Es blickte Pinzenauer von Kuffsteins Riesenwall
Mit Hohn und sichrem Trotze auf Maxens Heeresschwall,
Wie ein Alpengeier sorglos auf den Verfolger blickt,
Der fern im tiefen Thale auf ihn die Büchse zückt.


Io non viddi già mai tanta beltade;
Piero, madonna mia è un paradiso
di senno, di virtù e di bontade.


In: COSTA, Eduardo Alves d No caminho, com Maiakóvsk Rio de Janeiro: Nova Fronteira, 198 (Poesia brasileira) Poema integrante da série O Tocador de Atabaqu


Im Frieden kann er weinen ob einer Blume Tod,
Da mundet ihm kein Becher, den nicht sein Liebchen bot;
Im Kriege aber tränk' er aus Schädeln bleich und hohl,
Auf Leichenbergen sitzend, auf seiner Dame Wohl.


Источник страсти есть во мне
Великий и чудесный;
Песок серебряный на дне,
Поверхность лик небесный;
Но беспрестанно быстрый ток
Воротит и крутит песок,
И небо над водами
Одето облакамРодится с жизнью этот ключ
И с жизнью исчезает;
В ином он слаб, в другом могуч,
Но всех он увлекает;
И первый счастлив, но такой
Я праздный отдал бы покой
За несколько мгновений
Блаженства иль мучени


Mrtvo a dusno.
Příroda zjista
k divoké bouři
mračna svá chystá.
Zaduje větřík,
vichor se zvedá,
vichřice zuří –
běda, och běda!
Ohýbá stromy,
přeráží kmeny –
chvějí se lidé,
třesou se stěny.
Z dálky to duní.
Bouře se blíží...
Bázlivě horal
zavírá chýži.
Plachetkou tmavou
nebe se halí,
hrůza se valí
z nebeských dálí.


Er liebte es in allen Lebenslagen
Dem Unerhörten nur Gehör zu leihn.
Umgeben so von hundert Fabulein
Kann man nur zögernd ihm zu glauben wagen.


Dein Seeligmacher ſelbſt trug nichts dann Haß vnd
Schand
Alß Schmach vnd Creutz zu lohn: Wen dunckts dann/ lieb-
ſter/ newe
Daß offt der Chriſten Schar wie gar nicht nuͤtze ſprewe
Wird vom verfolgungs Nord geſtuͤrmet auß dem Land.


Z Judey přišlo básnivých pár lidí
a děli, že syn boží byl tam s nimi,
Ješua, že jim slíbil místo jisté
u trůnu svého v slávě nebes.


Kreuzspinnen kauern auf meiner Stirn
Und lauern auf meine Gedanken.
Und schwarzer Efeu um mein Gehirn
Mit feinen, nagenden Ranken.
Auf allen Wegen nur kümmerlich Luft.
Vor den Augen Regen, nur Regen.


Уж к утру близилось… Унынье превозмочь
На шумном празднике не мог я и тоскливо
Оставил скучный пи Как день, сияла ночЧерез Неву домой я ехал торопливВсе было так мертво и тихо на рекКазались небеса спокойствием объяты;
Облитые луной, белели вдалеке
Угрюмые дворцы, заснувшие палаты;
И скрип моих саней один звучал кругом,
Но музыке иной внимал я слухом жадным:
То тихий стон ее в безмолвии ночном
Мне душу потрясал каким-то сном отрадныИ чудилося мне: под тканью золотой,
При ярком говоре толпы немых видений,
В неведомой красе носились предо мной
Такие светлые, сияющие тени…
То вдруг какой-то страх и чувство пустоты
Сжимали грудь мою… Сменяя призрак ложный,
Другие чередой являлися мечты,
Другой носился бред, и странный и тревожныПустыней белою тот пир казался мне;
Тоска моя росла, росла, как стон разлуки…
И как-то жалобно дрожали в тишине
Напева бального отрывочные звук


Ach, wende doch mit deinen Augen dich
Von meinen weg, dann sie entzünden mich;
Sie martern mich mit tausent harten Qualen
Und tausent noch der Augen heisse Stralen.


Ganz recht, das Leben ist ein Traum,
Jedoch ein Traum, den man geniesset:
Es gleichet dem Champagnerschaum,
Der kitzelt, ob er gleich zerfliesset,
Und mir versüßt im Jammerthal
Die falsche Lust die wahre Quaal.
Ich habe zwar schon kämpfen müssen,
Allein mit Chloen bey dem Küssen.


Er sprach, und Freude glüht' in seinem Angesichte:
Sein Auge schien mit sanftem Lichte,
So heiter, als es war, wann ihm des Freundes Hand
Beym frohen Gastmahl Kränze wand.


Áspero corazón, voluntad dura,
de dulce pecho, y alma generosa,
la triste muerte en mí será forzosa
si este vuestro rigor gran tiempo dura.


Směrem jihovýchodním se dali
na zdařbůh. Modřínu husté větve
šlehaly je nejednou v tvář, zpola
krytou hledím přilby, vedle sebe
nebylo lze jeti, husté stromy
stály těsně řadou. Tak jen stručné
slovo padlo. Do večera jeli,
rudá záplava až po západu
začla zapalovat kmeny v lese,
že jak rudé sloupy v stínech stály,
ba i jehličí se zdálo hořet,
jak by tisíc šklebných trpaslíků
nítilo v něm oheň ku večeři.
Stíny dloužily se, rostly stále,
svit se menšil, brzy zahrnula
černá tma je všecky tři, jak jeli.
Náhle jak by jedné vůle kynem,
zastavili v cvalu svoje koně.
– „Kdyby Vítek vylézti chtěl na strom,
snad by přehled získal po krajině,
tuším, zde se celá níží půda;
jel jsem tudy jednou, málo honů
krčma stojí zrovna na rozcestí,
v které bychom mohli přespat k ránu.“


Když lesů bledne kadeř tmavá
a list za listem oprchává
juž se hlav jeho dětí všech;
když břízy, jilmy, habry šumí
a všecky jejich sny a dumy
zní v jeden dlouhý, smutný vzdech:


Jaká tam slova hluboká,
jaká v nich nadšení záře!
Jaká tam bujnost mladých těl,
jaké tam oslnné tváře!
Jaké tam jasavé naděje,
jaká tam lásky tíseň –
chtěl bych za cenu života
procítit slunečnou píseň!


Az ember ugyan hova lesz?...
Sokrates,
Ki a mérget megitta,
S hóhéra, ki a mérget neki adta,
Egy helyre mentek mind a ketten?
Oh lehetetlen!
És hátha... hátha...
Mért nem láthatni a másvilágba!


e co la santa povertate
disseli: "Scacco iocato!".


Da singt der Knab' gar traurig
Die Metten in dem Kahn
Und sieht dazu Feinsliebchen
Mit stummen Blicken an.


Yo amé


Ma in questo mezzo il pio Buglion non vòle
che la forte cittade in van si batta,
se non è prima la maggior sua mole
ed alcuna altra machina rifatta.
E i fabri al bosco invia che porger sòle
ad uso tal pronta materia ed atta.
Vanno costor su l'alba a la foresta,
ma timor novo al suo apparir gli arresta.


Jako chodci – takž i mně se děje!
Obraz jakýs před můj vstoupá zrak,
Však jen mdle se barva jeho skvěje;
Krásy, zdá se, že ho zdobí znak,
Ač i touhou srdce mé se chvěje,
Nezřím ho v té kráse – šedý mrak
Ukrývá jej příšera co bledá
A jej v pravdě poznati mi nedá.


مَرَتكَ اِبنَ إِبراهيمَ صافِيَةُ الخَمرِ
وَهُنِّئتَها مِن شارِبٍ مُسكِرِ السُكرِ
رَأَيتُ الحُمَيّا في الزُجاجِ بِكَفِّهِ
فَشَبَّهتُها بِالشَمسِ في البَدرِ في البَحرِ
إِذا ما ذَكَرنا جودَهُ كانَ حاضِراً
نَأى أَو دَنا يَسعى عَلى قَدَمِ الخِضرِ


y en que, al través del viento, clamoroso resuena
ahogada por la bruma, la voz de una sirena,
como un desesperado lamento de agonía


Das ist dein eigenes Kind nicht, worauf du bettelst, und rührst mich;
O wie rührt mich erst die, die mir mein eigenes bringt!


Say then, shall all his attributes be given?
His essence follows, and his throne of heav'n;
His very unity. Proud wretch! shall he
Un-god himself to make a god of thee?


Allein die unerfahrne Brut
Entzieht, von Angst gedrängt,
Sich ihrer Hülfe, bis die Glut
Ihr dürres Bette sengt.


Ich weihe dir
Voll Lust und Schmerz
Zur Wohnung hier
Mein Aug' und Herz.


I
De súbito o silêncio tornou-se de luz,
em tecido de música, em súdito azu
II
Acha nas sílabas a luz,
a harmonia, o som do universo,
para que ouçamos o silêncio,
este nosso humano silêncio,
para que possamos, poeta,
pisar a página do sangu
III
Quase visível rosa tocável do pomo,
uma ogiva, no assombro, nos ombros da pomb
IV
Nós abandonamos as coisas
porque crescemos para o so
Entre o que deixamos atrás,
sem piedade, sem remorso,
existe a inocência, o menino;
existe o passarinho triste,
que canta da nudez da luz
a elegia da consciênci
V
Que música, que música apaga-se ao longe,
regida pelas asas da ave no horizonte?


Du bist ein Schutz der Armen,
Ein Schutz zur Zeit der Noht,
Bei dir gilt nur Erbarmen;
Drum ich, wenn schon der Tod
Gahr hart auff mich getroffen,
Dennoch auff dich wil hoffen;
Denn wer dein Angesicht
Fest sucht, der fehlt hie nicht.


يا حائزا قصب سبق
ما بين أهل الفتوه
بعثت لي طرس ود
يدلني عن أخوه
أكرم بمثلك خلا
لم أرج إلا دنوه
قدود جدك جدي
فاسلك سبيل المروه
ولنحفظ العهد كيما
نرعى حقوق الأبوه
ولنترك الود إرثا
مسترسلا في البنوه
أنت العلي كبدر
في الأفق تسمو سموه
يرقى بجديك أصل
لمي عل أصل علوه
هذا وزير وهذا
قاض نميت نموه
أكرم بعاشور بيتا
قد أمطر الله جوه
ماذا يقوله مثلي
في مثل بيت النبوه
لكن أقول اقتباسا
خذ الكتاب بقوّه
لو كان بعضي عدوّا
اليك كنت عدوّه


鸾舆五月幸龙冈
宣唤新声促晓妆
拨断冰弦秋满眼
塞天云碧草茫茫


群玉仙人佩水苍
金茎分露服琳琅
曾将天上昭华琯
吹作飞龙奉玉皇


Las olas vienen, las olas van,
cantando vienen, llorando irán...
«¡No me dejes!», yo le grito;
«¡No te vayas, dueño mío:
el espacio es infinito
y es muy negro y hace frío, mucho frío!»
Sin curarse de mi empeño,
Flor de Mayo se alejó,
y en la noche, como un sueño,
misteriosamente triste se perdió.
Las olas vienen, las olas van,
cantando vienen, ¡ay cómo irán!
Al amparo de mi huerto
una sola flor crecía:
Flor de Mayo, y se me ha muerto...
Yo la quise, ¡pero Dios no lo quería!


Jak blesk lítal, drtil pýchu
a pil kalich páně,
v panské lebky, v skráně mnichů
bušil odhodlaně.


Gran disgrazia, mia cara, avere i nervi
troppo scoperti e sempre in convulsione,
e beati color, Dio li conservi,
che gli hanno, si può dire, in un coltrone,
in un coltrone di grasso coi fiocchi,
che ripara le nebbie e gli scirocchi.


Da steigen sie strahlend empor aufs neue,
Die altbekannten Sterne, Licht an Licht,
Und grüßen aus der nächtlich-dunklen Bläue
Nach mir mit Freundesangesicht.


Bujdosom a kerek földön,
Szomorúság jártom, költöm;
Meg se bírok hol pihenni,
Nem ösmer itt, nem szeret itt engem senki!


Mindez a királynak tetszett igen nagyon,
Kicsi kéne hozzá, hogy magán kiadjon,
Úgy kinyilt a szíve, oly nehéz volt néki,
Hogy magát egészen mért nem öntheté ki.
Lelkéről a titok - ez a lenge fátyol -
Mint az árnyék, majd-majd ellebbent magától;
De meg’ arra gondolt: hátha megijednek?
Mért szakassza végit ennek a jó kedvnek?


Herr Julius Echter von Mespelbrunn,
Fürstbischof und Herzog in Franken,
Hing stolz den Rektormantel um
Mit Purpur und goldenen Ranken;


Fue una noche toda llena de ilusiones,
fue una noche toda llena de recuerdos...
En las amarillas teclas resonaban
nuevas variaciones sobre asuntos viejos.
La tertulia de las gentes nobiliarias
era digna de la pompa de otros tiempos,
cuando floreclan tantos despotismos,
duros aunque nobles, malos aunque bellos...
Un artista completando la pintura
de ese baile lan antiguo por su aspecto,
dado les hubiese golas a las damas
y casacas verdes a los caballeros.
Las arañas, adormidas entre tules,
despertaron esa noche de su sueño;
y eran como ramas que refloreciesen
en la primavera de cien mil destellos,
Las alfombras que yacían en la sala
sin que un paso las sacase del silencio,
esa noche estaban llenas de rumores
bajo el regocijo de los taconeos...
Los divanes, con sus sedas ya borrosas
y la gala ya marchita de sus flecos,
cual lacayos mudos la fatiga a veces
en sus firmes brazos iban recogiendo...
Los tapices y los cuadros eran cosas
de Virreyes, que venían, de otros tiempos,
a tomar el fino brazo de las damas
y a charlar en grupo con los caballeros.
Los tapices y los cuadros, entre todos
los danzantes, proyectaban sus diseños;
y así se mezclaban con las gentes nuevas
las gentes antiguas sobre los espejos...
Yo delante de un azogue te detuve
a que vieses las figuras de los lienzos:
tus ojos miraron golas en las damas
y casacas verdes en los caballeros...
Y al quedarnos sorprendidos, de repente,
nos dijimos : —¿Te recuerdas?— ¡Me recuerdo!—
Eran los Virreyes que resucitaban:
nuestras almas eran en distintos cuerpos.
Te colgaste de mi brazo nuevamente;
y, a medida que seguimos el paseo,
nuestras dos figuras se mulliplicaron
cuatrocientas veces sobre los espejos...


O, szüvem, állj elő, o, én vitézségem!
Mit rettegsz kaurtul, megnőtt emberségem?
Ez nap s ez az óra az egész életem,
Megfényeséti vitéz cselekedetem.


In Fiesol so ch'uccidisti un serpente
et anche un' altro a cità de Castello,
e festi topinello
Lacineo, fiero al dirrubar, repente.
De po Cariddi in mar buttasti, e quello
luoco, ove jace, teme ogne nochiero,
e di Minos ancor ligasti el toro.
Bussiride si dole injustamente
de la tua man, che la cerva d'Elide
a morte indusse, e di Troia, a dir vero,
con gran campo e severo
distrusse totalmente el bel lavoro.
Neleo so che non ride
d'undice sue figliuol che lei l'ncise,
e Nesso de la vita ancor divise.


V tvé bledé tváři divné sny se chvějí,
až pod jich tíží sklání se tvá hlava;
ty mlčíš, rdíš se – však tím kouzelněji
síť úsměvů tvých srdce obetkává,
tím víc rozlívá očí záře smavá
měsíčné světlo po tvém obličeji.


银灯守岁未应眠
一听阳春自洒然
更祝明朝风日好
梅花满眼踏新年


بأبي أعورُ عينٍ أنورٌ
مثلُ بدرِ التمِّ والبدرُ بعين
طرفُهُ الواحدُ عضبٌ ذكرٌ
فلهُ في الحسنِ حظُّ الأنثيينِ


Tu tra le veglie, e le canore scene,
E il patetico gioco oltre più assai
Producesti la notte; e stanco alfine
In aureo cocchio, col fragor di calde
Precipitose rote, e il calpestìo
Di volanti corsier, lunge agitasti
Il queto aere notturno, e le tenèbre
Con fiaccole superbe intorno apristi,
Siccome allor che il Siculo terreno
Dall'uno all'altro mar rimbombar feo
Pluto col carro a cui splendeano innanzi
Le tede de le Furie anguicrinite.


莫奏水调歌
杨花怨春晚
萧萧日影斜
已绝广陵散


Gloria y amor gozar quiero contigo;
mas si la pura fe tu labio miente,
amor y gloria, cual Satán, maldigo


Vždyť každé zachvění se prsů
jest mojí písně ptačí zjev,
jenž z růžového vzlétá trsu
a rosou z něho střásá krev.


Wer bin ich/ Adams Sohn/ daß du an mich gedenckest/
Daß du mir deine Huld und Vaters-Liebe schenckest?
Ein leichter Erden-Kloß/ ein Schatten/ der verschwindt/
Und dennoch hältst du mich als dein geliebtes Kind.


Keine konnt mehr ruhen,
Ohnmacht kam nach Ohnmacht,
Gab dem Mann zu tuen.


