Szemem falán kívül is, belül is
ez a kietlen őszi tájkép:
sétatér.
Azok az emberek, akik most hangosan beszélve
haladnak előttem, rögtön eltűnnek a fák közt,
az a nő, aki mellettem ül a padon,
mindjárt meghal, feje félrebillen,
szeme kiszárad, húsa lehull.
Milyen egyedül leszek!


— "Por que me queimas tanto,
se teu calor tem sido sempre tão amigo?"
E não teve tempo de saber
que, antes de os homens libertarem
de cada átomo um sol,
já escravizavam e queimavam homens vivo


Non si cognosce ancor per molti Orlando
o gli altri, perché l'elmo aveano in testa.
I Maganzesi la piazza pigliando,
fu la novella a Carlo manifesta
che tutto il popol si veniva armando:
parvegli segno di cattiva festa.
Rinaldo presto correva alle sbarre
co' saracin, ch'avien le scimitarre.


Azért én kegyetlenségemnek jutalmát
Most vészem háládatlanságomnak hasznát,
Fejem árvaságát
Méltán vallom immár gyámoltalanságát.


Jde život, letí – ani nevíme to,
jak rychle sami pospícháme s ním,
jak zítra dnešek rozplývá se v dým,
jak prchá zima, jaro, podzim, léto.


Von dieser Zeit an wirbt der lust'ge Rat
Um unsres Jünglings Neigung und Vertrauen.
O Fortunat, mein teurer Fortunat!
Du machst mir bang, du hast's mit einem Schlauen.
Nicht wahr, er dienet dir mit Rat und Tat,
Führt dich zu gutem Wein und schönen Frauen?
Er lobt dich, nennt dich einen schmucken Ritter?
Wohl weiß er, solche Rede schmeckt nicht bitter.


Soll ich dich nennen, Fühler des Schönen,
Harmonischer Junker ? – Und dich,
Groß , mit dem Bruderherzen,
Draus dir wie Goldthau
Des himmlischen Mitleids Zähre quillt? Dich,
Afsprung , Plato's Vertrauter,
Mit der Brutusseele, voll zürnender Wahrheit?
Und dich, Stäudlin , dem das Schlänglein Spott
Um die Lippe sich windet?
Ach, könnt' ich euch vergessen,
Harmonia's hohe Vertraute!
Dich, Saitenstürmer Lolli ,
Und dich, Tonlenker Cannabich , dich!
(Vor Voglers Geiste beugt sich mein Genius,
Er belauschte der Natur allgebührenden Einklang.)
Schwebt nicht vor mir, Schwarz , deine Seele vorüber?
O du, der den murrenden Fagot
Zur Würde des Menschensangs hob?
Euch allen drückt' ich weinend die Hand
Und nannt' euch Brüder; o seid es mir ewig!


Die Zwerge sinken nieder,
Sie fassen neuen Muth,
Es kommen andre wieder,
Und jeder kämpft mit Muth.


Alguna vez me angustia una certeza,
Y ante mí se estremece mi futuro.
Acechándolo está de pronto un muro
Del arrabal final en que tropieza
La luz del campo. ¿Mas habrá tristeza
Si la desnuda el sol? No, no hay apuro
Todavía. Lo urgente es el maduro
Fruto. La mano ya lo descorteza.
...Y un día entre los días el más triste
Será. Tenderse deberá la mano
Sin afán. Y acatando el inminente
Poder diré sin lágrimas: embiste,
Justa fatalidad. El muro cano
Va a imponerme su ley, no su accidente.


أَيا مَن حُسنُهُ عُذرُ اِشتِياقي
وَيَحسُنُ سوءُ حالي في سِواهُ
أَعِنّي بِالوِصالِ فَدَتكَ نَفسي
فَقَد بَلَغَ الهَوى بي مُنتَهاهُ


Strach zákeřný vznícen
se plíží jak duch,
a tma je jak jícen,
a vzdálen je Bůh.


Schlaf' wohl, schlaf' wohl, Geliebte! –
Ich nehme welkend Laub
Von deinem stillen Hügel
Und eine Handvoll Staub.


Signor, non voglio che vi paia strano
se Rinaldo or sì tosto il destrier piglia,
che già più giorni ha seguitato invano,
né gli ha possuto mai toccar la briglia.
Fece il destrier, ch'avea intelletto umano,
non per vizio seguirsi tante miglia,
ma per guidar dove la donna giva,
il suo signor, da chi bramar l'udiva.


Auf daß Sanzio bald den befreundeten Himmel erreiche,
Wurde die Wieg ihm schon über den Wolken erbaut.


Z té chyby vyved’ lid můj milovaný,
zrak pronikavý rač mu, Pane, dáti,
jenž pravdu rozezná i v křivdách hany;


O bon Giovanni, eterna vertue,
chiamando tu dicesti: « Gesù Cristo
resurga infine nelle glorie sue!


Dávno jsem už toho přála,
by se krev má rozehřála,
vždyť teď v peřinách i v krznu
v loktech vyžilcových mrznu.


眼前今古兴亡事
寂寞图书后代思
尽向东流伤泯灭
英雄休说跨当时


Ach, den Frieden, der so milde
Dort auf meine Seele floß,
Ferne scheucht ihn dieß Gefilde,
Wie den Thau des Windes Stoß.
Leer, wie diese öden Felder,
Find' ich diesen Busen hie.
Keine Feier heil'ger Wälder,
Keine Bergkluft schmücket sie.


Odešla za ním, za Hruškou,
k životu nemajíc chuti –
však věru, zasloužila si
lehkého odpočinutí!


Mahomed.


A kdo jsi? Co vede sem tvou nohu?
Nepatříš-li k chase neznabohů?
Jsi-li Římu věren – Táboru?


Wie schmückt ihn seine mutter nicht
Auff seinem hochzeit-tag?
Daran ihm keine freud gebricht,
Noch leiden, todt und schmach.


Tvá hlava šediví, můj otče drahý,
o vem můj život, rád bych Ti jej dal,
já nemám víc – jsem jako žebrák nahý,
jen o píseň jsem bohatším se stal,
pak ještě slze, v kterých se potácím,
toť vše co mám a tím Ti věrně splácím. –


De helle döhr hestn vp gedann
vnd dyn gefangen vth gelann,
Du herschest, herr, gewaldichlick
inn dynes ewigen vaders ryck.


Ty večery, kdy někdo dole hrával
arii známou a ten kvapík rychlý,
kdy kouzlem svým mě smutek obetkával,
a ulice – jak vymřely by – ztichly.


如鸟飞飞到处栖
今年九日在山西
太行正是登高处
无菊亦应有酒携


Co k zemi suché padá,
co hyzdí polní lada,
plevelem dusí žeň –
s tím honem na oheň!


»Ein Bot' ist's wohl von meinem Herrn,
Er bringt mir Siegeskunde!
Solch einen Boten schau' ich gern!«
Denkt sie im Herzensgrunde.
O Wunderwonne! wer in Lust
Drückt stolz und schön sie an die Brust,
Hängt ihr verjüngt am Munde?


Já láska jsem, té vespolek se učte
a s druhem druh se v míru se mnou slučte


Wählst du dir zum Begleiter
Den goldnen Lebensmuth,
Wie findest du so heiter
Die Welt, wie schön und gut.
Und wagst du kühn zu irren,
So drückst du einst mit Lust,
Mag auch der Weg sich wirren,
Erfüllung an die Brust.


1
В темной роще на зеленых елях
Золотятся листья вялых иВыхожу я на высокий берег,
Где покойно плещется залиДве луны, рога свои качая,
Замутили желтым дымом зыбГладь озер с травой не различая,
Тихо плачет на болоте выпВ этом голосе обкошенного луга
Слышу я знакомый сердцу зоТы зовешь меня, моя подруга,
Погрустить у сонных берегоМного лет я не был здесь и много
Встреч веселых видел и разлук,
Но всегда хранил в себе я строго
Нежный сгиб твоих туманных ру2
Тихий отрок, чувствующий кротко,
Голубей целующий в уста, —
Тонкий стан с медлительной походкой
Я любил в тебе, моя мечтЯ бродил по городам и селам,
Я искал тебя, где ты живешь,
И со смехом, резвым и веселым,
Часто ты меня манила в рожЗа оградой монастырской кроясь,
Я вошел однажды в белый храм:
Синею водою солнце моясь,
Свой орарь мне кинуло к ногаЯ стоял, как инок, в блеске алом,
Вдруг сдавила горло тишина…
Ты вошла под черным покрывалом
И, поникнув, стала у окн3
С паперти под колокол гудящий
Ты сходила в благовоньи свеИ не мог я, ласково дрожащий,
Не коснуться рук твоих и плеЯ хотел сказать тебе так много,
Что томило душу с ранних пор,
Но дымилась тихая дорога
В незакатном полыме озеТы взглянула тихо на долины,
Где в траве ползла кудряво мгла…
И упали редкие седины
С твоего увядшего чела…
Чуть бледнели складки от одежды,
И, казалось в русле темных вод, —
Уходя, жевал мои надежды
Твой беззубый, шамкающий ро4
Но недолго душу холод мучиКак крыло, прильнув к ее ногам,
Новый короб чувства я навьючил
И пошел по новым берегаБезо шва стянулась в сердце рана,
Страсть погасла, и любовь прошлНо опять пришла ты из тумана
И была красива и светлТы шепнула, заслонясь рукою:
“Посмотри же, как я молодЭто жизнь тебя пугала мною,
Я же вся как воздух и вода”В голосах обкошенного луга
Слышу я знакомый сердцу зоТы зовешь меня, моя подруга,
Погрустить у сонных берего


不见长卿已五年
那能半日不相怜
牡丹遂补天南缺
肯写初开寄日边


Sieh! Da glänzt das Gebüsch, Felder und duftende
Haine blitzend von kühlem Tau,
Der die Gewächse erfrischt, nähret, und stärkere
Wohlgerüche zum Himmel schickt.


Freilich die Menschen sind seltsam; sie hören
lieber Kastraten in Knabenchören.


Ihr liebes-Gedancken, Ihr habt gewonnen,
Ihr habt die sauer-süsse Pein
In meinem ermüdeten Hertzen entsponnen,
Drum muß ich nun gefangen seyn.
Ich liebe sie alle, doch Lisilis ist,
Die meine Gedancken am besten versüst.


Proč se pane! k nebi nepneš?
Proč y duchů neusmrtíš?
Čili zhasla věčná sláva,
Zašli hajitelé tvého
Nelidského práva?


Welch ein Wunder, daß die Augen
Dieses zu betrachten taugen,
Solche Gröss' im Kleinen sehn!
Mensch, hier must du weiter gehn,
Mit dem Schöpfer dich vereinen,
Und Den, im unendlich Kleinen,
Der unendlich-groß, erhöhn.


Bis jetzt war alles so nett und gut.
Da kam ein Soden auf einmal in Wut
Und rückte über die Freiheit her
In seiner Stellung als bayrischer Pair.


che, come tu ti senti fuor di noia,
velocemente tu vada a vedere
quella dama gentil, prima che muoia.


Last bey dem Kindlein wachen/
Vnd tausent Frewden machen/
Last hertzlich jubiliren/
Vnd frölich triumphiren/
O Jesulein süß! O Jesulein süß!


Quale il lion famelico, cercando
per preda, faticato si riposa,
subito su si leva, i crin vibrando,
se cervo o toro sente, od altra cosa
che gli appetisca, sol quella bramando;
tal Troiol udendo la guerra dubbiosa
ricominciarsi, subito vigore
gli corse dentro allo 'nfiammato core.


Jen to kolem zašumí,
od lesa to sténá,
chaloupka je v jabloní
tichá jako pěna.


Die gefrorne Winterwelt
treibt zu See und Lande Scherze.
Kaspis rufet in den Belt,
und der Hornung schreit zum Märze:
Der sei ewig ohne Pein,
dem wir heute frölich sein!


Der Geiz mag sein erwuchert Gut
Nur hüten, nicht genießen!
Doch laß ein Bächlein güldner Fluth
Auch auf den Weisen fliessen!


O rettet ihn, bietet ihm hilfreich die Hand!
Daß auch im Elend der Mann empfindet,
Wie Tag für Tag erstarke das Band,
Das alle Menschenseelen verbindet;
Denn gegen die offnen und stillen Gefahren,
Die schon dem frühen Morgen drohn,
Mag sich bewahren
Kaum des Glückes begünstigter Sohn.
Jedem gesteckt ist Ziel und Marke,
Allen eröffnet ist die Bahn,
Aber zu jäh stürmt der Kühne hinan,
Zu fest vertraut auf sich der Starke;
Die Waffen sinken läßt der Schwache,
Eh' noch der halbe Weg erreicht.


M illionen lenkt die M ajestät;
Nach M itternacht zeigt der M agnet.


»Anna, hebe dich vom Grunde!
Komm, du hast genug geweint;
Des Erbarmens milde Stunde
Deinem Kummer auch erscheint.


خليلي لا تجزع من الجوع إنه
إلى كل معتل هو الغاية الكبرى
لانك مصدوع وإن بت آكلا
يثير صداعاً ذلك الأكل والصفرا
وعبدك إن يشفيه مولاه في غد
سيأكل أكل الفيل فاهنأ بها بشرى
ليقضي الذي قد فات إذ كان واجباً
وفي الشرع تقضى كل فائتة قسرا


Quando às vezes o mar soluça tristemente
A praia abre-lhe os braços e deixa-o a gemer;
Embala-o com amor, de leve, docemente,
E canta-lhe cantigas p’ra adormecer!


玉关初未解秋防
苜蓿春深绿更长
好遣霜蹄空冀北
未容归老华山阳


Du lissest si um mich vil tausend Engel sehen,
Und reden si, was ich ni reden wolt.
Selbst Salomon gab kron und thron
In ihrer gegenwart und aller Patriarchen.
Es waren rings zur seit Propheten ohne zahl
Mit Märtyrern und der Apostel Chor.
Sanct Peter und Johann erschinen mir gemeinsam
Mit dem Johann dem Täufferer!
Si höhrten dich auf ewig mich zusegnen,
Und billichen, was ich vollführet hätt.


Warlich war ich gar zerschlagen/
War von lauter trawren matt:
Bin nunmehr in frewden-tagen/
Bin von lauter lüsten satt.
Trübnuß hatte mich vmbzogen/
Ware mehr dan halber todt:
Nunmehr hab ichs leben sogen
Nur auß JESV lefftzen roth.


Me hallo solo y estoy triste.
Tu viaje, que no maldigo
porque tú lo decidiste,
me hundió en la sombra. Partiste
y la luz se fue contigo.
Somos en este momento
en que el amor nos consume,
dos flores de sentimiento
separadas por el viento
y unidas por el perfume.
Ay de los enamorados
que están en diversos puntos
y viven —¡infortunados!—
con los cuerpos separados
y los espíritus juntos.
Pero el mal de que adolece
nuestra pasión, que Dios veda,
en ti mengua y en mí crece:
aquel que se va padece
menos que aquel que se queda.
Sufres pero no ha de ser
cual tu ternura me avisa;
tu dolor ha de tener
a menudo una sonrisa:
lo nuevo causa placer.
Mas yo, pobre, abandonado,
no encuentro paz ni consuelo;
desde que te has alejado
estoy ausente del cielo
porque tú te lo has llevado.
Extrañarás que hable así,
pero ¡qué quieres! te juro
que no miento. Para mí,
cuanto es halagüeño y puro
empieza y termina en ti.
Y fuera de ti, bien mío,
la infinita creación
no es más que un inmenso hastío:
¡el espantoso vacío
del alma y del corazón!
Tú resucitaste a un muerto.
Yo era —recuerdo importuno—
algo monótono y yerto,
tal como un campo desierto
y sin accidente alguno.
Era un ente sin historia,
una conciencia en asomo
cuando ¡esplendente memoria!
tu presencia hizo en mí como
un cataclismo de gloria.
Derramaste en mi existencia
—en una mística esencia—
la desgracia y la ventura,
el delito y la tortura,
la razón y la demencia.
El ideal canta y gime,
es un abrazo que oprime:
lo dichoso y lo funesto
constituyen lo sublime.
El amor está compuesto
de todas las inquietudes,
de todas las agonías,
de todas las plenitudes,
de todas las poesías,
y de todas las virtudes.
Es el fanal y la tea,
es el hálito que orea
y es el turbión que alborota,
es la calma que recrea
y es la tormenta que azota.
Es un galvánico efecto,
es lo rudo y es lo suave,
es lo noble y es lo abyecto,
es la flor y es el insecto,
es el reptil y es el ave.
Semejante al aluvión
resulta de la fusión
de la rastra y de la pluma,
de la hez y de la espuma,
del pétalo y del peñón.
Tu belleza seductora
dio un destello a mi alma negra,
como el rayo que colora
pone en la nube que llora
el arcoiris que alegra.
Tu imagen grata y radiante
fue un rápido meteoro,
una hermosa estrella errante
que abrió en mi noche incesante
un ardiente surco de oro.
¡Lúgubre suerte me cabe,
contemplar un ígneo rastro!
¡Infeliz de mí! ¡Quién sabe
si cuando el eclipse acabe
veré como antes el astro!


