“Scrivi? Bruci? Miei versi? I sillabari?
Il nome dell'Amata e dell'Asilo!”
(nel Vecchio riconobbi il mio profilo)
“Lettere? Buste? Annunzi funerari?


Allein die Sage kam mir, du seyst nicht mehr!
Verzeih, o Muse, wenn du unsterblich bist,
Verzeih, dass ichs erst jetzo lerne;
Doch an dem Ziele nur will ichs lernen!


Da fiel Herr Soherr mir eilig ins Wort:
»Nicht ein Mädchen – ein Märchen! sagt Heine!''
Und zusammenschrak ich, und mein Verstand
Kam wiederum auf die Beine.


MÁ otčino, má drahá otčino,
mně dražší všeho, čemu duše blízká,
čím oko mé kdy slzou zrosíno,
má otčino, mně po tobě se stýská!


Hledím do poháru – a v těch perel šumu
jak by známá ústa pěla starou dumu.


胜日山堂共一樽
未妨窈窕对嶙峋
髻分翠影眉争绿
人与南山各可人


Pulchrum est in statione mori!


Wer aber wil
mit wercken vil
sich selbs von sünden machen frei,
Der lestert Got
mit hon vnd spott,
als ob er gleich eim kaufman sei,
Das recht verkert
vnd vnrecht lert
vnd zeucht die Schrifft beim har hinbei.


Pomar de lut
Venha outro Outono pra me consolar;
Outro fruto
Que mate a minha fome e sede de canta
E não mais espantalhos a suster
A gula natural dos meus sentidos:
Seja, enfim, livre pra morder,
Ainda verde, o que nascer
Destes ramos despidos!


Jako jezdce míval,
plod co štěp mne choval,
což bych já tu píseň
sobě nenotoval?


Tahlmunde/ sol ich fragen?
was fragen? nach den tagen?
was tagen? die mier geben
mein sterben und mein leben.
was leben? selbst die jene/
mein Laabsaal/ meine Schöne/
was Schöne? meine Träue/
auf die ich mich erfreue/
mit der ich mich kan letzen/
was letzen? stets ergetzen.


inde deriva el foco onde sempre ardo,
che mai non fia estinto, o sciolto il nodo
che Amor prompto è a legar, al scioglier tardo.


Tho' Nature's works the ruling mind declare,
And well deserve enquiry's serious care,
The God (whate'er Misanthrophy may say)
Shines, beams in man with most unclouded ray.
What boots it thee to fly from pole to pole?
Hang o'er the sun, and with the planets roll?
What boots thro' space's furthest bourns to roam?
If thou, O man, a stranger art at home.
Then know thyself, the human mind survey,
The use, the pleasure will the toil repay.
Hence Inspiration plans his manner'd lays,
Hence Homer's crown, and Shakespear hence thy bays,
Hence he, the pride of Athens and the shame,
The best and wisest of mankind became.
Nor study only, practise what you know,
Your life, your knowledge, to mankind you owe.
With Plato's olive wreath the bays entwine:
Those who in study, shou'd in practice shine.
Say, does the learned Lord of Hagley's shade,
Charm man so much by mossy fountains laid,
As when arouz'd, he stems Corruption's course,
And shakes the senate with a Tully's force?
When Freedom gasp'd beneath a Caesar's feet,
Then publick Virtue might to shades retreat;
But where she breathes, the least may useful be,
And Freedom, Britain, still belong to thee.
Tho' man's ungrateful, or tho' Fortune frown;
Is the reward of worth a song, or crown?
Nor yet unrecompens'd are Virtue's pains,
Good Allen lives, and bounteous Brunswick reigns.
On each condition disappointments wait,
Enter the hut, and force the guarded gate.
Nor dare repine, tho' early Friendship bleed,
From love, the world, and all its cares he's freed.
But know, Adversity's the child of God;
Whom Heaven approves of most, most feel her rod.
When smooth old Ocean and each storm's asleep,
Then Ignorance may plough the watery deep;
But when the daemons of the tempest rave,
Skill must conduct the vessel thro' the wave.
Sidney, what good man envies not thy blow?
Who wou'd not wish Anytus for a foe?
Intrepid Virtue triumphs over Fate,
The good can never be unfortunate.
And be this maxim graven in thy mind,
The height of virtue is to serve mankind.


Spesso mi sdegno per mia cruda sorte
Non doni a tutto el mondo hormai terrore,
Et che di me pietà, fortuna o morte
Non habbi cura et spengha el gran dolore;
Ché per servir fidel, constante et forte
Vivo mendico; è sperso ogni vigore;
Et sopra ogni altro el domandar mi spiace,
Ché assai dimanda chi ben serve et tace.


Vlnila se pole,
rostl klas a zrál,
měšťák nevšímavě
cestou chodil dál.
Skřivan jásal v modru,
pole žloutla kol,
úrodu svou svážel
rolník do stodol.


لَكَ يَا يُوسُفُ العَزِيزُ مِثَالٌ
هُوَ رَمْزٌ لِلنُّبْلِ فِي كُلِّ عَينِ
مِنْ جَمَالِ الشَّبَابِ المُحيَّا
وَجلِ المَشِيبِ تَاجِ اللُّجَينِ


Dnes voláš jej marně,
Milenče silnicí, tvá lákání jsou malá,
neb mimo lásku jest i víra neskonalá.
Otázku druhou teď zodpověz, kterou kladu:
Proč neodvratně hledíš v oči hadu?
Zda vůlí svou, či přinucen?


Noch steht in Glanz der Morgenstern,
Noch deckt die Nacht die Lande:
Nur dort, ganz leis, im Osten fern,
Grau-gelblich steigt's am Rande.
Empor vom Pfühl! Hinaus zum Tor,
Eh' noch Frau Sonne blitzt empor:
Zum Walde will ich eilen
Und sein Erwachen teilen.


Du, die Theonens Geist beseelt,
Serena, reich an edeln Thaten,
Dein Herz wird ohne mich errathen,
Was sie gefühlet und gewählt.


Frage nimmer: Schmerz zuviel hing
Traubenschwer im Herzen inn...
Alle, alle sind dahin
Wie der Schnee vom letzten Frühling...


Ja daß ich Gall genossen
In meinem Durst, ein Speer
Die Seiten mir durchstossen,
Rührt bloß von Liebe her.


لا استوحشت لكَ أرْبعٌ وقصورُ
وأقام ملكُكَ ما أَقام ثَبِيرُ
واستبهجت أُنْساً ديارك واكتسى
بك حسنَ حالٍ قصرُك المعمور
كادت لغيبة ليلةٍ أرجاؤه
إذ لم تَحُلَّ بها إليك تطير
وشكا كما يشكو المحبّ صبابة
وبدا عليك له أسىً وزفير
فقدتْ جميعَ كمالها الأرضُ التي
خلَّفتها فغدت تكاد تمور
بك تستضِئ الشمس في إشراقها
والبدرُ في أفُق السماء يُنِير
عجباً لحيّ لم تنله بلحظةٍ
عيناك كيف يروح وهو بصير
يأيُّها الملِك العزيز المصطفى
والقائم المستخلَف المنصور
سقياً لأرضٍ زرتها وحللتها
قد حلَّها التقديس والتطهير
نالت بفضلك في العلا سَرَدوسُ ما
قد نال من فضل لموسى الطورُ
لو أنها تدري وتعقِل لانبرت
شوقاً تحجُّك أرضُها وتزور
ولقد شكا القصر الذي خلَّفته
من ليلةٍ ما يشتكي المهجور
وتضاءلت أحجارُه وأقلُّ ما
شكتِ الفِراقَ جنادل وصخور
وشكا تغيّر قلبِه وفؤادِه
فيه صغير مخلص وكبير


Diese Blüthe, diese Gaben,
Eures schönen Leibes Pracht,
Und die sich erwiesen haben,
Eures Liebsten Muth und Macht,
Die erfodern, was ich wol
Dencken mehr als sagen soll.


V ranní bouře pomatené hluky
zaléhají varhan měkké zvuky,
v lidskou nenávist a lidské hněvy


Wie soll ich hier so ruhig sitzen,
Kann ich nichts putzen? Wie sie blitzen,
Die Teller, seid ihr sicher auch,
Denn Stehlen ist hier gar sehr Brauch.


Langsam kochte das Gewitter –
Heute ward das Wetter reif,
Blitz und Donner – und in Splitter
Flogen Eichen, stolz und steif.


Yo no estoy arañando el horizonte,
y yo, desde mi calabozo,
desde mi entierro vivo,
lo agarro, lo aprieto,
lo hiero profundo,
yo lo hincho
como vientre de hembra.
Pude comenzar a verlo
y a hacerlo mío,
desde que vi
mis cosas hacia dentro,
y también desde que al hombre vi
volteando su sonrisa
de brillo usurero hacia los niños.
Por eso,
desde mi calabozo,
yo hincho el horizonte
como vientre de hembra.
Es que todas,
todas las cosas
crecen si las miro.


Harcát ez a lélek nemesen megküzdte,
Lobogót feltűzte, rémeit elűzte,
Most diadalt űl már szentelt nyugalomban:
Jaj, de a szegény test - a csatatér - romban!
Virági taposva, díszei feldulva,
Nem éled azonnal, sem sok idő múlva;
Borult az egészre enyészetes árnyék;
Szárnyait a lélek lebbenti, - de vár még.


В моей душе — твоих строфа уст,
И от строфы бесплотных уст
Преображаюсь, словно Фауст, —
И звук любви уже не пусКак в Маргариту юный Зибель —
В твой стих влюблен я без границ,
Но ждать его не может гибель:
Ведь ты — царица из цариц!


