Un temor de perros
asedia como el viento,
tu pequeño aletear de mariposas.
Un velo oscuro, impostergable,
te asciende desde el vuelo radical
de nuestra aurora:
¡Oh mañana diminuta!
¡Oh candor de cántaros y oficios!
de sueños largos y ligeros,
¡de manos vacías de cósmicas caricias!


Tož vezme-li tě osud štěstí,
dej vše mu klidně do klína,
jsi kapkou jen, jež padla v světy
a v třpytném letu zhasíná.


Les armes de Satan c’est toute hyperbolique,
Le masque de Satan c’est toute bucolique
Modulant sous le hêtre une pure idyllique;


Figlia de l'alma mia, sembianza vera
Del volto mio da Dio ritratta e pinta,
Qual Parca, disse, t'ha sì tosto estinta,
Perché laggiù bellezza e virtù pera?


Был Садко молодец, молодой Гусляр,
Как начнет играть, пляшет млад и стаКак начнут у него гусли звончаты петь,
Тут выкладывать медь, серебром греметТак Садко ходил, молодой Гусляр,
И богат бывал от певучих чаИ любим бывал за напевы струн,
Так Садко гулял, и Садко был юЗагрустил он раз: «Больно беден я,
Пропадет вот так вся и жизнь моя»Закручинился он, к Ильменю пришел,
Гусли звончаты взял, зазвенел лес и доЗаходила волна, загорелась волна,
Всколыхнулась со дна вся вода-глубинОн так раз проиграл, проиграл он и два,
А на третий мелькнула пред ним головВодный Царь перед ним, словно белый пожар,
Разметался, встает, смотрит юный Гусля«Все, что хочешь, проси» — «Дай мне рыб золотых»— «Опускай невода, много вытащишь их»Трижды бросил в Ильмень он свои невода,
Рыбой белой и красной дарила вода,
И пока допевал он напевчатый стих,
Дал Ильмень ему в невод и рыб золотыПоложил он всю рыбу на полных возах,
Он в глубоких ее хоронил погребаЧерез день он пришел и открыл погреба, —
Эх Садко молодец, вот судьба так судьба:
Там, где красная рыба — несчетная медь,
Там, где белая — серебра полная клеть,
А куда положил он тех рыб золотых,
Все червонцы лежат, сколько их, сколько их!
Тут Гусляр молодой стал богатый Купец,
Гость Богатый Садк Ну Гусляр молодец!
Он по Новгороду ходит и гляди«Где товары тут у вас?» — он говори«Я их выкуплю, товары все дотла»Вечно молодость хвастливою был«Я сто тысячей казны вам заплачГде товары? Все товары взять хочу»Он поит Новогородских мужиков,
Во хмелю-то напоить он всех готоВыставляли тут товаров без конца,
Да не считана казна у молодцВсе купил он, все, что было, он скупил,
Он, сто тысячей отдав, богатым быТерем выстроил, в высоком терему
Камни ночью самоцветятся во тьмОн Можайского Николу сорудил,
Он вес маковицы ярко золотиИзукрашивал иконы по стенам,
Чистым жемчугом убрал иконы наВызолачивал он царские врата,
Пред жемчужной — золотая красотА как в Новгороде снова он пошел,
Он товаров на полушку не нашел,
И зашел тогда Садко во темный ряд,
Черепки, горшки там битые стояУсмехнулся он, купил и те горшки:
«Пригодятся», говорит, «и черепки»,
«Дети малые», мол, «будут в них играть,
Будут в играх про Садко воспоминатЯ Садко Богатый Гость, Садко Гусляр,
Я люблю, чтобы плясал и млад и стаГусли звончаты недаром говорят:
Я Садко Богатый Гость, весенний сад!»
Вот по Морю, Морю синему, средь пенистых зыбей,
Выбегают, выгребают тридцать быстрых кораблеПоходили, погуляли, торговали далеко,
А на Соколе на светлом едет сам купец СадкКорабли бегут проворно, Сокол лишь стоит один,
Видно чара тут какая, есть решение глубиИ промолвил Гость Богатый, говорит Садко Купец:
«Будем жеребья метать мы, на кого пришел конец»Все тут жеребья метали, написавши имена, —
Все плывут, перо Садково поглотила глубинДважды, трижды повторили, — вал взметнется, как гора,
Ничего тот вал не топит, лишь Хмелева нет перГоворит тут Гость Богатый, говорит своим Садко:
«Видно час мой подступает, быть мне в море глубоко,
Я двенадцать лет по Морю, Морю синему ходил,
Дани-пошлины я Морю, возгордившись, не платиГоворил я: Что мне море? Я плачу кому хочЯ гуляю на просторе, миг забав озолочА уж кланяться зачем же! Кто такой, как я, другой?
Видно, Море осерчал Жертвы хочет Царь Морской»Говорил так Гость Богатый, но, бесстрашный, гусли взял,
В вал спустился — тотчас Сокол прочь от места побежаДалеко уше Над Морем воцарилась тишинА Садко спустился в бездну, он живой дошел до днВидит он великую там на дне избу,
Тут Садко дивуется, узнает судьбРаковины светятся, месяцы дугой,
На разных палатях сам там Царь МорскоСамоцветны камни с потолка висят,
Жемчуга такие — не насытишь взгляЛампы из коралла, изумруд — вода,
Так бы и осталась там душа всегд«Здравствуй», Царь Морской промолвил Гусляру,
«Ждал тебя долгонько, помню я игрЧто ж, разбогател ты — гусли позабыл?
Ну-ка, поиграй мне, звонко, что есть сил»Стал Садко тут тешить Водного Царя,
Заиграли гусли, звоном говоря,
Заиграли гусли звончаты его,
Царь Морской — плясать, не помнит ничегГолова Морского словно сена стог,
Пляшет, размахался, бьет ногой в порог,
Шубою зеленой бьет он по стенам,
А вверху — там Море с ревом льнет к скалаМоре разгулялось, тонут корабли,
И когда бы сверху посмотреть могли,
Видели б, что нет сильнее ничего,
Чем Садко и гусли звончаты егНаплясались ног Царь Морской устаГостя угощает, Гость тут пьяным стаРазвалялся в Море, на цветистом дне,
И Морские Девы встали как во снЦарь Морской смеется: «Выбирай женТу бери, что хочеш Лишь бери одну»Тридцать красовалось перед ним девиц
Белизною груди, красотою лиА Садко причудник: ту, что всех скромней,
Выбрал он, Чернава было имя еСпать легли, и странно в глубине морской
Раковины рдели, месяцы дугоРыбы проходили в изумрудах вод,
Видело мечтанье, как там кит живет,
Сколько трав нездешних смотрит к вышине,
Сколько тайн сокрыто на глубоком днИ Садко забылся в красоте морской,
И жену он обнял левою ногоЧто-то колыхнулось в сердце у него,
Вспомнил, испугался, что ли, он чегТолько вдруг проснулс Смотрит — чудеса:
Новгород он видит, светят Небеса,
Вон, там храм Николы, то его приход,
С колокольни звон к заутрени зовеВидит — он лежит над утренней рекой,
Он в реке Чернаве левою ногоКорабли на Волхе светят далек«Здравствуй, Гость Богатый! Здравствуй, наш Садко!»


催人暖律厌飞灰
高会莲灯懒重陪
闲到苏仙旧游处
熙熙不祇登春台


Se não basta ainda, ataca
Um ninho de cascavéis,
Nem poupes a jararaca,
E traze-me cinco ou seis.


Die Donna, die mir den Rock abnahm,
Frug ich: »Was kostet die Sache?«
»Das steht ganz in Ihrem Belieben, mein Herr,«
Sprach sie mit holdem Gelache.


Così Noè salvato fu nell'arca,
onde la schiatta sua degna risurga,
che fu di grazia e di splendor sì carca.


Das Bad des Seneca geußt noch viel Lehren aus,
Die Schulen hören noch den Greiß von Samos schweigen,
Der kluge Hund bewohnt ein unverbrennlich Haus,
Um sein Gedächtnüßmahl der Nachwelt anzuzeigen.
Stellt uns auch Larrey nicht die weltberühmte Schaar
Der Weisen Griechenlands in sieben Geistern dar,
So wird ein weiser Knecht von der Laterne sagen,
Um die die Käufer sich nach seinem Tode schlagen.


Y como es imposible ser guardado
secreto que fue a muchos descubierto,
y del padre avariento el encubierto
dinero que heredó mozo engañado.


In Wonne schüttelt sein Haupt der Baum,
Der Vogel am Ast träumt süßeren Traum;
So singen allnächtlich zur Mitternachtzeit
Ihr ewiges Lied sie: Unsterblichkeit!


Und der Papst empfing sie. »Was euer Begehr?«
»Die große Karthause schickt uns her.
Die große Karthaus' ist, was sie war,
Zusammen sind wir fünfhundert Jahr;
Was gab uns die Jahre? Was ließ uns gedeihn?
Fasten war es und Kastein;
Dem Leib gehorchen, zehrt auf das Mark,
Den Leib bezähmen, macht stählern und stark.
Im Schneesturm, über die Berge hin,
Zogen wir; wende deinen Sinn;
Daß morsch wir würden, noch hat es nicht Not,
Heil'ger Vater, nimm von uns dein Gebot.«


山人不得住山村
败履常穿画戟门
歌舞满堂非我事
枉教红烛照眵昏


石门有路建隆初
树老崖荒路欲无
我以多生岩下住
到门先记石于菟


Das dauert schon achtzehnhundert Jahr'
Und ein paar drüber, das ist wohl wahr!


Profanní luza! Stín tvůj dnes jí zhrdá,
jak zhrdals ty jí v květu svojí síly,
nervósní duše, otrávená spleenem,
vždy žíznivá a stále přesycená.


Resignación, humana omnipotencia,
del valor manantial y lecho puro,
baja a mi corazón, grano maduro,
que en mi mente sembró divina ciencia.
Presta osadía y a la vez paciencia
para luchar en el combate duro,
puesta la vista en el confín futuro,
resignación activa, a mi conciencia.
Rompe del egoísmo el fatal sino,
la costra que tupida te sofoca,
liberta al Hombre de tu yo mezquino,
descubre de tu espíritu la roca,
y la piedad de manantial divino
en corriente fluirá que no se apoca.


Le jeune homme se lève. On dirait qu’un brasier
Flambe au fond de ses yeux, noirs comme le mystère.
Son ombre de géant couvre un arpent de terre
Et sa bouche a fleuri comme un jeune rosier.


Freuden wollt ich dir bereiten,
Zwischen Kämpfen, Lust und Schmerz
Wollt ich treulich dich geleiten
Durch das Leben himmelwärts.


Trinke, trinke, trinke den Becher leer!
Balde, balde hast ihn nicht mehr.


Impecável na forma, esplêndida na alvura
do mármore sem jaça, era mais que divina!
Inspirado, a criara um mestre da escultura
dessa eterna e genial península apenin
Num museu de além-mar, um dia (peregrina
que, viajando, esquecer um grande mal procura),
pude ver e admirar, sob a luz matutina,
a extrema perfeição de sua formosur
Não invejei, porém, sua beleza rar
que, no mármore puro e rijo de Carrara,
se ostentava integral, magnífica e desnud
Quisera apenas ter igual serenidade
e contemplar o mundo, a vida, a humanidade,
num pedestal de bronze, indiferente e muda!


U Ludmily nohou sedí,
bábě v modré oči hledí,
na kolenou ruce spjaté,
poslouchá ty řeči svaté
o království Božím.


Wer kömmt! Wer kauft von meiner War'!
Devisen auf das neue Jahr,
Für alle Stände.
Und fehlt auch einer hie und da,
Ein einz'ger Handschuh paßt sich ja
An zwanzig Hände.


Die Brommelbeeren will ich nicht,
Du allerliebstes Angesicht;
Will küssen deinen roten Mund
Im grünen Wald eine Viertelstund'.


В долгих муках разлученья
Отвергаешь ты меня,
Забываешь час творенья,
Злою карою забвенья
День мечтательный казнЧто же, злое, злое чадо,
Ты ко мне не подойдёшь?
Или жизни ты не радо?
Или множества не надо,
И отдельность — только ложь?
Не для прихоти мгновенной
Я извёл тебя из тьмы,
Чтобы в день, теперь забвенный,
Но когда-то столь блаженный,
Насладились жизнью мВ беспредельности стремленья
Воплотить мои мечты,
Не ушёл я от творенья,
Поднял бремя воплощенья,
Стал таким же, как и т


Wolst alsofort,
O liebster Hort!
Mich diesen Tag behüten
Vor Sünd und Schand,
Vor hartem Stand
Und vor der Feinde Wüten.


Apacibles prados,
creced las hierbas,
que ganado de oro
pasa por ellas.


Pan hejtman dal mi přes čas,
Noc byla přeluzná.
Září se slavnou město skvělo...
Hovořit s kým bys, srdce, chtělo?
Kdes, duše příbuzná?


En la agradable selva y espesura
las aguas de las fuentes me han faltado,
y teme el triste cuerpo fatigado
que al fin le ha de faltar la sepultura.


Stín věčně bude tu, poroste věčně býlí
a bude slyšet pláč a síně budou kleté.
Dům otrávili ten a studnu otrávili.
A najdete-li vchod, východu nenajdete.


Osobní návštěvou, dopisy něžnými,
hovorem upřímným, básněmi vzletnými;


灵井曾烦翁记文
至今流水对荒坟
孤儿自扫松间祭
人隔九泉闻不闻


Ost und West, die Zwillingssöhne
Buhlten um ein Jungfräulein,
Ähnlich klangen ihre Töne
Vor der Schönen Fensterlein.


Er sing in klagender Stimme
Den Schmerz der ächzenden Braut,
Der ihr Verlobter entrissen
Ward, in erschröcklicher Schlacht;


Ó klenbo nebes, lepá tys,
však lepší byl ten zjev,
když slunce tvoje s údivem
zde v rudou zřelo krev!


Zwar hab ich dich in Ruhe noch itzt; dich birgt
Der ernste Wald, es hält das Gebirge dich,
Das mütterliche, noch den edlen
Zögling in sicherem Arm, die Weisheit


双娥洒泣凝春竹
粉落脂残不忍妆
开作疏花寄幽独
雪中仍作楚骚香


Sonniferi papavri all'ombra colti
ti spargo in premio della tua fatica,
e le tue lodi riverente i' canto.


Ce qu’on vantait, c’étaient ses yeux,
Beaux parfois d’un éclair farouche.
Qu’importe ! je n’aimais pas mieux
Baiser ses chers yeux que sa bouche.


Jak čert pravý
Zlosyn dravý
Blíže vstupuje;
Z ďábelnosti starce budí:
Pohleď, kdo sny tobě pudí!
Řičí, a jej zdrcuje.
K synu skáče, mdlého škrtí,
Z vyražení zdlouha smrtí.


– a tak to bylo v dnech mých dosud:
kdož byli mými přáteli,
ty postavil přec v posled Osud
proti mně v ruce s ocelí –


Tvrdá matka byla jsem tobě.
Těžce chléb jísti dala.
Nehýčkala jsem robě,
muže jsem zraňovala.
Když prohlédly poprvé tvé oči vyjevené,
smutný se obzor před tebou šířil.
Mluvila jsem o ráně zasazené,
které čas neusmířil.


Byl opět večer – první máj –
Večerní máj – byl lásky čas;
Hrdliččin zval ku lásce hlas,
Kde borový zaváněl háj.
O lásce šeptal tichý mech,
Květoucí strom lhal lásky žel,
Svou lásku slavík růži pěl,
Růžinu jevil vonný vzdech.
Jezero hladké v křovích stinných
Zvučelo temně tajný bol,
Břeh je objímal kol a kol,
Co sestru brat ve hrách dětinných.
A kolem lebky pozdní zář
Se vložila, co věnec z růží;
Kostlivou, bílou barví tvář
I s pod bradu svislou jí kůží.
Vítr si dutou lebkou hrál,
Jakby se mrtvý z hloubi smál.
Sem tam polétal dlouhý vlas,
Jejž bílé lebce nechal čas,
A rosné kapky spod se rděly,
Jakoby lebky zraky duté,
Večerní krásou máje hnuté,
Se v žaluplných slzách skvěly.


