Am Arm das Körbchen mit den weißen Glöckchen,
Das blonde Haar zerweht vom Frühlingswind,
Lehnt bleich und zitternd im verschossnen Röckchen
Am Prunkpalast das Proletarierkind.
Geschminkte Dämchen und gezierte Stutzer,
Doch Niemand, der ihm schenkt ein freundlich Wort;
Und naht sich Abends der Laternenputzer,
Dann schleicht es weinend sich ins Dunkel fort!


Вши в самой древности читать, писать умели
И песни пелВсползла,
Во удивленье взору,
На ту священну гору,
Где музы, Вошь, была котора зла,
И стала возглашать во злобе и роптаньи
О правде, честности, о добром воспитаньНе слушает никто, что там поет та Вошь,
Известно, что у Вши нет песней ни на гроКогда бы пела мышь, мышь кошка б изловила,
А вшам таких угроз природа не явила,
Так музы, рассердясь и в жалобах своих,
Хотя Вши голос тих
И пела Вошь не шумно,
Ко Зевсу кликнули, соткав прекрасный стиСо Вшами музам брань имети и безумно,
Но Зевс недвижим пребывал
И говорил: «Я вшей и сроду не бивал,
А если мне убить ее за гнусны песни,
В которых ничего нет, кроме только плесни,
Так лучше мне побить безмозглых тех,
Которы мнят искать во гнусности утеДа это строго,
В ином селе людей останется немногА на срамную Вошь не брошу грома я,
Не осквернится ввек рука моя»О музы! Должно вам отныне вечно рдиться,
Что вы могли на тварь гнуснейшу рассердитьсВоспела Вошь; но что?
Не ведает никтНо кто хвалили то?
Хвалили те одни, кто сами все ничтКоторые сей Вши хвалили безделушки,
Не стоят гады те и все одной полушк


„Kdo tě zabil? milovnice snáhou,
Ana kráčí nelitostnou dráhou,
Ta tě urazila duší hrdou.
Kde jsi mého příští věrný druhu?
Tys mně život chránil v nuzném tuhu!
Lásku tvou jsem zapudila myslí tvrdou.
Co mi v světě pozůstává za podporu?
Jaké svazky, když zde ztratím skvělost vzorů?“


Ma' più non spero per te esser contento,
e vo languendo intorno all'impio seggio,
e mille volte il giorno morte chieggio,
ch'a trar mi venga d'esto struggimento.


e, quanto più di liberar procaccio
l'alma dal duolo, in maggior duol la invoglio,
e 'l mio mal dentro 'l grido e teco 'l taccio.


E due e tre volte ne l'orribil fronte,
alzando, più ch'alzar si possa, il braccio,
il ferro del pugnale a Rodomonte
tutto nascose, e si levò d'impaccio.
Alle squalide ripe d'Acheronte,
sciolta dal corpo più freddo che giaccio,
bestemmiando fuggì l'alma sdegnosa,
che fu sì altiera al mondo e sì orgogliosa.


Ale na to Helenka, klidná jako růže:
„Čižmy šotek Nelenka z mravenčí má kůže.“


هذِهْ رسالةُ صَبٍّ دائمِ القَلقِ
إلى حبيبٍ جميلِ الخَلْقِ والخُلُقِ
تَضمَّنتْ نارَ شَوقٍ بينَ أضلُعهِ
فاعَجبْ لهُ كيفَ يُهدِي النَّارَ في الوَرَقِ
عليلةٌ اللفظِ والمعنى مجرَّدةٌ
صحيحةُ العَزْم في الأسفارِ والطُرُقِ
راحت تَخوضُ إليهِ البحرَ خائفةً
من نَقدِهِ إذ يَراها لا من الغَرَقِ
هذا الصَّديقُ الذي تَبقَى مَوَدَّتُهُ
للدَّهرِ خالصةً من شُبهةِ المَلَقِ
تَمضي الليالي ولا تُلقِي بها أثراً
إلاّ كما أثَّرَ الصمْصامُ في الدَّرَقِ
محمدُ العاقلُ المشهورُ تسميةً
بالحمدِ والعقلِ طِبْقَ الذَّاتِ في النَسَقِ
يتلو لنا سورةَ الإخلاصِ مَنطِقُهُ
وَوجهُهُ ظَلَّ يتلو سُورةَ الفَلَقِ
لَئِنْ تكُنْ عينُ تلكَ الشَّمسِ غائبةً
فقد أقامَت علينا رايةَ الشَفَقِ
رسالة كبياضِ العينِ رُقعتُها
وذلك الخط فيها أسود الحدق
تِجارَةٌ بينَنا واللهِ قد رَبحتْ
ممَّن أرَى فضلَهُ كالطَوقِ في عُنقي
يُهدِي اللآلي ويُهدَى بعدَها خَرَزاً
منا فلا زالَ رَبَّ الفَضلِ والسَبَقِ


晋陵城东窣堵坡
两尖高并下临河
昔年曾醉邻墙酒
卧听扁舟唱踏歌


Da hört er denn auf einmal laut
Eines Gassenvolkes Windesbraut,
Als gäb's einen Gott so im Gehirn,
Da, hinter des Menschen alberner Stirn,
Der sei viel herrlicher als das Wesen,
An dem wir die Breite der Gottheit lesen.


chtěl vdechnouti – však oslněn zrak ztratil.
I přišel anděl, obraz domaloval...
Leč kdo vysloví vás, mé sny a touhy?


Flehe, daß sie mich von hinnen
Zu dem Bau des Himmels nehme,
Neue Lehre zu gewinnen,
Denn als Meister ich mich schäme,
Daß ich diesen Thurm verdorben,
Weil der Plan schon hier erfüllet;
Was vollendet ist gestorben
Und die Sehnsucht nicht mehr stillet.


Nur Gutes schau und lieb in allen;
Fällt einer, bet und richte nicht!
Er kann aufstehn, und du kannst fallen;
Schau Gott an, halt dich, eh's geschicht!


Oltre che il ramo al ceppo s’assimiglia,
il dimestico essempio, che le aggira
pel capo sempre, ogni bontà sgombiglia.


Windfriedige Bläste.
Es singen/ und klingen/ und ringen


Mit diesem Wunsch, mein Freund, soll meine Hand beschließen,
Was ich nicht wohl gesagt, ist dennoch wohl gemeint;
Mein Herze soll dein Herz im Namen Jesu grüßen,
Vergiß auch meiner nicht, du kennest deinen Freund!
(30. Jan. 1730.)


Der, nach ernstem Geschäft, dir, in melodischem
Tonfall, lieblichen Schlaf riesele, der vielleicht
Nutzbar werde der Nachwelt
Zum dolmetschenden Unterricht!


Diese schöne Sommernacht
Muß vorübergehen
Und mein Leben ohne sie
Einsamkeit verwehen.


Verweilet sich länger mein einiges Leben/
so mus ich für schmertzen und ängsten vergehn;
ich wolt' es nicht achten bei fremden zu schweben/
so fern ich nur höhrte sein liebes getöhn.
Meine Schwestern wil ich missen/
die bei Pades sieben flüssen
üm die schwartzen tannen sein
und begehr Ihn nur allein.


Empujadas por el viento se concentraban las candentes nubes, yendo hacia la individualidad desde la nada; y ya, anhelante, mi tierra se esponjaba.
Se entibiaba el magma y los cuatro elementos forzaban su separación, estaba aún enrollada la alfombra de los
días, la justicia dormía el sueño de los justos y mi tierra en celo esperaba receptiva.
Peñas gigantescas de un rojo muy vivo, vagaban por el espacio sin fondo iniciando los planetas huidizos; el piar de los gorriones ni
siquiera era un proyecto, lo mismo que la blasfemia, la retórica o al quebrantahuesos; y la fecundidad de mi tierra, crecía en silencio.
Se fue abriendo en surcos recipientes, la tierra inerte del principio, y con el aliento humano y el sudor de la frente, nació en ellos
el austero trigo, amanecer de pan y de simiente.


che quel ch'apeti concesso ti sia
e che 'l volere al poter[e] risponda,
per che tu 'mperi e dieti el santo regno.


频年赴京阙
讵念使臣劳
万里持甘毳
亲年日已高


Mancher ist ehrlich genug, mit Ernst und Eifer zu prüfen,
Was er ist in dem Kreis, dem die Natur ihn bestimmt;
Wenige haben den Muth, den Kreis zu prüfen und redlich
Zu ermitteln, wie viel dieser im größeren gilt.


Mit Dir – o wundersüßes Wort!
Mit Dir – o Seligkeit!
Nun Zagen fort! Nun Zweifel fort:
Mir hilft der Herr im Streit.


Car Dieu t’élut, passant ! » Sa face, illuminée
Par l’occident, semblait descendre du Sina.
Ses loques palpitaient dans l’air. Il m’entraîna.
Devant nous, le couchant rayonnait comme un trône.


Za vřískot: „Zdráv buď Zikmund král,“
mzdu každý dostal hoch,
a trojnásobný plat měl brát,
kdo na pláč by se zmoh’.


Setz dich zu ihm und hör dem Atmen zu,
Wie das gepreßt, verschüchtert durch die Brust ihm schleicht,
Doch stör ihn nicht, er sehnt sich so nach Ruh ...
Und nah ihm leise, er mißtraut dir leicht ...


Ich meynte bey dem Trieb, den ich gar oft verspührt,
Und der durch Sehnsucht mir den regen Geist gerührt,
Mich noch auf den Olymp beglückt hinauf zu schwingen
Weil auch die Musen dort, als Frauenzimmer singen.
Jedoch mein Hoffen fehlt; ich kann voraus sehn,
Daß, leider! selbiges unmöglich kann geschehn,
Der Pierinnen Schaar drängt mich von ihren Stufen,
So eifrig und bemüht ich ihr doch zu gerufen,
Aus Eifersucht und Furcht, es möchte nach und nach
Apollo, der sie liebt, zu nicht geringer Schmach,
Und ihrem grösten Schmerz, dem fremden Gast daneben
Ein freundliches Gesicht, und holdes Blickchen geben.


Dunkel wird mein Blick, und trübe,
Taub mein Ohr, und starr mein Herz.
In ihm klopft nicht mehr die Liebe,
In ihm bebt nicht mehr der Schmerz.
Ausgeliebet, ausgelitten
Hab' ich, und die Leidenschaft
Tobt nicht mehr, und abgeschnitten
Dorrt mein Reben, eis't mein Saft.


浅暖疏寒十日晴
桃花红暗李花明
小蜂扑得浑无益
羽扇徒劳不作声


Nimm auf dies Kreuz und alle Leiden
Und trag es Jesu willig nach!
Es folgen wesentliche Freuden
Nach langem, bangem O und Ach;
Der Glaube muß durch Proben gehn
Und glauben lernen ohne Seh'n.


Já hrobu vlastního jsem strážce bídný,
jenž sám, sám pohřbíval svůj vznět a cit,
jsem pouští beznaděje chodec klidný,
nad mrtvou drahou neumím se pomodlit...


So fliesset Tag für Tag, mein Lieber!
In's Meer der grauen Zeit hinüber,
Und täglich wächst in mir der Hang
Zu dichterischem Müssiggang.
Oft, wenn mit wonnetrunknen Blicken
Mein Aug' im fröhlichsten Entzücken
Die stille Gegend übersieht,
Wünsch' ich im Ernst als Eremit
Mir eine Zelle hier zu bauen:
Doch eitle Wünsche! Das Geschick
Fasst bald mich an mit ehrnen Klauen,
Und schleppt mich nach der Stadt zurück.


Fogadá is Lőrinc neki mennyre-földre,
Mialatt nagy-sebten hadi ruhát ölte;
Szeplős veres arcán ravasz öröm játszék,
S ment a diadalra, hogy ő ne hibázzék. -
Hanem én meg Lőköst odabenn feledtem;
Hadd lássuk, urával mire végzik ketten:
Követ vala: most jő egyenest Prágából,
Csúfos üzenettel cseh király császártól.


Le Fat au bel Esprit doit il servir de loi?


To že včera dvoje
lásky se líbaly,
a dnes oči dvoje
smutně zaplakaly.


Te ver, quando os céus permitem,
Na inconseqüência das horas perdidas,
É uma graça imerecida, maldita,
E os piores sonhos minhas noites encontram


Nun hat die Sonne glühend schwül
Des Himmels steilste Höh erklommen.
Johanniskraft, ein grau Gewühl
Von Wetterdunst, kommt hergeschwommen.
Schon dunkel grünt der Strauch und satt;
Vergilbt die Rasenspitzen hangen.
Noch einmal ruft der Kuckuck matt,
Dann ist ihm alle Lust vergangen ...
O weh, der junge Frühling ist gestorben.


„Mert, ha mi a rajzban mocsárt láttunk volna:
Bizony ilyen tervet nem csináltunk volna;
Szűrét Czibak úrnak ki nem tettük volna,
Sőt inkább tanácsát helyeslettük volna.


Tikání holčičky v letním ránu
mním slyšet, když často jsem sám.
Neb květinami ji zasypánu
v svém srdci dosud mám.


Wenns heist: Herr Bruder trink! ich bring dirs öfters zu;
Da wird der Leib entkräft, da schwindet seine Ruh:
Ihr macht aus Abend Tag: Trinkt unter Schiefer-Dächern,
Aus raren Porcelan, aus Gold und silbern Bechern.
Aus Bechern, die von Holz, doch gleichwohl Silber-rein,
Schenkt sich ein Schäfer oft den klärsten Brunnen ein:
Und dieser schmeckt so wohl, als ob wir Nectar hätten.
Und schlafen wir gleich nicht auf schön geputzten Betten,
Und in Gemächern ein, da Samt und Purpur prahlt;
Wir ruhn auf Wiesen-Klee, der zehnmahl schöner strahlt.
Dieß Bette hat die Hand des Schöpfers selbst bereitet;
Daß Salomonis Pracht ihm nicht den Rang bestreitet.
Der Himmel deckt uns selbst mit seinem Schatten zu,
Und so geniessen wir die höchst-erwünschte Ruh.
Der liebliche Geruch der Blumen uns ergötzet;
Wir schauen, wie der Thau, so Gras als Laub benetzet.


Soll ich dir den Siebenstern
Am hellen Mittag weisen,
Mußt du auf den Münsterthurm
Mit mir zu Pferd auch reiten.


Ihr könnt mir immer ungescheut
Wie Blüchern Denkmal setzen;
Von Franzen hat er euch befreit,
Ich von Philisternetzen.


Ó, buďte mojí pozdravené písní,
mé touhy vstříc vám letí jako ptáci,
ať kosa, drozda neb slavíka hrdlo
zní vámi, jedno, vždy vás ladí láska;
ta mocná sahá v struny mého srdce,
své kladouc rty na sedmizvukou šalmaj.


Jak jinak tobě jest! Nevlídnou mříží
tu střežen zíráš, v oku vybdělém
čtu tobě vše ta nevyrčená muka,
kterými spiat je ducha tvého vzlet,
jímž celý naplniti chtěl jsi svět!
Buď zdráv, ty muži, jenžto za okéncem
sám jediný snad v této země části
beze sna vítáš pohled měsíční!
Aj, tebe neskrášlí sen slavověncem,
ni vykouzlí ti blaho bědné vlasti...
Jen Křivoklátská hlásnice tu ční
před zorem tvým a každé hnutí střeže,
by nevzpiala se tvoje mysl vzdorná,
jak tamto báně hrdé hradní věže,
jak tamto velkolepá „Lidomorna“.


Pesia mi que non porto sino dieta
para Vuesa Merced. Alguien me fizo
bachiller, zascandil, anacoreta,
dándole a mi yantar poco chorizo.
Duéleme situación tan incompleta,
porque a la fin, en acuitado hechizo,
tórname patizambo sin muleta,
y con amén de uñero y panadizo.
Mas sabio, item más, señora mía,
que mi amor, auque ánima es agreste,
non trata de facer cosa fullera,
pues con la mi cuaresma en alcancía,
¡Que ha de haber —Según dixo el Archipreste—
juntamiento con hembra placentera!...


Inselchen, ihr der schönsten, die im weiten
Meere schwimmen umher der Schöpfung Gottes,
Schöner, mehr für Glückliche, denn vor Alters
Die in der Fabel!


As he de Ogen apen kreeg,
Weer he al œwern Wildpahl weg.
He jag to Hus –


A mezi vámi tolik slasti,
že až to nebem otřásá:
zaleťte s něčím na okénko,
tam okřeje a zajásá.


