Da schau hinaus in die Nacht;
Sieh, eine Riesengestalt
Bäumt sich vom Thal auf:
Den Scheitel im Mondstrahl, den Fuß im Nachtgrau.
Der Engel Teutonia's ist's.
Siehst du! Mit dem Wodansschilde
Weist er gen Himmel. Er spricht:
Wie fernes Wettergemurmel
Tönt seine Rede:
Dein Trotz, Tochter Teutonia ,
Friedrich , meiner Zöglinge größter,
(Ich wiegt' ihn groß
In der eisernen Wiege der Gefahr)
Des Auslands Schreck, des Inlands Stolz,
Friedrich Brennus ist todt!
Ich sah ihn fallen vom Himmel,
Den köstlichen Abstrahl der Gottheit:
Zu leuchten der Erde, der Maßstab zu sein,
An dem sich Fürsten, Helden, Weise,
Und Meister von jeglicher Kunst
Messen und strecken; zu gründen
Borussia's Glück; zu festigen
Die Rechte meines Volks, und zu heften auf sich
Des Erdballs staunenden Blick.
Sein Werk ist vollendet. Es flog
Friedrich , der Gottheit köstlicher Abstrahl,
In seine Heimath zurücke.


Lope Meléndez, si el amor es fuego,
nieve soy en los Alpes congelada;
si trae flechas, de rayos ando armada;
si es Dios, estrella soy; lince, si ciego.


„„Ne to!
Veto!““
ve všech koncích zní,
a staršinstvo ptactva odletí.
Kromě sedmihlásků
a jich břichopásků,
pochlebníků,
Cacorek, Střízlíků,
odpor kladli jinoplemeníci;
i Slavíci
odletěli přes dubový les.
Nastal Sedmihlásků ples:
„„Nyní my jsme většinou!
pohrdejme menšinou!““ –
Novou klade náměstek otázku:
„Zdali kromě Sedmihlásků
na světě ku sněmování
jiný pták jest povolán?“
A hned bez rozpakování
dle známého přísloví
centrum Sedmihlásků odpoví:
„„Tak jest! Tak!
Sedmihlásek jest jen pták!““
A hned v desky říše
zákon ten se vpíše.


孤竹生来瘦
挥毫欲动摇
双溪风月夜
想像沈郎腰


O Frommer Ferdinand, wie wirst du hintergangen,
Die so viel Geld und Gut vor ihre Treu empfangen,
Verehren itzt den Belt, der ist ihr bestes Theil,
Dem tragen sie die Leut' und deine Renten feil.


Legendo sladká, modlitbo a písni,
patrone České země, ochrom naše katy,
budoucnost naši pohádkou své duše vysni,
a vysvoboď nás, láskyplný svatý,
tvá síla tajemná ať zdolá draky stohlavé,
tvá koruna ať volnost vyzáří z dna výhně krvavé,
svatý Václave,
svatý Václave!


Und bald verlischt ein unbegrenztes Streben
Im sel'gen Wechselblick.
Und so empfangt mit Dank das schönste Leben
Vom All ins All zurück.


Ruggier non cessa: & spinge il suo cavallo
& Mandricardo al destro fianco truova
quivi scelta finezza di metallo
et ben condutta tempra poco giova
contra la spada che non scende in fallo
che fu incantata non per altra pruova
che per che contra a colpi suoi non vaglia
piastra incantata ne incantata maglia


Prchá, schodištěm výš prchá, neví ni, kudy,
její ssinalou tvář červánek přelétl rudý,
v skráních tepe jí krev,
mozkem příšery letí a bludy.


Ich trage Grawen für der Nacht
Vnd habe gantz mich außgewacht,
Mein Schlaff ist Pein vnd Sorgen:
Ich sehne mich
So sehr, als sich
Kein Wächter, nach dem Morgen.


Mas ya tu resplandor me muestra pía;
haz que este afecto que me turba humano,
de su calamidad no pierda el fruto.


Tiše, tiše, bez hlesu
první motýl mih’ se jarem,
na paloučku lonském, starém
znaven zapad’ do vřesu.


Vše vykouří se hněvy
tak obětní jak dým
a zazní díků zpěvy
prostorem ohromným.
Jas, vlídnost, souzvuk, shoda
vystoupí na svůj trůn,
laur vzdorná ruka podá
ti při hlaholu strun.


Denn führt de Post dor lank de Strat,
dor achter bi den See;
denn makt de Swager sick parat,
un dörch dat Holt blößt he.


O Jesu, deine Sieben Wort,
Mit denen du am Creutze dort
Hast gute Nacht gegeben,
Die laß einst seelig führen fort
Auch mich aus diesem Leben.


Wir beten weinend an. Weil nun nicht mehr ihr Leben
Uns lehrt; so lehr uns denn ihr Tod!
O himlische, bewundernswerthe Stunde,
Da sie entschlummerte!


schreib es nicht nieder mit Stift und Stahl, –
gib es dem leuchtenden Sonnenstrahl


王侯贵盛不胜言
图画中山得一观
不似夫君行坐看
贪嵩又更爱天坛


Der Himmel gähnt, der Tag ist auferstanden,
ich habe nun genug geschaut nach Osten;
die Seele will in ihren Abendlanden
Vollendung kosten.
An dem Thor des neuen Evagartens
steht ein knöchernes Gerippe,
mit dem Ausdruck des Erwartens,
aber nicht mehr in der Faust die Hippe.
Sein Scheitel schimmert; eine Pfauenfeder
ragt aus der Rechten steil zum Himmelsrand,
drin sonnt sich tausendfarbig, was ein Jeder
war und empfand.
In der Stunde einer neuen Frucht
perlt ein Strahl aus diesem Spiegel,
dann verglimmt die Wonnesucht,
still empfängt der dunkle Keim sein Siegel.
Schon dämmert Glanz; krystallne Ketten hängen
klar her zu dir aus väterlichen Sphären.
So sollst auch Du dich aus der Dämmrung drängen
und dich verklären,
Seele, bis dein starr Gehirn sich lichtet,
wie die Sonne scheint durch Eis,
und dir deine Brunst beschwichtet
und im Traum selbst deinen Willen weiß.
Noch flimmert's nur; tief lockt die alte Nacht
mit ihrer Schaar verworrner Muttergluten.
Doch du wirst wiederkehren! du bist Macht!
sieh, rings sind Fluten:
wenn zwei Liebende zusammensinken,
die du Einmal nur erleuchtet,
und im Rausche blind ertrinken,
wird die Frucht von Deinem Licht befeuchtet.
So tagt es. Mit dem Ausdruck des Verächters
sollst du dem alten Garten kalt entschreiten:
dir weist die Pfauenfeder unsres Wächters
Unsterblichkeiten.


tem o passado uma fome
do retomo do que falta
fome de raiz-além
desse longo ignorado


Wie kann, wo jeder herrschen will,
Die Eifersucht verglüh'n!
Spricht Freyheit, Frechheit ruft: Sey still!
Und schweigend muß sie flieh'n!


Hi! Jako mouchy padají hladem! A jejich děti
nemají doma mléka a jejich stařeny hynou z ne–
čistého chleba, kterého není!
Co jste nás naplašili od zrnek obilných a od
medových květin. Den odplaty přišel!


Virággal hintették a síri vermet,
Az élő künt a hó alatt didergett.


肩舆千仞历峥嵘
朔雪寒云杳霭中
远近东西浑不辨
只疑犹未辟鸿濛


门对南台第几峰
流泉一道曲如弓
夜来风雨知多少
晓起依然挂玉虹


Jahre, mehr als du dem Knaben,
Muntrer Vogel, prophezeit,
Sind seitdem verrollt; begraben
Liegt die goldne Jugendzeit.


Na, as wi nu so in Gesellschaft wir'n,
Dunn würd hei sick mit Kammerherr von Pletten
Un Häwken tau en Spill hensetten,
Denn spelen müggt hei gor tau girn;
En lütt Partiken Lommer spelten sei.
Un as denn mal ens paßt de annern twei,
Dunn seggt uns' Pagel, as de drüdde Mann,
En lütten T-T-Tonki an.
Na, as hei nu de Korten nimmt
Un as de Taukop gor nich stimmt,
Dunn röppt hei: »Wo de Äs' doch luren!
Nich einen von de Mataduren!«
Na, Brauder Häwk, de stött em an
Un ward em up de Beinen pedden,
Dat hei den Kammerherrn von Pletten
Doch slichtweg »Aas« nich nennen kann.
»D-du«, seggt Pagel, »bliw för di!
Wat s-s-sall dat oll Gepedd;
Sei m-m-mein ick nich, H-Herr von Plett,
Ick mein man Häwken blot un mi.«


Laisse-toi donc aimer! Oh! l'amour c'est la vi
C'est tout ce qu'on regrette et tout ce qu'on envie,
Quand on voit sa jeunesse au couchant décline


Adolescente forte, quadre le spalle e il busto,
irride al mio tramonto con chiari occhi sereni;
sdegna i pensieri torpidi, gli studi vani, i freni;
tempra in cimenti rudi il bel corpo robusto.


Setkáte-li se s ní, rcete jí,
beze snů že bloudím alejí.


Však podivno! V nich nelze číst
tak hravě a tak snadno,
ač se nám zdají hladinou,
v níž vidět jest až na dno.


Kdykoliv Tě navštívíme,
že vždy něco kápne, víme.
Jednou je to z plné schrány
něco jablek, hruštiček;
jindy máslem pomazaný
nebo medem chlebíček.
Někdy sladké drobotinky,
marcipán neb cukrovinky;
a nemáš-li jiných dárků,
dáš nám aspoň po krejcárku.
Za to nech svou vděčnou vnučku
líbati Tvou štědrou ručku.
A pak, milá babičko,
přijmi naše přáníčko:
Bůh Ti přej dlouhého věku
mezi námi vnoučaty,
dej Ti život plný vděků
a radostmi bohatý;
a až smrť Ti zamkne víčka,
vem Tě Pánbůh do nebíčka.


Wir ſehen wohl die Geiſter nicht,
Die erſt die Suͤnde angericht;
Doch ſehe ſich nur jederman,
Der bey ſich ſelbſt iſt, ſelber an.
Wenn keine Suͤnde in der Menſchheit waͤr,
Wo haͤtten ich und er die Suͤnde her.


Já byl už bezcitný a mračný,
mdlý, sytý žití únavou,
vždy cizích slz a smutku lačný,
jež bývaly mi zábavou –


Jak se jináč odměniti
Máme za tvou lásku dost?
Za tvou o nás velkou péči –
Za tvou stálou upřímnost?


sonuçta ereceğin nokta yalnızca ben


Noch einen Blick dem alten Jahre,
Dann legt es auf die Totenbahre!
Ein neues grünt im vollen Saft!
Ihm gelte unsre ganze Kraft!


Závistí jen Cézar na tě hledě
Jeví cenu vznešenosti tvé;
Soudce v budoucnosti pravdu cedě
Vyřkne: Že jsy slunce vlasti své.


Déesses au cœur fier, habiles au mépris,
Voyez quelles beautés ont mérité le prix !
C'est toi qui sur l'Olympe, en ses cavernes basses,
Hèra ! dans des baisers charmants conçus les Grâces,
Et qui les enfantas dans de grandes douleurs.
Le sang pur de ta veine a coulé dans les leurs,
Tu leur ouvres tes bras, et tu verses sur elles
L'intarissable flot des bontés maternelles.
Tu les as fait monter au Parnasse divin,
Près des Muses leurs sœurs, et pourtant, c'est en vain
Que, sur le roc sonore où les guide Euphrosyne,
Tu leur as demandé le regard qui fascine.


Lípy staré v stromořadí
Kozinovu věštbu šumí:
„Lomikare, Lomikare,
na soud věčný zvu tě k Bohu!“ –


    En el suspiro misericordioso
del pecho de un enfermo.
    En lo que hablan en voz baja los amantes:
cuando callan
y no se oye ni pasar el viento,
silencio enamorado.
    Silencio enamorado
el que dejan las horas del reloj
cuando verbera el toque entre suspiros.
    Silencio enamorado el que azotan
las alas de un ave pinariega
si entre agüero y agüero de su canto agreste
penetran las aristas resinosas
de callar un perfume.
De callar... y volver el aroma
como un dicho suertudo.


Und geht jetzt in den Stalle,
Und schaugt nach seinem Pferd, tralala.


Vanas luces controlan y guardan nuestras vidas
tras pantallas que emiten inútiles mensajes
disfrazados de imprescindibles sueños.
Son los nuevos demonios
con su dulce anestesia
                     de engañosas palabras
                                          en cascada sin fin,
con su loco bombardeo de imágenes
ocultando el vacío
que conforma la noche oscura.
Distraen de lo esencial:
sentir que tiembla la mañana
en la nevada del almendro
y en el zumbido de la abeja,
gustar de la memoria de los días gozosos,
escuchar el susurro de la leña al arder,
aprehender la sabiduría
en la canción del grillo
y alcanzar la raíz de nueva nada
al leer el silencio.


Ich trat in jene Hallen,
Wo sie mir Treue versprochen;
Wo einst ihre Tränen gefallen,
Sind Schlangen hervorgekrochen.


»Man weiß nicht, was er tuen kann,
Der Mond ist sicher auch ein Mann,


Der grosse ChurFürst weint,
Die thewre Mutter scheint
Auch schier nicht Trost zu fassen;
Der Groß-Fraw-Mutter Hertz
Birgt in sich diesen Schmertz
Und seufftzet nur ohn massen.


Uslyšela milá, slabě zaplakala.
Zvony zněly, naposledy zavzlykala.
A než zvony dozpívaly introitus
do života, byla milá za městem kus,
za branami vysokými města ctného,
kde se touhou chvělo srdce odvážného.
Stezkou tichou spěje mládí v nový život.


Nicht ganz leer! – Zum Notbedarfe
Tröstung dir dein Stern beschied:
Deine Hausfrau ist die Harfe,
Und dein Kind dein ewig Lied.


Jsou, kdo svou strast a trpkost krotí,
a sebe zdolat je jim ctí.
Však přijde čas a zarachotí
hněvnými šípy z podsvětí.


O Jesu, schau, ein Sünder, ganz beladen,
Sich beugen will vor deinem Thron der Gnaden;
Verstoß mich nicht, du tiefe Liebe du,
Ach, bringe mein gestörtes Herz in Ruh!


Влачим мы дни свои уныло,
Волнений далеки чужих;
От нас сокрыто, нам не мило,
Что вечно радует других…
Влачим мы дни свои без веры,
Судьба устала нас карать…
И наша жизнь тяжка без меры,
И тяжко будет умирать…
Так век, умчавшись беспощадно,
Встречая новый строй веков,
Бросает им загадкой хладной
Живых, безумных мертвецов…
11 августа 1899


Uplyň věku, uplyň krátce,
popřej spatřit divenku,
tam kde žádný více v zmátce
nedlí, uzřit milenku.


Je stařeček již vetchý, stříbrovlasý;
ten mladý svět, jenž kolem něho víří,
se k němu, k svému učiteli hlásí
a dědoušku se blahem prsa šíří.


Zwar Ursach hat er gar zu wol,
Doch ist er Grimmes nicht so voll
Und wird nicht zancken jederzeit,
Noch zornig seyn in Ewigkeit.


