But mark! — Swift passing through the buoyant air
Yon gloried car a nobler tribute bear!
See Handel, source of sweet majestic strains,
Direct his flight to these his favourite plains.
Behold him now with mute attention pause,
Now join, with rapture bright, the just applause.
Since Handel then approves the lovely dame,
And stamps his fiat on her lasting fame,
From lov'd Parnassus' height desced, ye Nine,
And round her brows your brightest laurels twine.


Barmherzig doch, auch wenn er straft,
Auch noch sein Fluch ist Segen!
Ein harter Segen, aber noch
Zum Wohl auf unsern Wegen.
Dem Menschenvater wird sein Brod
In Schweiß und Kummer, Müh und Noth,
Daß es ihm schmackhaft werde.
Tod wird sein Urtheil; aber Tod,
Der Retter nur von Müh und Noth;
Wird Erde, sanft zur Erde.


Und die Thränen, die ich duldend weine,
Sammelt Dodiel, und in Rubin
Wandelt er sie, und in Demantsteine,
Einst's in meinem Diadem zu glühn.


Imígy nyalja a bárányka
Mind a kezet, mind a kést,
Mely majd mindjárt torkon metszi
Az ártatlan teremtést! -
Igy csókolja a galambfi
Mind a kezet, mind a kést,
Mely majd mindjárt nyakban metszi
Az ártatlan teremtést!


Doch, Vater, eh' ich sterben muß,
Und kann fast nimmer reden:
So laß mich noch, wie Stephanus,
Für meine Feinde beten.
Sein großer Seufzer flamm' in mir:
Herr Jesu, nimm den Geist zu dir!
Wer kann mich so verdammen?


Le Baiser le plus calme
Est celui de l’Amour :
Car la paix, c’est sa palme,
Battez, battez tambour.


Sedáme spolu tak veselí –
dávno již známe se, věru –
my jsme se ponejprv viděli
v dětských dob růžovém šeru.


便把长江作界河
负舟半夜溯烟波
明朝方觉田文去
追骑如云可柰何


Jasným okem s nebe
do srdce mi zříte,
milým třepotáním
sladce hovoříte;
mohu na vás hledět –
ne však objímati! –
Ach jak v dálce bez vás
sirotna jsem máti! –


Ohněm jeho mysli
um jste si rozžehli,
v jeho hebké lůžko
slávou spiti lehli.


Merkwürdig doch, wie oft wir sehen
Das Gleiche gleicherzeit geschehen,
Dies heißt dann wohl Duplizität
Der Fälle, wer so was versteht.


¿Quién, que regale visto y o comido,
el León, ya panal, imaginara?
¿Quién, que dulzura tanta se estorbara
lo muy sabroso, por lo muy florido?


Alszik a törpe tengeri, a tarló,
a zöld mocsár teng, távol eb ugat,
sátorfa mellett álmodik az alvó.


Schau' her, wie bebet Strauch und Laub
Im jungen Sonnenschein!
Wie küssen sich die Blumen lieb!
Und rufen: Kleiner Honigdieb,
Komm, sammle Blumenliebeskost!
Denn dieser Lenz ist dein.


Poi ch'ella rischiarò mia cieca notte
con l'angelica sua benigna luce,
intepidendo a poco a poco il gelo,
incominciai: –Madonna, ad alta benda
legato fui, tosto che il vostro sole
mi soperchiò con le saette d'oro.


Jsi, jak Tebe líčí pověst českých matek,
jsi náš poklad drahý, v skalách uzavřený,
až po konec kouzla kletbou usevřený;
kdy je konec pašij, kdy náš Velký pátek, –
kdy zas rozzvoní se hlasně české zvony,
kdy zas rozletí se volné české tóny!?


Die Schale füllt dem blonden Huldgestältchen
Ein Engel aus improvisierter Quelle,
Indes die Mutter lächelt traumverloren.


Da chì el mè car Lanzett te capiree
che in pari di nost turben della bassa
i vent de Torresella hin on belee.


Vím, půjdu hrát si s děckem svým a vstanu,
tam nalézt měl jsem rosu, nektar, manu
té volné chvíle, rychle pokud čas.
V tom bijí hodiny, slyš, ráz a ráz,
je po všem. – Snění, verše, vše je dým!
Kéž podruhé v čas budu chytřejším!


ché 'l bene, in quanto ben, come s'intende,
così accende amore, e tanto maggio
quanto più di bontate in sé comprende.


Tivesse eu mil parentes ou cercado
Fosse de amigos, camaradas mil,
Eu estaria tão só como hoje esto


Erfrorne Blum' im Garten,
Laß dich im Herzen warten,
Und blüh' hier ewiglich,
Um nie mehr zu erfrieren!
So mußt' ich dich verlieren,
Um zu gewinnen dich.


Pfeift einer auch wie Lesbrün pfeift,
Geigt einer Lolli nach,
Greift 's Klavikord wie Eckard greift,
Und komponirt wie Bach:


O Poesie, du Heiligschöne,
Von Thränen ist mein Herz durchnässt,
Weil du den treusten deiner Söhne
In Nacht und Noth verkümmern lässt.


Mi Congo, congolesito
que Congo tiene por nombre,
hoy día es sólo un negrito
mañana será un gran hombre:
A las Montañas Mitumba
llegará su altiva frente,
Y el caudaloso Luaba
Tendrá en sanguíneo torrente.
¡Sí Congo,
Y no supongo!
África ha sido la madre
que pariera en un camastro
Al niño Congo, sin padre,
Que no desea padastro.
¡África, tierra sin frío,
madre de mi obscuridad;
cada amanecer ansío,
cada amanecer ansío,
cada amanecer ansío
tu completa libertad!


Und wie? Lyäus flieht ja nicht,
Um dessen Epheü-Stab die leichten Scherze schweben!
Noch glüht sein purpurnes Gesicht:
Noch will er guten Muth
Und ächte Dichterglut,
Trotz rauhen Froste, geben.


Frühling ist, Verklärung schwebt um Busch und Strauch;
Kann so reine Schönheit blühn auf Erden auch?
Eine Himmelsunschuld jedes junge Blatt,
Noch unangerührt von des Verderbens Hauch.


Quiero apoyar mi cabeza
en tus manos, Señor.
Señor del humo, sombra,
quiero apoyar mi corazón.
Quiero llorar con mis ojos,
irme en llanto, Señor.
Débil, pequeño, frustrado,
cansado de amar, amor,
dame un golpe de aire,
tírame, corazón.
Sobre la brisa, en el alba,
cuando se despierte el sol,
derrámame como un llanto,
llórame como yo.


凌崖望双峰
苍茫竟何在
载拜西北风
为我扫浮霭


Escúchame, viajero. Si por querer del Hado
Hacia el Ebro tus pasos te llevan o a Cipselo,
Busca al anciano Hilos, y dile que un gran duelo
Celebre por el hijo que ya no irá a su lado.
Víctima de asesinos, mi cuerpo devorado
Fue por lobos; las zarzas en un extraño suelo
Cubren los huesos míos; mi sombra en desconsuelo
Vaga, se indigna y llora, mas nadie la ha vengado.
Parte, pues; y si un día, cuando la noche llega
Con su silencio y sombras, a una mujer que ruega
Ves al pie de un sepulcro, velada en negro manto,
¡Acércate! No temas la soledad nocturna:
Es mi madre, Extranjero, que a solas, una urna
Vacía abraza, y quiere llenarla con su llanto.


Nem lehet, hogy alkotandott
A sors érző szíveket,
Ha torlatlanúl hagyná a
Méltatlan keserveket!


Un látigo de fuego ha cruzado el Abismo
y la Tierra ha temblado al estallar el trueno;
el Hombre ha desatado todo su ancestralismo,
y la blanca Paloma se ha enterrado en el cieno


Singen sie Blumen der kindlichen Ruh,
Käfer und Vögel und Tierchen dazu;
Aber du wachest, wir treten herein,
Bringen was Ruhiges, bringen den Stein.


Komm!
In meine Arme!


Der eine, weil er gar so gut,
Kann sich von Herzen loben;
Der andre trinkt sich frischen Mut
Und fühlt sich auch gehoben.


Sie liegt in eines fremden Armen/
ein Tölpel feuchtet ihren Mund/
Sie seuffzet nach mir iede Stund'
und fleht mich an um mein Erbarmen.
Der Eltern Geiz und Sauer-Zahn
macht/ daß ich sie nicht retten kan.


Wir geben und der König nimmt,
Wird sind zum Geben nur bestimmt,
Wir sind nichts weiter als die Bienen,
Arbeiten müssen wir und dienen.


Die Eh' ist für uns arme Sünder
Ein Marterstand;
Drum, Eltern, zwingt doch keine Kinder
Ins Eheband.
Es hilfft zum höchsten Glükk der Liebe,
Kein Ritter-Guth;
Es helffen zarte keusche Triebe,
Und frisches Blut.


Und ich bin bei dir und bin
Wie auf fremdem Stern:
Ihr und dir mit wachem Sinn
Schwankend nah und fern!


So nimm mich hin als dir zu eigen,
Mit meines Wesens tiefstem Sinn!
Laß mich in Wort und Thaten zeigen,
Daß ich dein Kind, dein treues bin!
Und mag ich gleich dem Laub zerstieben,
Das jeder Windeshauch verstreut,
Der Stamm, der zeugend mich getrieben,
Er wurzelt in der Ewigkeit! –


Sieh! des vorhangs seidenwellen trennen sich
Und eine frau hoch und herrlich
Zeichnet sich schwarz ab in der schwarzen luft ·
Heilige sorge im blick.
Sorge für die keine hilfe –
Hoffnungslose sorge.
– – – – – – – – – – – – – –
Stumm und ruhig steht sie auf dem balkon ·
Hat nicht wort nicht seufzer nicht klage ·
Zeichnet schwarz sich ab in der schwarzen luft
Wie ein schwert im herzen der nacht.


E come a me quell'amorosa schiera
si fisse appresso, ch'io potea vedere
apertamente ciascuna chi era,


Gli è ver, ti guarda un Dio, siccome avvisi
(ripiglia il nume): ma rispondi, e schietto
parlami il vero. In region straniera
porti tu forse, per salvarli, questi
preziosi tesori? O forse tutti
di spavento compresi abbandonate
la città, da che spento è il tuo gran figlio
che a nullo Achivo di valor cedea?


La vida es bella, tú verás
como a pesar de los pesares
tendrás amor, tendrás amigos.


Blutig, schwer verwund't, begann er nun zu sinken;
Und noch klirrten Schwerter um ihn her:
Seine Wunde deckt er mit der Linken,
Mit der Rechten hielt er noch den Speer.


Sie springen hin, sie springen her,
Gar lustig geht der Tanz:
»Ach, wenn ich so geschmückt doch wär'!
Komm, reich mir deinen Kranz!«
Doch als sie ihren Kranz ihm bot,
Da beißt der Fuchs das Gänslein todt,
O weh, o weh! die Gans. –


疏峰矗矗接晴霄
碧浴茫茫欲上潮
好似青萝江口望
浦云江树待兰桡


أشاع فسادَهُ الفَسَوي نصرٌ
وفاقَ جميعَ أهلِ فَسا فَسادا
فسا هَجوي عيله فَسادَ إخسٌ
بمن هجوٌ عليه فَسا فَسادا


O Mensch, was ewig ist, das muß auch einig seyn,
Und so ist Gott und bleibt ein ewger Gott allein.


Assim falou a velhinha
No seu sisudo falar;
Aconselhou a netinha
E logo pôs-se a rezar!


Snad i to stačit mohlo by,
mít nezkušených hráčů zápal.
Tlak příští hrozby nezlobí.
Je příliš naivní hráč, by chápal.
Tah před matem zří výhru hoch.
Nač padesát dál tahů zříti?
Hle, královny on dobýt moh’.
– Jen šachmat, šachmat nehroziti!


Zuckendsummend rollen Wogen zu mir auf –
Sind das nicht die blütenblauen Glitzerwellen?
Zuckendsummend brandet Lärm-Gerauf,
Schwere, trübe Tönemasse
Aus der dunklen Gasse. – –
O' Tehura –


L'esclave humilié, le pauvre, le maudit,
Sont relevés tandis qu'il accomplit sa tâche,
Et ce rouge assassin de l'ombre, ce bandit,
L'échafaud, démasqué, frissonne comme un lâche.


Zří v bázni kolem, zda kde dým se válí,
zda s hrozbou Bůh se z oblaku zas níží...
A touha odpuštění v hruď se jeho plíží,
kde bázeň velkooká host byl stálý.


Ach, und kaum in diesem blassen
Zwielicht weiß ich's mehr zu fassen,
Wie du einst so jung und schön
Mir in göttergleichem Prangen
Aufgegangen
Über Delos' Felsenhöhn.


Pohroma velká stihla církev
v den padesátin Macharových!
Ó běda, běda! Na Mělníku
vystoupil z církve – Moric Singer.


Hast gesagt du willst mich nehmen,
Sobald der Sommer kommt
Der Sommer ist gekommen,
Du hast mich nicht genommen,
Geh Buble, geh nehm mich! Gelt ja
Du nimmst mich noch.


O Welt, du altes böses Weib, hast doch so viele Freier!
Des Himmels Jungfrau steht verschmäht und weint in ihrem Schleier.


Mit der dämmernden Fackel
Leuchtest du ihm
Durch die Furten bei Nacht,
Über grundlose Wege
Auf öden Gefilden;
Mit dem tausendfarbigen Morgen
Lachst du ins Herz ihm;
Mit dem beizenden Sturm
Trägst du ihn hoch empor;
Winterströme stürzen vom Felsen
In seine Psalmen,
Und Altar des lieblichsten Danks
Wird ihm des gefürchteten Gipfels
Schneebehangner Scheitel,
Den mit Geisterreihen
Kränzten ahnende Völker.


Kdy vyzpívám svou velkou lásku k tobě?
Rci, duše, kdy se země z květin vydá?
Na nebi hvězd se věčná hlídka střídá,
a mrtví láskou chvějí se i v hrobě.


Domb körűl csörögve
Omlik a patak,
Hársak közt madár zeng,
Szellők inganak.


Auf Schiffen fuhr man in den See,
Schlug sie mit Rudern todt.
Das Waidwort war nur Ach und Weh,
Die grüne See ward roth.


O, nie genug gepriesne Gnad!
Du bist, der mich erschaffen hat,
Da ich ein bloßes Nichts gewesen,
Hie ward ich an dir treuloß fort,
So liestu mich auffs Neu, mein Hort,
Durch deines Kindes Tod genesen,
Und du begehrst dafür nichts mehr,
Als: Gib, mein Sohn, dein Hertze her.


Či se rád už kloníš,
Velíši,
v odpočinek z vůle
nejvyšší?


me face ledo, contento o quexoso.
Alegre paso la pena indebida,
ardiendo en fuego me hallo en reposo.