Betrachte dich, und werde, was du bist!
Ein Weib bist du, und hasts doch erst zu werden.
Weißt du vielleicht, was an dir weiblich ist?
Der Körper, die Bewegung, die Geberden,
Du bist so fromm, versöhnlich, mild und zart;
Du liebst die Deinen, wie nur Frauen lieben.
Du warst als Kind von guter Kinder Art
Und bist so herzig, wie du warst, geblieben.
Und doch und doch – – o sähest du es ein! – –
Bist du noch weit entfernt, ein Weib zu sein.


Da kömmt sie hergegangen
Und steiget in den Kahn,
Sie schwanket in den Knien,
Hat nur ein Hemdlein an.


„Hej, převízt!“ – Charon chladně: „Zde se platí.“
A na Honzu zří jaksi neveselo.
Honza si myslí: „To by se mi chtělo.“
Pak nahlas dí: „Tak ovšem má se státi.“


Normannen sahen's, die harrten nicht allzu lang,
Sie brachen herein mit Geschrei und mit Schilderklang.
Hei! sausende Pfeile, klirrender Schwerterschlag!
Bis Harald fiel und sein trotziges Heer erlag.


»Still sind wir der Erd' entsprossen;
Wie es Gott der Herr gefügt;
Thau ist reich auf uns geflossen,
Winde haben uns gewiegt.


S celým světem na potkání
staré srdce dělí,
však po mladé koroptvičce
ještě okem střelí.


Rost des Eisens Tod selbst ist,
Sucht's noch auf im Erdenschoß,
Gram ein Menschenherz zerfrißt,
Ist es noch so stark und groß.


O nimm mich, werther Fluß! und führe mich mit dir!
Und zeige mir die Stadt, der Deutschen Städte Zier.
Den großen Kaisersitz, wo seit drey hundert Jahren
Die Häupter Oesterreichs in vollem Glanze waren.
Ihr weichet auch Paris, und London, wenn sie will.
Jedoch, o Muse! schweig, von ihren Wundern still,
Bis du sie selbst erblickst. Blick auf die nahen Mauren,
Worinnen Freyheit, Recht, und Macht des Reiches dauren.


Sok számos poéta vagyon mostanában,
Fogyasztják a tintát nagy Magyarországban
Sokan, de nem írnak úgy, mint hajdanában
A kegyelmetek jó régi világában.


A z blízka, z dáli sterý krok teď chvátá,
ni moře jek mu cesty nezastaví,
a ve všech srdcích jedna touha vzňata,
chtí chloubu naši spatřiti ty davy,
Jí upřímný a vřelý vzdáti hold. – –
Ať zří Ji boháč v přepychu a lesku,
ať prostý muž, jenž vísky zná jen klín,
ať drotar z Trenčína sem našel stezku,
ať z Kolumbovy říše český syn:
všem zarosí se oko slzou lásky,
již v démant změní záře nadšení. –


Pour vous entendre et pour vous voir
J'ai bu l'eau tiède des soirées.
J'ai connu ce sombre devoir
Pour vous entendre et pour vous voir.
Vous savez si bien recevoir,
Chatoyantes et diaprées.
Pour vous entendre et pour vous voir
J'ai bu l'eau tiède des soirées.


Bianche in vesta, rossi i veli,
I capelli nembi d'òr,
Che abbandonano ridenti
De gli zefiri a l'amor.


seine Leere zu den Himmeln hebt,
hastig um sich schauend, ob ihn keine
Fenster treffen. Während er den weiten


Hélas ! à chaque instant des souffles de tempêtes
Amassent plus de brume et d'ombre sur nos .têtes.
De moment en moment l'avenir s'assombrit.
Dans le calme du cœur, dans la paix de l'esprit,
Je t'adressais ces vers où mon âme sereine
N'a laissé sur ta pierre écumer nulle haine,
A toi qui dors couché dans le tombeau profond,
A toi qui ne sais plus ce que les hommes font !
Je t'adressais ces vers pleins de tristes présages.
Car c'est bien follement que nous nous croyions sages !
Le combat furieux recommence à gronder
Entre le droit de croître et le droit d'émonder ;
La bataille où les lois attaquent les idées
Se mêle de nouveau sur des mers mal sondées ;
Chacun se sent troublé comme l'eau sous le vent ;
Et moi-même, à cette heure, à mon foyer rêvant,
Voilà, depuis cinq ans qu'on oubliait Procuste,
Que j'entends aboyer au seuil du drame auguste
La censure à l'haleine immonde, aux ongles noirs,
Cette chienne au front bas qui suit tous les pouvoirs,
Vile, et mâchant toujours dans sa gueule souillée,
O muse ! quelque pan de ta robe étoilée !


Quoiqu'ell' jouât bien son rôle
En assouvissant sa faim,
L'aubergiste, homme très-fin,
Lui trouva l'air un peu drôle.
Qu'on vienne après c' renseignement
Nier le pressentiment.


先生惠然肯见客
旋买鸡豚旋烹炙
人间饮食未须嫌
归去蓬壶却无吃


Glaubstn, das solchs solt werden wor
was dir die Weisen sagten vor:
Wie wiltu dan mit mörden doll
dis wenden welchs geschehen soll?


Však byť na pět zámků dveře,
přece jimi ke mně deře
mé se neštěstí.


La fama con gracioso viso, ledo
proezas de mil gentes publicando
está ante todas ellas ensalzando
a los de la alta casa de Toledo.


a mmolto onore e grande spese;
or se' ionto a quelle prese


All-trembling Mey beheld the vest;
"Oh, Merlin," loud she cried,
"Thy words are true — my slaughter'd Love
" Shall have a breathless bride!


Toutes choses ne sont-elles
Les rameaux jaunes ou verts
Des guirlandes éternelles
Que déroule l'univers ?


Glimmen sah ich's hier und dort,
In die Glut, den Schatz zu heben,
Warf ich manch ein Kleinod fort,
Immer muß ein Pfand man geben.


Rybecál šel doktory pozlobit,
Jasnost jejich stínů též podrobit,
Mnohý doktor drahý stín prohral.
Rybecál zpropitné velké dával,
Tím pak mnohé doktory uspával,
Těm když spali, lebky otvíral.
Když otevřel, sezval lidu davy,
Zval, by koukli ve doktorské hlavy,
Tam pak hlupák jako jinde spal.
Potom chytře zalepoval díry;
A když zas utichly v hlavě víry,
Zas si doktor na doktora hral.


sem cessa
Belém, julho de 1953


Nun ist auch der Gedanken
Unbändiger Sturmwind los –
Ich muß ins Meer versinken,
Ins Meer der Wonne sinken,
O Königin der Seele
Ich sinke in deinen Schoos!


Immer bellt man auf euch! Bleibt sitzen! Es wünschen die Beller
Jene Plätze, wo man ruhig das Bellen vernimmt.


Rosiger wallte da der Abend nieder,
Süsser dufteten alle Gartenblumen,
Auf den Bäumen wirbelten Nachtigallen
Lieder der Liebe!


Wär das ein Adel, der euch läßlich scheint,
Dem ihr vergönnt, im Herrenhaus zu sitzen?
Laßt ihr – was euch vom Fürsten schmählich scheint –
Vom Rad des Mäklers euch mit Kot bespritzen?


Völker schlugen über ihm zusammen,
die er küren durfte und verdammen;
und erratend, daß er sich verlor,
klomm er aus dem Volksgeruch mit klammen
Händen einen Säulenschaft empor,


Demüthig rollt der Arme jetzt hinab;
Zerschlagen trägt man auf den Schultern ihn
Und lacht des Stolzes seiner alten Höh'. – –


Niemand hat sich je betrübt,
Daß er Jesum hat geliebt.
Niemand hat je Weh empfunden,
Daß er Jesum sich verbunden.
Jesum lieben und allein,
Ist so viel als selig sein.


Do horror do mistério são talvez
Símbolos grosseiros esses horrendos
Górgona e Demógorgon fabulosos,
Fatais um pelo aspecto outro no nom
Neles se vê a ávida ansiedade
De dar em concepção que torturasse
De terror, isso que de vago e estranho,
Atravessando como um arrepio
Do pensamento a solidão, integra
Em luz parcial () a negra lucidez
Do mistério suprem É conhecer,
O erguer desses ídolos de horror,
A existência daquilo que, pensado
A fundo, redemoinha o pensamento
Por loucos vãos, declives de loucura
Despenhadeiros de aflição, confusos
Torturamentos, e o que mais d'angústia
E pavor não se exprime sem que falhe
Na própria concepção o concebe
É o horror dos horrores esse horror
De haver d'alma um estado, aquele estado
Em que o mistério lhe penetra o abismo,
E não haver palavras ou ideias
Que atinjam esse estado ou comuniquem
D'ideias a ideias o que passa
De vago e horroros Do mistério
O pavor é duplo – é o horror em si
O horror que sentimos ao senti-l
Este que torna alegre e descuidosa
A loucura, ao seu lado, que ligeiro
Faz parecer tudo que de pavor
Confrange, ou (), enlouquece,
Esta vacuidade angustiosa
Do pensamento prenhe – quando tento
Lembrar-me que a uma Coisa, Ser real
Corresponde – só essa ideia possível
Me gela a consciência de existir
E me entupe de pavor o fundo
Sentimento do mundo e de mim mesm


家书无雁到京迟
两月沉疴近始知
莫是劳心思远客
夜窗多诵鹡鸰诗


sökülmüş bir laterna, kutusu kalmış


Sólo tocó el umbral
de este mundo y se fue.
Con vino y aguardiente
nos alegramos todos,
porque no se llevaba de la tierra
ni una palabra dura
ni una gota de hiel,
sino un trébol pegado
a su talón de un día.
Le pusimos dos alas
de papel en los hombros:
rosas del sur ardían
en su traje de cielo.
Su madre lo lloraba,
y nosotros bailábamos.


Per dar più volti a un vomito filato
di sozzi Vermi, adultera colori
Camaleonte l'Arte; e al monte, al prato,
ruba macchie di marmi, arie di fiori.


Ó pomozte nám rodné mluvy chránit
oproti těm, kdož ve útrobách ranit
nás hodlají; vždyť chtějí odciziti
nám děti naše, duši něžné kvítí,
otrávit chtějí dechem svojí zloby,
německá lůza – klerikáli blbí,
ne ve školu – leč v duchamorné koby
nám děti naše chtějí pozavírat,
kde rozum jich otupí, kde zmírat
a hynout bude láska ku mateři
a otci, kde se letmo zpronevěří
na tom, co člověku má býti svato;
neb kdys budou metat kal i bláto
na naši řeč, pavézu to síly;
krev naše zvrhne se v plod odrodilý,
za čela pot, za mozol svých dlaní
sklidíte potupu a ba i pohrdání.


Was für Ware du ihnen gebracht, das wissen die Götter,
Aber du brachtest von dort schlechte Artikel zurück.


perché non fia più pena che m'aggravi,
pur ch'io faccia pietosi e faccia accorti
gli occhi che del mio cor hanno le chiavi,


E costui che m'è qui dal destro lato
col savio Salamone mai difendere
non si poté da quel mal cieco alato.


Egyetlenegyszer látod, sose máskor,
avarzugáskor, varjukárogáskor
halált sivítva, rémülten zörög.


¿Por qué en cárcel sepulcral
se trueca el nido del ave?
¿Por qué los tratas tan mal,
si tus labios de coral
son los que tienen la llave?
—Besos que apenas despiertos
volar del nido queréis
a sus labios entreabiertos,
en vuestra tumba, mis muertos,
dice: ¡Resucitaréis!


Poi che cercando stancho non seppe ove
s'albergasse, da presso o di lontano,
mostrossi a noi qual huom per doglia insano,
che molto amata cosa non ritrove.


ما بتّ فيك بدمع عيني أشرق
إلا وأنت من الغزالة أشرق
يا من تحكم في الجوارح حسنُه
فالقلب يؤسر والمدامع تطلق
أنفقت عيني في البكاء وحبَّذا
عينٌ على مرآى جمالك تنفَق
وأخافني فيك العذولُ وما درى
إني لجودك في الهوى أتشوّق
قسماً بمن جعل الأسى بك لذةً
والدمع راحة من يحبّ ويعشق
إن العذول هو الغني وأن من
يفني عليك حياته لموفّق
لي من نصيب هواك سهمٌ وافرٌ
وسهام سحر من جفونك ترشق
يمتار من دمعي عليك ذوو البكا
فاعجب له من سائلٍ يتصدّق
ولقد سقيت بكأس فيك مدامة
في غيظ لوّامي عليك فلا سقوا
وضممْت من عطفيك غصن ملاحةٍ
بالحلي يزهر والغلائل تورِق
وقرأت في خديك بعد تأمل
خطًّا به حبّ القلوب معلق
ورزقت من جفنيك ما حسد الورى
حظي عليه وهو رزق ضيق
ونُعمت باللّذات وهي جديدةٌ
ولبست ضوءَ الرَّاح وهو معتّق
في ليل أفراح كأنَّ هلاله
للشرب ما بين الندامى زَوْرَقُ
يا حبَّذا ليلٌ نبيع به الكرى
لكننا لا عن رضًى نتفرّق
حيث الشباب إلى المسرة راكض
لا يستقرّ وطالبٌ لا يرفق
سقياً لأوقات الشبيبة إنها
أوفى لمطّلب السرور وأوفق
ما سرّني أنّ الكميت تحثها
نحوي السقاة وأن فوْدي أبلق
غني بكأسك يا نديم فإنّ لي
جفناً مدامعه أرقّ وأرْوَق
زال الصبا ونأى الحبيب فعادني
أرقٌ على أرق ومثليَ يأرق
وكأنّ عيني راحةٌ ملكيّة
حلف النوال بأنها لا تطبق
نشأ النوال الأفضليّ فلم نسل
في الأفق هل نشأ الغمام المغدق
إن كان في الكرماء رسل سماحةٍ
فمحمدٌ منها الأخير الأسبق
ملك أقام على حماه وذِكرُهُ
بالمكرمات مغرّبٌ ومشرِّق
ما ضره والفعل فعل باهر
طلب السهى والأصل أصلٌ معرق
من أسرة تقوية حظ الأولى
يوم الفخار لقهرها أن يتقوا
النجم بعض ريارهم فلينزلوا
والنجم بعض حدودهم فليرتقوا
إن فاخروا بقديمهم لم يدفعوا
أو سابقوا بجديدهم لم يلحقوا
إن يفنَ ماضيهم على سنن الردى
فكأنهم ببقاء أفضلهم بقوا
الأرض واسعة بجدوَى ملكهم
والعدل في أيامه متوثق
ملأت موافقة القلوب مهابة
فالقلب قبل الطرف فيها مطرق
وكأنما صور الوقوف أمامه
صور الذمى فمواثل لا تنطق
سارٍ على منهاج أسرة بيته
ترجو البرية حالتيه وتفرق
لا عيب فيه سوى عزائم قصّرت
عنها الكواكب وهي بعد تحلق
وندى تتابع وفده حتى اشتكت
نفحات أنعمه الفلا والأينق
فياض سيب حين يزهى مجلس
وخضيب سيف حين يعرو فيلق
تلقاه بين مهابة ولطافة
كالسيف فيه مضاً وفيه رونق
وتراه من لمع الأسنة سافراً
كالبدر بين كواكب تتألق
حيث الغضا بين السلاح كأنه
لجّ تحقق بنده يترقرق
والطير تقربها الظبا فمن السماء
والأرض تغشاه الضيوف وتطرق
يا أيها الملك المكمل فضله
وُقّيت من حدقٍ إليك تحدّق
وبقيت للمدَّاح تجلب عيسهم
جلباً بغير بلادكم لا ينفق
أذكرتنا زمن المؤيد لا غدت
مثواه باكية الغمام تشهّق
حتى تجرّبه ذيول حديقة
أكمامها بيد النسيم تفتق
علياك علياه وخلقك خلقه
فاهنأ بلبس مدائحٍ لا تخلق
وقدوم عيد كان من طرب إلى
لقياك تخترق الصيام وتسبق
وبديعة كالروض إلا أنها
تجلى بجارحة السماع وتعشق
نظمتها عقداً لمثل مثاله
في النظم شاب من الوليد المفرق
وتلوت قاف معوّذاً من قافها
خوفاً عليه من النواظر أشفق
لا فضل لي فيها وبحرك قاذف
درر الصفات تقول للخلق انفقوا
من عشّ بيتك قد درجت وطار لي
في الخافقين جناح ذكرٍ يخفق
وبكم علمت من القريض صناعة
ما كنت لولاكم بها أتعلق
لكم الولا مني لأنَّ نداكمُ
من كلِّ حادثةٍ له في معتق


Пр<асковье> Тих<оновне> Чир — ной
Под тенью миртов и акаций
В могиле скромной сей
Лежит прелестная подруга юных граций:
Ни плачущий Эрот, ни скорбный Гименей,
Ни прелесть майской розы,
Ни друга юного, ни двух младенцев слезы
Спасти Полину не могли!
Судьбы во цвете лет навеки обрекли
Ее из пламенных объятий
Супруга нежного, детей, сестер и братии
В объятья хладные земли…


Und also weiß ich nicht,
Wohin ich mein Gesicht
Vor Gram und Sorgen wende:
Mein Leben hab ich noch,
Sonst hat die Lust ein Loch,
Und alle Gunst ein Ende.


