Et me, che tanto expressamente hà offeso
vedrà per lei salvar, a morir giunto
di mio frate oltra questo, ilquale acceso
tanto fuoco hà, vendicarommi a un punto
ch io lo farò doler, poi che compreso
il fine hará, del suo crudele assunto
creduto vendicar harà il germano
et gli harà dato morte di sua mano


Wer mit eräfften, flatternden Geberden
Fremd durch die Nase spricht,
Wird noch darum kein Volkbeglücker werden,
Schlägt noch die Feinde nicht.


Wenn Morgenrot erscheinet,
Nacht uns der Braut vereinet,
Neu grünt der alte Bund;
In heil'ge Flut versenket,
Der Geist die Wunder denket,
Öffnet sich bald der Mund.


Ez a föld, melyen annyiszor
Apáid vére folyt;
Ez, melyhez minden szent nevet
Egy ezredév csatolt.


the death we drank to,


Ony hvězdy posud jasně mi svítějí,
Po jiné však stezce teď mne provázejí:
Jedno srdce v hrobě, – druhé proň želící; –
Plačte se mnou, hvězdy, noční tajemníci!


De la pianta gentil, ch' alte e profonde
Fisse al mio cor radici, e crebbe tanto
Dal mio stil colta, e i miei sospiri, e 'l pianto
Le fur dolce aura, e chiare, e lucid' onde,


Ty obdivuješ – dobrý znatel –
vzrust, toaletu sličných dam,
ty lovíš zdvořilosti přátel
a pozdravuješ vlídně sám,


Kudy spěli, kudy hřměli,
udiven sám nevěděl,
malé zrnko svět mu celý,
myslil: sám jsem archanděl!


„Buď se vším hotov, než se rozední!“
Tak Lichtenštejnův krutý rozkaz zní.
A hle! než nad Pražany vzešlo ráno,
popravní lešení je zbudováno.


Viděl-li’s, že hladem žebrák schází,
peníz jsi mu v tvrdé dlaně hodil
– bylo ovšem, jako psu se hází,
leč vždy chvála čekala tě v podíl.


Du heilest alle Wunden,
Du machst das Herz gesunden,
Du bringst die Freudenstunden;
D'rum, holder Genius,
Letz' uns mit mildem Kuß!


وابق واسلم لوْجنَةِ الدهر خالا
طالِعاً في سما الزمان هِلالا
فتنال الكمالَ شيئاً فشيئاً
كترَّقي الهلال حالاً فحالا
بالِغاً مَبْلَغاً من الشَرَفِ الأس
نى يردّ العيون حَسْرى كِلالا
في علوّ لا ينقضي أمَدَ الده
رِ وفخرٍ ما إِنْ يخاف الزوالا
وادع في نظمِكَ القوافيَ يأتي
ن رجالاً متى أردت ارتجالا
واتخذ صَهْوةَ الثرَّيا مقاماً
ناظِماً أنجمَ الثرّيا مَقالا
أيُّ شعرٍ لك اعتصرت قوافي
ه من السِحْر هيج البلبالا
وسُلافٍ متى أردتُ التداوي
من خُماري شرْبتُها جريالا
ومن الخمر ما يكونُ مُباحا
ومن السِحْر ما يكون حَلالا
ومن النظْم ما يُصاغُ عُقُوداً
ومن النَثْرِ ما يَسيلُ زُلالا
نَفَثَاتٌ لو شبَّهوا سِحْرَ هارو
ت بها لم يكن عليهم محالا
هي فعلُ العيونِ في مُهْجة الص
صَبّ وخلَّ الطُلاوبُلّة الغَزالا
سَرِقاتٌ لكنها من سجايا
ك بها صرتَ تفتحُ الأقفالا
حَسْبُ عينٍ رأتك قرةَ عينٍ
وفؤادٍ خَطَرْتَ فيه اشتعالا
ليَ شوقٌ إِليك رقَّ إِلى أنْ
صارَ يُدعي صبابةً واعتلالا
كل يوم أقولُ تجمَعُنَا الأي
يامُ والدهرُ يعْكِسُ الآمالا
صبحتك الصَبا شَمالا وناهي
ك إِذا كانت الصَبا سُحَيْراً شمالا
بتحياتِ مُغْرمٍ لو هدى الرك
بَ سناها أزالَ عنه الضَّلالا


Ihr Freunde! zecht, wie unsre Väter zechten:
Sie waren alt und klug genung,
Und manchen Zank, bei dem wir Söhne rechten,
Ertränkten sie im Reihentrunk.


Jak jste se tak sešli jen?
Ty po radostné práci, voně jarním polem,
pospícháš domů, kde jak vinný kmen
manželka čeká, a za starým stolem
jak proutky oliv dvě tvé děti –
Či ti naproti již nedočkavě letí?


Mas ya tanto la pena me maltrata,
que vence el sufrimiento, ya no espero
vivir alegre, el llanto se desata:


So starr' ich in den Wind hinaus
Und friere, was ich kann,
Und überläuft mich dann ein Graus,
Stimm' ich ein Liedchen an.


El cielo de nuestra cabeza es un pavés
de plata (ceniza) malhumorada.
Con él hemos vivido desde que nacimos,
y nada más se manifiesta
cuando las nubes bajas lo deprimen.


Uns ist und bleibt der Szepter viel!
Euch lassen wir den – andern Stiel.
Wir fürchten Gott, wie Petrus schreibet,
Und ehren unsern König hoch.
Was Wahrheit ist, und Wahrheit bleibet
Im Leben und im Tode noch;
Das ist uns heilig, ist uns hehr!
Ihr Fasler, faselt morgen mehr.


Nun soll ich in die Fremde ziehen
Ich der die Heimat nie gekannt,
Soll meine erste Heimat fliehen
Soll fallen in der Räuber Hand
Was Sie mir schenkte war geliehen
Streng fodert sie das heil'ge Pfand
Zu ihr hab' ich um Hülf' geschrieen,
Sie weist mich nach dem andern Land
Ich soll nun in die Fremde ziehen.


Nuž pomůžeme trochu hlupáčkovi,
– jak praví Rus – Že voják slouží mlčky
dnes každý kaprál profesoru poví.


Nahá těla zimních krajin
zahalily bílé sněhy,
když jsme se psem v bílých zimách
jezdívali pro uhlí.


To se mi líbí: Časně vstát,
do vody skočit. S jarou silou
jak s pírkem s pořízem si hrát,
sekerkou, nožem, rýčem, pilou.


画前有易方知易
历上求玄恐未玄
白首纷如成底事
蠹鱼徒自老青编


Con virtù pari appresso, e con maggiore
Numero a doppio il bel Clotareo viene:
Clotareo hor de la Francia illustre honore,
E de la Francia allhor surgente spene:
Giovinetto Regal, d' invitto core;
Cui più d' altri Goffredo in pregio tiene;
Et a lui caro è sì, che i suoi vassalli,
Et i suoi mercenarii in cura dalli.


ومن أعجب الأمر هذا الخفا
وهذا الظهور لأهل الوفا
وما في الوجود سوى واحد
ولكن تكثَّر لما صفا
وأصل جميع الورى نقطة
على عين أمر بدت أحرفا
وتلك الحروف غدت كلمة
فكانت مشوق الحشى المدنفا
فإن قلت لا شيء قلنا نعم
هو الحق والشيء فيه اختفى
وإن قلت شيء نقول الذي
له الحق أثبت كيف انتفى
وضج الحسود ولم يتئد
ولام العذول وما أنصفا
وقد حال بينك يا عاذلي
وبيني بأنك لن تعرفا
وأين ضلوعي التي في لظى
وأين زفيري الذي ما انطفا
وأين دموعي تلك التي
تسيل وجفني الذي ما غفا
ألم تر أن المحبين لا
يرون النعيم بغير الجفا
فمهلاً رويدك إني امرؤ
تركت سلوي لمن عنفا
وخلفت خلفي جميع الورى
وقلبي على قلبه أشرفا
وفوقيَ تحتي ولا تحت لي
وبعدي هو القبل يا من وفى
ولما شربت كؤوس الهوى
وذقت المدامة والقرقفا
أزيلت صفاتي فلا وصف لي
وعني جميعي مضى واختفى
وما أنا إلا هيولا الورى
ولمحة نور من المصطفى
خليليَّ قوما بنا للحمى
عسانا نرى الرشأ الأهيفا
وعوجا على سفح ذاك اللوى
وإن جئتما دار سلمى قفا
فإني مشوق كثير الجوى
عسى الحب بالوصل أن يعطفا
وقولا لمن لام ويح الذي
به كدر بين أهل الصفا


O Radhošť dva velmoži se dělí,
jim tam patří řetěz horstva celý,
rozložený v dálku nedohlednou. – –
Na potulkách zastal jsem tam jednou
starušku, jež s dětmi od své dcery,
vyšla sobě na vrch na hafery.
(Jsou tam velké, že až podiv budí;
dobře o nich vědí lidé chudí.)
Spatřivši mne pozdravení dala,
„Nekoupíte haferů?“ – se ptala –
„Mohli byste! Nějak se vám udá!
Vy jste pán, já chamradina chudá!“
Okamžitě úmluva se stala.
Staruška mně kornout nasypala.
„Budete jich za krejcar míť dosti?“
„„Ještě za pět! Pozvu na ně hosti! –
Kolik pak let, staruško, již máte?
Už dost mnoho. Co?““
„Dá-li Pán Bůh ještě pětadvacet
budu míti sto!“


Et egli: «Idio pietoso è tanto bono
che mai s'entese innante a la partita
negasse al penitente el suo perdono;


Toulám se rozteskněn jedním snem,
jedním snem ze zašlých věků.
Zbojníku Ivane! Co bys řek’
dneska mi o člověku?


Lasset nur jhr hörner wetzen
Wind/ vnd wetter vngestumm/
Laßt de brummend wällen schtzen/
Vnd die Trommen schlagen
Nord/ vnd Suden/ Ost/ vnd Westen/
Kämpffen last auff saltzem feld;
Nie wirds dem an ruh gebresten/
Wer nur frid im hertzen helt.


Wo war ich doch vor dreißig Jahr,
Als deine Mutter dich gebar?
Wär ich doch dagewesen! –
Gelauert hätt ich an der Tür
Auf dein Geschrei, und für und für
Gebetet und gelesen.


Giunto Ansuigi, per abbreviare,
gli disse come i Mori della Mec
Gerusalemme vennono a scalare
di notte, sanza dir salamalec:
sì che il Sepulcro bisognòe lasciare
a guardia d'altro che Melchisedec;
e ch'avea ferma oppinion che Gano
a questo fatto tenessi la mano.


Herr Zebaoh, du bist gerecht,
Du hassest, Herr, was schnöd' und schlecht;
Du strafst, wer treu und Glauben bricht,
Und hilfst dem, der das Recht verficht.
Dein war die Sach', Herr, dein der Krieg;
D'rum hast du uns beschert den Sieg.
Herr Zebaoth, wer dir vertraut,
Du starker Held, hat wohl gebaut!


Wer gibt uns Leben und Geblüt?
Wer hält mit seiner Hand
Den güldnen, werten, edlen Fried
In unserm Vaterland?


Auf sprang von selbst da die eichene Tür:
Nicht wagten die Rüden Gebelle,
Und vor den Brüdern stand Wegafür,
Des Vaters vertrauter Geselle.
Der Alte im Mantel und Wandrerhut,
Er sprach: »Nun höret, ihr Fürsten:
Nicht soll eurer kühnsten Wünsche Mut
Umsonst nach Erfüllung dürsten.
Ihr wißt es: mancher Zauber ist mein,
Ich war des Königs Berater:
Euch sollen vier Wünsche verstattet sein,
Das versprach ich dem sterbenden Vater.
Und der weiseste Wunsch, der wird gewährt. –
Nun wünscht nach des Herzens Triebe.«


Mráz tká venku
na okénku
sličné palmy,
z pustých lomů
krahuj k tomu
skládá žalmy.


Die traurigen Tage
Verdrüßliche Plage/
Samt kräncklicher Zeit/
Sind Früchte der Jahre/
Biß Sterben und Bahre
Ja Rechnung bereit.


Her Titus Livius der tut uns sagen:
als Furius Camillus het geschlagen
ein herlager vor Valisce der stat,
wan er sie da bezwingen selt
in der Römer gewalde.
In der stat war ein schulmeister geeret,
der aller reichsten burgers kint er leret,
die er ausfürt an einem abent spat,
sam er mit in spazieren welt,
kam ins herlager balde,
Und sprach: »Camille, nem die bürgers kinder!
darmit magstu die starken stat bezwingen;
ir veter geben dir die stat dest linder,
das sie ir sün aus der gefenknus bringen;
das hab ich dir zu gut geton.«
darmit begert er seinen lon;
sein herz in treu was kalde.


Ač nejsvětější, Kriste, nejsi sám;
těch bylo víc, kdož bludnou lidstva poutí
též vyrvat chtěli světla paprsk tmám,
jenž v síle svojich tuch
by zasloužili též, by svět jim říkal bůh,
a spěli – zahynouti;


Was soll uns heut lyrisches Mondscheingewimmer?
So seid doch endlich still davon!
Ihr ändert's ja doch nicht, die Zeit ist noch immer
Die alte Hure von Babylon!


Die Hörer sind bestürzt, dieweil sie nicht mehr hören
Das Honig süsse Wort, und doch mit Salz gewürzt.
Sie können dich nicht mehr als ihren Hirten ehren.
Ach allzuharter Riß! die Hörer sind bestürzt.


Spricht niemand mit mir hier auf Erden,
O wohl mir! ich kann heimelich,
Mein Gott, der nah bist, sprechen dich;
Wie kräftig pfleg' ich dann von dir getröst't zu werden!


Sey, spricht der Herr: getrost in deinem Sinn,
Vnd wiß daß ich der Erst und Letzte bin,
Der Lebendig. Ich liesse mich ermorden,
Vnd sieh ich bin nun wieder lebend worden,
Vnd sterb hinfort in Ewigkeit nicht mehr,
Mir ist vertraut des Sieges Pracht und Ehr,
Die Schlüssel-Macht des Todes und der Hellen,
Die meinem Fuß sich dienstbar unterstellen.
Vnd siehe da ein jegliches der Thier,
Der waren, spricht Johannes ferner, vier,
Das hatt' umbher sechs Flügel, und von innen
Der Augen viel. Sie kunten nicht gewinnen,
Bey Tagen, nicht bey Nächten Ruh und Frist,
Vnd sprachen: Heilig, Heilig, Heilig ist
Gott unser Herr, durch welchen alles webet,
Der welcher war und ist und ewig lebet.


A aj tu jde Flora
Beze všeho dvora
Ve vlékavém pochodu
O dvou služek průvodu.


„Čti v očích lidských! Studuj, studuj lidi!“
Když ale oko mé v těch očích mne jen vidí!


عشْ يا إمام العلى والعلم ذا نعمٍ
لقاصر السعي مثلي طامح الأمل
أقسمت ما عثرت بالفقر لي قدمٌ
إلا وصاحَ رجائي فيك يا لعلي


小堂不及扫
尚挂寒江图
怪底春来雪
飘然二月俱


Bratři moji koně pásti
budou zas a navštíví pak
nízký rov můj, plný květů,
vrátí též se z cizí země
ten, pro něhož láskou mru.


Studánko!
Měnily svou dráhu hvězdy nad tebou,
Velmi ach se změnil národ pod tebou –
Ty však vydáváš nám posud vodu svou!


Há nos teus olhos de dominador,
No teu perfil altivo de romano,
No teu riso de graça e de esplendor
Um misterioso ideal divino e human
Cruz de Cristo sangrando sobre o pano
Das velas altas, lá vai, sobre o fragor
Dum mar sereno, cristalino e plano,
A tua barca de conquistador!


Chi brama d'acquistar eterno nome
e fra' pregiati star sempre in memoria,
ed al colmo salir di vera gloria,
vinca se stesso, e gli appetiti dome.


Solidão solidão
meu coração é uma cidade
entre muralhas
esperando tuas chaves


Ať vnuk se tady učí!“...
Však v nové útoky
boj novou vřavou hlučí
kol obou divoký
a s otcem syna zdeptá
pod kopyt vichřicí,
co lidskost je, se neptá,
dál hřmí vše vraždící...


Piangi misero, lasso, ch'hai ben donde
Ché vivi senza la tua dolce vita:
Un geloso pensiero ognor m'invita
Col pianto a crescer Pado et le salse onde.


Ven za města bránu
od svých žurnálův a knih
vyšel jsem v šíř lánů,
z jara, zasmušen a tich.


