FLieſt Thraͤnen/ flieſt/
Jhr Augen gieſt
Erpreſte Jammer-Fluthen/
Schmeltzt in ein Quell
Und rinnet hell
Zu daͤmpffen GOttes Gluthen.


Terre, soleil, vallons, belle et douce nature,
Je vous dois une larme au bord de mon tombeau !
L'air est si parfumé ! la lumière est si pure !
Aux regards d'un mourant le soleil est si beau !


Jetzt schläfft unsre Seelen-Ruh /
schliest die Herzen-Liechter zu.
Doch sein Herz bleibt ewig offen /
wer nur fäst in ihn kan hoffen.
Der den Tod zum Schlaff gemacht /
und vor unser Glück stäts wacht /
der das Glücke schlaffend gibet
seinen Freunden / die er liebet;
schläfft ietzund:
daß er kund
werden unsre Seelen-Ruh /
schliesset er die Augen zu.


不见王孙今九春
新词丽曲爽心神
只言风月平分破
却是江湖一散人


Je le garde encor dans mon cœur
Ce bouquet de fleurs de banlieues.
Sans me croire un bien grand vainqueur,
Je le garde encor dans mon cœur.
C'étaient, malgré votre air moqueur,
Des fleurettes rouges et bleues.
Je le garde encor dans mon cœur
Ce bouquet de fleurs de banlieues.


Jak dumá stará zřícenina
a zamyšlený zdiva bok
si ostružinou obepíná
se kloníc v řeky vírný tok!
Kol šumí hluboký les,
taj vlnami trávy splývá
a ptactva jásavý ples
se tlumí jak pohádka snivá,
a vánek jako by šeptal
dyšící přes kapraď
dřív, nežli jsi se zeptal –
Mlč, neprozraď!


照人芳树迟迟日
吹面垂杨拂拂风
客思一筇携不尽
鸟声多在落花中


Wär's nur mit der vollen Kraft,
Wär's nur mit den vollen Gluten,
Mit der vollen Leidenschaft,
Daß man taucht in Lethes Fluten!


Над городом века неслышно протекли,
И царства рушились; но пеплом сохраненный,
Доныне он лежит, как труп непогребенный,
Среди безрадостной и выжженной землКругом — последнего мгновенья ужас вечный,-
В низверженных богах с улыбкой их беспечной,
В остатках от одежд, от хлеба и плодов,
В безмолвных комнатах и опустелых лавках
И даже в ларчике с флаконом для духов,
В коробочке румян, в запястьях и булавках;
Как будто бы вчера прорыт глубокий след
Тяжелым колесом повозок нагруженных,
Как будто мрамор бань был только что согрет
Прикосновеньем тел, елеем умащенныВоздушнее мечты — картины на стене:
Тритон на водяном чешуйчатом коне,
И в ризах веющих божественные МузЗдесь все кругом полно могильной красоты,
Не мертвой, не живой, но вечной, как Медузы
Окаменелые от ужаса черты…
                     А в голубых волнах белеют паруса,
И дым Везувия, красою безмятежной
Блистая на заре, восходит в небеса,
Подобно облаку, и розовый, и нежный…


Winter weent sin blanksten Thran,
Vœrjahrtsathen weiht mi an,
Kinnerfreid so frisch as Dau
Treckt mi dœr vunt Himmelsblau.


旅馆西风九月寒
修篁摇翠两三竿
最怜明发归舟里
可得推篷带雨看


Tu credi ch'io commerci
(poi che poeta un poco)
in chi sa quali merci
buone alla gola o al gioco!


Trink und danke dem Geber! Was im Besitze gering scheint, wird groß in der Entbehrung.


Vedess'in donna mai tanta dolceza
Ch'alcuna volta non fosse crudele?
De zò l'amante de' prender vageza,
E quanto sta più cruda eser humele,
E s'el non mancha d'eserli fedele,
Arà tutto d'amore,
Ché l'humel servo vince aspro signore.


Ve výčitek děsné vřavě
děs a prázdno jen mi kývá...
Na těch pár let, co mi zbývá,
plač jen, srdce, usedavě!


Correndo venìa il conte di traverso,
Superbo in vista, in atto minacciante.
Levosse il crido orribile e diverso,
Come fu visto quel segnor de Anglante;
E se alcun forse avea l'animo perso,
Mirando il paladin se trasse avante;
E 'l re Carlon, che 'l vidde di lontano,
Lodava Idio levando al cel le mano.


Legt hie an diese Wahre
Die nicht verderben kan
Das thewre Gold der Jahre
Die zarte Jugend an!
Seht, daß jhr ewre Seele
Mit jhren Farben mahlt,
Durch die des Leibes Höle
Wird Sonnen-klahr bestralt.


A zas cítím vláti
jejich sladký dech a všecko, co se nenavrátí...


Nesem přání plné srdce
v krásný Vašich jmenin den –
ó, by byla všemohoucí! – –
Jsouť jen vroucí, dětský sen.


踯躅初红柳作花
五云西上是京华
承平欲奏钧天乐
莫遣仙舟后别家


Hisz mi a Vérből tán százszor
Többet adtunk egy nap alatt,
Mint most köz-fölfortyanáskor.


A sám pán Bůh děl mu hned:
„Trpěls, vím to jisto,
za to zrovna před trůnem
zadal jsem ti místo!“


Prima dal ghiaccio uscir vedransi i fiori
e 'l ciel sereno senza luce o stelle,
ch'io lasci di seguir questo mio sole
ch'aviva quanto nasce e sorge in terra;
però di giorno in giorno, d'alba in alba,
cantando il seguo al caldo ed a la neve.


أَلمِم بِجورٍ في الصِفاحِ حِسانِ
هَيَّجنَ مِنكَ رَوائِعَ الأَحزانِ
بيضٍ أَوانِسَ قَد أَصَبنَ مَقاتِلي
يُشبِهنَ تُلعَ شَوادِنِ الغِزلانِ
وَاِذكُر لَهُنَّ جَوىً بِنَفسِكَ داخِلاً
قَد هاضَ عَظمي حَرُّهُ وَبَراني
فَكَأَنَّ قَلبَكَ يَومَ جِئتَ مُوَدِّعاً
بِدَلالِهِنَّ وَرُبَّما أَضناني
وَكَلِفتُ مِنهُنَّ الغَداةَ بِغادَةٍ
مَجدولَةٍ جُدِلَت كَجَدلِ عِنانِ
ثَقُلَت عَجيزَتُها فَراثَ قِيامُها
وَمَشَت لَمَشيِ الشارِبِ النَشوانِ
نَظَرَت إِلَيكَ بِمُقلَتَي يَعفورَةٍ
نَظَرَ الرَبيبِ الشادِنُ الوَسنانَ
وَلَها مَحَلٌّ طَيِّبٌ تَقرو بِهِ
بَقلِ التِلاعِ بِحافَتَي عَمّانِ
يا قَلبُ ما لَكَ لا تَزالُ مُوَكَّلاً
تَهذي بِهِندٍ عِندَ حينِ أَوانِ
ما إِن أَشَدتُ بِذِكرِها لَكِنَّهُ
غُلِبَ العَزاءُ وَبُحتُ بِالكِتمانِ
لَو كُنتُ إِذ أَدنَفتُ مِن كَلَفٍ بِها
يَوماً أَصَبتُ حَديثَها لَشَفاني
وَكَأَنَّ كافوراً وَمِسكاً خالِصاً
عَبِقا بِها بِالجَيبِ وَالأَردانِ
وَجَلَت بَشيرَةُ سُنَّةً مَشهورَةً
دونَ الأَراكِ وَراهِنِ الحَوذانِ
شَبَّهتُها مِن حُسنِها شَمسَ الضُحى
وَهِيَ القَتولُ وَدُميَةُ الرُهبانِ


A leomló zuhatagnak:
- Vonva a nap tört sugára -
Boltos ívét a szivárvány
Mint varázskaput kitárja.


Zachvěly struny v sladkém se zvuku
jak siren svodný, lákavý zpěv,
zachvělo srdce v bouřném se tluku,
ve líci prudce vzplanula krev.


Er fing den Arm zu küssen an,
Die Stelle mit dem Hiebe,
Und, der er viel zuleid getan,
Die tat ihm viel zuliebe.


Sei nicht der Wasserfall, der tosend abwärts strebet,
Sei wie das Meer, das still sich himmelan erhebet.


Mit Jubel ruft das Chor der kleinen Sänger
Der Scheidenden noch lauten Dank
Auf jedem Zweige nach; und feuriger und länger,
Als sie in Lichtfluth nieder sank.


Buď vítán, soudruhu ubohý,
ruka tvá s naší se spojí;
přes zlobu nepřátel půjdeme
společně za cílem k boji!


En el nombre del verbo que a la rosa espolea,
que al mastuerzo fustiga y al heliotropo empuja,
quiero animar el coro, y no aventar más lágrimas
si no son como estrellas.
¿Qué más da que la nube cubra el signo del alba?
También las olas tapan árboles de corales.
Y nosotros tapamos las ramas coralinas
que nos dan existencia.
Lo importante es saber que las cosas se esconden;
y después, descubrirlas; y despues, manejarlas:
situar el lucero sobre vivos corales
y avanzar lentamente.
La vida es un poema trágico —ya lo sé—,
pero, habiendo pasión, la tragedia es hermosa.
Vengan, vengan misterios, nubes, telones, gasas,
y pasión para henderlos.


¡Oh carnero muy manso, oh buey hermoso!
manso trabajador siempre contento,
de tu mujer trazada y paramento,
mastín blando al que viene deseoso.


Die Parzen haben uns den Untergang versehn;
Es sey nun, wie es sey, das Lezte steht zu wagen,
Man strebe, weil man kan; bisweilen ists geschehn,
Daß sich die Raserey im Engen durchgeschlagen,
Was Kleinmuth fahren läst, das holt gar oft der Grimm,
Schlägts ja zur Lincken fehl, so wüte man zur Rechten.
Mein Arm, so dürr er scheint, hat auch noch Blut zum Fechten.
Courage! treues Volck, erboße dich und nimm
Mein Beyspiel in das Herz, der Eifer schmiedet Wafen,
Die Götter müßen wohl die Herrschaft wieder schafen.


Kmet hlavou sahá do oblak,
jak Labe proudí vlas,
vous brady vltavský jak tok
hruď kryje mu i pás.


— Ana, que olhos tristes os do nosso filho!
Vejo-lhe nos olhos uma grande mágoa...


Ein berühmter Held im Fressen,
Den das Schlemmen aufgeschwellt,
Hatt' einmal zum Abendessen
Sich den größten Stör bestellt.
Dieser ward sehr bald bezwungen:
Nur das Kopfstück blieb ihm nach,
Das er noch nicht halb verschlungen,
Als vom Krampf sein Magen brach.


لا أَطلُبنَّ مَراماً لَستُ أُدركهُ
وَإِن رَقت بي إِلى أَعلا الذرى هِمَمي
وَلا يَلذ لِسَمعي ذكر سالِفة
مِن النَعيم مَضَت كَالطَيف في الحُلم
مالي وَعَرض الجِنان السَبع لَو وَصَفت
وَلَم يَكُن ليَ فيها مَوضع القَدَم


Die Sonne sinkt in den Wettersee;
Da steigt – mit dem Neck und der Wasserfee –
Von Gold und Rubin, aus des Sees Gruft,
Ein Schloß an die abendgerötete Luft.


A jiné pouště hledá druhý brat;
kde temno svírá duši národů,
kde vášně zuří v duše obvodu,
tam vede věrověstce kroků chvat.
A padá zloba dávno vkořeněná,
i vášeň šelem horší z útrob spěchá;
hle radostná se stala všude změna –
aj vzrostla lidu víra, láska, těcha!


ويُعجبني في الخريف التواطؤُ بين
الرُّؤَى والعبارةْ!


Una catella aveva la reina,
che sedici anni l'aveva tenuta
e per usanza avea sera e mattina
essere a Carlo una volta venuta.
Non la toccasse altra dama o fantina:
di far carezze ad ogni altro rifiuta.
Com'ella vide Carlo, i piè fiutogli;
poi tutto il viso per festa leccogli.


Doch eigne Schuld vergrößert nur die Qualen;
O! laß mir, Gott, dein Friedensantlitz strahlen!
Schenk mir die Schuld
Nach deiner Huld,
Wie kann ich denn mit Leiden dich bezahlen?


Wielang sol deine Zorn-Flut sich
Getrewer Vater, über mich,
Mich, dein Geschöpff, ergiessen?
Laß endlich auch
Nach altem Brauch
Ein Gnaden-Bächlein fliessen!


عزيزُ بني مُسدِّيَةٍ جميلٌ
يحقُّ لفَقدِهِ الصَّبرُ الجميلُ
دعاهُ إليهِ خالِقُهُ فلَّبى
مُطِيعاً حينَ ناداهُ الرَّسولُ
بعامٍ أنشدَ التَّأريخُ فيهِ
إلى باريهِ قد ذَهَبَ الخليلُ


Ne, s luzou nemluvím. Nejvyšší sen
své duše vtkal jsem v nach a do azuru,
vy v prachu lezli jste, já letěl vzhůru,
a tímto kontrastem jsem odsouzen.


SO wie das neue Tuch vom Waſſer lauffet ein/
So pflegt die Rechnung auch/ die ſich Verliebte machen/
Wenn mans beym Licht beſieht gar offte falſch zu ſeyn/
Ein Kluger muß fuͤrwahr der albern Thorheit lachen.
Denn die Gedancken gehn auf Himmel hohen Spitzen/
Da ſie doch in der That in tieffen Thaͤlern ſitzen.


Dann siehst du, wie sie deine Kraft
Frisch auf zu hohen Thaten rafft;
Wie Stahl schnellt aus des Helden Hand
Zu Schutz für Ehr' und Vaterland,
Und zu den Gestirnen erhebt und reißt
In Sängen sich lodernder Dichtergeist.


Y elevando sus ramas con porfía,
descubrió al fin su copa el campo abierto,
y vio marchita, en medio del desierto,
otra palmera que de sed moría


S'el à podere, sempre è renomato
chi che sia stato o de che sapere;
et al parere, s' el senno gl'è dato,
è duplicato per tuto volere.


Így szállsz a végtelenben,
Körötted semmi más,
Csak boldog égi csendben
Az irrealitás...


ma, chi conosce morte ed ha riguardo
de la beltà, ch'ancor non men guardrei
io che ne porto ne lo core un dardo.


Dar steit en Posten eensam oppe Heiloh
Un wannert still in Maanschin op un dal.
De is der mit uns Herrgott un sin Flint
Un sin Gedanken moderseeln alleen.
De Heiloh liggt so ruhi un so brun
Un wit, so wit de besten Ogen reckt,
As leep se inne wide, wide Feern
Mit Duff un Dak un Himmel all in Eens,
Bet anne graue Kimming – em to Föten,
So flack un welli as dat stille Haf.


Ma Franzesch mansuett come on agnell
el ghe lassa con flemma svojà el goss,
el compassionna el stat del sò porscell,
el confessa anca lu ch'el fall l'è gross,
poeù el le ruzza alla porta inscì bell bell
promettendegh on mondo de bej coss,
e el se le cava infin dal brutt impacc
col saragh la pusterla in del mostacc.


Ven a mi ardiente seno,
Deliciosa beldad, ven: cariñosa
Ciñe tus brazos de mi cuello en torno,
Y bésame otra vez... Al contemplarte
Huyen mis penas, como niebla fría
Del sol... Mírame hermosa,
Y amor aplauda con festiva risa,
Batiendo alegre las divinas palmas.
¡Mil veces infeliz el que no sabe
Como Fileno amar! Su árido pecho,
Cerrado a la alma voz de la natura,
Nunca supo gozar de sus favores;
Y muy más infeliz quien no ha gozado
Una amante cual tú, cuya ternura
En su pecho abrasado
Funda trono inmortal a sus amores.
Tú, adorada, mi llanto enjugaste,
Consolando mi grave dolor:
Adoré tu beldad, me pagaste,
Y bendigo feliz al Amor.
Mas ¡qué! ¿sobre mis hombros te reclinas,
Y tu cabello undoso
Cubre mi frente ? La nevada mano
Dame... ¿La mano mía
Estrechas con la tuya,
Y me juras amor, y en él me inflamas
Con lánguido mirar?...
                    ¡Oh dulce amiga!
¡Con fiel cariño conservar juremos
Nuestro blando jurar con mil caricias!...
Nunca fui tan feliz: no devorado
Me siento del amor ciego, furioso,
En que abrasó mi pecho una perjura,
Menos bella que tú, menos amable.
¡Pérfida! ¡me vendió!... ¡Yo que rendido
Por siempre la adoré!... —¡Lejos empero
Memoria tan fatal!... —Ven, ¡oh querida!
Sienta yo palpitar bajo mi mano
Tu corazón, y extático te escuche
Suspirar de placer entre mis brazos;
Y que al mirarte lánguido, me brindes
A coger en tus labios regalados
El dulce beso en que el amor se goza;
Y que al cogerlo, en tus divinos ojos
Mi ventura y tu amor escritos mire,
Y te bese otra vez, y luego expire.