雨馀归路净朝尘
草色新州又一新
飞舄我携聊赠子
好乘霁日步嶙峋


تُبنى المَمالِكُ بِالوَشيجِ الأَسمَرِ
وَالبيضُ تَلمَعُ في العَجاجِ الأَكدَرِ
وَبِكُلِّ أَجرَدَ شَيظَمٍ يَعدو إِلى ال
هَيجا بِمُقتَحِمِ المَهالِكِ مِسعَرِ
وَالعَدلِ وَالإِحسانِ وَالمَعروفِ مَم
لوءَ الحِياضِ لِموسِرٍ وَلِمُعسِرِ
وَالحِلمِ وَالعَفوِ اللَذَينِ شَذاهُما
مُتَضَوِّعٌ كَأَريجِ مِسكٍ أَذفَرِ
كَفِعالِ مَولانا صَلاحِ الدينِ ذي ال
مَجدِ الغُدامِسِ وَالعَطاءِ الكَوثَرِ
أَعيَت وَأَعجَزَتِ البَليغَ صِفاتُهُ
فَالمُسهِبُ المَنطِيقُ مِثلُ المُقصِرِ
خُلِعَت عَلَيهِ خِلعَةُ المُلكِ الَّتي
زيدَت بِهاءً بِالطِرازِ الأَخضَرِ
أَهدى صَلاحُ الدينِ لِلإِسلامِ إِذ
أَردى قَبيلَ الكُفرِ ما لَم يُكفَرِ
رَبُّ المَلاحِمِ لَم يُؤَرِّخ مِثلَها ال
عُلَماءُ قِدماً في قَديمِ الأَعصُرِ
مَن رامَ مِن كُلِّ المُلوكِ مَرامَهُ
تُخفِق مَساعيهِ وَيَكبُ وَيَعثُرِ
من سَنجَرٌ وَأَقَلُّ مَملوكٍ لَهُ
أَعلى وَأَغلى قيمَةً مِن سَنجَرِ
يَغزو المُلوكَ الرُعبُ قَبلَ مَسيره
في عَسكَرٍ أَفتِك بِهِ مِن عَسكَرِ
هُوَ كاسِرٌ كِسرى وَمُتبِعُ تُبَّعٍ
ذُلّاً أَحاطَ بِهِ وَقاسِرُ قَيصَرِ
فَلِجَيشِهِ وَلِعَزمِهِ مُتَضائِلٌ
جَيشُ الهِرَقلِ وَعَزمَةُ الإِسكَندَرِ
راياتُهُ صُفراً تَرِدنَ وَتَنثَني
حمراً تَمُجُّ نَجيعَ آلِ الأَصفَرِ
لِمَ لَم تَدِن شوسُ المُلوكِ لَهُ وَقَد
مَلكَ السَواحِلَ في ثَلاثَةِ أَشهُرِ
وَاِستَنقَذَ البَيتَ المُقَدَّسَ عنوَةً
مِن كُلِّ ذي نَجِسٍ بِكُلِّ مُطَهَّرِ
كَم سابِحٍ مِن خيلِهِ في رُسغِهِ
تاجٌ لِمَلكٍ في التُرابِ مُعَفَّرِ
كَم رَدَّ مِن مَلكٍ عَزيزٍ أَصعَرِ
يُدعى بِمَملوكٍ ذَليلٍ أَصغَرِ
إِنَّ الأَقاليمَ الَّتي هِيَ سَبعَةٌ
دانَت لَهُ قَسراً بِسَبعَةِ أَبحُرِ
وَالسَبعَةُ الأَفلاكُ تَخدُمُ جَدَّهُ
حَتّى قُوى كيوانِها وَالمُشتَري
لَم يَألُ مُشتَرِيَ الثَناءِ بِمالِهِ
حُسناً فَنِعمَ المُشتَرى وَالمُشتَري
تَنهَلُّ يُمناهُ بِجَدواهُ فَخَم
سُ بنانِهِ لِلخَلقِ خَمسَةُ أَنهُرِ
كَالنيلِ في مِصرٍ وَسيحونٍ وَجَي
حونٍ وَدِجلَةَ وَالفُراتِ الأَكبَرِ
فَليَهنِهِ الفَتحُ الَّذي سُدَّت بِهِ
عَن مُلكِهِ أَبوابُ غَدرِ الأَدهُرِ
فَتحٌ تَطَأطَأَ كُلُّ فَتحٍ دونَهُ
وَالشَمسُ تَكسِفُ كُلَّ جِسمٍ نَيِّرِ
يا ناصِرَ الإِسلامِ فُزتَ بِمَورِدٍ
حَسَنِ النَثا في العالَمينَ وَمَصدَرِ
البَحرُ أَنتَ لَكَ السَواحِلُ باعِثاً
سُحبَ الحَيا جوداً وَقاذِفَ جَوهَرِ
أَنشَأت مَلحَمَةً تُمِلُّ مُقاتِلَ ال
فُرسانِ بِالعَدَدِ الَّذي لَم يُحصَرِ
إِعرابُها ضَربُ الحُسامِ وَنَقطُها
وَقعُ السِهامِ وَخَطُّها بِالسَمهَري
وَالحِبرُ بَحرُ دَمٍ تَغَطمَطَ مَوجُهُ
إِذ لَيسَ ثمَّ سِوى الثَرى مِن دَفتَرِ
وَالبيضُ تَنثُرُ وَهيَ غَيرُ خَواطِبٍ
وَالسُّمرُ ناظِمَةٌ وَإِن لَم تَشعُرِ
وَالخَيلُ مُطرِبَةٌ كَأَنَّ صَهيلَها
شَدوُ النُّحَيلَةِ في نَسيبِ البُحتُري
نَشوى تَميدُ مِنَ السُرورِ كَأَنَّما
صَبَحَت كُؤوساً مِن شَرابٍ مُسكِرِ
فَلَقَد وَأَدت الشِركَ يَومَ لَقيتَهُم
وَغَدَوتَ لِلإِسلامِ عَينَ المُنشِرِ
وَأَرَيتَهُم لَمّا التَقى الجَمعانِ بِال
بَيتِ المُقَدَّسِ هَولَ يَومِ المَحشَرِ
وَرَدَدتَ دينَ اللَهِ بَعدَ قُطوبِهِ
بِالمَسجِدِ الأَقصى بِوَجهٍ مُسفِرِ
وَأَعَدتَ ما أَبداهُ قَبلَكَ فاتِحاً
عَمرٌ فَأَنتَ شَريكُهُ في المَتجَرِ
حَتّى جَمَعتَ لِمَعشَرِ الإِسلامِ بَي
نَ الصَخرَةِ العُظمى وَبَينَ المِشعَرِ
فَلِصَخرَةِ البَيتِ المُقَدَّسِ كُفؤُها
الحَجَرُ المُفَضَّلُ عِندَ أَفضَلِ مَعشَرِ
فَكَأَنَّهُ إِنسانُ عَينٍ صورَةً
يَلقاكَ أَسوَدُهُ بِمَعنى أَنوَرِ
جاشَت جُيوشُ الشِركِ يَومَ لَقيتَهُم
يَتَدامَرونَ عَلى مُتونِ الضُّمَّرِ
وَكَأَنَّهُم بَحرٌ تَدافَعَ مَوجُهُ
بِظُبىً وَزَغفٍ مُحكَمٍ وَسَنَوَّرِ
أَورَدت أَطرافَ الرِماحِ صُدورَهُم
فَوَلَغنَ في عَلَقِ النَجيعِ الأَحمَرِ
فَهُناكَ لَم يُرَ غَيرَ نَجمٍ مُقبلٍ
في إِثرِ عِفريتٍ رَجيمٍ مُدبِرِ
وَلّوا وَعُقبانُ المَنونِ مُسِفَّةٌ
وَالخَيلُ تَعثُرُ بِالقَنا المُتَكَسِّرِ
لا يَنظُرونَ سِوى حُسامٍ مُشهَرٍ
وَمِنَ الدِماءِ كَأَنَّهُ لَم يُشهَرِ
رُفِعَت سَماءٌ مِن سَنابِكِ خَيلِهِم
مُسوَدَّةً أَرجاؤُها مِن عِثيَرِ
فَالقَومُ نهبٌ لِلسِباعِ تَنوشُهُم
مِن كُلِّ ذي نابٍ وَصاحِبِ مِنسَرِ
فَمَنِ الَّذي مِن جَيشِهِم لَم يُختَرَم
قَبلاً وَمَن مِن جَمعِهِم لَم يُؤسَرِ
حَتّى لَقَد بيعَت عَقائِل أُرهِقَت
بِالسَبيِ بِالثَمَنِ الأَخَسِّ الأَحقَرِ
مِن كُلِّ حورِيٍّ ضَئيل موَشَّج
كَالغُصنِ مَيّاداً ثَقيل مُؤَزَّرِ
وَأَوانِسٍ مِثلِ الشُموسِ سَوافِراً
مِن كاعِبٍ مِثل الغَزالِ وَمُعصِرِ
آضَت أُسودُهُمُ ثَعالِبَ ذِلَّةٍ
فَهُمُ فَرائِسُ كُلِّ لَيثٍ قَسوَرِ
ماتوا بِغُلَّتِهِم وَأَروى مِنهُمُ
بيضَ الصَوارِمِ بِالدَمِ المُثعَنجِرِ
صَرعى كَأَنَّهُم تَماثيلٌ مِنَ ال
كافورِ مِن دَمِهِم رُدِعنَ بِعَنبَرِ
ما قوبِلوا بِجَحافِلٍ بَل قوتِلوا
بِمَلائِك حَضرَت بِأَيمنِ محضَرِ
شَكَتِ الفَيافي ثِقلَ وَطءِ جُيوشِهِ
فَبَناهُمُ رَصفاً كَبَسطِ المَرمَرِ
فَالخَيلُ لا تَمشي بِها إِلّا عَلى
هامٍ مُنَضَّدَةٍ وَشَعرٍ أَشقَرِ
نَهَبَت عُفاةُ الطَيرِ مِن حَدَقٍ بِها
زُرقٍ فُصوصاً مِن نَفيسِ الجَوهَرِ
كَم أودِعَت دَويَّةً داوِيَةً
صُرِعوا بِها في المَعرَكِ المُستَوعِرِ
جَعَلت لَها الثاراتُ في آنافِنا
أَرَجَ العَرارِ وَطيبَ عَرفِ العَبهَرِ
بِالسَيفِ رَدَّ السَيفُ بَحراً مِن دَمٍ
يَنبوعُهُ مِن هامَةٍ أَو مَنحَرِ
بَحرٌ صَوارِمُهُ القَنا وَقُلوعُهُ
راياتُهُ وَالسُفنُ كُلُّ مُضَمَّرِ
حَصَّ الخَوافي وَالقَوادِمَ مِن جَنا
حَيهِم وَشَقَّ القَلبَ بِالقَلبِ الجَري
حُصِدوا وَكانَ الغَدرُ بَذرُهُم فَقَد
دُرِسوا بِهِ وَذُروا بِأَوخَمِ بَيدَرِ
ما إِن تَرى إِلّا مَساكِنَهُم وَهُم
صَرعى الصَوارِمِ بِاليَبابِ المُقفِرِ
سَقَتِ المَماليكُ الكِرامُ مُلوكَهُم
كَأساً بِهِ سَقَتِ اللَئيمَ الهَنفَري
مَضَتِ المُلوكُ وَلَم تَنَل عُشرَ الَّذي
أوتيتَهُ مِن مَنجَحٍ أَو مَفخَرِ
وَبِذاكَ آثَرَكَ الإِلَهُ عَلَيهِمُ
يا مُؤثِراً أوزعت شُكرَ المُؤثرِ
أَرسَلتَ مِن خَلَلِ العَجاجِ صَواعِقاً
تَهمي عَلَيهِم مِن فُتوقِ كَنَهوَرِ
وَعَجَمتَ عودَ صَليبِهِم فَكَسَرتَهُ
وَسِواكَ أَلفاهُ صَليب المكسَرِ
أَغلى الأَداهِمَ مَن أَسَرتَ وَأُرخِصَت
بيضُ الصَوارِمِ مِن نهابِ العَسكَرِ
وَجَعَلتَ شَرقَ الأَرضِ يَحسُدُ غَربَها
بِكَ فَهوَ داعٍ دَعوَة المُستَنصِرِ
يَرجو شِفاءَ غَليلِهِ وَيُؤَمِّلُ ال
إيقاعَ فيهِ بِمُفتنٍ وَبِمُفتَرِ
فُتَّ المَدائِحَ يا صَلاحَ الدينِ فَاِع
تَذَرَ المُبَرِّزُ في الفَصاحَةِ فَاِعذُرِ
فَبِمَ العُفاةُ يُشَبِّهونَكَ في النَدى
وَالبَأسِ حارَت فِكرَةُ المُتَفَكِّرِ
كَم خازِنٍ لَكَ مِثلُ أَلفَي حاتَمٍ
كَرَماً وَمَملوكٍ كَأَلفَي عَنتَرِ
أَفلاذُ أَكبادِ العِبادِ طَحا بِها
رَبُّ العِبادِ إِلى سَناكَ الأَبهَرِ
وَاِستَعظَمَ الأَخبارَ عَنكَ مَعاشِرٌ
فَاِستَصغَروا ما اِستَعظَموا بِالمَخبَرِ
ما كُلُّ مَلكٍ عِندَما أوتيتَهُ
إِلّا قُلامَةُ بَعضِ ظُفرِ الخِنصَرِ
لا يَعدَمَنكَ المُسلِمونَ فَكَم يَدٍ
أَولَيتَهُم مَعروفُها لَم يُنكَرِ
أَمَّنتَ سِربَهُمُ وَصُنتَ حَريمَهُم
وَدَرَأتَ عَنهُم قاصِماتِ الأَظهُرِ
لَم تَخلُ سَمعاً مِن هَناءِ مُهَنِّئ
لِلمُسلِمينَ وَمِن سَماعِ مُبَشِّرِ
ما إِن رَآكَ اللَهُ إِلّا آمِراً
فيهِم بِمَعروفٍ وَمُنكِرِ مُنكَرِ
مُتَواضِعاً لِلَهِ جَلَّ جَلالُهُ
وَبِكَ اِضمَحَلَّت سَطوَةُ المُتَكَبِّرِ
كَم بِالنَدى عانٍ فَكَكتَ وَبِالرَدى
عاتٍ كَفَفتَ بِخَوفِهِ أَمِنَ البَرِي
هَل تُعجِزَن صُورٌ مَليكاً ناصِراً
لِلَهِ أَينَ يَسِر يُسَرَّوَيُنصَرِ
حَتّى لَخِلنا أَنَّهُ إِن يَلتَمِس
نَثراً لِمُنتَظِمِ الثُرَيّا يُنثَرِ
ما سورُ صورٍ عاصِمٌ مِنهُ وَهَل
سورُ المَعاصِمِ عاصِمٌ لِمُسَوَّرِ
فَليَمنَحَنكَ البَحرُ دُرَّةَ تاجِهِ
إِذ رُعتَهُ بِخَميسِكَ المُتَنَمِّرِ
بَحرٌ زُعاقٌ ماؤُهُ مُتَكَدِّرٌ
يَعنُو لِبَحرٍ طابَ غَيرَ مُكَدَّرِ
فَاِنهَد لِصورٍ فَهيَ أَحسَنُ صورَةٍ
في هَيكَلِ الدُنيا بَدَت لِمُصَوِّرِ
لَمّا مَلَكتَ حُصونَ أَنطاكِيَّةٍ
يَئِسَ الصَليبُ وَحِزبُهُ مِن مُظهِرِ
أَردَيتَ كُلَّ مُثَلِّثٍ مُتَكَبِّرٍ
بِمُوَحِّدٍ مُتَواضِعٍ فَمُكَبِّرِ
بَرَزت إِلى بُرزيهِ عَزمَتُكَ الَّتي
مَدَّت يَداً عَن مَطلَبٍ لَم يَقصُرِ
فَتَناوَلَتهُ بِأَيدِها مِن باذِخٍ
في الأُفقِ ذي مَثَلٍ يَروعُ مُسَيَّرِ
عِش عُمرَ نوحٍ يا اِبنَ أَيّوبٍ وَكُن
مَلكاً سُلَيماناً وَجاهِد وَاِظفَرِ
فَبَنوكَ كَالأَسباطِ كُلٌّ مِنهُمُ
في المُلكِ يَبلُغُ عُمرَ سَبعَةِ أَنسُرِ
فازَت قِداحُكُم وَكُلُّ مُلوكِها
بَرِمٌ فَلَيسَ مُيَسَّراً لِلمَيسِرِ
لا زالَ ظِلُّكُم الظَليلُ وَلا خَلَت
مِن ذِكرِكُم في الدَهرِ ذروَةُ مِنبَرِ


Hinter den Dingen wachse als Brand,
daß ihre Schatten, ausgespannt,
immer mich ganz bedecken.


Ach, káží nám a píší tam a sem...
že přijde pro nás velké, slavné ráno...
že dojdem v jakous zaslíbenou zem...
A všecko to je tuze načechráno!


Ach petrklíč, ach petrklíč,
já do háje si zajdu,
to nejkrásnější ve světě
si srdečko tam najdu.


Cypri munimenta sortita est, mirthful, orichalchi, with golden


An dem öden Strand des Lebens,
Wo sich Dün auf Düne häuft,
Wo der Sturm im Finstern träuft,
Setze dir ein Ziel des Strebens.


Kommt alle herbei!
Seht, welch ein Ei!
Seht, seht, o seht,
Was hier auf diesem geschrieben steht!


Kdo může zazlít mi, že odměnu si beru?


Holde Muse, gib mirs ein!
Lehre mich so Sylb als Reime;
Denn mein Witz ist sonst zu klein,
Daß ich leicht die Pflicht versäume.
Der erhabnen Trauthson Wesen
Duldet kein gemeines Lied:
Ihr Verstand ist auserlesen,
Wie man ihn nicht häufig sieht;
Und vor Ihren scharfen Sinnen,
Kann nichts schlechtes Platz gewinnen.


Hej ti fényes csillagok,
Volnék ott, hol ti vagytok!
Nem néznék én a vizbe,
Hanem Rózsám szemébe.


Nun hab' ich's satt. Was ihr mich quält!
Ich habe mir die Stoffe gewählt,
Die mir gefallen, ich schrieb mir vom Herzen
Jubel und Jauchzen, Leid und Schmerzen
Ich zitterte in Himmelslust,
Sank ich der Liebsten an die Brust.
Und hatt' ich eine Gunst genossen,
Ist Tinte alsbald meiner Feder entflossen.
Da fragt' ich nicht lange, wem's gefällt,
Was kümmert und schiert mich die übrige Welt.
Dann leuchtet's in mir, und bin ich allein,
Weiß ich vor Freude nicht aus noch ein,
Ich singe, ich tanze, ich muß wen umarmen,
Und wär' es mein Ofen, der hat Erbarmen
Mit mir ...


Ergötzlich ist es anzusehn,
Wenn sich die Pomeranzen
Von Lüften hin und wieder drehn
Und auf den Ästen tanzen.
Wenn die Zitronen klein und groß
Sich auf die Erde neigen
Und die Granaten fast ganz bloß
Und reif zum Essen zeigen.


Mne nepřekvapí horší dny,
mne nepřekvapí něčí zrada.
A jsem-li k tobě upřímný,
mně věřit tobě nepřipadá.


Sennuccio, i' vo' che sapi in qual manera
tractato sono, et qual vita è la mia:
ardomi et struggo anchor com' io solia;
l' aura mi volve, et son pur quel ch' i' m' era.


Ich, Stäubchen, tanz' in deinem Sonnenstrahl,


Mit Gesange weiht dem schöne Leben
Jede Mutter ihren Liebling ein,
Trägt ihn lächelnd durch den Mayenhain,
Ihm das schönste Wiegenlied zu geben.


Hle, mroucí touha vilných žen
a záletnických děv
je stářím v tygra proměněn,
jenž bezzub chce jen krev!


Seht, daß jhr meines Joches Last
Nur fein gedultig auff euch fasst,
Vnd lernt von mir, ich bin von Hertzen
Sanfft-vnd demütig in den Schmertzen,
So findet ewre Seele Rast.


袅袅春风动
娟娟粉露香
相逢似相识
曾忆过潇湘


Oskar ji za choti kýží,
Čině Angusovi vhod,
An v feudálské pýše sblíží
Svůj nevěstinému rod.
Poslyš, jak tu Pibroch bručí
Při svatebním nájevu,
Číle rytmy vlna zvučí
U radostném projevu!


Neiget Euch ihm, Erdenkronen,
Sinket nieder in den Staub!
Sklavenjoch ist Eure Fessel,
Euer Lorbeer blutig Laub;
Eure Babel wird zu Trümmer,
Euer Purpur Wurmesraub!


já moh’ bych krátce v smečku svou ho vzíti
a odvést němě. Avšak zbožnost tvoje
mne nutí v odpověď. Nech slzí roje
a pusť jej, kvapí čas – mí psi jdou za mnou.


Mistru nyní slna ukápla,
choulila se po písčité stráni,
oblázkem se skutálela k nám,
Váša tvrdou zachytil ho dlaní.


Einst kam der Tag, wo Ilios, die hehre,
Wo Priamus und sein Geschlecht versank,
Und schwache List vollzog, was nicht dem Speere
Des Göttersohns, nicht seinem Zorn gelang.
Ein Blick, ein Wort, ein Seufzer, eine Zähre,
Ein Nichts ist oft des Gottes stärkster Zwang.
Die ruhig lacht, wenn sie dein Herz gebrochen,
Bebt zärtlich oft, wenn dich ein Dorn gestochen.


Halb gut, halb übel geboren,
Und dürftig in beider Gestalt,
Mein Gutes ohne Würde,
Das Böse ohne Gewalt.


Dann wieder ſchauſt du
Aus ſchlankem Leibe
Mit roſigen Wangen
Und ringelnden Locken
Mich an, ſüßſchimmernden Auges,
Und triffſt mich mit deinem
Zuckenden Lichtſtrahl,
O Gott der Schönheit.


Hilff Gott/ was wil/ doch werden/
Noch endlich auff der Erden/
Es ist die gantze Nacht/
Dort auß deß Wirtshauß Höle/
Geflossen feistes Oele/
Die Tyber groß gemacht.


Quei che la mensa o nulla o poco offese
(e Turpin scrive apunto che fur sette)
a i piedi raccomandan sue difese
ma ne l uscita il Paladin si mette
e poi che presi li ha senza contese
le man lor lega con la fune istrette
con una fune al suo bisogno destra
che ritrovò ne la casa silvestra


Da hallt das Pflaster von Rosseshuf,
da schallt von der Straße der Warnungsruf;
er klingt zu den jubelnden Zechern empor,
er dringt an des schlafenden Bettlers Ohr:
»Hinauf, daß ihr Hügel und Felsen erreicht,
das Wasser, das Wasser der Sündflut steigt!«


Mas si la condición de que te arreas
se extiende a pretender quitar la vida
al que te dio la tuya y te ha engendrado,


Die Schneewelt umschleiert ein weißliches Grau;
Fern glänzen die Blumengefilde vom Blau
Der Soldanelle verkündet;
Die Wüste verschwindet.


他日缄幐属贵游
讵知迁徙过南州
天涯与汝共沦落
泪湿湓江烟雨秋


Jak nemilovat zem, kde tleská dosavad
stín Athův, Porthův, Aramidův,
vida, jak šibal-bůh do chámských buší zad,
či slyše pathos bouřit Cidův!


سَأَلوني عنِ البَيَّازِ وقالوا
كيفَ تَدريهِ واللِّئام لِئامُ
وجوابي لهم بكل اختِصارٍ
قَبَّحَ اللهُ سَعيَه والسَّلامُ


Komm, Salbungskraft, durchdring mein Innres gar,
Daß meiner Lamp' es nie am reinsten Öle,
Noch mein'm Altar am Feu'r vom Himmel fehle;
Vor Fremdem und Gemeinem mich bewahr!


高在酒楼明锦幕
远随渔艇泊烟江
古来幽怨皆销骨
休向长门背雨窗


Non così bella mai la Dea di Gnido
In su la conca d'or solcò l'Egeo;
Né quella mai, che col Troiano infido
Sciolse i legni e la fé dal porto acheo,
Sì bella apparve a l'infelice lido
Ove il grande Ilione arse e cadeo,
Come costei, che ne' begli occhi serra
Foco ond'avrebbe un mondo incendio e guerra.


Und manchmal sehen sie in hohen Stürmen
Den grauen Mond in Falten und verquollen
Und Nachtgevögel [singet in den Türmen.]


Třetí jsem utrhl na hlíně prokleté,
jež mi ji vzala, provdanou jinému, zmořenou –
Starý, ty starý památníku!


溪头风浪起虚传
宽大遭逢台阃贤
见说襄城鞭卫士
清朝曾恕范忠宣


Hogy ama hűs nyoszolyában,
Melyet sírnak mondanak,
A lármátlan éjszakában
Tagjaim nyúghassanak.


八十曾无恙
苍颜出渭滨
宁知汉飞将
黑发画麒麟


Ehemals freilich, jetzt aber ist vieles anders; doch sprich, wie soll ich euch nützen?


si no estáis hecha ya sola señora
de aquella libertad que no era mía,
¡plega a Dios que sin vos y ella me vea!


Nad hlavou vrby smuteční
sen mojí duše střeží...
Město už v mlhách leží
a nad ním pastorale zní...


D’être là, dans ce Waterloo,
La vie à Paris, de réserve,
Vieille garde que rien n’énerve
Et qui fait bien dans le tableau ;


Když usnul ale, já jsem tiše vstala
a krále jménem list jsem podepsala
a s úsměvem jsem lehla k jeho boku.


