mein Auge heftig weint?
Laßt mich seufzen! laßt mich sehnen!
Ich vergiesse wahre Thränen,
Um den allerliebsten Freund.
Deine Tugend, dein Gemüthe
Hat dergleichen Zoll verdient.
Das Gedächtniß deiner Güte,
Auch durch heise Thränen grünt.


In: MENEZES, Emílio d Obra reunida: Poemas da Morte, Poesias, Últimas Rimas, Mortalhas, Esparsos e Inédito Or Cassiana Lacerda Caroll Rio de Janeiro:  Olympio; Curitiba: Secretaria da Cultura e do Esporte do Estado, 198 Poema integrante da série Esparsos e Inéditos


Wollt ihr den Verstand verlieren,
So gehet ihr gar nicht irr,
Geht nur in den Wald spazieren
Und hört das Stimmengewirr!


A férfi otthonát felejti,
Küzdvén hazáért, elvekér’,
Életharcz jellemét kifejti,
S ha könnyezik: a könnye vér.


in piè drizzato, intorno a me guardando
vidi la bella donna, la qual voi
per lo giardin mi feste andar cercando.


Y del postillón las voces
Con que los nombra y anima,
Del látigo los chasquidos
Que los acosan y hostigan,
El son de los cascabeles,
Y el de las ruedas que giran
Rápidas, tras sí dejando
Dos huellas no interrumpidas,
Forman estruendo confuso,
Y que viene posta avisan
A los carros y arrieros,
Que hacia un lado se desvían.
Dentro de la carretela
Un hombre aun joven, camina,
Que revuelve a todos lados
La desencajada vista.
Es Vargas: alegre torna
De su patria a las delicias,
Después de vagar seis años
Emigrado en otros climas.
Antiguos amigos halla
En cuantos objetos mira,
y en árboles, tapias, lindes,
Dulces memorias antiguas:
Lo pasado y lo presente
Anudando va, y delira
Entre esperanzas risueñas
Y entre ya pasadas dichas.
    * * *
Trastornos, persecuciones,
Desventuras, injusticias,
En sus más floridos años
Lo arrancaron de Sevilla,
Abandonando riquezas,
Honores, nombre y familia,
Y dejándose allí el alma
En el pecho de Jacinta.
Jacinta, encanto y adorno
De toda la Andalucía;
Y por sus luengas pestañas,
Por su apacible sonrisa,
Por los graciosos hoyuelos
Que avaloran sus mejillas,
Por su cuerpo primoroso
Y por sus formas divinas,
Por su gracia y su talento
Y su modestia expresiva,
El hechizo de los hombres,
De las mujeres la envidia.
Diez y seis años contaba
Cuando Vargas ¡alta dicha!
Logró conmover su pecho
Y agitar su alma sencilla;
Al par que el amable joven
Ardió en la pasión más viva,
Al mirar a una doncella
Tan inocente y tan linda.
En sus puros corazones
Creció desde la hora misma,
Y el trato y correspondencia
Acrecentó en pocos días,
Un primer amor de aquellos
Que las estrella combinan,
Amor que de dos personas
El destino fija.
En los lazos de himeneo
A unirse dichosos iban,
Con el aplauso felice
De sus contentas familias,
Cuando se alzó tronadora
La borrasca embravecida,
Que ¡infelices! confundiólos
Del infortunio en la sima.
    * * *
Seis años ¡oh cuan eternos!
Vargas por tierras distintas
Huyó infelice, luchando
Del Destino con las iras,
Sin encontrar de consuelo
Ni de esperanza mezquina,
Un solo sueño de noche,
Un solo rayo de día.
Las extranjeras beldades
Estatuas le parecían;
Las ciudades opulentas
Que el orbe orgulloso admira.
Desiertos ¡Ay! pero puede
Feliz llamarse en sus cuitas,
Venturoso en su destierro,
Fortunado en sus desdichas.
Creció el amor con la ausencia
En el pecho de Jacinta,
Que la distancia y el tiempo
Al que es verdadero afirman.
De cuando en cuando se cruzan
Papeles que lo acreditan,
Cartas trazadas con llanto,
Cartas con el alma escritas.