سَيَخزى إِذا ضَنَّت حَلائِبُ مالِكٍ
ثُوَيرٌ وَيَخزى عاصِمٌ وَجَميعُ
فَقَبلَكَ ما أَعيا الرُماةَ إِذا رَمَوا
صَفاً لَيسَ في عادِيِّهِنَّ صُدوعُ
لَقَد نَفَحَت مِنكَ الوَريدَينِ عِلجَةٌ
خَبيثَةُ ريحِ المِنخَرَينِ قَبوعُ
فَلا تُدنِيا رَحلَ الدَلَهمَسِ إِنَّهُ
بَصيرٌ بِما يَأتي اللِئامِ سَميعُ
هُوَ النَخبَةُ الخَوّارُ ما دونَ قَلبِهِ
حِجابٌ وَما فَوقَ الحِجابِ ضُلوعُ
فَلَو أَنجَبَت أُمُّ الدَلَهمَسِ لَم يَعِب
فَوارِسَنا لا عاشَ وَهوَ جَميعُ
أَصابَ قَرارَ اللُؤمِ في بَطنِ أُمِّهِ
وَراضَعَ ثَديَ اللُؤمِ فَهوَ رَضيعُ


Sous ta chevelure épandue,
De ta robe un peu descendue
Sort une blanche épaule nue.


Kant a Wieland nemá národnosti,
Klopstock němým, Schiller studeným
Jest k nám, ne ty kněže člověčnosti;


Naslouchám v dálku... Noc je tichá,
jen zlaté hvězdy nebem jdou,
v sny lidstva míru Ježíš dýchá,
on světlo, v boj se utkal s tmou.


نَهَى السُّلْطانُ عَنْ شُرْبِ الْحُمَيَّا
وَصَبَّر حَدَّها حَدَّ الْيَمَانِيْ
فما جَسَرَتْ مُلُوكُ الجِنِّ مِنْهُ
لِجَوْفِ الْقَتْلِ تَدْخُلُ في القَنَانِيْ


Hoy me parezco a ti, mas no mañana
¡Dichoso tú que naces cada día
y el tiempo no podrá con su porfía
poner en ti una arruga ni una cana!


DEAR consecrated page! methinks in thee
The patriot's eye hath left eternal light,
Beaming o'er every line with influence bright
A grace unknown before, nor due to me:
And still delighted fancy loves to see
The flattering smile which prompt indulgence might
(Even while he read what lowliest Muse could write)
Have hung upon that lip, whose melody
Truth, sense, and liberty had called their own.
For strength of mind and energy of thought,
With all the loveliest weakness of the heart,
An union beautiful in him had shewn;
And yet where'er the eye of taste found aught
To praise, he loved the critic's gentlest part.


O, wie schlüpft' ich dann so hurtig
Aus dem Bett in's Kleid hinein,
Und wie gern ließ ich das Frühstück,
Um zuerst bei Gott zu sein!


Já po dvousté jsem na plesu
a vždycky héros málem,
mou vyznačuje noblesu
styk vřelý s kardinálem.
Zde spůsobně se otočím
před mimoprošlou paní,
před grandy s mrtvým obočím,
již gravitují na ni.
A zcela jako kardinál
se volně šinu sálem...
(Té vlečky krve bych se bál,
kdybych byl kardinálem!)
Tu Moslim barvy spanilé
jde jako ve snu kolem,
že, běda! oheň nargilé
je pouze staniolem.
A za ním – jak je osud zmát’! –
se Mormon suchý vleče;
můj blahoplodný celibát
z nich tuhé jaly křeče...
Klouby se všecky uklání,
vteřina mine plachá...
Monsieurs, jste všichni zadáni?
Kadrilla Offenbacha!
Líto mi, líto dojista!
v tónu dím rozespalém;
odpusť mi, růže stolistá,
mám styky s kardinálem.
Kdo je tvůj hloupý kardi – – – ech –
břicháček zmrzlých nohou!...
Stolistá růže, nech mne, nech,
nemohu, jiní mohou!
Usednu jako do koutka
milenci mnohaletí.
Jaká je čistá pochoutka
defillé převiděti!
Eskymák v kůži tulení
s narválím, pravým bodcem,
Nikelman módní, zelený
s jediným citoslovcem.
S dřevěným hroznem Pomóna,
tělnatá, chabá na dech...
(kolik as díla vykoná
na lidských vinohradech?)
Krakonoš ryzí, kornatý
surově hýbá rtoma,
Sněženka (s dvěma poupaty;
poupata spějí doma).
Žongléři, selky – pávice
v kadrille ztrácí peří,
líto mi, líto velice
myšlénky na večeři!
Člověka mnoho už nevíže,
hudba je rozmetalá,
zvěřinu cpe a lanýže
maškara kardinála...


As de Steern an Hęben
Weern wi antosehn,
As de Sünn an Abend
Sta ik hier alleen.


"And sure a fearful joy she knows
" Who unpermitted loves;
"While doubly hallow'd are the vows
" A parent's voice approves. "


Z tmavé sluje dým se valí,
kněžko, sedni na trojnož!
dým tě v závoj hustý halí,
oko tvé se něhou kalí,
snům do klína hlavu slož!
Zem se chvěje, stená, duní,
rudou zoří sycen vzduch,
ty jsi zpita lauru vůní,
v ňadrech tvých juž hnul se bůh!


Jej neuhasí moří tok.
Za rovník zanes' bludný krok,
až k točen dojdi ledu –
on hoří srdce v středu.


Bey meiner Treu ich wette
Er hat im Hasen-Fette
Biß übers Knie gesteckt,
Nun ist kein Hund im Lande
Der ihm die grosse Schande
Von seinen Strümpffen leckt.


Wie muß man förchten nicht
Bey wahrer Lieb das Scheiden
Ohn' Underlaß
So/ daß offt schier zerbricht
Das Hertz/ indem stäts beyden
Die Augen naß:
Coresus, und Calirrhoë 28
Bezeigen uns des Scheidens-Weh'.


Ha! denkt er, dieses wird sich zeigen!
Und richtig, eh der Markt geschlossen,
Treibt er aufs neu die alten Possen
Hoch in der Luft und zwar mit Glück,
Bis auf ein kleines Mißgeschick.


e l'una e l'altra abi frustata
e sì le fic'escialbergare.


Ach! er war das göttlichste der Wesen,
Zürn ihm nicht, getreuere Natur!
Wunderbar und herrlich zu genesen,
Trägt er noch der Heldenstärke Spur; –
Eil, o eile, neue Schöpfungsstunde,
Lächle nieder, süße güldne Zeit!
Und im schönern, unverletzten Bunde
Feire dich die Unermeßlichkeit.«


Doch wie es euch gefällt! Nicht wir sind es,
Die euch belehren dürfen über euren Sinn.
Gefällt es euch, in heitrem Wechsel stets
Aus weiter Welt das Neuste herzuholen:
Wohlan, wir selbst sind hier durch diesen Sinn
Und eures Urteils aufmerksam gewärtig.
Wir spielen eure Welt, wie wir's verstehn
Und wie der Geist uns treibt, und müßten spielen,
Auch wenn kein Augenstern uns freundlich glänzte,
Und dünken uns dabei recht was zu tun!
Vergönnt uns diesen Stolz; er ist das Maß
Der Fordrung, die wir ehrlich selbst uns stellen.
Dem Guten schenket Nachsicht, das wir geben,
Das Beste noch bedarf der Freundlichkeit;
Und wo wir fehlen, schenkt den Tadel nicht,
Doch seid gerecht: dies ist des Schauers Pflicht.
Und richtet er mit ungeschickter Hand,
So wird er selbst des Spieles Gegenstand!


Sie falten die Hände voll Andacht,
Bekreuzen hohltönende Stirnen.
Was unten geschieht in den Tälern,
Stört nicht ihre selige Ruhe.


de que no raso da
nuca a espinha se


هَزَزتُكَ لا لِأَنّي وَجَدتُكَ ناسِياً
لِأَمري وَلَكِنّي أَرَدتُ التَقاضِيا
وَلَكِن رَأَيتُ السَيفَ مِن بَعدِ سَلِّهِ
إِلى الهَزِّ مُحتاجاً وَإِن كانَ ماضيا


Leb' wohl, ich will dich nimmer sehen,
Nicht küssen mehr auf dieser Welt;
Nicht hören deiner Stimme Flehen,
Nicht sehn, wie deine Thräne fällt.


¡Y de ti mi amor... todo me gusta!
De las montañas, la cima,
Y de las olas, la espuma.
Si de colores, el albo,
Y de la noche lo bruno;
¡Y de ti mi amor, todo me gusta!
Y del soñar, el despertar,
Y al alba, el lucero,
que de mi Dios, su promesa,
y de mi hijo, el recuerdo.
¡Y de ti mi amor, todo me gusta!
Y si de flores, la rosa,
Y si de lilas, sus índigos añiles,
Que de la tierra, mi patria,
Y de mi patria, sus héroes;
¡Y de ti mi amor, todo me gusta!
Y a punto de morir quisiera,
volver al mar y verte cerca;
y postrado al fin de mis tormentos,
rezarle a mi Dios por tanta dicha
¡Que contigo amor, todo me gusta!


Schönheit ist's, die uns bezwungen,
Muth, der uns befreiet wieder.
König sieh, wir fallen nieder,
Huld'gen dir von Treu durchdrungen,
Dieser Schwur macht frisch und jung,
Da er aus der Seele drung.


Zatím také pozdvihli se Turci,
a jim v předu Achmed-Avni-paša,
podle něho Raslavićů Vučko.


Hell dich auf und lach ihr zu!
Denn ich eil' ihr, mit der Sonn', entgegen
Lach, o Mond, ihr Trost zu!


Mitten hat die Lufft den Platz,
Drinn der Thau- und Regen-Schatz,
Hagel, Reiff und Schnee verborgen
Und dein Donner sich anstimmt,
Wenn du über uns ergrimmt;
Hie entfreyt sich seiner Sorgen
Der erfreuten Vögel Chor
Und bringt dir sein Lob-Lied vor.


	Ad ogni modo, Amor, tu hai del matto,
e credi a me, se tu non fussi cieco,
io te farei veder ciò che m'hai fatto.


Wenn aus vergangener Zeit ein Geschick uns der tragische Dichter
Vorführt, form' er den Stoff frei, wie die Muse gebeut.
Lebt in sich selber das Werk, so mag's der historische Krittler
Immer bemängeln, der Kunst hat es Genüge getan.


Worzu hat uns die höchste Kraft
Verstand und Muth ins Herz gegeben,
Als daß wir auch nach Wissenschaft,
Und edlen Werken sollen streben?
Wie manches Frauenbild macht Kiel und Blat bekant;
Wie manches ist durch Helden-Thaten
Ins Buch der Ewigkeit gerathen.
Spieß, Degen, Blat und Kiel schmückt auch die Weider-Hand.
Weswegen soll denn nicht ein Frauen-Bild auf Erden
Durch Leder, Licht und Fahrt ein kühner Bergmann werden?
Auch diese That muß rühmlich seyn!
Glück auf! ich fahre freudig ein.


Poetas, meus irmãos, acompanhar meu grito!
— Eu sou o sofrimento dos sem nome!
— Eu sou a voz dos oprimidos!
Não tanjo a lira mágica de Orfeu
de quem as aves se acercavam para ouvi-lo
e lhe vinham lamber os pés as próprias feras!


houpám se na něm korábem opilým,
z něho můj cíl a snění mého dým,


Již klasy žloutnou všude, dozrávají
s tajemnou hudbou po bludišti pěšin,
to předtuchou je žní v tom našem kraji,
kdy slétají se ptáci do ořešin,
žhnou kameny a jsou tak mělké vody,
že písek na dně vidíš s lasturami,
vzduch rozžhavený je, a jako body
vsi vidíš v obzoru, hřbet vrchů známý...
A pole jsou jak zlaté, plné stoly...
Kdo pracoval, teď vezme v svatém klidu.
Neb za daň krve, pot a za mozoly
Bůh zaslíbil tu zemi svému lidu. –


Wenn wir uns küssend nie umschlossen,
Dann bleiben wir uns ideal,
Doch was errungen und genossen,
Das ist schon morgen welk und schal.


Me puse a cavar la tierra,
porque oí mi voz al fondo.
Y el hoyo cruzó la tierra.
Y allá...
Más allá...
la voz lejana se oía.
Seguí cavando. Cavando.
Es sólo una voz el fondo.


Nachtigall, führe der Vögelein Reihen!
Töne, wann Andere freien im Maien!
Schwinge dich höher, liebliche Lerch',
Zähle der Hirten fruchtende Pferch'!
Spielet dem Herren, danket, psalliret!
Jedes Geschöpf die Gnade verspüret,
Welche die schönen Zeiten bezieret.


وَساعَةً لِلزَمان مُسعفَةً
قَنَصتُ فيها أَرانِبا وَحَجَلْ
فَلا أَراني الإِلاهُ مِنكَ رِضاً
إِن لَم أَصِد مَن عَداكَ كُلَّ بَطَلْ


Pur crescerà ben tosto, e quei vagiti
Che manda fuor la teneretta bocca
Saranno or or in vostra bocca uditi.


Du warst mein Lebensengel, sei
Denn du mein Todesengel auch,
Dann mischt noch in den Herbst der Mai
Den überquellend-vollen Hauch.


Und schrie der stummen Stimme zu:
»Du trägst allein die Schuld;
Du gabst mir zu viel Leidenschaft
Und nicht genug Geduld;
Gabst mir den Nacken steif und stolz
Und kochendheißes Blut;
Dich trifft, was ich verbrochen hab'
In glühendroter Wut!


que no hay rato de contento
en mí, ni un punto se aparta
este mi moro enemigo
de mi lado y de mi cama,
y no me deja salir,
ni asomarme a la ventana,
ni hablar con mis amigas
ni hallarme en fiestas o zambras—».
No pudo escuchalla más
el moro, y así se aparta
hechos los ojos dos fuentes
de lágrimas que derrama.
Zaida, no menos que él,
se quita de la ventana,
y aunque apartaron los cuerpos
juntas quedaron las almas.


Mert kincset, rangot
S fényt nem birok,
Ki mondja, gazdag
Hogy nem vagyok?


Elate with wide-extended pow'r,
Sworn rivals from the natal hour,
AV'RICE and SLOTH, with hostile art
Contended long for woman's heart;
She fond of wealth, afraid of toil,
Still shifted the capricious smile;
By turns, to each the heart was sold,
Now bought with ease, and now with gold;
Scarce either grasp the sov'reign sway,
When chance revers'd the prosp'rous day.
The doubtful strife was still renew'd,
Each baffled oft, but ne'er subdu'd;
When AV'RICE shew'd the glitt'ring prize,
And hopes and fears began to rise,
SLOTH shed on ev'ry busy sense
The gentle balm of indolence.
When SLOTH had screen'd, with artful night,
The soft pavilion of delight;
Stern AV'RICE, with reproachful frown,
Would scatter thorns amongst her down.


Ifju szivecskéd legelőször játsza
A szerelemnek szép játékait.
Gyönyör nekem e játék láthatása,
Nem én vagyok bár, akit boldogit.


Kindt das ist unser schwacheit schult/
Damit hat Gott der Herr gedult/
Wann man den fürsatz nur behelt/
Vnd nicht bleibt ligen wann man felt/
So wil Gott allzeit helffen gern/
Durch sein krafft unser stärck vermehrn/
Es ist und bleibt allzeit getrew/
Hab du nur hertzlich leit und rew/
Vnd steh vom fall bald wieder auf/
Bitt Gott umb sterck im guten lauf/
Dann durchs Gebett man viel außricht/
Sanct Iacob der Apostel spricht:
Darum beth fleißig alle tag/
Vnd wann du fallst ja nicht vertzag/
Erheb dich wieder im gemüth/
Vertraw fest Gottes lieb und güth/
Vnd lern fürsichtig sein hernach/
Alßdann der fall nicht schaden mag.


Sculpte, lime, cisèle ;
Que ton rêve flottant
Dans le bloc résistant !


Des Pharons fall wird Moses Lobespsalm:
Und Israels erquikkungsvoller Qualm.
Es ist ein schertz der Pharons Krig:
Gott wird gerühmt vor solchen sig.
Gepreiset. Aber wi? was höhr ich? Ich erzitter!
Murrt Israel, das es Ägypten lis?
Es rufft nach fleisch und Brod! di wasser sind zu bitter!
Itz mangelt alls! Nichts ist, wi Moses pris.
Si meinen strakks di Länder einzunehmen:
Nun sollen si zuvor sich Gott bequemen.