I spadla s nebe jedna z nich
a druhá mřela v bolu,
až bůh se nad ní smiloval
a poslal ji též dolů.


بالطائرات المرسلات عويلا
ترمي بأطنان الردى تنكيلا
بالراجمات القاذفات قنابلا
فوق الرؤوس تدفقا موصولا
بقذائف (النابالم) تحرق أرضنا
و تحيل أرض الرافدين طلولا
(بأبي رغال) اليعربي أمامهم
-مستوجب اللعنات- سار دليلا
بالكاذبين المفترين بأنهم
قد طبقوا (التوراة) و (الإنجيلا)
بالمجهزين على الجراح بخسة
إذ يمعنون بشعبنا تقتيلا
بالمانعين من الإغاثة أهلها
و دماؤهم تجري هناك سيولا
بالجاعلين من المساجد ويحهم
سقفا يهد على الرؤوس مهيلا
ما فت في عضد الفلوجة كيدهم
وارتد جيش الأصغرين ذليلا
فالله أقوى من هدير سلاحهم
أنعم برب العالمين وكيلا
وسيعلم الباغي مغبة مكره
ولسوف يعلم من أضل سبيلا
يا ابن الفلوجة يا بقية عزنا
يا من رأوا بك صارما مسلولا
قف شامخا مثل المآذن طولا
و إبعث رصاصك وابلا سجّيلا
مزّق به زمر الغزاة أذقهم
طعم المنون على يدي عزريلا
جاءوا على قدر يسوق لحتفهم
من بعد نأي عن مداك طويلا
أحرق جثامين البغاة و رجسها
و أنثر على أشلائهم (بترولا)
طهر به ماء المحيط منظّفا
خطراً على ماء المحيط وبيلا
سطر على هام الزمان بأننا
أهل الكرامة و الأعز قبيلا
فليحرقوا كل النخيل بساحنا
سنطلّ من فوق النخيل نخيلا
فليهدموا كل المآذن فوقنا
نحن المآذن فإسمع التهليلا
إن يبتروا الأطراف تسعى قبلنا
قدماً لجنات النعيم وصولا
نحن الذين إذا ولدنا بكرة
كنّا على ظهر الخيول أصيلا
نحن الشهادة و الشهيد و شاهد
و لأسدنا قد فصلت تفصيلا
في عالم الصمت المهيمن حولنا
حتى غدا مستبكماً مشلولا
نطقت فصاحتنا بلحن كفاحنا
أعلى البيان صواعقاً و قتيلا
صوت الرصاص أبو البيان بلاغة
و أشد إفصاحاً و أقوم قيلا
سندك جيش البغي من عزماتنا
و نرده خلف الحدود ذليلا
فالعيش تحت الإحتلال جهنم
زقومها غسلينها المرذولا
و العز جنتنا و روح حياتنا
من دونه أضحى العراق قتيلا
أهل الفلوجة يا طلائع زحفنا
يا من رضيتم بالإله وكيلا
و رفعتم القرآن فوق جباهكم
ورضيتم الهادي الحبيب رسولا
سرتم على درب الجهاد بعزة
سعياً لجنات الخلود مقيلا
يا من صبرتم للحصار طويلاً
في عزة تعلو المجرة طولا
تحت القذائف و الحريق جهنم
لم تقطعوا التكبير و التهليلا
لقنتم الدنيا الدروس صريحة
لا تقبل التزييف و التدجيلا
أن الأعز محمد و جنوده
و الله أكبر ناصراً و وكيلا


Seht da die Verse, die er schrieb
Und seine Glut gesteht –«
»Gesteht!« – »Und sie um Gegenlieb,
Der freche Bube! fleht.
Die gnädge Gräfin, sanft und weich,
Aus Mitleid wohl verbarg sies Euch,
Mich reuet jetzt, daß mirs entfahren,
Denn, Herr, was habt Ihr zu befahren?«


君处春光妾处秋
离心百尺峻如楼
侬身福命生来薄
注禄单分万斛愁


Heute, heute drum hinaus!
Heute, heute! Reiche Beute
Bringen wir gewiß nach Haus.


Dávno již nikdo velký, mocný, svatý
tě neosvítil,
tě neblahořečil, nikdo nezaštítil,
tě nikdo milostí nezdvihl hluboce poníženou
kdys bohačku, o dědictví
i o moc ošizenou.


Mit ächterm Ruhm, als mancher Filz bezahlet,
Der mit des Reimers feiler Demuth prahlet,
Dem Strohmann gleich, den man mit Lappen decket
Und Kinder schröcket;


Wenn in dem Ringe wunderlich
Ihr schöner Cacadu
Sich wiegt, und ruft mit Namen sich:
Jaquot! Jaquot! ihr zu;


山近雨难暗
楼高秋易寒
凭谁暮云表
添我倚阑干


NOTA: Nhanhá: tratamento dado às meninas e às moças pelos escravo Moleque: do quimbundo "mu'leke", menino; tratamento amoroso comum no Brasil no início do sé XI


E foram ficando marcadas
Ouvindo risadas, sentindo arrepios
Olhando pro rio tão cheio de lua
E que continua
Correndo pro mar
E foram correnteza abaixo
Rolando no leito
Engolindo água
Boiando com as algas
Arrastando folhas
Carregando flores
E a se desmanchar
E foram virando peixes
Virando conchas
Virando seixos
Virando areia
Prateada areia
Com lua cheia
e à beira-mar


O dormir: ante-sala da morte
Suas semelhanças são próximas
Como o são as pessoas em suas idiossincrasias


Wessen ist dieses Grab?
»Wanderer, Roschefoko's.«
Wessen ist dieses noch lochere?
»Kordä's Grab.«


Und als er hinter sich den Tod
Von Bergen kommen sah,
Andächtig betete zu Gott,
Und sprach: da kommt er ja!


Dime, ¿fáltate salud
después que el verme te falta?
Mas según la muestra has dado
amor es el que te falta,
pues mira, diosa cruel
lo que me cuestas del alma,
y cuántas noches dormí
debajo de tus ventanas;
y mira que dos mil veces
recreándome en tus faldas,
decías: «—El firme amor
sólo entre los dos se halla»,
pues que por mí no ha quedado,
que cumplo por mi desgracia
lo que prometo una vez,
cúmplelo también, ingrata.
No pido más que te acuerdes,
mira mi humilde demanda,
pues en pensar sólo en ti
me ocupo tarde y mañana—».
Su prolijo razonar
creo el moro no acabara,
si no faltara la lengua
que estaba medio trabada.
La mora tiene la suya
de tal suerte, que no acaba
de acabar de abrir la gloria
al moro con la palabra,
vertiendo de entrambos ojos
perlas con que le aplacaba,
al moro sus quejas tristes
dijo la discreta Zaida:
«—Zaide mío, a Alá prometo
de cumplirte la palabra
que es jamás no te olvidar,
pues no olvida quien bien ama;
pero yo no me aseguro
ni estoy de mí confiada,
que suele a cuerpo presente
ser la vigilia doblada,
y más tú que lisonjeas,
que ya lo tienes por gala,
de ser como aquí lo has dicho,
no habiendo en mí bueno nada.
Sé muy bien lo que te debo
y plugiese a Alá quedara
hecho mi cuerpo pedazos
antes que yo me casara,
que no hay rato de contento
en mí, ni un punto se aparta
este mi moro enemigo
de mi lado y de mi cama,
y no me deja salir,
ni asomarme a la ventana,
ni hablar con mis amigas
ni hallarme en fiestas o zambras—».
No pudo escuchalla más
el moro, y así se aparta
hechos los ojos dos fuentes
de lágrimas que derrama.
Zaida, no menos que él,
se quita de la ventana,
y aunque apartaron los cuerpos
juntas quedaron las almas.


Nur ein einigs war entgangen/
War vom hauffen kommen ab:
Bald mit liebe starck befangen/
Daphnis griff zu seinem stab.
Tag/ vnd nacht auff grüner heyden
Lieff/ vnd rieff Er Ach/ vnd Ach/
Neun vnd neuntzig ließ er weiden/
Nur dem einen trachtet nach.


太液池边雪始乾
晓妆初试佩珊珊
帘钩欲下东风细
犹梦珠宫扇影寒


Das Bertholdsdorfsche Ober-Theil
Ward auch den Tag mit uns verknüpfet.
Doch diß ist das geringste Heil,
Darüber unser Herze hüpfet.
Die allergrößte Gnade war
(Die Du der Herrenhut erzeiget,)
Daß eben heute gleich ein Jahr
Sich alles unter Dich gebeuget,
Da man das freye Volk
Von dieser Zeugen-Wolk
Bemühet war in Eins zu fassen,
Und zu der Einigkeit,
Die Dein Befehl gebeut,
Sich jedermann bereden lassen.


V nivy ty a divy
bystřeň perly hází,
na srdci má leknín,
kol vrbové mlází.


A v cizinu jak cizí
je posílají cáři,
aby tu rodnou matku
nemohli zlíbat v stáří.


Dein Gottheit ligt in deiner Brust/
Vnd von sich gibt all Hertzenlust.
Jst grösser Frewd im Himmel nicht/
Als schawen dein klar Angesicht.
Kindelein im Stall/
Mach vns selig all/
Kindelein im Stroh/
Mach vns froh.


Zavanul anděl perutěmi
a měkké vzal ji do náruči
a zdá se jí, že moře hučí,
a zdá se jí o cizí zemi
a v té, – však hle, jak v stesku žalném
jí těžká slza tváří kane:
„ó, chraň mi dítě v světě dálném,
ó, chraň mi dítě, mocný Pane!“
A vedle matky děvče mladé
si oči kryje do stínu
a k drvu horké čelo klade
a tiskne ruku matčinu.


Kdo se práci vyhýbá,
tomu chléba ubývá.


I'd have a little Vault, but always stor'd
With the best Wines, each Vintage could afford.
Wine whets the Wit, improves its Native Force,
And gives a pleasant Flavour to Discourse:
By making all our Spirits Debonair,
Throws off the Lees, the Sediment of Care.
But as the greatest Blessing Heaven lends,
May be Debauch'd, and serve Ignoble Ends:
So, but too oft, the Grapes refreshing Juice
Does many Mischievous Effects produce,
My House should no such rude Disorders know,
As from high Drinking consequently flow.
Nor would I use what was so kindly giv'n,
To the Dishonour of indulgent Heaven.
If any Neighbour came, he should be free,
Us'd with Respect, and not uneasy be,
In my Retreat, or to himself or me.
What Freedom; Prudence, and right Reason give,
All Men may with Impunity receive:
But the least swerving from their Rule's too much;
For what's forbidden us, 'tis Death to touch.


«...hasta las calaveras me dan risa.».


Drizza i miei gressi e l'ore invan perdute
nel mio peregrinar; placido piaccia
ridurre al fin d'etterna mia salute;


Gar zu gerne wollt ich wissen,
Was aus diesen Zügen spricht,
Wie so schnell mich hingerissen
Dieses reizende Gesicht.


Sieh ihn dir an und vergiß ihn nicht.
Der ist von sondrer Art,
Im Dienst allzeit das Schwerste,
Und in Feld und Pflicht der Erste,
Das ist Kaiser Blanchebart.«


gi̇derken


„Hogy pedig hát senki a szemét ne féltse,
Ágyuk villanása vagy füsti ne sértse:
Parancsolom: kösse be most mindjár’ kiki;
Aztán csak utánam! aló, bátran, neki!”


Čas nesmete, co velké bylo v tom,
nad tvými sny se jiný zadumá,
v tmu příštích let, tu budeš stát jak strom,
jenž kořen v zemi, u hvězd hlavu má!


Slyšet zvonky v sněhu,
světla v oknech zřít,
vidět lásku, něhu,
v šťastných krbů žehu
s dětmi děcka být!


Hopßa, hopßa, hopßassa:
Tönigin von Af'ika!
Flitzeputzig, Butzebein,
wann soll unse Hochzeit sein?
Du!


لَو شَهِدَتني مِن مَعَدٍّ عِصابَةٌ
سِوى ناكَةِ المِعزى سُلَيمُ بنُ أَشجَعِ
بَنو عَمِّ دارِ الذُلِّ لُؤماً وَدِقَّةً
وَأَحلامُ تَيسٍ يَمَّمَ الدارَ أَسفَعِ


Sopra un ameno poggio
D'alberi ornato un Rocolo insidioso,
Ai creduli augelletti ognor dannoso,
Maligno verdeggiava,
E gl'inganni apprestava.


Tán a ravasz
égi lovas
»sötéten tartja«,
míg egy kamasz
s vig turf-inas
a forró pálya
gyepét kitárja:
az uj tavasz.


A Hold váró és biztató
S mi ketten sokkal több vagyunk, mint az Élet,
Sokkal hivőbb a lelkünk,
Sokkal kacagóbb, remegőbb, sokkal mélyebb.


U kolébky Agneta seděla, pěla,
tu anglických zvonů až sem píseň zněla.


Wohltätig ist des Feuers Macht,
Wenn sie der Mensch bezähmt, bewacht,
Und was er bildet, was er schafft,
Das dankt er dieser Himmelskraft,
Doch furchtbar wird die Himmelskraft,
Wenn sie der Fessel sich entrafft,
Einhertritt auf der eignen Spur
Die freie Tochter der Natur.
Wehe, wenn sie losgelassen
Wachsend ohne Widerstand
Durch die volkbelebten Gassen
Wälzt den ungeheuren Brand!
Denn die Elemente hassen
Das Gebild der Menschenhand.
Aus der Wolke
Quillt der Segen,
Strömt der Regen,
Aus der Wolke, ohne Wahl,
Zuckt der Strahl!
Hört ihrs wimmern hoch vom Turm?
Das ist Sturm!
Rot wie Blut
Ist der Himmel,
Das ist nicht des Tages Glut!
Welch Getümmel
Straßen auf!
Dampf wallt auf!
Flackernd steigt die Feuersäule,
Durch der Straße lange Zeile
Wächst es fort mit Windeseile,
Kochend wie aus Ofens Rachen
Glühn die Lüfte, Balken krachen,
Pfosten stürzen, Fenster klirren,
Kinder jammern, Mütter irren,
Tiere wimmern
Unter Trümmern,
Alles rennet, rettet, flüchtet,
Taghell ist die Nacht gelichtet,
Durch der Hände lange Kette
Um die Wette
Fliegt der Eimer, hoch im Bogen
Sprützen Quellen, Wasserwogen.
Heulend kommt der Sturm geflogen,
Der die Flamme brausend sucht.
Prasselnd in die dürre Frucht
Fällt sie, in des Speichers Räume,
In der Sparren dürre Bäume,
Und als wollte sie im Wehen
Mit sich fort der Erde Wucht
Reißen, in gewaltger Flucht,
Wächst sie in des Himmels Höhen
Rießengroß!
Hoffnungslos
Weicht der Mensch der Götterstärke,
Müßig sieht er seine Werke
Und bewundernd untergehen.


Dunque a l'essenza ov'è tanto avvantaggio,
che ciascun ben che fuor di lei si trova
altro non è ch'un lume di suo raggio,


Ale takto! – Nebi díka,
mrtvý spí a dost,
positivní politika
spraví jinak most.


O Mensch, dein seelig seyn, laß nur Gott drüber walten,
Ist leichter zu vollziehn, als ein Scheit Holtz zu spalten.


Tisíce mil, jako želva,
opatrně dál se ploužím,
strach mám, abych nenarazil
na svatou neb světici.


na esquina da consolação
com a paulista
me perdi de vista
virei artista
equilibrista
meio mãe
meio menina
meio meia-noite
meio inteira
inteiramente alheia
toda lua cheia


Das ist die Sehnsucht, die mit Qual
Um deine holde Nähe wirbt,
Doch, eh sie noch das Herz erreicht,
Mutlos die Flügel senkt und stirbt.


Dennoch spühr't man, daß das Leben,
Ja ein allgemeiner Geist,
Drin wir alle sind und schweben,
Aus der Sonnen Cörpern fleußt:
Daß ein männlichs Feuer quillet,
Welches alle Ding' erfüllet,
Alles schmückt, erwärmt, ernährt,
Wodurch alles wird und währt.