Naponkint láttyuk azt a nagy Tudósokban,
s kivált a classicus poémátorokban,
hogy fülig úszkálván oskola-porokban,
nyomorúltt autómák minden más dolgokban.


Báby viděly znamení
na nebi i v dírách,
slyšely potopu světa
hučet ve všech škvírách.


Wie oftmals, wenn der kühle Herbst gekehrt,
Gelungen war des Jahrs mühsel'ger Plan,
Die Speicher hoch mit reicher Frucht beschwert,
Der neue Wein in seine Haft getan,
Hat er das erste Glas davon geleert –
Nie setzt' er eines ruhig wohler an!
So saß der Mann inmitten seiner Sippe
Und trank den jungen Wein mit froher Lippe.


Их две сестры: одна от неба,
Ну, а другая – от землИ тщетно жду: какую мне бы
Дать боги Случая могли:
Вот ту – которая от неба,
Иль ту, другую – от земли?
Одна как статуя Мадонны,
Ну а другая как вертеИ я вздыхаю сокрушенно:
В которую влюбиться мне Вот в ту, что статуя Мадонны,
Иль в ту, другую, что вертеп?
И та, что статуя Мадонны,
И эта, что наоборот,
Вдруг улыбнулись мне влюбленнС тех пор сам черт не разберет:
Где та, что статуя Мадонны,
И эта, что наоборот?


Kdo líbat je chce jonákem
len švarným musí být,
a kocoura se nebojím
i kdyby hned mne chyt!“


Nicht immer ganz – nicht immer –
Oft bleibt zurück ein Schimmer,
Ein glänzend feuchter Glanz –
Wie Perlen oder Glimmer –
Und trocknet sie erst ganz,
Winkt jäh ein Lorbeerkranz!


Die Nachtigall, die weiß es nicht,
Ihr Mann ist lange tot;
Drum singt sie lauter Traurigkeit,
Drum singt sie lauter Not.


Queria saber
do destino dos anjos


Que de gens, captifs pour une heure,
Ont à cette pauvre demeure


Io dico e dissi, e dirò fin ch'io viva,
che chi si truova in degno laccio preso,
se ben di sé vede sua donna schiva,
se in tutto aversa al suo desire acceso;
se bene Amor d'ogni mercede il priva,
poscia che 'l tempo e la fatica ha speso;
pur ch'altamente abbia locato il core,
pianger non de', se ben languisce e muore.


Du hast dich eingeleibet
In unsre Menschheit gar,
Und wer sich dir verschreibet,
Dem wirst du offenbar;
Du nimmst die Sünder an,
Der Strom aus Gottes Throne
Ist uns in dir, dem Sohne,
Zum Leben aufgetan.


Kalapján virított a sziklarózsa,
Vissza se nézett a völgybe alóla.


Im See und am Himmel kein bißchen Blau,
Nichts Grünes am Ufer! – Nur Grau in Grau!


Proto se nám pojednou teď
velebnější zdá a krašší
a zjev její patrněji
vtiskuje se v mysl naši.“


Unser Lieben, unser Dichten,
Liebe, dichte Dämmrung nur,
Ernst und freundlich zeigen wir die Spur,
Blumenandacht,
Stille Nacht,
Wen'ge Herzen, die sich zu uns richten.


Wir wichen nicht, doch Leib an Leib sank wie geschnittne Garben:
Sie dachten noch an Kind und Weib und seufzten, wie sie starben.
Da war's Herr Arnold Winkelried: – Gott lohnt ihm jetzt im Himmel: –
Der sterbend auseinander schied der Speere dicht Gewimmel.


فؤادي على عهد الحبيب حبيسُ
وبين ضلوعي للحنين رسيسُ
فإن توحش الأيام بيني وبينه
فما لي سوى شوقي إليه أنيسُ
يؤانسني ذكراه في كلِّ خلوةٍ
بلى منه إن غاب الجليس جليسُ
عجبتُ لمن يكفى النفوس عن الهوى
وقَدرُ الهوى عند النفيس نفيسُ


Gályámat kirabolta, barátimat megölte,
és eluszott. És köd szállt előttem és mögötte.