Tak, mistře Vlachu, shodli jsme se v ceně
a ty se do práce dáš neprodleně.
A jakož námi ujednáno bylo,
takové bude tedy ono dílo:
Oltářní obraz – když má ctnostná žena
nemocí hrubou byla navštívena,
já slíbil jsem jej ku svatému Jiljí.
A věřím, záchranou že slib ten byl jí:
už druhý den se valně polepšila
a potom nemoci zlé slábla síla,
až vstala zase zdráva – chvála Bohu!
Tož slib ten splním rád a splnit mohu.
Ty k Jiljí zajdi: stranou v pravé lodi,
kde paní měšťanské k svým místům chodí,
je oltář na zdi, ráno při mši svaté
od oken dopadá tam slunce zlaté,
a tam má ten náš obraz státi. Tedy
změř rozměr si tam, aby naposledy
buď velký nebyl nebo příliš malý.
A proveď jej, by hoden byl vší chvály.
Trůn v prostřed (slíbils nešetřiti zlatem!),
Máť Boží na něm (s brokátovým šatem!)
a Spáse světa prs svůj dává právě.
Korunu drahou má na svaté hlavě
jak Rodička, tak Vykupitel dítě,
a v ní se budou svítit rozmanitě
kameny, perly, jak v té – snads ji vídal –
již Karel císař sobě dělati dal.
A Máteř budiž v líci milostivá
a očima nechť laskavě se dívá,
by zřetelno všem bylo, kdož ji vidí,
že vyslyšela prosby řádných lidí.
Na pravo od ní svatý Václav stojí,
má korouhev, jež nosívá se v boji,
šat vévody – dej záležet si, mistře –
a jak jej odít, usuď sám si bystře.
A za Václavem svatým u pokoře
já klečet budu, modlit se své hoře
a doufat, že ten dědic české země
se smiluje, a sluch svůj skloní ke mně –
ty můžeš naklonit mu hlavu stranou,
jak poslouchal by žádost odevzdanou,
již tlumočit má s přímluvou svou vroucí
pak Dítěti i Matce Všemohoucí.
Na levé straně vedle Boží Máti
Ludmila svatá v slávě své má státi,
a za světicí v prosbě ponížená
klečeti bude ctnostná moje žena.
My oba nejlepší své vezmem šaty,
já prsteny své, řetěz těžký zlatý
a žena moje hedbáv, krumplování
a čepec s kožíškem, jak slušno paní.
Dej záležet si. Nespěchej mi tuze
a neleň příliš – nejlepší je chůze,
když vytrvale jde se stejným krokem.
A budeš-li pak hotov příštím rokem
a spokojen já – uznáš s hlasným díkem,
že nejsem držgrešlí a nevděčníkem:
i na minci i notnou porcí piva
se odměním – vám Vlachům milé bývá –
a odporučím slovem přejadrným
tě konšelům měst pražských opatrným.


简报丛菊生小蕊
枝头应似拨冰醅
故人有信来相访
好祝秋风及早开


Denn wenn du in die Kirch solltst gehn,
So bliebst du vor dem Spiegel stehn,
Dein Haupt bekrönt, dein Haar geschmiert,
Und dich hoffärtig ausgeziert:
Drum geh nur fort und packe dich,
Die Hölle wird aufnehmen dich!


„Nuže, odpusť jednomu, tě prosím.“


Ich wein, weil in den kalten Wind
Zu viel Vernunft gelegt.
Als wär' die Sonn zu heiß gesinnt,
Die mir im Herzen wegt.


Пряный вече Гаснут зорПо траве ползет туман,
У плетня на косогоре
Забелел твой сарафаВ чарах звездного напева
Обомлели тополЗнаю, ждешь ты, королева,
Молодого королКоромыслом серп двурогий
Плавно по небу скользиТам, за рощей, по дороге
Раздается звон копыСкачет всадник загорелый,
Крепко держит поводУвезет тебя он смело
В чужедальни городПряный вече Гаснут зорСлышен четкий храп конАх, постой на косогоре
Королевой у плетн


1
تخلع فاطمة حذاءه
وتتكوم،
كقطةٍ سياميةٍ في جوف راحتي
ترمي حقيبتها على مقع
وكيس مشترياتها على مقعد
وتدخ
في أول شريانٍ تصادف
تخلع فاطمة أسماءه
وتقرر في شجاعةٍ باهره
أن تكون امرأت
تنتزع الحلق من أذنيها
تنتزع الأساور من يديها
ترمي خواتمه
ودبابيس شعرها على الأرض
وذاكرتها  وأيامها المتشابهة على الأرض
وتندس كشجرة الكاكا
تحت ثياب
3
تختار لون ستائري،
ولون دفاتري،
وتفرض علي ذوقها في الطعام، وفي الحب
وتغمغم من فرحه
كقطة سيامي
4
تدخل فاطمة عل
تضع مجلاتها النسائية على مكتب
وثوب نومها في خزانت
وملاقط شعرها في جوارير
تضع فرشاة أسنانها،
قرب فرشاة أسناني،
فأدرك أنها قررت احتلال
5
تضجر فاطمة من شكل نهديها
وتحاول رسمهما من جدي
وتأمرها أن تتحول إلى عصفو
لا شيء أروع من فاطمه
عندما تخرج من بيت الطاعه
وتصهل كمهرةٍ
تحت شمس الحري
6
تقود فاطمة انقلاباً تاريخياً على جسده
وتستلم السلط
تضع وزراءها في السجن
وقيس بن الملوح، وجميل بثينة
وجميع الشعراء العذريين في السجن
وجميع الذين ألفوا في فن الحب
ولم يلامسوا إصبع امرأ
وجميع الذين تحدثوا عن انتصاراتهم النسائية
دون أن يصابوا
بطعنةٍ واحدةٍ
أو بقبلةٍ واحدةٍ
أو بذبحةٍ قلبيةٍ واحد
وجميع الذين كتبوا عن جحيم الجنس
ولم يناموا مع ذباب
وتعلن فاطمة أمام الجماهير التي جاءت لمبايعتها
وفي لحظة صدقٍ لا يعرفها العرب
أنها حبيبت
7
ترفض فاطمة جميع النصوص المشكوك بصحتها
وتبتديء من أول السط
تمزق جميع المخطوطات التي ألفها الذكور
وتبتديء من أبجدية أنوثته
وتقرأ في كتاب فم
تهاجر من مدن الغبار
وتتبعني حافيةً إلى مدن الما
تقفز من قطار الجاهلية
وتتكلم معي لغة البح
تكسر ساعتها الرملي
وتأخذني معها إلى خارج الوق
8
تعتقد فاطمه
-وفاطمة دائماً على حق-
أن حركة التاريخ تبدأ من عينيها،
وأن الإنسان الأول،
عمر مغارته ما بين نهديه
والموسيقى لا صوت له
والألوان لا لون له
وأن الشعر - إذا هي رفعت يدها عنه –
سيقفل الباب على نفسه،
وينتح
9
تعجبني قرارات فاطمه
عندما تتحول من حجرٍ مستدير
إلى نافورة ماءٍ في بيتٍ أندلسي
ومن قصيدةٍ موزونةٍ ومقفاة
إلى حمامةٍ تحط على كتفي
ومن جاريةٍ في بلاط هارون السادس عشر
10
تعجبني حماقات فاطم
عندما تتجاوز الإشارات الحمراء
التي وضعها التاريخيون حول كلامها،
وحول أحلامه
وتذبحهم في خيمتهم
واحداً  واحداً
وتعجبني مبالات فاطمه
وتعينني حارساً على نهديها
بمرتبٍ قدره عشرة آلاف قبلةٍ
في الليلة الواحد
11
أحب فاطمه
حين تشرب قهوتها الصباحية،
وتشربن
وأحبها أكثر
حين تؤكد لي:
أنها سوف تحتل العالم،
وتحتلن
12
وهي تصطاد السمك الأحمر
على شواطئ دم
13
تعتقلني فاطمة تحت أهدابها
فلا أعرف متى ينتهي الليل
ومتى يبدأ النها
14
على يدي فاطمه
ومحارباً جيداً
كما علمتني أن أحبها جيداً
وعلى يدي فاطمه
تعلمت أن الليبرالية هي امرأ
فهو رجل مخابرا
15
من لم يعرف فاطمه
لم يعرف ما هي أعظم أعمال الل
16
تحطم فاطمه
جميع قوارير الطب العربي
وجميع معتقلات الحب العربي
وتخرجني من ثبات النص العربي
وتفتح لي باب الإجتها
17
فاطم
هي أهم امرأةٍ بين نساء العال
وحمل السلاح معهمن لم يعرف فاطمه
لم يعرف ما هي أعظم أعمال الل
ولم يعرف ما هو الشع
16
تحطم فاطمه
جميع قوارير الطب العربي
وجميع معتقلات الحب العربي
وتخرجني من ثبات النص العربي
وتفتح لي باب الإجتها
17
فاطم
هي أهم امرأةٍ بين نساء العال
وأنا، أهم رجلٍ أحبها
وحمل السلاح معه


But scarce the kingly beast the knight beheld,
When crouching low, submissive at his feet,
His wrath extinguished, and his valour quelled,
He seemed with reverence and obeisance sweet
Him as his long acknowledged lord to greet.
While, in acceptance of the new command,
Well pleased the youth received the homage meet,
Then seized the splendid chain with steady hand
Full confident to rule, and every foe withstand.


Ich weiß es wohl, nur Trotz und Widerspruch
Hört ihr aus jedem meiner Verse reden,
Und dieses kleine unscheinbare Buch,
Ihr werdet es verdammen und befehden.


Igen, igen...
Mire való is volna még, tovább
Csűrnöm, csavarnom? Úgy van, úgy,
Ez álom itt bejátszott a valóba;
Ezen fordult meg a dolog, övé volt
Az egyik főszerep, a cselszövőé,
Vagy ám ha központnak magam tekintem,
A megmentőé... Nem sejtém ugyan,
Midőn leírtam, hogy miként, mi lesz,
S egyáltalán ha lesz-e fejleménye?
De meg nem állhatám, hogy le ne írjam,
S ha már leírtam, hogy felolvasom
Izidórának gondolám hisz ez,
Ha nem egyéb, jó tréfa lesz; nos aztán
Ebből következik a többi; el tehát
Minél előbb... úgy, úgy, hanem... hanem
Izidórához? Hát igen, bizony!
Ohó, de ez nem ment ám oly hamar.
Elindulék, hányszor, magam se tom.
Útközbe rendesen kitört a nyilt
Belháboru lelkemben, s féluton
Tökéletes fejetlenségbe ment át.
Megsértett büszkeségem lázadott föl,
Ez a halálosan sebzett oroszlán,
Uralkodó szerelmem törhetetlen
Zsarnok szeszélye, bősz önkénye ellen.
“Gyalázatos, bélpoklos, szemtelen,
Kiebrudalt tolakodó” kiáltá.
“Te mesebeli fölfuvalkodott
Tehetlen béka!” felelé amaz,
S így mint akit két egyenlő erő,
Ellenkező irányba vonz, se té
Se tova nem mehettem, s végre is
Valamely idegen segéderő
Külső hatalmi beavatkozás
Véletlen, meglepő találkozás,
Sürgős teendő, botrány, csődület
S egyéb esetleg mente ki a bajból...


„Zas Tě mám, mým Ty jsi znova!“
Bylo vše, co řekla Vítku,
Nezbylo jí na výčitku
Ani jediného slova,
Ani vrásek, ani hledu.
Byla šťastná a že štěstí
Rádo zajde na bezcestí,
Po blahu kde není sledu,
Vedla Irma Vítka taky,
Kdy k ní used, k ní se shýbal,
K srdci tisk a ústy líbal
Ruky běl a v modré zraky
Duší celičkou se nořil,
Kdy jí leknín podal bílý
A zas utkvěl na ní chvíli,
Jedva dýchal, nehovořil,
By, oč přišel, plně získal,
Čas ten jinde promarněný,
Kdy ku blahu neznal ceny,
Neměl, čím by pozastýskal;
Přelét Irmě oblak duchem,
Setřel úsměv, líce zbělil,
Až se na rtu slovem vtělil,
V jedno splýval s Vítka sluchem:


君姿正而刚
名节非所欠
临歧赠一言
惟有学不厌


Už dost je drápelí i smrčí.
Souš starý, pařez kloudný, syčí, vrčí,
je samý suk a smůla; počítám,
ten do půlnoci bude hořet sám.
Ba, noc je tady. Orion již stojí
nad horním lesem. Ještě trochu chvojí,
ať popelu je více. Budou hned,
jen obrátit je. A teď večeřet. –
Vám, hosté, předem čest. Vy všichni z vod,
z lesa i z pole, co je vás tu v kole,
dík za vše dobré. Vaše na mém stole
je všecko, přátelé. Snad bude vhod
chléb, kořalka a brambor pečený?
Já loučím se dnes, lese zelený.
Jdu, musím, k lidem. V městě směšném, lhavém
a chytráckém žít musím, tupém, žvavém.
Mne nezapomínejte. Budu vzpomínat.
Až větry zadují, a syrý chlad
až prolne les, a všude lehne sníh,
vás, v rozsedlině skalní skrčených,
v doupěti jezevcově, díře syslí,
já vzpomenu a s vámi budu myslí,
svým sirým srdcem lidským, zmlklým, spícím
a ještě živým, ještě doufajícím...


Nebudem umírat,
budem žít nanovo,
už nás nesmí týrat
jařmo Maďarovo.


Ó nestoudnosť těch vašich čel!
Pan legat na své říze zářící
má od vlasů mých ještě tkanici!


Himmelstür hat feste Mauern
Und es hat ein Eisentor;
Und ich stehe da und weine,
Weil ich meinen Schatz verlor.


留滞天涯去住难
云山此别路漫漫
柴门杜老休相送
江上青枫白露寒


Gestalten, die mein Geist in Glut umfangen,
Die Roheit legte dran die schmutzge Hand,
Ich sah die Spur auf den entweihten Wangen,
Und mein Gemüt, es fühlte sich entwandt.


Und wolltest, wie dir vor geschehn,
Mich tief im Staube schmeicheln sehn.
Ha! glaube, Mädchen: Schmeichelei
Ist deutschen Seelen Sklaverei!


Mintió Juanilla entonces, como ahora
ella me abrió, lo que me dijo callo,
metiome en un corral, donde no hallo
ni aun la esperanza, con que entré a deshora.


尽道西湖久寂寥
红栏干落但空桥
细思未有苏堤日
且把闲愁著酒浇


Vše naše snaha, vzlet náš i náš cit,
co velké, svaté, byť v prach zašlapáno!
Na Tebe jistě vzpomene si lid,
až lepších časů svitne jemu ráno!


Dem Walde schwillt wie nebeltrunken jeder Knorren.
Nur mir kein Regen meine dürren Sorgen stillt,
Es muß die Hand erst im Gebet verdorren.


Zum Kompaß ist sein Haupt gebeugt, als prüf' er Wind' und Richtung,
Doch schlief er ein, ihn selbst besiegt Erschöpfung und Vernichtung.
O armes Schiff, wer führe dich im Sturm, dem ungeheuern?
Weh, soll nur jener Schmachpilot »das blöde Glück« dich steuern!


Così stando lontano
dal mondo traditor, che m'ha schernito,
in qualche selva mi farò romito;


Dann bekümmr' ich mich um Blumen,
Und um Lerch' und Nachtigall,
Und von aller Welt entfernet,
Eil' ich in mein kleines Thal,


Vele lakott másszor öreg anyja Budán,
De haza sovárgott, haza ment azután,
Nehogy elpusztúljon a vagyon és hajlék,
Mihelyest György úrnak halomása hallék.
Mert nem ada Isten hosszu éltet annak,
Juttatta fogára erdei vadkannak,
Holló vájta szemét, farkas evé máját;
Jó anyja fogá fel kis anyátlan lyányát.


Wenn aber so kinder die hütte ablegen?


Ma spesso ancor dal meditar solingo
O giovinetto schivo,
Te scuotevan clamor fiero e tumulto
E furor di fratelli
Duellanti ad uccidersi. Stridenti
Per le vicine mura
Civili fiamme udisti; e donne udisti
Ferire a grida il ciel, che l'are e i letti
E i fuochi almi e le cune,
E tutto ciò che bello
Fe' a gli occhi loro il maritale ostello,
Tutto scorgeano in ampio ardore involto
E ruinare in armi esso marito
Da gli amplessi erompendo, e i giovanetti
Armi gridar, sdegno anelando e stragi.
E tu vedesti un furiar di spade
Cercanti a morte i petti,
E nel guerrier che cade
Minacciar viva la bestemmia e l'ira,
E in gran sangue confuse
Bionde teste e canute, e a libertade
Spettacolo di umane ostie esecrate
Dar le furie, e crollar la morte
Le immani torri e le ferrate porte.