仙宫仙府有真仙
天宝天仙秘莫传
为问轩皇三百岁
何如大道一千年


Jen jedno skví se slunce na blankytu,
a jedna modlitba z všech modliteb,
jež národům vymáhá blahobytu
a dává svobody jim božský chleb.


viendo su muerte acá bajo en el suelo,
por oculta virtud manifestada,
no tan presto será del aquejada
que a voces mostrará su desconsuelo.


Dunque, di sovvenir mai non si sazia;
mentre che 'l ricco è di fuor del suo limine,
la roba manda e 'l buon Iesù ringrazia.


石壁冷磨闲日月
松棂平觉远山川
便将小纽双龟印
试换禅床一觉眠


Sieh da! was zuckt durch die Finsternis?
Ein Windstoß bricht herein;
Die Wolken zerstäuben; herab durch den Riß
Fällt matt des Mondes Schein.


My často si přiťukli, Bakchův kdy dar
kol stolu koloval, příteli v zdar
v přípitku, úsměvu, zpěvu,
leč kdo jen z nás veselých tenkrát se ptal,
kdy satyr se pod čapkou frašky všem smál,
kdo z nás se ptal,
jak bylo na moři Odyssevu?


石屏御道鸟飞回
汉帝亲封玉检来
灏气满空清似水
芙蓉直上九天开


Nechme pravdy, nechme práva,
nač tu bojů robotu? –
Vůdcem naším teď je sládek –
ten nás křísí k životu!


Ó Glaura emendarás erros passados,
Confessando um só Deus imenso, eterno,
Que de nada nos fez, e os adornados
Céus de Estrelas, mar, terra, e horrendo Inferno:
Este nos redimiu, que deserdados
Nos fez do homem primeiro a mau governo;
E, por ser justo, e pio, a ofensa dura
Pagou, sendo Criador, pola criatura.


Sám se přesvědčiti musí,
vidět sám to místo hrůzy,
Aki je-li živ či mrtev,
jeho choť a jeho druzi.


Vielleicht vor tausend Jahren schon
Zu Asche stob der Stern;
Und doch steht dort sein milder Schein
Noch immer still und fern.


Chvílemi jak přes ta lada, keře, polí orné prouhy
klidu táh’ by sladký oddech, valící se blíž a dlouhý,
v chmelnic nežli dozní trsech, vlnících se pod nohou,
na země pak usne prsech, mluvících v něm s oblohou.


So sprach zum jungen Eheschatz
Der strenge Herr Wardein.
Er ruhte bald am stillen Platz
Im Rasen – doch allein!


Diese Freyheit deiner Hand
Sey und bleibe mir bekannt,
Biß du sie wirst, o mein Leben,
Einem vor dem Priester geben.


Jdi, děvčátko mé, k páteru
a pověz mu to zticha,
že zalíbil se tobě hoch,
po němž tvé ňadro vzdychá.


雪竹霜筠负所期
寒云飞雁影离离
悬知磐石苍苔上
犹有山阴道士诗


La troppa accesa e sviscerata voglia
della salute di tua figlia cara
d'ogni dolcezza il cor tuo priva e spoglia.


Foi este o dia em que a que pés baixaram
Vênus, e as lindas graças inocentes,
E em torno do áureo berço reverentes
Ao som de alegres hinos te embalaram.


Que ese es el futuro empleo,
    Ese es el fin para el cual
    El artífice su autor
    La ha querido fabricar.
    Levantada sobre el valle
    De la vida terrenal,
    En medio del éter puro
    Suspensa debe quedar;
    Y vecina de las nubes
    Que engendran la tempestad,
    Y rayando en los confines
    De la región sideral,
    Habrá de ser desde allí
    Una voz divina más
    Que alterne con las estrellas,
    Que en su giro regular
    La gloria de Dios pregonan
    Y leyes al año dan.
    Sólo pensamientos graves
    Inspire a la humanidad,
    Cuando con sonoro acento
    Mueva el labio de metal.
    Sirva al tiempo y al destino
    De lengua para contar
    La rapidez de las horas
    Y el curso del bien y el mal,
    Siguiendo siempre, aunque ajena
    De sentir gozo y piedad,
    Las mudanzas que en la vida
    Se suceden sin cesar.
    El propio sonido suyo,
    Cuyo harmónico raudal
    Pujante el espacio llena
    Y se oye y pasa fugaz,
    Imagen es que nos dice
    Que así presuroso va
    Todo en la tierra a perderse
    En la inmensa eternidad.


Dál melodie
jak příval rostou kolem mne,
a bolno mi je,
co bylo, co je ztracené.


A cigán hraje. Žití celý hnus
zní v krátkých notách jako rozsekaných,
zní v trilkách u kobylky jakby štvaných,
a v křeči jejich šílí genius.
Však paní rukou křečovitě mává:
„Dost, zaraz, tato teprv není pravá!“


„Královskou tady vizte naši Prahu!
Jak tělo její, plno divných krás,
objímá v půli, podél vinných svahů
Vltavin stříbrotkaný, svěží pás.


Když lačný duch náš mnoho pochopí a pozná
na rušném staveništi krásy,
tu teprv neklid nejistot se k slovu hlásí,
a se všech stran zní otázka, zda možná,
by v změnách těch nám zrály naše klasy.


先朝心事共春秋
此日投装话白头
莫把光阴牵俗态
勉教孙子继前修


Però fatene festa in canti e in suoni,
e “viva, viva, viva l'Angosciuolo!”
a la barbaccia di Ser Papa Polo,
fate gridare a piferi e tromboni.


A me par ch'egli sia bello
E che possa far onore
Alla cetra ed al pennello
Del Poeta e del pittore


Ha Chloët szeretem hát! - - -


Mhy rouška padá z dávných dob
a budí mysli ruch,
by vsnila se a vžila zas
v let dětských čarokruh.


Chlorinde traurt um ihren Mann,
Den sie in Wort und Werck, sie schwert es, nie betrogen,
Sie hat ein zierlich Traur-Kleid an,
Ihr Zimmer ist mit Boy biss auf den Grund bezogen;
Schwartz ist die Deck' auf ihrem Bett',
Briefträger, Kuppler, Knecht, Magd, Kutscher, Pferd und Wagen
Die müssen alle Trauer tragen:
Es scheint, als ob sie Freud' an ihrer Trauer hätt'.


Tak hle známost krátkou ale jistou
O těch světech sem ti podala,
Nediv se, že více poslala
Z nebe sem ti, nežli z pekla listů;


八面棂窗八面开
画屏窗外绿于苔
竹床藤枕凉如水
睡熟不知山雨来


Eu, filho do carbono e do amoníaco,
    Monstro de escuridão e rutilância,
    Sofro, desde a epigênesis da minha infância,
    A influência má dos signos do zodíac
    Profundissimamente hipocondríaco,
    Este ambiente me causa repugnânci
    Sobe-me à boca uma ânsia análoga à ânsia
    Que escapa da boca de um cardíac
    Já o verme - este operário das ruínas -
    Que o sangue podre das carnificinas
    Come, e à vida em geral declara guerra,


Angelächelt vom Mond, wandl' ich im Wiesengrün,
Wo das flüsternde Schilf, wo das bethaute Gras
Frische labende Düfte
In die kühlere Luft ergeust.


Ross' und Hunde wollen eilen,
Phoebus selbs, der Jäger Fürst,
Mercket, wenn Du auff seyn wirst,
Wartet mit Geschoß und Pfeilen,
Wil Dich leiten überall
Durch Gepüsch, Gebirg und Thal.


Ça l'prend tout feu tout flamme en facʼ de son chʼvalet ;
Puis, l'pinceau dans la main, vʼlà q'sa grandʼ chaleur gèle !
Il est si vite en bas qu'il est en haut d'l'échelle…
En tout'chose on dirait qu'iʼ n'sait pas c'qui lui plaît.


Was stehst du so in stillem Schmerz?
O Schäfer, sag es mir!
Wohl schlägt auch hier ein wundes Herz,
Das ziehet mich zu dir.


Lidka padla, omdlela,
V trávu hustou klesla,
V žalostnost se poděla,
Jenž ji k hrobu nesla;
V tom, že dítko zrodila,
Ani ještě nečila
Přírodnosti hesla.


Streift dich Steingerölle, das da fiel:
Bist verirrt und findest doch dein Ziel.


Hle, na hranici Lásky dá se vložit
tak oddaně, jak na Golgotě kdys,
pod křížem naším zas chce všecko prožít,
hrot kopí by se v ňadro bílé vříz’.


Malý rarach, jak jej bájí
stará zvěst,
pod římsy se stínem tají,
škleb a lest
v pitvorné mu tváři hrály,
jejíž rty se šklebně smály,
poznal jsem, ten netvor malý
Satan jest.


Pokud mladým skvěla jsi se líčkem,
bývala jsi malým andělíčkem;
nezměnila jsi se, když jsi dospěla,
právě do velkého ale anděla.


In den sieben Tönen schweift er unerschöpflich auf und nieder,
In den sieben alten Tönen, die umfassen alle Lieder.


Rota per te le nuove
Con subitaneo piè veci Fortuna:
E quello, che con una
Occhiata il tutto move,
Non è di te maggior superno Giove.


Ujjong a lelkem s telve van örömmel:
Ma érkezik a régvárt vendég!


六出装来百兽王
日头出后便郎当
争眉霍眼人谁怕
想你应无熟肺肠


Voglio da voi sol che 'l portiate in pace;
che ciò, pensando, sia, tutto mi squaglio
del gran dolzor, ch'entr'a lo cor mi face.


Höll und Himmel, Tod und Leben,
Fluch und Segen beutt er an:
Deine Wahl dir selber kan
Eins von diesen beyden geben.
Wähle du das Bäste dir:
Gott legt Guts und Böses für.


Siebentausend Töchter noch leben, aha!
Die jüngste die heißt Rata bums vallera.
Au, au! das that wehe,
Au, au, das that weh -
Der arme Nabob plumpst in den See.


عِندي مِنَ الحُبِّ اليَقينُ
كَذَبَ الهَوى بَدَنٌ سَمينُ
مَوتي كَذا أَلَمُ الهَوى
لَكِنَّ صَبري لا يَكونُ


A harisnyája egy lucsok,
hanem ő csak fecseg, locsog.
Béka ha ily sokat brekegne,
egész biztosan berekedne.


Von der Erde, wo die Sonne leuchtet,
Und der stille Mond;
Wo der Thau das junge Moos befeuchtet,
Wo Gesang im grünen Felde wohnt;


Quando relembro esse passado agora
O homem, bem baixinho, vezes chora
E diz que ao menino quer voltar


晓晴群雁欲何之
正是青天似纸时
横斜数行有声字
服杀虚空解作诗


Da wechseln Berge, Täler, Ebnen, Flüsse,
da grünt ein Wald, da türmt es sich graniten,
da zuckt ein Blitz, da rauschen Regengüsse,
und Mensch und Tier bewegen sich inmitten.


Opět jsem si dodal mysli,
k výborům jsem spěchal rychle,
aby tuhle záhadu mi
vysvětlili tajemnou.


Mnohým stejně nudně hyne
v duchaplných hovorech.
Já však sám jsem na skalisku,
uštván písní komáří.


Ihr Herrn aus den Bünden,
Bedenkt eure Sünden:
Den rollenden Würfel, den Becher, die Dirn!
Die wollen wir fegen
Auf brennenden Wegen,
Die büßen wir heute mit triefender Stirn!«


Im Krug zum grünen Kranzea
Da kehrt' ich durstig ein:
Da saß ein Wandrer drinnen
Am Tisch bei kühlem Wein.


»Neuer Scheiterhaufen ist aufgebaut,
Daß, wenn es Funken und Wind gefiele,
Gott selbst verlör in solchem Spiele.«


Co platna radost, chut a nadšení?
V ráz, náhle zdává se ti, kterak v tobě
se propadává někam umění...
Čím léta žil’s a snil... Ty chvíš se v mdlobě,
vše výsledkem co píle, tužeb, snah,
vše zkalených tvé duše na vlnách
v dál uniká, korábu plachta bílá,
jež Ariadnu právě opustila
na skalném břehu... Tato Ariadna
je duše tvoje, chví se, mlha chladná
je kol i v ní, na pusté stojí skále,
to skutečnost, to svět... Co bude dále?
Ten obr, jenž se ochočen být zdál
a tebou zkrocen, storuký jest zase,
se proti tobě zvedá, snů tvých král,
zvi Umění jej, Vrchol, Ideál!
Ty bojíš ve tvář podívat se kráse,
on tyčí se v své celé, silné slávě!
Jak žhavý hřeb to bodá v tvojí hlavě,
a příboj myšlenek se skrání valí,
a každá, první jako poslední,
se ptá: Ó, tmy, kdy se mi rozední?
A skoro cítíš v studu, blízek cíli,
jak ve rozpětí nejvyšším své síly
a vůle své jsi nekonečně malý.


Estranhas sensações maravilhosas
Percorrem pelos cálices das rosas,
Sensações sepulcrais de larvas frias...


Od rána až k ránu
žal svůj topí v džbánu,
od noci až k noci den co den.
O tom, co jej hněte, co jej moří,
s nikým nesdílí se, nehovoří,
pije, pije jen.


Já bděl jsem dlouho v noci a vím, Ty rovněž tak,
a nemůžem si zlíbat navzájem tvář i zrak
a musíme jen toužit a hledět do oblak.


En esta romería  avemos un buen prado
en qui trova repaire  tot romeo cansado,
la Virgin Glorïosa,  madre del buen Criado,
del qual otro ninguno  egual non fue trobado.


De este mi grande amor y el poco tuyo
no tengo culpa yo, tengo la pena,
que a tu naturaleza en todo ajena
juntarse dos contrarios atribuyo.


芦花荷叶晚秋天
雁影横斜远水连
频唤买鱼人不应
偷忙撑入怕官船


Sie glauben, miteinander zu streiten,
Und fühlen das Unrecht von beiden Seiten.


J’ai traîné cette vie incertaine et mauvaise
Car mon âme est en moi, en éternel malaise…


Anahuac: estadio fuiste de contiendas y pasiones,
mas hoy eres la doncella que orgullosa se levanta
desdeñando el himno rojo de fusiles y cañones,
son la paz entre los labios y el arrullo en la garganta


Proto, bratří,
Čechům patří
Činy světu dáti,
Činy cnostné, přespanilé,
Bohu, králi, vlasti milé, –
O blaho své dbáti.


Einen Leibzoll zu entrichten
Für das Vieh, mag menschlich sein:
Ochsen dürfen doch mit Nichten
Ungestraft zur Stadt hinein!


Der auch die Taube hört, die, schwach, verirrt
Vom Land, ins Schiff sich wagt
Und Speise girrt. Auch Deine Pfingstgebete
Hört er im Bauch des Meers.