有儿不明经
好读子与史
仲容已预之
卿不得复尔


Lobet/ belobet den Herren mit Ruhme
füglich und klüglich im heiligen Thume/
hebet/ erhebet die prächtigste Macht/
singet und klinget die mächtigste Pracht.
Lobet/ belobet die herrlichsten Thaten/
alle Geschöpfe dem Schöpfer gerahten/
starcke Posaunen posaunen hervor/
Harfen/ die Scharfen/ beleben den Chor.
Paucken die paucken/ verstärcken den Reyen/
Saiten die streiten/ die Pfeiffer schalmeyen/
Flöten/ Trompeten/ die stimmen mit ein/
Cymbalen klingelen lautbar und rein.
Lobet/ belobet mit Loben den Herren/
Alles/ was wohnet im Nahen und Ferren/
Alles/ was Odem hat/ lobe den Herrn/
Alles/ was Odem hat/ willig und gern.
Als Gottes liebstes Volck auß Gottes Wegen kommen/
ward es nach Gottes Wort gefänglich angenommen/
auf Babel zu geführt; Das Land war ohne Land/
die Stadt war ohne Stadt vom Feuer außgebrant. 23
Als Teutschland Gottes Bund ohn Reu und Scheu gebrochen/
auch seiner Boten Wort rund und bunt widersprochen/
gab ers in fremde Hand; Das Reich war ohne Reich/
das reiche Teutschland gieng nach Brode bettel gleich.
Als Nehemias kam/ sprach er/ nicht sonder Trauren:
Auf/ auf/ auf/ lasset uns neu mauren Salens Mauren/
und wenden unsre Schmach; Es schrie groß und klein/
Wolauf so lasset uns zum Baue fertig seyn! 24
Als Carol Gustav kam/ sprach er/ nicht sonder Trauren:
Auf/ auf/ auf/ lasset uns befrieden Teutschlands Mauren/
befreyen von der Schmach; Es ruffte groß und klein/
wolauf so lasset uns zum Friede fertig seyn.
Es gieng das Bauwerck an an Thor und Mauerwercken/
indem deß Herren Hülf die Wercke half bestärcken
durch seiner Hände Werck; Die Mauer ward vollbracht/ 25
eh dann das Mondenliecht zwo Monatzeit gemacht.
Der Bau ward aufgeführt mit neuen Friedenwercken/
der rechte Friedefürst die Wercke half bestärcken
durch seinen Frieden-Arm; Der Friede ward gemacht/
eh dann das Sonnenrad ein halbes Jahr verbracht.
Dem Himmel ward gedanckt. In diesen Freudentagen
ward deß Gesetzes Buch vom Esra aufgeschlagen/ 26
gelesen für dem Volck/ die Threnenflut die floß
von Threnen/ die die Schaar froh und nicht froh vergoß.
Dem Höchsten sey gedanckt. Nach kurtzverwichnen Zeiten
must unser Nürenberg die Friedenfreud außbreiten
in viergetheilter Welt. Die Threnenflut die floß/
die männiglich vor Leid und nicht vor Leid vergoß.
Fürst Nehemias sprach: Lasst Weinen/ Threnen/ Flehen 27
und Kümmern diesen Tag/ das Tagliecht/ das wir sehen/
ist heilig unserm Gott; Betrübet euch ja nicht/
deß Herren Stärcke schafft/ daß euch heut nichts gebricht
an irgend einer Freud. Geht hin/ und esst das Fette/
geht und trinckt süssen Tranck; So irgend einer hätte
für sich nichts zugericht/ dem sendet einen Theil;
so wiederfähret euch und allem Volcke Heil.
Printz Carol Gustav sprach zun Ständen: Lasst das Flehen
und Weinen diesen Tag; Das Tagliecht/ das wir sehen/
ist heilig unserm Gott; Bekümmert euch nur nicht;
deß Herren Friede schafft/ daß uns fort nichts gebricht
an irgend einem Fried; kommt/ esst mit uns das Fette/
trinckt mit uns süssen Tranck; So der und der nichts hätte
auß Armut zugericht/ dem senden wir sein Theil; 28
An dem Tag wiederfuhr dem gantzen Teutschland Heil/
durch dieses Friedenmal; Man danckte da dem Herren/
daß Nürnbergs Friedefest gehöret ward von ferren; 29
Der Friedfürst machte selbst die Friedenfreude groß/
daß sie von neuem Fried in neuer Freud beschloß.


Und es scheint, daß er sich freue
An dem Glanze des Metalles:
»Gilt dir, Raja, Brudertreue
Überschwenglich mehr als alles?
Willst den Tod für ihn erleiden?
Wohl, ich werde nicht euch scheiden. –
Schafft zur Stelle, den er meint!«
Wie sie sich umarmen wollen,
Winkt er; – beider Häupter rollen,
Und der Tod hat sie vereint.


sino estelas en la ma
XLIV


Vlasť naše byla – není více, není – –
kde volný Čech se hrdě Čechem zval,
teď chlubný cizák v tyrana se mění,
by vlasť mu tupil, statek, jazyk rval,
a rodný Čech se za svou mluvu stydí
a vlastní národ haní, nenávidí!


Aus jenen Ländern echten Sonnenscheines
Beglückten oft mich Gaben der Gefilde:
Agrumen reizend, Feigen süß und milde,
Der Mandeln Milch, die Feuerkraft des Weines.


Ó, Tvůrce, viz, kde záštity už není,
kde trýzní umírají pokolení,
jež vzdělala ty nivy a ta pole,
jež lesy osázela skály holé,
jež tarasila bystřin divé toky
a byla zde už před tisíci roky,
než do jich domků útulných a chat
se zbraní dobyl běsný Asiat
a tiché lidi zahubil a pobil...
Ó, Bože, viz, co spáchal vše a zrobil!


Spravedliví! vzhůru! v boj!
On nás vede v seče,
jednou ještě, naposled
tasme na ně meče!


Dolce guerriera mia, se venir meno
mi sento, ahi lasso, e ve ne cheggio aita,
ond'è che crudeltad'aspra, infinita
vi turba il viso già lieto e sereno?


bir türkünün kıyısından çocuklar geçer


Leb' wohl! es läßt der gnäd'ge Gott uns siegen!
Leb' wohl; zum Kampfe fordert mich die Pflicht!
Leb' wohl; du Blasse! Liebe wird nicht trügen,
Aus Trümmern steigt der Freyheit Siegeslicht.


Fu forse un tempo dolce cosa amore,
non perch' i' sappia il quando: or è sí amara,
che nulla piú; ben sa 'l ver che l' impara
com' ò fatt' io con mio grave dolore.


Ils vivent. Dans la brume et la neige et le givre,
Sous l'assaut coutumier des orageux hivers,
Leurs veines sourdement animent leurs bras verts,
Et suscitent en eux cette gloire de vivre
Dont le charme puissant exalte l'univers.


Von hundert tausenden nur eins zu wählen,
Das, wenn er es nur wohl bedenckt,
Ihm tausendfach Vergnügen schenckt:
Die so verachtete, als wunderbare Kunst
Zu schreiben und zu lesen,
Ist ja wohl durch des Himmels Gunst
Zum ersten uns geschenckt gewesen.
Wie manchen Zeit-Vertreib von so verschied'nen Sachen
Kann man sich nicht mit Bücher-lesen machen!
Wir gehn durch sie in die vergang'nen Zeiten:
Wir machen uns durch sie derselben gleichsam Meister,
Geniessen, durch Erkenntniß fremder Geister,
Gantz unbekannte Süssigkeiten.
Wir können uns durch sie erbauen und belehren.
Und fast auf ungezählte Weise
(Ach thäten wir es doch dem Geber stets zum Preise!)
Den Nutzen und die Lust vermehren.


Astolfo e 'l conte Orlando rispondevano
che non avìen di lor gente paura,
e che con giusto titol possedevano,
e che verrebbon fuor delle lor mura
a provarsi con lor, ché non temevano
di lor minacce o di maschera scura;
come nell'altro cantar vi riserbo.
Guardivi Quello a chi presso era il Verbo.


Der Berg Sion erfräue sich,
die Tochter Juda schreie
Vm deiner Rechte willn frölich,
nun thut Sion vmraien,
Vmgehet vnn vmfahet sie,
beschaut jr Bauwerk spat vnd frü
vnd zalet jre Thürne,
Legt fleis auf jre Mauren fest
vnd erhöcht noch meh jr Palläst:
secht, wie er sein Kirch schirme!


Esta chica trabaja afanosamente
para demostrarme que sabe geometría,
tiene en su corazón un anillo rojo,
en sus orejas, pendientes de perla,
en su bolígrafo, un orden perspicaz
que se derrama en el papel.
Todos ellos: mis alumnos,
se concentran en sus sueños
seccionando con cautela
cada línea del examen.
Sin saberlo se proyectan al futuro
en este viernes de febrero, decididos,
rellenando un din-A cuatro
como un músico ejecuta
los silencios.


Forse il re d'Acheronte
Tributi d'acque a me sì largo mena,
Mentre apertosi un monte
Sì grossa sbocca e sì profonda vena?
O vuol communi in quest'ondose vie
Le furie sue far con le furie mie?


»Manch Herrscher Roma's tauschte das Zepter um den Pflug,
Den Mosler im Goldpokale um Wasser in irdenem Krug,
Das edle stolze Schlachtroß um Ackergaul und Schwein.
Soll minder groß als der Römer, der Genter Kopp'noll sein!?


Ricco non è chi ha denari o stato,
Ricco è colui che di virtù è fornito.
Pover non è chi di virtù è dotato,
Povero è quello che è del senno uscito.
Ricco non è chi va di panni ornato,
Né povero è colui che è mal vestito.
Nascere in povertate o in riccheza
Non può toglier, né dar la gentileza.


Die See geht hoch, die Sterne glänzen,
Neapel's Golf liegt vor uns da,
In Nacht geschmückt mit allen Kränzen,
Hier Cap Misen, dort Ischia!


Quanti furon salvati de gli Ebrei,
como colui che disse: — Io non sum degno
ch'intrino in casa mia tuo' sancti pei! —


Sei ganz Entzückung! Kein labyrinthisches
Verborgnes Schicksal trennt uns, o Freundin, mehr,
Sieh diese Paradies' uns winken,
Sieh die Äonen die um uns schimmern!


Lövőhelyökre fenn az palotákba
Hordókat, kasokat töltetnek vala,
Hol lőn álgyú miatt elszaggatása
Nagy Balázsnak, gyalog hadnagynak halála.


Ihr, die ihr Nacht und Tag auf Lieben zu gedenken
und euren matten Sinn mit Sehnen pflegt zu kränken
nach jener schönen Zeit, bis daß die süße Lust,
von der ihr mir erzählt, als das euch ist bewust,
auch euch einst stehe frei; setzt, ihr verwirrten Leute,
diß, was ihr doch nicht habt, ein wenig auf die Seite,
vergnügt euch selbsten euch! Laßt euren eiteln Wahn,
und seht um so viel mehr die beiden Lieben an!
Schaut an diß fromme Paar, diß Paar, so zwei an Namen
und eins an Herzen ist, das wahrer Liebe Samen
aus seinen Augen streut und in zwei Herzen säet,
darin es allezeit in voller Blüte steht
und tausent Früchte trägt! Die Furcht, die Qual der Sinnen,
das angstgefüllte Kind der bösen Erebinnen,
hat ihren Tod erlebt. Die seufzende Begier,
die Tochter des Averns, die hat ein Ende hier.
Die müde Hoffnung stirbt, das reizende Verlangen,
das hat auf diesen Tag ganz seinen Rest empfangen.
Kein Harren harret mehr. Das matte Sehnen liegt
und tut den letzten Zug. Sie haben obgesiegt,
die Beide, wie ihr seht. Lauft aus, ihr kleinen Götter,
ihr Eivolk, Paphos Ruhm, bringt frische Myrtenblätter!
Du Amathunta, flecht in ihr würdiges Haar
die Krone, die du machst für deiner Fechter Schar!
Der Ruhm folgt auf den Sieg. Ihr weichen Najadinnen,
eilt, was ihr eilen könnt, zu euren kühlen Brünnen,
holt frische Schmergel her, pflockt Quendel, Pol und Klee!
Ihr, Napäinnen, bringt, was her komt über See,
gebt fremde Tulpen her! Geh, Klio, mit Melposen,
reuft Hiazynthen aus, brecht volle Zuckerrosen
und keusche Lilgen ab! Lest, was nach Pestum reucht
und was Alcinous und Flora Schönes zeugt!
Pflockt alle Körbe voll! Eilt, laufet um die Wette,
komt, bringt und schüttet aus! Hier wollen wir ein Bette
von Farben bauen auf. Sie, aller Blumen Schein,
die sollen ganz und gar verdeckt mit Blumen sein.
Diß ist des Bräutgams Lohn für seine hohe Gaben,
er will sonst keinen Dank, als von der Liebsten haben.
Sein ausgelehrter Mund, der redet, was er will,
vermischt Athen mit Rom, Französisch ist sein Spiel,
Toscanisch seine Lust. Der Jüde steht betöret,
spricht: Landsman, fahre fort! wenn er ihn reden höret,
und daß man wissen mag, daß er mehr Sprachen kan,
so redet er sein Lieb itzt auch auf Russisch an.
Bisher ist Alles falsch. Der Zirkel hat gelogen,
das Lineal geirrt, das Augenmaß getrogen.
Er maß, er übermaß, es wolte doch nicht sein,
Quadrant und Transporteur, die trafen ganz nicht ein,
der Fleiß, der war umsonst. Nun hat er endlich, troffen
den viel gesuchten Zweck. Sein Mittelpunct steht offen.
Er spannt sein Instrument, so weit es gehn will, aus:
so kommt ihm, was er sucht, auch auf ein Härlin raus.
Er wundert sich selbselbst. Die Tiefe, Breite, Länge,
das rechte Gegenmaß, die Weite samt der Enge,
und was man sonst so mißt, das weiß er ungefähr
und rechnets ohne Maß auf einem Nagel her.
Die Künstler irren nicht. Prometheus, wem du grübest
ein Herze güldner Art, und wen du, Phöbus, liebest,
Der lernet, was du lehrst, wird deiner Künste voll.
Unähnlich ist ihm nichts, als daß er fehlen soll.
So ist sein Drechselwerk bisher fast mißgelungen,
kein Ansatz, der war recht, die spröden Eisen sprungen,
die Hand ging vor den Fuß, als der verstieß die Hand,
es wurde nichts nicht drauß, als was da wird genant
nach Nürnberg, die so fehlt. Ich weiß nicht, was man saget?
Ists aber dieses nur, darüber man so klaget?
Wird nirgends sonst geirrt? Geht ihre kluge Hand
durch alle Länder nicht? Ja, ja, so ists bewandt!
Irrt einer etwan grob, so ist er stracks bemühet,
bis er denselben Fehl an großen Leuten siehet:
denn, meint er, seis schon gut, wenn er nur sagen kan:
Gott weiß, wie recht und wahr! das hat der auch getan!
Wer haßt sein Laster itzt? Forthin so will er machen
sonst nichts nicht als oval und kugelrunde Sachen.
Weil auch die Kupferstich' ihm mißgeraten sein,
so will er seinen Zeug gewisser setzen ein.
Nun kan er besser auch nach dem Gestirne gucken:
sein Himmel steht vor ihm. Er schauet nach der Glucken,
besieht den Angelstern, merkt, wo der Milchweg geht
und wo das helle Liecht der Jungferähre steht.
Wol dem, den so wie ihn sein Himmel würdig achtet,
daß er zu Tag und Nacht die schöne Zier betrachtet,
die um und in ihm ist! Er ist den Göttern gleich
und hat schon, weil er lebt, ein sterblichs Himmelreich.
Er läßt die kleine Welt in seinen Armen rasten,
er unterstützet sie, ein Atlas ihren Lasten,
hebt sie, daß sie ihn trägt. Sein Leben, seinen Sinn,
sein Alles, was er ist und hat, das legt er hin
in seiner Liebsten Schoß. Er hat das beste Leben,
das iemals Jupiter den Sterblichen gegeben.
Kein Sinn, der ist an ihm, der unvergnüget blieb'.
Er sieht, er hört, er reucht, er schmäckt, er fühlt sein Lieb
nicht wie ein Ander tut, der Tag und Nacht sich grämet
um etwas, das Nichts ist, doch sichs zu sagen schämet;
ist elend auf den Schein, hat Alles und doch Nichts,
wird oft um Mittagszeit beraubet des Gesichts,
blind sehend, hörend taub. Er denkt nicht, was er denket,
besinnet keinen Sinn, weiß gar wol, was ihn lenket,
und weiß es gleichwol nicht, lobt, was er schon verspricht.
Das Wündschen hat er frei, das Haben hat er nicht.


se a fronteira é a das águas quem reprime a espuma
onde começa a praia?


Slzy dívky pak zrosejí
Jalovec, kdy vzejde;
Nebo více na nálesí
S milým se nesejde.


Für großer Herren Mund gehört das Allerbeste,
Mag leichte, wo sich von ein grober Bauer mäste.
Der Fried ist eine Kost, die köstlich nährt und speist;
Drum wird gemeiner Mann davon ietzt abgeweist.


Nebo snad některá svatá, milující tak srdcem,
tak vnitřně čistě a vroucně,
že láskou svou objala Boha?


Lehrer, laß es uns erreichen,
Daß Dein Zeugnis Wahrheit ist,
Und dem treuen Zeugen gleichen,
Der für andre sich vergißt.


Una obsesión siempre presente,
una locura insaciable y fija.
¡Sin luz la cara del hombre carece de ojos,
solo un corazón para poder soñar en el amor
delante de los luceros que parpadean asombrados
al contemplar
nuestra propia soledad!


Ei-lo, já não ali, liberto da prisão,
Por fim a deslizar (assim outrora o quis)
Sem ruído, a sumir-se como um verme, no chã
E vê treva em um país
Perdido de segredo e solidã


Wer des Erlösers sich schämt, des wird auch er sich schämen;
Den wieder ehren, der ihn ehrt.
Laß uns das Leben von dir und Gnad um Gnade nehmen,
Herr, dessen Herrschaft ewig währt!


Ich hab' geruht in der stillen Bucht,
Und nicht den Braus der Welt gesucht
In meinen frohen Tagen;
Nun sollt ich's in meinen Klagen?


Bei diesen Blümelein, mein Leser, bleib nicht stehen,
Ihr'n Ruch laß auf der Reis' dir nur zur Stärkung sein!
Durch diese Gaben du zum Geber selbst mußt gehen,
Bis du auf ewig kommst ins Paradies hinein.