S tovább emeli vesszejét a mester,
S míg muzsikálnak a fák és kövek,
Az alkonyégen táncos, könnyü testtel
Ragyognak fel nagy, szűz csillag-övek:
Fényükből Isten szeme néz le égve,
S új Göncölként gyúl a sziget felett
Hét hófehér pecsétü tiszta Béke
S ibolyás sarki fény: a Szeretet!


Es ist so still im Sonnenschein,
Die Blumen schlummern noch,
Es rieseln so munter die Wässerlein
Und hüpfen vor Freuden hoch.


S beletér asszony is, leány is,
s az udvar tagja valahány is
Királynak szinte kedve csosszan
öreg méltósággal becsusszan.


Aos amantes tudo é permitido
pois dos seus atos nascem nobres rosas
e dos seus olhos brotam melodias
enquanto estrelas lá no céu passeia
O tempo dos amantes não se conta
pelos relógios exatos, impassívei
O seu registro é o ritmo de abraços
que o leve sopro do tremor embal
Felizes são aqueles que, amantes,
dão-se de todo aos ritos do seu jogo
e amparam suas mágoas e desejos
na reciprocidade sacra dos seus ventre
( In: revista Almenar Londrina-PR, 1986 )


Che è? Crocchiava un ghiro sul nocciuolo?
Secca una pina crepitò? Lontano
cantava l'invisibile assiuolo?


Eine Thräne ſeh' ich ſchimmern?
An der Wand mit Silberflimmern
Hangt ein dürrer Todtenkranz ...
Irgend einen alten Jammer
In der Alpenhütte Kammer
Spinnt ein Weib im Ampelglanz.


Önzetlen küldöm friss esőmet
Csobogó, édes véremet,
mely mag-rügyeket csal belőled
és duzzaszt bimbós életet;
amit teszek, önzetlenül teszem.


得心应手乖毫发
心手俱亡处处通
摘一茎髭弹一镊
有相同有不相同


هل أَحبَّتْكَ ؟ أَم أَعْجَبَتْها استعارتُها
في أَغانيك ’ لؤلؤةً كُلَّما حدَّقتْ في
لياليكَ واُغرورقتْ أَشرقَتْ قمراً قلبُهُ
حَجَر يا جميل؟


البرق حاجر ام لبرق الشام
هطلت سيول المدمع السجام
في ذمة الله الاويقات التي
مرت بروض الغوطة البسام
والليل بالقمر المشعشع مسرج
والزهر شامات ورقم وشام
والورد كالوجنات في ياقوته
افلاذ الماس بديع نظام
والحي من كل الجوانب حافل
ببلابل تشجيك بالانغام
والماء يهدر كاللجين مجدول
يسقي فجاج مراتع الآرام
من كل خشف حين تبصر عينه
تلفي من الرمشات حد حسام
ومهفهف خطفته سكرةلطفه
قل هل رأيت الرمح ضمن قوام
وهناك لي يا للرجال غزيل
يسطو ولا عجب على الضرغام
طلع الهلال على طراز جبينه
وبثغره الالمى عتيق مدام
نشر الدجا بذوائب سباحة
وطوى ضياء الشمس تحت لئام
كم مرة بالوعد علل مخلفا
والوعد يخلفه اخو الآثام
ولكم رفعت له كوامن لوعتي
ورضيت منه ولو بطيف منام
وقنعت في جعل المجاز حقيقة
كالماذج اليقظات بالاحلام
ورجوت منه دواء اسقامي وكم
غلط الطبيب فزاد بالاسقام
يا من هجرت وقد غدرت ارجع فقد
تمحو الليال رونق الايام
وارفق واسعفني بوعد لفظه
كالخمر لألأَ في مبهرج جام
وارحم فكم لي بين اسجفة الدجا
نوح عليك تقول نوح حمام
يا من ضحكت وقد بكيت لصده
ولهوت عن وجدي وعن آلامي
صل للهوى رحمى فقد قال الاولى
ان الهوى رحم من الارحام
أجهلت يا ظب الابيرق ان لي
مجداً ذووه الزهر غير نيام
من كل سيف فاطمي ابيض
رحب المقلد ثابت الاقدام
هم ان نسيت خؤلتي وعمومتي
والفخر بالاخوال والاعمام
شمس الظهيرة مجد قومي فليرح
يروى المحال بجحدها المتعامى
قوم اذا ام المؤمل رحبهم
غمروه بالاحسان والانعام
شرفت بنعل ابيهم الاعلى السما
وعلى صدور الرسل فهو السامي
واذكر ابا العلمين في اوساطهم
رحب الرحاب خزانة الالهام
ذخري مقبل راحة الهادي التي
سحت ببحر المكرمات الهامي
ويليه صياد القلوب فتى الرحا
شيخ الرجال ومبرد الاضرام
كم حج شوس الشام رحب رحابه ال
علوي بالرايات والاعلام
نسب يؤلفه الوصي وخالد
الماحيان عبادة الاصنام
وانا النقي المجد من فرعبهما
مع طهر هاتيك العظام عصامي
عربي عرق من ذوائب هاشم
ضربت على الشرف الصميم خيامي
افدى بنور الروح شرع محمد
واصون عهد خليفتي وامامي
لم ارتفع شمما عن الفقراء من
قومي بوهم مراتب وحطام
وارى مجانبة الدني ولولوي
اعناق اهل النقض والابرام
واصاع الباغي العتل وان اتت
نحوي النبال على مرام الرامي
ويلذ لي حفظ الوداد فخائن
عهد الوداد يقال نسل لئام
ولرب نذل راح يجحدني وقد
عرف الكرام مقامه ومقامي
ما كل مرتفع رفيع حقيقة
يضع الزمان الرجل فوق الهام
والامر ملتبس بذي الدنيا ولم
يعرف كرام الناس غير كرام


Jsem, nebo nejsem? Odkud, kde a kam?
Otázek věcných, záhad závratných!


„Přišla máteř děvy, na dceru se dívá,
Pozná všecky z oblíčeje,
Vysvětlení jsou jí pádu děje.
Bolně na dceř volá, ta se neozívá,
Praví: Tedy jsem zde v světě osamělá,
Máť jsem smutná! zbavená všech dětí,
Stojím bolem celá zkamenělá;
Zajdu! ať duch za tebou též letí.“


Diese Hand, ach diese schwache,
Streck ich aus und greiff dich an.
Daß sie fäster fassen kan,
Deine Macht sie stärker mache.
Höre, Herr, sprich auch zu mir:
Wie du wilst, geschehe dir.


Cual suele acompañada de su bando
aparecer la dulce primavera,
cuando Favonio y Céfiro soplando
al campo toman su beldad primera,
y van artificiosos esmaltando
de rojo, azul y blanco la ribera,
en tal manera a mi Flérida mía
viniendo, reverdece mi alegría.
ALClNO
¿Ves el furor del animoso viento
embravecido en la fragosa sierra
que los antiguos robles ciento a ciento,
y los pinos altísimos atierra,
y de tanto destrozo aún no contento,
al espantoso mar mueve la guerra?
Pequeña es esta furia, comparada
a la de Filis, con Alcino airada.
TIRRENO
El blanco trigo multiplica y crece
produce el campo en abundancia y tierno
pasto al ganado; el verde monte ofrece
a las fieras salvajes su gobierno-,
a do quiera me miro, me parece
que derrama la copia todo el cuerno;
mas todo se convertirá en abrojos,
si de ello aparta Flérida sus ojos.
ALCINO
De la esterilidad es oprimido
el monte, el campo, el soto y el ganado;
la malicia del aire corrompido
hace morir la yerba mal su grado;
las aves ven su descubierto nido,
que ya de verdes hojas fue cercado;
pero si Fllis por aqui tornare,
hará reverdecer cuanto mirare.
TIRRENO
El álamo de Alcides escogido
fue siempre, y el laurel del rojo Apolo;
de la hermosa Venus fue tenido
en precio y en estima el mirto solo;
el verde sauce de Flérida es querido,
y por suyo entre todos escogiólo:
doquiera que de hoy más sauces se hallen,
el álamo, el laurel y el mirto callen.
ALCINO
El fresno por la selva en hermosura
sabemos ya que sobre todos vaya,
y en aspereza y monte de espesura
se aventaja la verde y alta haya;
mas el que la beldad de tu figura,
donde quiera mirando, Filis, haya,
al fresno y a la haya en su aspereza
confesará que vence tu belleza.
Esto cantó Tirreno, y esto Alcino
le respondió; y habiendo ya acabado
el dulce son, siguieron su camino
con paso un poco más apresurado.
Siendo a las ninfas ya el rumor vecino,
juntas se arrojan por el agua a nado;
y de la blanca espuma que movieron,
las cristalinas ondas se cubrieron.


Nevletí v terč tyto šípy.
To jsou šašků staré vtipy,
kdo jim věří, jest jen troup,
myšlenka vždy leží hloub.


Was du abgebrochen,
Ist uns längst versprochen,
Und dieß edle Blat
Ist vom Lebensbaume,
Der in Edens Raume
Längst gegrünet hat.
Träuft es doch
Vom Oehle noch,
Welches Jesus lassen fließen,
Als er leiden müssen.


 Lo sposo a latere,
ridendo a stento,
succhia la satira
nel complimento;


Mám časem přísným, osudem-li nazvať,
V temně když hustém klopotí se lidstvo,
Sem a tam příčných metané po vrškách,
Rozmaru hračka?


Wohl sprang der Hund zur Rettung hinzu,
Wohl heult' er die Schiffer aus ihrer Ruh,
Wohl zog er sie winselnd und zerrend her, –
Wie sie ihn fanden, da war er nicht mehr.


Freilich sind es nur Barone
Oder Grafen, die man nimmt, –
Aber das geschieht doch ohne
Absicht! Nein! Die Wahl bestimmt


石门滩下浪如雷
西岸人家夕照催
乱石满江滩路浅
唱歌踏水负薪来


Bester meiner besten Freunde,
die mir noch mein Glücke gönnt,
das mir doch, als seinem Feinde
stets in dem zuwider sinnt,
daß es mich nach euch, ihr Lieben,
nur nicht tötet vor Betrüben!
Tantal lebt so ohne Leben,
voll an Durst, an Hunger satt,
Sisyphus muß wieder heben,
was er abgewälzet hat,
und das Seufzen, das wir treiben,
hilft der leichte Wind verstäuben.
Kommt doch, seht! Der Schnee verschwindet,
und das Erd- und Wasserband,
weil es kein Erhältnüß findet,
das verlässet See und Land,
und das Rad der güldnen Sonnen
hat schon höhre Kraft gewonnen.
Kommt! Der Lenz kömmt auch gegangen.
Sie setzt neue Hörner auf,
Zynthie, und hat Verlangen
schon auf einen schönern Lauf.
Kommt zu uns, kommt, kommt, ihr Frommen,
daß wir wieder zu uns kommen!
Aus Groß-Naugardt nach der Narve, den 13. April 1634.


Die ihr zärtlich mich umschlanget,
Mit mir theiltet Weh und Wohl,
Mit mir kämpftet, mit mir ranget,
Lebet, Freunde, lebet wohl!
Die du meinen Staub erschufest,
Und ihn heut' in deinen Schooß,
Mutter Erde, wieder rufest,
Hüll' ihn sanft und störunglos!


Dor tão funda e desesperada,
O    pungir quotidiano e etern
Só sabemos do Céu que é adeus,
Basta a saudade como Infern
(Tradução
de Manuel Bandeira)


五采斓斑好毛羽
金沙石砾映毰毸
我无御史西台望
安用一双㶉𫛶来


Buď rodný kraji pozdraven,
buď pozdraven, ty černý kraji!
Tys krásný jako libý sen
a půvabem svým roven ráji!


Schwefelscharf Augen,
Glimmen, sengen,
Schneidendweiß klafft Gebiß.
Goldbraune Panther schleichen stier,
Dunkelheiß mit singendem Atem,
Die weißen Kehlen pochen in Gier.


Vystřízlivělý jarní proud
vleče se světem bez radosti.
Už tíže sebe přistihnout
při kterés směšné poctivosti.
Znám nyní dobře pósy chytrácké,
nečekám nic, to dodává mi síly.
Myšlenky, činy bližních bídácké,
mne k protestu už nerozčílí.


Der König zu Sanct Ildefons
versuchte – (den kleinen Reim auf ons
bitt ich mir heute zu creditieren)
sich Königlich zu divertieren,
versuchte nicht mit mehr Geduld
auf seinen Tapeten Gaul zu steigen
als ich, – mit guter Art der Schuld
des leidigen Gratulanten-Reigen
bei Eu. Durchlaucht auszubeugen –
auf meinen lahmen Pegasus,
(nicht glücklicher als Carolus)
mich aufzuschwingen heut versuchte;
wiewohl ich Olymp und Tartarus
auf gut poetisch zu Hülfe fluchte.
Der Gaul zwar, wie ich rühmen muß
stund frömmer als ein Palmtags-Esel –
Hier fehlt mir, da der wackre Rösel
bekannter maßen nur Keller Esel
in seinem berühmten Insektenwerk
geliefert, schon wieder ein Reim auf esel,
so wie, wenn mir Herr Kriegsrat Merk
nicht gleich zu Hilfe käm, auf werk.


No anheles nunca, trovador cubano,
dejar el mundo do a la luz naciste,
que todo lo hallarás pálido y triste
si te vas del jardín americano


道山玉府尽唐馀
因命儒臣校鲁鱼
黄帕担床擎入内
麟台先进御前书


I hned umkla z ráje slavských sester,
A šla ku bradatým židákům
Židovka ta, jejíž jméno Ester.


Pasando el mar Leandro el animoso,
en amoroso fuego todo ardiendo,
esforzó el viento, y fuese embraveciendo
el agua con un ímpetu furioso.


Die Morgenröth so kühl und naß,
Die schönen Blumen, Laub und Gras
Sich alle freundlich neigen,
Weil dieses Kind mit Gütigkeit
Erquicket ihre Mattigkeit,
Sie ihren Dank so zeigen.


Detrás va su cortejo
de dudas y sospechas...
Y una marcha triunfal
saluda al crimen, viejo
que ruge y canta endechas
con su voz de puñal.
Van los presentimientos
junto a las intenciones...
Con los recuerdos van
los malos pensamientos,
las locas tentaciones
ahogadas al brotar.
Todo lo que hay de sueños
de otra vida perdido;
lo que pasó o vendrá.
Vagas curvas de ensueños:
lo que casi no ha sido...,
lo que tal vez será...
Va, callado, cruzando
el cortejo discreto
por la selva ideal...
¡Viene el día temblando...;
va a romper el secreto
la aurora al despuntar!...
Mas sólo vio, al mostrarse,
una burbuja sobre
las olas del mar...
Y una cara borrarse
en la corteza pobre
del antiguo nogal.


Zerhau'ne Backen, bunte Mützen,
Karbol- und Jodoformgeruch,
Die kecken Burschenaugen blitzen
Und ungeduldig klopft der Krug.


Stille / stille / Angst und Schmerz!
Sorg und Furcht / last mich mit frieden!
daß mein Gott-besessen Herz
bleib' in seiner Ruh hieniden.
Stille Brunnen nur / sind Spiegel
des erhellten Himmels-Liecht:
man erschwingt die Andacht-Flügel
durch traur-trübe Wolken nicht.


Zu herrschen ist das meiste Muster
Durch Waffen, nicht durch Pater noster.


اللَهُ أَكرَمَنا بِنَصرِ نَبيِّهِ
وَبِنا أَقامَ دَعائِمَ الإِسلامِ
وَبِنا أَعَزَّ نَبيَّهُ وَكِتابَهُ
وَأَعَزَّنا بِالنَصرِ وَالإِقدامِ
وَيَزورُنا جَبريلُ في أَبياتِنا
بِفَرائِضِ الإِسلامِ وَالأَحكامِ
فَنَكونُ أَوَّلَ مُستَحِلٍّ حِلَّهُ
وَمُحَرِّمٍ لِلّهِ كُلَّ حَرامِ
نَحنُ الخِيارُ مِنَ البَريَّةِ كُلّها
وَنِظامُها وَنِظامُ كُلُ زِمامِ
الخائِضونَ غِمارَ كُلَ كَريهَةٍ
وَالضامِنونَ حَوادِثَ الأَيامِ
وَالمُبرِمونَ قُوى الأُمورِ بِعِزَّةٍ
وَالناقِضونَ مَرائِرَ الإِبرامِ
في كُلِّ مُعتَرَكٍ تَطيرُ سُيوفُنا
فيهِ الجَماجِمُ عِن فِراخِ الهامِ
إِنّا لَنَمنَعُ مَن أَرَدنا مَنعَهُ
وَنَجودُ بِالمَعروفِ لِلمعتامِ
وَتَردُّ عاديةُ الخَميسِ سُيوفَنا
وَنُقيمُ رَأسَ الأَصيَدِ القَمقامِ


Mit Himmelsblick der Eine,
Der Zweit' im Purpurscheine,
Und noch der Hundertst-Eine
Gleichwie der Erst' ein Held!
Ihr Helden all vom Rheine,
Ihr königlichen Weine,
Ihr nehmt es auf alleine
Wohl mit der ganzen Welt!