Olhámo-nos um dia,
E cada um de nós sonhou que achara
O par que a alma e a carne lhe pedi
- E cada um de nós sonhou que o achar
E entre nós dois
Se deu, depois, o caso da maçã e da serpente,
Se deu, e se dará continuamente:


Ihr krieget von dem Schneider
Anjetzt viel andre Kleider,
Des langen Mantels Tracht
Ist nun gar kurtz gemacht.


De verdor la floresta se engalana,
la atmósfera de un velo transparente,
y el fresco arroyo en su fugaz corriente
lleva el aroma de la flor temprana


Viel Klagen hör' ich oft erheben
Vom Hochmut, den der Große übt.
Der Großen Hochmut wird sich geben,
Wenn unsre Kriecherei sich gibt.


To jenom v cizích verších oceníme,
co sami žili jsme a trpěli,
o hloubce těch jen bolů nejlíp víme,
jež k našim srdcím dýkou zajely.


Strýc don Diego míval špatné spaní,
a rovněž trápily jej koliky,
bezesných nocí pro uvarování
prostředek přechovával všeliký
léčebný v uzavřeném pokojíčku,
kde domácí měl svoji lékárničku.


Je suivais dans les bois la fille aux cils soyeux.
Non loin d'un petit lac dormant nous nous assîmes ;
Tout se taisait dans l'herbe et sous les hautes cimes.
Nyssia regardait le lac silencieux ;


Štíhlou jedličku jako tvé tílko,
jakové neroste, co šírý háj,
u svých okének zřelas’, má Cilko,
kdy kolem táhl zas prvý náš máj.
Na každé větvici rosou se jiskřící
víš, že se chvěla duše má celá,
bys ráno shlédla, kdo stavěl ti máj...


Umlkla píseň – ticho kol,
směsice kamení,
okénkem echo, stráží krok,
zaléhá v sklepení.


Mein Herz erwacht,
Es schlägt mit Macht,
Mein Arm ist fest und sehnig;
Die Liebesfehde, die Harfenschlacht,
Sie sind mir viel zu wenig;
Ich habe gezecht
Im Bechergefecht,
Mag nicht mehr schwärmen und zechen;
Und wenn ihr Flaschenhälse zerbrecht,
Möcht' ich andere Hälse brechen.


Ani pulpáni už, čtvrtláníci,
do podruží půjdeme;
páté kolo vozu jsme,
naše řeč? stát? Stydíme se říci!


Pues, ojos, ocasión de mis enojos,
¿por qué agora miráis para matarme?
¿Cabe en tanta beldad tales engaños?


An de Kark
Wahnt de Prester,
Un de Möller wahnt an Dik,
Un ik wahn
Bi min Leefste,
Seeg ęr jeden Ogenblick.


Tvá moc zem syc mnohou libostí,
Mnohou krásou ozdobila,
Ona mnohou drahou schopností
Stánek těla zbohatila,
Smyslů obzvláštních cýtění
Podala mi k potěšení.


Tu penches, grand Platane, et te proposes nu,
Mais ta candeur est prise, et ton pied retenu


Babička dětičkám předříkává,
a Jiřík oknem ven pozor dává.


Hleď Němce, otče. Luther mnich je vyved
z ovčince církve – v ruce mojí bylo
jej spálit tenkrát... a já opomenul.


La farira dondaine,
La farira dondé.


Tu strážce věrný, jenž noc vůdce hlídá,
dojatým hlasem tiše odpovídá:


اطمئنوا لحظةً كي تبدأ الفوضى
وينهال علينا غضب الأسلاف
كي ينتصر الشك على أحلامنا، ،
فلتطمئنوا لحظةً
2


Ringt jammernd eure Hände,
Die ihr auf Erden lebt!
Sie fühlt ihr kommend Ende,
Sie ängstet sich und bebt.
Sie rauchen angezündet,
Die Wohnungen der Missethat,
Da der die Welt gegründet,
Sich ihr als Richter naht.


红妆翠盖出污涂
水面风吹醉欲扶
自是凌波有仙种
文君莫讶茂陵姝


Auf wilder, meerverschlagner Planke,
Ein Schiffer bin ich, der versinkt;
Mein letzter Stern ist ein Gedanke,
Der leuchtend mir vom Himmel blinkt.
Ein fernes Eiland seh ich ragen,
Doch wirft die Fluth mich stets zurück;
O, will's denn immer noch nicht tagen?
Noch gilt's zu wetten und zu wagen,
Denn jenes Eiland wiegt mein Glück!


Drum Männer scharf dein Kreuz beschossen haben
Mit eisigen Verstandes Hagelwettern;
Und Grübler nach des Kreuzes Wurzel graben,
Daß sie es schier umwerfen, schier zerschmettern.


Bien has a tu cansancio satisfecho,
si menor sol, es más hermoso Oriente,
en tanto que mi espíritu doliente
de envidia de mirarte está deshecho.


 — Son l'otto. — Proprio l'otto? Ora mi vesto.
— Brava. — Ma ti rincresce d'aspettarmi?
— No, no, vèstiti a comodo. — Eh, fo presto! —
(E lì piantati e duri come marmi).
— Taddeo, che ore sono? — Son le nove.
— Dunque scappo a vestirmi. — (E non si move).


Passato 'l tempo, emprisi a iocare,
con gente usare a far granne spese;
meo pate stava a ddolorare
e non pagare le me' male emprese;
le spese commese stregnìme a ffurare,
lo blado sprecare en mala menata.


桃花春水满江头
独拥佳人翡翠楼
谁抱琵琶江口上
声声弹出小梁州


ONE finds out, — "He's of stature somewhat low, —
"Your Heroe always should be tall you know. —
"True nat'ral greatness all consists in height. "—
Produce your voucher, Critic. — "Serjeant KYTE."


Wie riß als Jüngling die Genossen
zu toller Laune oft auch ich:
mich zu betäuben durch die Possen,
wenn diese Schwermut mich beschlich! –


Puis, tout à coup, sachant oser,
Je pris sur sa lèvre un baiser…
Et nous nous assîmes sur l'herbe.


Mit diesem Lied kam Friede auf die Brüder
Und auf den Abt, die guten Willens sind;
Sie knieten um die heil'ge Leiche nieder,
Da ward ihr grimmer Schmerz ganz süß und lind.


Die Fiedel und der Brummelbaß
Die hör' ich voller Freude,
Zum Tanze will ich morgen gehn
In meinem weißen Kleide;
Piedewiedewittwittwitt,
Meinen Schatz den bin ich quitt,
Nun muß ich gehn und wandern,
Mir suchen einen andern.


„Rokyto, kam drndáš –
Až se ti vrkoče třesou,
Co tvá záda v mošně nesou?“
Tři kocoury mourovaté,
Žíní spiaté
Nesu; slyš, jak vručí!
Ať se učí,
Kotlík varný ostříhati.
Roukyty, mňau.


鬓毛垂雪欲毵毵
道路风波老不堪
系缆短亭聊自慰
青山数点见江南


Folgt jhnen in dem Tantze zwar,
Mehr aber in der Gaben Schar,
So wird es keinem fehlen,
Gott weis umb euch allein bescheid,
Wird einem jeden mit der Zeit
Das seine wol erwehlen.


Daß ihr alles Labsal werde,
Und Genesen und Gedeihn,
Weih' ich Himmel, Wasser, Erde,
Lied und Wort und Schlummer ein.


Za tím naším staveníčkem
Pod dubem
Stojí naše krásná Máří
S Jakubem;
Což tam as dělají,
Co si povídají?
Snad – že se rádi mají.


Akkor tűzlegelő szélparipát kettőt
Szolgái befogván, ragad ékes gyeplőt,
Fénylő hadszekerén maga Isten hajta,
Dörög az ég, amint száll lefelé rajta.


Bey schwartzen würde mir viel Seiffen-Geld verschmiert.


Do snů mých temnoty dvé obřích svítí prsů,
jichž po úrodě, kráse shořelo mé mládí!


Ce soir-là tout aimait, tout s'empressait de vivre ;
Tout faisait les honneurs des chemins doux à suivre :
L'océan de la nuit se balançait dans l'air ;
Pas un souffle inclément, enfin ! pas un éclair
N'agitait des aiglons les aires toutes pleines,
Et les fleurs se parlaient : le bruit de leurs haleines,
Dans l'herbe, ressemblait à des baisers d'enfans
Qui s'embrassent entre eux, rieurs et triomphans.
Là, j'avais dit aux miens, j'avais dit à moi-même :
« Dieu qui nous a voués aux départs, Dieu nous aime ;
Il enlace nos jours et les mains dans les mains,
Nous refait de l'espoir aux douteux lendemains. »
Descendue en courant de l'ardente Italie,
Cette porte du ciel qui jamais ne s'oublie,
De chants et de parfums tout inondée encor,
Et les cils emmêlés de ses longs rayons d'or,
Prise aux jours qui s'en vont, que l'âme seule écoute,
Dont les échos perçans entrecoupaient ma route ;
Des lointains rapprochés les indicibles voix,
Me criaient : « Où vas-tu transir comme autrefois ?
Quel soleil séchera ton vol trempé d'orage,
Me à peine échappée à ton dernier naufrage ;
Pauvre âme ! où t'en vas-tu, qui ne te souviens pas
De ton aile blessée et traînante ici-bas.
Viens t'asseoir, viens chanter, viens dormir dans nos brises,
Viens prier dans nos bras pleins d'encens, pleins d'églises.
Viens ranimer ton souffle au bruit calmant de l'eau,
Au cri d'une cigale à travers le bouleau.
Viens voir la vigne antique à l'air seul attachée,
Le sein toujours gonflé d'une grappe cachée,
Étendant follement ses longs bras vers ses sœurs,
Bacchantes sans repos appelant les danseurs.
Viens où les joncs et l'onde où le roseau se mire,
Poussent, en se heurtant, de frais éclats de rire ;
Viens : tu les sentiras, par leurs frissons charmans,
De l'attente qui brûle amollir les tourmens.


Dein Nahmens-Feſt, o ſuͤſſe Luſt!
Entzuͤndet meine treue Bruſt,
Die fromm und reine Wuͤnſche heget,
Und dir diß Blat zu Fuͤſſen leget.


Ich wil dir Füß/ ingleichen
Auch Haupt vnd Hände reichen.
Nein/ sagt der Herr/ wer reine/
Wäscht nur die Füß alleine.


Národ český – síla mladá,
ale rozum starý,
nehodami otužil se,
srdcem je však jarý.


Az ifjuság bájos vidéke
Tele van napfénynyel, virággal,
Himbálják illatos fuvalmak,
Bezengi csattogó madárdal.
Derűs ábránd, álom, reménység
Szór pazarul fényt, illatot.
Nem látni ottan ködöt, árnyat,
Csak a bimbófejtő napot.


يا بديع الحسن بالصورِ
جئتنا في هيكل البشرِ
ثم لما كنت مرتفعاً
عن وصول العقل والبصر
كان ما قد كان منك لنا
بالقضاء الحق والقدر
كل شيء آية ظهرت
عبرة فينا لمعتبر
وجميع الكون أمثلة
عند أهل الفهم والنظر
علم قومي كله ورق
وعلومي فيه كالثمر
وكلامي عند عارفه
ليس معناه بمستتر
لا على معنى الحلول ولا
باتحاد يا أولي الحذر
لي فؤاد يا وجود قضى
زيده ما فيك من وطر
أنت فينا ظاهر أبداً
كظهور الشمس في القمر
أو كمثل الظل يكشف عن
هيئة الأوراق والشجر
أو كمرآة يلوح بها
ما يدانيها من الصور
جل وجه منك نحن له
سترة في العقل والفكر
وظهور في القلوب لمن
هو من جهل النفوس بري
آمنت قوم ظهرت لهم
في جميع النفع والضرر
وجهك الميمون قبلتهم
وعليه الكل كالقتر
خرجوا للكائنات كما
خرج المختار للمطر
ثم قاب القوس منك دنوا
حين رنت نغمة الوتر
وسعوا من نحو مروتهم
للصفا عن سائر الكدر
بالسوى ليسوا على خطر
والسوى منهم على خطر


Nechytáš se? Divno je mi!
Cosi šepce haluzemi,
je to vánek? Je to ston?
ve všem zní však: Oberon!


Wie Perlen klar auß Orient
Mir Zähr von Augen schiessen:
Wie Rosenwässer wolgebrent
Mir Thränen vberfliessen.
O keusche Lieb/ Cupido rein/
Alda dein hitz erkühle;
Da dunck dein heisse flüttig ein/
Daß dich so starck nit fühle.


Blume und Blüte!
Euch hab' ich anvertraut mein Liebstes heute;
Behütet mir's, wie euch der Lenz behüte!


Und so, ein Freiheitsbüttel,
Umstellt er jeden Fleck;
Das Größte wird ihm Mittel,
Ihm, dem das Kleinste Zweck;


Maldita a vida me seja,
três vezes maldita seja
a vida que me desastra
e que por ser-me finita,
três vezes seja maldita
e amaldiçoada madrast
Quem me fez como um qualquer,
dormindo aonde estiver,
saiba deste desprazer,
para sempre e desde saiba,
para que o seu Ser não caiba
na pequenez do meu ser,


ermiş ha çul giymiş, ha atlas;


I' non posso altro far che seguitarti,
e della grande impresa non mi pento.
Tu non se' fatta com'un uom da sarti,
che si muove di fuor, si muove drento;
e se dalla ragion tu non ti parti,
spero c'un dì tu mi fara' contento:
ché 'l morso il ben servir togli' a' serpenti,
come l'agresto quand'allega i denti.


O Ferdinand der Erste
Verfolg nicht ruhge Leute!
Bedenk, du bist der Erste,
Nicht Ferdinand der Zweite.


Mašino má stará, drahá,
tvé to byly oči,
ony stále za mnou hledí,
kam se krok můj točí.


Der Heyland ist gestorben
Mit Langmut und Gedult
Für unsre schwere Schuld,
Und hat uns Gnad erworben,
Die Hertzen so zu stercken,
Zu machen frey und rein,
Damit wir mögen seyn
Geschickt zu guten Wercken.


Vy žijete jen jedním okamžikem,
zřím ve vás snění, celé mládí svoje,
však zaniknutí jest i vaším vznikem,
a noříte se do tmy do závoje...


(Paráfrase)


Szép virág! a hajnal keble olyan hideg, -
S oly rövid az óra, amig enyelg veled!
Én reggeltől estig mulatok melletted,
Betöltvén szerelmem lángjával kebledet!


Jak vy snad se usmějete: „Zas ty staré pergameny,
to je důvod nemoderní, také trochu bezecenný –“
Však, pánové, tento důvod zdál by se vám býti v květu,
kdyby jej tak akcentovat mohlo pár set bajonetů –


	Amor, poi che convien ch'io sia lontano
da questa donna che mi tien suggetto,
serba il mio cor nel suo gentil aspetto;


Byl bych tím odsouzen:
každý den znovu dávat na špalek hlavu.
Každý den čekal bych, zdali obdržím
polibek milosti slepé.


Mnohý nemrav sic a neřád mizí,
Než pořídku ještě nachází,
Coby přál si – cností zlato ryzí.


Když srdce v prsou a dech na rtu ztich
a bílá mha se sráží na očích,
ó, pověz Rybko, co se s námi děje?


La bella bruna
Zingaretta d'amore,
Come bruna tu sei?
Forse il bruno colore
Viene dal fumo de' sospiri miei?
O di bruno color vestita vai,
Perché al morto mio cor l'esequie fai?


Kdo lepší, silnější byl vírou:
Ne, nikdy ztraceno vše není,
věř, přijde se i nocí čirou
ve plné, jasné světlo denní!


A pleasing Land of Drowsy-hed it was:
Of Dreams that wave before the half-shut Eye;
And of gay Castles in the Clouds that pass,
For ever flushing round a Summer-Sky:
There eke the soft Delights, that witchingly
Instil a wanton Sweetness through the Breast,
And the calm Pleasures always hover'd nigh;
But whate'er smack'd of Noyance, or Unrest,
Was far far off expell'd from this delicious Nest.