Zu buhlerischem Girren
Laß du ihn niemals kirren,
Der ernsten Sprache Klang!
Sie sei dir Wort der Treue,
Sei Stimme zarter Scheue,
Sei echter Minne Sang!


Ich möchte jemanden einsingen,
bei jemandem sitzen und sein.
Ich möchte dich wiegen und kleinsingen
und begleiten schlafaus und schlafein.
Ich möchte der Einzige sein im Haus,
der wüßte: die Nacht war kalt.
Und möchte horchen herein und hinaus
in dich, in die Welt, in den Wald.
Die Uhren rufen sich schlagend an,
und man sieht der Zeit auf den Grund.
Und unten geht noch ein fremder Mann
und stört einen fremden Hund.
Dahinter wird Stille. Ich habe groß
die Augen auf dich gelegt;
und sie halten dich sanft und lassen dich los,
wenn ein Ding sich im Dunkel bewegt.


O Reize voll Verderben!
Wir sehen euch, und sterben.
O Augen, unser Grab!
O Chloris, darf ich flehen?
Dich sicher anzusehen,
Laß erst den Flor herab!


游山不合作前期
便被山灵圣得知
只等五更倾一雨
三更犹是月明时


Padre, tú que hallaste por fin el sendero que, arcano,
a Jesús nos lleva, dame que mi numen doliente
virgen sea, y sabio, a la vez que radioso y humano


Vyhnali jej z domu – bolest zbyla jemu
a pak láska k jeho lidu nešťastnému.


菊枝倾倒不成丛
桐叶凋零已半空
自是老来多感慨
不应萧瑟为秋风


A na bojišti v slunce západu
stojím zde sám a kolem ticho vládne,
myšlenky plní mysl v neladu
a marně ptám se, mé kdy srdce svadne.


Viendo a la gente andar, ponerse el traje,
el sombrero, la piel y la sonrisa,
comer sobre los platos dulcemente,
afanarse, correr, sufrir, dolerse,
todo por un poquito de paz y de alegría,
viendo a la gente, digo, no hay derecho
a castigarle el hueso y la esperanza,
a ensuciarle los cantos, a oscurecerle el día,
                                 viendo, sí,
cómo la gente llora en los rincones
más oscuros del alma y sin embargo
sabe reír y sabe andar derecho,
viendo a la gente, bueno, viéndola
tener hijos y esperar y siempre
creer que van a mejorar las cosas
y viéndola pelear por sus riñones,

digo gente,
qué hermoso andar contigo
a descubrir la fuente de lo nuevo,
a arrancar la felicidad,
a traer el fruto sobre el lomo, hablar
familiarmente con el tiempo y saber
que acabaremos y de una buena vez por ser dichosos,
qué hermoso, digo, gente, qué misterio
vivir tan castigado
              y cantar y reír,

¡qué asunto raro!


Não vil, não ignavo,
Mas forte, mas bravo,
Serei vosso escravo:
Aqui virei te
Guerreiros, não coro
Do pranto que choro;
Se a vida deploro,
Também sei morre
()


A Apeles diste lo que más quisiste,
venciste de Cupido el fiero abismo,
y triunfaste de ti, y de tus pasiones.