Blush then, if thou hast sense of shame,
Inglorious, ignorant, impious slave,
Who think'st this heaven-created frame
Shall basely perish in the grave!


طَويتُ مَحموداً عَلى جفوَتِه
مُخَلِّصاً نَفسِيَ خِلّتِه
قدَّرتُهُ يقلق مِن علَّتي
مِثل اِنزِعاجي كانَ من عِلَّتِه
لَم يُطرِ ما بي لا وَلا مرَّ بي
كَأَنَّ سَقمي كانَ من شَهوَتِهِ
مَن لَم يُطالِعني عَلى عِلَّتي
اِن ماتَ لَم أَمضِ إِلى تُربَتِه


– Huhú – jsem anděl, anděl možná,
jen poněkud snad přestrojen,
– huhú – jsem možná rarach jenom,
co štěká, nežli vzejde den,
což vím, jak vy nás vůbec křtíte,
když nevíte kam s rozumy,
když slepí sebe nevidíte
a strach cit ve vás utlumí?


A mi asilo de brumas avisaron
que yo tenía que enterrar un muerto.
Preparé la argamasa, el mármol yerto.
Una vez y otra más y otra clamaron.
Mis pies en las baldosas resonaron
poderosos, seguros. Y estoy cierto
de haber salido a un lúgubre desierto.
Cesaron de llamar. Ya no llamaron.
Trascendía a carroña, a muerto hediondo.
Cavé con furia y me enterré en el fondo.
Me enterré sin piedad y huí muy lento
de la inmensa planicie congelada.
Después, ni un ruido, ni dolor ni nada.
Sombras arriba. En la llanura el viento.


Doch wie zum Mittag wandelt sich der Morgen,
Hüllt sich in Schleier auch des Tages Pracht.
Was einer frühen Stunde tief verborgen,
Es bricht herein mit Angst und Graus und Nacht.
Der Himmel tönt von rasselnden Gewittern,
Die Erde zuckt und birst zu jähem Spalt,
Und heulend über Fels und Eichensplittern
Der Sturm entfesselt seine Bahnen wallt.


Tak uplývám potoka prouděním
a na písku rybami hrám,
a zatáčím se blouděním,
v němž prameny přibírám.


Laßt uns sein ein Chor von Lerchen,
O dann klingt er doppelt schön
Der Gesang von hundert Kehlen,
Wirbelnd in die Sonnenhöhn!


O herber Todes-stich! O Dornen-wort!
Rosille/ lebe wol/ ich reise fort.
O Elend sonder End! O Zentner-Pein!
wird meine Seel' alsdenn auch bey mir sein.


et vegno a te, persona sbigutita,
per menarte in parte ove tu vegge
la tua madonna al cel su far salita,


轻裘白晰郎
翩跹濠上渡
青楼临杏花
卷幔要郎住


Aurora now had left her crimson bed,
And the sky glowed with pure reflected red;
The moving stars withdrew their timorous light,
As her gilt chariot burst upon the sight;
The glittering pearls that gentle Eve had born,
Were all adorning the sweet brow of Morn;
And every shrub, and every opening flower,
Unlock'd some jewel for the rising hour.
Meanwhile unseen the fragrant zephyr flew,
And gather'd essence from the balmy dew;
I wander'd on, till Fancy bade me stay,
And spend with Health and her one holiday.


Když Napoleon se své padl výše,
byl přec to orel, jenž se hrdě snes;
leč ty – co ty jsi? Vypráskaný pes,
jenž cenil zuby a teď zalez tiše.


e tant'è sua seccetate
che non se 'n va per potasone!


Une troupe arrive à ces mots
Avec des échell’ et des pots,
Sur le mur ils coll’ tranquill’ment


Zeige mir dein Angesicht,
Schönster Nazarener,
Weil mir deiner Augen Licht
Lieber ist und schöner
Als der klarste Maienschein
Und der Himmel selbst mag sein.


Dál po dni míjí den, a v srdci touha pálí,
zas Prahu uvidět... Vždy o ní blouzním jen,
sním, toužím, vzpomínám, k té zašeřené dáli
vždy znovu dívám se, vzpomínkou opájen.


Dlouho sice plamen v srdci tají,
Neb jej dusí věrné choti ctnost,
Předce v něm však myšlénky zlé zrají,
Vřelá milost zrůstá v hněv a zlost;
Plamen žravý v utrobě mu žíří,
Bujná krev se v žilách dme a víří –
A než háj se novým loubím skví,
Již choť v hradu jeho v hoři tkví.


Ich aber stand jauchzend ganz allein
Am Bergesgipfel im Sonnenschein!
Rings grüne Triften und Blumenduft!
Rings wirbelnde Lerchen und Bergesluft!


يَقُولُ وَقَدْ رَنَا عَنْ لَحْظِ ظَبْيٍ
وَهَزَّ الغُصْنَ في ورَقِ الغَلائِلْ
أَأَقْتلُكُمْ بِطَرْفي أَمْ بِعِطْفِي
فَقُلْتُ بِمَا تَشَا فَالكُلُّ ذابِلْ
سَلامُ اللّهِ ما هَبَّتْ شِمالٌ
عَلَى تِلْكَ المَعَاطِفِ والشَّمَائِلْ


Dans les nuages vermeils,
Au beau milieu des soleils
Qu'elle touchait de la tête
Et parmi l'éther bravé,
Elle songeait au pavé.
Tel est le sort du poète.


纤纤新月上帘钩
枫叶芦花隔水秋
一曲清歌来送酒
双鬟小妓木兰舟


Veja essa moça na janela
repare bem nos olhos dela


Und so sollen alle Tage
Lieblich wie der Mai vergeh'n,
Ohne Schmerz und ohne Plage
Uns're Liebe stets besteh'n.


A co po nás, nechť se pravnuk
zeptá hrobů v příštím století:
co tam mimo popel najde,
ať to zase v život posvětí.


Lob Ihn mit so viel Zungen/
als Sand an allen Vfern ligt/
so viel als Engel sungen/
Da man der Engel Lust gewiegt/
mit so viel tausend Weisen
als Stern am Himmel stehn/
die preisen Ihn/ vnd reisen/
in guter Ordnung gehn/
dich ist deß Dancks zu wenig
vor seine Wacht entricht/
der grosse Himmelkönig
entschläfft und schlummert nicht.


Neděle je, odpolední chvíle. –
Děd můj starý k prsoum hlavu chýle,
hodinku svou, která mdlobu snímá,
pohodlně ve fateuillu dřímá
a jak dítě usmívá se v spaní;
světla proužek dotkl se mu šíje –
rychle spouštím v oknech žalusie,
o píď dál by nepronikl ani...


Desde adentro, te amo
cara con palidez de luna
noche que ilumina
la vida oscura.
Mi vida
en primaveras ocultas
que se esconden
en este espacio
donde vivía un vacío
donde imperaba la nada
donde nada es nada
y tampoco es hueco.
Por que un tú
que no se palpa
anda dentro de mi esqueleto
y se pasea por mi alma
inflamado pasiones y deseos.
Y hace sonar campanas
arrebata a tierra y cielos
infiltrando en los huesos un miedo
a los extremos
a las distancias
a los cuerpos que ya se conocieron
mientras miradas atraviesan
espacios que eran yertos.
Y yo
y yo, tan aquí, tan dentro
tan cierto te tengo
que a veces me cuesta creerlo
pensando si será sueño
o si seré loco
ido de la luna
corriendo en pos
de un ansiado deseo.


Zamyšlený, s ohnivými hledy
s Kinským hovoří zas Trčka snědý:
„Věř mi, bratře, při tom dnešním plesu
divný nepokoj v svém srdci nesu.


ty chmurné symboly a těla teskně mroucí
jen smutek vnášejí a souzvuk věcí plaší,
na pamět stojíce prý lásce nad vše vroucí
jen lásku drsností svou na rozcestích straší.


Hinaus, o Mensch, weit in die Welt,
Bangt dir das Herz in krankem Mut;
Nichts ist so trüb in Nacht gestellt,
Der Morgen leicht macht's wieder gut.


يميناً لقد نلنا بدينِ مُحمدٍ
رَشَاداً تَحَاشَى أن يُداخِلَه نَثيُّ
يجرّد في الأَعداءِ بِيضَ سُيوفِهِ
فحسبُ عداهُ في الوغَى القتلُ والسَّبيُ
يُقرَّبَنا من خالِق الخَلقِ دينُهُ
ويرشدُنا من قولهِ الأَمرُ والنَّهي
يعمُّ الورَى بالعدلِ والأمنِ شرعَهُ
فليس يخافُ الليثَ في ملكه الظَّبيُ
يصونُ حِمَى الإسلام عن أمرِ ربِّه
بما جاءَ في القرآن إذ هَبط الوَحيُ
يُرى كلُّ ذي نطق لديه مقصّرا
ولا حصرُ يعدو عليه ولا عي
ينابيعُ أسرار الفصاحةِ فُجِّرَت
بمنطقِهِ أو عَمَّ أمتَهُ السَّقي
يُميتُ ويُحيي بُعدُه ودُنُوُّهُ
وما يتساوى في الورى الميتُ والحيُّ
يفوز بجنات القلوب محبه
وملبسه فيها حرير له وشي
يُسلّي فؤادي عن نسيبي مدحُهُ
فلا كان غيلان ولا ذُكِرت مَيُّ


»Kaffee wollen wir trinken, mein Fremder!« – Da meint sie branlieren;
Hab ich doch, Freunde, mit Recht immer den Kaffee gehaßt.


Das große Heer der Herrn der Feder
Sitzt dictatorisch in dem Rauch,
Und füttert sich mit Erbsenbrey und Lauch,
Und glaubt, es treib' allein die Räder
Der Weltuhr fort: und mancher arme Gauch
Im vierten Stock, der alles stolz verachtet,
Was unter ihm auf Erden wohnt,
Schnallt sich den Bauch vor Hunger, aber thront,
Indem er nach der Suppe schmachtet,
Als hätt' er den Verstand gepachtet.


Torto è tale, no lo vidi anco pare:
non osarme piacer ciò ch'è piacente,
ed essere odiato per amare,


Da Capo.


Nastávají nyní tuhé boje,
Peklo se k nám znova vysýpá,
Řetězy sluch světa oskřípá
Nejbřitčejší vytasujíc zbroje.


Já jsem – – –
– – – Jsem snítka modřínu,
jsem iris na vlnách,
hra modrá perly mdlé – – –


Jaj, ty odeženou
smrti náběh prvý –
ten nežije v světě,
kdo jich četu zdrví.


Kluge Sterne wollen nicht
Leben, Ruhe, Himmelslicht
Hier einbüßen, hier auf Erden,
Und mit uns elendig werden –


Seh ich den Pilgrim, so kann ich mich nie der Tränen enthalten.
O wie beseliget uns Menschen ein falscher Begriff!


闲馀何处觉身轻
暂脱朝衣傍水行
鸥鸟亦知人意静
故来相近不相惊


Slavíčkovi nebe
Víc než lidu přeje,
On svůj žal i blaho
Krásnou písní pěje;
S lidem ale osud
Jinák umí hráti:
Strast i slast svou musí
Člověk oplakati.


Ist Gott mein Schutz,
Will Gott mein Retter werden:
So frag ich nichts nach Himmel und nach Erden,
Und biete selbst der Hölle Trutz.


谁道云中别有廛
斜阳数点带炊烟
山前石耳无人摘
携得瘿瓢试涧泉


Je násilím se odervati třeba,
poslední pohled zavřít do očí,
na svatá pole voňavého chleba,
kde robot pozdních lid se plahočí.


Hat bambójával evező gyanánt,
Barázdát a vizen haladva szánt;
Két lepkeszárny-vitorláját pedig
A gyenge szellők hajtják, lengetik.


Pravda, pravda, milý hochu,
veliký jest mlýn,
svou tam nese každý trochu,
záři nebo stín.


Mdlý Apis poléhaje mručel jen,
už nevzpínal se, dřív jak činil vždycky,
ni na vzduch nezatoužil vyjít ven
a všecek kleslý byl a apathický.


Nun aus den Aschenhaufen
Die Vorstadt schnell erstand.
Spricht man von Feuertaufen,
Von Moskau's Wunderbrand.


Nebylo by mnohem lépe,
v svoje ztopen nadšení
stopovati velkolepé
jiných světů vidění?
Zvolna strhat všecky pásky,
jež mne víží ku lidem,
v Nirvanu zřít bez otázky
s usmívavým poklidem?


Afin qu'elle éclatât d'un jet plus énergique,
J'ai, dans ma résistance à l'assaut des flots noirs,
De tous les cœurs en moi, comme en un centre unique,


Alle meine Weisheit hing in meinen Haaren,
Und all mein Wissen lag auf meinem roten Mund,
Alle meine Macht saß auf dem sternenklaren,
Ach, auf meiner Augen blauem, blauem Grund!


A než svitla první zora,
spěchali se v sítí schovat,
aby mohli příští nocí
s novou silou pokračovat.


Was fragstdu vil, was Christ in uns gelehrt?
Auf, frage di, di A.L.L.E.S. angehöhrt!
Was schlägstdu mich, das Christus selbst dis sagt?
Christ wohnt in mir: Christ wird in mir beklagt.
Christ ist mein Licht, der aus dem innerm blitzt:
Ihr werdt hir schaun, wi Christ zur rechten sitzt;
Zur rechten hand der höchsten Gotteskrafft;
Wi Christ erschein einst aller Völkerschafft.
Ihr sagts: Er ist Jehovens Wort und Sohn,
Christ kommt im Pol und unsers hertzens thron.


春风堂上降鸾凰
瑞气祥烟日正长
翠竹碧梧歌不足
高烧银烛夜煌煌


Erstarken fühlst du dich gesunden,
Die Heimath scheint dir aufgefunden,
Das letzte, höchste Ziel erstrebt.
Du jubelst: Fort mit Schmerz und Grauen!
Hier will ich meine Hütte bauen,
Von Friedenshauchen sanft umschwebt.


Vy dívky doma! – Ňadra dmou se výše
a hlavou lítá obraz vytoužený,
krásnější než jich doma po síni,
v níž řada předků odpočívá tiše.
Aj, obraz tento všecky zastíní,
i vaši zář, vy milující ženy.
A ret si jmeno vyvolence šeptá,
by nevyšlo mu z drahé páměti;
po chvíli jazyku se srdce zeptá
a staré jmeno na rty zaletí,
aniž je slyšet uchu člověka.
Zdaž smuteční šlář, ženy, nečeká
na oběti své v nedalekém čase?
Snad teď váš milý klesá zemdlen k zemi,
neb stižen vrahem oplakává němý
svou svobodu a v duchu po vás ptá se?...
A teď snad už – ó slovo neblahé –
snad mrtev padá v krvi vlastní
s rozbitým štítem, pokalenou tváří –
snad posledně mu světlo světa září
a duši anděl smrti odnáší
i rozpomínky z mládí předrahé!
Ten smrti anděl všecko rozplaší –
a vy ste, děti, chtěli býti šťastni?


del amor sólo vi breves engaños;
¡ay quien tanto pudiera que quebrase
ese mi genio altivo de venganza!


泠泠白云泉
流向白云边
泉水流不断
白云飞上天


树里金衣不露身
欲寻啼处了无因
绿阴长得成何事
遮却黄鹂最恼人


Afluye la parábola y flamea
y gasto mis talentos en la lucha
de la Arabia Feliz con Galilea.
Me asfixia, en una dualidad funesta,
Ligia, la mártir de pestaña enhiesta,
y de Zoraida la grupa bisiesta.
Plenitud de cerebro y corazón;
oro en los dedos y en las sienes rosas;
y el Profeta de cabras se perfila
más fuerte que los dioses y las diosas.
¡Oh, plenitud cordial y reflexiva:
regateas con Cristo las mercedes
de fruto y flor, y ni siquiera puedes
tu cadáver colgar en la impoluta
atmósfera imantada de una gruta!


Verlier ich ie die Pein, so ich bisher erlitten,
Ich weiß nicht, solt ich viel umb Liebe bey dir bitten.


Seliges Griechenland! du Haus der Himmlischen alle,
Also ist wahr, was einst wir in der Jugend gehört?
Festlicher Saal! der Boden ist Meer! und Tische die Berge,
Wahrlich zu einzigem Brauche vor alters gebaut!
Aber die Thronen, wo? die Tempel, und wo die Gefäße,
Wo mit Nektar gefüllt, Göttern zu Lust der Gesang?
Wo, wo leuchten sie denn, die fernhintreffenden Sprüche?
Delphi schlummert und wo tönet das große Geschick?
Wo ist das schnelle? wo brichts, allgegenwärtigen Glücks voll,
Donnernd aus heiterer Luft über die Augen herein?
Vater Aether! so riefs und flog von Zunge zu Zunge
Tausendfach, es ertrug keiner das Leben allein;
Ausgeteilet erfreut solch Gut und getauschet, mit Fremden,
Wirds ein Jubel, es wächst schlafend des Wortes Gewalt:
Vater! heiter! und hallt, so weit es gehet, das uralt
Zeichen, von Eltern geerbt, treffend und schaffend hinab.
Denn so kehren die Himmlischen ein, tiefschütternd gelangt so
Aus den Schatten herab unter die Menschen ihr Tag.