Wird Blitz und Donner nun den Erden-Kreiß erschüttern/
Wenn aller Grimm der Lufft aus schwache Menschen stürmt/
Wenn Felsen/ Berg und Thal vor Gottes Stimm' erzittern/
Und sich der Wolcken Meng' in Wetter aufgethürmt:
So werd ich/ Gütigster/ nach deinem Bogen schauen.
Nichts schöner von Gestalt ist auf dem gantzen Rund/
Nichts süssers in der Noth/ als wie darauf zu bauen/
Nichts unverbrüchlicher/ als Gott/ dein Gnaden-Bund.


Quando a luz do teu olhar
Perpassa sobre o meu corpo
N
Quando os teus dedos longos
Acariciam a minha pele
Envolvendo-me
Num sentimento rico,
Infinit
Quando os teus músculos
Contraem-se sob mim,
Elevando-me às estrelas,
À lua, ao praze
Quando sorvo o teu sêmen
Doce
Entre carícias e afago
Sinto que te amo!


E se dato v'avesse Nola albergo,
quando ebbe di sua fuga il prim' onore,
com'or, che fa di voi tant' alme ir vaghe,


يا أُمَّ نَوفَلَ فُكّي عانِياً مَثَلَت
بِهِ قَريبَةُ أَو هُوَ هالِكٌ عَجَلا
كَمَ دَعوتِ الَّتي قامَت بِقَرقَرِها
تَمشى كَمَشيِ ضَعيفٍ خَرَّ فَاِنخَدَلا
فَمَجَّتِ المِسكَ بَحتاً لَيسَ يَخلِطُهُ
إِلّا سَحيقٌ مِنَ الكافورِ قَد نُخِلا
وَالزَنجَبيلُ مَعَ التُفّاحِ تَحسَبُهُ
مِن طيبِ ريقَتِها قَد خالَطَ العَسَلا
يا طيبَ طَعمِ ثَناياها وَرِيقَتِها
إِذا اِستَقَلَّ عَمودُ الصُبحِ فَاِعتَدَلا
مَجّاجَةُ المِسكِ لا تُقلى شَمائِلُها
تَزدادُ عِندي إِذا ما ماحِلٌ مَهَلا
لَو كانَ يَخبِلُ طيبُ النَشرِ ذا كَلَفٍ
لَكُنتُ مِن طيبِ رَياها الَّذي خُبِلا
لَها مِنَ الرِئمِ عَيناهُ وَسُنَّتُهُ
وَنَخوَةُ السابِقِ المُختالِ إِذ صَهَلا
مَطَلتِ دَيني وَأَنتِ اليَومَ موسِرَةً
أَحبِبِّهامِن غَريمٍ موسِرٍ مَطلا
مَطَلتِهِ سَنَةً حَولاً مُجَرَّمَةً
وَبَعضَ أُخرى تَجَنّي الذَنبَ وَالعِلَلا


Goffredo intanto a lui dubbioso giunge,
e 'n arrivando (o che gli pare) avanza
ogni cosa che sia terrena e lunge
dal cielo, e di valore e di sembianza:
nuovo timor, nuovo terrore il punge;
ed oblia del valor la ferma usanza,
e i propri detti; e dal valor, che strugge
le sue schiere fugaci, anch'ei sen fugge.


e le genti inimiche arien consunte
e del Reame occupato ogni cosa,
non essendo altre forze sopraggiunte;


Tienmi le gambe e ciascun piede avvolto
di duo catene, e son più grosse assai
d'un netto avorio, ch'è candido molto;
mi stringon sì, ch'io non mi scosto mai;
quel che segue di questo, Amor, tu il sai,
perché sei sempre alla presenzia stato.


Tam, v stínu dílny, bled a zamyšlen
se halí Donatello v tmavý plášť,
jak by jej mrazil planý slávy ryk.
Jest mučedníkem každý umělec,
neb v srdci jeho tajném úkrytě
červ pochybnosti hlodá napořád;
jen tenkráte, když hana závistná
plod jeho ducha jedem potřísní,
jen tenkráte umlkne pochybnost,
by ustoupila vzdoru hrdému.
Pak vzplane oko, cuká bledá tvář,
a tichý umělec se vrhá v boj
jak tygřice se řítí na vraha,
jenž mláďata jí hrozí usmrtit.
Ó, jeho bol jest krutší jejího,
vždyť tygřice jen mlékem kojila,
však umělec krev svého srdce dal!...


Bald wan die morgenstunden
Mit rosen roth vmbgürt:
Den süssen schlaff entbunden/
Gleich fassens jhre bürd!
Gleich wider sie dan schwingen
Die flachen federlein/
Nach hauß die beuten bringen/
Bey kühlem purpur-schein.


Te melletted lovaglék
A harc veszélyiben,
Ahol az élet pusztul
És a halál terem.


Weib was denkst, loß mi ungkeit,
Schweig du alter Fetzen,
Waiß schau, was es sind für Leut,
Darf nit mit sie schwätzen,
Kann sie nit verstande,
Kunt'n mi haue zu schande,
Mi und di und au den Bue,
Und hätt no den Spott darzue.


In deines Herzens Haus- und Festkalender mag
Nur auch gezeichnet sein ein Allerseelentag.
Gezeichnet soll er sein nicht mit zu düstern Farben,
Doch auch zu helle sind für die nicht, die da starben.
Mit sanftern Lichtern sei und leisem Schattenschlag
Gezeichnet in dein Herz dein Allerseelentag.
Ein Allerseelentag, wo du vereint in Frieden
Mit allen Seelen bist, die von dir sind geschieden;
Wo alle Seelen, die dich aus der Fern' umwallen,
Zum Fest versammelt sind in deines Tempels Hallen.
Da bete für ihr Heil und laß sie beten auch
Für deines, denn Gebet ist Seelenlebenshauch.
Manch' Angedenken zieh hervor, an das sich knüpft
Ein Name, zieh es fest, daß er dir nicht entschlüpft.
Manch' teures Bild auch, eh' der Kennzug dir erlischt,
Sei von der Malerin Erinn'rung angefrischt.
Bedaure du sie nicht, daß sie der Welt entgangen,
Und nicht beneide sie, denn du wirst nachgelangen.
Versichere du nur dich ihrer, daß sie bleiben
Von oben dein Geleit, nach oben dich zu treiben.
Von oben neigen sie, nach oben zeigen sie
Und deinem Blick voran nach oben steigen sie.
Nach oben steigen sie, wo sie dir wollen zeigen,
Was sie versprechen mit geheimnisvollem Schweigen.


ولقد أكْتُمُ هَمِّي جازِماً
وهو في القلب كأطرافِ الأسَلْ
وأرى الآرابَ عن مسألةٍ
وعِتابٍ هي أدْنى وأقَلْ
واذا سنَّ ليَ الصَّمتَ النُّهى
قال غيري ومَقالي لم يُذَلْ
وجُنونُ العَزْمِ قد عَوَّذهُ
حُبُّ شمس المِلَّةِ السامي المحلْ
فاذا ما غَضَبٌ ساوَرَني
طلَعَ الحُبُّ عليه فاضْمحلْ
فاعلٌ من غيرِ قوْلٍ كَرَماً
غير ممْطولٍ واِنْ قالَ فَعَلْ
ودُّهُ والعهْدُ اِذْ يبْذلُهُ
خَلَصا منْ شوبِ عُذْرٍ ومللْ
كلما أوسِعَ عَذْلاً في النَّدى
زادَ في ردِّهِ نُعْماهُ العَذَلْ


Děl hřmění, třeskot zbraní valných
a bitevních šum praporů,
jenž ozývá se z mraků kalných
na evropejském obzoru –


Ob auch das Roß sich grauend bäumt
Und knirscht und in den Zügel schäumt,
Und meine Doggen ängstlich stöhnen,
Nicht rast ich, bis sie sich gewöhnen.
So üb ichs aus mit Emsigkeit,
Bis dreimal sich der Mond erneut,
Und als sie jedes recht begriffen,
Führ ich sie her auf schnellen Schiffen.
Der dritte Morgen ist es nun,
Daß mirs gelungen, hier zu landen,
Den Gliedern gönnt ich kaum zu ruhn,
Bis ich das große Werk bestanden.


Held Hutten ging voran und blitzt' im Feuer
Und geht voran itzt und singt froh:
»Mein Deutschland! Kennst Du Dich, sind Dir die Deinen theuer,
So singe mit, Jo!«


Z kaple znějí zvuky trudné,
V duši teskno vlívají,
Z okrouhlých se oken bludné
Stíny vůkol stíhají;
Rosné perly na zem kanou,
Jilmem noční mece vír;
Tam jen, kdežto hvězdy planou,
Trudokojný bydlí mír!


Vieles habt ihr voraus, ihr Toten,
Vieles vor uns! ...
Aufstehen
Zu Werdefreuden
Aus verschlungenem Wurzelgeflecht
Laßt ihr hundertfaches Geschlecht,
Und hundertfacher Wesen
Winzigen Reichen
Keimt Gedeihn
Und drängendes Sein,
Blüte, Entfaltung
Und Fruchtgestaltung
Aus eueren Leichen ...


هل يرْجعَنْ لِي لِمَّتي إنْ خَضَبْتُها
إلى عَهْدِها قَبلَ المَشِيبِ خِضابُها
رأَتْ أُقْحُوانَ الشَّيْبِ فَوْقَ خَطِيطَةٍ
إذا مُطِرَتْ لم يَسْتكِنَّ صُؤَابُها
فإنْ يُظْعنِ الشَّيْبُ الشَّبابَ فَقَدْ تُرى
بهِ لِمَّتي لم يُرْمَ عنها غُرابُها


A multidão arquej  O sol adeja,
Asas de acácia sobre o mar de gram
E a multidão regressa, ainda opressa,
Prenhe de estrelas, morta do vazi


Gewaltsame Botschaft kam über uns,
Großen, mächtigen Unglücks;
Den Stärksten hätte sie
Überwältigt.


Die Alte, die zum Fenster naus nun knappet mit der Scheer,
Die ist der Werkstadt Zeichen,
Lockt gut Gesellen her.
Ich singe ihnen vor,
Wie doch der grimme Tod
Nur sey ein Bärenhäuter,
Vor Sang und Streit, und Gott,
Das bracht mich frommen Schneider
Wohl wieder an das Brod.


لثمت ثغر عذولي حين سماك
فلذّ حتَّى كأني لاثم فاك
حبًّا لذكراك في سمعي وفي خلدي
هذا وإن جرحت في القلب ذكراك
تيهي وصدِّي إذا ما شئت واحْتكمي
على النفوسِ فإن الحسن ولاَّك
وطولي من عذابي في هواك عسى
يطول في الحشرِ إيقافي وإياك
في فيكِ خمرٌ وفي عطف الصبا ميد
فما تثنيك إلاَّ من ثناياك
وما بكيت لكوني فيك ذا تلفٍ
إلاَّ لكون سعير القلب مأواك
بالرغم إن لم أقل يا أصل حرقته
ليهنك اليوم إنَّ القلب مرعاك
يا أدمعاً ليَ قد أنفقتها سرَفاً
ما كانَ عن ذا الوفا والبرّ أغناك
ويا مديرة صدغيها لقبلتها
لقد غدت أوجهُ العشَّاق ترضاك
مهما سلونا فلا نسلو ليالينا
ومهما نسينا فلا والله ننساك
نكادُ نلقاك بالذكرى إذا خطرت
كأنما اسمك يا سُعدى مسمَّاك
ونشتكي الطير نعَّاباً بفرقتنا
وما طيور النوى إلاَّ مطاياك
لقد عرفناك أياماً وداومنا
شجو فيا ليت أنَّا ما عرفناك
نرعى عهودك في حلٍّ ومرتحلٍ
رعيَ ابن أيوب حال اللائذ الشاكي
العالم الملك السيَّار سؤددهُ
في الأرضِ سير الدراري بين أفلاك
ذاك الذي قالت العليا لأنعمه
لا أصغر الله في الأحوال ممساك
له أحاديثٌ تغني كلّ مجدبةٍ
عن الحياء وتجلي كلّ أحلاك
ما بين خيط الدجى والفجر واضحةً
كأنها دُرَرٌ من بين أسلاك
كافاك يا دولة الملك المؤيد عن
برُّ البريَّة من للفضل أعطاك
لك الفتوَّة والفتوى محرَّرة
لله ماذا على الحالين أفتاك
أحييتِ ما ماتَ من علمٍ ومن كرمٍ
فزادك الله من فضلٍ وحيَّاك
من ذا يجمِّع ما جمَّعت من شرفٍ
في الخافقين ومن يسعى كمسعاك
أنسى المؤيد أخبار الأولى سلفوا
في الملكِ ما بينَ وهَّابٍ وفتَّاك
ذي الرأي يشكي السلاح الجمّ حدّته
لذاك يسمَّى السلاح الجمّ بالشاكي
والمكرمات التي افترَّت مباسمها
والغيث بالرعدِ يُبدِي شهقةَ الباكي
قلْ للبدور استجني في الغمام فقد
محا سنا ابن عليّ حسنَ مرآك
إن ادّعيت من البشرِ المصيف بهِ
غيظاً فقد ثبتت في الوجهِ دعواك
يا أيُّها الملك المدلول قاصده
وضدّه نحو ستَّار وهتَّاك
لو أدركتك بنو العبَّاس لانتصرت
بمقدمٍ في ظلامِ الخطب ضحَّاك
مظفر الجدّ من حظٍّ ومن نسبٍ
مبصرٌ بخفيّ الرشد مِدْراك
وحَّدته في الورى بالقصدِ وارتفعت
وسائلي فيه عن زيغٍ وإشراك
ما عارضت يدُ أمداحِي مواهبهُ
إلاَّ رجعت بصفوِ المغنم الزاكي
إنَّ الكرام إذا حاولت صيدهمُ
كانت بيوت المعالي مثل إشراك
سقياً لدنياك لا كفّ بخائبةٍ
فيها لديك ولا وصفٌ بأفَّاك
من كان في خيفةِ الإنفاق يمسكها
فأنت تنفقها من خوف إمساك


Divorcio fue del mar y de Venecia,
su desposorio dirimiendo el peso
de naves, que temblaron Chipre y Grecia.


I voleni na to čtyři
Vrchní hejtmané pro Staré
Město, čtyři pro Nové,
Jimžto klíče svěřeny
Městských bran a radnic, a jimž
V každém městě čtyřicet
Podřízeno podhejtmanů,
Spolu ode všech sestouplých
Přisáháno, přijímání
Pod obojí že chtí hájit
Statky svými a svou krví
Až do dechu posledního,
A poslána ke všem městům
Psaní, oplývající
Žehráním na církev Římskou,
A je vybízející
Ke spojení s matkou Prahou.


en loro amor eo trasformato,
ennamorata cortesia.


Cizí je mi náhle tato vratká síla,
cizí jsou mi tyto ruce řezníků!
Duše, pevná buď, bys den svůj vykoupila
spravedlivým snem volného života,
duše, dobrá buď, bys bratří poutníků
píseň zaslechla, je vínem pohostila,
duše, jasná buď, by hmoty temnota,
tíha pozemská tě v bezdno nezvrátila,
abys, neodvislá, na své zemi stála:
Smělost – čistota!
Jako skála!


e che gli aveva tre volte la Spagna
tolta, e volea pur coronarne il conte;
e ricordava al signor di Magagna,
non di Maganza, tutte le sue onte;
che, per veder se Marsilio si lagna
da beffe, gli occhi affisòe nella fonte,
e non guardava sé come Narciso,
ma gli atti e' gesti di Marsilio al viso.


Son pied ferme et pesant et lourd, comme la Loi,
Sonne sur les tapis, régulier, emphatique :
Les yeux baissés en terre, il marche droit au Roi.


ENDYMION:


وَإِنّي لَأَنوي هَجرُهُ فَيَرُدُّني
هَوىً بَينَ أَثناءِ الضُلوعِ دَفينُ
فَيَغلُظُ قَلبي ساعَةً ثُمَّ أَنثَني
وَأَقسو عَلَيهِ تارَةً وَأَلينُ
وَقَد كانَ لي عَن وِدِّهِ كُلُّ مَذهَبٍ
وَلَكِنَّ مِثلي بِالإِخاءِ ضَنينُ
وَلا غَروَ أَن أَعنو لَهُ بَعدَ عِزَّةٍ
فَقَدرِيَ في عِزِّ الحَبيبِ يَهونُ


Atravancando a porta que ambiciona,
Não deixa entrar nem entra. É uma mania!
Dão-lhe por isso a alcunha brincalhona
De pára-vento da diplomacia.