Na Branca Rosa as ondas dividia
Pela popa de Abreu Jorge Botelho;
Não deu a natureza à luz do dia
Varão de mais valor, de mais conselho:
Nos já maduros anos valentia
Robusta acompanhava o ilustre velho;
Seis vezes vinte o seguem arriscados,
Por ele na milícia doutrinados.


A toronyban delet harangoznak,
A fejem tetejére süt a nap.
Hej, ha olyan közel volna sírom,
Mint amilyen rövid az árnyékom.


Dědoušek Šimon zašel mezi děti,
si zahrát’ s nimi a jim vyprávěti,
jak bylo jindy, jak on s jejich otci
té selské bídě chvátal ku pomoci,
jak nešťasten byl on a oni taky,
jak bídu pán bůh seslal na sedláky,
jak bránili se do poslední chvíle,
až páni smyslili si na žalář
a zakřikli je ve práci a díle
a udeřili v ustaranou tvář.


Dies junge braune Schelmenangesicht
Mit Feuerblick und lachend weißen Zähnen –
Wie reizend hexenhaft der wirren Strähnen
Tiefschwarzer Kranz die niedre Stirn umflicht.


Als ich di Reis zum Paradeis begehret,
So öffnet sich di heiligheilge Welt:
Es ward imehr zur Gottesehr gewähret,
Imehr ich ward vom Engelvolk durchhellt.
Ich sah um mich unendlich tausend lichter;
Dis übertrifft weit endliche Gesichter.


A ty jak lístek růžový jsi v klíně
té závěje! – to z kvítka, které vadlo
po zemi touhou a pak maní skradlo
s anděla ruky se do naší síně.


أَجَريرُ إِنَّكَ وَالَّذي تَسمو لَهُ
كَأَسيفَةٍ فَخَرَت بِحِدجِ حَصانِ
حَمَلَت لِرَبَّتِها فَلَمّا عولِيَت
نَسَلَت تُعارِضُها مَعَ الأَظعانِ
أَتَعُدُّ مَأثُرَةً لِغَيرِكَ ذِكرُها
وَسَناؤُها في سالِفِ الأَزمانِ
تاجُ المُلوكِ وَصِهرُها في دارِمٍ
أَيّامَ يَربوعٌ مَعَ الرُعيانِ
مُتَلَفَّفٌ في بُردَةٍ حَبَقِيَّةٍ
بِفَناءِ بَيتِ مَذَلَّةٍ وَهَوانِ
يَغذو بَنيهِ بِثَلَّةٍ مَذمومَةٍ
وَيَكونُ أَكبَرَ هَمِّهِ رِبقانِ
سَبَقوا أَباكَ بِكُلِّ مَدفَعِ تَلعَةٍ
بِالمَجدِ عِندَ مَواقِفِ الرُكبانِ
فَإِذا رَأَيتَ مُجاشِعاً قَد أَقبَلَت
فَاِهرُب إِلَيكَ مَخافَةَ الظِرّانِ
وَإِذا وَرَدتَ الماءَ كانَ لِدارِمٍ
عَفَواتُهُ وَسُهولَةُ الأَعطانِ
فَاِخسَأ كُلَيبُ إِلَيكَ إِنَّ مُجاشِعاً
وَأَبا الفَوارِسِ نَهشَلاً أَخَوانِ
قَومٌ إِذا خَطَرَت عَلَيكَ فُحولُهُم
جَعَلَتكَ بَينَ كَلاكِلٍ وَجِرانِ
وَإِذا وَضَعتَ أَباكَ في ميزانِهِم
رَجَحوا وَشالَ أَبوكَ في الميزانِ
فَلَقَد تَجارَيتُم إِلى أَحسابِكُم
وَبَعَثتُمُ حَكَماً مِنَ السُلطانِ
وَقَضَيتُ بَينَكُما قَضاءً فَيصَلاً
في الناسِ مِثلَ تَبَيُّنِ الفُرقانِ
فَإِذا كُلَيبٌ لا تُوازِنُ دارِماً
حَتّى يُوازَنَ حَرزَمٌ بِأَبانِ


Az Eszter egészségéért,
Gyermekiért és férjéért
Most már egyet hörpentünk,
Egy derék salve-ivással
És egy vivát-kiáltással
Fejezvén komplimentünk. -


Des Daseins Proteusmaske scheint und klingt
und mag dem Kind als Wirklichkeit genügen,
es wird zu Lust und Tränen blind sich fügen,
je wie der Popanz ihm entgegen springt.


调御出火起正念
萨埵捧香生信心
二士之意在笔外
彼太古者何情深


Die Sonn erweicht das Wachs und machet hart den Kot,
So wirkt auch Gott nach dir das Leben und den Tod.


Am Hügel, der die Fluthen weit umschaut,
Schwebt die Erinn'rung lächelnd zu mir nieder,
Und, gleich des Waldes erstem Frühlingslaut,
Ertönt die lang' vergess'ne Leier wieder.


Hranici si složil, postaven je na ni...
„Vzpomeň svého Boha!“ „Vzpomínám své paní!
Třeba neoddána, byla mou – a bude!“
„Nerouhej se!...“ Žáry objaly ho rudé –
z ohně jenom slyšet: „Blaho tisíceré
tobě, krásná paní, a mně: Miserere!“ –


Der Herr zur letzten taffel saß/
Er sechster selb/ vnd sieben.
Manhu? Manhu? waß da? waß daß?
Nim war/ waß Er getrieben.
Er nahm daß brodt/ nahm auch dē wein
Vnd gabs den tisch-genossen/
Verwandlets in den Leichnam sein/
Ins blut/ für vns vergossen.


A předce krok můj váhá
a hledím dokola,
zdaž velké černé oko
mne nazpět nevolá.


Da che si desta in oriente il sole
Finché si corca, e da che lascia il mondo
In guardia de le stelle, finché il giorno
Dà commiato a loro ed alla luna,
Correndo l'ampio mar di seno in seno,
Versan quest'occhi tristi, onde sopr'onde!


Kdo štěstí skromně zakotvil
v květ jediné jen růže,
jakž, když mu náhle uvadne,
své štěstí chránit může?


桥湾䗖蝀临滁水
十八巷高似月轮
不是巢兵烧毁后
至今犹复跨龙津


Ничего, что мы забыли божии
Сады и не поливаем их?
Отмирают день за днем похожие,
Теряясь в заботах дневныОбуяли нас труды безвестные,
За ними не видно нам,
Зацветают ли поля небесные
И лилии есть ли там?
Ах, премудрость нас уводит тайная,
Тяжелой рукой обняВпереди — пустыня бескрайняя
И горечь неведомых тра


Cantastes, Rufo, tan heroicamente
de aquel César novel la augusta historia,
que está dudosa entre los dos la gloria,
y a cuál se deba dar ninguno siente;


Fernes Flötenlied, vertöne,
Das ein weites Sehnen rührt,
Die Gedanken in die schöne,
Ach, mißgönnte Ferne führt!
Laß die Waldesnacht mich wiegen,
Stillen jede Pein,
Und ein seliges Genügen
Saug' ich mit den Düften ein.


Eu estava só naquela tarde e tu vieste de dentro povoar-me de cidade o coração prometido para o lugar onde costumamos deixar as palavras Tinham  posto de novo fitas nas árvores reuniram-se os corpos e as vozes para todos juntos sentirem pontualmente  a alegria E tu pousaste então ó meu pássaro naquele coração cingido no meio da cidadeRuy Belo | "Obra Poética de Ruy Belo" - Vo 1, pá 50 | Editorial Presença Ld, 1984


Geschurret, geschurret,
Daß es hurret und surret!
Hurr hurr hurr!


Slyš, volá již do světa větroplavec:
„Kdo osvícen, přijď a viz hotovou věc;
lid z vlastního popudu ze spánku vstává
a přání své pro Husa na jevo dává.“


Ew'ge Kräfte, Zeit und Ferne,
Heimlich wie die Kraft der Sterne,
Wiegen dieses Blut zur Ruh.
Mein Gefühl wird stets erweichter;
Doch mein Herz wird täglich leichter,
Und mein Glück nimmt immer zu.


Grita o frade: Não tardam num momento
Raios mil, que subvertam tal malvado;
Que as esposas de Cristo há profanado
No santo asilo seu, sacro aposento!


Gyakran fog bánatos lelkem
Tekörülted lebegni,
Hozzád vonz árva szerelmem
Kínom elkeseregni.


In Flammen ward es geklärt und hart
Wie Heldenherzen wohl auch;
Ward wie der Ruhm so spröd und so zart,
Zu trüben von einem Hauch;


Ah, Kristus náš je císař milostivý:
závdavek dává dřív, než voják jeho
meč připne sobě – možno odolati?
Já s lože vstal a o berlích se vleče
dal na vždy s bohem otcovskému hradu
i člověku, jímž bývával jsem kdysi,
a šel jsem k svaté hoře Monserratu,
kde divotvorná Panna v slávě trůní
a zavěsil jsem před obrazem jejím
svou zbraň, šat rytířský a celou noc jsem,
jak rytíř Amadis kdys na tom místě,
stál na stráži tam před ní Milostivou,
královnou nebes, panovnicí vlídnou
své duše žhavé. Když pak bílé světlo
zápasit začlo s žlutým svitem svící,
já viděl jasně, jak se krásná Panna
usmála na mě pohledem svých očí
a milostně mi pokynula hlavou –
ach, synu, synu, takhle věčná Panstva
mzdu platí vojáku, jenž nevykonal
ničeho dosud... Já se vyzpovídal –


箨龙厌俗托孙儿
隔砌相过人不知
借宅敲门太多事
胡床竟日对漪漪


דם התלוי יש הדרי
צדקת ישוע שמלתי
בזאת אקום לפני אלי
.כי יבא מלך לראתי


Con acorde concento, o con ruidos
músicos, ensordeces al gusano,
para que los enojos del verano
no atienda, ni del cielo los bramidos.


Was hilft ein Differenzbeschlüßchen,
Der Magistrat tut, was er will;
Benickkoppt alles, was er vorschlägt,
Und haltet euch nur sonst recht still.


Zur Weihnacht, sternenhelle,
Saß einsam auf der Schwelle
Ein Kind so reich als fromm,
Und hieß im reinen Herzen
Das Jesukind willkomm.


Unresting death, a whole day nearer now,


Viel tausend Herzen sind entfacht
Und harren wie das meine,
Auf allen Bergen halten sie Wacht,
Ob rot der Tag erscheine.


perché con esso si volle coprire.
Orlando dell'un pezzo ch'avea in mano
dètte a Don Brun tal che gliel fe' sentire:
perché nel ceffo giugneva al pagano,
e fecegli tre denti fuori uscire,
e tramortito rovinò in sul piano;
onde ciascun maravigliato fue
che così presto il torrion va giùe,


Delicia, delicia de la casa en sombra,
de la casa fresca bajo la canícula,
de la mecedora y el libro en la verde
penumbra del patio techado de parras
donde runrunean avispas glotonas
y toda la siesta canta una chicharra.
Y luego, ¡delicia del sueño que afloja
la loca y eterna tensión de mis nervios!


An der Bahre liegt er dahingestreckt,
Als Stimmenruf aus dem Starren ihn weckt;
Schon sind verronnen die Stunden.
Die Richter treten in das Gemach
Und forschen nach Sitte des Bahrrechts nach,
Ob Blut entquollen den Wunden.
Sie rufen: »Glückauf! Kein Tropfen floß!
Glückauf, Graf Otto, besteigt Eur Roß;
In Frieden kehrt heim nach Windeckschloß!
Unschuldig seid Ihr befunden.«


So, ergetz dich bester massen!
Küss, ein ander muß es lassen,
Doch kömpt aller Glück heran,
Niemand mag so elend leben,
Dem sein Theil nicht wird gegeben,
Das er künfftig küssen kan.


Что делал с Евою Адам,
Когда ему на вызов милый
             Вчера я был в гостях у ЛилБыла вечерняя пора;
Меня девица приласкала;
Ее рука в моей лежал«Какая жаркая пора!»
Что было после, о друзья!
Вы, верно, сами отгадали,
Коль с райской цели бытия
Покров завистливый снималПопы твердят: «любовь — мечта!»
Не то питомцы Епикура:
Им богородица Амура
Любезней матери ХристКому ж душа моя должна
Минутой сладких упоений?
О, други, верьте: бог вина
Есть бог и прочих наслаждениОно восторги нам дает,
Оно в нас кровь разгорячает:
Блажен, кто Бахуса встречает,
Когда к прелестнице идет!


Tödte der zungen gewäschiges schwätzen/
Welche die lippen im küssen verstöhrt.
Aber dafern sie soll kräfftig ergetzen/
Und nicht hinfüro zu waschen auffhört;
Glaub' ich/ daß mich eine natter will schrecken/
Welche die rosen der lippen verdecken.


鳌山彩缔耸仙峰
万盏华灯宝箓宫
金字大书双凤阙
宣和众乐与民同


Maintenant, la hideuse et moite obscurité
Comble, débosse, fond, brouille l'immensité
Qui bâille l'ombre informe où s'engloutit la vue.


Ihr Buhler, seht euch für, es ist nicht bald zu trauen!
Die Jungfern, welche from, die werden böse Frauen.
Alsbald sie wehrhafft macht deß Mannes blancker Degen,
So bald pflegt Gall und Mut in ihnen Krieg zu regen.


Nun weichet ihr Sorgen/ ach! weichet von hinnen/
Ich werde nun immer was liebes beginnen/
Ich laße den Schmertzen/ das traurige Weh;
Ich mache mich lustig: Drüm trauren ade:
Nun kann ich mich üben
In völliger Lust;
Nun werden mich lieben
Die/ denen mein schertzen und Hertze bewust.


ذكرت ولست في الذكرى بناس
لياليَ بتّهنّ مبيت حاس
بنادٍ تزدهيك به انتظاماً
مقابلة الأسرّة بالكراسي
به اجتمعت غطارفة كرام
أبَوا شيم التخالف والشماس
يطوف عليهم رشأ رخيم
يغازل مقلتيه فم النعاس
براح فيك تبتعث أرتياحاً
وتنسف طود همّك وهو راس
يشب لمزجها بالماء وقدٌ
تكاد تهمّ منه إلى اقتباس
تميت هموم شاربها سروراً
فتدفنهنّ في حفر التناسي
وصاحٍ وجّه الندماء كأساً
إليه فقال لست لها بحاس
وغالي في الأباء فمارسوه
فلان أبيّه بعد المراس
فقال وقد مشت فيه ودبّت
دبيب الماء في ورق الغراس
لعمرك أن في الصهباء معنىً
دقيقاً ليس يعرف بالقياس


Quando la gente fu tutta assembrata
in sulle navi s'ordinò ch'entrasse;
poi fu la vettovaglia caricata
perché nïente a veruno mancasse.
Il conte volse che 'n su quella armata
Sansonetto e 'l Soldan l'acompagnasse;
e la figliuola ancor con lui andonne
in compagnia di damigelle e donne.


Hned zdálo se jim špatným snem jen
to nekonečné soužení,
když myslili na onen přísvit,
jenž rozbřeskne se blažený.


Co bolů se as v hrudi země shluklo?
Či odleskem ty růže ve kamení
jsou požáru, jenž od věků tam hárá?


Onde em cálix de flor imaginária
A cobra de coral rola no orvalho,
E o vento leva a um tempo o canto vário
Daraponga e da serpe de chocalh
Onde a soidão é o magno estradivário
Onde há músclos em fúria em cada galho,
E as raízes se torcem quais serpente
E os monstros jazem no ervaçal dormente
E se eu devo expira se a fibra morta
Reviver já não pode a tanto alent
Companheiro!  Uma cruz na selva corta
E planta-a no meu tosco monumento!
Da chapada nos ermo (o quimporta?)
Melhor o inverno chor e geme o vent
E Deus para o poeta o céu desata
Semeado de lágrimas de prata!
Curralinho, 1 de junho de 187


Glück zu, du hof und du hofleben,
da wenig trauben und vil reben,
da weder wahrheit, treu, noch zucht,
des prachts, lists und betrugs erbsucht,
mit schalkheit und thorheit verweben.
du hof an dem die sünden kleben,
mit allen lastern rund umgeben,
du nest der trägheit und unzucht
glück zu.
dein mund ist mild, dein herz darneben,
stets falsch, will wankelbar umschweben,
du hast vil hofnung, wenig frucht;
darum von dir nem ich die flucht,
und sag dir, freiend jetzt mein leben:
glück zu.


Ach! za jedno Laury políbení,
Za jedinké s ní jen okamžení,
Za jedinký jejích očí zhled
Byl by dal Francesco všecko jmění,
Všecky slavověnce, vešken svět!
A ta láskou pohrzená sláva
Lásce nejskvělejší slávu dává,
Hodnou, by nad ústím časův proudu
Přečkala tu hrubou země hroudu,
Takto jako nízkou těla hmotu
Musí přečkat ujařmený duch,
A se zhůru vznésti ke životu,
Svobodnější vlasti člen a druh!
Hle toť vítězná je palma lásky,
Že pozemské s nebem snoubíc pásky
Strážným andělem jest naději:
Ona nesmrtelnost hlasněji
Nad hlasy všech filosofů hlásá,
Neb v ní objímá se s Pravdou Krása!


