Éntrase el mar por un arroyo breve
Que a recibillo con sediento paso
De su roca natal se precipita,
Y mucha sal no sólo en poco vaso,
Mas en su ruina bebe,
Y a su fin, cristalina mariposa
—No alada, sino undosa—,
En el farol de Tetis solicita.
Muros desmantelando, pues, de arena,
Centauro ya espumoso el océano
—Medio mar, medio ría—
Dos veces huella la campaña al día,
Escalar pretendiendo el monte en vano,
De quien es dulce vena
El tarde ya torrente
Arrepentido, y aun retrocedente.
Eral lozano así novillo tierno,
De bien nacido cuerno
Mal lunada la frente,
Retrógrado cedió en desigual lucha
A duro toro, aun contra el viento armado:
No, pues, de otra manera
A la violencia mucha
Del padre de las aguas, coronado
De blancas ovas y de espuma verde,
Resiste obedeciendo, y tierra pierde.
En la incierta ribera
—Guarnición desigual a tanto espejo—,
Descubrió la alba a nuestro peregrino
Con todo el villanaje ultramarino,
Que a la fiesta nupcial, de verde tejo
Toldado, ya capaz tradujo pino.
Los escollos el sol rayaba, cuando
Con remos gemidores,
Dos pobres, se aparecen, pescadores,
Nudos al mar, de cáñamo, fiando.
Ruiseñor en los bosques no más blando,
El verde robre que es barquillo ahora,
Saludar vio la Aurora,
Que al uno en dulces quejas —y no pocas—
Ondas endurecer, liquidar rocas.
Señas mudas la dulce voz doliente
Permitió solamente
A la turba, que dar quisiera voces
A la que de un ancón segunda haya
—Cristal pisando azul con pies veloces—
Salió improvisa, de una y de otra playa
Vínculo desatado, inestable puente.
La prora diligente
No sólo dirigió a la opuesta orilla,
Mas redujo la música barquilla,
Que en dos cuernos del mar caló no breves
Sus plomos graves y sus corchos leves.
Los senos ocupó del mayor leño
La marítima tropa,
Usando al entrar todos
Cuantos les enseñó corteses modos
En la lengua del agua ruda escuela,
Con nuestro forastero, que la popa
Del canoro escogió bajel pequeño.
Aquél, las ondas escarchando, vuela;
Éste, con perezoso movimiento,
El mar encuentra, cuya espuma cana
Su parda aguda prora
Resplandeciente cuello
Hace de augusta Colla peruana
A quien hilos el Sur tributó ciento
De perlas cada hora.
Lágrimas no enjugó más de la aurora
Sobre vïolas negras la mañana,
Que arrolló su espolón con pompa vana
Caduco aljófar, pero aljófar bello.
Dando el huésped licencia para ello,
Recurren no a las redes que, mayores,
Mucho océano y pocas aguas prenden,
Sino a las que ambiciosas menos penden,
Laberinto nudoso de marino.
Dédalo, si de leño no, de lino,
Fábrica escrupulosa, y aunque incierta,
Siempre murada, pero siempre abierta.
Liberalmente de los pescadores
Al deseo el estero corresponde,
Sin valelle al lascivo ostión el justo
Arnés de hueso, donde
Lisonja breve al gusto
—Mas incentiva— esconde:
Contagio original quizá de aquella
Que, siempre hija bella
De los cristales, una
Venera fue su cuna.
Mallas visten de cáñamo al lenguado,
Mientras, en su piel lúbrica fiado,
El congrio, que viscosamente liso
Las telas burlar quiso,
Tejido en ellas se quedó burlado.
Las redes califica menos gruesas,
Sin romper hilo alguno,
Pompa el salmón de las reales mesas,
Cuando no de los campos de Neptuno,
Y el travieso robalo,
Guloso, de los cónsules, regalo.
Éstos y muchos más, unos desnudos,
Otros de escamas fáciles armados,
Dio la ría pescados,
Que, nadando en un piélago de nudos,
No agravan poco el negligente robre,
Espacïosamente dirigido
Al bienaventurado albergue pobre,
Que, de carrizos frágiles tejido,
Si fabricado no de gruesas cañas,
Bóvedas lo coronan de espadañas.
El peregrino, pues, haciendo en tanto
Instrumento el bajel, cuerdas los remos,
Al céfiro encomienda los extremos
Deste métrico llanto:
«Si de aire articulado
No son dolientes lágrimas suaves
Estas mis quejas graves,
Voces de sangre, y sangre son del alma.
Fíelas de tu calma
¡Oh mar! quien otra vez las ha fiado
De su fortuna aun más que de su hado.
»¡Oh mar, oh tú, supremo
Moderador piadoso de mis daños!
Tuyos serán mis años,
En tabla redimidos poco fuerte
De la bebida muerte,
Que ser quiso, en aquel peligro extremo,
Ella el forzado y su guadaña el remo.
»Regiones pise ajenas,
O clima propio, planta mía perdida,
Tuya será mi vida,
Si vida me ha dejado que sea tuya
Quien me fuerza a que huya
De su prisión, dejando mis cadenas
Rastro en tus ondas más que en tus arenas.
»Audaz mi pensamiento
El cénit escaló, plumas vestido
Cuyo vuelo atrevido
—Si no ha dado su nombre a tus espumas—
De sus vestidas plumas
Conservarán el desvanecimiento
Los anales diáfanos del viento
»Esta, pues, culpa mía
El timón alternar menos seguro
Y el báculo más duro
Un lustro ha hecho a mi dudosa mano,
Solicitando en vano
Las alas sepultar de mi osadía
Donde el Sol nace o donde muere el día.
»Muera, enemiga amada,
Muera mi culpa, y tu desdén le guarde,
Arrepentido tarde,
Suspiro que mi muerte haga leda,
Cuando no le suceda,
O por breve o por tibia o por cansada,
Lágrima antes enjuta que llorada.
»Naufragio ya segundo,
O filos pongan de homicida hierro
Fin duro a mi destierro;
Tan generosa fe, no fácil onda,
No poca tierra esconda:
Urna suya el océano profundo,
Y obeliscos los montes sean del mundo.
»Túmulo tanto debe
Agradecido Amor a mi pie errante;
Líquido, pues, diamante
Calle mis huesos, y elevada cima
Selle sí, mas no oprima,
Esta que le fiaré ceniza breve,
Si hay ondas mudas y si hay tierra leve».
No es sordo el mar: la erudición engaña.
Bien que tal vez sañudo
No oya al piloto, o le responda fiero,
Sereno disimula más orejas
Que sembró dulces quejas
—Canoro labrador— el forastero
En su undosa campaña.
Espongïoso, pues, se bebió y mudo
El lagrimoso reconocimiento,
De cuyos dulces números no poca
Concentuosa suma
En los dos giros de invisible pluma
Que fingen sus dos alas hurtó el viento;
Eco —vestida una cavada roca—
Solicitó curiosa y guardó avara
La más dulce —si no la menos clara—
Sílaba, siendo en tanto
La vista de las chozas fin del canto.
Yace en el mar, si no continuada
Isla, mal de la tierra dividida,
Cuya forma tortuga es perezosa:
Díganlo cuantos siglos ha que nada
Sin besar de la playa espacïosa
La arena, de las ondas repetida.
A pesar, pues, del agua que la oculta,
Concha, si mucha no, capaz ostenta
De albergues, donde la humildad contenta
Mora, y Pomona se venera culta.
Dos son las chozas, pobre su artificio
Más aún que caduca su materia:
De los mancebos dos, la mayor, cuna;
De las redes la otra y su ejercicio,
Competente oficina.
Lo que agradable más se determina
Del breve islote, ocupa su fortuna,
Los extremos de fausto y de miseria
Moderando. En la plancha los recibe
El padre de los dos, émulo cano
Del sagrado Nereo, no ya tanto
Porque a la par de los escollos vive,
Porque en el mar preside comarcano
Al ejercicio piscatorio, cuanto
Por seis hijas, por seis deidades bellas,
Del cielo espumas y del mar estrellas.
Acogió al huésped con urbano estilo,
Y a su voz, que los juncos obedecen,
Tres hijas suyas cándidas le ofrecen,
Que engaños construyendo están de hilo.
El huerto le da esotras, a quien debe
Si púrpura la rosa, el lilio nieve,
De jardín culto así en fingida gruta,
Salteó al labrador pluvia improvisa
De cristales inciertos, a la seña,
O a la que torció, llave, el fontanero:
Urna de Acuario, la imitada peña
Le embiste incauto, y si con pie grosero
Para la fuga apela, nubes pisa,
Burlándolo aun la parte más enjuta.
La vista saltearon poco menos
Del huésped admirado
Las no líquidas perlas que, al momento,
A los corteses juncos —por que el viento
Nudos les halle un día, bien que ajenos—
El cáñamo remiten, anudado.
Y de Vertumno al término labrado
El breve hierro, cuyo corvo diente
Las plantas le mordía cultamente.
Ponderador saluda afectuoso
Del esplendor que admira el extranjero
Al Sol, en seis luceros dividido;
Y —honestamente al fin correspondido
Del coro vergonzoso—
Al viejo sigue, que prudente ordena
Los términos confunda de la cena
La comida prolija de pescados,
Raros muchos, y todos no comprados,
Impidiéndole el día al forastero,
Con dilaciones sordas le divierte
Entre unos verdes carrizales, donde
Armonïoso número se esconde
De blancos cisnes, de la misma suerte
Que gallinas domésticas al grano,
A la voz concurrientes del anciano.
En la más seca, en la más limpia anea
Vivificando están muchos sus huevos,
Y mientras dulce aquél su muerte anuncia
Entre la verde juncia,
Sus pollos éste al mar conduce nuevos,
De Espío y de Nerea
—Cuando más oscurecen las espumas—
Nevada invidia, sus nevadas plumas.


مولايَ نور الدِّين لي نسوة
في مالح الأكل لها محنه
يصمن عن قصدي ولكن إذا
سألت عن قصدٍ لها صِحنه


Doch mit der Brandung letzten Wellen
Schlägt noch der Wind nach Westen um,
Erwacht beginnt der Sturm zu schwellen,
Die Lüfte heulen, bisher stumm.
Der Zorn des Windes wühlt im Laube
Der Uferbäume, nieder weht
Ein schwarzer Wolkenbruch von Staube,
Und wirbelnd sich der Nachen dreht.


Mit seinem Finger wirft er alles nieder,
Was den Gerechten noch bedrängt;
Er eilt, daß bald die Hölle wieder
Des Krieges Wuth empfängt!


萱草行间过履絇
杏花影里散文书
秋风遣我疏团扇
又被春风遣唤渠


زُرتُ المَليحَةَ وَالرَّقِي
بُ يَروعُني ذاكَ الخَبيثُ
في لَيلَةٍ ما كانَ مِن
هُ سِوى دُجاها مَن يُغيثُ
فَلَقيتُ سَلمى وَالكَرى
في عَينِهِ فُقِئَتْ يَعيثُ
وَالفَجرُ في أَثَرِ الظَلا
مِ يَهُزُّهُ العَنَقُ الحَثيثُ
ثُمَّ اِنصَرَفتُ وَلَم يَكُن
إِلّا عِناقٌ أَو حَديثُ


Nur wenig Tage sind entflohn;
Da klopft von neuem Lucas schon
An ihre Hüttenpforte;
Doch statt der Stimme, die so süß
Ihn jüngst noch dort willkommen hieß,
Vernimmt er fremde Worte.


Fueron a la taberna, y el chiquillo
hizo luego la seña convenida,
y el ciego dijo en voz descomedida
¿Por qué no llena usted ese cuartillo?


Mrouc zřela medovými zraky tvoji pomstu,
však nechvěla se, a žel nebylo jí
tvé služby. Vyčítavě dívala se
na nástroje tvé bědné, Afrodito!


神仙抱一养玄微
九载功成白日飞
道在当人须顺授
今朝何必秘天机


De alant, kigyulva két
Égő szem világa;
Egy arc hős vonásai
Látszanak meg nála;
És rémítő hang dörög
A hitvány tömegre...
(A szigethi hős feje
Itt van eltemetve).


Však přece nám tu ještě něco schází!
Ó, karty, karty, jaké čáry znáte?
krev línou v ňadrech mžikem rozhříváte!
Nechť svatoušek si po nich kletbou hází,
my s nadšením jen vždycky sáhnem pro ně.
A nad taroky mlčky hlavu kloně,
na všechno kolem ihned zapomenu.
U okna zatím přítel moji ženu
svým vtipem bystrým znamenitě baví. – –


Colsi del sceme mio suspiri e lutto,
da madonna e da Amor al fin schernito,
utile ad altri, a me nocivo frutto.


Tu te pòi bene starne
cum ferma fé, ch'el non se sale al celo
per non voler sentir caldo né gelo.


, thou sacred, solemn Guest,
Who com'st to guide me to the Blest.
O Fountain of eternal Truth,
Thou gracious Guardian of my Youth!
True Wisdom to my Soul dispense,
That I may learn thy Will from hence:
Still let me make thy Word my Rule,
And still despise the
Inspir'd from thence, my Verse shall soar,
Till Time itself shall be no more.


Auf den flüssigen Krystallen,
Wie sie kreisend sich verschlingen,
Wie sie steigen, wie sie fallen,
Mag ein Lied des Ostens klingen!


Ty přírodo, ty matko, ty družko, nevěsto,
co jest to, co mne tísní, ó netaj, pověz to!
Ty chráme, monastýre i hrobe, zda to víš,
proč nejsem, jak jsem býval, proč já to nejsem již?
Ty kolébko i rakvi, i lože, stane můj,
ó zvedni moji tíži a žal můj umírňuj,
a anděla mi sešli, ať zmírní dechem svým
ten palčivý žár srdce, než splane v prach a dým.
Neb mnohé struny žití již strhal život ten,
a nemnoho jich zbývá... hle, v západ tíhne den...
Ve struny žití mého co bouří zalehlo!
Je rozrývala láska, je záští sežehlo,
je touha napínala, až náhle pukly v ráz,
je bujné plesy rvaly a samoty dral mráz.
I zasténaly divě a v žalný vzdechly zpěv,
a do hrudi se vlila jich otrávená krev.
Ta naše cesta žitím, co skrývá v sobě hrůz!
a každý kročej po ní si žádá srdce kus,
přes hroby drahých srdcí mdlá noha klopýtá,
kde před ní vřelá krve je ručej rozlitá,
přes hluché pouště, kde se květ nezjeví ni pták,
jak na všecko by vtisknut byl věčné smrti znak.
Ta naše cesta žitím, co skrývá v sobě hrůz!
a každý kročej po ní si žádá srdce kus,
a věčný smutek s námi vždy z jedné mísy jí,
než těžké, černé hroudy nám prsa pokryjí,
stesk naši duši hlídá a ssaje v každém dni,
jak ženich neodbytný noc každou lehá k ní –
tak slaba byla večer, a ráno, jaký žas!
se svého lůžka vstavši se cítí slabší zas,
neb těžký, pustý dusil ji celou nocí sen:
ó na takou noc černou ký může vstáti den?
Neb jestli přelud krásný ji v spánku obestřel,
ten opojený pohled, co, probudiv se, zřel?
Jen temno místo světla, jen nelad za krásu,
jen rozplynulé štěstí ve bolném ohlasu.
Oh marnost, všecko marnost, děl naposledy král.
kdy dopil pohár žití, jenž v luzných barvách hrál.
Jeť marnost láska ženy, dnes objímá tě snad,
však vidíš v jejím oku ten krutý výsměch plát?
Jak tobě dnes, i jiným dá sebe zítra tak:
svých retů med i hudbu, svůj úsměv, sladký zrak.
Ty vřel’s k ní láskou světce, však ona, podlý klam!
O trudno dít, co dále, ó jdi a zemři sám!
Tvůj čistý oltář znectěn, jdi, zamkni spustlý chrám,
nechť štír a ještěr hnízdí, když Bůh víc nesmí tam!
Zříš zářné meteory? Slyš náhle slabý třesk –
kam jich se děla krása? kam zmizel jejich lesk?
Kam tvá se děla láska? O dítě, umři též,
zde úlevy a klidu již sotva nalezneš!
Hle, kalný proud se šeří, tam dole – hleď, tam níž,
– jeť život branou smrti – tam dole jsi jí blíž...
Ne, nestrachuj se – – bude tak skončeno to dřív–
buď s Bohem, zrádný světe! Buď Bože, milostiv!
Jeť marnost vše, co hřeje a bouří naši krev,
pro vyšší zájmy zapal a nadšení a hněv,
ó hrůza, jaký pocit, ó běda, jaký žal,
nic v světě nepotrvá, vše stráví vlastní pal,
jeť prchavé, co drahé, co nejdražší, to v ráz
se rozvije a mžikem již zvadne, umře zas.