Jsme ještě sami? Kolem je šero.
A lidstvo vstává... Jde nejisté za svou prací,
s usouženými hlavami dívá se na ukřižovaného Boha,
na Boha minulosti s trnovou korunou
a stále se ohlíží do věků plaše:
nějaké válečné vzkřeky volají z podvěků,
nějaké popravy kývají vytřeštěnými hlavami,
les mečů leskne se zašlou vidinou:
to morový zápach ze zkornatělých bažin,
ze zduřených, nevidných stoupá mrtvol.


Zavřel knihu – dřímá v stínu,
V zdání spatří svojí Mínu.
Lehký krok se blíží vlídně,
Žhoucí zrak mu kyne klidně,
Šepotáním ret se chvěje,
Růží tvář se jemně rděje;
K čemu vábí tváří květ,
Po čem touhou práhne ret,
Nejtajnější srdce přání
Zradí děvy šepotání.


Mit Neid sah ich die Schiffe ziehn
Vorüber nach beglückten Landen –
Doch mich hielt das verdammte Schloß
Gefesselt in verfluchten Banden.


Zavírám již kroniku dlouhým čtením zmdlen,
nových hesel v povyku ztracený jest sen.
Co jsem chtěl zde oživěti?
Ženy, děti, muži, kmeti...
vše jest pravda jen!


天台雁荡去寻真
往复秋冬过七旬
不是君恩山岳重
肯教归作自由身


Sibyllinisch mit meinem Gesicht
Soll ich im Alter prahlen!
Je mehr es ihm an Fülle gebricht,
Desto öfter wollen sie's malen!


Matka dlí mrtvé v objetí,
řkouc: „Věk ji volal po třetí!“


Ey ihr meine liebe Jäger
Jezt geht es zum Schluß,
Gehn wir nicht zusammen
So giebts kein Verdruß.


Je úsměv dětský víc než sebe hlubší vráska.
Chce radost zůstati a odejít chce žal.
Co dal kdy světu soud? A co mu dala láska?..
Tys nesoudil! Tys pěl a miloval...


Leláncozott rabodtól
Ugyan miért remegsz hát?


Ein Löwe ging mit raschem Schritt,
Auf einen Esel zu!
Der Esel, angst und bange, zittert. – Du,
Spricht König Löwe, komm! komm mit!
Wir wollen jagen; du sollst machen,
Daß alles Wild im Wald' erschrickt.


إذا العبدُ أحيَى الله بالدِّينِ قَلْبَهُ
وعَلَّمَهُ حُبَّ النَّبيِّ كَما يَرْضى
فَهِمَّتُهُ تَعْلو ومَعْناهُ يَنْجَلي
وأسرارُهُ تَسْمو وحاجاتُهُ تُقْضى


e come sia la vita nostra un'ora
e noi polvere ed ombra e sotto il polo
ogni umana speranza un fragil vetro.


Mein Engelchen, mein Engelchen,
Ach hol' dir zum Gespielen
Nur keines von den Bengelchen,
Den Brüderchen, den vielen.


小虞塘上屋三间
虽道无钱且得闲
更喜望中无隐蔽
东西全体是青山


石林霜叶锦斓斑
南村北村秋意闲
道士庄前一声笛
放翁艇子出三山


Er, (wie stammeln wir Ihn) der Unaussprechliche,
Er, das Wesen der Wesen ist ohn' Ursach.
Aber schau auf, schau nieder, umher: da halten, durch Ihn,
Ursachen, Wirkungen unabsehnlichen Reihntanz.


Odjela pak pryč s baronem,
a když vrátili se zase,
tu již byla jeho ženou. –
Bůh ji potěš, byla dobrá,
upřímná a srdečná vždy;
zda-li také vinu nesu –
kdož to ví, ty milý bože?


Než za nedlouho se zas vzchopil
a uklidnil se, pokud moh’.
Jak by byl všecko nepochopil,
když byl přec jinak bystrý hoch?
Přestal se mrzet na Pavlinu,
byl z všeho hněvu vyhojen,
pohnutky jejího znal činu.
Změnilo se v něm jedno jen:


Tkadlec domů spěchá, radost v hrudi –
z libého sna na lůžku se budí.


Je pozdě již – a měsíce srp sklivý
již padá za hřebeny mokrých střech,
jichž ubíhavé v dálku perspektivy
tak měkce krájí stlumený tmy Vzdech.


Kdys putovalo k zámku dvé pěvců nadšených,
ten kadeře měl zlaté, leb šedou druhý z nich;
kmet na bujarém koni jel s harfou dlouhých strun,
a svižně po boku mu kvetoucí kráčel jun.


Sie trugen ihn fort an den alten Ort,
Die Nacht war still und bang;
Es fiel der Tau, der Nebel zog
Das Heidemoor entlang.


Er nennt die Wahrheit Spiegel, Spiel und Pflicht.
Und offen will er seine Pfeile senden.
Sein Gegenspieler ist auf Mord erpicht.


neydin güzelim, ne türlü dilberdin


Sny mé bláhové, vy též jste jinovatkou;
bleskem drahokamů záříte mi v duši,
ukolébáváte ve mdlobu ji sladkou,
ale běda, vždycky pouze na krátko:
ve chvíli, kdy snílek nejméně jej tuší,
vítr zaduje – ach, s bohem, pohádko! –


Lesky a barvy, hleděl jsem na vás se zalíbením,
oslepte oči mi však, vámi nalité přes okraj,
vyloupni mi je, chceš-li, ty, zeleni, především.
Ševely, bzukoty, křiky, hukoty stáda,
které se žene, balvan nebalvan, řečištěm,
protrhněte mi bubínky opilých uší.
Pachy a vůně, ze všech stran postupující,
napěchujte se mi až k prasknutí pod chřípí.
Zalehněte mne, věci; doteky, omamte mne.
Chci býti vámi přibit k zemi jak rudochů luky.
A chci se dusiti pod vámi jak pod těly černošek.
Jen proměňte mi tento červnový den
v tropický sen!


لَبِستُ الوَغى قَبلَ ثَوبِ الغُبارِ
وَقارَعتُ بِالنَصلِ قَبلَ الغِرارِ
وَأُسدٍ إِذا شَعَرَت بِالحَمامِ
رَأَت عَيشَها خَلفَ ذاكَ الشِعارِ
طِوالِ الخُدودِ قِصارِ الحُقودِ
رِواءِ الشَفارِ ظِماءِ المِهارِ
وَمُنتَجِعينَ دِيارَ العَدُوِّ
في كُلِّ مُضطَرِمٍ ذي أُوارِ
بِسُمرٍ مُثَقَّفَةٍ لِلطِعانِ
وَجُردٍ مُسَوَّمَةٍ لِلغِوارِ
وَيَومٍ خَتَمنا عَلَيهِ الرَدى
وَقَد فُضَّ عَنهُ خِتامُ الذِمارِ
تَصيدُ قُلوبَ الأَعادي بِهِ
صُدورُ القَنا وَهيَ هيمٌ ضَوارِ
إِذا سَتَرَ النَقعُ آثارَها
هَتَكنَ الضَمائِرَ عَن كُلِّ ثارِ
قُلوبُهُمُ بِذُيولِ الحِمامِ
مِن وَقعِ أَطرافِها في عِثارِ
وَتَجهَرُ بِالمَوتِ أَرواحُهُم
وَسُمرُ القَنا مَعَها في سِرارِ
وَقَد وَرَدوا بِصُدورِ الرِماحِ
كَما صَدَروا بِصُدورِ الشِفارِ
كَسَونا قَنانا ثِيابَ الدِماءِ
وَنَحنُ مِنَ العارِ فيها عَوارِ
لَقَد كُنتُ أَسحَبُ بُردَ الشِماسِ
لا يَرفَعُ العَذلُ مُرخى إِزاري
فَأَصبَحتُ قَبلَ نُزولِ العِذارِ
مُعتَرِفاً صابِراً لِلعِذارِ
أَلا رُبَّ صَبٍّ بِحُبِّ العُلى
وَلَيدِ المَطايا رَضيعِ السِفارِ
بَعيدَ المَعالي قَريبِ العَوالي
صَديقِ الأَيادي عَدُوِّ النُضارِ
فَتىً لا يُعَفَّرُ أَحلامَهُ
غِرارُ التَصابي بِأَيدي العُقارِ
يُمَزَّقُ بِالعيسِ جَيبَ الدُجى
وَيَهتِكُ بِالخَيلِ صَدرَ النَهارِ
إِذا غاضَ مارُ النَدى أَسلَبَت
يَداهُ بِمارٍ مِنَ الجودِ جارِ
إِذا ما رَعَت في رُبى جودِهِ
هِزالُ الأَماني غَدَت كَالشَبارِ
وَكَم نَدِيَت مِن نَداهُ المُنى
نَدى سُمرِهِ بِالنَجيعِ المُمارِ
وَمَن كُنَّ يَهوينَ خَلفَ الرِجاءِ
فَأَمسَينَ مِن جودِهِ في قَرارِ
كَما قَرَّ قَلبُكَ يا اِبنَ الحُسَي
نِ مِن شَوقِهِ وَعُيونِ الفَخارِ
بِمَولِدِ غَرّاءَ أَعطَيتَها
بُدُوَّ الأَهِلَّةِ بَعدَ السِرارِ
أَغارَت عَلى الحُسنِ أَسبابُها
فَأَسبابُهُ عِندَها في إِسارِ
وَلا عَجَبٌ أَن تَرى مِثلَها
وَزِندُكَ في كَرَمِ العِرقِ واري
نَثَرنَ عَلَيها سَوادَ القُلوبِ
وَكانَ الهَنا في خِلالِ النِثارِ
وَلَو أَنصَفَ الدَهرُ لَم نَقتَنِع
بِغَيرِ قُلوبِ النُجومِ الدَراري
هَناكَ بِها اللَهُ ما غَرَّدَت
صُدورُ القَنا في أَعالي نِزارِ
وَأَحيا بِها لَكَ مَيتَ العُلى
وَأَردى بِها كُلَّ عابٍ وَعارِ
وَذَلَّت عَمائِمُ قَومٍ بِها
كَما أَنَّها شَرَفٌ لِلخِمارِ
فَحَسبُكَ فَخرٌ بِهَذا المَديحِ
وَإِن غاضَ في المَدحِ ماءُ اِفتِخاري
يَزورُكَ بَينَ قُلوبِ العُداةِ
فَيَقطَعُها في اِتِّصالِ المَزارِ
غَدَت كَفُّ مَجدِكَ مِن مَدحَتي
تَجولُ مَعاصِمُها في سِوارِ


轻尘不动马蹄催
警跸声中圣辇来
汉代威仪周礼乐
太平天子拜香回


Mein Bräutgam weidet unter Rosen,
Sein Schoos mein Schlaf, sein Haupt mein Dach.


Weicht ihr Augen kehrt euch weg!
Wolt ihr meine Treu verfluchen,
Oder einen frembden Fleck
Auff den falschen Mündgen suchen?
Schliest die schwachen Lieder zu,
Denn ich brauch euch nur zur Straffe,
Gebt mir lieber als im Schlaffe
Finstre doch gewisse Ruh.


Lungo andò allor per l'aere
Rombo da i tcchi scudi:
Precipitâr da' plaustri
Le madri, e con l'ignudi
Petti la pugna accesero
O ululando le marse aste affrontâr.


Nicht kann ich schaun den lieblichen April,
Wie reinre Luft sich um die Erde breitet
Und übers Antlitz schon ein Traum ihr gleitet
Des Frühlings, der erwachen will.


Zvon v staré věži visí
a jak ten vítr táhne,
v něm zašlé písně křísí.


Dich treibt dein Eifer, wie dein Roß die Sporen,
O Held! was fleuchst du zu des Todes Thoren!
Suchst du, damit dich Wahn und Nachruhm labe,
Den Weg zum Grabe?


Ya no...
Ya no crees tanto en mí, hijo,
por culpa de mis fallos...
ya no crees en mi, hombre,
—por culpa de tus hermanos que
me salieron mal
—a veces pasa—
¿Qué te habré hecho yo
sin darme cuenta, hijo,
que tan mal te sentó que no perdonas?
¿Qué voy a hacer ahora yo tu Dios y Padre,
si ya no crees en mí,
si vas de luto,
tú, que al nacer te puse un traje elástico,
suave y apenas rosa?
¿Y qué voy a hacer yo
—por muy Dios que sea—,
Hombre,
si no me amas?


Wir sind, und jeder ist sich gnug davon bewusst,
Ein unleugbar Gefühl bezeugts in unsrer Brust
Allein woher wir sind, und was wir werden sollen,
Hat der, der uns erschuf, nur Weisen zeigen wollen.
Hier spannt, o Sterbliche, der Seele Sehnen an,
Wo wissen ewig nutzt und irren schaden kann!
Doch, ach! ihr seid gewohnt, an was ihr seht zu denken,
Und was ihr noch nicht fühlt, lohnt nicht, euch drum zu kränken;
Thut jemand in sich selbst aus Vorwitz einen Blick,
So schielt er nur dahin und zieht sich gleich zurück;
Und wer aus steifem Sinn, mit Schwermuth wohl bewehret,
Sein forschend denken ganz in diese Tiefen kehret,
Findt oft für wahres Licht und immer helle Lust
Nur Zweifel in den Kopf und Messer in die Brust.


Dní několik už jen, a v dusné svojí celi
se v posled rozhlédneš, kam odvezli tě kdysi,
když jaro vonělo a venku ptáci pěli
a hnízda vlašťovky pod římsou stavěly si.


»Wir wollen uns schützen und schirmen
Vor römischem Uebermut!
Wir wollen Aliso erstürmen,
Vernichten Römerbrut!


说妙谈玄了不通
争如默默守其中
不偏不倚玄关透
不易方能合圣功


»Komm, komm, mein liebes Spitzchen,
Sonst steht dir was bevor.«
O, o! mein liebes Fritzchen,
So sei doch kein Thor!
O laß doch dein Dräuen,
Denn willst du mich bläuen,
So lauf' ich dir fort.


Ein Leben wie im Paradies
Gewährt uns Vater Rhein;
Ich geb es zu, ein Kuß ist süß,
Doch süßer ist der Wein.
Ich bin so fröhlich wie ein Reh,
Das um die Quelle tanzt,
Wenn ich den lieben Schenktisch seh,
Und Gläser drauf gepflanzt.


se obrátily v plaché zvědavosti.
Však ticho půlnocí tam, čirá tma.
Tu náhle ostrý hvizd zněl tichou nocí,
jak vyzvědač by v houští ukrytý
dal signál výstražný a z hloubi v tom
to začlo dunět, pádné, těžké rhythmy,
jak valný pochod blížících se vojsk.
Já děla rozeznal v tom, jak se valí,
a slyšel ržání koňů, dusot, cval.
Pak padla první rána v bubnů vír,
pak druhá, třetí, čtvrtá detonace,
bomb syčení a z dálky výbuch, třesk,
jak prachárna když letí do povětří;
a nové rány, mečů švih a svist,
pád koňských těl a vřava bez konce,
z níž jednotlivé rány batterií
se ozývaly stále blíž a blíž.
Všem zdálo se, že kol se třese zem,
všech zraky ztrnulé kol civěly
ty ku dveřím, ty k oknu upjaty.
Řev k vsi se blíží. Náhle někdo křik’:
„Hle, hoří!“ hlahol vpad’ v to sterých úst.
„Na pomoc! Haste! Vodu!“ hrčení
pak bylo slyšet těžkých stříkaček,
syk ohně potíraný spoustou vody,
a kouře výbuchy skrz díry střech
a praskání a trámů padání,
kvil dětí, žen, křik a řev dobytka,
jenž pracně dobýval se ze stájů,
hlas velitele, jekot píšťaly,
chrst nových proudů v město ohnivé
a děsný rachot krovů, když se řítí.
„Vše ztraceno jest!“ – „Hoří naše ves!“
„My sedíme tu, hrůzo, chytá již,
i střecha nad námi, nám nelze ven!“ –
„Pst! ticho, to jen sprostý břichomluvec
z vás šprým si strojí,“ křičel starý soused,
„i já to jednou v městě slyšel již!“ –
Však darmo, pozdě. V zmatku zběsilém
vše prudce vstává; kácí stoly kol
a k dveřím hrne se. V tom náhle ticho


Der Geber, allein dennoch sing, preis' ihn, o du,
Der empfing! Leuchtendes Chor um mich her, ernstfreudig,
Du Erheber des Herrn, tret' ich herzu, und sing'
In Entzückung, o du Chor, Psalme mit dir!


Cual deja el ruiseñor la enamorada
doncella de quien fue cautivo un día,
trocando por el valle en que vivía
tiernos halagos y prisión dorada,


Jich srdce zrcadla jsou, obraz Boží
kam jako do vln slunce obráží se;
toť věčné splynutí je v žhoucím citu,
toť Boha sblížení je vroucím v objímání.