Wer der Natur Laterne
Geht nach, irrt selten ferne.


tanto sovra di quei che lor cantaro
poggiasse, Donna, stil colto e felice,
andreste per lo Ciel sola Fenice
con piume d' or, senza null' altra a paro;


Beg s chechotem se sklonil přes zábradlí,
bled najednou však zavrávoral nazpět;
stál kamenný, jak černohorský balvan,
Srb naslouchá – a slyší z dola vřavu.


Der feigen Welt zum Neide
Dann sei dein Werk vollführt.
Und du, nur du entscheide
Den Preis, der uns gebührt!
Es stritt mit uns im Gliede
Kein Freund als Gott allein,
So soll denn auch der Friede
Ein deutscher Friede sein.


Dnes Tiberius, jejž svět kojil hnusem,
je zhýřilcem a podlým ukrutníkem,
a každý hlupák míní, že smí právem
svou slinou mrštit po památce jeho,
a Claudius, ten mudrc zakřiknutý,
nejlepší z našich císařů, dnes žije
v paměti Říma jak blb vysmívaný,
co rytíři a senatoři sypou
květiny na hrob Catilinův!... – Víno!
Podej mi vína! A v té době žije
ubohý Nero! Který nedovede
svou bytost pro dějiny stilisovat
jak starý Augustus...
– A co nám po tom?


Deiner Heimat fern entnommen,
Bleibst du treu dem Weserthal;
Aus der Heimat muß er kommen,
Welcher wählt mit schneller Wahl
Wieder nach der Heimat nehmen
Will er das geliebte Pfand –
Freies Zürich, freies Bremen,
Preiset solch ein Liebesband!


i ten, kdo v sadě růží
čas hříčkou maří jen,
slavíků zpěvem bývá
do ráje unášen:
A hle! tu rolník pilný
za zdatným pluhem svým
bez těchy trudně kráčí
bezhlasým prostranstvím.“


A veces he sentido que se crispan mis nervios,
pues he visto asomarse a tus ojos soberbios
el fantasma silente del pecado y del crimen


Tak ten, jejžto deštil s hůry Pán,
Pokrm sladký divotvorné moci
Padal na poušť za ukryté noci.


K spěchu nutí lásky chvat.
Krůčků pár jen, dech se tají,
ňadra vlnou pozvedají
květovaný živůtek.
Od zadu se tiše plíží,
v mokré trávě krok se smek’,
zlehynka se hochu blíží –
ještě krůček – pak už seskočí,
přikryje mu ručkou oči,
a se optá: „Kdo to je?“


Jako ďáblům obět, snáší
lahůdky a pití sladké,
když lež s huby Králík práší
v řeči jak led čistý hladké.
„Sem poď, milý brachu!
beze všeho strachu
k pěkné dceři sedni,
vykroč z hanby prachu,
na tvář božskou vzhlédni!


Blitzegeborner Bacchus,
Im Feuer gezeugt, an Quellen erzogen,
Von Nymphen gepflegt, hast Nymphen geliebet,
Blitzegeborener Bacchus!
So will ich denn auch unschuldiger Nymphe
Dich freundlich vermählen.


Es sind davor zwey arme Seelen,
Sie möchten gern bei Gott einkehren.


Za ním druzí muži, spousta brad a kštic,
osmahlá tu mnohá nad pergamen líc,
paže, plece svalnaté,
ty lví hlavy kosmaté
ošlehány dýmem ohňů, sdrány od vichřic!


Zvoní tu dříve a tam později,
jich rozdíl – snad již hodina.


Furon costor presto abbattuti tutti,
o fuggiron per boschi e per campagne;
e Balugante andò cercando frutti
che il punson più che ricci di castagne.
E poi che Carlo gli vide distrutti,
diterminò di passar le montagne;
e inverso Siragozza cavalcorno,
e in ogni luogo i paesi guastorno:


Es kommt der Vogel Federlos
Aus hoher Luft gezogen,
Und ist auf Bäumchen Blätterlos
Ganz munter hingeflogen.


Dann denke mein! In stillen Mitternächten,
Die sich aus Sternen Friedenskränze flechten,
Gedenke, o gedenke mein! –
Wenn laue Weste deine Stirn' umfächeln,
Dann sage dir mit wehmuthsvollem Lächeln:
Es mag ein Gruß der Todten sein!


Muhm Ohrt es iß so gut als wenn es war geschahn.
Bei Freunden sucht man nur a G'richte gern gesahn.
Mich hungert wirklich nich ich mag nich einen Bißen'


Toť ten obraz, jejž mi snové
dávno v mysl tlačili,
obraz bitvy pohádkové,
hrůzný jako spanilý!


...Z tmy hrůza na šíji duše se věsí
a zoufale při hlasu: „Nedojdeš!“ ku předu žene mne stále.


Schon blicken rothe Wipfel
Aus fahlem Laub hervor,
Leis' um der Berge Gipfel
Wallt lichter Nebelflor.


أيا شادِناً أغرَى السّهاد بناظري
وأنحلَ جسمي حُبُّه وبراني
تعيشُ وتبقى أَنتَ في نعمةٍ فَما
أراك إذَا طَالَ الصّدود تَراني


Komm, Mädchen, mir nicht in die Laube.
Denn wüßtest du, wie das erbaulich ist,
Und wie solche Sache vertraulich ist,
Komm, Mädchen, mir nicht in die Laube.
Wenn wir so neben einander sitzen,
Und unsere Augen zusammenblitzen,
Es netzt uns der Nachttau,
Wir könnten uns leicht erkälten, erhitzen.
Komm, Mädchen, mir nicht in die Laube.


سيُنْسَجُ لي بسَمْكِ الكَوْنِ بدرٌ
لآلِ محمَّدٍ يُنْمى ويُعْزى
سأَكتُبُ في الحِمى عنه رِقاعاً
وأَنقُشُ في أَبي البَرَكاتِ رَمْزا
سيَنْشُرُ من أَبي العَلَمَيْنِ طيًّا
ويُبرِزُ من خَفِيِّ الشأنِ عِزَّا
ويبْدو في زَمانٍ ذي شُؤُنٍ
وكلٌّ حسبَما يَنْويهِ يُجْزى
فقِسمَةُ خالِصِ النِيَّاتِ نورٌ
وقسمَةُ فاسِدِ النِيَّاتِ ضَيزَى
ويرفَعُ بالأَماني رَفيعَ برْجٍ
له كتَبَتْ يدُ الأَقْدارِ حِرْزا
وما ضرَّ الهِلالَ وقد تجَلَّى
إذا ما سامَهُ المنكودُ غَمْزا
أَصاحبَ سِرِّ هذا الرَّمزِ بُشْرًى
تُؤَنِّقُ عن أَبي العَلَمَيْنِ طِرْزا


孤艇斜阳外
群峰紫翠横
水光浮日色
荡漾一川明


Vy, kdož tu stojíte v hoři, vy zapomenete!
Vy, kdož tu prázdníte rohy, zapomenete!
Vy, kdož tu v černé bušíte štíty, zapomenete!
a zapomene snad i král a otec,
skald nezapomene,
jeť píseň nesmrtelná jako bozi
dnes i vždycky.


眼明双白鹭
身稳一黄牛
玉辔章台陌
可怜供百忧


So? Großen Dank! Nun laß ichs bleiben.


Spěš, „sestřičko“ – král v smích se dal
a vášně žeh plál v líci –
dřív Švehla ženou tebe zval,
teď mou jsi milostnicí.“


وردٌ بخدك يخشى
شمسَ الجبينِ المطلَّهْ
قدْ مدَّ بالشعرِ ظلاً
فأسبغَ اللهُ ظلَّهْ


„Umřel, umíráčkem zvoní;
v chladný rov jej nyní kladou.
Vyschly žíly, v kterých někdy
paragrafy probíhaly,
bujníce mu v ňádrech, v srdci.
Mozek hnije s instrukcemi,
jimiž prosák’, jako houba;
stejný osud jazyk sdílí.
Hvězdy na výložkách hasnou,
červi dávají se do nich,
jako luza rebelantská,
jíž nic není posvátného.
Nevděčný svět raduje se,
a i přátelé se těší,
místa že postoupil druhým. –
A i ukrutné to nebe
těší se nad jeho smrtí;
slunce radostně se šklebí,
za mraky se dívá světlé,
rádo jsouc, že umřel člověk,
jenž jím dlouho dal se hřáti,
a přec nikdy neohřál se,
na nějž svítilo půl věku,
nejsouc s to jej osvítiti.
Příroda ta velká máti
sobě majíc svěřeného
přeškvařívá vše, co v něm jest:
uniformu, nos i tělo.
Přeškvařivši celého jej,
tvoří z něho tvary nové,
novou uniformu dává,
nový život udílí mu,
a on změněn v polní kvítko,
kopřivou na hrobě stkví se,
něžnou, libou kopřivenkou
vedle plotu hřbitovního. –
Opět žije, opět bujní,
opět zírá v nebes slunko,
jak by se mu smáti chtěla,
že zde marný úkon hraje. –


bard F. S. Procházka vmetne je
do epigramatických kamen –
tam shasne poslední naděje
i světlo života –. Amen.


„Odpusťte mi, ctěná dámo,
že jsem včera před vás vstoupil
za panoše přestrojený!“


Desaliñado llaman al contrito,
pícaro al penitente y al devoto,
y sólo tiene séquito el maldito.
Dieron crédito al ruido y terremoto
los muertos, y salieron lastimados;
y cuando el templo ve su velo roto,
el velo, en que nos muestras tus pecados
transparentes, se borda y atavía,
de la insolencia pública preciados.
Considera que llega el postrer día
en que de este cadáver, que engalanas,
con asco y miedo, la alma se desvía;
y que de las cenizas que profanas,
subes al tribunal, que no recibe
en cuenta calidad y excusas vanas.
Allí verás cómo tu sangre escribe
proceso criminal contra tu vida,
donde es fiscal Verdad, que siempre vive.
Hallarás tu conciencia prevenida
del grito a que cerraste las orejas,
cuando en tu pecho predicó escondida.
Los suspiros, las ansias y las quejas
abrirán contra ti la negra boca
por el llanto de Cristo, que festejas.
¿Con qué [razón] podrá tu frente loca
invocar los azotes del Cordero,
si de ellos grande número te toca?
A los que Cristo recibió primero,
juntos verás los que después le diste
en competencia del ministro fiero.
A su Madre Santísima añadiste
el octava dolor, y en sus entrañas
cuchillo cada abrojo tuyo hiciste.
Acusaránte abiertas las montañas,
las piedras rotas, y a tan gran porfía
atenderán las furias más extrañas.
Y presto sobre ti verás el día
de Dios, y en tu castigo el desengaño
de tan facinorosa hipocresía.
La justicia de Dios reinará un año,
y en dos casas verás tus disparates
llorar su pena o padecer su daño.
Cristiano y malo, irás a los orates;
al Santo Oficio irás, si no lo fueres,
porque si no te enmiendas, te recates.
Y, crüenta oblación de las mujeres,
vivirás sacrificio de unos ojos
que te estiman, al paso que te hieres
y te llevan el alma por despojos.


– Zašlápne člověk brouka, jen aby život ničil,
vytrhne z půdy stromek, když nejslibněji vzklíčil,
však zlobě rozkypělé já hráz již pevnou vztyčil.


A jindy řeka dolem tiše spěla,
v svém klínu hvězdy i stín olšiny,
leč duše má se zase bolem chvěla
a nikde spásy záblesk jediný!


Za dvojím břehem stejně vítr skučí.
A cesty stejně vyjeté.
Pod dvojím nebem jedna bázeň mučí.
Jak žijete? A žijete?


Es könnte des Potiphars Weib/
Eydbrüchig an weiblicher Pflicht/
Den mehr als Lucreci schen Leib
Des Josephs begwältigen nicht/
Wie starck sie auch ihne bestritten
Mit strengen Anhalten/ und Bitten/ 6
Dann Joseph in Schützung der Zucht
Ein wahrer Freund Gottes verblieb':
Auff Parthi sch mit löblicher Flucht 7
Die freundliche Feindin vertrieb'.


Viva perla de' monti,
Cristallino ruscello,
Che diviso in più fonti,
Fuor del grembo d'un sasso esci giocondo;
E mentre fuggi e ne la fuga balli,
Fai rider gli antri e fai gioir le valli.


Ich weiß nicht, wie mir ist,
Ich fühl den großen schmertzen,
Der mir mein leben frißt,
Und geht so tieff zu hertzen.
Wer bringet mir den besten rath?
Wer ists, der vor mich rettung hat?
Weil meine lieb im sterben ist.


Temor celoso el alma me desvía,
fatígame y revuélveme conmigo;
mas, ¿para qué ser yo tan enemigo
de aquel que en las entrañas Amor cría?


Nicht in der Freude Glanzverklärung,
Im wonnevollen Blütensaum,
Im Zauberlächeln der Gewährung,
Im sonnelichten Liebestraum, –


Ki zsarnok volt s Európa réme,
Most ezt nagy rémtől menti meg,
S a népszabadság szent nevébe’
Övé a zászló, mely lebeg.


1
Смерть лезгинца на груди козакРассказ козака злодея: его скорбь (?), коварство, плен любовниц Его мучения, со Убийств Ужа Взятие Круглолеск _Имена АсиаНравы Козаков; храбрость награждается красотою, трусость наказываетсВозвращение из походОн влюбился в Асиа Кто она; он возвращает ее ее брат Обряды; клятвы и речи его о Асиат; мужу ее угроз Смерть е2
Он любит Асиату, но старается преодолеть в себе страсть; он предназначил себе славное дело, в котором он должен погибнуть непременно, и всё цели своей приносит в жертву; он радуется до восхищения чужою храбростью и добродетелью и каждым великодушным поступком трогается до слез, а сам совершает чудные дела, вовсе того не замеча Мир для него пуст; друг убит, он отомстил за его смерть, жизнь для него бремя, он алчет истребиться, и живет только для цели своей; он ненавидит людей, любит все человечество, обожает Россию и всем готов жертвовать ей; он презрел людей, но не разлюбил и Никто более его не имеет врагов и друзей в гора


Zwey Dinge sind/ die sich gar selten reimen künnen/
Die strengen Zehn Gebot und Freyheit der fünff Sinnen/
Daß bey der Jugend diß wie bey dem Alter war/
Lehrt mich izt fünffmahl zehn/ vor zehnd und fünfftes Jahr.


»Was ist denn Kunst und Altertum?
Was Altertum und Kunst?«
Genug, das eine hat den Ruhm,
Das andre hat die Gunst.


Až nebude mne třeba v údolí,
blíž k hvězdám v horách zajdu kamkoli
poslouchat stromů moudrost, jíž lesy blábolí.


Ambrosia de Castello
kývla rukou, odcházela
hlavu kloníc, těžkým krokem.


Ich hatte Freund und Feinde,
Schuf mir und ihnen Weh,
Ich bin so müd, ihr Freunde,
Gebt mir die Hand, ade!