Rámě Vltavino lije v okolí
Jarou čilost, čnící občerstvení,
Vesna panuje v tom blahém oudolí,
Jevíc mocnost svého probuzení;
Stromy vůkol vynikají v květu,
Příroda se zdá být ve zánětu.


杖倚琅玕绿
杯澄琥珀红
道人春睡熟
门掩落花风


-¿Tu mal es como el mío? -Es diferente.
-¿Pues tú no ves que estoy de amores muerto?
-¿Y tú no ves que Amor de amores muere?


Než běda, v téže chvíli bědné
jak cyankálim napojen
ďas koulí okem, chroptí, bledne
a na břiše se tiskne jen.
Křeč smrtelná mu tělem zmítá –
již dříku vesta nestačí,
čert sípaje v mé jizbě lítá,
až v kout se posléz přitlačí,
a odtud roste, bobní stále,
již pokojík můj plní v půl –
již skříň se kácí – dme se dále,
již povalen můj psací stůl,
již v pokoji ho do tří čtvrtí...
Sůl nesu hořkou na míse,
tak padnout mi tu divnou smrtí,
ty obsílky, ty komise!...


وخز اليراع كوخز الرمح في الألم
فاضرب بأيهما من شئت وانتقم
كلاهما آلة للفتك صالحة
وما سلاحك إلا في يد وفم
الهجو كالقتل محظور ومنتبذ
والعرض كالنفس في هتك وهدر دم
وفي القصاص يكون الأمر منعكسا
والحكم ذو الدور في الوجدان والعدم
كم غارة شنّها حسان منتصرا
للسيد الخلق بالأمضى من الكلم
الشعر كالورد في طيب وفي إبر
يوذي وينفع في حرب وفي سلم
فاصفع بحد قوافيه إذا امتشقت
واضرب بأضربه الفتاكة الرجم
ما كان لي في لحوم الناس مسغبة
تفضي لإبقائهم جلدا على عظم
وكنت مزدريا بالهجو منخجلا
فيه فأكرهت عنه غير محتشم
يسوقك الكلب أحيانا لتحصبه
فتنحني منه للأحجار ولحمم
لست المسمى من حالت قذارته
بين ارتسامه والمخطوط من اقلمي
أبقيته ليد الأيام تصفعه
صفع الإهانة من راس إلى قدم
وصنت نفسي عن ذكر اللئام فما
أولى الظما بي إذا ما الري من كرم


Ein ganzer Sinn, ein pur Gottmeinen
Macht leicht gesammelt zum Gebet;
Sonst wird man nur andächtig scheinen,
Wenn man gleich große Arbeit tät'.


Nad vodou jak jepice
v záři slunce plesá, –
slunce zmizí – a hle, již
u hrob temný klesá:


Signor, ti mando in questi pochi versi:
ha la tua bella ninfa il capo d'oro,
gli occhi d'avorio e d'ambra, e in mezo loro
un splendor che a mirarvi io non soffersi.


Ses premiers pas, à lui, l’éloignent de son père !
« Ô Sarah ! de ton fils le sort est plus prospère.
Ô Sarah ! cet enfant pâle, nu, sans soutien,
C’est le fils d’Abraham… Non, mon Dieu ! c’est le tien !
Sauve-le ! sauve-nous. Un peu d’air ! un peu d’ombre !
Le bruit frais de l’eau vive, un arbre au rideau sombre,
Une pierre mouillée, un fruit, et du sommeil ! »


Por ti, meus sentimentos são tais
Que mesmo tua partida passageira
Tornou minha vida costumeira


Die Braut sagte in aller Huld,
Ich sei an der Verlobung schuld.


Dont j'ai, sans la comprendre, adoré la pâleur,
Tu joins donc maintenant à ce premier mystère,
Le vermillon soudain qui te prend au visage,
Quand, ce visage aimé, tu le tournes vers moi,
Est trop brûlant, trop noir, et roule trop d'orage,
Pour être de ton sang, ma Chimère au cœur froid.
Aussi bien le voyant, je me dis et je croi
Que c'est mon propre sang qui passe et monte en toi !


Come l'infermo che dirotto e stanco
Di febbre ardente, va cangiando lato,
O sia su l'uno o sia su l'altro fianco
Spera haver, se si volge, miglior stato,
Ne su'l destro riposa, ne su'l manco:
E per tutto ugualmente e travagliato:
Cosi il Pagano al male ond'era infermo
Mala trova in terra e male in aqua schermo


O poema!


Ma Ricciardetto rispose: - Niente:
noi non abbiàn danar né cosa alcuna;
siàn qui condotti sì miseramente,
sanza speranza, come vuol fortuna.
Ma se qui fussi Rinaldo al presente,
non temeremo di cosa nessuna,
o se ci fussi il conte Orlando appresso,
che di camparci pur ci avea promesso. -


řady domů, tmavé komíny.
Srdce řeklo: „Hleď ven!“ Já hled v mžiku.
Domů brala se kol po chodníku. –
Já měl oči v tílko její vpité,


轻鬓丛梳阔扫眉
为嫌风日下楼稀
画罗金缕难相称
故著寻常淡薄衣


مَنازِلُ الحَيِّ مِن غُمدانَ فَالنَضَدِ
فَمَأرِبٍ فَظَفارِ المُلكِ فَالجَنَدِ
أَرضُ التَبابِعِ وَالأَقيالِ مِن يَمَنٍ
أَهلِ الجِيادِ وَأَهلِ البَيضِ وَالزَرَدِ
ما دَخَلوا قَريَةً إِلّا وَقَد كَتَبوا
بِها كِتاباً فَلَم يَدرُس وَلَم يَبِدِ
بِالقَيرَوانِ وَبابِ الصينِ قَد زَبَروا
وَبابِ مَروٍ وَبابِ الهِندِ وَالصُغَدِ


Na, dat is gaud! Geseggt, gescheihn!
Nah fiw, söß Dag' makt sick Notorjus Klein
Nu up den Weg un hen nah Banken.
As hei nu führt de Drift entlanken,
Wo ein dat Dörp all seihen kann,
Dunn süht hei ok den Pächter all von widen
Up sinen witten Schimmel riden,
Un durt nich lang', dunn kümmt de Oll heran.
»Gu'n Dag! Na, dat is recht, oll Fründ,
Dat Ji mi Wurd doch hollen hewwt.
Nu führt man sachten tau; wi sünd
Hir man noch bi en lütt Geschäft;
Ick lat hir achter Gasten binnen
Un ward mi glik tau Hus infinnen.«
»Na, wenn't mi man tau lang' nich durt«,
Seggt de Notor un führt nu sachten furt.
Un Bank, de giwwt den Schimmel nu de Spurn
Un jagt irst achter'n hogen Durn,
As Klein em nich mihr seihen kunn,
Dunn achter'n Barg, dunn achter'n Busch herun
Un endlich nah den Hof herup.
Hir makt hei fix de Stalldör up
Un jagt den Schimmel dor herin,
Löppt d'rup tau Hus nah sine Fru
Un röppt ehr tau: »Rasch, Mutter, fixing nu!
Sett all so'n Kram hir vör min Bedd,
Dat't so as bi en Kranken lett,
As leg ick krank hir all sid Dagen,
Lat allerlei herinner dragen,
Un fröggt hir wer, denn möst du seggen,
Dat ick all lang' bün dodenskrank.«
Un dormit treckt sick ut uns' Bank
Un deiht sick in dat Bedd 'rin leggen.
Üm sinen Kopp ward hei en Dauk sick binnen,
Un all de Buddel, de sin Fru kann finnen,
De warden vör sin Bedd henstellt,
So dat em jeder för en Kranken höllt.


Wiwol Er nie kain vnrecht that,
inn seim Mund kain betrug nie hat,
noch ward sein Tod jm gsetzet
Gleich der Gotlosen argen rott,
nam wie ain Reuber seinen tod,
ward vnter Mörder gschätzet,
Vnd solchs vmm vnser missethat,
dan es Got so gefallen hat
jn mit krankhait zuschlagen,
Auf das, so Er sein Söl hingeb
zu aim Schultopfer, er lang leb
vnd mög vil Samen tragen


Ma lementem reggel
Könnyű ruha volt a derekamon
Libegett és fölfelé fújta a szél
Alulról,
Mentem és azt hittem, nagyon boldogtalan vagyok,
Nagyon boldogtalan,
Mert mindenkitől mindent el kell vennem,
A gazdagtól a pénzt, a széptől a szépséget,
A koldustól az alamizsnát
És elszedni és harcolni
És nem bánni, dögöljenek meg
És haljanak meg értem
És jött a szőke fiú
És köszönt és elpirult
És egyszerre úgy éreztem, hogy nagyon boldog vagyok,
Nagyon boldog.
S mindenkinek mindent odaadok,
A ruhámat a derekamról,
Odaadom a szélnek, mert úgy akarja letépni.
A pénzt a szegénynek,
A csúnyának a szépet
És mindent, amim van
És aztán meghalok érte.


Als die schlechte Zeit gekommen
Und die welsche Raserei,
Blieben unsre Klaren, Frommen
Von dem bösen Taumel frei.
Männernacken war gebogen,
Stolzgewappnet Frauenbrust,
Und die deutschen Knaben sogen
Feindeshaß und Freiheitslust.
Neiget euch den frömmsten Werken,
Euch dem schönen Liebestod,
Seht sie wunde Krieger stärken
Mit dem Wort, mit Wein und Brod.


Al fondo de rincones escondidos
crecen flores ocultas entre hierba.
Hay raíces clavadas a la piedra
que aguardan impertérritas la lluvia.
Al sur del los veranos agostados
se oye la seca espera de los pozos.
Tanta belleza vive, tanto amor...
Bajo la nieve sueñan los caminos
con los días azules del deshielo.


Dale jim na postel
velekánské kameň –
Buh jim boď milostiv
až na věky. Amen.


Pitié, Dieu pitoyable ! et m’aidez à parfaire
L’œuvre de votre cœur adorable, en sauvant
L’âme que rachetaient les affres du Calvaire ;
Père, considérez le prix de votre enfant.


O du sorgest für mich Armen,
Tag und Nacht Hältst du Wacht,
Groß ist dein Erbarmen!
Lauf' ich weg, du holst mich wieder,
Väterlich Hältst du mich,
Wenn ich sinke nieder.


Bald lebten sie wie Tauben,
Sie liebte selbstbewußt,
Tat seine Lampen schrauben,
Wenn eine Lampe rußt.


Ich kenne einen der uns leiten könnte ..


Als der Sandwirth von Passeier
Inspruck hat mit Sturm genommen,
Die Studenten, ihm zur Feier,
Mit den Geigen Mittags kommen,
Laufen alle aus der Lehre,
Ihm ein Hochvivat zu bringen,
Wollen ihm zu seiner Ehre
Seine Heldenthaten singen.


A důstojně, jak Duchu sluší se,
svou ruku zvednuv, hlavu obrátil
vzad, po hlasu, a povýšeně děl:


so hörte ers in einem fremden Hafen –.
Und draußen formt sich eines von den Schafen
ganz groß, fast drohend, auf dem Außendeich.


A lui, qui, débauché jusques à la folie,
Et dans les cabarets vivant au jour le jour,
Aussi facilement qu'il méprisait la vie
Faisait gloire et métier de mépriser l'amour ?
A lui, qui regardait ce mot comme une injure,
Et, comme un vieux soldat vous montre une blessure,
Montrait avec orgueil le rocher de son cœur,
Où n'avait pas germé la plus chétive fleur !
A lui, qui n'avait eu ni logis ni maîtresse,
Qui vivait en plein air, en défiant son sort,
Et qui laissait le vent secouer sa jeunesse,
Comme une feuille sèche au pied d'un arbre mort !


Poiché tu ne la sera, io ne l’aurora
fummo de’ giorni, e fummo ambo in disparte
non men di loco che d’ingegno e d’arte,
tu veglio in tutto, io giovenetto ancora,


Aj kročil přes hranice –
Ještě zpátky jeden hled –
Druhý zhůru nad oblaky,
Třetí v odevřený svět.


Das dröhnt dem Marschall durch Mark und Bein.
Wie Wetterschein
Entlodert sein Sarras der Scheide.
Vom Donner des Fluches erschallet das Schloß.
Er stürmet im Wirbel der Rache zu Roß,
Und sprenget hinaus auf die Heide.


Dieser brach die Liebe das Herz, und diesem die Sehnsucht
Nach der Toten: im Tod nannt' er mit Namen sie noch.
Freunde gesellten den Staub zum Staude seiner Geliebten;
Beide lieben sich dort, wo die Liebe nicht weint.


Moře ztichlo, hladina jak z kovu
bleskotala v záření;
vlny, dálky naslouchaly slovu
a lid u vytržení.


La 'nde ne lodo lo dolce saluadore
che del nemico m'a fato guireri;
e so' me fato umano più che sparuieri,
grande alegreça n'aço nel meo chore.