Por último,
dejó una Declaración arrepentida,
un cimiento, una venganza.
Es tarde para salvarme,
por eso escribo esta,
Declaración Jurada.
No flores,
no paraguas ni canciones.
Tal vez una simple oración de un santo modesto.
Declaro algunas cosas que hice:
Conocí a Venus, fabriqué cosas inusuales,
maté en sueños, vi ángeles, compré libros
de
aritmética que odio, subí a mi verdad,
inventé una mentira, callé para siempre.
Con fecha de hoy firmo esta Acta
en nombre de mi delicada razón.
Me declaro feo, usado, tieso, odioso,
impío, mojado.
Quiero ser tú,
no quiero ser yo.


Blauer Augen holder Schein
Strahlt allein
Tieff in meine Brust hinein.
Andre mögen Schwartze lieben,
Amor hat mirs vorgeschrieben,
Daß ein blaues nur allein
Soll mein Leib-Gestirne seyn.


Je to zas, jako to bylo
dávno, tak dávno již,
v nervy jak v tvé se to vpilo,
pojednou ucítíš...


Liebe, kannst du mir's vergeben?
Ring' ich nicht mit deiner Macht?
Frevel ist's, dein heil'ges Feuer
Zu umziehn mit dunkelm Schleyer.
Wo die Götter herrschend schweben,
Will ihr Leben
Leuchten durch die ird'sche Nacht.


Lobt den Herrn,
Weit und fern
Preiset Jesum, meinen Gott,
Mit Pauken und Trompeten,
Mit Zinken und mit Flöten,
Mit Orgeln und Schalmeien,
Die laut und helle schreien.
Lasset hören
Ihm zu Ehren
Ein Getöne
Wunderschöne,
Saust und schallt mit vollen Chören.


إن السراج رفيقنا مع خيره
تعساه شرّ مبيناً متبين
صدقَ الذي قد قالَ في أمثاله
إنَّ السراج على سناه يدخّنُ


Diskreditována hesla všecka,
nikomu nikdo nevěří,
ohebná páteř umělecká
shýbá se, když se sešeří.
Stáda se druží v smečky vlčí,
cynicky vyjí přes pláně:
– Ti, kdož jsou mrtvi, nechať mlčí,
však živé volám do zbraně! –


A vídámság komolysággal
Ölelkezik képében,
A gyengédség bátorsággal
Vegyűl tüzes szemében:
Gyönyörű szem! gyönyörű kép!
Isteniség súgára!
Ennél fellyebb nem megy a szép -
Ez arczában határa.


Épen tiszta nyári est volt,
Eperérés idejében.
Mint egy óriás arany sas,
Kit lebegtében nyíl ére,
A nap összekapva fényes
Sugárszárnyait az égről.
Lebukott a mély tengerbe.
És utána jött az éjjel
Úszva-csúszva a látkörben
Homálykarjait előre
És előbbre nyujtogatva.
Fönn a mérhetetlen égnek
Kékhomályos boltozatján
A sötéttől bátorítva
A szelíd, szerény csillaghad
Kezde már kipillogatni.
Eleinte a kacérja,
Végül a szemérmesebbje.
A delelő verőfénytől
Mély álomba szenderített
Vadon erdő most fölébred,
A mezőn végig sohajtván.
Elébb a rigó, utána
Csalogány elhallgat, alszik,
Álmával beszélve, halkan
Érthetetlen csicseregve.
Égen-földön néma minden,
Még a szellő is meredten
Bujik meg a bokrok alján,
Ijedős, sápadt haraszton.
Mintha valamire várna...
És valóban, nem hijába:
Mert egyszerre szólal oly hang,
Minőt még nem halla senki,
Hogy az ég minden csillagja
Odanéze a lugasba,
Ahol a csodás jelenség
Halovány alakja fénylett.
Mert felőle jött az a hang,
Úgy tetszvén tökéleteskép,
Mintha gyöngén reszkető, nyilt
Ajakán lebegne a dal.
S ujja végén láthatatlan
Húrok zengenének, olyan
Fényesek, fehérek, mint a
Holdsugárok a sírszobron.
Fájó volt a dal fölöttébb.
Mérhetetlen bánattenger,
Mégis édes, mégis vonzó,
Mint a vértanu-halálkéj,
Melyben még vergődik a szív,
De a mennybe lát már a szem.
Kínja édes és lövellő,
Mint boldogtalan szerelmes
Önszivébe mártott gyilka
Az utolsó csók kéjében.
Majd azután elhalóan
Oly szomorú, mint a gyászdal,
Mit sötét rom ablakába
Éji órán sír be a szél
A halálról, elmulásról...
Melyre meghasadnak a fák,
S elhervadnak, elszáradnak;
Kősziklák megrepedeznek
S mint az őrült hableányok
Mély örvények fenekére
Lerohannak, temetkeznek...
Puszta szemmel látható volt,
Ahogy könnyben úsztak érzőbb
Csillagok sugárpillái.
Legkeményebb fáknak ágit
Földig lankasztotta a bú.
És a hegy vidám patakja
Oly zokogva jajveszékelt,
Úgy rohant el sebbel-lobbal,
Mintha város égne távol
S lángjaiból özvegy, árva
Hívogatná őt segélyre.


Um in still geheimnißvollem Walten
Zu vergessen bald, daß sein Erkalten
Ein vertrauend, liebend Herz gespalten.


Už tě nemiluji,
už tě nemám rád,
už se mohu na tě
klidně zadívat.


白白复黄黄
雌雄知几行
春风吹不乱
各自宿花房


Wie munter, frisch und emsig sind
Die Dichter, wenn allhier auf Erden
Ein Prinz und grosses Fürsten-Kind
Soll auf die Welt gebohren werden?
Man ruft um Geist und Kraft die holden Musen an,
Daß sie den Dichtern Feuer schenken,
Und ihre Sinne kräftig lenken,
Damit ihr Saytenspiel den Hof vergnügen kan.
Der Vorsatz ist gerecht. Vor solcher Prinzen Wiegen/
Muß sich die Dichterkunst mit Ehrfurcht niederbiegen.
Sie ist auch selbst bey solcher Zeit,
Zum Abtrag ihrer Pflicht bereit.


夸大帝传由
形容蹠侮丘
仅饶聃禦寇
共载一虚舟


Fließend Wasser ist der Gedanke,
Aber durch die Kunst gebannt
In der Form gediegne Schranke,
Wird er blitzender Demant.


Schau! über unserm Fenster
Da bauet rasch und fest
Ein schmuckes Schwalbenpärchen
Behutsam sich sein Nest.


»In Gottes Namen dran!« so riefst du vor dem Tod,
Und dreimal ließest du den heil'gen Namen hören,
Den Namen unsres Herrn, der in viel tausend Chören
Durch Erd' und Himmel schallt, ein Trost für jede Not.


Più volte fu già alcuno vetturioso
verso il popul roman; vedi che poi
fu di lui, ch'el fenìe assai doglioso.


Día, noche, ponientes, madrugadas, espacios,
ondas nuevas, antiguas, fugitivas, perpetuas,
mar o tierra, navío, lecho, pluma, cristal,
metal, música, labio, silencio, vegetal,
mundo, quietud, su forma. Se querían, sabedlo.


Já že jsem vesel? – Venku jitro šeré
mi halí Prahu v roucho truchlivé,
chlad mlhy podzimní se v jizbu dere,
a na střechách zřím jíní šedivé.


Wie die gesenkte Rose sich
Nach Nacht und Regen frischer hebt
Und blickt, der Freude Perlenthau
In ihrem Aug', empor
Und freut der neuen Sonne sich
Und blühet fröhlicher:
So hebt Luise heut
An unsers Fürsten Hand
Zu Gott ihr Aug' empor,
Des Dankes Thräne tiefgehemmt
Ins volle Herz,
Und knieet vor Jehovah's Thron
Und beut der Mutter beste Gabe,
Ihr Kind, zur Tochter ihm.


V ošklivosti být u bratří,
jak to duši hněte!
Rána, za niž stydíme se
po křesťanském světě.


Der Geiz besizt nicht, was er hat,
Uns läst die Armuth lachen;
Die Liebe weis die Lagerstatt
Auf Rasen weich zu machen.
Mein Herz sucht manches zu verstehn,
Da will ich erst zur Schule gehn
Und unter deinen Lehren
Viel fremde Wunder hören.


Sie wollte um diese Stund’
 Zu mir sich schleichen:
 Ich warte wie ein Hund —
 Es kommt kein Zeichen!


Mich schlägt ein Andrer wohl als ihr,
Ihr mögt kein Haar mir kränken.
Ich bin auf kurze Frist nur hier,
Doch sollt ihr mein gedenken.
Junges Blut hat Frevelmuth:
Thut nicht ferner, so wie ihr thut,
Und laßt bei Zeiten euch warnen.


Kopí, meče, koule, prach
s vozů na zem hází,
vlastním lidem zmateným
zpět si cestu razí.


Mé staré verše nemravné,
dík bohu, vyprodány...
Teď sotva už mne napadne
mít literární plány.


Se la giustizia umana
la me pariss on cert socché in su l'oss,
o prest o tard gh'hoo Each, gh'hoo Minoss


Du bist ein plumper kerl/ recht närrisch und verwegen/
Die klugheit mangelt dir/ die sinnen sind verkehrt.
Du weist sonst anders nichts als klagen zu erregen/
Und bist der prelle mehr als meiner augen werth.
Diß waren ohngefehr unlängsten meine namen/
Die/ Phillis/ mit verdruß aus deinem munde kamen.
Die gantze that/ warum der eyffer dich belieff/
War/ daß dir meine hand nach deinen brüsten grieff.
Ach dieses ist zu viel für eine handvoll sünde.
Nun seh ich/ daß ich mich nicht so wie du befinde/
Du zürnst/ daß ich die hand nach deiner brust geführt/
Ich schweige/ da du doch mein hertze selbst gerührt.


Ukradli zloději tátovi krávu,
sedm mu krmila dětí,
leč Honza nejstarší neztratí hlavu,
po stopách s tátou letí
a stopy vedly je na doubravu.


تعلَّمَ التيهَ فما يعطفُ
واستحسن الظلمَ فما يُنصفُ
ما هكذا كان ولكنَّني
عرَّفتُه ما لم يكن يعرفُ
لا بدَّ من صَبرٍ فما يصنع ال
إنسانُ في مهمهةٍ يتلفُ


Deh balii de la lingua, affeddiddio
Che questo a punto a punto è il vostro caso,
E voi potete pur darmi di naso
Menando gran rumor del fatto mio.


Sie beugt sich nieder tiefbeglückt,
und Regentropfen rinnen
wie Thränen in das Grab hinab ...
Da flattert der Vogel von hinnen.


El río va corriendo,
entre sombrías huertas
y grises olivares,
por los alegres campos de Baeza


严安徐乐临淄偃
朝奏封章夕拜郎
明主独惊相见晚
抡才何但策贤良


Ty jsi dnes neviděl, jak slunce zapadlo
do fialových vln horoucích dálek?
Věř, jak se nížilo, vždy větším květem plálo
a nebe zažehlo požárem válek.


Dein Buch, Trelawney, war's, das thränennasse,
Wie du's aus Indiens Meeren heimgetragen,
Um es in tiefem und gerechtem Hasse
Eitlen Pygmäen ins Gesicht zu schlagen.


Jungfer Lieschen, was ist das?
Auf der Wiese wächst das Gras,
Auf dem Acker wächst der Klee,
Mädchen trau kein'm Buben meh.


Ahora vuelvo a mi ser, torno a mi obra
más inmortal: aquella fiesta brava
del vivir y el morir. Lo demás sobra.


Amiga a la que amo: no envejezcas.
Que se detenga el tiempo sin tocarte;
que no te quite el manto
de la perfecta juventud. Inmóvil
junto a tu cuerpo de muchacha dulce
quede, al hallarte, el tiempo.
Si tu hermosura ha sido
la llave del amor, si tu hermosura
con el amor me ha dado
la certidumbre de la dicha,
la compañía sin dolor, el vuelo,
guárdate hermosa, joven siempre.
No quiero ni pensar lo que tendría
de soledad mi corazón necesitado,
si la vejez dañina, perjuiciosa
cargara en ti la mano,
y mordiera tu piel, desvencijara
tus dientes, y la música
que mueves, al moverte, deshiciera.
Guárdame siempre en la delicia
de tus dientes parejos, de tus ojos,
de tus olores buenos,
de tus brazos que me enseñas
cuando a solas conmigo te has quedado
desnuda toda, en sombras,
sin más luz que la tuya,
porque tu cuerpo alumbra cuando amas,
más tierna tú que las pequeñas flores
con que te adorno a veces.
Guárdame en la alegría de mirarte
ir y venir en ritmo, caminando
y, al caminar, meciéndote
como si regresaras de la llave del agua
llevando un cántaro en el hombro.
Y cuando me haga viejo,
y engorde y quede calvo, no te apiades
de mis ojos hinchados, de mis dientes
postizos, de las canas que me salgan
por la nariz. Aléjame,
no te apiades, destiérrame, te pido;
hermosa entonces, joven como ahora,
no me ames: recuérdame
tal como fui al cantarte, cuando era
yo tu voz y tu escudo,
y estabas sola, y te sirvió mi mano.


Il sangue del mio padre doloroso
il fiume tinse di rosso colore,
e corse tutto quanto sanguinoso,
e manifesto fe´ questo dolore;
e ´l corpo suo ancor vi sta nascoso,
che mai non se ne seppe alcun sentore
né dove s´arrivasse poi e ´l come,
salvo che ´l fiume ritenne il suo nome.


Allein Er wußte es, daß diese Ehre nicht
Das Wesen selber war, wie etwa viele meynen:
Das von der Gottheit selbst in Ihm entflammte Licht
Begont in seinen Geist viel heller einzuscheinen.


Smích ryčný zavzněl. Prohledl jsem nyní.
Nastojte! Spousta kápí, lysých hlav,
rozprchlý mnichů různolících dav
kolkolem chumelí se šírou síní.
Ten žehná se, ten zraky na mne poulí,
ten v křesle smíchem nezbedným se choulí.


五色云中耸翠峦
千岩琪树洞门寒
金银宫阙青冥上
白昼还疑长羽翰


孤灯如鬼夜幽幽
白发频添照不休
最是愁人风雨后
一生心事五更头


Na hřeblech, pometlech křepčiti počnou,
Musý jim drčeti na kejdy skočnou,
Zmítají kozelce, držejí roj,
Provádíc v povětří veselý boj.


Na mechu ležím, čtu. Jak voní březoví!
Teď z cesty v úvozu znít slyším podkovy
a vrzat nápravy. Je jaro. Rachot kol
po stráni zaniká, pak nehne se ni stvol.


Nicht an Hellas dürft ihr denken,
Sucht ihr, Künstler, Ruhm und Preis:
Auch bei uns in Flachsenfingen
Sprießt der Kunst ein Lorbeerreis.


eines ewig Namenlosen.
Armer kleiner Narrensang,
der in wilder Jahre Tosen
schwindet, eh' er kaum erklang!


¡Tras que la engaña el bribón,
y le niega su cariño,
le quiere quitar su niño,
que es quitarle el corazón!


Patrioten schauen mit Entzücken
Seinem Flug durch ferne Himmel nach,
Und aus froher Unterthanen Blicken
Rieselt Wonne, schwillt, und wird ein Bach.


Pero luego levántase un recelo,
conozco que me engaña el corazón,
y quedo estoy por no estragar la cura.


Et havea ne lo scudo:e sul cimiero,
Una gonfiata e velenosa botta,
Le donne la mostraro al cavalliero
Di qua dal ponte per giostrar ridotta,
E fargli scorno, e rompergli il sentiero
Come ad alcuni usata era talhotta:
Ella a Ruggier che torni adietro grida,
Quel pigliaun'hasta, ela minaccia e sfida


Ať rvou se v bouři zdravá prsa naše,
ne v teplém koutě mříti souchotěmi!
Radš boj, radš krev! Jen plaz se skrývá plaše.


Fussatok ezekkel
A sok keservekkel,
Melyekkel az ég
Ostoroz még.


il qual, per aggradir il real dono,
non discernendo che mistier diversi
volger temoni e regger briglie sono,


Né però fia giammai, ch'io calche o solchi
Onde, o sentier così fallaci e 'ncerti.
Senza 'l duce alta speme e mio ristoro.