谁将弦管奉君王
明月楼中夜未央
出塞声高调不得
由来此曲断人肠


Ma poi che pur dal pianger vegno meno,
Parmi ch'alora quella santa mano,
Rasciugando le lagrime del volto,


„Já chválím počínání tvé, ač vím,
že neprýští se z lásky křesťanské.
Bůh žehnej ti, obměkči srdce tvé.“


莫向东风折柳枝
柳枝才折便兴思
红尘鞍马红亭路
却似当年送别时


Mé srdce zas, kde střecha doškem krytá,
týmž dětským citem bije u dveří, –
táž péče otcovská mě opět vítá,
táž ve svou náruč láska mateří.


are thy towers, Byzantium! towers that stood
Before the Turk's dread fury, when he came,
The crescent sparkling amidst Christian blood,
And to the reeking den of Moloch turned
Sophia's holy fane! Where, where are now,
Imperial city, the late proud remains
Of thy brave founder's greatness, when he clothed
In worldly grandeur pure Religion's form;
Then placed beside him, placed upon a throne,
The lowly Nazarene's meek simple child! ....
He, wandering then upon a Christian land,
Stranger at home had been, nor known again
His artless rites, his followers, in the domes
Filled with the sparkling shrine, the rich-robed priests,
And pomp of earthly greatness ........ But not long
Lived there his name .... Science and art, farewell!
The foe of light and love, Mohammed, comes,
And Constantine's proud race exists no more.
But, sons of Mahomet, the towers he built,
Though by your anger spared, have fallen now,
And crushed your bloody race! A mightier arm
Than his who raised, or spared, yon domes came forth;
From the hot sable rolling cloud it came,
And crumbled them to dust! .... The wind, the air,
Seem in strict silence bound, but smiling still
Appears the face of day; assassin-like,
Smiling, though conscious of intended death.
But Nature trembles at her own repose;
The brute creation dread forebodings shake;
While man alone is bold ..... But see where now
The labouring ocean, in fantastic shapes
And sudden swells, her heaving bosom rears;
Like the mad Pythia, when the Delphian god
Spoke by her fraudful lips .... But here, alas!
A real God that world of waters moves
To do his dreadful bidding! ....
Hark! he comes!
The thunder's roar, the rush of winds proclaim
The Mighty One is near .... But oh! when past
His power, and those he spared raised up their heads,
Where was the eye could bear upon the waste
To gaze, and mark the ruin stretching wide!
Oh! ye were blest, ye victims, ye who fell
Deep in the yawning chasm! .... " Where are now,"
The sad survivor cries, "my peaceful home,
The sacred mosque I loved, the child, the wife
I clasped but now; the city towering high,
Proud in its strength? .... Disperse, thou gloomy cloud,
And let me gaze on them!" The cloud's dispersed;
But he beholds no city, he can trace
No vestige of his home: a putrid lake
Or barren ground replace them, and proclaim,
Devouring earthquake, thy resistless power.


载披黄绢感相思
恨少当年幼妇词
篱菊夜寒蝴蝶冷
落英吹伴帐中丝


Schnell, wie ein Sturmwind sich erhebt,
Wie aus den Wolken gehn des Donnerschlages Bothen,
So flog er hin, und schlug. Das Erzgebürge bebt,
Der Feind stürzt über seine Todten,


قلتُ وقدْ عانقتُهُ
عندي منَ الصبحِ قلقْ
قالَ وهلْ يحسدُنا
قلتُ نعمْ قالَ انفلقْ


Am Berge war es, unter altem Mauerwerk,
und Duft und Sonne glühten da in Heimlichkeit.


从来野性自由身
正欲山行不乱群
小筑与君今不远
松萝只隔一山云


Und der im Vorsitz also sprach:
Es ist sichere Zeitung,
Daß in des fürstlichen Paares Begleitung
Der Bischof, ein Vetter der hohen Braut,
Mit werde geschaut.
Von dem thut man überall sagen und singen,
Daß er an Scherz und komischen Dingen
Schier so viel Gefallen habe
Als an seinem Bischofsstabe.
Mithin so meinet der Rath und spricht,
Wär's für die Stadt uneben nicht,
Wenn derartiges auch geschicht.
Der Stadtschreiber hierauf das Wort empfing
Und sprach: Es ist mit dem Schelten ein eigen Ding.
Wer andere tadelt keck und klug,
Von dem verlangt die Welt mit Fug,
Daß er zeige, ob er es besser kann,
Sonst bleibt er ein verlorener Mann.
Also möcht' ich fragen,
Ob uns der Lehrer der Stadt will sagen,
Wen er denn habe vorzuschlagen;
Wer etwa, denen er Lehre giebt,
Also ist sang- und wortgeübt,
Daß er uns guten Erfolg verhieß.


Угомонись, моя муза задорная,
Сил нет работать тебРодина милая, Русь святая, просторная
Вновь заплатила судьбе…
Похорони меня с честью, разбитого
Недугом тяжким и злыМоего века, тревожно прожитого,
Словом не вспомни лихиВерь, что во мне необъятно-безмерная
Крылась к народу любовь
И что застынет во мне теперь верная,
Чистая, русская кровМного, я знаю, найдется радетелей,
Все обо мне прокричат,
Жаль только, мало таких благодетелей,
Что погрустят да смолчаМного истратят задора горячего
Все над могилой моеРодина милая, сына лежачего
Благослови, а не бей!                            Как человека забудь меня — частного,
Но как поэта — суди…
И не боюсь я суда того строгого
Чист пред тобою я, матВ том лишь виновен, что многого, многого
Здесь мне не дали сказать…


Herr! alle Hülfe, die man kennet,
Entspringt doch ja von deiner Hand.
Du hast des Meeres Flut getrennet,
Und Israel hindurch gesandt.
Wie schlugest du den Wasserdrachen
Die stolzen Haüpter schnell entzwey,
Und gabst der wilden Tiere Rachen
Ihr gräßlichs Aß zur Speise frey!


Der heuer ist gegangen zum Baum und ihn befragt,
Hat wundersame Kunde betroffen ausgesagt;
Ihn wollte schier bedünken, als rege sich der Saft
Und schwöllen schon die Knospen mit jugendlicher Kraft.


O nein! Wo Menschen sind, da sind auch Uebel:
Mit ihrer Zahl wächst ihre Kümmerniß,
Und, ach! gleich anfangs waren, laut der Bibel,
Schon ihrer zwei zu viel für's Paradies! –


Hier sah ich hin, hier sah ich zu
Nach liebevoller Weise;
Die fernen Lieben, du, auch du,
Sie lebten froh im Kreise.


Lorsqu'elle tombe drue encor
Et que le soleil la traverse,
Alors la pluie est tout en or
Et sa longue chanson me berce.


A on ji sevře v náruč svoji
a zlíbá, zlíbá její ústa.
A ona jde a v nepokoji
strach mučivý jí v duši vzrůstá.


逢人问除日
君得地曹郎
此意凭谁寄
梅花隐石床


El pie del niño aún no sabe que es pie,
y quiere ser mariposa o manzana.
Pero luego los vidrios y las piedras,
las calles, las escaleras,
y los caminos de la tierra dura
van enseñando al pie que no puede volar,
que no puede ser fruto redondo en una rama.
El pie del niño entonces
fue derrotado, cayó
en la batalla,
fue prisionero,
condenado a vivir en un zapato.
Poco a poco sin luz
fue conociendo el mundo a su manera,
sin conocer el otro pie, encerrado,
explorando la vida como un ciego.
Aquellas suaves uñas
de cuarzo, de racimo,
se endurecieron, se mudaron
en opaca substancia, en cuerno duro,
y los pequeños pétalos del niño
se aplastaron, se desequilibraron,
tomaron formas de reptil sin ojos,
cabezas triangulares de gusano.
Y luego encallecieron,
se cubrieron
con mínimos volcanes de la muerte,
inaceptables endurecimientos.
Pero este ciego anduvo
sin tregua, sin parar
hora tras hora,
el pie y el otro pie,
ahora de hombre
o de mujer,
arriba,
abajo,
por los campos, las minas,
los almacenes y tos ministerios,
atrás,
afuera, adentro,
adelante,
este pie trabajó con su zapato,
apenas tuvo tiempo
de estar desnudo en el amor o el sueño,
caminó, caminaron
hasta que el hombre entero se detuvo.
Y entonces a la tierra
bajó y no supo nada,
porque allí todo y todo estaba oscuro
no supo que había dejado de ser pie,
si lo enterraban para que volara
o para que pudiera
ser manzana.


Co tedy chcete? Vypravovat pohádky smutné?
Proč – komu? Srdci? To ženy vzaly a rozervaly.
Je půlnoc, půlnoc – hleďte, rád bych spal
v takové noci slavné, do níž nehledí hvězdy a padá žal.


活被人埋汝水𣸣
新丰一曲杳无闻
可怜娇舞曹家女
不嫁春风嫁白云


»Dies gab ich dir, – rief mit ergrimmtem Blicke,
Fortuna, – und dein Auge weint?«
»Ha! rief ich, Täuscherin! zum höchsten Glücke
Fehlt mir ein edler, treuer Freund!«


Le ventre contre l'herbe, il fuit, et, sur sa trace,
Ruisselle de l'orbite excave un flux sanglant ;
Il fuit, et son bourreau le mange et le harasse.


Fritz Katzfuß war ein siebzehnjähr'ger Junge,
Rothaarig, sommersprossig, etwas faul,
Und stand in Lehre bei der Witwe Marzahn,
Die geizig war und einen Laden hatte,
Drin Hering, Schlackwurst, Datteln, Schweizerkäse,
Samt Pumpernickel, Lachs und Apfelsinen
Ein friedlich Dasein miteinander führten.
Und auf der hohen, etwas schmalen Leiter,
Mit ihren halb schon weggetretnen Sprossen,
Sprang unser Katzfuß, wenn die Mädchen kamen
Und Soda, Waschblau, Grieß, Korinthen wollten,
Geschäftig hin und her.
Ja, sprang er wirklich?
Die Wahrheit zu gestehn, das war die Frage.
Die Mädchen, deren Schatz oft draußen paßte,
Vermeinten ganz im Gegenteil, er »nöle«,
Sei wie verbiestert und durchaus kein »Katzfuß«.
Im Laden, wenn Frau Marzahn auf ihn passe,
Da ging' es noch, wenn auch nicht grad' aufs beste,
Das Schlimme käm' erst, wenn er wegen Selter-
Und Sodawasser in den Keller müsse,
Das sei dann manchmal gradzu zum Verzweifeln,
Und wär' er nicht solch herzensguter Junge,
Der nie was sage, nie zu wenig gebe,
Ja, meistens, daß die Waagschal' überklappe,
So wär's nicht zu beleben.
Und nicht besser
Klang, was die Herrin selber von ihm sagte,
Die Witwe Marzahn. »Wo der dumme Junge
Nur immer steckt? Hier vorne muß er flink sein,
Doch soll er übern Hof und auf den Boden,
So dauert's ewig, und ist gar Geburtstag
Von Kaiser Wilhelm oder Sedanfeier
Und soll der Stock' raus mit der preuß'schen Fahne
(Mein sel'ger Marzahn war nicht für die deutsche),
Fritz darf nicht 'rauf – denn bis Dreiviertelstunden
Ist ihm das Mind'ste.«
So sprach Witwe Marzahn.
Und kurz und gut, Fritz Katzfuß war ein Rätsel,
Und nur das Eine war noch rätselvoller,
Daß, wie's auch drohn und donnerwettern mochte,
Ja, selbst wenn Blitz und Schlag zusammenfielen,
Daß Fritz nie maulte, greinte, wütend wurde;
Nein, unverändert blieb sein stilles Lächeln
Und schien zu sagen: »Arme Kreaturen,
Ihr glaubt mich dumm, ich bin der Überlegne.
Kramladenlehrling! Eure Welt ist Kram,
Und wenn ihr Waschblau fordert oder Stärke,
Blaut zu, so viel ihr wollt. Mein Blau der Himmel.«


Le guerre ch'i Franceschi da far hanno
di là da l'Alpe, o bene o mal successe,
dal tempo suo fin al millesim'anno,
Merlin profeta in questa sala messe;
il qual mandato fu dal re britanno
al franco re ch'a Marcomir successe:
e perché lo mandassi, e perché fatto
da Merlin fu il lavor, vi dirò a un tratto.


Ott az pórok jutának, aga látá,
Nem lőn mit tenni, lovát elbocsátá,
Az pórokkal nagy viadalt ő tarta,
Előttök az kertre futva szalada.


Quanta ne porto al ciel, che chiude et serra
et sí cupidamente à in sé raccolto
lo spirto da le belle membra sciolto,
et per altrui sí rado si disserra!


Nem édes a világ, de mégis szép látni...
És én már gyógyulok...
Csupa szomj vagyok már, mindenre kiváncsi;
mindent elgondolok...
Minden éget már hogy lássam is, hogy nézzem...
Tapintom tagjaim...
Én nem vagyok halott, én mindent tuléltem,
s vár a fény odakinn...


Legszebb évim tova szálltak,
Nem építek több légvárat.
Tudom jól, hogy a mi lesz még
Nem több, mint a volt, az emlék.


— Orgueil, derrière toi l'amour est là, qui gronde
Toujours, et fait crier l'ombre des rêves morts,
Aux lugubres appels de l'angoisse inféconde
Et des vieux désespoirs perdus dans les remords.


Ne szünj reményleni,
Szélvész után mindég
Kellemetesebb az ég;
Majd ha jól kiderűl,
S a bús tenger leűl,
Szép lesz rajta menni,
Ne szünj reményleni.


Itt Erato, ha kell, más is,
Múlatok veletek.
A Pegazus vizeit
Látom csergedezve itt,
Ennél jobb helyt nem lelek.


En las pálidas tardes
yerran nubes tranquilas
en el azul; en las ardientes manos
se posan las cabezas pensativas.
¡Ah los suspiros! ¡Ah los dulces sueños!
¡Ah las tristezas íntimas!
¡Ah el polvo de oro que en el aire flota,
tras cuyas ondas trémulas se miran
los ojos tiernos y húmedos,
las bocas inundadas de sonrisas,
las crespas cabelleras
y los dedos de rosa que acarician!


Altäre wurden prächtig mir gebaut
Und sanken nachts in wildem Loderschein.
Im Dunkel war der Mord. Und lag das Blut
Rostfarbner Mantel auf der Treppen Stein.


Őrületünk előtt már semmi korlát:
ó jaj, a táblákat mi összetörtük!
ó jaj, bölcs véneinket megtagadtuk!


Menava un suo baston di legno involta
Che era si duro, e si grave, e si fermo:
Che declinando quel, facea ogni volta
Cader in terra un'huom peggio ch'infermo,
Gia a piu di cento havea la vita tolta
Ne piu se gli facea riparo o schermo,
Se non tirando di lontan saette
D'appresso non e alcun gia che l'aspette.


Em qualquer lado
Onde quer que eu vá
Levo no corpo o desejo
De te abraçar
Em toda a parte
Onde quer que o sonho me leve
Hei-de lembrar-me de ti


Švec Prokop býval v Altdorfu
za mladých svojích let.
A proto k svému okolí
je chladný jako led.
Vzpomínkou ještě zalétá
do uplynulých chvil.
A tak si vždycky notuje,
když trochu více pil:


So when the sparkling Brilliant's set
In Silver, shining Oar;
It adds small Value to the Stone,
But makes it please the more.


Néha csendűl egy-egy alvó nyáj kolompja,
Mert a szemtelen légy mostan lakomázik:
Mikor az oroszlánt az álom elnyomja,
Csúszó-mászó féreg a fülébe mászik.


Já nechci sahat do svědomí bohu.
Je jich už příliš, kdož se nemodlí.
Na scestí zaved’ rozum lidskou nohu.
Važte si, lidé, svého pohodlí!


Es ist ein Gott! und sieh! die Nebel sind zerflossen
Vor diesem Sonnenstrahl; ein großer Lebenstag,
Ein Auferstehungstag ist ausgegossen,
Wo dumpfe Mitternacht, voll Todesgeister, lag.
O, Mensch! vermisse diesen Glauben,
Und fühle, was dein Heiligstes vermißt!
Du würdest die Vernunft selbst ihres Lichts berauben:
Gott ist, weil eine Tugend ist!
Vernimm ihr leises Wort! es wird an Hehra mahnen;
Und selbst ihr seufzendes Warum
Ist nur ein ernstres Himmelsahnen:
Ihr ist die Mitternacht nicht stumm.


a boundless plain entranc'd I view'd,
Beyond what waking eye could ever scan,
With thousand and ten thousand flocks bestrew'd,
Emblems, I soon descried, of fallen man.


Orgasmo, janela do corpo
Espasmo da carne
Êxtase da alma
Libido na palma da mão
Cálido tato que nos conduz
Pele aberta em flor
Órgão executando luz
Coração sem pecado original
Alvejado em duas fontes
Que se molham de amo


Most mint az angyal, kit Isten haragja
A fényes égből el-kiszámüzött,
Állok kopár falak közé szorítva,
Járok szű nélkül szűtlen nép között.


Geliebtes Kind, leer ihn geschwind,
Hört er den Vater sagen;
Sei stark gesinnt, bald überwindt,
Du wirst das Leiden tragen.


S peřestými vlaji se já květy,
K stromům tulím, zajdu v křoviny;
Zachvěla se duše v hájiny
A s jich šumem bere přes kraj lety.