أَهلاً بِدارٍ سَباكَ أَغيَدُها
أَبعَدُ ما بانَ عَنكَ خُرَّدُها
ظَلتَ بِها تَنطَوي عَلى كَبِدٍ
نَضيجَةٍ فَوقَ خِلبِها يَدُها
يا حادِيَي عيرِها وَأَحسَبُني
أَوجَدُ مَيتاً قُبَيلَ أَفقِدُها
قِفا قَليلاً بِها عَلَيَّ فَلا
أَقَلَّ مِن نَظرَةٍ أُزَوِّدُها
فَفي فُؤادِ المُحِبِّ نارُ جَوىً
أَحَرُّ نارِ الجَحيمِ أَبرَدُها
شابَ مِنَ الهَجرِ فَرقُ لِمَّتِهِ
فَصارَ مِثلَ الدِمَقسِ أَسوَدُها
بانو بِخُرعوبَةٍ لَها كَفَلٌ
يَكادُ عِندَ القِيامِ يُقعِدُها
رِبَحلَةٍ أَسمَرٍ مُقَبَّلُها
سِبَحلَةٍ أَبيَضٍ مُجَرَّدُها
يا عاذِلَ العاشِقينَ دَع فِئَةً
أَضَلَّها اللَهُ كَيفُ تُرشِدُها
لَيسَ يُحيكُ المَلامُ في هِمَمٍ
أَقرَبُها مِنكَ عَنكَ أَبعَدُها
بِئسَ اللَيالي سَهِرتُ مِن طَرَبي
شَوقاً إِلى مَن يَبيتُ يَرقُدُها
أَحيَيتُها وَالدُموعُ تُنجِدُني
شُؤونَها وَالظَلامُ يُنجِدُها
لا ناقَتي تَقبَلُ الرَديفَ وَلا
بِالسَوطِ يَومَ الرِهانِ أُجهِدُها
شِراكُها كورُها وَمِشفَرُها
زِمامُها وَالشُسوعُ مِقوَدُها
أَشَدُّ عَصفِ الرِياحِ يَسبِقُهُ
تَحتِيَ مِن خَطوِها تَأَيُّدُها
في مِثلَ ظَهرِ المِجَنِّ مُتَّصِلٍ
بِمِثلِ بَطنِ المِجَنِّ قَردَدُها
مُرتَمِياتٌ بِنا إِلى اِبنِ عُبَي
دِ اللَهِ غيطانُها وَفَدفَدُها
إِلى فَتىً يُصدِرُ الرِماحَ وَقَد
أَنهَلَها في القُلوبِ مَورِدُها
لَهُ أَيادٍ إِلَيَّ سابِقَةٌ
أُعَدُّ مِنها وَلا أُعَدِّدُها
يُعطي فَلا مَطلَةٌ يُكَدِّرُها
بِها وَلا مَنَّةً يُنَكِّدُها
خَيرُ قُرَيشٍ أَباً وَأَمجَدُها
أَكثَرُها نائِلاً وَأَجوَدُها
أَطعَنُها بِالقَناةِ أَصرَبُها
بِالسَيفِ جَحجاحُها مُسَوَّدُها
أَفرَسُها فارِساً وَأَطوَلُها
باعاً وَمِغوارُها وَسَيِّدُها
تاجُ لُؤَيِّ بنِ غالِبٍ وَبِهِ
سَما لَها فَرعُها وَمَحتِدُها
شَمسُ ضُحاها هِلالُ لَيلَتِها
دُرُّ تَقاصيرِها زَبَرجَدُها
يا لَيتَ بي ضَربَةً أُتيحَ لَها
كَما أُتيحَت لَهُ مُحَمَّدُها
أَثَّرَ فيها وَفي الحَديدِ وَما
أَثَّرَ في وَجهِهِ مُهَنَّدُها
فَاِغتَبَطَت إِذ رَأَت تَزَيُّنَها
بِمِثلِهِ وَالجِراحُ تَحسُدُها
وَأَيقَنَ الناسُ أَنَّ زارِعَها
بِالمَكرِ في قَلبِهِ سَيَحصِدُها
أَصبَحَ حُسّادُهُ وَأَنفُسُهُم
يُحدِرُها خَوفُهُ وَيُصعِدُها
تَبكي عَلى الأَنصُلِ الغُمودِ إِذا
أَنذَرَها أَنَّهُ يُجَرِّدُها
لِعِلمِها أَنَّها تَصيرُ دَماً
وَأَنَّهُ في الرِقابِ يُغمِدُها
أَطلَقَها فَالعَدُوُّ مِن جَزَعٍ
يَذُمُّها وَالصَديقُ يَحمَدُها
تَنقَدِحُ النارُ مِن مَضارِبِها
وَصَبُّ ماءِ الرِقابِ يُخمِدُها
إِذا أَضَلَّ الهُمامُ مُهجَتَهُ
يَوماً فَأَطرافُهُنَّ تَنشُدُها
قَد أَجمَعَت هَذِهِ الخَليقَةُ لي
أَنَّكَ يا اِبنَ النَبِيِّ أَوحَدُها
وَأَنكَ بِالأَمسِ كُنتَ مُحتَلِماً
شَيخَ مَعَدٍّ وَأَنتَ أَمرَدُها
فَكَم وَكَم نِعمَةٍ مُجَلِّلَةٍ
رَبَّيتَها كانَ مِنكَ مَولِدُها
وَكَم وَكَم حاجَةٍ سَمَحتَ بِها
أَقرَبُ مِنّي إِلَيَّ مَوعِدُها
وَمَكرُماتٍ مَشَت عَلى قَدَمِ ال
بِرِّ إِلى مَنزِلي تُرَدِّدُها
أَقَرَّ جِلدي بِها عَلَيَّ فَلا
أَقدِرُ حَتّى المَماتِ أَجحَدُها
فَعُد بِها لا عَدِمتُها أَبَداً
خَيرُ صِلاتِ الكَريمِ أَعوَدُها


Io di cava sambuca armato il collo,
Cantar rustico stato oggi m'ingegno,
Ch'ancor rustico Apollo
In Anfriso accordò rustico legno,
E dal beato regno,
Per abitar fra pastorali squadre,
De l'olimpico dio discese il padre.


Porque, poeta desusado y para un tiempo
de estupidez tan manifiesta, ¿qué tierra
va a serte ya habitable
sino la que solitario construyas con las manos
de tu voz y tu conciencia?


咫尺金陵到尚难
朔风犹未退狂澜
平芜渺渺不知处
独数江南江北山


Slečno Elso, též se praví,
že prý chcete v klášter tmavý,
což prý hned se uvěří,
vždyť prý na tom vašem čele
už se tvoří rýhy smělé,
jež skrýváte přeuměle
svojí tmavou kadeří!


Pompeja, des Seneka Gemahlin.


Verfluchte Sünd! Ach gibstdu solchen Lohn?
Trägt man von dir so schrekklich Leid davon?
O habe doch, mein Heil, mit mir gedult!
Schirm, Jesus, schirm! erlasse meine Schuld!


Řekni sám, kdo pronik’ jej?


银汉重看拂素盘
依然清影绕阑干
如何不共春风坐
露冷风凄觉夜寒


千年古道万年堤
老牯循循不解迷
牧子不知何处在
乱山荒草鹧鸪啼


»Chloe, siehst du nicht voll Grausen
Dort die Donnerwolken ziehn?
Hörst du nicht die Winde brausen?
Laß, Geliebte, laß uns fliehn.
Wo das breite Dach der Buchen
Eine Zuflucht uns verspricht,
Eile sie mit mir zu suchen!« –
Chloe schwieg und eilte nicht.


Der Himmel stückweis auf der Erd' einzieht
Und grünende Ähren über ihm summen,
Und eine Kornblum' der andern wie Aug' ins Auge sieht.


Spi, Jezulátko, spi!
a nabeř v spánku nové síly,
máš konat ještě mnohou míli:
té cesty lidstva ku spasení,
té ještě dlouho konec není –
spi, Jezulátko, spi!


E al borioso il duce Enea: Non dire,
no, questi spregi. Della pugna il volto
cangerà, se ambedue sopra un medesmo
cocchio raccolti affronterem costui,
e farem delle nostre armi periglio.
Monta dunque il mio carro, e de' cavalli
di Troe vedi la vaglia, e come in campo
per ogni lato sappiano veloci
inseguire e fuggir. Questi (se avvegna
che il Tonante di nuovo a Dïomede
dia dell'armi l'onor), questi trarranno
salvi noi pure alla cittade. Or via
prendi tu questa sferza e queste briglie,
ch'io de' corsieri, per pugnar, ti cedo
il governo; o costui tu stesso affronta,
ché de' corsieri sarà mia la cura.


Demokrati – šťastní lidi,
ty má šlechta nejradči –
ráda je i v rakvi vidí,
ještě oči zatlačí.


Dicen que no saldrás, y yo maldigo
oyéndolo decir, la suerte mía:
¡Esta noche, bien mío, que traía
tantas risueñas cábalas conmigo!


O pai que não tive
hoje ainda seria moço?
O que dele em mim sobrevive
guarda a forma de um esboço?


萋萋宿草暗荒丘
落日徘徊上上头
一曲悲歌天地窄
怪人独鸟入长楸


Vollkommenheit ist aber doch
In jener! Das ist wahr!
Die Zeit geht hin! Wie lang' ists noch?
Nur etwa dreyßig Jahr!


Aztán a többi, a jegyző, a kasznár,
meg a tanító, a falu s vidék is,
a bánat, áhitat meg a szegénység,
mely félreülve egy-egy utcapadra
némán ebédel otthoni papírból.
Egy sánta lány, egy rőthajú fiúcska
értelmes arccal, lázasan figyelve,
vörös selyemben és vörösre sülve
egy izgatott hölgy, ócska ékszerekkel,
egy kedves öregúr, szemölcs az arcán,
egy hervadó és álmatag kisasszony,
fehér virággal és fehér ruhában,
aki talán már írt is egy regényt,
apró leánykák, apró kisdiákok
tolonganak, és látni-látni vágynak,
kiáltanak: „Vizet, vizet, vizet”,
„Szomjas vagyok, éhes vagyok, anyám”.
„Jaj merre vagytok, Rózsikám, Lajoskám,
édes csibéim, el ne vesszetek
ezen az óriási Budapesten”.
„Nem látni semmit.” „Itt se látni semmit.”
„Mariska néni, föl fogunk emelni,
hadd láss te is, a nyolcvanöt kilóddal”.
„Nem látni itt se, sziveim” s kacagnak.
Sebaj, no, lesz miről beszélni otthon
a hosszú, téli estéken, Derecskén.


Och, píseň klíčů tvých slyším jak vyzvánění,
když se svátostí jde kněz,
jdu do komory za tebou v snění,
kde vonívá ovoce, byliny sušené,
koření, sýr a uzené
a na jaře pod okny bez.
V tvých rukou veliká bílá vejce
jak šperky jsou,
a všechna jsi podobna čarodějce,
když s jitřní fanfárou
drůbeži, která vděčně krákoře,
své hnědé zrní sypeš na dvoře.


Quando me perco de novo neste antigo Caderno de capa preta de oleado -Que um dia rasguei com fúria e que um amigo Folha a folha recolou com vagar e paciência -Tudo me dói ainda como faca e me corta Pois diante de mim estão como sussurro e floresta As longas tardes as misturadas noites Onde divago e divagam incessantemente Os venenosos perfumes mortais da juventudeE dói-me a luz como um jardim perdido  Sophia de Mello Breyner Andresen | "O nome das coisas", 1977


Or chi potrebbe tanto racontare
i forti colpi che ciascun menava
a destra ed a sinistra a radoppiare?
Se l'un faceva cenno e l'altro dava:
già non poteva Orlando più durare,
perché il Pagan tutte armi gli tagliava
e non potea a lui punto ferire
né sue armi tagliare né partire.


入斝浑如琥珀红
谁家酿法似渠工
为怜渔父鸣鞭送
尽有醒人羡醉翁


Zur Stund jedoch läßt man sie stehn,
Es will das Volk sie nicht besehn;
Der letzte läuft gar eilig fort,
Sie bleibt allein am stillen Ort,
Sitzt auf ein hölzern Bänklein nun
Und denkt: Man kann ein Schläflein tun!
Sie hüllt das Haupt in ihr Gewand
Und schlummert ein, den Stab zur Hand.


Die an ihrer Seligkeit selbsten Zweiffel tragen,
Woher künnen die, daß wir sind verdammt, dann sagen?


Schwämmst du als Diogen' im Fasse her,
Rasch schwing' ans Land den Fuß! Doch stoß' ins Meer
Dein Faß zurücke mit dem andern Fuß!
Denn deine Tonne selbst ist Ueberfluß.«


De a kormányos dühhel csapta vissza:
»Mit fecsegsz itt erdőről össze-vissza?
Hol itt az erdő? És hová tegyünk ki?
Innen csak a tengerbe tehetünk ki!
Ki is teszünk, mert nem türöm hajómon
az ilyet akit mit tudom mi bűn nyom.
Már biztos hogy te hoztál bajba minket:
magad mondod hogy Isten átka kerget.
Ha Isten üldöz, az ördög se véd meg.
Hé, emberek! Fogjátok és vigyétek
ezt a zsidót!« S már nyolc marok ragadta,
nehogy hajójuk süllyedjen miatta,
mert nehéz a kő, és nehéz az ólom,
de nehezebb kit titkos súlyu bűn nyom.


Bist du reich auch, wie Cărūn gewesen,
Bei der Liebe wirst du betteln gehen;
Warst du auch zur Herrschaft auserlesen,
Dienend wird man uns dich huld'gen sehen.


ES trachten jhrer viel vns moͤrdlich vmzubringen
Daß wir nicht jhrem Thun vnd jhres Sinnes Dingen
Verpflichtet ſind wie ſie; O dulde dich/ das Ziel
Jſt nahe; Gott wird doch wol machen was er wil.


Dům tento oči má a dobré uši.
Jak vítr mění se, tam ze všech nejdřív’ tuší,
čí hvězda vychází, čí hvězda bledne.


Menj békességgel, szívem asszonya.
Üzenem néked: értem lelki vádat
Egy pillanatig se érezz soha.
Megmérhetetlen csillag-távolokból
Üzenem néked: hogy közel vagyok.
Üzenem, hogy közelgő esküvődön
Boldog örömmel leszek násznagyod.


Nicht mehr in die enge Stube
Schließt mich jetzt der Januar,
Nein, er ward ein toller Bube,
Hat ein Auge groß und klar.


Tu poursuivras en vain ton long pèlerinage ;
Tes genoux s'useront sans trouver jusqu'au soir
Tu vogueras sans but sur des mers sans rivage,
Où nul astre ne brille à travers l'air voilé


Wan die roß auf den wiesen
roßwebsen beißen ser,
und wan die kü auch bisen,
künen nicht bleiben mer
vor bremen und bismücken,
so ist regen nicht weit.
Auch wan die bachen rinnen,
das salz wirt len und weich,
die meit schleft ob dem spinnen,
das licht brint dunkel bleich;
auch wan die zehen jücken,
so ist es regens zeit.
Wan feucht ist das gemeuer
und dunkel brint das feuer
und bleibt im haus der rauch,
die alten weiber granen,
das kint des nachts nit frum,
das als tut dich vermanen,
das regenwetter kum.
die zeichen fert als heuer
geit uns der teglich brauch.


Tož ničeho té chvíle nežel
a nečiň pokání.
Lež, jako hoch jsi kdysi ležel
Chlomecké na stráni.
V tvé zemi vyhynuli lidé,
jsou čistší pocity.
Ty vyčkáváš, až soumrak přijde
prostorou opitý...


Nur an der Gurgel soll man Schurken fassen.
Man soll Getier einander schlucken lassen.
Man soll – was weiß ich, was man soll!
Doch wird ein Seepferd je ein Heupferd hassen?
Ich pfeife auf den Gott Apoll.


Как нам отрадно задуматься в сумерках светлых вдвоем!
Тень пролетевшего ангела вижу во взоре твоеСердце трепещет восторженно вольною радостью птиВижу блаженство, сокрытое бархатной тенью ресниРуки невольно касаются милых сочувственных руПризраки мирного счастия кротко столпились вокруБелыми светлыми крыльями веют и реют во мглКак нам отрадно проникнуться правдой Небес на Земле!
Нет, и не будет, и не было сердца нежней твоего,
Нет, и не будет и не было, кроме тебя, ничегВот, мы блаженны, как ангелы, вот мы с тобою вдвоеДруг мой, какое признание вижу во взоре твоем!


古人踽踽已先登
后学萧萧不再兴
顾我尪羸君勉强
百年漂忽甚风灯


Mi piel nunca será cercada frontera
ni apacible galaxia
   ni éxodo de golondrinas...
Será flama que asciende,
      desciende
y asfixie tu piel en llamaradas.
Nuestras danzantes lenguas rojas
    cuerpo abajo rodarán
           hasta sucumbir
                 a voraces caricias.


指挥破斧扫欃枪
天步艰危睹再康
一代孤忠隘前史
盍将谥法少更张


Der Pumpernickel des Soldats
Wird Mandelkuchen – O Freude!
Und alle Lumpen meines Staats
Spazieren in Samt und Seide.


Und ob es wert bis ynn die nacht
und widder an den morgen,
Doch sol meyn hertz an Gottes macht
verzweyfeln nicht noch sorgen.
So thu Israel rechter art,
der aus dem geyst erzeuget ward
Und seynes Gotts erharre.


Me peina el viento los cabellos
como una mano maternal:
abro la puerta del recuerdo
y el pensamiento se me va.
Son otras voces las que llevo,
es de otros labios mi cantar:
hasta mi gruta de recuerdos
tiene una extraña claridad!
Frutos de tierras extranjeras,
olas azules de otro mar,
amores de otros hombres, penas
que no me atrevo a recordar.
Y el viento, el viento que me peina
como una mano maternal!
Mi verdad se pierde en la noche:
no tengo noche ni verdad!
Tendido en medio del camino
deben pisarme para andar.
Pasan por mí sus corazones
ebrios de vino y de soñar.
Yo soy un puente inmóvil entre
tu corazón y la eternidad.
Si me muriera de repente
no dejaría de cantar!


„To není chrám,“ král odpověděl chladný. –
„Co jest to tedy?“ – „Žalář!“ Kmet se vzdálil,


A jestli náhle blesk v to temno slítne,
kmit jeho mdlý nás v propasti jen sráží,
a jestli ve tmách ruka ruku chytne,
to demonů boj ráje na zápraží.


Congratulating crowds shall come,
Our new-born happiness to hail,
Whether at ball, at rout, at drum;
— But human spite will still prevail.


曾记西湖酒一卮
乾坤和气入新词
六年未尽冰霜怨
又到春风满面时


Mein Lübekk bot Sophiens Lilgenblumen,
Des weissen Löws hochheilgen Perlenschmukk
Der Seelen kam di Geistewig entgegen:
Von welcher Böhm in Gröning mir gesagt.
Di Virdgestalt, des lichtes eigner funke
Fuhr aus dem feur im euserm Wundercentrum.


皮似稗柿松而剥
核如龙眼味甘鲜
满盘的皪如金弹
丛之分尝忆去年


Dein ewge Treu und Gnade,
O Vater, weiß und sieht,
Was gut sei oder schade
Dem sterblichen Geblüt:
Und was du dann erlesen,
Das treibst du, starker Held,
Und bringst zum Stand und Wesen,
Was deinem Rat gefällt.


六宫官职总新除
宫女安排入画图
二十四司分六局
御前频见错相呼


是谁迫我母
持炙至诸宾
惊起自接取
云宾此老亲


[Rep.]


Wenn schier mein Herz vor Leide brach
An lieblos fremdem Orte,
So dacht ich an den Erlenbach,
Ich dacht an deine Worte!«


Beim Klosterthurme schlummert ihr Gebein,
Wo scheu des Uhus träger Fittig streift,
Und graunvoll, statt geweihter Kerzen Schein,
Am hohen Schilf des Irrlichts Flamme schweift.