Ötezer és mintegy nyólcszáz esztendeje,
Mióta a világ ütközet mezeje,
Mióta minden nap sok ezer élőnek
Szívébe halálos mérgű nyilat lőnek,
Mióta oly sokan halnak a csatába,
Hogy a főld már alig rejtheti magába,
Úgyhogy méltán lehet félni az időtől,
Melyben nem járhatunk a sok temetőtől.
Egy-egy világot kell (szörnyűség hallani)
Minden század alatt eltakarítani.
Élők, vegyük tehát méltó figyelemre,
Micsoda bajnok tör az emberi nemre.
Micsoda bajnok az, mely ily bátorsággal
Harcol a főld színén lakó sokasággal.
Ki az, ki ily sűrűn pusztít éjjel-nappal,
Hogy a megholtakat alig győzik pappal.
Kinek csapásitól félnek a királyok,
Nyögnek a lázárral megtőlt ispotályok.
A halál ez s ennek fekete zászlója
Alatt a nyavalyák szörnyű légiója,
Melyek készen vagynak egy legkisebb szóra,
Táborral ütnek a szegény halandóra.
Nincsen az életnek semmiféle neme,
Melyre nem vigyázna ellenséges szeme.
Még alig kezdődik a kétséges pálya,
Már a csecsemőknek jajra nyílik szája.
Nem csak, hanem sokszor a rengő bölcsőnek
Kebele adózik a mord temetőnek.
Lesz reménytelenűl az élet reggele
A kegyetlen halál szomorú éjjele.
Hát az ifjúságot említsem-é? már a’
Megy igazán a legsúlyosabb próbára.
Hiába erősek ekkor a tetemek,
Hiába vídámak a mosolygó szemek,
Hiába eleven a vér az erekben,
S tüzes a bátorság a nemes lelkekben,
Mivel ezeket is a legtetszőbb korba
Ez a nagy ellenség fekteti a porba.
Csak egy nyavalyát kűld ellene, és merő
Derekakból kifogy az ifjúi erő.
Hogyha pedig velek ez a közönséges
Vitéz szembeszállni megy, nem elégséges.
Van harc, vagyon fegyver, ezekkel áll szembe,
Így taszítja véres testeket verembe.
Így ejti el Hektort, kinek tíz esztendő
Meghódolására nem elegedendő.
Sőt magát Achillest, kinek hasznát vette,
Egy ilyen praktika által elejtette.
Az öregek mondják, hogy ennek engednek,
Midőn a főld felé végre legörbednek.
Sőt úgy megtöretnek lassan, hogy reszkető
Fejekkel keresik, hol van a temető.
Mert ellenek harcol a hosszú idővel,
Mely mindent megemészt rettentő erővel.
Lassan-lassan őket mindaddig gyengíti,
Míg osztán végképpen elerőtleníti.
Amidőn kezének csak egy intésére
Önként kőltöznek le a sír fenekére.
Így dől ki, amidőn még csak nem is véli,
Főpapi székéből sok szomorú Éli.
Sok Chilók, amidőn legjobban örűlnek,
A halottak közé nevettekbe dűlnek.
Így harcol a halál, (óh, eszmélkedjetek)
Gyermekek, ifjak és vének, ellenetek.
De még e’ kevés, mert csak magános próba,
Az élőt egyenként rakja koporsóba,
Van még nagyobb ennél, mert sokszor kihat a
Roppant országokra a pusztító csata.
Amidőn a holtak rakásokra hullnak,
A sűrűen hulló népek megritkúlnak.
Mert mikor kikűldi ama nagy bajnokot,
A pestist, mely ölni egyenként nem szokott,
Hanem szája mérges párázattal teli,
Mellyel a népeket gyakran -meg-leheli...
Ő az az öldöklő angyal, mely megraka
Minden házat holttal egy szörnyű éjszaka.
Mely Sénakeribet midőn elővette,
Számtalan táborát kicsiny számra vette.
Az éhség a másik leghívebb szolgája,
Igen hasonlít a képe is hozzája.
Ez midőn célba vesz egyszerre sokakat
S csinál elevenen járó csontvázakat,
Amelyek a főldön addig tétováznak,
Mígnem egyenként a sírba botorkáznak.
Mikor Titus a jajt kívűlről hallgatja,
Ez Jérusálemet belől szorongatja,
Ámbár a városban nincsen több magának,
Egyedűl többet ér az ő táborának.
Óh, de ki tudhatná mind előszámlálni,
Amelyekkel szokott a halál prédálni.
Maga Cyrus, aki egész seregének
Nevet tudott adni, nem tudna ezének.
Ily sok ellenség közt nem csudálkozhatunk,
Hogy az öreg szerre kevesen juthatunk.
Hogy az élők között nincsenek Nestorok,
Kiknek századokig elhaladna sorok!
Nincsen Matuzsálem, aki míg kidűlne,
A seculum elő kilencszer kerűlne!
Az ember éltének igen határt vét a
Mérték, melyet annak kimért a próféta.
Már ma csak olyat is nehezen lelhetünk,
Mint akit most gyászos sírjába temetünk.
Ki a hatvanhetet már jól meghaladta,
Amidőn magát a halálnak megadta.
Már az ősz hajakból font ezüst korona
Homlokára ritka tiszteletet vona.
Midőn a keserves próbák mezejébe
Elesett éltének megért vénségébe.
- - - - - - - - ez, kinek tagjai
Fedezői kedves hazája hantjai.
- - - - - - - - atyai szerelme
Nevelte - - - - - - - - védelme,
Kiket maga előtt bocsátván az égbe,
Már most velek együtt él nagy dicsőségbe.
- - - - - - - - bírta szívét s vele
Volt nyara, és szintén - - - - - - tele,
Kitől elmaradván páratlan élete,
- - - - - - - - - - - - - lehete,
Melyeket eltőltvén csendes békességbe,
Megelégedve megy fel a dicsőségbe.
De amíg elmenne, jertek el végtére,
Kedves gyermekei, megölelésére.
Jertek, neveteken szólítván titeket,
Hadd áldja meg végre szája élteteket.
- - aki már a gyászos halál által
E főldről az égbe plántáltattál által.
Az én áldásomra nincs neked szükséged,
Mert az ég örökre boldoggá tett téged.
- - - - - - - - jövel hát, tégedet
Úgy nézlek, mint aki bírta volt szívedet.
Az ég vigyázzon rád mindég kegyes szemmel,
Tetézzen minden nap újabb kegyelemmel.
Az árvák, az árvák, akik a kezedre
Maradtak, légyenek függesztve szívedre.
- - - - - - - - elmaradt özvegye,
- - - - - - az Úr ügyedet felvegye.
Éltedet az Úrnak ápolgató karja
Mindennémű veszély ellen eltakarja.
- - - - - - - - - - - - - jösztetek,
Kedves unokáim, hadd szóljak veletek.
- - - - - - - - - - - - - - jövel,
Hadd öleljelek meg ellankadt erővel.
Az Isten, ki gondot visel az árvára,
Kegyesen vigyázzon lelketek javára.
Szerelmes unokám - - - végtére,
Jövel nagyanyádnak megölelésére.
Amint nő a plánta, az égnek harmatja
Mikor reá kövér cseppjeit hullatja,
Úgy nevelkedj te is testbe és lélekbe,
Végre, de sokára, juss el az egekbe.
Engedjetek immár, kérlek, hadd menjek be
A megboldogúltak közé a mennyekbe.
Te pedig, akiknek még megvan éltetek,
E harcnak mezején szemesek légyetek.


Ah! so hab ich noch die Traubenhügel erstiegen,
Ehe der leuchtende Strahl an der güldenen Ferne hinabsinkt.
Und wie wohl ist mir! Ich streck im stolzen Gefühle –
Als umschlänge mein Arm das Unendliche – auf zu den Wolken
Meine gefaltete Hände, zu danken im edlen Gefühle,
Daß er ein Herz mir gab, dem Schaffer der edlen Gefühle.
Mich mit den Frohen zu freuen, zu schauen den herbstlichen Jubel,
Wie sie die köstliche Traube mit heiterstaunendem Blicke
Über sich halten, und lange noch zaudern, die glänzende Beere
In des Kelterers Hände zu geben – wie der gerührte
Silberlockigte Greis an der abgeernteten Rebe
Königlich froh zum herbstlichen Mahle sich setzt mit den Kleinen,
O! und zu ihnen spricht aus der Fülle des dankenden Herzens:
Kinder! am Segen des Herrn ist alles, alles gelegen – –
Mich mit den Frohen zu freuen, zu schauen den herbstlichen Jubel,
War ich herauf von den Hütten der gastlichen Freundschaft gegangen.
Aber siehe! allmächtig reißen mich hin in ernste Bewundrung
Gegenüber die waldigte Riesengebirge. – Laß mich vergessen,
Laß mich deine Lust, du falbigte Rebe, vergessen,
Daß ich mit voller Seele sie schaue, die Riesengebirge!
Ha! wie jenes so königlich über die Brüder emporragt!
Teck ist sein Name. Da klangen einst Harnische, Schwerder ertönten
Zwischen den moosigten Mauren der Fürsten und blinkende Helme.
Eisern waren und groß und bieder seine Bewohner.
Mit dem kommenden Tag stand über den moosigten Mauren
In der ehernen Rüstung der Fürst, sein Gebirge zu schauen.
Mein dies Riesengebirge – so stolz – so königlich herrlich – ?
Sprach er mit ernsterer Stirne, mit hohem, denkendem Auge –
Mein die trotzende Felsen? die tausendjährige Eichen?
Ha! und ich? – und ich? – bald wäre mein Harnisch gerostet,
O! der Schande! mein Harnisch gerostet in diesem Gebirge.
Aber ich schwör – ich schwör, ich meide mein Riesengebirge,
Fliehe mein Weib, verlasse das blaue redliche Auge,
Bis ich dreimal gesiegt im Kampfe des Bluts und der Ehre.
Trage mich mein Roß zu deutscher stattlicher Fehde
Oder wider der Christenfeinde wütende Säbel –
Bis ich dreimal gesiegt, verlaß ich das stolze Gebirge.
Unerträglich! stärker als ich, die trotzende Felsen,
Ewiger, als mein Name, die tausendjährige Eichen!
Bis ich dreimal gesiegt, verlaß ich das stolze Gebirge.
Und er ging und schlug, der feurige Fürst des Gebirges.
Ja! so erheben die Seele, so reißen sie hin in Bewundrung,
Diese felsigte Mitternachtswälder, so allerschütternd
Ist sie, die Stunde, da ganz es fühlen, dem Herzen vergönnt ist. –
Bringet ihn her, den frechen Spötter der heilsamen Wahrheit,
O! und kommet die Stunde, wie wird er staunen, und sprechen:
Wahrlich! ein Gott, ein Gott hat dieses Gebirge geschaffen.
Bringet sie her, des Auslands häßlich gekünstelte Affen,
Bringet sie her, die hirnlos hüpfende Puppen, zu schauen
Dieses Riesengebirge so einfach schön, so erhaben;
O und kommet die Stunde, wie werden die Knaben erröten,
Daß sie Gottes herrlichstes Werk so elend verzerren. –
Bringet sie her, der deutschen Biedersitte Verächter,
Übernachtet mit ihnen, wo Moder und Disteln die graue
Trümmer der fürstlichen Mauern, der stolzen Pforten bedecken,
Wo der Eule Geheul, und des Uhus Totengewimmer
Ihnen entgegenruft aus schwarzen, sumpfigten Höhlen.
Wehe! wehe! so flüstern im Sturme die Geister der Vorzeit,
Ausgetilget aus Suevia redliche biedere Sitte!
Ritterwort, und Rittergruß, und traulicher Handschlag! –
Laßt euch mahnen, Suevias Söhne! Die Trümmer der Vorzeit!
Laßt sie euch mahnen! Einst standen sie hoch, die gefallene Trümmer,
Aber ausgetilget ward der trauliche Handschlag,
Ausgetilget das eiserne Wort, da sanken sie gerne,
Gerne hin in den Staub, zu beweinen Suevias Söhne.
Laßt sie euch mahnen, Suevias Söhne! die Trümmer der Vorzeit!
Beben werden sie dann, der Biedersitte Verächter,
Und noch lange sie seufzen, die fallverkündende Worte –
Ausgetilget aus Suevia redliche biedere Sitte!
Aber nein! nicht ausgetilget ist biedere Sitte,
Nicht ganz ausgetilget aus Suevias friedlichen Landen – –
O mein Tal! mein Teckbenachbartes Tal! – ich verlasse
Mein Gebirge, zu schauen im Tale die Hütten der Freundschaft.
Wie sie von Linden umkränzt bescheiden die rauchende Dächer
Aus den Fluren erheben, die Hütten der biederen Freundschaft.
O ihr, die ihr fern und nahe mich liebet, Geliebte!
Wärt ihr um mich, ich drückte so warm euch die Hände, Geliebte!
Jetzt, o! jetzt über all den Lieblichkeiten des Abends.
Schellend kehren zurück von schattigten Triften die Herden,
Und fürs dritte Gras der Wiesen, im Herbste noch fruchtbar,
Schneidend geklopfet ertönt des Mähers blinkende Sense.
Traulich summen benachbarte Abendglocken zusammen,
Und es spielet der fröhliche Junge dem lauschenden Mädchen
Zwischen den Lippen mit Birnbaumblättern ein scherzendes Liedchen.
Hütten der Freundschaft, der Segen des Herrn sei über euch allen!
Aber indessen hat mein hehres Riesengebirge
Sein gepriesenes Haupt in nächtliche Nebel verhüllet,
Und ich kehre zurück in die Hütten der biederen Freundschaft.


Auf, Sibzehn Boten, Auf, di ihr dreihundert Jahr
Bis auf den Kühlmann seid einander nachgefolgt!
Wi ihr bisher verkehr der schlüssel
Gespilt mit Rom nach art, di ides zeit ertrug:
So müsset ihr mit mir di sibzehn brechen,
Und greiffen si ernst an, bis ewig si vertilgt!
Ihr sollt mit Uns nicht eher Fride blasen,
Bis selbst der Satanas an seine sibzehnkett!
Bis alle Länder sind zur Lammeshochzeit kommen,
Und Adam wider lernt zuwohnen in dem Eden!


Fellegekkel csókolózva
Felmosolyg a nap koránya;
Küzdve kínos érzetével
Elborítja gyászkönyével
Kedvesét a bú leánya.


Zeman jeden v české zemi
hrdý, příkrý, neustupný,
v dřevěném svém choval hradě
krásnou ženu jako lunu.
Žárlivostí svou ji stíhal,
když pak měla poroditi,
dal ji zazdít – v té však chvíli,
poslední co kámen padl
na hrob živý mučednice,
nemocí byl raněn zeman
podivnou a neslýchanou,
malomocenství jež sluje.
Rázem poznal svoji vinu,
vykopat dal ženu svoji,
padl před ní na kolena,
odpuštění od ní žádal;
tato hlasem mdlým a slabým
poslala jej na Sázavu
ku Prokopovi opatovi,
zemřela pak v krátké chvíli.


Mentre che tal consiglio si tenea,
un giovinetto ch´Africo avea nome,
il qual forse venti anni o meno avea,
sanz´ancor barba avere, e le sue chiome
bionde e crespe, ed il suo viso parea
un giglio o rosa, over d´un fresco pome;
costui, ind´oltre abitava col padre,
sanz´altra vicinanza, e con la madre;


So find und gib uns endlich doch die Lösung!«
Im Winde schaukelten die andern Rosen.
Da, gräßlich, klang das eine Wort: Verwesung.


– – – Ich habe ja geschworen.
Nicht viel von traum erwehnt/ es ist nur allzu wahr.


Jim vyjít z žití branou samovraždy
je všední, umíráním den jim každý,
a v posled vždycky vhod Smrt přijde sama.


Snem prý je život, řekl někdo kdysi.
Sen životem, to kdos zas obrátil.
Jak takový chlap něco vymyslí si,
aniž kdy vlastně v tom kus smyslu byl!
Já s jedním mužem – byl to páter kýsi –
souhlasím v tom, že sen je ďábla díl,
vzduchový zmetek, zhouba duší jistá,
metafysický lotr – anarchista.


Nun er aus die Arme breitet,
Nach dem Bild noch sehnlich schreitet,
Stehet er in Wolkenleere,
Niedersenket ihn die Schwere;
Was geschieht, wer kann's verstehen,
Wer kann durch den Panzer sehen.


Unsterblichkeit? Wohl mir! Drum Heldenmacht
Erbebe nicht dem Schlaf der langen Nacht!
Verklinget, Namen und Gedächtnis, gar!
Nichts stirbt, was wirklich gut und göttlich war.


Hast süßes Glück gegeben,
So wie du prophezeiht,
Gelebt ein frommes Leben,
Voll Engel-Heiligkeit;
Bist schönen Seelen theuer,
Ein ächtres Himmels-Kind,
Als oft in ihrem Schleyer
Die Kloster-Mädchen sind.


نفع قليلٌ إذا نادى الصدى أُصلا
وحانَ منه لبرد الماء تَغريد
وودعوني فقالوا ساعة انطلقوا
أودى فأودى النَدى والحزم والجود
فَما أُبالي إذا ما مت ما صَنعُوا
كلُّ امرئ بسبيل الموت مرصود


Rinne sanft, du weiche Welle,
Schöner Flachs, durch meine Hände,
Daß ich dich mit stiller Schnelle
Fein zum goldnen Faden wende!


يا مولعاً بملامِي حسبكَ الله
كم ذا تهيّج مغرى القلب مضناه
هذا الحبيب وذا فكري وذا جلدِي
في راحتيه فقل لي كيف أنساه
إنِّي لأعلم أنَّ الرشد أجمعه
في تركه غير أنَّ النفس تهواه
ساجي اللّواحظ خمريّ مقبله
داجي الذوائب بدريّ محيَّاه
إن كانَ للحبِّ شخص فهو مهجته
أو كانَ للحسنِ لفظ فهو معناه
أفديه بدراً بقلبِ الصبّ غزوته
وفي السماء برغم الصبّ لقياه
لو لم يكن ريقهُ خمراً ومرشفه
ما عربدت عينه واهْتزَّ عطفاه


ten sonet krátký, ostrý, míhavý
jest jedinou z těch poetických forem,
jíž možno chytit nápad prchavý,
jak dobří mistři jsou nám toho vzorem.


A otroci šli kolem něho teď,
a z palankynu ruka překrásná
jak v umdlení přes římsu visela
desk postranních, a jako náhlý blesk
šleh’ z prstenů třpyt drahých kamenů,
když z nenadání sebou pohnula,
a z její dlaně vypad’ bílý květ.
Vzdech vyšel z palankynu zároveň,
a Alambuša klesla v podušky
tak tiše jak ten květ, jenž ležel teď
u nohou Upagupty... Palankyn
se v davu ztratil, v lidí hemžení,
a věrná Gopa opět šeptala:
„Toť Alambuša, zve tě k sobě v dům.“


Dej dobře pozor, co ti pravím teď:
Má podobizna rámec uměle
a přebohatě vyřezávaný.
Květ vedle květu jak by pučel tam,
a jeden z nich je růže purpurná,
střed tvoří dolní části, zlatý had
se dotýká té růže jazykem.