NÃO ME FALTARIAM ASSUNTOS com que atulhar o bojo de uma larga crônica, bem nutrida e bem variada, neste sábado em que escrevo — um sábado alegre e quente, um sol que cobre de tons de ouro e topázio os nossos feios telhados do século atrasad Mas não quero outro assunto senão este: o bond, — o bond amável e modesto, veículo da democracia, igualador de castas, nivelador de fortunas, — o bond despretensioso, de que, anteontem, festejamos o 35° aniversário natalíci
Natalício sim, — porque, para o Rio de janeiro, o bond nasceu há trinta e cinco anos, soment E a cidade ainda está cheia de gente que se lembra das gôndolas pesadas e oscilantes, que se arrastavam aos trancos, morosas e feias como grandes hipopótamo
O bond, assim que nasceu, matou a "gôndola", e a "diligência", limitou despoticamente a esfera da ação das caleças e dos coupés, tomou conta de toda da cidade, — e só por generosidade ainda admite a concorrência, aliás bem pouco forte, do tilbur Em trinta e cinco anos, esse operário da democracia estendeu por todas as zonas da urbs o aranhol dos seus trilhos metálicos, e senhoreou-se de todas as ruas urbanas e suburbanas, povoando bairros afastados, criando bairros novos, alargando de dia em dia o âmbito da capital, estabelecendo comunicações entre todos os alvéolos da nossa imensa colméi São dele as ruas, são dele as praças, tudo é dele, atualment De dia e de noite, indo e vindo, ao ronrom da corrente elétrica, ou ao rumoroso patear dos muares sobre as pedras, aí passa ele, o triunfador, — o servidor dos ricos, a providência dos pobres, a vida e a animação da cidad
Haja sol ou chova, labute ou durma a cidade, o trabalho metódico do bond não cessa: e alta noite, ou alta madrugada, quando já os mais terríveis notívagos se meteram no vale dos lençóis, ainda ele está cumprindo o seu fadário, deslizando sobre os trilhos, abrindo clareiras na treva com as suas lanternas vermelhas ou azuis, acordando os ecos das ruas desertas, velando incansável pela comodidade, pelo conforto, pelo serviço da populaçã Cheio ou vazio, com passageiros suspensos em pencas das balaustradas ou abrigando apenas dois ou três viajantes sonolentos, — a sua marcha é a mesma, certa e pausada, num ritmo regular que é a expressão perfeita de regularidade da sua missão na terr
Trinta e cinco ano Para celebrar esse aniversário, a Jardim Botânico, que se orgulha da sua decania, da sua dignidade de primaz das companhias de bonds, organizou festas alegres, com muita música e muita luz, — e com muita satisfação dos empregados, que tiveram lunch, relevações de penas, pequenos favores amáveis, e até uma proclamação do gerente, falando em "vestais", em "fogo sagrado", e em outras cousas igualmente lindas e retórica
No largo do Machado, vi ontem um bond, encostado ao jardim, fulgurante e garrido, emergindo de entre tufos de folhagens, constelado de lâmpadas elétricas, apendoado de flâmulas, e ressoante de músicas festiva Confesso que gostei imensamente dessa apoteose do Bon Era bem justo que o glorificassem, — a esse belo companheiro e servidor da nossa atividad Naquela apoteose, vibrava a alma agradecida de toda a populaçã
Por mim, não me lembro das "gôndolas", nem do dia em que os primeiros bonds partiram da rua do Ouvido Nesse tempo, eu ainda era um pirralho de dois anos e tanto, mais ocupado em ensaiar a língua tatibitate do que em tomar conhecimento de progresso Mas o Jornal do Commercio, esse venerando ancestral (que, se me não engano, em fins de abril de 1500, já dava minuciosa notícia da ancoragem da esquadra de Cabral em Porto Seguro), contou em 10 de outubro de 1868 o que foi a festa da inauguraçã
O trajeto (disse o velho Jornal) fez-se entre alas de povo, achando-se também as janelas guarnecidas de espectadores; os carros são cômodos e largos, sem por isso ocuparem mais espaço da rua do que as gôndolas, porque as rodas giram debaixo da caixa, e uma só parelha de bestas puxa aquela pesada máquina suavemente sobre os trilhos, sem abalo para o passageiro, que quase não sente o moviment
Essas palavras podem parecer hoje frias e secas: mas, naquele tempo, e Gritas pela gente do Jornal, deviam ser o cúmulo do entusiasm Daquele reduto da Circunspecção, daquele templo da Prudência, só podia sair louvores bem calculados e medido Tanto assim que o final da notícia revelava uma reserva cautelosa:


„Kéž by byla,“ Varda dí, „ó kéž!
Srdce doufá, dokud pravdu neví,
nejbližší však hodina ji zjeví.
Na výpravu jdeme. Naše snahy:
zvědět pravdu, polapiti vrahy.“


A cirkusz őrjöng, tombol és üvölt,
Caesarban kél egy sápadt sejtelem
Azután csend lesz, nagy halotti csend
és sírunk, sírunk, sírunk csendesen.


Ez népekvel is azt tegyed,
Mint az Midiant elvesztéd,
Az Kisson pataknál régenten,
Mint Sisár és Jábin elvesze,
Az Endornál éltök elkele,
Ollyak lőnek, mint sár az földen.


Er aber hat selbst Schuld daran
daß er nicht weiter kan.
Er hat ein Feur in meinem Herzen
entzündet mit der Liebes-Kerzen.
ich gönnt' es/ Amor/ dir/
wärstu nur erst auß mir.


'n Vater und d'Frau Mutter ehr'n
Dös wär mir grod a Lust,
So lang s' ma hob'n brav Platti g'schickt
Hob i mi bis auf d'Erden bückt
Und d' Hand brav druckt und kußt.


	che fece che la Pasqua di sua sponte
sia sempre la domenica, e guardata,
istando undici anni in su tal ponte.


Der Weg mich schmerzlich wieder lenket
Hin, wo Liebchen sah herab,
Daß sie ja noch mein gedenket,
Drück ich zwei Pistolen ab.


Bien sé que dicen que es mortal disgusto,
casar por amorosas fantasías,
y que el concierto es más seguro y justo.


Lei certo l'alba che affretta rosea
al campo ancora grigio gli agricoli
mirava scalza co 'l piè ratto
passar tra i roridi odor' del fieno.


Was so im Busen ich getragen,
Was ich gekämpft, verfehlt, ersiegt,
Das laß dir nun dies Büchlein sagen,
Drin meine Seele vor dir liegt.
So nimm es hin! Und wuchert munter
Manch buntes Unkraut auch noch heut:
Schon sind die Erstlingshalme drunter
Der Ernte, die mein Leben beut.


Anno salutis 1547., am 21. tage Aprilis.


Neun landsknecht kamen auf ein gspor
hinauf gar für das himeltor
und klopften trutzig an darvor,
wolten hinein und in dem himmel garten;
Sant Peter sprach: »o herre got,
daus ist ein arm nackete rot,
laß sie herein! es tut in not.«
er sprach: »nein, Peter, laß sie daußen warten.«
Als die landsknecht lang musten daußen harren,
da fingens an zu fluchen und zu scharren;
sie fluchten sacrament, leiden und wunden.
sant Peter dise flüch nit kent,
meint, sie redten vom sacrament,
auch von des herren tod und ent;
dacht: »frumer leut hab ich vor nie gefunden.«


En el florido engaño de la vida,
en los primeros pasos de la suerte,
en la acechanza oculta de la muerte,
con tantos ejemplares prevenida.


Breve dragón sin alas, de figura
expresiva y sagaz, en la maleza
te escurres con la fina sutileza
de un disimulo que escapar procura:
tal, si el prodigio de tu escama dura
es rastrero y es torpe tu cabeza,
hay algo en ti de heráldica belleza
que te hace merecer una escultura.
Como dragón simbólico, aunque breve,
cuando el Sol con cien chispas te engalana,
eres, toda alargada o hecha un nudo,
digna de que tu enérgico relieve
se enrosque en en jarrón de porcelana
o se extienda en el bronce de un escudo...


东游无路且南翔
掷下空舲击浅隍
曾共几宵秋水泛
一逢佳月一回肠


La nera parte ço porta, me disse,
per danno de dona nostra, ch'è morta:
nì come füe fie mai iocondo;


„–ýsské Listy“ zahájily
zatím boj na celé čáře.
V úvodnících, denních zprávách
boucháno tu do Jiřího,
jeho kandidatury a
zásad, myšlének a plánů.
Řeč, již mluvil na ostrově,
nazvána tu blábolením
nemluvněte v politice,
pranýřován jeho život,
jejž žil v Praze, tázaly se,
to-li průpravou má býti
k seriosním těžkým bojům
o národní svatá práva;
feuilleton – jenž nesl nadpis:
„Zákulisí“ – prošpikován
řadou pikantních byl špiček,
jež, jak v městě vědělo se,
vyrobeny v onom domku
na náměstí v damské sessí,
redaktor pak vládní strany
(zběhlý student, jehož vlasy
světlé barvy žitné slámy
sahaly až na ramena)
oděl v průzračnou je formu,
feuilleton ten vypravoval
duchaplným taktním stylem
(čtenáři můj znáš as dobře
duchaplný, taktní styl ten
našich drobných časopisů!)
o té slečně, jež se dala
na trnitou cestu ctnosti,
příští vůdce národa prý
ji tam uved, jdou jí spolu,
stará moudrá teta jeho
prý jim dává požehnání –
úvozovky („ “) ovšem hrály
v příbězích těch svoji roli.


Pojď, lásko, ztichounka, diskrétně drobnými kroky,
plachosti dívčí očka vstříc se ti usmívají
z oválu nadechlého, a útlé jsou její boky,
a křehkou vegetací kadeře její se zdají.


Und wenn von steilen Bergesspitzen
Der Jugend Wort das Volk ermannt,
Verkrochen längst in Thalespfützen
Die Alten sich vorm Sonnenbrand.


Questa è la bella luce, che il cor m'arse.
Et che m'infiamma ancor sì novamente,
Che omai cener son fatto et pur divampo.


Ракъ Раку говорилъ: куда ты ракъ
Какой дуракъ!
Ты ни шага пройти порядкомъ не умеешКто ходитъ такъ?
Иль ногъ ты не имеешъ?
Покажется, одинъ изъ нихъ былъ забіяка,
Другой былъ трусъ,
А то бы стала дракОднако не хочу въ трусахъ оставить рака:
И тотъ подыметъ усПоходкою иною,
Сказалъ ему: пройди ты самъ передо мно


قَومي إِيادٌ لو أَنَهُم أَمَمُ
وَلو أَقاموا فُتُجزَلُ النِعَمُ
قَومٌ لَهُم ساحَةُ العِراقِ إِذا
سَاروا جَميعاً وَالقِطُّ وَالقَلَمُ
وَيلُ أُمِّ قَومِيَ قَوماً إِذا قُحِطَ
القَطرُ وَآضَت كَأَنَّها أَدَمُ
وَشَوَّذَت شَمسُهُم إِذا طَلَعَت
بِالجِلبِ هِفَّاً كَأَنَّهُ الكَتَمُ
جَدّي قَسيٌّ إِذا اِنتَسَبتُ وَمَنصورٌ
بِحَقّ وَيقدُم القُدُمُ
آَباؤُنا دَمَّنوا تُهامةَ في الدَهرِ
وَسالت بِجَيشِهِم إِضَمُ


老去无心作好春
晓来风雨故欺人
从教发白桃花笑
不管帘垂燕子嗔


Hab ich mich für frei erkläret
Von den Narren, von den Weisen,
Diese bleiben ungestöret,
Jene möchten sich zerreißen.


„Oh, ne vond el tőlük lelkednek világát,
Inkább orvosold meg elméik vakságát;
Nagy Isten! mutasd meg erejét csudádnak:
Teremts csodát nekik: hisznek, mikor látnak.”


bir kartopunun yumuşak sesi mi belki


Fermo è dunque d'amarvi; e se ben v'ama,
in se stesso ed in voi non si divide,
ma con voi ne l'amar s'unisce in guisa


Leb er so, mit Jünglingskräften
Immer herrlich und vermögsam,
In den wichtigsten Geschäften
Heiter klug und weise regsam


S mikor az iramlást megúnván,
szendergek habos fellegdunnán,
érzem, hogy egy kéz öt kis ujja
körmét erős hajamba túrja,
úgy elvész benne, meg se látszik,
borzolgat, babrálgatva játszik,
kemény bozontját szétzilálja,
belemarkol és megcibálja,
mint régen, régen. S én a boldog
jó fájdalomtól felsikoltok.


Et dont lesprit humain na jamais su le nom!


Es reist der Mond wohl hin und her,
Die Sonne ab und auf,
Guckt über'n Berg und geht in's Meer,
Nie matt in ihrem Lauf.


Rámě vaše rukou silnou
uchvátí, řeč tokem plyne
a fotografie jiné
ukáže vám pod svítilnou.


尘流阿阁怨闲居
弥子龙阳乐有馀
今日不须夸矫驾
他年终见泣前鱼


Wohl, wohl! Der Schlaf und was schön träumen macht
Zieht leis die Flöre über unsre Welt,
Und Viele sind jetzt glücklich, denn sie ruhn.
An manchem Bette sitzt die Liebe jetzt
Mit Wiegenliedern, und manch müdes Haupt
Hat seinen Schooß nun, daß es ruhen kann.
Da liegt wohl eine weiche, weiße Hand
Recht leicht und zärtlich, hütend, auf der Stirn
Des Schlafenden, und seiden streicht das Haar
Der guten Hegerin die Wangen ihm,
Der seine Ruhe in der Liebe hat.


وَلَيلٍ أَدَمنا فيهِ شُربَ مَدامَةٍ
إِلى أَن بَدا لِلصُبحِ في اللَيلِ تأثيرُ
وَجاءَت نُجومُ الصُبحِ تَضربُ في الدُجى
فَوَلَّت نُجومُ اللَيلِ وَاللَيلِ مَقهورُ
فَحُزنا مَنَ اللَذاتِ أَطيَبَ طيبِها
وَلَم يَعدنا هَمٌّ وَلا عاقَ تَكديرُ
خَلا أَنَّهُ لَو طالَ دامَت مَسَرَّةٌ
وَلَكِن لَيالي الوَصلِ فيهِنَّ تَقصيرُ


E eis pela vidraça,
sem nenhum disfarce,
eu a vi cheia de graç


Da endlich – bei Gott! – wie vom Wahnsinn geweckt,
Als ziemten uns Siegerlose! –
Haben wir uns emporgereckt
Zu der Freiheit Gipfelrose!
Da unten umkroch uns ein giftig Gerank,
Das brannte sich ein wie Nesseln,
Umdünstete uns wie mit Pestgestank,
Beschlich uns mit härenen Fesseln! ...


 — A voi, signor, come più degno, tocca
sceglier fra questi un capitano in fretta,
che vada a liberar l'oppressa rocca
e a far su quegli audaci aspra vendetta. —
Volea più dir, ma no 'l lasciò la bocca
aprir, che si levò da la panchetta
e saltò in mezzo il Conte di Culagna
dicendo: — V'andrò io, chi m'accompagna? —


Dahin sind Blüten jetzt und Nachtigallen,
Und durch den kahlen, sangverlaßnen Strauch
Weht nun des Herbstes einsam kühler Hauch;
Mein Glück ist mit dem Laube abgefallen!


高城流水去茫茫
逻卒登陴带雪藏
夜半忽闻同伴语
何如春茧野蚕僵


Amo la compostura ordenada del viento,
su crespa uña de enredadera llega hasta mí
y trae algunos olores de fuego al atardecer.
Rodando bajo el árbol del silicio,
entre la duda del cuarzo lechoso
y la arrogancia laureada del ópalo,
murmuro por las calles versos de Emily Dickinson,
y sin saber cómo llego a todas partes,
vuelvo perdido desde el fondo de las lilas de agua,
hecho pájaro con una rara canción.
Juego con la voluntad eólica de mi oscura infancia,
danzo en mis sangrientos territorios desbocados,
y por las calles, enrarecido en la espuma volátil,
esculpo teorías fantásticas
que insulto con una sonrisa:
No hay silencio más allá del silencio.


Gehüllt in seinen grausen Schleyer
Saß einst auf einem Klosterdach
Ein Uhu, sann in stiller Feyer
Der Quadratur des Zirkels nach,
Und orgelte mit dumpfer Kehle
Just sein entzücktes Hevrika!
Als eine Speckmaus in der Höhle
Des Glockenthurms, den Cynthia
Versilberte, vom Durst der Seele
Nach Licht gedrängt, ihr Nest verließ
Und auf das Dach herunter tauchte.
Er packte sie so vest beym Vließ,
Daß sie nur einen Druck noch brauchte,
Um todt zu seyn. Was! rief er aus,
Darf eine schnöde Fledermaus
Die Zirkel Archimeds zerstören!
Stirb, Frevlerin! – Das Mäuschen schrie:
Gestrenger Herr! laß meine Zähren
Im Namen der Philosophie
Dich um Barmherzigkeit beschwören!
Auch meinen Geist beschäftigt sie,
Mein Auge späht den Gang der Sphären:
Kurz, ehe mich dein Zorn geschreckt,
Hab ich im Bild des kleinen Bären
Heut einen neuen Stern entdeckt. –
Ich sehe wohl, wir sind Collegen!
Versetzt der Kauz; nun meinetwegen!
Schon dieser Titel reitzet mich,
Der Fakultät zu Ehren, dich
In meinem Magen zu begraben:
Du weist ja, daß zu jeder Zeit
Die Philosophen ungescheut
Einander aufgefressen haben.