Amor, ch'ha del mio arbitrio in man la briglia,
vuol che dì e notte io penda d'un bel volto,
né stia lontan col piè, né con la voglia.


sigarasını yakıyor o


Ihre nackten Arme hebt
Zu dem Himmel auf die Linde,
Die vor meinem Fenster steht,
Und sie ächzt und stöhnt im Winde.


Polesný sem divým chtíčem
zabodává žhoucí hled:
„Vari,“ vzkřik a šlehl bičem,
„k dílu, chlapče, a to hned!“


Já na prknech se narodil,
můj taťka komediant byl,
a dříve než-li matčin ret,
mne publika smích políbil.


Gedenckst du, dass ein Weib die Furcht des Todes rühret?
Die den Durchlauchten Nahm der Maccabeer führet?
O Nein! Ich fall' erfreut durch den bekanten Streich,
An meines Anherrn Seit' auf meines Brudern Leich':
Und ich erkenne mehr, vor abgeschlagne Gunst,
Den König' in der Rach', als Ehmann in der Brunst.


Hat gar den Weg zu mir gefunden
Die süße Liebe, die ich oft
Im Traume sah und in den Stunden
Der Einsamkeit ersehnt, erhofft?


So willst du denn so schnell das Werk vollenden,
Wozu die Kraft der treuen Brust dich trieb,
Und pflückst so bald mit ungestümen Händen
Den letzten Schmuck, der deinem Leben blieb?
Dir blüht das Glück nur noch in süßen Träumen,
Und feindlich ist dir draußen Lieb' und Welt;
Kein andrer Lenz wird deinem Herzen keimen,
Wenn auch der Täuschung holde Blüthe fällt.


não fede


Je člověk slabý tvor a tvor jenž touží po síle,
po nápoji, co fantasii orlí křídla dává,
po vzmachu práce; v časů letu cítíš nemile,
že nápoj nepůsobí už a síla vyvětrává.


Er warf's mit stolzen Sinnen,
Des reichen Fangs gewiß,
Da ging im Grund ein Brausen,
Das riesige Netz zerriß.«


An den Hängen, die in Eis
Tiefbegraben starrten,
Schmücken Krokus, gelb und weiß,
Veilchen schon den Garten;
Blätter hängt das junge Jahr
An die kahlen Aeste,
Und es kehrt der Wanderstar
Zum verlass'nen Neste.


– Ah výborně! – „Ó doňy, jaké štěstí
vám připravují bozi v chvíli onu...
Pán hned už jistě lásku vyzná šesti...“
– Jste oškliva. – „Ó díky za poklonu!


Mne láká všechno neznámé,
co k nebezpečným volá hrám,
vše, o čem nevím, odkud jde
a kudy, jak, a proč, a kam –


Von Runzeln ist die Stirn dir tief gefurcht;
Auf deinem Antlitz scheint – ich seh's mit Furcht –
Der Schatte von Jahrtausenden zu liegen;
Die greise Erde dünkt mich minder alt;
Wie Wetterleuchten durch Gewölke, wallt
Ein ruheloser Geist in deinen Zügen.


Doch zum Glücke kennt sein eignes
Rätsel nicht das Frauenzimmer;
Spräch es aus das Lösungswort,
Fiele diese Welt in Trümmer.


Disparve; e se nel cor tanta dolcezza
lasciò quell'ombra chiara,
che tutta l'amarezza
delle lagrime mie si disamara,
or che fora, se il ver che il ciel rischiara
angelico mio nume,
fosse alquanto men crudo,
se non sì nudo, meco in queste piume?


Dice che l'alma a la sua stella riede,
credendo quella quindi esser decisa
quando natura per forma la diede;


Bey allen Spielen führt'
Ich Uppigste den Reyen/
Ich gieng' herein geziert/
Wie Flora 8 in dem Meyen/
Es wallte mir das Blut
Im Leib vor Ubermuht:
Dem Spielen/ und dem Tantz
War' ich ergeben gantz.


Wie prächtig seh' ich aus, wie flimmern nicht die Flittern,
Gewiss wird Sode heut' vor Lieb' und Freude zittern;
Wie herrlich lässt dies Kleid, wie inponirt der Hut,
Schon seh' ich Ida's Neid und Karolinen's Wuth.
Wo Sode bleiben mag? er lässt mich lange warten.
Horch! knarrt der Riegel nicht am Pförtchen in dem Garten?


As o'er the pebble's form the waves had shed
In silver dews a soft attractive power,
So Fancy's hand delights in youth to spread
Delusive colours on the future hour.


O tu, per cui i' canto or viva viva,
vitturïoso e glorioso conte,
eletto a purgar l'onte,
le composture inique e' falsi aguati,


yo, en cambio, busco mi mayor consuelo
en recordar la madre de mi vida,
y en vuestro suave aroma que es del cielo


noch ein wenig von sich fortzulegen,
noch die Hände, – um ganz leicht zu sein:
wie dem Himmel von den Häuserreihn
hingereicht, von allem zu bewegen.


So ging auch sie, die in die Himmel trat,
nicht auf ihn zu, so sehr es sie verlangte;
dort war kein Platz, nur Er war dort und prangte
mit einer Strahlung, die ihr wehe tat.
Doch da sie jetzt, die rührende Gestalt,
sich zu den neuen Seligen gesellte
und unauffällig, licht zu licht, sich stellte,
da brach aus ihrem Sein ein Hinterhalt
von solchem Glanz, daß der von ihr erhellte
Engel geblendet aufschrie: Wer ist die?
Ein Staunen war. Dann sahn sie alle, wie
Gott-Vater oben unsern Herrn verhielt,
so daß, von milder Dämmerung umspielt,
die leere Stelle wie ein wenig Leid
sich zeigte, eine Spur von Einsamkeit,
wie etwas, was er noch ertrug, ein Rest
irdischer Zeit, ein trockenes Gebrest –.
Man sah nach ihr; sie schaute ängstlich hin,
weit vorgeneigt, als fühlte sie: ich bin
sein längster Schmerz –: und stürzte plötzlich vor.
Die Engel aber nahmen sie zu sich
und stützten sie und sangen seliglich
und trugen sie das letzte Stück empor.


Abu-Johl.


Dass Fulvus, weil er stets mit dem der redt einstimmet,
Die Worte mit dem Aug' ihm aus dem Munde nimmet; 1
Dass seine Runtzeln er nachs andren Zunge zieht;
Das macht, das jederman ihn gerne bey sich sieht.
Denn kan gleich nicht ein Wort von ihm vernommen werden,
Was schadt's? Ein Harlequin der spricht mit den Gebehrden. 2


Že dvakráte do Říma v triumfu hřměl,
kam bandita Sforza mu po boku šel?
Král hrdý a drvoštěp! Romy ctné vzdor
a papeži hrůza, běd lidu zlý mor!“


S žaltářem kráčel mladý mnich
klášterní zahradou
a bloudil smuten, zamyšlen
dumavou arkadou.


Tak dlouho jste již rájou zavrženou,
a přece máte sílu, nadšení
a srdce svěží, mysl nezkaženou:
to zdravého jest jádra znamení;
vy zvítězíte, příroda tak velí –
idea Slávy ve skutek se vtělí,
a nebudete rájou zavrženou!


Er hatte seit Jahren nicht mehr gesät
Verstreut noch reifte ihm das Getreide
Zuletzt ließ er den Hafer ungemäht
Sein Pferd verlor sich auf der Weide.


Auf Wogen erschallender Luft
Tönt der Gedanke!
Es schwebet auf Seufzern,
Schwimmt in der Thräne,
Strahlet in freudigem Blick


Mi szép, mi szép volt a halotti ágyon!
Mint hajnalban ha fényes hattyu száll,
Mint tiszta hó a téli rózsaszálon:
Lengett fölötte a fehér halál.


Mivel mert minden hatalom
Vagyon az egektül,
Alázatos s engedelmes
Szivem is ezektül;
Bár életre, bár halálra
Esik sorsom, hat- vagy vakra,
Kész már szivem azokra,
Jobb, akár balsorsokra:
Ugy legyen! csak ezen ige
Szerelmemnek vége.


Vyčkej též, vědče! Dny minou a roky,
objev tvůj ještě spí v počtu, a z vězení
vyhlíží každého rána i zpívá
budoucí vítěznou píseň,
přechází dlouho a k umdlení
za soumraků i v rozdnění
tragicky těžkými kroky,
doufá a věří, den poslední vyčkává, –
slunce. Tvé světlo! ó světlo! Již poznává...


Die Dinge, die in uns singen,
Wann unser Bewusstsein ruhte,
Sie tönen in unserem Blute,
O fernes, verschwiegenes Klingen!


che fie di me? qual guida o qual scorta
fie che con teco ma' mi giovi o vaglia,
s'appresso m'ardi e nel partir m'uccidi?


Nein! ich wollte nichts auf dieser Erden!
Dulden all der Welt Verfolgungen,
Jedes Drangsal, jegliche Beschwerden,
All des Neiders bittre Schmähungen – –


Siehe, dies nun weiße Haar
Deckt der Helm schon funfzig Jahr;
Jedes Jahr hat eine Schlacht
Schwert und Streitaxt stumpf gemacht.


D'autres songent, érudits,
Aux pommiers du paradis,
Et c'est un joli sein rond


Jehovah, höhr, was neu vor dir ausdringet,
Weil du nur libst, der in der weisheit bleibt!
Jehovah, gib, der dir dis Opffer bringet,
Das weisheit ihm unendlich neubekleibt!
Jehovah, las dein weisheitoffenbahren
In mir durch dich den gantzen Kreis erfahren!


A také Hrad a tatíčka chci vidět.


Nichts anders, traun, als daß die Schar
Der Menschen sich so ganz und gar
Bis in den tiefsten Grund verkehrt
Und täglich ihre Schuld vermehrt.


Prometeu-me pronto abrigo,
Levantou-me o pensamento,
Foram promessas de imigo;
Eram fundadas no vento,
O vento as levou consigo:


So soft, so delicate, so sweet she came,
Youth's damask glow just dawning on her cheek:
I gaz'd, I sigh'd, I caught the tender flame,
Felt the fond pang, and droop'd with passion, weak.


Der große Morgen brach hervor,
Und brachte großen Tag.
Den Morgengruß in unser Ohr
Trug mancher Donnerschlag.


江山千里接仁封
都在东南秀气中
借问玉皇香案吏
蓬莱何似水晶宫


Wol zu fuss' – vnd frische – beine
Machen keine schlimmer nicht/
Tantzen schadet nimmer nicht/
Lahm seyn machet keine reine/
Tantzen schadt der jugend nicht/
Hincken hilft der tugend nicht.


لَجَّت أُمامَةُ في لَومي وَما عَلِمَت
عَرضَ السَماوَةِ رَوحاتي وَلا بُكري
وَلا تَقَعقُعَ أَلحي العيسِ قارِبَةً
بَينَ المِراجِ وَرَعنى رِجلَتي بَقَرِ
ما هَوَّمَ القَومُ مُذ شَدّوا رِحالَهُمُ
إِلّا غِشاشاً لَدى أَعضادِها اليُسُرِ
يَضرَحنَ ضَرحاً حَصى المَعزاءَ إِذ وَقَدَت
شَمسُ النَهارِ وَعادَ الظُلُّ لِلقِصَرِ
يَوماً يُصادي المَهارى الخوصَ تَحسِبُها
عورَ العُيونِ وَما فيهِنَّ مِن عَوَرِ
قَد طالَ قَولي إِذا ما قُمتُ مُبتَهِلاً
يا رَبِّ أَصلِح قِوامَ الدينِ وَالبَشَرِ
خَليفَةَ اللَهِ ثُمَّ اللَهُ يَحفَظُهُ
وَاللَهُ يَصحَبُكَ الرَحمَنُ في السَفَرِ
إِنّا لَنَرجو إِذا ما الغَيثُ أَخلَفَنا
مِنَ الخَليفَةِ ما نَرجو مِنَ المَطَرِ
يا رُبَّ سَجلٍ مُغيثٍ قَد نَفَحتَ بِهِ
مِن نائِلٍ غَيرِ مَنزوحٍ وَلا كَدِرِ
أَأَذكُرُ الجَهدَ وَالبَلوى الَّتي نَزَلَت
أَم قَد كَفاني الَّذي بُلِّغتَ مِن خَبَري
ما زِلتُ بَعدَكَ في دارٍ تَعَرَّقُني
قَد عَيَّ بِالحَيِّ إِصعادي وَمُنحَدِري
لا يَنفَعُ الحاضِرُ المَجهودُ بادِيَهُ
وَلا يَعودُ لَنا بادٍ عَلى حَضَرِ
كَم بِالمَواسِمِ مِن شَعثاءَ أَرمَلَةٍ
وَمِن يَتيمٍ ضَعيفِ الصَوتِ وَالنَظَرِ
يَدعوكَ دَعوَةَ مَلهوفٍ كَأَنَّ بِهِ
خَبلاً مِنَ الجِنِّ أَو خَبلاً مِنَ النَشَرِ
مِمَّن يَعُدُّكَ تَكفي فَقدَ والِدِهِ
كَالفَرخِ في العُشِّ لَم يَدرُج وَلَم يَطِرِ
يَرجوكَ مِثلَ رَجاءِ الغَيثِ تَجرُهُمُ
بورِكتَ جابِرَ عَظمٍ هيضَ مُنكَسِرِ
فَإِن تَدَعهُم فَمَن يَرجونَ بَعدَكُمُ
أَو تُنجِ مِنها فَقَد أَنجَيتَ مِن ضَرَرِ
خَليفَةَ اللَهِ ماذا تَنظُرونَ بِنا
لَسنا إِلَيكُم وَلا في دارِ مُنتَظَرِ
أَنتَ المُبارَكُ وَالمَهدِيُّ سيرَتُهُ
تَعصي الهَوى وَتَقومُ اللَيلَ بِالسُوَرِ
أَصبَحتَ لِلمِنبَرِ المَعمورِ مَجلِسُهُ
زَيناً وَزَينَ قِبابِ المُلكِ وَالحُجَرِ
نالَ الخِلافَةَ إِذ كانَت لَهُ قَدَراً
كَما أَتى رَبَّهُ موسى عَلى قَدَرِ
فَلَن تَزالَ لِهَذا الدينِ ما عَمِروا
مِنكُم عَمارَةُ مُلكٍ واضِحِ الغُرَرِ
هُم ما هُمُ القَومُ ما ساروا وَما نَزَلوا
إِلّا يَسوسونَ مُلكاً عالِيَ الخَطَرِ
ما صاحَ مِن حَيَّةٍ يَنمي إِلى جَبَلٍ
إِلّا صَدَعتَ صَفاةَ الحَيَّةِ الذَكَرِ
أَخوالُكَ الشُمُّ مِن قَيسٍ إِذا فَزِعوا
لا يُعصِمونَ حِذارَ المَوتِ بِالعُذَرِ
كَم قَد دَعَوتُكَ مِن دَعوى مُخَلِّلَةٍ
لَمّا رَأَيتُ زَمانَ الناسِ في دُبُرِ
لَتَنعَشَ اليَومَ ريشي ثُمَّ تُهِضَني
وَتُنزِلَ اليُسرَ مِنّي مَوضِعَ العُسُرِ
فَما وَجَدتُ لَكُم نِدّاً يُعادِلُكُم
وَما عَلِمتُ لَكُم في الناسِ مِن خَطَرِ
إِنّي سَأَشكُرُ ما أَولَيتَ مِن حَسَنٍ
وَخَيرُ مَن نِلتَ مَعروفاً ذَوّ الشُكُرِ


Du salbest uns mit Freudenöl,
Bist Honigseim in unsrer Kehl,
Bist Trost in allen Schmerzen.
Du bist die heilge Liebesbrunst,
Die weg treibt allen bösen Dunst
Aus den zerknirschten Herzen.
O süße Taube, heilger Geist,
Sei ewiglich von mir gepreist.


Ez álomnak itt nincs otthona, háza -
És ez a virág túlon-túl fehér:
Az élet neki rút, s törékeny váza.