Pomník z ní nepostavíš trvalý,
nezavřeš v ňadrech, nezavřeš ji v hrudi,
odletí, odvane, jak každý cit,
an vánek v šírou dálavu jej pudí.
Lidé a svět tak jako dívka jsou,
ctí tebe dnes a láskou pro tě hoří,
ale již zejtra jsi jen obrazem
upadlým na dno v myšlének jich moři.
Odpočneš tamo v tůni hluboké,
nad tebou proudí nové vlny valem,
a jestli náhodou se vynoříš,
počerněn již jsi dna jich temným kalem.


De adorno, como lujo, la cabeza;
entre sumas y restas, siempre cero;
a caballo, no hay duda, caballero;
en pergaminos toda su nobleza


Wenn über alle Welt wird dein Gericht ergehen/
O trauter Heyland/ laß du mich zur Rechten stehen.


رأى خطَّ من يهوى فأرسل دمعهُ
كما خان سلكٌ واثقاتِ المراسلِ
أعيرَّتموهُ خفَّة الدمع عندما
رماهُ الهوى باللأَّعج المتثاقل
دعوهُ فشرطُ الحبٍّ حزنٌ وعبرةٌ
على أثرٍ جادت بهِ كفُّ راحل
وإلاَّ فلم سنَّ المحبُّون قبلهُ
بكاء المغاني أو سؤال المنازل


Et je goûte l'amusement
D'avoir, à gauche comme à droite,
Deux parcs, pareils absolument,
Dans la porte et la glace étroite.


Agyunkba duzzadozva tódul
sok új, hatalmas gondolat,
de a fánkról kopott dió hull.


Jenom zvolna, pomaloučku,
musíš tančit, milý vnoučku,
opatrně stoupat,
zlehýnka jen houpat,
abys neznavil příliš
bábinku svou.“ –


To ještě poslední se nedořeklo slovo!
Na náspu jediném hle, vojsko odpůrcovo
juž sbité, stenčené se ohrazuje zas
a těžkých palissád se valí nocí hlas.


Pán ten „kusy“* píše – není hloupý:
aby „kus“ mu nepropadl, všechna místa koupí,**
lístky rozdá... Šťasten, když pak vyvolán
obdarovanými (kteří se mu stranou smějí,
do očí však hlučně chválu pějí) –
literární „Ispahán!“


Himmlisch Wesen, Laß genesen
Mich in deiner Gegenwart
Und hingegen Ganz ablegen
Esaus weltgesinnte Art,
Die das Brausen Liebet draußen
Und sich nicht vorm Feind bewahrt!


Darumm merckt vp vnd seht nu ann,
de gy ane glouen leuenn,
Iw brodt söken mit vro vp stann,
he willt alßo nicht geuenn:
De ohn früchten, den velt ydt tho
imm slaep, ane alle noth vnd möyg,
de syner gnad vorwachtenn.


Kind/ das Gött- und Väter zwinget/
Kind/ deß hoher Zepter dringet
durch die Macht der ganzen Welt/
Herr der Erden/ Zwang der Sterne/
Herrscher über Nah und ferne/
dehm/ was lebt/ zu Fusse fällt.


Man bi jug Bier, un, Nahwer, nicks
för ungot, schint dat so,
as drög dor Lazarus dat Molt
un Simson Water to.«


Z její klenotnice
Křížkovský a Manes,
Smetana a Dvořák,
Aleš perel nanes,


Slávy Tvé hymnus nad zemí jásá,
oh, blížíš se zase, Slunce Ty mocné,
a já ve Tvou hudbu sfér nekonečných
k chvále Tvé píseň svou v souzvuku zpívám,
pokorně, vděčně:


Wie das Gewölke, das donnernd entfliegt,
Dir auf der brausenden Schwinge sich wiegt,
Führe den Geist aus dem irdischen Haus
In die Unendlichkeit stürmend hinaus.


Kolem sadu polní cestou
já jsem kráčel s těžkou hlavou,
těžkým krokem za nevěstou
s podivnými přátely.
S nebem vedlo černé peklo
o mé srdce válku pravou,
ke mlýnu mě srdce vleklo,
Brázda tlačil pozadu. –


Doch eh' von Lippenrunzeln
Des Schäfers Frage will,
Da müßt' der Berg erst schmunzeln,
Drum schweigen beide still.


Své mládí uzřel... S tajůplným žasem
se octnul zase v starodávné síni
Husovy školy. S přísnou vážnou lící
učitel starý nad kathedry skříní
vykládal písmo z blány práchnivící.
A Žižka zase zrakem roztouženým
pohlížel snivě oknem zamříženým,
kde v domku nízkém, bujným spjatém vínem
kyprého listí ve přísvitu siném
se mihly krásné, bledé dívčí líce
a vrkoč hebký zlatohnědých vlasů.
Tu děsná vřava pomísených hlasů,
divokých zvuků pustá chumelice
vzbudila Žižku... Bratří cepy, mlaty
železné dvéře chrámu vypáčili,
smrť nesli v zástup bledou hrůzou spjatý.
I nastal zápas krvavý v tu chvíli.
Kamenné sochy s kostelního kůru
metány dolů v tmavou lidu chmuru,
a zdupán kalich zlatý se hostií,
palcáty těžké, okované cepy
slavily děsné v chrámu hodokvasy
a od oltáře v tmavou sakristii,
kam prchal zástup divou bázní slepý,
Táboři vlekli za rouch mešních řasy
řad kněží hlasně v žalmech bědující.


Den Wurm der im geheimen schafft,
Den kalten nackten Grabeswurm,
Ihn tötet nicht des Armes Kraft,
Noch euer toller Liedersturm.
Ein frommes, keusches Volk ist stark,
Doch Sünde zehrt des Landes Mark;
Sie hat in deiner Glorie Bahn,
O Roma, langsam dich entleibt,
Noch steht die Säule des Trajan,
Und seine Kronen sind zerstäubt!


Dann frißt's der Lit'raturprofesser,
Gibt's wieder her mit Kommentar,
Und glaubt dabei, es sei noch besser
Und sei noch schöner, wie es war.


Indem man sich nunmehr zum Winter wendet,
Hat es der Dichter schwer,
Der Sommer ist geendet,
Und eine Blume wächst nicht mehr.


Volal by soudruhy – kolik však je jich,
cítících hanbu, jak on;
toužících, vyvolat v národa dějích
zoufalé odvety tón?...


Mníš ty, že jest mocné ukráceno rámě Všeotce?
Mníš, že jde tou cestou, jak mu ji vytkli vrazi?


Řeknou: „Vale! – nad vše stále
dobré bydlo platí.“ –
On však řekne: „Zůstaneme,
budeme se rváti!“


Mich ließen sie laufen in alle Welt,
Ich habe die Botschaft trauernd bestellt.


Pasa la nave igual al pensamiento;
líquidos montes de salada espuma;
flecha del agua, de los vientos pluma,
rayo veloz del húmedo elemento;


抽蔓类牵牛
含芳伍萱草
上上不知休
高柯厌缠绕


	perché non ci sarebbe il lor onore,
s'egli uscisse lor vivo delle mani,
avendo detto: “Gli è spacciato, e' more”.


I v boji bloudí na rtech mu
vždy úsměv ironický,
on o svých činech nemluví –
a vítězí přec vždycky.


إسفك نديمُ دم الكرى والـ
ـكأسِ واجتنبِ الهجودا
أو ما ترى الدنيا وقد سفر
ت كعابَ السنِّ رودا
شمطاء عاد شبابها
ومن العجائب أن يعودا
جليت وقد نظمَ الر
ربيع على معاطفها عقودا
وكأنما هوَّ النسيمُ مـ
ـن الغصونِ بها قدودا
والطلُّ فوق الورد مثلُ
مدامعٍ مطرت خدودا
نشرت ديابيج الرياض بهـ
ـا فأكدت البرودا
وحكت جداولها سيوفاً
لا تحلُّ بها غمودا
وألبانُ يرقص والحمام
تجيد شدواً أو نشيداً
من كلِّ خاطبةٍ بعودٍ
مخجلٍ ناياً وعودا
ومدامة عاطيتها
لمياءَ تبخلُ أن تجودا
بيضاء تحيي مهجتي
وصلاً وتقتلها صدودا
أهوى لها الغزلان إذ
أشبهنها مقلا وجيدا
وكأنما الكاسات زهر
كواكبٍ طلت سعودا
نظمَ المزاجُ حبابها
بثغورها درَّا نضيدا
فأخلع عذار همومها
وألبس بها عمراً جديدا
هي جنَّةُ الفردوس لو
وجد أمروءٌ فيها خلودا


Děťátko jas mělo skvělý
na čele,
jemu kolébavku pěli
andělé.


Jesu, der du bist alleine
Haupt und König der Gemeine,
Segne mich, dein armes Glied!
Wollst mir neuen Einfluß geben
Deines Geistes, dir zu leben,
Stärke mich durch deine Güt'!


Quien no sabe de amor, viva entre fieras,
quien no ha querido bien, fieras espante,
o si es Narciso de sí mismo amante,
retrátese en las aguas lisonjeras.


Ulétla dráhou vítěznou. Však není
již průvod zakončen ve mžiknutí!
kůrové žalů trním ozbrojeni
co stráž jdou v zápětí.
V tom procitnu –
radosti, láska, žaly – prchly v snu.


no prédio in da faria lima
a senhora orienta a decoração do escritório
o executivo olha a secretária
como se pedisse desculpas
um office boy excitado
hesita
entre um par de coxas jovens e um decote finamente decorado


Her schon fliegen vnverschwiegen
Fromme vöglein auß dem wald:
Lan sich dingen zum besingen;
Singen/ daß es kläglich schallt.
Ich für peinen auch muß weinen/
Zartes hinnlein/ sehr ich wein/
Also säwrlich/ also däurlich
Mustest du besungen sein.


Verso la grotta dell'amata Oitona
Gaulo i passi rivolse: egli alla rupe
Vede appoggiato un giovinetto: un dardo
Gli avea trafitto il fianco; e debolmente
Volgea sotto l'elmetto i stanchi lumi.
Rattristossene Gaulo, e a lui di pace
Le parole parlò: può la mia destra
Risanarti, o garzon? spesso su i monti,
Spesso su i patri rivi in traccia andai
D'erbe salubri, e dei guerrier feriti
Rammarginai le piaghe, e la lor voce
Benedisse la mano, ond'ebber vita.
Son possenti i tuoi padri? ov'han soggiorno?
Dillomi o giovinetto. Ah se tu cadi
Ricoprirà tristezza i rivi tuoi,
Che nel tuo fior cadesti. I padri miei,
Con fioca voce il giovine rispose,
Possenti son, ma non saran dolenti,
Ché già svanì qual mattutina nebbia
La fama mia. S'erge a Duvranna in riva
Nobil palagio, e nella onda soggetta
Scorge l'eccelse sue muscose torri.
Ripido monte con ramosi abeti
Dietro gli sorge, il puoi veder da lungi.
Colà soggiorna il mio fratel; famoso
Egli è tra' prodi: accostati, guerriero,
Trammi quest'elmo, e glielo arreca. L'elmo
Cadde a Gaulo di man, ravvisa Oitona,
Ferita, semiviva. Entro la grotta
Armò le membra, e tra i guerrier sen venne
Di morte in cerca: ha già socchiusi i lumi
Gravi, cadenti; le trabocca il sangue.


إِذا قَنِعَ الفَتى بِذَميمِ عَيشٍ
وَكانَ وَراءَ سَجفٍ كَالبَناتِ
وَلَم يَهجِم عَلى أُسدِ المَناي
وَلَم يَطعَن صُدورَ الصافِناتِ
وَلَم يَقرِ الضُيوفَ إِذا أَتَوهُ
وَلَم يُروِ السُيوفَ مِنَ الكُماةِ
وَلَم يَبلُغ بِضَربِ الهامِ مَجد
وَلَم يَكُ صابِراً في النائِباتِ
فَقُل لِلناعِياتِ إِذا نَعَتهُ
أَلا فَاِقصِرنَ نَدبَ النادِباتِ
وَلا تَندُبنَ إِلّا لَيثَ غابٍ
شُجاعاً في الحُروبِ الثائِراتِ
دَعوني في القِتالِ أَمُت عَزيز
فَمَوتُ العِزِّ خَيرٌ مِن حَياةِ
لَعَمري ما الفَخارُ بِكَسبِ مالٍ
وَلا يُدعى الغَنِيُّ مِنَ السَراةِ
سَتَذكُرُني المَعامِعُ كُلَّ وَقتٍ
عَلى طولِ الحَياةِ إِلى المَماتِ
فَذاكَ الذِكرُ يَبقى لَيسَ يَفنى
مَدى الأَيّامِ في ماضٍ وَآتي
وَإِنّي اليَومَ أَحمي عِرضَ قَومي
وَأَنصُرُ آلَ عَبسَ عَلى العُداةِ
وَآخُذُ مالَنا مِنهُم بِحَربٍ
تَخِرُّ لَها مُتونُ الراسِياتِ
وَأَترُكُ كُلَّ نائِحَةٍ تُنادي
عَلَيهِم بِالتَفَرُّقِ وَالشَتاتِ


Gern weil' ich, Grazie, wo du den Hügel
Hinabgeschwebt,
Leicht wie ein Rosenblatt auf Zefyrs Flügel
Vorüberbebt.


Dich lieb' ich, mein Salem, dich lieb' ich vor allen.
Was könnte, was möchte wol sonst mir gefallen!
Dich hab' ich. Dich halt' ich. Dich will ich umfassen,
Will fest dich umschlingen, will nimmer dich lassen.


Cendal flotante de leve bruma,
rizada cinta de blanca espuma,
rumor sonoro
de arpa de oro,
beso del aura, onda de luz:
  eso eres tú.
Tú, sombra aérea, que cuantas veces
voy a tocarte te desvaneces
¡como la llama, como el sonido,
como la niebla, como el gemido
  del lago azul!
En mar sin playas onda sonante,
en el vacío cometa errante,
largo lamento
del ronco viento,
ansia perpetua de algo mejor,
  ¡eso soy yo!
Yo, que a tus ojos, en mi agonía,
los ojos vuelvo de noche y día;
yo, que incansable corro y demente
¡tras una sombra, tras la hija ardiente
  de una visión!.


So wird die Lieb in uns mächtig und groß,
Durch Kreuz, durch Leiden, durch allerlei Noth.


披云佳处对青山
何必登高纵远观
岩谷幽深无限景
可怜多是等闲看


Die Lämmer blöckend sich zum Zuge drängen,
Jed Blümchen streuet einen Tau-Juwel,
Es wölbt ein Baldachin sich von Gesängen,
Stumm huldigend am Weg kniet das Kamel.


Ich, kein Hasser des Schweigens, vertraute dir das? Doch es sey so.
Jeder hat seine Freuden, des Quells
Ich, und du des Kristalls.


Ai, to pohnulo mnou, jako náhlý blesk,
Bez odkladu na hřbet jsem mu skočil,
Komoň řehtal, zrak se jemu bodře lesk,
Podemnou se nijak nedivočil;
Počal honosně se pohybovat,
Bylo vidět, jak zná poskakovat.


Éjjel,
Mikor a fáradt harcosok őrt állnak az épülő kapu előtt,
A leggyötörtebb tompán a földre puffan,
Szive kifuttatja a vágányokat
S a fények szédítő pályaudvaráról
Kirobog a mennyei páncélvonat.


Studánečko malá,
kde jsi se tu vzala,
bludná noční chmura
tebe vyplakala?


Do černé loďky nazpět noha vstoupá,
a v srdci cit a mysl k nebes báni,
kde v étru Tvoje postava se koupá,
již strážný anděl zlatou palmou chrání.


Sich Höhlen in den Bergen und späht im Schacht,
Von seines Vaters heiterem Lichte fern,
Dem Sonnengott auch ungetreu, der
Knechte nicht liebt und der Sorge spottet.


Thou too at eve, when all his labour o'er,
He at the furrow's end unyokes the steer,
And seeks with weary step his rest at home,
Dost with thy tranquil warble sooth his soul;
Best prelude to the peace his cottage gives.


Und könnt ihr mir diese drei Fragen nicht lösen,
So seid ihr die längste Zeit Abt hier gewesen;
So lass' ich euch führen zu Esel durchs Land,
Verkehrt, statt des Zaumes, den Schwanz in der Hand.« –


Hányat találsz gazdagjaink között,
Kik áldozó kézzel járulnának
Hermionénk szentelt oltárához?
Hányat találsz, kik édes nyelvünket
Híven kegyelnék és buzgón ápolnák,
Hogy sírja szélin még egyszer szelíd
Szózatját, mint a haldokló hattyú,
Áon forrási közt elkezdené?
Miért? - azért-é, hogy nem érdemli?
Vagy hogy már éltéhez nem bízhatni?
Vakság! magáért nem kell azt becsűlnünk,
Hanem magunkért szükség gyámolnunk;
S ha eltörlődik e föld színéről,
Nem más, hanem hagymázunk törli el.


Früher knie vor ihr, als ich vor dir mein Knie
Beuge, falte die Beterhand!
Winke Winke der Held, wie sie ein Vater winkt,
Daß die Boten des Himmels uns
In dein ewiges Reich führen, Allgütiger!


La lampe grésilla. — dans le fond de l'alcôve
Passa, comme l'éclair, un jour sanglant et fauve ;
Ce ne fut qu'un instant, mais Albertus put voir
Véronique, la peau d'ardents sillons marbrée,
Pâle comme une morte, et si défigurée
Que le frisson le prit ; — puis tout redevint noir. —
La sorcière colla sa bouche sur la bouche
Du jeune cavalier, et de nouveau la couche
Sous des élans d'amour en gémissant plia.
— Minuit sonna. — le timbre au bruit sourd de la grêle
Qui cinglait les carreaux joignit son fausset grêle,


De ha benn még mostan is Timurlán,
Dzsengizkán s az egész Tatárország,
Még ugyis belépek, lábamat
Vissza még ez urak sem riasztják.”