Quando volte era o palácio em festa!
E a voz d'Ela e de um homem lá na orquestra
Preenchiam de amor o azul dos céu
Entrei! Ela me olhou branc surpresa!
Foi a última vez que eu vi Teresa!
E ela arquejando murmurou-me: "adeus!"


Hrob Boží, chrám zas ve slávě
se pozaskvěl, však sveřepých
těch Saracenů krvavě
byl Pánem ztrestán zpupný pych.


Ty střecho milá, přívětivá,
ty dome český, útulný,
kam krok můj rád se obracívá,
když hlavou jdou mi teskné sny!


V požáru dýmu, za hřímání děl
noc byla někdy vražedná a chladná.
A Pokušitel slovy písma děl:
„Jestliže budeš klaněti se, padna – –“


使君五马且蜘蹰
马上能听绝句无
每过桑间试留意
何妨后代有罗敷


V špižírně dobré, smutný bonvivant.
Tak. A jsi vesel. Jen ten dlouhý čas!
Což nebylo by líp vše rázem dáti?


Schřadlým zdraví navracuješ,
Čistíš nájizlivou krev:
Sylníš žilkoviny střev;
Staré znova omlazuješ,
Uzdravená hejna tebe
Vynášejí blízko nebe!


北去京华路几千
怜君独上木兰船
逢人早寄平安信
莫使离心对月悬


A sedmý, který všecko víže:
zem, moře vln i hvězd,
to vzdech, jímž hruď lne k hrudi blíže,
to věčná láska jest!


Considerando en frío, imparcialmente,
que el hombre es triste, tose y, sin embargo,
se complace en su pecho colorado;
que lo único que hace es componerse
de días;
que es lóbrego mamífero y se peina...
Considerando
que el hombre procede suavemente del trabajo
y repercute jefe, suena subordinado;
que el diagrama del tiempo
es constante diorama en sus medallas
y, a medio abrir, sus ojos estudiaron,
desde lejanos tiempos,
su fórmula famélica de masa...
Comprendiendo sin esfuerzo
que el hombre se queda, a veces, pensando,
como queriendo llorar,
y, sujeto a tenderse como objeto,
se hace buen carpintero, suda, mata
y luego canta, almuerza, se abotona...
Considerando también
que el hombre es en verdad un animal
y, no obstante, al voltear, me da con su tristeza en la cabeza...
Examinando, en fin,
sus encontradas piezas, su retrete,
su desesperación, al terminar su día atroz,
borrándolo...
Comprendiendo
que él sabe que le quiero,
que le odio con afecto y me es, en suma, indiferente...
Considerando sus documentos generales
y mirando con lentes aquel certificado
que prueba que nació muy pequeñito...
le hago una seña,
viene,
y le doy un abrazo, emocionado.
¡Qué más da! Emocionado... Emocionado...


Snad stačí... Ale byl mi bratrem,
tož první, pane profesore. –


A vždy rovnej v duši ladné
Drahému se kameni,
Jenž tu záři, co pil za dne,
V noci sličněj pramení.


quando m’accorsi che tra gigli e rose
passò madonna, e la sua dolce vista
il cor m’empié di meraviglia e gioia.


Tritt im Geist zum Grab oft hin,
Siehe dein Gebein versenken;
Sprich: Herr, daß ich Erde bin,
Lehre du mich selbst bedenken;
Lehre du mich's jeden Tag,
Daß ich weiser werden mag!


Sah ich doch vorzeiten gerne
Diese Häuser oft und viel,
Die am Wagen die Laterne
Streift im stummen Schattenspiel.


Im Winter ist man tot, im Frühling steht man auf,
Im Sommer und im Herbst verbringt man seinen Lauf.


gül yüzünden ışık mı düşer bizyoksula, yoksu


Solst du lieben/
Ach so sey durch lauter Huld
Dir nicht weiter vorgeschrieben/
Himmel/ was mit Ungedult
Du vor eine Lust erkennest/
Und doch einen Abschen nennest.


Da durch all' das dumpfe Rauschen scholl's wie Silberglockenklang,
Daß mein Herz zu süßem Lauschen rasch vom Todesschlummer sprang.


Křik jejich přilákal pár chalupníků
a rozčilil je: Krista pána! Hra ta
je nebezpečna, vždyť tu v okamžiku
i chytnout může ta i ona chata! –


O stillen Fleißes rührend schöner Reigen,
Wenn zarte Frauen hier mit schweren Lasten
Hinan, hinab die Inseltreppe hasten,
Wie ab und auf am Bronn die Eimer steigen!


Ils parlent rarement, — ils sont assis par terre,
Nus, ou déguenillés, le front sur une pierre,
N'ayant ni sou ni poche, et ne pensant à rien.
Ne les réveille pas : ils t'appelleraient chien.
Ne les écrase pas : ils te laisseraient faire.
Ne les méprise pas : car ils te valent bien.


Trasse da i raggi de' begli occhi ardenti
Gravido il cor nove dolcezze, e care,
Ma si sparser poi fora in voci amare,
E fur doglioso parto i miei lamenti;


Grau über Mauer und Bogen
Wogen die Netze der Spinnen.
Aus dem Holze rinnen
Spähne zermalmt.
Stumpf qualmt der Staub.
Dumpf pocht der Wurm.


A když život nejvíc zprah’,
překypěla míra,
Kristus na skráň ruku vztáh’:
„Uzdraví tě víra!“


	che ti arebbe insegnato qualche passo,
più che non seppe Apicio né Esopo,
d'arrosto, lesso, di magro e di grasso.


Drei Wochen hinter Pfingsten,
Da traf ich einen Mann,
Der nahm mich ohne den geringsten
Einwand als Wirtschafterin an.


Donca lee, da brava donna
come l'è, che l'aggradissa
l'intenzion che ghe l'hoo bonna,
e del rest che la supplissa
a ornà lee cont el sò coo
quell'eviva che ghe foo.


Poi tutta gente uscì della cittade
e lor botteghe nel campo forniro
d'ogni mestier: vi giuro, in veritade,
per paura del conte al campo giro.
Così dintorno tutte le contrade,
ch'eran sotto il Soldan, sì l'obediro;
e gente armata, sanza alcun divaro,
ben cento mila a caval si trovaro.


Amen.


زَجَرْتُ عَذُولاً رامَ صَدّي بعَذْله
عن السُود هذا منه من بعض جهلِه
ولم يدر أن العينِ لولا سوادِها
لما فعلت فعل القسي ونبْلِهِ
ولم ير أن البدر في وسطِ خلقِه
سواد ولكن عقلِه
ولا يَجْلو في الدنيا نَهَارٌ ولم يكُنْ
يُغَشّيِهِ ليلٌ أسودٌ عِنْدَ سَدْلِه
ومَنْ هُو لا يَهْوَى الشبابَ ولونَه
ويرغبُ في حُبِّ المشيبِ ونصلِهِ
ومن لامَ في حبِّ السواد فلم يكُنْ
عَرِيفاً بأفعالِ الهواءِ وقتلِهِ
فلا يبتغي إلا طعاماً لجوفه
كنِضْوٍ رعى بَقْلاً وَرُدَّ لحبلِهِ


L’homme baissa ses yeux ardents
Et de ses mains voila sa face.


e che sia amico di tal degnitate
ch'altri d'averlo per nimico tema,
e, quando regge in gran prosperitate,


君在东南第一流
绿绨膺检出神州
举头试作长安望
昨夜灵槎近斗牛


Dies aber, Schönster, kränket mich,
Daß man verlässet dich!
Daß du mußt liegen auf dem Heue
Im Stall beim Vieh und seiner Streue.


Nač bych sadem chodila,
když už stínu nemá,
nač bych cestu šlapala,
když už pro mne němá!


En la cofradía aprendí a gastar las letras con los ojos.
Nada más sé hacer. Yo no escribo, interpreto
Los caracteres —a veces negros, a veces rojos—;
Yo leo el arte del libro incompleto.
De mí depende la fama del poeta,
No de su talento. Yo soy señor y juez
De las letras de los libros, soy rector
Del significado oculto y la intensión secreta,
Soy quien revive momias (y he matado sanos alguna vez),
Soy alquimista y exegeta. Soy, lo sé, un lector.


Vzešla noc nad Ostrolenkou –
Varšava a Praga klesla –
Nový smutek do ciziny
Polská emigrace nesla:
Ty však opět zatřepetals
Raněnými perutěmi,
Letěls až přes siné moře,
Zjevil ses v Algirské zemi.


A báró szépen elmotollál.
Lakába érve fölkacag;
Ölt pőre pongyolát. “‘Sz kolosszál!”
Kiált föl. - “Ily eset miatt!”
Ernő segédeit fogadja
À la Mencsikoff, de haut en bas.
Azonban mindent megigér.
“Ám folyjon a polgári vér!”


Doch hebt ſich nicht wie dort im Süden
Auf roſigen Karyatiden
Ein Wundermärchenſchloß in's Blau;
Nur eines Haubergs graues Bildniß
Schwimmt einſam in der Nebelwildniß,
Und keinen lockt der Hexenbau.


Von Stock zu Stock jagt Jüngling der Chasseur.
Bald fängt er einen Brief. Bald einen Blick.
Bald trägt er ein Paket. Bald ein Geschick.
Auf Treppen hüpft ein Eichhorn: der Chasseur.


Sem a tatárok, vagy törökök, sem a
Rossz nyíri pajkos nép riha tábora
Nem tettek ennyi kárt közöttünk,
Mint ihol a ravasz elpuhúlás.


Arma dabit quaecumque gerit: fuge munus amarum,
Ne tangas Stygio munera tincta lacu.


Ruggier che connosciuto havea per fama
il duca Astolfo, et che sapea, com era
cugin di quella donna, che tant ama
si dolve assai, vedendo in che maniera
mutato havesse in steril pianta et grama
per gran malia, l humana forma vera
et dato aiuto volentier gli harebbe
se sapea come, tanto gli ne ncrebbe


Allein, es war ein kurzes Glück.
Kaum waren sie getraut,
So hat der Hund auch diesen Strick
Schon wieder abgekaut.


Dios te guarde


Mir hat sich Traum und Wachen so verworren,
Und Grab und Jugend, daß ich schwankend zaudre
Nach irgend einem Lebensgut zu greifen.
Vor allen Blüthen steh' ich fern und schaudre,
Als würden sie von einem Hauch verdorren,
Und nie zu labungsvollen Früchten reifen.
So muß ich unstät schweifen,
Aus meiner Liebe Paradies vertrieben,
Bis ich gelernt vom Ird'schen mich entkleiden,
Und an dem Troste weiden,
Daß diese Ding' in leeren Schein zerstieben;
Und nur die drinnen wohnenden Gedanken
Sich ewiglich entfalten, ohne Wanken.


Ayer sobre dos astillas
Andaba el Señor Bicoca,
Y hoy, la barriga a la boca,
Lleva ya las pantorrillas.
Eran todas espinillas
Ayer las piernas de Antón,
Y la una es hoy colchón,
Y la otra es hoy costal.
Y no lo digo por mal.
El vejete palabrero
Que a poder de letuario,
Acostándose Canario
Se nos levanta jilguero,
Su Jordán es el tintero,
Y con barbas colorines
Trae bigotes arlequines,
Como el arco celestial.
Y no lo digo por mal.
Con más barbas que desvelos
El Letrado cazapuestos
La caspa alega por textos,
Por leyes cita los pelos.
A puras barbas y duelos,
Pretende ser el Doctor
De Brujas Corregidor,
Como el barbado infernal.
Y no lo digo por mal.
Que amanezca con copete
La vejiga del Notario,
Anteyer Monte Calvario,
Ahora Monte Olivete;
Si no Calvino, Calvete
Con casco de morteruelo,
Hoy Garza y ayer Mochuelo,
Coronilla de atabal.
Y no lo digo por mal.
Cura gracioso y parlando
Sus vecinas el Doctor,
Y siendo grande hablador
Es un mátalascallando.
A su mula mata andando,
Sentado mata al que cura,
A su cura sigue el Cura
Con réquiem y funeral.
Y no lo digo por mal.
El signo del escribano,
Dice un Astrólogo Inglés,
Que el signo de Cáncer es,
Que come a todo Cristiano.
Es su pluma de Milano,
Que a todo pollo da bote,
Y también es de Virote,
Tirando al blanco de un Real.
Y no lo digo por mal.
El pobretón más cruel
Que sin dinero se viere,
Tendrá mosca, si se hiciere
En el verano pastel;
Pastelerito novel
Que, sin murmurar excesos,
Nos desentierras los huesos
Y eres Cuaresma en carnal.
Y no lo digo por mal.


Morts bénis, allongeant vos membres décharnés !
Si pour la trahison vous êtes jadis nés,
Vous avez savamment vécu la tête haute ;
Et n'ayant point monté les cavales sans mors
Des passions sans crainte et sans pudeur, ô morts !
Ayant vaincu la vie, oubliez votre faute,
Confiants tous les deux, abrités, n'est-ce pas ?
Dans l'ombre impénétrable et lourde du trépas !


Lev z Rožmitála přived’ Olgerda
teď pokaždé, když byla procházka
ve zahradách, však marně Marie
na rozluštění záhad čekala.
On mlčel vždy, a vždy tak skromným byl,
jak v kostele, a stranou zůstával
a k žádné z dam se nepřibližoval,
jen z povzdálí hleděl na královny
a na dvořanky s nimi chodící.
Tak šťastným byl, že často nyní zrak
i v kostele, i večer v zahradách
teď Annin mírně na něj zasvítil,
jak bílý měsíc z výše blankytné.


夜久高树凉
微风过闲幔
梧桐有月移
深深看不见


Die Jungfrau da schön' Rosen brach,
»Mein Bräutigam,« zu Jesu sprach:
»Hiermit sey du von mir beehrt,
Ewig mein Herz sonst keinen begehrt.«


Neklaď Bože národu to k dluhu,
Nedej, by ho stihla Nemeza,
Nechť ten jed se v krev mu nevřezá,
Vykleň nad ním milosti své duhu.


„Ustaň již! Proč na mne hřímáš lítě?“
k zajaté pak promluvila jemně:
„Pravda, královnou jsem této země,
ale zrozena jsem v jiném kraji,
v luhu vltavském, jenž národ chová
tvému spřízněný. – Zdaž moje slova
zvukem svým ti sestru nehlásají?“


Un as ick gah de Strat hendal,
Dunn geiht de Kirl – nu denk di mal! –
An mine Sid entlang de Straten,
Un as ick sett min Emmern hen,
Dunn kümmt hei ran un ward mi denn
Ganz leiw in sine Armen faten.
Ick kik em an,
Hei kickt mi an,
Ick segg em nicks,
Hei seggt mi nicks,
Un ick gah wider hen nah Hus.


Las seis de la mañana
partiendo a gritos del reloj: de nuevo
la catedral de luz derribará sus muros
sobre mi caminante corazón
que descansaba.
Odio como a un burgués la fuga de las sábanas.
  No es por el frío, que no existe.
No es por el miedo al ojo agazapado
donde el farol,
anoche,
crucificó la sombra.
Ni siquiera es por ti,
ni por tu sexo que estalla en las manos,
tu descubierta gruta
recién muerta en el agua.
  Es
—oh indeterminación
que un año azul y roto se merece—
la sensación antigua como mi puño izquierdo
o mi añorada comprensión de los pájaros:
el ojo junto al hombro, sin suplicar siquiera,
la mano hacia la cara de nueva piedra que alzo,
la vida que me pide,
la miserable savia que reconozco en mí.
  Habría tenido, digo yo, que venir,
—no al mundo de los títeres, costureros de seda,
rudas botellas de ginebra como hospitales de la sed,
no al mundo que me das o al te doy,
pan deleznable, campo
para el cuchillo de la mermelada—
habría tenido que venir, repito,
como un desnudo incendio
hasta el reseco bosque donde me aterro sin gritar,
como un rudo torrente para la arena débil,
como aquel árbol que exige sangre de la tierra dormida,
reclamo de preñez contra la fuga,
contra la inmóvil lágrima
y la potente desesperación
  Pero, tempranamente,
vine como soy,
con manos desangrables,
con miedo,
con amor,
con cuatro lunes cada mes.
Y creo
que de no ser por este corazón,
por este palpitante planeta musical,
ya me habría marchado a tratar de morir.
Con todo,
no querría olvidarme de la risa


In das Starre wunderbar
Wird der Geist sich dann ergießen
Und lebendig Leben fließen,
Wo nur Bild und Zeichen war.