Laß doch das ew'ge Fragen,
Verehrter alter Freund.
Ich will von selbst schon sagen,
Was mir vonnöten scheint.


Lidská čest
stínem jest,
víc se tebe straní,
čím víc běžíš za ní.


Ja, des Gedankens Reiche,
Den vielgestaltgen Geist,
Engt er zu öder Gleiche
In Form, die er ihm weist.


Et telles, plus folles encor,
Arrondissant leurs hanches nues,
Et leurs belles croupes charnues,
Où cascadaient leurs cheveux d'or,


nefesi rahman


لعمرك لو كانت حديداً جسومنا
لأبلته من كرّ الليالي مبارد
فكيف ولسنا بالحديد وإنما
جوارحنا هذي الدماء الجواسد
إذا ما افتكرنا في الحياة واصلها
وغايتها هانت علينا الشدائد
وماذا عسى يجدي التوّجع والأسى
من الموت إذ كلْ على الموت وارد
نعين منايانا علينا بحزننا
فيقرب من آجالنا المتباعد
وليس برزءٍ أن نرى المرء هالكاً
إذا حييت بالذكر منه المحامد
بل الرزء كلّ الرزء أن يذهب الفتى
وليس له من بعده الدهر حامد
ويدفن في التراب اسمه دفن جسمه
فلم يتفقّده من الناس فاقد
ومن تفن بعد الموت آثار مجده
فآثار روحي الخالديّ خوالد
فتى غمدت منه المنون مهنّداً
وأيّ حسام ماله الدهر غامد
يعدّ بألف من رجال زمانه
على أنه في الألمعّية واحد
لقد بقيت للخالديين بعده
مناقب غرّ دونهنّ الفراقد
وكم حبّرت أقلامه من صحائف
بجيد العلا من درّهن قلائد
نماه إلى المجد الصراع متمماً
به فخره السيف الآلهيّ خالد
دعانا ابن جبر أن نلّم بذكره
لدى محفل قد ضّمنا وهو حاشد
فقمنا لذكرى مجده بعد موته
نباهي به أحياءنا ونماجد
ونستشهد الدنيا على حسناته
وقد كثرت فيها عليها الشواهد
وإني وإن لم أحظ منه برؤية
ليشهد لي من عادل فيه شاهد
ألا يا ابن جبر أنت أيقظت للعلا
عواطف كانت وهي فينا رواقد
فقلت اذكروا يا قوم فضل رجالكم
ففي ذكر فضل الغابرين فوائد
وسيروا على آثارهم واهتفوا بها
لينشط كسلان وينهض قاعد
ففي الغرب أموات أقيمت لذكرهم
تماثيل في كل البلاد أوابد
أعادل قد أنهضت للعلم جثّماً
فأنت لنا في نهضة العلم قائد
أقمت لذكرى الخالديّ مقامةً
بها حسنت للقوم منك المقاصد
وجاهدت في إنهاض حيّ بميّت
فجهدك في إنهاض قومك جاهد
ذكر ت مزاياه وذكرتنا به
وهل يذكر الأمجاد إلاّ الأماجد
فسعيك مشكور ورأيك صائب
وفعلك محمود وسيرك راشد


Dein' Augen voller Freundligkeit,
Der Menschen Lust vnd Wonne,
Die klärer waren vor der Zeit
Als die so klare Sonne,
Die andren sich
Nun jämmerlich;
Die schönsten Liechter schwellen
Von lautren Thränen-Quellen.


Du aber wonst im heiligthumb
vnd Israel dich preiset,
Du bist gewest der vätter rhum,
den du stedts gnad beweisest
In aller not die sie anfacht
reychtstu jn deine hande,
Auß jrem leyd vnd trübniß bracht,
sie wurden nit zuschanden,
all jr geschrei
erhörtestu vnd machtst sie frei.


Neb tak určeno již od první chvíle:
by v podzemní se vydal pouť,
a ve svůj čas že vytčeného cíle
za řekou musí dosáhnouť.“ –


Ach a srdce lidské bývá
Nemoudrostí zmámeno,
Že si přává, co by mělo
Od něho být zakleno!


长堤杨柳映门垂
南北行人认酒旗
坐上饮流须强醉
休将河水较醇醨


Und froh der vielwillkommnen Pflicht
Macht er im Flug sich auf,
Hat noch des Dorfes Ende nicht
Erreicht im schnellen Lauf,
Da tönt ihm von dem Glockenstrang
Hellschlagend des Geläutes Klang,
Das alle Sünder, hochbegnadet,
Zum Sakramente festlich ladet.


Der jedem Ding die Bahn gemessen,
Der Sonnen einst an Sonnen band,
Hat seinen Liebling nicht vergessen,
Den Wesenkranz knüpft Gottes Hand.


Srazyv zástupy různé, a jistotu zvěděv,
Že se již sultán z Syrye do Egypta
S vojskem vracuje svým, sám hrdina Český
Touží, aby se spojiv s Křesťany, chvátal
K slavnému cýli. Y skrovného nebezpečenství
Zmařuje troud, y rozbroje za Jordánem
V porodu duse sy klestí drsnaté cesty
K pokoje chrámu. Teď s Selimem rozmlouvaje
O pravém štěstí, duchem se v bohaté vlasti
S přátely staviv v májové kráse sy štěstí
Mylného bubliny tvoří. Z pokoje chrámu,
Z rozkoše lůna co svodná světlice svádí
Bouře ho v touň bíd, v kalinu zlosti a sváru.
Vidíť v horách zástupy proskakujícý,
Slyší v zdálí zbitých nářky a hromy
Lítého vojska. Y dým jak sloupové vzhůru
Vystupujícý, ohnivé proudy a plesy
Vítězujícých svědčí zjevně, že vojna
Nová vyšlehla v plamen. Tu v rozpaku stojí,
Zdali to ze skalin svých sem se vyrojil Arab
Loupežujícý, čili to s ocelovými
Zástupy sultán padl jak velikomocný
Hospodin v svatyni Páně? Co orel se zkřídliv,
Hrdina nebezpečenství nedbaje žádných
Kvapí v boj, y své příkladem zvětřuje druhy.


Germania, das gute Weib,
Schwoll an in ihrem Unterleib.
Da sagten die Weisen um sie her,
Daß sie eben schwanger wär
Und würde ein Wunderkind gebären,
Das sie brächte zu höchsten Ehren.
Doch kam die Stunde der Geburt,
Da gingen eben Winde furt.
Nicht schwanger war sie, nur geschwollen,
Der Teufel soll die Windmacher holen!


Ma per temprar il caldo ch'or sì forte
i vostri corpi stempra, ebbi di grazia
l'urna versar ch'Acquario rinovella.


Es waren, wie euch wohl bekannt,
Der frommen Männer sieben,
Die in die Wüste sich verbannt
Und schlafend dort geblieben.


Silencio. Aquí se ha hecho ya de noche,
ya tras del cementerio se fue el sol;
aquí se está llorando a mil pupilas:
no vuelvas; ya murió mi corazón.
Silencio. Aquí ya todo está vestido
de dolor riguroso; y arde apenas,
como un mal kerosene, esta pasión.
Primavera vendrá. Cantarás «Eva»
desde un minuto horizontal, desde un
hornillo en que arderán los nardos de Eros.
¡Forja allí tu perdón para el poeta,
que ha de dolerme aún,
como clavo que cierra un ataúd!
Mas... una noche de lirismo, tu
buen seno, tu mar rojo
se azotará con olas de quince años,
al ver lejos, aviado con recuerdos
mi corsario bajel, mi ingratitud.
Después, tu manzanar, tu labio dándose,
y que se aja por mí por la vez última,
y que muere sangriento de amar mucho,
como un croquis pagano de Jesús.
Amada! Y cantarás;
y ha de vibrar el femenino en mi alma,
como en una enlutada catedral.


Was schauest du so viel herum,
Und hast so viele Worte?
Bald wird doch Alles still und stumm
An einer dunkeln Pforte.


十里无人烟
白茅如人长
芦花今夜絮
又作一朝霜


سَنَّ النَسيمُ تَعانُقَ الأَغصانِ
أَفَلا يَسُنُّ تَعانُقَ الخُلّانِ
هَذا وَبَينَهُمُ حَديثٌ ساكِتٌ
ناجى خَواطِرَهُم بِغَيرِ لِسانِ
فَهِمَت قُلوبُهُمُ فَلَمّا لَم يُجِب
عَنها اللِسانُ أَجابَتِ العَينانِ
وَالقَلبُ يُدرِكُ وَهوَ لَيسَ بِسامِعٍ
لَفظَ الدُموعِ بِأَلسُنِ الأَجفانِ
يا راحِلاً مِن عَينِهِ قَد أَصبَحَت
في الناسِ مُقفِرَةً بِلا إِنسانِ
فَإِذا جَرَت مِنها الدُموعُ فَإِنَّما
تَجري لِسُقيا ذِكرِكَ العَطشانِ
فَلَرُبَّما يَسقي غَليلَكَ ماؤُها
ما دُمتَ تَنزِلُ مِنهُ في نيرانِ
وَعِجِبتُ مِن مُتَوَسِّلٍ مُتَوَصِّلٍ
بِجَهَنَّمَ مِنهُ إِلى بُستانِ
أَمّا الخَواطِرُ فَالمُهاجِرَةُ الَّتي
تُبِعَت مِنَ الأَجفانِ بِالإِحسانِ


Bettler, dich rufe ich um und gebe dir doppelt, du hast mir,
Eh' du das Geld noch beseh'n, das du empfingst, schon gedankt.


Von dannen er auch kommen wird
das Jüngst gericht zutreiben,
Alsdan müsen all Menschen fürt
erstan mit aignen leiben,
Vnd müsen geben Rechenschaft,
was sie haben getan:
Dan werden die guts haben gschaft
inns ewig Leben gan,


hisz „nyiltan” dönt, ki ezer éve,
magával kötve mint a kéve,
sunyít vagy parancsot követ.


"O alma peccatrice,
sposa de gran marito,
co' iace en esta fèce
lo tuo volto polito?
Como èi da lui fugito,
tant'amor t'a portato?".


وَسَيّارَةٍ ضَلَّت عَنِ القَصدِ بَعدَما
تُرادِفُهُم جُنحٌ مِنَ اللَيلِ مُظلِمُ
فَأَصغوا إِلى صَوتٍ وَنَحنَ عِصابَةٌ
وَفينا فَتىً مِن سُكرِهِ يَتَرَنَّمُ
أَضاءَت لَهُم مِنّا عَلى النَأيِ قَهوَةٌ
كَأَنَّ سَناها ضَوءُ نارٍ تَضَرَّمُ
إِذا ما حَسوناها أَضاءوا بِظُلمَةٍ
وَإِن قُرِعَت بِالمَزجِ ساروا وَعَمَّموا
أَقولُ لِرَكبٍ ضَمَّتِ الكَأسُ شَملَهُم
وَداعي صَباباتِ الهَوى يَتَرَنَّمُ
خُذوا بِنَصيبٍ مِن نَعيمٍ وَلَذَّةٍ
فَكُلٌّ وَإِن طالَ المَدى يَتَصَرَّمُ
وَلا تُرجِ أَيّامَ السُرورِ إِلى غَدٍ
فَرُبَّ غَدٍ يَأتي بِما لَيسَ تَعلَمُ
لَقَد كادَتِ الدُنيا تَقولُ لِاِبنِها
خُذوا لَذَّتي لَو أَنَّها تَتَكَلَّمُ
أَلا إِن أَهنى العيشِ ما سَمَحَت بِهِ
صُروفُ اللَيالي وَالحَوادِثُ نُوَّمُ


Ihm wüthen! – Sei, o Haupt, mir Bote
Der Gottheit! – Leidensbild! wie Majestät des Schmerzens
Auf ihrer Seele Andrer Seele
Gen Himmel zeucht und ruht!


Wie weich sich Form und Farbe binden
in Sommermittags glühem Hauch: –
Das Dorf im Schatten alter Linden,
ein rötlich Dach, ein Wölkchen Rauch;


Když všetečného vějířem jsi klepla,
to duši něžný kyn byl, o krok zpátky,
by takým kouzlem náhle neoslepla.


útěků, stihání a skrýší v poušti,
přepady náhlé, noci beze spaní,
dny plné strachu. Na ta pohostinství


sino los enamorados
que preguntan por sus almas
y siembran en tus espumas
palabras de amor, palabras.


Decir, siendo tus codos acicates,
que son tus brazos tiernos como natas,
cuyas calillas te vendió baratas
la ninfa de que hacen los chizgates.


Nací mujer, y entré en edad florida,
cuya vejez a juventud llevóme;
donde en tan loca edad reconocióme
la discreción de pocos conocida.


Será triunfo también, que constituyo
a tu valor, porque despojos pise,
eterno fénix de su misma llama.


梨枣迎霜压树黄
盖茅新屋渐成行
人情喜见兵戈息
路上时闻酒瓮香


Tutte à fatto stupir le Dee Latine,
Ne Virbio men stupor dentro al cor serra
Di quel, che vide già ne le Tarquine
Valli formarsi un' huom di pura terra.
Ch'ei non credette mai veder tal fine
D'una gleba fatal, ch'era sotterra.
Il vomero scoprilla, ella si mosse
Da se medesma: egli à mirar fermosse.


Doch ich will das Haupt nicht bücken, bevor ich es leg' in die Gruft;
Fort! fort! Sonst wird mich ersticken die deutsche Kerkerluft;
Hindurch uns zu schlagen zum Meere, ihr Freunde, führ' ich euch an,
Und fall' ich, so fall' ich mit Ehre als deutscher Fürst und Mann!«


Tam v čele lovců jeden s koně skočí
a tasí jedovatě břitký nůž:
„Podivné zvíře! jaké to máš oči –
což pak jsem žena? – nejsem král a muž?
Zhrdáš svým životem, že sám svou hruď
mi nastavuješ? – Dobrá! živ mi buď. –


O Vater aller Lust und Freud,
O Bacchus, Bacchus gieb mir heut
Und allezeit zu trinken;
Doch, Gram Verscheucher gieb auch du
Mir immer, immer Durst dazu,
Daß ich kann immer trinken.
Denn ach! wie hart ist es zu sehn,
Einen goldnen Becher blinkend stehn,
Ohn' daß ich ihn könnt' trinken. –


A költő - ajkán csörömpöl a szó,
de ő, (az adott világ
varázsainak mérnöke),
tudatos jövőbe lát
s megszerkeszti magában, mint ti
majd kint, a harmóniát.


En hielo busco llama, en llama hielo,
y espero ver amor en mármol duro,
y un dulce paraíso en el infierno.


Poctu pošle panovnice Ruská,
Poctu Ibrahimu Sultanovi,
Do Carhradu Sultanovi Turků.
Podivná to pocta! zlatý šálek,
Kol do kola šálku had se vine,
Hoře na šálku jsou hlavy Turků,
Hlavy zdobné ze čistého zlata,
Obvinuty šály hedvábnými.
Dole na šálku pak sedí otrok,
Vaří kávu, Bojarům ji dává.
Tuto poctu obdrží car Sultan.
S potěšením hledí na ten šálek,
Přemýšlí a rozpakuje dlouho,
Jaký dar se hodí pro carovnu.
Přemýšlí a vždy nic nevymýšlí.
Povolá tu vezírů a pašat,
Bejů též a jiných Turků vzácných.
Z nich též nemůž nikdo uhodnouti,
Jaký dar se hodí pro carovnu.
Tu se mluviti jme Sokol paša:
„Ty, ó Sultane náš milostivý,
Darmos volal vezírů a pašat,
Bejů též a jiných Turků vzácných;
Nijak nemůžeme vymysliti,
Jaký dar se hodí pro carovnu.
Napiš, panovníče, psaní carské,
To hned pošli do Ipeku města
Ve pobožnou ruku patriarchy,
By se na kvap octnul u Carhradě;
Ten tě vyučí zde ku podivu.“
Sultan učinil dle slova pašy,
Poslal psaní do Ipeku města
Ve pobožnou ruku patriarchy,
By se na kvap octnul u Carhradě.
Když to psaní starci doručeno,
A když vidí, od koho je psáno,
Osedlá sám svého cvalového,
Posadí se hned mu na hřbet silný,
Kvapí k vysokým zděm Carhradeckým,
Vstoupí k Sultanovi v síňci hradu:
„Pochválen buď Bůh!“ dí, „ctný můj vládce!
Pověz, proč jsi na kvap pro mne poslal?“
„„Patriarcho! máš mi radu dáti.
Tuto pozoruj ten zlatý šálek,
To jest pocta od carovny Ruské.
Patriarcho! vymysliť mi nelze,
Jaký dar se hodí pro carovnu.
Nadarmo já vezírů a pašat
A svých věrných Jeničarů svolal:
Nikdo nemoh’ čeho vymysliti,
Proto poslal jsem pro patriarchu.
Ty mě, starče pobožný, teď pouč,
Jaký dar by na mne asi slušel,
Jejžto carovně bych poslal Ruské.““ –
Rozmýšleje hledí stařec na šál,
Odpoví pak Sultanovi Turků:
„Velký Sultane, ctný panovníče,
Snadno za tu poctu dar v děk poslat!
Posaváde chováš kořist Srbskou,
Po Lazaru svatý prapor carský,
Mikulášův divotvorný obraz,
A pak Svatojanské požehnání.
Tobě jsou ty věci bezpotřebny,
Ruské carici však drahocenné!“
Ibrahim hned na nohy se vzchopí,
Přinese tu starou kořist Srbskou,
Sám ji podá starci patriarchu.
A hle, stařec vezme kořist Srbskou,
Vyvolí sám mladíky dva silné,
Aby dar ten do Rus odevzdali.
„Nemeškejte, poslové vy mladí,
Jděte s Bohem rovnou cestou do Rus;
Vás tam čeká carovna již dlouho.
Neberte se mi však dráhou širou:
Živých uchopí se sic vás obou,
V hrdlo lít vám budou zlato plynné,
Ano mne též vrhnou ve záhubu.“ –
Hledí k tomu poslové ti mladí,
Tahnou vrchy, doly zelenými,
Odnášejí starou kořist Srbskou. –
Když byl uslyšel to Sokol paša,
Vece takto k Sultanovi Turků:
„Chválen Bůh, můj vládce milostivý!
Byl již patriarcha ve paláci?
Vyjádřil již mínění své tobě?“
Vezírovi odpovídá Sultan.
„On byl zde, a poučil mne ovšem;
Já mu vydal starou kořist Srbskou,
A on odeslal dva posly mladé,
Aby dar ten do Rus odevzdali.“
Když byl uslyšel to Sokol paša,
Tluče pěstí ve svoje se bedra,
Trhá oděv svůj tak mermo mocně,
Že mu kusy odlétají z těla.
Po tom vece k Sultanu ta slova:
„Allah! cos, ó Sultane můj, činil?
Ty jsi vydal klíče od Carhradu!“
Když byl Ibrahim se v pravdě poznal,
Povolá svých Jenčarů a Turků:
„Hej! vy Turci, věrní Jeničeři,
Žeňte honem na širokou dráhu,
Uchopte mi tam dva mladé posly.“
Na své koně vymrští se Turci,
Ženou honem širokou se dráhou.
Každému kůň třetí sklesne k zemi,
Nedohoní těch dvou poslů mladých;
Opěšalí navrátí se nazpět.
Když pak předstoupí zas před Sultana,
Praví takto k svému Sultanovi:
„Každý uhnal do smrti tři koně,
Ale nedohonil poslů mladých!“
Když byl Ibrahim tu zprávu slyšel,
Svolá k sobě divokých svých katů:
„Uchopte mi starce patriarchu,
Srubte mu tu chvíli hlavu dolů!“
Odvece však stařec patriarcha:
„Neusmrťte starce na pevnině!
Pokropí-li zemi krůpě krve,
Vykoření oheň Carhrad město,
Pršet nebude tři léta celá,
A hlad bude panovati v zemi.“
Pak se chopí starce patriarchy,
Vyvedou ho na moře a sroubí
Na moři mu hlavu s krku dolův.
A u vodu padly krůpě krve,
Krůpěmi se zejme moře v plamen,
A z té strany moře země chytí,
Carhrad poplení se ohněm hrozným,
Pevně zamkne se tři léta nebe,
A hlad opanuje zemi širou.