A centelha do absurdo
O grito do centeio
O horizonte de vidro surdo
Ama-me? Sei-o
Sei que o perfil das araras
Dobra-se sobre o espaço das noites claras
Aquelas em que nos beijamos
Com o gás azul-lilás
Que eu respiro com olhares de sempre jamais


Dabey lass ichs jtzt bleiben,
weil ich nicht weiter kan:
Was sie reden vnd schreiben
muss ich geschehen lan:
Damit beschlies ich das gedicht,
kan ich mich aber rechen,
so lass ichs warlich nicht.


bir şamandıra bırakın


»Dem Gesindel will
Ich in Nacht verborgen gehn,
Nur mein reines Sternbild sehn,
Das mich leitet weltentief und still.


O 'tis a Thought would melt a Rock,
And make a Heart of Iron move,
That those sweet Lips, that Heavenly Look
Should seek my Kisses and my Love.


Se 'l sol si scosta, e lascia i giorni brevi,
quanto di bello avea la terra asconde;
fremono i venti, e portan ghiacci e nievi;
non canta augel, né fior si vede o fronde:
così, qualora avvien che da me levi,
o mio bel sol, le tue luci gioconde,
mille timori, e tutti iniqui, fanno
un aspro verno in me più volte l'anno.


Von vověšenyj s čakanu
na věčnou visí pohanu,
ha já tu dodnes plnyj sil.“
Ha zase číši zdvíh a pjil.


画出中盘望隐归
鸣珂朝马尚迟迟
赋诗未敢轻相诮
却恐吾山也勒移


Schau ich zum Himmel, zu gewahren,
Warum's so plötzlich dunkel sei,
Erblick ich einen Zug von Waren,
Der an der Sonne schifft vorbei.


لا زالَ كَعبٌ يَستَهِلُّ دُموعَهُ
لِلهالِكينَ مُجَدَّعاً لا يَسمَعُ
فَلَقَد رَأَيتُ بِبَطنِ بَدرٍ مِنهُمُ
قَتلى تَسِحُّ لَها العُيونُ وَتَدمَعُ
فَاِبكِ فَقَد أَبكَيتَ عَبداً راضِعاً
شِبهَ الكُلَيبِ إِلى الكُلَيبَةِ يَنزِعُ
وَلَقَد شَفى الرَحمَنُ مِنّا سَيِّداً
وَأَهانَ قَوماً قاتَلوهُ وَصُرِّعوا
وَنَجا وَأَفلَتَ مِنهُمُ مُتَسَرِّعاً
فَلُّ قَليلٌ هارِبٌ يُتَمَزَّعُ
وَنَجا وَأَفلَتَ مِنهُمُ مَن قَلبُهُ
شَعفٌ يَظَلُّ لِخَوفِهِ يَتَصَدَّعُ


S'egli è cortese, diverralli avaro.
E ancora ci ha una foggia più nuova:
di sé medesmo servir è l'uom caro.


月满平湖夜渐深
浩波千顷荡黄金
不知世有荣华事
何至中藏喜惧心


Tys neuměl se plazit,
bys dostal obročí:
i velekněžím pravdu
jsi mluvil do očí.


Mit den Nebelwolken ringend
Taucht der blasse Mond hervor,
Und ein Posthorn, lustig klingend,
Tönet aus der Schlucht empor.


A než tváře zvadnou jí, než přikvačí stáří,
než se zjeví svěžejší talent v kanceláři,
než k ní jednou přichvátá s výpovědí posel –
kdo by mládí neužil, byl by věru osel!


Wo die ersten Schöpfungsworte laut noch durch die Lüfte klingen:
Land der Dichter! das emporsteigt, adlergleich, auf Felsenschwingen;
Wo die Erde heißverlangend nach dem Kranz der Sterne faßt,
Bis sie vor der eignen Größe tief erschaudert und erblaßt:


Ha! wie kamen sie geritten,
Einen Kampf mit ihm zu wagen,
Hoch auf schwarzen, weißen Rossen;
Alle hat er sie erschlagen.


Takto skonal. Hojnosť jeho statků
rozchvátili lační ohaři – –
vem tu knihu jen, již v žaláři
pro tebe mi podal na památku;
z ní on čerpal těchy chvíle blahé, –
najdeš tam črt mnohý ruky drahé.


El aura popular me trajo un día
Un nombre que la fama y la victoria
Coronaron de luz y poesía
En la tierra del arte y de la gloria.
Brotando del estruendo de la guerra,
De patricia virtud germen fecundo,
Cruzó como relámpago la tierra,
Y como himno triunfal vibró en el mundo.
Símbolo de una causa redentora,
Conquistó aplausos, lauros, alabanza,
Y brilló sobre Italia como aurora
De libertad, de unión y de esperanza.
¡Garibaldi! con júbilo exclamaba
Entusiasmado el pueblo por doquiera,
Y América ese nombre lo agregaba,
Como nuevo blasón, a su bandera.
¡Oh titán indomable! tú traías
Sobre tu fe la inspiración del cielo,
Y eras para tus pueblos el Mesías
Anunciado por Dante y Maquiavelo.
En la lucha león, niño en el trato,
Clemente y fraternal con los vencidos,
Fue tu palabra el toque de rebato
Que despertó los pueblos oprimidos.
Por donde quiera que tu faz asoma,
Su salvador el pueblo te proclama,
Y Bolonia, Milán, Nápoles, Roma,
Responden a tu esfuerzo y a tu fama.
Es de un hijo de Esparta tu bravura;
Fuego de Grecia en tu mirar entrañas;
Y en el Tirol tu bíblica figura
Parece un semidiós de las montañas.
Tu abnegación sublime me conmueve;
No es mi laúd quien tu alabanza entona:
La eterna voz del siglo diez y nueve
Por todo el mundo tu valor pregona.
Tuviste siempre corazón entero
Donde ningún remordimiento anida,
Pecho de bronce, voluntad de acero,
Ojos radiantes de esperanza y vida.
Marino en la niñez, acostumbrado
A combatir la tempestad a solas,
Diste a tu genio el vuelo no domado
Del huracán al encrespar las olas.
No me asombra en Egipto Bonaparte
Que las altas pirámides profana;
Me admiras tú, clavando tu estandarte
En la desierta pampa americana.
Al César vencedor el turbio Nilo
Aun en sus ondas con terror retrata,
Mientras tu rostro escultural, tranquilo
En su cristal azul dibuja el Plata.
¿Dónde habrá más virtud y más
nobleza:
En el que al mundo en su ambición oprime,
O en el que, sin corona en la cabeza,
Unifica su patria y la redime?
¡Eras un gladiador! Te halló más fuerte
Que un cedro de los Alpes tu destino.
Forma, desde tu cuna hasta tu muerte,
Un bosque de laureles tu camino.
Cuando la hiel de todos los dolores
Cayó en tu abierto corazón de atleta,
Fue la cruz de los grandes redentores
La visión de tu numen de profeta.
Viendo en toda la Italia una familia,
Tanto te sacrificas en su abono,
Que cuando audaz conquistas la Sicilia,
Por no romper la unión, la das al trono.
¡Bendigo tu misión! El mundo ingrato,
Que hoy aplaude tu nombre y lo venera,
Olvidará que fuiste un Cincinato
En tu retiro augusto de Caprera.
Negará que tu te republicana,
Iluminando siempre tu horizonte,
Brilló en Palermo, deslumbró en Mentana,
E irradió como sol en Aspromonte.
Olvidará también que tus legiones
Llevaron siempre combatiendo, fieles,
Por escudos sus nobles corazones,
Las glorias de la patria por laureles.
Mas no podrá negar que, entre prolijos
Goces, te vimos con amor profundo,
Dar tu sangre y la sangre de tus hijos
Por defender la libertad del mundo
No sólo Roma con viril acento
Ensalzará tu nombre, ilustre anciano,
Que ya dejas perpetuo monumento
En cada corazón americano.
Francia se enorgullece con tu nombre;
Méjico rinde culto a tu memoria;
Y no hay una nación que no se asombre
De tu fe, de tu genio y de tu gloria.
Sirva a los pueblos libres de amuleto
Tu nombre, que la historia diviniza,
Y el mundo mire siempre con respeto
El ánfora que guarde tu ceniza.
La República fue tu culto santo
La unión de Italia tu ambición suprema,
La blusa roja tu purpúreo manto,
Y el gorro frigio tu imperial diadema.


ريمٌ يَجرّحني بِطَرفهِ
وَيُذيب أَحشايَ بِصَدفِهِ
أَخفي هَواهُ جاحِداً
وَالدَمع يَفضَحَني بِوَكفه
وَيح المُتَيم ما يُقا
سي في الهَوى مِن صَد أَلفِهِ
أَعيا الهَوى حيلي كَما
أَعيا الخَواطر كَنهُ وَصفه
أَربى عَلى لُطف النَسي
م بِفَرط رقتهِ وَلُطفه
وَلَقد تُخيّلُ لي المُنى
فَمهُ فأَسكر دُونَ رَشفِهِ
يَقتادُ أَفئدة الوَرى
بِجَمالِهِ أَبَداً وَظَرفه
يا وَيح قَلبي مِن قَسا
وة قَلبِهِ مَع لين عَطفِهِ
وَلَقَد أَقول لَهُ وَقَد
قَرن اللُقا كَفي بِكَفِهِ
مَولايَ قَد وَفاك مَض
ناك الوَفا حَقّاً فَوفَّه
أَمنن عَلَيَّ بِلَثم وَر
د الخَد أَو فبشم عَرفه
فَأَجابَني مِنهُ بِأَل
فاظ تَماثل سحر طَرفِهِ
أَخشاك تَذبلُهُ بِأَن
فاس الصَبابة عِندَ قَطفِهِ


A viděl moře svaté divy
a v něm ten volný, pestrý rej –
a náhle jeho pohled snivý
jak nadšením vzplál zářivěj'
a jeho hruď
se blahem chvěla, šeptem ústa:
„Hle, sláva má až v nebe vzrůstá, –
tam, Velký duchu, zdráv mi buď!


Al verla tan hermosa entre el follaje
el viento apenas susurrando gira,
salta trinando el pájaro salvaje,


Ich sehe froh und frisch hinein,
So glücklich wie ein Vögelein,
Das aus dem engen Käficht fleucht,
Und singend in die Lüfte steigt.


Es spielen dunkelrote Lichter
In meines Kelches Purpurnacht,
Dir sei, o Kaiserin der Dichter,
Romantik, dieser Trunk gebracht!
Vor Deiner Erde, Deinem Wasser,
In Deiner Luft und Deinem Licht,
Wo mir kein Mißlaut Deiner Hasser
Den sel'gen Taumel unterbricht.


我多吏事君多病
寂绝过从又几旬
前日龙山烟景好
风前落帽是何人


In meine Seele ist ein Strahl
Vom Himmel mir gedrungen,
Und nun sind Blüthen ohne Zahl
Wie draußen aufgesprungen.
Das sproßt und treibt, will dankbar sein,
Will Glück und Freude spenden.
Herrgott, laß diesen Sonnenschein
Doch niemals in mir enden!


Così per voi l'inclito spirto ottenne
Chiara Vittoria a le sue eccelse imprese,
Ed eterna Colonna al suo gran nome.


Yo seguiré cantando. Tú habrás muerto.
Habré yo muerto y seguiré cantando.
Ha de sonar mi voz de vida, cuando
la muerte en celo me haya descubierto.
Como surgidas del sepulcro abierto,
mis palabras; en ellas, abrasando,
irá este amor, hoy pasajero y blando;
entonces ya, definitivo y cierto.
Y nosotros, ya entonces, ni siquiera
huesos ni polvo ni recuerdo, juntos
estaremos. Es triste nuestra vida.
Sólo mi voz hará la primavera
que quisimos; los cálices difuntos
que arderán con tu nombre y su medida.


Dovíš se, že opravila v místě
vrchnost kostel, dá si rovněž říci
co se týče školy; a pak jistě
přispěje též něčím na silnici.


Nechť dřímaly, dřímal ten černý dům
i děsný ten jeho zvonec –
já čtenáři pěkně se poroučím
a připisuju zde: „Konec.“


¿Dónde está la oculta fuente
del hondo raudal humano?
¿A qué incógnito Oceano
va a parar esa corriente?
Principio y fin, velozmente
se buscan y dan la mano;
y en el germen bulle el grano,
y en el grano la simiente.
La flor que arrebata el viento,
préstale al campo marchito
nuevo jugo y nueva vida;
mas ¿quién en el movimiento
del génesis infinito,
recuerda la flor caída?


Dědictví po otcích,
placeno syny
po stech a tisících:
daň domoviny!


Das nun hörte der Hund, des Löwen treuer Gefährte;
Nachgeschlichen war er und sah den närrischen Zufall,
Der den Esel erhob und den jähen Löwen bethörte.
Eilig lief er und bellt' und trat vor die Pforte des Müllers,
Dessen Stalle (das hatt' er vernommen) der Esel entflohn war,
Bellte den Müller heraus und führt' ihn zupfend am Kleide
Ueber den Berg. »Da hast Du, o Mann, den entflohenen Sklaven,«
Sprach er; »er hat sich eben als unsern König geträumet.«


O ich Tor! Ich rasender Tor! Und rasend ein jeder,
Der, auf des Weibes Rat horchend, den Freiheitsbaum pflanzt!


老眼昏花懒看书
犹将朱墨校虫鱼
闲心自是难抛得
抛得闲心便有余


size bize aldanma


Segéts, ne hagyj!
De erőt adj
E világot nevetnem!
Cselekedjed
S ne engedjed
A jó hírt konczoltatni.
Fondor nyelvvel
Mint egy enyvvel
Nevünket mocskoltatni.


Die Unruh plagt mich zum Voraus,
Mit dir die erste Nacht zu spielen.
Du bist ein Kleinod vor mein Haus;
Was werd ich vor Ergözung fühlen,
Wenn deine keusche Liebesfrucht
Die Neigung zu erhalten sucht.


彼美汉东国
川藏明月辉
宁知丧乱后
更有一珠归


Nuž, co chceme? které stesky srdce naše rozdírají?
Oh, ty prázdné lavice zde z paměti je snad už znají!
Dejte nám, co odkázáno je nám navždy dějinami,
co nám svatě přislíbeno královskými přísahami –
naše právo! Viděl jste ten nový ballet? Roztomilé.


(Ach, výborně já znám svůj dav.)
A přijde mudrc poctivý, o dobru chce jim vykládat,
nabízí krev, chce život svůj za lebky jejich prázdné dát..
jde s úklonem a pozdravem, a tichá láska kráčí s ním..
– Chce učit nás – řve divý dav.
Tisíc se zdvihá prázdných hlav..
odpovídají kamením..!
Kloním se v před, kloním se v zad,
blbce na tvářích masku mám..
do jejich prázdných tluku hlav,
a refrén: – Příteli, buď zdráv!


只讶平原驿使稀
不嗔彭泽寄来迟
劝君莫以无肠故
忍见纷纷躁扰时


Ja, wenn du willst, so hol' ich sie,
Sie steht gleich unten vis-à-vis. «


Flava foecundis Ceres ipsa campis
Anxie praegnans utero gravatur,
Nec laborantem nemorum per umbras
Cynthia curat.


皇仁覃八荒
虞网解三面
小鸟深山中
独宿不惊眄


An ihrem Leib bin ich zerschellt,
Und all mein Denken ist verpestet – –
So irr' ich ruhlos durch die Welt,
Ein Narr, verzweiflungsqualgemästet ...
Nicht grünt mein müder Wanderstab
Ein zweites Mal zur Sündensühne –
Kein Gott nimmt meine Reue ab
Und hebt von mir der Schuld Lawine.