رمى ولم يَرْم عن قوسٍ ولا وتر
بما بعينيه من غَنْج ومن حَوَر
مؤنَّث الطَّرف ما زالت لواحظه
تسطو وتفتك فتك الصَّارم الذكر
مهفهفُ القدِّ معسول اللّمى غنج
أقضي ولم أقضِ منه في الهوى وطري
ما لي بمقلة أحوى الطرف من قبلٍ
مؤيّد بجنود الحسن منتصر
يعطو إليَّ بجيد الظبي ملتفتاً
تلفُّتَ الظبي من خوفٍ ومن حذر
وكلَّما ماسَ قلت الغصن حرَّكه
ريح الصبا وهو في أوراقه الخضر
عجبت ممَّن قسا والعهد كانَ به
أرَقّ من نسمات الروض في السحر
أشكو إليه صباباتٍ أُكابدها
كأَنَّما رحتُ أشكوها إلى حجر
نيران خدَّيك ها قد أحرقت كبدي
يا جنَّةً أنا منها اليوم في سفر
إنْ لم تكن بوصالٍ منك تسعفني
فلا أقلّ من الإِسعاف بالنظر
جد لي بطيفك واسمح إن بخلت به
إنِّي لأقنع بعد العين بالأَثر
واذكر ليالينا الأولى ظفرت بها
والدهر يعجب والأيام من ظفري
تلذُّ لي أنت في سمعي وفي بصري
وما ألذّك في سمعي وفي بصري
حيث المسرَّة أفلاكٌ تدورُ بنا
والشَّمس تشرقُ ليلاً في يد القمر
في روضةٍ فَوَّفَتْ أيدي الرَّبيع لها
ما أبدعَ القطر من وشيٍ ومن حبر
والطّلّ في وجنات الزهر يومئذٍ
ما بين منتظم منه ومنتثر
ومن أحبُّ كما أهواه معتنقي
ومرشفي السّكَّر المصريّ في السكر
إذا تبسَّم أبصرنا بمبسمه
ما أودع الله في الياقوت من درر
أخاف العيون صباح الغرق تنظره
حتَّى تعوَّذ بالأَصداغ والطرر
أَطِلْ حديثك في قدٍّ فتنت به
وإنْ ذكرت حديث الخصْر فاختصر
يقولُ لي في تثنِّيه مفاخرةً
البانُ من شجري والورد من ثمري
يا قاتل الله غزلان الصَّريم فما
أبقَتْ وقد نفرت صبراً لمصطبر
وما لأعينهنَّ النّجل حين رَنَتْ
أصَبْنَ قلبي وما الجاني سوى نظري
وقفت منهن والأَشجان تلعب بي
في موقف الربع بين الخوف والخطر
وبي من النافر النائي بجانبه
صبابة تعلق الأَجفان بالسهر
عهدي بها ورداء الوصل يجمعنا
والوصل يذهب طول اللَّيل بالقصر
لو يرقب الواشي يخشى من تطلّعه
ما أوْلَعَ الدهر بالتبديل والغير
تركتني ولكم مثلي تركت لقًى
فريسةً بين الخطب والظفر
هيَّجت أشجان قلبي فانتدبت لها
بكل منتدب للشجوِ مبتدر
إنَّ السَّلامة في سلمان من كدرٍ
يجني عليَّ ومن همِّي ومن فكري
يَسُرُّ نفسي ويقضي لي مآربها
بنائلٍ من ندى كفَّيه منهمر
تالله ما أبصرت عيناي طلعته
إلاَّ وأَيْقَنْتُ أنِّي بالنّوال حري
توقُع الرَّوض ما تسديه غادية
أناخ كلكلها ليلاً بذي بقر
إذا استقلت تراءى من مخايلها
مبشّر الوارد الظَّمآن بالغدر
أصبحتُ من يده البيضاء في دَعَةٍ
وحسن أنظاره في منظرٍ نضر
كأَنَّما أنا من لألاء غرَّته
في روضةٍ باكرتها المزن بالمطر
تهُبُّ منه رياح اللّطف عاطرة
من طيِّبٍ عطرٍ عن طيّب عطر
أمْعِنْ بدقَّة معنى ذاته نظراً
وانظر بعينيك واستغن عن الخبر
أغَظْتُ في مدحه قوماً بقافيةٍ
عن المقيمِ تجوب الأرض في سفر
وحاسداً قصرت أيدي المنال به
كمفلس الحيِّ رامَ اللّعب بالبَدرِ
تسُرُّ قوماً وأقواماً تغيظهم
والشُّهب ترمي ظلام اللَّيل بالشرر
كالرَّاح تسري إلى الأَرواح نشوتها
فالرُّوح في خفَّةٍ والجسم في خدر
هم الذين أراشوني بنائلهم
لولاهمُ الآن لم أنهض ولم أطر
المطلقون لساني بالثناء على
تلك الشمائل بعد العيِّ والحصر
بيض تضيء بنو الله أوجهُهُم
في حندسٍ من ظلام الخطب معتكر
النافعون إذا عاد الزَّمان على
بنيه في السَّاعة الخشناء بالضَّرر
تقوى على أزمات الكون أنفسهم
وليس تقوى عليها أنفسُ البشر
فيا لك الله سادات إذا افتخرت
كانت هي المفخر الأَسنى لمفتخر
لا تذكر الناسَ في شيءٍ إذا ذكروا
كاليمِّ يقذف بالأَلواح والدسر
يا أيُّها الدهر يأتينا بهم نسقاً
هل جئت منهم بمعنى غير مبتكر
ويا معاني المعالي من شمائلهم
لقد برزت لنا في أحسن الصُّور
دع ما تقول البرايا في مناقبهم
فكيف قولك بالآيات والسُّور
سرٌّ من الله إلاَّ أنَّ نورهم
في الخافقين وما صبحٌ بمستتر
عَلَوا على الناس إعلاناً فقلتُ لهم
بالله أُقسم لا بالركن والحجر
لأنتم النفر العافون من مضر
بوركتم نِفر السَّادات من نفر
أنتم لنا وَزَرٌ من كلِّ نائبةٍ
ونِعْمَ مدَّخرٌ أنتم لمدّخر
مولاي أصبحتُ والأيام مقبلة
وأنت في عنفوان العزّ والعمر
إنِّي لأرقبُ وعداً منك منتظراً
ووعد غيرك عندي غير منظر
فاسلمْ ودمْ في سرورٍ لا فناء له
باقٍ على أبَدِ الأَزمان والعصر