Gehorchen dir nicht Gothen, Hunnen und Gepiden,
Heruler, Szyten und Panoniens mächtiges Volk?
Und deine Kunst vereint, was so verschieden denket,
Zu einem großen Zweck, zu mancher kühnen That.
Giebts auch ein Ziel, das du noch nicht ersieget?
Noch einen Ruhm, der nicht der deine sey?


荆门西上即瞿塘
一路猿声莫断肠
应有巫云化神女
朝朝暮暮慰思乡


Že nádherný tvůj zjev jen nicoty je maska,
a že mne v hroznou propasť bídné lásky vlákal;
noc byla nádherná, já cítil, jak mi praská
to srdce v hloubi ňader, a já tiše plakal.


po smrti nic!


وبلورة ينهى بها اللحظ ظاهرا
اذا سترته وهى بالستر فاضحه
تخال لافراط الصباء بليلة
وتحسبها من ذاك باللحظ راشحه


Kol samá metelice hluchá
a samá změť jen žlutých trav,
a vřesoviště prsť jen suchá
jest boků země celý háv.


Wie, daß es ihnen jetzt so geht,
Daß sie so hoch ankommen!
Daß sie so trefflich sind erhöht
Und herrlich aufgenommen!
Ach, ach, wir Narrn, wir haben nie
Den rechten Weg gewandelt,
Wir haben Unrecht spät und früh
Zu unsrem Spott gehandelt.


»Ehrwürd'ger Herr! ein König steht flehend nun vor euch,
An Ehr' und Land vor Kurzem, so wie an Liebe reich,
Doch nun, Vasall auf ewig! Schmerz ist mein König genannt,
Schwer ruht auf Haupt und Schultern mir des Tyrannen Hand.


Flemming, du bist so erfahren,
so verständig, weis und klug,
daß ich mehr mit gutem fug
dir zu sagen, wol mag sparen:
alle höf, ja alle welt
hast du fleißig durchgezogen,
und würd der Ithakisch held
leichtlicher, dan du, betrogen.
was vil nationen dich
hören ihre sprachen reden,
will bald ihrer jede sich,
daß du ihr landkind, bereden.


şarap iç, çünkü ateşten bir dünyadasın;


S mely Zephyr Ámor jegyesét emelte,
Az vigyen Téged, felölelve gyengén
Vissza hívedhez bibor illatok közt
Aetheri szárnyán.


Štěstí svoje hledat
do světa jsem vyšel,
snad že někdo v světě
přece o něm slyšel.


Zu den Waffen! Zu den Waffen!
Als Männer hat uns Gott geschaffen,
Auf! Männer, auf! und schlaget drein!
Laßt Hörner und Trompeten klingen,
Laßt Sturm von allen Türmen ringen,
Die Freiheit soll die Losung sein!


寒食清明数日中
西园春事又匆匆
梅花自避新桃李
不为高楼一笛风


Mon cœur dans le silence a soudain tressailli,
Comme une onde que trouble une brise inquiète ;
Puis la paix des beaux soirs doucement s'est refaite,
Et c'est un calme ciel qu'à présent je reflète
Entendant vers tes yeux mon désir recueilli.


先人昔慕栖山乐
贱子今怀陟岵悲
柏叶初生石墙短
况无金带买丰碑


Ermuntert euch ihr Frommen,
Zeigt eurer Lampen Schein;
Der Abend ist gekommen,
Die finstre Nacht bricht ein.
Es hat sich aufgemachet
Der Bräutigam mit Pracht;
Auf! betet, kämpft und wachet,
Bald ist es Mitternacht.


„To žádný neví jako my,
jak je náš kníže lakomý!“
Tak pravil sedlák v hovoru,
jda kolem sochy z mramoru.
I ptá se žena, jeho společnice:
„„Proč nemá ten pán rukavice?““
A na to muž, když z davu byli dále:
„Vždyť on má ruce v našich kapsách stále.“


Der Leib, das Meisterstück der körperlichen Pracht,
Folgt seinem Gaste bald und fühlt des Uebels Macht.
Vollkommen hatt er einst, geschickt zu Gottes Bilde,
Die Unschuld noch zum Arzt und Einigkeit zum Schilde,
Dem Tode minder nah und vielleicht frei davon,
Nahm er Theil an der Lust und nimmt itzt Theil am Lohn,
Die Zeit muß seit dem Fall ihr Sandglas gäher stürzen,
Die Mordsucht grub ein Erzt, die kurze Frist zu kürzen,
Tod, Schmerz und Krankheit wird ergraben und erschifft,
Und unsre Speise macht der Ueberfluß zum Gift.
Der Sorgen Wurm verzehrt den Balsam unsrer Säfte,
Der Wollust gäher Brand verschwendt des Leibes Kräfte,
Verwesend, abgenutzt und nur zum Leiden stark
Eilt er zur alten Ruh und sinket nach dem Sark.


varlığının kelam aynasında


que te digo alguma coisa não necessária,mas podia ter-te dito acredita,


De tal sitial después al mal cadalso
precipitado, ¡oh cuánto nos avisa!
¡Oh cuánta trompa es su ejemplo mudo!


碧云愁望夕阳西
好景无因与啜醨
霜雨满林黄欲尽
愧君书后不多题


Wie hoch indes ich mit dem Sang auch strebe,
Wie reich ihn mit des Frohsinns Glanz durchwebe,
Das End' ist doch, daß freudlos es verklingt,
Daß es, wie alles, in die Grube sinkt.


Lebendig ward das Marmorbild,
Der Stein begann zu ächzen –
Sie trank meiner Küsse lodernde Glut
Mit Dürsten und mit Lechzen.


Drum laßt uns keinen König neiden!
Für ihn die Macht, für uns die Lust!
Mag er in Waffenschmuck sich kleiden,
In Seiden weicher schläft die Brust;
Mag er um Schweiß sich Ruhm erkaufen!
Was frommt ihm, wenn die Zeit verlaufen,
Der Lorbeerkranz, der Thronen Sturz?
Wir wollen, wo die Tafeln brechen,
Den ros'gen Augenblick verzechen;
Das Grab ist schwarz, das Leben kurz.


On bohem vyslán – nepřemožen jesti!
On jako rachot bouře, blesků plání:
S ním povždy bůh, vždy vítězství on věstí:
Císař i Řím se před tím slepcem sklání –
Rozdrtil pouta mohutnou svou pěstí!
On bohem vyslán: marné namáhání,
Jej nepřemůže nic, až ztresce pýchy
Papežské, skácí modly – kněžské hříchy –
Rozdrtí bleskem korunu z tvých skrání!


休问桃源路
寻梅暂往还
梅花有知己
何必定湖山


Hör' auf! Ich gab mein Herz dir hin,
Eh' du ein Blatt geschrieben;
Hör' auf! Und die Frau Amtmannin
Wird dich noch lieber lieben.


Dem die Weltkreis' all in den Sonnenhimmeln
Staub sind; dem Weltjahre wie Augenblicke;
Dem, gesamt aufstrebend, der Geister Tiefsinn
Nur ein Gedank' ist;


Tu mnohé padlo plaché mínění,
a hlavy při tom šinuly se blíž:
– zda prosit mají nyní v slavný den?
snad král jich dneska vlídně vyslyší? –
Však nedošel ten návrh souhlasu,
král prchlý jest a jimi pohrdá,
spíš by jim břemen ještě přitížil.
– Snad tedy stěhovat se v cizinu?
Než kdo opustí rodnou svoji zem?
– Či snad – – jak tehdy onen mladý muž – –
kdy svobodu jich žitím zaplatil?
Však upřeli jen zraky zděšené
na mluvčího, a na sta námitek
se ze stísněných prsou hrnulo:
– kde druhý jest, jenž tak se odváží?
– Toť nerozum! Toť rada šílená?
– Kdo ví, co potom na nás přišlo by?
– Ó tehdy bičů byvše sproštěni,
cítíme biče s uzly doléhat!...
– Nic, trpět, trpět, bůh, jenž řídí vše,
jest moudrý vždycky ve svých úradách,
a nikdo neví, k čemu dobrému
se toto zlo jich jednou obrátí!


Ich träume mein Leben
Hinab in die Tiefen,
Ich tauch' in die Gründe
Des Schicksals den Blick.
Es glühen und schweben
Die Hieroglyphen –
Wer ganz sie verstünde,
Erführ' sein Geschick.
Wie mag ich sie deuten,
Die zuckenden Zeichen,
Bald leuchtend wie Flamme,
Bald schattenbedeckt?:
»Du willst es erbeuten,
Du sollst es erreichen,
Du bist von dem Stamme,
Den Irrtum nicht schreckt.
Sonst lägest vernichtet
Du längst von Dämonen,
Die frech dich bedrängten
Mit furchtbarer Macht;
Sonst hättest verzichtet
Du droben zu thronen,
Und dich verhängten
Die Schatten der Nacht.
Nun bist du geborgen
Vor schmählichen Schlingen,
Sie liegen zerrissen
Von trotziger Kraft –
Kein zehrendes Sorgen
Soll je dich bezwingen,
Kein zages Gewissen
Dich wieder erschlafft.
Sprich, kannst du's verspüren,
Was leise wir raunen,
Kannst weise du lösen
Die Rätsel der Schrift?:
Dein Blut wird dich führen
Durch Zickzack und Launen,
Bis grade dein Wesen
Sein Königtum trifft.
Denn du bist von jenen,
Die nimmer zu leiten
Von anderen Händen,
Bestimmung und Rat;
Selbsteigenes Sehnen
Muß stark dir bereiten
Und mutig vollenden
Den fährlichen Pfad.
So lasse dich walten
Und walte du deiner,
Mit wachem Besinnen
Dir selber vertraut!
Du sollst dich entfalten
Nur freier und reiner,
Und ganz sie gewinnen,
Die schönste, die flammenumschlungene Braut.«


Stihnu-liž myslí hovory chvoje?
zda mechu tajný ruch?
Nerušte věkův, kročeje moje,
zde zjevil se mi Bůh!


掩面出昭阳
伤心泪几行
胡沙天万里
何地吊王嫱


Oft schränkt der strenge Tag uns ein;
Doch hält in schweren Stunden
Uns mancher Tag gebunden,
So weiß die Nacht uns zu befrein.
Das Glück, vertraut und froh zu sein,
Das Glück zufriedner Herzen,
Die in der Stille scherzen,
Räumt uns der Tag nur selten ein.


Martini kam, doch kein Arom
Von Braten spürt der gute Ohm.
Statt dessen trat voll Ungestüm
Die Nichte ein und zeigte ihm
Die Gans, die kaum noch Gans zu nennen,
Ein Scheusal, nicht zum Wiederkennen,
Zernagt beinah bis auf die Knochen.
Kein Zweifel war, wer dies verbrochen,
Denn deutlich lehrt der Augenschein,
Es konnten nur die Meisen sein.
Also ade! du braune Kruste.


Den jeden světlý sklenul mostem duhy
přec vyhnanství: kdy blahá stihla zpráva,
že církev svatá, ač by mocí práva
bludaři mohla na svěceném místu
hrob odepříti, jiné pro zásluhy
v to svoluje, aby tělo jeho jednou
v Loukoti* spočinulo k spánku v Kristu.
Sen útěchy, že smrtí vrácen bude
své půdě rodné, v přízi žití bědnou
od doby té tkal růže plesu rudé.
Jen někdy stínem hnula s povzdálečí
se myšlénka: Zda kacířovi v slovu


黄鹄孤飞四十年
几番机断晓窗前
邻姬只羡生儿好
恩诰时时下九天


A napraforgó, mint az őrült
röpül a pusztán egymaga,
a tébolyító napsugárban
kibomlik csenevész haja.


Bey dieser widrigen Gestalt der Welt
Empfindet man jedoch ein Etwas, das uns eben
Nicht mißgefällt,
Und das uns, durch die Haut, sanft an die Nerven geht.
Wir finden etwas um uns schweben,
Zumahl wenn man im trocknen steht,
Das uns, wenn wir drauf Achtung geben,
Ein schaudrigtes Vergnügen bringet.
Auch selber in so trüber Zeit
Bringt uns die feuchte Luft ein' Art von Lust.
Ein Etwas voll Vergnüglichkeit
Durchdringt zuweilen unsre Brust.
An manchem sieht man offenbar,
Zumahl wenn etwan er ein Pfeifchen angezündet,
Daß er was Liebliches empfindet.
Ein öfters wiederhohlt- und sanftes Achsel-Zücken
Scheint die empfund'ne Lust recht deutlich auszudrücken.


Nábožný poutníčku důvěrně kráčej
Do těchto od Boha zvolených míst,
Najdeš zde utěchu, najdeš zde pomoc,
Milosti nabudeš, tohož buď jist!
Marya, Vojtěch a zpomocník Jan
Milíť jsou, přímluv jích vyslyší Pán.


a wanton Nymph, and Triton Swain
Agreed a while to leave the boundless Main;
And near the Shore unseen they chose to kiss,
Where no Sea-Rival might disturb the Bliss.
There, all that Love could yield, the Youth enjoy'd;
'Till with fierce Joys, and eager Transports cloy'd
She look'd, and sigh'd; his Lips she gently prest;
Then murmuring fell, and slept upon his Breast;
While pleasing Dreams past Scenes of Love repeat,
And cooling Breezes fan the Summer's Heat.
Thus as she lay entranc'd, the wanton Air
Play'd on her Mouth, and sported with her Hair;
The Boy less kind, thus as she sleeping lay,
Rose unperceiv'd, and stole unheard away.
(For Men once satiate, when the Rage is o'er,
Will curse that Beauty, which they now adore.)
The ebbing Tide had left the sandy Plain,
When  wak'd, and look'd, but look'd in vain.
Sad Thoughts, and black Despair pierc'd thro' her Soul,
With Tears she saw the distant Billows rowl.
She found her self forsaken, and alone,
The Triton absent, and the Water gone.
Grievous she moan'd her Fate, and weeping said,


O Bundesmittler, der mit jedem Tage
Mir unaussprechlich näher ist;
Ach, wenn sich bald mit sanfter Klage
Mein Aug im Tode schließt;


Was Albion heilig, wird man lesen,
Das hat der Franken Volk vernichtet;
England ließ ruhig ihn verwesen,
Wo ihn der Weltgeist hingedichtet;


Ily hangolt erdő vagyok én is olykor,
De néma, sötét, fülledt, rekkenő, -
Korhadt ágakkal fertőzött vadon:
Várom, hadd jöjjön ihlet és erő,
Emeljen föl a vihar vállain,
Zsoltárba zúgatva, mi bennem ép, -
És leroppantva korhadt ágaim.


katiyyen sarhoştum kirpiklerim yanıyordu


Wohl sprach der Blätter Gelb und Rot
Von Scheiden und Verzichten,
Doch um so treuern Gruß entbot
Das Immergrün der Fichten.