Ich dich ehren? Wofür?
Hast du die Schmerzen gelindert
Je des Beladenen?
Hast du die Tränen gestillet
Je des Geängsteten?
Hat nicht mich zum Manne geschmiedet
Die allmächtige Zeit
Und das ewige Schicksal,
Meine Herrn und deine?


Výš, chrám to, Credo živých, píseň stálá,
boj s žitím, kde i v Kaině Satanaši
pod prackou jeho dobra símě raší,
zač Aleluja věčné zní i chvála.


壮时瞻仰近龙颜
老尚簪缨侍从班
恋阙敢辞筋力倦
铭心刻骨更输丹


Ten když jarem probudí se –
kam se vločky dějí – kam?
V nic, ach v nic ta krása všecka?
či to byl jen čarný klam?


L’époux montre aujourd’hui tes yeux, si méprisants
Jadis, tes mains, ton col indifférent de cygne,
Comme on montre ses blés, son jardin et sa vigne
Aux admirations des amis complaisants.


قرطُها خافقٌ وقلبيَ أيضاً
خافقٌ منْ أليمِ صدٍّ وبَيْنِ
فاعْذُروها في العجْب فَهْيَ فتاةٌ
أصبحتْ وَهْيَ تملكُ الخافقينِ


بيروت / ليلا :
مثل باذنجانةٍقمرٌ غبيٌّ مَرَّ فوق الحربِ
لم يركبْ له الأطفالُ خيلا


وَقَفتُ بِأَعلى ذي قَساءٍ مَطِيَّتي
أُمايِلُ في مَروانَ وَاِبنِ زِيادِ
فَقُلتُ عُبَيدُ اللَهِ خَيرُهُما أَباً
وَأَدناهُما عُرفاً لِكُلِّ جَوادِ
فَتى السِنِّ كَهلُ الحِلمِ قَد عَرِفَت لَهُ
قَبائِلُ ما بَينَ الدُنا وَإِيادِ


Alle künftigen Geschicke
Des bewegten Vaterlands
Les' ich hier in diesem Blicke,
Dieser Kinderaugen Glanz.


Jeť takovátě světů našich sloha,
že zhynou náhle všeho žití svody,
když příroda jim velí žezlem boha.


Nech proseb už; spíš v zlo bij, jež tě škrtí,
než za obět mu dostaneš se ždanou
a nežli chabost stařecká tě zdrtí.


Lehr mich englische Geberden,
Laß mir deine Demut werden,
Gieß mir deine Sanftmut ein,
Laß mich klug in Einfalt sein.


Der Herr, dem höchlich wohlgefällt
Ihr heilges Jubilieren,
Beginnt alsbald die selge Welt
Zum Sitzen anzuführen.
Er setzt sie selber an den Tisch
Und ehret sich mit ihnen,
Er träget auf behend und frisch
Und tut sie selbst bedienen.


FAIR Lady, take a special Care,
This pleasing Toy become no Snare;
The  is full of Wiles,
And mischiefs most, when most he smiles:
Beware to clasp him in your Arms,
Nor gaze too much upon his Charms;
Lest in a borrow'd Shape he wound,
As once unhappy DIDO found;
For, while she view'd his smiling Look,
Her Heart receiv'd a fatal Stroke.


Von schwellenden Zweigen hernieder
Singt sehnlich bang
Die Drossel so liebliche Lieder;
Ertöne noch lang
Du süßer Gesang
Hier unter dem blühenden Flieder!


Ős Napkelet olyannak álmodta,
Amilyen én vagyok:
Hősnek, borúsnak, büszke szertelennek,
Kegyetlennek, de ki elvérzik
Egy gondolaton.
Ős Napkelet ilyennek álmodta:
Merésznek, újnak,
Nemes, örök-nagy gyermeknek,
Nap-lelkűnek, szomjasnak, búsitónak,
Nyugtalan vitéznek,
Egy szerencsétlen, igaz isten
Fájdalmas, megpróbált remekének,
Nap fiának, magyarnak.
(S az álmosaknak, piszkosaknak,
Korcsoknak és cifrálkodóknak,
Félig-élőknek, habzó-szájuaknak,
Magyarkodóknak, köd-evőknek,
Svábokból jött magyaroknak
Én nem vagyok magyar?)


Své svědomí i přesvědčení
pro potlesk každý zapře hned
a naděje když více není,
že jako dříve by mu květ
tu, hyna oné touhy mocí
smrt volá ještě ku pomoci,
jen aby zatleskal mu svět.


Thun viele Helfer Wunderwerke?
O nein. Der Löwe hat nur drei:
Den Muth, die Wachsamkeit, die Stärke,
Und siegreich stehn ihm diese bei.
Gebt ihm, daß er nicht mehr entführe,
Ein Schaf, ein Reh, ein feistes Rind:
Kurz, eines der geringern Thiere,
Die unserm Reich entbehrlich sind.


„Být připraven, je všecko“ – stálo v albu.


Ty ještě spí v té chvíli...
Ó kéž jim v plné kráse,
co zřím zde, v sny se chýlí
a v celý život zase!


Blick auf, wo Stern an Stern entbrennt,
Und sprich dein Herz zur Ruh;
Denn ew'ger als das Firmament,
Du kleines Licht, bist du!


halléis en Mí la Paz.


山南濩落苏季子
饮作江潮雪阵来
想到诗肠应作祟
挽回妙语如琼瑰


V těch očích není už těch střel
a čarodějných blesků,
jichž silou zpupný říšák mřel,
když osul „Zlatou stezku“;
ten tam už nadšený je vzlet,
jímž v boji velkolepém
Čech jako žezlem všechen svět
i s králi ovlád' cepem.


Kdo se rovná tobě v pokojnosti?
Kdo tě předčí v boji vedením?
Obraz lásky, poklad šlechetnosti
Zýskals světy moudrým řízením.


Jdi, smutný tvore vteřiny,
ty plachý hoste pustých břehů,
zhyň tiše v lůně květiny,
víc nedočkej se slunce žehu!


Tutta stanotte farai buona guarda,
sicché de' Cristian niun sen possa ire;
poi al mattin con tua gente gagliarda
a petto a lor mettera'ti a ferire. —
Bianciardin si partì, che più non tarda,
con quindeci migliaia a suo seguire
e in sul poggio si fu a guardia posto
presso a Gualtieri ch'era là nascosto.


»Es preisen dich des Firmamentes Heere,
Auf deren Licht dein Ruhm herniederschallt.
Von ihm erfüllt sind alle Weltenmeere;
Im Thau und Regen trinkt ihn auch der Wald.


Alta e frondosa quercia, che interponi
le frondi tra' belli occhi e' febei raggi
e sumministri l'ombra al bel sopore,


Siehe, da geschah ein plötzlich Wunder;
Denn des Meeres ungeheure Tiefe
Ward verwandelt zur kristallnen Schale,
Drum als Kranz des Ufers Wälder lagen.
Klares Wasser sah ich drinnen dampfen
Hell durchsichtig; aber Riff' und Klippen
Waren eitel Süßigkeit und schmolzen
In der heißen Flut; des Abends Strahlen
Schossen als ein goldner Strom herunter
Edlen Geists und färbten bis zum Rande
Nun die Mischung, daß sie zitternd glänzte.
Doch zuletzt als Riesenpomeranze
Sank die Sonn' herab und wogte schwimmend
Auf dem Trank dahin, die Schale krönend.


Oh ! Cologne est la ville sainte
De la choucroute et du tabac ;
Le vieux Rhin baigne son enceinte,
Nous revendiquons Offenbach !


U lesa hrádek v úkrytu,
do kola ourodná pole,
radosť a štěstí sedává
při hojně pokrytém stole;
paní jak srnka mladistvá,
hospodář javor to mladý,
deštíček luhy zvlažuje,
slunéčko pěstuje sady.


Phöbus ist nicht gar dein Freund,
Weil du mehr, er minder scheint.
Ausser ihm der Phöbe Liecht,
Ausser dir Glantz ihm gebricht.


So habt ihr mich vergessen?
Ich wollt ich könnt es auch,
Doch eure matte Torheit
Atm ich mit jedem Hauch.


Nemají potřeb nijakých,
divadel, ni mořských lázní
a všeho, za čím ve světě
jen pošetilci se blázní.


He aquí un modelo de aprendiz de cura;
rapaz, astuto, hipócrita, taimado,
en el templo es humilde y resignado,
en la calle perversa criatura


Queste donne che dièro a' tuoi decreti
Umile il cuor, l'orecchio
Prono; e pregaron anche in lor secreti
Per te, feroce vecchio!


Als ich zog ein vogel frei aus goldnem bauer
Ward der segen mir in reichem maasse
Frauen warfen von der mauer
Rosen auf die strasse.


Wenn neu sich öffnete der alten Wunde Riß,
Die du vernarbt geglaubt, dann halte für gewiß:


三月春光上国游
祥云瑞气锁龙楼
亲从宣德门前过
更问行人觅汴州


Co řekneme dnes bílým houpačkám
a co těm vonným ručkám na provaze?
Mystický pozdrav pestrým sukničkám!
Je nám tak teskno a tak bolně blaze!


Když krvácejíc za nás Věčné Slovo
z ran mnohých, pnělo na potupném kříži,
sta andělů tam na zad dřeva víží
a přibíjejí tělo Satanovo.


del segno masculin certificato,
per rimembrare i masculin sembianti,
che in sesso feminin resse il papato.


tenho andado cheio
o copo pelo meio


ذَراها إِذا رامَت مَعاجاً إِلى الحِمى
فَقَد هاجَ مِنها البَرقُ داءً مُكَتَّما
أَضاءَ لَنا مِن جانِبِ الغَورِ لامِعٌ
يَلوحُ بِوادٍ بِالدُجُنَّةِ قَد طَما
فَذَكَّرَني إيماضُهُ كُلَّما خَفا
زَماناً مَضى رَغداً وَعَصراً تَصَرَّما
وَأَيّامَ دَوحِ الغوطَتَينِ وَظِلَّها الـ
ـظَليلَ إِذا صامَ الهَجيرُ وَصَمَّما
وَرَوضاً إِذا ما الريحُ فيهِ تَنَسَّمَت
سُحَيراً تخالُ المَندَلَ الرطبَ أُضرِما
سَقى اللَهُ ذاكَ الرَوضَ عَنّي مُدَلَّحاً
مِنَ السُحبِ موشيَّ الجَوانِبِ أَسحما
فَكَم قَد قَصُرتُ اللَيلَ فيهِ بِزائِرٍ
تَجَشَّمَ أَهوالَ السُرى وَتَهَجَّما
يُخالِسُ عَينَ الكاشِحينَ وَمَن يَخَف
عُيونَ العِدى يَركَب مِنَ اللَيلِ أَدهما
وَكَأسٍ حَباها بِالحَبابِ مِزاجُها
فَأَلقى عَلَيها المَزجُ عِقداً مُنَظَّما
كُمَيتٍ إِذا ما نلتُ مِنها ثَلاثَةً
رَأَيتُ السَما كَالأَرضِ وَالأَرضَ كَالسَما
وَغَشّى عَلى عَينَيَّ مِنها غِشاوَةٌ
فَلا أَنظُرُ الأَشياءَ إِلّا تَوَهُّما
وَأَهيَفَ عسالِ القوامِ كَأَنَّهُ
قَضيبٌ عَلى دِعصٍ مِنَ الرَملِ قَد نَما
تَحَمَّلَ في أَعلاهُ شَمساً أَظَلَّها
بِلَيلٍ وَأَبدى مِن ثَناياهُ أَنجُما
وَما كانَ يَدري ما الصُدودُ وَإِنَّما
تَصَدّى لَهُ الواشونَ حَتّى تَعَلَّما
فَأَصبَحَ غَيري يَجتَني شَهدَ ريقِهِ
شَهِيّاً وَأَجني من تَجَنّيهِ عَلقَما
وَخافَ عَلى الوَردِ الَّذي غَرسَ الحَيا
بِوَجنَتِهِ مِن أَن يُنالَ وَيُلثَما
فَسلَّ عَلَيهِ مُرهَفاً مِن جُفونِهِ
وَأَرسَلَ فيهِ مِن عَذاريهِ أَرقما
أُعَظِّمُهُ مِمّا أَرى مِن جَمالِهِ
كَما عَظَّمَ القِسيسُ عيسى بنَ مَريَما
حَلَفتُ بِرَبِّ الراقِصاتِ إِلى مِنىً
وَمَن فَرضَ السَبعَ الجِمارَ وَمَن رَمى
لَما أَرِ جاتُ الروضِ جاءَت بِها الصَبا
سُحَيراً وَلا الماءُ الزُلالُ عَلى الظَما
وَلا فَرحَةُ الإِثراءِ مِن بَعدِ فاقَةٍ
عَلى قَلبِ مَن نالَ في الدَهرِ مَغنَما
بِأَحسَنَ وَجهاً مِن حَبيبي مُقَطَّباً
فَكَيفَ إِذا عايَنتَهُ مُتَبَسِّما


Nagy Próteus: sok ezer formát tud venni magára.
Minden szem más más képbe jelenve leli.
Most virgontz gyermek, majd ifjú ‘s élemedett vén.
Aszszony, férjfi, leány, szolga, komorna, vitéz.
Most iszonyú rútság, majd szép alak, angyali gyöngy kép.
Most tsevegő madarad, majd kutya matska, ‘s egyéb.
Nagy Mómus: szabadon ki-jelenti szemedbe hibádat.
Nagy majom: a’ mit tész, egybe tselekszi veled.
Sír, ha te sírsz, ő is; ha enyelegsz, gyors enyelegni,
Tsúfol, tsak te gyalázd; hogy ha nevetsz, ki-nevet.
Aszszonyi módra magad piperézd, hajadat fodorítsad;
Aszszonyi módra veled Dáma hajat fodorít.
Hízelkedj te magad, hízelkedik ő is azonnal.
Nagy tsapodár: ‘s ha nem az, nints betsi senki előtt.
Megfejtés: Tükör.


„Já ze všech jenom jednu znám,
tu bych si na vždy odved k nám; –
přijď!“


Vždyť já dávno už tě trumfl
za pět roků – u Krista!
ty’s nezahrál pár jen kusů
a já, pane, přes tři sta!


Und wär auch unser Silbermond
Nicht von Geschöpfen reich bewohnt,
So müßt er uns beständig leuchten.
Warum zeigt uns sein Angesicht,
Nicht allemal ein volles Licht,
Wenn Thau und Nebel ihn nicht feuchten?
Ist auch ein leerer Klump wohl werth,
Daß ihn die Sonn ringsum verklärt?


Ya he visto, sabio Andrade, por la gloria
con que habéis satisfecho a mi argumento,
la que disimulada en el tormento
responde a la paciencia meritoria;


Noch einen Fluch schlepp' ich herbei:
Fluch über dich, o Petri Sohn!
Fluch über deine Klerisei!
Fluch über deinen Sündenthron!
Nur Gift und Galle war, o Papst,
Was du vom Pol bis zu den Tropen
Der Welt mit deinem Zepter gabst,
Mit deinem Zepter von Ysopen.


e se troppo non è, prego ti degni,
se mai ti scrivo, al mio scriver risposta
rendere, o a qualche messo che a te vegni;


Es staunen die fremden Horden
Am unheilvollen Ort.
So redete wahr die Stimme,
So war erfüllt das schlimme,
Das alte, verschollene Wort.
Vom Könige selbst erschlagen
Der Jüngling, an Schönheit gleich
Der Mutter – in sieben Tagen
Zertrümmert Thron und Reich.


Ó snětmi jeho v divém boji
ty nyní třeseš divoce!


Europa wird di Kron, wann Asia sich mannet,
Und Africa das Land, da Gottessegen blüht.
America mus zum fusschemmel dinen,
Bis Gottes Rach sein ach in ihm erfüllet.
Was Cyrus vor mit Alexander zähmt,
Der Constantin und fünffter Carl beherrschten:
Dis ist des Fridrichs Reich, den Ferdinand vertrat,
Weil Gott durch Christ mir seinen Erdkreis schenket.
Gott fängt mit mir sein Reich auf Erden an,
Das ewig waristwird das Reich der Reichesreiche.


Царю-голоду готовьте то же


Slyš! v té svaté chatě,
tesařově klícce,
pěje vlaštovice!
tři hlavy se kloní,
pilně pracujíce.


Wacht, wacht, weil Gotteskunfft verborgen,
Weil ungewis der letzte Morgen,
Der letzte Tag, di letzte stund,
Di selbst den Engeln ist nicht kund!
Wacht, wacht, imehr si Gott verschoben,
Sehr plötzlich hat er sich erhoben,
Da ers versprach zuvor so offt:
Er ward nach langer zeit gehofft.
Wacht, wacht! Gott wird sehr schnell euch kommen,
Das Euch sei wohl, wann er vernommen!


De See is vuller Water,
Dat Hart is luter Blot,
Un kumt de Maan an Hęben,
So stiggt un fallt de Floth.


Vous fûtes conçue immaculée,
Ainsi l’Église l’a constaté
Pour faire notre âme consolée
Et notre fois plus fort conseillée,
Et notre esprit plus ferme et bandé.


« Je ne peux pas moi comme toi »,
Fut tout ce que répondit Ève.


  Quédate, sí, en esa altura
A la vergüenza del llano,
Castillo sin castellano,
Matrona sin hermosura.
  De ti el tiempo se rió,
Tus torres se derribaron,
Tus vasallos te ultrajaron,
Tu señor te abandonó.
  Quédate, negro esqueleto,
De fértil vega mancilla,
A esa ermita de Castilla
Sin sacerdote, sujeto.
  Sin pendones que ondear,
Sin blasones a la entrada,
Tu bóveda agujereada
No has podido sustentar.
  Sin un eco en los salones,
Sin un soldado en el muro,
Hoy crece el arbusto impuro
Al pie de tus torreones.
  Señor muerto en tierra ajena,
Olvidado de tu gente,
A pedazos, de tu frente
Roba el viento tu melena.
  Y pasa a tus pies el hombre
Sin buscarte en su memoria,
Porque no leyó tu historia
Ni se acuerda de tu nombre.