أهل المحبة لهم عندك عرايض حال
جاؤوا لأخذ المنى لكن جلالك حال
بلطف طبعك وفي شاهي لماك الحال
أنعم بوصلك وقابل تهمة الواشي
بالفعل واصنع جميلك للشجى بالحال


Ha barátom - a nap - már leszökött
valahol kint, a téli fák mögött
s mohón csap rám az ellenség: az este,


Marně širák dolů tisknu,
okrajek i dýnko,
musím do vnitř, třeba židák
přituhlé měl vínko;
k vůli tobě Petře s vejší,
jdu, že jsi ty nejmilejší
„panbožkovo synko“.


堪笑平原血溅衣
但知忠义未知机
命悬鬼貌千秋事
年及悬车自不归


Lelkem pusztaságos éjjelén keresztül
Kétes ködvilággal egy sugárka rezdül.


Všude dokumenty, kam si nohu šinem,
v Praze, Haagu, Paříži.
Však že válku spískal Beneš se Stalinem,
dnes už každý nahlíží.


Y hoy te rindes al fin, pobre materia,
extenuada de angustia y de miseria
¿Por qué no te he de amar? ¿Qué seré el día


松林有茅宇
白云往还来
山僧爱云好
柴门夜长开


Wie gebietrisch, wie allmächtig
Sehn mich Stirn und Augen an!
Und die Umschrift wie so prächtig
Imperator, – und Trajan!


Wateten euere denn nicht in Meth,
bis an die Knöchel in Honigbier? O Süße,


War ein Zecher, und nahm es nicht krumm,
Ging der Schalksnarr im Saale herum ...


como el bruto se abalanza
con terrible ligereza;
mas rota con gran pujanza
la alta nuca, la fiereza
y el último aliento lanza.


Mesto è sereno, limpido e profondo,
Per l'ampia terra il tuo sorriso va:
Tu maturi su i colli il vino, e al mondo
Riporti i fasti de la libertà.


Du aber steh, du göttlicher Pallast,
Ich meyne dich, du Jenische Gemeine,
Dein Grund ist auch der Bau-Herr deiner Steine,
Laß sehen, wen du bey dir drinnen hast,
Denn fällst du hin, so spricht man: Das war Bel,
Und stehest du: Hier ist Immanuel!


Я сквозь незапертые двери
Вошел в давно знакомый дом,
Как в замок сказочных поверий,
Постигнутый волшебным сноСквозь спущенные занавески
Чуть проникали тени дня,
И люстры тонкие подвески
Сверкали бледно, не звенИ так шаги казались странны,
Почти заглушены в ковраКартины, темны и туманны,
Терялись смутно на стенаЯ встретил взгляд без выраженья
Остановившихся часоПолузасохшие растенья
Стояли стражей мертвецоЯ заглянул… Она смотрела,
Как тихо догорал камиЗола каких-то писем тлела,
Но в воздухе дышал жасмиНа платье белое — все реже
Бросали угли отсвет своОна вдыхала запах свежий,
Клонясь все ниже головоИ, не веселый, не печальный,
Я скрылся, как вошел, без слов,
Приняв в гостиной взгляд прощальный
Остановившихся часо


Dein flatterndes Gewand wie unumwölkter Himmel
Flog um die Schulter her, und hörbar rauschten dir
Die Freuden, in der Brust, da aus dem Siegsgetümmel
Der Triumphirer flog zu ihr.


Né vegio a lor salute altro riparo
Da poi che amore l'una e l'altra sforza
Viver amando ne l'eterno foco


Ó, dřív i duby, sosny našich lesů
tím šuměly a naše řeky lkaly
to v hukotu svém podél skalních tesů,


si ausente estoy, veloz el pensamiento
corre a la luz, en que su luz se ofende:
que Amor curar con su veneno entiende
y el tormento halagar con más tormento.


الحُبُّ وَالخَمرُ
يا لَيلَ وَالشِعرُ
ثالوثُنا
البكرُ
كانَ الهَوى قَبلَنا
مِن بَعضِ ما يُقتَنى
وَخدعَةً في اللِسان
وَالشِعر يا لَيلَ كان
شيطانُه بِهلَوان
حَتّى تَغَنّى بِنا
جِئنا فَجاءَ الخَيال
معطَّراً بِالجَمال
مُلَوَّناً بِالسنى
هذي الرُبى مَن تَكون
يا لَيلَ إِلّا عُيون
تَرنو هُياماً لَنا
جِئنا فَصارَ الزَمان
بِحُبِّنا مِهرَجان
وَالأَرضُ صارَت جَنى
لا تَنظُري فَالسَماء
مَحجوبَةٌ بِالدِماء
وَالجَهلُ يَرعى الوَرى
أَما بَنَينا بِناء
يا لَيلَ فَوقَ الفَناء
فيهِ السَما وَالثَرى
وَالحُبُّ وَالخَمرُ
يا لَيلَ وَالشِعرُ
ثالوثُنا
البكرُ


Berlin-Athene, das ihn ohn' Erbarmen
Auf seinen Fluren schmachten ließ,
Bis, nicht mit Naso's Schuld, das Schicksal ihn, den Armen,
Zur Newa hin verstieß,


Für die süße, zarte Liebe,
Was ist Lorbeer, was ist Kranz?
Wenn er dreimal ewig bliebe,
Für die süße, zarte Liebe
Nichts ist alles Ruhmes Glanz.


Hrůza byla to a strach,
Vstávali jim vzhůru vlasy:
Jakby pekelný ten vrah
Sáhal jim již na pačesy;
Škřípět bylo slyšet zuby,
Sotva otvírali huby.


Unas cejas espesas,
si unos ojos esquivos.
Quizá miraron antes
unas luces latiendo.
Quedan esas pestañas
ligeras que abanican,
con misterio soplando
aire leve hasta el mundo.
Ojos que allí ocultados
tras un bosque oloroso
miran entre unas ramas.
Cuerpos mudos descubren.
O son estrellas claras,
tal vez espumas, sombras
esbeltas que allí huyen.
Desnudeces y nombres
a porfía persíguense
entre palabras o aves
que de un cielo se ciernen.
Lenguaje alalo, súbitamente
brusco y blanquísimo,
que extiende su ala pura
por un cielo arrasado.
Gerardo, imagen, suma
manual que aquí salpica
para todos, callándose.
Mientras hablan sus nubes.


Parc ducal. Le ciel fige en du smalt les branches.
Dans les nids, gazouillis d'oisels et d'oiselles.
Seigneurs très chamarrés, gentes damoiselles.
Des fleurs rouges, des fleurs jaunes, des fleurs blanches.


Am Bache sassen wir in den Frischungen
Des Schattens. Wenig wurde der scheue Fuss
Zuerst gesenkt, bald ganz vertiefet,
Nun auch das Knie, und gewandert ward dann


山北溪声一路迎
山南溪响送人行
也知流向金陵去
若过金陵莫寄声


Sagt, ihr blaulichten Tritonen!
Warum hört ihr mir nicht zu?
Warum wollt ihr meine Ruh
Nicht so wohl, als Flemmings, schonen?
Doch ich kann es leichtlich merken:
Könnt ich nur mein Seytenspiel
Recht nach seiner Laute stärken,
Die euch damals wohlgefiel;
Würdet ihr zu meinem Dichten
Williger die Ohren richten.


Als, nach frommen Schweigen,
Als mit entblösstem Haupt', aussprach,
Der grosse Todte möchte mir erscheinen,
Und der Nennung mich zeihn.


Yet future triumphs, Windsor, still remain;
Still may thy bowers receive as brave a train:
For lo! to Britain and her favour'd pair,
Heaven's high command has sent a sacred heir!
Him, the bold pattern of his patriot sire,
Shall fill with early fame immortal fire:
In life's fresh spring, e'er buds the promis'd prime
His thoughts shall mount to virtue's meed sublime:
The patriot sire shall catch with sure presage
Each liberal omen of his opening age;
Then to thy courts shall lead, with conscious joy,
In stripling beauty's bloom the princely boy;
There firmly wreath the braid of heavenly die,
True Valour's badge around his tender thigh.
Meantime, thy royal piles that rise elate
With many an antique tower, in massy state,
In the young champion's musing mind shall raise
Vast images of Albion's elder days.
While, as around his eager glance explores
Thy chambers rough with war's constructed stores,
Rude helms, and bruised shields, barbaric spoils
Of ancient chivalry's undaunted toils;
Amid the dusky trappings hung on high,
Young Edward's sable mail shall strike his eye:
Shall fire the youth, to crown his riper years
With rival Cressys, and a new Poictiers;
On the same wall, the same triumphal base,
His own victorious monument to place.


Na Hostýně
Nejvroucněj se modlím k Bohu,
Nejdéle zde klečet mohu
V tichém modlení,
Zde u vidění
Tuším života úlohu.


Wie sie doch zu plündern eilten,
Vor dem Kampf den Raub schon teilten,
Unsres heil'gen Stroms Gestad':
Doch es sah ihn kein Franzose,
Der nicht, fluchend seinem Lose,
Ein Gefangner, ihn betrat.


Auff Knyen lihg ich do.
Ich Wurm/ ich arme Made!
Mir ist so durchauß froh/
schon rührt mich nichts alß Gnade!
Wordrauff ich fäst verträut
die gantze bittre Jahre:
mein Geist hat sich verneut/
mein Leib drukkt keine Bahre!
Eines Stimme hör ich sprechen/
daß mir fast die Sinne brechen:
Komm und sizz auff dihsen Trohn/
DAFNIS / mein verlohrner Sohn!


Sugarat szórt a hasadék,
s egyszer csak én is belenéztem
és térdre hullva, ámulón
imába csitult szürke vészem.


Sürög a vad, magyar élet,
Még a némák is beszélnek
S uccám ellepik
S bárki taknyost egy bősz iram
Fölrepít.


Für solcher Seelen schmähliche Umnachtung
Ist nur der Bann geblieben der Verachtung.


A do ní malá dvířka jen, –
vše prosto, beze zdob, –
tam odpočinu spokojen...
Ó Bože můj, toť hrob!


Dreimal kam die Nacht gezogen,
Dreimal sah man's tagen,
Und es konnten Feuerkugeln
Sie noch nicht erjagen!


Nejmenší ve světě věcí, ba netřeba hmoty mu ani;
a přec kol bodu se jen otáčí nesmírný svět.


Ta ti s chutí srdce svěří,
pochlebníka poceluje;
tuť má kuše vrahy změří,
jak je s hlukem zatracuje.
Milosti tu žádné
duši ctné a řádné,
zahyň duchů množství,
jen když samo vládne
naše temné božství.““


Devant elle le flot épais des hommes d’armes
Roule, clairons en tête et drapeaux dans le vent.
Ah ! pareil défilé ne se vit pas souvent.
Bien dur serait celui qui retiendrait ses larmes.


Der Boden, der von Honig troff,
Nur Tränen bringt er noch hervor,
Seit Heinrich in des Pfaffen Hof,
Ein Knecht im Büßerhemde, fror;
Sein Weihrauch ist ein Grabgeruch,
Das Eden wurde zur Sahara,
Und zu Italiens Leichentuch
Die farbenglühende Tiara.


Er grüßt die Jungfrau wunderschön,
Die Jungfrau thät vor ihme stehn,
Schamhaftig, schlägt die Augen nieder,
Empfing gar schöne Jesum wieder.


健儿白马紫金鞦
不向沙场便酒楼
夜来一赌青钱尽
尚有囊中血髑髅


Tiens, tiens ! Il n’est banquier solide, il n’est pépite,


Őseink, ó ládd, Neked áldozának,
Mért hagyod hát el megesett Hazámat?
Adj erőt e bús magyarokba, Élet!
Élni meg élni!


Tudok csengőkkel csókra csilingelni,
akkor mindenből játszi dal fakad.
Tudok százfélét, leírok százfélét
és átlehelem mindbe magamat!


Spadlo ti mé srdíčko
zrovna do dlaní,
s jabloně jak jablíčko
spadne na stráni.


Es sprach mein Herz: Euch freut, was mannigfaltig,
Doch Ein Gepräg' nur wollt ihr für Gedanken!
Ihr liebt die Blumen, weil sie vielgestaltig,
Doch darf nicht frei das Herz Gefühle ranken!


Jdou páry v sebe zavěšeny,
jdou, míhají se po chodnících;
sníh svistí měkce, padá, padá,
tak v táhlých, velkých vločcích padá...
Vousatí páni kol se sunou,
přetloustlí páni oddychují,
mráz rozkvésti dal jejich lícím.
Buržoa s vousy špičatými
s grandezzou vážné důstojnosti
jdou vlasatí tu studentíci,
zvědavě, důvěřivě.hledí!
Žid švadroní kdes po německu,
řve, koketuje přes ulici;
dav buršů míjí, čapky v oči,
pod kandelábrem blikajícím;
jakýsi herec prozpěvuje
z Falstaffa kousek oblíbený,
jak sám by z této komedie
starému utek’ Shakespearovi,
zvědavě za ním kandidátky
s velkými bloky naslouchají.


Und dann im Jubel tät den Bund beeidigen:
Es mahnet mich an jenen närr'schen Tropf
– Das Gleichnis soll mitnichten euch beleidigen –,


Wie einst sie gelaufen dem Ritter,
Dem Wetter von Strahl lange nach,
Bis Lieb seinen Stolz überwunden,
Er plötzlich zu Füßen ihr lag!


L'amour, au clair soleil d'été,
Avec l'alouette, a chanté.


»Ich bin ein Wölkchen, gespiegelt im See.«
»Ich bin eine Reihe von Stapfen im Schnee.«
»Ich bin ein Seufzer gen Himmel empor!«
»Ich bin ein Geheimnis, geflüstert ins Ohr.«
»Ich bin ein frommes, gestorbenes Kind.«
»Ich bin ein üppiges Blumengewind –«
»Und die du wählst, und der's beschied
Die Gunst der Stunde, die wird ein Lied.«


Zdá se: nenaleznu. Někdo možná zmírá,
někdo možná zemře zítra, pozítří.
Smrt snad kráčí dveřmi, smrt, má panna milá,
její příchod přece tolik nezjitří.


Würdige Thaten mit Nachruhm zu lohnen,
Flechten die Dichter unsterbliche Kronen,
Rauschend erhebt sich der Strom des Gesangs!
Tauchend hinab in die Reiche der Todten,
Singen sie richtend, die göttlichen Boten,
Voll des allmächtigen, stürmenden Drangs,
Und vor der Wahrheit hellstralenden Rüge
Schwindet die schmeichelnde niedrige Lüge!


Odfrkuje, kluše
na tu bílou chatu,
svoji skráň kde lípa
koupe v ranním zlatu.


Antes que entre vis sequazes,
Sendo vítima irrisória
De mil galopins vorazes,
Em lugar da palmatória,
Dê c’o bordão nos rapazes:


Daneben stand der Esel Balaams
Der Esel war zum Sprechen gut getroffen –
Dort sah man auch die Prüfung Abrahams
Und Lot, der mit den Töchtern sich besoffen.


Как гений ты, нежданный, стройный,
С небес слетела мне светла,
Смирила ум мой беспокойныНа лик свой очи привлеклВдали ль душой ты иль меж нами,
Но как-то сладостно, легко
Мне пред тобою, с небесами
Сдружившись, реять высоко;
Без сожаленья, без возврата
Мне сладко чувства расточать
И на тебя очами брата
С улыбкой счастия взират


Mezi sněhy, v mrazu, v ledu
kde se k řece kloní sráz,
co se květů jeví hledu
růží, chrp i sedmikrás!
Pokud říčky plocha úzká
ztrnulá teď, němá, kluzká
stačí v šíř i na dýlku,
jak by v mihu někde z jihu
sletělo se motýlků.


Hundert Schönen sicherlich,
Hundert, hundert! fänden sich,
Die vor Eifer würden lodern,
Dich auf Schönheit 'rauszufodern.
Hundert Schönen fänden sich;
Hundert siegten über dich.


Jak Michal s mečem v bleskné ráje bráně
kdy tebou nový věk nám vzplá a zlatý?
Kdy v hromu děl a zvonů plese vzňatý
dík českých srdcí třeskne v nebes báně?


Svět stvořen v lesku, jasu plál,
byl člověk dobrý, šťastný v něm.
Tu vedle Boha Satan stál,
stín černý náhle pokryl zem.
„Však ty se zmýlíš v počtu svém!
Tvá sláva z blesku setkána,
ji políbil jsem chlipným rtem:
Buď zdráva, dcero Satana!


e le vivande condiriemi il cuoco
come io volessi, et inacquarmi il vino
potre’ a mia posta, e nulla berne o poco.


My odřekli se posledního tu
a odtrhli si sousto ode rtů,
by možné bylo podat nám co daň
dar německému knězi, který chtěl,
by lid náš navštěvoval jeho chrám,
an k jeho stádu počítal se přec!
My z šperků posledních a z památek
na drahou vlast též kalich ulili,
jenž sloužit nám při hodech lásky měl,
když řekli nám, že svatou nádobu
v chrám český nikdy nepůjčili by.