积潦当涂三尺强
笋舆那得代浮梁
脱靴直厉成孤笑
赤脚踏冰思旧狂


Götter steigen herab in menschliche Hülle sich bergend,
Und dem Sterblichen mischt gern sich das Himmlische bei.
Sinnlicher Fülle hast du, uranische geistige Schönheit,
All' dein Wesen und Sein, all' dein Geheimniß vertraut.
Weib ist die Göttin, vergängliche Form hat das Ew'ge gewählet,
Aber das Sinnliche wirkt auch auf das Sinnliche nur.


Buď jim otcem dobrým, veď si nenádherně,
Pas to stádo Páně, pas je vezdy věrně.


Když hospodář mladý dojel k šafáři,
trochu krve jemu vniklo do tváří, –
zastyděl se trochu? Šafář jen se kloní,
klobouk málo zvedne, na rtu hrá mu smích.
„Eja, mladý pane, vracíme se domů
se slunéčkem ranním z hodů veselých?
Inu, mládí, mládí! co se divit tomu,
když tak od podlahy muzikanti hrají,
v kole jako větrem chvílky ubíhají.
A panenky švarné – srdce v těle bouří!
Eja, mladý pane, jářku, Jeníčku –“
(šafář levé oko rozpustile mhouří) –
„ať nám nenalíčí kterás vějíčku,
zle by potom bylo, ach, zle srdíčku!
Či už chytilo se?“ – Místo odpovědi
bičíkem jen zprudka zašvih mladý pán
a vraníka bodl trochu rozhněván,
do dvora vjel klusem. – Šafář za ním hledí,
podepřený na hůl dumá, hlavou kývá:
„Nebožtík tvůj otec, – dej mu pán bůh nebe, –
na pravou by cestu jistě doved tebe!,
matka shovívavě na vše jen se dívá,
což by také zmohla? – inu, již tak bývá!“ –
Do polí šel dále k sobě hovoře, –
mladý pán však zatím zmizel ve dvoře.


Viděl jsem vás kdysi, smutné zraky,
ve štěstí a prvních snech se smáti...
Jaro právě vítalo své ptáky,
žitko vlnilo se na souvrati –
šla jsi s hochem polní stezkou bílou;
šli jste – skřivánků dvé srdce vaše –
on ti pravil, že’s mu nad vše milou.
Líčko své jsi nachýlila plaše,
potom zvedla’s k němu oči vlahé –
pohled ten se nikdy nenavrátí! –
tenkrát viděl jsem tvé zraky drahé
ve štěstí a blahém snu se smáti!...
Zřím je zase. Jak jsou nyní smutny,
zakaleny slzou mnohou, mnohou!
Léta vpila slz těch ručej rmutný –
zdaž ty oči ještě plakat mohou?


Malý velký se mu klaní,
neb on dává žití, smrt,
kritiky an břitkou zbraní
rozmílá vše na padrť.
Co’s ty stvořil – mrtvá děcka,
bezmasá jsi suchá pecka,
on, jen on je věčnost všecka,
dávno tě již z dějin škrt.


Sie gehn nach Weisen
Aus deiner Brust,
Sie sind die Träume
Von Leid und Lust.


Rings von Pavias Mauerkranz
Gewahrt man blitzend Speer an Speer;
Ein Jahr umzingelt König Franz
Die Wälle schon mit seinem Heer;
Schon wüten Pest und Hunger drinnen,
Und keiner ist, der Hilfe bringt;
Doch, ob der Feind auch näher dringt,
Es wanken nicht die Festungzinnen,
So lang für Karl, dem er vereidigt,
Antonio Leyva sie verteidigt.


¡O qué gloriosamente desespera,
qué sabe de su esfuerzo, que ninguna,
será mejor ayuda que su mano!


Not two short miles from thee, — can I refrain
Thy haunts, my native , long unseen?
Thou, and thy lov'd Inhabitants again
Shall meet my transient gaze. — Thy rocky screen,
Thy airy cliffs I mount; and seek thy shade,
Thy roofs, that brow the steep, romantic glade;
But, while on me the eyes of Friendship glow,
Swell my pain'd sighs, my tears spontaneous flow.


Ma sia lontano, o Cosmo illustre e mio
Caro signor, chi può men liete a voi
Arrecar l'ore, e far men lieti noi,
E sienvi amici e la Fortuna e Dio:


Smek’ čepici, pot s čela stíral
a černou mříží bez hnutí
k té hravé práci pánů zíral
a poslouchal je v napnutí.


云谷烟村事事非
凫飞不到雁来稀
楸梧几个人千里
不独今朝泪满衣


Unverhofft nach trüben Tagen
Ist der heitre Lenz erschienen,
Und die aufgewachte Erde
Überhaucht ein zartes Grünen;
Und mit bunten Sonnenschirmen
Mädchen in den Gärten gehen,
Wanderer vorüberziehend
Nach den schönen Blumen spähen.


Die Muhme, die saß beim Feuer
Und wärmte sich am Kamin,
Es flackert' und sprüht' das Feuer,
Hell über die Stube es schien.


En mis trabajos la práctica se decanta como causa y efecto
de un rombo siempre presente y en movimiento.
La mirada desesperada de un detective
frente a un crepúsculo extraordinario.
Escritura rápida trazo rápido sobre un dulce día que
llegará y no veré.
Pero no puente de ninguna manera puente ni señales
para salir de un laberinto ilusorio.
Acaso rimas invisibles y rimas acorazadas alrededor de
un juego infantil, la certeza de que ella está soñando.
Poesía que tal vez abogue por mi sombra en días venideros
cuando yo sólo sea un nombre y no sólo el hombre que con
los bolsillos vacíos vagabundeó y trabajó en los mataderos
del viejo y del nuevo continente.
Credibilidad y no durabilidad pido para los romances
que compuse en honor de muchachas muy concretas.
Y piedad para mis años hasta arribar a los 26.


Ich habe dir einmal ein Lied gegeben,
Behalt's und denk' dabei zu Zeiten meiner,
Wenn du einst einen hast, der keine singet.


Der Stutzer im scheckigen Kleide
Von Samt und von Gold und von Seide
Kam summend wie Käfer im Mai
Mit künstlichen Sprüngen herbei:
»Du glänzest bei Ball und Konzerten,
Du herrschest beim Spiel und in Gärten,
Mein Dressenrock schimmert auf dich,
Geliebteste, wähle du mich.«


Was sag ich? Nein! Wer sonst, als Du,
Wandt mir der Großen Neigung zu,
Die für der Musen Wohlfahrt wachen?
Augustus winkt von Seinem Thron:
Bald weist Sein Kronen-werther Sohn
Sich auch geneigt, mein Glück zu machen;
Sie wiesen mir ein Lehramt an,
Das Müh und Fleiß ermuntern kann.


Wir werden da, o selige Lust,
Frei dürfen zu der göttlichen Brust.
Wir werden Gott küssen und allen Genuß
Empfangen von seiner Dreifaltigkeit Kuß.


Este vento que nos queimaestas veias mais quentes
Estes longos minutos que sacodem o rosto
Estes ponteiros gigantes que nos marcam os séculos
Estes rios de sal que abrem sulcos nos ossos


Sanftes Klavier!
Welche Entzückungen schaffst du in mir,
Goldnes Klavier!
Wenn mich im Leben
Sorgen umschweben,
Töne du mir,
Trautes Klavier!


Sey mir, o Wogenbeherrscherinn, gnädig!
Schütze die schüchterne Barke, die bald
Fern nach dem flutenentstiegnen Venedig
Hin mit mir gleitet, vor Äols Gewalt!


Až rozvlní se k letu láska naše,
pak vyjdem v lesa kraj, kde luhy voní,
kde hvězdy svítí, – a jen cvrček plaše
a měkce tak, má duše! píseň zvoní.


Ó lidstvo! Tvá nechť hvězda, ruka dělná
ti podá pít vždy z míru pohárů
– a velká pouť tvá bude nesmrtelná!


يا من له الوجه الجميل إذا بدا
فاقت محاسنُه البدورَ كمالاَ
والمنتقى من جوهر الفخر الذي
فاق الخلائف عزةً وجمالا
ما أبصرت عيناي مثل هديةٍ
أبدت لنا صنع الإله تعالى
فيها من التفاح كلُّ عجيبةٍ
تذكي بريَّاها صَباً وشَمالا
تُهدي لنا نهدّ الحبيب وخدّهُ
وتُري من الورد الجنيِّ مثالا
وبها من الأَترجِّ شمسٌ أطلعت
من كل شطر للعيونِ هلالا
ويحفُّها وَرَقٌ يروقُ كأنّه
وَرَقُ النُّضار وقد أجاد نِبَالا
لون العشية ذهَّبَتْ صفحاتها
رقَّتْ وراقَتْ بهجةً وجمالا
وبها من النَّقْل الشَّهيِّ مذكَّرٌ
عهداً تولّى ليْتَهُ يتوالى
لله منها خضرة من حضرة
تُغني العُفَاةَ وتُحْسِبُ الآمالا
أذكرتني العهد القديم ومعهداً
كانت شموسُ الراح فيه تلالا
فأردتُ تجديدَ العهود وإنما
كتبَ المشيبٌ على عذاري لالا
فأدرتُ من ذكراك كأس مُدامة
وشربتُ من حبي لها جريالا
فبقيتَ شمساً في سماء خلافة
لا يستطيعُ لها الزمانُ زوالا


Tam kdesi ve světě dál mohou rvát se zatím
jak smečka hladová, jež za lupem se žene –
jen tiché vzpomínky v své duši usmířené,
rád světu celému se ve své dílně ztratím.


Empor, empor durch den Dampf,
Der Lüfte finstern Graus!
Flügel! Flügel!


ما كُنتُ أَشعُرُ إِلّا مُذ عَرَفتُكُمُ
أَنَّ المَضاجِعَ تُمسي تُنبِتُ الإِبَرا
لَقَد شَقيتُ وَكانَ الحَينُ لي سَبَباً
أَن عُلِّقَ القَلبُ قَلباً يُشبِهُ الحَجَرا
قَد لُمتُ قَلبي وَأَعياني بِواحِدَةٍ
فَقالَ لي لا تَلُمني وَاِدفَعِ القَدَرا
إِن أُكرِهِ الطَرفَ يَحسِر دونَ غَيرِكُمُ
وَلَستُ أُحسِنُ إِلّا نَحوَكِ النَظرا
قالوا صَبَوتَ فَلَم أُكذِب مَقالَتَهُم
وَلَيسَ يَنسى الصِبى إِن والِهٌ كَبِرا


„Tys mi mečem břitkým novou ránu dal;
velký je tvůj nevděk, větší je můj žal.“


Důvodů více není-li tu žádných,
K cíli vodí mnohokráte i lest:
Bratr její, činů pln nepořádných,
Ze dluhů nápomocen svodu jest.
Výzvěd mu příčinu vyzradil lehce,
Proč jeho přítele sestra as nechce.


Du hast an mir den Mann gefunden,
Wie du ihn brauchst. Du wirst mich reichlich
Beglücken mit Gefühl und Küssen,
Und dann verraten, wie gebräuchlich.


O Du Heil der Rosenfülle,
Daß die Erde drob erbebt,
Und sich eine dichte Hülle
Um die Himmelslichter webt.


Jak ze strnisek dnes to fičí!
To přišlo přes noc obratem.
Jak jdu, na kmenu podťatém
zřím Jeseň sedět, tvář si líčí.


A lo erede mantuan di Federico,
che è or marchese, diè la figlia prima,
la seconda al mio divo Ludovico


Vizte na spáleništi lásky hody,
Kde tváří se zoufalých slze stírá
A na poušť zchudlou hojně snáší plody!
Jaré se zase rozvětví tam stromy,
Vyvstanou ze zřícenin nové domy.
Od vnuků k vnukům ponesou se zvěsti,
Jak láska osvědčila se v neštěstí.
Osudná chvíle krutě co odňala,
Blaho a mír vše zase se navrátí,
A zpomínka se nikdy nevytratí,
Že zázrak tento – láska vykonala.


Verecke híres útján jöttem én,
Fülembe még ősmagyar dal rivall,
Szabad-e Dévénynél betörnöm
Új időknek új dalaival?


Willkomm'n, verklärter Gottessohn,
Der im Triumph ist auferstanden!
Im Himmel schallt der Freudenton:
Es sind entzwei des Todes Banden!
Ich jauchze mit, dein Sieg erfreuet mich,
Mein Jesus lebt und herrschet ewiglich.


„A nevíš-li, Musulmane dobrý,
o jakémsi černohorském kjauru,
žeby mne tam doved’ i s mým vojskem?
Šedesát ho tisíc mimo koňstvo;
za každého po piastru dal bych,
za koně a za dělo mu po dvou!“


Wie wird mir/ ach! ach! mein Gewissen/
Fühlt schärffster Wunden grimme Noth!
Mein Hertz erschüttert ob dem Todt/
Und wird vom innern Wurm durchbissen.
Rinnt herbe Thränen Tag und Nacht!
Rinnt/ rinnt des Höchsten Donner kracht!
O wann nichts übrig mehr/ als Sterben!
O könt ich in der Grufft verderben!


Prenhe outro sonho
se agiganta entre ruínas
ponte lançada
entre o eu
e o futuro de mi
derradeiro sobre-humano gesto
empurrando o que em nós se gera na rebelião
o que resiste e ensaia
a coragem que esmaga todos os não


A náhle přišla chvíle rozloučení! –
Ó, tušil jsem, že víc se nesejdeme!
Však nežli jsme si na vždy s bohem dali,
my na sebe se pevně zadívali
a s ruky svojí prsten s ametystem
jsem navlékl jí na prst sněhobílý. –
V rozpacích ona hlavinku svou chýlí,
blesk zaplanul jí v černém oku čistém
a kytičku, jež ňadra zdobila jí,
mně beze slova dala na výměnu. –
Ó, nevíte, jak velkou pro mne cenu
má kytička ta z proutků rozmariny!
Je talismanem, kouzlo v ní se tají,
vždyť ruka dívčí, bílá, prostá viny
ji posvětila. – Proč se usmíváte? – – –


Hier umstehn, eine alt befreundete Schar,
Mein Schmerzenslager die Palmen,
Im Fächerdach rauscht's voll und klar
Wie tröstende Sterbepsalmen.


Sei getrost, und ob die Stunden
Rascher Jugend dir verweht!
Hast du doch in dir gefunden,
Was unalternd fortbesteht:
Kannst du ringend doch gestalten,
Was der Geist dir reichlich gibt,
Kannst im Lied die Liebe halten -
Selig ist, wer schafft und liebt.


Fern aus dem tiefen dunkeln Thal
Schwingt sich empor der Wiederhall
Der Klüfte.


Misero, afflitto, a che più viver deggio
Exemplo a gli altri, e di miseria specchio,
Oggi nasco fanciullo, oggi son vecchio
E così miser vò di male in peggio.


Dann reiß ich in das Hungerland,
Vieleich nach Siebenbürgen;
Nach Bayern geh'n ich dann nich mehr,
Eh' ließ ich mich erwürgen;
Denn daß ich sollte Vater sein
Von än Studenten-Ginde,
Da müßt' ich wohl ein Esel sein,
Ein Gerl wie än Rinde.


Man muß nur seiner Art und Wißenschafft gewohnen,
Und wer wil einen Artzt vor die Gerichte ziehn:
Er tödtet ohn Entgelt, man weiß es zuvorhin,
Dem er sein Recht gethan, der muß ihn noch belohnen.


Roter Klee, weißer Klee,
Mir tut das Herz vor Liebe weh;
Schön's Mägdelein,
Fein's Liebchen mein,
Dieweil ich von dir geh'.


Sei gegrüßt, vom Morgenstrahle
Glanzumwob'nes Vaterland!
Leuchtest auf mit einem Male,
Seit der Dämm'rung Schatten schwand.


Then shall the eyes long clos'd in blackest night.
To whom no gladsome dawn of light appear'd,
But comfortless, impenetrable shade,
Shake off the film of darkness, and behold
The long-expected day. New scenes of joy.
Shall then appear, and various prospects rise
To cheer the new-born sight. The deafen'd ear,
On whose dull nerves sad-moping Silence dwelt,
And lock'd from music's note, or voice of man,
Shall open glad its labyrinths of sound,
Again the stringed instrument shall feel,
And the sweet words of social converse hear.


司马家儿持酒杯
天星亦下浇崔嵬
当时若便效牛饮
定有孟津师旅来


Weidmann.