„Ten tu má i portretíček.
Taký fešný pomazlíček.“


»Ein edel Volk ist hier auf Korsika;«


Du führst sie über Berg und Thal/
Durch ungluck vielerhande/
In großem trauren mannigmal
Zu Wasser und zu Lande;
Sie sind wie ein Schiff auff dem Meer/
Werden getrieben hin und her/
Ja/ offt durch ehr und schande.


Mlčte! Mluvíte tu slova,
Hanebnou lží zkalená.
Naděje mé kotva jesti
Na dno jisté spuštěna.


Vzplanul v tváři Marko malý,
zajiskřil svým černým okem,
zahovořil k matce rodné,
proudným hněvné řeči tokem:


Lebt wohl, Geschwister! mög euch Gott bewahren!
Ich bin ein Pole bis zum letzten Hauch!
Hurra! ihr vaterländschen Heldenscharen!
Leb wohl, du mein geliebtes Mädchen auch! –


Die Freud' hat sich auffs Land begeben.
Was mach' ich in der Stadt?
Ein Narr ist/ der allhier zu leben
sich überredet hat.
Auff! spannet an den leichten Wagen/
ich wil hin zu Rosillen jagen.


E io lo so, e di quinci ho temenza,
non con la donna mia sì fatti sienvi,
che 'l petto l'aprino e intrinsi in quello.


jak žádoucí jsi v siluetách štítů!
vln toužným šumotem zní řeky klín,
jak opěvali by tě sladce v skrytu
tví bohatýři hrou svých mandolin. –


Pěkně jsi rozmnožil básníků řadu,
vezmi mé díky a bratrskou radu:
hřivnu Svou bedlivě na oku měj,
Církvi a národu oslavu pěj.


Der Feigenbaum treibt Blätter,
Drum wachet und seid fromm
Und fleht zu unserm Retter:
Ja, komm, Herr Jesu! komm.


Ha szent gondok között
Fáradtál honodért,
Vagy vészterhes csatán
Ontottál érte vért,
S az elcsábúltan megveti
Hű buzgóságodat,
S lesz aljas -, gyáva - és buták
Kezében áldozat;
Gondold meg és igyál:
Örökké a világ sem áll;
Eloszlik, mint a buborék,
S marad, mint volt, a puszta lég.


Ей было пятнадцать ле Но по стуку
Сердца — невестой быть мне моглКогда я, смеясь, предложил ей руку,
Она засмеялась и ушлЭто было давн С тех пор проходили
Никому не известные годы и срокМы редко встречались и мало говорили,
Но молчанья были глубоки
И зимней ночью, верен сновиденью,
Я вышел из людных и ярких зал,
Где душные маски улыбались пенью,
Где я ее глазами жадно провожал
И она вышла за мной, покорная,
Сама не ведая, что будет через миИ видела лишь ночь городская, черная,
Как прошли и скрылись- невеста и жених
И в день морозный, солнечный, красный —
Мы встретились в храме — в глубокой тишине
Мы поняли, что годы молчанья были ясны,
И то, что свершилось, — свершилось в вышинЭтой повестью долгих, блаженных исканий
Полна моя душная, песенная грудИз этих песен создал я зданье,
А другие песни — спою когда-нибудь
16 июня 190 Bad Nauheim


E poeù: là via! a mì e a lee, per dilla,
ne van mò proppi al coeur cert poesij
che paren i rispost de la Sibilla,
la smorfia di santissim litanij,
de tant che hin pienn de Dej e de Deess
squittaa col servizial in drizz e in sbiess?


Aber heut, da wieder mit verstohlnem
Kuß auf meine Augen sie mich, weckte,
Wen erblick' ich ihr zur Seite schwebend?
Ist's ein Nebelspuk, dem See entstiegen?
Nein, ein Frauenbild, in duft'ge Schleier
Eingehüllt; und jetzt empor sich schwingend,
Langsam, wie ein Schwan zum Äther aufstrebt,
Dann sich wieder senkend, steten Fluges
Mir entgegen strebt sie. Ja, nun kenn' ich
Dich, geliebtes Antlitz meiner Muse,
Die geheimnisvollen Götteraugen,
Die mit ernster Frage jetzt mich anglühn.


Pues ni seguiros puedo ni buscaros
sin vos, Señor volved a defenderme
de mis más interiores enemigos.


Не плачь и не думай:
Прошедшего — нет!
Приветственным шумом
Врывается свеУснувши, ты умер
И утром воскрес, —
Смотри же без думы
На дали небеЧто вечно — желанно,
Что горько — умрет…
Иди неустанно
Вперед и впере


Öszvekulcsolt kézzel, hajlott térddel-fővel
Juliámnak könyörgék,
Midőn jóvoltától, mint istenasszonytól,
kegyelmet reménlenék,
Hogy megkegyelmezne, tovább ne gyötrene,
Áment reá kiálték.


Jak dnes má řeka zas v duši mi zpívá!
Tak tiše, tichounce pod břehy plyne –
vábí a láká v zelené řasy
zaplést se rukou a zaplést se vlasy,
srdce že odnese v zemičky jiné,
kde rozkoš se žalem v duze prý splývá...


海棠袅袅弄胭脂
雨入枝头睡正宜
最是高人有遗恨
杜陵因甚却无诗


Jüngling, ich floh zu strenger Müh;
Oft, ach öfters täuschet sie.
Ich wacht' um manches edle Herz
Mit Brudertreu – mit Bruderschmerz
Sah ich's versinken!«


Buď světlo již, děl Bůh, a světlo bylo;
ty kdybys tenkrát zdobila ten svět,
pak byl by řek’: Otevři oči, Vílo!


Virá o dia da felicidade
para todo
(Isaías)
Às vezes quando à tarde, nas tardes brasileiras,
A cisma e a sombra descem das altas cordilheiras;
Quando a viola acorda na choça o sertanejo
E a linda lavadeira cantando deixa o brejo,
E a noite - a freira santa - no órgão das florestas
Um salmo preludia nos troncos, nas giestas;
Se acaso solitário passo pelas picadas,
Que torcem-se escamosas nas lapas escarpadas,
Encosto sobre as pedras a minha carabina,
Junto a meu cão, que dorme nas sarças da colina,
E, como uma harpa eólia entregue ao tom dos ventos
- Estranhas melodias, estranhos pensamentos,
Vibram-me as cordas dalma enquanto absorto cismo,
Senhor! vendo tua sombra curvada sobre o abismo,
Colher a prece alada, o canto que esvoaça
E a lágrima que orvalha o lírio da desgraça,
Então, num santo êxtase, escuto a terra e os céu
E o vácuo se povoa de tua sombra, ó Deus!


Cosy šustí,
V chřoví chrustí,
Vítr klátí strom.
Jakby z stínícýho suku
Spatřil vycházeti ruku,
V vzdálenosti houkal hrom,
Cuká sebou, v houště běží,
Strachy trna v chrastí leží.


Iris und Ranunkel
Blühn im Weidendunkel,
Wo durch Tuf die Quelle schäumt,
Die mit Spiegelglätte
Dort im Rasenbette
Wies' und Birkenthal umsäumt.


„Pražský měšťan, kupec Krása.“


Tu zvážněla a zbledla její líc.
Však vlaštovky dvě jásaly jí vstříc
jak pozdrav štěstí, volnosti sám dech –
ó, kéž to všecko mají na křídlech!


Mus der Prophet erfüllen mit dem thun,
Nicht nur mit mund und Schrifft dem Volk weissagen,
Schwer ist sein Amt, unruhbar (Ah!) sein ruhn:
Unträgbar alls, was er mus täglich tragen.
Das Volk wird blind, wann A.L.L.E.S. sich verkehrt,
Und erst an ihm das Vorspil mus geschehen:
Es urtheilt sich, imehr si ihn bewährt,
Wi endlich lehrt ein Danielsches flehen.
Es ist zuspät bei schonverzehrtem stamm
Zuretten erst di äst aus lichter flamm.


翠羽立蒹葭
巨蟹行沮洳
狂僧淡墨间
无限沧洲趣


D'rum, Brüder, seht zurück und freut
Euch heute der Vergangenheit!


El campo está de luto.
Ni los ajos levantan la cabeza
ni se riza el cabello la lechuga
ni se tornea el pecho la cebolla
entre las malas hierbas que amortajan
las raíces de tallos y sudores.
Los anti apabullan. Antirrábanos
se cogen por las hojas antiverdes,
anticuerpos abonan soledades
y antiparras abrevan abejones.
Todas las antinomias proliferan
pantalones vaqueros
de andar a lo que salga.
No hay camillas que lleven estos campos
a hospitales de urgencia
donde remienden agonías
y extirpen rascacielos.
Las tierras de labor han malparido
y son metros cuadrados de cemento
menudeando antenas,
sustituyendo el aire por prismas de abalorios
y el brindis de alegría de los árboles
por mástiles de hollines.
Las yuntas se han uncido a los crepúsculos
y han puesto freno a las simientes
cerrándoles las puertas
a la flor del trabajo,
al crecer con holgura
de amar epifanías
que despabilen júbilos de dientes.
Milimetran metáforas,
sinoptizan augurios,
disfrazan la razón de los terrones
y no matan el hambre.
Todo está sometido
a fabricar tantos por cientos,
a producir verbenas y artificios,
a facturar barbechos de papeles.
Y a las mieses del pan,
al arado y la hoz,
a las cosechas
que los parta un rayo.


Vše zkusím, snad tě ukonejším.


يُذمُّ من الشَّعَر الأبيضُ
فمنظرُه أبداً يُبْغَضُ
ويُحمَد أسودُه فهْو لا
يُملُّ بحالٍ ولا يرفض
وما ذاك إلا لأن الشباب
بدا مقبل وغدا مُرِض
ولو صاحَب الشيبُ عصرَ الشباب
لكانت محبتُه تُمحَض
وزيُّ السوادِ لباسُ الحزين
على ما يُمِضُّ وما يُرْمِض
وزي البياض لباس السرور
كذا العُرْفُ لكنْ هنا يُنْقَض
إذا قبض الدهرُ عنك الشبابَ
فروحُك ذاك الذي يقبض


Que importa, que a uma orelha
A tua voz respeitada
Me mande afinar a lira
Há dez anos pendurada,


Své prsty zaťala v kov smrtící té zbraně
a stiskla meč, nechť krev naň vystřikla jí z dlaně,
až silou napiatou jej přelomila v půl
a mrštila jím v dál, kde bezdny tměl se důl.


La raison dit : «Vague fumée,
Où l'on croit voir ce qu'on rêva,
Ombre au gré du vent déformée,
Bulle qui crève et qui s'en va !»


ألا كمْ تُسْمِعُ الزمن العتابا
تخاطبُهُ ولا يدري الخطابا
أتطمعُ أن يردّ عليك إلفاً
ويُبْقي ما حييتَ لك الشبابا
ألم تَرَ صرفه يُبلي جديداً
ويتركُ آهلَ الدّنْيا يَبابا
وإن كان الثواءُ عليك داءً
فبرؤك في نوىً تُمطي الركابا
وهمّكَ همّ مرتقِبٍ أموراً
تسيحُ على غرائبها اغترابا
وإن أخا الحزامةِ مَن كَراهُ
كَحَسْوِ مُرَوّعِ الطيرِ الثِّغابا
فتىً يستطعمُ البيضَ المواضي
ويستسقي اللهاذمَ لا السحابا
فصرِّفْ في العُلى الأفعالَ حزماً
وعزْمًا إن نحوْتَ بها الصّوابا
وكن في جانبِ التحريض ناراً
تزيدُ بنفحةِ الرّيحِ التهابا
فلم يُمِهِ الحسامَ القينُ إلّا
ليصرفَ عند سلَّتهِ الرّقابا
ولا ترْغبْ بنفسك عن فلاةٍ
تخالُ سَرَابَ قيْعَتها شَرابا
فكم مُلْكٍ يُنال بخوْض هُلْكٍ
فلا يُبْهِمْ عليك الخوفُ بابا
وقفتُ من التناقضِ مُستريباً
وقد يقفُ اللبيبُ إذا استرابا
كأنّ الدهرَ محْسنُهُ مُسيءٌ
فما يَجْزي على عملٍ ثوابا
ولو أخذَ الزّمان بكفّ حرّ
لكان بطبعِهِ أمْراً عُجابا
يَجُرّ عليّ شرْبُ الراحِ همّاً
ويورثُ قلبيَ الشدوُ اكتئابا
وفي خُلُقِ الزّمان طباعُ خُلْفٍ
تُمرِّرُ في فمي النُّغَبَ العذابا
وقد بُدِّلتُ بعد سَرَاةِ قومي
ذئاباً في الصّحابةِ لا صحابا
وألفيتُ الجليسَ على خلافي
فلسْتُ مجالِساً إلّا كِتابَا
وما العنقاءُ أعوزُ من صديقٍ
إذا خَبُثَ الزمانُ عليك طابا
وما ضاقتْ عليَّ الأرضُ إلّا
دَحَوْتُ مكانَها خُلُقاً رحابا
سأعتسِفُ القفارَ بِمُرْقِلاتٍ
تجاوزني سباسِبَها انتهابا
تخالُ حديث أيديها سراعاً
حثيثَ أناملٍ لقطت حسابا
وتحسبُ خافقَ الهادي وجيفاً
يظنّ زمامَ مخطمه حُبابا
وَأَسرى تَحتَ نَجمٍ من سناني
إِذا نَجمٌ عنِ الأَبصارِ غابا
وإنّ المَيْتَ في سفرِ المعالي
كمن نالَ المُنى منها وآبا
ويُنجدني على الحدثان عضْبٌ
يُذلل قرعه النوَبَ الصعابا
يمانٍ كلما استمطرْتُ صوْباً
به من عارض المهَجات صابا
كأن عليه نارَ القينِ تُذكى
فلولا ماءُ رَوْنَقِهِ لَذابا
كأنّ شُعاعَ عينِ الشمسِ فيه
وإن كان الفِرِنْدُ به ضَبابا
كأنّ الدَّهْرَ شَيّبَهُ قديماً
فما زال النجيعُ لهُ خضابا
كأنّ ذُبابَهُ شادي صَبوحٍ
يحرّكُ إن ضربتُ به رقابا
وكنّا في مواطِنِنا كراماً
تعافُ الضيمَ أنفسُنا وتابى
ونطلع في مطالعنا نجوماً
تعدّ لكلّ شيطان شهابا
صبرنا للخطوب على صُروفٍ
إذا رُمِيَ الوليدُ بهنّ شابا
ولم تَسْلَمْ لنا إلا نفوسٌ
وأحسابٌ نُكَرّمهاْ احتسابا
ولم تخْلُ الكواكبُ من سقوطٍ
ولكن لا يُبَلّغُها الترابا


Nekonečnem rozletí se pověst o nás všech,
kteří žili, kteří mřeli v mystických svých snech.
V horečných svých snech!


Du aber bist der Spiegel, über dessen Rund
Die großen Bäche alles Lebens geh'n,
Und hinter dessen quellend gold'nem Grund
Die toten Dinge schimmernd aufersteh'n.


Nackend willst du nicht neben mir liegen, du süße Geliebte,
Schamhaft hältst du dich noch mir im Gewande verhüllt.
Sag mir: begehr ich dein Kleid? begehr ich den lieblichen Körper?
Nun, die Scham ist ein Kleid! Zwischen Verliebten hinweg!


V růžový sad
vplížil se had
a hoch ku děvčeti,
bral ho do objetí
a šeptal, jak ho má tuze rád!
Ach tuze rád!


Beym Sonnenstrale deines Lichts
Laß jeden Wahn verschwinden,
Dein Alles, Christus, und mein Nichts
Laß täglich mich empfinden!


Dies ist mein Teil!
Dies soll mir niemand rauben.
Ein reines Herz von ungefärbtem Glauben,
Der Friede Gottes nur ist Heil.


Abys kroužil nad jich hlavou i na kabát used’ jim
a pak, jejich sen a touha, zved’ se, zmizel jako dým.


V mdlých vůních tuberos, jež dýší zapomnění,
za noci poslední, jež neuvidí rána,
má duše odejde v sen, jemuž konce není,
jak tepem andělských jsouc křídel skolebána.