Aquí os entrego, a contratiempo acaso
flores de otoño, cantos de secreto.
¡Cuántos murieron sin haber nacido,
dejando, como embrión, un solo verso!
¡Cuántos sobre mi frente y so las nubes
brillando un punto al sol, entre mis sueños
desfilaron como aves peregrinas,
de su canto al compás llevando el vuelo
y al querer enjaularlas yo en palabras
del olvido a los montes se me fueron!
Por cada uno de estos pobres cantos,
hijos del alma que con ella os dejo,
¡cuántos en el primer vagido endeble
faltos de aire de ritmo se murieron!
Estos que os doy logré sacar a vida
y a luchar por la eterna aquí os los dejo;
quieren vivir, cantar en vuestras mentes,
y les confío el logro de su intento.
Les pongo en el camino de la gloria
o del olvido, hice ya por ellos
lo que debía hacer, que por mí hagan
ellos lo que me deban, justicieros.
Y al salir del abrigo de mi casa
con alegría y con pesar los veo,
y más que no por mí, su pobre padre,
por ellos, pobres hijos míos, tiemblo.
¡Hijos del alma, pobres cantos míos,
que calenté al arrimo de mi pecho,
cuando al nacer mis penas balbucíais
hacíais de ellas mi mejor consuelo!
Íos con Dios, pues, que con Él vinisteis
en mí a tomar, cual carne viva, verbo,
responderéis por mí ante Él, que sabe
que no es lo malo que hago, aunque no quiero,
si no vosotros sois de mi alma el fruto;
vosotros reveláis mi sentimiento,
¡hijos de libertad! y no mis obras
en las que soy de extraño sino siervo;
no son mis hechos míos, sois vosotros,
y así no de ellos soy, sino soy vuestro.
Vosotros apuráis mis obras todas;
sois mis actos de fe, mis valederos.
Del tiempo en la corriente fugitiva
flotan sueltas las raíces de mis hechos,
mientras las de mis cantos prenden firmes
en la rocosa entraña de lo eterno,
los con Dios, corred de Dios el mundo,
desparramad por él vuestro misterio,
y que al morir, en mis postrer jornada
me forméis, cual calzada, mi sendero,
el de ir y no volver, el que me lleve
a perderme por fin en aquel seno
de que a mi alma vinieron vuestras almas,
a anegarme en el fondo del silencio.
Id con Dios, cantos míos, y Dios quiera
que el calor que sacasteis de mi pecho,
si el frío de la noche os lo robara,
lo recobréis en corazón abierto
donde podáis posar al dulce abrigo
para otra vez alzar, de día, el vuelo,
los con Dios, heraldos de esperanzas
vestidas del verdor de mis recuerdos,
íos con Dios y que su soplo os lleve
a tomar en lo eterno, por fin, puerto.


Struny popraskaly, nástroj výpad’ z ruky;
smrtelný je pěvec, nesmrtelné zvuky;
naslouchá jim národ, srdce se mu chvěje,
neb z těch zpěvů zní mu vlastní epopeje!


Et voilà dans la nuit sonore
Des pas nombreux sur le parquet :
« Salut, dit l'hôte, à qui m'honore !
Et mon cœur vous revendiquait !


Žáby pokojných let drahně
Volně se toulaly v bahně.
Čím víc koho dobré bydlo píchá,
Tím se více popíná a pýchá.
Svobodou zhrdnouc, o panovníka ve dne v nocy
Vřeštěly Žáby k Kralomocy.
Smál se Perún: ale kdo chce kam,
Říkává se, pomozme mu tam.
Spustil jim drouh. Y strašným do vody bouchnutím
Rozžene plaché stádo mžiknutím.
Všecky v rokytí a v sytí s malou duší
Do děr kluší:
Každá napoly mrtvá, užaslá a tichá
Sotva dychá.
Ale v mále
Chtěcy předce viděti krále,
Jedna blíže capichu
Vystrčí hlavu potichu;
Nevidoucy ale nic strašného, vysoce
Na milé sestry křehoce.
Na to, co se strachem ukrývají,
Směleji jedna po druhé připlývají;
Tak že brzy skáčí po velebnost drouhu,
Majíc Pána za špatného slouhu.
Nač ten klacek? zavřeští: y prosme dále
O vonačejšího krále.
Vřeští znovu: y sešle jim Perún v Čápu Pána,
Hodného na ně Čingis Chána.
Ten kde kterou zhlídne v rokytí,
Hned ji dlouhým zobem pochytí.
Tak se krutý pan Dluhonos mnohou slabou
Pase žabou.
Obyvatelkyně smutně na to hleděly,
Bídně mřely a ceknout nesměly.
Až se s Merkurem snesše podtají,
Na Perúna prosbu zadají,
Aby dobrotivý Pán nebe a země
Zachovat ráčil ubohé žabí plémě.
Perún na to: Nechtěly laskavého,
Nechť teď snášejí ukrutného.


Odafönt már a Gutin tetején
viháncolnak a szélhahoták.
Özönletesen zúdul a hópiheraj
s fehérek lettek a fekete fák.
Odafönt, odafönt a havas tetején.


Die stellt das Spielen jetzt wohl eine Weile ein.


Wenn Hilfe du in Not begehrst,
Hemmt niemand seinen Lauf,
Die Meinung, die du leicht entbehrst,
Dringt dir ein jeder auf.


A když pak v smrti zápasu
své rámě po něm rozepneš
a zase jednou po čase
rtem bledým naň se usměješ:


Soll denn mein Junges Leben,
Da alles liebt vnd freyht,
Alleine sich ergeben
Der langen Einsamkeit?
Bleibt dann die Frewd vnd Lust
Der schleyer-weissen Brust,
Nach der wir alle streben,
Mir Ewig vnbewust?


Sogliono i lieti tempi esser cagione
di dolci versi, canzon mia pietosa,
ma te nella mia grave afflizione
ha tratto amor dell'anima dogliosa
contra natura, né ne so ragione
se non venisse da virtù nascosa,
spirata e mossa dal sommo valore
di nostra donna nel trafitto core.


Da will ich singen von Wundern der Luft,
Von Wundern der wogenden Stromesgruft,
Ich will dir singen zu Tag und Nacht
Von herrlichen Wundern, die Liebe vollbracht.


حجبت بالدَّمعِ أجفاني عن النظرِ
إلى سواكَ وقلبي الصبّ بالفكرِ
وزادَ دمعيَ عمَّا كنت أطلبه
فلا تسلْ ما جرَى منه على صبرِي
يا باسماً قلت للاَّحي أمبسمه
أبهى أم العقدُ قال الكلّ من دُرَرِ
سهرت في الوصلِ غنماً والجفا أسفاً
سبحان فاطر أجفاني على السهرِ


واجلب إسماعيل فيها ومنذر
بأوبط من كيد الفراشة والجُعَلْ
ليستبعيا كلباً بهيماً مُخزَّماً
من يك أفيالاً ابوته يَفِلْ


No tengo sólo un Ángel
con ala estremecida:
me mecen como al mar
mecen las dos orillas
el Ángel que da el gozo
y el que da la agonía,
el de alas tremolantes
y el de las alas fijas.
Yo sé, cuando amanece,
cuál va a regirme el día,
si el de color de llama
o el color de ceniza,
y me les doy como alga
a la ola, contrita.
Sólo una vez volaron
con las alas unidas:
el día del amor,
el de la Epifanía.
¡Se juntaron en una
sus alas enemigas
y anudaron el nudo
de la muerte y la vida!


Eröffne dich, O schwacher Mund,
Dem Höchsten Lob zu singen,
Der dich so manche Tag und Stund
In Ruhe zu lässt bringen.
Mein GOTT, der du von Jugend auff
Begleitet meines Lebens Lauff,
Laß mir das Lied gelingen!


Und während ein ganz neues Selbstvertrauen
ihn öfter tröstete und fast verzog,
ertrug er ernst den ganzen Blick der Frauen,
der ihn bewunderte und ihn bewog.


城荒叶落风飕飕
淮水茫茫古渡头
回首不堪行乐地
黄花点点是离愁


Medianoche van a dar,
y al gemido de la ola,
te angustias, trémula y sola,
entre mi alma y el mar.
    CONTRABAJO
Dulce luna del mar que alargas la hora
de los sueños de amor; plácida perla
que el corazón en lágrima atesora
y no quiere llorar por no perderla.
Así el fiel corazón se queda grave,
y por eso el amor, áspero o blando,
trae un deseo de llorar, tan suave,
que sólo amarás bien si amas llorando.
     VIOLONCELO
Divina calma del mar
donde la luna dilata
largo reguero de plata
que induce a peregrinar.
En la pureza infinita
en que se ha abismado el cielo,
un ilusorio pañuelo
tus adioses solicita.
Y ante la excelsa quietud,
cuando en mis brazos te estrecho
es tu alma, sobre mi pecho,
melancólico laúd.


He guardado mi alma,
la he guardado de ti,
y en caja plateada
he cerrado mis sueños.
Ya no habrán
duendes ni estrellas,
ya no habrán
más noches bellas,
ni cantos de sirenas,
ni bellos poemas.
Sólo recuerdos
anidados en el alma,
llenos de emoción
y un poco de esperanza.


Aqui na terra, desiludido
Tonto, perdido,
Saio das cinzas deste vulcão,
Para ouvir missa na capelinha,
Lá, onde mora Minha Madrinha,
Nossa Senhora da Conceição!


Sei doch auch mir ein süßer Gott,
Ein süßer Gott in Todesnot,
Ein süßer Gott im Leben.
Laß mich dein liebes Küchlein sein,
Führ mich in deine Gottheit ein,
Ohn End ob mir zu schweben.
Daß du werdst ewiglich gepreist,
O süße Taube, heilger Geist.


pracujícímu netřeba války
ani loupeží.
věčně naslouchá zpěvu dálky,
jež se železem neježí.


Der Jüngling rief: O Avalun,
Blond ist mein Haar,
In Avalun, da will ich ruh'n
Heute übers Jahr;
Avalun ist nicht mehr fern,
Avalun, du roter Stern,
O Avalun.


E orientar os pássaros


يا ربُّ بالهادي النبيِّ المجتبى
أغمدْ عنِ الإسلامِ أسيافَ الوبا
يا ربُّ لا يُشْكَى أليمُ عذابِهِ
إلاّ إليكَ فقدْ أخافَ وأرعَبَا
كمْ حلَّ في بلدٍ فشتَّتَ شملَ منْ
فيها فلا يجدونَ منهُ مَهْرَبا
يا ربُّ لطفاً بالعبادِ فما لهم
ربٌّ سواكَ يقيهمُ المستعصَبا
إنا اعترفنا بالذُّنوبِ فكنْ لنا
عاصٍ مسيءٌ للعذابِ استوجبا
إنْ كانَ لا يرجوكَ إلاّ محسنٌ
في العالمينَ فمنْ يجيرُ المذنبا
يا ربُّ إنّا نستقيلُكَ حادثاً
أدهى منَ المرضِ الثقيلِ وأصعبا
فمتى رأى الإنسانُ في فمهِ دماً
أيِسَ الحياةَ وفرَّ منهُ الأقربا
وتجنبْهُ الأصدقاءُ وأشفقوا
مِنْ قربِهِ وجفتْهُ خلاّنُ الصِّبا
وغدا مريضاً لا يُعادُ ومَنْ دنا
منْهُ يكادُ يرى الهلاكَ الأغلبا
فهوَ الفريدُ وأهلُهُ في كثرةٍ
هذا الذي بهرَ العقولَ وشيَّبا
إنّا تشفَّعْنا إليكَ بأحمدٍ
أعلى الورى قدراً وأرفعَ منصبا
أنْ ترفعَ الطاعونَ عنّا عاجلاً
وتجيرَنا مِنْ شرِّهِ وتجنِّبا
وتعيدَ ما عودتنا مِنْ نعمةٍ
عودتَنا منكَ الكثيرَ الطيِّبا
ثمَّ الصلاةُ على النبيِّ وآلِهِ
وصحابِهِ والغرِّ مِنْ أهلِ العَبا


– Cit, jenom cit? A rozum, pane, rozum?
– Ten připojil se, brachu, k posledu.
– Pak za deset let uzříme se zase,
už na novou teď zvu tě besedu!
Podivní lidé! Citem když se zmučí,
zas s rozumem se k němu vracejí –
– Co, čerte, ty víš, kterak člověk roste,
a o věčné co ty víš naději?


Weil der nun da/ der ihren Kopff zutritt
Und/ was uns hielt/ in Band und Ketten legt.
Weil der nun da/ der durch Verdienst und Bitt
Des Vatern Hertz zu erster Huld bewegt.


 Oh! se avesse somigliato
questo suo nipote, Adamo!
Il serpente disperato
s'impiccava al primo ramo
della pianta proibita;
e la cosa era finita.


Er ging wie Hagel nieder über Halmen:
Was wollt ihr Gott versprechen? Ungezählt
stehn um euch Götter, wartend daß ihr wählt.
Doch wenn ihr wählt, wird euch der Herr zermalmen.


Ihm, der für Recht und Wahrheit glüht,
Für Freund und Feind sich edel müht,
Nie Schlechtes thun und dulden kann,
Fecht' ihn auch Haß und Mißgunst an,
Ihm, Freunde, singen wir dies Lied,
Dem Edelsten, der vor uns blüht.


A povezou děvčátko,
krásné, svěží poupátko.


Zvlášť pak propujč požehnání
tomu, jenž dnes zřízen jest,
aby slova zvěstování
tvého víc ctil než svou čest;
dej mu srdce ochotné,
aby plnil sliby své,
na těle y duši jeho
posvěť předsevzetí všeho.


Groß iſt das Meer und der Himmel,
Doch größer iſt mein Herz,
Und ſchöner als Perlen und Sterne
Leuchtet und ſtrahlt meine Liebe.


Tvé – z Plejad nejbledší a nejsmutnější květe –
tmou oči zvětšené, sem kosmem pohlédněte
na zápas krutý,
jak plachá zem’ se lokti moře vzpírá
a všecky víry vod i všehomíra
jsou vyzvednuty!


Eu não sei por onde ela anda,
mas eu sei o que ela faz:


Leč Zikmund, dobyv meče v ráz,
v prs Janovi ho vbod’
i Václavu: „Zhyň každý z vás,
jen můj se povznes rod!“


بُشرى مُشير المَجد بَدر العُلى
فيما لَهُ الرَحمَن قَد يَسّرَه
مَحمود أَرباب الولا في المَلا
ربّ السَخا وَالحلم وَالمَقدرَه
وافي الهَنا يَسعى إِلى بابِهِ
وَأَوجه الإِسعاد مُستَبشِرَه
حَيث هِلال العام قَد هَلَّ في
دائِرَة السَعد فَما أَنوَرَه
عام جَديد فيهِ يَلقى الهَنا
وَالفَوز وَالتَوفيق وَالمَيسَره
حَتّى إِذا العزّ صَفا وَقتهُ
وَأَبدَتِ الأَيّام ما أَضمَرَه
ظفّره اللَه بِنَيل المُنى
فَجاءَ تاريخ الهَنا ظَفّرَه


e come innamorossi e per che via,
di chi e come e quando; e il tinore
vo' 'l sentirete per la lingua mia.


Bressa son che posta in pianto
Gran stridor el batter mani.


O Höchster! hilff du mir mein Vnglück überwinden.
Mir ist es je zu schwer:
drum ich dein' Hülff begehr.
Laß nur zum wenigsten mich Linderung empfinden.
Herr / hilff du mir behend:
wo nicht / so machs ein End!
der viel-beglückte Tod / hilfft herrlich überwinden.


Die Ursach ist, mein Herr, dass ich diss Ding behaubt',
Dieweil die – – – O das wird von niemand nicht geglaubt:
Wie? Eh' er mich gehört? Und darauff hebt er an,
Und wiederlegt ein Ding davon ich nie geträumt,
Und dass so wenig er, wie ich, verstehen kan.
Er redet, dass der Mund ihm schäumt,
Ein ungeduldig Wort das läufft die andern über,
Und setzet den Verstand fast in ein hitzig Fieber:
Ich segne mich, und mercke woll,
Dass ich die Thorheit sehr verdächtig mich gemacht;
Weil ich vermessentlich gedacht,
Dass einer der sich selbst nicht hört, mich hören soll.


anónimo


Di guiderdon se non è forse indegna,
sia, che la mandra mia, la tua mercede,
mai più di corna non sostenga inopia.