Věřím, teď už věřím, pravdu mluvil Klečka.
Už i větřík chladný od severu vane:
přijde cosi, přijde. – Hřmí už, Kriste Pane!
Shrabujte hned seno do jediné kupy,
před lijákem prchnem blízké do chalupy.


"Messieurs, cria d'abord notre moustache rousse.
La petite Inésille est la peau la plus douce
Où j'aie encor frotté ma barbe jusqu'ici.
— Monsieur, dit un voisin rabaissant son sourcil,
Vous ne connaissez pas l'Arabelle ; elle est brune
Comme un jais. — Quant à moi, je n'en puis citer une,
Dit quelqu'un, j'en ai trois. — Frères, cria de loin
Un dragon jaune et bleu qui dormait dans du foin,
Vous m'avez éveillé ; je rêvais à ma belle.
— Vrai, mon petit ribaud ! dirent-ils, quelle est-elle ?"
Lui, bâillant à moitié : "Par Dieu ! c'est l'Orvado,
Dit-il, la Juana, place San-Bernardo."


Už metal jsem před tebou kozelce,
až do nahá v Konfesích svlečen,
a zkompromitoval jsem převelce
i hezké procento slečen.


过了沙头渐有村
地平江阔气清温
暗潮已到无人会
只有篙师识水痕


Wie nenn' ich mir denn das geflügelte Kind?
Wie deut' ich die freundliche, süße Stimme,
Die säuselt wie sanft durch den Blütenwind
Das Lenzgesumse der Honigimme?
Gesäusel, das tief in den Busen dringt
Und längstverklungene Töne klingt?


Os bravos Coraçones, e Mogores,
E os Guzarates em sua guarda viram:
Porque, como eram tidos por melhores,
O perigo maior lhe repartiram.
Vista Malaca, e os muitos valedores,
Que em vão, e por seu dano lhe acudiram,
Com aqueles saíram, que tiravam
Riqueza, que dos montes confiavam.


Der Adler schon setzet
Auf'n Gletscher sich hin,
Den Schnabel er wetzet,
Da kommt die Lawin'.


A jinak? Doma? Fouché ovšem musí


Ó jaký muž to! Velebnému
Se nebešťanu podobá.
Důvěrou spěje srdce k němu,
A slastí plesá útroba.


Erlaubt mir, daß ich 'mal berichte
Euch eine alberne Geschichte:
Sie kommt mir eben in den Sinn,
Geduld ist deutsch, drum nehmt sie hin.


Proč touží orel po temeni skály,
proč rosy krůpěj v oblacích chce spáti,
proč skalní pramen chvátá v náruč moře?
Je lásce těžko jak jim v touze státi!


So bald der Franzos nach Safoien kam,
Da war der Safoier so froh,
Da zog er erst sein Hosen an,
Da kammpelte die Maus das Stroh,
Er thät sich resolviren,
Und schwur bei seinem Gott,
Sollt er auch alles verlieren,
Wollt rächen diesen Spott,
Wollt rächen diesen Spott.


Proč jinde líp vždy vidíme vás kvésti
a zářit jako lesklou duhu v listí
vždy sobě k neklidu a ku závisti?
Jste přece v našich ňadrech, jen tam sáhnout
a netřeba juž hledat, toužit, prahnout,
na pídi své vás máme v jarmu tuhém
za stolem svým, v své knize, za svým pluhem,
tam z tůně zříte míru bezedného.


Das Lied verhallte; sein Antlitz barg
Lang in des Gewandes Falten Klearch;
Dann trat er hin in der Sklaven Kreis;
Vom Auge quollen ihm Thränen heiß;
Haß war ihm und Grimm geschwunden.
Er rief: »Kehrt heim in eu'r schönes Athen
Und grüßt mir den Dichter beim Wiedersehn!
In seinem Liede hab' ich ein Wehn
Vom Hauche der Götter empfunden!«


Sie kränzt ihr Haupt mit zarten Myrtenblättern,
Wenn kein Gewölk am blauen Himmel droht;
Sie rafft sich auf, und trotzt den wilden Wettern
Zum Tode stark , und treu bis in den Tod.
Ist mächtig zum Erschaffen, zum Zerschmettern,
Ein Freund im Glück, ein Engel in der Noth –
Drum ward nur ihr von allen Himmelsmächten
Die Huth vertraut des Guten, des Gerechten.


Heinz hängt am Pappelbaume
Bis sich der Rauch verzieht.
Im Hause wie im Traume
Er Zweie liegen sieht.


Wie er sich bändige,
Sinnt der Verständige;
Alle Gedanken,
Die nach dem Glück
Schweifen und schwanken,
Bannt er in Schranken
Weise zurück.


Er ist es, dessen Almachtsarm
Die Welten und die Sonnen lencket,
Und allem Seyn und Wesen schencket.
Beb und verstum du toller Lästrerschwarm!
Gott fordert, König! Deine Liebe!
Du giebst sie ihm, bereit und überzeugt,
Aus reinem ungezwungnem Triebe.
Wie anders: Denn Sein Hertz, zur Liebe nur geneigt,
Liebt das, wodurch wir glücklich werden können,
Wie solt es gegen Gott nicht brennen.


A la fin, il tomba pesamment sur les pierres,
Et, fracassé, vomit dans sa bave trois dents,
Au milieu des lazzis de hideuses tripières
Voyant en lui déjà des intestins pendants.


先生沈病意何如
蓬艾门前客转疏
不见领徒过绛帐
唯闻与婢削丹书


春色东来不待招
烟光已过洛阳桥
如何解尽人间冻
鬓畔霜华转不消


Tantos versos
Nomes-Expressos
Falas gerais
Tantas cabeças em tantos versos
reunidas no universo internético


De a mit hirdettek hajdan írásaik,
felkapták azutánn deák inassaik,
s Róma este utánn barbarus majmaik,
sőt még ezeknek is vad maradékaik.


Proč vzbudila ta vlídná chvíle jedna
tu bouři spící,
když zdálo se mi, z pochmurného bědna
že její zrak se dívá milující?


辞社还寻高处藏
留予常系五云乡
时来时去天机在
羡尔一双羽翼长


Nesta manhã de outono dos primeiros friosmais a caminho da velhice que da minha casaeu vejo-vos em roda todas a cantarImpossíveis crianças deixais-me brincar?Ruy Belo | "Obra Poética de Ruy Belo" - Vo 2, pá 16 | Editorial Presença Ld, 1981


My otroky?! Nuž ti, již zuby skřípí,
jimž výkřik pomsty zní chřest řetězů;
jich pohledy jsou zakalené šípy
a nedají spát srdcím vítězů.


Ein Frommer muß sich neigen
In diser argen Welt,
Gerechtigkeit muß schweigen,
Die Warheit wird beschnellt,
Man darf so leicht vernichten
Kunst, Tugend, Zucht und Ehr':
Ei solte Gott nicht richten
Dis alles und noch mehr?


Ze stínu do světla vedou pěšiny aksamítové
po náhlých stezkách Pfadfinderů blesk do tmy však


干耸一条青玉直
叶铺千叠绿云低
争如燕雀偏巢此
却是鸳鸯不得栖


  Полякову
Словно кровь у свежей раны,
Красный камень гиацинт
Увлекает грезу в страны,
Где царит широкий Инд;
Где в засохших джунглях внемлют
Тигры поступи людей
И на мертвых ветках дремлют
Пасти жадных орхидей;
Где, окованная взглядом,
Птица стынет пред змеей
И, полны губящим ядом,
Корни пухнут под землеСладко грезить об отчизне
Всех таинственных отрав!
Там найду я радость жизни —
Воплотивший смерть состав!
В лезвее багдадской стали
Каплю смерти я волью,
И навек в моем кинжале
Месть и волю затаИ когда любовь обманет,
И ласкавшая меня
Расточать другому станет
Речи нег на склоне дня, —
Я приду к ней с верным ядом,
Я ее меж ласк и чар,
Словно змей, затешу взглядом,
Разочту, как тигр, удаИ, глядя на кровь у раны
(Словно камень гиацинт!),
Повлекусь я грезой в страны,
Где царит широкий Ин


Nicht der Lipp' Anbetung ist wert der Gottheit,
Nicht Gepräng' abbüßendes Tempeldienstes,
Nicht Gelübd', noch Faste; nur That geklärter
Menschlichkeit ehrt ihn!


S'io mi lamento del mio gran dolore
E s'io suspiro di superchia voglia,
S'io tremo e bramo la mia pena e doglia
E s'io me aghiazzo in mezo a tanto ardore,


Als aber Keith drauf vor uns her,
Der Britte, Feuer! rief,
Und Feuer war; o da war er
Der erste, welcher lief.


Slyšel jsi mne, Ryšavý pse,
jenž jsi běsu vypad’ z oka,
kdo jsem? ptáš se. – Nuže, věz to,
Aki jsem, syn Palnatoka!“


Miláčku! Proč chceš mi uniknouti!
Viď, že v lásce ke mně věčně stálý’s!
Rci, proč sám? Lze žít jen se ženou ti,
prázdný amor intellectualis –


Prende crudel partito e pien d'amare
Voglie e pensieri ove se include e aduna
Mortal dolore, sì che spera in una
E sola morte al suo crudel sperare,


كَيفَ العَزاءُ وَأَنتِ أَومَقُ مَن مَشى
وَالنَفسُ مولَعَةٌ وَدارُكِ نائِيَه
بِيَدَيكِ قَتلي إِن أَرَدتِ مَنيَّتي
وَشِفاءُ نَفسي إِن أَرَدتِ شِفائِيَه
وَلَقَد عَرَفتُ فَما أَوَيتُ لِمُدنِفٍ
ما النَفسُ عَنكِ وَإِن نَأَيتُ بِسالِيَه


Sirviome un hombre, di su ruego al viento
las más veces los celos son mentira,
estima mi lealtad, mi llanto mira,
tu muerte lloro, mi desdicha siento.


Wann durch Cörper Flammen dringen;
So umgiebt die Gluht ein Licht,
Aber in verschied'nen Dingen
Brennt was, und man sieht es nicht.
Wie, daß solches sich eräuget,
Ungelöschter Kalck uns zeiget,
Der, so bald ihn Wasser netzt,
Sich in blinde Flammen setzt,


Kdo to tu sedí na rudé lavičce
ve stínu akátů, jež hovoří s větrem?
Tos ty, má ženo,
poslední lásky mé slasti a hoře,
korunko zlatá na mé šednoucí hlavě,
to mezi trnovou korunou člověka
a básníka zeleným věncem.


S midőn közelgetnek a kedves vendégek,
A falusiak mind eléjök menének;
A biró járt elől, s az atyafiságot
Kötögetvén, szörnyü nyájas képet vágott.


Holla, was soll der Sturm bedeuten,
Halt mit dergleichen Händeln ein,
Und lasst ihr euch den Hencker reiten,
So soll diß euer Losung seyn:
Wer bey der Liebsten Händel sucht,
Der jagt sich selbsten in die Flucht.


Z okna cháty hledí Pavla –
v rozpuku to poupě mladé,
první paprslek když slunka
do jeho se ňader vkrade.
Její srdce, plno jara,
je jak tichošumná řeka:
vlnka za vlnkou jde mírně,
neburací, ale těká.
Neděle je – prostor klidný,
jenom vánek poletuje,
tu se houpe jako motýl,
šustne tam, zde vážně pluje,
zaševelí do lupení,
tu si opět s vlnkou hraje,
poškádlí ji a jde dále,
ve vzduchu jak ptáček vlaje.
Z východu to host je milý,
z dálných končin, plný vůně;
viděl růži Hafisovu,
dech svůj nořil v její lůně,
hřál se slunkem od Tebridy,
v Širas napájel se vínem,
šuměl v cedrách Libanonu,
u pyramid krad se stínem,
s farysem se honil v poušti,
vlnil buřán Ukrajiny,
potácel se při mohylách,
chladě stepí bujné syny.
Lepetá a šumí báje,
minulosti děje šedé,
zvěsti dálných krajů básní,
touhu v nitro lidské přede.
Ve vlasech si Pavle used,
duje v kadeř čtveračivou,
ševelí jí píseň v ucho,
srdce plní touhou snivou.


Come stella cader volando parve,
ohimé, questa leggiadra,
o pur com'il sol d'adra
nube cintosi, a noi subito sparve;
ad altrui apparve, e più che pria ben chiara,
e più che mai lucente;
son tutte in ciel su spente,
anzi raccese or luci: o Morte amara
a noi, quanto al Ciel cara.


	Canzon mia, va o sta, qual vuo' sì piglia,
ché gir quasi non puoi
dove non truovi figli di costei;
se d'amor vedi o di vertù famiglia,
acosta i versi tuoi
fra lor con quella voce che tu déi;
a ciascun di' che fugga setta o parte,
ché, poi ch'è nata, tardi si diparte.


V ráz otevírám okna
na tiché zvuky ony
a je mi, jak bych lokna
tvůj ucítil dech vonný.


Prostovlasý, rozcuchaný
na návsi se rozhání:
„Slyšte, lidé, na vše strany,
budu míti kázání!“
Po kněžsku vydychnul z hrudi,
dělal křížů znamení:
„Praví kněz: my, co jsme chudí,
že jsme blahoslavení.


Wohl wehrt sich die alte, die freie Stadt,
Den herrlichen römischen Namen sie hat,
Und römischen Mut,
Und deutsches Blut,
Und Christenglauben,
Den soll ihr der spanische Henker nicht rauben!


k níž malíř David podal náčrty. Vstal jasně
den nad zahradami, kde dlouho konvent čekal
(ač mnohý jeho člen už v duchu řevnivě se vztekal,
že vedle Kapitolu tarpejská je skála,
ba, dosud Brutové, by dýka pýchu sklála),
než ráčil přijíti kněz Nejvyššího nový:
frak modrý, trojbarevný pás i chochol na klobouku.
Má kytku z růží, klasů, květů od palouků,
co děti ve fijalkách, muži pod dubovím
a v myrtách jinoši a kmeti pod révovím
se staví k amfitheatru, kde konvent sedí
a slouchá k augurově vřelé propovědi,
že blahoslaven den, jejž národ posvěcuje
té věčné Bytosti, jež Nejvyšší mu sluje:
tu ortel smrti píše vládným lidstva katanům
a rukou druhou o rovnosti přikázání,
jíž váhu Spravedlnost lstivě neuklání,
vzdech chudého by klesal proti zlata balvanům –
té bytosti, jež bouřné vášni velí mlčeti,
kdy matka vlast nás vine v lásky objetí –
té Bytosti, jež od věků vždy dobro tvoří!
Jen člověk zkažený, neb tísnící, neb utlačený
zlo na zlo páše odvážně a chrámy dobra boří.
Však nyní hrdě k Ní se národ hlásí spokojený – –


Na koníku vraném,
zlatě osedlaném,
do boje on jede,
nebes vojsko vede.


slib dodržel; až sám když oceánem
plul k břehům vlasti, teprv prvním ránem
ji s hrůzou svatou otevřel.


Dieser sag't: Des Feures Hitze
Hat gantz einen andern Grund:
Seine Theilchen sonder Spitze
Sind beweglich klein, und rund.
Dort lässt uns ein andrer lesen,
Daß des Feuers wahres Wesen
Ohne Bildung und Figur
Sey die Seele der Natur.


静中有业官成集
醉里无何老是乡
丈室向来无一物
却须天女与拈香


独孤刺史提千骑
飞盖驩游向此中
高岸如今已成谷
还如岘首忆羊公


Voi, ch'a le muse ed al signor di Delo
caro più ch'altri, quasi unico mostro,
la via d'andar a lor m'avete mostro,
pensier cangiati innanzi tempo e pelo;


Ignatius bei stiller Nacht,
Wann er zum Himmel schauet,
Die schöne Stadt bei sich betracht,
Die Gott den Seinen bauet.


植桑非一日
斩伐良不忍
亦欲后人知
爱奇仍务本


An diese wollustreichen Edenshügel
Gelehnt, erwart' ich dich, geliebter Schlaf.
Besuche einst mich da, und bring' durch Träume
Die wachend schon genoss'ne Lust zurück.


盱眙山色势巍然
淮泗波光接远天
好景画图收不得
都将胜事付吟篇


La treille a ployé tout le long des murs,
Allez, vendangeurs, les raisins sont mûrs !


Wollt ihr die Freiheitsglut kurieren,
Die fieberhaft in unsern Dichtern brennt,
Braucht ihr nicht Mittel lang erst zu probieren,
Gebt ihnen eins, es hilft gewiß: Talent.


Ukryl se mi sivý holub
na jedličce v houští,
tajně jenom na dolinku
ručí peruť spouští.


Jas poledne plá-li na klasné lány žit,
kde slunce již slzy vypilo rosy,
kdy dýchá hruď země velebný síly klid,
ač na mezi svistí broušení kosy,
skráň oddaně obnaž a utři si pot:
vlaj modlitba duší jak o boží hod
za šťastnou hodinku života
i za šťastnou hodinku smrti.


Und verschwand dann.


قالَت ظَلومُ سَمِيَّةُ الظُلمِ
ما لي رَأَيتُكَ ناحِلَ الجِسمِ
يا مَن رَمى قَلبي فَأَقصَدَهُ
أَنتَ العَليمُ بِمَوقِعِ السَهمِ


Kapuját az várnak le nem bocsáták
Hatodnapon, hogy ne essék csalatság.
Az főpasák aznap tanácskozának,
Mely felől az várat ők megronthatnák.