青盖行春踏雁沙
连山旧烧起新芽
马蹄何处穷馀兴
犹有溪山一树花


S érezve, hogy közelget a határhoz,
Hol bujdosó pályája végi lesz,
Imígyen szól az írás Józsefével
Az ágy körül siró övéihez:
Áldásom rátok... de esküdjetek meg,
Hogy a szülő hon földébe temettek!


De un rostro y un nombre, el recuerdo de un espejo,
Un grabado de Asterión, una rosa que no perfuma,
La exacta geometría de su cara que envejece...
Todo eso forma en su mente un vasto y complejo
Poema, sin palabras, sin tinta y sin pluma,
Sólo una idea que inmortal permanece.


Sé muy bien lo que te debo
y plugiese a Alá quedara
hecho mi cuerpo pedazos
antes que yo me casara,
que no hay rato de contento
en mí, ni un punto se aparta
este mi moro enemigo
de mi lado y de mi cama,
y no me deja salir,
ni asomarme a la ventana,
ni hablar con mis amigas
ni hallarme en fiestas o zambras—».
No pudo escuchalla más
el moro, y así se aparta
hechos los ojos dos fuentes
de lágrimas que derrama.
Zaida, no menos que él,
se quita de la ventana,
y aunque apartaron los cuerpos
juntas quedaron las almas.


A zrazen žárem svým, jenž marně ve mně vzplál,
v objetí bez vášně svou něhou obelstěn,
se chmurně vztyčuji, bych nůž svůj posléz’ vzal,
v polibku posledním a hořem naplněn
v tvé srdce studené, ó překrásná, jej vklál!


zelení zahrad kráčí muž, jenž se chvěje,
a jarního dne nevidí.
slyšte, co tento muž, jenž se chvěje,
šepotem dí:


Da unten braust der wilde Bach,
Führt reichen, frischen Tod,
Die Wogen rufen laut mir nach:
»Komm, komm und trinke Tod!«


Süß, du im Hain Verborgene!
Steigt dein Gesang empor;
O Nachtigall, du Klagende!
Sing mir dein Leiden vor.


Zischender Verkläger, Dich stürzt
Jesus, der Herrscher, hinab in die tiefe Nacht,
Wo die Qual ist, Wehklag' und der Tod ist,
Kein Erwachen zu dem Schaun!«


Pak uzřel jsem ho podruhé, –
ne ve snu já, leč ona v snění,
a snad bych tenkrát zhynul rád
jen za kratičké probuzení!


Márs kezd uralkodni a harc dühösségén,
Vérezvén oltárit nagy kegyetlenségén.
Dúlja világunkat, pusztít mindeneket,
Öldökli mérgével a tévedt népeket.
Neptúnus megindul búsult tengerein,
S nedves szekerébe utazik szelein.
Nagy harsogást csinál lármás habjaival,
Ver a fellegekhez zúgó halmaival.


In jenen alten, großen Wäldern
Will ich sitzen, ein einsamer Mann;
Und zurück nach dem Ort, wo Mary ruht,
Wird reisen mein Herze dann,
Bis ich meine, ich sähe die kleine Bank,
Wo zusammen wir saßen traut
An dem schönen Morgen im Monat Mai,
Als einst du meine Braut.


Kardra, óh vitézek!
Haljunk meg hazánkért,
És Teréziánkért
Ontsunk drága vért.


Seht denn alles, was ihr sehet,
Mit vergnügtem Hertzen an!
Gott wird besser nicht erhöhet,
Als wenn man, was Er gethan,
Mit zufried'ner Seele preiset,
Ihm ein danckbar's Hertze weiset,
Und auf Seine Lieb' und Macht
Woller Freud' und Ehrfurcht ach't.


Kan er auch höhnisch seyn?


平生特达刘公干
老去栖迟唐子西
三载情怀若胶漆
一时踪迹异云泥


Der Himmel ein saphyrnes Dach
Der Flur smaragdnem Brautgemach,
Wo sich im Spiegel von Kristallen
Schaut Rose Braut mit Wohlgefallen.


Sazio non già, ma son ben stanco omai
di ragionar di quel celeste lume,
che non pure il mio cor mi par ch'allume,
ma tutto il mondo con suoi vaghi rai.


Nach so viel trefflichen Geschenken,
Verwundre dich nur nicht, gepriesne Wernerinn,
Daß, ob ich gleich entfernet bin,
Doch Herz und Sinne sich noch eifrigst nach dir lenken.
Ich kann mir, auch hier an der Pleißen,
Dein witzerfüllt und gütig Haus
Noch nicht aus den Gedanken reißen,
Und drücke meinen Dank durch diese Zeilen aus.


Mas os senhores da ordem
justos e prestos
buscam informatizar
as alas do inferno


وَلَيلَةٍ ما خَلَصتُ مِنها
إِلى خُفوقٍ وَلا مَنامِ
يَفعَلُ فيها ضِياءُ وَجهي
ما يَفعَلُ البَدرُ في الظَلامِ
عِفتُ بِها الخَمرَ وَهيَ تُجلى
وَالكَأسُ مَحطوطَةُ اللِثامِ
وَحاشَ لِلبَدرِ وَهوَ وَجهي
يَخطُبُ شَمساً مِنَ المُدامِ
غَيري مِنَ الخَمرِ في رِضاعٍ
أَرغَبُ عَنهُ إِلى الفِطامِ


Mystérieuse, avec de tout petits frissons,
La rainette aux yeux noirs et ronds comme des perles,
S'éveille dans la flaque, et franchit les cressons,
Pour aller se blottir aux creux des verts buissons,
Et mêler son chant rauque au sifflement des merles.
— Vague du spleen, en vain contre moi tu déferles !


Ich las schon lang. Seit dieser Nachmittag,
mit Regen rauschend, an den Fenstern lag.
Vom Winde draußen hörte ich nichts mehr:
mein Buch war schwer.
Ich sah ihm in die Blätter wie in Mienen,
die dunkel werden von Nachdenklichkeit,
und um mein Lesen staute sich die Zeit. –
Auf einmal sind die Seiten überschienen,
und statt der bangen Wortverworrenheit
steht: Abend, Abend... überall auf ihnen.
Ich schau noch nicht hinaus, und doch zerreißen
die langen Zeilen, und die Worte rollen
von ihren Fäden fort, wohin sie wollen...
Da weiß ich es: über den übervollen
glänzenden Gärten sind die Himmel weit;
die Sonne hat noch einmal kommen sollen. –
Und jetzt wird Sommernacht, soweit man sieht:
zu wenig Gruppen stellt sich das Verstreute,
dunkel, auf langen Wegen, gehn die Leute,
und seltsam weit, als ob es mehr bedeute,
hört man das Wenige, das noch geschieht.


For thee what rapturous moments are prepared!
For thee shall dawn the long expected day!
And he who ne'er thy tender woes hath shared,
Hath never known the transport they shall pay,
To wash the memory of those woes away:
The bitter tears of absence thou must shed,
To know the bliss which tears of joy convey,
When the long hours of sad regret are fled,
And in one dear embrace thy pains compensated!


Heb deine Augen über dich,
Und schaue den gewölbten Bogen;
Ich weiß, du wirst gewaltiglich
Zu Gottes Lob und Preiß bewogen.
Sieh nur das grosse Welt-Licht an,
Wie es die Erde fruchtbar machet.
Wie sicher jeder wandeln kan,
Indem es gleichsam uns bewachet.
Wer dieß erwegt, der muß bekennen:
Es sey ein Wunderwerk zu nennen.


Viel Zeiten gehn an ihm vorüber,
Er siehet die Geschlechter fliehn,
Und bleibt allein in allem Wandel,
Indes die Dinge kommen, ziehn.


Denn Glück genug besitz' ich doch,
Und wär' mir nichts geblieben,
Als dieses Eine noch:
Ein Herz, um dich zu lieben.


Bald nahn nun sampt den Störchen
die stähts verlihbten Lörchen/
schon traumt es ihnen jeden-falls
von Krebs-Bluht und von Mükken-Schmaltz


إليه اشتياقي والهوى يتجدد
ودمعي ووجدي مطلق ومقيد
فيا معشر العشاق هل لي مسعد
ألين فيقسوا ثم أرضى فيحقد
وأشكو فلا يشكي وارنوا فيبعد
إذا رمت وصلاً قال انك جاهل
ألم ترى أني للمحبين قاتل
مليح على العشاق بالهجر صائل
يهز قواماً ناضراً وهو ذابل
إذا ما تثنى فهو بالحسن مفرد
أطعت هواه وهو لي غير منقذ
وإتلاف نفسي فيه عين تلذذي
ومثلي رهين للصبابة قد أذي
يقول لي الواشي تعد عن اللذي
تبيت به حلف السهاد ويرقد
أتذكر محبوباً لك اليوم قالياً
وتبدي زفيراً للجوانح صالياً
رويدك يا ذا لا تكن فيه غالياً
ودع عنك ذكرى من غدا لك ناسيا
ملولا فكم في العالمين محمد
وكم رشا لو بان للبدر لم يرى
بديع جمال راق طبعاً ومنظرا
حوى ثغره الوضاح شهداً وكوثراً
فقلت إتئد يا عاذلي ليس في الورى
يرى مثل من قد همت فيه ويوجد


Auch die Plassenburg die neue,
Und es soll mich nicht gereuen.«


Aber Eva, seine Frau,
Nahm es nicht so sehr genau,
Ließ den Knab im Wald sich tummeln
Bei den Käfern und den Hummeln.


Jak jsem pravil, už je tak:
od severu letí mrak,
hrozí blesky, krupobitím,
trne háj, luh s klasy, s kvítím.


Zum Beispiel, noch gestern – –


Deine Tugend, Redligkeit und Kunst
Macht, daß ich dir trage treue Gunst.
Deine Tugend, Redligkeit und Kunst
Weiß, warum du mir trägst treue Gunst.


Však slunce, které vrchem dráhy chodí
a letním naplněným žárem hoří,
jde do vody a mizí v širém moři,
jde do hlubin a stíny vysvobodí.


Wann in sein Königreich ein Fürst den Einzug hält/
Folgt/ wer vorhin verbannt/ ihm itzt zu Fusse fält.
Drumb nun der Herr den Thron wil durch das Creutz einnehmen:
Will er auch Mörder nicht sich mit zu führen schämen.


o objetí bez lásky a o radosti bez tepla,
o políbeních, která nitro bouří nerozechvěla,
o snech, v nichž vášeň žilami se roztekla
a o světlech, jež v dálce se mi náhle setměla.


Nagyon helybenhagyta Bence a szándékot,
Hogy legyen, mint legyen: el is végezék ott:
Másnap a hajnal még alighogy zsendűle,
Mikor Toldiné már a szekéren űle.
Etelke pedig az öreg Bence jobbján
Hajtá a lovakat az első saroglyán;
Váltig restelé a vén cseléd a dolgot:
Egész úton pörölt, veszekedett s morgott.


مواكب خيرٍ، موكب إثرَموكب
ومَشْرِقُ حَق لم يدنسْ بمغربِ
ودوحةُ حب ظلتْ كلَّ راحلٍ
من الشمس في قيظ الأسى المتلهبِ
مواكبُ، سارتْ من حراءٍ، مجاله
مع البدءِ مكيٌّ، وفي الختم يثربي
تألقت البطحاءُ لما تنسمتْ
شذاها وألقتْ نظرةَ المتوثبِ
مواكبُ، آياتُ الكتابِ دليلها
ومؤنسها في دربها سنةُ النبي
سرتْ في عروق الكون منها بشائرٌ
وهزَّتْ لها الآفاقُ أشرفَ منكبِ
ترقى بها في المجد كلُّ مصدقٍ
وخابتْ مساعي كلُّ غاوٍ مكذِّبِ
مواكب لم تحملْ سوى كل عاقلٍ
رشيدٍ خبيرٍ بالأمور مجرِّبِ
تخلفَ عنها كل مستهزئٍ بها
وقصَّر عنها سعي كل مذبذب
لها في رحاب البيتِ دعوةُ ساجدٍ
ودمعةُ مشتاقٍ، وصوتُ مرحبِ
وفي طيبةِ الهادي البشير لها يدٌ
تمدُّ بريحانٍ إلى المتطيِّبِ
وتنبتُ في نجدٍ بواسقُ نخلها
ويخصبُ في صحرائها كلُّ مجدبِ
وتسري إلى الآفاقِ منها نسائمٌ
تقرب أربابَ الصلاحِ وتجتبي
على الأمر بالمعروفِ شادتْ حصونها
حصوناً على أسوارها الغيمُ يحتبي
وتلقى ذُراها الأنجم الزُّهرُ في الدُّجى
ويلقي إليها البدرُ نظرةَ معجبِ
وترسمُ عينُ الشمسِ منها شعاعها
فيهربُ من أضوائها كلُّ غيهبِ
كأني أرى الأمجادَ من شرفاتها
تطلُّ، تنادينا نداءَ تحببِ:
خذوا من لساني اليومَ حكمةَ ناصحٍ
بغير معاني الحقِّ لم يتشربِ
من الأمر بالمعروف والخير أشرقتْ
على الناس شمسٌ وجهها لم يغيَّبِ
نعم يا نداءَ المجد في أذنِ المدى
نفضتَ غبارَ الوهم عن ذهن متعبِ
هو الأمر بالمعروف يرشدُ لاهياً
وينقذه من طبعهِ المتقلَّبِ
هو الأمر بالمعروف يصرف منكر
ويكشف دعوى كل ذئب وثعلبِ
رسالةُ كل الأنبياءِ، فما الذي
دها القومَ حتى أبرزوا وجهَ مغضبِ؟!
وما الأمر بالمعروف إلا شعيرةٌ
لها مطلبٌ يسمو على كلِّ مطلبِ
وقد سرَّنا في مهبط الوحي أنها
تميزنا في الواقع المتغربِ
لنا دولةُ التوحيد عزَّ مقامه
بمنهجها، لا بالهوى والتمذهبِ
حماها كتابُ الله من سوءِ منطقٍ
ومن فكرِ إلحادٍ وسوءِ تعصُّبِ


El purpúreo jazmín, cándida Rosa,
y de los Cielos la mayor estrella,
todos perdieron (ay Amor) en ella
el, carmín, el candor, la luz hermosa.


beheld that GOD; but how beheld?
The Deity in radiant Beams conceal'd,
And clouded in a deep Abyss of Light;
While present, too severe for Human Sight,
Nor staying longer than one swift-wing'd Night.
The following Days, and Months, and Years decreed
To fierce Encounter, and to toilsome Deed.
His Youth with Wants and Hardships must engage:
Plots and Rebellions must disturb his Age.
Some  still arose, some Rebel Slave,
Prompter to sink the State, than He to save:
And  did his Rage so far provoke,
That what the God-head wrote, the Prophet broke.
His Voice scarce heard, his Dictates scarce believ'd,
In Camps, in Arms, in Pilgrimage, He liv'd;
And dy'd obedient to severest Law,
Forbid to tread the promis'd Land, He saw.


Addig is, míg homlokodon
Aranyüstök omladoz,
Akkor is, ha majd arcodon
A rózsaláng hervadoz.


载酒堂前草几青
东坡赢得古今名
若教时宰知公论
悔不当初作从伶


Und nun las ich sie; auf einmal
In so öder Winterzeit
Ging mir auf ein neuer, reicher
Lenz in seiner Herrlichkeit!