Antwortend klopfet dir in Schlägen
Des Mädchens und des Jünglings Brust
Dir eilet Mann und Greis entgegen,
Dir, Freund der Liebe, Freund der Lust!


Kradl jsem se za ní do kostela.
Ne, je nevinná, vždyť nutí ji –
prchltě jí jasný pablesk z čela,
zlomené se rovná lilii.
Ó, již zlaté prsteny jim mění,
slyšeti již „ano“ ženicha,
avšak ona tichá, přetichá,
osudný svůj výrok dáti lení.
Chvěje se a bledou líci kryje,
pojednou se k zemi uklání,
věneček jí padá se skrání –
všechno k ní, však ona víc nežije!
Dlouho jsem tam klečel bez pohybu,
zraku mému zatemnil se svět,
nad oblaky líbal jsem svou milku,
pojala mne čirá nepamět,
zapomněl jsem při čase se vracet,
až mne probudilo: pět a dvacet.


Doch die lautren Triebe
froher Nächstenliebe
wuchsen in der Pflichten sichrem Hort.
Eine zarte Blume
ist die Menschlichkeit;
nicht wo wild einherstürmt die Natur,
in dem Heiligtume
milder Sitte nur
sprießt die scheue Knospe und gedeiht!


Das weis ich, daß mein treu Gemüthe
Dem Pöbel ein Gelächter macht;
Ich weis auch, daß des Himmels Güte
So gut vor mich als alle wacht,
Und darum wird mir mein Gewißen
Auch wider Narren zeugen müßen.


El aljib En el fondo la tortugSobre el patio la vaga astronomíadel niñ La heredada plateríaque se espeja en el éban La fugadel tiempo, que al principio nunca pasUn sable que ha servido en el desiertUn grave rostro militar y muertEl húmedo zaguá La vieja casEn el patio que fue de los esclavosla sombra de la parra se abovedSilba un trasnochador por la veredEn la alcancía duermen los centavoNad Sólo esa pobre medianíaque buscan el olvido y la elegí  (1977)Jorge Luis Borges | "Poesía Completa", pá 497 | Debolsillo, 3 edição, 2016


سلوا هل تروا خلقا وإن عز باقيا
وهل تعلموا دون المنية واقيا
فهيهات منا سالم وابن سالم
من الموت لو أمسى على النجم راقيا
يعيش الفتى ما عاش لا بد ساعة
يلاقي المنايا القاطعات الأمانيا
فيا عجباً فإن يعزيه مثله
على مثله فانٍ ويجمع فانيا
ألا إننا موتى وأبناء مثلها
وآباء أموات كهولا وناشيا
فحظ ذليل القوم في قسمة الردى
كحظ الذي في القوم أصبح عاتيا
وكأس الذي يسقى به كل مرشد
سقته المنايا كل من كان غاويا
وآلة حدباء تحمل أورعا
تحمل حمال الثأي والمساويا
وكم ذي ثراء صار في هامد الثرى
ويرحل عنها أصغر الكف عاريا
ألا إنما الدنيا رياض مريعة
ونحن سوام والرجا صار راعيا
نقطف بالآمال أكمام زهرها
ونورد غدرانا بغدر طوافيا
ونرتاع إلا للجنائز إن غدت
تمزق منا النائحات الأماقيا
وَإِن دُفن الميت الذي كان فوقها
غدا كلنا في الرعي للموت ناسيا
وهيهات أن أنسى غريباً وبنته
وقد أوطنا مني الحشا والاناسيا
هما سيدا الابدال لم تلق منهما
على الذكر لو حل العقالين ساهيا
هما قتلا حر النهار وأحييا
بصوم وإخلاص القيام الدياجيا
غريب غريب وهي شكل غريبة
بدار بها حسبي تقي وأياديا
فلا بجميل الفعل خلق مخلد
هما بقيا ما دام ثهلان باقيا
ولكن لنا بالمصطفى أي أسوة
تقضي وذي الدنيا تراها كما هيا
ولو كان يجدينا البكا ردّ ما مضى
لعشنا ومنا الكل ما عاش باكيا
ولكننا ركب فمنا مقدم
ومنا أخير يتبع الأثر قافيا
ولا بد من ملقىً يكون لنا غدا
عسى يحسن اللَه الكريم التلاقيا
سقى مطلع السرطان قبريهما معا
عزالي محلول النطاقين هاميا
وزارتهما من رأفة اللَه رحمة
رقت بهما في الخلد أعلى مراقيا
وصلى إله العرش لطفاً عليهما
وأحسن في الباقي العزا والتعازيا


Wie sehn ich mich, Natur, nach dir,
Dich treu und lieb zu fühlen!
Ein lust'ger Springbrunn, wirst du mir
Aus tausend Röhren spielen.


Die Flügel! »Nur entferne nie,
Entfern, o Kind, Dich nie von mir!«
Sie flog: die junge Neugier, sie
Flog kaum noch hinter ihr,


Ik frag ęr, wat vœrn Schuld un wat vœr Lüd,
Un wat se meen – wo Peter Kunrad hin weer?
»Och Gott, seggt se, de bringt sin Fru na Heid,
De will je mit ęr Moder weg na Hamborg,
– Ik weet ni, wat se opt Theater schall? –
De hett je so vęl klœnt, bet se't entwei harr!
De drückt min arme Sœn dat Hart noch af!«


Der war schon längst im dritten Staat
Und blieb auch dort nicht liegen,
Ihm ließ der schadenfrohe Wind
Ein Dutzend noch durchfliegen.


守岁儿童语笑频
老翁醉拥地炉春
欠伸起唤梅花说
明日平头五十人


Wie lebst du Dorchen denn, du kleine Klosternonne,
Hübsch fromm, und keusch, und still, und froh auf eig'ne Hand?
Hat beim Spazierengeh'n dir nicht die Frühlingssonne
Die weiße Haut schon sehr auf Stirn' und Hals verbrannt?
Blüh'n deine Wangen noch wie junge Frühlingsrosen,
In deren rothen Schooß kein Sonnenstrahl noch sah?
Kommt auch kein Stutzerchen, vertraut dir liebzukosen,
Mit gar zu freier Hand dem Busen gar zu nah?
Hast du zur Einsamkeit dich ruhig schon bequemet?
Bekommt die Landluft dir, macht dich das Landbrot fett?
Hat Strick- und Nähzeug noch kein Fingerchen gelähmet,
Und kräuselst du noch jetzt dein seid'nes Haar so nett?
Wird auch der Busen dort so grausam eingeschnüret,
Der Parasol, wie hier, nur bloß im Schrank bewahrt?
Ist alles, was Natur an dir voll Reiz gruppiret,
Und ich entzückt einst sah, noch fleischig, glatt und zart?
Was macht das heil'ge Land, das jenes Thal beschattet,
Um das sich Wohlgeruch, so wie um Ceylon gießt,
Wo mit den Grazien der Liebesgott sich gattet,
Und sicher, wie der Kern in Pfirschen, sich verschließt?
O Dorchen, könnt' ich doch die süße Pfirsich küssen,
Und in ihr Kämmerlein, wenn's tausendmal geküßt,
Sein Pförtchen öffnet, gleich recht warm das Steinchen schließen,
Das beim Gedank an dich nie kalt und dürre ist.
O Dorchen, könnt' ich dich an dieses Herz jetzt drücken,
An deinem Busen meines Glücks mich ganz erfreu'n –
Wird auch kein And'rer je ein Pfirsichreischen pflücken?
O laß doch Blüthe, Laub und Frucht für mich nur sein!


Dein Leib, der ist ein Garten reich,
darin ich selig weide;
in seiner Mitten glüht ein Teich ...


Tvou mocí náš ruměnec přelil se do tváří nepřátel našich,
když tváře nám zsinaly bázní,
a světla ve zracích nepřátel učinil’s jasná jak hvězdy soumrakem naším.
Z mlčení našeho se pozdvihly radostné výkřiky jejich
a vzdech našich hrobových květů z poupat svých dýchali líbeznou vůní.
Ale náš přízrak plížil se do jejich snění, v řetěz jejich tančících písní se zapjal,
a nejtišší samoty naše byly místem, kde jsme se potkávali.


Hoj starý lev náš dosud spí –
či věštbu dávnou splní?
Či příboj opět zavíří
a moře dějin zvlní?
A nečekáme nadarmo,
ha, ve svém jařmu kletém?
Tím hloučkem škůdců nepohnem,
a hýbali jsme světem!


Será que um Deus merece julgamento?
Antes tarde que nunca? Adam-eterno
quer as profundidades vertiginosas
do ser, ou prefere a superfície
da posse? Será que eu nunca senti
tanto medo quanto
agora?


Es el fruto del árbol de la vida,
maduro en sacrificio sobrehumano,
rezumando en agraz su savia ungida.
La voluntad de Dios está cumplida,
deposita el espíritu en su mano,
y muere por amor al deicida.´
       **
Tembló la tierra, el cielo ennegreció,
un centurión y muchos comprendieron
realmente era Dios al que prendieron
y para ellos la Vida comenzó.
El velo del Santuario se rajó,
el signo de la Antigua Ley perdieron,
con una lanza a Cristo acometieron
y una fuente de gracias le brotó.
Como el gusano de las profecías
se revela ante el mundo el nuevo Abel,
el Ser que descendió de las alturas.
El hijo de María es el Mesías,
es el Rey que unifica esta Babel
y destierra las lápidas oscuras.
     ==========
PRIMER MISTERIO GLORIOSO: LA RESURRECCIÓN DEL SEÑOR
Sus fieles seguidores, sus hermanos,
volvieron al cenáculo afligidos,
asustados, temiendo ser cogidos
y recibir la muerte por villanos.
Van a ungir el cadáver con sus manos
las mujeres, ahogando sus plañidos,
no están todos los ritos conseguidos
y piensan que los riesgos no son vanos.
Al llegar al sepulcro se asombraron
por encontrar la piedra removida
y a un ángel que les dice: No está aquí.
Alteradas, corriendo, se alejaron
con el alma exultante, conmovida,
a ver entre los vivos al Rabbí.
       **
Jesucristo se muestra a las mujeres,
les anuncia su marcha a Galilea,
que lo digan sin miedo a la asamblea,
allí se informarán de sus poderes.
Todos dudan, pues son los pareceres
femeninos, y su dolor sortea,
con locas fantasías, la marea
de impaciencias, deseos y quereres.
Juan y Pedro deciden comprobarlo.
Allí estaban los lienzos recogidos
y el sepulcro vacío, abandonado.
Los soldados dispuestos a velarlo
huyeron del lugar, despavoridos,
¡el Mesías había resucitado!.
       **
Los once a Galilea se encaminan
al cerro que Jesús les ha indicado,
cuando le ven venir, resucitado,
ante su gloria espléndida se inclinan.
Cuarenta días junto a Él se hacinan,
les promete que siempre irá a su lado,
que no teman, poder le ha sido dado,
sus palabras la inmensidad dominan.
Les ordena que vayan por el mundo
bautizando en la Santa Trinidad
y salvando a las almas en su nombre.
Enviará al Espíritu fecundo
que con sus siete dones da la paz
y diviniza el ámbito del hombre.
     ==========
SEGUNDO MISTERIO GLORIOSO:LA ASCENSIÓN DEL SEÑOR A LOS CIELOS
Cristo, el Ungido, sube al cielo,
deja al mundo en su paz, su cercanía,
en cuerpo y sangre está en la Eucaristía
y es el sustento del piadoso anhelo.
Arrastra con la estela de su vuelo
la esclavitud y la melancolía,
recuperan los seres la alegría
mudando en esperanza el desconsuelo.
Por milagro de amor se da cautivo
en el pan y en el vino consagrados;
es el legado de su despedida.
Por su entrega total bajo el olivo
enraíza en desiertos rescatados
y es el Camino, la Verdad, la Vida.
       **
¡Resucitó!. ¡Jesús resucitó!
¡Aleluya!. ¡Hosanna en las alturas!.
Ha encumbrado la tierra a las venturas
perdidas por la carne que pecó.
En el principio Dios lo prometió.
Su brisa recorrió zonas oscuras,
y su espíritu en las entrañas puras
de la Virgen María se encarnó.
Asciende victorioso el Sembrador,
su deidad ha quedado esclarecida,
es el Mesías Bienaventurado.
Es el Hijo alabado, el Redentor
del alma esclavizada, envilecida
en el abatimiento del pecado.
       **
Nació Jesús del barro desahuciado
con energía resucitadora,
fue rocío engendrado en alta aurora,
es príncipe en el árbol venerado.
Sobre montes y mares se ha elevado
dejando la Señal libertadora,
en el Sagrario es Vida ensalzadora,
y a la diestra de Dios está sentado.
Es justicia en la bóveda celeste,
vestido de poder y majestad,
y su nombre supera todo nombre.
Es Rey de Norte a Sur, de Oeste a Este,
espléndido derrama caridad
y reza alegre el corazón del hombre.
     ==========
TERCER MISTERIO GLORIOSO: LA VENIDA DEL ESPÍRITU SANTO
Hace siete semanas que el Ungido
fue semilla y fue trigo. En este día
se hace ofrenda del pan, es Ley judía.
Jesús, de Nueva Ley lo ha revestido.
A rezar, con María, se han reunido
sus leales seguidores. Les envía
el aliento de luz y valentía
que en las lenguas de fuego ha descendido.
Impregnados del Astro matutino,
tienen el don de hablar en otro idioma
y encuentran el sentido de la vida.
Se manifiesta entero, Uno y Trino.
Ellos baten sus alas de paloma
y proclaman la gracia recibida.
       **
El Ser, lumbre de fe y de santidad,
trae sus dones en llamas de indulgencia:
sabiduría, entendimiento, ciencia,
fuerza, consejo, amor a Dios, piedad.
Sus frutos: longanimidad, bondad,
mansedumbre, fidelidad, paciencia,
benignidad, modestia, continencia,
castidad, gozo, paz y caridad.
El Espíritu Santo es libertad,
es jubileo y conversión al Padre,
es dulce huésped de las almas puras.
Es alfaguara de inmortalidad
encarnada en el seno de la Madre
portadora de célicas venturas.
       **
Resurrección de amor es su doctrina.
El Verbo que amanece en claridad
es el Sol de esencial felicidad
que en la noche a las almas ilumina.
El paráclito guía y predestina
al creyente que vive en la verdad
cumpliendo la divina voluntad
y por Jesús el Reino vaticina.
Entre los pedregales del dolor
se descubren las arras de su herencia
en el sendero de la perfección.
Extiende su poder transformador
sobre las rocas de la indiferencia
con el milagro de su comunión.
     ==========
CUARTO MISTERIO GLORIOSO: LA ASUNCIÓN DE MARÍA A LOS CIELOS
En tu casa, en Belén, los serafines,
los seres de la altura, angelicales,
entonan melodías celestiales
y danzan en tu honor los querubines.
Hacia Jerusalén, a sus confines,
te llevan a cumplir las terrenales
ceremonias de lápidas mortales
con tu ánfora colmada de jazmines.
Un resplandor más fuerte que la luz
nimba tu faz de célicos fulgores
en el momento de tu dormición.
Por su resurrección desde la Cruz
te levanta cubierta de loores,
albergada en su tierno corazón.
       **
Llegado el día final de tu destino
arriban los apóstoles a verte,
a asistirte en el trance de la muerte,
guiados por presagio repentino.
Getsemaní es tu lecho vespertino,
yace inviolada tu hermosura inerte,
y en alas de su amor, inmenso y fuerte,
Dios te eleva al calor del Sol divino.
Por tu anonadamiento eres alzada.
Joven virgen, mujer, filial esposa,
casto verdor regado con su fuente.
Te nombra madre, reina y abogada,
confidente y amiga generosa,
medianera dulcísima y clemente.
       **
El Padre te eligió y te bendijo
para vencer el mal con su simiente
y has aceptado, humilde y obediente,
dar a Jesús tu maternal cobijo.
Por tu vida abrazada al Crucifijo,
unida al Salvador fervientemente,
te da acceso a gozar eternamente
del honor alcanzado con su Hijo.
Tu inocencia no admite corrupción,
maravilla de tu carnal pureza,
es torrente de albura en tierra umbría.
Asunta como vía del perdón,
iluminas la senda a la Belleza,
eres el faro que a la gloria guía.
     ==========
QUINTO MISTERIO GLORIOSO:LA CORONACIÓN DE MARÍA POR REINA Y SEÑORA DE CIELOS Y TIERRA
Eres reina en la tierra y en la gloria,
por derecho adquirido y natural,
por promesa y justicia original,
por luchar junto al Rey de la victoria.
Fue tu entrega la causa decisoria
que libró al hombre del poder del mal,
dio la ascética al mundo material
y la mística al curso de la historia.
Tu corona forjada en sufrimiento
es joya de infalible religión
que riela bajo el Sol de la hidalguía.
Se inaugura la entrada al firmamento
con su resurrección y su ascensión,
y es tu asunción herencia de alegría.
       **
Eres madre, eres hija, eres esposa,
el Rey de Reyes te ama y te entroniza,
conviertes en diamante a la ceniza
por ofrecerte sierva respetuosa.
En tu arcilla sufriente, dolorosa,
la descendencia humana se bautiza.
Derribas la barrera fronteriza
y eres puerta oriental ancha y hermosa.
Te engrandeció el Señor por tu humildad,
porque su paternal amor te sacia
y una morada halló en tu corazón.
Señora de suprema dignidad
te designa, en el orden de la gracia,
a ser el puente de su compasión.
       **
Gozas de realeza espiritual,
en conciencia, en sentido propio, estricto,
tu castillo se ha mantenido invicto
y tu solio es eterno, excepcional.
Riges lo natural y temporal,
por el omnipotente veredicto
y el justo permanece fiel, adicto,
redimida la culpa original.
Reinas sobre los ángeles y santos,
apóstoles, patriarcas y profetas,
concebida sin mancha de pecado
La creación alaba tus encantos.
Gobiernas, guías, todo lo sujetas.
¡Servir y amar a Dios es tu reinado!