Ihn hatte der Schwanenwirth nie noch geseh'n
So wild und so zornig ins Wirthshaus 'reingehn,
Und ihm fährt in die Glieder der Schrecken,
Als der Hergott den Grund thut entdecken.


Ein breiten Huth, den soll er han,
Und ohne Mantel soll er nit gahn
Mit Leder wol besezet,
Es schnei' oder regen' oder wehe der Wind
Daß ihn die Luft nicht nezet.


Une plainte est au fond de la rumeur des nuits,
Lamentation large et souffrance inconnue
Qui monte de la terre et roule dans la nue :
Soupir du globe errant dans l'éternel chemin,
Mais effacé toujours par le soupir humain.
Sombre douleur de l'homme, ô voix triste et profonde,
Plus forte que les bruits innombrables du monde,
Cri de l'âme, sanglot du cœur supplicié,
Qui t'entend sans frémir d'amour et de pitié !
Qui ne pleure sur toi, magnanime faiblesse !
Esprit qu'un aiguillon divin excite et blesse,
Qui t'ignores toi-même et ne peux te saisir,
Et sans borner jamais l'impossible désir,
Durant l'humaine nuit qui jamais ne s'achève,
N'embrasses l'infini qu'en un sublime rêve !
Ô douloureux esprit, dans l'espace emporté,
Altéré de lumière, avide de beauté,
Qui retombes toujours de la hauteur divine
Où tout être vivant cherche son origine,
Et qui gémis, saisi de tristesse et d'effroi,
Ô conquérant vaincu, qui ne pleure sur toi !


Over fuss'io pur stato senza el core,
dove 'l colpo mortal suo se ritenne,
né far diffesa già mi s'aconvenne,
ch'a grande impresa, gran disio d'honore.


Šnek se vsadil ondy v Brně
u dráhy,
že doleze dřív než rychlík
do Prahy.


Natur, so heilig in dem stillen Walten!
Natur, so keusch im offensten Entfalten!
Frei schmückst du dich mit deinen Abendröthen,
Des neuen Tages flammenden Propheten.
Nach eigenem Gesetze still und groß,
Selbstherrschend wandelst du die Bahn des Lebens.
Nach strebt dir meine Seele fessellos;
Nach deinem Lebensquell schmacht' ich vergebens.


O wie ernst ist das Antlitz der teueren Toten.
Doch die Seele erfreut gerechtes Anschaun.


Jdi v chatu. Po únavě práce denní
tam přitulí se lásky v rozechvění
ku svému muži žena mladá,
tam neuslyšíš: „Choti, miluji tě“:
mozolnou rukou přitiskne své dítě
a druhou muže kolem statné šíje – –
tu slza se ti v oči mocně vkrádá,
ba zachvěješ se, co tu poesie
v tom prostičkém zní: „Muži, mám tě ráda“!!!


Jsi krásná? Ano.
Jsi stále silná, pevná, ztepilá.
Všechno ti bylo dáno,
vše v sobě jsi spojila.
A muž tvůj, čeleď, dobytek váš v stáji
i půda veškera šepce,
když mimo kráčíš křepce:
Hle, žena!
A oblaka se na tě usmívají:
Gratia plena!


N'auront pas agi, l'enfant
Gêneur, la si sotte bête,
Ne doit cesser un instant
De ruser et d'être traître


si yerro en adorar su lumbre clara
desengáñame amor, que con humanos
ojos por bien mi solo engaño atiendo.


„Dobře, dobře! Zdrávi přišli!“


Weh, daß du erschlagen wardst!
Herr Stier von Cheinow!
Auf dem Hügel steht dein Grab,
Dein moosbewachsnes Grab,
Der hinabschaut nach Cheinow.
...


Jak budou tyto listy,
pár neznámých těch hvězd,
stát, velduchů kde řady
svůj pyšný slaví vjezd?
Však chtěl’s je – tak je přijmi
i zde vstup k chrámu jest!


Y corrieron los años; y el tumulto
de los sucesos no turbó un instante
en aquel niño el entusiasmo oculto.
¿Quién era el niño aquél? Lautaro el nombre.
El tiempo, siempre igual, siguió adelante...
y aquel niño sintió que iba siendo hombre.
¡Ah! ¡Cuántas veces contempló enjaulado
al cóndor de los Andes! ¡Cuántas veces,
él, también como el cóndor, al pasado
volvió los ojos y apuró las heces
de inefable dolor!...
               El ave, un día
libre y feliz en la nevada altura,
cuidados en su jaula recibía
del niño aquél, que, en su infantil locura,
así le hablaba: —¡Tu aflicción es mía!—
Muchas veces el viento,
triste como un larguísimo lamento,
llegaba de los Andes, y traía
el olor de los bosques y el arrullo
de los pájaros libres y la fría
pureza de las nieves y el murmullo
de fuentes claras entre selva umbría;
y entonces, ¡ay! entonces, el salvaje
cóndor, en su letal melancolía,
esponjaba su olímpico plumaje,
el curvo pico apenas entreabría,
y, clavando en el cielo sus miradas
de nostálgica angustia, lentamente
las alas iba abriendo... y de repente
las desplegaba como nunca bellas,
para que, al sacudirlas desplegadas,
pasase el viento por debajo dellas...


e de la Monarchia portato il pondo,
o d' umana grandezza essempio vero,
gran CARLO, giaci in picciol marmo ascoso.


Nač že jsi myslel, kudy jsi chodil,
zázrakem jakým ještě jsi živ?
Řady a řady, těžké jich kroky,
šeď smutných silnic, v očích šeď, v duši.
Koho jsi slyšel, koho jsi viděl,
zastřeným zrakem jakby mhou? – – –


Aj, neceň ty se pro své statky,
tak vzácnou že jsi kráskou,
by hochům všem byl osud sladký
snad mříti k tobě láskou.


Und darf ein frecher Kiel sich dieses unterfangen,
daß er die ganze Zier, die an der Liebsten scheint,
in so enges Tun zu zeichnen ab vermeint?
Wahr ist es, dieses Haar, die Stirne, diese Wangen


A co jmen té nauky má pole,
Národů všech jiných hvězdáři
Učenci jsou v této jeho škole.


不从蛮触战
聊学李斯书
莫笑雕虫技
也胜粘壁枯


çünkü öyledibüyükse de isyanım, kötülüklerim,


Den niemand kommen hört und kommen sieht,
Er hat geweht, der Wind, den Baum geschwungen,
Des Wurzelwerk die Erde überzieht,
In dessen Kron ich dieses Lied gesungen;
Das jüngste Knösplein, gestern dran erblüht,
Hat über Nacht sich leise losgerungen;
Es fiel, und niemand gab wohl weiter acht
Als ich, der mit dem Zufall hielt die Wacht.


Buď pěvcem svého národa!
A třeba skráň ti probodá
trním a hložím pohrdání –
ty trp a zpívej do skonání
jen slávu svého národa!


»Yo hice grande la raza de los lagos,
yo llevé la conquista y los estragos
a vastas tierras de la patria andina,
y al tornar de mis bélicas porfías
traje pieles de tigre, pedrerías
y oro en polvo... ¡Yo soy Ilhuicamina!»


尺五城南悯忠阁
平壤归来有所思
魏徵不作碑已仆
朝廷久乏谏诤姿


Pro ně chce plakat věčné ve pokoře,
pro ně by padla na zem ještě jednou,
než světla světa nad obzorem zblednou,
a žila znovu s nejčistější cností
a přišla zase bohu do milosti,
pro ně chce trpět věčné ve pokoře –
to jedno hoře – neskonalé hoře!


Je ne veux plus que tu me gruges
Et j'en tiendrais trop de paris.
On fait de la dentelle à Bruges
Mais l'on fait … risette à Paris.


Der Eintracht und der Schwestern Preis,
Wer beide zu vereinen weiß,
Ist nicht genug zu preisen:
Als Bruder stets um Schwestern sein,
Und nie mit ihnen sich entzwei'n,
Das ist der Stein der Weisen.


Árpád apánktól Endréig füződik
Az ősi árnyak hosszu lánczszeme;
Mindegyikének arczán tűkröződik:
Mi volt éltében sorsa, érdeme;
Ennek borostyán, annak pálmafája,
Másnak tövisből volt a koronája.


Tú sin con qué abrigarte
descalzo y sin con qué
pagarle al mesonero
la taza de café
corriste hacia la calle
perseguido por él
y algunos parroquianos
con abrigos de piel
Tú sin con qué vestirte
tú sin con qué comer
y el sin con qué sonaba
sonaba el sin con qué
Tú sin con qué sanarte
sin casa y sin con qué
calmar la tos el hambre
y el mal de la vejez
dormíste bajo el puente
tapado con papel
Y una tarde cualquiera
te encontró no sé quien
tirado junto al río
que corría a tus pies
Tú sin con qué existir
tú sin con qué entender
Y el sin con qué sonaba
sonaba el sin con qué


Stýská se, stýská
mladému poupěti,
když z křoví blízka
na podzim plíska
za moře odletí.


S hit és vigasz, lemondás s büszke tervek,
Remény és félelem s százféle tarka
Ábránd, tűnődés, váltakozva kelnek
Szívében, egymást gyorsan űzve, hajtva;
Arra is gondol, hogy Etelka gyermek,
S önkénytelen dúdolni kezdi ajka:
“Lágy a kenyér, pirítani nem lehet,
Kicsi a lány, férjhez adni nem lehet.”


Wo des zopfigen Chinesen
Trank im Silberkessel zischet,
Sein Aroma auserlesen
Mit des Patschuls Düften mischet;


Ach, jak jsem nyní přeblažen,
zápas se uzavírá čarodějně:
Život a smrt se vtělil do dvou žen,
jež obě miluji stejně.


Mélységes völgyben, olyan mélyben,
Hogy, amik állnak közelében,
A mozdulatlan gránitbércek,
Ezen vasnál vasabb falak,
Még ők is, amint ott lenéznek,
Szédülni látszanak...
E mély völgynek legmélyebb fenekén,
Hová a napvilág fél-feketén
Jut el csak a sok bujkálás miatt,
S hol a hold, ez a szép fonóleány
Olyan kisérteties szálakat
Ereszt éjenként ezüst guzsalyán,
Mikéntha fonna szemfedőt magának...
A völgyben ott, egy nagy szomorfűzfának
Tövén, nyílt egy kicsiny virág.
Homály és lombok takarák.
Nem volt körűle semmi, semmi fény,
Csak egy fagyott nagy harmat reszketett
- Egy örökkévaló könny - levelén,
Mint a gyémánt a vérző seb felett.
Mert a virág piros volt... nem csoda,
Egy összetépett szívből támada.
Kevés vándor fordult meg itt e tájon,
Kevés szem akadott meg e virágon,
De aki látta őt,
Hamarjában nem mehetett el,
Ott állt csodálkozó szemekkel
E bű-növény előtt,
És nézte, nézte, s érzett kínokat.
Miktől a lélek szerteszét szakad,
De míg igy ölte őt az, amit láta,
Szivott bódítón-édes illatot...
Barátom, ez a fájdalom virága,
Ez a virág lantod zenéje volt. -


禽声春后变
柳色夜来深
老子关门坐
无人识此心


Der Herbst ist angebrochen, der kalte Winter naht –
O Deutschland, ein Erheben! O Deutschland, eine Tat!
Die Eisenbahnen pfeifen, es zuckt der Telegraph –
Du aber bleibst gelassen, du aber bleibst im Schlaf!
Beim Todeskampf der Riesin dastehst du wie von Stein –
Alles, wozu du dich ermannst, ein kläglich Bravoschrein!


Der Himmel färbet sich mit Purpur und Saphiren,
Die frühe Morgen-Röthe lacht; 1
Und vor der Rosen Glanz, die ihre Stirne zieren,
Entflieht das bleiche Heer der Nacht.


Zuckend fliegt nun der Kuſs, wie ein verſengend Feur,
Mir durch Mark und Gebein. Du, die Unſterblichkeit
Durch die Lippen mir ſprühte,
Wehe, wehe mir Kühlung zu!


Herencia que a fuego y hierro
Mal logró cuatro parientes,
Halló al quinto con los dientes
Peinando la calva a un puerro;
Heredó por dicha o yerro,
Y a su gula no perdona;
Pavillos nuevos capona,
Mientras francolines ceba,
Y al fin en su mesa Eva
Siempre está tentando a Adán.
Los dineros del Sacristán
Cantando se vienen y cantando se van.


Wie träumt ihr so köstlich
Die Kraftträume des Alls! ...


Dissi: "Donna, male stia!
ché per te nasce onne male".


en región asolada por la sequía
en año que se pierde la cosecha
son ricos ¡oh querida! los que
no presencian la ruina de su país
la destrucción de su familia
la pérdida del vuelo hacia adelante
del vuelo tortuoso del vuelo de través
la desaparición del vuelo en compañía y
del vuelo ligero que es el octavo
son ricos son riquísimos los que
no han conocido las sobras del sacrificio
o cómo los dolores con el tiempo
se van secando apagando y se los pisa
y crujen como padecimientos y
después se los come el olvido
¡oh querida! mal alimento es
el dolor la vejez el mal de amores
no se soporta mucho en realidad
y cada vez se está más solo
he pensado en la cosecha perdida y
eres como el otoño
donde los soles doran
pasada claridad


Denn hebbt de Vageln dar ęr Platz, de Junges dar ęr Freid,
Denn hebbt de Olen dar ęr Trost un Rau un Ogenweid. –


Was soll ich mit dem Zeuge machen,
Dem Wasser ohne Saft und Kraft?
Gemacht für Frösche, Kröten, Drachen
Und für die ganze Würmerschaft?
Für Menschen muß es frischer sein,
Drum bringet Wein und schenket Wein!


Dann kein Ach, kein feiger Jammer!
Hoch die Wimpel, hoch das Beil!
In der engen Pulverkammer
Schläft beisammen Rach' und Heil;
Stolz im Blitze fahr' ich dann
In den Tod als freier Mann.


La fortune rendra blessure pour blessure ;
A ces peuples nouveaux, aujourd'hui ses élus,
Quand leurs crimes aussi combleront la mesure.
Mais mille ans passeront sans laver ton injure,
Car Némésis est seule à venger les vaincus.


Wie ist er grau geworden und gebeugt!


Und aus den Toren der Städte zieht
eine festliche Schar, und ein jubelndes Lied
steigt hoch in die schimmernde Wolke,
ein Lied von der Zeiten wechselnder Flucht,
von den Tagen der Blüte, den Monden der Frucht,
einem freien glücklichen Volke.


Seid gegrüßet, ihr Sel'gen! Seid
Heil'ge Väter uns willkommen!
Habt im Leben euch baß gefreut,
Oft ein Räuschchen mitgenommen:
Noah, Moses, Pythagoras,
Solon, Plato füllten das Glas,
Zechten fröhlich,
Schlürfen selig
Nun mit Engeln Nektarnaß.


Gota, que alaga o mundo! atomo, e apos, colosso!
Mas este nada ou mundo, a mim quem mo aqui pos!
Foi Deus! de Deus me ve e a Deus medir nao posso:
E imenso o que vem del os nadas somos no
E o nada, que me abriu no peito e, feito imenso,
O encheu, bem como um vaso, abrindo, encheu a flor,
Ha-de alagar teu peito e ser do templo incens
Mulher! has-de escutar, que eu vou falar damor!


Und part. 2. p. 1420 beschreibet er die annehmligkeit der liebe solcher gestalt:


Elsüllyedt a világ és nem maradt élve más:
dombon ül s fejet csóvál a mord Jerémiás.


Ezt akartam: végső leszámolást:
Mostantól fogva nincs hozzá közöm.
A nagy Nevet, a nagy Megszokottságot
Szótáramból irtom és törölöm.
Írhatom: Titok, Sors, Véletlen, Végzet,
Ezer névvel nevezhetem.
Csak egy nevet nem ejthetek ki többé,
Nevedet: Istenem.
Ezt akartam, de mégsem lehetett.
Egy anyát láttam, s még karjában tartott
Kétévesforma halott gyermeket.
S ez az anya béke volt s szeretet.