هو البعد آلامه تقتل
محبا به الصبر لا يجملُ
وإني أرى البعد عن وجهكم
ردى من حبائله اجفل
ذهلت بموقف توديعكم
وموقف توديعكم يذهل
وكم ليلة بتها ساهداً
كمن بين أحشائه مرجل
أحن إلى منهل من خصال
وورد من الشم لا يذبل
وأصبو إلى عذب ألفاظكم
كأنك في مسمعي البلبل
يهاجمني الدهر لكنني
إزاء صوارمه أعزل
لقد بعدت شقة بيننا
ولو أن حلفاً لكم منزل
كأن دارك رأس الرجا
ء وداري في بعدها الموصل
وقد كدست حولي المشكلا
ت وبعدك مشكلها المعضل
وصرت وحالي تسر العدى
وقد ناء بالنفس ما تحمل
فرفقاً بمن قد نآى مرغماً
وأدمعه حسرة تهطل
بقلب يميل لورد الهوى
ونفس لورد العلا أميل
وأدبر ما سر من حظه
فهل بعد إدباره يقبل
هو الحب أحسبه سائغاً
ولكنما طعمه الحنظل
فصب تجرع من صابه
متى من حلاوته ينهل
كلانا لهذا النوى جازع
فماذا إزاء النوى نفعل
وكل المحبين من قبلنا
بزلزال آلامه زلزلوا
ومن لم يكن في الهوى صابراً
فترك الغرام له أفضل
اذا كنت قربان هذا الهوى
فما أنا قربانه الأول
فلا ضيع الله أجر المحب
وخيب آمال من يعذل


Až pak i to, co zlých losů vina
Pokazila, bude napraveno,
Bude teprv všecko vyplněno.


Umflog ein jungfräulich Erröthen
Dir leis dein lieblich Angesicht,
Wie Frühroth war's auf Blumenbeeten,
Das einen sonn'gen Tag verspricht.


Majd legyőzi őket a hold:
Tolvaj éjbe fénykévét told.
De lassanként sápad fénye:
Futtatja a nap fölénye.


nevěř srdci, je to zrádný sval;
nadarmo jsem jeho jméno bral.


Když byl konec všemu,
nechtěl dát se znát –
modlíme se k němu:
byl to anděl snad!


Piangete il mio, anzi il comune errore,
Che a speranza dubiosa certa fede
Troppo prestai, sperando al creder vano;


Der Ewigkeiten höchster Ruhm,
Der Zeiten einigs Heiligthum,
Der Himmlischen ihr Paradies,
Der Irrdischen ihr Lebens-Fließ,
Der Engel stetes Lob-Gedicht,
Der Menschen Wonne, Schmuck und Licht.


Publicado no livro As Imagens Acesas: Poemas, 1924/1927 (1928)
In: POETAS do modernismo: antologia crític Or Leodegário  Azevedo Filh Brasília: INL, 197 4, 5 (Literatura brasileira, 9C


la mujer sentada en la plaza no tiene techo
tiene un chico de cinco años que se pone a gritar en la plaza
grita bajo el cielo abierto en la plaza
hace 20 días que el chico de pronto se pone a gritar bajo el cielo
esos gritos cuelgan del aire un rato y caen sin
que nadie los vea guarde o moje para apagar/el frío
los arruga y crujen como padecimientos como hojas
como secos en la plaza mientras
algunos preparan una reunión para defender a la poesía
citan poetas por teléfono algo
cruje ahora o padece apenas cubierto
por el otoño o la mano
de la mujer contra la boca del chico o
la boca del chico gritando contra el cielo o mano la
reunión de la boca y la mano
para defender a la poesía/de
la boca a la mano ¿cómo es el viaje? el
grito ¿echa raíces quieto por fin? la
mano ¿vuelve a ser tierra para abrigar
los gritos desolados del pobrecito en el día? ¿y qué
germinará de boca a mano? ¿planta? ¿monstruo?
¿belleza
que andará por el mundo después? el dolor
¿dará belleza después? tanto dolor acá
¿dará belleza algún día? esta
reunión bajo los astros que callan o brillan
¿calla brilla en la tarde como astro reunido?
¿callará brillará como astro después?
¿tiembla cielo de la boca a la mano
como techo para astros germinaciones
padecimientos que caen del chico la mujer? oh astros
¿crujen como hojas en la plaza?
¿para defender a la poesía?


And as in uffish thought he stood,
The Jabberwock, with eyes of flame,
Came whiffling through the tulgey wood.
And burbled as it came!


Euch Götter, euch sey Dank, daß ihr mich ausersehen,
Dem größten, besten König werth zu seyn.
Was nur mein Herz vermag, das werd' ich gerne geben,
Den, der ein Gott schon ist, noch menschlich zu erfreun.


Ein gottgesandter Schauer schleicht,
Da seine leichte Schale steigt,
In des Tyrannen Glieder!
Ihm fällt der Becher aus der Faust;
Da's bang in seinen Ohren saust!
Getroffen stürzt er nieder!


Ach, cítím také jeseň svou
a rád bych s ptactvem dal se v let:
mám jih, své mládí, za sebou, –
však nemohu v ně nikdy zpět.


Tra le chiome de l' òr nascose il laccio,
al qual mi strinse, Amore;
et da' begli occhi mosse il freddo ghiaccio,
che mi passò nel core,
con la vertú d' un súbito splendore,
che d' ogni altra sua voglia
sol rimembrando anchor l' anima spoglia.


Was willst du? brüllt der Drache,
»Du kennest Hildebrand,
Den Wuchrer; meine Rache
Giebt ihn in deine Hand.«


Wir Hamburger Mädchens habens fein,
Wir brauchen nicht auf dem Striche sein.
Wir wohnen in schönen Häusern
Wohl bei der Nacht,
Ahoi!
Weil es uns Freude macht.


Hin fur der teufel in eins wirtes hause,
da fund er vil landsknecht leben im sause;
der teufel setzt sich gleich hinter den ofen.
Einsteils spilten mit einander mumschanze,
die andern trunken halbe und auch ganze,
das sie alles so ungschwungen aussofen.
Der teufel het auf sie groß acht,
ob er in einen faren möcht verwegen,
doch wans einer dem andern bracht,
sprach der ander: »den müß dir got gesegen,
du mein lieber stalbruder!«
also ein ieder sagt.
der teufel klagt:
»sie tränken wol ein fuder,
e einer von mir wur gezwagt!«


Aj, odkud sešly se tu
z celého světa krásky
ve mládí luzném květu
v daň smutnou smutné lásky?


玉腕腾云黑雾开
穆王八骏如驽骀
逸气飘飘长不已
重闻汗血下天来


Una señora de la limpieza que por allí pasaba,
los barrió a todos y los echó al cubo de la basura,
mientras la Poesía bajaba con paso solemne
por la escalera principal
diciendo a grito pelado:
¡Pandilla de majaderos!


Verlassen nun stehen die Räume,
Es schauen und rauschen allein
Die groß gewordenen Bäume
So ernst in die Stille herein.


EY du angenehmes Weibgen,
Setze nur das nette Häubgen
Auff dein noch weit nettes Haar,
Unter tausend süssen Küssen
Wirst du nun mit Lust geniessen,
Was dir gestern fremde war.


Jsem zaleknut, jako bych při hříchu
byl pojednou přistihnut býval,
však stalo se, od let co nestalo –
já věru teď nahlas si zpíval!


De Filipe Tercero fue valido,
y murió de su gracia retirado,
porque en su falta fuese conocido.


V něm byl život. Život ten shasl o hodině třetí.
Roztržena opona, ševel, průvan světy letí,
země, pekel, nebes brány v nekonečno zotvírány.


Was macht uns das, dann sterben wir,
Und stündlich lieg' ich dann bei dir,


كانت اليد وحدَها بلا مناديل
ولا دمعٌ ولا عنايدٌ ممدودةٌ في سديم الميناء
مثل غيمٍ كسرته زخّـة من قذائف المساء
وقطعتْ حبالَ السفن النائم
اليدُ وحدَها
ذات اليد الوحيدة
وحدها،
بكتْ وحدَه


Der Abraham ist auch verreiset,
Nicht wi sein witz, nur Gott geweiset:
Sein einfalt war gewaltsam gros,
Drum überstund er manchen stos.


O mensch hab dir gemahlet
So gar ob augen dein/
Recht wie der todt vns holet/
Wan wir in wolstand seyn.
O nie/ nit traw der schöne
Dem fleisch vnd blut nicht traw/
Dich nur mit Gott versöhne/
Auff jhn alleinig baw.


Cantano il giorno che per borri e valli
seimila vite giovini sul posto
fermò come cavalli
che fiutano il leon nascosto.


Nehonos se vznešeností,
kteréžs svou nenabyl ctností.


Im Tun hast du dich treu bewiesen,
Zeig nun im Leiden deine Kunst!
Du hast mit Mut und Stärke sonst
Die Feind' erlegt zu deinen Füßen,
Dein Glück, dein Fortgang schien gar groß;
Jetzt ist es Zeit, daß du so bloß
Dich alles des um Gott beraubest
Und, daß er's sei allein, recht glaubest.


Du Tochter des Himmels, aus Eden gesandt,
Du führ'st uns am seidenen rosigen Band,
Du linderst die Wehen, du scheuchest den Schmerz,
Ström'st himmlische Ruhe in's zagende Herz.


Nebe se jedenkrát zavřelo v ráz,
několik lidí se leklo.
A já se také chvílečku třás’,
když jsem se podíval v peklo.


Was ich wüntsche zu erjagen
kan ich fangen sonder Licht.
Meinetwegen dürffstu nicht
Gold an deinen Wangen tragen.


„Neskula, hleď, z ocele tě kalené,
nevykřesala tě jiskrou z křemene –
sem, hle, sem jen sáhla, zde nabrala chvatem
drobet prsti, hlíny, ano, prach i s blátem,
vědouc, že jen ze hmoty tak poddajné
slepit dá se tvor, jejž přesnadno lze hnísti,
jehož žití za sousto je prodajné,
jazyk znající jen jediný hles: jísti –,
jehož páteř uvykla být pod knutou
věčně k hrudě zemské v oblouk sehnutou,
jehož hlava vztyčiti se nepokusí,
tupě žalostíc: Už musí tak být, musí. –
Ej, když musí, bude, hlavo zpozdilá:
v prachu, kde jsi celý věk se brodila,
zahyň! V lůně zhyň, kde jsi se zrodila!“


Zase moře větřím v dálce
svět a světy, zemi, nebe.
Ale ty, paprsku boží,
teď Jsi se mnou.


Tak bědovala, naříkala,
ta strašná hejna skuhravá,
zatím co lesy barvily se
čím dál tím více do žhava.
A přece znělo chvílemi to
jak harfa všemi strunami,
jak píseň, které není líto,
že nic snad není nad námi –


Ströme stürzten herab, tränkten die Fluren des
Mutterschooßes, und sanft flossen in rankendem
Bachgeäder die Quellen,
Säugten Auen und Blumenthal.


Du feu qui sourdrait de ce cœur
Ému comme la mer est calme
Mieux et pis qu'elle, pauvre cœur,


vera effigies


O Morgestern! wie lieblig isch's uf dir!
Zwor nit gar anderst as bei eus, doch heitrer
Und glänziger isch d'Gegnig gsy und wärmer,
As wär dört ewig Früehlig, ewig Sunntig;
Und scho am Luftzug het me g'schpüert, es weiht
E sanftrer Othem dört ... i selber bi
Mer gröber vorcho wie 'ne Hozzewälder,
Der uffen Bal dappt z'Friburg im Museum.
Doch wandli fürwärts. Lueg, do isch e Tal,
E prächtig Matteland und schöni Waldig
Und klar und frisch e Bergforellewasser.
... Es het mi gmahnt ans hinter Wiesetal,
Wemme vo Mambach nidsi goht go Huse,
So schön het alles blüeht, so saftig frisch
Hen d'Chrüter gschproßt ... Früeh isch's no gsy am Morge.
Doch wien'i witers chumm, so höri rede.
Am Waldhang sitzt en alt ehrwüerd'ge Greis,
Schneewis vo G'wand und mild vo Gsicht und Art,
Um ihn im Moos e lustig Chindervolch.
Schuel het er g'halte. Nei, wie hens'em g'looset.
Me het jeds Läubli wisple g'hört im Wald.
Und Zucht isch gsy und Ordnig. Me het's g'merkt
Der bruucht kei Ruete, 's Vüdeli ze versohle.
Druf schließt ers Buech und lächlet und seit: »So!
Jetz singt no eis, dann chönnd 'er gô go spiele,
Und über d'Matte gumpe, doch gent Achtig,
Daß kei's 'ne Mejeblüemli z'semmetritt,
Und tuend keim guete Tierli Öppis z'leid!«
Was meinet er, as d'Chinder g'sunge hen?
»Se helfis Gott und gebis Gott
E gute Tag und b'hüetis Gott!
Mer beten um e christlig Herz,
Es chunnt eim wohl in Freud und Schmerz,
Wer christli lebt, het frohe Muet,
Der lieb Gott stoht für alles guet.«
Dann packes z'semm und batsche froh in d'Hend
Und springe furt. Der Greis chunnt uf mi zue.
»Gottwilche«, seit er, »was bisch du für ein'?«
Ich antwort: »Nüt für unguet, eigentli
Se g'höri nit ganz uf de Morgestern,
Doch lockt's mi zuenich, d'Sproch schint mer bikannt
Und euer Singe heimlet mi so a.« –
»He woher chunnsch denn?« frogt er. – »Wither«, sagi,
's wird Euch villiicht nit akkurat bekannt sy:
»Es isch e ferne Stern, me heißt 'en d'Erde,
Drin isch en Erdteil, der Europia heißt,
In sellem Erdteil isch e Land, heißt Dütschland,
In Dütschland aber isch am Rhi e Ländli ...« –
»Zem Dunderwetter!« brummlet do der Alt,
»Du morgesternverflogen Erdechind,
Meinsch echt, mer wüsse hielands au nit mehr
As wie der Föhreli us der Geography?
Wie goht's denn z'Karlisrueh?« –


- Nem úgy megy az fiam, hol ide a király?
Lám a maga boszorkája csak itt lakik a puszta hatban
És még sincs itt, pedig őt is hivattam.


What then is He, whose Scorn I dread?
Whose Wrath or Hate makes me afraid?
A Man! an Heir of Death, a Slave
To Sin! a Bubble on the Wave!


Parfois il vient, porté sur l'ouragan numide,
Prenant pour piédestal la grande pyramide,
Contempler les déserts, sablonneux océans ;
Là, son ombre, éveillant le sépulcre sonore,
Comme pour la bataille y ressuscite encore


Mein Freund Gregor, mit dem ich manchen Tag
Verschwärmt einst zu Athen, wo damals er,
Der nordischen Gesandtschaft zugesellt,
Bei müß'ger Zeit mit mir die Alten las,
Besuchte letzten Herbst, da südwärts schon
Die Schwalben wanderten, mich unverhofft
Im stillgewordnen Bad am Ostseestrand.
Ein sehnlich Ruhbedürfnis hatt' auch ihn
Dorthin geführt, und bei verwandter Stimmung
Und gleichem Freimut fiel es uns nicht schwer,
Das alte Bündnis zu erneun. Wir sahn
Beim ersten Gruß, daß fünfundzwanzig Jahr'
Uns nicht verwandelt hatten, nur gereift,
Und bald in trautem Austausch, wie vordem,
Verplauderten wir wieder Tag für Tag
Des Abends Neige, nun der Gegenwart
Streitfragen prüfend, nun ins Zauberland
Erinnrungsreicher Jugendtage schwärmend.
In solcher Stunde – während überm Meer
Der Vollmond aufstieg und die Brandung fern
Herübergrollte – lenkt' er das Gespräch
Einst auf ein Mädchen, das er zu Athen
Gekannt, und das auch mir begegnet war,
Wiewohl nur flüchtig. Doch es zählt ihr Bild
Zu jenen, deren Reiz man schwer vergißt,
Sah man sie einmal nur. Nicht ungerührt
Vernahm ich drum ihr wechselvoll Geschick,
Und wie's der Freund erzählt, erzähl' ich's nach.


Manchmal nur in seltnen Zungen
Schwatzt er von der Freude Macht,
Und von seinem Hauch durchdrungen
Hab' ich dieses Lied erdacht.


Und es will ſich doch nicht ſchicken,
Daß man ſo mit Jeder geht,
Seit Papa im Staatskalender
In der dritten Claſſe ſteht.