Nun ihr Kronen fahret hin,
Fahre hin, erlaubte Freude!
Meine Weide
Sey des Herren letztes Mahl
Vor der Quaal,
Meine Ehre Seine Schande,
Meine Freyheit Seine Bande,
Mein Geschmuk die Ros' im Thal.


Člověk, milenec země nevěrný, se zase navracím,
spočívat v jejím náručí chci nocí, dnem,
a zraky svoje v tajemství a krásu údů jejích obracím,
chci duši naplniti vůní lesů jejích a zasnít jejím snem.


Wie dort der Weih, der überm See die Kreise
Bald nah der Flut, bald hoch in Lüften zieht
Und seinen Schwingen immer neue Gleise
Fortbahnend jetzt in blaue Fernen flieht
Und jetzt in unberechenbarer Weise
Weitbogig auftaucht, plötzlich niedersieht
Und abwärts pfeilt nach Wasser oder Beute –
Fühl' ich mich frei vom Standpunkt kleiner Leute.


Epigram je také
čarostřelcův luk:
Na jednoho mířil’s,
trefil’s celý pluk.


¿Hay en el mundo cosa más cargante
que un soneto? Acabóse, no hay tu tía,
con el verso que escribo en este instante


»Es ist ja weiter nichts geschehn
Als nur ein frohes Wiedersehn.«


mentre che ad ogni infamia la prepone,
e conculcando i tiranni usurari,
circonda il regno di doppie corone.


Sanft hinab vom schäumenden Hengste
Setzt den Juden jetzt der Husar,
Für die Gefahren und Todesängste
Reicht er den Beutel voll Goldes ihm dar.


اصبر على كل ما جاء الزمان به
إمّا لى فرجٍ يدنيك أو عجَب
إن الهوى لحّة من خاضها عبثا
لم يلتجيء حذرا منها إلى هرب
صبرا على الحب إن الصبر يعقب ما
يحظى به الحر في جدّ وفي لعب
من الهوى أن من تهواه ممتنع
فالنوم ممتنع والقلب في كرَب


Unter türkischen Linden, die blühen, an Rasenrändern,
in leise von ihrem Heimweh geschaukelten Ständern
atmen die Ara und wissen von ihren Ländern,
die sich, auch wenn sie nicht hinsehn, nicht verändern.


Nährt sich nur vom Lebenslampenschimmer –
Wegbetrogen von des Lebens Thron
Front ihm jeder Wächter schon!


Steht der Rosenstock zu deinen Füßen,
Blütenreich vom Lorbeer schön umwunden,
Kehr' ich nie aus der Kapelle wieder.


	Lasso, che ciascun va per un sentero
a mortal fin, perdendo sua bellezza;
po' ch'è perduta, donna chi la mira,
se non alcun, che vide il viso altèro
adorno, adrieto, nella giovenezza?
Ed a vederlo, maraviglia il tira.
Deh, qual è maggior don che 'l cielo spira,
se non far donna tanto in grazia degna,
che sia regina degli umani cori?
Non sono al mondo sì grandi segnori,
che reggan altrui core, ma genti molte;
adunque pensa al tempo, po' che l'hai,
e forse te a me più mostrerai.


Auf den flüssigen Krystallen,
Wie sie kreisend sich verschlingen,
Wie sie steigen, wie sie fallen,
Mag ein Lied des Ostens klingen!


Inkább engedének az barát szavának,
Hogy nem az asszonnak és királ fiának,
Maga megesküttek az királ fiának,
Őket nem bocsáták Szöbembe a szász urak.


Lieblich ist es, wo ich seh'
Ferne Hütten rauchen,
Ins Gefühl der Gottesnäh'
Schweigend mich zu tauchen.


Tremblant à la voix de l'histoire,
Ce juge vivant des humains,
Français, il saura que la gloire
Tient deux flambeaux entre ses mains.
L'un, d'une sanglante lumière
Sillonne l'horrible carrière
Des peuples par le crime heureux ;
Semblable aux torches des Furies
Que jadis les fameux impies
Sur leurs pas traînaient après eux.


Auch Prinzen haben die Weisheit vonnöten,
Darum schickt man sie auf die Universitäten,
Damit hierorts ihr Verstand gedeiht.
So geschah es einem vor einiger Zeit.


Doch es ist kein leeres Sehnen,
Ja, Du kehrst, Du kehrst zurück,
Schaust in meine Freudentränen,
Mit dem schönen, lieben Blick!


望月疑无得桂缘
春天又待到秋天
杏花开与槐花落
愁去愁来过几年


Weidenbaum, wenn sie dich fragen,
Weidenbaum, dann sollst du sagen,
Wen betrogen hat der Mai,
Dessen Frühling ist vorbei.


Herz! wie soll die Ungeduld ich nennen,
Da von ihr dich nur zwei Tage trennen,
Da von ihr dich trennen nur zwei Meilen,
Daß von ihrer Hand nach zweien Zeilen
Geizest so mit ungestümem Drange?
Was sie schreiben wird, du weißt es lange;
Und sie weiß es wohl, was du wirst schreiben:
Und so könnt' es billig unterbleiben.
Freilich, Neues hat sich nicht begeben;
Doch, daß alles steht beim Alten eben,
Dieses wissen, das sich stets vom neuen
Sagen, kann nur Liebende erfreuen.
Ja, es ist kein andrer Trost geblieben
Zweien, die sich fern sind und sich lieben,
Als der Seele Jubel und die Klagen,
Was der Mund nicht kann dem Munde sagen,
Einem stummen Blatt es anvertrauen,
Schreiben es und es geschrieben schauen.


Dazu eilf Schiff gar wohl versehn
Mit Rüstung allerhand,
Daß wir drey Jahr von dannen ziehn,
So fern in fremde Land,
Und unsrer Keuschheit heilgen Preis
Erhalten rein durch diese Reiß,
Dem Bräutigam im Himmels-Thron,
Herrn Jesu Christ, Mariä Sohn.«


أَمَورِدٌ يَا نَاظرِي أَم وريدْ
فكن شهيداً إِن نَوْمِي شهيد
قد قُتِلَ النَّومُ وعاشَ الأَسى
وزَلَّ بل عِمادُ العميدْ
وبي وإِنْ بَان الصِّبا صبوةٌ
شبَّ بها الشَّيخُ وشَابَ الوَلِيدْ
خليعُ قَلْبي لَمْ يزل هَائِماً
في كُلِّ يومٍ بحبِيب جَدِيدْ
وأَغْيَد صُورتُه عُوذةٌ
لأَنَّ شَيْطانَ غرامي مَرِيد
مُذْ كَسَر الجفْنَ أَصَاب الحشَا
والقوسُ مكسورٌ بسهمٍ سدِيد
وجْنَتُه الحمراءُ مع قلبِه ال
معرِضِ ذَا خزُّ وهَذا حَدِيدْ
وثغرُه درٌّ نظيمٌ فكَمْ
يَظْلِمُه من قال طَلْعٌ نَضِيدْ
فالعاذِلُ العَاذِرُ والجاهِل ال
عَاقِلُ فيه والغَوِيُّ الرَّشِيد
عَهْدِي بِغزْلانِ الفَلا مِنْ الفَلاَ
تُصادُ لكن ذَا غَزالٌ يَصيدْ
جليدُ قَلبي ذَابَ مِنْ وَجْهه
والشَّمْسُ ما زالَتْ تُذيبُ الجَليدْ
يُرى ولكن من بعيدٍ نَعم
كذلِكَ الشَّمْسُ تُرى مِنْ بَعيدْ
يا ذهبيَّ اللَّونِ أَذْهَبْتَني
ويا فريدَ الحسنِ دَمْعِي فَرِيدْ
بِذكْرِكُم بِتْنَا كَما نَشْتَهِي
عَينٌ لعينٍ ثُمَّ جِيدٌ لجِيدْ
ما كان فيها شَاهِدي غائِباً
عَنِّي وَلاَ كَان رَقيبي عَتِيدْ
بات رَقيبي حَارِسي بَعْد أَنْ
مدَّ ذِراعيه لَنا بِالوَصَيدْ
ذاك زمانٌ قَدْ مَضَى وانْقَضَى
وبادَ سُبحانَ الَّذي لاَ يَبيدْ
وشابَ رَأْسِي قبلَ أَن يَلْتَحِي
مَنْ حُسنُه في كُلِّ يوم يَزيدْ
وكان يَوْمَ العيد لي وجهه
فصار يوم العيد يوم الوعيد
وأصبح الجوهر عِندي حصىً
وصارَت الأَغْصَانُ عِنْدي جَريدْ
شَيَّبني بُعديَ عَنْ مجلس
أُسِّس لكِنْ بالعَلاءِ المَشِيدْ
مجلِس عبدِ اللهِ ذَاك الَّذي
تُرى مُلوكُ الأَرضِ فيه عَبِيدْ
غبتَ فيا شَوْقِي إِلى وَقْفَةٍ
فيه أُوَالي بالمديحِ النَّشِيدْ
وأَنْقَعُ الغُلَّةَ مِنْ طَلْعَةٍ
تُفيدُ رِيَّ القلبِ لِلْمُستَفِيدْ
وأَجْمَعُ الشَّملَ ونيلَ العُلاَ
وبعده صِرْتُ الفَقِيرَ الفَقِيدْ
وأَبلغُ القصدَ بِقَصْدِي لَه
وإِنَّه للقصدِ بيتُ القصيدْ
هذا مُرادي مِنْ إِلهي وَمَا
يكذِبُ في الله مُرادُ المُريدْ
لو أَسعدَ الدَّهرُ بما أَرْتَجي
من قُربِه كُنْتُ كَنَعْتي السَّعِيدْ
لابدَّ أَنْ أَطْوِي الفَيافِي إِلى
جَامعِ شملِ المكْرُماتِ البَدِيدْ
الصَّاحِب السَّاحبِ أَذْيالَه
تِيهاً على الصَّاحِب وابْنِ العَميد
ذلَّ به الجبَّارُ حتَّى لكَمْ
مِنْ أَسدٍ أَضْحى له وهْو سِيدْ
واستعبدَ الخلقَ له أَنَّه
ذُو خلقٍ ليِّنٍ وبأْسٍ شَديدْ
والدَّهرُ قد قسم أعداءه
قسمين إما هلك أو شريد
وكانوا جِبالاً ثم عادُوا حصىً
بل أَصْبَحوا منْه كَحَبِّ الحَصِيدْ
يكْفِيه أَنَّ اللهَ سُبحانه
أَجْرى المقادِير عَلَى مَا يُريد
يَسير وَالسَّادةُ منْ حولِه
لكنْ تَرَاهُ في عُلاه وَحِيدْ
ففي عُلاَه مَالَه مُشْبهٌ
وفي نَداهُ مَالَه مِنْ نَدِيدْ
يُعيدُ ما يُبدِي نَدَاه فَما
تَقولُ قَدْ أَبْدأَ حتَّى يُعيدْ
يُعْطِي الَّذِي يَطْلُبُ منه الَّذِي
يُطلَبُ مِنه وَلَديهِ مَزِيدْ
يُجيد ما يُعطيه مِنْ جُوده
لِوَفْدِه فَهْو الْجَوادُ المُجيدْ
يسأَلُه الإِمساكَ من يَجْتدِي
مِنْه ويَستَعْفِيه مَنْ يَسْتَزِيدْ
يا مُعْطِيَ الدُّنيَا لِمَنْ أَمَّه
ثُمَّ يراهَا كالعَطاءِ الزَّهِيدْ
أَنْتَ الَّذي السؤدُدُ مما تُني
ل الخلقَ والعلياءُ مِمَّا تُفِيدْ
أَشْكُو إِليكَ الشَّوقَ فَهْو الَّذِي
لِنَارهِ بَيْن ضُلوعِي وَقِيدْ
وإنَّني الصَّادِي الَّذِي قَدْ رَأَى ال
مَوْرِدَ لكِنْ كُلَّمَا رَامَ ذِيدْ
قد ذقْتُ طعمَ الموتِ من بعده
ذلك مَا قَدْ كُنتُ مِنه أَحِيدْ
وصِرْتُ مدفوناً فما مَسْكَني
في مَصرَ لكن مَسْكني في الصَّعِيد
لو لم أَكُنْ أَشْعَرَهَا لم أُطِقْ
نظماً لبيت ولو أَنِّي لَبِيدْ
لأَنَّ هَمِّي مُقعِدٌ خاطِري
وعن يَميني وشِمَالي قَعيدْ
لكنْ لُهَى الصَّاحِب يستنطِق ال
معجَم عِيّاً ويُذْكي البَلِيدْ
فقلتُها طنانةً جودةً
لأَنه جاد فَلِمْ لا أُجيد
وكُلُّ شِعْرٍ قلته في مَجْدِه
شَدَا بِه الشَّادِي وسَارَ البَريدْ
أَسكنتُه منه قصورَ العُلا
فكُلُّ بيتٍ منه قصرٌ مَشِيدْ


Und sieh, wie am Abend ich saß zu Haus
Und an nichts Fröhliches dachte,
Da pocht's, da stand's an der Schwelle drauß
Und flog mir ans Herz und lachte.


Odkvapila v síňku,
rukou ňadra svírá,
po oku jen kradmo
z okenečka zírá. –


Kennt ihr des Beduinen Sitte,
Wenn er, bereit zu neuem Ritte,
Die Brust von frischem Drang geschwellt,
Den Blick läßt in die Ferne schweifen
Und, dämmert kaum ein lichter Streifen
Im Osten, abbricht sein Gezelt?


何处笙歌酒入唇
应惭忍渴望云人
朝来顿觉西山黑
农圃欢声总是春


Nu ist auch dem Geenig von Sachsen
Das Kunstverständnis gewachsen,
Er hat sich die Bilder betrachtet
Und sie gleich kritisch geschlachtet,
Er aa – er ooch – er ooch – er aa,
Nach hohem Beispiel aha! – juhe!
Nach hohem Beispiel – aha!