نَصَروا نَبِيَّهُم وَشَدّوا أَزرَهُ
بِحُنَينَ يَومَ تَواكُلِ الأَبطالِ


Mir fiel vom Scheitel fast der Hut,
So heiß schoß mir ins Haar das Blut.


Ihre Lämmer gingen weiden
offtermals in meiner Trifft/
sie befräzten meine Heyden.
Diß war darauff angestifft/
so ichs ia nicht leiden wolte/
daß ich mit ihr reden solte.


Le bonheur pour notre âme est un besoin suprême.
Il existe, ô mon frère, en la beauté qu'on aime !
Mais nous le demandons à mille objets divers,
Semblables, dans leurs cours, à ces fleuves rapides,
Qui, par des lits nombreux, de leurs ondes limpides


I člověk rozloží rád svoje údy
pod stiným stromem v husté měké trávě
a leží bez tuch, vzpomínek a nudy.


Sem apoi
Solto na expectativa impaciente do irresistíve
Bloqueado pela ameaça circular dos cobradores
de jocoso, dos famintos de angústia grotesc
Sem trapézio, como o trapezist
Sem alteres, como o hércule
Sem o aparato dos músculos, como o acrobat
Sem refúgio e sem armas, desafia o risco manejando apenas
a desarticulação do jeito humano,
a deformação da máscara idiota onde a
graça estoura como um pontapé nas nádega
Sua ginástica tem de ser no vazio
sobre os fios frágeis do fracasso e do ridícul
Dentro da roupa larga,
o corpo desengonçado
chacoalha cores, tropeça, achata-se sobre a
serragem do picadeir
A bofetada do partner
faz desabafar o delírio
sobre o tombo de costas (perfeito)
com estalos fingidos de espinha partida e
occipital rachad
O aplauso voraz, em volta, o constringe
como uma goela de carnívor


Ich aber werde niemals Hochzeit haben,
Und unser Wein, euch wird er niemals laben.


不见多才鄙吝萌
缄情寄兴恨还生
无端昨梦湘潭路
黄鹤楼前月正明


Denn das ist sein höchste Freud
Und des Vaters Wille,
Daß den Erdkreis weit und breit
Sein Erkenntnis fülle,
Damit der gerechte Knecht,
Der vollkommne Sühner,
Gläubig mach und recht gerecht
Alle Sündendiener.


„Život náš – noc svatební
božská, nekonečná,
v jejíž stínech rozkoše
lampa hoří věčná.


A jedno šeptám tiché, vroucí přání,
jímž celý žiji, jsem a dýchám jen:
ať jako dnes se vždycky ke mně sklání
Tvůj zrak tak sladkou něhou zarosen.


Mis refugios más bellos,
los lugares que se adaptan mejor a los colores últimos de mi alma,
están hechos de todo lo que los otros olvidaron.
Son sitios solitarios excavados en la caricia de la hierba,
en una sombra de alas; en una canción que pasa;
regiones cuyos límites giran con los carruajes fantasmales
que transportan la niebla en el amanecer
y en cuyos cielos se dibujan nombres, viejas frases de amor,
juramentos ardientes como constelaciones de luciérnagas ebrias.
Algunas veces pasan poblaciones terrosas, acampan roncos trenes,
una pareja junta naranjas prodigiosas en el borde del mar,
una sola reliquia se propaga por toda la extensión.
Parecerían espejismos rotos,
recortes de fotografías arrancados de un álbum para orientar a la nostalgia,
pero tienen raíces más profundas que este suelo que se hunde,
estas puertas que huyen, estas paredes que se borran.
Son islas encantadas en las que sólo yo puedo ser la hechicera.
¿Y quién si no, sube las escaleras hacia aquellos
desvanes entre nubes
donde la luz zumbaba enardecida en la miel de la siesta,
vuelve a abrir el arcón donde yacen los restos de una historia inclemente,
mil veces inmolada nada más que a delirios, nada más que a espumas,
y se prueba de nuevo los pedazos
como aquellos disfraces de las protagonistas invencibles,
el círculo de fuego con el que encandilaba al escorpión del tiempo?
¿Quién limpia con su aliento los cristales y remueve la lumbre del atardecer
en aquellas habitaciones donde la mesa era un altar de idolatría,
cada silla, un paisaje replegado después de cada viaje,
y el lecho, un tormentoso atajo hacia la otra orilla de los sueños;
aposentos profundos como redes suspendidas del cielo,
como los abrazos sin fin donde me deslizaba hasta rozar las plumas de la muerte,
hasta invertir las leyes del conocimiento y la caída?
¿Quién se interna en los parques con el soplo dorado de cada Navidad
y lava los follajes con un trapito gris que fue el pañuelo de las despedidas,
y entrelaza de nuevo los guirnaldas con un hilo de lágrimas,
repitiendo un fantástico ritual entre copas trizadas y absortos comensales,
mientras paleada en las doce uvas verdes de la redención—
una por cada mes, una por cada año, una por cada siglo de vacía indulgencia—
un ácido sabor menos mordiente que el del pan del olvido?
¿Por qué quién sino yo les cambia el agua a todos los recuerdos?
¿Quién incrusta el presente como un tajo ante las proyecciones del pasado?
¿Alguien trueca mis lámparas antiguas por sus lámparas nuevas?
Mis refugios más bellos son sitios solitarios a los que nadie va
y en los que sólo hay sombras que se animan cuando soy la hechicera.


Ni u nás nebylo jináče
než po tradici u praděda,
náš rod prý nikdy nepláče,
ať nejkrutější rve ho běda.


Tleskalo ručkama...
ovšemtě neznalo,
co mu vše matičkou
na věky skonalo.


Auf, Seel! Auf! Jesus naht mit seinem himmelsbrausen!
Er weht Uns an, di wir mit ihm erfüllt!
Das gantze Erdenhaus empfindet strakks dis sausen!
Di feurge zung, di keine zunge stillt!
Di dritte Zeit der Wunder wird enthüllt.


Své čisté tělo jak bys v cíl
mým mukám ve mně vystavěl,
a vytrpěné teprv přesadil
jak růže, bych se vítěz skvěl.


Hledí, hledí; ale hvězda žádná
Utěchy jí ubohé nepodá.
Smutno kolkol a temnota zrádná,
V háji slavíček neklokotá.
A hle, z pověstné skály klínu
Jakby tisícero táhlo stínů.


no seu manto de luz maravilhosa
uma casinha rústica, ditosa,
do sonho nos mistérios envolvendo.


Ma még szívünkben ég dicső
Eszmék szent égi kéje,
Hisszük, tövisbokornak is
Terem szelíd fügéje,
S holnap setét káromkodás
A megváltás igéje.


A sotva ztichla, vzkřik’ ruch z města zdola
a přeléval se vzduchem, rostl víc,
řval ulicemi, z továren a věží volá...
Skví Praha, slunce nad skráň zvedajíc.


Donne & donzelle con pallida faccia
timide a guisa di columbe stanno
che da granosi paschi a i nidi caccia
rabbia de venti che per laria vanno
con tuoni & lampi e il scur aer minaccia
grandine & pioggia: e a campi strage et danno
timide stanno per Ruggier: che male
a quel fiero Pagan lor parea uguale


Der Stöpsel war Philisterei,
Die uns nichts Gutes wollte gönnen –
Die Flasch' und unser Herz ist frei,
Und wir, wir zeigen was wir können.


»Sind denn die alten Götter tot,
So müssen wir die neuen wahren.
Es sei, es sei und meine Not
Mag sich dem Volke offenbaren!«
Die Rosse stampfen, einmal schaut
Der Vater auf sein sterbend Kind,
Und nun voran! »Was rauscht so laut,
Was streicht am Berge wie ein Wind?«
»Herr! des Propheten Scharen!«


Der Tag ist schön und blau die Luft;
ein süßer Lindenblütenduft
umfließt mich in weichen Wellen. –
Wie träumend zittert der Rosenstrauch
und seine Knospen schwellen
im sommerlichen Hauch.


Unsichtbar donnern dunkle Türen,
Metallne, die zu Gärten führen,
Wo Tänze sinnend immerdar
Jungfrauen unter blüh'nden Linden
Gewebe weben, Kränze winden,
Unsterbliche, mit Rosen im gelockten Haar.


Milyen közeli most a nyári ég
s ily messzi-kék
alatta az alvó, beteg vidék.


Em soando às duas horas,
Sabei que esta cara minha
Tem longos, ávidos olhos.
Filos na vossa cozinha:


pero hay dos gracia sen tu linda boca
que el mundo sabio, sobre todo admira:
tu charla eterna, y tu reír de loca


V zakletí všecko. – Na basénu předním,
tlum ryb se nehnul v horku odpoledním,
i labuť zdřímla v stínu u šeříku.


О том, как буду я с тоскою
Дни в Петербурге вспоминать,
Позвольте робкою рукою
В альбоме Вашем начертат(О Петербург! О Всадник Медный!
Кузмин! О, песни Кузмина!
Г***, аполлоновец победный!)
О Вера Константинов-на,
Час пятый… Самовар в гостиной
Еще не выпит… По стенам
Нас тени вереницей длинной
Уносят к дальним берегам:
Мы — в облаке… И все в нем тонет —
Гравюры, стены, стол, часы;
А ветер с горизонта гонит
Разлив весенней бирюзы;
И Вячеслав уже в дремоте
Меланхолически вздохнет:
«Михаил Алексеич, спойте!»
Рояль раскрыт: Кузмин поеПроходит ночь… И день встает,
В окно влетает бледной птицей…
Нам кажется, незримый друг
Своей магической десницей
Вокруг очерчивает крут:
Ковер — уж не ковер, а луг —
Цветут цветы, сверкают долы;
Прислушайтесь, — лепечет лес,
И бирюзовые глаголы
К нам ниспадающих небе* * *
Все это вспомню я, вздыхая,
Что рок меня от вас умчал,
По мокрым стогнам отъезжая
На Николаевский вокза


Зашумела волна,
Покачнулся челнок
И восстал ото сна
Пробужденный ВостоПокачнулся челноИ уносится прочИ не видит Восток
Побледневшую ночИ уносится прочь
Все, чем счастлив я был,
Что в короткую ночь
Беззаветно люби


A rozum lidský nevyzkoumá,
jak dlouho potrvá ten běh,
a země pouť jak dalekou má
v svých vyměřenu osudech;
dál šírým kosmem v pustém letu
pouť nekonečná čeká ji,
kde myriady větších světů
čas neobsáhlý těkají.
Nám ani zdaleka se nezdá,
zda život nějaký je tam,
zda některá ta mocná hvězda
se rovná našim krajinám.
My víme jenom, na tisíce
že pluje v aetheru těch hvězd,
že větší jsou a že jich více,
než rozum chápat schopen jest,
že veliké jsou neobsáhle
tam čas i prostor daleký
a že ty hvězdy hynou náhle
kams zatraceny na věky,
my můžeme jen pochopiti
své vlastní duše velký strach,
když zříme, že zem naše řítí
se v prostor ten co malý prach...


Am Springe, wo Kresse und Otterwurz blüht,
Da war es so duftig und kühl,
Doch in meinem Herzen da hat es geglüht,
Mir war so beklommen und schwül.
Wo bist du, o Stunde, zerronnen so schnell
Wie sprudelndes Wasser von murmelndem Quell,
Du Stunde voll Liebe, voll Lust und voll Glück,
Ach, kehre noch einmal zurück!


Dies ists Erfreulichste, wie meiner Seel fällt ein,
Daß sie wird immer Braut mit ewger Hochzeit sein.


Now silence charms the sages of the gown,
To purer air doth speed each crafty wight;
The well-squeez'd client quits the dusty town,
Grown grey in the asserting of his right,
With head yfraught with law, and pockets light,
Well pleas'd he wanders o'er the fallow lea,
And views each rural object with delight.
Ne'er be my lot the brawling courts to see;
Who trusts to lawyer's tongue doth much misween, perdy.


Né, perché 'l giogo ai duri affanni il prema,
per la vaghezza de le corna sue
esser mai dee la riverenzia scema.


Hoy ¡oh mundo brutal! mi alma te mira
con lástima y desprecio; que tú mismo,
a sepultarte al fondo del abismo,
vas impotente en medio de tu ira...
El sacro fuego que a cantar me inspira
resistirá tus golpes de egoísmo:
no insultes mi doliente escepticismo.,
no profanes eÌ culto de mi lira...
¡Vano es que quieras apagar mi fuego!
Tenaz y altivo —al modo de aquel griego—
ya que nunca tu aplauso me concedes,
... saldré a encontrar el carro del Destino;
y, arrojándome en medio del camino,
gritaré a toda voz: —¡Pasa si puedes!...


Na nebi i země na vrcholích
Zhasly východního slunce lesky,
Úpění a ryky, kovů třesky
Odrážejí boky skalin holých,
Jenžto jako svědky této strasti
Z mlhy husté pnou se k světlu vlasti.


Tak metl bych své srdce a znova oživoval
fantómy kovkopů, bláznů a lehkých děvčat
a plul na konec světa, v tajemství, do dáli.
Pak cesta poslední, kdy moje stará šíje
by páteř někde zlomila na bradlech Austrálie,
za cenu věčných pekel ať takto zahynu:
by se mnou pošlo všechno i moji cestující
i zlato, až bych klesal v tůň staletími tlící,
v tmě noci, v šturmu signálů, pod flórem komínů.


Ihr wißt doch, lieben sünderlein! durch wen wir absolviret seyn?


Verhinderung der Hindernüssen /
Ausschlüssung aller Widrigkeit!
der Tugend einig-eigne Zeit /
in der wir ihre Lust geniessen /
da uns der Welt Gerümpel nicht
die süss' Ergetzung unterbricht!


Stets muß ein dicker Schleim aus dieser Quelle träufen,
Und sich zu Händen hoch an ihre Öffnung häufen,
Bis an den Lenden sich der Strom hinübergießt,
Und halb mit trägern Lauf ins Arschloch überfließt.


Spaltet immer das Licht! Wie öfters strebt ihr zu trennen,
Was euch allen zum Trutz eins und ein Einziges bleibt.


Und ihr Werk, das fromme, dauert
Aber sie hat ausgetrauert,
Höret die Wasser nicht mehr toben,
Ist bei den jungen Söhnen droben.


Ist aber diß die Flammen
zuleschen gnug/ mein Kind/
sie schlagen mehr zusammen
und lodern in den Wind.


Le solitaire ennui fut ta pire souffrance ;
Un idéal trop haut éblouissait tes yeux.
Le réel a tué dans ton cœur l'espérance :
Trahi par ses dieux, l'homme est plus grand que ses dieux !


Že netrestal jsem jeho častý pych!...“
„Ó běda, běda,“ zajíkal se mnich,
„mě pomsty anděl v jícen pekla hodil,
že za tebe jsem toho lotra zplodil.“


But if the dream that sooths my mind
Shall false and groundless prove;
If I am doom'd at length to find
You have forgot to love;


A talíř, příbor chřestí
žaludkům sladké zvěsti.


Po deset let se domů nevracel
k své choti, jež už ze lsti závoj tkala...
Již z druhů jeho mnohý vyprávěl
svým za večera, co ho válka stála
a věci strašné, jež si rád rek přidá,
a které Odysseia nepovídá –


Nasloucháš noci. Chvíle jdou.
Zde na přechodu stínů chvění.
To nehlučné snad kroky jsou
toho, jenž byl a jenž už není...


Nein, Guilford sterb' allein im Weh,
Und sie seh' führen ihn
Zum Tod, und todt und blutig seh'
Sie seinen Leichnam ziehn,


Auf, Brüder! zähmet das Geschmeiss!
Lasst uns die Stadt berennen!«
Potz Blitz! nun ward den Römern heiss:
Der Stadtrath sprang, als ob der Steiss
Schon anfieng' ihm zu brennen.


motyl svatební nám šperk
do kadeří sází,
les nám snubní komnatou,
ženichem, kdo vchází...


云笼赫日藏阳焰
人向红尘困暑风
山驿醒心何处是
幅巾萧散梦魂中


水绕红阑卖酒家
当垆小女总如花
东风亦似招人饮
飐出青帘柳外斜


Quel marinar che sul battel fuggito
de l'irato Nettuno avea lo sdegno,
abbandonando il paladin schernito
in periglio maggior, nel maggior legno,
come salvo fu giunto al molle lito,
di vender il suo furto ei fe' disegno;
e poi del prezzo con costui convenne
col quale a caso a riscontrar si venne.


O Kind, was hast du da gemacht?
Stille Nacht, heilige Nacht.
Leis hat sie ihr ins Ohr gesungen:
Mama, es ist ein Reis entsprugen!
Papa haut ihr die Fresse breit.
O du selige Weihnachtszeit!


Si l’on parle de moi, l’on mentira sans doute.
Et mes pieds ont été déchirés par la route.