青溪风静碧涵天
明月穿篷伴夜眠
傍岸幽栖鸣络纬
声声偏入客船边


„Vzhůru vzchop se, ďáble Křivý,
vrance čtyři zapřahej,
hosta dovez ku dne sklonu!“
Ďáblů chasa v divém shonu,
bez úrazu opouští pak
Švanda ryčný pekla rej.


Ach! rauh und steil sind unsre Pfade
Und harte Kämpfe kämpfen wir;
Fliehst du den Kampf, fliehst du die Pfade,
Dann wehe! wehe! wehe! dir.


Elle était la joie, elle était l'orgueil


不记清明今日是
暖风晴日草芊芊
荒年流毒到枯骨
兀兀坟头无纸钱


Co je to bída, co zoufalost,
poznal jsem na vlastní kůži,
on nesloužil, já bědný host
byl vydán tomuto muži.


Olyan az egyik napja, mint a másik,
lassan halad, de fáradatlanul;
pilkát köt a nyelvére, szirtre mászik,
s a lángszívű tudó - tanul, tanul.


Qual alma più villana e spirto basso
de lo amoroso foco ora non sente,
che fuor vien de quelli ochi tanto ardente
che può scaldar d'amor un cor di sasso?


Der gantze Musen chor war gäntzlich/ mich/ entscheiden/
Den angebänten weg zu Pegasus-fontein
Zu leiten bey der hand. Da quillet milch vnd wein!
Wolt' ich mit wissenschaft nur viel gemüter weiden.
Nu wolt' ich zwar mit fleiß den müßiggang zu meiden
In meiner jugend noch der jugend müßig seyn/
Daß ich im alter nicht der faulheit arge pein/
Vnd miß-müthiger mueß' vnmaste müße leiden.
Mein wissen wolt' ich nicht nur mir zum wissen wissen
Sonst möcht vnwissentheit aus solchem wissen fliessen/
Denn wissen das man nicht zu weisen weiss/ ist eiß.
Wolt jhr (gemeiner schatz/ gemeiner stat geschencket.
Den Helicon gespeist/ den Castalis geträncket/
Jhr wissenschafft-beweiß) seyn meines fleißes preiß.


Con qué ternura escucha mi oído los adioses
de aquel ayer fragante a niños y manzana.
Era como de mundos naciente la mañana,
en la noche cantaban las angélicas voces.
Todavía me llegan los cereales roces
ascendiendo del surco a la luz meridiana;
copa de ardiente sangre la amapola temprana;
relámpago curvado la luna de las hoces.
Ni la ciudad ambigua ni el filo de los días
harán de ese recuerdo veladas agonías.
El maíz y los pólenes, los higos ya maduros,
todos los años vienen a la sagrada cita.
A la mujer despierta vuelve la Salamita
y jóvenes chispean los minutos oscuros.


Endlich auch, nach langem Ringen,
Muß die Nacht dem Tage weichen;
Wie ein bunter Blumengarten
Liegt Toledo ausgebreitet.


Ruky pevným, silným vzmachem
ku couvnutí trhl všemi
za roh skály, odkud přišli,
velel, tam se skrčit k zemi.


Könyűim-e vagy csókjaim,
Mi égeti jobban kezed?
Csók és könyű, mind a kettő
Nagyon, nagyon forró lehet,
Mert szerelmemmel egy helyen,
A szív mélységes mélyiben,
E tűzhegyben termettenek...
Mint ájtatos zarándokok
Jövének fel, s ők boldogok,
Hogy kezeden halhatnak meg.


Pingvinus ist gelehrt; die ihn gelehrt, die leben;
Nur dieses merckt man nicht, ob was ist blieben kleben.


Můj bože! je to sen? tisíce žhoucích
teď náhle zvuků slyším slavně znět,
tisíce jisker požehnaný květ
probouzí spitou duši v ňádrech mroucích.


Juristen sind wie Schuster, die zerren mit den Zähnen
Das Leder, sie die Rechte, daß sie sich müssen dehnen.


Laß Mich die Sünde meiden,
Laß Mich gedültig leiden,
Laß Mich mit Andacht behten
Und von der Welt abtreten.


Számtalan koszorú rajta,
mellyet Pannónia hajta
tapsolva lengő fürtödre -
Istenné tett illy idődre! -


立马单盘俯大荒
提鞭一一问戎羌
健儿只晓黄台吉
大雪山中指帐房


Cota´ ragionamenti tra costoro,
com´io v´ho detto, tenean di cacciare;
e quando si partia Diana da loro,
tosto una ninfa si facea chiamare,
la qual fosse di tutto il concestoro
di lei vicaria, faccendo giurare
all´altre tutte di lei ubidire,
se pel suo arco non volean morire.


Por tanto tempo, desvairado e aflito,
Fitei naquela noite o firmamento,
Que inda hoje mesmo, quando acaso o fito,
Tudo aquilo me vem ao pensament
Sal, no peito o derradeiro grito
Calcando a custo, sem chorar, violent
E o céu fulgia plácido e infinito,
E havia um choro no rumor do vent
Piedoso céu, que a minha dor sentiste!
A áurea esfera da lua o ocaso entrav
Rompendo as leves nuvens transparentes;


Vive dentro de mim
uma cabocla velha
de mau-olhado,
acocorada ao pé do borralho,
olhando pra o fog
Benze quebrant
Bota feitiç
Ogu Orix
Macumba, terreir
Ogã, pai-de-sant
Vive dentro de mim
a lavadeira do Rio Vermelh
Seu cheiro gostoso
d'água e sabã
Rodilha de pan
Trouxa de roupa,
pedra de ani
Sua coroa verde de são-caetan
Vive dentro de mim
a mulher cozinheir
Pimenta e cebol
Quitute bem feit
Panela de barr
Taipa de lenh
Cozinha antiga
toda pretinh
Bem cacheada de picum
Pedra pontud
Cumbuco de coc
Pisando alho-sa
Vive dentro de mim
a mulher do pov
Bem proletári
Bem linguaruda,
desabusada, sem preconceitos,
de casca-grossa,
de chinelinha,
e filharad
Vive dentro de mim
a mulher roceir
— Enxerto da terra,
meio casmurr
Trabalhadeir
Madrugadeir
Analfabet
De pé no chã
Bem parideir
Bem criadeir
Seus doze filhos,
Seus vinte neto
Vive dentro de mim
a mulher da vid
Minha irmãzinh
tão desprezada,
tão murmurad
Fingindo alegre seu triste fad
Todas as vidas dentro de mim:
Na minha vida —
a vida mera das obscura


mò fai capestri, e mò fai sacramenti,
atti diversi e nove fantasie,
beffandote co' to' proponimenti.


Byť cesty jiné, stejný máme cíl,
byť žalů pouta, štěstí známe blesk,
já duši tvou, tys moji posvětil,
a kdo můž’ za to, že je nebe lesk
tak mimo svět, v nějž láskou jen se hrouží! –
Tam – nedolétnu drobnou perutí,
tam – ani duše nikdy nedotouží!


Was hilffts, O Teutschland, daß dir gfallt
Dis Bild so herrlich Sighafft gstallt,
Daß es bedeit der Teutschen Macht,
Die vnter sich der Welt Macht bracht,
Vnd daß du weyst, daß dein Vralten
Den Namen mit Ruhm han erhalten,
Wann du dasselbig last veralten,
Was dein Voralten dir erhalten,
Wann nicht dasselbig willt verwaren,
Was dein Vorfahren dir vorsparen,
Wann nicht den Namen willt vermehren,
Der auff dich erbt von grossen Ehren?
Was ists, daß man sich rühmet hoch
Der Elttern vnd folgt jhn nicht noch,
Bist Alter Tugent grosser Preiser,
Aber der Tugend keyn Erweiser,
Thust gut Alt Sitten hoch erheben,
Vnd schickst doch nit darnach dein leben?
Was rühmst du dich vil Adelichs
Vnd thust doch nichts, dan Tadelichs?
Was Ruhm hat der jung Adler doch,
Wann er sich rühmt der Eltern hoch,
Wie sie frei wohnten inn Bergs klüfften
Vnd frei Regierten inn den Lüfften,
Vnd er sitzt gfesselt auff der Stangen,
Muß, was der Mensch nur will, jm fangen?
Also was ist dir für eyn Ehr,
Wann rühmst die Alten Teutschen sehr,
Wie sie für jhre Freiheyt stritten
Vnd keynen bösen Nachbarn litten,
Vnd du achtst nicht der Freiheyt dein,
Kanst kaum inn deim Land sicher sein,
Last dir dein Nachbarn sein Pferd binden,
An deinen Zaun fornen vnd hinden?
Sollt auch solch Feyger art gebüren,
Daß sie soll Kron vnd Scepter führen?
Ja jr gbürt für den Königsstab
Eyn Höltzin Roß, welchs sie nur hab,
Vnd führe für den Adler Kün
Eyn bundte Atzel nun forthin,
Vnd für den Weltapffel eyn Ball,
Den man schlägt, wann er hupfft im fall,
Weil heut doch schier keym ernst ist mehr,
Handzuhaben Freiheyt vnd Ehr,
Sonder man schertzt nur mit der Freiheyt,
Sucht fremde Sitten, Bräuch vnd Neuheyt,
Vnd für Alt Teutsch Standhafftigkeyt
Reißt ein Weibisch Leichtfertigkeyt.
Drumb ist nichts, daß man Adler führt,
Wann man den Adlers Mut nicht spürt,
Nichts ists, daß man den Scepter trägt,
Vnd jn wider keyn Vntreu regt;
Nichts ist, daß man fürmalt die Welt
Vnd kaum eyn Stuck der Welt erhällt;
Sonder man muß erweisen fein
Diß, des man will gerühmet sein,
Vnd nicht der Alten Wacker Thaten
Schänden mit vnthun vngerahten.


Das werden mit Freuden und Lust
Die Frommen, Gerechten ersehn,
Die anders bisher nicht gewußt,
Als ob es nun gänzlich geschehn;
Die werden mit Schrecken da stehen,
Wenn jene zugrunde vergehen,
Und endlich mit heiligem Lachen
Sich wiederum lustig bei machen.


Es blüht; es ist ein Lenz tiefinnen,
Ein Geisteslenz für immerdar;
Du fühlst in dir die Ströme rinnen
Der ew'gen Jugend wunderbar.
Die Flammen, die in dir frohlocken,
Sind stärker als die Aschenflocken,
Mit denen Alter droht und Zeit;
Es leert umsonst der Tod den Köcher,
So trinkst du aus der Liebe Becher
Den süßen Wein: Unsterblichkeit.


possuir-te por trás ou pela frente
em pé na parede ou deitados na cama
que loucuras passam em minha mente
quando penso em acender sua cham


Kdo tak pozdě večer do žaláře,
Do tmavého, v píli přichází?
A kdo v zápětí ho provází?
Přívětivá obou dvou jest tváře.


Tú, que el furor francés cantar pudieras
como de quien alcanzas parte tanta,
por ser Felipe rama de la planta
de las flores de lisas verdearas


Und ist man tot, so muß man lang
Im Grabe liegen; ich bin bang,
Ja, ich bin bang, das Auferstehen
Wird nicht so schnell vonstatten gehen.


Stöhre mich im Schlaf nicht ferner,
Amor, durch diß schöne Bild.
Laß den abgematten Geist sich an Rast und Schlummer laben,
Den dein Frevel unterbricht.
Ich begehr es nicht zu sehn, was ich nicht soll wachend haben,
Mag ich auch im Schlafe nicht.


Ubertin, dolze amico,
or agio eo ben provato
ch'amar troppo celato
ten l'om de gioi d'amor sempre mendico.


Verzeih' es Mir aus Gnaden,
Was Ich mißthan an dir;
Behühte Mich für Schaden,
Bleib' heut' und stets bei Mir.
Was du Mir hast gegeben,
Gesundheit, Ehre, Guht,
Dazu Mein armes Leben,
Das steh' in deiner Huht.


A uma árvore frondosa,
Onde a púrpura reluz,
Eis que se acolhe, e assim goza
De aura amena que o seduz.


Dá-me tua nudez,
Tua nudez úmida
Outorgada em pêlos e dobras,
Nas dobras desfeitas
De dez e mil lençóis


Nun, wen lieben zwei
Von euch am meisten? Macht, sagt an, ihr schweigt?
Die Ringe wirken nur zurück und nicht
Nach außen? Jeder liebt sich selber nur
Am meisten? – O so seid ihr alle drei
Betrogene Betrüger!


玉山何许两峰高
不特云藏雾亦韬
可惜敝庐城郭浅
心蓬徒使目还蒿


إنتهت قهوتنا
وانتهت قصتنا
وانتهى الحب الذي كنت أسميه عنيفا
عندما كنت سخيفا
وضعيفا
عندما كانت حياتي
مسرحاً للترهات
عندما ضيعت في حبك أزهى سنوات
بردت قهوتنا
بردت حجرتنا
فلنقل ما عندنا
بوضوحٍ ، فلنقل ما عندنا
أنا ما عدت بتاريخك شيئا
أنت ما عدت بتاريخي شيئا
ما الذي غيرني؟
لم أعد أبصر في عينيك ضوءا
ما الذي حررني ؟
من حكاياك القديمه
من قضاياك السقيمه
بعد أن كنت أمير
بعد أن صورك الوهم لعين أميره
بعد أن كانت ملايين النجوم
فوق أحداقك تغلي
كالعصافير الصغير
***
ما الذي حركني؟
كيف مزقت خيوط الكفن ؟
وتمردت على الشوق الأجير
وعلى الليل  على الطيب  على جر الحرير
بعد أن كان مصيري
مرةً ، يرسم بالشعر القصير
مرةً ، يرسم بالثغر الصغير
ما الذي أيقظني ؟
ما الذي أرجع إيماني إليا
ومسافاتي ، وأبعادي ، إليا
كيف حطمت إلهي بيديا ؟
بعد أن كاد الصدا يأكلني
ما الذي صيرني ؟؟
لا أرى في حسنك العادي شيا
لا أرى فيك وفي عينيك شيا
بعد أن كنت لديا
قمةً فوق ادعاء الزم
عندما كنت غبي


Eu avalio a mágoa desse dobre,
quando meu velho Pai, vida tão nobre,
diante da Igreja, em seu caixão passo
O sino gemeu tanto, nesse dia,
que, eu de tão longe, ouvi, na alma vazia,
os dolorosos ais que ele dobrou!


Do dálky hledí s skloněnou hlavou...
A: „kdo to?!“ Táže se vždy znovu zas.
Všechno je ticho. Píseň svou hravou
zpívá si lenivý, lhostejný čas.


王黻作画天机精
健笔所至秋风生
偶然貌得丹山凤
长擅谢家庭馆清


Kdybys, milé děvče,
sedalo na trůnu,
dal bych ti udělat
ze zlata korunu.


Ach vns armen! vns ellenden!
Ach was haben wir gethan?
Jesu wir vns hoch verpfänden/
Wir nit waren schuldig dran.
Da wir zu den händen kamen/
Da wir zu den füssen dein;
Wir ein grausen warlich nahmen/
Wolten da nit wülen ein.


Du solst nicht so die Damen lieben,
Die Schuld an dem Versäumniß seyn.
Wie bald ist doch ein Brief geschrieben?
Stell künfftig die Visiten ein,
Damit sie dir die Zeit nicht stehlen,
Die zu dem Schreiben nöthig ist;
Denn wo dir die will vollends fehlen,
So weiß ich, daß du mich vergißt.


bez květu, lásky, soucitu mříti? –
„Ty, Matko, aspoň přiviň mě k Sobě,
jak vineš v náruč Božské své robě.“


»Mein stolzes Roß, mein treues Roß,
Dir klag' ich all mein Leid.«
Auf riß das Roß, auf dehnte das Roß
Die schnaubende Nüster weit.


Das Kind, nicht ahnend mein bewegtes Lauschen,
Mit dunklen Leuten hat mein Herz gesegnet,
Mehr als im stillen Wald des Baumes Rauschen;


Non par,quantunque il fuoco ogni cosa arda:
Che si grande odio anchor satiar si possa:
Dove s'aggrappi con le mani, guarda
Si che ruini un tetto ad ogni scossa,
Signor havete a creder che bombarda
Mai non vedeste a Padova si grossa
Che tanto muro possa far cadere
Quanto fa in una scossa il Re d'Algiere.


Ach Halton/ lieber Halton mein/
Wen schatz han wir gefunden?
Wen schatz im holen krippelein/
In windlein eingewunden?
O Gott/ wie schönes kindelein!
Wie gülden-gelb an haaren!
Wie perlen-weiß an äugelein!
Kein zung mags offenbahren.


Mais c'est égal, veau décevant
Qui vers des extases m'élèves,
Je te reverrai bien souvent
Dans les chimères de mes rêves.


Nazejtří pak do školy zas
Povolá nás zvonečka hlas,
Nuže tedy v blízký háj,
Poďme, svěťme nový máj!


A s ňader nevěstky caesar zved’ tiše hlavu mdlou
a krokem plachým ven kráčí jsa tuchou sevřen zlou,
a cos jej nutí a žene – ten dávno neznal boj –
po taji zkusit dřív v noci tu Alexandra zbroj.


Al débil da la palma y la victoria;


Mladé pasačky,
Čiperné vazačky
Věnce
Z chrpy, z máku, z jetele pleťte,
V práci potné veselit hleďte
Písněmi žence!


se non si temperasse, tanto splende,
che 'l tuo mortal podere, al suo fulgore,
sarebbe fronda che trono scoscende.