Göttin Liebe, dir weiht heute dein Agathon,
Unsers Cineas Sohn, seinen vollendeten
Tempel: Zeuch in dein Haus, Venus Urania,
Erstgeborne des Himmels, ein!


Getäuscht von der Metamorphose,
Macht sich ein Herrchen gleich herbei,
Im grünen Frack und gelber Hose,
Ein ganzer Esel, meiner Treu!
Seht nur die wunderbaren Gesten,
Wie ihm das Herz im Leibe lacht!
Die Schöne denkt, den hab ich nun zum besten!
Und hätte sich beinah zu grün gemacht.
– Auf einmal stutzt er, schnüffelt in die Luft:
Er wittert wahrlich Rosenduft.
Gebt acht, nun schleicht er traurig sich beiseite,
Für seinesgleichen ist das schlechte Weide.
– Doch nein, er weilt entzückt, seht her!
Der hat Verstand, trotz seiner langen Ohren!
Und hat er morgen keinen mehr,
Begreif ich's, wie er ihn verloren.


天上恩来赐玉饴
直房拜受喜交颐
分荣归与妻孥共
一饭君恩报藿葵


Menos vienes galán que condenado,
pues de la Cruz gracejas con desprecio,
bailarín y Narciso del pecado.
En tu espalda le hieres tú más recio
que el ministro en las suyas, y contigo
comparado, se muestra menos necio.
Él es de Dios, mas no de sí enemigo;
tú de Dios y de ti, pues te maltratas,
teniendo todo el cielo por castigo.
Vestido de ademanes y bravatas,
nueva afrenta te añades a la historia
de la pasión de Cristo, que dilatas.
¿No ves que solamente la memoria
de aquella sangre en que la Virgen pura
hospedó los imperios de la gloria,
el cerco de la Cruz en sombra obscura
desmaya la viveza de su llama
y apaga de la luna la hermosura?
La noche por los cielos se derrama,
vistiendo largo luto al firmamento;
el fuego llora, el Oceano brama,
gime y suspira racional el viento,
y, a falta de afligidos corazones,
los duros montes hacen sentimiento.
Y tú, cuyos delitos y traiciones
causan este dolor, das parabienes
de su misma maldad a los sayones.
Recelo que a pedir albricias vienes
desta fiereza al pueblo endurecido,
preciado de visajes y vaivenes.
Más te valiera nunca haber nacido
que aplaudir los tormentos del Cordero,
de quien te vemos lobo, no valido.
La habilidad del diablo considero
en hacer que requiebre con la llaga,
y por bien azotado, un caballero;
y en ver que el alma entera aquél le paga,
que capirote y túnica le aprueba,
mientras viene quien más cadera haga.
Y es invención de condenarse nueva
llevar la penitencia del delito
al mismo infierno que el delito lleva.
Desaliñado llaman al contrito,
pícaro al penitente y al devoto,
y sólo tiene séquito el maldito.
Dieron crédito al ruido y terremoto
los muertos, y salieron lastimados;
y cuando el templo ve su velo roto,
el velo, en que nos muestras tus pecados
transparentes, se borda y atavía,
de la insolencia pública preciados.
Considera que llega el postrer día
en que de este cadáver, que engalanas,
con asco y miedo, la alma se desvía;
y que de las cenizas que profanas,
subes al tribunal, que no recibe
en cuenta calidad y excusas vanas.
Allí verás cómo tu sangre escribe