Ach, Kleinmuth trübt
Den Trost, den Lieb' und Glaub' uns giebt!


Ó, Pane, já jsem slepý – dej světla očím mým!
Ó, Kriste, já jsem hluchý – dej hlasu uším mým!


Ihr Christen, schikt Euch in die Zeit:
Last des Berufs uns wahrten
Und zwahr mit Freud' und Fröligkeit,
So wird sichs glüklich ahrten.
Kein' Arbeit sol uns ja verdriessen,
Bis wir in Jesu sie beschliessen
Und fahren aus der schnöden Zeit
Zu Gott' ins Haus der Ewigkeit.


„Budem’ hráť divadlo, a k také práci
Jsi přišel právě, Jaroslave, vhod;
Neb na mnohé as bude dekoraci –
Jež mého otce statečný je, plod –
Sem tam snad něco scházeť; neb ti draci
Šafáře mého – jinak kluci hodní –
Mi na tom dědictví jak brouci škodní
Vždy pracují v altánu opuštěném;
Doufám, že za čtrnáct dní všecko sženem’.
V zbraň Klicperův pak „Divotvorný“ musí,
A Delarge ať se ve kritice zkusí.


O mon cœur, à quel cœur discret
Peux-tu te confier encore ?
Si l'alouette a mon secret,
Elle ira le dire à l'Aurore.


歌扇春风噀酒香
舞裙落日动鹅黄
柳边今夜孤舟发
水远山遥空断肠


Alkotómnak rendelése
Igy engedte végemet,
Legyen áldott a tetszése!
Végye vissza éltemet!
Bár megcsalt álmodozásom,
S rövid volt pályafutásom,
Térdet hajtva engedek.


V sednici té že rozkvétal jednou
štěstí tak velký, slunný květ,
že mi ho dosud, ač vlasy šednou,
nepodal jinde celý svět?


Ich sah dich hellgeschmückt vom jungen Lenz,
Du höchstgetürmte von Toskanas Städten
Und Blütenbanner friedenvoll umwehten
Die einst'ge Nebenbuhlin von Florenz.


Když však po čtvrté zas k závorám vztahuje ruku,
praskly zlomeny vstříc v hrozivém, krátkém hluku:
Eiry skalnaté rek
s kněžkou hovoří, ve hlase muku:


Es kreisen die Becher beim Böllergeknall,
Die stattlichen Ritter, die artigen Damen,
Sich schleudernd des Witzes anmutigen Ball,
Fast von der Stirne die Falten ihm nahmen;
Da horch! im Flure ein Schreiten in Eil;
Es knarren die Türen, es steht eine Säul',
Der Spiegel, der blutige Marschalk, im Rahmen!


Doch sieh, was wird sie bleich wie Flieder?
Vom Himmel hoch, da komm ich nieder.
Die Mutter wandelt wie im Traum.
O Tannebaum! O Tannebaum!


Zwo Tafflen, vnd zwey Testament
Muß man nicht vberschreiten,
Will drin studieren biß zum end,
Zum Himmel sie mich leiten.


Regel, wie gleichst du der Kette, die Benjamin Franklin erfunden!
Freilich beschützt sie das Haus, doch sie verschluckt auch den Blitz.


Wie soll ich mich im Freien
Am Sonnenleben freuen,
Ich möchte laut aufschreien,
Mein Herz vergeht vor Weh!
Daß ich muß alle Tränen,
All Seufzen und all Sehnen
Von diesem Bild entlehnen,
Dem ich zur Seite geh'!
»Ich hör' ein Sichlein rauschen,
Wohl rauschen durch den Klee,
Ich hör' ein Mägdlein klagen
Von Weh, von bitterm Weh!«


Den trifft fürwahr ein unverdientes Los,
Der, als ein wackrer Sohn des fernen Strandes,
Trotz aller Mannheit, allen Widerstandes,
Einsam veratmet in der Wellen Schoß;
Nach tausend Stürmen, Kämpfen, Abenteuern
Bezwungen von der Elemente Wut
Spurlos verschwindet in der grausen Flut,
Umzingelt von des Abgrunds Ungeheuern!


Ihr unablässig Bilden leiht Bestand
Der süßen Neigung, zieht der Willkür Schranken
Und läßt das Herz nicht weichen und nicht wanken.


- Die ve dofenda da ciaschedun fallo
e guardivi la roba e le persone.
Per far più tosto i' v' ho recato el gallo,
ché pigghiar non pote' verun cappone.
E' se fuggiron tra 'l bue e 'l cavallo;
i' pigghia' questo che correr non puone:
egghi è gottoso e vecchio e non può 'ndare;
non so se vo' 'l potrete manicare.


Von jedem Zweig und Reise
Hör nur, wie's lieblich schallt!
Sie singen laut und leise:
Kommt, kommt in grünen Wald!


Sklonil hlavu na prsa El Mamun,
řek si tiše: – Znám teď matku svoji.
Proč jsem ptal se... Nechť zatratí Allah
lidskou svéhlavost a umíněnost. –


Que sur ma sœur une autre veille ;
Maman, je veux mettre au salon.
Déja je dessine à merveille
Les contours de cet Apollon.
Grand dieu, que ses formes sont belles !
Sur-tout les beaux nus que voilà !
Tra la la la, les demoiselles,
Tra la la la, se forment là.


Em paga nobre desta fé que temos
Na exilada verdade dos seus corpos
       Nos dão o alto prémio
       De nos deixarem ser


Tak jasným hlasem Bougars přísahal,
a Aucasin jej objal, pravil pak:
„To jesti vše, co žádám, a nic víc.
Tím propouštím vás, hrabě, z zajetí;
jste volný! Bůh vás domů provázej!“


Wind/ Himmel/ Feind und Flutt bestürmen meinen Kahn/
Ist eine Noth vorbey/ die andre tritt heran.


Le campane si sentono a martello
di spessi colpi e spaventosi tocche;
si vede molto, in questo tempio e in quello,
alzar di mano e dimenar di bocche.
Se 'l tesoro paresse a Dio sì bello,
come alle nostre openioni sciocche,
questo era il dì che 'l santo consistoro
fatto avria in terra ogni sua statua d'oro.


Ivre du pur silence
Où le rêve subtil
Oh ! maintenant, dit-il,


Když mizí zrezivělé zimní žluti
pro nový květ a nový plod a nových větrů zpěv,
předjarní vzduch pln je trpké a neznámé chuti,
a bez ironie smích a bez horečky je krev.


Schaut her! die ich in Händen wiege,
Die kranzverzierte Harfe hier,
Wer ist so kühn und nimmt sie mir
Und singt von unserm heilgen Kriege?
O schaut nur, wie der Sonne Gold
Ihr glitzernd durch die Saiten rollt!
Sie schlug mit kunstgeübtem Finger
Herr Heinrich einst, der Ofterdinger,
Der schneidig uns wie Schwertesschwang
Das Lied der Nibelungen sang.
Glück auf! Wer will sein Epigone,
Nein, wer sein Herr, sein Meister sein?
Da, hier die Harfe, hier die Krone,
Und meine Hand hier ... wer schlägt ein?
Schon grollt's von fernen Klanggewittern,
Schon durch die Saiten fühl ich's zittern
Und mein Erlösungstag ist nah!
O haltet eure Herzen offen
Und lasst mich nicht vergeblich hoffen –
Heil Dir und mir Germania!


Ó, počkej, pane Hašku
i s druhy, násilníky,
neslyšíš v poplach bíti?
Neslyšíš zdola křiky?


Marii meč osmý v hruď byl zabodnut,
z tváře její výtku hlásal tichý rmut:


Sie war des Ew'gen schönstes Lob,
An ihrer Andacht
Hat sich entzündet ihres Volkes Glaube;
Ach hatten wir noch nicht genug verloren;
Ach Vater, hast du uns so ganz verlassen!


Ten ví cosi povídati
o ženiších v potaji
a kolik že tisíc platí
dceři tatík po kraji.
Po Labi a po Sázavě
putuje jich hovor hravě,
od Vltavy k Lužnici
na vorech a lodici.


浊世公子何翩翩
风流丘壑妙当年
无端却被邻娃恼
不废啸歌犹自贤


Retardar el despedirse
De la perspectiva augusta
Que presenta el universo,
Parece que sólo busca,
Y al notar que poco a poco
La luz menguante y confusa
Del crepúsculo confunde
La escena que la circunda,
Piensa ya ver de la muerte
La terrible sombra, en cuya
Obscuridad para siempre
Corre a hundirse, y se atribula.
Sus pensamientos penetran
Los doctos frailes, y endulzan
Con eternas esperanzas
Su meditación profunda
    * * *
Entre dos luces llegaron
A Valladolid, y turba
Desordenada en las calles
Con sordo rumor circula.
De Alonso López Vivero
Por la calle y casa cruzan,
Donde viven sus criados,
Donde llora su viuda.
Aquéllos, como canalla
Que si al poderoso adula,
En cuanto le ve caído
Feroz le escarnece y burla,
De la cabalgata el paso
Atajan con negra furia,
Y con denuestos y voces
Al ilustre preso insultan.
Este, furioso (presente
El tiempo pasado juzga,
Que aun conserva el poderío,
Que aun domina a la fortuna)
Lleva soberbio la mano
A buscar en su cintura
La guarnición de la espada...
Mes ¡ay! en vano la busca.
Va preso... espada no lleva...
¡Ah!... Lo advierte, y furibunda
Mirada va a dar al cielo,
Mas se anonada y conturba.
Queda. con los ojos fijas,
Parece su faz difunta;
Tiembla, y en sudor helado
Sus miembros todos se inundan.
Delante se halla un espectro...
¡ Un espectro!... Sí: la mula
Algo ve también ; esquiva
Se recela, empina y bufa.
¿ De Alonso López Vivero
Ha salido de la tumba
La sombra? De duque el Maestre
Ante sí la vió no hay duda.
En confesión se lo dijo
Aquella noche con muchas
Lágrimas al padre Espina...
De Dios la venganza es justa.
Con el cuento de la lanza
A palos abre la turba
Estúñiga, denodado,
Y la atropella y asusta;
Y en salvo al ilustre preso
Condujo a la casa suya:
En que estaba preparada
Una capilla segura,
Donde pasó el Condestable,
Con la espiritual ayuda,
Noche serena, pidiendo
A Dios perdón de sus culpas.
Cenó, durmió cortos ratos,
Repitió también algunas
Trovas del famoso Mena,
Que pintan como locuras
Las mudanzas ambiciones:
Oró con fervor; en suma
Fué un cristiano, un caballero,
Un hombre de fe y de alcurnia.
    * * *
Entre tanto, el que parece
Ser el reo, a quien la dura
Sentencia estaba leída,
Y a quien la cuchilla aguda
Del verdugo amenazaba,
Era el Rey... ¡Mísero! lucha,
Náufrago desventurado,
En airado mar de angustias.
Ama a. Don Alvaro, mira
Su sentencia como injusta;
De la Reina y de los Grandes
Se la ha arrancado la furia.
Que su trono se desploma,
Y hasta su existencia juzga,
Y que, al morir el Maestre,
Abrazadas irán juntas
El alma de aquel amigo
Y el alma afligida suya.
¡Grande mal es la flaqueza
En hombre que cetro empuña!
Revolcándose en su lecho,
Rasgando sus vestiduras,
Paseándose sin tino
Por la cámara, que alumbra
Una lámpara medrosa,
Que en el cortinaje abulta
Vagas sombras... ¡infelice
¡Qué noche pasó!... Que ocupa
Ve un rincón de aquella sala,
De pie con la boca muda,
Su físico Fernán Gómez,
A él se va, las manos juntas,
Y suplicante le dice:
«Si es que mi salud procuras,
Anda a ver al Condestable,
Así Dios te dé su ayuda»,
El bachiller respondióle:
«Le debo mercedes muchas,
Perdone vueseñoría;
No oso verle en tal angustia».
Conmovido el Rey, en llanto
Rompió y en voces confusas,
Que el alma a Gómez partieron,
Según dicen cartas suyas.
Entró al estruendo la Reina
En la cámara, cual una
Aparición, como maga
Que viene a doblar astuta
Los encantos y conjuros
Con que alto preso asegura,
Y con que la empresa afirma,
De que pende su fortuna.
Calló el Rey, quedó de mármol
Al verla: ella le pregunta:
«Qué es esto?» Y oyendo, «Nada».
Retiróse muy adusta.
Largo rato el Rey estuvo,
Cual ligado por la oculta
Fuerza del prestigio. Luego
Torna a más reñida pugna
De afectos: la amistad vence,
Llama con voz resoluta
A Solís, su maestresala,
Dícele: «Al momento busca
A Diego Estúñiga, y dile...»
En su garganta se anuda
La voz, porque entra la Reina
Otra vez... calla y trasuda.
La Reina a Solís llevóse,
Y el Rey abrió con presura
El balcón, cual si quisiese
Gozar del aura nocturna:
Y el trono, cetro y corona
Maldiciendo en voces mudas,
Ojos de lágrimas llenos
Clavó en la menguante luna.


Proč tě básníkové asi nazývají
milostí? Snad z pouhé k ženským dvornosti?
Možná; však i proto snad, že dělávají
ženské s tebou velmi rády milosti.


方叹流尘生范甑
何图香黍溢颜箪
将军尚未封侯贵
推去那容学井丹


Tuo volere e poter, con veloce alia,
darà stupore a tutto l'orïente,
se la gregge cristiana il ver non palia.


Ich werd und werd mit vollem sig beschenkt:
Es mus vergehn, was meine Seele kränkt.
Auf, Mutter, Auf! Gott ist, der Uns verzükket,
Der dich und mich dem Drachenmaul entrükket.


月堕霜西竹井寒
辘轳丝冻下瓶难
幽人病久浑成渴
愁见龙书一鼎乾


Ale jen ku předu, před sebe stále, nevěda kam!


ma sol perché, signor, qua giuso altrove
più dotto libro mai non vi s'aperse
per là su farvi in sempiterno vivo.


جسدٌ يمتزج فيه الحديد بالملح، يخترق الوقت والمكان في جحيمٍ يضعك تحت وطأة البه لا تطالك طبيعة الناس ولا يعود الكلام خاضعاً مألوفٌ تخرج عليه في مشهدٍ يشبه لحظة امتثال الشيء للشكل، يتخلق في حمـأة الأني فضاء أخلاطٍ تتقلص فيه الأطراف ويصير للسماء الخشنة كتابٌ وللحديد فص يتطوح في عنقٍ تحرسه قرونٌ سودٌ ترسل ألسنةً من شواظٍ، والباب ينفرج في شكل أجنحةٍ، لكأن الكائن يوشك على الأوج، فينفض جسده كمن يطرد عناكب عالقةً ويميل ويعطهذه أرضٌ كـلمت به
ألـج فيها الموصد، فأصل جنوب النا أص وحيث أضع نظري يكون قتلاً كثيراً وصلباً وخوازي ليس بين هذه الأرض وأحلامي صلةٌ، ليس بينهما علاقةٌ ولا أمل كلمني وقال لي :
تصل أرضاً لا تعرف فيها طبيعة الحياة من طبيعة الموت  أهلها أعداء أنفسه لا يرحمهم أحدٌ بيتهم في شفرة الكوابيس، مقتولون مخوزقو ترفض ذكرهم الكتب ويتعفف الرواة عن أخباره ظهورهم مغدورةٌ بالعدو الصديآخر ما كلمني به :
تخرج من حديدٍ قاتلٍ في هيئة الوحش لتألف الحديد المقتول  ترى إلى الناس تـنسـل في أجنحةٍ كثيفةٍ هاربةٍ من أتونٍ فارأف به حديدك الأول أمعن في الشحذ أمعن في الطعن أمعن في سلخ الجلد وكسر العظم ،فارأف بمخلوقاتٍ تنسـل من سلالة الخوف وتلجكلمني ،
وها أنا أرتجف في بـهوٍ ليس بيني وبينه غير حديدٍ، أخرج منه وحديدٍ يسور المد ليس هذا ل لست من هذا المشهد، لست منه ولست في خرجت من حديد العربات لئلا أنهار في خرائب الطبيع خرج أمامي الأبواب حتى عتبة المنتهى وشريعة الفرا هذه فجوة الأرض، ولأحفادي فسحة الأف وفي الأعالي سيرة الوحش الداجن يحيا ويحرض العناكب اللبونة لتمنع الهواء من يتبع الحديد منتقلاً من خطأٍ إلى خطيئآخر ما كلمني عنه :
يرخي عنقه الشاهقة ليلمس بحراشفه الرهيفة ساكني الخيام والأكواخ وصعيد الأر يكلل مأتم العرس بمغفرة البوح كلمني ،
فهتفت بالأحفا هتفت :
مـن ينقذ الحديد منتقلاً من خطأٍ إلى خطيئةٍ
هكذا  هكذا أعطي لشهوة الأحفاد حرية الفرا
هكذا أنزاح مثل طوفانٍ يجنح
هكذا أخلع الماء جلموداً منزوعاً من أفئدة الناس
هكذا
هكذا يشهد الفضاء الشاسع تفسخ التخو ليخرج من هيئةٍ ويدخل في هيئةٍ فترى الأعالي كيف يصير اللحم والعظم والجلد والريش والحراشف البشرية حديداً مائعاً وموقد يصهر الأشياء كما يحلو له
كما يحلو له
فتتفلت نحو رحمٍ لا يتمخض ولا يجهض ولا يل يرتـج لوقع جنازير المعدن الرديء مكتنزاً ببشرٍ لم يسعهم الوقت للكـر، يهبهم المكان للفـر من وصايا الطريق وأحوال السفإذن كنا صدقنا الأكاذيب التي تتماهى بها الطيور والحجارة متقمصةً التلا كنا صدقنا كلام البومة عن خدينة الشؤم، لا يطيب لها سوى وليمة الجيف والجآذر بين الثقب والثقب لتقع في البراث كنا صدقنا أن النفائس التي ليست للنهب منهوبةٌ، والأطفال المجنحون بشمعداناتهم المضاءة في ليل الكون ليسوا إلا نقوشاً في هامش الرمل، تركتها قوافل الحديد تمشي وئيداً دون اكتراثٍ ولا محبةٍ كنا صدقنا أن الخرائط التي تسور الأفق ليست إلا أصداء عويلٍ يشخب بالدم والدمو كنا صدقنا أن الوطن بيتٌ لأطفالٍ يرشون الرمل بأحلامهم ويمشون بخطواتٍ راعشةٍ تمزج القلب بالقد كنا صدقنا كل ذلك لنعرف غوايةً يجترحها الكلام لمستقبل المخلوقات وخديعته إذن كنا صدقنا الأكاذيب كله


E giù callando lieto e con gran festa,
Al mar discese e venne alla spelonca.
Qua vede un braccio, e là meza una testa,
Colà vede una man co' denti monca.
Per tutto intorno è piena la foresta
Di qualche gamba o qualche spalla tronca
E membri lacerati e pezzi strani,
Come di bocca tolti a lupi e a cani.


