Lorsqu'enfin, fatigué de songes, vers minuit,
Las d'écouter au seuil de ce monde détruit,
Après s'être accoudé longtemps, oubliant l'heure,
Au bord de ce néant immense où rien ne pleure,
Il aura lentement regagné son chemin ;
Quand dans ce grand désert, pur de tout pas humain,
Rien ne troublera plus cette pudeur que Rome
Ou Paris ruiné doit avoir devant l'homme ;
Lorsque la solitude, enfin libre et sans bruit,
Pourra continuer ce qu'elle fait la nuit,
Si quelque être animé veille encor dans la plaine
Peut-être verra-t-il, comme sous une haleine
Soudain un pâle éclair de ta tête jaillir,
Et la colonne au loin répondre et tressaillir !
Et ses soldats de cuivre et tes soldats de pierre
Ouvrir subitement leur pesante paupière !
Et tous s'entre-heurter, réveil miraculeux !
Tels que d'anciens guerriers d'un âge fabuleux
Qu'un noir magicien, loin des temps où nous sommes,
Jadis aurait fait marbre et qu'il referait homme !
Alors l'aigle d'airain à ton faîte endormi,
Superbe, et tout à coup se dressant à demi,
Sur ces héros baignés du feu de ses prunelles
Secouera largement ses ailes éternelles !
D'où viendra ce réveil ? d'où viendront ces clartés ?
Et ce vent qui, soufflant sur ces guerriers sculptés,
Les fera remuer sur ta face hautaine
Comme tremble un feuillage autour du tronc de chêne ?
Qu'importe ? Dieu le sait. Le mystère est dans tout.
L'un à l'autre à voix basse ils se diront : Debout !
Ceux de quatre-vingt-seize et de mil huit cent onze,
Ceux que conduit au ciel la spirale de bronze,
Ceux que scelle à la terre un socle de granit,
Tous, poussant au combat le cheval qui hennit,
Le drapeau qui se gonfle et le canon qui roule,
À l'immense mêlée ils se rueront en foule !
Alors on entendra sur ton mur les clairons,
Les bombes, les tambours, le choc des escadrons,
Les cris, et le bruit sourd des plaines ébranlées,
Sortir confusément des pierres ciselées,
Et du pied au sommet du pilier souverain
Cent batailles rugir avec des voix d'airain.
Tout à coup, écrasant l'ennemi qui s'effare,
La victoire aux cent voix sonnera sa fanfare.
De la colonne à toi les cris se répondront.
Et puis tout se taira sur votre double front ;
Une rumeur de fête emplira la vallée,
Et Notre-Dame au loin, aux ténèbres mêlée,
Illuminant sa croix ainsi qu'un labarum,
Vous chantera dans l'ombre un vague Te Deum !


Tak byly moje sny. Však dneska smuten, bledý
zříš na mne dojemně a bloudíš v lesů hloubi,
a mluvíš s potoky, tvá duše na výzvědy
jde s laní plachou tam, s květinami se snoubí,
a v noci ve hvězdách čtou hasnoucí tvé hledy.


Du bist sowohl gesotten als gebraten
Bei Jedermann beliebt,
Du bist das Magazin: das ganzen Staaten
Zur Hälfte Nahrung gibt.


Da noi partendo m'ha nel core estinto,
Lasso, ogni gioia, e dolor grave acceso,
E di color di morte il viso tinto.


Dov'è somma bellezza e crudeltate
è viva morte; pur ti venga in mente:
non dee sempre durar la tua beltate.


Culpa sin duda es ser desdichado,
mayor, de condición ser encogida;
de ellas me acuso en esta despedida,
y partiré a lo menos confesado.


Und alle Ritter tranken bloß
Aus einem Tummler, Mörsergroß,
Den wir auch leeren müssen:
Allein aus diesem Trinkgeschirr,
Zu groß für Damen, liessen wir
Für heut' Pistolen giessen.


وتسمع أصوات الفراعل حوله
يعاوين أولادَ الذئاب الهقالسا


Aimè, che 'l saggio e grazïoso volto
altronde ognun contenta
col chiaro lampeggiar di suoi bei rai:
e 'l mio cor porta a le sue trecce involto
e dì e notte il tormenta,
e tal che insino a qui sento i suoi guai;
per che io non spero omai
di vederlo mai più, come già il vidi.
Ahi, alma, in che ti fidi,
s' ogni nostro piacer passa e non dura
e in queste opra mortal tutto è ventura?