Das längst Gewohnte, das alltäglich Gleiche,
Mein Auge adelt mirs zum Zauberreiche:
Es singt der Sturm sein grollend Lied für mich,
Für mich erglüht die Rose, rauscht die Eiche.
Die Sonne spielt auf goldnem Frauenhaar
Für mich – und Mondlicht auf dem stillen Teiche.
Die Seele les ich aus dem stummen Blick,
Und zu mir spricht die Stirn, die schweigend bleiche.
Zum Traume sag ich: »Bleib bei mir, sei wahr!«
Und zu der Wirklichkeit: »Sei Traum, entweiche!«
Das Wort, das Andern Scheidemünze ist,
Mir ists der Bilderquell, der flimmernd reiche.
Was ich erkenne, ist mein Eigentum,
Und lieblich locket, was ich nicht erreiche.
Der Rausch ist süß, den Geistertrank entflammt,
Und süß ist die Erschlaffung auch, die weiche.
So tiefe Welten tun sich oft mir auf,
Daß ich drein glanzgeblendet, zögernd schleiche,
Und einen goldnen Reigen schlingt um mich
Das längst Gewohnte, das alltäglich Gleiche.


Und sie, und sie, die Religion,
Heilig sie, und erhaben,
Furchtbar, und lieblich, und gross, und hehr,
Von Gott gesandt,


Das ist nicht Zufall, nicht Natur,
Was aus den blauen Augen strahlt!
Das ist der Gottheit Sonnenspur,
Die sich in dieser Seele malt!
Ich ahn es licht und lichter,
Mein Herz, nun gib es zu:
Hier ist ein andrer Dichter
Und mächtiger als du!


J’emporterai là-bas le souvenir des roses,
Et l’on effeuillera sur mes paupières closes
Les lilas et les lys, les roses et les roses.


ne zaman yıkılıp gidecek bu güzelim kubbe


Drei Tage hatte sie Zeitvertreib
Mit ihm in den Meeresweiten,
Am vierten ließ sie den toten Leib
Aus ihren Armen gleiten.


Прекрасный Хлор! Фелицын внук,
Сын матери премилосердной,
Сестер и братьев нежный друг,
Супруг супруге милый, верный —
О ты! чей рост, и взор, и стан
Есть витязя породы царской,
Который больше друг, чем хан
Орды, страны своей татарской!
Послушай, неба серафим,
Ниспосланный счастливить смертных,
Что пишет солнцев сын, брамин,
Желая благ тебе несметных!
Достиг незапно громкий слух
До нас, живущих в Кашемире,
Что будто Зороастров дух
Воскрес в подлунном здешнем мире
И, воплотясь в тебе, о Хлор!
Воссел на некоем престоле,
Дабы расцвел доброт собор
На нем, неслыханных дотолТак точно, говорят, что ты
Какой-то чудный есть владетель;
Души и тела красоты
Совокупя на добродетель,
Быть хочешь всех земных владык
Страшней не страхом, — но любовьБлаженством подданных велик,
Не покореньем царств и кровьТак шепчут: будто саму власть,
В твоих руках самодержавну,
Господства беспредельну страсть,
Ты чтишь за власть самоуправну;
Что будто мудрая та блажь
Нередко в ум тебе приходит:
Что царь законов только страЧто он лишь в действо их приводит
И ставит в том в пример себя;
Что ты живешь лишь для народов,
А не народы для тебя,
И что не свыше ты законов;
А тех пашей, эмиров, мурз
Не любишь и не терпишь точно,
Что, сами ползая средь уз,
Мух давят в лапах полномочно
И бить себе велят челом;
Что ты не кажешься им богом,
Не ездя на царях верхом;
Сидишь и ходишь в ряд с народом;
Что, не стирая с туфлей прах
У муфтьев, дервишей, иманов,
В седых считаешь бородах
Их глас за глас ты алкоранов;
Что, чувствуя в себе одном
Ты власть небес, а слабость смертных,
Им разбирать себя судом
Велишь чрез граждан частных, честных;
Раздоры миром прекращать,
Закону с совестью поладить
И, больше шерсть чтоб не терять,
Овцам в репейники не лазитЕще толкуют тож: что глас
К тебе народа тайно входит,
Что тысячью ты смотришь глаз
И в шапке-невидимке бродит
Везде твой дух, — и на коврах
Летает будто самолетах,
В чалмах, жупанах, чеботах;
А нужно где, то и в жилетах,
Чтоб как-нибудь невинность спасть,
И словом: многими путями
Ты кротку простирая власть,
Как солнце, греешь мир лучамИ даже будто бы с собой
Даешь ты случай всем встречаться,
Писать на голубях, с тобой
Так-сяк и лично объясняться;
И злость и глупость на позор,
Печатав, выставлять листами,
Молоть языком всякий вздор
И в лавках торговать умами;
И будто ты, увидя раз
Лису иль волка в агнчей коже,
Вмиг от своих сгоняешь глаз,
Хотя б их зрел в каком вельможА наконец, хотя и хан,
Но так ты чудно, странно мыслишь,
Что будто на себе кафтан
Народу подлежащим числишь;
Пиров богатых не даешь,
Убранство, роскошь презираешь,
В чертогах низменных живешь,
Царицу четверней катаешь;
И ходя иногда пешком,
Ты по садам цветы срываешь,
Но злата не соришь мешком;
Торопишься в делах не скоро,
Так шьешь, чтоб после не пороть;
Мнишь, не доходом в доме споро,
А где умеренный расхоИ подлинно, весьма чудесный
Бывал ли где такой султан?
Да Оромаз блюдет небесный
Тебя, гарем, седой диван
И всю твою орду татарску!
Да ангел сам Инсфендармас,
Покрыв главу крылами ханску,
С своих тебя не спустит глаз
И узел укрепит священный
На поясе твоем всегда!
Да ароматом растворенный
Твой огнь не гаснет никогдИ я дивлюсь и восхищаюсь
Лишь добродетелям твоим,
Как той звезде, что поклоняюсь
И коей подношу здесь гимн!
В хвалу тебе и в присвоенье
Ее красот и всех потреб,
Да имя Хлор твое, правленье
Напишется на деке судеКогда же подлая и даже подкупная,
Прищуря мрачный взор, где зависть или злость
На нас прольет свой яд, — простим им грех,
вздыхая;
Не прейдут, бедные, чрез Ариманов мос


Když liliovým zjevem víly stoupá
z hvězd píseň tichá v temný ňader hrob,
a mysl dumnou labutí se koupá
ve zlatém zdroji prchlých štěstí dob?


Non però sempre a la tua bella intorno
Sudin gli studj tuoi. Anco tal volta
Fia lecito goder brevi riposi;
E de la quercia trionfale all'ombra,
Te de la polve olimpica tergendo,
Al vario ragionar de gli altri eroi
Porgere orecchio; e il tuo sermone a i loro
Frammischiar ozioso. Uno già scote
Le architettate del bel crine anella
Su la guancia ondeggianti; e ad ogni scossa
De' convitati a le narici manda
Vezzoso nembo d'Arabi profumi.
A lo spirto di lui l'alma natura
Fu prodiga così che più non seppe
Di che il volto abbellirgli; e all'arte disse:
Tu compi il mio lavoro: e l'arte suda
Sollecita dintorno all'opra illustre.
Molli tinture preziose linfe
Polvi pastiglie delicati unguenti
Tutto arrischia per lui. Quanto di novo
E mostruoso più sa tesser spola
O bulino intagliar gallico ed anglo
A lui primo concede. Oh lui beato
Che primo ancor di non più viste forme
Tabacchiera mostrò. L'etica invidia
I grandi eguali a lui lacera e mangia;
Ed ei pago di sè, superbamente
Crudo, fa loro balenar su gli occhi
L'ultima gloria onde Parigi ornollo.
Forse altera così d'Egitto in faccia
Vaga prole di Sèmele apparisti
I giocondi rubini alto levando
Del grappolo primiero: e tal tu forse
Tessalico garzon mostrasti a Jolco
L'auree lane rapite al fero drago.


Des Friedens Mutter ist Bescheidenheit,
Und Scham des Barden beste Feierzier.
Mein Sohn! ich tadle Lobbegierde nicht.
Lob ist der Seelenstachel beß'rer Art,
Und ohne diesen Stachel schlummerten
Die größten Thaten der Vergangenheit,
Die besten Lieder unerweckten Schlaf.


Or vedess'io cangiato in dura selce,
come d'alcuna è scritto,
quel freddo petto; e 'l viso e i capei d'oro,
non vago fior tra l'erbe o verde alloro,
ma quercia fatti in gelida alpe, od elce
frondosa, e 'l mio di loro
penser, dolce novella al core afflitto,
contra quel che nel ciel forse è prescritto,
recar potesse. Ahi mio nobil tesoro,
troppo inanzi trascorre
la lingua e quel ch'i' non detto ragiona:
colpa d'Amor, che porre
le devria freno, ed ei la scioglie e sprona.


To požehnaný tak
a žírný kus je naší rodné půdy,
jen vlčí polní mák
tu roste víc a je tak tmavě rudý,
jak byl by lidskou krev ssál do svých květů všudy.


Jediné jen zbylo poupě
na trnitém žití kmínku
staré ženě v upomínku.
Malá Sáša, hezká dívka:
usmívavá jako slunce,
outloboká jako cívka
a s tvářemi planoucími
jako červeň na merunce.
Rozohněné vidí zraky
jako v mlze šedé hory,
jako v šeru tmavé bory
a nad nimi modré mraky,
a pod nimi malou chatku.
A v té chatě měla matku
starou asi jako tato.


Sie war in einem neuen Mädchentum
und unberührbar; ihr Geschlecht war zu
wie eine junge Blume gegen Abend,
und ihre Hände waren der Vermählung
so sehr entwöhnt, daß selbst des leichten Gottes
unendlich leise, leitende Berührung
sie kränkte wie zu sehr Vertraulichkeit.


o recupera su nombre de pájaro
que significa amor a la libertad
o se hace acreedor al de reptil


Gedenk' an Meine Jünger nur,
Wie heftig das sie schreien,
Als Ich mit ihnen überfuhr.
Sie lagen auf den Knien
Und rieffen: Meister, hilf' uns bald!
Und als Ich nun zwang mit Gewalt
Die hocherhabne Wellen,
Da sprang ihr Hertz, Sie dankten Mir.
Ein gleiches wil Ich thun an dir,
Kein Wetter sol dich fellen.


¿Aquellos envidiosos desvelados
con lo que más adoran, más fingidos
que quieren de esos pechos ofendidos,
siendo traidores, presumir de honrados?


Der grund des berges war mit wapen überstreut.
Auff diesem zeigte sich der adler voller klagen;
In seiner matten schooß lag die erfahrenheit/
Und hatten vor den tod viel bücher auffgeschlagen;
Sein sinn-gemählde war ein diamanten-stein/
Mit der bezeichnungs-schrifft: Die zierde von der sonnen.
Vielleicht/ weil/ wie sein glantz vom himmel kommt geronnen/
So witz und wissenschafft des adels ausputz seyn/
Und perlen und beryll von muscheln zwar entspriessen/
Die hoheit aber muß aus ihren strahlen fliessen.


V pravdě není nikdy skonání,
pojem smyslů to jen vezdejší,
odvrz je a nicota ti zmizí!


Est in arundineis modulatio musica ripis
Певучесть есть в морских волнах,
Гармония в стихийных спорах,
И стройный мусикийский шорох
Струится в зыбких камышаНевозмутимый строй во всем,
Созвучье полное в природе, —
Лишь в нашей призрачной свободе
Разлад мы с нею сознаеОткуда, как разлад возник?
И отчего же в общем хоре
Душа не то поет, что море,
И ропщет мыслящий тростник?


Tak kráčím cestou let, tvých větrů jásá smích,
hořkostí ukrytou jím dýchá každý květ.
Do dálek zanáší mi výkřik přátel mých
a z mlhy odváté mi zdvihá druhý svět.
Den před mým zrakem tlí a taví věcí tvar
a roste, příšerný, v dým nezrozených dob;
a v horkém dechu tvém mé krve kypí var,
smrtelně zadýchán do černé páry mdlob.


Die Rosenbüsche sind behangen
Mit wunderbarer Blütenpracht,
Das ist ein märchenhaftes Prangen,
Mein Herz, das singt und klingt und lacht.


Slepička-li snese vajíčko,
paní své to hlásí maličko;
chlubný člověk celý obvod zvroubí,
zásluhy své lidem stokrát troubí.
Slyš, Bůh zásluhu Tvou ocení,
netřeba Mu tvého troubení;
lidé skutek dobrý poznají,
chloubou Tvou se klamat nedají.


Doch wir bleiben hier allein,
Weil wir ganz geruchlos rein
Keinen locken;
So die Lilien seufzen still,
Weil sie niemand nehmen will,
Trotz der großen Glocken.


Untadlig weisester Verstand,
Des Urgrund dir allein bekannt,
Von Weisheit zeugt dies Kunstgebäude;
Wie weislich bin ich selbst gemacht,
Wie weislich werd' ich wiederbracht,
Wie weislich sproßt aus Angst die Freude!
All's, was du machst, ist weis' und schön,
Ich glaub's, auch wo ich's nicht kann sehn.
Halleluja! Halleluja!


Dios ignorante, vivo en la intrincada
Prisión que a viles cosas da mi mente.
Mas te miro y me ves hombre indigente
Que el ojo ajeno vuelve hacia la nada.
Desnudo en tu desnudo, soy mirada
Que mira con la lengua que te miente,
Con el miembro que empuja mi simiente
Al vientre que me tiende la celada.
Los ojos cierro y ya no estás. Has muerto.
He muerto y aquí estoy, como las cosas,
Ciego en el esplendor del mundo cierto.
No me miro existir. Nos junta en vano
Mi sombra en tus pupilas rencorosas.
Arrojamos del mundo a nuestro hermano.


Der fromme Vater wird sein Kind
In seine Arme fassen
Und, die gerecht und gläubig sind,
Nicht stets in Unruh lassen.
Drum, lieben Leut,
Hofft allezeit
Auf den, der völlig labet;
Dem schüttet aus,
Was ihr im Haus
Und auf dem Herzen habet.


Marsal Priam és Simois
Miként attakírozák,
De a Trója sodromi is
Bástyát hogy óltalmazák,
Míg az amazon-seregek
Császárostól elérkeztek
Az Ajax vize mellől.


	O Caliopo di qualunque autore,
a voi sta guidare sì ch'io intenda,
ché presto son seguir vostro valore.


Sníh ležel kolkolem, a tuhý mráz
jak úpír mízu stromu v lese ssál,
tma byla všude, pouze v hradu plál
jak rudé slunce oheň veliký,
a zápasil jak s běsy se stíny,
jež ve všech koutech síně vězely.
Před ohněm dumal Chobol o vraždě.
Když zahlíd’ mne, jak ze sna probuzen
se zachvěl, kynul mi, bych přistoup’ blíž,
a šeptem takto ke mně promluvil:


move li piede nel danzar giulìo,
che ne la puncta lor porte el mio core;
pensa de que potentia hai poscia el sguardo!


No importa que mi bien se dificulte;
que, si he de llegar muerto a la ribera,
mejor será que el golfo me sepulte.


Však lžeš-li jen, jak právě jiní lhou,
a lepšího-li není v tobě jádra
než ve sketách, jež sobstvím nemohou
kam srdce plá, tam nastavit i ňádra;


Tu, ontem,
Na dança
Que cansa,
Voavas
Coas faces
Em rosas
Formosas
De vivo,
Lascivo
Carmim;
Na valsa
Tão falsa,
Corrias,
Fugias,
Ardente,
Contente,
Tranqüila,
Serena,
Sem pena
De mim!


Třebas vyšel do cyzyny,
Tam povolán k činění,
Co přijaté šlechtí syny
Tvé skrz ctnosti učení.
Dlouho zde od tebe vzdálen, –
Ach! od pletich hrubě skálen! –
Tebou, ó Vlast! jsem svítil,
Se víc k lásce roznítil;


Na místo vzdoru ohněm planoucího
a zvonů v bázni hřmících na poplach
viděl jsem skleslost davu stupidního,
žvýkajícího novinářský tlach.