ولما بَدا ركْبُ السحابِ تسوقُه
حُداةُ الرياحِ الهوجِ وهي تُزمجِرُ
ركنتُ لبيت أستجَنُ من الحَيا
بهِ وإذا غيثٌ من السقفِ يقطُرُ
فلا فرقَ ما بين السحابِ وبينِه
سوى أنّ ذا صافٍ وذاك مكدَّرُ


Být větrem, tu bych svět na cáry sdral,
být ohněm, v jiskry bych jej roztavil,
být mořem, v bezdno bych jej zaplavil,
být bohem, jistě v propast bych jej sklál.


A természet gyermek, s ifjú volt tavasszal,
Emberkorra jutott a gyümölcsös nyárral;
A deresült őszben öregszik meg végre,
Melly meglankadván jut erőtelenségre.
Szomorodik minden, ritkulnak az egek,
Hullott hó harmati ragyognak s jegesek.
Zúzmarával húznak be füveket, fákat,
Hideg ködök fedik a szőke halmokat.
A szél zuhogása nem hallik füveken,
Nemigen zöröghet a faleveleken.
Csak mormolva szalad a száraz ágakon,
Süvölt a térségbe tövisen s bokrokon.


Sozinho na grande cama,
perdido nos seus frios corredores,
ouço, de quartos interiores,
a tua voz que me chamDo fundo da noite enorme
onde pouso a cabeça por fora
a tua voz de alguém acorda-me
como num sono insonComo se a tua voz agora
antigamente me chamasse
e tudo, menos a tua voz, faltasse
fora da minha memóriManuel António Pina | "Todas as palavras - poesia reunida 1974-2011", pá 143 | Assirio & Alvim, 2012


Ton aus stiller Totenkammer,
Wo der Mensch im Leichenschrein –
Wenn der Tischler mit dem Hammer
Schlägt den ersten Nagel ein.


Hafis insbesondre schaffet Ärgernisse,
Mirza sprengt den Geist ins Ungewisse,
Saget, was man tun und lassen müsse?


Von nun an bis in Ewigkeit
Soll euch der Name zieren:
Solang ihr Protestanten seid,
Müßt ihr auch protestieren.
Und singt die Welt: Der freie Rhein!
So singet: Ach! Ihr Herren, nein!
Der Rhein, der Rhein könnt' freier sein,
Wir müssen protestieren.


Fama gentile, leggiadra e altera
di vostra perfezion sì forte tona,
perché d'Appollo mertate corona
innanzi al tramontar l'ultima sera.


tutto quel ch'io contemplo e quel ch'io guardo
di vago e di bello, e che tra noi s'apprezza,
nulla mi pare appo quella bellezza,
che mi fa al ben sì lieve al mal sì tardo,


Il mio tesoro Morte tolto m'ha,
el qual non spero rïaver mai più;
onde non vo' restar di dire: o me!
ov'è colui che tanto onor mi fa,
l'alta sua franca e superna virtù?
O buon messer Coluccio, i' chiamo te;
o figliuol mio, ove se'?
Oggi, colonna mia, perduto t'ho.
Qual conforto arò mai da cui o chi?
Dimel tu, Morte, ch'io per me nol so.
Dunque ogni cosa venga a pianger qui;
i' penso tal tumulto el mio sarà,
che forse Giove arà di noi piatà.


马当之山中江中
其下乃是冯夷宫
良宵月出江水底
行人喜甚天无风


Estribilho:
De quem eu gosto
nem às paredes confesso
E nem aposto
Que não gosto de ninguém
Podes rogar
Podes chorar
Podes sorrir também
De quem eu gosto
Nem às paredes confess
Quem sabe se te esqueci
Ou se te quero
Quem sabe até se é por ti
que eu tanto esper
Se gosto ou não afinal
Isso é comigo,
Mesmo que penses
Que me convences
Nada te dig
Estribilho:
De quem eu gosto, et et


A szürke ég ma roppant kriptabolt
s a remény zöldje: síron cipruság -
ki vagy, te titkos, suttogó kobold,
kinek a lába tört vállamra hág?
ki vagy te láthatatlan uj kobold,
kinek a lába vállamon tipor?
a gondok lába gyakran ott tiport,
de te könnyü vagy, mint a könnyü bor.


溪绕茅堂山绕溪
溪山深处是真栖
山人若问西来意
云自高飞鸟自啼


Sinnbild bist du mir und Gleichnis
Geistessiegs ob Stoffesträgheit!
Gleichnis bist du neuer Zeit mir,
die, jahrtausendalter Kräfte
Erbin, Sammlerin, sie spielend
zwingt und formt, beherrscht und leitet!


In der Schöpfungen Meer, wo der Woge Gebirg
Zum Gestad' hinwallt, wohnet, Herrlicher, Dein Volk,
Dem Heil auch von Dir wird, Messias, ob es Blut gleich,
Unentheiligt von der Schuld, nicht zur Söhnung bedarf.


Ob sie noch so wiedrig scheinen;
Sucht doch diese fort und fort
Sich mit jener zu vereinen,
Durch des Höchsten Wunder-Wort.
Und aus diesem Triebe stammen
Die Bewegung zusammen,
Aller Witt'rung Unterscheid
Und derselben Fruchtbarkeit.


Látod, én sem vagyok a hadak istene!
Azért hát a dolgot nevetned kellene.
Olly Apollót, mint ő a papnak tehene,
s Márst is ollyant, mint én, kaczagva ellene.”


Kom her, du werter Griech, kom her,
wie, woltest du nicht hie anfahren?
der wind und das meer toben sehr
und alhie kan dich nichts befahren:
hie sehen und verstehen wir
der schiffenden begird und klagen,
und frölich kanst du hie mit mir
die sorgen aus dem herzen jagen.


三百年来此两翁
诗人情性道人风
醉中还似毗耶老
花雨纷纷一笑中


Mit nichten, sagte da die Taube,
Das Futter streut der Mensch nicht dir;
Er streut es meinem Mann und mir!
Ja, mir allein, und meinem Mann!
Du bist ein Dieb, du lebst vom Raube.
Dein Glaub' ist falscher Glaube,
Den ich an dir nicht leiden kann!


Umschatte mich mit deinem Engelflügel,
Gedank' der Ewigkeit!
Ich seh' in dir, wie in krystallnem Spiegel
Vergolten all' mein Leid.


Das war mein erster Theil. Zum zweyten merk ich auch,
Nach meines Sprüchworts Sinn, den häßlichen Gebrauch
Des klugen Pöbels an; der, wenn man sich vermählet,
Die Fehler, die man hat, wohl zehnmal überzählet.
Du seyst auch, wer du seyst, ein Junggesell, ein Mann,
Ein Mägdchen, oder Weib; so bist du übel dran,
Dafern du freyen willst. Was du von Kindesbeinen
Begangen oder nicht, wird hier entdeckt erscheinen.
Was du dein Lebenlang geredet und gedacht,
Das wird hervor gesucht, zur Lästerung gemacht,
Und wacker ausposaunt. Ja, was du nie verrichtet,
Ja, was du nie geträumt, wird doch von dir erdichtet.
Bald schrecket man die Braut mit ihres Freyers Art;
Erzählt, wie vielmal er sich wöchentlich den Bart
Herunter nehmen läßt? wie oft er schon purgiret,
Geschwitzt und Ader ließ, und wo das hergerühret?
Wie manches Mägdchen er bald hie, bald da geküßt?
Was er bezahlet hat, und was er schuldig ist?
Bald schildert man das Bild der Bräute bey den Freyern:
Die, heißt es, läßt sich stets das Angesicht erneuern;
Die hat so manchen schon durch ihren Kuß vergnügt;
Die hat kein baares Geld, und nur ihr Staat betrügt;
Die hat ein loses Maul, und sonsten böse Flüsse;
Die ist an Händen plump, und die hat krumme Füße.


Es schiffen die Gedanken
Fern wie auf weitem Meer,
Wie auch die Wogen schwanken:
Die Segel schwellen mehr.


Du bist mir lieber, als die Welt
Und hundert Himmel sein,
Auf dich ist all mein Tun gestellt,
Du wertes Jesulein.
Dir will ich, was ich hab und bin,
Von Grund des Herzens schenken.
Auf dich soll mein Gemüt und Sinn
Ohn Unterlaß gedenken.


龙蛇飞动从椽笔
昔看公孙舞剑来
何得却知颠草妙
为随宾客到金台


No, prosím tedy, jenom dál s tou svojí medicinou!


»Wollt Ihr nicht einen Küraß kaufen,
Herr Husar! mein Herr Husar?
's ist doch besser im Küraß raufen,
Als im schleißigen Tuch, nicht wahr?«


Červánky se rozložily na pásma a pruhy,
okraj země okrašlují závoje a stuhy
světla, jehož sličná krása tak jest rozepjata,
jakoby tam tekly proudy zářícího zlata.
Ač již rudý kotouč slunce na zemi se schoval,
na Radhošťské kapli ještě křížek problyskoval;
výškou jemu samotnému výhoda jest dána
posledního lesku večer, prvního hned z rána.


我似冥鸿弋犹慕
君如放鹤去还归
秋空今日真成去
好伴闲云自在飞


Es webt und waltet
Ueber den Wassern,
Ueber der Erde,
Ein unergründbarer,
Kaum geahnter,
Ewiger Geist
In Ruhe.


Mezy slovútnými muži povstav
Václav, vypravoval vážným hlasem
Šlechetného bojovníka činy,
Vyjevoval lásku k utěšené
Panně, napomínal k lásce k vlasti
Plápolavou mládež, přisliboval
Odplatu jak Hovorovi hojnou.
Praviv korunoval šlechetníka
Věncem z dubového listí, růží,
Kvítím modrookým protkávaným.
Důbravinka milostná co hvězda
Jitřní uváděla Milinu co
Lilium a růži čistou, ctnému
Vítězovi za odměnu lásky.


A po pěšinách hosté nudu vlekou.
Ten, dravčí typ, ten s výslovností měkkou
cos cizí řečí zazpívá.
Jak vítr bouří, fičí, mrazí, provívá...
Je vlhký, řeže, zdá se, páchne, zvlhá
zem celá v daleku. Za mlhou mlha.


篱菊含风暗度香
栽多不为待重阳
愈风明目须真物
梦寐宜人入枕囊


Sohn, ich sende dich dem Vater!
Tröste! – Nicht ein traurig Büßen,
Stumpfes Harren, stolz Verdienen
Halt euch in der Wildnis fest;
Wandert aus durch alle Welten,
Wandelt hin durch alle Zeiten,
Und verkündet auch Geringstem:
Daß ihn Brahma droben hört!


Aus der guten Götter Schoße regnet
Trägem Stolze nimmermehr Gewinn,
Ceres heilige Gefilde segnet
Freundlicher die braune Schnitterin,
Lauter tönt am heißen Rebenhügel,
Mutiger des Winzers Jubelruf,
Unentheiligt von der Sorge Flügel
Blüht und lächelt, was die Freude schuf.


Schon der Ausdruck ihrer Mienen,
Bei gesträubter Haarfrisur,
Zeigt es deutlich: Zwischen ihnen
Ist von Liebe keine Spur.


Neb hlasem pevným směle tvrdit mohu
ne za žert úsměvem jen placený,
že jediný ty ze všech pánů bohů,
co Řím jich zrodil, staré Atheny,
od věčných časů v čisté snahy
tak zázračný a lidstvu drahý
nám Čechům zůstal’s, pane bože, ztracený...


A když již hlasy tajuplné pozmíraly,
tu rozešli se, bázliví, a ještě v dáli
domyslet nemohli té hrůzy příčin.


Teď jali ho, by k smrti vedli jej;
šel kolem Karla, dávná oddanost
a láska v zracích jeho zaplála.
Teď náhle cítil velkou vinu svou,
a viděl, jak byl ďábel svedl jej,
kdyď osobní svou křivdu stavěl výš,
než čest a blaho sladké Francie!
A schýlil hlavu, jak by prosit chtěl,
by císař odpustil, by žehnal mu
na dlouhou pouť do mrákot věčnosti.
Však Karel odvrátil se ke hrobce,
kde Roland dřímal. Vzdychl Ganelon
a vyvedli jej. Krutý byl to trest,


Zdaž se zardí studem, hlavu skloní
v těžkém žalu na tu ssutou zeď,
zdaž se myšlenky mu hlavou honí,
čím byl jeho národ, čím je teď?!


To chrám byl Dějin. Uchvácen jsem zíral
na bohů dlouhý řad a jejich kněží davy,
na králů velikosť, purpurem zářících,
jichž trůny chvěly se nad krve děsným mořem,
na život divoký, jejž žili praotci,
na jejich dlouhý boj i slavné vítězství
nad mocí Přírody, jíž vládli na konec,
na pestré osudy, jež velké myšlenky
musily překonat, než pravdou uznány,
na rovnosť blaženou všech lidí nejstarších,
na děsné zápasy o hroudu, víru, vlasť,
na krutou porobu, v níž padli všichni lidé,
na zpupnosť tyranů, již vládli nad nimi,
na hnusné šlapání všech věcí nejsvětějších,
na rozlet mohutný a krátkou svobodu,
jež bídou končí dnes, snad ze všech nejhorší...


Já na smrt v chvíli jedné
jsem myslil laskavou
a chtěl ty listy v ledné
mít rakvi pod hlavou.


Hier ist das sehr geringe Herz,
Das Jesu Herz gebrochen;
Als Ers, durch unverdienten Schmerz,
An Höll und Tod gerochen.
So komm und blase Deine Flamm
Im Herzen auf, komm Bräutigam!


Nedivte se, kdo se jednou
živé vody napil,
neustane, musí za ní,
jak už z mládí kvapil.


清游尝饮惠山泉
客里披图思惘然
尚忆信安祠外柳
萧条犹带汴堤烟


Alors des volutes de feu
Dévorent d'immenses prairies,
S'élancent, et, du zénith bleu,
Pleuvent en flots de pierreries.


江口传呼大驾临
顺流风雨注江心
风起半山群虎啸
雨来深水一龙吟


Nestálé jsou světa koleje:
Dnesli zdvihnou na vyšinu slasti,
Shřímají tě zítra do propasti.


Herr! es verkündigt dich der Wandelsterne Gang,
Durch alle Himmel tönt seraphischer Gesang,
Die ganze Schöpfung schwebt in ewgen Harmonieen,
So weit sich Welten drehn und Sonnenheere glühen!


Laube der Buchen!
Ich schlief in dir, nun muß ich beim Erwachen
Umsonst nach den im Traum gesehnen suchen.


Es la hora en que los muertos se levantan
mientras que duerme el mundo de los vivos,
en que el alma abandona el frágil cuerpo
y sueña con lo santo y lo infinito
......................................................................
Vierte la luna plateados rayos
que reflejan las ondas en el río
y que iluminan, con sus tintes vagos
los medrosos despojos de un Castillo.
Todo es silencio allí, do en otro tiempo
hubo bullicio y locas alegrías...
¡Pero mirad! son vaporosas sombras
las que en la oscura selva se deslizan.
¡Ah! no temáis no son aterradores
fantasmas de otros tiempos —son ondinas;
mirad cómo se abrazan y confunden
cómo raudas por el aire giran,
apenas tocan con el pie ligero
del prado la mullida superficie.
Ya se avanzan... girando en la espesura
o se sumergen en las ondas límpidas;
y al compás de una música que suena
como el lejano acorde una lira
elévanse, empujadas por el leve
viento que sus cabellos acaricia...
Pero callad... alumbra el horizonte
con sus primeros tintes nuevo día,
y las sombras se pierden al borrarse
del bosque entre las húmedas neblinas.


Die Kanonen demontirten
Sie im nächsten Augenblicke,
Schickten ihre Schützen aus,
Vor des Hofrath Schützens Blicken
Ganz entsetzlich tiraillirten,
Plünderten sogar sein Haus.


Trambedui e baron furon armati
di ciò che a cavalier facea mestieri:
e poi davanti a loro fur menati,
coperti a maglia, duo forti destrieri.
I duo guerrieri vi furon montati:
sanza menare sergenti o scudieri
si partîr dalla terra prestamente,
ciascun armato in sul destrier possente.


A Gondviselés még hínárzik
Lovas lábainak alatta,
Mégis
Már hangzik az ős-új kiáltás:
Üdvözlégy thalatta, thalatta.


Fahre hinüber auf drehenden Speichen,
Schimmernder Morgen, noch ist es nicht Zeit;
Rosige Wimpel, auch ihr mögt erbleichen –
Weh mir, schon weht ihr so blaß und so weit!


Prý zemřel hladem. Co psal, to sžeh' plamen.
Genius byl to. K popukání věc.
My se napijeme a řekneme amen,
najíme se, počkáme na tanec.
Žil prý kdysi kdesi – jak jsem prve děl –
odpusťte, že Vám jsem o něm vyprávěl.


Er halte dieſen Muth/ befeſte dieſen Sinn/
Biß endlich ich den Lauff des muͤden Lebens ſchlieſſe:
Denn nimm mich zu dir hin/
Wo ich des Lebens-Brod/ den Kelch des Heyls genieſſe!


优昙初现叶团团
错落明玑走碧盘
沆瀣莫将鱼目比
看时容易觅时难


Bis mich Erd und Sarg umgiebet,
Will ich dir nach Wincken thun,
Und so gern ich sonst verblichen,
Als mein erster Schaz entwichen,
Ach, so gerne leb ich nun,
Weil mich Daphnis küst und liebet.
Die Palmen liegen da.
Da Capo.


Wohl! wer auf rechter Spur
Sicht in der Stille siedelt;
Im Offnen tanzt sich's nur,
Solang Fortuna fiedelt.


Trommeten fingen an zu blasen,
Die Pferde fingen an zu tosen,
Da lustig ward so Roß als Mann,
Wie das Turnier gefangen an,
Herr Peter alle darnieder rennt,
Er macht dem Rennen bald ein End.