生不匡君死报君
赵襄未害杀忠臣
头非自漆谁能漆
愧尔何劳更漆身


Én is öröktől ebbe voltam,
a semmiségre ráomoltan,
míg nem javultam és romoltam,
tanulni sem kell, tudjuk ezt rég:
eltűnni és feküdni holtan.


A jiný je jen milliontým
ve turnyketu výstavy –
koupil si lístek: vděčný národ
jej za to skvěle oslaví!...


o anjo insubmisso do trigo,


Er brach des Löwen Muth mit seinem theuren Blut,
Sein mannlich tapfer Sterben war den vier Waldstädten gut.


أَحْلى مِنَ الشَّهْدِ مَنْ هَويْتُ وكَمْ
شُقَّتْ بِهِ في الهَوى مَراراتُ
وَكَيْفَ لاَ تُسْتَطاب رِيقَتُهُ
وثَغْرُهُ سُكَّر سُنيْناتُ


Schnell öffne jene Riegel
Der Amoretten Heer,
Und führ' auf diesen Hügel
Zu mir Belinden her!


Die Luft ist dünn und schallet kaum,
An Sternen ist ein Flimmern,
Als fielen sie, der Erde Saum
Ist roth und Rädlein schimmern.


Und folgt ihr doch. Sie stand. Da war's geschehen
In meiner Hülle konnt ich mich nicht halten,
Die warf ich weg, sie lag in meinen Armen.


Be szikkadt szájjal mosolygok megint,
Száraz bölcseség vén aszálya bennem:
El kell már megint nagy vizekre mennem.


Greif nicht leicht in ein Wespennest;
Doch, wenn du greifst, so stehe fest.


Také stráže hotovy juž byly,
s Hanušem by k radnici se braly,
ale marně v ratejně své stály,
k odchodu se přece nevzchopily,
nechť zvon dávno šestero bil ran;
posud scházel Krepi kapitán.


Und Gottes letzte Jäger,


Der Sohn tut einen Schrei,
Der Vater zu ihm spricht:
»Mit uns ist's nun vorbei,
Der Herr geht ins Gericht.
Du warst ein frommer Sohn,
O Hannes! all dein Tag,
Halt, was vor Gottes Thron
So nah, ich sterbend sag'.
Vor allem hoch allein
Lieb deinen Gott und Herrn,
Und dann den Nächsten dein,
Arbeit' und helfe gern.


Hingegen hast du mir die Preise
Der Chier Weine nie gemeldt,
Auch nie den Ort der nächsten Schmäuse;
Nicht, wo, noch wann man mir ein warmes Bad bestellt,
Wenn ein Peligner Frost die Glieder überfällt.


Da lacht' er grimmig, wie der Sturm,
Wann er das Meer zerstiebt,
In seiner Brust, wie einen Wurm,
Zertrat er, was er liebt';


e capretti petulci e i greggi impuberi
scherzando ti faran più volte ridere,
prostrato a l'ombra de li densi suberi,


Dich zu erschlagen, bricht der Föhn die Stämme,
dich zu begraben, rollen die Lawinen.
Die Flammen zischeln von Verschwörung nur,
von Meuchelmorde raunen alle Wasser.
Dich lockt der Baum mit giftgetränkter Frucht,
und unter seinem Laube zischt die Schlange.
Die Sonne zielt nach deinem armen Hirn,
es greift der Mond nach dir mit Geisterhänden.
Der Bruder sinnt auf deinen Tod. Die Mutter
hat dich verflucht als Frucht im schwangren Leibe ...


Nohy rychlé znaly času škodu,
Rozvlasená oknem vyhlédne,
V náruč letí, v hrůze bezedné
Selzou zmáčen každý stupeň schodu:


V slunci, v bouři v kypré chvojí
skryju vaši hlavu dvojí;
les, toť věru palác živý –
pohleď, světe závistivý!


O erbarme dich, Himmel! Weinet mitleidige Wolken,
Weint in die wüthende Gluth, die wie das Feuer zu Sodom,
Schon viel Tage durch raset. Schaut der Menschen Bemühung
Ist ermattet und der Löschenden Arme gesunken. –
Ja dort eilt er vorüber, der Bothe des Friedens, das schwangre
Schwarze Gewölk, der Retter, den Gott vom Himmel uns sendet.
Jauchzt! er schüttet die Urne voll von kräftigen Wassern
In die thürmenden Flammen. Vergeblich flattern sie scheußlich
Oft noch empor. Auch ergießt sich der irdische Regen von neuem
Und unterdrükket den feurigen Strom. Bald liegt er gedämpfet
Wie ein übermanneter Bär. Die lodernden Brände
Sprühen die lezten Funken. Ein dampfender Feuerheerd scheinet
Izt die verwüstete Stadt. Die nakkenden Schornsteine drohen
Und Elisäische Palläste sind zerrüttete Mauren.
So liegen fleischleere Beine des schönsten Körpers, unkenntlich
Bei durchlöcherten Schedeln, in denen vormals die braunen
Siegenden Augen brannten, izt hohl und ein Abbild des Todes.
Wie der Hölle entrunnen irren die Dürftiggewordnen
Nur mit Lumpen bedekket um das Grab ihrer Häuser,
Suchen zerschmolzenes Silber, erzehlen mitleidigen Fremden,
Oder flehen sie an. Dort, schröklich Geschäfte! dort suchet
Die Gebeine des Weibes ein trostloser Mann: sie hatte
In die verschonende Flamme sich wieder verwegen gewaget:
Grausamer Hang zu untreuen Gütern, der Leben und Freude
Für ein Linsengericht hinopfert, du machst deinen Sclaven
Selbst den Hunger nicht schwer und selbst die Flamme nicht schröklich.
Dir flucht auch des Ehemanns Seufzer. Er kann ihn nicht seufzen.
Kann nicht mehr weinen: dem Auge schimmern die Gegenstände.
»Theurer Märtrer, so denkt die Wehmuth in ihm, was hilft mir
Dein gerettetes Gold, da du der beste der Schäzze
Nicht mehr bist, da ich dein blasses holdseliges Antliz
Und dein gebrochenes Auge sogar nicht sehn darf, der Freude
Auch der bitteren Freude mich nicht erfreuen kann, deine
Kalten verschlossenen Lippen an die meinen zu drükken!«
Oft am schlechten Kittel zupft ein neugieriger Reicher
Ihn und forscht was ihm fehle. Er suchet fort, dann blikt er
Gleichgültig auf, und sieht ihm lang ins Gesicht: mit erzwungner
Schluchsender Stimme bricht er dann aus: »Sie starb! Ach sie such ich,
Ach ich suche mein Weib.« Nun fährt er fort in der Asche
Und im Schutte zu graben und findt, (o traurige Freude!)
Findt die schwarzen Gebeine, und indem Ströme von Tränen
Aus seinen Augen stürzen, liebkoset und drükt er sie an das
Blutende Herz: »O Gott!« da verstummt er, bis sein Vertrauter
Mitleidig zu ihm eilt, mit ihm den Ueberrest sammelt
Und ihn mit tröstenden Freundschaftszären dem Sarge vertrauet.


Meu amor não seque normas
da gramática
Não tem regras nem exceções
Tudo dá certo,
como na matemátic
Eu gosto do teu balançar
e do teu cheiro
Teu aroma me encanta
Sinto tua presença
palpitar em meu peit
Teu encanto me seduz


¿Dejó también casta el buey?
Gerazão ficou nestremo.
¿Luego era toro?
Era o Demo,
era muita que os daréi
pancada.
¿A mí?
A vos, ao rey.
Liquidado se ha.
¿Falades?
Haga nuestras amistades
mucha enmelada hojuela.
¿A que tangem em Castella?
A maitines.
¿Noite é boa?
Sí.
¿E facem como em Lisboa
a frutinha de padella?


绿竹不应忘旧好
黄花还拟结新交
栏边醉倒非吾事
只爱金英媲玉梢


Tvůj krásný klenot – oči obě,
jež vidím leskem hvězdy plát,
ty mohou srdce vzkřísit v hrobě
a v krásný svět je znovu zvát.
Přál bych si věčně sloužit tobě,
za podušku ti písně dát,
přál bych si tebe v tiché době
jak rosa kvítek milovat.


支离久已蹶尘埃
蹀躞欣从大宛来
好领白眉归上界
天花填路鸟衔开


儿笑真珠满盘碎
女疑荷叶雨中来
道人心下无些事
三个柴头品字煨


رأيت بشيبي وهو أصدق ناظراً
أمورا بنور الشيب كان ظهورها
وقل به ابصار عينى كأنما
تقسّم بين الشيب والعين نورها


Der Ungläubige glaubt mehr als er meint,
Der Gläubge weniger als ihm scheint.


Und wie aus Brunnen sprang entzaubert Leben.
Und schauernd sah sie aus verrankten Schlingen
im Zwielicht geisternd hohe Schatten schweben


点缀春容特地妍
艳妆金缕脸霞嫣
无端风雨妒颜色
半吐芳心向晚天


Pij sladké rekviem, jež z číše smrti šumí,
a mírem oděj se jak v běloskvoucí šat,
sni spánkem duševním své nejkrásnější dumy
a uhas žízeň svou a po pravdě svůj hlad.


Yes, cruel maid, I go to prove
The last sad effort of despair:
One death shall this lost wretch remove,
And thousands from thy scorn shall spare.
Yet shall thy image bless my closing eye,
And my last breath thy still lov'd name shall sigh.


 Oh bella amante mia,
O fior di leggiadria,
Ti dier le rose
Il lor molle colore,
La neve il suo candore
In sen ti pose.
 Non in terrestre ajuola
Si trova la vïola,
Che agli occhi tuoi
Diede la sfumatura
Indenita e pura
Dei color suoi.
 Ma nel tuo core io stesso,
Nel tuo cor mi ci ho messo;
Son io, son io,
Che accesi nel tuo core
Il bel raggio d'amore,
Col soffio mio.
 Anco fu a me cortese,
Del mio cervello prese,
Sembra, gran cura
Nel compormelo bene,
Lesto come conviene
La dea Natura.
 Ha, con benigne dita,
L'ascosa trama ordita
De' nervi miei,
Sicchè ad ogn'urto lieve
Più moto il sen riceve,
Ch'io non vorrei.
 Ma nel mio cor tu stessa,
Nel mio cor ti se' messa;
Di poesia
 Questo raggio sereno,
Tu m'accendesti in seno,
Fanciulla mia.
 Or vieni e a me t'abbraccia,
Come all'olmo s'allaccia
L'amica vite;
Così le fiamme poi,
C'ardon disgiunte in noi,
Splendano unite.
 Possano in cor brillare,
Come sopra un altare,
A la Natura,
Che a te, o gentil, largìa
Bellezza e leggiadria
Fuor di misura;
 E a me l'ardito ingegno,
Per farmi di te degno:
Perchè nel core
D'entrambo, avesse loco
Questo scambievol foco
D'inclito amore.


So saß ich gestern erst, allein
Wie immer, in den öden Hallen
Und ließ an mir vorüberwallen
Phantast'scher Bilder bunte Reihn.
Ich fühlte sie mich überkommen,
Mich überwält'gen je und je;
Mein Herz war schwer und war beklommen
Von einem rätselhaften Weh.


Ye fops, I invoke, not to list to my song,
Who answer no end — and to no sex belong;
Ye echoes of echoes, and shadows of shade —
For if I had you — I might still be a maid.


benché l'inclite sue magnificenze
modestamente servano i decori
de le religiose continenze,


池上藤萝岁月深
半空寒影动青岑
携琴欲写潇湘意
夜夜蛟龙水面吟


No Condemnation now I dread,
JESUS, and all in Him, is Mine:
Alive in Him, my Living Head,
And cloath'd in Righteousness Divine,
Bold I approach th'Eternal Throne,
And claim the Crown, thro' CHRIST, my own.


Das gantze menschliche Geschlecht
Kam mir bejammerns-werth, und recht
Erbarmungs-würdig für.
Wir scheinen nichtes recht zu fassen,
Wir scheinen all' dem Irrthum überlassen,
Der uns beständig äfft,
Da, von den Meynungen, die gantz verschiedlich scheinen,
Von welchen von der weisen Schaar,
Die Hälfte, daß sie wahr und klar;
Die and're, daß sie falsch und dunckel wären; meynen,
Oft all', und dennoch keine wahr.


E 'l cavallo era d'un certo Rinaldo
de' paladin di Francia del re Carlo:
e' lo 'nvitò a mangiar, questo ribaldo,
e non si vergognò poi di rubarlo;
per questo egli è di que' danari or caldo,
che si vorre' altrettanto comperarlo
per impiccarlo poi. - Gano ascoltava,
e domandò dove il pastore stava.


Buďmež veseli, a t. d.


Nur Einer aus der kleinen Schar
Ein junger Scherz, von dreisterem Geschlechte,
Den eine Grazie dem schönsten Faun gebar,
Setzt schalkhaft auf dem braunen Haar
An deiner Stirn, Nadine, sich zurechte.


Canzona, in quella valle
andrai, dov'è il mio cor, ch'è sempre aprica,
sopra il fresco ruscello:
lì ti dimorerai lieta e soletta;
fa' parola non dica:
statti ove spira una gentil Auretta.


ya ben neyleyim neyleyim neyleyim


Kein Heydnisch Wundkraut heilt dergleichen süchtge Wunden/
Kein Pflaster vom Parnaß/ kein Anstrich von Athen/
Hier hat kein Podalir vergnügte Mittel funden/
Man heisset uns umsonst zur harten Stoa gehn.


桃笑春风菊笑秋
冶容正色不相侔
寒梅一笑如堪索
这笑方为是匹俦


Do zlatisté záře ranní,
kde nebylo chmury žádné
o té „lásce do skonání“,
o tom „vadne až uvadne“. –


Hrůza tam s černým peleší se hříchem,
Šálba pobožné se šatí ve roucho,
Nahnilým hyzdí v početí tu lidstvo
Smilstvo potomstvem.


Ta chaste renommée, aux exemples utiles,
Sillonnée en tous sens par les hideux reptiles


	dice le cose, che non par suo fatto,
sa greco, sa ebraico; ma io
so che lo conoscete e son un matto.


Gib meinem Blick, wenn deine Myriaden
Sich in dem Glanze deines Lichtes baden,
Noch Stärke, daß ich von der tiefen Höh
Durch jenes Raumes ungemeßne Gründe
Die Harmonie der Schönheit wieder finde,
Die ich hier oft verschwinden seh.


Jaj mit hallok, magyar nótát, Istenem!
Könnybe borul, könnybe lábad a szemem.
Nem hallottam a mióta bujdosom,
A mióta idegen föld a honom.


Auf! reichet mir die Leichenruthe
Und Odins Schlachthemd von der Wand!
Mich lüstet's, ha! nach Armyrs Blute.
Den Tyr den Schiffweg hergesandt.


al resplandor del soberano escudo,
muerta caerá de miedo de la espada
que con filos de fe templan los cielos.


Essendo la battaglia in tale istato,
Sobrin, ch'era giaciuto in terra molto,
si levò, poi ch'in sé fu ritornato;
e molto gli dolea la spalla e 'l volto:
alzò la vista e mirò in ogni lato;
poi dove vide il suo signor, rivolto,
per dargli aiuto i lunghi passi torse
tacito sì, ch'alcun non se n'accorse.


Ez egy búsult térség, puszta és fövenyes.
Tele van tövissel, száraz, hitván, szennyes.
Csak bús barlangjai csikorognak benne,
Hol a szükség semmit hasznára nem lelne.
Rút szelek bújdosnak repdeső fövenyén,
Aki benne bolyong, csak sínlik reményén.
Éhség, rongy, gyalázat találtatnak rajta,
Hova a történet legtöbb embert hajta.
Világunk nagy része e térjen sóvárog,
Sív, rív s az avaron szomorún csavarog.
Itt csak a gazdagok átkoztatnak mindég,
Kiknél egy szegényült mindég kínos vendég.