Dans Florence, jadis, vivait un médecin,
Savant hâbleur, dit-on, et célèbre assassin.
Lui seul y fit longtemps la publique misère :
Là, le fils orphelin lui redemande un père ;
Ici, le frère pleure un frère empoisonné.
L'un meurt vide de sang, l'autre plein de séné ;
Le rhume à son aspect se change en pleurésie,
Et, par lui, la migraine est bientôt frénésie.
Il quitte enfin la ville, en tous lieux détesté.
De tous ses amis morts un seul ami resté
Le mène en sa maison de superbe structure
C'était un riche abbé, fou de l'architecture.
Le médecin, d'abord, semble né dans cet art,
Déjà de bâtiments parle comme Mansart :
D'un salon qu'on élève il condamne la face ;
Au vestibule obscur il marque une autre place,
Approuve l'escalier tourné d'autre façon…
Son ami le conçoit, et mande son maçon.
Le maçon vient, écoute, approuve et se corrige.
Enfin, pour abréger un si plaisant prodige,
Notre assassin renonce à son art inhumain ;
Et désormais, la règle et l'équerre à la main,
Laissant de Galien, la science suspecte,
De méchant médecin devient bon architecte.
Soyez plutôt maçon, si c'est votre talent,
Ouvrier estimé dans un art nécessaire,
Qu'écrivain du commun et poète vulgaire.
Il est dans tout autre art des degrés différents,
On peut avec honneur remplir les seconds rangs ;
Mais, dans l'art dangereux de rimer et d'écrire,
Il n'est point de degrés du médiocre au pire ;
Qui dit froid écrivain dit détestable auteur…
Boyer est à Pinchêne, égal pour le lecteur ;
On ne lit guère plus Rampale et Mesnardière,
Que Magnon, du Souhait, Corbin et La Morlière.
Un fou du moins fait rire et peut nous égayer ;
Mais un froid écrivain ne sait rien qu'ennuyer.
J'aime mieux Bergerac, et sa burlesque audace
Que ces vers où Motin se morfond et nous glace.
Qu'un amas quelquefois de vains admirateurs
Vous donne en ces réduits, prompts à crier merveille.
Tel écrit récité se soutint à l'oreille,
Qui, dans l'impression au grand jour se montrant,
Ne soutient pas des yeux le regard pénétrant.
On sait de cent auteurs l'aventure tragique :
Et Gombaud tant loué garde encor la boutique.
Un fat, quelquefois, ouvre un avis important.
Quelques vers toutefois qu'Apollon vous inspire,
En tous lieux aussitôt ne courez pas les lire.
Gardez-vous d'imiter ce rimeur furieux
Qui, de ses vains écrits lecteur harmonieux,
Aborde en récitant quiconque le salue
Et poursuit de ses vers les passants dans la rue.
Il n'est temple si saint, des anges respecté,
Qui soit contre sa Muse un lieu de sûreté.
Et, souple à la raison, corrigez sans murmure.
Mais ne vous rendez pas dès qu'un sot vous reprend.
Par d'injustes dégoûts combat toute une pièce,
Blâme des plus beaux vers la noble hardiesse.
On a beau réfuter ses vains raisonnements,
Son esprit se complaît dans ses faux jugements ;
Et sa faible raison, de clarté dépourvue,
Pense que rien n'échappe à sa débile vue.
Ses conseils sont à craindre ; et, si vous les croyez,
Pensant fuir un écueil, souvent vous vous noyez.
Que la raison conduise et le savoir éclaire,
Et dont le crayon sûr d'abord aille chercher
L'endroit que l'on sent faible, et qu'on se veut cacher.
Lui seul éclaircira vos doutes ridicules,
De votre esprit tremblant lèvera les scrupules.
C'est lui qui vous dira par quel transport heureux
Quelquefois, dans sa course, un esprit vigoureux,
Trop resserré par l'art, sort des règles prescrites,
Et de l'art même apprend à franchir leurs limites.
Mais ce parfait censeur se trouve rarement
Tel excelle à rimer qui juge sottement ;
Tel s'est fait par ses vers distinguer dans la ville,
Qui jamais de Lucain n'a distingué Virgile.
Voulez-vous faire aimer vos riches fictions ?
Qu'en savantes leçons votre Muse fertile
Partout joigne au plaisant le solide et l'utile.
Un lecteur sage fuit un vain amusement
Et veut mettre à profit son divertissement.
N'offrent jamais de vous que de nobles images.
Je ne puis estimer ces dangereux auteurs
Qui de l'honneur, en vers, infâmes déserteurs,
Trahissant la vertu sur un papier coupable,
Aux yeux de leurs lecteurs rendent le vice aimable.
Qui, bannissant l'amour de tous chastes écrits,
D'un si riche ornement veulent priver la scène,
Traitent d'empoisonneurs et Rodrigue et Chimène…
L'amour le moins honnête, exprimé chastement,
N'excite point en nous de honteux mouvement.
Didon a beau gémir et m'étaler ses charmes,
Je condamne sa faute en partageant ses larmes.
Ne corrompt point le cœur en chatouillant les sens
Son feu n'allume point de criminelle flamme.
Aimez donc la vertu, nourrissez-en votre âme.
En vain l'esprit est plein d'une noble vigueur,
Le vers se sent toujours des bassesses du cœur.
Des vulgaires esprits malignes frénésies.
Un sublime écrivain n'en peut être infecté ;
C'est un vice qui suit la médiocrité.
Du mérite éclatant cette sombre rivale
Contre lui chez les grands incessamment cabale,
Et, sur les pieds en vain tâchant de se hausser,
Pour s'égaler à lui cherche à le rabaisser.
Ne descendons jamais dans ces lâches intrigues ;
N'allons point à l'honneur par de honteuses brigues.
Cultivez vos amis, soyez homme de foi :
C'est peu d'être agréable et charmant dans un livre,
Il faut savoir encor et converser et vivre.
Ne soit jamais l'objet d'un illustre écrivain.
Je sais qu'un noble esprit peut, sans honte et sans crime,
Tirer de son travail un tribut légitime ;
Mais je ne puis souffrir ces auteurs renommés,
Qui, dégoûtés de gloire et d'argent affamés,
Mettent leur Apollon aux gages d'un libraire
Et font d'un art divin un métier mercenaire.
Eût instruit les humains, eût enseigné les lois,
Tous les hommes suivaient la grossière nature,
Dispersés dans les bois couraient à la pâture :
La force tenait lieu de droit et d'équité ;
Le meurtre s'exerçait avec impunité.
Mais du discours enfin l'harmonieuse adresse
De ces sauvages mœurs adoucit la rudesse,
Rassembla les humains dans les forêts épars,
Enferma les cités de murs et de remparts,
De l'aspect du supplice effraya l'insolence,
Et sous l'appui des lois mit la faible innocence.
Cet ordre fut, dit-on, le fruit des premiers vers.
De là sont nés ces bruits reçus dans l'univers,
Qu'aux accents dont Orphée emplit les monts de Thrace,
Les tigres amollis dépouillaient leur audace ;
Qu'aux accords d'Amphion les pierres se mouvaient,
Et sur les monts thébains en ordre s'élevaient.
L'harmonie en naissant produisit ces miracles.
Depuis, le Ciel en vers fit parler les oracles ;
Du sein d'un prêtre, ému d'une divine horreur,
Apollon par des vers exhala sa fureur.
Bientôt, ressuscitant les héros des vieux âges,
Homère aux grands exploits anima les courages.
Hésiode à son tour, par d'utiles leçons,
Des champs trop paresseux vint hâter les moissons.
En mille écrits fameux la sagesse tracée
Fut, à l'aide des vers, aux mortels annoncée ;
Et partout, des esprits ses préceptes vainqueurs,
Introduits par l'oreille, entrèrent dans les cœurs.
Pour tant d'heureux bienfaits, les Muses révérées
Furent d'un juste encens dans la Grèce honorées ;
Et leur art, attirant le culte des mortels,
À sa gloire en cent lieux vit dresser des autels.
Mais enfin l'indigence amenant la bassesse,
Le Parnasse oublia sa première noblesse ;
Un vil amour du gain, infestant les esprits,
De mensonges grossiers souilla tous les écrits,
Et partout, enfantant mille ouvrages frivoles,
Trafiqua du discours et vendit les paroles.
Si l'or seul a pour vous d'invincibles appas,
Fuyez ces lieux charmants qu'arrose le Permesse
Ce n'est point sur ses bords qu'habite la richesse.
Aux plus savants auteurs, comme aux plus grands guerriers,
Apollon ne promet qu'un nom et des lauriers.
Ne peut pas, dira-t-on, subsister de fumée !
Un auteur qui, pressé d'un besoin importun,
Le soir entend crier ses entrailles à jeun,
Goûte peu d'Hélicon les douces promenades !
Horace a bu son soûl quand il voit les Ménades ;
Et, libre du souci qui trouble Colletet,
N'attend pas pour dîner le succès d'un sonnet !
Rarement parmi nous afflige le Parnasse.
Et que craindre en ce siècle, où toujours les beaux-arts
D'un astre favorable éprouvent les regards,
Où d'un prince éclairé la sage prévoyance
Fait partout au mérite ignorer l'indigence ?
Son nom vaut mieux pour eux que toutes vos leçons.
Que Corneille, pour lui rallumant son audace,
Soit encor le Corneille et du Cid et d'Horace ;
Que Racine, enfantant des miracles nouveaux,
De ses héros sur lui forme tous les tableaux ;
Que de son nom, chanté par la bouche des belles,
Benserade, en tous lieux amuse les ruelles ;
Que Segrais, dans l'églogue, en charme les forêts ;
Que pour lui l'épigramme aiguise tous ses traits.
Mais quel heureux auteur, dans une autre Énéide,
Aux bords du Rhin tremblant conduira cet Alcide ?
Quelle savante lyre, au bruit de ses exploits,
Fera marcher encor les rochers et les bois ;
Chantera le Batave, éperdu dans l'orage,
Soi-même se noyant pour sortir du naufrage ;
Dira les bataillons sous Mastrich enterrés,
Dans ces affreux assauts du soleil éclairés ?
Vers ce vainqueur rapide aux Alpes vous appelle.
Déjà Dôle et Salins sous le joug ont ployé ;
Besançon fume encor sur son roc foudroyé.
Où sont ces grands guerriers dont les fatales ligues
Devaient à ce trajet opposer tant de digues ?
Est-ce encore en fuyant qu'ils pensent l'arrêter,
Fiers du honteux honneur d'avoir su l'éviter ?
Que de remparts détruits ! Que de villes forcées !
Que de moissons de gloire en courant amassées !
Le sujet ne veut pas de vulgaires efforts.
N'ose encor manier la trompette et la lyre,
Vous me verrez pourtant, dans ce champ glorieux,
Vous animer du moins de la voix et des yeux ;
Vous offrir ces leçons que ma Muse au Parnasse
Rapporta, jeune encor, du commerce d'Horace ;
Seconder votre ardeur, échauffer vos esprits,
Et vous montrer de loin la couronne et le prix.
Mais aussi pardonnez, si, plein de ce beau zèle,
De tous vos pas fameux observateur fidèle,
Quelquefois du bon or je sépare le faux,
Et des auteurs grossiers j'attaque les défauts,
Censeur un peu fâcheux, mais souvent nécessaire,
Plus enclin à blâmer que savant à bien faire.


A kantor? Zří to – a též děckem v mžiku
jde tam, kde zve ta pravá zábava –
v les draků, pušek, panen, kominíků.


Da balança das águas venho de joelhos
— aeroporto de Caracas —
ego sacerdos —  vou me preparando para os ritos:
boa noite, Bolivar,
boa noite, Simón, — Simón Rodriguez
brincando de roda entre as crianças
e duty free e Hilton e Tropical Hotel — e vou
me preparando para
a tática dos ritos o luxo das rubricas litúrgicas
pois à volta das águas
dançam em roda as ruas degoladas e algumas pessoas
constroem o incidente da viagem — indo ou vindo
ou não seguindo mais — e a cabeça
de Balboa busca debalde
talvez os Hiperbóreos — decerto
uma terra e um mar e a terra
e o mar já não são mais entre o canal e a selva
do que o gosto do sal em sua língua
ao sol do Panamá:
resta o gosto do sal na boca
de Balboa e Malpartida e os outros
e vós sois pescadores de peixe e terras e homens
o sal da terra
quodsi sal evanuerit in quo salietur?


Jako rajští snové
plyňte klidem dnové
Vaší pouti časné;
nebe stále jasné
nechať nad Vámi se, drazí, klene!


Komm in mein Schloß herunter,
In mein kristallenes Schloß.
Dort tanzen die Fräulein und Ritter,
Es jubelt der Knappentroß.


Y si fueras, seguro que no serías
(tú mismo —bien lo sabes!— me lo dirías)
lo que muchos sin vergüenza alguna
—nacidos y renacidos— mentan boquiabiertos Él.
Aquí en hueso, sangre y pensamiento,
como tú a la piedra y al árbol,
muy en mí te siento.
Muchas veces a mis preguntas
y casi siempre a mis quiero que,
tú respondes (no, no me miento).
Pero te lo juro, de verdad: no te comprendo.
Aunque sí, ¿me crees?, muy en mí te siento.
Y si algún día entendiera el dolor de la piedra
o supiera que le habla el árbol al viento
no me lo creería,
lo obviaría (te lo juro, de verdad).
Aunque sí, ¿me crees?, muy en mí te siento.
No quiero que seas y así no serás.
Y si por un débil instante quisiera que fueses, así serás:
porque muy en mí te siento.
Para ti la piedra, para mí el plástico.
Para ti el árbol, para mí el cartel.
Para ti la simple y bella concreción
y para mí, tú: mi absurda y necesaria creación.
Eso creo. Pero no es temor:
temor el tuyo,
que muy en mí lo siento.


Schmach erfüllt den Ritter,
Der im Leben bieder
Gern die Frauen herzte.
Leere drückt ihn nieder,


Alzar le luci a gran fatica ardisco
per mirarti, Signor, in tanta pena,
confitto in questa croce, e ne nutrisco
dolor in me ch'a lacrimar mi mena,
e di novo il cor mio ti offerisco
come la tua divota Maddalena,
e piang'anch'io, come già pianse lei,
la morte tua e li peccati miei.


So wallt das Paar still und getrost dahin,
Wo Täler weiß im Schnee der Bäume blühn;
Doch sieh! beim Steine, der die Markung kündet,
Steht eine Schar von Freunden treu verbündet.


Azonban egy terek űt arcul találá,
Írott kopjájával űtet nem találá,
Az ő jó szablyáját el-kivötte vala,
Verbőczi Imréhhel viadalnak álla.


Hier rülpste der König, doch unterbrach er
Nicht lange die Rede, und weiter sprach er:


On v čele maršalů a gard by vjížděl.
Vztek hořký nad předčasným skonem chvěje
mu vzdmutou hrudí. Dávné upomínky
mu vanou hlavou –


Purga, Signor, omai l'interno affetto
de la mia coscienzia, sì ch'io miri
solo in te, te solo ami, te sospiri,
mio glorioso, eterno e vero obietto.


万丈祝融何处山
三年碧玉梦相关
多少画工传不去
都没贤今画幅宽


Habe euern Götzendienst verachtet,
von euren Bildern den Flitter geklopft,
habe das goldne Kalb geschlachtet,
sah das Stroh, womit es ausgestopft.


In Stuhl und Bett fehlt was hinein,
Das Fehlende soll weiblich sein.


Es ahnet niemand meines Herzens Regen,
Das dunkle Meer von meiner Seele Tiefen,
Wie seine Wogen endlos sich bewegen
Und wilde Stürme aus dem Grunde riefen!


Da eilen sie zur Obrigkeit
Und klagen, schmähen, weinen.
Der Richter, sonst zum Schutz bereit,
Versteht kaum, was sie meinen.


E ao me amparares ao braço
Vejo no teu olhar um bálsamo ao cansaço.


nějakých úředních, vyžehlených budov,
mimo něž kráčí se rychleji –


Nein, ihr Geschöpfe seid es nicht,
Ich bleib' bei euch nicht stehen,
Dich, Schöpfer, selbst muß mein Gesicht
Im Geist und Wahrheit sehen;
Es ist nichts Sinnlichs, das ich mein',
Es muß was Wesentliches sein:
Gott muß sich selbst mir geben.


Durch den breiten Fensterbogen
Blick ich hinaus in stürmischen Frühling.
Grobgraue Wolken in dicken Flocken
Schieben sich drängend über das bleiige
Blau des Himmels, schwarze, geballte
Wolkenfäuste drohend voran.
Unten der Sturm faucht in das junge Grün
Wie eine gierige Löwenkatze,
Zaust die buschigen Wipfel, rauft,
Zerrt in den zitternden Locken des Laubs.
Steinern starr, spitzig schlank,
Ragt im grünen Sturmgeschwank,
Schnörkelblütig, rankenumklettert,
Keck in die Höh zu den jagenden Wolken,
Hochaufreckend ein goldenes Kreuz,
Der gotische Turm.
Und es klingt durch den Sturm
Vom Turm herab,
Dunkeltönig, wellig, breit,
Dumpf, ernst, tief
Kirchengeläute:
»Kommt – kommt, kommt – kommt,
Gott – ruft, Gott – ruft, – Kommt ...!«


Die Pest ergrif den Leib der schönen Flavia,
Der Mund warf Jäscht und Schaum, die Brust geschwollne Beulen,
Die Augen wurden welck, und niemand war mehr da,
Und niemand konte sie mit Kraut und Pflaster heilen.