»›Gott mit uns!‹ ist das Wort, worin ich Frieden finde,
›Gott mit uns!‹ ist der Sieg, worin ich überwinde;
Ei, rüstet euch mit Macht, Welt, Teufel, Sünd' und Höll',
Schaut in mein Innerstes, hier ist Immanuel!«
So spricht der edle Geist, der Gott im Grund besitzet,
»Sein Nahesein gibt Mut, sein Nahesein beschützet;
Gott nimmt mich bei der Hand, er geht mit mir allein,
Da sagt er mir ins Ohr: So soll dein Wandel sein.«


Já čekám trpěliv, ač tuze rád bych viděl
tu první, pravou žeň šťastnější generace,
za starou révu svou já bych se nezastyděl,
jíž sluncem nadšení, jíž zemí byla práce!


Nun wachsen der Erde die großen Flügel,
Und allen Träumen neues Gefieder,
Alle Menschen werden wie Vögel
Und bauen Nester im Blauen.


或劝著子书
我恐落人世
呼儿具纸笔
一岁复一岁


Es wird nicht lang mehr währen,
Halt't noch ein wenig aus!
Es wird nicht lang mehr währen,
So kommen wir nach Haus.
Da wird man ewig ruhn,
Wann wir mit allen Frommen
Heim zu dem Vater kommen;
Wie wohl, wie wohl wird's tun!


Aber, wenn dich Feinde fangen,
Können sie dich dann nicht tödten?


„Vím.“ A tlesklo políbení
první, druhé, třetí, čtvrté –
Zamk’ jsem oči bez prodlení,
vedli si tak domácky!


Grosmache heut den Herrn, du Gottesstärk und krafft,
Du Grosfürst Michael mit deiner Engelschafft!
Quill sibeneinig, quill nach Gott des Vatern weise
Zu des Dreieinigen unausgesprochnem preise.
Jehovah wirdwarist ein ewig Libes gus:
Barmhertzig, güttig, treu; ohn anfang, mittel, schlus.


仙馆白云封
青山第几重
道人时化鹤
巢向最高松


Mags doch seyn, es thut gleichwol gut.
Sich die Seite erstaunlich an.


Šel Ivan nocí, nocí plnou hvězd,
šel nocí ozářenou luny jasem,
a vánek z hájů šeptal jemnou zvěst,
a vánek z lesů jemně vlnil klasem...


Jak tě stejný osud hněte –
tebe i tvou tesknou krávu
a jak oba pracujete,
jenom za tu bídnou stravu.


一壑风烟自可留
十年湖海漫狂游
短衣射虎真堪乐
莫恨将军老不侯


Gar hoch ist diese Mauer,
Ich kann euch nicht erreichen,
Ich kann euch nicht beschleichen,
Ihr Rosen von Florenz.


Bimbo, ricordo, per le mie raccolte
sempre immolai con trepidanza questa
cupa farfalla, quasi nel terrore
di suscitare con la fosca vittima
l'ira d'una potenza tenebrosa.
E anche perchè l'Atropo mi parla
di cose care, dell'antiche ville.
Sul canterano dell'Impero, sotto
la campana di vetro che racchiude
le madrepore rare e le conchiglie
sta quasi sempre l'Acherontia Atropos
depostavi da un nonno giovinetto.


Kapely a kotly, děla, prapory a miny,
naplněné ke ctí boží smradlavými plyny.


Sea en las fieras ondas que navego
norte seguro, pues, el desengaño,
que el escarmiento agradecido adora.


Bez bohatství a klidu, chudý, slepý
pokydán závistí a vášní černou
tvůj vavřín zůstal po vždy čistý, lepý
tvou láskou k vlasti svatou, bezeměrnou:
nezdvih’ jsi krůny k nohoum spadlé střepy,
v tvém srdci pouze odměna se blýští
a v srdci bratří tvojich milionů
v nadšení nejčistším pro lásku onu,
z níž nejlepší krev v smrti hrdinné se prýští.


高山影里希音远
流水声中古调长
可惜世无钟子期
焦桐空带爨烟香


Et pourtant j'admirais sa beauté, ses habits
De pourpre, que le vent harmonieux soulève,
Et surtout, ô mon cœur, ses lèvres de rubis,


Letí jarý sokol,
křídloma třepoce,
plaší labutěnky
jasném na potoce.


屈曲云根屋旋移
下窥鸳瓦碧参差
不须欲速求儳路
自地升天理合迟


Du, frommer Vater, meinst es gut
Mit allen Menschenkindern,
Du ordnest deines Sohnes Blut
Und reichst es allen Sündern,
Willst, daß sie mit der Glaubenshand
Das, was du ihnen zugewandt,
Sich völlig zu erquicken,
Fest in ihr Herze drücken.


Lobt den Herrn,
Weit und fern
Preiset Jesum, meinen Gott,
Mit Pauken und Trompeten,
Mit Zinken und mit Flöten,
Mit Orgeln und Schalmeien,
Die laut und helle schreien.
Lasset hören
Ihm zu Ehren
Ein Getöne
Wunderschöne,
Saust und schallt mit vollen Chören.


¡Y las demás! En tantos climas,
en tantas tierras siempre son,
si no pretextos de mis rimas
fantasmas de mi corazón.


Da gli odi fiamma d'olocausti santi,
Da i vapori del sangue alito pio
Sale: o martire plebe, a te davanti
Folgora Dio.


Durch diesen Herbstestag voll Sturm
Zum Drachenfels empor die Steige!
Schon winkt zu Häupten mir der Turm,
Der breite, durch die falben Zweige.
Da steh' ich - roter Sonnenschein
Umlodert königlich die Klippe;
Zu meinen Füßen braust der Rhein -
Mir schlägt das Herz. O reichet Wein,
Das volle Glas reicht meiner Lippe!


"In coming down, the seeing eye of day
Darken'd around me, and I lost my way.
Where'er a light shot glimmering through the trees,
I thither urg'd my weary trembling knees,
Tapp'd at the door, and begg'd, in piteous tone,
They'd let a wandering soldier find his home;
They barr'd the door, and bade me beg elsewhere,
They'd no spare beds for vagabonds to share.
This was the tale where'er I made a halt,
And greater houses grew upon the fault;
The dog was loos'd to keep me far at bay,
And saucy footmen bade me walk away,
Or else a constable should find a home
For wandering captains from the wars new come.
Alas! thought I, is this the soldier's praise
For loss of health, of limb, and length of days?
And is this England? — England, my delight!
For whom I thought it glory but to fight —
That has no covert for the soldier's night!
I turn'd half fainting, led through all the gloom
By the faint glimmerings of the clouded moon.
One path I kept, that seem'd at times to end,
And oft refus'd the guiding clew to lend;
The thread unhop'd as oft again I found,
Till it forsook the open fields around;
By slow degrees, to towering woods it crept,
As if beneath their shade it nightly slept.
I here had halted, lest some beasts of prey,
In midnight theft, had pac'd the treacherous way,
But that a twinkling light sometimes appear'd,
Sometimes grew dim, and sometimes brightly clear'd
This could not be the lure of beasts of prey;
They know no art of imitating day,
Much pleas'd I thought. The mazy path yet led
Through shrubby copse, by taller trees o'erspread;
A wimpling rill ran on, and wreath'd its way
Through tufts of flowers, that made its borders gay;
And now a rock the parting leaves unfold,
On which a withering oak had long grown old,
The curling ivy oft attempts to hide
Its sad decay, with robes of verdant pride,
Yet through her leafy garb the eye can peer,
And see it buys the youthful dress too dear.
A hollow cavern now methought I spied,
Where clustering grapes came wandering down its side,
Between whose leaves a ray of light would dart,
That both rejoic'd and terrified my heart.
I ventur'd in, — my breath I scarcely drew,
Nought save a taper met my wondering view;
An inner cavern beamed with fuller light,
And gave a holy hermit to my sight;
Himself and Piety seem'd but the same,
And Wisdom for grey hairs another name;
Some traces yet of sorrow might be found,
That o'er his features walk'd their pensive round;
Devotion seem'd to bid them not to stray,
But human feelings gave the wanderers way.
His eye he rais'd from the instructive page,
An eye more sunk by wearing grief than age;
Surprise a moment o'er his features spread,
And gave them back their once accustom'd red."
"Welcome my son — a hermit's welcome share,
And let the welcome mend the scanty fare.
A soldier's toils the softest couch requires,
The strengthening food, and renovating fires;
Not such the hermit's needy cell bestows,
Pamper'd alone by luxury of woes,
The falling tears bedew the crusty bread,
And the moss pillow props the weary head;
The limpid brook the heats of thirst allay,
And gather'd fruits the toilsome search repay;
When hunger calls, these are a feastful store,
And languid Sorrow asks for nothing more;
Sufficient that her eye unseen can weep,
Stream while awake, and flow yet more in sleep.
'Tis now twelve years since Solitude first drew
Her closing curtain round my opening view,
Since first I left my once delightful home,
Along with Grief and Solitude to roam."


Sletěl blesk: a bělmo s pošmourného
Oka padá, mrak se mění v den.
Sletěl blesk: a srdce vře, až ven
Proud se cytů vroucných valí z něho.


A přece sladký optimist
po ranách všech v nás žije.
Kdo včera zoufal, dnes je jist:
krev čerstvá staré rány smyje.


Lungo tempo nudrito e costumato
s'avea un certo artiere un fedel cane,
il qual godeva mangiando quel pane
che 'l suo padron volentier gli avea dato.


Pak, sotva hvězdy hasly v hloubi ztmělé,
za cílem neznámým dál hnána zrána,
na těla stromů, mnohým vichrem zdrána,
v dík zavěsila šat neb zbraně skvělé.


Ó, Paní, Vy s tou posvěcenou rukou,
ó, Paní, Vy s tím zlatým srdcem Svým,
jak říci Vám, čím srdce pro Vás tlukou,
když na Vás pomní s lásky vzrušením,
když vzpomenou, jak v chudé české chaty
pad’ hřejné Vaší lásky paprsk zlatý,
by na ztýraném lidu čele vzplál –
ó, jaká k díkům volit slova vřelá
za vše, nás, Paní, čím Jste obmýšlela,
že štědřejším být nemůž’ ani král.


»Ei, ei, du spöttischer Vogel, sieh dich nur weislich vor,
Daß dir aus deinem Bündel ein Beil nicht springt empor!«
So rief nun Max, sein Auge zuckt wie ein Wetterschlag;
Hohn schlägt viel tiefre Wunden, als es ein Schwert vermag.


Děla: „Nebohé mi běda,
tedy to zamýšlí Sancho?
Otcovu on slední vůli
přísahou svou nevyplní?


雪花将瑞献君王
晴早销迟恋建章
不肯独清须带月
犹嫌未冷更吹霜


أَعَضَّ حُمَيٌّ ساقَهُ السَيفَ بَعدَما
رَأى المَوتَ يَغشى واسِطَ الرَحلِ راكِبُه
وَوَاللَهِ ما أَدري أَجُبنٌ بِجَندَلٍ
عَنِ العودِ أَم أَعيَت عَلَيهِ مَضارِبُه
كِلا السَيفِ وَالعَظمِ الَّذي ضَرَبا بِهِ
إِذا اِلتَقَيا في الساقِ أَوهاهُ صاحِبُه


A sirót egy néma csókkal
Felszorítja két karára,
Arcza gyászán áttör a kedv,
Mint borún a nap sugára.


So ist ein Jahr denn nun vorbeigegangen,
Seit uns der Christbaum eben hier vereint,
Und manches dachte still wohl mit Verlangen,
Ob uns ein gleicher Tag auch nächstes Jahr erscheint?


Má v ňadrech srdce zvučící,
jež svědomím jest vesnici,


Schreie. Ein Pfau.
Gelb schwankt das Rohr.
Glimmendes Schweigen von faulem Holz.


Восторгаюсь тобой, молодежь! —
Ты всегда, — даже стоя, — идешь,
Но идешь постоянно вперед,
Где тебя что-то многое ждеНе желаю я думать о том,
Что с тобою случится потом,
Что, спустя много весен и зим,
Будет твой крылолет отразиНо пока молодежь молода,
Не погаснет на небе звезда,
Не утопится солнце в воде, —
Да весенятся все и везде!
И смотрю я в сплошные глаза:
В них потоп, а в потопе — гроза,
А в грозе зацвели васильки…
Оттого — я, не зная тоски,
Так спою, что и ты запоешь,
Овосторженная молодежь!
Так грозово возгряну «ypa»,
Что умрет безвоскресно вчера!
И вонзаю я в завтра копье,
Прославляя сегодня твое!


Muito te aventuraste,
Musa pouco modesta,
E não escapas desta,
Porque daquelas outras escapaste.


Nieten? Nieten? Nichts als kahle Nieten? –
Nun so niete dich denn satt und matt! –
Zur Vergeltung will ich dir auch bieten,
Was noch keiner dir geboten hat.


From the  to the Northern Sea,
The Goddess wings her desp'rate Way;
Sees the young , the mighty Head,
Whose Sov'reign Terror forty Nations dread,
Inamour'd with a greater Monarch's Praise,
And passing half the Earth to His Embrace:
She in His Rule beholds His  Force,
O'er Precipices, with impetuous Sway
Breaking, and as He rowls his rapid Course,
Drowning, or bearing down, whatever meets his Way.
But her own King She likens to His ,
With gentle Course devolving fruitful Streams:
Serene yet Strong, Majestic yet Sedate,
Swift without Violence, without Terror Great.
Each ardent Nymph the rising Current craves:
Each Shepherd's Pray'r retards the parting Waves:
The Vales along the Bank their Sweets disclose:
Fresh Flow'rs for ever rise: and fruitful Harvest grows.


أَيا حَزَناً وعاوَدَني وداعي
وكانَ فراقَ لُبنَى كالخُداعِ
تكنَّفني الوشاةُ فَأَزعَجُوني
فَيَا لِلّه لِلوَاشي المُطاعِ
فأَصبحتُ الغَداةَ أَلُومُ نَفسي
عَلَى شَيءٍ وَلَيسَ بِمُستَطَاعِ
كَمَغبُونٍ يَعَضُّ عَلَى يَدَيهِ
تَبيَّنَ غَبنَهُ بَعدَ البيَاعِ


Nu dost. To je to společné,
co s panem Dykem máme.
To na otázky všetečné,
bych ukonejšil známé.


— Vês ali o sacerdote
de negras roupas talares?
O bom disfarce é grão dote,
mas longe de nossos lares.


Demire Nezire, chudáku z Dibry,
odpusť mi večerní podezření.
I „přírody pán“ je křehký tvor,
svých nervů pánem není.


Nem mondhatom mégis, hogy épen senkinek;
Ez mese, de mégis találd ki, hogy kinek?
Változtatnak egy szít sok szivárvány szinek,
Kiteszik a fehér zászlót valakinek.


Treulieb' ist nimmer weit,
Nach Kummer und nach Leid
Kehret wieder Lieb' und Freud':
Dann kehrt der holde Gruß,
Händedrücken,
Zärtlich Blicken,
Liebeskuß.


Però mi volgo a scriver solamente
l'istoria de le mie gioiose pene,
che mi fan singolar fra l'altra gente:


La buona lancia il paladin racquista,
e verso il re d'Oran ratto si spicca,
che la persona avea povera e trista
di cor, ma d'ossa e di gran polpe ricca.
Questo por tra bei colpi si può in lista,
ben ch'in fondo allo scudo gli l'appicca:
e chi non vuol lodarlo, abbialo escuso,
perché non si potea giunger più in suso.


Das Leben nie verschwindet,
Mit Liebesflamm' und Licht
Hat Gott sich selbst entzündet
In der Natur Gedicht.