Дорогой дружище Миша,
Ты как вихрь, а я как замять,
Сбереги под тихой крышей
Обо мне любовь и памят15 марта 1916


斗转参横午漏迟
一轮寒魄堕南枝
玉箫吹彻青霜冷
正是诗人梦破时


في أيام الصي
أذهب إلى حديقة النباتات في جنيف
لأزور أم
فهي تعمل بستانية لدى الحكومة السويسرية
وتقبض عشرة فرنكات
عن كل وردةٍ شامية
تزرعها له


Z kostela máti k dcerce praví:
„Jan líbí se mi – řádný je.
Modli se a buď bez obavy,
však prosba Panny Marie
i s tatínkem to dobře spraví,
a on vám svolí k tomu štěstí!“


Hleď povinnostem svým ve všem dostáti,
cti cnost, važ si pravdy i založíš
tím své štěstí zde i na věčnosti.


Schütt' es in ein Kesselchen,
Rühr es mit dem Löffelchen,
Anne Margritchen,
Welch Süpplein ist das?


Umsonst durchforscht' ich Länder, Städte,
Wo deine Spur auf Erden sei;
Statt deiner zog, so viel ich spähte,
Die fremde, kalte Welt vorbei.


世间极乐唯无事
高坐焚香日几时
阶下无人喧鸟集
前身或恐是黄鹂


Il dolce sguardo che 'n soave fiamma
mi tiene sì che dolcemente i' pero,
così mi fa de la mia fine altiero,
che bramo incenerire a dramma a dramma.


Tragam-me esquecimento em travessas!
Quero comer o abandono da vida!
Quero perder o hábito de gritar para dentr
Arre, já basta! Não sei o qu mas já bast
Então viver amanhã, hein? E o que se faz de hoje?
Viver amanhã por ter adiado hoje?
Comprei por acaso um bilhete para esse espectáculo?
Que gargalhadas daria quem pudesse rir!
E agora aparece o eléctrico — o de que eu estou à espera —
Antes fosse outr Ter de subir já!
Ninguém me obriga, mas deixai-o passar, porquê?
Só deixando passar todos, e a mim mesmo, e à vid
Que náusea no estômago real que é a alma consciente!
Que sono bom o ser outra pessoa qualque
Já compreendo porque é que as crianças querem ser guarda-freio
Não, não compreendo nad
Tarde de azul e ouro, alegria das gentes, olhos claros da vid


Ach hoher Gott / vor dem die Sternen gleich dem Staube /
die Sonn' ein Senffkorn ist / der Mond ein Körnlein Sand /
der ganze Erden Ball ein Pflaumen auf der Hand.
verwunderns voll hierob / ich mich schier ganz betaube.
Wann deine Haubtobacht' / auf mich ein nichts / ich glaube /
ja! reich erfahrner spür' / im Tausendschickungs-Stand:
so scheints / auf mich allein sey all dein Fleiß gewandt.
nur dieses Wunders Art zu preißen mir erlaube.
Ich bin ein nichts / aus nichts: durch deine Gnad so viel /
daß deiner Güte Mäng' ich ein eintreffends Ziel.
der Menschen bößer Sinn möcht diß vor Hoffart achten.
Doch ists der Demutgrund / Gott / deine Werk betrachten.
Ich bin / wie ich gesagt / ein Nichts: mein Alles du.
hat (Wunder!) Allheit dann in Nichtes ihre Ruh?


Daß du den Mann wirst schauen
Ist auch gewißlich wahr,
Doch magst du mir vertrauen
So krümmt er dir kein Haar.


Unir todo para no separarlo por un sentimiento común.


e ninguém a sabe regular!


(A ESCRAVIDÃO)


«¡Prenda de amor, en tanto que el destino
Lo quiso! ¡oh don del que me afrenta y amo,
Don inocente, florecido ramo!
Recibe de mi labio esta sincera
Afectuosa expresión... ¿Quién me dijera
Que un soplo iba a robarte la frescura!
Símbolo al fin de la fortuna mía,
Pues las que verdes cultivaba un día,
Hoy mustias esperanzas atesoro!...»


Ach wan doch JESV liebster mein/
Wan wirft dich mein erbarmen:
Wan wider zu mir kehren ein?
Wan fassen mich in armen?
Was birgest dich?
Was kränckest mich?
Wan werd ich dich vmbfangen?
Wan reissest ein/
All meine pein?
Wan schlichtest mein verlangen?


Ich lasse Mir viel gefallen! Ich schwör's bei Mir: sehr viel!
Doch jetzt ist's aus, jetzt bin Ich mit Meiner Geduld am Ziel!
Müd' des Regierens drückte Ich stets ein Auge zu,
So oft Mir und der Welt ward gemacht ein X für U.


Zwar wenig ist des Guten, das du thust,
Des Bösen ein unendliches Gewicht;


Nech orgii se zmítat divou,
nech šklebiti se zlobu,
věř, vzrostou růže, kdo má víru živou,
i z hrobu!


Sólo bajó del tren,
atravesó solo la ciudad desierta,
solo entró en el hotel vacío,
abrió su solitaria habitación
y escuchó con asombro el silencio.
Dicen que descolgó el teléfono
para llamar a alguien,
pero es falso, completamente falso.
No había nadie a quien llamar,
nadie vivía en la ciudad, nadie en el mundo.
Bebió el vaso, las pequeñas pastillas,
y esperó la llegada del sueño.
Con cierto miedo a su valor
—por vez primera había afirmado su existencia—,
tal vez curioso, con cansado gesto,
sintió el peso de sus párpados caer.
Horas después —una extraña sonrisa dibujaba sus labios—
se anunció a sí mismo, tercamente,
la única certidumbre que al fin había adquirido:
jamás volvería a dormir solo en un cuarto de hotel.


Mein Zimmer duftet königlich fein,
Veilchenprinzessinnen zogen ein,
Schwärmen und wärmen mit weichblauen Augen,
Fächeln und hauchen schmachtende Lächeln,
Winken mit feinen, vornehmen Gliedern,
Laden mich ein,
Ich neige mich nieder,
Ihr Page bin ich,
Ihre Lippen sind mein.
Ich schwöre ewige, ewige Liebe,
Sie schweigen so süß,
Schauen so ernst aus den schwerblauen Augen.
Meinen sie, Schwüre und Blumen verwelken?
Sie lächeln und weinen,
Meine kleinen Prinzessen.


V svém sadu od práce kdys ustal na chvíli:
zřel děti Bertranda, jak hrou se bavily,
jezdily s oslem, v písku stavěly si dům;
a tu si povšiml, že chudý mají šat,
i cit se pohnul v něm – bylť zvyklý rozdávat
a nikdy nedoved mez klásti hrdým snům.


" أنت في العشرين تستطيع أن تح
وأنت في الثمانين تستطيع أن تح
هناك دائماً مناسبة لاشتعال البر"
فرانسواز ساغان
- - -
إفتتاحية
هذا كتابي الأربعون  ولم أزل
أحبو كتلميذٍ صغيرٍ  في هواك
هذا كتابي الأربعو
ورغم كل شطارتي  ومهارتي
لم يرض عني ناهدا
كل اللغات قديمةٌ جداً
وأضيق من رؤاي ومن رؤا
لا بد من لغةٍ أفصلها عليك  حبيبت
لا بد من لغةٍ تليق بمستواك
***
حلقت آلاف السني وما وصلت إلى ذراك
وجلبت تيجان الملو
وما حصلت على رضا
وصعدت فوق الأبجدية كي أرا
يا من تخيط قصائدي ثوباً له
هل ممكنٌ بين القصيدة  والقصيدة
أن أراك؟؟


»Verdammt sei eurer Seelen Kälte,
Die mit den Blicken, spitz wie Stahl,
Herschleichend unterm Himmelszelte
Betasten unsre nackte Qual!«
Er hob der Armut harten Stecken,
Samt Rosalinden floh voll Schrecken
Der Schöngeist aus dem Blütental.


Kdo může o tvé lásce k lidem říci?
Vždyť pod roušku ti oko nehledělo!
Jen k umírání dala jsi nám tělo,
jen k nedůvěře klenbu s šedou kšticí.


Byl jednou císař, mocný pán
a vládce zemí spanilých,
ten divnou touhou kdys byl jat
projíždět říše otců svých.


Velkokrál seděl na svém zlatém trůně
a zářil leskem kamenů a kovů
jak socha božstva jakéhosi. Časem
zkoumavým zrakem prohlížel nás všechny,
jak poznat chtěl by blíže potomky těch,
kdož bojovali v poli marathonském
a na moři blíž slavné Salaminy –
i usmál se vždy perským způsobem svým
a Farnabazu slovo jakés řekl,
a Farnabazes klaněl se a smál se.


Und so mahn' ich, liebe Geber,
Euch in diesem trüben Dank
An die Alten, die auf Gräber
Gossen einen Opfertrank.


Obávám se také služky,
již ti pošle teta Frycka – “
zalét zrakem v líc své družky,
pak máv’ rukou, zmlk’ a zív’.


Igy ekképpen bűnösök kárhoztak,
Az bűnökkel pokolra burúlnak,
Tűzbe, füstbe nagy bűzben maradnak,
Mindörökkön örökké ott rívnak.


Das waren Ritter voll Jugendlust –
Sie sanken zärtlich an meine Brust
Und schwuren mir Treue – Zur Sicherheit,
Daß sie nicht brächen ihren Eid,
Ließ ich sie ergreifen
Sogleich und ersäufen –
So traurig schwimmen die Toten!«


morning air plays on my face,
And through the grey mist peering
The softened sun I sweetly trace,
Wood, muir and mountain cheering.
Larks aloft are singing,
Hares from covert springing,
And o'er the fen the wild-duck brood
Their early way are winging.


ولو جَمَل السقاية لقبَّوه
بمعشوقٍ تحرّى أخذَ روحي


uzakta bir laterna sesi


芳洁清幽隐操中
兰兮消得小山丛
略无酝藉惟岩桂
满院秋香一树风


Comigo me desavim
minha senhora
de mim


كتابُكَ سَعدٌ بالمَسَرّاتِ طالِعٌ
وفَضلٌ بأنواعِ المبَرَّداتِ وارِدُ
ولكنَّني صادَّفْتُهُ مُعجِزَ القُوى
وإنْ عُدِمتْ مِنهُ لِصادٍ موارِدُ
فلا تَنتظِرْ عَنْهُ جَواباً فما بِهِ
يدٌ لي ولو أملى عليَّ عُطارِدُ


Und zur reichen Tafel kamen
Alle Ritter, alle Damen.
Zwischen Sohn und Tochter innen
Mit bangem Mute
Der alte König ruhte,
Sah sie an mit stillem Sinnen.


Non pascerà più voi, chiaro e felice,
quel suon delle dolcissime parole,
che fur dell'arder mio prima radice.


Und ich sagte zu den Wellen:
»Noch so laut und fleißig seid ihr?
Doch ich seh nicht, was ihr schaffet,
Denn kein Segel ist zu finden,
Weil es Nacht wird und die müde
Sorgenvolle Woche hingeht!«


Vestidos de determinadas damas
me fazem perder os sentidos
o corpo consome-se em chamas
mesmo se dorme, a libido


A půvabná žínka rozkoší se chvěje. –
Ký však ďábel, hle, tu váš pan manžel sám.
Nezlobí se, dobrák, jen se hlasně směje,
častokrát prý nápad roztomilý mám. –


On revoit dans un riche et fabuleux décor
Des meurtres, des amours, des lèvres ingénues,
Des vêtements ouverts montrant des jambes nues,
Du sang et de la pourpre et des agrafes d'or.


Vieles hab' ich noch zu sprechen
Ueber dich und nur mit dir;
Doch ich schweige: es ist Schweigen
Eine grosse Lehre mir.


Wilt du freundlich gern sie sehen,
Bleiben freundlich sie ergeben,
Wilt du dich nur spiegelnd sehen,
Mögen sie wohl frei vorschweben!
Klage nicht, daß Schönheit fliehet,
Schneller flieht das Irrlicht dann,
Bind es nicht durch Kunst, es glühet,
Was uns wärmt auch brennen kann.


Die Fahnen des Krieges, sie fliegen,
Verkünden Verderben und Grab;
O Menschheit, so hoch einst gestiegen,
O Menschheit, du sankest herab.


Quando seu Silva Costa
Chegou na ilha
Trouxe uma garrafa de aguardente
Para o primeiro comérci
A terra era tão vasta
Havia tanto calor
Que a água
Parecia não ter potência
Para acalmar a sede da sua gargant
Seu Silva Costa
             Bebeu metad
E sua garganta ganhou palavra
Para o primeiro comérci


Sind nur darum Europas Staaten,
Daß die Soldaten grünen und blühn?
Müssen für drei Millionen Soldaten
Unsre zweihundert Millionen sich mühn?


Száz meztelen tündér kinálta testét,
s ő nézte, sás-fürtjük miként lobog,
és mozdulatját is kacagva lesték
a szép ezüst-testű kisasszonyok.


De puro pecador, le son ingratos
los pecados tal vez, pues al pequeño,
o desprecia, o le admite con recatos.


青冥矫首向丹梯
鹳鹊楼前一杖藜
剑在中条藏不得
双龙寒挂洞门西


Rot funkelt im Glas der kachetische Wein,
Es füllt mir das Glas meine Liebe –
Und ich saug' mit dem Wein ihre Blicke ein –
Oh, wenn es doch immer so bliebe!


Lehever a gyepre, aztán azt gondolja:
Ejh, beh arany idő! s lám a vén bolondja
Azt birta mondani: lesz még ma valami!


Envahi par le lierre,
Le château pierre à pierre
Tombe et s'écroule ; mais


ليسَ في الناس مِن مُصابٍ عَظيمٍ
كَمُصابِ الفَتَى بِقِلَّةِ عَقلِه
سوفَ يَحظى هتليزُ بالذُّلِّ يَوماً
مثلَما فازَ موسليني بِعَزلِه


A pohlavím jsou oči
a pohlavím jsou chřípě
a pohlavím jsou ústa,
pohlavím ňadro chlípné,


We mourn'd thy absence, from our scene retir'd,
Each longing heart again thy charms desir'd.
Yet still, alas! we hop'd again to view
Our wish, our pleasure, every joy in you!
Again thy looks might grace the tragic rage;
Again thy spirit fill the comic stage.
But lo! Disease hangs hovering o'er thy head;
Dire Danger stalks around thy frighted bed!
Those starry eyes have lost each beamy ray,
And ghastly Sickness makes the fair her prey!
Death shuts the scene! — and all our hopes are o'er!
Those beauties now must glad the sight no more!


Wie strahlt das Feuer schöner Augen!
Wie blinkt der helle Rebensaft!
Aus Lippen soll man Liebe saugen
Und aus dem Weine Heldenkraft.
Die Weisheit lehret: Trinkt und liebet!
Es liebt' und trank Pythagoras;
Und wenn auch der kein Zeugniß gibet,
So gibt's das Heidelberger Faß.
Wie lautet das?


A snad to byly už hory mých snů.
Na pravo propast a stezička v levo...
Vojáček na stráži o pušku opřen
v údolí zírám, kudy šla vojska,
zrazená vojska a ustupující
z bojiště hanby...


Es hora de emprender
El más largo camino.
Cogidos de la mano
Por el límpido cielo
Hacia ninguna parte.
Hubieran podido
Permanecer allí más tiempo.
Cuando llega la muerte
Cualquier lugar es bueno.
Pero prefieren ser delicados
No asustar a los vivos
Con la visión de lívidos
Cadáveres fuera de la tumba.
Charlando como amigos
Recorren viejas calles
Llenas de fantasmas vivos
Hasta llegar al cementerio:
Tan solo un lugar para el reposo.
El cogió una mustia flor
De una tumba olvidada.
Abandonó en un hoyo
Su viejo cuerpo cansado.
Y dijo: Estoy dispuesto.
Cogidos de la mano
Como dos enamorados
Se elevaron hacia el cielo.
El no tenía miedo:
La muerte era su amada.


Je ne sais. — Dieu le sait ! Dans la pauvre âme humaine,
La meilleure pensée est toujours incertaine,
Mais une larme coule et ne se trompe pas.


K ní má vznesla se dlaň, zraky utkvěly v líci milostném.
Tváře zaplály její, ruch vzedmul ňadra panenská
a v ruce mé vztažené dlaň náhle se zachvěla hebká,
zrak ponořil se vlahý v mou líc, v oko nadšeně žárné
a dvé tehdy duší v tom pohledu sešlo se navždy...


ma il cor, i pie', l'orecchie e gli occhi mei
son sì a pensar de la mia donna assueti,
a seguitar, a odir, a mirar lei,


Wolt ja mein Glaub in Ungemach
Das Schwerd zuführen werden schwach,
Die Arme sinken lassen,
Wann meine Stärke nichts mehr gilt:
So sey, O Jesu, du mein Schild
So laß mich dich anfassen.
Der Satan bald in Onmacht fällt,
Wann sich dein' Allmacht vor mich stellt.