Ah ! le premier venu, le passant, parlons-en.
Il contient un héros doublé d'un chenapan
Les révolutions, durables, quoi qu'il fasse,
Ont pour cet inconnu qui jette à leur surface
Tantôt de l'infamie et tantôt de l'honneur,
Le dédain qu'a le mur pour le badigeonneur.
Voyez-le, ce bourgeois de Paris ou d'Athènes
Ou de Rome, pareil à l'eau qui des fontaines
Tombe au pavés, s'en va dans le ruisseau fatal,
Et devient boue après avoir été cristal.
Cet homme étonne, après tant de jours beaux et rudes,
Par son indifférence au fond des turpitudes,
Ceux mêmes qu'ont d'abord éblouis ses vertus ;
Il est Falstaff après avoir été Brutus ;
Il entre dans l'orgie en sortant de la gloire ;
Allez lui demander s'il sait sa propre histoire,
Ce qu'était Washington ou ce qu'a fait Bara,
Son cœur mort ne bat plus aux noms qu'il adora.
Naguère il restaurait les vieux cultes, les bustes
De ses héros tombés, de ses aïeux robustes,
Phocion expiré, Lycurgue enseveli,
Riego mort, et voyez maintenant quel oubli !
Triste corbeau honteux d'avoir été le cygne,
Il est si bien esclave à présent qu'il s'indigne
De ses hauts faits passés perdus dans la vapeur ;
Il y— 18 à son audace ancienne, il en a peur.
Il fut grand, et s'en lave ; il fut saint, et l'ignore ;
Il ne s'aperçoit pas même qu'il déshonore
Par l'œuvre d'aujourd'hui son ouvrage d'hier
Il devient lâche et vil, lui qu'on a vu si fier ;
Et, sans que rien en lui se révolte et proteste,
Barbouille un cabaret sordide avec le reste
De la chaux dont il vient de blanchir un tombeau.
Mais quoi ! reproche-t-on son plumage au corbeau,
A l'air qui fuit, lé vent, à la mer qui s'écroule
L'onde, et ses millions de têtes à la foule ?
Que sert de chicaner ses erreurs, son chemin,
Ses retours en arrière, à ce nuage humain,
A ce grand tourbillon des vivants, incapable,
Hélas ! d'être innocent comme d'être coupable ?
A quoi bon ? quoique vague, obscur, sans point d'appui,
Il est utile ; et tout en flottant devant lui,
Il a pour fonction, à Paris.comme à Londre,
De faire le progrès, et d'autres d'en répondre ;
La République anglaise expire, se dissout,
Tombe, et laisse Milton derrière elle debout ;
La foule a disparu, mais le penseur demeure ;
C'est assez pour que tout germe et que rien ne meure.


已将心事付行云
莫问君家瑶草春
明日穆陵关外路
亲知应念远行人


留云亭插最高峰
云去悠悠亭自空
欲礼袈裟问生灭
可从云影去留中


Cydippe kan diß gehn? mag diß zu leiden seyn?
Dein neugebornes Kind trinckt Wasser/ und du/ Wein.


Wir habens wohl erkant und merkens immer besser,
Daß nichts so selig ist, als unterm Creutze stehn.
Das Creutz-Reich werde uns bey Schmach und Ehre grösser!
O Mitknecht, woltest du uns diese Gnad erflehn!
Doch, Heiland! bete Du. Drum Creutz-Reich! gutes Muths;
Wir glaubens, Linner siebts. Der Vater Christi thuts.


Wer auff Tugend nichts nicht wagt, wil auff Glücke blöslich harren,
Irrt, weil Glücke fornen lacht, hinten aber sticht den Narren.


Tak zapouštěli v srdcí lidských půdu
své zrní svaté, moudrost v prostém hávu,
říš nebes v zemském zjevujíce trudu.


Ed oltre a questo, e ne verrà il mio Antonio,
per cui la nostra cetra è gloriosa
del dolce verso materno ausonio;
bench'e' si stia là in quella valle ombrosa,
che fia del vero lume testimonio.
Ognun so che riprende qualche cosa;
ma io non so s'e' si son corvi o cigni
i detrattori, o spiriti maligni.


a autêntica manhã pura, exclusiva,
manhã nascida de si mesma e fora
desta jubilação falsa e sonora
que só por um momento nos cativ
Ah, a manhã da última promessa,
manhã de um novo mundo que começa,
mais acessível, mais humano e bo
Meu Deus, seria como chegasse
a manhã do primeiro sol que nasce,
a cor primeira e do primeiro so


Ich hab dich längst verjagt
Und ernstlich abgesagt,
Ich sag dir nochmal abe.
Denn dich verdringt,
Der mich bezwingt,
Der Bethlemiter Knabe.


Un kunn' dat gar ni löwen:
Wo nu keen Drippen weer,
Dat dar vunnacht de Möwen
Schregen un fischen int Meer.


Jsem já onen pocestek,
Jehož ty jsi náměstek,
Jsem já Christus Ježíš,
V jehož stopách běžíš.


Você me deixou com trauma,
E um filme pro Brian De Palm
Bato na cama,
rolam em flash-back
cenas daquela transa
em que estávamos de pilequ
Ou risco isto da lembrança,
ou me arrisco numa vinganç
Esboço um plano seqüência noir:
eu vestida para matar,
dedo no gatilho,
fecho os olhos e dispar
Mas antes de ouvir o tiro
me dá um estal
Entrego então meu único vintém
para alguém
fazer um haver outro final
(de repente, um musica):
você voltando pra mim
sorrindo beijo FADE I


Wir hielten uns umschlungen;
Nachtodem hauchte mild,
Der Junimond durchblaute
Gebüsch und Grasgefild.


Ne uno anchora alleverian, se senza
Potesson fare, e mantenere il gregge:
Questa e quanta pieta, quanta clemenza
Piu a i suoi ch'aglialtri usa l'iniqua legge,
Glialtri condannan con ugual sentenza,
E solamente in questo si corregge
Che non vuol, che secondo il primiero uso
Le femine gli uccidano in confuso.


Kennst du das Land?Ты знаешь край, где мирт и лавр растет,
Глубок и чист лазурный неба свод,
Цветет лимон, и апельсин златой
Как жар горит под зеленью густой?Ты был ли там? Туда, туда с тобой
Хотела б я укрыться, милый мой…
Ты знаешь высь с стезей по крутизнам,
Лошак бредет в тумане по снегам,
В ущельях гор отродье змей живет,
Гремит обвал и водопад ревет?Ты был ли там? Туда, туда с тобой
Лежит наш путь — уйдем, властитель моТы знаешь дом на мраморных столпах?
Сияет зал и купол весь в лучах;
Глядят кумиры, молча и грустя:
«Что, что с тобою, бедное дитя?»
Ты был ли там? Туда, туда с тобой
Уйдем скорей, уйдем, родитель мо


Des Schreibens Regel nehmt, der Neuzeit zum Affront,
Aus einer Zeit, die schreiben nicht gekonnt.


Die Satzungen, so du zu halten hast,
Sind in's Wort Lieben eingefast.
Die Liebe liebt mit Treuen jederman,
Kein Böses wird von ihr gethan.
Er setz' ihm für der rechten Liebe Ziel,
Wer das Gesetz erfüllen will.


影借金田润
香随璧月流
远疑元帝植
近想志公游


Homer hat deines Zornes Toben,
Schnellfüßiger Achill, erhoben;
Erstaunt hört ihm die Nachwelt zu:
Den Grimm von tausend unsrer Helden
Will kein Homer der Nachwelt melden,
Sie liefen schneller doch, als du.


كِتَابٌ فِيهِ خَطكِ فِيهِ حَظِّى
فآتٍ مِنكِ حَمَّ بِهِ افتِتَاني
وَأطرَبُ إِن أتَاني مِنكِ حَتَّى
كَأنَّكِ قَد أتَيتِ إِذ أتَاني
وَظلتُ لأن بَنانَكِ لاَمَسَتهُ
اُمِرُّ بِكُلِّ أحرُفِهِ بَناني
وَهدَّمني تَشَوقكُم وَلمَّا
لَثِمَت شِفَاهَ أحرُفِكُم بَناني


Tím větší budete,
že neušetřeni tragiky.
Že po hrdinném pochodu
není již co zaštítit, co burcovat k vědomí,
že bratrský národ nelze vzkřísit
ani k životu, ni k činu
tomu, kdo nezná duše
nemocného toho obra dítěte,
ruského bratra,
a kdo nikdy nenajde klíče
k otevření jeho ráje.


Und diese Funken sich zusammenfinden
Beim Haus der Dichterin, am Leichenwagen,
Die Masken ihr als Mutter Kränze winden.


Hogy aztán elég részt vőnek az evésből,
(Rozgonyiként szólva: sokat a kevésből!)
Monda Lajos: „Hát már fel sem is köszöntöd,
Leányom Piroska, nemes Csuta Györgyöt?”
Elpirúlt a szép szűz; poharát emelé,
Az arany pohárba rózsát márta belé:
Pici piros ajka tükrözött a szélén -
S nyújtá a királynak. Szólt ez, átalvévén:


Tratstu in neuer form hervor,
In diese abgemeßne zeit:


密叶萧森翠幕纡
暂来犹恨不长居
脱冠解带坐终日
花落石床春自如


Was hastdu, Gott, mir nun gewehret?
Wi heimlich ward ich durchgebracht?
Zur eusern Lilg, sonst offt begehret,
Gab erst di eusre Lilge macht,
Das, wo ich darf dis Blat abbrechen,
So steh ich ferner ohne schwächen,


Der König hat ihn kaum erschaut,
Rief er ihn vor den Thron:
Nun singe mir von deiner Braut,
Von der Liebe süßem Lohn!
Eichen, Rosen, Veilchen,
Warte noch ein Weilchen.


Morri pela Beleza – mas mal
Me habituara ao Túmulo
Quando Alguém, morto pela Verdade,
Foi posto no Cômodo ao lado –

Suave me perguntou “Por que morreu?”
“Pela Beleza”, repliquei eu –
“E eu – pela Verdade – Ambas iguais” –
Disse ele – “Assim somos fraternais” –

Então, como Parentes na Noite –
Conversamos entre as Paredes –
Até que o Musgo nos chegou aos lábios –
E nossos nomes – recobriu


Ptač nevšední mu z ňader vzletěla,
v třtin pole tlumit spějíc ztemnělá
hru barev na své bystré peruti,
a zástup včel tu vířil v pohnutí.


Kdo lid honil na jatky,
šlapal jeho práva,
tomu se tam do světa
vytrubuje sláva. –


满城怜傲吏
终日赋新诗
请报淮阴客
春帆浪作期


昼扃熟鹿守
晨启素鸦驯
延陵挂孤剑
吴月照峨岷


Und nach deren Zaubertakten
Rose läßt die Knospe springen,
Kranich aus des Herbstes Wehmut
Lüftet seine Wanderschwingen. –


So bald die Venus diß von ihrem Sohn' erfahren,
und sonst die Götter meist auch nicht zu Himmel waren,
hieß sie den Schwanenzeug alsbalde tragen für,
der stracks ward angeschirrt. Kom, sprach sie, Kind, mit mir,
und wer mir folgen will! Alsbald ward ein Getümmel
von ihrer kleinen Schar durch den saphirnen Himmel.
Voraus ihr ältster Sohn nahm umb sich seinen Rock;
das Pferd, darauf er saß, das war ein Haselstock.
Sie nahmen ihren Weg durch Junons weite Klüfte
und durch das leere Feld der ausgespanten Lüfte.
Sie fuhren in die Welt und sprachen auf den Schein,
als käm' es unversehns, bei diesen Rittern ein.


Der Fabel leichtes Bild ist nun vollendet;
Besorgnis hat, erst zweifelvoll verschlungen,
In Freud' und Wiederfinden sich gewendet.


Es para llorar que buscamos nuestros ojos
Para sostener nuestras lágrimas allá arriba
En sus sobres nutridos de nuestros fantasmas
Es para llorar que apuntamos los fusiles sobre el día
Y sobre nuestra memoria de carne
Es para llorar que acariciamos nuestros huesos y a la muerte sentada
junto a la novia
Escondemos nuestra voz de todas las noches
Porque puede acarrearnos la desgracia
Escondemos nuestras miradas bajo las alas de las piedras
Respiramos más suavemente que el cielo en el molino
Tenemos miedo
Nuestro cuerpo cruje en el silencio
Como el esqueleto en el aniversario de su muerte
Es para llorar que buscamos palabras en el corazón
En el fondo del viento que hincha nuestro pecho
En el milagro del viento lleno de nuestras palabras
La muerte está atornillada a la vida
Los astros se alejan en el infinito y los barcos en el mar
Las voces se alejan en el aire vuelto hacia la nada
Los rostros se alejan entre los pinos de la memoria
Y cuando el vacío está vacío bajo el espectro
irreparable
el viento abre los ojos de los ciegos
Es para llorar es para llorar
Nadie comprende nuestros signos y gestos de largas raíces
Nadie comprende la paloma encerrada en nuestras palabras
Paloma de nube y de noche
De nube en nube y de noche en noche
Esperamos en la puerta el regreso de un suspiro
Miramos ese hueco en el aire en que se mueven los que aún no han
nacido
Ese hueco en que quedaron las miradas de los ciegos estatuarios
Es para poder llorar es para poder llorar
Porque las lágrimas deben llover sobre las mejillas de la tarde
Es para llorar que la vida es tan corta
Es para llorar que la vida es tan larga
El alma salta de nuestro cuerpo
Bebemos en la fuente que hace ver los ojos ausentes
La noche llega con sus corderos y sus selvas intraducibles
La noche llega a paso de montaña
Sobre el piano donde el árbol brota
Con sus mercancías y sus signos amargos
Con sus misterios que quisiera enterrar en el cielo
La ciudad cae en el saco de la noche
Desvestida de gloria y de prodigios
El mar abre y cierra su puerta
Es para llorar es para llorar
Porque nuestras lágrimas no deben separarse del buen camino
Es para llorar que buscamos la cuna de la luz
Y la cabellera ardiente de la dicha
En la noche de la nadadora que sabe transformarse en fantasma
Es para llorar que abandonamos los campos de nuestras simientes
En donde el árbol viejo canta bajo la tempestad como la estatua
de la mañana
Es para llorar que abrimos la mente a los climas de impaciencia
Y que no apagamos el fuego del cerebro
Es para llorar que la muerte es tan rápida
Es para llorar que la muerte es tan lenta


V mé matky sténání a rady lékařovy,
když první vzkřiknutí mé zaznělo komnatami,
můj otec, jízdní důstojník, svým štěstím chorý,
v pokoji vedle chodil, zvoně ostruhami.
Ta hudba ostruh navždy v srdci zůstala mi.


Moje pouť však byla marná!
Hlas můj letěl jako příval
bez ozvěny, bez ohlasu,
pouze v nocích ropotných
vichr doprovod k mým písním lkal,
o zklamané lásce zpíval.


Sie lacht, und gibt mir doch im Lachen einen Stich,


Eben wann der Morgen graut,
Noch in aller Frühe
Treib' ich täglich auf die Alp,
Täglich meine Kühe.


老翁真是可怜人
却觅花医病眼昏
乞取疏枝更疏蕊
莫论桃叶又桃根


V zátočině nade mlýnem,
hluboká kde tůně,
kde se táhne olšin stínem
leknínů mdlá vůně,


Auf dem höchsten Grat der Hügel,
Wo Ein Blick zugleich erschaut
Mit des Mittelmeeres Spiegel
Adria, die Dogenbraut!


Když matka po boku mi stála,
tenkrát bylo snáz,
jen radost v mladém srdci plála,
teď pálí mne tam mráz
a z tisícerých klamů tísně
bouř žití zpívá tam své písně;
čím budovat jí hráz?


Róma aludjék: ifju Cézár
Jöjjön utánam, akarom.
Érjen más által diadalmat
A csókom és a dalom.


Až jednou budou lidé po let sklonu,
ó dcero, ptát se, čím tvůj otec byl?
Tu odpověz: Člun, který ztratil cíl,
a jelen uštván smečkou chrtů v shonu.


Mir bleibt nur Buße und bitt're Qual, meine Tage sinken in Dunkel und Graus,
Leb' wohl! Leb' wohl! Und mein Gebet führ' dich aus Nacht und Schmerzen hinaus!«


过雨梅无半个黄
冬青枝上雪花香
不须更要风吹面
看著青林意自凉


Viene la crisis
ojo
guardabajo
un pan te costará como tres panes
tres panes costarán como tres hijos
y que barbaridad
todos iremos
a las nubes en busca de un profeta
que nos hable de paz
como quien lava.
Viene la crisis
ojo
quizá te esté subiendo
por la manga
quizá la tengas
ahora
enroscada sin más en el pescuezo
o esté votando con tu credencial
o comprando tu fe con tu dinero.
Oh cuánto cuánto
costará el escrúpulo
y la vergüenza buena
la importada
la que no encoge a la primera lluvia
la vergüenza de nylon
cienporciento.
Oh cuánto cuánto
costará el amor
en la noche sin dólares ni luna
con los perros afónicos
y el sueño
firmando los conformes con rocío.
Oh cuánto cuánto
costará la muerte
ahora que no hay divisas
ni perdón
y no hay repuestos para la conciencia
ni ganas de morir
ni afán
ni nada.
Viene la crisis
ojo
guardabajo
no habrá vino ni azúcar ni zapatos
ni quinielas ni sol ni Dios ni abrigo
ni diputados ni estupefacientes
ni manteca ni frutas ni rameras.
Viene la crisis
Ojo.
Guardarriba.