Když jsem já citův rozhru převýznamnou
V tvém oku čítal, ach! ji nemně klamnou;
Kdy zřel, že zradná slza náklonnosti
Co večernice v očích vlhkých vzniká,
A etherické tváře barevností
Duh jarních v kouzlu miloluzném sloní;
Kdy vnímal jsem, jak plnou slastí vzniká
Tvé srdce, vzdechem ke mně touhy roní:
Jak jsem tu neměl věřiť lásce tvojí
A žíti v tobě, když’s mi žití vzala?
A linouť sliby ve závratném znoji,
Když’s mi je ve rty horké nazpět dala!?...


Kind, leer dein Herz nur aus und halt es offen stille,
So fließ' ich da hinein und dein Gefäß erfülle!


Popisoval tyto země,
jež prý naskrz ráj jsou pravý,
jen prý tam má všecko plemě
jiné návyky a mravy.


Ich hebe Mund und Stirn, und seh dich nicht...
Und glaube doch dich her zu mir im Leuchten,
Dein Sohn von Angesicht zu Angesicht.


Das Bildnis Gottes ist der Seelen eingeprägt,
Wohl dem, der solche Münz in reiner Leinwand trägt.


Wenn dein Mütterlein
Tritt zur Thür herein,
Und den Kopf ich drehe,
Ihr entgegensehe,
Fällt auf ihr Gesicht
Erst der Blick mir nicht,
Sondern auf die Stelle
Näher nach der Schwelle,
Dort wo würde dein
Lieb Gesichtchen sein,
Wenn du freudenhelle
Trätest mit herein
Wie sonst, mein Töchterlein,
O du, der Vaterzelle
Zu schnelle
Erlosch'ner Freudenschein!


Y si dais leche a Bernardo,
porque de madre os alabe,
mejor Jesús la merece,
pues Madre de Dios os hace.
Dulcísimo Cristo mío,
aunque esos labios se bañen
en hiel de mis graves culpas,
Dios sois, como Dios habladme.
Habladme, dulce Jesús,
antes que la lengua os falte,
no os desciendan de la cruz
sin hablarme y perdonarme.


Bin ich ein Geist aus diesen Hallen?
Ein Vogel, der im Laub dort singt?
Bin ich dort aus dem Nest gefallen,
Ein Täubchen, das die Flügel schwingt?


Sieh die hundert kleinen Menschen,
Frühling bricht in alle Gassen.
Und die kleinen Menschen rennen,
Und die kleinen Herzen klopfen,
Freigelassen, wie die tausend kleinen wilden Wassertropfen.


Pij zde svou smrt a brzo slabý vaz
zlom ve propasti, jež se dole šklebí –
věř, tebe nelituji! V příští čas
mrzáků takých není zapotřebí!


نَحْنُ ما نحن عَلَيهْ,
نحن جيل المجزرةْ
أُمَّةُ تَقْطَعُ ثَدْيَيْ أُمِّهَأُمِّةٌ تَقتلُ راعي حُلْمها
في الليالي المقمرةْ
دون أن تبكي عليهْ


De gonosz erkölcsöknek engedének,
És mint az ő atyjok, hátraesének,
Mint egy rossz kézív, visszafordulának,
És fölindíták haragját az Úrnak,
Bálványimádással őt búsíták,
Bosszúálló voltát megindíták.


– Nastav mi čelo, oráči reku,
nového slunce ti přináším svit,
pozdravy slavné nového věku,
jež svými křídly jsem u nebe chyt’:
Jak pluhu ocel též ocel jest čela,
v myšlénce ceny své vzdorně jen křísni.
Vyletí jiskra, vzplane vlasť celá...
Proto se dívám, proto ti zpívám
ku práci jásavou písní. –


Sladký kouzelníku,
buď vždy do páru,
až ku rakve víku
zvoň mi ku zdaru!


手握天机丝五色
大庭补衮不辞勤
如何一夕秋风兴
忆著沧波旧钓纶


Что она? — Порыв, смятенье,
И холодность, и восторг,
И отпор, и увлеченье,
Смех и слезы, черт и Бог,
Пыл полуденного лета,
Урагана красота,
Исступленного поэта
Беспокойная мечта!
С нею дружба — упоенье…
Но спаси, Создатель, с ней
От любовного сношенья
И таинственных связей!
Огненна, славолюбива,
Я ручаюсь, что она
Неотвязчива, ревнива,
Как законная жена!


esser serbato al mio lungo martire.


Und einer Dichtung höchste Herrlichkeiten
Als baren Überschwang der Narr empfinden,
Der sich im Tollhaus König dünkt zu Zeiten.


Schleift den Jäger zu der Haide,
Wo das Tier getroffen liegt,
Still am Boden liegen Beide,
Schuldlos Reh hat obgesiegt!


مدحُك يا بنَ الكرامِ فرضٌ
وفي سواك المديح ندبُ
قياسُ كفّيك في العطايا
بالبحر عند العقولِ كذبُ
البحرُ يُخشى وأنتَ تُرجَى
والبحر مَلحٌ وأنتَ عَذْبُ


Popel, prach se vzduchem rojí,
tvary těl se od mlh dvojí, –
valné davy k soudu stojí.


„Tak les jsem přešla; za lesem se táhla
široká cesta, osázena stromy
a na nebi se rozbřesklo znenáhla;
já rozeznala dvorec, známé domy –
však ještě dvoru toho nedosáhla,
kdy z otevřených jeho pustých bran
se valí obludy – a v posledy
jsem zřela příšerné jít medvědy,
ke mně se válet, tisknout ze všech stran.


mi corazón no quiere persuadirse
que mientras es querido un hombre noble,
es terrible bajeza arrepentirse.


Was lieb- vnd künst-lichers ist, als was Er gemacht,
Wenn Er der Stimmen zwist in Eintracht hat gebracht?
Vns düncket daß wir selbst der Engel Lieder hören.


Za úplňku ztrhaného
– abych mluvil prostou řečí –
k magii šel smyslnosti
rytíř v sexuelní křeči.


Chi può gustar questa quinta allegrezza,
può dir che A4more il suo servizio piaccia
se avvien che baci con gran tenerezza
un'amorosa, vaga e gentil faccia,
le labbra, e dentro ov'è tanta dolcezza,
la gola e 'l petto e le candide braccia
e tutte l'altre membra dolci e vaghe,
lasciando spesso i segni delle piaghe.


Du sagsts, Pilat. Ich bin des Christi Reich.
Sein Königstuhl ist keinem irrdschem gleich.
Christ herrscht in uns: Sein Thron ist unsre Seel.
Ich bin ein Printz. Was ists, das ichs verhöhl?
Dis ist mein Ruf, vom Gott im Christ erwählt:
Di warheit ward aus warheit mir vermählt.
Di warheit kennt alleine meine stimm:
Si kämpfft vor mich und dämpfft der Falschheit grimm.
Mein Fürstenthum ist nicht von diser Welt:
Sein ursprung ist weit höher aufgestellt.


Und wenn nun dieser Sonnen Heer,
Nicht mindern Welten dienstbar wär,
Als unser Sonnenball belebet?
Wie groß wird da die Anzahl seyn,
Der Kugeln, die ihr blasser Schein,
In tiefer Himmel Nacht begräbet?
Ach! in wie vieler Welten Schooß,
Bist Du, o Gott! an Wundern groß!


أنا إنسانٌ مسالم


Igazán ma nyolc éve már, amidőn
Kezed, szived életemnek kincse lőn!?
Ugy elillant, nem is véltem, - mintha vélem
Egy jó tündér átrepült vón az időn!


Nuevo ser, nueva vida, aliento nuevo,
Señor, os debo ya, pues reducida
mi vida a vos es otra nueva vida,
de tal manera que me hacéis de nuevo.


Tomáš polekaný oči otevírá,
na Marta se řítí – a již v ruce svírá
tágo mohutné, jímž, ač byl v polospánku,
zlostně rozdrtil nesmrtnou těla schránku
bojovníka Marta. Tisíc kusů letí
hrozným rykem, podlahu teď kryjí.
Tomášek juž procit’. Ó to strašné kletí!
Apollonu však se chechtot v tváři svíjí...


Des mains qui firent de mon cœur,
Ce qu'elles voulurent, merveilles
Que garde le marbre vainqueur !
Des mains qui prirent tout mon cœur,
Où chantaient comme dans un chœur
Des perfections sans pareilles !
Des mains qui firent de mon cœur
Ce qu'elles voulurent, merveilles !


Guten Tag! – Wie du dich bemühst,
Keine Antwort auszusprechen.
»Guten Tag« in die Luft gegrüßt,
Ist das wohl ein Sittlichkeitsverbrechen?


Ach, wer hilft mit kluger Wahl
All die Lieder mir gestalten,
Die um deine Lippen walten,
Die in deiner Augen Strahl
Ohne Zahl
Mit so holdem Liebesleben
Lächeln, blitzen, glühn und schweben!


أَحُجّاجَ بَيتِ اللَهِ في أَيِّ هَودَجٍ
وَفي أَيِّ خِدرٍ مِن خُدورِكُمُ قَلبي
أَأَبقى أَسيرَ الحُبِّ في أَرضِ غُربَةٍ
وَحاديكُمُ يَحدو بِقَلبِيَ في الرَكبِ
وَمُغتَرِبٍ بِالمَرجِ يَبكي بِشَجوِهِ
وَقَد غابَ عَنهُ المُسعِدونَ عَلى الحُبِّ
إِذا ما أَتاهُ الرَكبُ مِن نَحوِ أَرضِهِ
تَنَفَّسَ يَستَشفي بِرائِحَةِ الرَكبِ


Vaksötét az éjszaka,
füleikben ólom siketül;
azóta
mennek.


Strážníků domky, polí, luk lán
kol okna přeletá mžikem,
na vrbách houpá se houf velkých vran,
jež vzletly do výše s křikem.


Neklepá více, v rozvalech sní,
pouhá jen troska v mraků spěch ční.


江湖菰蒋岸莓苔
矰弋如云鸿雁哀
麟凤半归天上去
玉京群帝独怜才


Não sei o que incomoda
aquela bela jovem que chor
Estará agora perdida a
bailarina louca de outrora?


Trau Gott/ und sey vergnügt/ was dir ie mag begegnen:
Er weiß auch deinen Korb und übriges zu segnen.


Du Erster, leuchtend ein verzehrend Glühen,
Mach unsre Geister phönixjung,
Verflüchtige an kleine Noth und Mühen
Den Nebel der Erinnerung!
Denn soll uns der Himmel recht sonnig blühn,
Müssen die alten Gewölke fliehn.


Dieser soll dein Heupt ümbgeben/
Du hergegen giebst ihm das/
Was Ihm gleichsam giebt das Leben/
Sonsten ist Er viel zu blaß.
Gönn' Ihm/ daß er mög' ergäntzen
sein nur angefangnes gläntzen;
Wird Er nicht geziert von Dier/
Ist Er gäntzlich ohne Zier.


Sládek náš jest mnohovážný muž,
Dva centnýři váží, o rok více vážit můž.


THUS had they stood till  but SHAME
(An useful, tho' neglected Dame,
By Heav'n design'd the Friend of Man,
Tho' we degrade Her all we can,
And strive, as our first proof of Wit,
Her Name and Nature to forget)
Came to their aid in happy hour,
And with a wand of mighty pow'r
Struck on their hearts; vain  subside,
And baffled leave the field to PRIDE.


Und könnte wer den Vogel fangen,
Der würde frei von aller Pein,
Von aller Pein und Weh!


Und es tönt kein Wehe
In des Vaters Schloß –
Homburg an der Höhe
Zeugt noch manchen Sproß.
Reiches Blut, junges Blut,
Schönes Prinzenblut.


Como a casa é deserta!
E como a tarde é fria!
Surge cada vez mais o torment
E agora,
nessa hora,
o que permanece em minha alma?
Desesperanç           Desalent           Desânim
Que me importa agora o passado?
A minha natureza repugna essa volúpia enorme
de fracass
E pergunto-me:
Que passado ruinaria só de belezas?


أبا حسن ما صدّني عنك أنني
بخلت ولكن عاقني عنك قاصد
صديق أتاني زائراً لي أضفته
ثلاثا وولى وهو للعرف حامد
فلا تهجني واقبل قليل عطّيتي
وبعني بها عرضي وأنت المساعد
يدا بيد بيع المقل تكرّما
على معسر ناجاك والله شاهد


Örvendez annak mind éjjel-nappal az ő teste lelke,
A tömlöcbe is, betegségbe is örűl annak szíve,
Az ki hallgatja te szent ígédet és vette eszébe.


Nel tempo che Firenze era contenta
di riposarsi in grembo a Ugenio quarto
con quel florido onor che 'l ciel presenta,


A muž, jenž zapřel svoje touhy čisté
a velký, jasný cíl,
též říká sobě, jiným: „Vizte,
já kdysi mužem byl!


Pria conteransi i tumidi
Germi che il suolo or manda
E i fiori onde sí splendida
Quest'albero ha ghirlanda.


inter vedere come si concede
che quel che più al vostro intendimento
agrada, più con gravezza vi lede –.


«Dicsértessék az Úr Isten!
Kisasszonyunk vívódik
Tegnap óta a halállal -
Mondják, szörnyen kínlódik!
Bár az Isten megtartaná!
Mert igen szép s igen jó;
Régen beteg: - lelkéért ez
A harmadik harangszó.»


Ah! why that angry frown? for shame!
I only speak the truth:
It cannot hurt Eliza's fame
To say she's lost a tooth.


Hochragende Gladiolus,
Rot wie ein römischer Kardinal,
Wie steigt dein Farbenüberfluß
Empor – ein Blütenfeuerstrahl!


Ach, krásná ženo, pro mě nezrála’s!
Ach, krásná ženo, já tě utrhnul –
já pěstuji tě – a přece ne mně
svou vůni dáš v mé žití zahradě!


Z hájů spěchám, kde se toky
Proudí lučinou,
Kde dub koupel svými boky
Kryje soukromnou;
Po nábřeží chvátám výše,
Marnáť cesta má,
Ukryla jsi kvítko tíše,
Dívko, v ňádra svá.


Chci korunu mít! neslyšíš?...“
Trh’ hlavou král, a níž
na purpur k žezlu s jablkem
ta zlatá padla tíž. –


Doch mit unsicherm Lächeln ließ er sie
Bald wieder fallen, denn ein großer Blick
Auf diese schönen Kerker zeigte ihm
Das eigne unbegreifliche Geschick.


Přec i nitky šatu matky
věrné dítě uschovává
a je někdy v tmavém hrobě
na srdci svém pochovává. –


暗雨疏灯此别君
相思何地更停云
明朝又上浈江路
枫落寒艭未忍分


Harun se usmál nad tím sám
a zase patřil v bezdno tmám.


To všecko viděl svatý apoštol,
do stínů stajen palmy vysoké,
jež Epikura hermu kamennou
clonila snětí hustým vějířem,
a srdce jeho hněvem zatvrdlo:
„Ó Pane, odpusť, že jsem na chvíli
zapomněl tebe v planém blouznění!
hle srdce mé zas mocně v útrobách
jen tvého slova bije příbojem
a láska k tobě hvězdou v hlavě tkví,
jež plála kdysi při tvém zrození –
však tyto zde, již tebou zhrdají,
svou rukou mocnou pokoř, zasáhni,
by, omráčeni náhlým zázrakem,
v prach upadli a tebe prosili
za spásu duše, paprsk milosti.“ –


Einsmals ein Mägdlein frisch und jung,
Gieng aufrecht wie ein Hirsch im Sprung;
Und von einem Jüngling, den sie kannt,
Ihre Aeuglein klar durchaus nicht wandt.


闻寻冰雪出边陲
一局残棋一卷诗
吟罢便愁田海换
何须更待烂柯时


Bas' und Vetter tafeln im Frei'n
Unterm Lindenbaum;
Sitzt auch ein singendes Vögelein
In dem schattigen Raum.