Novo Ano, mas não nova vid Quem pensa em ser mais crédulo, se tem medo de ser enganado? Se o mundo é de enganos, por que não deixar que nos façam pirraças e troças? Ninguem quer ser parvo, e é pior: porque para não ser enganado, desonra-se como pessoa de lisura e sinceridad Há mais cobardes em ser iludidos, do que em ir para a guerr Quando os simples são afinal os mais poderosos e quem cede, ganh


Když mlha večerní nad Prahou leží,
rád v dumách toulávám se po nábřeží,
rád slýchám o šesté, jak hrajou hrany
se starých věží zvony Malé strany.


ümitsiz bir akrep gibi ben aynı zamanda


昔年端冕在枫宸
治化流行疾若神
万国车书归一统
四方风俗尽还淳


 Facea col Prete a picca e le calcagna
volea piantarci un bravazzon tedesco,
ma più volte scappare in Alemagna
lo vidi sul caval di san Francesco:
in seguito tornò; ci s'è spedato,
ma tutto fin a qui non m'ha infilato.


Ein bedenklicher Fall! Doch die erste Possession scheint
Für dich zu sprechen, und so brauche sie immerhin fort.


U nás už dávno dozněla,
v knihách jen o ní se píše,
ve srdcích po ní ni památky –
u vás snad najdem ji spíše?


Olha tu, Guimarães, das cortes velhas
Nenhuma a primazia te disputa;
Ainda que baixa, és terrinha enxuta,
Onde são bem chuchadas as botelhas:


»Extremo de las hermosas,
Cuando no de las crueles,
Hija al fin de estas arenas,
Engendradoras de sierpes.7


Wir hören Wolken, Donner, Feür,
Dazu den Wind dort oben
Mit prasslen, brüllen ungeheür
Und Schlägen schreklich toben.
Die Felsen spalten sich für dir,
Die hohen Berge springen schier,
Die Wasserströhme brausen,
Die starken Winde sausen.


Hebkou jak ucítil rukavičku
na rámě vloženou, na očním víčku
jako by motýl se třás‘...


Zatím se s Vladimírem umlouvala
Domácí paní stran těch obžinek
A Ludmilu též do své rady vzala;
Neb ponavrhl veselý náš rek,
By slavnosť ta se v skutku slavnou stala,
Že musí dámy oblíc’ selské šaty,
A paní Orlovská vzíť čepec zlatý.
On sám že s Delargem a se svým hostem
Zas přijde vesničanů v šatu prostém;
Též dámy z města podvoliť se k škodě
Své toiletty musí nové modě.


Cotesti che farian, che son ne’ duri
scogli de Corsi ladri o d’infedeli
Greci o d’instabil Liguri maturi?


ربما ساءت الظنون بشخص
وبه ما يسر عن التداني
كلما قيل من قبيح وزين
قابل ان يكون في الإنسان


Der Knecht sich aus dem Sattel schwang,
Er gieng des Wegs ein Theil;
Es gelang ihm auch, darnach er rang,
Er entbot seinem Herrn in Eil,
Er sollt zu ihm reiten in den Wald,
Sie hätten ein Wildbret gefangen,
Die Müh wird ihm bald bezahlt.


Et ses lèvres, ainsi qu'une grenade mûre,
Entr'ouvrant leur rubis sous la fraîcheur du ciel,
L'abeille des regrets y mit son âcre miel,
Et le vent qui passait recueillit ce murmure :


欲晓江头杖策徐
一峰西去众峰趋
不知林里犹僧寺
少立忽闻敲木鱼


غضِبَ الحبيب عليّ إذ
نوهت فيه بالنسيب
ويقول أنت فضحتني
وأثرت أقوال الكذوب
رفقاً حبيبي أن شكوت
مواجع القلب الحريب
أنا لم أبح بالحب يا ليلى
ولم أك بالمريب
وكتمت في الصدر الهوى
ولواعج الشوق المذيب
وكففت من غرب الدموع
وحدت ع ندرب الرقيب
حذرَ الوشاة الكاشحين
وشرّ ذي صلةٍ قريب
ما لي أرى دمعي العصيّ
أرق من دمع الغريب
ما لي ضعفتُ وخالنني
قلبي الصبور على الخطوب
حيران كأبي الحظ دامي
القلب موصول النحيب
فبدا الهزال وطالما
نمّ الهزال عن القلوب
فضح النحول سريرتي
هل كان سقمي من ذنوبي
أشكو إليك لواعجا
في الصدر مضرمة اللهيب
شوقي إليك إلى الحديث
العذب والفكر الخصيب
شوق العطاش من اليمام
لنُغبَةِ الماء العذيب
يا لائمي حسبي الذي
القاه من جور الحبيب
ذكراه ما برحَت فؤادي
بالرُقاد وفي الهبوب
ولقد يعزّيني الخيال
بطيفه الحلو القشيب