Der Unterschied in Witz und Tugend
Ist größer, als man denken kann.
Es zeigt die Sprache muntrer Jugend
Nicht stets der Jugend Fehler an.
Petrarchen, der in Versen herzet,
War Laura keine Lesbia;
Voiture, der so feurig scherzet,
Trank Wasser, wie ein Seneca.


Kdo jednou na cimbuří
svůj prapor zarazil,
má ovšem, nechť bouř zuří,
svůj asyl a svůj cíl.
Co počne však, zlá bouře
kdy rozmetá mu val
v změť ssutin prachu, kouře?
Co počne? Musí dál!
Tož líp je nestanouti,
vždy k nové další pouti
sval za myšlénkou hnouti
dál!


Vše mé k bojům srdce bádá chybným,
Tisíc, zloboh Milek, spojuje
Nástrah klamem navnazených slibným;


للنَّاس فيما يَطلبونَ وَسائلٌ
شتَّى فُمكْدٍ مِنهُمُ أو مُنجِحُ
ووَسائلي أدَبي وأنتَ بنَانُهُ
فبِأَىِّ زَنْدٍ بعدَكُمْ أَستَقِدحُ


Dort schlürft, im Haar das rote Fes,
Den Arm im goldnen Reife,
Das schönste Kind von Melanes
Den Rauch der Wasserpfeife.


Řád světa z kolejí se nepošine,
on lyrou žil, nuž lyrou ať též zhyne!
Sem, Herme, onu, již jsi v chvíli šťastné
kdys vynašel, z níž písně mnohohlasné
se lily rovné mojí blýskavici
hned zářné, tklivé, hněvné zas a mstící,
sem lyru dej, sem želvy krunýř tuhý!
Ve krátké chvíli budete mu druhy,
vy nesmrtelní, jimž jest roven písní!
A ty, můj orle, povzleť mraků třísní,
mých snů a tužeb tlumočníku starý,
chyť lyru, želvu, v svoje ostré spáry,
leť rychle mezi nebesy a zemí,
nad spícím starcem zachvěj perutěmi,
jak jeho lebka gigantická, lesklá
by skalou bílou z dálky se ti bleskla,
pusť želvu, jak bys kořist nesl sobě
a chtěl ji rozbit! Letem pak v též době
ty, okřídlený posle, spěj hned za ním,
než on se snese ku spícího skráním,
jej zacloň v mrak službě svojí věrný
k nám duši jeho doveď, aby černý
ji neshlt Hades s chmurnou vlnou Lethy!


Als Adelhold auff eine Wiesen
Sehr traurig ausspazieren gieng/
Da lauter sanffte Winde bliesen
und Ihn das trübe Leid ümbfing/
setzt Er sich auff den grünen Plan
und rührt die güldnen Seiten an.


Lisippe will der erden sich entreissen/
Ihr edler geist geht zu der ruh/
Er eilt der reinen sonne zu/
Und will/ was himmlisch ist/ zu küssen sich befleissen/
Sie stöst die erde hin/ und suchet allzu viel/
Weil sie bey fleisch und blut als engel leben will.


Že vždy byl český sedlák vychytralé ptáče,
té slávy pověké – chraň Bůh – mu neberu!
Však o ní mistr Dvořák složil operu,
v té zpívá se, až srdce směje se a skáče.


Ich mag wohl traurig klagen,
Gar mancher klagt mit mir:
Drei Helden sind erschlagen
In grüner Jugend Zier;
Es waren drei junge Reiter,
Sie zogen so fröhlich hinaus,
Sie zogen gar balde weiter
Zu Gott in das himmlische Haus.


Sammle dich zu jeglichem Geschäfte,
Nie zersplittre deine Kräfte!
Teilnahmsvoll erschließe Herz und Sinn,
Daß du freundlich andern dich verbindest –
Doch nur da gib ganz dich hin,
Wo du ganz dich wiederfindest!


Rompe las conchas Hércules famoso
de la Hidra feroz y el campo esmalta
de veneno y de sangre, el tronco salta
por la violencia del bastón nudoso.


Die tote Sonne hängt an Häusern, breit und dick.
Vier fette Weiber quietschen spitz vor einer Bar.
Ein Droschkenkutscher fällt und bricht sich das Genick.
Und alles ist langweilig hell, gesund und klar.


– Než abych pravdu děl, máť dcerce ublížila.
Jak dcerky skoro vše, po matce Héla byla,
že zříce na matičku, říc jste mohli hned:
Toť Heléna! – přisnivše deset, patnáct let.
Nad míru střízliva jsouc, jedním přáním žila,
by v plese vynikla a vlasaticí byla
ach, s vlečkou živoucí těch smavých bytostí
a vrkotajících jen samou milostí.
I slyšela již šum a pestrou tlačenici
a hlasy různých jmen už slyší, záříc v líci.
a v duchu smála se už napřed, smála: „Ach,
jak směšný je, maman, jak směšný je tvůj strach...!“


U boru, na svoru
dvě děti v podlétě
jako ty kaliny
zůstaly ve světě.


Молодая ученица
Беззаботного житья,
Буйных праздников певица,
Муза резвая моя,
Ярки очи потупляя,
Вольны кудри поправляя,
Чинно кланяется вам:
Это дар ее заздравной
Вашей музе благонравной,
Вашим сладостным стихам!
Прелесть ваших песнопений
В неземное бытие,
В ран чистейших вдохновений
Заманила вновь еЭтот мир восторгов дивных,
Тихих, тайных, заунывных,
Независимо живой,
Вами пламенно воспетый,
Мир, где нежатся поэты
Недовольные землеB она его знавала
Там, под небом прошлых дней,-
И она его певала
Ради братий и друзей,
Громко ей рукоплескавших,
Ей радушно поверявших
Чувства юные свои,
Томны сны и сладки муки
Умилительной разлуки
И несбыточной любвЭтот мир полней и краше,
Чем житейский; но его
Утопил я в шумной чаше
Просвещенья моего!
И в раздольи наших оргий,
Молодецкие восторги
Муза резвая моя
Непритворно полюбила:
Молодую соблазнила
Вольность братского житья!
С той поры она гулялНаслаждаясь наобум,
Словно прежде не знавала
Скромных чувств и лучших дум…
Прелесть ваших песнопений,
Жажду чистых вдохновений
Пробудила снова в ней —
И красавице удалой
На гульбище грустно стало:
Жаль невинности своей!


Les yeux à demi-morts, l’Automne se réveille
Dans le défaillement des clartés et des fleurs,
Et le soir appauvrit le faste des couleurs.
Les yeux à demi-morts, l’Automne se réveille :
Ses membres sont meurtris et son âme est pareille
Aux coupes sans ivresse où s’effeuillent les fleurs.


 Hangicsál a kincsem nyájas énekkel,
Óh, hogy testem nincsen rakva fülekkel,
Inak feszüljetek vont húr módjára
S mind együtt pengjetek édes hangjára.
Nyílj meg szívem, csókid lesznek szájmozgásai,
De ha róllad szót sem tesznek szép ajakai,
Érzéseden kívül hagyd zengéseket,
Már úgy, óh szegény fül, légy te is siket.


Z dob minulých, když v nebi vybásněném
má mysl bloudila a světem noha,
nic nezůstalo mému srdci věnem,
jen z trpkých okamžiků bolest mnohá.


Und mit Schwert und Jägerspeer
trabt ein Rittersmann einher,
sieht das blutge Paar,
Angst sträubt ihm das Haar;


Si la brise des soirs qui balance la feuille,
Si le souffle amoureux d'un doux zéphyr qui cueille
De son frémissement vient flatter mon oreille ;
Je demande à mon luth que d'une voix pareille


Nem só me escutareis fereza e mortes:
As lágrimas do orvalho por ventura
Da minha lira distendendo as cordas,
Hão de em parte ameigar e embrandece-las.
Talvez o lenhador quando acomete
O tranco d’alto cedro corpulento,
Vem-lhe tingido o fio da segure
De puto mel, que abelhas fabricaram;
Talvez tão bem nas  folhas qu’engrinaldo,
A acácia branca o seu candor derrame
E a flor do sassafraz se estrele amiga.


Divný to zázrak, věru,
takou Bůh dal mi dceru;
to malé slunéčko oteckých niv
vše zmohlo na podiv!


Есть в дружбе счастье оголтелое
И судорога буйных чувств —
Огонь растапливает тело,
Как стеариновую свечВозлюбленный мой! дай мне руки —
Я по-иному не привык, —
Хочу омыть их в час разлуки
Я желтой пеной головАх, Толя, Толя, ты ли, ты ли,
В который миг, в который раз —
Опять, как молоко, застыли
Круги недвижущихся глаПрощай, проща В пожарах лунных
Дождусь ли радостного дня?
Среди прославленных и юных
Ты был всех лучше для менВ такой-то срок, в таком-то годе
Мы встретимся, быть может, вновь…
Мне страшно, — ведь душа проходит,
Как молодость и как любовДругой в тебе меня заглушиНе потому ли — в лад речам —
Мои рыдающие уши,
Как весла, плещут по плечам?
Прощай, проща В пожарах лунных
Не зреть мне радостного дня,
Но все ж средь трепетных и юных
Ты был всех лучше для мен


Ich eilte Lesbien aus kurtzweil zu erwecken/
Als gleich Aurorens glantz um ihr gesichte stund/
Die rosen krönten ihr die wangen und den mund/
Durch weisses helffenbein ließ sich der hals bedecken.
Ich wolte meine hand auff ihre brüste strecken/
Es that ein nasser kuß ihr meine geilheit kund.
Es ruffte Lesbie: Ist dein verstand gesund/
So führe kein brunst in meine keusche hecken.
Ich war darob bestürtzt/ und fluchte dem gelücke/
Und fuhr den himmel an/ und seine reiche blicke.
Ich sprach: Wo rosen stehn/ da müssen dornen seyn.
Weil mich denn ihr befehl verjaget und vertrieben/
So hab ich dieses wort in ihr gemach geschrieben:
Auff morgenröthe folgt gar selten sonnenschein.


Ach, allerliebster Herzensfreund,
Bey dem mein Elend größer scheint,
Indem du in Gesellschaft leidest,
Ach glaube, daß die große Treu,
Wodurch du dich in Noth bescheidest,
Mir noch die lezte Lust zu diesem Leben sey.


吟昔从军瘦
生涯出仕空
山中破茅屋
日日是秋风


Neki nem sug ibolyája
Tavaszról regéket.
Betegen honn fekszik anyja;
Annak keres étket.


先人昔日教安成
我在黉宫廨里生
垂老又经司学政
安成人士独关情


In den warmen Wagen
Sind bald neugeboren
Diese. Und kaum lebend
Danken sie den Ohren.


Ale dnes mi to srdce velí,
abych na tebe nezapomínal,
nezapomínal, cite můj vřelý,
ty mého srdce radost i žal.


War Dir noch gewogen,
Als Du Hörner hattest
Und hast flott gelogen.


Sieh den dunklen Schleier der Nacht,
Wie er sich hernieder senket,
Da des Wagens schimmernde Pracht
Phöbus nun hinab gelenket.
Sehnsucht führet die Geliebten
Auf des Mondes Zauberpfad,
Wo sie gestern Scherze übten,
Zu des Seees Glanzgestad.


Mon esprit qui sans voile
Et qui n'a pour étoile


Non è martir ugual al mio martire,
che d'estremo dolor mi spolpa e accora,
e sì m'avviva ancor e mi colora,
ché non v'è gioia a par del mio languire.


Ma perche se mi serban come io sono
Vergine, speran vendermi piu molto,
Finito e il mese ottavo, e viene il nono
Che fu il mio vivo corpo qui sepolto,
Del mio Zerbino ogni speme abbandono:
Che gia, per quanto ho da lor detti accolto:
M'ha promessa e venduta a un mercadante
Che portare al Soldan mi de in Levante.


Kol boků má šaty
zimostrázem spjaty,
pasem zeleným,
a ve hřívě koni
perlami to zvoní:
ledem kaleným.


Scherz und Schmerz? Wer mag hier wägen und scheiden?
Frage rundum bei weisesten Christen und Heiden,
Frage rund, vernimm den Klang,
Wie ihn schon Homer und David sang.


Takto hovoříce vyjížděli z luhu,
K Děvínu se béře vyslankyně,
K Branovu rek táhne, najde množství druhů,
Kteří patří ke družině
Krásné dívky, hluk ten dennici svou vítá,
Radost ve zboru se zmítá;
Vše chce děvě okamžení sladit,
Tak zná zachovalost děvy srdce vnadit.


Next, view the Heroe in th' embattled field:
True Honour's fruit can conquest's laurel yield?


Carmen, carminis,


Der Mann, Philemon, geht, und nöthigt sie herein,
Führt beide vor den Herd, heißt beide fröhlich sein,
Ruft das geliebte Weib, und Baucis kömmt auf Krücken.
Sie grüßet jeden Gast mit treuem Händedrücken,
Das endlich Jupiter, der wohl zu leben wußte,
Durch einen Kuß vergelten mußte.
So ist's, durch einen Kuß; jedoch nur auf die Wangen;
Nicht mit dem Nachdruck und Verlangen,
Womit er oft an Ledens Mund gehangen;
Und gleichwol flößt in ihre Brust
Der träge Kuß recht jugendliche Lust.
Sie stoppelt Scheit und Stroh schon hurtiger zusammen.
Ein Bündel Reiser wird auf dürren Kien gelegt,
Und, als sie Asch' und Kohlen aufgeregt,
Facht, bläst und hustet sie den ganzen Stoß zu Flammen.
Hierauf wird warme Milch, nebst Feld- und Gartenfrüchten,
In irdnen Schüsseln aufgetischt,
Bei ungleich-größrer Lust, als wo das Splitterrichten
Die theuren Bissen würzt, wo Fluch und Wein sich mischt,
Der Schelsucht Auge glüht, der Bosheit Zunge zischt.


ben nerde bir çift göz gördümse


In Wolfes Rachen steckt ein Bein.
Chirurgus Kranich fährt hinein
Und hat es glücklich schon.
»Herr Wolf, mein Feldscheerlohn!«
»Den hast Du,« sprach der Wolf, »Du Langhalsschnabel, schon;
Denn, Herr, bei meiner Seele,
Ihr wart mir in der Kehle.«


Novým vánkům rozumíme,
jež k nám linou se všech stran,
k novým zorám v touhách zříme,
a jim okna dokořán.


Per fare una leggiadra sua vendetta,
et punire in un dí ben mille offese,
celatamente Amor l' arco riprese,
come huom ch' a nocer luogo et tempo aspetta.


Hrály si děti, pole v nach vzplála,
u domu uzřel’s loučit se ptáky,
žlutavý jetel děvčata žala, –
podletí přišlo a jeseň taky.


只道今宵月出迟
云间不觉上多时
夜深花影如清昼
何处山头一笛吹


K nohám se starostí připjala tíž,
na bedra těžký mi ulehl kříž,
v před šla má cesta trnitá tak –
a v zahradě Mládí zpíval pták.


In dem das Jahr in nichts verschwindet:
Vnd eine newe zeit sich findet:
In dem die letzte Nacht vergehet
Vnd gleich alß auß der grufft entstehet.
Laß vnß mein Geist/ dessen Allmacht: Laß vnß diesen König ehren.
Dessen Crone/ Thron vnd wesen/ wird mit keiner zeit auffhören.


Vos a quien la fortuna dulce expira,
Títiro mío, la gloriosa llama
cantando, vuestro Tajo y mi Jarama
paráis al son de vuestra hermosa Lira.


إذا النَّيلوفرُ المفتوح دارتْ
بصُفْرِ قِبابِه زُرقُ النِّعال
وماد الخَيزُرانُ به تَناهَى
إلى صفة تَجِلّ عن المِثال
قناديلٌ مُشرِّفة الأَعالي
تشبُّ بهن ألسنةُ الذُّبال
وقد خانتْ سلاسلُها عُراها
فنِيطَ بحَمْلها سُمْرُ العَوالي


لا تعجبي إن تري
جسمي نحيلاً يشفّ
وكانَ ماءُ الصبا
عن سقيهِ لا يكفّ
عرضتهُ للهواى
فما لهُ لا يجفّ


Im Erker oben liegen weich
Zwei blondgelockte Knaben,
Die sich im Kinderhimmelreich
Zärtlich umschlungen haben.
O, Mutter, sieh dein Knabenpaar,
O, sieh das gelbe Ringelhaar,
Im Schlafe, wie sie glühen,
Gesund und frisch erblühen.


Könnt' ich mich zum Raben machen:
Ueber Flüsse, Berg' und Thal
Flög' ich täglich zwanzigmal,
Rief' an deinem Fenster leise:
Ich bin da! mein Amarant!
Und von meiner schnellen Reise
Ruht' ich aus in deiner Hand.
Könnt' ich mich zum Rehe machen:
Durch die Saaten, durch den Wald
Lief' ich täglich, ach! wie bald!
Ueber deine Gartenhecken
Spräng' ich, hops! mit einem Sprung',
Und wie wollt' ich dann dich necken
Unter der Verwandelung!
Könnt' ich mich zum Karpfen machen:
Mit der Zorga flöß' ich dann
Täglich hin zu dir, o Mann!
Aus dem Wasser, spräng' am Ende
Meiner Fahrt ich hoch herauf,
Und mich fischten deine Hände
An dem Ufer glücklich auf.
Aber, wünsch' ich armes Mädchen
Noch so viel mich hin zu dir:
Dennoch bleib' ich immer hier.
Nicht drei Schritte kann ich gehen,
Daß nicht jeder fragt: Wohin?
Wohl nur, daß man nicht kann sehen,
Wo ich mit dem Geiste bin.