Wer mag leichterer Fang dir sein, Fürsten oder Nationen?
Locke die einen mit gleißendem Wort; ködre die andern mit Kronen;
Auf die Bethörten dann brich ein, wie der Wolf auf die Herden,
Und nicht einer wird dir entgehn – du sollst herrschen auf Erden!


A proto směle harcuji
a nebojím se rány,
až všechny spáče zburcuji
a zbořím vězňů brány.
Nechť soptí saň a stříká jed,
nechť od svých bratří zkusím:
Se svatým Jiřím táhnu v před
a draka zabít musím!


Sie sah mich tief und tiefer an,
Und traur'ger wurden ihre Lieder,
Und eine heiße Thräne rann
Auf das geliebte Kind hernieder;
Sie hatte wohl zu tief gesehen
Und ahnt' im kindlichen Gesicht
Schon all die Leiden und die Wehen,
Vor denen jetzt mein Herz zerbricht.


裤里无供给
裈头尽受降
赐之汤沐罢
投置不毛邦


Ve vzdorném a mračném mlčení,
v něž jim mysl bolest promění,
jeli dlouho, dlouho pospolu,
podobni jsouc’ tomu údolu,
v nějž teď spouštěli se pozvolně.
Ze mhly, v níž byl vězněn nevolně,
údol prosvítal, jak z pochyb jistota,
v úsměv prosvítal, v němž síla života.


Nahlid, du hier? Lebst du noch? Ist es nicht hundert Jahre, daß wir Mekka verließen?


Tra l'erme ombre de' larici,
Da la luna e dal vento
Rotte, la vergin pallida
In nero vestimento
Alta levossi, a gli omeri
Lenta il crin biondo onde null'uom gioì.


In Walhalla wird Siegmar, unter der goldenen Äste Schimmer,
Siegeslaub in der Hand, umschwebt von den Tänzen der Enherion,
Von Thuiskon geführt und von Mana,
Der Jüngling den Jüngling empfangen!


Tys co růže v máji krásná,
Dobrá jako Seraf sám,
Majestatná, jak když jasná
Stkví se slunce zoře nám –
A divná věc,
Já plaču předc.


již se zasměje
měsíc v stínu chat,
pak se zachvěje
a hned začne psát.


Mein Herz tichtet ain feines Lid,
ich will sehr artlich singen
Von aim König vnd seiner Güt,
mein Zung mus sich erschwingen
Vnd wie ain Feder sein geschwind
welche ain guten Schreiber find,
mit GOT mus mir gelingen.


Und schlägt sie's erglühend nieder,
Weil sie des Sponsen sich schämt,
Erhebt es dafür das seine,
Man sieht, daß ihn's nicht grämt.


Růžovec už pamatoval dosti
– střechy jeho zdobil starý mech –,
ale nikdy ještě ve svých zdech
nezřel věru tolik vzácných hostí,
co jich letos štědrý svedl den.
Prostorný je pokoj naplněn
Záleského přáteli, již sami
životem jdou – bez milené druže,
k nim pak jako lepé, vonné růže
v úborech se vkusných řadí dámy,
hostitelky mladé přítelkyně,
z nichž tak mnohá do hodovní síně
s válečným šla plánem v krásné hlavě,
s jistotou, že zdaří se jí hravě
dnešní večer k sobě připoutati
toho, jemuž vzdechy její platí.


Ach děvče, děvče, žel mi tebe, drahá,
i tebe v síť snad pojme hanba nahá,
a divý žár, jenž nezná žádné hráze,
i tebe, žel, i tebe svede k zkáze.


Assim procede o político
Que os princípios não extrema;
Calculadamente segue
Da capivara o sistema.


Ticho, ticho – polední je snění
a v mé duši plno rudých květů,
nad lesy se zdvihá bílá pára,
na úhoře planou vlčí máky.


照眼榴花酒入唇
愁颜衰鬓又逢春
御沟冰泮河鱼美
惆怅江波有钓纶


Proč zbyl jsi zde, proč nešel jsi v čas pravý?
I mezi ptáky jako v lidském žití
se nejlépe obejdou přeletaví.


La prima struççe l'amici, ove sono,
e la seçonda tutte vertù copre;
la terça disconça onni rico dono:


A pátá vchází: „Vládni tak,
jak v bajce vzteklý lev,
by lid se třásl před tebou,
vzplaň místo v lásku v hněv!


Un ignorado ritmo, dócil, terso,
donde el absurdo corazón esparzo,
¡eso será la impertinente estrofa
en que de todo mi desdén se befa,
y más de mí!: desdén, sobrio estilete
y el más seguro amigo en el combate
contra la tribu inulta! ¡Oh Muchedumbre!:
qué vales tú, si topas con el Hombre?
(y el Hombre, dí, si topa con el Hambre?
y Muchedumbre y Hombre con la Hembra?).


Borrar supiste -oh Clori, oh rosa pura-
el albedrío de la contingencia,
ya a los rizos de nácar su violencia
no podrá destrenzarles la hermosura


Kannst du zählen den Sand der Dünen, die Tropfen des Weltmeers!
Also magst du auch zählen die Kreaturen des Schöpfers!
Siehe die Bienen des Einen Stocks; die Gewürme des Einen
Ameishaufens, die Motten nur Eines verwesenden Leichnams!
Siehe die Schwärme der Mücken am Sommerabend; der Fische
Nimmer zu zählende Züge, die fernher dir in das Netz fliehn.
Oben und unten und rings um dich her, wohin nicht das Auge
Dringt, die geschliffene Linse nicht reicht, nicht die Ahnung sich waget,
Schlagen die Herzen, und schwellen die Lungen, und athmen die Seelen.
Schau, auch das Sandkorn lebt! Auch im Tropfen wimmelts! Die Fäulnis
Selber gebiert, es erblüht aus ihr neugrünendes Leben ...
Fülle der Leben, woher? Woher, als von oben, vom Urquell
Jegliches Guts, und jegliches Schön's, und jegliches Labsals?


fanno, l'aere, la terra e 'l cieco abisso,
e fan sparir la tenebrosa notte.
O miei cari e begli occhi, occhi amorosi,
occhi leggiadri, a cui natura e 'l cielo
dieder tanta virt` ch'un guardo solo


تنزَّهتُ في روضٍ خضيلٍ مطلَّلِ
كوجهٍ جميلٍ تحتَ شعرٍ مُسَدَّلِ
وفوقَ الهضابِ الشّمسُ تحكي مليكةً
أطلّت على العُشّاق من سجفِ مخمل
فمالَ جناني ذاكراً مُتشوّقاً
كما مالتِ الأزهارُ من لمس أنمُل
على العشبِ أبصرتُ الحبيبةَ صدفةً
وفي يدِها البيضاء زهرُ القرُنفُل
فقالت وقد مالت إليَّ ببسمَةٍ
هو الزهرُ فانشُق وانتعِش وتعلّل
فقلتُ لها إن القرُنفُلَ زهرَةٌ
تلوحُ على رأسِ الملاك المُكلَّل
وحواءُ في الجنّاتِ كانت تشُمُّها
وتحفظُها حفظَ الجوَاهِرِ والحلي
شذا الحبِّ والسّلوى يُعطّر قلبها
ففي شمَّةٍ منه الكآبةُ تنجلي
أيحظى بِشَمِّ الزَّهرِ خداً وباقةً
مُحِبٌّ يُعاني مطمعاً بعد مأمل
بإضمامةِ جاء القُرنفلُ خاضعاً
وفي راحة بيضاءَ راحةُ مُثقَل
دعيها لِشاكٍ أو ضعيها لِناحلٍ
فخَصرُكِ مهما ينضر الزّهرُ يذبُل


يَا رَبِّ بِمَنْ حَفِظْتَ حُطْنَا
وَالْطُفْ أَبْدَانَنَا وَحُصْنَا
وَافْتَحْ سَنَدِي عَلَى عَيْبِهِ
لَمْ يَعُدْ بِكَ الْجَمِيلُ ظَنَّا


Empfinde, Jüngling, und dann wähle
Ein Mädchen dir, sie wähle dich,
Von Körper schön und schön von Seele,
Und dann bist du beglückt wie ich!
Ich, der ich diese Kunst verstehe,
Ich habe mir ein Kind gewählt,
Daß uns zum Glück der schönsten Ehe
Allein des Priesters Segen fehlt.


Laurel sagrado, así bella Mariana,
a los riesgos del rayo floreciente,
Su Majestad expone Soberana


ألِفّ  باءُ  وباءْ
كيف كُنَّا نقضم الأرضَ
كما يقضمُ طفلٌ حَبَّة الخوخِ
ونرميها كما يُرمى المساءْ
في ثياب الزانيهْ !


旧病应逢医口药
新妆渐画入时眉
信知诗是穷人物
近觉王郎不作诗


Vtom však shon a chumel, chvat –
vše se zachvěje.
Má i dnes v číš padnout snad
hořkost krůpěje?
Ne, ne, žár zas na líčka,
mrzutost jen maličká:
vlásenkář se Kapička
vetřel do reje.


Proud boasters hence, and learn to know,
Our Albion dreads no foreign foe;
Her fleets but ask propitious gales,
But ask, and Conquest swells her sails;
France strikes the flag, our colours near,
Whitens her golden flowers, and shrinks with coward fear.


Pak zas nemůžete pochopiti,
kterak může mužský pánem býti!
Navštěvovaly jste školu?
Pomněte na první kapitolu
z historie biblické,
tam to máte celičké:
„Evo! poslušna buď muže svého,
a on bude panovati nad tebou!“
To psal Mojžíš sám – a jeho
poctíte snad důvěrou!


Ba visí na zdi, čekajíce pánů,
sní klarinet a trouba v koutě s basou
v tom tichu nedělního odpoledne.


Znamení to mravu nezbedného,
Porouchati kmeta šedivého!


Ty nezazlíš, jak bych Tě slyšel,
Ty vzdechneš: Tak být muselo!
Buď rád, po Tobě Bůh jen přišel...
A políbíš mne – na čelo.


jenž světskou marností už opovrhl,
pták přeletavý, rybka ve potoce
a správně soudíš, z daleka jsem přišel
do vaší země, z daleka, ba, kmochu,
až z Palestiny.“ „Hejá – z Palestiny?“


Die Höll und ihre Rotten,
Die krümmen mir kein Haar,
Der Sünden kann ich spotten,
Bleib allzeit ohn Gefahr.
Der Tod mit seiner Macht
Wird nichts bei mir geacht't,
Er bleibt ein totes Bild,
Und wär er noch so wild.


Voilà ce roi des rois et ses grandeurs suprêmes :
La mort a déchiré ses trente diadèmes,
D'un front chargé d'ennuis dangereux ornement.


Ce soir, la Lune est ronde, et sa tête fantasque
Comme un domino, passe entre les peupliers.
Peste la folle nuit et vous avez, beau masque,
Choisi là, sur ma foi, d'étranges cavaliers.


Hoj, na hradě jsou divné hody:
zvuk mečů proběh síň,
vstal hostitel a mečem mávl:
„Král věrolomce zhyň!“


Ó město vlčice! Tvé rysy
jsou strážkyní tvou napity,
v šílenství tvé se tvrdost mísí
a ty ji žiješ. Ubitý
Hanibal poznal spáry tvoje,
jež soucitem se nechvěly
od výboje dál do výboje
spějíce tvrdší oceli:


A pijavici zašlápnem’,
jež krev nám věky střebe,
žabákům kaluž necháme
a černým klid a nebe.


Vernunft will immer wirken viel,
Was nutzt ihr magres Bilderspiel?
Gott gibt allein das Wesen.
Was nutzt's, mit Sorgen wirksam sein?
Gott gibt's den Seinen schlafend ein,
Was wir von Wundern lesen.


Nämlich 'ne Mordgeschichte
Entstand aus diesem Akt.
Vorher da schloß im Schornstein
Der Teufel seinen Pakt.


浮图寒耸碧崔嵬
烟雨冥濛晚不开
深殿已灯门欲闭
松头巢鹤未归来


La ragion fu le sarte, e i remi fûro
la volontà, che a l'ira ed a l'orgoglio
d'Amor si fece poi argine e muro.


«Vuelve, ingrato -le dice- y al engaño
con que el honor me quitas no le aumentes
la soledad de estos peñascos fríos


أُودِّعُ في صبَاح غدٍ حَبِيبا
وهل غَيرابنِ دَاوودٍ حَبِيبُ
قتًى لِي العيشُ طابَ به زَمانا
فكيفَ بِدُونه عَيشِي يَطيبُ
فقلبِي بَعدَهُ شيئا فَشَيئاً
يَذوبنُ وكيفَ قلبِي لا يذُوبُ
أُودِّعُكم سَكيبَ الطرفِ دَمعا
وماذا ينفعُ الدَّمعُ السَّكِيبُ
أتَذكُرُ يا ابنَ داوُودٍ وُقُوتا
بقَلبِي لا يزالُ لها دَبيبُ
جَنَينَا مِن قُطوفِ الأُنسِ فيهَا
سَوايع أمرُهَا أمرٌ عَجيبُ
فَمِن رَاحٍ بها طَابَت سُقَاةٌ
ومِن سَاقٍ به راحٌ تَطِيبُ


素质生来异众葩
孤根不识五侯家
年年雨露随天分
肯向风前怨岁华


Dobřeť vím, že milostpaní
nemá ráda ve svém domě
veteš starou, haraburdí
z romantických směšných dob.


Señor, a tu poder muy poco ha sido;
mas que Tú, Dios; que Tú, Criador, quisieses
nacer hombre y morir por quien te ofende,


Wer gesündigt hat mit Zoren,
Muß dort ewig, ewig schmoren.
Aber mich, trotz meinen Schulden,
Nimm ins Paradies mit Hulden.
Gieb mir Armen ewge Ruh,
Sei es auch – mit Kotzebu!


Unberufen zum Scherz, welcher im Liede lacht,
Nicht gewöhnet zu sehn Knidia's Götterchen,
Wollt' ich Lieder, wie Schmidt singt,
Lieder singen, wie Hagedorn.


El vendaval riguroso, nacido en el secreto de un
páramo, sacude los árboles encarados al crepúsculo
violáceo. Los sones del viento, flébiles y largos,
recorren la ciudad de las ruinas monumentales, donde el contado
transeúnte desaparece con pasos de muda sombra. El sol esclarece
las cúpulas de las mansiones de ecos profundos.
  En los jardines impenetrables, murados de excelsas
paredes, que despiertan la emoción opresiva de un secuestro en
hundido calabozo, prosperan los árboles verdinegros y
piramidales, rezagos de una flora pretérita. A cada paso
algún recinto espacioso brinda su lóbrega soledad, bajo
la guardia de quimeras ornamentales, reliquias de un arte excepcional,
símbolos de una fe desertada.
  La rotura de los monumentos revela profanaciones
sucesivas a fuerza de armas, obra de invasores arribados en tumultuosa
caballería, y la despoblación recuenta la visita de las
epidemias errabundas, criadas en lejanas riberas inundadas, en el seno
de los pantanos cálidos.
  Aves engrifadas, de hábitos sanguinarios,
cortejo de ejércitos, celebran el estrago, y describen en la
atmósfera letal, antes de caer sobre la presa, vuelos
arremolinados en forma de embudo. Columbran, tangente al horizonte, la
última cinta de la luz execrada, y su conjunto movedizo, encima
de los pórticos maltratados, desordena la noche estancada.
En los jardines impenetrables, murados de excelsas
paredes, que despiertan la emoción opresiva de un secuestro en
hundido calabozo, prosperan los árboles verdinegros y
piramidales, rezagos de una flora pretérita. A cada paso
algún recinto espacioso brinda su lóbrega soledad, bajo
la guardia de quimeras ornamentales, reliquias de un arte excepcional,
símbolos de una fe desertada.
  La rotura de los monumentos revela profanaciones
sucesivas a fuerza de armas, obra de invasores arribados en tumultuosa
caballería, y la despoblación recuenta la visita de las
epidemias errabundas, criadas en lejanas riberas inundadas, en el seno
de los pantanos cálidos.
  Aves engrifadas, de hábitos sanguinarios,
cortejo de ejércitos, celebran el estrago, y describen en la
atmósfera letal, antes de caer sobre la presa, vuelos
arremolinados en forma de embudo. Columbran, tangente al horizonte, la
última cinta de la luz execrada, y su conjunto movedizo, encima
de los pórticos maltratados, desordena la noche estancada.
La rotura de los monumentos revela profanaciones
sucesivas a fuerza de armas, obra de invasores arribados en tumultuosa
caballería, y la despoblación recuenta la visita de las
epidemias errabundas, criadas en lejanas riberas inundadas, en el seno
de los pantanos cálidos.
  Aves engrifadas, de hábitos sanguinarios,
cortejo de ejércitos, celebran el estrago, y describen en la
atmósfera letal, antes de caer sobre la presa, vuelos
arremolinados en forma de embudo. Columbran, tangente al horizonte, la
última cinta de la luz execrada, y su conjunto movedizo, encima
de los pórticos maltratados, desordena la noche estancada.
Aves engrifadas, de hábitos sanguinarios,
cortejo de ejércitos, celebran el estrago, y describen en la
atmósfera letal, antes de caer sobre la presa, vuelos
arremolinados en forma de embudo. Columbran, tangente al horizonte, la
última cinta de la luz execrada, y su conjunto movedizo, encima
de los pórticos maltratados, desordena la noche estancada.


Sie trafen ihn mit den Messern gut;
Er schwankt' und glitt im rauchenden Blut.
Noch einmal hub er sein blaß Gesicht:
»Herr Gott im Himmel, du hältst Gericht!