先生去上芸香阁
阁老新峨豸角冠
留取幽人卧空谷
一川风月要人看


Nach Schicksalssternen funkle dein Begehr!
Von Scham des Blutes laßt euch keusch beweben,
Bleibt blaß! Das Auge blaut auf reinem Meer.


ezberinde kınından sıyrılmış bütün mısralar


Tvůj zrak již nebyl zemským přáním dětský,
v něm věčné touhy odraz mimosvětský
vstříc mojí resignaci
se tiše chvěl.


Dovunque drizza Michel angel l ale
fuggon le nubi e torna il ciel sereno
gli gira intorno un aureo cerchio, quale
veggian di notte lampeggiar baleno
seco pensa tra via dove si cale
el celeste Corrier per fallir meno
a trovar quel nemico di parole
a cui la prima commission far vuole


孝丰鼎族姓为吴
尔祖联翩二大夫
世德延陵今不乏
更看文藻冠三都


Er hat mit unerhörter Huld
Sich zu uns Alln geneiget
Und Gottes Gnad, Lieb und Geduld
Ganz freundlich angezeiget.
Geliebt sei wieder, laßt uns schrein,
Jesus, mein Schatz und Seligsein!


بَانَتْ فَبَانَتْ رَاحَتِي مِنْ سَاحَتِي
وَاسْتَأْصَلَتْ فَرِحِي الْهُمومُ بِحَدِّهَا
أَشْكُو إِلى سِرِّ الزَّمانِ سَرِيِّهِ
الْقائِدِ الأَعْلَى نِكَايَةَ جُنْدِهَا
رَاحَتْ فَرَاحَتْ رَاحَتِي مِنْ رَاحَتِي
إِذْ رَاحَتِي فِي وَصْلِهَا مِنْ صَدِّهَا
وَبِلَحْظِهَا أوْ لَفْظِهَا أَوْ وَعْظِهَا
فِي عَطْفَةٍ مُدْنِيَةٍ مِنْ وُدِّهَا
وَخِطابِها بِعِتابِها مِمَّا بِهَا
مِنْ قَسْوَةٍ أَوْ نَخْوَةٍ فِي قَصْدِهَا
وَخُطُورِهَا بِقُصورِها مُرْتَجَّةً
أَرْدَافُهَا مِن تَحْتِ صَعْدَةِ قَدِّهَا
وَقِيَامِها بِمَقامِها مَمْلوءَةً
عَجَباً بِمَا أَجْنَتْهُ رَوْضَةُ خَدِّهَا
وَدَلاَلِهَا بِجَمَالِها وَكَمالِهَا
غَيْظاً لِجَارَتِهَا وَتَرْحَةَ نِدِّهَا
وَبِلَهْوِهَا أَوْ زَهْوِها بِنَعِيمِهَا
وَشَمِيمِهَا الْمُزْرِي بِنَفْحَةِ نَدِّهَا
مَنْ لِي بِذَلِكَ كُلِّهِكَلاَّ فَلاَ
مَنْ لِي بِهِ إِلاَّ شَمَاتَةُ ضِدِّهَا


Jehovah hats erfüllt, was er zu mir gesprochen:
Er war mit mir, das Furcht zurükke fil.
Wi Gott mirs zugesagt, so werd ich nun gerochen:
Ich stehe fest, weil Gott ist nur mein zil.
Gott stärket mich mit krafft:
Nimmt unsre Feind in hafft.
Di hülfe aus der höh erhältet mich genädig,
Gibt mich von schulden ledig:
Als alles scheint von mir verwendt,
So bin ich gleich an Port gelendt.


„Zde máš!“ děla a v dlaň jemu
vtiskla kytku modrých květů,
„nad hlavou ji vzhůru vznášej
celou cestou a teď pospěš!


Только бы встречатьсТолько бы глядетМолча сердцем петВздрогнуть и признатьсВдруг поцеловатьсБлиже быть, обнятьсСном одним горетДвум в одно смешатьсБез конца сливатьсИ не расставатьсВместе умерет


Már ha annyira jöhettél,
Vissza ugyan miért siettél?


A luz que a chama me prende
No caminho rude que meus pés me levam
E que meus olhos alcançam distância
Mesmo no insólito, continuo resistindo
As notícias chegadas de todo o canto da terra
Ao encontro implacável do homem com a natureza
O sopro frio do vento, enrijecendo os caracteres
No perfil duro e fixo de cada ser
Milhares de lágrimas repartidas em cada pálpebr
É urgente e necessário que se combata o mal
É tempo de solidarizar e construir o bem
Ainda é tempo de inventar o Amo


Z jednoho tu koutu zní to: Běda! běda!
V středu samých ďáblů lítá hrabě Breda,
ubožák je nahý, dokola se točí,
ďáblův tlum jej švihá důtkami, jak skočí.
A ty důtky z ženských spletené jsou vlasů,
neb ten vilník chytal mladou, dívčí chasu,
sedláci když platit nemohli mu daně,
dívkám vlasy střihal, prodával a za ně
uhražoval ztrátu, již měl na desátku.
Teď těch ženských vlasů chycen na oprátku
a z těch ženských vlasů bičován je biči.
Oj, to divoký hon, lítá to a fičí
přes hlavu a pléce, přes stehna a boky
a pan hrabě při tom dělá divné skoky,
podobá se kozlu, který zahradníkem
dopaden byv křepčí mezi zelím s křikem.
A ty ženské vlasy, ty jsou jako zmije,
každý kolem těla se jak oheň vije,
a ty ženské vlasy, ty jsou plny jedu,
a pan hrabě plný ran je, modřin, vředů,
na které se slétá much a střečků vřava,
hnis již k zemi teče. Honba neustává.“


Vom Grabe meines Vaters komm' ich her,
Ich armes Mädchen, ich!
Die Nesseln all' hab' ich
Aus meines Vaters Grab gejätet.
Sind gleich mir meine Hände wund;
So hab' ich doch die Nesseln all'
Aus meines Vaters Grab gejätet.
Und nun!
Du guter Gott im Himmel du!
Todt ist mein Vater!
Meine Mutter auch!
Du guter Gott im Himmel du,
Wer wird mir armen Waisen
Nun Vater sein?
Nun Mutter sein?


El verdor tuyo nunca el lustre pierde,
ni se enturbia el candor de tu corriente;
firme está tu invencible fortaleza


أيها القصر أترعى عهدنا
وتفى إن عز في الناس الوفى
لا تُضع عندك أسرار الهوى
واختزنها في الزوايا والحنِى
واتخذ ختما على أشيائه
إن أشياء الهوى كنز سنى
ذكريات كلما حركتها
ضاع من جدرانك المسك الزكي
قُبَل لم يحصها إلا الهوى
طِبن بالصبح وطيبن العشي
يجد الجسم لها همسا كما
خفق السنبل أو رنَ الحلى
وعناق كالجفون اشتبكت
والغصين التف باللدن الطرى
أيها القصر أنقضى عُرس الهوى
وطوى الإِصباح ليل الأنس طى
وقديما في الليالي لم تدم
بهجة العرس ولم يبق الدوِى


Můj žal a sten, vše marno přece...
Tak stojím jako planý strom,
když v temeno mu hruď i plece
klín náhle smrti mrštil hrom!


Póri, kicsi halálok helyett
Jönne pompával és bíborban:
Még fehér papir-álarcot visel
Álomhozó húsz grammnyi porban
Itt, az asztalomon.


Nad hlavou Evropy se vznáší Meč,
obrovský, jak vlasatice chvost.
Meč hoří od východu na západ
krvavým světlem. – Hrozné znamení!


Con otro de tu igual quisiera verte;
que yo me siento arder de tal manera,
que mayor fuera el mal de hacerme fuerte.


Tu usmála se smutně, pravíc mu:
„Co myslím, víš, a více nežádej!
Vždyť nejsem volna... a že brání mi
má povinnosť, bych řekla mysl svou,
to víc ti zjevuje než slova zvuk...
Má povinnosť! Ó, Sandro, zbouzím se!
Ó, klekni se mnou zde před oltářem,
a prosme Boha, by nám síly dal
ji konati, tu tvrdou povinnosť!“
A jako lilje, bouří zlomená,
na tvář svou padla, bolem zmírajíc.


Не силен жар ланит твоих младых
Расшевелить певца уснувшей воли;
Не мне просить у прелестей твоих
Очаровательной неволНе привлекай и глазки не взводи:
Я сердце жен изведал слишком рано;
Не разожжешь в измученной груди
Давно потухшего волканСмотри, там ждет влюбленный круг мужчин,
А я стою желаний общих чуждый;
Но, женщины, у вас каприз один:
Вам нужны те, которым вы ненужны!
Вам надоел по розам мягкий путь
И тяжелы влюбленные беседы;
Вам радостно разжечь стальную грудь
И льстят одни тяжелые победНо ты во мне не распалишь страстей
Ни плечками, ни шейкою атласной,
Ни благовонием рассыпанных кудрей,
Ни этой грудью сладострастноЗачем даришь ты этот мне букет?
Он будет мне причиною печалИ я когда-то цвел, как этот цвет,
Но и меня, как этот цвет, сорвалУжель страдать меня заставишь ты?
Брось эту мысль: уж я страдал довольно —
От ваших козней, вашей простоты
И вашей ласки своевольноДругим отрадно быть в плену твоем,
Я ж сердце жен изведал слишком рано;
Ни хитростью, ни истинным огнем
Не распалишь потухшего волкан


Auff/ auff/ Gott wil gelobet sein/
Du blawes feld/ vnd wasen:
Euch himmel ich dort oben mein/
Ihr zelt von glas geblasen:
Auch jhr vnsichtbar wässer klar/
So droben aller wegen
Von aussen bleibet jmmerdar/
Den himmlen vberlegen.


云袂飘摇翠佩环
仙姿绰约紫霞冠
虽然谪在西风里
合作人间小牡丹


Agora, sim! Vamos morrer, reunidos,
Tamarindo de minha desventura,
Tu, com o envelhecimento da nervura
Eu, com o envelhecimento dos tecidos!


Ihr Geld wird ohne diß für tausend Teuffel fahren.


Die einfachen Sterne haben sich hoch über die Bäume geschoben.
Manchen, der nie tags sein Auge vom Boden gehoben,
Den machen nachts kopfhoch die blauen Lampen droben,
Die urewig gleichmäßig Wandelnden,
Die ewig fernen und nie laut Handelnden,
Die Sterngeister, die blauen, der großen Ruhe leuchtende Meister,
Die dem Weisen Zeichen und Weglicht geben,
Die alle Erdenkönige samt allen Königreichen überleben,
Die wie feurige Liebesgedanken über den nächtlichen Dächern schweben.


Ich hab' sie in den Arm genommen,
So konnt' sie nicht abhanden kommen.


Mas no teu vulto ideal e penitente
Parece haver todo o calor veemente
Da febre antiga de gentis Pecados.


بِرِيعَةِ المَنجَنُونِ
ظبي أثَارَ شُجُوني


Y en la caña larga
Pondré una bandera
Con dos borlas blancas
En sus tranzaderas;


Ernst August, der Held von Sachsen,
Und Sophia Sein Gemahl,
Und Sein Erb-Prinz müsse leben,
Und dem Glück im Schoße schweben.
Gott vermehr der Prinzen Zahl.
Ja, so lang ein Baum noch steht,
Und im Herbst ein Lüftgen weht,
Müß das Haus von Weymar wachsen
Mit August, dem Held von Sachsen,
Und Sophien Sein Gemahl.


Oásis
na penumbra
do rost A solidão
mais próxima
e distant
in:Sob os
Limos(1981-1982)


Und was aus Staub geboren ist, und was gezeugt vom Weibe lebt,
Wer ist so rein, daß wider dich den ersten Stein er zornig hebt.


Ich bin so krank und müde,
Mein Herz sehnt sich nach Ruh',
Ich schlösse gern die Augen
Für alle Nächte zu.


Muito mais forte e muito mais zeloso,
Para ainda mais servi-lo, voltarei
Té que nele encontre o último repous
Bordo do Gironde, 14 de Julho de 188


A lesy mé by jistě zažárlily,
kdyby tak zvěděly, že je jste neopěval,
že básně psal jste pro jiné... A mně by stěží odpustily,
že verše mé tak němé pro ně byly,
kraj celý na mne by se hněval.


Můj krok byl tichý jako duše má,
kde bylo smutno jak v té jeseni –
a bylo mně, že někdo jako já
v mé duši zašlapává žloutnoucí
a suché listy zašlých vzpomínek...


A svět jde dál, a zase v chvíli
se někdo potom napálí –
Jakž bychom my to zjinačili,
my napálení bručáli!?


So sehr, Horaz, es dir Vergnügen bringt,
Wenn Phyllis dir den schwarzen Gram versingt,
Und doch dein Ruf, ein Lob, daß du gefallen,
Dir reizender, als alle Lieder, schallen.
So gibt und nährt nur die Zufriedenheit
Dein schönstes Glück, das täglich dich erfreut,
Der Freiheit Frucht, die nur den Weisen rühret.
Der herrschen kann, und würdig sich regieret.
Was in der Welt ist von so hohem Werth,
Als Freiheit ist, die jede Lust vermehrt?


Jdouce sem tam po pekelné cestě
Mezi zpropadlinou stovírnou,
Spatřím nápis nade mučírnou:
„Tento zradil na Kosovu testě,


ففي تلك أنت السدى والندى
إذا كان مخّ المقاصيد رارا


Du warst für mich all dieses, Lieb,
Was Seele füllt und Sein,
Warst Inselgrün im Meere, Lieb,
Springbrunn und Altarstein
Voll Frucht- und Blumenwunder, Lieb,
Und all das Blühn war mein!


مهفهفة ما الريم إلا رقيقها
وما البدر إلا دونها حين ينجلي
تساق لها الأرواح من أهل ودهما
لرؤيتها في شكل مهر معجل


Teď zestárnul. Žeň pozemská je skoupá.
Ďas vem již všechny velkohubé žaly
a ďas vem gloriolu mučedníka!


熙熙春日晖
九畹正芳菲
剑佩归来晚
幽香袭人衣


V plamenech zásnub tří světů! Mraky tu halí zemi,
hrom temnem ráz, ráz burácí, žíhavý myká tmou blesk,
kol potopa oblačných vod. A vedra jí netuchnou žáry,
ni vulkánů nemlkne hněv: zemi rvou otřesy dál.


Mais la subtile odeur des roses dans leur mousse,
La brise qui se joue autour de l'oranger
Et l'eau vive qui flue avec sa plainte douce
Ont un charme plus sûr que ton amour léger !


Bez Boha má dojít národ slávy?
Bez Boha má míti všechen lid
spokojenost, radost, blahobyt?
Jděte, učte, lečte, blažte bravy!


Jetzt war das Bergdorf abgebrannt,
Sieh nur, wie schnell sich das ermannt!


Let envy shrink away,
As darkness flies approaching day;
Her serpent crest in vain she rears,
And her curst sting prepares;
She counteracts herself; for see
Her blast,
Binds fast
The knot of friendship ty'd,
In virtuous pride,
And firm sincerity.


Serenísima reina, en quien se halla
lo que Dios pudo dar a un ser humano;
amparo universal del ser cristiano,
de quien la santa fama nunca calla;


Вечер мглистый и ненастный…
Чу, не жаворонка ль глас?Ты ли, утра гость прекрасный,
В этот поздний, мертвый час?
Гибкий, резвый, звучно-ясный,
В этот мертвый, поздний час,
Как безумья смех ужасный,
Он всю душу мне потряс!


Wer vor sich bestanden hat,
Dem kann sie auch glauben,
Sei erkannt die Ehrenthat,
Auch vergebner Mühe Saat
Läßt sich keiner rauben.