Alles ist stille vor dir, du Naher!
Ringsum ist alles stille!
Auch das goldne Würmchen merkt auf!
Ist es vielleicht nicht seelenlos?
Ist es unsterblich?


Or, un poëte un peu tendre
Et qui chez lui fait du feu,
Ne peut jamais faire attendre
Une fillette à l'œil bleu !


Vychováváť ta co lvice dravá
Ve své hrdopyšné povaze
Zvrženého po ní Boleslava.


Quel, più che sangue allor dal petto, sparse
ira dagli occhi, orribile in sembianza.
Non più schermir, non più con arte aitarse,
ma ben vuol tutta oprar la sua possanza:
dove da l'elmo il cimier suole alzarse,
fiede con forza, ch'ogni forza avanza.
Orlando al colpo orrendo il capo inchina,
co' piè traballa e quasi al pian ruina.


偻环绩溪树
面面长苍翠
楼头聚爱人
时作连枝会


Tu Judithu hříchu což marně jsem dal
své k oběti vlasti? Mne nerval tu žal,
kdy spícímu květu jsem nákazy jed
jen na pomstu domova ronil? Tys bled...


早以儒冠对紫宸
三朝遭际忝臣邻
深恩未报身先老
为语儿曹合致身


Cesta, potok soumraku, jímž se brodím.
Kmeny se roztékají kalně
v děs lesní, šeře mátožný,
jímž jsou rozplynulé,
mrtvé duše křovisek a trav.
Vysoko hučí nezřetelné hlavy.
Větvemi se mnou putuje,
ale z velké dáli, němá hvězda.
Ospale zdiven ptám se: Hukote,
odkud přicházím a kam jdu?


Er stutzt. Was soll er thun? Zur Flucht ist keine Spur.
Er fasset sich; hält Stand: das wird gut aufgenommen.
Petz sieht ihn gnädig an, und spricht: Mein Freund, willkommen,
Besuche mich, und eile nur.


Lasset sein mutiges Herz gewähren! Aus der Verwesung
Reiche locket er gern Blumen der Schönheit hervor!


رُفِعَتْ قصّةُ اشْتِقاقي ليَحْيى
فزَوى الوجْهَ رافِضاً للفُتوّهْ
ورمَى بالكِتابِ ضُعْفَ اهْتِبالٍ
قُلْتُ يَحْيى خذِ الكِتابَ بقوهْ


Und leuchtet nicht mein Geist mit deinem Lichte?
Hast du nicht jeden Strahl ihm zugezählt?
Geht mit dem Mond die Sonne zu Gerichte,
Wenn er nicht, so wie sie, die Nacht erhellt?


Der tote Buchstab' weicht lebend'ger Rede,
Gekämpft wird Blick in Blick der Geister Fehde,
Und wieder schließt sich Hand in Hand der Bund;
Frohlockend spürt der Stamm im Bruderstamme
Sein eigen Blut, es schwebt wie eine Flamme
Der Freiheit Wort auf jedem Mund.


أَبى جَلَدٌ أَن أَحمِلَ البَينَ وَالقلى
فَكَيفَ جمعتَ الصَدَّ لي وَالتَرحلا
وَميَّلكَ الواشي إِلى الصَدِّ وَالنَوى
وَلا عَجَبٌ لِلغُصنِ أَن يَتَميَّلا
وَما كانَ لي ذَنبٌ يُقال وَإِنَّما
رآكَ سَميعاً قابِلاً فَتَقوّلا
فَحَمَّلتَني ما لا أَطيق وَانّما
يُكلّفني حُبيِّكَ أَن أَتَحَملا
رَعى اللَهُ مَن لَم يَرعَ عَهداً رَعيتُهُ
له وَكَلا طَرفاً بِقَتلي مُوكّلا
تَبَدَّل بي مِن غَير جُرمٍ مَلالةً
وَيمنعُي حُبيّهِ أَن أَتبدّلا
إِذا اِزدرتُ وَجداً زادَ صداً وَكُلَّما
تَذلّلتُ مِن فَرط الغَرام تَدلّلا
وَيَقتُلُني عَمداً لأَنّي أُحِبُّهُ
أَلَيسَ عَجيباً أَنّ أحبَّ فأقتلا
اذا صرّحت باليأس آياتُ هجره
دَعَتني مُنى الأَطماعِ أَن أَتأولا
وَقَد كنت أَشكو الهجر قَبلَ رَحيلهِ
فَأَصبحتُ أَبكي الهجرَ لَمذا ترحّلا
اذا اِشتَقتُه عَلّلتُ بالبَدرُ ناظِري
وَقابَلتُ عُلويَ الرياحِ مُقبّلا
وَغايَةُ مَن يَشتاقُ ما لا يَنالَهُ
وَلَيسَ بِسالٍ عَنه أَن يَتَحلّلا
وَيا حَبَّذا عِندَ الصَباحِ سِواكُه
إِذا ما دَعى الصَباحِ وَحيهَلا
يقبّل مَكنوناً مِن الدُرِّ رائِقا
وَيرشُفُ مَعسولاً مِن الريقِ سَلسلا
وَيا عاذِليَّ الآمِريَّ بِتَركِهِ
نَهاني هَواهُ أَن أَطيعَ وَأَقبلا
أَقِلا والّا فاِنظرا حُسنَ وَجههِ
فان أَنتُما اِستَحسنتُما العَذلَ فاِعذِلا
وَلا تنكرا منّيِ النُحولَ فانَّني
لألقى الَّذي أَدناه يُذبِل يَذبلا
دَعاه وَما يَهوى وان كانَ ظالِماً
فَلَست أَرى عنه وان جارَ مَعدِلا
وَلا تَعذِلاه في دَمي أَن يريقه
فَما قَدرُ مِثلي أَن يُلامَ وَيُعذَلا
يمثِّلهُ ظَبيُ الكِناسِ مُشابِهاً
وَيُشبِهُهُ بَدرُ التَمامِ مُمَثّلا
وَيُخجِلُ مَيّاسَ القَضيبِ تَمايُلاً
وَيفضَحُ مُنهال الكَثيبِ تَهيُّلا
سَقى ربعَه نَوءُ تهلَّل باكياً
فَقابَله نَورُ الرُبى مُتَهلِّلا
مُدرهمُ ديباج الرِياضِ مُدنَراً
مُتَوِّجُ أَعلا الأُقحوانِ مكلّلا
كَأَنَّ نَدىً مِن كَفِّ يوسُفَ جادَهُ
فَأَصبَحَ موشيّ الجَوانبِ أَخضَلا
كَريمٌ عَلى العافين كالغَيثِ مُسبِلاً
شَديدٌ عَلى العادين كاللَيث مُشبِلا
وَسَيلٌ إِذا ما المالُ أَقنى فأَجزَلا
وَسَيفٌ اذا ما سُلَّ أَفنى وَقَلّلا
فَما سُلَّ إِلذا أَهلك الشِركَ حَدُّهُ
وَلا سُئِلَ الاحسان الّا تَهلَّلا
حَياةٌ اذا يَرضى حِمامٌ اذا سَطا
قَديرٌ اذا يَعفو عَفيفٌ اذا خَلا
وَحُلوٌ اذا والَيتَه لَذَّ أَريهُ
لَدَيكَ وان عادَيته عادَ حَنظَلا
اذا سَيفُه في الرَوعِ فارَقَ غِمده
يُفَرِّقُ ما بَينَ الجَماجِم وَالطُلى
تَجَمَّعَ فيهِ البأسُ وَالحلمُ وَالنَدى
وَضَمَّ إلى الفضل الغَزيرِ التَفَضُلا
فَرَدَّ جَباناً بأسُه كُلَّ باسِلٍ
وَخلّى نَداهُ كل سَمحٍ مُبخّلا
يَرى نائِلات العُرفِ فَرضاً مُعَيَناً
إِذا ما رأى الاسُ الفُروضَ تَنفُّلا
وَما عيد الّا أَغزر العَودُ جودَهُ
وَأَسخى بَني الدُنيا اذا عيد أَوشَلا
اذا ما عَرى الأَملاكَ مِن ثَوبِ مِدحَةٍ
تَردّى بِهِ مِن دونِهِم وَتنزلا
وان بَخلوا واِستَغلو الحمدَ مُرخَصاً
رأى أَرخصَ الأَشياءَ حَمداً وان غَلا
وَلو أَنَّ مَجداً في السَماءِ سَما لَهُ
وَلَو سُئِلَ الدُنيا نَوالا لنوِّلا
لَو أَنَّ الَّذي وَلّاهُ أَمَنَ عِبادِهِ
يُكَفِّلهُ أَرزقَهمُ لَتَكفَّلا
اذا هَمَّ بالأَعداءِ أَخلا بِلادَهم
بِجَيشٍ اذا ما بأسُه مَلأَ المَلا
وَرأي كَضَوءِ الشَمسِ نوراً اذا اِنبَرى
لِخَطبٍ جَلا لَيلاً مِن الشَكِ أَليلا
فِداكَ من الأَملاكِ مَن لَيسَ مجملاً
اذا سُئِلَ الحُسنى وَلا مُتَجمِّلا
اذا ناثِرٌ أَو ناظِمٌ رامَ مَدحَه
تَنَخَّل أَوصافاً لَهُ وَتمحّلا
وان وُعِدوا النُزر القَليل مُؤَجَّلاً
عَلى البُطء أُعطيتَ الكَثيرَ مُعجَّلا
يَفيضُ اليهِ المادِحونَ لأَنَّهُ
يَرى المَدحَ فيهِ باطِلاً وَتَقوُّلا
وَيُطرِبُكَ الشادي بِمدحكَ إِذ تَرى
فَعالَك فيهِ مُجملاً ومفصّلا
وَما فاه الّا بِالَّذي قَد فَعلته
فَأَنتَ الَّذي أَطريتَ نفسك
فَتَقتَ لِسانَ الحَمدِ ثُمَّ بَسطتَه
اذا قَبضَ النِكسُ اللِسانَ وَأَقفَلا
وَكانَت حِمىً أَرضُ الفِرنج فَأَصبحت
سَبيلاً لأَبناء السَبيلِ مذلّلا
خَشوا أَن يُلاقوا جَحفَلاً كُلَّ فارِسٍ
يعدونَه منه خَميساً وَجَحفَلا
وَلَو أَنَّهُم أَضعافهم حينَ جمَّعوا
جموعَهم ما كدَّروا لَكَ مَنهلا
وَهابوكَ حَتّى الفارِس الشَهم مَن رأى
بِجَيشِكَ ناراً أضو تأَمّل قَسطَلا
وَلَو أَنَّهُم كالرَملِ أَو عَددِ الحَصى
لَما بَيَّنوا اذ عاينوكَ كَلا وَلا
وَفي يَومِ بَيسانٍ سَقيتَهُمُ الرَدى
وَغادَرتَ أَخلافَ المنيَّة حُفّلا
وَطيتهمُ رَغماً فَلَم يُغنِ حَشدُهم
وَمَن ذا يَرُدُّ السَيلَ مِن حَيثُ أَقبَلا
بَخيلٍ اذا أَوليتها النَجمَ حَلَّقت
إِلَيهِ وان أَوطأته الحَزنَ أَسهلا
وَضرب يُقدُ البيضَ كالبيضِ عِندَهُ
وَطَعنٍ يُريك الزَغفَ بُرداً مُهَلهِلا
وَكَم أَسمَرٍ أَوردت أَورِدَةَ العِدا
وَكَم أَجدَلٍ عافٍ قَريتب مُجدَّلا
فَقسمتَهم في المُلتَقى قِسمَ جائِرٍ
وان كُنتَ فيهم عادِلاً وَمعدّلا
قَتيلاً صَريعاً أَو جَريحاً مُضرَّجاً
وَخِلّاً طَريداً أَو أَسيراً مكبَّلا
تَولوا عَن النارِ الَّتي أُوقِدَت لَهم
مِن الحَربِ عِلماً أَنَّها لَيسَ تصطَلا
وَأَشجَعهم مَن حاوَلَ العَيشَ مَدبراً
مِن الخُضر لما عايَنَ المَوتَ مُقبِلا
وَفاتوا القَنا مُستَعظِمين قِتالَهم
مِن الذُلِّ والإِرغامِ ما كانَ أَقبَلا
فان لَم يُجللهم أَسارٌ ومَقتَلٌ
فَقَد رَكِبوا خِزيَ الفِرارِ المُجلَّلا
وَما كانَ ذاكَ الفَوتُ بَعد اِفتِرابهم
مِنَ المَوتِ حَولاً بَل كِتاباً مُؤَجَّلا
وَلَمّا ادلهم الدَهرُ يَوماً بَدا بِهِ
سَناكَ فَقَد أَضحى أَغَرَّ محجَّلا
وَقَد كانَتِ الدُنيا كَشَوهاء عاطِلٍ
فَصِرتَ لَها حُسناً وَصُغتَ لَها حُلى
وَلَولاكَ ماتَ الفَضلُ هُزلا وَأَصبحت
رياضُ الأَماني ذاوياتٍ وَعُطّلا
يَفيضِ لِمصر نيلُها ثُمَّ يَنثي
بَكيّاً قَليلاً مِثلَما كانَ أَوّلا
يَرى عِظَماً حملاً بِنَيلكَ أَو يَرى
غَزارَةَ ما تولي فَيُرجع جَدولا
فَيا ديَمَ الاحسانِ سَحّاً وَديمَةً
وَهَطلاً فَقَد صادَفتَ أَجرد مُمحِلا
فَقَد صَرَّحت حَولي المرابِعُ كُلُّها
فَلَو أَنَّ لي حَولاً بأن أَتَحوّلا
وَأَيُّ مَقامٍ يَرتَضيهِ أَخو النُهى
وَلا فاضِلاً يَلقى وَلا مُتَفَضِّلا
لَعَلَّكَ راثٍ لِلفَضائل وَالنُهى
فَتحييَ مَيتاً أَو تُميتَ مُعطّلا
بَقيتَ عَلى الإِسلامِ حِصناً وَموئِلاً
وَليثاً وَغيثاً مُستَهّلاً وَمَعقِلا


Ki vagy te, aki szólsz imígyen?
- Kiálta a nép ingerűlten -
Avagy tán elhisszük mi néked,
Hogy a törvényt megtartni vétek?
Avagy tán elhisszük: hogy annak,
Ki ront, mulaszt, érdemi vannak?
Talán e meddő, vagy e száraz
Fügefáról gyümölcsöt rázasz?


Ich will gehn in Angst und Not,
Ich will gehn bis in den Tod,
Ich will gehn ins Grab hinein
Und doch allzeit fröhlich sein.
Wem der Stärkste bei will stehn,
Wen der Höchste will erhöhn,
Kann nicht ganz zugrunde gehn.


Sekáči,
koste trávu spěšně,
neseme vám třešně
nejsladší.
Buchet jsme vám napekli,
povidlových koláčí,
kyšku nesem v ucháči,
byste žízní nelekli.


Unde chi vuol pasar lieto e beato,
lor spene pona ne l'excelsa gloria,
nì del presente far ulla memoria.


Ten prapor vemte do boje,
jenž vytrvalosť světu sluje,
jenž ze vznešených největší
vítězství svaté pravdě snuje.


K písni-li tě plachý zjev můj nutí,
zajásej; prach z radosti tvé suti
dlouho pokrýval ti hruď;
nevzdychej, klid vzchází z odřeknutí,
jara silou k životu se vzbuď,
k nebi hleď, a pěvcem buď!“


...De azután eszembe ötlik:
Pár kurta sor, mit eddig írtam,
Néhány könnycsepp... Milyen kevés ez
És fél lábam immár a sírban.
Nem olvassák, el is felejtik,
Velem együtt hal meg e pár sor;
Az életrajzom ennyi lesz csak:
Született és meghalt a jámbor...


Beato se' fra tutti gli altri nati.
Parliamo un poco de' preteriti anni,
quando venien per grazia e battezzati.


Jak krásná byla ta, jíž král se družil:
nad slunce zjev! Šat bílý z jemné vlny
kol pasu svůdnou vábností se úžil,
zrak byl jak noc, a prsy svěže plny;
vnad kytkou k jeho tulila se boku
a vonnou ambrou dýchala jí ústa,
leč Bár se chvěl, strach rostl v jeho oku,
jak Jordán na jaře když náhle vzrůstá.


Ich wollte verzichten. Vielleicht ja blieb
Das Tönnchen uns, das allmählich trieb
Strandlängs vielleicht, und die freundliche Welle
Beschert' es uns an bequemer Stelle.
Jens aber war kühn, tollkühn, und bestand
Auf das Wagestück. Mit eiliger Hand
Zerriss er sein Hemd. »Sie flickt es mir schon!«
So rief er und lachte. Ich glaubte im Ton
Einen leisen Spott, Missachtung zu hören,
Die Eifersucht ist ja so leicht zu bethören,
Und hatte ein heftiges Wort schon bereit,
Doch hielt ich an mich und mied den Streit.