Et toutes, frissonnant sous des bises glacées,
Elles diront encor, d'espérance bercées :


Auch bei Hof war man zufrieden,
Daß das Volk sich so benommen.
Bald läßt man für die Berliner
Wieder einen Fürsten kommen.


O de le selve Prencipi sovrani,
che gli erranti pastori coreggete,
e per le corna che nel fronte avete
sete Satiri tutti e Fauni e Pani.


Zu Bacharach am Rheine,
Wohnt eine Zauberin,
Die war so schön und feine
Und riß viel Herzen hin,


Za ní zástup jiných v muk vířivém kole –
hoj! tak supů stádo slétá ku mrtvole!


Gib, Libster, gib dich gar zu Gottes Lob,
Ich werde dir in Fährlikeit beistehen.
Wahr ist, dein Leib ist thirisch, irrdisch, grob:
Gott schuf dich nicht im vorsatz zuvergehen.
Drum kommt, das Gotteszorn herzeucht,
Da gantz von dir offt Tröstung fleucht.
Du meinst und meinst, weil du mich ni erkennst,
Das du aufs neu von mir dich wider trennst.
Ach nein! Dein Amt ist diser zeit gebähren,
Und meines ist dein feur ins licht zuklähren.


No sé si, al sostener la fatigosa
vida, fuera mejor falso juicio,
con que el dolor se engaña y no se siente,


Что так усиленно сердце больное
Бьется, и просит, и жаждет покоя?
Чем я взволнован, испуган в ночи?
Стукнула дверь, застонав и заноя,
Гаснущей лампы блеснули лучи…
Боже мой! Дух мне в груди захватило!
Кто-то зовет меня, шепчет уныло…
Кто-то вошел… Моя келья пуста,
Нет никого, это полночь пробило…
О, одиночество, о, нищета!


„Buďte tam s Bohem, pocel nelze dáti,
včas dcerušku svou toužím zachovati,
snad do rána, nechť s lednou slzou v líci
v sluj horskou skryjeme se v Kamenici.“


Ein sanfter Friedensodem haucht mich an,
Wenn ich dein Haus, o frommer Greis, betrete,
Als ob mir milde Luft entgegenwehte
Vom Hirtenlande Kanaan.


أناديها وما لي لا أنادي
بلادي تونس الخضرا بلادي
أيجمل بالشبيبة وهي أم
لهم أن يتركوها في اضطهاد
سجنت لحبها فازددت حبا
وقلت اليوم قد عرفت ودادي
بررت بها وما أنا ذا عقوق
وهذا ما يؤيده اعتقادي
تونس ليس لي في السجن إلا
محبّتك العريقة في فؤادي
ضمنت لك العدالة عن قريب
وحسبك غذ على الله اعتمادي
ولي ولإخوتي أمل وطيد
بنا أمسى وأصبح في ازدياد
وصوتك وهو مرفوع شجي
بأغنية الثمانية المبادي
فما أشجاه بالدستور صوتا
تردده العقائر في النوادي
إلى أن عمّت الدعوى إليه
جهارا في الحواضر والبوادي
وهبت في مجاريها رياح
وسارت عندها سفن اتحاد
وما المسجون مثلي اليوم إلا
كمثل النار تكمن في الزناد
وما الأشعار إن جاشت بصدري
سوى قضب مسدّدة حداد
أذود بها عن الوطن المفدّى
وأحمي تونس الخضرا بلادي


Wie weit ist's hin?


Tu ridevi, un tempo, tanto;
eri, a volte, non scordo,
un po' triste e un po' folle.
Piangevi! Sì; ma un pianto
tenue, che il ciglio, ricordo,
non ti lasciava, a lungo, molle.


quando sarà che 'l nostro ben ritorni
e ch'io possi scampar da chi m'afretta,
quantunque or può, d'abreviarmi i giorni?


城上风光莺语乱
城下烟波春拍岸
绿杨芳草几时休
泪眼愁肠先已断


Toi qui règnes au sein de la voûte azurée,
Éther, dominateur de tout, flamme sacrée,
Aliment éternel des astres radieux,
De la terre et des flots, des hommes et des dieux !
Ardeur vivante ! Éther ! Source immense, invisible,
Qui, pareil en ton cours au torrent invincible,
Dispenses, te frayant mille chemins divers,
La chaleur et la vie au multiple univers,
Salut, éther divin, ô substance première !
Et vous, signaux du ciel, flamboyante lumière,
Compagnons de la nuit, toujours jeunes et beaux,
Salut, du vieux Khronos impassibles flambeaux !
Et toi, nature, habile et sachant toutes choses,
Ceinte d'éclairs, d'épis, d'étoiles et de roses,
Épouse de l'éther ! Toi qui sur nous étends
Comme pour nous bénir tes deux bras éclatants,
Nature, ô vierge-mère, ô nourrice éternelle,
La vie à flots profonds coule de ta mamelle,
Et les dieux, adorant ta puissante beauté,
Te partagent leur gloire et leur éternité.
Salut, vieil Ouranos, agitateur des mondes,
Qui guides dans l'azur leurs courses vagabondes,
Dieu caché, dieu visible, indomptable et changeant,
Qui ceins les vastes airs de ton vol diligent !
Salut, Zeus, roi du feu, sous qui le ciel palpite,
Dont le courroux subtil gronde et se précipite,
Ô Zeus au noir sourcil, éclatant voyageur,
Salut, fils de Khronos, salut, ô dieu vengeur !


لنا خليل له خلال
تعرب عن أصله الأخس
أضحت له مثل حيث كف
وددت لو أنها كأمس


Il suo divise, e mangiâro i poveri amici;
gloria subblima il corno potente suo.


Mas chega a noite
a chama da lamparina oscila
e na toalha
os pinheiros deixam cair folhas mortas


Nel tempio de' cristiani occulto giace
un sotterraneo altare, e quivi è il volto
di Colei che sua diva e madre fece
quel vulgo del suo Dio nato e sepolto.
Dinanzi al simulacro accesa face
continua splende; egli è in un velo avolto.
Pendono intorno in lungo ordine i voti
che vi portano i creduli devoti.


Und in der Tat! Das Vieh ging durch,
obzwar sich quetschend wie ein Lurch!


Vím o pouští žhavé,
kam se potácel
a kde v noci tmavé
zvolna zkrvácel.


Komm nur / du wirst es ja schon selbst bey zeiten sehen /
Und fürchte dich vor nichts / dieweil ich bey dir bin.


Senza attender risposta urta il destriero
per la foresta, e subito s imbosca
Zerbin che la stimava un cavalliero
dice alla vecchia, fa ch io lo connosca
et ella non gli tiene ascoso il vero
onde sà che l incende e che l attosca
il colpo fu di man d una donzella
disse, che t hà fatto vuotar la sella


Obſequium amicos, veritas odium parit.
Heut haͤlt man den ſehr wehꝛt der mit verfaͤlſchtem Munde/


Die ihr auf Thronen prangt, um bald im Staub zu modern,
Der Könige König wird vor seinen Stuhl euch fodern,
Prüfend so Schrot als Korn, ein strenger Waradein.
Er schürt der Schmelzgluth Flammen,
Nur er mag euch verdammen,
Nur er mag euch verzeihn!


Vodní pláň se v dálku tměla,
mohutná loď po ní jela
v Nový svět.
Kam zrak pohléd’, vlny, vlny...
Obzor mhy a mraků plný,
z komína jen jisker příval
občas vzlet’
a jak rudé slzy splýval
výše do tmy a pak zpět.


Když stmělo se a zlatých červánků juž záře
ve kraji stápěla se, rudým jasem plála,
i její pokryla ty bledoučké tak tváře
a v rozkoši té líbezné se smála – smála!


Eine nur der Göttergaben
Ewiget: »genossen haben.«
Haben wird zum Ueberdruß,
Angedenken ist Genuß.


Wie ein Lenzhauch, mit Entzücken
Füllend Fluren und Gemüth,
Der nicht prahlt: ich will beglücken!
Der nur kommt – und Alles blüht! – –


Contigo syenpre trahes los mortales pecados:
con la mucha cobdiçia, los omes engañados,
ffázesles cobdiçiar e ser muy denodados,
passar los mandamientos, que de Dios fueron dados.
De todos los pecados es rrayz la cobdiçia:
ésta es tu fija mayor; tu mayordoma, anbiçia:
ésta es tu alferez é tu casa offiçia,
ésta destruye el mundo, sostienta la justiçia.
La sobervia e ira, que non falla do quepa,
avarizia e loxuria, que arden más que estepa,
gula, enbidia, açidia, que s' pegan como lepra:
de la cobdiçia nasçen, es ella rrayz e çepa.
En ti facen morada, alevoso traydor:
con palabras muy dulçes, con gesto engañador,
prometen, mandan mucho los omes con amor;
por conplir lo que mandan, cobdiçian lo peor.
Cobdiçian los averes, que ellos non ganaron,
por conplyr las promesas, que con amor mandaron:
muchos por tal cobdiçia lo ajeno furtaron,
porque a las sus almas e los cuerpos lazraron.
Murieron por los furtos de muerte sopitaña,
arrastrados, enforcados de manera estraña;
en todo eres cuquero e de mala picaña:
quien tu cobdiçia tiene, el pecado lo engaña.
Por cobdiçia feciste a Troya destroyr,
por la mançana escripta, que s' non devier' escrevir.
Quando la dio a Venus Paris por le induzir,
Que troxo a Elena, que cobdiçiava servir.
Por tu mala cobdiçia los de Egipto morieron,
los cuerpos enfamaron, las ánimas perdieron;
fueron e son ayrados de Dios los que te creyeron:
de mucho que cobdiçiaron, poca parte ovieron.
Por la cobdiçia pierde el ome el bien que tiene,
coyda aver más mucho de quanto le conviene:
non han lo que cobdiçian; lo suyo non mantienen:
lo que contesçió al perro, a éstos tal les viene.


Nun, wir werden balde kommen
Aus dem Leide zu der Freud
Und dich mit viel tausend Frommen
Schauen in der Seligkeit!
O wie herrlich! O wie schön
Wirst du und wir mit dir gehn,
Wenn uns wird, anstatt der Erden,
Gottes Reich zu Teile werden.


قُصاراكَ أن تَلقَى الزًّمانَ مُسلِّماً
فليسَ يعافً الظًّلمُّ أن يَتَظَلَّمَا
تَغيَّبَ عنّا وانتَحتَنا سِهامُه
ويُعجزُنا الرامي المُغيَّبُ إن رمَى
ولو أنَّه شَخصٌ تَحطَّمَ بينَنا
قنا الخطِّ أو شِيمَ الحديدُ مُثلَّما
غَرِيتُ بذَمِّ الحادثاتِ لأنَّني
أرى فِعلَها في المكرُماتِ مُذَمَّما
أَزَلنَ جِبالَ الأَزدِ عن مُستقرِّها
وفرَّقْنَها في الأرضِ فَذّاً وتَوأَما
وقد زَعْزَعَت منهم ثَبِيراً وقلَّعَت
شُماماً وهزَّت يَذبُلاً وَيَرَمْرَما
بُدورٌ تَجلَّت للعِراقِ فأشرَقَت
وأوحشَ نادي الحُصنِ منها فأظلَما
تَناءَوا ولمَّا ينصرِمْ حبلُ عِزِّهم
وحاشا لذاكَ الحبلِ أن يَتَصرَّما
فشَّرقَ منهم سيِّدٌ ذو حَفيظةٍ
وغرَّبَ منهم سيدٌ فَتشأّما
كأنَّ نواحي الجوِّ تَنثُرُ مِنهمُ
على كلِّ فجٍّ قاتمِ اللونِ أَنْجُما
فإن يُصبِحُوا شَتَّى المواطنِ للنَّوى
فقد صَبَّحوا العلياءَ عِقداً مُنظَّما
تولَّى ابنُ فَهدٍ والرجاءُ يَؤُمُّه
وَيسري إلى آوطانِه حيثُ يَمَّما
وصاحبتُ ضَيفَ الهمِّ بعدَ فِراقِه
وما كنتُ ألقَى الهمَّ إلاّ تَوهُّمَا
أكذِّبُ أنَّ النَّأيَ حَتفُ مُتَيَّمٍ
فألفيتُه حَتفاً ولستُ مُتَيَّمَا
وأُكبِرُ أن يُبكى على صاحبٍ دَماً
إلى أن بكَت عيني لِفُرقتِه دَما
ألا يا ابنَ فهدٍ أصبحَ العُرفُ مَجهلاً
ببابِك مجهولاً وقد كان مَعلَما
فكُن في جوار الله إن سِرتَ آلِفاً
ظُهورَ المَهَارى أو حَلَلتَ مُخَيَّما
فقد نَضَبَت غُدْرُ الكَلامِ وأصبحَت
كِعابُ القَوافي الغُرِّ بعدَك أَيِّما
وما زلتَ في الَّلأْواءِ غَيثاً وفي الدُّجَى
شِهاباً وفي الأحداثِ جيشاً عَرمرَما
نَراكَ إذا كان النَّدى في قَلِيبهِ
رشاءٌ فإن يَعلُ اتَّخذناك سُلَّما
شَكيتُ إلى جَورِ الخُطوبِ وظُلمِها
كأني ولم أسفَه سفيهٌ تَحلَّما
وقد كنتُ أُدعَى شاعراً بك مُفلِقاً
فعُدتُ عقيمَ الفِكرِ بعدَك مُفحَما
أَمرُّ بأفقِ البدرِ وهو مُغَيَّبٌ
أسائِلُ عنه كاسفَ البالِ أقتَما
كأنِّيَ لم أَشجُ العدوَّ بقُربِه
ولم أَغشَه قبلَ الصَّديقِ مُسلِّما
ولم يَكسُني وشيَ الثَّراء مُفوَّفاً
ولم أَكسُه وَشْيَ القريضِ مُنَمنَما
ولم آخُذِ الكأسَ الرويَّةَ من يدٍ
أناملُها تَنهلُّ بُؤسىً وأَنعُمَا
سأجشم نفسي عن مصاحبة الشرى
ونص المهاري القود ما قد تجشما
فليسَ ينامُ الدهرُ حتَّى أروعَه
بهبَّةِ ثُعبانٍ إذا هَمَّ صمَّما
دَهتني الليالي بعدَه ولربَّما
بَعثتُ عليها مِنه دَهياءَ صَيْلَما
فهل أَرَينَّ الدهرَ عنِّي مُنكِّباً
بأَوبتِه من بعدِ ما كرَّ مُقدِما
فهل لبني فَهدِ بنِ أَحْمَدَ عَوْدَةٌ
يَعُودُ بها شَملُ السماحِ مُلأَّما
مُلُوكُهُمُ حَلْيُ المدائحِ ما اكتسوا
حَلاها وثغرُ المجدِ إمّا تبسَّما
تلفتُّ في أوطانِهم فتكلمتْ
دموعي وهمَّ الشَّوقُ أن يتكلَّما
فمِن ناشدٍ للمكرُماتِ ومُنشِدٍ
عسَى وطنٌ يدنو بهم ولَعلَّما
وقد كان يستحبي الزمانُ خِلالها
حَياً منهمُ غَمراً ويَفرَقُ ضَيغما
فشَنَّ عليهم وهو سَكرانُ خَيلَه
ولو قد صحَا من سُكره لتندَّما


Er führt dich nicht nach Linlithgow,
Er führt dich, wo Schloß Berwick ragt;
Nach England geht's ; wohl gibt es Jagd,
Du bist es selbst , auf den man jagt.


Lausch' ich, alter Horaz, lieber verständnisvoll
Deinem klugen Gespräch, wenn du vom Weltenlauf
Mit gelassner Entsagung
Sprichst und rühmst die Genügsamkeit.


Ať jsi malíř nebo sochař,
takovému ocenění
neujdeš; však nejhůř na tom
básníků je pokolení.


邪法难扶只自谙
东西不辨作司南
输佗胜乐无玄解
禅板蒲团老住庵


A chodec kamenitou cestou žití
té chvíle kročeje své zastaviti
a ve chlad vonný lehnout touží rád –
a starý tulák bez lásky a krbu, ženy,
kdes v škarpě umdlený a uprášený,
chce tvrdým klidem snít a spát.