Lze nás vraždit na těle,
hlásá mocně nám však tucha:
nemožno jest ubit Ducha,
národ s hvězdou na čele.


蟾宫何说到荒唐
和月连根句偶狂
识得吾心真桂否
不劳扳折自天香


Dehnt die Klauen,
Stürzt und schlägt
Hinterlistig sie
Dir in die Schultern.


Básníci noci,
po modrém květu tápali jste, spiti
horečkou touhy; denní záře syti,
mák do snů míchali jste jitřící,
ráj chorý zbájili jste, hýřící
v orgiích vylhaných, kde vzkvetly barvy
ve stínu dusných vašich tuch. Jak larvy
kol hrobů ploužíte se temnotou,
bláznovstvím raněni a slepotou
a posvátně se modlíte a těžce
blahoslavíte nevidomost věštce,
lákáte slepé v slepých bohů chrám –
blouznivci noci,
jak nelítostně vámi pohrdám!


A za hněv církve... Za obilí...
A za vojáky ve zbrani...
Tu u chalupy zase kvílí
vše jímající klekání.


Sprang auf von seinem Heldensitz,
Sprach: »Eh' noch Sonne scheint,
Kommt, Helden! hinter Lowositz,
Zu sehen meinen Feind!«


Seht! wie Händ und Füsse zittern,
Wie das Blut die Adern blöht,
Und durch häufiges Erschüttern
Seine Wirbel ängstlich dreht.
Schaut nur auf die milden Thränen,
Die das Auge fallen läst,
O! so könnt ihr leicht erwehnen,
Was mich vor ein Unglück preßt.


Die Jahre wissen keinen halt,
Sie achten keiner Zügel,
Der Mensch wird vnversehens alt,
Alß hett er schnelle Flügel,
Was schon der Todt hinweg gebracht,
Kan nimmer wieder kommen,
Wird dan in jenner langen Nacht
Dein trawrig sein dir frommen?


El que espera y olvida
siempre goza la luz
porque el olvido es blanco
y se pierde en el mar
y la esperanza es blanca
y se pierde en el cielo.
El que recuerda y teme
siempre vive en la noche
porque el recuerdo es negro
y se clava en la tierra,
porque el temor es negro
y se pierde en el bosque.


Denn du lassest schön erglänzen
Ihm ein Mal der Ewigkeit,
Enkel seine Gruft bekränzen; –
Und ihn lohnt – Vergessenheit!


Dein kleines Glöckchen, zart und weiss,
Gepflegt von keines Künstlers Fleiss,
Erzog die gütige Natur
Auf grüner buntgeblümter Flur;


Chval každý duch Hospodina,
nemám z tebe strach, –
zbudí-li se duše jiná,
bude z tebe žmach.


Krev mladá bujně, přec však měrně bije,
a srdce z citů měrné písně vije.


Non è tua usanza de negare il sì,
Se or volesti confirmar il no:
La vita è nichilata senza sì.


Ach alles ist verloren,
Die Freiheit zog nun fort
Wo sie vom Tell geboren,
Genährt in heil'gem Ort:
Dem Sommer folgen Schauer,
Der Berge Haupt wird weiß,
Der Winter auf der Lauer,
Berühret sie schon leis.


Der HERR hat nicht verborgen
Sein Angesicht für Mir;
Den alß mein Hertz vol Sorgen
Sich selbst verzehrte schier,
Da trat Er bald herzu
Und stillte mein Verlangen;
Als Ich ein Hülff empfangen,
Da fühlt' Ich stündlich Ruh'.


So hat er Monde sich verzehret,
In seines eignen Herzens Gluth;
Hat Töne seinem Schmerz verwehret,
Gestählt in der Entsagung Muth;
Dann könnt er vohr'gen Muth verachten
Und leben nur im tiefen Schmachten,
Die Anmuthsvolle zu betrachten.


Am Sockel kreucht der Drachenwurm, und ſcheint zum Grund
hinabzukrallen,
Zum todten Wuchrer unter'm Stein, von eigner Frevelhand
gefallen,
Wohl hat ihm Gold ein ehrlich Grab geworben an der Fried¬
hofsmauer,
Doch drüber zuckt ſein Flammenſchwert Sankt Michael in
Zorn und Trauer,
So ſilbergrau, ein Nachtgeſicht,
Steht das verſteinerte Gericht.


Napovíš a nedopovíš,
světlo rozžhneš, bys je zhasil,
řečí úskočnou a lstivou
símě pochyb v hruď nám nasil?


Warm dampft es aus den Schollen, –
Karl beugt vom Sattel sich:
»Rot ist hier rings die Erde,
Seit wann? Woher das? – Sprich!«


Und als es galt zu sterben,
Er saß am öden Meer,
Es schlichen herbei seine Erben,
Der Wolf, die Eule, der Bär.


Que horríveis, e tremendas cutiladas
Da Lusitana mão recebe o Mouro!
Feridas já não dão curvas espadas,
Nem são mais, que despojos, Crises de ouro:
Rios de sangue correm, que lavadas
As ruas deixam, com felice agouro
Da bruta mancha, e abominável cheiro,
Com que monstros Malaca honrou primeiro.


Jezero sní – o sladký spánku,
tichounký, plný zlatých článků!
Jezero sní, jak srdce mé v hrudi –
překrásný sen je těší i trudí,
nežli se opět za červánků
zlehounka k životu zbudí.


„Usmrtiť ho – Bože, jak to hrozné, hrůzné! –
Buďto on, buď vlasť má! – Ustaň, srdce, tlouci!
Usmrtiť – neb vydať nepřátelům luzné
nivy drahé vlasti...!“ děl a líce žhoucí
tiskl chvějící se mezi tuhé dlaně
a pak šeptal Bohu odpuštění prosbu.
Vstal a přes komnatu kráčel odhodlaně,
mírně láskou k vlasti činu svého hrozbu. –


Dein schon harrt die große Gabel,
Und das große Messer dein!
Bald zerhackt dich's, wie ein Sabel,
Bösewicht! und unsern Schnabel
Soll dein saftig Fleisch erfreun!


Der Himmel ist für dich gemacht
Mit allen seinen Schätzen.
Er wart, mit seiner Lust und Pracht
Vor alln dich zu ergötzen.
Dank ihm jetzt und zu allen Zeiten
Dafür mit tausend Innigkeiten.


Es glimmen in der Asche ew'ge Funken;
Neu werd' in deinem neuen Glanz ich leuchten.
Wink' nur, und alle Bande sind entsunken!


O dumko smutná, dumko má,
pojď, zasedneme spolu –
juž připozdívá dnům se mým,
a srdce touží k stolu...
Kdož ví, ty věrná družko má!
jak po roce nám bude?
Zda přijdeš zas? – Jeť upír čas,
rty vždy má rudé!...


Die Sonne hatte schon den Mittelpunct genommen/
die Sonnen dieser Welt zum Vnterschreiben kommen/
die Rosse wiehern starck/ die Wägen fahren auf/
auf zu deß Reiches Burg mit Friedgesinntem Lauf/


Aber der Vatter, Son vnd Geist
ist ein einiger Gotte,
In herlicheit gleich allermeist
vnd ewiger Maiestate.


丹霄能有几层梯
懒更扬鞭耸翠蜺
偶凭危栏且南望
不劳高掌欲相携


Прекрасный Днепр, хохлацкая река,
В себе ты взвесил много илВ тебе былая дремлет сила,
Широкий Днепр, хохлацкая рекБыл прежних дней от яви далека,
Былая песнь звучит унылПрекрасный Днепр, хохлацкая река,
Несешь ты слишком много ил10 марта 1913  Ваго Екатеринослав — Запорожь


Here fold me in thy sacred arms,
Where Albion's happy plains
Exulting tell the nations round,
A British Brunswick reigns.


»Und wer sie einmal hat gefunden,
Der findet sie auch überall,
In allem Sein ist sie gebunden,
Er löset nun den Geist vom All.«


Ezt megmondván néki, utolszor kérd erre,
Hogy miként az gyűrőt foglalták jól eszve,
Nincsen sohul vége,
Légyen így vég nélkül énhozzám szerelme.


Nékem is - a szép májusi reggel
Messze lakomtúl hogyha kicsal -
Erdei forrás tiszta öléből
Kéjeket ád a biztos ital.


Tak mám vás rád v tom plesném shonu, roji,
vy drobné perličky, vy holoubkové moji;
váš smích ten sladce zvonivý a dětský
hle, s čela mého zahnal chmury všecky,
a smutné myšlénky ty létly s nimi
jak mračna před paprsky slunečními,
a jako pavouk nuda zádumčivá
se na dně duše honem v bázni skrývá.


Szép szeretője van vitéz Barangónak,
Híják szeretőjét a szép Ildikónak.
Ildikónak arca szép, mint az ég boltja;
Szeme, mint a nap, a csillagot kioltja.


Plá z podušek vůně, jež nasákly Vašimi vlasy,
v ten večer, kdy na stolku zmírala lampa má bledá,
kdy bez smyslů tonul jsem v přívalech šílené krásy
a plnými rety ssál štěstí, jež útěchy nedá...


Mein liebes Mütterlein war verreist,
Und kehrte nicht heim, und lag in der Grube;
Da war ich allein und recht verwaist,
Und traurig trat ich in ihre Stube.


War's die Gewissheit eines leichten Sieges?
Weit breitete die Leidenschaft auf einmal
Die starken Schwingen, und ein Falke stand
Sekunden sie, ganz Auge, ganz Begierde,
Stoßsicher über ihrem scheuen Opfer.


门径斜斜草色深
伤春蝴蝶亦伤心
野花落尽无人见
空有黄鹂啭绿阴


» Bis in den Tod !« das Wort schlug zündend
In meine Brust wie Blitzesstrahl,
Den Kampf des Lebens mir verkündend
Mit Feindesmächten ohne Zahl.
Der goldne Kelch mit seinem Blinken,
Ward zum prophetischen Symbol –,
Vom Kelch des Leidens sollt' ich trinken
Noch oft und viel – ich ahnt' es wohl.


Sein feurigster, sein erster Wunsch auf Erden
Ist, allen, allen Menschen nützlich sein,
Und wann sie froh durch seine Taten werden,
Dann will der edle ihres Danks sich freun.


C'était l'homme rongé par l'angoisse ; vaincu
Sous l'énervant dégoût de sa propre impuissance ;
Et fatal héritier d'une aride science,
Contempteur de la vie avant d'avoir vécu.


Sie haben ihn ermordet aus Undank und aus Neid:
Warum? Er war der größte Germane seiner Zeit.


Nur Nächte hatte ich genossen,
Doch von der Liebe, jener großen,


Uno, y otro apartado, es cuerpo yerto,
que una del Orbe sola, aunque gran parte
no era campo bastante a tan ruina.


Minne, wie so wundersam
Kannst du alles machen!
Einem giebst du lauter Gram,
Und dem andern Lachen!
Dem machst du die Wangen rot,
Und dem andern blaß, wie Tod!


Und welche Wohlthat sind sie uns
Das Vieh damit zu mästen!
Und wie viel Sorten gibt's! Jedoch
Die gutsten sind die besten.


Wie das sterbende Blatt sich schmückt,
Küßt es weinend der Sonnenstrahl;
Frühlingstäuschung, die mich beglückt,
Ach du lächelst zum letztenmal.


Wiesenblumen pflück und schweige,
Pflück und blicke nicht nach oben,
Denn für dich sind nicht gewoben
Jene dunkeln Lorbeerzweige!


David auch must' immer streiten,
Aber er, sein weiser Sohn,
Hatte Rhu zu seinen Zeiten,
Lust und Gnüge war sein Thron,
Also, hat dein Vater Krieg,
Du hab' allzeit Rhu und Glück.


Én keserves szívem hozzá oly állandó,
Mint fenyőfa télben-nyárban maradandó,
Nem té-tova hajló,
Nincsen dolgaimban semmi álnok háló.


Tacerò dunque, poiché non vi piace
che 'l fuoco scopra dov'ognor m'ardete:
ché men doglia è morir che farvi sdegno!


Ich zähle die Schläge
Des donnernden Rads,
Segne den letzten,
Da springen die Riegel, frei bin ich wie du.


Ihr sangt dem Landmann kleine Frülings Bothen!
Ihr sangt der Bäurin Hoffnung zu;
Er grif den Pflug, und sie, versprach bald von der todten
Eiskalten Erde Graß der Kuh!


Sombras imaginarias
vienen por el camino imaginario
entonando canciones imaginarias
a la muerte del sol imaginario


رَفْعُ الحُظوظِ لِمَن أصَبْنَ وحطُّ مَن
أخْطأْنَه فيهِ يَحارُ العاقِلُ
يُعطَى الغَبِيُّ ويُحْرمُ النَّدبُ الفَتى
كالدّيكِ تُوِّجَ والبُزاةُ عَواطلُ


Že prý jsi, národe, božím tom na světě
jako to bodláčí, v cestě jež zakvete,
jako to děťátko, které se z chudiny
zrodilo za těžké, neblahé hodiny.
Takému dítěti, nouze jež kolíbá,
každý se ve světě z daleka vyhýbá,
a kdo se přiblíží, blíží se v pohaně:
„Kéž jsi se zalklo už, proklaté cikáně!“


1
Вот и Солнце, удаляясь на покой,
Опускается за сонною рекоИ последний блеск по воздуху разлит,
Золотой пожар за липами гориА развесистые липы, все в цвету,
Затаили многоцветную мечтЛьют пленительно медвяный аромат,
Этой пряностью приветствуют закаЗолотой пожар за тканями ветвей
Изменяется в нарядности своеОн горит как пламя новых пышных чар,
Лиловато-желто-розовый пожа2
Я отошедший день, каких немного было
На памяти твоей, мечтающий мой браЯ предвечернее светило,
Победно-огненный закаВсе краски, сколько их сокрыто в силе света,
Я в мысль одну вложил, которая горит,
В огонь, рубиновый одета
И в нежно-дымный хризолиМногоразличные созвучия сиянья
По небу разбросав, я все их слил в одно:
В восторг предсмертного сознанья,
Что мне блаженство сужденТак пышно я горю, так радостно-тревожно,
В воздушных облаках так пламенно сквозя,
Что быть прекрасней — невозможно,
И быть блаженнее — нельзГляди же на меня, о, дух мечты печальной,
Мечтатели земли, глядите на меня:
Я блеск бездонности зеркальной
Роскошно гаснущего днЛюбите ваши сны безмерною любовью,
О, дайте вспыхнуть им, а не бессильно тлеть,
Сознав, что теплой алой кровью
Вам нужно их запечатлет


I could not be thou, being yet not thou
Were I not God; so to God my thoughts go
(To reach thee, to possess from within
To possess from being not from seeing)
Because, substance of substance, He alone
Can love being all things, and all in each on
Thus is my love () religio


Zvědavostí král též zahoří,
rozjede se bujném na oři,
shlédne div a svatým žasem jat
také škapulíř si káže dát
a v tu chvíli ke cti Matce Boží
hrdě na hruď královskou jej vloží.


Polibení k nasycení,
a byť’s týden líbal, přece není.


Den Frieden aber hab ich in mir selbst,
Seitdem ich weiß, daß keine Liebe ihn:
Daß ihn die Kraft verbürgt, die sich erkennt
Und ohne Furcht den Weg zur Treue geht:
Zum tätigen Selbst, das, wenn es sein muß, froh
Das Schwert gebraucht. Nichts ist so friedestark,
Als Selbstgefühl im Kampf. Friedlos ist nur,
Wer Fratzen fürchtet und um Freundschaft buhlt,
Wo Feindschaft vorbestimmt und Wonne ist.


Y cuando nada importas a tirios ni a troyanos,
y trescientos deshielos han comido
la melena de piedra del león de tu historia,
y cuando ya tus hombres
no queman, ya no bregan
ni obedecen a Dios ni se sublevan
—a lo sumo, sestean
ante un vaso de blanco
y dicen en dialecto que regalan un gato
al español que pasa y curiosea—,
entonces encontrar el pecho de San Pablo
en tu valle zurrado de peleas,
ya sólo cicatrices recubiertas de hierba.


Ein guter Hirt läßt seine Schafe nimmer!
O wehe, Hirt! den ein verkümmert Lamm
Einst klagend nennen wird mit Angstgewimmer,
Ein blutend wundes, eins voll Wust und Schlamm.
Was willst du sagen? Schweig!
Dein Wort ist tot, der Stirne Zeichen Kains gleich.