Moriste Carlos, y quien daba leyes,
humilde las recibe del Vasallo,
conspirada en traiciones su malicia.


Vágy-gyűrük kelnek – siklanak előre –
Csábítón int nekik a Szép, s a Jó –
Hullnak, hullnak a színes kövecsek
És vonaglik és hullámzik a tó – ...


Wie war Dein ganzer Leib so wund,
Wie reichlich floß Dein reines Blut!
Da ward es manchem Herzen kund,
Woher Dein freudenvoller Muth.


DIE DÄNEN:


Nommez-nous… pour qu'Amour ailé d'un éventail
M'y peigne flûte aux doigts endormant ce bercail,
Princesse, nommez-nous berger de vos sourires.


Позвольте-ко… Сысой… Сысой…
Не вспомню вот отечества…
Ах, боже мой! И брат-то свой —
Из нашего купечества…
Ну, все равно-с! Мужик — добряк
И голова торговая,
А смирен, сударь, то есть так,
Что курица двороваНи боже мой-с не пьет вина!
Ребенок с ребятишками…
Но слабость у него одна —
И спит, то есть, за книжками…
Оно — ничт Тут нет вреда,
Из книг, то есть, выведывать
И что и как… да вот-с беда —
Любил он проповедоватВ торговле-де у нас обман,
Нам верить-де сомнительно,
И то, и то… такой туман,
Что слушать уморительнБранил и бил отец крутой
Его за эти шалости, —
Все толку нет… Махнул рукой
И перестал… из жалости!
И вздумал он-с его женитСын плачет, убиваетс«Постой, дескать! Зачем спешить?» —
В ногах, то есть, валяется!
Отец сказал, что это вздор,
Одно непослушаниСын так и сяк… и бросил спор,
Исполнил приказаниЖена лицом что маков цвет,
Дородная, работница,
Метет, скребет, встает чуть свет,
И мыть и шить охотницНу-с муж того… ей не мешаЧто думал — дело темное,
И все, то есть, сидел — читал,
Все разное-с, мудреноКогда-то он, когда с женой
Словечком, перебросится!
Лежит, то есть, что пень какой,
Пойдет куда — не спросится…
Жена со зла и ну рыдать:
Что вот-де напущение —
И день читать, и ночь читать,
Жены милее чтение!Муж все молчи Картуз возьмет,
На рынке пошатается…
Нельзя-с, купец! Домой придет,
Никак не начитаетсГрустит жена: зачем она
Жизнь девичью покинула?
Она ль глупа? Она ль дурна?Да книжки в печь и кинулТот, знаете, тужил-тужил,
Да с кислою улыбкою
И молвил ей: «Себя сгубил,
Связал тебя ошибкою…»
Возьмет картуз, из дома вон,
На рынке пошатаетсПридет домой — опять трезвон!
Жена не унимается:
«Куда ходил? За чем пропал?
Такой-сякой и грамотник!
Жена плоха, иной искал…
Не грамотник, ты лапотник!»
А завтра то ж, и после то ж,
Попреки да разладица,
И нет, то есть, добра на грош,
Такая беспорядица!
Оказия-с! Жену винить?
Любовь, то есть, ревнивая…
И мужа, сударь, грех чернить:
Природа молчаливая…
Молчал он год, молчал он два,
Читал что попадалося,
Тайком, то есть… Но голова…
Да-с! тут вот помешалосОн жив тепер Все вниз глядит,
Ничем не занимается,
Глуп, энаете! И все молчит
Да горько улыбаетс


Wozu, wozu mir sein
Sollte das Aug', das helle, klare mein,
Soll nicht damit mein Liebster beäugelt sein? –


A proto básníci jsou moje děti
z všech nejmilejší, v širém kruhu země
jim slyšet dáno, a co slyší, pěti.


Nun ist wieder abgethan
Vnd dem leichten Wind vertrauet/
Was ich bracher Schäfersmann
In der Einsamkeit erbauet.
Leichtlich hat der Wind vernichtet/
Was mit leichter Müh erdichtet.


Aj to budou pěkné, pěkné časy,
Až dozrají svaté pravdy klasy,
Ta lež pekelná se pochová.
Každý jak je, tak se zpříma zjeví,
Odfofruje nalípané plevy,
Světa tvář se vysvětlí nová.
Ubožátka jistě neschudneme,
Nad jiné my krásnější budeme,
Když se kůra špatná rozková;
Ale nafintění vy panáci,
Za červenou šupkou prázdní raci,
Vaše hanba bude hotová.


名山佳处孰同游
白发缁衣四五流
青眼古铭乡士彦
灯前夜夜话台州


Kérelem s könny, mind hiába volt,
Kőszoborra hulltak könnyeim...
Oh, ha itt is ugy járok, mint ottan,
Lesz-e több ily sors, mint az enyim?


O wunderzeit der Wunderwunderwunder,
Weil Ungrund sich und Abgrund leiblich macht!
Der Engel Licht, der Teufel feur wird offen!
Ein ides dringt zur offenbahrung raus.
Merkt, Menschen, merkt, das sich das Ende zeichnet!
Der Ungrund wird den Abgrund bald versigeln.


Soll von des tauben Uhrwerks Rädern allen
Kein Rad denn stocken, brechen keine Speiche,
Daß alles fort im alten Kreislauf schleiche,
Nur sie allein nicht dürfe weiter wallen?


Der Himmel weit und breit ist ewig jung und schön,
Jenseit des Monds ist alles unvergänglich;
Die Siebenstern und ihre Brüder stehn
Jahrtausende schon, überschwenglich
In ihrer Herrlichkeit! und trotzen Tod und Sterben,
Und sagen Hui zum Verderben.
Hier unterm Mond Natur ist anders gar,
Ein brütend Saatfeld für den Tag der Garben;
Da wanket alles immerdar,
Und wandelt sich, und spielt mit Farben,
Mit Wasserblasen wunderbar.
Die armen Menschen traun – –
– – – –
Und raufen sich das Haar.


O'er every source, protectress of the stream,
One of those  did preside;
Who, dignifying with her noble
Her proper flood, are pour'd into the tide
The heady vapours of
Despotical and abject, bold and blind,
Fierce in debate, and forward to decide;
Vain love of praise, with adulation join'd,
And disingenuous scorn, and impotence of mind.


In nos debueras fatis melioribus uti
Et superas homini conciliare vices.


لا تنسَ يا مولايَ قمحيَّة
لمعشرٍ حاموا على أفقها
كيلانِ لا يقنع من جودِكم
لو أنها كيلان في شرقها


V něm zdroj všeho – peklo, nebe
otvírá se v duši člověka,
ve svých démonech se děsí sebe,
před sebou se koří, pokleká.


Dein weisser Hals giebt von sich solchen Schein,
Als wie ein Thurn gemacht auß Helffenbein.
Die Wangen sind wie Hesbons schöne Teiche
Am Bathrabs Thor' in Armons seinem Reiche.


Над кочками, над травами,
Где ползают жучки,
Под листьями шершавыми
Белеют колпачкКрапива, злюка жгучая,—
Господь ее прости,—
Как все, ждет в мае случая,
Чтоб кротко зацвести…
Снимай свою подвязочку,—
Мы обернем пучок,
Поставим дома в вазочку
На синий сундучоКто ею полюбуется
Средь мусора и пня?
Пускай хоть покрасуется,
Дурнушка, у менНо если, вскинув валенки,
Наш котик сунет нос,—
Он колесом вдоль спаленки
Помчится, как барбос!


"Que tens tu, oh, Mariquinhas,
Por que é essa palidez?
Tristeza que nunca tinhas
Te pousa na linda te
Ainda há pouco no terreiro
Saltavas a traquinar;
Nesse teu rosto trigueiro
Não se via um só pesar;


Pryč do města a k zámkům v dáli,
kam chodíval jsem ondy rád,
kde cigánské jsme písně hráli;
tož vpřed jen, vpřed, jsemť posud mlád!


Teljes hóld! szép fényességed
Már derűl fel messzéről,
A pásztor régen néz téged
Görbe botja végéről.


Proto pěvec žádá sobě,
By zde přečkal časy věčné,
Aby mohly věčně slavit
Tvoji krásu hlasy vděčné.


Warf mich im Sofa in die Kissen
Und hab' mit Zähnen sie zerrissen,


Sie sprach: »Ich bin entschlossen,
Noch heute reiß ich aus,
In meiner Staatskarossen
Fliehn wir zur Stadt hinaus.«


Alsdenn sencken sich der Wogen
Schwere Fluhten alsofort,
Wann die Geister durchgeflogen,
Wiederum an ihren Ort;
Dieses Auf- und Niedergehen
Wär' am Ufer starck zu sehen;
Aber auf dem weiten Meer
Spürte man es nicht so sehr.


o cattivo tristaccio!
O giusto Iddio, come mai acconsenti
che costui tocchi e santi sacramenti?


Ach Mutter herzliebste Mutter,
Mein Schwester ist noch ein Kind,
Sie pflückt ja all die Blumen,
Die in dem grünen Wald sind.


Der Herr gieng nach Jerusalem
Und sah in einem Flecken
Zehn Männer ohngefehr von fern
Voll Wust und Aussaz stecken.
Sie wurden seiner kaum gewahr,
So hört er schon die Klage:
Erbarm dich, Jesu, über uns
Und hilf uns von der Plage!


Oh, care, care, care pravoslavný,
je slovo na počátku všechněch věcí
a slovo vždy je roditelem činů
a slovo vždy je otcem nejstrašnějším.
To tvoje „ne,“ ty care pravoslavný,
jde svatou Rusí, rozpaluje duše,
jde do komůrek snílků – desperadů
a plní bomby, připravuje podkop
pod paláce a supějící vlaky,
i pušky nabíjí, jichž ranou klesnou
opory trůnu... důstojník i dvořan...
i generáli... i trůn sám... i říše...
i ten, kdož korunu tvou nésti bude...
malinké slovo, caři pravoslavný,
to tvoje „ne“ – a ejhle co vše zplodí...


Beflügle fürder unsre Wehr
Mit deinem Rächerblitz,
Und donnre dieser Mörder Heer
Aus deinem Lieblingssitz!


Non è però quest'abito sì strano,
Né sì diverso dagli altri il colore,
Che se ne avesse a far tanto romore,
E mandar sottosopra il monte e 'l piano.
Io son, qual sète voi, buono italiano,
Tratto dal grido qua, ch'avete fuore,
Di fare ai forestier sì grande onore;
Ma voi avete questo nome invano.
Perché m'è stato detto che cercate
Sbandire a torto il K, e v'attenete
Più tosto al Q, pel dir delle brigate.
Io son dunque quel K, che voi sapete.
Cui a sì gran torto tante ingiurie fate,
Per aver voi del Q, più ch'altro, sete.
Chi io son dunque sapete:
Per darvi, pur ch'io possi, ogni sollazzo,
Son qui venuto, e chiamomi Ser K ....


Být oddán! To je všecko. Komu – čemu?
To skoro jedno, jenom oddán býti!
Mít hvězdu sen, mít slunce činu svému,
mít pevný bod, kol něhož bouří žití;
za myšlénkou, za idealem jíti
přes všecko v stopách božství ztracenému.


Mi alma tiene un secreto, y un misterio escondido
Mi vida; amor eterno nacido en un momento.
Es mal sin esperanza que callo; y quien tormento
Con este amor me causa nunca nada ha sabido.
Cuando la encuentro, paso para ella inadvertido;
Cuando voy a su lado, siempre solo me siento;
Y al fin sobre la tierra daré mi último aliento
Sin nada osar pedirle ni haber nada obtenido.
El cielo, dulce y buena la hizo, y por la vida
Prosigue su camino, sin oír, distraída,
El amante murmurio que va tras de su huella.
Fiel al deber austero, y en su virtud segura,
Cuando estos versos lea, llenos de su alma pura,
Dirá: «¿Quién es?» Y nunca comprenderá que es ella.


Già ne la vaga etade de' primi anni
mi piaque udir et dir tal volta in rima,
ben che chon grosso stile et rude lima;
poy che vestir l'alma de' meglior panni


Und lautlos ward's, als der Versucher schwieg.
Ein Todesseufzer ging durch die Natur,
Als fiele einer einz'gen Antwort nur
Ihr Los anheim: Verderben oder Sieg.
Des Feindes Rede hat der Wind entführt –
Da brechen leise alle Knospen auf,
Die Ströme halten ein in ihrem Lauf,
Die Wälder starren, wie vom Blitz gerührt;
Doch der des Schöpfers Vaterherz verkannt,
Und sich verlassen fühlt im eignen Reiche,
Steht atemlos, er selber eine Leiche,
Auf fremden Schmerz den toten Blick gebannt.
Da hat der Engel langsam sich gewendet,
Und hörbar kaum, bei seines Herzens Pochen,
Erwidert er: »Mein Wille ist gebrochen,
Mein Mut dahin und meine Bahn vollendet.
Von meinen Thränen ist die Erde satt,
Die Lüfte schwellen an von meinen Klagen;
Du aber sprichst zu mir von andern Tagen.
O wärst du elend, krank und todesmatt,
Dann würd' ich nicht mit meinem Schicksal ringen,
Dann würd' ich willig dir zu Füßen fallen,
Dann würd' ich dieses Herzens letztes Wallen
Dir, meinem Bruder, gern zum Opfer bringen!
O wer mit mir der Liebe Qualen priese!
Laß andre Hände deine Blumen brechen,
Ich bin zu stolz, mir selber Hohn zu sprechen.
Ich will nur eine, will nur diese – diese.«


Sie ist verlohren! Ach! ein böser Geist entführte
Die goldne Feder mir – du göttlicher Apoll!
Wo klagender Gesang dich je zum Mitleid rührte,
So sage mir, wo ich sie wieder finden soll.
Nicht in den Flügeln weisser Schwäne,
In schwarzen Raben nicht. Kein Vogel in dem Reich
Des Flügelvolks hat Federn, die ihr gleich
An Pracht und Dauer sind. O! höre meine Thräne,
Die in der Seele niederfällt!
Laß einen Traum Orakelsprüche sagen,
Laß dich noch einmahl in der Welt
Von mir als wie zu Delphos fragen!


Die Liebe, die mich plagt, wird anderswo empfangen,
Und anderswo ernährt, und steckt doch im Verlangen.


Leč to náš triumf jediný,
se vnořit v žití hlubiny
pod zrakem tvým, když nejvíc číháš,
být tvůrcem, kde svou kosu zdvíháš.


Šílené rouhání, ty bez bázně,
bez bázně zhýralosti opilství,
jež ví, že všechno nejvýš hra a nic!
Či všechno jest jen velký sebeklam?


童子区区攻一艺
老生汲汲事三馀
偶然领会忘言处
只有渊明解读书


Tão linda e finda a memoro!
        Tão pequena a enterrarão!
Quem me entalou este choro
        Nas goelas do coração?


Die jungen Professors insgemein
Hier zu Magistern zu kreiren,
Mußt' ein Magister aus Leipzig seyn;
Der könnte sie all' examiniren.


Bécsbe ugyan hírem nélkűl szöke pőre gatyában
És boglyas fővel: most én csimbókba kötözve
Fürtjeit és e kis kacagánkát vetve nyakába,
A korhelyt, fogadott apjának visszabocsátom.


Du aber mit den unentweihten Kräften,
Der sein du wolltest, was für jene Scherz,
Du trankst dir Tod in jenen Taumelsäften,
Was für den Kopf bestimmt, es traf dein Herz.