Nomes sem rosto
corações esfaqueados
de lembranças
nas lágrimas de crianças
chorando pelos pai
Mais do que a morte
que os fez calar
em cada gota de lágrima
a cena cruel


Buda várban ott ül Henci kevélyen,
Pest városát ágyúztatja keményen;
Ha mondanák sem hinné, hogy megakad,
Hogy a honvéd megmássza a falakat.


»Audaz mi pensamiento
El cénit escaló, plumas vestido
Cuyo vuelo atrevido
—Si no ha dado su nombre a tus espumas—
De sus vestidas plumas
Conservarán el desvanecimiento
Los anales diáfanos del viento
»Esta, pues, culpa mía
El timón alternar menos seguro
Y el báculo más duro
Un lustro ha hecho a mi dudosa mano,
Solicitando en vano
Las alas sepultar de mi osadía
Donde el Sol nace o donde muere el día.
»Muera, enemiga amada,
Muera mi culpa, y tu desdén le guarde,
Arrepentido tarde,
Suspiro que mi muerte haga leda,
Cuando no le suceda,
O por breve o por tibia o por cansada,
Lágrima antes enjuta que llorada.
»Naufragio ya segundo,
O filos pongan de homicida hierro
Fin duro a mi destierro;
Tan generosa fe, no fácil onda,
No poca tierra esconda:
Urna suya el océano profundo,
Y obeliscos los montes sean del mundo.
»Túmulo tanto debe
Agradecido Amor a mi pie errante;
Líquido, pues, diamante
Calle mis huesos, y elevada cima
Selle sí, mas no oprima,
Esta que le fiaré ceniza breve,
Si hay ondas mudas y si hay tierra leve».
No es sordo el mar: la erudición engaña.
Bien que tal vez sañudo
No oya al piloto, o le responda fiero,
Sereno disimula más orejas
Que sembró dulces quejas
—Canoro labrador— el forastero
En su undosa campaña.
Espongïoso, pues, se bebió y mudo
El lagrimoso reconocimiento,
De cuyos dulces números no poca
Concentuosa suma
En los dos giros de invisible pluma
Que fingen sus dos alas hurtó el viento;
Eco —vestida una cavada roca—
Solicitó curiosa y guardó avara
La más dulce —si no la menos clara—
Sílaba, siendo en tanto
La vista de las chozas fin del canto.
Yace en el mar, si no continuada
Isla, mal de la tierra dividida,
Cuya forma tortuga es perezosa:
Díganlo cuantos siglos ha que nada
Sin besar de la playa espacïosa
La arena, de las ondas repetida.
A pesar, pues, del agua que la oculta,
Concha, si mucha no, capaz ostenta
De albergues, donde la humildad contenta
Mora, y Pomona se venera culta.
Dos son las chozas, pobre su artificio
Más aún que caduca su materia:
De los mancebos dos, la mayor, cuna;
De las redes la otra y su ejercicio,
Competente oficina.
Lo que agradable más se determina
Del breve islote, ocupa su fortuna,
Los extremos de fausto y de miseria
Moderando. En la plancha los recibe
El padre de los dos, émulo cano
Del sagrado Nereo, no ya tanto
Porque a la par de los escollos vive,
Porque en el mar preside comarcano
Al ejercicio piscatorio, cuanto
Por seis hijas, por seis deidades bellas,
Del cielo espumas y del mar estrellas.
Acogió al huésped con urbano estilo,
Y a su voz, que los juncos obedecen,
Tres hijas suyas cándidas le ofrecen,
Que engaños construyendo están de hilo.
El huerto le da esotras, a quien debe
Si púrpura la rosa, el lilio nieve,
De jardín culto así en fingida gruta,
Salteó al labrador pluvia improvisa
De cristales inciertos, a la seña,
O a la que torció, llave, el fontanero:
Urna de Acuario, la imitada peña
Le embiste incauto, y si con pie grosero
Para la fuga apela, nubes pisa,
Burlándolo aun la parte más enjuta.
La vista saltearon poco menos
Del huésped admirado
Las no líquidas perlas que, al momento,
A los corteses juncos —por que el viento
Nudos les halle un día, bien que ajenos—
El cáñamo remiten, anudado.
Y de Vertumno al término labrado
El breve hierro, cuyo corvo diente
Las plantas le mordía cultamente.
Ponderador saluda afectuoso
Del esplendor que admira el extranjero
Al Sol, en seis luceros dividido;
Y —honestamente al fin correspondido
Del coro vergonzoso—
Al viejo sigue, que prudente ordena
Los términos confunda de la cena
La comida prolija de pescados,
Raros muchos, y todos no comprados,
Impidiéndole el día al forastero,
Con dilaciones sordas le divierte
Entre unos verdes carrizales, donde
Armonïoso número se esconde
De blancos cisnes, de la misma suerte
Que gallinas domésticas al grano,
A la voz concurrientes del anciano.
En la más seca, en la más limpia anea
Vivificando están muchos sus huevos,
Y mientras dulce aquél su muerte anuncia
Entre la verde juncia,
Sus pollos éste al mar conduce nuevos,
De Espío y de Nerea
—Cuando más oscurecen las espumas—
Nevada invidia, sus nevadas plumas.


淮河流水尽芦苇
明府冰清貌苦羸
却说故人禅灶冷
为烹一尺鳜鱼肥


So daß sich über dieser That
Der Printz auch selbs entsetzet hat
Vnd mir nicht schlechten Danck erwiesen,
Vnd seiner werthen Helden Zier
Hat diese Tapfferkeit an mir
Vor allem Krieges-Heer gepriesen.


Wenn die Ehe Gleiches bindet,
Gleicher Wert sich einigt hier,
Wünsch ich Glück: jetzt schon dem Gatten
Und im Reich der Zukunft: dir.


Ja! deine siegende Gewalt,
O Liebe! wird umsonst bestritten.
Dir unterwirft sich Jung und Alt
An Höfen und in Schäferhütten.
Doch meine Schöne hofft allein
Den Reizungen zu widerstehen.
O laß sie mir nur günstig sein!
Wie wirst du dich gerächet sehen!


Gedächtnus! denk verwichner Zeit /
und übe dich in Dankbarkeit.
Vergiß der Elenden hier nicht:
dein Glück dich andern auch verpflicht.


Však i syny
Ctnými činy
Vlast oslavit vyučuj,
Komu však netleská
Pochvalu vlast česká,
Z lůna lásky vylučuj.


»Schwante, die lumpigen tausend Schritt,
Hurra, Neumann, da kommen wir mit.«


خَلُّوا سبيلَ الشّاعرِ المُتدفِّعِ
وخُذوا بيانَ العبقريِّ المُبدِعِ
النيّلُ يُصغِي في مواكبِ عِزّهِ
ويَهُزُّ عِطفَ الشيِّقِ المُتَطَلِّعِ
لَبّيكَ جئتُ وأنطقتني حُرمةٌ
لَكَ لم تَزَلْ منّي بأكرمِ مَوضعِ
لكَ من زَعيمِكَ ما أردتَ وهذه
نجوى زعيمِ الشّعرِ فانظر واسمعِ
أحببتُ مصرَ بقلبهِ ويقينهِ
فبيانُه عِندي وحكمتُه معي
وعَرَفتُها تشكو إليه غليلَها
وتطوفُ من يدهِ بأطيبِ مشرعِ
حامت على استقلالها وتوجّعتْ
للمُشفِقِ الحاني على المُتوجِّعِ
فمَضى يخوضُ إليه كُلَّ مَخوفةٍ
غبراءَ تعصِفُ بالكميِّ الأروعِ
ومَشَى يُحدِّثُ هَالكاً عن هالكٍ
فيها ويسألُ مَصرعاً عن مصرعِ
نستنطق الغَمَراتِ أين مكانه
ونظلُّ ننظرُ في القَتامِ الأسفعِ
مُتطلّعينَ نرَى تَقلُّبَ وجههِ
في مثلِ إيماضِ البُروقِ اللُّمَّعِ
ونَراهُ يَستبِقُ المطالعَ صاعداً
حتّى يَمُرَّ من السّماكِ بمطلعِ
يَبغِي لُبانةَ مصرَ في مُستشرِفٍ
صَلْبِ الجوانبِ بابُه لم يُقرَعِ
أتتِ الغَوائلُ دونها فكأنّما
هيِ من كُهوفِ الجنِّ في مُستودَعِ
كانت كأحلامِ النّيامِ فأصبحتْ
مِلءَ العيونِ سناً ولمّا تهجعِ
أَمُذلِّلَ الأحداثِ أنتَ جَعلتَها
مِنّا بمنزلةِ الذَّلولِ الطيِّعِ
لولا حِجاكَ وَطُولُ باعِكَ جاوزتْ
بَاعَ الرجاءِ ومُستطاعَ المطمعِ
لما اصطفاكَ الشّعبُ كُنتَ له أباً
يَرعاهُ في الحَدَثِ الجليلِ المُفظعِ
دَفَع اللّواءَ إليكَ لم يُؤثِرْ به
غيرَ الأعزِّ من الحُماةِ الأمنعِ
جرّدتَ صَحبَك للكفاحِ مَواضياً
خُذُماً متى تضرب بكفِّكَ تَقْطَعِ
مِن كلّ مُقتحمٍ يَرى الدَّمَ حَوله
فيخوضُهُ ويَكِرُّ غيرَ مُروَّعِ
أبطالُ مصرَ تَداركوا آمالَها
واليأسُ مِلءُ فؤادِها والأضلعِ
وَعَجِبتُ لِلشُّهداءِ حَولَ زَعيمهم
جَزَعَ الرَّدَى ونفوسُهم لم تجزعِ
كتب الشّبابُ لِمصرَ من مُهجاتِهم
عَهدَ الفِداءِ فَقُلْ لِنفسكَ وقِّعي
يا مطلعَ العهدِ الجديدِ تحيّةً
كَسناهُ إن تَظْفَرْ بِنُوركَ تَسطعِ
أخرجتَ قومَك مِن غياهبِ أزمةٍ
لَولاكَ لم تَنْجَبْ ولم تتقشَّعِ
لولا غُلُوُّكَ في المطامعِ ما انْبَرى
يَبغِي الزِّيادةَ طَامعٌ لم يقنعِ
مَا ليسَ من أدبِ الحياةِ وحقّها
فَضَلالةٌ أو باطلٌ لم يُشْرعِ
أحداثُ دَهرٍ مَن يَسُسْها تَستقِمْ
بَعدَ الجُنوحِ ومَن يَرُضْها تَخْضَعِ
وأُمورُ دُنيا ما لَوَتْ يدَ طالبٍ
لَبقٍ ولا ضَاقتْ على مُتوسِّعِ
ذُو الجهل يُقتَلُ بالدَّواءِ وذُو النُّهى
يَجنِي الشفاء مِن الذُّعافِ المُنْقَعِ
وأشدُّ مِن ظُلْمِ الحَوادثِ ظالمٌ
يَبكي لِما صَنعتْ وَما لَمْ تَصْنعِ
مَن راضَ في خِدَعِ السّياسةِ نفسَه
عِلماً بها فكأنّه لم يُخدَعِ
الأَمرُ غَيبٌ والذّرائعُ جَمّةٌ
والصَّبرُ نِعمَ العَونُ للمُتذرِّعِ
إنّ الذي أعطَى الكِنانةَ عَهْدَهُ
لَهُو المُؤمَّلُ لِلمهمِّ المُفزعِ
ياذا القِلادةِ إنّها لَكَ آيةٌ
مِن مَظهرِ الشَّرفِ الأعزِّ الأرفعِ
زَادت مقامَكَ رِفعةً وجَزَيْتَها
فَثَوتْ مع الجوزاءِ فيما تَدّعي
هِيَ فوقَ سُؤدُدِها وغايةِ عِزِّها
فَلْتُغْضِ في عَليائها وَلْتَخْشَعِ
ما المجدُ يلبسُهُ الرِّجالُ مُرصَّعاً
كالمجدِ غُفْلُ التَّاجِ غيرُ مرصَّعِ
أوَ ما كفاكَ الجُّودُ بالنّفسِ التي
حمَّلتَها عِبءَ الجهادِ المُضلِعِ
آثرتَ مِصرَ بما بَذلتَ لأجلها
وَمَنحتَ من مِالِ امرئٍ مُتورِّعِ
لَو لم تكن قَدَّمتَه مُتبرِّعاً
لَبلغتَ أقصَى غايةِ المُتبرِّعِ
جَرَتِ المنابعُ يستبقنَ سَماحةً
وَسبَقتَ أنتَ فكنتَ أوّلَ مَنبعِ
مالي سِوَى الشِّعرِ الذي أنا باذلٌ
والشّعرُ من خيرِ العَتادِ لمن يعي
اجمعْ لِمصرَ جَزاكَ ربُّك صَالحاً
أعلامَ عمروٍ في مواكبِ خفرعِ
واسْلُك بها النّهجَ السَّوِيَّ فإنّها
مهما تكن تُقبِلْ عليكَ وتَتْبَعِ
وإذا الأُمورُ على الرجال تَشابهتْ
فاهدِ النُّفوسَ إلى الأحبِّ الأنفعِ
وَزِنِ العُقولَ فان ظَفرتَ براجحٍ
فاستبقِ كنزَك لا يَكُنْ بِمُضيَّعِ
وتخيَّرِ الأخلاقَ إنّ أجلَّها
ما ليس بالواهي ولا المُتصدِّعِ
ابْنِ الحياةَ على أساسٍ صالحٍ
وتأنَّ تأمنْ زَلَّةَ المُتسرِّعِ
وَبحبلِ ربِّكَ ذي الجلالةِ فاعتصمْ
وإليه في كلِّ المواطنِ فارْجعِ
وخُذِ القِلادةَ صاغها لَكَ شاعرٌ
اللهُ أَوْرَثَهُ قَلائدَ تُبَّعِ
والاكَ في مصرَ التي لم يَنْتَصِرْ
لِسوَى قضِيَّتِها ولم يتشيّعِ
الأُمّةُ ائتمرتْ بأمرِكَ فَاسْتَعِنْ
بِصُفوفِها والشّملَ حُوْلَكَ فَاجْمَعِ


七里垂钓叟
还傍钓台居
莫恨无名姓
严陵不卖鱼


可怜词客李空同
治第筑园学富翁
地下定遭刘主笑
我犹如此况如公


když korsem stádo krav se navracelo,
memento zvonců bilo na tvou plec;
ješitné město, jak jsi zapomnělo
na bídu, kterou skrýval svidovec.


Bloudíme... Snad lásky trochu?
Dál – je hořká pachuť v ní.
Přítele snad?... Pohřbils, hochu,
jednoho... byl poslední.


Jest vlnou člověk v životě,
v níž duje větrů vání,
jde k předu v pracné klopotě
a nikdy nemá stání.


,Co si počnu? Opuštěná
od hanebných milovníků,
bohyně co slávy ctěná
jsem teď posměch učedlníků.
Krása světská šálí, –
kdo mi obět pálí
z lidí na oltáři?
Nevěř, koho chválí,
nevěř světu lháři!


Грустные взоры склоняя,
Светлые слёзы роняя,
Ты предо мною стоишь, —
Только б рыданья молчали, —
Злые лобзанья печали
Ты от толпы утаишВпалые щёки так бледнВешние ль грозы бесследны,
Летний ли тягостен зной,
Или на грех ты дерзаешь, —
Сердце моё ты терзаешь
Смертной своей белизно


Ich fürchte nicht des Todes Schrecken
Und scheue gar kein Ungemach;
Denn Jesus Schutz-Arm will mich decken,
Drum folg ich gern und willig nach.
Wolt ihr nicht meines Lebens schonen,
Und glaubt Gott einen Dienst zu thun,
So wird er euch dafür belohnen /
Wohlan! Es mag darbey beruhn.


Ach Sünder trotze nicht, daß du getaufet bist;
Die schönste Lilie wird im Kot zu Kot und Mist.


Forato il petto e poi di croce tolto
tremar la terra et farsi notte il die;
et poi ch'el suo discepol l'ha sepolto,


„Bože, co si s tebou počnu!“,
zanaříkal malý Beppo,
„oranž nechceš, ryby nechceš
a jsi celý vylačnělý –
vždyť mi umřeš v náručí!“


Ei, daß doch alles Gras der Erde
Zu lauter schönen Stimmen werde
Und alle Tropfen in dem Tau.
Ei, daß doch alles Laub der Wälder
Ihn lob mit allem Kraut der Felder
Und allen Blumen auf der Au.


Á hora do espalmadoiro
os moços do comércio
passaram de gravatas garrida
O monhé chegou na porta
e limpou o suor
ao lenço de seda que importou do Japão!