Nu hat sich auf einmal, zu meiner höchsten not,
verkehret mein gesang, mein dichten, meine freud,
mein lachen und kurzweil, mein lust, mein liecht, mein tag
in seufzen, ach und weh, und in verdruß und leid,
in weinen, unlust, nacht, in finsternus und klag,
durch meines liebs verlust, durch meiner Myrten tod.
O kläglicher todfall! o blind und tauber tod,
der du mit schmerzlich schwer endlos und höchster not
verdammest meinen geist und mund zu steter klag!
ade mein süße lieb! ach, ade meine freud!
willkom hingegen du ganz tödliches herzleid,
dadurch geendet wird mein trostzeit und lebtag.
Ach, wa ist nu mein trost, wa meine sonn und tag!
ohn die ich anders nichts zu wünschen dan den tod,
und doch mehr nicht erlang, dan kummer, angst und leid,
und doch allzeit verbleib in jammer, qual und not:
o menschliche torheit, hoch rühmend lust und freud,
die sich doch ändern schnell in langes leid und klag!
Ach! aber wie kan ich mit taugenlicher klag,
mit gnugsam tiefem leid begehen diesen tag,
an welchem auf einmal die höchste schönheit, freud
und tugend in das grab gebracht der schnöde tod,
an welchem er auch mich mit herzgebrochner not
begraben lebendig in ein endloses leid.
Wie sehr mir unlangst lieb das liebgeborne leid,
wie gern ich unlangst sang ein liebgezeugte klag,
und wie gern ich beschrib ein liebgeliebte not:
so dunkel ist mir jetz ohn meine sonn der tag,
und ohn mein leben jetz wär mir willkom der tod,
und nichts verdrüßlicher ist mir jetz, dan die freud.
Da kein mensch, wie ich hat, hat jemal lieb und freud,
nu aber hat kein mensch, wie ich, verlust und leid,
kein mensch war je wie ich verletzet durch den tod.
daher solt billich ich ein so schallreiche klag,
darab der umkreis selbs solt trauren, an den tag
fürbringen, weil die welt mit mir in gleicher not.
Dan meiner Myrten aug, vertreibend alle not,
war ja der ganzen welt ein rechte zierd und freud,
der lieb und jugend liecht, der zucht und tugend tag;
darum solt der erdkreis mit allgemeinem leid
bezeugen dankbar auch sein allgemeine klag,
beraubet seines lusts und liechts durch ihren tod.
Gleichwie das erdreich nu durch dieser tugend tod
geraten würdiglich in großer armut not,
weil ihrer es nicht wert, und wert, daß es nu klag;
so ist der himmel ihr und sie des himmels freud,
und beed, dieweil sie dort, seind frei von allem leid
und scheinen selig beed mit doppelklarem tag.
Wir aber haben hie ein doppelten traurtag,
ein leben haben wir vil ärger, dan den tod,
und noch vermehret sich in uns stets das herzleid,
und täglich sinken wir mehr und mehr in die not,
iemehr wir nach gebühr bedenken unsre freud,
für deren verlust wir kaum finden gleiche klag.
O zarter Myrtenbaum! dem meine lieb und klag
zu ehren und zu lob ich fürbracht nacht und tag,
in dessen schatten ich genossen aller freud,
mit dessen namen auch ich meinen von dem tod
erlös und sither er verdorben, ich in not,
ohn aufenthalt, voll pein, angst, kummer und herzleid.
Kont ich erklingen nun in meinem lied und leid
als Orpheus mit kunst, so solt mein süße klag
in lieblichkeit und trost verkehren meine not,
und meine finsternus in einen neuen tag
und in des lebens lust den schmerzlich bittern tod
und mein endlose qual in ein endlose freud.
Das aber kan nicht sein! darum ich meine freud,
die unvermehrlich war, numehr mit gleichem leid,
das unaufhörlich ist, hie meiner Myrten tod
aufopfer, und ich will hinfür mit neuer klag,
so lang ich atem hab den Myrtischen jahrtag
begehen, und der welt erneuern unsre not.
Also soll meine not und mein verlorne freud
in mir von tag zu tag vermehren alles leid,
bis endlich meine klag sich endet durch den tod.


疏钟隐隐出彤墀
坐候明星起却迟
内苑墙高杨柳暗
东方犹似未明时


Das Glück der Erde miß ich gerne
Und blick, ein Märtyrer, hinan,
Denn über mir, in goldner Ferne,
Hat sich der Himmel aufgetan.


A takto hodiny jdou všelijak
a nikdo z domu neví, ani jak
a taky na tom pranic nezáleží –


A vzdechna kráčí – těká zas
po síních, srdcem štván,
vše v odpor mu, vše napořád,
i vítěz u Lipan.


经年不到西兰若
清论常怀远法师
昨日过门阙迎送
一编高绝见风期


Ahi, ahi fratello mio! Deh, quanta guerra
di mesti affetti e di pensier frementi
Te su gli occhi de' tuoi dolci parenti
Spingeva ad affrettar pace sotterra!


divorciar


Son d'Amor, di sua fresca erba soave
Amor m'invoglia, Amore
mi pasce: o dolc'Amor, che del mio core
hai l'una e l'altra chiave:
son d'Amor, che trastullo altro non have:
questi m'accoglie in sen, questi le corna
e 'l collo e 'l petto m'orna
di sì cari monili,
che sua Madre su in ciel non gli ha simili.


Bijeli statečná v srdcy tvém krev,
Naplniž sliby, ježs děvčeti činil,
Vzýti mne za ženu neprodlívej,
Před Bohem podvodu neužívej,
Znáť nebe, semnou žes přetěžce zvinil.


I come, dear companion in grief!
Gay scenes and fond pleasures, adieu!
I come! and we'll gather relief
From bosoms so chaste and so true!


隆中高卧匪无情
鼎峙规模岂素心
自是将军三顾晚
坐看世变转移深


Und huscht, geschloßner Augenlider,
Hin, her, des Daches steilsten Bug,
Als hielte geistiges Gefieder
Enthoben ihn dem Erdenzug.


Né veggio mai come finir mai possa
L'infinito disio né come a l'alma
Possa speranza e amor già mai mancare.


Bis zu des Abgrunds muschelreichem Moose
Kenn' ich Venedig und ich will erschließen
Den tiefsten Kelch Dir dieser Meeresrose.


长说边关好试材
幕中进止自须裁
连宵一骑重围里
不见钧州王秀才


E munkácskának ki legyen szerzője, ha kérded,
Nem tudom: a’ bizonyos, hogy az én kezeimbe csak így jött
Név nélkül; nekem egy szomszédom hozta az Erdő-
Hátról vagy honnan, hogy jó lesz rajta nevetni
Majd borozás közbenn. Igaz is: mert rajta nem egy-két
Vídám estvéket tőlténk; még Marci kanász is,
Aki nagy Á-t se tanúlt soha, sokszor majd megütötte
A guta, úgy röhögött: No, ilyet soha gazd’uram, úgymond,
Még a hetvenedik nagyapámnak lelke se hallott.
Be’ furcsán perdűl, pedig a sor vége nem úgy megy,
Mint nótában szokták. Osztán meg akárki
Írta, uram! de gonosz csontnak kell lenni, ugyancsak
Tudja, mikíp szokták. Így ítélt Marci tudatlan
Fővel; mások még több szépet láttak ezen kis
Munkában, de kivált a többek közt, nekem a sok
Körmönfont magyaros szóllás formája, meg a nagy
Könnyűség, elmés lelemény, természeti festés,
Mellyek ezen kisded munkát kedveltetik, egybe
Úgy megtetszettek, s egyszersmind Döbrögi úrnak
Példátlan példás megjobbúlása is egybe
Úgy szívemre hatott, hogy azonnal, mint Matyi, én is
Háromszor tettem fogadást, hogy közrebocsátom
A fúrfangos eszű Lúdas Matyi tetteit, és már
Szükség, hogy szavamat telyesítsem, mint magyar ember.
Ebből áll az egész dolog, amit mondani szükség
Vólt, legalább annak véltem. Most útra bocsátom
A Matyit, országot hadd menjen látni; ne féljen
Döbrögi úr, mert ő már többször nem veri ám meg.


بِأَبِي وَإِنْ عَظُمَ الفِداءُ فَتىً
لِلْهَمّ في جَنْبَيْهِ مُعْتَرَكُ
نَبَّهْتُهُ وَاللَّيْلُ مُعْتَكِرٌ
وَنُجومُهُ في الأُفْقِ تَشْتَبِكُ
وَمَشى على كَسَلٍ فَقُلتُ لَهُ
عَثَرَتْ بِكَ الوَخَّادَةُ الرُّتُكُ
أَرَضِيتَ أَمْراً لا يَزالُّ بِهِ
في الذُّلِ عِرْضُ أَخِيكَ يُنْتَهَكُ
وَالدَّهْرُ يَرْمُزُ بِالخُطُوبِ وفي
غُلَوائِها الأَيَّامُ تَنْهَمِكُ
ما نحْنُ مِنْ سُوَقٍ فَنُشْبِهَهُمْ
لَمْ يَنْمِنا إِلّا أَبٌ مَلِكُ
فَانْظُرْ إِلى الأَجْدادِ كَيْفَ سَعَوْا
لِلْمَكرُماتِ وأَيَّةً سَلَكُوا
هَلَّا أَخَذْتَ بِهَدْيِهمْ فَهُمُ
تَرَكُوا العُلا لَكَ فَارْعَ ما تَرَكُوا
وَاطْلُبْ مَداهُمْ إِنَّهُمْ نَفَرٌ
عَاشُوا بِذِكْرِهِمُ وَقَدْ هَلَكُوا
وَإِذا عَجَزْتَ وَلَمْ تُلِمَّ بِهِ
فَالعَجْزُ بَعْدَ طِلابِهِ دَرَكُ


一别长安西复东
琵琶旧地已应空
当时风景归何处
须信人生是梦中


Denn sterben heißt Ruhe erwerben
Drum kannst du nicht leben nicht sterben
Der Durst ist unendlich in dir,
Dein Erbteil, das will ich nicht erben
So schrie er, und eilte von mir.


Svěcené jehnědy
na hrob mi zatkněte,
zabudu na sněhy
v odjihlé hrudě té.


En ondas de su llanto sumergida
España siente la amenaza dura,
porque siempre en el riesgo se asegura
de la alteza mayor, mayor caída


Nebem táhnou věčné hvězdy,
strhanými táhnou mraky,
Bílé hory lysé témě
v nich se jako lebka skví.


وكريمُ المُلْتَقى ذو لَسَنٍ
خَشنُ الجِدِّ رحيبُ المُسْتظلْ
نازِحٌ عن كُلِّ عارٍ موبِقٍ
سالمٌ من كُلِّ كِبْرٍ وبَخَلْ
يلْمَعُ البِشْرُ لعافي جودِهِ
وهو في العزْم عصوفٌ ذو زَجلْ
فهو في معْركهِ لَيْثُ الشَّرى
وهو في ناديهِ بحْرٌ وجَبَلْ
ووزيرٌ أصْغَرَ الدُّنْيا فلمْ
يُلْهِهِ منها غُرورٌ وأمَلْ
فإذا خادَعَهُ زُخْرُفُها
سَلَّطَ التَّقْوى عليه فاضْمَحَل
فلهذا ذُخْرُهُ الحمدُ وما
حازَ من مالٍ صِلاتٌ ونِحَلْ
مُؤْثِرٌ يُؤْثِرُ بالزَّادِ إذا
لم يجِدْ عن ذلكَ الزَّادِ بَدَلْ
فغِناهُ نَهْبُ مَنْ يَسْألُهُ
ولقد يُبْلَغُه منْ لم يَسَلْ
شَرَفُ الدينِ الذي مَعْروفُهُ
يفْضُل الغَيثَ إذا الغيثُ هَطَلْ
غَنِيَتْ أضْيافُهُ مِنْ أنْسِها
بقِراهُ عنْ مُنادٍ حَيَّهَلْ
وشكا صارِمَهُ منْ بأسِهِ
والنَّدى الكَوْماءُ والذِّمْرُ البطل
أحْمَدُ الخيرِ أبو جعفرِهِ
حافظُ العهدِ إذا النِّكْسُ نكَلْ
فحماهُ اللّهُ منْ صَرْفِ الرَّدى
بحِماهُ ما سَرى سارٍ وحَلْ


心情稍觉难如旧
胜迹依然日月新
鹤怨猿惊嗟往事
再来山色似迎人


Oft lockte Chloens Blick
Liebkoſend ihn zuruͤck.
Nun locket ſie nicht mehr,
Und zuͤrnt, wer weis wie ſehr!
Der Schalk aus Paphos gaͤhnt,
Der, da mein Auge thraͤnt,
Und keine Muſe ſingt,
Sein leicht Gefieder ſchwingt.


Ach! wär auch mir es vergönnt in euch, ihr holden Gefilde
Bestürmter Tugenden Häfen! ihr stillen Häuser des Friedens!
Gestreckt in wankende Schatten am Ufer schwatzhafter Bäche
Hinfort mir selber zu leben, und Leid und niedrige Sorgen
Vorüberrauschender Luft einst zuzustreuen! Ach möchte
Doch Doris die Thränen in euch von diesen Wangen verwischen
Und bald Gespräche mit Freunden in euch mein Leiden versüssen,
Bald redende Todte mich lehren, bald tiefe Bäche der Weisheit
Des Geistes Wissensdurst stillen! Denn gönnt ich Berge von Demant
Und goldne Klüfte dem Mogol, denn möchten kriegrische Zwerge
Fels-hohe Bilder sich hauen, die steinerne Ströhme vergössen,
Ich würde sie nimmer beneiden. Du Meer der Liebe, o Himmel!
Du ewger Brunnen des Heils! soll nie dein Ausfluß mich tränken?
Soll meine Blume des Lebens erstickt von Unkraut verblühen?
Nein, du beseligst dein Werk. Es lispelt ruhige Hoffnung
Mir Trost und Labsal zum Herzen; Die Dämmrung flieht vor Auroren,
Die finstre Decke der Zukunft wird aufgezogen, ich sehe
Ganz andre Scenen der Dinge und unbekannte Gefilde.
Ich sehe dich himmlische Doris! du komst aus Rosengebüschen
In meine Schatten, voll Glanz und majestätischem Liebreitz;
So trit die Tugend einher, so ist die Anmuth gestaltet.
Du singst zur Cyther und Phöbus bricht schnell durch dicke Gewölke
Die Stürme schweigen; Olymp merkt auf; Das Bildniß der Lieder
Thönt sanft in fernen Gebürgen, und Zefir weht mirs herüber.
Und du mein redlicher Gleim du steigst vom Gipfel des Hömus
Und rührst die Tejischen Sayten voll Lust. Die Thore des Himmels
Gehn auf, es lassen sich Cypris und Huldgöttinnen und Amor
Voll Glanz auf funkelnden Wolken in blauen Lüften hernieder,
Und singen lieblich darein. Der Sternen weites Gewölbe
Erschallt vom frohen Concert. Kom bald in meine Reviere
Kom! bring die Freude zu mir, beblüme Triften und Anger
O Paar! Zweck meiner Begierden, du milde Gabe der Gottheit.
Doch wie, erwach ich vom Schlaf? wo sind die himmlischen Bilder?
Welch ein anmuthiger Traum betrog die wachenden Sinnen?
Er flieht von dannen, ich seufze. Zuviel, zuviel vom Verhängniß
Im Durchgang des Lebens gefodert! Solch Heil gewährt nur die Hoffnung
Sein Schatten macht schon beglückt, selbst wird michs nimmer erfreuen.


Ich, geboren unter Hirten, dort wo Milch und Honig fließt,
Find' ich so den Preis, der würdig eine weite Laufbahn schließt?


Esclavo de mis ojos, ya he sabido
que nunca te venció quien te lo llama,
que quien ama no calla a lo que ama
lo que callar mejor hubiera sido.


A padal včera, padá dnes
z té chladné mlhy na život rez,
jen prsten pořád je zlatý.


Proto předce choval věrně
Slova své matinky:
Mít za vůdce hvězdu ctnosti
Po život celinký.


Увижу ль, увижу ль
Красавицу я, —
Заноет, забьется
Сердечко в грудПосмею, могу ли
В сей жизни хоть раз
Я милую эту
Своею назвать?
На груди лилейной
В объятьях любви,
Забывшись, навек бы
Счастливец уснуСкажите: пред нею
Что можно сравнять?
Прелестные очи,
Как звезды, горяПо щечкам разлился
Румянец зари;
А кудри? а брови?Сравненья им нет!
Как майское утро
Улыбка ее;
Как живо, как стройно
Созвучье речеАх, если бы, к счастью,
Я был чародей:
Неволей иль волей
Была бы мое


Qu'ai-je affaire vraiment de votre là-haut morne,
Moi qui ne suis qu'élan, que tendresse et transports ?
Mon ciel est ici-bas, grand ouvert et sans borne ;


Né ritener si può questa pescaia,
perché giusto giudizio nol consente
ed e più maliziosi, assai sovente,
son giunti al primo balzo alla callaia.


„Slyšel národa Jsi hořké pláče,
vyrval’s nás již z ruky zlého dráče!“


اجتمعوا يا إخوتي واحشدوا
فإن لي مسألةً تُجهدُ
كنت أنا واليوم من مدة
لست أنا ذاك الذي أعهد
ذاك مضى عني وهذا أتى
وفيهما إني أنا المفرد
وتارة حيث التجلي اقتضى
أذم هذاك وذا أحمد
أنا الذي أعهد وهم وقد
زال وجاء الحق لا يجحد
أم ذاك مشهود الذي جاءني
فإنه كيف يشا يشهد
أم تلك أيدي الكائنات التي
من فوقها لله طالت يد
أم سيئات النفس قد بدلت
لي حسنات واهتدى المفسد
أم أسلم الشيطان إرث الذي
عن النبي المصطفى يستند
حقيقة حققها ناطق
مجازها قد صار لا يقصد
أم هو ذاك الغيب من أصله
شهادة جاءت له ترشد
والعلم قسمان فمستحضر
ذكر ومحفوظ له يمدد
والكل من حفظ قديم إلى
ذكر هو المحدث لا ينفد
وجود حق بشؤون له
مفروضه أبيض أو أسود
وكلها فانية عنده
وهي به لا معه توجد
خلوا معاني الذوق لي أو دعوا
دعواكمُ العلم ولا تعتدوا
وحققوا أنفسكم وأدركوا
بالكشف ما جاء به المرشد
وميزوا ما قاله عارف
من الذي يذكره الملحد
وكحل في أعين خلقة
ليس كعين كحلها الإثمد
وليس من يملك شيئاً به
كمستعير للسوى يردد


Avec l’emportement et l’angoisse démente
Qu’inspire le retour d’une infidèle amante !


Mag immerhin der Strom entgleiten,
Der meines Lebens Kahn entführt,
Indes der Bord der Jugendzeiten
Sich mir in Fernungsduft verliert.