Aunque las tuvimos
Ambos, en un tiempo,
Yo por discreciones
Y tú por requiebros.
¡Qué de medias noches
Canté en mi instrumento:
«Socorred, señora,
Con agua a mi fuego!»
Donde, aunque tú no
Socorriste luego,
Socorrió el vecino
Con un gran caldero.
Adiós, mi señora,
Porque me es tu gesto
Chimenea en verano
Y nieve en invierno,
Y el bazo me tienes
De guijarros lleno,
Porque creo que bastan
Seis años de necio.


Fünf sinnen hatt' ich fohr; itzt seind sie mier gemindert/
ihr mund entzüht den schmak: mein rüchen wird gehindert:
ihr aug' entäuget mich: ihr singen macht mich taub:
mein fühlen nimt sie weg. o welch ein süßer raub.


自笑家鸡学未精
枕中书法岂能真
劝君珍重临池诀
莫遣儿童太逼人


Die Welt ist mir kein Jammerthal.
Der böse Mensch darin,
Gönnt Guten nur nicht allemal
Den sorgenlosen Sinn.
Zur Welt mach' ich darum mein Haus:
Geh du zum Bösewicht' hinaus.
Kein deutscher Fürst ist ein Barbar!
Am Höfling' aber, Freund,
Ist selten nur ein gutes Haar,
So brav er immer scheint.
Zum Schlosse mach' ich drum mein Haus:
Geh du nach Königen hinaus.
Der Reichthum ist ein edles Gut!
Nur daß der reiche Mann
Noch oft zu stolz auf Güter thut,
Die ich entbehren kann.
Kohlrüben ess' ich drum zu Haus:
Geh du nach Ananas hinaus!
Die Lieb' ist gar ein köstlich Ding!
Doch fodert die Natur
Ihr Recht, und dieses gibt der Ring
Am Traualtare nur.
Ein Weibchen führt' ich mir nach Haus:
Geh du nach Phrynen noch hinaus.
Gesundheit ist ein großer Schatz!
Doch Krankheit war mein Loos!
Der Eine macht dem Andern Platz:
Ist's Unglück denn so groß?
Machst du, o Tod! mir auf das Haus,
Froh geh' ich heute noch hinaus.


Ein Fleischer riß ein Lamm im Schlaf
Vom Euter seiner frommen Amme:
»Grausamer, ächzt das bange Schaf,
Stoß, ungetrennt von meinem Lamme
Auch mir dein Meßer in das Herz!«
Nein, rief der Mann mit bitterm Scherz,
Ich muß dich erst noch fetter machen.
»Du mich?« erwiedert, mit dem Schmerz
Der Niobe, die arme Mutter:
»Das wirst du nicht.« Von nun an aß
Sie keinen Halm von ihrem Futter
Und trank nicht mehr. Der Fleischer sahs
Und trieb sie schon am vierten Tage
Zur Würgbank: lieber schlacht ich dich,
Als daß ich dich zum Schinder trage,
Sprach er. »Da siehst du's, Wüterich;
Versetzt das Schaf mit heitrer Seele,
Es ist auf Erden kein Tyrann
So mächtig, daß er dem befehle,
Der sterben will und sterben kann.«


boca do mar
beijo de sal
lábios da praia
pele de areia


Hat die Schönheit kein Erbarmen,
O so hab es doch der Tod!
Liebe, las mich Gunst erwerben
Oder noch mit Unschuld sterben,
Eh mein Kind in fremden Armen
Meiner Angst den Selbstmord droht.
Da Capo.


Hilf Gott! sprach sein gottselger Mund,
Das hörte Gott, und half zur Stund
Ihn in die hohen Freuden,
Da sich sein Aug und Herzensgrund
In reiner Wollust weiden.


Ich bin der Tischler Josef,
Meine Frau, die heißet Marie.
Wir finden kein' Arbeit und Herberg'
Im kalten Winter allhie.


江汉东来第一关
孤高如剑许猿攀
云深知有仙娥庙
落日钟声出半山


随波逐浪顺东流
幸得成名下石头
勾当江南公事了
五湖须更有扁舟


踏雪遥登望海亭
扶桑日上卧龙醒
微臣望处非沧海
只望尧天万里青


Ya estás allí, cual fúlgido diamante
en la frente del cielo, anunciadora
del descanso y la paz que el alma implora
y del amor heraldo vigilante


V sled všecko jeden boj jest o životy,
ať kolébka se v něm neb hnízdo třese,
bůh lásky stejně v obém zjevuje se,
tu růží lístky stře, tam láme hroty.


Da, unbestochne Richterin, richtest du
Tyrannenfeste, wo sich der Höflinge
Entmanntes Heer zu Trug begeistert,
Wo des geschändeten Römers Kehle


Genug! Ich sterbe! Ich vergehe! Sieh –
wie sich ein Blütenkelch fröstelnd zur Sonne streckt
die ihn in heißer Küsse Rausch glühend erweckt
und glühend tötet wie ein Falter der
das süße Gift der Blütendolden trinkt
bis taumelnd er im schweren Duft versinkt
wie die Bacchantin die zu roter Fackeln Licht
aufglühend tanzt und tanzt bis zuckend sie zusammenbricht –
stürzt meine Jugend jauchzend dir entgegen
mein glühend Blut in funkelnd heißen Güssen:
Töte mich Wilde! Töte mich mit deinen Küssen!


Skočilo na nohy mnoho
Tisíc Slovanských junáků,
Aby bránili svou volnost
Proti Maďarskému draku –
Syni všech Slovanských kmenů
K odporu se přichystali,
Krev svou cedit v boji s drakem
Slavozhoubným neváhali.


Odpověděl Prokop z Ústí:
„„Řekni svému pánu také,
Koulemi z hrubých svých děl
Že tak málo vyřídí,
Jakoby hrách házel na zdi
Táborské, co já zbudoval.“


kendinde kendini gören,


So sey es wie es will,
Und wenn es sich schicket,
Nur alles in der Still;
Und was mich erquicket,
Mein Wunsch und Begehren
Niemand kanns mir wehren;
Es bleibet dabey,
Die Gedanken sind frey.


جرَّدتِ من تلكَ الجفونِ سُيوفا
وحَشدتِ من جيشِ الجمالِ صُفوفا
فتساقطَ العشَّاقُ صَرعى في الوَغى
أو ما اشتَفَيتِ وقد قتَلتِ ألوفا
إني لأعجَبُ للجمالِ وفِعلِهِ
منهُ الحياةُ وقد يكونُ حُتوفا
ولقد أقولُ وراحتايَ على الحَشى
رِفقاً بقلبٍ لا يزالُ ضَعيفا
باللهِ إن تُعطي الأمانَ لعاشقٍ
لا تُسمِعيهِ من الحريرِ حَفيفا
هذا الفؤادُ إذا رَفعتِ شغَافهُ
أبصرتِ فيهِ من الجمالِ صُنوفا
وقرأتِ آياتٍ من التَّنزيلِ لم
تُكتَب فكانَ لها الخفوقُ حُروفا
أما جمالُكِ فهو نارٌ طهَّرت
دَنسَ القلوبِ لذاكَ صرتُ عفيفا
فبوجنةٍ رَيّا وجفنٍ ذابلٍ
ومُقبّلٍ نَشرَ الأريجَ لطيفا
وبخصرِك الفاني وصَبري المُنقضي
لا تمنعي من قُبلتَينِ ظريفا
وخُذي لقلبكِ من قوامكِ رقةً
وصِلي فربُّك يحفظُ المعروفا


Unsre Tragödie spricht zum Verstand, drum zerreißt sie das Herz so;
Jene setzt in Affekt, darum beruhigt sie so.


Drum flieh aus deinem Selbst, dem starren, kalten,
Des Weltalls Seele dafür einzutauschen,
Laß dir des Lebens wogende Gewalten,


Dort zu dir hinunter nun
Dringt kein Hauch vom Lenze.
Bleich zu deinen Häupten ruhn
Die verwelkten Kränze,
Und ein blasser Lichtstrahl streicht
Nur mit Dämmerhelle
Längs der Wände, kalt und feucht,
Durch die Grabkapelle.


Si la luz se hace sombra en tu mirada,
si quiebras tu figura dolorosa
al anuncio del nombre que era mío,


»Madl, geh, schneid net um,
Mach' mir a Freid!
Sei do net gar so dumm,
Sei a weng g'scheit!«


远远人烟点树梢
船门一望一魂消
几行野鸭数声雁
来为湖天破寂寥


Lieb Liebchen, leg 's Händchen aufs Herze mein; – Ach, hörst du, wie's pochet im Kämmerlein?
Da hauset ein Zimmermann schlimm und arg,
Der zimmert mir einen Totensarg.


Vermischte Stimmen rufen unaufhörlich;
»Der Friede schwebet über Ihr;
Der Sieger kommt; Sein Thron, Sein Land bleibt unzerstöhrlich;
Glückselig bleiben wir!« –


Dem Greuel wie ein Rabe
Fliegt das Gerücht voraus,
Da greift entsetzt zum Stabe
Das Volk und wandert aus.
Sie schweifen ohne Stätte
Dem scheuen Wilde gleich.
O Kaiser, hilf und rette
Vom Untergang das Reich!«


Du bist ein Geist, der lehret,
Wie man recht beten soll,
Dein Beten wird erhöret,
Dein Singen klinget wohl.
Es steigt zum Himmel an,
Es steigt und läßt nicht abe,
Bis der geholfen habe,
Der allen helfen kann.


Kde octnu se? Jsem zde tak sám!


Doch betet meine Liebe dich
Gott Schöpfer! an, tief unter Waffen,
Die dich umrauschen Herr! zum Leben hast du mich
Und nicht zum Untergang erschaffen!


Desvia o mar a rota
do calor
e cede a areia ao peso
desta rocha


omuz omuza vermiştir


Dieser Endlichkeit Loos, die Schwere der Erde
Fühlet auch meine Seele,
Wenn sie zu Gott, zu dem Unendlichen
Sich erheben will.


Ward aller menschen grechtigkeyt
durchs gsetz geschlagen nider,
Das Euangelion bei zeit
kumm, tröst den Sünder wider,
Daß sich niemandt
in keynem Stand
darff rhümen seiner wercke,
kunst, weißheyt, krafft vnd stercke.


Und dort, wo frech die Sünde
Das Schlangenhaupt erhebt,
Daß manchem Gotteskinde
Das Herz darob erbebt;


Vos linges pollués, Noëls de Bethléem !
De la lessive des linceuls des requiems
De nos touchantes personnalités, aux langes
Des berceaux, vite à bas, sans doubles de rechange,
Qui nous suivent, transfigurés (fatals vauriens
Que nous sommes) ainsi que des langes gardiens.
C'est la guimpe qui dit, même aux trois quarts meurtrie :
" ah ! Pas de ces familiarités, je vous prie… "
C'est la peine avalée aux édredons d'eider ;
C'est le mouchoir laissé, parlant d'âme et de chair
Et de scènes ! (je vous pris la main sous la table,
j'eus même des accents vraiment inimitables),
Mais ces malentendus ! L'adieu noir ! — je m'en vais !
— Il fait nuit ! — que m'importe ! à moi, chemins mauvais !
Puis, comme Phèdre en ses illicites malaises :
" ah ! Que ces draps d'un lit d'occasion me pèsent ! "
Linges adolescents, nuptiaux, maternels ;
Nappe qui drape la sainte-table ou l'autel,
Purificatoire au calice, manuterges,
Refuges des baisers convolant vers les cierges.
Ô langes invalides, linges aveuglants !
Oreillers du bon cœur toujours convalescent
Qui dit, même à la sœur, dont le toucher l'écœure :
" rien qu'une cuillerée, ah ! Toutes les deux heures… "
Voie lactée à charpie en surplis : lourds jupons
À plis d'ordre dorique à lesquels nous rampons
Rien que pour y râler, doux comme la tortue
Qui grignote au soleil une vieille laitue.
Linges des grandes maladies ; champs-clos des draps
Fleurant : soulagez-vous, va, tant que ça ira !
Et les cols rabattus des jeunes filles fières,
Les bas blancs bien tirés, les chants des Lavandières,
Le peignoir sur la chair de poule après le bain,
Les cornettes des sœurs, les voiles, les béguins,
La province et ses armoires, les lingeries
Du lycée et du cloître ; et les bonnes prairies
Blanches des traversins rafraîchissant leurs creux
De parfums de famille aux tempes sans aveux,
Et la mort ! Pavoisez les balcons de draps pâles,
Les cloches ! Car voici que des rideaux s'exhale
La procession du beau cygne ambassadeur


D'rum sehet in die Zukunft heut',
Und freuet euch der Erntezeit!


Di sì alto piacer ornata e carcha
Che in più di mille carte ognhor scrivendo
Non satiaria il mio cor che, d'ella ardendo,
D'ogn'altro suo voler si spoglia e scarcha


遥山天际敛眉峰
清浅溪边淡粉容
薄暮寺桥人独立
一灯明灭数声钟


Descansa en ella, niña cariñosa,
aquel amor que no atendió a razones,
porque lo que querían los corazones
lo impidió la cabeza temerosa.
Ay de nuestra sombría adolescencia,
ay de las precauciones y temores,
ay de tantos malgastados amores,
ay de la noche ardida de impaciencia.
¿Me recuerdas? Yo no puedo olvidarte
y no quiero, por mucho que me duela,
y me imagino una tumba gemela
que tú visitas, en alguna parte.


Que conseguir jamás podrán victoria
de aquel que de milicia es claro espejo
y de ellos tantas veces ha triunfado.


Nun bot ich der Vernunft die Ehre
Von meiner späten Huldigung:
Ein Vierziger, so dacht' ich, wäre
Nun wohl für sie nicht mehr zu jung.


Odloučil se fousatý pán rozum,
aby na Sinai mluvil s hospodinem;
a když se tam zakryl neprohledným stínem,
vyrostly mu rohy, sílu trkající.
Zatím však ta lůza v srdci tancující
zlaťounké si ulila telátko.
Lůza zpívá: Rozmilé božátko,
apisku nadějný, hleď nám povyrůstí,
abys mohl vypít celé rudé moře –
celý Israel se do Egypta pustí,
a toho roháče zůstaví na hoře.


苦笋恰相逢
匀圆得许红
荐新存古意
驱鸟念园公


Wer ſcherzt an ihrer Hand?
Jſts Clio, deren leicht Gewand
Nachlaͤſſig flatternd wallt und nicht mit Golde prahlet?
Fontaine, der verewigt ſtrahlet,
Sang einſt an ihrer Bruſt
Von Hymens Qual und Amors Luſt.


	Filippo il Bello, di biltà colonna,
il primo fu, sì come dice il verbo,
portando anni ventotto real gonna.


»So so! ein ganz verwünschter Spaß!«
Dem Herrn ward's unbehäglich,
Er wurd auf einmal leichenblaß
Und zitterte nachträglich:
»So so! das hatt ich nicht bedacht,
Doch hat es Gott noch gut gemacht;
Ich will's mir aber merken.«


Indoblanquinegros
Blanquinegrindios
Y negrindoblancos
Rubias bembonas
Indios barbudos
Y negros lacios
Todos se quejan:
—¡Ah, si en mi país
no hubiese tanta política...!
—¡Ah, si en mi país
no hubiera gente paleolítica...!
—¡Ah, si en mi país
no hubiese militarismo,
ni oligarquía
ni chauvinismo
ni burocracia
ni hipocresía
ni clerecía
ni antropofagia...
—¡Ah, si en mi país...
Alguien pregunta de dónde soy
(Yo no respondo lo siguiente):
Nací cerca del Cuzco
admiro a Puebla
me inspira el ron de las Antillas
canto con voz argentina
creo en Santa Rosa de Lima
y en los orishás de Bahía.
Yo no coloreé mi Continente
ni pinté verde a Brasil
amarillo Perú
roja Bolivia.
Yo no tracé líneas territoriales
separando al hermano del hermano.
Poso la frente sobre Río Grande
me afirmo pétreo sobre el Cabo de Hornos
hundo mi brazo izquierdo en el Pacífico
y sumerjo mi diestra en el Atlántico.
Por las costas de oriente y occidente
doscientas millas entro a cada Océano
sumerjo mano y mano
y así me aferro a nuestro Continente
en un abrazo Latinoamericano.


Tu však náhle zněly strážců hlasy:
„Král už blízko jest i jeho voj!“
Strachem vstávají všem vzhůru vlasy,
každý muž hned hledá ostrou zbroj.“


fa' che tutta t'affigga e ferma stia
umil, devota, attenta in quel momento
nel glorioso Figliuol di Maria».


Perel v ně naseješ,
sluncem je oděješ,
jak cherub tiše pak
v dálku se poděješ!