Hierven bajo las túnicas de la ira;
hierven los números y los ácidos
depositados en su espíritu.
Veo el mercurio en las pupilas, líquidos
negros, la fertilidad
de los cuchillos y las sombras; veo
los agujeros y los párpados.
Siento la herida musical, el llanto
multiplicado por el viento, el sol
en la pared de los agonizantes.
Ésta es la soledad de mil cabezas,
la gárgola que aúlla, la gallina
desesperada.

Al fin, surten las fuentes
sangre, vértigo, luz, acero, lágrimas.


Da lebten im Saus' und Brause
Die Drohnen in dem Hause;
Sie aßen und sie tranken
Den ganzen lieben Tag,
Sie tranken und sie aßen
Was einer nur vermag.


Und zwanzig so! – und Millionen
Von Bienen in der Feinde Heer;
Da gilt kein Rufen und kein Schonen,
Da hilft nicht Sturm und Gegenwehr!
Wie scharf und spitz der Bienenpfeil
Versandt mit zornig gift'gem Brummen, –
Und in der Flucht sucht jeder Heil
Vor diesem Stechen, diesem Summen!


In der Noht / wird man beglücket.
Creutz / ist Freuden-Anlaß-Zeit.
Wann die Sonn dem Mond zuschicket
ihrer Strahlen Lieblichkeit /
wird er gegen uns verdunklet /
weil der Glanz nur aufwerts funklet /
bis er sich zu uns auch wend.
Also Gott das Glück auch lend.


古羊江口两山阴
野客停挠为一吟
面逆寒风望苍翠
老来唯有爱山心


Cél nélkül vágtat a nagy éjben,
körötte jégcsap, hómező.
A gőzvonat hörögve fut csak
s kétségbeesve könnyez ő.
Egy-egy családos lámpa fényét
bámulja búsan, tétova
vonatja izzadt ablakából -
az országútak vándora.


Utišil se, – sotva dýše,
nad kolébkou hlavu chýlí,
po tváři mu zlehka, tiše
padá slza jediná.
Slova dusí tajná muka,
ret se jenom chvěje chvíli, –
jakby maně – suchá ruka
sahá zvolna po huslích.


Este llano de muerte, esta tierra maldita,
Este otero desnudo de costados resecos,
Este páramo triste, donde el hombre que grita
No encuentra un solo monte que devuelva sus ecos,
Este desierto mudo, esta monotonía,
Esta soledad ocre como una calavera,
No nos deseperanza: sabemos todavía
Que, después del estío, otoño nos espera.
(¡Tener alas de pájaro. Dios mío, tener alas
De pájaro!... ¡Volar hasta la mansedumbre
Del mar!...¡Llegar a Ti por sus blancas escalas
A quemarnos los ojos con tu divina lumbre!)
Sabemos que defiendes con tu dorado escudo
los trópicos dorados, los solitarios polos.
Míranos, desterrados, sobre el suelo desnudo.
¡Señor, Señor, por qué nos has dejado solos!


Desciende sobre mí, y estate quieta;
¡que yo también al yunque me sujeto,
y a la atroz disciplina me someto
de llegar, paso a paso, hasta la meta!


Bevor er geweiht, und, an der Hand
Der Entdeckung, so tiefer Erfinder wird,
Dass zu seiner Saite Klang mit der vollen
Harmonie das Herz der Hörenden klingt!


De rodillas el Árbol.
Caigo sobre mis ojos: me acompaño:
sólo tengo caminos.
La luz clama: «¡Estoy ciega!»
Cunde frescos sentidos
el ansia, polvorienta, disoluta.
Los pies del cielo con mis pies tropiezan.
Vetusto claroscuro:
caminos y caminos y ninguna
huella. Jamás el mundo.


Oft mein Geist im Leben klagte,
Wenn kein Licht im Herzen tagte,
Und er nicht zu lachen wagte,
Und er fragte: Wozu dieses stete Streben,
Wozu dieser Tage Traum,
Wozu alles Lebens Schaum?


Schaut, daß ihr sie bewegt,
Die taube Sinnen tregt
Und nichts von mir will wissen,
Wiewohl die Threnen mir
Auß Wehmut für und für
Alß Wasser fliessen.


Tvůj altán, besídky i stoly přemístěny,
partie celé jinak olesněny,
nejkrasší prospekty Tvé zakryty:
Můj parku drahý, jsi to, rci, jsi Ty?


„Nežbych tě, holečku!
Milovala,
Radějbych se nikdý
Nevdávala;
Nežbych si tě vzala,
Radčbych tak nechala,
S láskou se na věky
Rozžehnala.“


«A la seconde cataracte,
Fait la dernière, j'ai mon nid ;
J'en ai noté la place exacte,
Dans le pschent d'un roi de granit.»


Et vous me dérouliez le thème
De tous les jolis mouvements
Que votre corps sait bien que j’aime.
J’étais, d’ailleurs, ivre moi-même,
Au Bon-Bock, tu vois si je mens.


Vdolině, v rovině, vrchu a lese,
Kudy se k oblakům stromoví nese,
Kudy se veliké jeskyně dmou,
Kbytu sy zvolili chalupu svou.


as minhas filhas nada a mais nova leva nos braços bóias pequeninas, a outra dá um salto e põe à prova o corpo esguio, as longas pernas finas: entre risadas como serpentinas, vai como a formosinha numa trova, salta a pés juntos, dedos nas narinas, e emerge ao sol que o seu cabelo escov a água tem a pele azul-turquesa e brilhos e salpicos, e mergulham feitas pura alegria incandescent e ficam, de ternura e de surpresa, nas toalhas de cor em que se embrulham, ninfinhas sobre a relva, de repent


Je černý zámek v černém lese,
tam černá kněžna zjevuje se.


一吟一涕一伤神
回首暌违是十春
漫喜来诗能慰藉
不知公作九泉人


Ihr thut sehr wohl daran, Abu-Johl.


Kommt, Brüder, di ihr mich in Ost und West gefoltert!
Vermeinet nicht, das wir mehr über euch erzörnt.
Ihr halfet mir durch Gottes siben Proben,
Bis ich si fünfftzehnmahl nach Gotteswill erfüllt!
Wir filen bei der last, so tausendfach gedrükket,
Und schrien auch mit Christ sein Eli voller schmach.
Ihr wustet nicht, was ihr ausrichtet
Im wildem trib der Welt nach euer falschvernunfft!
Kommt, Brüder! Schwester, kommt! Genüsset mit der frucht,
Di ihr durch euren drukk so herrlich aufgepalmet.


me dou,
em tremor profundo,
ainda que me desmanche
inteira
em seiva, gemidos, sussurros,
me tornando dessa maneira
em alguns versos do nosso
livro
Poema II


牢落天涯身百忧
故人千里肯相投
知君强记当年事
莫说家山恐泪流


Da tritt er, in das stille Zimmer,
Vergnügt herein,
Und bittet sie, doch nur nicht immer,
Betrübt zu seyn.
Ihm folgt ein Kaufmann, der Juwelen
Und Perlen trägt,
Und der, im Innersten der Seelen,
Betrübniß hegt.


移舟昔过潇湘浦
绿玉森森凤尾齐
千古英娥招不返
满山烟雨鹧鸪啼


رحيلٌ يضع زفير أرواحنا في التجربة
يعرّينا من حنين جامح
رحيلٌ فادحٌ
خلعنا له أجمل قمصاننا
لنجد أعضاءنا مستوحشة في وحدة الطريق
في ملح جارح يؤجج الجراح
متوغلاً في الخفيّ من أسرارنا


Laßt euren leib gantz lichte seyn
Die lampen brennend stehn:
Das öl muß seyn bereit und rein,
Wollt ihr den bräutgam sehn.


弇山春事日争新
辙迹从多不畏贫
所恨子猷看竹后
几曾真遇赏心人


Que mucho, pues, se ilustra a las estrellas,
y aun a los mismos cielos ilustrando,
horizontes eternos amanece


Монетой, плохо отчеканенной,
Луна над трубами повешена,
Где в высоте, чуть нарумяненной,
С помадой алой сажа смешанСтоят рядами вертикальными
Домов неровные зазубрины,
По стенам — бляхами сусальными,
По окнам — золотом разубранВдоль улиц червяки трамвайные
Ползут, как узкими ущельями,
И фонари, на нити тайные
Надеты, виснут ожерельямКругом, как в комнатах безвыходных,
Опризрачены, люди мечутся,
В сознаньи царственном, что их одних
Ночные сны увековечатсИ крик, и звон, и многократные
Раскаты, в грохоте и топоте,
И тонут, празднично-закатные,
Лучи в нерастворимой копоти…


Daß in deinem Engelsköpfchen
So viel Teufelei rumort,
Hätt ich nimmer ahnen können;
Aber deine Küsse brennen,
Wie kein Höllenfeuer schmort.


In: ROMERO, Sílvi Folclore brasileiro: cantos populares do Brasi Pre Luís da Câmara Cascud Belo Horizonte: Itatiaia; São Paulo: Edusp, 198 29 (Reconquista do Brasi Nova série, 86


Rozkotány světy, kde jsem vlád‘.
Vše je za mnou, co jsem míval rád.
Na věky se, hochu milá,
panna s tebou rozloučila.
Nejsi, nejsi mlád!


Não saberes diferencia
A beleza do Ser com a de Amar?
Como queres então viver entre os mortais que aqui est
Se possuis a plenitude do sonhar?


Jen vodní poušť se v dálku prostírala,
kam pohleděl jsi s přídy se všech stran,
jak zrádná síť se rozpínati zdála,
kam, slabý motýl, koráb větrem hnán.
Cit úzkosti, jak tygr ze zálohy,
plujícím padl v hruď,
vždyť v této poušti pluli týden mnohý
a poplují, jak dlouho, Bůh sám suď!


Egy ugrás a Kalvária
És kilene a Királyhágó;
Hallja körme csattogását
A vad székely és a csángó:
Ám a lovat és lovagját
Élő ember nem láthatja;
Csudálatos! de csudákat
Szül az Isten akaratja.


Sind die kostbarkeiten
Nicht so grosse beuten,
Daß man gut und habe
Und sein eigen leben
Vor die perle geben
Möcht umb diese gabe?


此花移种自招提
借佛为名识者希
优钵曼陀果何似
并参香争问因依


Schon halb gestorben, lebet von neuem mir
Der müde Leib auf; so werd' ich auferstehn,
Der süsse Schauer wird mich fassen,
Wenn ich mit dir von dem Tod' erwache.


Sir Walter Raleigh sitzt und sinnt im Tower,
Vergittert ist sein Fenster, Erz die Tür,
Als sie sich schloß, schloß sich für ihn das Leben,
Wenn sie sich öffnet, öffnet sie der Tod.
Ihm lacht kein Gnadenstrahl; Tyrannenhaß
Hat ihm auf Hochverrat das Wort gedeutet:
»Der Menschen Recht war vor dem Recht der Stuarts,
Und Kön'ge sind von Gott, nicht selber – Gott.«


Es soll ja all mein Streben
Zu Deiner Ehre sein;
Ich will ja all mein Leben
Nur Deinem Dienste weihn.


Incline and aid me still my life to steer,
As conscience dictates what to shun or chuse;
Nor let my heart feel anxious hope or fear,
For aught this world can give me or refuse.


Die Beiden scheinen Schwestern gleich,
Die rasch und unverweilt
Schon bei der Schöpfung sich in's Reich
Der Harmonie getheilt.


Da Capo.


Dort, jenseit des Flusses,
An steilem Gelände
Aufsteigen drei Dörfer
Mit steinernen Mauern:
Ige und Illy
Und das bergige Floing:
Da wimmelt und wogt es
Von roten Hosen;
Sie schützen, noch uner-
Schüttert, die rechte,
Die westliche Flanke:
Sie halten die Höh'n
Und die Häuser und Höfe:
Sie liegen in Gärten
Und Gräben gedeckt.
Da sammelt sich unten
Am Fuße des Bergs
Beim Schlage der Trommel
Die schwärzliche Schar:
Siehst du die Fahne
Schwarzweiß flattern?
Das sind die Preußen!


万里春风柳一堤
长条折与记分携
客行却入故乡去
禹洞龙丘认旧题


Wir sind Germanen, gemütlich und brav,
Wir schlafen gesunden Pflanzenschlaf,
Und wenn wir erwachen, pflegt uns zu dürsten,
Doch nicht nach dem Blute unserer Fürsten.


U. Az, hogy Szilágyi több ezert rendelt ide.
Maga embereiből, kiknek ő parancsol, Ő,
S nem más.


Von dem größten deutschen Sohne,
Von des großen Friedrichs Throne
Ging sie schutzlos, ungeehrt.
Rühmend darfs der Deutsche sagen,
Höher darf das Herz ihm schlagen:
Selbst erschuf er sich den Wert.


投僧犹有发
依俗尚无家
祇自成迂懒
悠悠度岁华


Tys přišla ke mně!
má duše zraky otevřela, zvedla v temně,
však lampy jich v tmách dávno dohořely,
kde bloudil život její; neuzřely
Tě v slávě přicházející k prahu svému;
Tě neuzřít, co žal proti žalu mému!
Tvůj úsměv bolný v soucitu tát něhu!
víc z něho než jak slepec nepostřehu:
svit nejasný, jenž vlá před zřítelnicí;
však kroků tvých šum zná mé ucho bdící,
když na koberec myšlének mých klesal,
já šílen křiknul jsem a zmaten plesal,
má duše rděla se, přes vředy hlízy
hned vrhla šat ze studu vetché řízy
své rány utajit, jež hrůzou děsí,
k tvým nohám prostřela se v citů směsi.
Hlas tvůj zněl jí sladce bájeplný,
přes sluchu hráz se nesly jeho vlny
tak měkce jako vůně květů známých,
svit teplý, jenž se po hladině zamih’,
ji rozjiskřil v stu plamenech a žarech;
jen v hudbě chápu ho, ne v slova tvarech,
jen jeho zvlnění, jak chápe tráva,
jak strom a křoví, když se větru vzdává,
cit dávný, obraz zašlý v duši se mi křísil,
na uschlý květ se barvy záblesk mísil,
dech vůně dral se v kalich vyvanutý,
stín, blaha sen, svět dětství zapadnutý.
Víc nechápu ho; v tmách to nebe stojí,
žně zem ta nedá; po takovém boji,
kde zraněn v každém citu ležím v křeči,
tu zahynout jen vítězství je větší.
Ne, ruky nevztahuj, jí nepotřísni
o vředy duše mé, zrak odvrať stranou,
ať nezříš jí až v hloubi rozhlodanou.
Nech zahynout mě, to jest smilování,
tam být, kde ty, mně láska k tobě brání.
Má bída nesmí blaženost tvou kalit,
nech kámen zhouby Boží přes mě valit.
Jen vzlétni výš! Jdi zpět v ty ráje stany,
co mohla’s – čin tvůj, juž je dokonaný.
Však tato chvíle, upomínka po ní
ta se mnou se i v zatracení skloní
a peklo nebude mít tolik děsu,
co s úsměvem teď zatracenec snesu.


Na odpůldne z požehnání
Vše k rychtáři pospíchá,
V hovoru tam a v čítání
Čas jim zdárně ubíhá.


Ein Pfännlein wusch sie in der trüben Fluth,
Ein Pfännlein, d'rin sie erst gekocht das Essen,
Und sang ein Lied dabei mit frischem Muth –
Das Kindchen aber schlummerte indessen.


Diese Laube, diese Reben
Siehst du, auch den kleinsten Sproß,
Aber nicht das süße Leben,
Das sie dämmernd einst umschloß.


From his dire food the grisly felon raised
His gore-dyed lips, which on the clottered locks
Of the half-devoured head he wiped, and thus
Began: 'Would'st thou revive the deep despair,
The anguish, that, unuttered, natheless wrings
My inmost heart? Yet if the telling may
Beget the traitor's infamy, whom thus
I ceaseless gnaw insatiate, thou shalt see me
At once give loose to utterance and to tears.


Ten prapor by musil mít rudý, krvavý smích,
odvahu, zpřetrhat pouta smluv zbabělých,
vlát nad všemi poklady duševní české říše,
z nichž těžilo panstvo, co tebe nechalo hodům svým přihlížet tiše.
Ten prapor nechť rudě vlá,
ať vzryvně mu krví svou zaschlou v tvář šlehne, ať zabolí!
Kdo nepůjde za ním, ten ušlapán docela.