Auch verliebt – mit Ehr' zu melden –
Hab ich mich, wie jene Helden,
Und das schönste Frauenbild
Spukte mir im Kopfe wild.


Čím méně má jsi, tím jsi krásnější,
bych ztrátu svoji dvojnásobně cítil,
ó, s Tebou žití kus mi v propast sjel
a v neznámo se zřítil...
bych v letu zpět jej chytil,
Ty nechceš sama – za svým Bohem, žel
– já osiřel.


Und ob zerklüftet und zergliedert
Des deutschen Volkes Herrlichkeit,
So tief ist's, Welscher, nicht erniedert,
Daß es dem Schlag die Wange leiht.
Wohl ging uns Unglück und Betörung,
Ein böser Schatte, lange nach,
Doch nun genug der Selbstzerstörung,
Genug des Zwistes und der Schmach!
Wohl fiel dein kaiserlich Geschmeide,
Germania, dir von Brust und Haupt,
Wohl hat von deinem reichen Kleide
Manch' edel Stück der Feind geraubt,
Wohl hadern rings noch deine Söhne,
Stark ist das Unrecht, schwach das Recht,
Fern von des Friedens heil'ger Schöne,
Schwer ringend schafft noch dies Geschlecht: –
Doch hebt der Erbfeind frech die Hände
Nach unsrer Brüder Wappenschild,
Dann ist der Hader all' zu Ende,
Der Streit im Elternhaus gestillt,
Und Nord und Süd im heil'gen Grimme
Vereint der Ruf der Ehre sie,
Und donnernd tönt's aus Einer Stimme:
»Hie deutsches Schwert und Deutschland hie.«


Za popraviště ulice tvé stály,
za čakany paláce, svatyně,
a na veřejné míst tvých planině
ti nejslavnější reci umírali.


»Du Amor bessre deinen Bogen!
Die Sehn ist wohl zu schlaff.
Drey Pfeile sind nun schon nach meiner Brust geflogen,
Und keiner, keiner traf. –«


自从衡岳得高风
南北东西久未逢
惟有旃檀知此意
为传消息到中峰


Der Seemann kommt vom Krieg zurück,
so sacht!
verbrannt so sehr, verstaubt so sehr!
»Wo kommst du, armer Seemann, her?
so sacht, so sacht?«


„Z okna se milá hlava kloní,
pro tu mé oko slze roní.“


peces el ancho mar, aves el viento,
la Libia granos de menuda arena,
cuantos suspiros doy por mi cautiva.


Tak mluvil Kučera. Húhúhú!
Vzor to byl pěkného sobce!
Divil se, marně že podruhu
vykládá o zájmech obce...


Preis dir, allgewaltige
Liebe, vielgestaltige!
Licht und Schatten, Farbenspiel,
Eine, mannigfaltige!
Formenquelle, die du strömst,
Unerschöpft reichhaltige!
Fördre zur Geburt ans Licht
Alles Lichtgehaltige!
Laß im Licht gedeihn und blühn
Alles Lichtgestaltige!
Gleiche aus mit deinem Hauch
Jegliches Zwiespaltige!
Und vor deinem Blick vergehn
Laß das Mißgestaltige!
Blättre mir wie Rosen auf
Dies Gemüt, das faltige!
Und noch lange sing' ich dir
Lieder mannigfaltige!


Pior que não gritar
é gritar só porque um grito algures se levanta


Wie könt es Rosilis doch übers Herze bringen,
Wenn ein Betrübter käme,
Und seine Zuflucht zu ihr nähme:
Ließ sie ihn ohne Trost, und mit Verzweiflung ringen?
Nein, nein so grausam bist du nicht,
Weil deine Brust ganz anders spricht.
Wohlan! so schaue mich verliebten,
Und dadurch hoch betrübten,
Mit liebesvollen Blicken an.
Du bringest mich ja selbst auf diese Schmerzens-Bahn,
Denn deine Freundlichkeit und artge Sitten,
Die haben mir das Herz bestritten;
Drum ward ich auch gleich in der ersten Stund,
Da ich dich sahe, hart verwundt,
Ich liege noch in dem verliebten Lazareth:
Und sterbe, wo dein Herz auf seinen Schwur besteht.
Lösche doch die Liebes-Flammen,
Die du selber angezündt.
Wilst du meine Glut verdammen?
Das geriethe dir zur Sünd!
Ach! mein allerliebstes Kind,
Lösche doch die Liebes-Flammen,
Die du selber angezündt!


Slavík budí družku písně svodem,
Z kvítků blýská rosy nádhera,
Už i člověk, úzké rozpera
Dvéře lůžka, ticho ruší chodem;


真人巳忘我
犹著雨蓑衣
一朝尽劫尽
风雪不知归


Se Amor agli occhi mostra il lor bel sole,
o se 'l pensiero al cor lo rappresenta,
se' avvien che vera o imaginata senta
l'angelica armonia delle parole,


Britons, united by their laws,
Can never swerve from Freedom's cause;
Blest in great George, we guard his reign,
And Gallic insolence disdain!
Well may we guard th' imperial throne,
Which every Briton's voice, and Virtue made his own.


Stadt der Freude, Stadt der Töne,
Morgenfrohes, stolzes Wien,
Dessen frühlingsheitre Söhne
Nun der Freiheit Rosen ziehn:
Ja, wir haben uns versündigt,
Als wir grollten deiner Lust,
Deinem Jauchzen, das verkündigt
Eine starke, tiefe Brust!


Ale onu poslední,
Smrt až v nápovědy budku
vleze místo Nadšení,
kouřit chtěl bych beze smutku,
život-dým by roztál v ní.


Über grünliche Kiesel
Rollt der Quelle Geriesel
Purpurblinkenden Schaum;
Und die Nachtigall flötet;
Und vom Abend gerötet,
Wiegt sich spiegelnd der Blütenbaum.


Perutí tajemnou,
ó stíny večera,
slétněte z výše!
Snů hudbu dojemnou
rozviňte nade mnou,
ať zdřímnu tiše!


La triste pallidezza delle donne
prossime al parto, le culle assettate
per gli ospiti futuri e sconosciuti...
forme a pena abbozzate,
fra le candide trine, indefinite;
dolci balbettamenti senza fine,
larghe pupille sbigottite,
piccole teste tonde come palle...
O bambini, o bambine,
sono nati, son nate!


Já chtěl zvučet, bolel ton mě nízký;
slyším šeptat s výše hlas:
Čas jest blízký!


Wie's auch stürme, haltet stand,
Junge Herzen, unverdrossen!
Der ihn einstens ausgegossen,
Hat den Geist uns abermals gesandt.


An deiner schwarzen Seidentracht
Ist jedes Fältchen wohlgemacht;
Und immer nobel, witzig nur
Verfolgst du deine dunkle Spur.


Ein Sonntag wars, das Dorf versteckt
In Andacht und in Frieden,
Und wir, von Wall und Busch umheckt,
Von allen abgeschieden.


Kidobták a Dobosból
A sok nyári cikkel,
Dühében most bús szivem
Ugrál s olykor dsiggel,
Most már hazavihetem,
Magam búsan ehetem
A pörkölt hashajtót,
S a kőkemény sajtot
Kis baltámmal nehezen
Most magam tagolhatom,
S ezeréves szalámim
S illatos parizerem
Most magam szagolhatom.


Was soll ich länger schweigen,
Zerreißt mich innrer Schmerz?
Ihr brach ich Lieb' und Treue,
Und dieses brach ihr Herz.


Jarními stromy, květy, travami
zpívala zpěvy prostých luk a polí
a vše, co ztrátou zrývá a co bolí,
byl cit jí nejasný a neznámý.


Hlas umělých, hlas bohorodých písní,
zas jme se hojit, co náš národ tísní;
Svým vzácným pérem slavíš Páně kříž,
a nejen chrámem lid zveš k němu blíž.


»Ich soll die Finsternis verscheuchen«, so ruft der Mensch und weint,
Die Finsternis wird groß und größer, je näher sie erscheint!


Má krev se bouří: v hudby zvuku
smím její tílko objímat,
tu malou, měkou tisknout ruku
a sálem letět v rej a chvat!


derer, die vor lauter Brünsten
nach der reinen Inbrunst schreien,
während sie mit Marterkünsten
bis zum Rausch ihr Fleisch kasteien.


Lange haben die Großen der Franzen Sprache gesprochen,
Halb nur geachtet den Mann, dem sie vom Munde nicht floß.
Nun lallt alles Volk entzückt die Sprache der Franken.
Zürnet, Mächtige, nicht! Was ihr verlangtet, geschieht.


Und wieder – ohne Sang und Klang –
Die Künstler sind beisammen;
Ein Flüstern geht den Reihn entlang,
Und Totenkerzen flammen.


Lelkem, és a gőz hatalma
Mind előbbre tolna;
Csakhogy a szív száz fonállal
Kötve honn ne volna!


Das Leben ist von oben her,
Der Tod ist auch nicht ohngefehr,
Darzu verdammet das Gericht,
Das Herze Gottes aber nicht.
Wer Gottes Wesen weiß, weiß Seinen Tod,
Wers Herze kennt, der ist aus aller Noth.


ودَارِ خَرابٍ قَد تَرَلتُ
ولكن ترلتُ إلى السَّابِعَه
طريقٌ من الطرق مَسلُوكَةٌ
محجَّتُها للورى شاسِعَه
فلا فَرّقَ ما بين أني أكو
نُ بها أو أكون على القارِعَه
تُساوِرُها هَفوات النَّسيمِ
فتُصغى بلا أذُن سَامِعَه
إذا ما قرأت إذا زلزلت
حَشيتُ بأن تقرا الواقِعه


Al mirabil lavor di tante cose,
di cui sì adorno il novo mondo uscio,
felice fine il buon maestro Dio
per riposarsi il dì settimo pose;


春去禅林绿已肥
竹间杯酒亦相宜
漆园本是逃名吏
懒向琅玕刻小诗


De rastos a teus pés
Perdida te adorei
Até que me encontrei
Perdida
Agora já não és
Na vida o meu senhor
Mas foste o meu amor
Na vid


O König Roms, der einst der erlösten Welt
Vorleuchten sollte, funkelnder Morgenstern!
Die Waffen deines Ältervaters
Lullten dir schreckliche Wiegenlieder!


Nagy Istenek! éltem vezéri!
Kiknek titka lelkem esméri
Ti kik hívségemet tudjátok
Daphnénak tudtára adjátok!
Hogy nagy neve s kincsei között
Szívem eggyikbe sem ütközött:
De, szelídségét jámborságát
Tiszta szíve erányosságát
Ártatlan szeme tekíntetét
Emberszerető természetét
Mind az imádásig tisztelem
S rekedt hangal meg énekelem


扁舟一叶任西东
烟水微茫处处同
钓罢归来无个事
数声欸乃夕阳中


Ah ! la Fourrure où se complaît ta nudité,
Où s’exaspérera mon désir irrité ! —
De ta chair qui détend ses impudeurs meurtries
Montent obscurément les chaudes trahisons,
Et mon âme d’hiver aux graves rêveries
S’abîme dans l’odeur perfide des Toisons.


Že by raněna zpět
do klína mi padla.
pak bych vonné růže,
na ránu jí kladla.


Es meinen schon die Erben,
Der Hof sei im Ersterben,
Das Volk ist oft ein Thor,
Jetzt bricht es auf das Thor.


Opat zaspal to – přec usnul k ránu,
ale sedlák vrata záhy otvíraje
viděl krví rudou nebes bránu,
druhá vlasatice, metla z ráje,
první té se chvěla v paprscích
nad lesy, jež čistý halil sníh.


هنئت بالعيد السعيد وهنئتْ
ببقائك الأعياد والأعوام
عيد يعود حماك ألف مثله
والبيض طوع يديك والأقلام
فانعم به واسق الضحايا والعدى
نحراً فإن جميعهم أنعام


Wyr gleuben an den heylgen geyst,
Gott mit vater und dem sone,
Der aller blöden tröster heyst
und mit gaben zieret schone,
Die gantz Christenheyt auff erden
hellt ynn eynem synn gar eben,
Hie all sund vergeben werden,
das fleysch soll auch widder leben.
Nach diesem elend ist bereyt
uns eyn leben ynn ewigkeyt.


食鱼何必食河鲂
自有诗人比兴长
淮浦霜鳞更腴美
谁怜按酒敌庖羊


Tausendfache bittre Qual
Gabst du mir, o Liebe! Tausend Mahl
Lohntest du mit Dornenkränzen
Meiner Treu; und jenes milde Glänzen
Deiner Fackel ward ein Donnerstrahl.
Zarte Lauben sah ich dich entblättern,
Junge Sprößlinge zerschmettern;
Und in Abgrund sank das blüthenreiche Thal.
Dennoch zeuch, o Liebe! zeuch hernieder;
Rufe mich ins Leben wieder
Aus der öden, kalten Todesnacht.
Liebe, die allein
Sonne, Mond und Sternenschein
Uns zu Licht in unsrer Wüste macht!
Liebe, die allein
Aus den Wolken in den Hain
Frühlingswonn' herunter lacht!
O besuche mich in dieser Todesnacht.
Bring den Köcher mit, voll süßer Pfeile;
Deine Dornen auch, und Donnerkeile;
Nur, o Liebe! aß ein neuer Tag
In den Finsternissen mir beginne;
Wieder vollen, warmen Schlag
Mein erstorbnes Herz gewinne:
Daß ein holdes Angesicht
Mir zum Engel sich verkläre;
Seine Stimme, wenn es singt und spricht,
Mir ein Laut aus einer höhern Sphäre –
Wenn das Mädchen grüßt, sein Gruß ein voller May,
Und der Händedruck ein Himmel sey!
Kann, o traute Liebe! nie,
So mit innigem Verlangen,
All so fest, wie meine Seele sie,
Mich die Engelseel' umfangen –
So erleucht' ein Blick von ihr
Diese dunkeln Pfade mir;
Laß mich nur um ihre Schönheit schweben,
Und mein Herz in ihrem Glanze leben!


Es pflegt sich aber dieser Dunst
Im Augenblick zu enden,
Wenn du hinein bist und umsonst
Dich mühest umzuwenden.
Da siehst du denn, was du getan
Mit deinem Zeitvertreiben!
Zurück ist weder Weg noch Bahn,
Du mußt nun drinne bleiben.