La man gli prese quando apunto dava
la tazza dove il tosco era celato
dicendo: ingiustamente e sel ti grava
ch io tema per costui cho tanto amato
voglio esser certo che bevanda prava
tu non gli dia: ne succo avelenato
& per questo mi par: chel beveraggio
non glihabbi a dar: se non ne fai tu il saggio


Chléb s vínem ztrpkne. Do pavoučí sítě
čas zapřede vám hlavy, plet vám zšedne
i krev.


Du bist ein Schutz der Armen,
Ein Schutz zur Zeit der Noht,
Bei dir gilt nur Erbarmen;
Drum ich, wenn schon der Tod
Gahr hart auff mich getroffen,
Dennoch auff dich wil hoffen;
Denn wer dein Angesicht
Fest sucht, der fehlt hie nicht.


Kennt sie nicht, so wie sie kannte
Jenes unglücksel'ge Weib,
Dessen Lieben flammt' und brannte
Sillverzehrend Seel' und Leib!


Seht! wie sehr Er ist verwundt/
Nichtes ist an Ihm als Liebe/
Wie sein Nahme machet kunt/
Denn der Liebe Feder schriebe
Vor der Zeit in euer Hertz:
Dencket nicht es sey mein Schertz.


Nei laß ihn stehn a Topf,
Die Kirmes steckt mir noch im Magen und in Kopf,
Erst gestern hat sie sich in unsern Dorf beschloßen,
Muhm Ohrte hör nur her es hat mich recht verdroßen,
Daß du auch nich a mahl zu mir zur Kirmes kahmst.


Páni kluci darmo denně
vstříc mu táhli rozjařeně –
on si vždycky s nimi hrál
na vojáky a pak ved je
lesem zpět jak jenerál.


O, möchte nur die Demut keimen!
Vertrocknet ist die Herrlichkeit,
Wohl durft' ich sonst mir andres träumen,
Doch wie ein Blitz ist jene Zeit.
Zwar kann ich mich in Reue sehnen,
Ich kann verwerfen meine Tat,
Doch nicht erfrischen meine Tränen,
Sie fallen sengend auf die Saat,
Und Frost und Hitze muß sich reimen,
Daß keine Blume mir gedeiht:
O möchte nur die Demut keimen,
Vertrocknet ist die Herrlichkeit!


Let us be cheerful whilst we can,
And lengthen out the short-liv'd span,
Enjoying every hour,
The moon itself we see decay,
Beauty's the worse for-every day,
And so's the sweetest flower.


Lebe, weil du bist im Leben,
und gebrauche deiner Lust;
doch sei nicht zu sehr ergeben
dem, das du bald meiden mußt!
Denke, daß du auch einmal
wol berechnest deine Zahl!


A do hola mu ostřihují vlas
a jeho oslu oháňku i hřívu.
„To, Carvajale, český způsob jest,
nám pro žert sic, leč jiným ku podivu!


tu legasti il mio cor con mille nodi,
tu 'l formasti di nuovo e, poi che fue
gentil fatto per te, rompesti e lacci.


Ты всегда с голубыми очами
Приходила ко мне ночевать…
Это было так сладостно-больно,
Но не будет, не будет опятИ порхали мгновенья-стрекозы,
Приседая к заре на цветоМы любили, хотели друг друга…
Ты близка, но теперь я далеДа, не ты далека: ты все та же,
Как желанье, покорная мне…
Это было так сладостно-больно,
Это было всегда при луне…


Pan otec hledí zachovati klid
a rázně velí vodu zastavit.


A jinde ač k výši jsem témě své pnul,
přec nejsem tu host jen a cizí;
nechť zassut zde starý stříbrný důl,
je v srdcích tu zlato, a ryzí.


Useless in business, yet unfit for ease,
Nor skill'd to mend mankind, nor form'd to please,
Such spurious animals of worthless race
Live but the publick burthen and disgrace:
Like mean attendants on life's stage are seen,
Drawn forth to fill, but not conduct the scene.


怪石玲珑二寸馀
每怜新浴试罗襦
平头奴子知珍重
特拜花房小尚书


Jak když se hráze moří protrhnou
a zabučí to nekonečností:
Tak velebné přes všecky ohrady,
vstříc krásným větrům každé Náhody,
všem volným hrám,
to s výsostí Tvých valnou prostorou
se po vší zemi rozehlaholí –
veliká hymna říše Svobody,
v níž širé srdce samé Přírody
posílá pozdrav dálným Výšinám!


i̇şin kaynağına giden yolu bulan yooğul, düny


Lascieran l'onde il mar, l'arene il lido,
verran le fere ad abitar nell'acque,
il Tebro andrà a morir là, dov'ei nacque,
sul foco andran gli uccelli a far il nido;


老来百事不关身
惟有芳醪意甚真
忆著碧琳相觅去
问梅期醉水南春


وَكانوا عَلى الإِسلامِ إِلباً ثَلاثَةً
فَقَد بَزَّ مِن تِلكَ الثَلاثَةِ واحِدُ
وَفَرَّ أَبو عَمروٍ هُبَيرَةَ لَم يَعُد
لَنا وَأَخو الحَربِ المُجَرِّبِ عائِدُ
نَهَتهُم سُيوفُ الهِندِ أَن يَقِفوا لَنا
غَداةَ التَقَينا وَالرِماحُ المَصايِدُ


Da hat Er gar nicht übel dran getan;
Verzähl Er doch weiter Herr Urian!


Er stutzt. Was soll er thun? Zur Flucht ist keine Spur.
Er fasset sich; hält Stand: das wird gut aufgenommen.
Petz sieht ihn gnädig an, und spricht: Mein Freund, willkommen,
Besuche mich, und eile nur.


Avanza hacia las costas airado y enemigo.
La costa es acre y árida y en su nadir ondea
un lábaro de brumas, que al horizonte orea
las orfandades grises del malecón mendigo.
Coral nocturno y algas y perlas sin abrigo,
y líquenes y yodos envía la marea.
Sobre el acantilado no hay nada que no sea
zozobra y abandonos y espumas de castigo.
Sombras a la deriva por cielos asolados.
En las rocas agudas, alcatraces anclados
custodian, como arcángeles, las criptas del mar ciego.
Mar de constelaciones heridas, que batalla
contra la sangre sola y en cuya sima encalla
en cada noche un barco de cólera y de fuego.


Doch wandelt unten, an dem Bach,
Das treuste Weib der Erde,
Und seufzet leise manches Ach,
Bis ich erlöset werde.
Wenn sie ein blaues Blümchen bricht
Und immer sagt: »Vergiß mein nicht!«
So fühl ich's in der Ferne.


Dům nalezla známý a zahradu
v kaštanů rozkvetlých prochladu...
A lehce a tančivě chtěla se brát,
závory tknout se zavřených vrat,
však sotva se vlékla, jak bylo jí mdlo,
když zdvihala kovové klepadlo...


Bídná jako křemel mezi drahokamy
za ty zástupy jsem ustupovala
pod kůr, mezi davem lidí s čelenkami
v údivu a bázni jsem se schovala.


Questo Brunel: si pratico & astuto
come io ti dico: e dal suo Re mandato
accio che col suo ingegno e con laiuto
di questo annello: in tal cose provato
di quella Rocca: dove e ritenuto
tragga Ruggier: che cosi s e vantato
& ha cosi promesso al suo signore
ch ama Ruggiero e piu dognaltro ha a core


Die Engel alle bangen so,
lassen einander los:
noch nie war das Verlangen so,
so ungewiß und groß.
Vielleicht, daß Etwas bald geschieht,
das du im Traum begreifst.
Gegrüßt sei, meine Seele sieht:
du bist bereit und reifst.
Du bist ein großes, hohes Tor,
und aufgehn wirst du bald.
Du, meines Liedes liebstes Ohr,
jetzt fühle ich: mein Wort verlor
sich in dir wie im Wald.


Yo consciente del ave que, palpable,
vierte señas cabales de su vuelo;
y del hombre que habita, imperturbable,


Praviv stál muž probíhaje řady
Bystrým okem mladých bojovníků,
Jak Bůh křísý z mrtvých vlasti rady,
Podpaluje k boji svobodníků;
Tváři bílé prozrazují vady
Srdce nedotklivých rozkošníků,
Studu blesk, a zoufalost žen švarných
Obživuje duše mužů marných.


Jakou štván byl poutí
po moři a suchu,
než moh’ spočinouti
zde v té řadě druhů,
kteří podél stěny
se jak šiky tísní,
stráží mojí dumy,
druhy mojí písni?


bak


Non v'ha trovato il buon duca Egibardo,
e Guottibuoffi è morto in su la terra,
Avolio, Avino e Gualtieri e Riccardo:
però tanto dolor lo strigne e serra
che si fe' più che l'usato gagliardo,
e disse: "Omai questa è l'ultima guerra;
fammi, Signore, tu allo estremo forte,
ch'io ti sarò fedele insino a morte".


Tak přijde noc i na mou hlavu smutnou
a celou duší stonat’ bude říjen.
Pak touhy vztýčené si samy křídla utnou
a v žebrech srdce zbude s uvadlými sny jen –


Besides, with justice this discerning age
Admires their wond'rous talents for the stage:
Well may they venture on the mimick's art,
Who play from morn to night a borrow'd part;
Practis'd their master's notions to embrace,
Repeat his maxims, and reflect his face;
With ev'ry wild absurdity comply,
And view each object with another's eye;
To shake with laughter ere the jest they hear,
To pour at will the counterfeited tear,
And as their patron hints the cold or heat,
To shake in dog-days, in December sweat.
How, when competitors like these contend,
Can surly virtue hope to fix a friend?
Slaves that with serious impudence beguile,
And lye without a blush, without a smile;
Exalt each trifle, ev'ry vice adore,
Your taste in snuff, your judgment in a whore;
Can Balbo's eloquence applaud, and swear
He gropes his breeches with a monarch's air.


And surely heaven whose penetrating sight
Pierces the soul, and reads its inmost groan,
Must see content, with more sincere delight,
Toil in the mine, than triumph on the throne;


Ciò sentendo Rinaldo, allor s'avisa
che questi il cavalier vada cercando
che di verde e di giallo ha la divisa,
cui lo scudo d'amor tolse ei giostrando;
onde per lui gradir, narra in qual guisa
ebbe lo scudo, ed in che luogo e quando.
Del campo chiede poi novella alcuna,
e come affliga i Saracin Fortuna;


Es lieget zwischen den goldnen Pilastern, unerhört,
Das Gold hoch aufgespeichert, des Glanz den Menschen betört,
Es wechseln mit den Haufen des Goldes, die Hallen entlang,
Demanten, Smaragden, Rubinen, dazwischen nur schmal der Gang.


A co vy víte o té budoucnosti?
jak od věků ku věkům národ roste,
jak hříchy hubí jej a sílí cnosti,
jak mohutní on uvnitř? O to proste:
o pilnost železnou vždy s nadšeností
a bůh vám sešle – muže! V chatce prosté
povstanou nadšení vám proroci,
již spasí vás: Ne silou, přemocí,
však láskou, pílí, vůlí ocelovou!


Z jeho úst se blána vine
v blíž i dál:
Svět a divy, jimiž kyne,
v spor jsem dal
jejich moudré disputaci,
jejich klopotě i práci,
abych, kde jich um se ztrácí,
dál se smál.


Es heult der Sturm, die Woge schäumt,
Und durch die Wolken fahren Blitze,
Der alte Schiffer nickt und träumt
Gar ruhig auf dem nassen Sitze:
Wie wild um ihn die Woge schlägt,
Wie auf und ab das Schifflein schaukelt,
Ein Traum, der süße Bilder trägt,
Umspielt sein Haupt und scherzt und gaukelt.


Was soll der Kuh Muskaten/
Kaneel/ Konfekt dem Schwein'/
und Hunden Hirschen-braten?
ein abgefleischtes Bein
ist gut für ihren Hunger.
Das gleiche findet sich.
Die deine liebt ein Junger.
Die Vettel ist für dich.


Ach, ein verzaubert Reich ist die Natur,
Stets hoffend, daß man sie des Banns entbinde.
Im Frühling ahnt sie der Erlösung Spur;
Sie hofft, daß ganz in Glanz und Duft sie schwinde.
Der süße Todesschauer kam und fuhr
Vorüber, wirkungslos im Frühlingswinde.
O Liebe, komm! in deinen Blicken nur
Ist Hoffnung, daß die Welt in Feuer schwinde.


Es hat der große Kaiser,
Trotz seinem langen Bart, –
Er war um desto weiser –
Den Ernst mit Lust gepaart.


Wer reitet über den gelben Sand
Auf ungesatteltem Fohlen,
Das ist der braune Zigeunerbursch,
Braunrößlein ist gestohlen,
Husaren jagen hinter ihm her,
Vors Stuhlgericht ihn zu holen.


Le laudate virtù crescon ne buoni,
e piace al savio e 'l buon d'esser lodato,
perché è parte del ben ch'elli aspetta;
le benedette laude son cagione
che quello ch'è virtuoso e venerato
per le virtù di lor più si diletta,
e purga e smacchia e netta
qual cosa fosse in lui sorda o turpa,
e nitido si fa, terso e iocundo.
O Marchese fecondo,
ben so ch'a vostre laude converebbe
altro ingegno che 'l mio,
e forse anche ogni uman ci mancherebbe,


Die klare Sonn dort oben/
Der himmlisch augenball/
So sonsten hoch erhoben
Sich wirblet vber all.
Mit seinen starcken pfeilen
Mag da nit bohren ein/
Muß draussen ja verweilen/
Nimbt nie den augenschein.


Végig küzdötte a csatákat,
A szerelem nem vonta el;
Matilddal nagy viszálya támadt
S a szép nő régen mást kegyel.
Ez egy tábornok, deli férfi;
Romhányi most lett kapitány, -
A búra nincs idő ráérni,
Mert győzni kell uj-uj csatán.
De a győzelmek füstbe mennek,
Világosnál vége mindennek, ‘
Más nem marad: börtön, bakó -
Romhányi üldött bujdosó.


„Jarvy výkvět smělý bujarost tvou zbudí.“


Wenn der Feinde stolze Rotten
Der armen Einfalt JESU spotten,
Und Seiner sanften Lämmerlein;
(Weil sie nicht mit Schatten prangen
Und unverrükt am Cörper hangen,)
So müssen sie oft schreklich seyn.


Kolik je nás, druzi? Pět? Či deset?
Sotva vzhlédnem, o jednoho míň.
Koho nám to z večerních zas besed
odváželi v neúprosnou síň?


Zemi schřadlé dosud
Blahý kyne osud;
Ai jak lůno otvírá,
Slast svou kvítím prostírá.


Wo nur der Eintracht Fahnen wehen,
Wo uns kein Hader mehr zerstückt!
Wo der Mensch von der Menschheit Höhen
Unenterbt durch die S0chöpfung blickt!
Unenterbt durch die Schöpfung blickt!
O neue Welt, nach Sturm und Fehde
Wie erquickt uns bald deine Ruh'!
Alle Herzen pochen dir zu – –
Und der Brander liegt auf der Reede !


玉带金符楼上钟
有材长恨不遭逢
一年一度桃花浪
身是凡鱼未化龙


Come io vi dico, il cavallier venìa
s'un gran destrier con molta pompa armato:
la perfida Orrigille in compagnia,
in un vestire azzur d'oro fregiato,
e duo valletti, donde si servia
a portar elmo e scudo, aveva allato;
come quel che volea con bella mostra
comparire in Damasco ad una giostra.


Du/ du/ du bist allein
die Krone keuscher Jugend/
deß Frauenzimmers liechter Schein/
der Außzug aller Tugend/


O, vy drahé zbytky mého pádu,
Kadeř zlatem ryzím protkaná,
Hodna aby byla zpívána
Popem neb tím, co pěl Iliádu.


Al bastón que le vistes en la mano
con aspecto real y floreciente,
obedeció pacífico el tridente
del verde emperador del Oceano.


Doch plötzlich war dein Spiel wie umgewandt,
Nur blauer Himmel schien noch ausgespannt,
Ein jeder Ton ein lang gehaltnes Schweigen.
Da fing das Firmament sich an zu neigen,
Und jäh daran herab der Sterne selig Heer
Glitt rieselnd in ein goldig Nebelmeer,
Bis Tropf um Tropfen hell darin zerging,
Die alte Nacht den öden Raum umfing.