Atente os seus ouvidosMais às coisas que aos SeresÀ voz do Fogo, fique atento, Ouça a voz das ÁguaOuça através do VentoA Savana a soluçar É o Sopro dos ancestraisOs que faleceram jamais se foramEles estão na Sombra que se iluminaE na sombra que se enegrecOs Mortos não estão sob a TerraEles estão na Árvore que freme,Estão na Madeira que geme,Estão na Água que dorme, Estão na Cabana, estão na MassaOs mortos não estão morto Atente os seus ouvidosMais às coisas do que aos SeresÀ voz do Fogo, fique atento, Ouça a voz das ÁguaOuça através do VentoA Savana a soluçar É o Sopro dos ancestraisQue jamais se foramQue não estão sob a TerraQue não estão mortoOs que faleceram jamais se foram:Estão no Seio da Mulher,No vagido da CriançaE na brasa que inflamOs Mortos não estão sob a TerraEles estão no Fogo que se apaga,Estão nas Ervas que choram,Estão na Rocha que range,Estão na Floresta, na Cabana, Os Mortos não estão mortoAtente os seus ouvidosMais às coisas do que aos SeresÀ voz do Fogo, fique atento, Ouça a voz das ÁguaOuça através do VentoA Savana a soluçar É o Sopro dos ancestraisTodo dia ele refaz o PactoO grande Pacto que prende,Que prende à Lei nosso Destino,Aos Atos dos Sopros mais fortesO Destino de nossos Mortos que não estão mortos, O pesado pacto que nos liga à Vida,A pesada Lei que nos ata aos Atos, Dos Sopros que morremNo leito e às margens do Rio,Sopros que se movemNa Rocha que range e na Erva que choraSopros que permanecemNa sombra que ilumina e se enegrece,Na Árvore que freme, na Madeira que gemeE na Água que corre e na água que dorme,Sopros mais fortes que tomaram O Sopro dos Mortos que não estão mortos, Dos Mortos que não partiram,Dos Mortos que não estão mais sob a Terr:SouffleÉcoute plus souventLes choses que les ÊtresLa voix du Feu s'entend,Entends la voix de l'EaÉcoute dans le VentLe Buisson en sanglotsC'est le Souffle des ancêtreCeux qui sont morts ne sont jamais partisIls sont dans l'Ombre qui s'éclaireEt dans l'ombre qui s'épaissiLes Morts ne sont pas sous la TerreIls sont dans l'Arbre qui frémit,Ils sont dans le Bois qui gémit,Ils sont dans l'Eau qui dort,Ils sont dans la Case, ils sont dans la FouleLes Morts ne sont pas mortÉcoute plus souventLes Choses que les ÊtresLa Voix du Feu s'entend,Entends la Voix de l'EaÉcoute dans le VentLe Buisson en sanglots :C'est le Souffle des Ancêtres morts,Qui ne sont pas partisQui ne sont pas sous la TerreQui ne sont pas mortCeux qui sont morts ne sont jamais partis :Ils sont dans le Sein de la Femme,Ils sont dans l'Enfant qui vagitEt dans le Tison qui s'enflammLes Morts ne sont pas sous la TerreIls sont dans le Feu qui s'éteint,Ils sont dans les Herbes qui pleurent,Ils sont dans le Rocher qui geint,Ils sont dans la Forêt, ils sont dans la Demeure,Les Morts ne sont pas mortÉcoute plus souventLes choses que les ÊtresLa voix du Feu s'entend,Entends la voix de l'EaÉcoute dans le VentLe Buisson en sanglotsC'est le Souffle des ancêtreII redit chaque jour le Pacte,Le grand Pacte qui lie,Qui lie à la Loi notre Sort,Aux Actes des Souffles plus fortsLe Sort de nos Morts qui ne sont pas morts,Le lourd Pacte qui nous lie à la ViLa lourde Loi qui nous lie aux ActesDes Souffles qui se meurentDans le lit et sur les rives du Fleuve,Des Souffles qui se meuventDans le Rocher qui geint et dans l'Herbe qui pleureDes Souffles qui demeurentDans l'ombre qui s'éclaire et s'épaissit,Dans l'Arbre qui frémit, dans le Bois qui gémitEt dans l' Eau qui coule et dans l' Eau qui dort,Des Souffles plus forts qui ont prisLe Souffle des Morts qui ne sont pas morts,Des Morts qui ne sont pas partis,Des Morts qui ne sont plus sous la Terr


A na západě rudé ve záplavě
stud země mřel a velký měsíc skvělý
na ňadrech země v slzách tvář svou skrýval.


أعيونهن أم بيض الصفاح
وقدودهن أم سمر الرماح
فأراها إن رنت أو خطرت
في الحشا تفعل أفعال السلاح
مستبيحات لم دموعي ودمي
ودم الأنفس غير المستباح
بأبي ذات لمى أشهى إلى
غلة الصادي من الماء القراح
عطر النكهة أحرى بالشذا
من فنيت المسك في أقداح راح
غاص ماء الورد منه حسداً
وبكي الطل على ثغر الأقاح
جوهري ما ردى مبسمه الدر
والياقوت إلا عن صحاح
وسناوجه حيي ان تضى
معه الشمس فبالوجه الافاح
وترى الصبح به من حنق
أزرق اللون على الغيد الصباح
لست من يعدل ما لاح لنا
عن هواه بعذول أو بلاح
وقذا ناظر من هام هوى
ذات واشيه على ذات الوشاح
يا أخا اللوم وما اللوم سوى
عظة تفسد ما فيه صلاحي
لا تمل إلا إلى الحق فهل
في الملا أعذب من حب الملاح
والردى ينزع عن عطفي الردى
إن تبدلت رذالا برداح
وإذا ما خامر الحب الحشا
صاح أن يلاقى على الدهر بصاح
فسقى الله حماها سحباً
سحبت ذيل غدو ورواح
تحسب البرق بها ينضى ظبا الأمجد
الجودى في وقت الكفاح
وملث القطر من انوائها
جودا يديه لنا عند السماح
اظهر الدهر به عما جنا
اعتذاراً وجنوحا عن جناح
تنجلي اللأواء من ارائه
كتجلي الليل عن ضوء الصباح
فهو في الخطب لنا غوث نجاة
وهو في الجدب يرى غيث نجاح
وعلت شهباؤنا الشهب علا
منه في الأفق وفاقت في البطاح
وبها نوء حيا راحته
راحة الأرض واحياء النواحي
لم تكن فازت بد فتر دارها
قبله فوز المعلّى بالقداح
جاءها كالبرء من اداوئها
ما حيا والبرء للعلة ماح
واحد في الفضل من ابنائها
جامع فضل امتنان وامتداح
فرأت ما يبره الشمس سنا
منه وارتاحت له أي ارتياح
ولقد يعظم مع يأس المنى
لعل يدنو لنا بعد انتزاح
يا رفيع المجد اسفرت لنا
عن منيع العرض والوفر المباح
ان يكن قصرت في السعي خطاً
فلقد غودرت مقصوص الجناح
بي من الدهر خطوب جمة
اشفعت منها متاحاً بمتاح
لو رمتني بعدها رامية
لمت تجد في مكانا للجراح
فاقبل العذر ودم مصطحبا
دعة العيش غيوقاً باصطباح
تتحاشاك المنايا والمنى
طوع أيديك على حكم اقتراح
واسلم الدهر على اعياده
خيرى مستجدى واندي مسماح
تنحر البدن وتضحى آمنا
فيه والأعداء من بعض الأضاحي
وإليك الفكر زجي بكرة
نتجت منه على غير لقاح
حملت روضة حمدٍ عاطر
بشذا ازهارها جيب الرياح
فأعطها منك قبولا حساً
شارحاً منها التعالي بانشراح
لا نقسها بقوافي غيرها
كرمت لفظاً على تلك الشحاح
فالورى اكثرهم الاك لم
يفرقوا بين زئير ونباح


Um mich her Kohorten feiler Schurken,
Deren Seelen nicht der kleinste Gran
Großmuth würzte, die mit Schlangenlurken
Ein Komplott in jeder Miene sahn.


Tam v horách slunce hoří na sosnách,
paprsky v jihnoucích se mění krách.
Salaše s výšek visí do kraje
a podivně zní hudba šalmaje.


O möcht' ein Täubchen dir es überbringen,
Und nähmest du's ihm schmeichelnd von den Flügeln,
Und möcht' ein Kuß die kleine Botin lohnen!


Dejž, Pane, nám, ať zniknem hrobu světa,
by v obrodu nás přijal nebes jas,
až staré země zajde plíha kletá.
Hle, nebes rosa vlaží květ i klas,
však hříšné duši hojnou těchu splétá:
jen slza z Kristových a z Panny řas.


Der ersten Hochzeit wesen,
Woltt' etwas von mir lesen,
Wann ich gedencken kan,
So grieff ich mich auch an.


Schwarz, weiß und rot! um ein Panier
Vereinigt stehen Süd und Norden;
Du bist im ruhmgekrönten Morden
Das erste Land der Welt geworden:
Germania, mir graut vor dir!


共是他乡客
从游又隔年
老人偏惜别
把臂一茫然


Vzájemně se utvářejte,
vzájemně se pozvedejte,
stále výše spolu spějte!


Ein hoher Tempel sollst du selber sein,
Und, wenn ringsum der Schönheit Blüten
Im Sturm des Herbstes sinken, noch allein
Des Geistes Heiligtümer hüten.


Nebude to píseň nesmrtelná:
zhyne, jako všechno živé hyne,
uplyne, jak všechno živé plyne.
Bude to však píseň jasně nesmiřitelná.


Liebt hertzlich ihn, wie er mit uns gethan;
Doch ist kein Mensch, der ihn recht lieben kan
Und seinen Bruder hassen.
Haßt einer den, der ihm für Augen geht,
Wie soll er den, der im Verborgen steht,
Nicht gleichfals auch verlassen?


Los descreídos hombres cumplieron su inconsciencia,
y Sixto fue pasado por la dura sentencia:
para su santo cuerpo terminó la existencia,
más dos criados suyos de mayor preferencia.
      78
Mientras Lorenzo iba estas cosas sintiendo,
los soldados le fueron la ocasión ofreciendo,
y luego fue apresado cuando él iba corriendo.
Cuando Decio lo supo gozó mucho sabiendo.
      79
Los esbirros de Decio, caudillos carniceros,
lo echaron a la cárcel con otros compañeros.
Daría el soberano por él muchos dineros
o los eximiría de pagar más los fueros.
      80
Entre aquellos cristianos que estaban en prisión
había una persona privada de visión,
la que rogó a Lorenzo que ese santo varón
le hiciese a su ceguera una sola oración.


O seligs, unbeflecktes Leben,
O wunder-süsses Gnaden-reich,
Wie kanst du so viel Wollust geben,
Wie magst du uns den Engeln gleich!
Wie bist du doch ohn' alle Zeit
Beschlossen mit der Ewigkeit!
Wie werd' ich mit so süssen Weisen
In dir des höchsten Güte preisen!


Nicht Friedrichs hohe Kraft und nicht sein zweiter
Nachkomme sieht den Sieg; die Feinde taufen
Mit neuer Glut stets neu erglühte Streiter.


Jen dále noř se v zpomínek bezdnou tůň,
den velký štěstí zázrakem jak ti vzplál,
kdy na pochodu Bythynií
unaven zašel jsi ve hvozd stinný.


Кто я? Что я? Только лишь мечтатель,
Перстень счастья ищущий во мгле,
Эту жизнь живу я словно кстати,
Заодно с другими на землИ с тобой целуюсь по привычке,
Потому что многих целовал,
И, как будто зажигая спички,
Говорю любовные слов“Дорогая”, “милая”, “навеки”,
А в уме всегда одно и то ж,
Если тронуть страсти в человеке,
То, конечно, правды не найдешОттого душе моей не жестко
Ни желать, ни требовать огня,
Ты, моя ходячая березка,
Создана для многих и менНо, всегда ища себе родную
И томясь в неласковом плену,
Я тебя нисколько не ревную,
Я тебя нисколько не клянКто я? Что я? Только лишь мечтатель,
Синь очей утративший во мгле,
И тебя любил я только кстати,
Заодно с другими на земл


Veggo, che attorno ria gli fan corona
E Peste, e Febre, e la scarnata Tisi,
E ogni malor, che prede a Morte dona.


Ten Jozef! Farní paměti má v hlavě
a klepy staré, nové v malíčku,
až dosud chodí jako kníže v slávě
a vděčně stiskne kmínky skleničku
a vypravuje za to po okolí
těch klepů tolik, že až hlava bolí!


Sto chrámů ústy promluvilo zvonů,
vzduch vzbouřil se, zem zachvěla se celá,
a stíny otců sklánějí svá čela,
jak spějí vzduchem v řadách legionů.


Dein Willen der ist Sünd. Ach liessest du ihn stehn,
Du köntest aus und ein mit Gott in Himmel gehn.


Mientras que el orden natural se admira
del súbito vigor que en esta aurora
contra el tiempo voraz se corrobora,
y atónita la muerte se retira;


Bože! Františka nám krále
Zdržůj, oslav jeho rod,
Na cýsařském trůně stále
Stkvěj se jeho drahý plod,
Ferdynanda jeho Syna,
Jozeffa též Palatyna,
Všecky vlasti vrchnosti
Posylň, obdař moudrostí.


Každý z nás má na tom světě
Nějakého koníčka;
Má rozkoš jest v zimě, v létě
Tabáková dýmčička.


Celle à qui rien n'est plus, dont le cœur était sûr,
Songe en son deuil : depuis qu'à ses hanches altières
Le veuvage a noué les sombres cordelières,
Son front, tel que son sort, est immuable et dur.


So lobet nun sein Namen all
einhälliglich mit gleichem schall,
Dieweil sein Namen vnd sein wort
erhöcht bleibt ewig hie vnd dort.


Készülj kemény, gonosz tusákra,
Börtönre, csúfos szolgaságra!
A hős szivek elvérzenek,
Örökre fáj a honfiseb:
Csak jót ne várj!


Krev bila v skráních, čekali jsme vzdorně
a za roky nám byly hodiny –
tak staletí jsme žili provisorně,
jež budou brzy jak mžik jediný.


Ne, ne! Pryč tam, kde lépe být!


يا صاحِبي قَد كَفاكَ الدَهرُ تَفنيدي
جَزَعتَ مِن لَحَظاتِ الكاعِبِ الرَودِ
وَأَرسَلَ الشَيبُ في رَأسي وَمَفرِقِهِ
بُزاتَهُ البيضَ في غِربانِهِ السودِ


Es ist eine schöne Frau auf der Welt, die mich (vielleicht) liebt.
Weil ich nicht sprechen kann, verschweige ich mein Herz.
Man soll nicht zu große Worte und zu große Tiraden machen.
Sie werden leicht überheblich.
Kennen den Vater nicht mehr, nicht die Mutter.
Zum Beispiel Alexander der Große.
Lassen wir das humanistische Gymnasium.


أبا شجاعٍ كمال الدين دعوةَ ذي
أُبيَّةٍ دونها الأرماحُ والقُضُبُ
إني مدحتكَ والآمالُ يُنغِضُها
إلى مكارمك المشهورة الطَّربُ
وما أجدتُ بقولي فيكَ قافيةً
حتى تحققتُ ديناً أنها تَجِبُ
فاعلم حقوقي فرضاً غيرَ نافلةٍ
واغنم ثناءَ هو العَلْياءُ والرُّتَبُ
فإنَّ مَطْلَ أمينِ الدين أغضبني
ومن تميمٍ يفرُّ الموت إنْ غضبوا
عدلت حتى التقى الضِّدان بينهما
وُدُّ التجانس لا ذُعرٌ ولا هربُ
أعْيا طوال القنا أحوالُ مفسدةٍ
ففرقتها بك الأقلامُ والكُتُبُ
يا ناسكاً ورعاً من غير ما رَجَبٍ
هناك دهرك إذ مجموعهُ رَجَبُ
وما برحتَ مُطاع الأمرُ ما طلعت
شمسٌ وأنبت روض الهامد السحبُ


Ó, divně pustne cesta dlouhá
ve zraku slzou vyprahlém,
jak cítíme, co slova pouhá,
co pravý cit byl, a co – snem


柴门寂寂傍林泉
古木阴森不染烟
阵阵落花铺满径
呼童漫扫夕阳边


O Moving sight! it wakes the tragic muse;
To scenes like this my heart is never cold:
Alas! poor plant, why stand'st thou here alone?
Is it because thou'rt leafless, bent, and old?