proceso criminal contra tu vida,
donde es fiscal Verdad, que siempre vive.
Hallarás tu conciencia prevenida
del grito a que cerraste las orejas,
cuando en tu pecho predicó escondida.
Los suspiros, las ansias y las quejas
abrirán contra ti la negra boca
por el llanto de Cristo, que festejas.
¿Con qué [razón] podrá tu frente loca
invocar los azotes del Cordero,
si de ellos grande número te toca?
A los que Cristo recibió primero,
juntos verás los que después le diste
en competencia del ministro fiero.
A su Madre Santísima añadiste
el octava dolor, y en sus entrañas
cuchillo cada abrojo tuyo hiciste.
Acusaránte abiertas las montañas,
las piedras rotas, y a tan gran porfía
atenderán las furias más extrañas.
Y presto sobre ti verás el día
de Dios, y en tu castigo el desengaño
de tan facinorosa hipocresía.
La justicia de Dios reinará un año,
y en dos casas verás tus disparates
llorar su pena o padecer su daño.
Cristiano y malo, irás a los orates;
al Santo Oficio irás, si no lo fueres,
porque si no te enmiendas, te recates.
Y, crüenta oblación de las mujeres,
vivirás sacrificio de unos ojos
que te estiman, al paso que te hieres
y te llevan el alma por despojos.


Alle Bilder meiner Sinnen
Sind mir Eckel und Verdruß,
Da sie nichts als Gram gewinnen,
Weil ich dich noch suchen muß;
Nichts ergözt mich mehr auf Erden
Als das Weinen in der Nacht,
Wenn es unter viel Beschwerden
Dein Gedächtnüß munter macht.


Fernab fällt wie fortwandelnder Stürme Sausen
Hin verworrener Lärm der Riesenweltstadt,
Und in's Ohr nur tönt mir selten
Noch ein Ruf und müdes Kinderlallen.


Nachdem der Schatten selbst des ersten Standes fleucht
Und mit der Leichen sich in ihre Grufft verkreucht,
Stirbst du, o theurer Mann, wolt ihr es recht verstehen,
Er wil zu Grabe hin mit unserm Lande gehen.


Azt a helyet majd meglátod,
Ahol leltem orvosságot,
Egy kis fenyőkereszt alatt,
A temetőn lelem meg azt!


Es singt der Vogel in der Luft,
Daß widerschallt der Thäler Gruft,
Dem höchsten Gott zu Ehren,
Der allem Fleisch zu rechter Zeit
Hat sein begnügtes Mahl bereit',
Pflegt alles Heer zu nähren.
Felder, Wälder,
Was ihr heget,
Was sich reget
Hier und oben,
Soll den Schöpfer stetig loben.


Überwinde! Jede Stunde,
die du siegreich überwindest,
sei getrost, daß du im Pfunde
deines neuen Lebens findest.


Ensalza en las Américas regiones
el tercero al monarca sin segundo,
pues su lealtad no muda de hemisferio.


Zem leží pod nimi co hvězda malá
a množství hvězd jak věnec malých zemí,
jak zlatý déšť, jimž věčnost v slzách štkala...
Z nich každá, jak se v kosmos vzdalovala,
mou duši nesla svými perutěmi.


Wer kann GOTTES Lieb' ergründen?
Wer kann Seine Macht verstehn?
Daß wir ohne Müh' empfinden,
Hören, riechen, schmecken, sehn
Sonder Arbeit und Studiren,
Kann man durch die Sinne spüren,
Diese Gab' allein ist werth,
Daß man GOTT darum verehrt.