一年活计在春初
处世光阴不可虚
莫谓窥园全废学
昔人犹有带经锄


A nagy gróf Károlyi Józsefet s isteni
Fényű virtussait kezdem énekleni.
Legszentebb igazság! hagyd el az egeket!
Szállj le s újjaiddal illesd ez éneket!
S engedd, hogy a költő véknyan szőtt meséje
Lehessen ártatlan fejed piperéje.
Mondd meg a dicsőség halmán Károlyinak,
Mint adódott fényes széke atyjainak.
Csak alig virágzott ifjúsággal képe,
Már az érdem köves bércére fellépe.
S követvén ősinek dicső nyomdokait,
Botlás nélkűl járta darabos hantjait.
Bár a most serdűlni kezdő Alcidesnek
Sokan sok akadályt s leseket keresnek:
De mégis, hogy útját emberűl megfussa,
Van egy kézenfogva vivő Frónimussa.
A gyönyörűségnek, mely a virtust veszti,
Bágyasztó karjai közé nem ereszti.
Tudván, hogy e csalárd énekű szírenek
Sok nagyot halálos sírba temettenek.
Megvetvén hát ifjú szíve puha kényjét,
Mászkálja a virtus és érdem ösvényjét
S végre kimerített erővel, izzadtan
A meredek bércnek szélére felpattan.
Hol a tiszteletnek űlvén hintajába,
Az érdemmel együtt megy dicső várába,
Itt elkopott útas-ruháit leveti,
Bársony palástjába Hónor őltözteti.
Letörölvén izzadt cseppjeit újjával,
Éleszti az égből szállt ambróziával. -
Azután csókokat orcájára vetvén,
Fejet hajt, és nyájas karjain vezetvén,
Viszi a dicsőség fényes templomába,
Mely a hegytetőn függ, az ég szomszédjába.
A halhatatlanság pitvara, s mennyei
Éltünknek itt nyílnak örök esztendei.
Itt a dicsőségnek vezeti elébe
Károlyit s ajánlja ősei rendébe.
Őseinek; akik már a dicsőségnek
Egén első fényű ragyogással égnek.
Kiknek már neveik a templom falába
Metszve tűndökölnek adamás táblába.
S lelkeik egy fényes ködből font fellegnek
Szárnyain a többi hérókkal lebegnek. -
A József nevét is ezek után vágja,
Hogy az idő irígy foga meg ne rágja. -
Ekkor a dicsőség székébe űltette,
Isteni kezeit rá áldással tette.
Mennyei súgárral ragyogtatja szemét,
Mely világosabbá tégye nagy érdemét. -
Végre a templomból mindnyájan kijőnek,
Viszi karonfogva egy laurus erdőnek,
Mely a gyémántokkal fénylő falak mellett
Örök tiszteletű árnyékkal zőldellett.
A héróknak sírja egy csendes berekbe
Szent borzadást öntött a néma lélekbe.
Amint fekűvének itt a hazafiak
Örök áldására méltó Károlyiak:
Tisztes hamvaikon borostyánok nőttek
S felettek szentséges árnyékokat szőttek.
Melyek a nékiek áldozó hazának
Sóhajtásaitól gyengén suhogának.
S a bennek pihegő ekhónak kebele
A sír felé bágyadt hanggal nyögdécsele.
A dicsőség egyik laurusra felhága,
S róla egy pár legszebb ágacskát levága.
Mely a fáról függő és ellenséges vért
Izzadó fegyverek vasához még nem ért.
Még most is könnyekkel csorgott ágacskája,
Melyet sok hazafi hullatott reája.
Meleg volt még most is a hív magyaroktól
Levelére mélyen raggatott csókoktól.
Ezt kötötte öszve, s a mindég mellette
Őrt álló Zichynek kezébe engedte.
Nem lévén senki is nála méltóbb erre,
Hogy laurust tehessen egy ilyen emberre.
Meglett: s ekkor eljött Zichy Károlyival,
A haza sokféle rendű fiaival. -
Melyet látván Pallás, a megkoszorúzott
Grófnak múzsáival örömnótát húzott,
Kérvén térdhajtással annyi gráciáját,
Hogy végye kedvesen vékony hederáját,
Melyet az örvendő magyar Hélikonnak
Ártatlan leányi tisztelettel fonnak.
S ámbár ékesítse dicső borostyánja:
Ez is homlokait csókolni kívánja;
Hogy tanúja légyen azon tiszteletnek,
Mellyel eránta a múzsák viseltetnek.


Egy szénaboglya tövén heverésztünk:
Kicsiny társaság, heten, magyarok,
Nők, férfiak - s a csillagokba néztünk,
Néztük: a Göncölszekér hogy ragyog.
Szállt, szállongott a sarjú friss szaga,
S a lelkeink úgy összehangolódtak
Mint a Göncölszekér hét csillaga.


A lélek örök, tapogató estjén
nagy szakadékok mellett
fekete ciprusok susognak,
s csüggedt-vonalú szomorúfüzek
lassú ütemre permeteznek könnyet
a zizegő pázsitra.


Am Ende der Allee erhob
Sich die Terrasse, wo die Wellen
Der Nordsee, zu der Zeit der Flut,
Tief unten am Gestein zerschellen.


上圣心唯赤子矜
庶邦可以佐军兴
自书政拙催科考
今古舂陵复永陵


五陵车马日风尘
任侠中原不计贫
屠狗吹箫君自见
更将名姓借何人


Pasó una paloma herida,
                 volando cerca de mí,
                 rojo le brillaba el cuello,
                 que yo la vi.


Mais voici, blanche et diaphane,
La Mémoire, au bord du chemin,
Qui me remet, comme Ariane,
Son peloton de fil en main.


GOTT, dies ist deiner Weißheit Raht,
Der Böses nie begangen hat,
Du fällest, was nur lebet, nieder,
Jung, Alt, eh' als man sich besinnt,
Dann sprichst du, O du Menschen-Kind
Komm eilends wieder!


Wehe, wehe dem Rekruten!
Jämmerliche Weltstatuten!
Wenig Schlaf auf hartem Kissen,
Wasser nur auf karge Bissen;
In so schönen Frühlingstagen
Mörderliche Waffen tragen;
Ohne Lust und Liebe springen,
Wie des Drillmanns Worte klingen,
Über Hecken, Bach und Graben;
Schreiten, trippeln, schwenken, traben,
Stillstehn plötzlich ohne Ruck,
Und an mir vorbei mit allem Guten
Rauscht das Leben, wie des Stromes Fluten
Dort am Brückennepomuk.


Nur mein eigen nenne
Ich ein Töchterlein,
Das sich nicht entzogen
Meiner Flügel Hut.


Ist nicht schon längst zur Neige
Des Ueberflusses Horn?
Gepflückt nicht jede Blume,
Erschöpft nicht jeder Born?«


Muß ich in meinem Kerker schmachten,
So denk' ich, Mittler! deiner Noth;
Sie lehrt den Mangel mich verachten,
Hab' ich nur Wasser noch und Brod.
Dort, wo der Quell des Lebens quillt,
Wird ewig einst mein Durst gestillt.


Oft sitzt sie unter frischen Rosen
Und bläst ihr süsses Hirtenrohr;
Und Amor kommt, ihr liebzukosen,
Und ieder Ton entzückt sein Ohr.
Auch er versucht, wies ihm gelinget:
Ein schwaches Murmeln qvillt hervor,
Das ungeübte Hand erzwinget.


"And when thy soul is gently fled,
" To those fine realms of day,
"Some guardian spirit of the dead,
" Shall watch thy sleeping clay.


Ivi è il piacer suave e dolce tanto,
Stillando nel mio pecto el bel pensero,
Che fa l'alma gire e 'l core disfare;


Erdbeeren im Körbchen,
Die sammelten wir,
Lieb Mütterchen, beides
Verehren wir dir!
Wir suchten im Ried
Erdbeeren und Risch,
Und sangen ein Lied
Recht munter und frisch.
Im Ried! im Ried!


Láska její krásným Seidem tobě vzata,
přijmi její „s bohem“ a ten měšec zlata;
sečti její vzdechy na té blánce bílé!
Již jest odtud asi na sto a půl míle.“


Und säuselnd bebte der weite Hain
Und sprach mit kühligem Wehen:
Tief hüll' ich in dämm'rige Lauben dich ein;
Nicht sollst du mir ferner in zögernder Pein
Vor dem Blicke der Strengen vergehen. –
O Hain, du tröstest mit schlimmem Rath;
Leicht findet ihr Bild durch die Nacht den Pfad.
Wer ihr genaht,
Muß immer und immer sie sehen!


Žel mne mdlého odtržence!
Já jsem hanby došel jisté!
Nesmrtedlnost plete věnce
kráse jako nebe čisté;
a mé srdce z medu
nabíralo jedu
na tě, nevinnosti!
Darmo nářek vedu,
umru v hanebnosti.“


Děl rabbi Schammai: Litera jen platí,
ty děcku nesmíš ani chleba dáti
v den kipuru, nechť třeba smrt je schvátí!


Der Strauch der Heimath, welcher des Hänflings Nest
Mit Kühlung deckte, säuselt doch lieblicher,
O Freund, als alle Lorbeerwälder
Ueber der Asche der Weltbezwinger.


Den Einzigen, Lida, welchen du lieben kannst,
Forderst du ganz für dich, und mit Recht.
Auch ist er einzig dein.
Denn seit ich von dir bin,
Scheint mir des schnellsten Lebens
Lärmende Bewegung
Nur ein leichter Flor, durch den ich deine Gestalt
Immerfort wie in Wolken erblicke:
Sie leuchtet mir freundlich und treu,
Wie durch des Nordlichts bewegliche Strahlen
Ewige Sterne schimmern.


sie benedetto il venerabil seme
tal pianta generò di virtù piena,
e benedetto sia chi t'ama e teme!


Za bezpečnými branami dnes nikdo nevstal,
by chvěl se v modlitbách a louče při svitu.
Ne zdáním, pravdou bylo to: bůh slabé trestal,
jho ke jhu přidal těm, kdo ždáli úsvitu.


离思茫茫正值秋
寂寥灯下不胜愁
世间甲子须臾事
昨日少年今白头


Ein Titel schreitet jetzt vor ihm her,
Null ist schon lange Null nicht mehr.


何处闻笛声
前院柳条弱
不识春闺心
高楼咏芍药


Marcinak Hortobágy volt rendes tanyája,
Hortobágy, a puszták óriás királya,
Kiállt az országút síkjára, s az utas
Száz lépésről látta, hogy majd lesz ne-mulass.


Daß mit den Hühnern aufgestanden,
Sich noch vor Abend selbst belohnt,
Und daß sich Alle wohlbefanden,
Sobald sie's nur einmal gewohnt!


Nu/ was er hat begehrt/ das hat jhm Gott bescheret/
Sein leiden ist dahin/ sein wvnsch ist nu gestillt/
Gott hat jhn seiner bitt'/ vnd noch viel mehr gewähret:
Sein förchten ist nu trost/ sein hoffen ist erfüllt:
Sein tod ist nu sein schlaff/ sein sterben sein gewinn:
Vnd weil er hat gewust
Die sterbe-konst vnd-lust/
Als ist er ohne tod
Gedrungen durch die noth/
In fried' vnd frewden hin/
Wo nichts als leben ist/ nun vnd von anbeginn.


A máme jen sedmičky ve dlani své,
a Osud nás dál a dál přebíjet zve,
čím? – těmito caparty v dlani,
a nežli se nadějem, konec hry již
a dožit je život náš, dopita číš
a přijde umírání.


Dich in dem Sonnenstrahl,
der mir ins Auge bricht,
Dich, meine Sonne,
mein Lebenslicht, –


Daß auff den Frost diß grosse Rundt der Erden
Sein graues Winter-Kleyd ablegt,
Daß Wiesen, Feld und Wald verjünget werden,
Daß deß Geflügels Heer sich regt,
Daß sie in den Lüfften fliegen
Und uns lieblich singen zu,
Daß die Bäume Bletter kriegen,
O Apollo, das machst du.


Dem Jesus Nave stund die Sonn' auff einen Tag.
Der Jesus ists dem Zeit sein Reich nicht mässen mag.


暖风融雪晴方好
春意催年老自悲
故国未归空有梦
梅花欲动又题诗


Ogni vostro atto con mirabil arte
l'anime lega e rende l'uom felice:
oh grazia altrui non data in terra mai!


Alle zehn Schritte steht eine Größe
Von dieser oder jener Partei,
Welfen und Nationalliberale
Bilden dann hübsch dort bunte Reih'.


Que aborrezca tu amor más cada día,
que te niegue hasta el último consuelo
¡y que te escupa al verte en la agonía!


Ty prsty tvé, jež poupata jsou růží,
truchlivě blouzní po klávesách bílých,
chorobný nápěv, jimž se dech mi úží,
se proudí z pian útrob zasmušilých.


Fiebernd schmachtet, schlummertrunken,
Aber schlaflos doch, die Flur;
Unstet zucken Flammenblitze
Um der Wetterstangen Spitze;
In ihr finstres Selbst versunken
Liegt die träumende Natur.


珠履三千客满庭
平原使君见皆惊
杀身不听朱英策
空负当时好士名


Gleich einem König', der in seine Staaten
Zurück als Sieger kehrt, empfängt ein Jubel dich!
Der Knabe balgt um deine Pflocken sich,
Wie bei der Krönung um Dukaten.
Selbst mir, obschon ein Mädchen, und der Ruthe
Lang' nicht mehr unterthan, bist du ein lieber Gast;
Denn siehst du nicht, seit du die Erde hast
So weich belegt, wie ich mich spute?
Zu fahren, ohne Segel, ohne Räder,
Auf einer Muschel, hin durch deinen weißen Flor,
So sanft, und doch so leicht, so schnell, wie vor
Dem Westwind' eine Pflaumenfeder.
Aus allen Fenstern, und allen Thüren,
Sieht mir der bleiche Neid aus hohlen Augen nach,
Selbst die Matrone wird ein leises Ach!
Und einen Wunsch um mich verlieren.
Denn der, um den wir Mädchen oft uns stritten,
Wird hinter mir, so schlank wie eine Tanne, stehn,
Und sonst auf nichts mit seinen Augen sehn,
Als auf das Mädchen in dem Schlitten.


Mám se věru za prvního muže,
duch můj žije u nádherném plesu:
vždyť z těch drahých perel nejskvostnější
co svůj šperk na hrdém srdci nesu!


Eladó a hajó,
Szakadt kötelekkel, tört árboccal
És minden-minden jófajta rosszal.


"Perché se' vecchio, io t'ho pur reverenzia;
e 'ncrescemi tu sia sì rimbambito
ch'a Gan pur creda e la sua frodolenzia,
che mille volte o più t'ha già tradito
sanza trovar l'error suo penitenzia;
e per suo amor di corte m'hai sbandito:
Astolfo e Ricciardetto a mille torti
volesti uccider pe' suoi mal conforti.


Ach, schaue doch, mein Gott und Hort,
Von deiner heilgen Hütte
Und höre meiner Klage Wort
Und hochbetrübte Bitte;
Gib meinen Augen Kraft und Macht
Und laß des Todes finstre Nacht
Mich nicht so bald befallen!


V tom purkmistr, aj! vystoup’ teď,
lid kolem stísněn jako zeď.
„Pst! ticho!“ zní to odevšad,
„pan purkmistr chce řečnit snad!“
A každý tají v prsou dech
a na řečníku oči všech.


Ey nun gehab dich wohl! Ade! du stoltze Dirne/
dich ruff ich Zeugen an/ du güldenes Gestirne/
Euch ruff ich/ zeuget mir/ ihr Thäler/ meine Zier/
Ihr Wiesen/ Berg' und Büsch' und das auch wohnet hier/
Das Lust-kind ruff ich an/ und kann es mehr nicht zeugen/
so wird es dennoch nicht mein letztes Wort verschweigen;
Daß ich war ohne Trost und wachte gantz allein
und seufftzte fort für fort/ wenn andre schlieffen ein.