Když křídla duše spiata jsou a ona vězněna
vzlétnouti nemůže, a smutná bez naděje,
jež vesmírem plout přála si v svém pláče vězení,
a člověk lítostí jat zemříti si přeje.


Csókkal, csókfélével birom én és bírtam,
Ám zsoldos nem valék, hamar untam, sírtam.
S ha vannak multamban bármely semmiségek,
Ezek a sírások, ezek voltak szépek.


Há momentos
em que me vejo
em mim:
é quando descinjo
as brumas do pensamento
e encontro-me
em t
Há momentos
em que te vejo
em mim:
é quando os entroses
(nossas arcadas)
moem o beijo
de outras bocas,
que é só noss
Há momentos
em que somos,
um para o outro,
simplesmente estranhos,
no vazio do univers
Há momentos
em que somos,
unidos,
o cinzel de nossas almas,
a chaminé das idéias,
ou o cinturão,
desusado,
da ternur
Há momentos
em que não me vejo
em mim
e nem em t
(Extrínsecas almas
flutuantes no nada
sem sermos nad)


Myslím-li na Tebe, moje milá?
Toužím-li po Tobě, zorko bílá?
Nemyslit! Netoužit! když mou duši
vzalas mi, rusálko, pod moruší.


وفيكَ ألفُ ابتهال ٍلو نَسوهُ لكي
بهم عيونُكَ قبلَ النَّوم ِتَكتَحِلُ!


„Všecko se tam jeví v blahonosném vzhledu!
Přitom není třeba, by jsme s bohy předů
Pro vzdělání vlasti opovrhli;
Ti nás víckrát střehli, když sem vtrhli
Na nás nepřátelé hlavní:
Pozůstanou u nás v úctě slavní;
Pokračovat musíme předc ve vzdělání:
Kdo se opozdí v něm, ten se neubrání.“


Leč ty jsi se tam dále bavila
a sotva jsi se družky zbavila,
hle, míh’ se sálem jakýs nový zjev
a zrovna k tobě – ach, to drahý host,
dva dobří známí tvoji: prchlý Hněv
a nalíčená slečna Titěrnost.


Je dosud v plénkách, usmívá se z jeslí,
leč je to, jak by máj dých v lednou zem,
a my, jak lehko, radostno je všem,
jsme za dárky mu svoje srdce snesli.


春风永巷闲娉婷
长使青楼误得名
不惜卷帘通一顾
怕君著眼未分明


Mint Petrarka úgy zokogtam,
molbúl vervén lantomot,
‘s mint a’ macska úgy miogtam
szép fülébe kínomot.
Már ahokkal, már jajokkal
ostromoltam sánczait,
‘s áh! a’ legszebb lessusokkal
fel nem birtam lángjait.


Den Rechen über die Schulter quer,
Wippwappt zum Heuen die Grete daher.


ملوكٌ يحوزون الممالِكَ عُنْوةً
بِسُمْرِ العَوَالِي أَو ببيضِ القواضِب
رماحٌ بأَيديهم طوالٌ كأَنَّما
أَرادُوا بها تثقيبَ دُرِّ الكَواكِب


Dieser wehrte Tag wird Preussen,
Weil es stehet, heilig heissen,
Die wir jetzt am Leben sind
Bringen ihn auff Kindes-Kind,
Alle Nach-Welt wird ihn fassen,
Was das Kind die Mutter fragt,
Sie dem Kinde wieder sagt,
Was man redet auff den Gassen,
Was man hin und her ohn Ruh
Sorgt und schaffet, das bist Du.


A te la raccomando per quel riso
e per que' labbri vermigli e vezzosi
che fàn cogli tuo succi un paradiso,


A na cestu jsem svítil za nimi
červenou krví révy spravedlivé,
a provází je kroky tichými
mé Přátelství v své oddanosti tklivé...