Jetzt drehst du dich im Reigen,
So reizend und geschwind,
Wie dort das Rosenblättchen
Im Sommerabendwind.


Y un cielo impasible
despliega su curva.
«Papá no me quiere.
Está donde juzga
y riñe a los hombres
que tienen la culpa.
Si voy a buscarlo,
él bota la pluma,
se pone muy bravo,
me ofrece una tunda.
Mamá, soy Paquito;
no haré travesuras».
Y un cielo impasible
despliega su curva.


Im Namen dessen, der Sich selbst erschuf!
Von Ewigkeit in schaffendem Beruf;
In Seinem Namen, der den Glauben schafft,
Vertrauen, Liebe, Tätigkeit und Kraft;
In Jenes Namen, der, so oft genannt,
Dem Wesen nach blieb immer unbekannt:


Kde jest to, Kriste, kde Tvé dokonáno,
žes v sídla azurná moh odejít?
proč nezůstals, až svitne světu ráno,
až srdce lidstva lidsky začne bít?!


Laß, o laß sie lange noch genießen
Ihrer Jahre lohnende Erinnerung,
Laß uns alle jeden Augenblick ihr süßen,
Streben, so wie sie, nach Heiligung.
Ohne diese wird dich niemand sehen,
Ohne diese trifft uns dein Gericht;
Heilge mich! sonst muß ich draußen stehen,
Wann die Meinen schaun dein heilig Angesicht.


Подражание Тристану Клингсору
«Красная шапочка! Красная шапочка!
Девочка, что ты спешишь?
Видишь, порхает за бабочкой бабочка,
Всюду и прелесть и тишЧто там уложено в этой корзиночке?»
«Яйца, и сыр, и пирог…
Ах, по росе как промокли ботиночки,
Путь так далек, так далек!»
Девочка дальше бежит все поспешнее,
Волка боится она…
Кто на пригорке сидит? — то нездешние?
Ах, это сам сатанВ шапку с рогами и в плащ поизношенный
Он, словно нищий, одеВот он навстречу встает и, непрошеный,
Ей говорит свой приве«Ах, господин сатана, вот вы видите:
Яйца здесь, сыр и пироЕсли сегодня меня не обидите,
На небо примет вас бог»«Ну, покажи мне дорогу, миньоночка!» —
Поднял он руку свою,
Нож засверкал под сиянием солнышка…
Девочка! вот ты в ра13 января 1898


	Nobile ingegno sempre virtù cinge,
e buon nocchiero guida ben suo legno,
e 'l saggio re governa e franca il regno,
e chi cerca valore, in quel si tinge.


Und Schleier ziehen sich allmählich
Und immer dichter um uns her,
Und tiefer sinken wir und sinken
Bewußtlos in ein stilles Meer.


Schau der Augen helles Paar/
Welches eh die Sonne war/
Schau der Wangen zartes Blutt
Und die Hand/ die alles träget:
Steinern bistu/ wo dein Mutt
Nicht hierüber sich beweget.


Ich sah: Der Höhenzeiger wies
Auf tausend Meter. Ha! Ich stieß
Das Fenster auf und dachte
An Noahs Archentaube.
Die Fliege aber – ich glaube,
Sie lachte.
Und hängte sich an das Verdeck
Und klebte sehr viel Fliegendreck
Um sich herum, im Kreise,
Unmenschlicherweise.


Do výše čnějí nad výše trůnů,
do svitu tmí se nad žezla zlatá
popravní sloupy a o korunu
se dělí s králi drsná dlaň kata.


Die Weltweisheit, die du so liebgewonnen, 1
Entdeckte dir ihr edles Antlitz schon;
Trug dir im Qualm egyptscher Finsternisse,
Das sichre Licht der rothen Fackel vor.
Du hieltest stets die aufgerollte Charte
Von ihrem Reich, betrachtend in der Hand;
Ihr Demantschloß, das in der Ferne funckelt,
Bewegte sich, wie es fast schien, zu dir.


Onde con voce di morte e parole
Amor chiamando or fero et ora ingrato,
Me stesso e mille penne ho già stancato,
Né torna il viver mio qual esser sòle.


Aj co vědě všelijak přezdíváš,
Touhu její bezbožnou nazýváš,
Že si nikdy, nikde pokoje nedá.
Jiným zdá se, náboženství svaté
Že ve vědě nejvroucněj rozžaté,
An vždy stopy Boží jen hledá.
Ptáš se, kdy chce býti přec hotová?
Až vystíhne moc Božího slova,
Až celý se v duchu svět vměstná.


Byli zemím vrchem hrůzy
Bělohorští dobrodruzi:
hejna lačných vran,
počtu nebylo té spřeži –
sbíhali se po loupeži
ze všech světa stran.


Palavras perpetradas em silêncio
na cama, lugar de assassinoEscondo-me para morre Nenhuma lógica é mais mortal
que esta estúpida perversão, esta mort
Estúpidos lençóis; escrita de
corpos grosseiros; crimes passionaiFalta-me uma palavra essencial,
um som perverso para morrer; um sonhContraem-se os músculos na vigíliPreciso do sono e do movimento dos corpos
para dirigir devidamente o pequeno crime
da tua mort Agora calo-me um poucManuel António Pina | "Todas as palavras - poesia reunida 1974-2011", pá 27 | Assírio & Alvim, 2012


Szép virág te, élted tavaszában,
Kebled e szín-mézzel telve telve van!
Édesítsd meg kedvesed, barátom
Éltét ezzel, szép virágszál, boldogan!


»Na, Korl, wo is di dat denn gahn?«
»Ih, Herr, dat gung jo doch noch so.«
»Na, best di düchtig rümmer slahn?«
»Ja, Herr, tauletzt bi Waterloo.«
»Dor hest di denn woll eklig fecht't?«
»Ja, ümmer druf, as Blüchert seggt.«
»Wo was dat denn? Vertell doch bloß!«
»Je, Herr, ick güng'e stiw up los,
Un as ick irst so recht in Grimm,
Dunn haut' ick rechtsch un linksch herüm,
Un, Herr, den einen haute ick – den einen!
Den'n haut' ick beide Beinen af.«
»De Beinen? – Wo? Woso de Beinen?
Worüm haut'st em den Kopp nich 'raf?«
»Je, Herr, de Kopp, de was all af.«


Sospinse il rampognar di quell'altiero
ognuno incontro al Re, cui sol restato
vivo de' suoi nel gran periglio è il fiero
Leupoldo Conte di Nebrona a lato:
morto da cento lance il buon destriero
sotto il Re cadde, ed egli in piè balzato
fulmina e uccide di due colpi orrendi
Petronio ed Andalò de' Carisendi.


Vizöntő havában Nyárra
Hordj jeget, ha a’ Tél nagy.
A’ Vízvévő tsatornára,
Vigyázz, bé ne zárja fagy.
Trágyázz, vadássz, búzát forgass,
Égett bort ‘s olajt le-tsorgass,
Száraz ágakat le-nyess,
Tűzre, másra fákat mess.


Neiges des pâles mois,
Vous serez mon missel !
‒ Jusqu'au jour de dégel.


És láttam ott
A szőke lányt,
Nem hidegen
Már szűm iránt;


To lidské štěstí – fata morgana,
spanilý přelud v poušti života,
jest vábný z dáli, z blízka pouhý klam
a fantasie lichá jasnota.


西泠十字首驰黄
道我诗篇胜梦阳
古调新声俱第一
肩随不敢逐飞扬


Dříve šli lidé do kláštera,
když osud tak je pokořil.
Mne opustila moje dcera,
já do sebe se ponořil,
hloub, stále hlouběji a tam
bez druha, bez útěchy, sám
nad tebou, drahé dítě, lkám.


A což očí políbení!
Líbáte dva světy,
Jeden časný, druhý věčný;
Slité ve dva květy.


Biß hiher hat dein Ruhm in aller Mund gelebt/
Der stirbt durch dises Buch was frembder Lob erhebt/
Macht deine Faust zu nicht/ diß Denckmal/ daß wir haben/
Zeigt/ daß eh als du todt/ du selbst dich hir vergraben.


A v té kráse jako králka
vládla smavě Provensálka:
líčka záře, úsměv oči,
a květ mandlí ve vrkoči!


col parente, consorto e con l'amico;
ma con resto non dico,


Die Sonne, die gar manche der schönen Länder gesehn,
Bleibt, um ihr Aug' zu weiden, gern in Burgund doch stehn;
Der Mond, der schon geküsset manch schönen süßen Mund,
Küßt nie doch satt die Lippen Mariens von Burgund.


 Alla mente confusa
di dubbio e di dolore
soccorri, o mio Signore,
col raggio della fé


Jediný jen sešli v oko slepé,
pod řasou by z troudu opět žár
vzeplál, jako z noci hvězdy lepé,
vrátil se mi zraku božský dar.


— Discreta jovem, consinta
que minha ousadia inquira:
porque o costume desminta
quem para a dança me tira?


幞被西来信马蹄
洞云深处寄禅栖
长林漫道知音少
犹有高人策杖藜


„Hősi tetteinket hirdeti a ponyva,
Írják krónikába, kalendáriomba;
Lesz ember, ki egész könyvet is ir rólunk,
S a világ bámulja mily vitézek voltunk.


Dort, wo aus den verborgnen Schätzen,
Der Menschen Kräfte zu ersetzen,
Der Abgrund tiefer Kluft ein heilsam Wasser quillt:
In Geismar zeigt sich Wilhelms Größe!
Da sieht man andrer Bäder Blöße,
Wenn Seine Sorgfalt es mit Gästen überfüllt:
Indem den Ort, der Heil gebracht,
Des Fürsten Anstalt reich an Lust und Anmuth macht.


To Altars, and the numerous Throng,
That round his mystic Temple press,
For  Life, and  Peace,
Ambitious Muse reduce the roving Song.
, cast Thy forward Eye
Future, into great  pregnant Womb;
Where young Ideas brooding lye,
And tender Images of Things to come:
'Till by Thy high Commands releas'd;
'Till by Thy Hand in proper Atoms dress'd,
In decent Order They advance to Light;
Yet then too swiftly fleet by human Sight;
And meditate too soon their everlasting Flight.


Le menton dans la main, les talons dans la braise,
Je suis là, l'œil en l'air, renversé sur ma chaise,
J'ai bien tout ce qu'il faut, — la plume et le papier, —


Žár šlechetný snad v mučednictví vede,
však nikdy ku vítězství chvění bledé,
a nikdy tíseň beznadějně skleslá
se vzletem orlím v triumf nepovznesla!


De noche, bajo el cielo desolado,
pienso en tu amor y pienso en tu abandono,
y miro, en mi interior, deshecho el trono
que te alcé como a un ídolo sagrado.
Al ver mi porvenir despedazado
por tu infidelidad, crece mi encono;
mas, como sé que sufres, te perdono.
¡Oh!... ¡Tú, jamás me hubieras perdonado!
Mis lágrimas, en trémulo derroche,
ruedan al fin... y al punto, en inaudito
arranque, a Dios elevo mi reproche.
Pero se pierde, entre el negror mi grito
y sólo escucho, en medio de la noche,
del silencio el monólogo infinito.


Tudíž Ďasů pět se za nim skákat
Jalo, jenž ho za to na věky
Mají bíti nedajíc mu plakat;


Loučení, ach loučení,
však tu trpkost znají
všichni, kteří od milých
loučiti se mají.


Wie ein Liegender so steht er; ganz
hingehalten von dem großen Willen.
Weitentrückt wie Mütter, wenn sie stillen,
und in sich gebunden wie ein Kranz.


Das Braut-Herz kehrt in sich zurük,
Und sieht sich vor bey seiner Liebe,
Daß ja nicht durch des Feindes Tük,
Was Fremdes an ihr hangen bliebe.
Es heißt: Das Herz bewahret sich,
Vor allen Fleisch- und Augen-Lüsten,
Die uns die Feinde listiglich
Zur Schau und Kost entgegen rüsten.
Allein nun ist es Zeit
Auf die Unleidlichkeit
Zu merken, die sich so verkleidet,
Bis sie nach ihrer Art,
Wenn man sich nicht bewahrt,
Uns Bös' und Guts zugleich verleidet.


L'un tira al cielo, e l'altro in terra tira;
nell'alma l'un, l'altr'abita ne' sensi,
e l'arco tira a cose basse e vile.


Že komedie byla to snad,
neb Pařížanky raffinement,
přec nevěřím, ač musím doznat,
že v sítě vpad jsem, krásko má!
Vy kamenem jste po mně vrhla,
však jen má pouta rozbila,
vy poslední jste pásku strhla,
již nelze nazpět, rozmilá!


Fa' ch'alla Contessina mia confermi
quant'io sto bene, e Dio priego per lei
che' ben li servi eternalmente fermi.


Er grollt, er weint, es schäumet
Hochauf das Meer, er starrt
Hinein, vergißt, versäumet
Den Wink der Gegenwart.


وما كنا بني الثأداء حتى
شفينا بالأسنة كل وترِ


Belles qui valez autrefois,
Toutes vos robes sont exquises,
Sans le moindre effort je le vois,
Belles qui valez autrefois.
Fines et rares à la fois,
Vous êtes toujours des marquises.
Belles qui valez autrefois,
Toutes vos robes sont exquises.


Az igazság van nyomában Bandinak,
Már a hajdúk a kert alatt hajtanak...
A menyecske nem gondol csak Bandira,
S rémes eskü száll vonagló ajkira.


أَلاَ يَا نَسْمَةَ الصَّبَاحِ هُبِّي
عَلَى إِدْرِيسَ مَنْ يَهْوَاهُ قَلْبِي
وَقُولِي يَا مُعِيدَ الْغَرْبِ شَرْقاً
بِطَلْعَتِهِ وَمَا أَوْلاَهُ رَبِّي
أَتَاكُمْ عَبْدُ نَجْلِكُمْ ذَلِيلاً
وَقَدْ أَوْلاَهُ بُعْداً إِثْرَ قُرْبِ


Ó hleď, ó hleď, kol zase jaro výská,
krev země vnikla v srdce květů všech
a ze sopky mých ňader ohněm tryská.


Woanders geht man klug zu Werk
Und hält vernünftig Haus,
Doch hier ...«, da fliegt der Vogel weg,
Das Lied ist deshalb aus.


In alten Büchern steht geschrieben,
Du bist ein Weib, ein schönes Weib;
Ich bin ein Mensch und muss dich lieben,
Denn diese Erde ist dein Leib!


Schon sizzt vor ihrer Thür
das freundliche Florindgen/
ich spreche höfflich für/
wie geht es dir/ mein Kindgen?
Gleich wird sie über roht/
ach/ nur ein eintzges Schmäzzgen!
man stirbt darvon nicht dodt/
sie fältelt sich am Läzzgen.


Und leuchten schon am Tag der Schmach
Sah ich ein fern Gewitter,
Als Mancher sein Gewehr zerbrach,
Den Degen schlug in Splitter;


Neždejte, páni, bych vám vyprávěl,
co na cestě té daleké jsem zřel!


Fin qui me è parso fresca rosa il foco,
fresca rogiada il lacrimar de amore,
suave vento è parso al tristo core
il suspirar, e il lamentar un gioco.


Šel Kolja na studie do Kazaně,
kde s chlebem suchým, jejž zapíjel čajem,
jed’ odpor proti děržavnému caru
i všemocnému jeho činovnictvu,
jenž dosud zůstal v tiché jeho duši,
ač oblečen byl v carskou uniformu.


De megkésett s átcsap egy szük közön,
Kapualjból egy ifju úr köszön:
«Ej beh szép vagy, édes rózsám,
Jőj be csak egy szóra hozzám,
Szeretlek, esküszöm!»


Robins Mutter, die war John Gamwels Kind,
Der 'nen Wolf mit der Hand erwürgt
(Zu Coventry der Ochsenwirt
Hat mir's hundertmal verbürgt).