镜里难逃陌上尘
广陵消息听来真
吴王故苑秋风起
欲采苹花寄远人


كَذَا تَتَجَلَّى الشَّمْسُ بَعْدَ كُسُوفِها
وتَبْرُزُ أَغْمادُ الْوَغى من سُيُوفِها
ويَمْرَعُ بالأَشْجَارِ عُودُ رَبِيعِها
ويُونِعُ بالأَثْمارِ كَرُّ خَريفِها
ونَعْلَمُ أَنَّ اللهَ أَبْقى لأَرْضِهِ
رِعَايَةَ رَاعِيها وعَطْفَ عَطُوفِها
ورَحْمَتُهُ أَبْقَتْ حَيَاةَ رَحِيمِها
ورَأْفَتُهُ جَادَتْ بِنَفْسِ رَؤُوفِها
حناناً عَلَى مَكْرُوبِها وغَرِيبِها
وصُنْعاً إِلَى مَجْهُودِها وضَعِيفِها
ويا عَجَب الأَيَّامِ أَخْفَرْنَ ذِمَّةً
لِمَلْكٍ متى تَسْتَوفِهِ الْعَهْدَ يُوفِها
وكيفَ أَخافَتْنا اللَّيالِي عَلَى الَّذِي
يَقِي عَدوَ عَادِيها وخَوْفَ مُخِيفِها
وكيفَ انْتَحى صَرْفُ الخُطُوبِ لِمُهْجَةٍ
بِهَا أَمِنَ الإِسْلامُ جَوْرَ صُرُوفِها
وإِنْ غَرَّها بالجُودِ خَاتِلُ طائِفٍ
تهجَّى لَهَا الشَّكْوَى بِغَيْرِ حُرُوفِها
فَدَبَّ إِلَيْهَا فِي عَدِيدِ عُفاتِها
ورَاحَ عَلَيْها فِي سِمَاتِ ضُيُوفِها
فَما يُنْكِرُ الأَوْصابَ مَتْنُ مُهَنَّدٍ
مُعَوَّدِ قَرْعِ الباتِرَاتِ عَرُوفِها
ولا بَطْنُ كَفٍّ مَا تَغِبُّ كَواكِباً
تَنُوءُ بِمُنْهَلِّ الغُيُوثِ وَكوفِها
مَقَبِّلُ أَفُواهِ المُلُوكِ وظِلُّها
سَماءٌ عَلَى مَشْرُوفِها وشَرِيفِها
ولا قَدَمٌ لا تَسْأَمُ الدَّهْرَ تَرْتَقِي
ذُرى كُلِّ صَعْبِ المُرْتَقَاةِ مُنِيفِها
ولَوْ يَتَعاطَى عاصِفُ الرِّيحِ شَأْوَها
لعاذَ بأَرْجَاءِ الفَلا من عُصُوفِها
وإِنْ نَالَ يَا مَنْصُورُ مِنْ جِسْمِكَ الضَّنى
فأَمْضى اليَمانِيَّاتِ حَدُّ نَحِيفِها
صَفِيحَةُ ضَرْبٍ شَفَّها الْهامُ والطُّلى
فراقَتْ بِمَصْقُولِ الظُّباةِ مشُوفِها
عَنِيفٌ عَلَى الأَبْطالِ والبُذْلُ لِلَّهى
بكَفٍّ عَلَى الإِسْلامِ غَيْرِ عَنِيفِها
وإِنْ أَسْبَلَتْ شَكْوَاكَ دَمْعَ أَبِيِّها
فقد أَرْقَأَتْ بُشْراكَ عَيْنَ أَسِيفِها
وإِنْ ذَبُلَتْ من دَوْحَةِ المُلْكِ نَضْرَةٌ
فما أَوْحَشَ الدُّنْيا جَنِيُّ قُطُوفِها
لَمَدَّتْ عَلَيْنَا ظِلَّها مِنْ مِهادِها
ونُورَ سَناها مِنْ وَرَاءِ سُجُوفِها
وإِنْ طَرَحَتْ عَنْها الرِّياسَةَ حَلْيَها
وبَدَّلَها الإِشْفاقُ لَوْثَ نَصيفِها
فَوَشْكَانَ مَا عادَتْ من اللهِ نِعْمَةٌ
تَجَلَّتْ بِهَا فِي تاجِها وشُنُوفِها
فَرَدَّتْ عَلَى الإِسْلامِ نُورَ عُيُونِهِمْ
وأَهْدَتْ إِلَى الأَعْداءِ رَغْمَ أُنُوفِها
بكَرِّ نواصِي الخَيْلِ نَحْوَ ديارِها
تنُصُّ المُنى فِي نَصِّها ووَجِيفِها
يَشُبُّ سيوفَ الهِنْدِ نُورُ دَلِيلِها
ويُعْيي حِسابَ الهِنْدِ عَدُّ أُلُوفِها
وتُنْشِئُ رِيحُ النَّصْرِ مِنْها سَحائِباً
تَسُحُّ عَلَى الأَعْدَاءِ وَدْقَ حُتُوفِها
يُقَعْقِعُ رَعْدُ النَّصْرِ من جَنَباتِها
ويُومِضُ بَرْقُ الفَتْحِ بَيْنَ صُفُوفِها
وإِنْ عُجْتَ يَا مَنْصُورُ منها فَأُسْوَةٌ
بِرَدِّ جُنُودِ المُصطَفى عن ثَقِيفِها
وصَدِّ هدايا البُدْنِ دون محلِّها
وقد أكل الأوبارَ طولُ عكوفِها
وإِنْ رُدَّ زَحْفُ الخَيْلِ مِنْكَ بِأَنَّةٍ
فأَعْداؤُها رَهْنٌ بِكَرِّ زُحُوفِها
وهَلْ غَادَرَتْ يُمْنَاكَ إِلّا ودائِعاً
خَتَمْتَ عَلَيْها فِي مَقَرِّ ظُرُوفِها
عَوَائِدُ طَيْرٍ فِي وُكُورِ بُرُوجِها
وحَيَّاتُ غَوْرٍ فِي بطون كُهُوفِها
تَأَيَّى نَوَاصي الخَيْلِ مَعْقُودَةً بِهَا
عُهُودُ مَوَالِيها وحِلْفُ حَلِيفِها
كَتائِبُ يَكْسُونَ الأَباطِحَ والرُّبى
بِخَيْلٍ تَلِيدَاتِ الوَغَى وطَرِيفِها
تَرُدُّ عُيُونَ الجوِّ عَنْ لَمْحَ أَرضِها
وتَثْني أُنُوفَ البَحْرَ عَنْ سَوْفِ سِيفِها
وتُسْمِعُ خِلْدَانَ الثَّرى من صَهِيلِها
ويَخْرَسُ جِنَّانُ الفَلا عن عَزِيفِها
إِذَا أُرْسِلَتْ فِيهَا العُيُونُ تَشَكَّلَتْ
نواظِرُها فِي سَيْرِها وَوُقُوفِها
لإِيلافِ شَمْلِ المُسْلِمِينَ بِرِحْلَةٍ
تَشُجُّ بِمَشْتَاها كُؤوسَ مَصيِفِها
يَقِيها هَجيرَ القَيْظِ ظِلُّ عَجاجِها
ومُجْمِدَةَ الأَنهارِ نارُ سُيُوفِها
فلا أَوْحَشَ الإِسلامَ عامُ جهادِها
ولا أَنَّسَ الأَعداءَ يَوْمُ خُلُوفِها
ولا خَتَرَتْ منكَ المكارِمُ والعُلا
صفاءَ مُصافِيها وإِلْفَ أَلِيفِها
ولا انْصَرَفَتْ عنك الرَّغائِبُ والمُنى
ولا مِنكَ إِلّا مالِئاتِ كُفُوفِها
وإِنْ رَجَعَتْ عن صِدْقِ وَعْدِكَ بُرْهَةً
حواجِبُ آمَالِ الغَرِيبِ بِصُوفِها


Ontem


Na měkké podlaze, jež horkem pálila,
jsem viděl tisíce ve změti divoké,
žen bílých přízraky a mužů přízraky
v extasi šílené.


Kohlen, daß die Hand bleibt sicher, fasset man mit Zangen;
Mit bedencken, was gefährlich, hat man an zu fangen.


uçtu uçtu


Hle, svatostánek, kde se tají
tvůj poklad ze všech nejvyšší;
toť slitovnice, srdce zná ji,
a ty víš, že tě vyslyší.


Vientre: carne central de todo lo existente.
Bóveda eternamente si azul, si roja, oscura.
Noche final en cuya profundidad se siente
la voz de las raíces y el soplo de la altura.
Bajo tu piel avanzo, y es sangre la distancia.
Mi cuerpo en una densa constelación gravita.
El universo agolpa su errante resonancia
allí, donde la historia del hombre ha sido escrita.
Mirar, y ver en torno la soledad, el monte,
el mar, por la ventana de un corazón entero
que ayer se acongojaba de no ser horizonte
abierto a un mundo menos mudable y pasajero.
Acumular la piedra y el niño para nada:
para vivir sin alas y oscuramente un día.
Pirámide de sal temible y limitada,
sin fuego ni frescura. No. Vuelve, vida mía.
Mas, algo me ha empujado desesperadamente.
Caigo en la madrugada del tiempo, del pasado.
Me arrojan de la noche. Y ante la luz hiriente
vuelvo a llorar desnudo, como siempre he llorado.


In dem wir bey der Last der schweren Krieges-Zeiten/
Annoch beglücket sind/ daß unser Saal- Athen
Die süße Ruhe krönt/ und wir den Fröhligkeiten
Nach aller Arbeit auch vermögen nach zugehn:
So will ich diesen Tag zur grösten Freude weihen/
Denn heute muß mein Glück gedoppelt schön gedeihen.


Miként Napoleon a földet,
Egyszerre vívjuk az eget,
De minket senki meg nem törhet,
Nem győzi le a szellemet.


Ott Aigás császárnak, mint járt, megbeszéllé,
Murtazán mint futott, és miként kötözé,
Az törökökben is hogy sokat levere,
Mert nem tudják vala az jelt s nem esméré.


Drei Nächte sind es, die mich plagen.
Und wer die sind, will ich dir sagen.


Ists möglich/ wie man sagt/ daß die gehäufften Schmertzen/
In die ich mich vertiefft/ noch iemand gehn zu Hertzen/
Ists möglich/ daß man noch mit dem Mitleiden trägt/
Auf den der harte Blitz mit lichtem Feuer schlägt/
Den zwar die grause Noth/ die Kirch und Haus verzehret/
Und Städte weggesengt/ und Länder umgekehret/
Doch mehr das tolle Glück mit aller Donner Macht/
Und grimmer Winde Sturm und trüber Wetter Nacht/
Schier ieden Tag zusetzt. Was kan wol einer nennen
Aus aller Jammer Heer/ daß ich nicht werde kennen/
Das mich nicht hat verletzt. Als noch die liebe Schoß
Der Mutter mich ihr Pfand und letzte Lust beschloß/
Hat stracks/ ich weiß nicht was/ auf was noch nicht gebohren/
O unerhörter Grimm! O Laster! sich verschworen/
Und als ich kaum den Tag diß süsse Licht erblickt/
Durch unerkannte List und fremde Stück entrückt.
O hätt ich doch die Welt/ als sie mich erst gegrüsset/
Eh ich sie noch erkennt/ auffs letzt alsbald geküsset/
So schlieff ich sonder Pein! eh mich das vierdte Jahr
Der vierdte Winter fand/ lag dieser auf der Bahr
Den ich mich schuldig bin/ und diß mein müdes Leben;
Er fiel durch Gifft/ das ihm ein falscher Freund gegeben/
Der offt vor seinem Muth und hohen Geist erblast.
Mir leyder viel zu früh. Eh ich die rauhe Last
Und den Verlust empfand/ hat die so schwache Glieder
Des Febers Hitz entsteckt/ die Kranckheit warff mich nieder/
Der Todt schwärmt über mir; Doch weil ich ihn begehrt
Hat mir der Menschen Feind den Rücken zugekehrt/
Und nahm die Seele weg im Mittel ihrer Tage
Ja Frühling ihrer Zeit/ um die ich kläglich zage.
Wiewohl sie/ weil sich noch in mir ein' Ader regt
Und weil der warme Geist in beyden Brüste schlägt
Mir wird im Hertzen stehn. Die die mich hat gebohren/
Die lieber ihren Leib/ als mich ihr Kind verlohren.
Was hat mich/ da sie weg/ was hat mich nicht verletzt/
Welch Schmertzen/ welche Qual hat mir nicht zugesetzt?
Wer hat der Güter Rest nicht diebisch mir entzogen/
Und meinen Geist gekränckt/ und mich mit List betrogen?
Wen hab ich nicht/ der ie mein Elend recht beschaut
Mit höchstem Seelen Weh der schwartzen Grufft vertraut?
Ich hab Asterien die Augen zugedrücket
Und deine keusche Leich Hippolite beschicket/
Hippolite vorhin mein Trost nun meine Pein/
Die ehmals mich ergötzt um die ich ietzund wein.
Dicæus den bey uns das gantze Land gehöret
Und den das gantze Land ans Fürsten Statt geehret/
Dicæus bot mir selbst als er die Welt verließ
Und in der Armen Band den werthen Geist ausbließ
Zum letzten seine Faust/ ich fiel in tausend Schmertzen
Mit seinem Athem hin; Der Sinn/ die Krafft des Hertzen
Die Seele selbst verschwand. Das kalte Blut bestund
Als ihn der Tod umfieng. Wie grimmig diese Wund/
Doch kan ich sie noch nicht mit dieser Angst vergleichen/
Die ietzt mich überfällt. Ach hätt ich deine Leichen/
Mein Bruder hätt ich doch die Leiche noch geküst/
Wenn ja der Parcen -Schluß nun eine kurtze Frist/
Ein Wort/ ein kurtz Ade mir nicht vergönnt zu hören;
Ach muß mich dieser Blitz der scharffe Pfeil versehren!
Weil ich so fern von dir ein unbekandtes Land
Und weites Volck beschau. Ach zeuchst du deine Hand
So plötzlich von mir ab! nun ieder mich verlassen
Und nichts als Ach und Angst und Schmertz und Weh umfassen
Und solche Noth die auch ein fremdes Hertz durchbricht/
Wenn man ein wenig nur von meinem Elend spricht
Das hier kaum iemand weiß. Was kan ich mehr begehren
Als daß mein Nahm und Land und Stand und heisse Zähren
Bleib allen unbekandt. Weil/ wenn ich diß betracht/
Mein Nahm und Land und Stand nur viel betrübte macht.
Fragt Livia fragt nicht warum ich euch beklaget/
Fragt nicht mehr wer ich sey/ wo richtig–- was ihr saget
Und euch der rauhe Sturm der mich noch ietzt anweht/
So tieff zu Hertzen geht/ so wünsch ich Schönste seht
Euch in so hoher Ruh als grimmig meine Wunden/
Und findet so viel Freud und angenehme Stunden
Und unverfälschte Lust als Jammer in der Welt
Und Weh und Pein und Angst mich täglich überfält.


a za námi to město být se zdálo
kamenů bílých spoustou nakupenou,
když z něho třeskná rána zaduněla
jak pozdrav poslední: hrad carský Kreml
byl naším vojskem vmeten do povětří.
A my šli k jihu, císař volil dráhu,
jež vedla krajem dosud nezpleněným –
však tu, u Jaroslavce, stáli Rusi,
místokrál Eugen už se vrhl na ně,
leč císař odtroubit dal, ústup kázal
a poručil se vrátit k oné cestě,
jíž přišli jsme – zlé znamení to bylo,
že nenadále začal šetřit námi!


Vous ne saurez point ternir la piété
De ma passion pour la beauté des femmes,
Changeantes ainsi que les couchants d’été,


V čas onen ani tuchy neměla,
že nad hlavou jí náhle stahuje
se těžká bouře a že najednou
ta jasná obloha, jež doposud


أعيدوا حديثَ الظاعنينَ على سمعي
اِذا شئتمُ مِن دونِ أهلِ الورى نفعي
واِلاّ فخلُّوني وما شاءَ هُ الهوى
فما ضاقَ يوماً عن معاناتِه ذَرْعي
وخلُّوا المطيَّ الهوجَ تبتدرُ الفلا
فاِنْ ظمئتْ فيها المطايا فها دمعي
مدامع قد أضحت على كل حادث
موزعة حتى على العيس والربع
واِنْ لمعَ البرقُ الحِجازيُّ شاقني
تألقُّهُ ما بين خَبْتٍ إلى جَمْعِ
تألَّقَ خفّاقَ الوميضِ كانَّه
فؤادي وقد سارَ الأحبَّةُ عن سَلْعِ
فأجرى وأذكى جاحمَ الشوقِ لمعُه
دموعي وما بين الجوانحِ مِن لَذْعِ
فللّهِ ايماضُ البروقِ كأنَّها
قواضبُ شيمتْ تحت ليلٍ مِنَ النقعِ
ومشمّا شجاني في الظلامِ ابنُ دوحةٍ
يُغَنَّي مِنَ الباناتِ شوقاً على فرعِ
فهمتُ بتسجيعِ الحمامةِ سُحرةً
وكلُّ أخي وجدٍ يَحِنُّ إلى السجعِ
وأحسستُ مِن ذاكَ التغرُّدِ في الحشا
لذكرِ الحمى لَسْعاً أشدَّ مِن اللَّسعِ
فمَنْ لي به والعيسُ في الآلِ ترتمي
بنا نحوَهُ ما بين خفضٍ إلى رفعِ
وتلكَ المطايا الخُوصُ في غَمَراتِه
مِن الضُّمرِ كلٌّ في العَساقيلِ كالنَّسْعِ
تؤمُّ بنا ماءَ العُذَيبِ وأهلَهُ
اِذا عاقَها الشوقُ المطاعُ عن الجِزعِ
فيا حارِ هل عاينتَ ناراً على الحمى
بدتْ لكَ وهناً أم رأيتَ سنا لمعِ
وهل نفحتْ عن منحنى البانِ نفحةٌ
ففزتَ بما فيها للمياءَ مَنْ رَدْعِ
فعينايَ في شُغْلٍ بفائضِ دمعِها
وقد نَثَرَتْهُ مِن فُرادى ومِن شَفْعِ
ومِن عجبٍ أنَّي اُريدُ عليهما
معيناً ومَن بُعدي على العينِ والدمعِ
ومَنْ ذا الذي مِن بعدِ جيرانِ حاجرٍ
يحاولُ صدَّي أو يَعِنَّ له منعي
وغيرُ عجيبٍ أن جَزِعتْ وقد سرتْ
حمولُهمُ تأتمُّ نجداً ولا بِدْعِ
بلاداً بها جادَ الزمانُ بقربِهمْ
عليَّ ولم يجنحْ إلى البُخْلِ والمَنْعِ
لئن سارَ مَنْ أهوى وسارتْ برحلهِ
مُضبَّرةُ المتنينِ مَوّارةُ الضَّبْعِ
لارتحلنَّ العيسَ بُدْناً توامِكاً
اِذا كان شملُ الوصلِ آلَ إلى صَدْعِ
وأتركُنها وهي التوامكُ سُهَّماً
تروحُ على أينٍ وتغدو على ظَلْعِ
الى أن يعودَ الشملُ بعدَ انصداعِه
وبعدَ فراقِ الظاعنينَ إلى جَمْعِ
وأُنشِدُ أشعاراً براهنَّ فاغتدتْ
كما أشتهيهِ جودةُ الفكرِ والطبعِ
قريضاً له في كلَّ عقلٍ خديعةٌ
ومُعجِبُه ما كان ضرباً مِنَ الخضدْعِ
قلائدُ أشعارٍ أُنضَّدُ دُرَّها
اِذا نضَّدَ الأقوامُ شِعراً مِنَ الوَدْعِ
نظيمٌ غدتْ ألفاظُه وهي نُصَّعٌ
مُبرأةٌ مما يَشينُ مِنَ القَرْعِ
يقولُ رجالٌ يسمعونَ بديعَهُ
لعمرُكَ ما في الطوقِ هذا ولا الوَسْعِ
لها في نفوسِ الناسِ وقعٌ إذا غدا
قريضُ أناسٍ وهو مُسْتَضْعَفُ الوَقْعِ


Solo y penoso en páramos desiertos
mis pasos doy, cuidosos y cansados,
y entrambos ojos traigo levantados
a ver, no vea alguien mis desconciertos.


Duplicius ist zwar ein Mann gar tüchtig unter Leute,
Nur daß ihm seine rechte Hand steht an der lincken Seite.