Más veloz, con ser plomo, que el veneno,
y más resuelto que el poder tirano,
arma valiente de cobarde mano,
saco de muertes y desgracias lleno.


»Lieb Liebchen, was thätest du, hätte dir Not
Das Eine fürs Andre zu missen gedroht?
Sprich! Bliebe mein liebendes Herz dein Gewinn,
Sprich! Gäbst du für Treue das Übrige hin?« –


Ich glaube, dass Erlösung uns beschieden,
dass jeder helfen darf zum grossen Tode,
und dass ich Ruhe finde schon hinieden,
wenn ich die Selbstsucht aus dem Herzen rode.


Jak článek v článku u řetězu jsou dni a noci sevřeny
a do nich spiato od přírody mé lidství, statek zděděný.


Non son le membra mia dove tu sai,
che cum scì tristo cor l'acompagnasti?
Ah, fedel mio, perché lasciate l'hai?


Dobrou noc, o lásko! zlatá číše,
Naplněná smrtonosnou slastí!
Tvoje krásná, klamuplná říše
Nebude již nikdy mojí vlastí!
Miloval jsem na noc vzešlé světy –
Jasné světy z jitra doplanuly.
Miloval jsem z jara krásné květy –
Bujné větry pryč je zavanuly.
A tak vše, co radosti mi neslo,
Láskou mojí v brzkou zkázu kleslo!


Kdo zoufalý na skalném žití lomu
zabloudí pod strom v tísni beznaděje,
chlad ovane ho, v srdci pták mu pěje,
mír schvátí ho, jak šel by z pouště domů.


一曲沧浪紫翠浮
柳阴深处有渔舟
溪头便是桃源路
时见残红逐水流


Dentro al palazzo, che 'n sulla piazza era,
avea rinchiusi ben mille Pagani
di quella gente dispietata e fera
con sassi e dardi ed archi sorïani,
gittando forte a nostra gente altera.
Non si potieno apressare e Cristiani,
ma stavan pur di lungi andando intorno,
aspettando a combatter poi il giorno.


Tell her, an humble, artless Muse
Would hail the happy Pair;
But that, like Flow'rs by deadly Dews,
Her Strains are damp'd by Care.


Da grüßen sie den Fremden mild
Und singen ihm zu Ehre
Gesänge tief und schlachtenwild
Hinaus zur Wüstenleere.
Blutrache, nach der Väter Brauch,
Ist ihres Liedes heißer Hauch.


تَعَلَّقَ روحي روحَها قَبلَ خَلقِنا
وَمِن بَعدِ أَن كُنّا نِطافاً وَفي المَهدِ
فَعاشَ كَما عِشنا فَأَصبَحَ نامِياً
وَلَيسَ وَإِن مِتنا بِمُنقَصِفِ العَهدِ
وَلَكِنَّهُ باقٍ عَلى كُلِّ حالَةٍ
وَسائِرُنا في ظُلمَةِ القَبرِ وَاللَحدِ
وَما وَجِدَت وَجدي بِها أُمُّ واجِدٍ
وَلا وَجِدَ النَهدِيُّ وَجدي عَلى هِندِ
وَلا وَجِدَ العُذرِيُّ عُروَةُ إِذ قَضى
كَوَجدي وَلا مَن كانَ قَبلي وَلا بَعدي
عَلى أَنَّ مَن قَد ماتَ صادَفَ راحَةً
وَما لِفُؤادي مِن رَواحٍ وَلا رُشدِ
يَكادُ فَضيضُ الماءِ يَخدِشُ جِلدَها
إِذا اِغتَسَلَت بِالماءِ مِن رِقَّةِ الجِلدِ
وَإِنّي لَمُشتاقٍ إِلى ريحِ جَيبِها
كَما اِشتاقَ إِدريسٌ إِلى جَنَّةِ الخُلدِ


Die kurze Lebensnacht bringst du
Mit Phantasier'n und Träumen zu.
Die träumend schreckten oder lachten,
Was sagten sie, wie sie erwachten?


Plésej s milým v štěstí stále,
Plésej pěkný anděli!
Neb jste oba ctnosti k chvále
V nevinnosti kráčeli.


Wie? Wann? und Wo? – Die Götter bleiben stumm!
Du halte dich ans Weil, und frage nicht: Warum?


Ami drága e világon,
Mit kivánhat epedő szem,
Ami sok másnak csak álom:
Bírja mind valóban, bőven.


Und feierlich still ward's und prächtig zugleich
Das Schauspiel der scheidenden Sonne;
Dort zirpt noch die Grille im thauigen Gras,
Hier schleicht in die Felder der schüchterne Haas,
Die ganze Natur athmet Wonne.


Jak cos by viděl ve své stálé noci!
Tak v písni své se posud nezastavil,
tak pohnut, dojat, schvácen, bez pomoci!


Én leszek papa!


Willst du mir noch im Leben
Die Freiheit wieder geben;
So hör' den großen Schwur:
Dir soll mein Herz nur klopfen,
Und alle Lebenstropfen
Verströmen dir zur Ehre nur.


na ňadra tvoje růže z našich dlaní,
kéž Afrodita chrání
tvá ňadra, z kterých rajské vůně vanou,
z nichž celé nebe k šťastnému se sklání.


Gebrochnen Schrittes wankt sie hin; sie blickt
Die Kaisersärge an mit stummem Harme
Und hebt mit Klagerufen, halb erstickt,
Um Rache flehend himmelwärts die Arme.


So kühn und groß hier die Begierde
Im Blumenkelch den Rausch kredenzt,
So tief verwandt ist mir die Zierde,
Die hier den Helm mit Rosen kränzt.


Sei nicht so rathlos ... Ich bin kein Tyrann,
Bin kein Romanheld voll studirter Qualen
Ein Zweifler bin ich, innerlich zerfallen,
Ein glaubensloser, lebenskranker Mann.


A nulla non vorrei loro amicizia,
ché quando i' gli risguardo pel cammino,
dico fra me di lor: — Guarda trestizia! —


Mit Händedruck und frohem Blick
Sich grüßen die Genossen
Und denken an die Zeit zurück,
Die seit dem Bau verflossen.
Durch Streben, Gänge allzumal
Zum Turme kommt's gezogen,
Um Säulen, Pfeiler und Portal
Unendlich Geisterwogen.


Es hat die Wunderaugen
Die Nacht erschlossen weit,
Und meine Blicke saugen
Sich in die Ewigkeit.
Mir ist, als hört' ich schlagen
In mir das Herz der Welt,
Als wär' ich, ird'scher Grenzen bar,
Dem Ew'gen zugesellt ...


Achte, wie der linde West
Buhlerisch die Wange fächelt,
Wie der See so leuchtend lächelt,
Himmelsgrüße zu erwiedern,
Und dein Herz erwacht in Liedern,
Und der Liebe gilt das Fest!


Die Seele warm,
Das Auge klar,
Die Lippe wahr,
Von Stahl der Arm;
Fürs Andre sorgen
Dein Heut', dein Morgen.


Gerne wollt' ich jetzt schon wissen,
Wer sie ist, und wie sie ist, –
Ach, wie ich vor Sehnsucht schmachte!
Wenn ich doch es nur schon wüßt'!


Sie haben Liebe blind gemalt,
Man sollte stumm sie malen;
Die Sprache, die dem Aug' entstrahlt,
Ersetzt des Schweigens Qualen.


Seine Weißheit wust und sahe
Alles, eh' es ward und wird;
Seine Allmacht auch regirt,
Was geschiht und was geschahe.
Guts und Böses trett heran!
Was Gott tuht, ist wol getahn.


Však dřív, než ďábel duši vzal,
již cizácký ten lev
hnát matce Praze odkázal
a Písku kotel střev;
leč zvrátila se všecka zem
tím dárku jeho zápachem
a strašidlem v náš přešel věk
don Martin všivák: „Mek, mek, mek!“


花如琼片叶如云
隔水残霞日半曛
欲采幽芳频寄远
断魂何处识湘君


Ha! wer zerstört die köstliche Behausung
Des Menschengeistes? Wessen Gluth
Befleckt den Blick mit dieser blut'gen Röthe,
Und preßt die Augen, wie der Kröte,
Mit giftgetränkter Wuth?


Vytřeštil oči a divoko vzkřik’.
Úsměv jí lehounký přeletěl po bledé líci:
„Vím, co chceš říci!
Neboj se, byl to jen kratičký okamžik,
a navždy konec je sžíravé bolesti,
budu snít o lásce, o štěstí.
S Bohem buď; mrtva jsem!
Proč hledíš na mne tak strnulým pohledem?
Buď klidný! všechno jsem v srdci svém skryla,
všechno jsem odpustila!“ –


夏夜飞萤火
空山乱趁人
收拾书囊里
三更供苦辛


Vuelve a ver en la fuente, caso extraño,
que della sale el fuego, mas en ella
templarlo piensa; y la enemiga estrella
sus ojos cierra al fácil desengaño.


I too (he said) divided from my love,
The offended power of Venus deprecate,
Like thee, through paths untrodden, sadly rove
In search of that fair spot prescribed by fate,
The blessed term of my afflicted state,
Where I the mistress of my soul shall find,
For whose dear sake no toil to me seems great,
Nor any dangers to my search assigned
Can from its purpose fright my ardent longing mind.


Die Polsche Barbarey hat mich ganz fremden Gast
Mit eußerlicher Gunst ein Vierthel Jahr umfast
Und will mich durch das Joch verliebter Poßen zwingen,
Den unruhvollen Stand bald an das Ziel zu bringen.


Was singelt ihr und klingelt im Sonetto,
Als hätt' im Flug' euch grade von Toskana
Geführt zur heimatlichen Tramontana
Ein kindlich Englein, zart wie Amoretto?
Auf, Klingler, hört von mir ein andres detto!
Klangvoll entsteigt mir echtem Sohn von Mana
Geläut der pomphaft hallenden Kampana,
Das summend wallt zum Elfenminuetto!
Mein Haupt, des Singers! krönt mir Ros' und Lilie
Des Rhythmos und des Wohlklangs holde Charis,
Achtlos, o Kindlein, eures Larifaris!
Euch kühl' ein Kranz hellgrüner Petersilie!
Von schwülem Anhauch ward euch das Gemüt heiß,
Und fiebert, ach! in unheilbarem Südschweiß!


Bitt daß vns Gott barmhertzig sey/
O Königin!
Bitt daß vns Gott mach sünden frey.
O Königin!
Maria Maria O Königin.


auf den man einen Block aus schwerem Golde
wälzt! Da, ohne Ende unaufhaltsam rollte
ein Strom von Reinheit von den Dächern nieder,


Durchausverblendtes Volk! Wi hastdu heut verkehrt
Das wahre Christenthum?
Mein Jesus naht und naht, der dich im Zorn aufzehrt,
Und rächet seinen ruhm!
Dich stürtzt dein Aberglaub in Schwefelpfuhl der höllen,
Darinnen di Apollonssöhne gros!
Dann wirstdu der Minerv Quinquatria darstellen
Als Ganymed in deiner Jovisschos!
Babel schlug Abel um den Bel:
Babel schlägt Abel durch das El.


Voga, minha canoa!  Voga ao largo!
Deixa a praia, onde a vaga morde os juncos
Como na mata os caititus bravio
Filha das ondas! andorinha arisca!
Tu, que outrora levavas minha infância
— Pulando alegre no espumante dorso
Dos cães-marinhos a morder-te a proa, —
Leva-me agora a mocidade triste
Pelos ermos do rio ao long  ao long"


Alkotni könnyebb: a szellem szabad,
A képzelet csaponghat szerteszét,
Belekaphat a felhők üstökébe,
Felszánthatja a tenger fenekét,
Virágmaggal eget-földet bevethet,
Törvénnyé teheti a játszi kedvet,
Zászlóvá a szeszélyt, mely lengve lázad,
S vakmerőn méri Istenhez magát...
Az alkotás jaj, kísértetbe is visz.
A fordítás, a fordítás - alázat.
Fordítni annyit tesz, mint meghajolni,
Fordítni annyit tesz, mint kötve lenni,
Valaki mást, nagyobbat átkarolva
Félig őt vinni, félig vele menni.


O pensamento busca mistérios
cria mantras


Each plant and flowret bath'd in evening dews,
Exhale refreshing sweets: from the smooth lake,
On whose still bosom sleeps the tall tree's shade,
The moon's soft rays reflected mildly shine.


少年虽共语
不解老人心
莫作为闲事
高山似海深


Siehe, da geschah ein plötzlich Wunder;
Denn des Meeres ungeheure Tiefe
Ward verwandelt zur kristallnen Schale,
Drum als Kranz des Ufers Wälder lagen.
Klares Wasser sah ich drinnen dampfen
Hell durchsichtig; aber Riff' und Klippen
Waren eitel Süßigkeit und schmolzen
In der heißen Flut; des Abends Strahlen
Schossen als ein goldner Strom herunter
Edlen Geists und färbten bis zum Rande
Nun die Mischung, daß sie zitternd glänzte.
Doch zuletzt als Riesenpomeranze
Sank die Sonn' herab und wogte schwimmend
Auf dem Trank dahin, die Schale krönend.


宗族几为孔子焚
为秦未几又为尘
田横更欲横河岳
不把英雄让与人


E perché ancor mal serve un che si duole
Libero el fo nel suo magiore impaccio,
Ché così el servo bon trattar si vole.


早欲投闲林下坐
苦无度牒与袈裟
在家傥若谢灵运
薄酒须知也胜茶


»Or sia che vòl«, agli occhi dice il core,
»da che vòl la fortuna diance pace,
non per tuo fiume mi cessa l'ardore
né per mio foco tuo acqua si sface;
andiam la sorte placando e l'amore
e, sopportando quel che più ci spiace,
spettiamo tempo, miglior stella e fato:
ch'a pace ogni nimico è destinato».


Gleich als das unbejahrte Kind
Hangt an der Mutter Brüsten,
In selben seine Nahrung findt
Ohn andrer Speis Gelüsten,
Also mein Hertz nach Gott verlangt
Und stets an seinen Willen hangt
In dieser Welte Wüsten.


山入春江雨不收
江寒得傍翠云裘
谁家山影风帆转
误作梨花一段愁


Však marně hoří na něm rtů mých pal,
dál tkví tam stín po přešlých mračných dnech
a dlouhých nocích, jak jej smutek stkal
a opuštěné duše přivál vzdech.


Gaz, haillons d'affiches,
Feu les casinos,
Cercueils des pianos,
Ah ! Mortels postiches.


A tak i já, když bouře vře,
své lásky světlo rozžínám
a k svatým stanům duše Tvé
prosebně rámě vypínám.


Pero por qué rendida me acobardo,
que nunca los valientes son crueles?
Tú eres valiente, luego vida aguardo.


O membro em febre, o pecado, o pecad
A chama chor
O cheiro inconfundível


Son le divise tue tra 'l biondo e 'l nero:
il flavo de la bile in me stemprato
di fuligini accese è fumo vero.


Das heil'ge Volk zieht hin in ernstem Gange,
Die Wolke sendet Licht vor ihnen her;
Die Wogen weichen vor dem Donnerklange,
Gleich festen Mauern in dem Wellendrange;
Sie schreiten unversehrt durchs hohe Meer.


Z monastýře bratří Benedikta řehole
biskup Vojtěch v dál se béře v mnichův okole.


Komm her, komm und empfind,
O auserwähltes Kind,
Komm, schmecke, was für Gaben
Ich und mein Vater haben,
Komm, wirst du sagen, weide
Dein Herz in ewger Freude!


muž jeden přišel tiše k Atlantovi,
byl zkrvaven a dlaně rukou jeho
i nohy jeho byly probodeny.
Byl z Galileje. – Bratře můj – řek jemu
– slož nesmírnou tu tíhu s beder svojich,
ji marně držíš, sama unese se. –


Wehe, wehe mir! Wohin
Treibt mich mein geschlagner Sinn?
Gottes Ströme brausen her!
Abels Blut! es ist das Meer!


Měl jsem já, země šeredná,
dřív o tvé bídě věděť! –
Však dobře, aspoň po druhé
už budu lépe hleděť.


十亩园居枕海滨
清泉白石自为邻
朝朝闲把钓竿去
不是风波江上人


Breßler, Kluge, Scharf und Mencke,
Haben mehr an mir gethan,
Als ich kaum, wie weit ich dencke,
Ihnen Lob erfinden kan.
Väter armer Pierinnen,
Seyd zufrieden, wenn mein Geist,
Euer Mitleid zu gewinnen,
Einen Blick voll Ehrfurcht weist.


Dicea Rinaldo: - A Caradoro andremo,
se non ti fussi, cavalier, disagio. -
Orlando disse: - A tuo modo faremo,
ché di piacerti mi sarà sempre agio. -
Disse Morgante: - Andate, noi verremo. -
E finalmente n'andorno al palagio.
Rinaldo a Carador gli rappresenta,
perché e' voleva che ogni cosa senta.


És szívemet, szívét a rabnak
Letaglózza a keserűség:
Nem várta senki úgy a Napnak


Ai! Canta a cavatina do delírio,
Ri, suspira, soluça, anseia e chor
Marion! Marion! É noite aind
Que importa os raios de uma nova aurora?!
Como um negro e sombrio firmamento,
Sobre mim desenrola teu cabel
E deixa-me dormir balbuciando:
— Boa noite! — formosa Consuel
São Paulo 27 de agosto de 1868


拿舟溯惊湍
万篙不能上
徐徐风一帆
历历如指掌


Die Music vertreibet/
Vertilget/ verschreibet
Nach Thule 1 das Läid/
Macht Hinckende springen/
Verzagende singen
Vor hertzlicher Freud:
Sie treibet die Feind'
Den Frieden zu schliessen
So/ daß sie offt müssen
Gezwungen/ werden gut Freund. 2


Der Ort war lauter Glantz, voll Geistes ward das Hauß,
Und ihre Zunge sah als Feuerflammen auß,
Er goß sich selbst in sie, ihr Hertze ward gezwungen
Zu melden Gottes Wort mit frembder Völcker Zungen,
Mit Sprachen vieler Art, die sie kein Buch gelehret
Und die ihr Ohr auch noch vor diesem nie gehöret:


isbigottisce e diven paurosa;
e sempre ne dimora in tal tremore,
che batter l'ali nessun spirit'osa,
che dica a lei: »Madonna, costui more».