Dans un bleu ciel,
O Gabriel !
Tel tu rayonnes ;


Pak do hrobu, v němž o tvém srdci
snít budu sladce celý věk,
hoď za mnou kytku tmavých růži,
v nich poslední svůj polibek.


一滴一露珠
病渴犹恨少
倘借行雨翁
前村成浩淼


Schöner Daphnis / meine schmertzen
Nit noch wären also groß/
Wan nur küssen/ halsen/ hertzen/
Ich dich möcht in meiner schoß:
Wan bey deinen letzten kräfften/
Ich gemöcht an letzter stund
Dir die letzte bäcklein hefften
An die süsse wangen rund.


Čti mi z novin!“ – „Vévodkyně z Kentu,
Zde se v krvi národ zavalil;
Tu je: Rus a kříže v Orientu,
Drobné písmo kouř mi zahalil.“


Quem dera
Que sintas
As dores
De amores
Que louco
Senti!
Quem dera
Que sintas!
— Não negues,
Não minta
— Eu vi!
Valsavas:
— Teus belos
Cabelos,
Já soltos,
Revoltos,
Saltavam,
Voavam,
Brincavam
No colo
Que é meu;
E os olhos
Escuros
Tão puros,
Os olhos
Perjuros
Volvias,
Tremias,
Sorrias,
Pra outro
Não eu!


群聚群飞畏行止
饮啄惊鸣顾无已
多虞多事足机张
独宿蓬蒿信为美


Lady Anne, die ist ein falsches Weib, trotz ihren Augen, den klaren:
Von einem Buhlen auf ihrem Leib tut sie schwarze Locken bewahren!«


Si es niño amor, no quiero que me nombre
entre los muchos que le están sujetos;
que, aunque villano, entiendo sus conceptos,
y más si son conceptos de este nombre.


Doch ein braver Fluch ist auch ein Gebet
Und die Marseillaise ein Lied,
Drum wenn das noch lange so weitergeht,
Dann weiss ich, was geschieht!
Dann ruft das Volk: Vermaledeit!
He, Pulver her und Blei!
Die Porzellan- und Reifrockzeit
Ist Gottseidank vorbei!


Já s chvějným, plesným poslouchám jej uchem.


„„Ovšem,““ vece Vítek, „„pravda jistá –
bratře, totéž na mysli mi tane –““
A než dopověděl, úhoz mečem v ráz
slyšet sněmovnou, až tělem běží mráz.
Pohlednou, kde bouř se jaká shání.


Cítím, jak stárnu –
to jak bych na noc
odkládal oděv,
po kousku kousek,
kabát a vestu,
obuv a prádlo:
zbývá jen ještě
obléci rubáš
a uložit se
k věčnému spánku.


Es sprengt der Herr mit Strahlenzügen
Die Ziegen ihr weit auf den Fels,
Sie klettert sorgsam nach den Ziegen,
Er zeigt den Weg im Blick des Hells.


Už přítmí pomalu se rozlévalo vzduchem,
nach slunce večerní když vybledl, a v kraji
se mlhy roztáhly... Snad na jehličí suchém
raněné koroptve teď zvolna umírají! –


Phillis, die mich lieben würde,
Wenn mein Elend noch so schwer
Und die ärmste Schäferhürde
Ihre Morgengabe wär,
Phillis, die an Geist und Gliedern
Gleiche Kraft und Schönheit trägt
Und, die Treue zu erwidern,
Sich schon kranck darnieder legt.


自喜寻幽夜
新当及第年
还将天上桂
来访月中仙


Domu zda vzpomeneš, z otevřených oken altový hlas,
do sadů zkvetlých kdy z večera přikouzlil tvůj žas?
Hradba města v růžových květech, jež sluncem plná,
jak loď bílá, když se nehne vzduch a vlna?
Ženy zda poznáš na parkánech, když hlasy jich zvoní,
rodné děti, jak za motýli se střelami honí,
pozdravy sestárlých paní a usměvavých pánů,
jak jdou alejí průsvitnou kolem svatých Janů
skloněných s můstků a s hvězdami pěti kolem hlavy?
Mlýny když klepou jak všední rozhovor žvavý,
bujně kde u vod vše kvete a vzrůstá, že voda stříká,
padá a hučí a mizíc zanaříká?