Těch oken s květináči se bezzemkové bojí.
Jdou-li mimo, luskají prsty, aby zažehnali
ono kouzlo.
(Kéž Lotových pomněli žen a neohlédli se!)
Potom je pokoj, kde složeny rhapsodie
jak plachty vysloužilých bárek,
a též jejich tvar jak tvar plachet za scirocca
se svým protáhlým „běda!“
Papír je zašlý a skleněné dvéře,
navyklé vrtochům,
na dlážděnou vedou předsíň, plnou bývalých návštěv
hodnostářů po hrubé mši.
Dnes však, levicí opřen o starý sekretář,
stojí ten, kdo po páté už pročítá
psaní dnešního rána.
(Proto také vše zvuky mu splývají
v hukot jarních třenic.)
Čtoucího sklopené oči.
A mřížoví řas, za nímž nedůtklivě vězní
rozkoše veškerých Arabií.
Nikdy se nepřiznají k pravému počtu rájů,
kam byly nahlédly
za velkých zim a za ještě větších veder.
Oči, oči, proč tajíte,
co hlahol jerišských trub všem už zvěstoval?
A čtenář ví,
návsi a náměstí že jsou državami
rozumu rozumných,
a v posměchu majíce ty, jejichž pohledů
os nikdo dotud nevystopoval,
jsou ve svém svatém právu.
Znáte-li ty, od nichž odešli přátelé
jakby jen do ochozů, odkud bezděčný návrat?
Znáte-li vír hodů, jenž křísí nejinak
než pozouny archandělů?
Ptejte se, ptejte umělé polární noci
nad Paříží (je přesvědčivější té pravé)
a pomněnek v podhájí,
kde tak je přesycen stín, že z něho hraní
druzy hlaholu.
Ptejte se, ptejte se řásnatých těch nocí,
z nichž se to kouří pošmournými jitry,
a které rostou jediné
na slatinách panství páně Macbethových.
Kulich je objevem chudého vynálezce,
a jeho věštba trvá
tolik co natažené péro.


Die Elfen fliehn erschrocken
In Erd' und Felsenspalt –
Der Nebel sinkt in Flocken
Auf ihr Versteck im Wald. –


Jináčby teď pozor na se mělo,
Aniž vedlo s bohem zápasy,
Raději by Tater užasy
A poušť hrůzy, nežli lásku pělo:


يا مَن يُضَيِّعُ عمرَهُ
مُتمادياً باللَّهوِ أَمسِكْ
واعلم بأنَّك لا محا
لَةَ ذاهِبٌ كذَهابِ أمَسِكْ


Drumb ist er auserwehlt 21
Vor allen Menschen-Kindern/
So je gelebt/:
Den man hoch billich hält/
Weil er weit von den Sündern
Von Gott erhebt;
Dann er/ von schöner Lieb erhitzt/
Nun zu des Vatters Rechten sitzt.


Vejo escondido entre o arvoredo,
Mulheres banhando-se no ri
Vestidas de nada, nuas, sem medo,
Aquece-as o sol, esquece-lhes o fri
Invejo o rio que numa carícia,
Afaga todos os seus recanto
Cresce em mim uma malícia,
Perco-me a fitar os seus encanto
Banham-se, brincam e gracejam,
Cantam melodias de encanta
Ainda sinto que ali estejam,
Mesmo depois de acorda


Et la bouche pleine de cendre,
Pâle de tous les maux soufferts,
Chercher sa proie, et la reprendre
Aux Dieux effrayants des enfers ;


Wer anders denkt gehört zu Heid' und Türken.


Der Räuber braucht die Faust nur hin und wieder,
Der Mörder treibt sein Werk nicht ohne Grauen,
Du hast das Amt, zu rauben und zu tödten.


Soll ich wieder übernachten
Unterm selben Blatte hier?
Laß mich doch nicht länger schmachten!
Liebe Sonn', ich sterbe schier.


Si nunca descortés preguntó, vano,
el polvo, vuelto en barro peligroso,
«¿Por qué me obraste vil o generoso?»
al autor, a la rueda y a la mano;


五月黄梅雨
青苔翠不消
呼童支白石
安鼎煮香潮


يَحمي ذِمارَهُمُ في كُلِّ مُفظِعَةٍ
كَما تَعَرَّضَ دونَ الخيسَةِ الأَسَدُ
صَقرٌ إِذا مَعشَرٌ يَوماً بَدا لَهُمُ
مِنَ الأَنامِ وَإِن عَزّوا وَإِن مَجَدوا
رَأَيتَهُم خُشَّعَ الأَبصارِ هَيبَتهُ
كَما استكانَ لِضَوءِ الشارِقِ الرَمِدُ


Alles Glückes bist du reich,
Weiblich, zart und Engeln gleich;
Nie ward Schöners noch erblicket:
Keines Glückes bin ich reich,
Und mit keinem Reiz geschmücket.


Pak slyšeli jsme z dálky její zpěv...
Řeč byla o všem. Cvrčci cvrkali,
po blízké cestě tvrdé hrčel vůz,
bič práskal ve vzduchu, a koně frkali.


O würde mir ein solch Geschick!
Dürft' unter Liedern ich erblassen!
Könnt' ich ein Echo voll Musik
Dem Volk der Deutschen hinterlassen!


Aniž si vědom byl, vdechoval
chlapec tu sílu, ten vzdor, on ssál je,
tím víc, když jednou v neděli
odpůldne vyprávěl v zahradě otec
o velkých táborech lidu zde
pod Řipem. „Na sta a na sta vozech
přijeli rolníci, dělníci
měšťáci, řečníci až z Prahy,
pěšky pak desítky tisíců.
Sokolů přišly jiskrné čety,
ty větší s hudbou, s praporem,
na koních selská banderia
z celého přijela Podřipska.
Šli také naši, otec i matka.
Otec řek’: ,Ať také Jiřík jde!‘
Skákal jsem radostí. Byl jsem tehdy
jako náš Jiřík – u nás jsme
samí jen Jiříci, děd i praděd.
Prvorozený syn byl Jiříkem.
Bylo to zákonem v našem rodě:
patronem našeho Řipu se křtít.
Říkával o něm prý sám náš praděd!
,Děti, to patron důstojný jest:
zlo-draka potřel, by trpícím pomoh’.
Neubližujte nikomu,
ale nedejte ublížit sobě!‘
Tak nám to říkal otec, děd váš,
proto mě vedl na tábor
pod Říp, jenž obhájit naše měl právo.
Nerozuměl jsem řečníkům,
jedno však pamatuji si dobře:
,Cizího nechceme nic, chceme jen své!
Nechceme býti otroky ve svém!‘
hlásal tam řečník, a ,Chceme jen své!‘
tisícihlavý zástup se ozval jak bouře.
Hlasů těch bouře utkvěla
v paměti mé, to volání ,Sláva!‘
našemu boji a volání
,Hanba jim!‘, utiskovatelům.
Tehdy i z kostela nahoře
vesele prapor vlál červenobílý,“
vykládal otec.
Jindy zas,
v neděli jasnou, jak křišťál čistou,
otec řek’: „Jiříku, dnes jdeme na Říp.
Maminko, vezmi pár koláčů,
ať nám tam Jiřík neumře hlady!“
Když byli zcela nahoře,
hochovi zrovna zdřevěněl jazyk.
Rozpřáhl ruce – „Jéjejéj!“
vykřikl s vytřeštěnými zraky.
Víc ani slova. Zamlklí
stáli tu také otec i matka.
Čistá jak křišťál neděle.
Polí a luk zeleň, modravé hory,
lesk Labe, červené střechy měst,
vesnic a jejich věže a vížky,
v dáli jak obři na stráži
Milešovka a Ještěd, Bezděz,
bez počtu jiných hor a hor –
všecko se lesklo, třpytilo, chvělo,
o čemsi vyšším, než vůkol vše,
o čemsi vyšším, než všecko to zemské,
všecko to světské, jak snilo by sen.
Po modré obloze obláčky pluly.
Po chvíli otec prohodil:
„A to jest ta krásná země,
země česká, domov náš.“
V tom Jiřík: „Tatínku! Maminko!“ zvolal,
klekl a zem tu políbil.
Bylo to, jako když zableskne rázem.
Okamžik citů vzplanulých.
Zatleskla v hochu dětská duše,
láskou a pravdou živená,
radostí prudkou opojená
za taký nečekaný dar.


When, by revolving moons, successive time
Had brought her beauty to its perfect prime,
Her shape was faultless, and in all her mien
Presaging marks of majesty were seen:
No mortal e'er could boast so fair a face,
Such radiant eyes, and so divine a grace.
A flow'ry wreath her beauteous temples crown'd,
Her snowy vest a crimson girdle bound:
Thus dress'd, she walks a goddess o'er the plains,
Admir'd and lov'd by all the gazing swains;
To her the fragrant tribute of the spring,
With am'rous zeal on bended knees they bring.


«Declara», el juez dice; y ella,
Cobrando un vigor que asusta,
Prorrumpe: «El Rey fue...» Y su lengua
En la garganta se anuda.
Juez, escribano, verdugos,
Todos con la faz difunta,
Oyen tal nombre temblando,
Y queda la estancia muda.
    * * *
En esto, el desconocido,
Que, tras el pilar se oculta,
Hacia el potro del tormento
El firme paso apresura,
Haciendo sus choquezuelas,
Canillas y coyunturas,
El ruido que los dados
Cuando se chocan y juntan.
Rumor que al punto conoce
La infeliz, y se espeluzna,
Y repite : «El Rey; sus huesos
Así sonaron, no hay duda».
Al punto se desemboza
Y la faz descubre adusta,
Y los ojos como brasas
Aquel personaje, a cuya
Presencia, hincan la rodilla
Cuantos la bóveda ocupan,
Pues al Rey Don Pedro todos
Conocen, y se atribulan.
Este saca de su seno
Una bolsa, do relumbran
Cien monedas de oro, y dice:
«Toma y socórrete, bruja.
»Has dicho verdad, y sabe
Que el que a la justicia oculta
La verdad es reo de muerte
Y cómplice de la culpa.
»Pero, pues tú la dijiste,
Ve en paz; el cielo te escuda.
Yo soy, sí, quien mató al hombre,
Mas Dios sólo a mí me juzga.
»Pero por que satisfecha
Quede la justicia, augusta,
Ya la cabeza del reo
Allí escarmientos pronuncia».
Y era así; ya colocada
Estaba la imagen suya
En la esquina do la muerte
Dio a un hombre su espada aguda.
DEL CANDILEJO la calle
Desde entonces se intuía,
Y el busto del rey Don Pedro
Aun allí está y nos asusta.


La latina estirpe verá la gran alba futura:
en un trueno de música gloriosa, millones de labios
saludarán la espléndida luz que vendrá del Oriente,
Oriente augusto, en donde todo lo cambia y renueva
la eternidad de Dios, la actividad infinita.
Y así sea Esperanza la visión permanente en nosotros.
¡Ínclitas razas ubérrimas, sangre de Hispania fecunda!


أَعاذِلَ شِكَّتي بَدَني ورُمحي
وكلُّ مُقَلِّصٍ سَلِسِ القِيادِ
أَعاذِلَ إِنَّما أَفنى شبابي
وأَقرَحَ عاتقي ثِقَلُ النِّجادِ
تَمَنّاني ليلقاني أُبَيٌّ
وَدِدتُ وأينما منّي وِدادي
ولو لاقيتَني ومعي سلاحي
تَكَشَّفَ شَحمُ قَلبِكَ عن سَوادِ
أُريدُ حِباءَهُ ويُريد قَتلي
عَذِيرَكَ من خليلِكَ من مُرادِ
تَمَنَّاني وسابغتي دِلاصٌ
كأَنَّ قَتِيرَها حَدَقُ الجَرَادِ
وسيفي كانَ من عهد ابن ضِدٍّ
تَخَيَّرَهُ الفتى من قومِ عادِ
ورُمحي العنبريُّ تَخالُ فيه
سِناناً مثلَ مِقباسِ الزِّنادِ
وعِجلِزَةٌ يَزِلُّ اللِّبدُ عنها
أَمَرَّ سَراتَها حَلَقُ الجِيادِ
إذا ضُرِبَت سمعتَ لها أَزيزاً
كَوَقع القطرِ في الأُدُمِ الجِلادِ
إذن لوجدتَ خالَك غيرَ نِكسٍ
ولا مُتَعلِّماً قَتلَ الوِحادِ
يُقلِّبُ للأمور شَرَنبَثاتٍ
بأظفارٍ مَغَارِزُها حِدادِ


Daß ich trinke aus der lautern Quelle,
Der mein Geist voll Wissensdurst sich nah't,
Daß ich schwebe zu des Thrones Schwelle,
Daß ich walle auf des Lichtstroms Pfad,
Daß ich an dem Feuerquell der Sonne,
In der Glorie des Himmels glüh',
Daß ich, im Gefühl der höchsten Wonne,
Sonnen und Planeten überflieh'!


Mikor a te zenéd hallom,
Velőm ég, de szivem megfagy;
És egy gondolat rohan meg,
Mitől úgy fáj a szegény agy.


أَلبَسوكِ الدِماءَ فَوقَ الدِماءِ
وَأَرَوكِ العِداءَ بَعدَ العِداءِ
فَلَبِستِ النَجيعَ مِن عَهدِ قابي
لَ وَشاهَدتِ مَصرَعَ الأَبرِياءِ
فَلَكِ العُذرُ إِن قَسَوتِ وَإِن خُن
تِ وَإِن كُنتِ مَصدَراً لِلشَقاءِ
غَلِطَ الناسُ ما طَغى جَبَلُ النا
رِ بِإِرسالِ نَفثَةٍ في الهَواءِ
أَحرَجوا صَدرَ أُمِّهِ فَأَراهُم
بَعضَ ما أَضمَرَت مِنَ البُرَحاءِ
أَسخَطوها فَصابَرَتهُم زَماناً
ثُمَّ أَنحَت عَلَيهِمُ بِالجَزاءِ
أَيُّها الناسُ إِن يَكُن ذاكَ سُخطُ ال
أَرضِ ماذا يَكونُ سُخطُ السَماءِ
إِنَّ في عُلوِ مَسرَحاً لِلمَقادي
رِ وَفي الأَرضِ مَكمَناً لِلقَضاءِ
فَاِتَّقوا الأَرضَ وَالسَماءَ سَواءً
وَاِتَّقوا النارَ في الثَرى وَالفَضاءِ


紫翠重重一径开
虎头城外访天台
五仙排闼呈休徵
怕有仙人骑鹤来


Drum, so laß mich werden
Deine Braut auf Erden,
Daß ich kann mit Freuden
Meine Zeit vollenden
Und in deinen Händen
Aus der Welt verscheiden.


É onde se não vai directamente e no entanto o espaço venceMuitos dos gestos para já não dizem nadae sobretudo há o silêncio e há mãos para tudoo que sobej Eu ia à minha vidae entro e não sei da minha vidaEu tinha gente à espera, assuntos sítios onde ire um amigo cresce cresc E saio para a ruae depressa - ai de mim - há fim em quanto façoJá fui uma criança e quase sempre esqueçoRuy Belo | "Obra Poética de Ruy Belo" - Vo 1, pá 109 | Editorial Presença Ld, 1984


Zu des Tempels heil'ger Enge
Laßt nur ein die dreiste Menge!
Nie mit unreif dumpfen Sinnen
Mag sie Wahrheit dort gewinnen;
Heischt sie doch bequeme Lehre,
Und das Echte bleibt das Schwere.


Však náhle s druhé strany zas ten černý stín se zvedal,
jak od Čech sem až za ním táh’, teď na to město sedal –
toť příšerný drak, obrovský, a zlobně naň se díval,
a z očí, tlamy sirnatý mu blesku sršel příval.
To potvora je stohlavá, až do nebe se tyčí,
svět celý tělem zakrývá a jedovatě syčí.


Duhaj kedvek Eldorádója,
Száz tivornyás hely, ne bomolj.
Csitt, most valahol, tán Ujpesten,
Húsz esztendős legénynek vackán
Álmodik a Nyomor.


Fahret hin/ ihr eiteln Krieger/
Hochmuht/ Beuten/ fahret hin/
hin/ ihr Bluht-besprengten Sieger!
Lieb' und Ruh ist mein Gewinn.
Forthin wil ich bey den Schaffen/
forthin bey Karillchen schlaffen.


华衮谁堪一字褒
千年惟仰傅岩高
人生出处从天定
学半工夫莫惮劳


Verhängniß! welch ein strenges Fügen
Raubt uns so plötzlich das Vergnügen,
Das wir so lang gehofft, das uns so kurz erfreut?
Ach! hatten wir in so viel Jahren
Nicht Ungemachs genug erfahren?
Hatt' uns die bittre Noth nichts sanfters prophezeiht?
Vertrauten wir zu stark auf Ihn,
Der uns zu retten fähig schien?
Und nicht auf deinen Arm, Erhalter unsers Lebens!
Drum reißest du den Rohrstab hin,
Und überzeugst den blöden Sinn:
Ohn deinen Beystand sey auch Fürstenmacht vergebens.