Wenn die Engel Manna streuen, breite deinen Mantel aus!
Wenn die Liebe fällt vom Himmel, flüchte nicht dich in dein Haus!
Hast du Manna nicht gesammelt, sprechen dir die Menschen Hohn;
Ließest du die Liebe liegen, schämst du dich vor Gottes Thron.


ورَوْضٍ كَساهُ الغَيثُ إذ جادَ أرضَه
مَجاسِدَ وَشْيٍ من بهارٍ ومَنثورِ
به أبيضُ الوردِ الجَنيِّ كأنَّما
تَبسَّمَ للناشي بمِسكٍ وكافورِ
كأنَّ اصفراراً منه فوقَ ابيضاضِهِ
بُرادةُ تِبرٍ في مَداهنِ بَلُّورِ


Ich seh' dich zwar nach Schädeln noch verlangen
Doch ist noch Goldhaar dran und ros'ge Wangen!
Zwar noch den Rosenkranz, doch aufgezwungen
Den Händen nicht, nein, frei ums Haupt geschlungen!


Du weißt es wohl, ich habe dich geliebt,
Verzeih, o Liebe, die den Kranz mir wand,
Daß andre Feier mir den Kranz auch giebt,
Den Eichenkranz das deutsche Vaterland.
Bei einer Eiche senkten sie mich ein,
Der kann nicht lieben, der nicht frei will sein.


Voici les prisons et les bagnes,
Les protestants par le couteau,
Comptant leurs crimes pour campagnes,
Et rusant avec le bourreau.
Au bagne on met l'homme qui vole
Dès qu'il épelle seulement,
Et quand il sort de cette école
Il assassine couramment !


Nicht oberflächlich wie Frankreich blüht es,
Wo Freiheit das äußere Leben bewegt;
Nur in der Tiefe des Gemütes
Ein deutscher Mann die Freiheit trägt.


Ihr, Herr Bräutgam vnd Fr. Braut,
Die jhr auff den Höchsten schawt,
Werdet sonderlich nicht sehn
Auff die Wunder, so geschehn.


ما أَنصَفَ الطَلَلُ العافي بِماوانا
لَم نُشجِهِ يَومَ سَلَّمنا وَأَشجانا
عُجنا نُحَيّيهِ إِجلالاً وَتَكرِمَةً
مِنّا فَلَم نُبكِهِ شَوقاً وَأَبكانا
وَكُنتُ أَحسبُهُ وَالدَهرُ ذُو غِيَرٍ
لَو لَم نُحَيِّ مَغانِيهِ لَحَيّانا
فَلَستُ أَدري لِإِنكارٍ تَخَوَّنَهُ
أَم بِالعُقوقِ عَلى عَمدٍ تَوَخّانا
فَإِن يَكُن ذاكَ إِنكاراً فَلا عَجَبٌ
فَالشَيءُ يُنكِرُهُ ذُو اللُبِّ أَحيانا
رَأى عَلى شُعَبِ الأَكوارِ أَزفِلَةً
شِيباً وَيَعهَدُنا بِالأَمسِ شُبّانا
كُلٌّ مِنَ الضَعفِ قَد أَشفى عَلى هَرَمٍ
وَعِندَهُ أَنَّ حينَ الشَيبِ ما حانا
أَقُولُ وَالدَمعُ قَد بَلَّت بَوادِرُهُ
مِنّا خُدُوداً وَأَذقاناً وَأَردانا
وَقَد مُلِئتُ بِما عاينتُهُ عَجَبَاً
ما ضَرَّ سَهمَ الرَزايا لَو تَخَطَّانا
ما الذَنبُ لِلرَبعِ في هَذا فَنُلزِمُهُ
عَتباً وَلَكِنَّ هَذا الدَهرَ لا كانا
لَو لَم تَحُلَّ بِنادينا زَلازِلُهُ
لَكانَ ذَلِكُمُ الإِنكارُ عِرفانا
إِيهاً خَلِيلَيَّ مِن ذُهلِ بنِ ثَعلَبَةٍ
مَن لَم يُهِن نَفسَهُ في حَقِّها هانا
قُوما فَفي الأَرضِ عَن ذِي إِحنَةٍ سَعَةٌ
وَالحُرُّ يَختارُ أَخداناً وَأَوطانا
وَإِنَّني وَاجِدٌ في كُلِّ ناحِيَةٍ
بِالدارِ داراً وَبِالجيرانِ جِيرانا
كَم ذا المُقامُ عَلى ذُلٍّ وَمَنقَصَةٍ
وَكَم أُجَرَّعُ كَأسَ الضَيمِ مَلآنا
يَسُومني الخَسفَ أَقوامٌ أُبوّتهُم
عَبِيدُ آبايَ إِقراراً وَإِذعانا
أَرضى وَأَقنَعُ بِالحَظِّ الخَسيسِ وَلَو
أُنصِفتُ كُنتُ لَها بَدءاً وُثنيانا
وَيَعتَرِيني الأَذى مِن كُلِّ نازِلَةٍ
أَلقى أَوائِلَهُ في الناسِ خمّانا
يَعُدُّ إِن قالَ صِدقاً مِن مَفاخِرِهِ
كَرّاً وَمرّاً وَمِسحاةً وَفدّانا
يا دَهرُ إِن كُنتَ يَقظاناً فَقُم عَجِلاً
أَو ما تَزالُ إِذا نُوديتَ وَسنانا
فَاِنظُر أُمُوراً وَأَحوالاً مُنَكَّسَةً
ما كُنتُ نائِلَها لَو كُنت يَقظانا
جَدعاً وَعَقراً وَعَثراً يا زَمانُ وَلا
لَعاً لَقَد سُمتَنا جَوراً وَعُدوانا
ذَهَبتَ بِالعِزِّ وَاِستَبقَيتَ لِي غِرَراً
صُمّاً عَن الخَيرِ وَالمَعرُوفِ عُميانا
يَرى الغَنيمَةَ مَن يَرجُو نَوالَهُمُ
أَن لا يَعُودَ إِلى نادِيهِ عُريانا
وَجالِبُ المَدحِ يَستَمري أَكُفَّهُمُ
كَحالِبِ التَيسِ يَرجُو مِنهُ أَلبانا
يَعُدُّ مَمدُوحُهُم إِصغاءَ مَسمَعِهِ
إِلى مُمَدِّحِهِ فَضلاً وَإِحسانا
لِعِلمِهِ أَنَّهُ قَد جاءَ مُبتَدِعاً
وَقالَ في حَقِّهِ زُوراً وَبُهتانا
الحَمدُ لِلّهِ لَم أُنزِل بِهِم أَمَلاً
يَوماً فَأَرجِعُ كابي الزَّندِ خَزيانا
وَلا رَأَيتُهُمُ أَهلاً لِمَكرُمَةٍ
فَأَجتَدي مِنهُمُ مَقتاً وَحِرمانا
وَكَيفَ أُنزِلُ آمالي بِمُقرِفَةٍ
مَصّوا أَفاوِيقَ ثَديِ اللُؤمِ وِلدانا
يَرى جَوادُهُم العافي فَتَحسِبُهُ
رَأى هِزَبراً هَريتَ الشَدقِ طيّانا
يُخالُ سائِلهُم مِن صَرِّ أَوجُهِهم
بِالمِلحِ يَعرِكُ آنافاً وَآذانا
كَأَنَّما نَغمَةُ المُمتاحِ سَيبُهُمُ
سَهمٌ أَحَنَّ بِهِ كَبداءَ مِرنانا
جُودُ الكَريمِ لمن أَصفي مَوَدَّتَهُ
بَدءاً وَعَوداً وَإِسراراً وَإِعلانا
وَجُودُ كُلِّ لَئيمِ الطَبعِ يُمطِرُهُ
أَهلَ العَداوَةِ أَو مَن كانَ عَجّانا
يا أَيُّها الراكِبُ المُزجي لِطيَّتِهِ
وَجناءَ مَوّارَةِ الضَبعَينِ مِذعانا
أَبلِغ عَلى النَأيِ قَومي حَيثُ ما نَزَلُوا
بَرّاً وَبَحراً وَأَجبالاً وَغِيضانا
وَقُل لَهُم عَن لِساني غَيرَ مُتَّئِبٍ
قَولاً تُبَيِّنُهُ لِلقَومِ تِبيانا
كَم ذا التَغافُلُ عَمّا قَد مُنِيتُ بِهِ
وَكَم أَهُزُّكُمُ مَثنى وَوُحدانا
أَتَقنَعُونَ بِأَن أَطوي رَجاءَكُمُ
يَأساً وَأَن أَتَرَجّى الحَيَّ قَحطانا
وَأَن أُفارِقَكُم حَرّانَ قَد بَرَدَت
بِيَ المُعادُونَ أَحقاداً وَأَضغانا
لا وَفَّقَ اللَهُ في بَدوٍ وَلا حَضَرٍ
أَعَقَّنا لِمَواليهِ وَأَجفانا
وَلا رَعى في رَعاياهُ الَّتي حُفِظَت
أَبَرَّنا بِمُعادِيهِ وَأَحفانا
يا لَيتَ شِعرِيَ إِن زُمَّت رَكائِبُنا
وَقُطِّعَت مِن قُرى البَحرَينِ أَقوَانا
وَأَصبَحَت قَد أَناخَت في ذُرى مَلِكٍ
مِن حِميَرٍ أَو بَقايا الحَيِّ كَهلانا
وَجاءَتِ القَومُ أَفواجاً لِتَسأَلَني
فَصادَفُوا مَنطِقي لِلفَضلِ عُنوانا
فَإِن أُجَمجِم وَأُخفي عَنهُمُ خَبري
حَمِيَّةً جَلَبَت هَوناً وَنُقصانا
وَإِن أَقُل كُنتُ ذا مالٍ فَمَزَّقَهُ
صَرفٌ مِنَ الدَهرِ ما يَنفَكُّ يَلحانا
يُقالُ لي كُلُّ تَفريقٍ لَهُ سَبَبٌ
يَجري فَأورِد عَلَينا الأَمرَ وَالشانا
فَإِن أَقُل سَيِّدا قَومي هُما سَبَبٌ
لِذاكَ لَم أَرَ هَذا القَولَ إِحسانا
هَذا لَعَمري أَطاعَ الكاشِحينَ وَلَم
يَعطِف وَأَصغى إِلى الواشينَ إِذعانا
وَمَنَّ بَعدَ ذَهابِ المالِ عَن عَرَضٍ
يفَتِّرُ النَفسَ كَي نَدعُوهُ مَنّانا
وَجِئتُ هَذا أُرَجّي عِندَهُ أَمَلاً
نَزراً فَصادَفتُ إِعراضاً وَحِرمانا
وَفي مَوَدَّتِهِ لاقَيتُ كُلَّ أَذىً
وَاِجتيحَ وَفرِيَ بُغضاً لِي وَشَنآنا
وَكُلُّ ذِي غُصَّةٍ بِالماءِ يَدفَعُها
فَكَيفَ يَصنَعُ مَن بِالماءِ غَصّانا
وَما عَلى مَن يَقُولُ الصِدقَ مِن حَرَجٍ
وَلَيسَ تَلزَمُهُ ذَنباً وَلا ذانا
لا عَزَّ قَومٌ يَعيشُ الكَلبُ ذا بغَرٍ
ما بِينَهُم وَيَمُوتُ اللَيثُ عَطشانا
وَقائِلٍ عَدِّ عَن نَظمِ القَريضِ فَقَد
أَسمَعتَ مِن قَبلُ لَو نَبَّهتَ يَقظانا
المَجدُ أَمسى دَفيناً بِالعذارِ فَقُم
كَيما تُقيمَ لَهُ نَوحاً وَإِرنانا
فَلَيسَ بَعدَ عِمادِ الدِينِ مِن مَلِكٍ
تَخُطُّ فيهِ رُواةُ الشِعرِ دِيوانا
يا ثُكلَ أُمِّ العِدى وَالمَكرُماتِ أَما
لَو يَنطِقُ الدَهرُ عَزّاها وَعَزّانا
فَقُلتُ لَم نَرَ فيهِ مِن خِلالِ عُلاً
إِلّا وَنَحنُ نَراها في اِبنِهِ الآنا
حَزمٌ وَعَزمٌ وَبَأسٌ صادِقٌ وَنَدىً
غَمرٌ وَحِلمٌ وَعَقلٌ فاقَ لُقمانا
يا فَضلُ دَعوةَ ذِي قُربى دَعاكَ وَقَد
أَحَسَّ لِلضَيمِ في أَحشاهُ نِيرانا
أَنتَ الَّذي تَرَكَ الأَعداءَ هَيبَتُهُ
كُلٌّ يُجَمجِمُ ما يَلقاهُ حَيرانا
يَأبى لَكَ المَجدُ وَالطَبعُ الكَريمُ بِأَن
تُدعى عَلى المالِ لِلأَحداثِ خَزّانا
يا مَن يَرى بَذلَهُ الأَموال فائدةً
تَبقى لَهُ وَيَرى الإِمساكَ خُسرانا
وَأَنتَ للدَوحَةُ اللّاتي أَرُومَتُها
طابَت فَمَدَّت عَلى الأَغصانِ أَغصانا
وَفِي يَدَيكَ سَحابُ الجُودِ تُمطِرُها
عَلى الخَلائِقِ أَوراقاً وَعِقيانا
أُعِيذُ مَجدَكَ أَن أَشقى وَتَعرِفُني
نُيُوبُ دَهرٍ تَرُدُّ القَرمَ حُلّانا
نَماكَ لِلمَجدِ آباءٌ بِهِم شَرُفَت
رَبِيعَةُ الغُرُّ عَدناناً وَقَحطانا
قَومٌ هُمُ ثَأَرُوا حُجراً وَهُم أَسَرُوا
عَمراً وَهُم قَهَرُوا ذا التاج صُهبانا
وَهُم أَباحُوا حِمى كِسرى وَهُم قَتَلُوا
هامُرزَ وَاِستَنزَلُوا الأُسوارَ مَهرانا
كانُوا جِبالاً لِنَجدٍ تَستَقِرُّ بِها
عَن الزَلازِلِ إِن ماجَت وَأَركانا
حَتّى إِذا اِرتَحَلُوا عَن جَوِّها اِضطَرَبَت
وَبُدِّلَت مِنهُمُ خَسفاً وَخِذلانا
وَأَصبَحَت بِقُرى البَحرَينِ خَيلُهُمُ
تَجُرُّ لِلعِزِّ أَشطاناً وَأَرسانا
لَولا نُزولهُمُ في جَوِّها لَرَأَت
رَبِيعَةٌ هَرَباً كَيشاً وَمَكرانا
لَكِنَّهُم أَثبَتُوا آساسَها وَنَفَوا
عَنها حَمِيَّ بنَ عَيمانٍ وَحَدّانا
كَما نَفَت قَبلَ ذا قَسراً أَوائِلُهُم
عَنها إِياداً وَحُلواناً وَجِيلانا
فَهاكَها يا عِمادَ الدِينِ حاوِيَةً
دُرّاً وَمِسكاً وَياقُوتاً وَمَرجانا


Da geht es traurig weiter
Und friert, denn es hat keine Kleider;
Da kommt mittlerweile
Ein Mann mit einem Beile,
Der reibt die Hände sehr,
Thut auch, als ob's ihn frör'.
Da denkt das Bäumlein wacker:
»Das ist ein Holzhacker;
Der kann den besten Trost
Mir geben für meinen Frost.«


Wenn sich süß Musik ergoßen,
Darf es der Gesang nur wagen,
Und in Wohllaut hingegoßen
Leise zu der Laute sagen.
Daß im Wohllaut wir zerfloßen.
Wenn man den Gesang nur kennte,
Ihn den Schmerzen nicht mißgönnte,
Würden sie sich leicht versöhnen,
Und die schöne Liebe könnte
Alles, was sie will, verschönen.


Nur her, mein liebstes Vögelein!
Wir wollen nicht die faulsten seyn,
Und schlafen liegen bleiben,
Vielmehr bis daß die Morgenröth
Erfreuet diese Wälder-Oed,
In Gottes Lob vertreiben;
Laß dein Stimmlein
Laut erschallen, denn vor allen
Kannst du loben
Gott im Himmel, hoch dort oben.


Ach! lebe wohl! die Ahnung wird nicht lügen,
Die leise wogend aus dem Busen spricht!
Dein Mädchen giebt dir diesen Kuß zur Weihe,
Nimm ihn zum keuschen Siegel ihrer Treue!


Své srdce zahoď, ať si stuhne v mrazu,
jen mozku pěstuj zdárně cvik,
ať křepčí v povel, tančí po provazu
jak nejpružnější gymnastik:
tvou knihu potom každý schvátí,
jak ostřiž myšku v lačný spár,
a národ patent slavně dá ti
na břitký kaviár. – –“


bei abgehellter Luft mit lichten Farben malen.
Heut ist es mehr als recht, daß du dich um uns mühst,
verordnest das Konfect, den Lautertrank anglühst.
Wer so geehret wird, der muß es so bezahlen.


Mit unverwandtem Blick und der Vergeltung Miene
Spricht Nemesis ihr Flammenwort;
Der milde Genius weint über der Ruine
Und geht voll Wehmuth fort.