Ob man mich tadelt,
Totschweigt, anerkennt,
In sich geadelt
Bleibt mein Element.


病来每有为僧兴
老去初无涉世心
它日三江五湖口
断云寒水有知音


清明朝野遇清明
万国欢心乐太平
樽俎优贤咨启沃
载赓既醉咏盈成


Verzeihe mir allhier/ mein widriges gestirne/
Wofern ich mich zu sehr auff deinen lauff erzürne/
Du hast mir allzuviel auff einen tag gethan.
Mein leben reiset fort/ und dennoch soll ich leben:
Du nimmest/ was du doch mir niemahls hast gegeben/
Und legst mir unverhört die gröste martern an.
War es dann nicht genug/ daß ich mit tausend thränen
Mich täglich/ doch umsonst/ nach kühlung muste sehnen?
Soll ich von Sylvien auch noch geschieden sein?
Ach armer Celadon! du hast zu viel erfahren/
Doch diese stunde mehr/ als vor in zwantzig jahren.
Drumb hoffe nur nicht erst auff neuen sonnenschein;
Du wirst/ du solst/ du must auff dieser auen sterben:
Umb/ wie es scheint/ den platz mit purpur anzufärben/
Wo ehmahls Sylvia so schöne blumen laß.
Gedencke nur nicht mehr an die vergnügten stunden;
Wie sich ihr keuscher arm um deinen hals gewunden/
Und wie sie milch und brodt aus deinen händen aß.
Die lust ist schon vorbey. Itzt ist der todt erschienen.
Der tod/ so dir allein kan zur ergetzung dienen;
Nachdem die gantze welt dir ihren trost versagt.
Die zeit verändert sich offt anders als man meynet.
Heut' hat dein treues hertz umb Sylvien geweinet:
Wer weiß/ wer morgen schon auch wieder dich beklagt.
O himmel/ wald und thal/ und ihr begrünten auen/
Wo ich mich früher offt ließ als Aurora schauen/
Nehmt/ wo ihr mich noch kennt/ die letzten seuffzer hin/
Und saget Sylvien/ wenn man mich hat begraben/
Und sie sich wieder wird an euren blumen laben/
Daß ich für sie allein allhier gestorben bin.


Lieber Wortklauber,
als Wortglauber.


Quiero llorar, llorar toda la noche
escribir con lágrimas que estoy triste
Quiero llorar y seguir llorando
no detenerme para respirar
no descansar, no pensar en nadie
(¿a quién podría recordar?)
(¿a quién, que sí me recuerde a mí?)
Quiero llorar esta hermosa vida
los pecados de hace mil años
el río furioso en mi cuerpo
todo el llanto contenido antes
Quiero llorar los amores frustrados
todo mi deseo, todo tu desengaño
lo que no pueda curar así
Quiero llorar cuando al fin me duerma
soñar que me sueño cuando esté llorando
desenredar tanta palabrería
y huir sin dejarte ni un rastro
¿Por qué no me ayudas?
Dame motivos
otras razones para seguir llorando,
estoy por perder la costumbre
casi me ahogo en tu mar de dolor
y necesito salirme flotando...
No quiero ser un cadáver silente.


Endlich, endlich kan der Neid,
Endlich auch Herodes sterben,
Endlich Davids Hirtenkleid
Seinen Saum in Purpur färben,
Endlich macht die Zeit den Saul
Zur Verfolgung schwach und faul.


Was die Liebe bindet,
Trennen nicht Berg und Meere.
Schließe die Augen: siehe! –:
Sieh, ich bin bei dir.


Illy végét szakasztván a csendes vitának,
vezető nyomainn a Kisasszonykának,
szobájába mennek Apollóniának,
hogy rendet szabjanak az esti pompának.


Dobrý národ pozbyl všeho, co mu zrálo,
hrady královské mu rozvaleny v rum,
slunce zašlo, které v jasu nad ním plálo,
k pohřebním jen hrana zněla průvodům.
Dvě měl dcery královské, jež vroucně ctíval,
svaté každému a štíty národa,
k jejichž čelenkám se v zanícení díval,
slouly: Spravedlnost, druhá Svoboda.


Flieg, liebstes Vögelchen, flieg, schönstes Thierchen, hin!
Breit aus dein lehrendes Gefieder,
Und laß der gantz verblendten Welt,
Die Leidenschaften bloß für ihre Götzen hält,
Die zwar verborgene, doch unleugbare Spur
Vom all-erfüllenden, allmächt'gen Wunder-Wesen,
Als auf zwey Blätterchen des Buchs der Creatur,
In bunter Schrift, auf deinen Flügeln, lesen.


O tú feliz, a quien el fin violento
tantos avisan mudos desengaños,
que un momento te da ¡otro momento!


Les amis pensaient : « Est-ce drôle
De se faire périr ainsi ! »
La fillette, comme une folle,
Criait : « Je veux me pendre aussi ! »
Mais les parents, miséricorde,
Murmuraient en pleurant bien fort :
« Partageons-nous toujours la corde,
Elle est à nous, puisqu’il est mort ! »


Manca del bel giardino el nobil fiore
che tien le foglie et l'arbor sempre verde,
né per frigido tempo giamai perde
o per estivo suo gentil valore.


Světem zní hlas: Zde zaslíbená zem!
Cizinců davy v slibnou pouť jdou sem.


Quizás tu alma está abierta tras la puerta cerrada;
pero al abrir tu puerta, como se abre a un mendigo,
mírame dulcemente, sin preguntarme nada,
y sabrás que no he vuelto... ¡porque estaba contigo!


Du hast und giebst den rechten Frieden;
Ach gieb ihn mehr und mehr auch mir
Und zwing, wenn Geist und Fleisch ermüden,
Welt, Sünde, Satan und Begier.
Du weist, wie starck die Feinde sind,
Drum stärcke, bis mein Kampf gewinnt.


Slavíky svolám k lyře
a ověnčím ji růžemi,
že pod mohylou pouze
mi dozvučí a oněmí.


Sonne! alle Menschenzungen
Loben deine goldne Stralen.
Bäche, wo sich Nimfen baden,
Wo sie sich am Ufer troknen;
Thäler, wo sich Hirt' und Heerden
Deiner Glut entgegen lagert;
Berge, wo von dir erwärmet
Eiß und Schnee in Thäler rinnet;
Klippen, wo an kalten Eichen
Ziegen hangen, Gemsen klettern;
Fluren, wo Narzissen blühen,
Wo dein Stral Violen wärmet,
Danken dir für deine Stralen:
Aber ich kann dir nicht danken;
Denn du straltest gar zu helle,
Als mich in der Sommerlaube
Keine Mutter sehen sollte.


Es schläft in mir! Im Schooß des Chaos schläft
Welche Gedankenwelt!
Um einen Punkt dehnt ein unendlich Feld
Sich in der Ferne Schatten. Es schläft
Um mein Jetzt die Asche von Vergangen,
In ihr der Keim der ganzen Künftigkeit.
Wie keimt im Todtenkrug die Asche von Vergangen
Zum Keim der Künftigkeit!


JÁ nejsem ani palma z jihu,
jež hlavu koupá v světla zdroji
a znaveného, schváceného
v sny luzné, v naděj upokojí.


Ó, felkanyargó hegyi lámpasor...
Most minden este látom vonalad.
Hol ér az utca véget: nem tudom,
Tán csillaggá lett lámpások alatt.
Sajgó szívemben minden összefoly,
A földi fény s az égi jel...
Ne volna most, ne volna ily közel
Ahol Ő élt és dolgozott: a hely.


O pomozte nám hájit mluvu rodnou,
dřív než-li dýku do srdcí nám vbodnou,
odvraťte ránu; bez násilí a moci,
neb sprostou lůzu je znát' takém po ovoci,
a úkol ten mi přenecháme jiným!


Ihr, dieser Edelsten geehrteste Verwandte,
Laßt euch ihr Glaubens-Licht nicht aus den Augen gehn,
Ihr mögt ihr nahe seyn, ihr mögt von ihr entstehn,
Gleicht dem entwichenen so hellen Diamante.
Euch Armen dieser Welt schallt in die Jammer-Kluft:
Ihr hättet euern Schatz auf einmal eingebüsset.
Kein Wunder (wenn euch Gott das Leiden nicht versüsset,)
Es stürzete der Gram euch mit ihr in die Gruft.
Euch ruft ihr Wandel zu, ihr sogenannte Christen,
Die ihr so Gott- als Pflicht- und Ehr-vergessen seyd,
Daß ihr mit lauter Stimm Herr, Herr und Vater schreyt,
Und dient doch heidnischen, ja thierischen Gelüsten:
Wie ist es immermehr mit euerm Thun bewandt,
Wollt ihr nicht Christen seyn, was laßt ihr euch so nennen:
Wie mögt ihr euch so gern von euerm Meister trennen,
Da ich bald achtzig Jahr mich wohl bey ihm befand.


Co bych, ach, smutně nepodnikl pro ni –!
Přijede snad na grošovatém koni
smutná choť Markova.


So ward die Krone, deren Schimmer
Manch langes Ohr versteckt
Und deren blendendes Geflimmer
Selbst Lastertaten deckt.


esso, sol d'anni ventiquattro, disse,
sendovi il zio col padre stato morto,
che di grazia tal sorte a lui venisse;


Přeli jsme se o většinu,
k míň se nechtěl nikdo znát;
až jsme posléz usoudili
hubičky své počítat.


Amazonky byly po vše časy,
síly měly mnoho a dost krásy,
poklesly však nyní velice.
Jedny tuk jsou, druhé sama kost,
kohoutí jest jen jejich bojovnost,
ostatní vše, běda, slepice.


Wer hat mich denn erquicket,
Mich Einsame liebkost,
Wer hat mich angeblicket,
Ein süßer Augentrost,
Als du, die Lieb und Leben
Erhält im regen Schwung,
Die uns ein Gott gegeben,
Als du Erinnerung!


Jen pijte vodu řiďounkou
a jezte z fíků růžence
a zazpívejte hláskem svým,
až zahanbíte kleštěnce.


Eine junge weiße Edelmaus,
Die ging vorbei dem Schusterhaus,
Kehrt' wieder um, dann blieb sie stehn,
Tät nochmals durch das Fenster sehn –
Sprach endlich: »Ich grüß Euch, Frau Kitze, Frau Katze,
Gar schöne rote Pantöffelchen hat Sie;
Sind sie nicht teuer, ich kauf sie Euch ab,
Sagt mir, wieviel ich zu zahlen hab.«


Kommt her, die ihr mit feinen Witzen,
Mit Nadelspitzen euch bewehrt!
Die Schwaben, »die im Winkel sitzen,«
Erwarten euch am frommen Herd!


A vrací se tak s krásou svěží
a s takým v oku výrazem,
že řek bys, že v nich ještě leží
to celé leto obrazem!


Mit nassem Aug sie zu ihm sprach:
»Herr denket fleißig nach der Sach,
Ihr dauret mich im Herzen mein,
Daß ich nicht mehr kann bey euch seyn,
Daß mich nun nimmer sieht ein Mann,
Ich fall in ewger Liebe Bann.«


О! Боже, Боже мой, внемли мою молитву!
Безмѣрно множество враговъ имѣю я:
Острятъ они языкъ, противъ меня, какъ бритву;
Жизнь, Господи, отъ нихъ смутилася моЕдинымъ только ты грусть тяжку умѣншаешъ;
Поборствуя ты щитъ во слабости моей:
Отрадой умъ бодритъ и сердце утѣшаетъ:
Мученье отвратить ты можешъ доли сеИсторгни зубы ихъ, изъ сей влеча мя муки!
Лукавыя сердца томятъ нещастну грудь;
Услышь моленіе! къ тебѣ взвожу я руки!
И покровителемъ моей ты жиэни будь!


有道春偏好
无为日更舒
齐心大庭馆
何处觅华胥


Jinou, než-li kterou zněly
v minulé a zašlé roky –
tisíců jak na pochodu
uslyšel bys’ těžké kroky.


Umsonst! Es ziemt uns nicht, im Kranz der Reben
Mit goldnen Märchen das Gelag zu würzen;
Denn diese Zeit ist wie die Sphinx von Theben.


Du richter aller seelen, die du nicht kanst verhelen in deiner seite schrein; gürt uns
mit deinen sitten, du, der den tod gelitten, daß kein gerichts-tag dürfte seyn.


Átkozott óra, melly arra perczent,
Első gondolatom, midőn hozzád ment,
Hogy megismértelek,
Majd megszerettelek,
Az nap átkozott!
Hogy választottalak
S szivben foglaltalak,
Ki illy kint hozott!


A felhőkbe nyúlt gránit ormai
S az elzárt völgy néked legkedvesb nézőhely,
A halvány hold s gót falak kormai
Bájolnak tégedet mágusi erővel.


bir bunun için yaptım


Was hab' ich mir nicht vnverdrossen
Entzogen, vnd Ihr zu-gesteckt?
Sie hat stets meiner Milch genossen,
Mit meiner Wolle sich gedeckt,
Daß Sie nur möchte zierlich prangen,
Bin ich offt nackt vnd bloß gegangen.


Doch Hain zu sein und Himmel um die Herme
das ist an dir. Gieb nach. Damit
der freie Gott inmitten seiner Schwärme
aus der entzückt zerstörten Säule tritt.


Comme une haleine d'ange en un duvet d'hermine.


Der Kirchen Grund vnd Fundament
Wird auch Sanct[.] Peter recht genent/
Den selbst genent der Göttlich Mund
Der Kirchen Fundament vnd Grund.


Miró durante un siglo Cuando colmó su anhelo
y recordó el proscrito que allá no volvería,
con honda pesadumbre la formidable y fría
cabeza hundió en el polvo del calcinado suelo


Te vagy bizonyos ótalmok,
Azkik tebenned reménlenek,
Mutasd jóvoltodat ezeknek,
Hogy lássák az rád támadók.
Mint az te szemeidnek fényét,
Úgy megőrizz, Uram, engem,
Szárnyad árnyékában fejem
Takargasd, őrizvén ösvényét.


Amor, amor, porqué te llaman gloria,
siendo forzoso, amando el más querido
vivir con celos, y temer olvido
afrentoso blasón de tu victoria?


Ten Dnešek zdvihne se jako kat
nad Včírkem, otcem svým rodným,
svítilnou hlavu mu ozáří
a odpraví způsobem vhodným.


外看积翠玉千峰
中有清池月半弓
更拓长堤三十里
剩栽杨柳与芙蓉


Mlh závojem, v němž naše žití skryto,
já viděl pláti zóru lepších dnů,
kde zdupán lán – mně vlnilo se žito,
kde poušť – já slyšel ševel pramenů.


Christum über alles lieben
Uebertrift die Wissenschaft:
Ist sie noch so hoch getrieben,
Bleibt sie ohne alle Kraft;
Wo nicht Jesu Christi Geist
Sich zugleich in ihr erweist:
Jesum recht im Glauben küssen
Ist das allerhöchste Wissen.


demônios tigres punhais
serpentes enforcados corvos
espelhos labirintos mandalas
livros caixas relógios mapas
chaves números mágicos
duplos metamorfoses monstros
vamos destruir a máquina das metáforas?


Aber wir dürfen weinen,
Weinen um Sie!
Uns gehöret die Erde noch
Und das Leid und die Trauer!


Strast jsem kreslil, hlad a mrtvoly,
výčitky, jež navečer se vrací.
Naději a potom resignaci.
Pietra smrt a smrt Niccoly.


江清照见石粼粼
貌得游鱼态度真
说与长年轻荡桨
放他深处著潜鳞


Wogte ihm auch hoffnungsfreudig
Tatenstolz die junge brust
Die nur glanz und glück und ehren
Sich vom schicksal lässt bescheren.


Jak něha květů půvabem svým křehkým
okouzlit senzibilitu mou může,
když tvoje něha vražedná ji svírá
a pěstuje v ní krvavé své růže?