Such Schlangenklugheit nach der Schrift,
Doch denk: die Schlange hat auch Gift!
Man ist Gott viel zu klug, zu groß;
Das Täublein sitzt ihm nur im Schoß.


Risueño con él tanto como falso
el tiempo, cuatro lustros en la risa,
el cuchillo quizá envainaba agudo.


¡Oh fuerza del diabólico almodrote!
Ya, Nise, no me admiran tus amantes,
si tienes el amor de bote en bote.


去年此日识君面
此日今年却忆君
处处桃花皆似梦
分明持赠一枝春


L'ortolan Aretin, nel suo gradito
antro, ch'in mezzo l'orto ha sempr'un rivo,
dice disteso: Qui dov'ora i' scrivo,
voi, selvaggi pastor, tutti v'invito.


Where now's the trifler? where the child of pride?
These are the moments when the heart is try'd!
Nor lives the man with conscience e'er so clear,
But feels a solemn, reverential fear;
Feels too a joy relieve his aching breast,
When the spent storm hath howl'd itself to rest.
Still, welcome beats the long continued show'r,
And sleep protracted, comes with double pow'r;
Calm dreams of bliss bring on the morning sun,
For every barn is fill'd, and HARVEST


Schönste Muse deiner Zeit,
Unvergleichliche Louise!
Hilf doch meiner Schüchternheit,
Die dich itzt so gerne priese,
Lehre du mich selber dichten,
Hilf mein schlechtes Rohr erhöhn;
Denn dein Lob so rein und schön,
Als du singest, einzurichten,
Muß mein Lied so ungemein,
Als dein ganzes Wesen seyn.


¿A qué animal me refiero?
Tiene cara de canguro,
es feo, alto y peludo,
casi no come ni bebe
y como es desgraciado,
siempre vive jorobado
y temiendo al león fiero.
¿A qué animal me refiero?


Schwarzer Prinz und König Hans
Maßen sich in raschem Waffentanz,
Bis der Prinz den König überwand
Mit der erzgeschienten Hand.


Já té krve nabírám
a jí po své vlasti házím.
Srdce všech jí otvírám,
přáním tím ji doprovázím:


Se ’l viver mi rincresce e mi rincrebbe,
e l’alma via più ognihor sospira e lugge,
s’Amor dentro il pensier notte e dì rugge,
ampia ragion ben al mio duol si debbe.


أَلا تَفتَري إِذ لَم تَجِد لَكَ مَفخَراً
أَلا رُبَّما يَجري مَعَ الحَقِّ باطِلُه
فَتَحمَدَ ما فيهِم وَلَو كُنتَ كاذِباً
فَيَسمَعَهُ يا اِبنَ المَراغَةِ جاهِلُه
وَلَكِن تَدَعّى مَن سِواهُم إِذا رَمى
إِلى الغَرَضِ الأَقصى البَعيدِ مُناضِلُه
فَتَعلَمُ أَن لَو كُنتَ خَيراً عَلَيهِمُ
كَذَبتَ وَأَخزاكَ الَّذي أَنتَ قائِلُه
تَعاطَ مَكانَ النَجمِ إِن كُنتَ طالِباً
بَني دارِمٍ فَاِنظُر مَتى أَنتَ طالِبُه
فَلَلنَجمِ أَدنى مِنهُمُ أَن تَنالَهُ
عَلَيكَ فَأَصلِح زَربَ ما أَنتَ آبِلُه
أَلَم يَكُ مِمّا يُرعِدُ الناسَ أَن تَرى
كُلَيباً تَغَنّى بِاِبنِ لَيلى تُناضِلُه
أَبي مالِكٌ ما مِن أَبٍ تَعرِفونَهُ
لَكُم دونَ أَعراقِ التُرابِ يُعادِلُه
عَجِبتُ إِلى خَلقِ الكُلَيبِيِّ عُلِّقَت
يَداهُ وَلَم تَشتَدَّ قَبضاً أَنامِلُه
فَدونَكَ هَذي فَاِنتَقِضها فَإِنَّها
شَديدُ قِوى أَمراسِها وَمَواصِلُه