Ich/ zweyer Väter Sohn/ ein Wahlkind fremder Gütte/
Muß izt zum andern mahl verlassne Wäyse seyn.
Ich war ins fünffte Jahr nicht längst getreten ein/
Als mir entzogen ward mein Vater von Geblütte/
Sein Bruder zeigte sich als Vater von Gemütte/
Vorsorge/ Zucht/ Verlag und eigner Tugend Schein
War Fackel/ Stab und Bahn zu meinem Wohlgedeyn.
Nun seh ich wie der Tod mein Glück auffs neu zerrütte.
Gedult! der Höchste wird noch ferner Vater bleiben.
Dein Nachruhm/ edler Freund/ schwebt um des Himels Pol.
Der reinen Seelen gehts in Gottes Händen wohl:
Ich will zur Danckbarkeit auff deine Grabstätt schreiben:
Durch Tugend und Verstand nach wahrer Ehre streben
Heist seinen Ahnen gleich/ wie der von ABSCHATZ/ leben.


Vnd wiwol er ist Sanft vnd still,
noch wachst sein Reich behende,
Auch wider der Tirannen will,
bis an der Weltkrais ende,
Graßt von aim Mör
zum andern sehr,
inn Insuln es auch lendet:
Das macht, man kan
nicht widerstan
seim Wort, welchs sein lauf endet.


北阙圣人歌太康
南冠君子窜遐荒
汉酺闻奏钧天乐
愿得风吹到夜郎


Der Vorhang fällt: es ist vollendet. –
Doch daß der Sieg in Tod sich wendet,
War es auch nur ein Gaukelspiel,
Ist für mein banges Herz zu viel.


Na jev vyjde vše, co kryla
dosud velice,
zdali se jí nezkrátila
vpředu suknice.


(Из Генсера)
Еще в начале мая
Тебе, Амур жестокий!
Я жертвенник поставил
В домашнем огороде
И розами и миртом
Обвил его, украсиНе каждое ли утро
С тех пор венок душистый
Носил тебе, как жертву?
А было все напрасно!
Уж сыплются метели
По обнаженным ветвям, —
Она ж ко мне сурова,
Как и в начале ма


Sie konnten nicht lassen die Blicke davon
Auf dich in Todespein starrend;
Da waren sie dein, ein weicher Thon
Des belebenden Schöpferhauchs harrend.
Da stand'st du, und über dein Antlitz schlich
Der eherne Todesbote,
Gesenkt in den Wahnsinn des Schmerzes erblich
Es leise, das gluthendurchlohte. –


DER CHAN: 'HaifatuNeti .


Testigo de mi tiempo sobre un gajo de yerba
el ojo de rocío le da al hombre distancias.
—Trátame así, le dije.
Pero el ruido no quiso.
—Mira que voy a hablar de un testimonio.
Pero el ruido no quiso.
Siempre es difícil explicar lo simple.
Me puse entonces otra vez de trampa,
es un traje no mío, no me gusta,
no es mi tú, ni mi hoy, ni mi haber sido,
y esto no lo perdona mi estatura de triste;
me perdona los órganos sexuales,
me perdona la mano que me usa dormida,
me perdona que tenga la noche entre las piernas,
me perdona
sentarme en una duda que es un feto de abismo,
me perdona
hasta que ponga a ratos un poco de Manuel
en donde un raro
mellizo de mi yo me tolera la carne.
Sin embargo, comprendo
que perder un fantasma no es lo mismo
que perder tontos útiles...
Lo saben
los intestinos de Van Gogh:
tripas como vacías catedrales;
lo sabe
el pellejo que a besos me pusieron,
el que comienza
como enemigo a dibujarme mapas,
caminos traidores
que lentamente ponen esotérico a falo.
Ahora bien,
más de 60 años de huésped en la tierra
son 60 suicidios bien comidos,
sin embargo,
alimentar trocitos de muerte es masturbarse,
medio siglo cuidando ratones metafísicos
metidos en el cráneo como en una alacena,
voy sacando Manueles, retazos de mi asombro,
testigos en pedazos, espías sin salario;
allí en un beso se quedó una M,
en una duda se me fue la A,
las otras letras como huesos fieles de mi esqueleto,
no quieren repartirme, son Manuel hasta en contra,
y por alcobas y por trampas mansas
me buscan en trocitos como en espejo roto.
Hace ya mucho tiempo que soy una valija
sin estación pero con etiqueta;
respiro como un número,
mi emoción es un número,
soy un número ebrio.
Sin embargo, hay más muertos que vivos,
y esto ya es importante.
Los amos de la tierra que obligan a los números,
comienzan a dudar si están quietos sus muertos...


Ja nuhn kan ich leichtlich gläuben/
daß Orfeus durch seinen klang/
wie die weisen Dichter schreiben/
das vertutzte wild bezwang/
weil itzund Ihr süßes spielen
die vernunft mus selbsten fühlen/
und/ o Engel-mänschen-bild/
nichts für ihren strahlen gilt.


Árvácska azt jelentse:
Bús volt és elhagyott.
S a tulipán: Panasz, vád
Helyett tűrt, hallgatott.


Kuchtík s vytržením dívá
na kousky se čarodějné,
jak i Cmírka k smíchu zpívá,
jak i tvoří kousky strojné.
„Tys má,“ praví, „záře!“
a jí hladí tváře
a jí ústa líbá.
„Dnes mne dívka snáře
zpěvem ukolíbá.“


per quel ch'io intendo, e' disse cose strane.
Se vuoi che la 'mbasciata da tua parte
udita sia dalle gente cristiane,
non ti bisogna altro messaggio o carte:
lascia andar me, che con parole umane
dirò con miglior modo e miglior arte;
e so ch'io tornerò con la risposta. -
Donde il Soldan rispose: - Va' a tua posta. -


Von der Kelter nicht zur Kelter
Dreht sich mir des Jahres Schwung,
Nein, in Flammen werd ich älter
Und in Flammen wieder jung.


On porte secours au jeune homme.
Immobile comme un paquet,
Il n’est pas mort, mais c’est tout comme ;
Son sang inonde le parquet.
— Vraiment, dit le patron, c’est drôle
Comme on se tue en ce moment ;
En voilà quinze à tour de rôle
Qui font le même testament !


Loset, was i euch will sage!
D'Glocke het Zehni gschlage.
Jez betet, und jez göhnt ins Bett,
und wer e rüeihig Gwisse het,
schlof sanft und wohl! Im Himmel wacht
e heiter Aug die ganzi Nacht.
Loset, was i euch will sage!
D'Glocke het Ölfi gschlage.
Und wer no an der Arbet schwitzt,
und wer no bi de Charte sitzt,
dem bieti jez zum leztemol, –
's isch hochi Zit – und schlofet wohl!
Loset, was i euch will sage!
D'Glocke het Zwölfi gschlage.
Und wo no in der Mitternacht
e Gmüet in Schmerz und Chummer wacht,
se geb der Gott e rüeihigi Stund,
und mach di wieder froh und gsund!
Loset, was i euch will sage!
D'Glocke het Eis gschlage.
Und wo mit Satans Gheiß und Not,
e Dieb uf dunkle Pfade goht,
– i will's nit hoffen, aber gschieht's –
gang heim! Der himmlisch Richter sieht's.
Loset, was i euch will sage!
D'Glocke het Zwei gschlage.
Und wem scho wieder, eb's no tagt,
die schweri Sorg am Herze nagt,
du arme Tropf, di Schlof isch hi!
Gott sorgt! Es wär nit nötig gsi.
Loset, was i euch will sage!
D'Glocke het Drü gschlage.
Die Morgestund am Himmel schwebt,
und wer im Friede der Tag erlebt,
dank Gott, und faß e frohe Muet,
und gang ans Gschäft, und – halt di guet!


Wir müssen vor zwei Stunden niedergehn,
Doch dürfen erst nach einer Stunde landen.
Acht Säcke Ballast sind vorhanden,
Meßapparate, hundert Meter Tau.
Die beiden Sachverständigen zeigen,
Erklären alles mir genau.


Žerď, na níž k zítřku duje vlajka, zřím,
když za sluncem se dívám při západu,
a v tichou jizbu-li se navracím,
jdou moje okna do mrtvého sadu;


Der Junker stutzt, blickt nach dem Schatze,
Und bey dem Glanz
Des Golds, vergißt er Berthens Fratze
Und Schuppenschwanz.


Nejsou-li pak vůdci s lidem srostlí
citem, snahou, mluvou jadrnou,
beze slova, bez knih pozdě, dost-li
hustou tmou lid všechen zahrnou?


Ein Adler glitzert auf der Zitadelle.
Ein Leoparde raschelt Bellinzona.
Auf seinem gelben und gefleckten Felle
Reitet die schönste Frau der Welt: Ilona.


Du nakkte Cyprie /
dein runder Feuer-Schnee
hat mich entzündet;
du Milch-gemischtes Bluht/
du göldne Rohsen-Gluht/
dreyn Alles mündet!


Und wo er wandert durch Feld und Dorn,
da blühen die Schlehen und treibt das Korn.


O mein Sohn, wie gräßlich heulend
Klagt herauf vom Moor die Unke!
Hörst du wohl die Raben krächzen?
Die Gespenster in dem Sturme? –


La nave tenía el nombre de una flor y de un
hada. Dividía rápidamente la superficie elástica
del mar. El grumete anunciaba a voz en grito la isla de las aves
procelarias. Sus rocas se dibujaban en el crepúsculo tenue,
simulando las reliquias de una ciudad. Significaban la guerra de los elementos en un día inmemorial.
  Una humareda se descomponía, a breve
distancia del suelo, en una serie de orbes distintos. Un ser aleve se
entretenía quemando leña verde en una atmósfera
alterada artificiosamente. De donde venían las figuras inusitadas del humo.
  En pisando tierra, descubrimos al autor del fuego.
La naturaleza había intentado de modo involuntario y a ciegas el
esbozo de una criatura humana. La malignidad del endemoniado se
transpintaba en su fisonomía rudimental. Encerraba el viento en un odre.
  Lo tratamos osadamente y sin respeto y lo dejamos
inerme y contrito. El nombre de nuestra nave despertó de su
letargo y redimió de su cautiverio una compañía de
formas aéreas. Nos siguieron en el tornaviaje y su presencia no llenaba espacio.
  Las condujimos al pie de un monte y penetraron en el
seno de unos árboles, para esconderse. Una laguna las rodeaba y defendía con sus gases.
  Quedaron bajo la encomienda de un ave libre de los menesteres y limitaciones de la vida.
Una humareda se descomponía, a breve
distancia del suelo, en una serie de orbes distintos. Un ser aleve se
entretenía quemando leña verde en una atmósfera
alterada artificiosamente. De donde venían las figuras inusitadas del humo.
  En pisando tierra, descubrimos al autor del fuego.
La naturaleza había intentado de modo involuntario y a ciegas el
esbozo de una criatura humana. La malignidad del endemoniado se
transpintaba en su fisonomía rudimental. Encerraba el viento en un odre.
  Lo tratamos osadamente y sin respeto y lo dejamos
inerme y contrito. El nombre de nuestra nave despertó de su
letargo y redimió de su cautiverio una compañía de
formas aéreas. Nos siguieron en el tornaviaje y su presencia no llenaba espacio.
  Las condujimos al pie de un monte y penetraron en el
seno de unos árboles, para esconderse. Una laguna las rodeaba y defendía con sus gases.
  Quedaron bajo la encomienda de un ave libre de los menesteres y limitaciones de la vida.
En pisando tierra, descubrimos al autor del fuego.
La naturaleza había intentado de modo involuntario y a ciegas el
esbozo de una criatura humana. La malignidad del endemoniado se
transpintaba en su fisonomía rudimental. Encerraba el viento en un odre.
  Lo tratamos osadamente y sin respeto y lo dejamos
inerme y contrito. El nombre de nuestra nave despertó de su
letargo y redimió de su cautiverio una compañía de
formas aéreas. Nos siguieron en el tornaviaje y su presencia no llenaba espacio.
  Las condujimos al pie de un monte y penetraron en el
seno de unos árboles, para esconderse. Una laguna las rodeaba y defendía con sus gases.
  Quedaron bajo la encomienda de un ave libre de los menesteres y limitaciones de la vida.
Lo tratamos osadamente y sin respeto y lo dejamos
inerme y contrito. El nombre de nuestra nave despertó de su
letargo y redimió de su cautiverio una compañía de
formas aéreas. Nos siguieron en el tornaviaje y su presencia no llenaba espacio.
  Las condujimos al pie de un monte y penetraron en el
seno de unos árboles, para esconderse. Una laguna las rodeaba y defendía con sus gases.
  Quedaron bajo la encomienda de un ave libre de los menesteres y limitaciones de la vida.
Las condujimos al pie de un monte y penetraron en el
seno de unos árboles, para esconderse. Una laguna las rodeaba y defendía con sus gases.
  Quedaron bajo la encomienda de un ave libre de los menesteres y limitaciones de la vida.
Quedaron bajo la encomienda de un ave libre de los menesteres y limitaciones de la vida.


Und wie ich so sinnend atme
Stromeskühl und Waldesdüfte,
Und ein wundersam Gelüsten
Mich hinabzog nach den Klüften:


Und als der Morgen ins Fenster sah,
Vom Lager sprang sie empor,
Und als man im Münster die Frühmette sang,
Sie pocht' an des Bischofs Tor.


Aj, skála tady v lesním ústupu
v sluj vyhloubena stojí před nimi.
Hle, nad ní v střechu duby obrovské
bratrské rámě vlídně rozpjaly,
a pod nimi na listí sežloutlém
se mokré ptáče s chvěním tulilo.
Sem zaměřil též kejklíř s vozíkem,
odvázal koně, vozík přistavil
blíž k druhé straně jak zeď ochrannou.
Pak do lesa šel, mechu nahrabal,
jím vystlal ženě lože chudičké,
pod hlavu dal jí vlastní šaty své,
v mech suchý vložil nohy stydnoucí;
a jak se matka sklání nad děckem,
jí vlastním dechem ruce zahříval.
A když ustala v štkání bolestném
a v jemnou chtěla klesnout dřímotu,
skráň pohladil jí, čelo políbil,
a v zadumání žalném, hlubokém
za vozem used’ na klest skupený,
v dlaň hlavu složil a rtem nedbale
kouř vypouštěl z své dýmky poslední.


O dúbio mascarado o mentiroso
Afinal, que passou na vida incógnito
O Rei-lua postiço, o falso atónito;
Bem no fundo o covarde rigoros
Em vez de Pajem bobo presunços
Sua Ama de neve asco de um vómit
Seu ânimo cantado como indómito
Um lacaio invertido e pressuros
O sem nervos nem ânsia - o papa- açorda,
(Seu coração talvez movido a cord)
Apesar de seus berros ao Ideal


Redutta che son stada ona pitocca
senza credet, nè robba, nè danee,
s'hoo avuu de pagà el ficc, de mett in bocca,
hoo proppi dovuu mettem al mestee.
Ma fina che gh'hoo avuu taccaa alla socca
sto sanguetta fottuu d'on perucchee,
on quattrin che on quattrin, nanca a pagamel
sont mai stada patronna de vanzamel.


Lidé dobří, lidé milí,
divnou pověst vím
o čertovi u Kamence,
věřte, žádný šprým;
a že mne už dlouho hněte,
povím vám ji, poslechněte,
snad si ulehčím.


On dirait que le vent furieux les entraîne.
En fourreaux de velours épais garnis de vair,
Elles volent, dans la blancheur de l'âpre hiver,
Au galop des petits chevaux noirs de l'Ukraine.


Steht ein Häuschen an der Bahn,
hoch auf grünem Hügelplan.


Nein, wer die Welt will meistern,
der habe nicht mit Geistern
und Träumen nur Verkehr,
der lerne nicht bloß singen,
o nein, der lerne ringen
und handeln und vollbringen!
Und alle Tat ist schwer.« –


Vuolsi assaggiargli e gustare el sapore,
perch'è fallace nostra oppenïone,
ché quel ch'è dentro non appar di fore.


Où sont-ils, pour bénir l'irrémissible instant,
Tous ces moines, ces vils mâcheurs de patenôtres,
Gorgés par tes aïeux de tant de biens pourtant ?


Ma la pietà di lei sol tempra e sana
Ogni piagha mortal per troppo voglia,
Prestando al cor virtù d'alta speranza.


La nuit fonce encor ses draps,
Éclairs, brouillards, l'environnent.
Gare au monstre du trépas !