Meglakolt Durazzó, meg is érdemelte;
De sötét s kietlen Lajos király lelke,
Mintha most ocsúdnék buta, nehéz borbul,
Oly érzés maradt fenn a bosszu-mámorbul.
Küszködik Károlylyal, - sujt reá száz vádat:
Hanem egy hang - egy hang mellette is támad;
Nem tudja, ez érzést ki hogyan törölné:
Ha feltámaszthatná?... ha újra megölné?...


Dann, erst dann komm ich zum Weiher,
Der in stiller Mitte spiegelt,
Mir des Gartens ganze Freude
Träumerisch vereint entriegelt.


¡Cuántas manos se afanan en Oriente
examinando la mayor altura,
porque en tus dedos, breve coyuntura,
con todo patrimonio, esté luciente!


Ein solches Mägdlein hätt ich gern,
Nah bei ihr zu seyn sehr weit und fern,
Sie oft zu herzen nimmermehr,
Gott nehm sie bald! ist mein Begehr.


锦帕新裁玩月犀
旋开妆合间云螭
一成贪耍慵梳洗
日晚惟添翠黛眉


Zwar wenn es dir nicht allzu schrecklich wäre,
Geduldig dich zu fügen der Gewalt:
Du lebst an unsrem Hof in hoher Ehre,
Und nirgends triffst du besseren Gehalt,
Auch trocknet Freundeshand ja manche Zähre,
Wenn jemals ich für einen Freund dir galt –
Allein ich seh, du bebst an allen Gliedern,
Auf solche Antwort läßt sich nichts erwidern.


Когда, измучен жаждой счастья
И громом бедствий оглушен,
Со взором, полным сладострастья,
В тебе последнего участья
Искать страдалец обречен, —
Не верь, суровый ангел бога,
Тушить свой факел погодО, как в страданьи веры много!
Постой! безумная тревога
Уснет в измученной грудПридет пора — пора иная:
Повеет жизни благодать,
И будет тот, кто, изнывая,
В тебе встречал предтечу рая,
Перед тобою трепетатНо кто не молит и не просит,
Кому страданье не дано,
Кто жизни злобно не поносит,
А молча, сознавая, носит
Твое могучее зерно,
Кто дышит с равным напряженьем, —
Того, безмолвна, посети,
Повея полным примиреньем,
Ему предстань за сновиденьем
И тихо вежды опуст


Si no es porque me embarco en un pataj,
prometiendo volver al abenmej,
dejo allí bolsa, flechas y carcaj


Le rive, i colli e le campagne e i fiumi,
che vi porgon da sé tanto diletto,
s'offrono via più grati al vostro aspetto,
se prendon qualità dai vostri lumi.


Vendad los ojos con doblado lino
a Fidias y Arión; Fidias a tiento
la cara esculpe, y Arión el viento
suspende con su cántico divino


Gleich wie fewr im pulver lebet/
Vnd im zunder veste klebet:
Also hafftet/ jederzeit/
Reine lieb an reinigkeit.
Dessen kan vns/ recht vnd eben/
Dieses paar ein beyspiel geben/
Dieses paar; das allezeit
Liebet zucht vnd reinikeit.
Reinikeit/ du werthe tugend/
Reinikeit/ du preis der jugend/
Reinikeit/ du jungfraw-pracht/
Reinikeit/ du liebes-macht/
Reinikeit/ du sitten-mutter/
Reinikeit/ du ehren-futter/
Reinikeit/ du frawenzier/
Reinikeit/ du hold-gebür/
Reinikeit/ du freundschafft-amme/
Reinikeit/ du liebes-flamme/
Reinikeit/ du tugend-kost/
Reinikeit/ du laster-rost/
Reinikeit/ du schmuck der Esther/
Reinikeit/ du schönheit-schwester/
Reinikeit/ du augentrost/
Reinikeit/ du sommerost/
Reinikeit/ dich muss man preisen/
Dich vnd die dich kan beweisen
Beid' im namen vnd der that/
Die dich ehret früh vnd spat:
Deiner hat sich/ wie wir wissen/
Höchstes fleisses wol beflissen
Vnsre tugendreiche braut/
Derer name reine lautt.
Rein; in liebe/ rein; in trewen/
Rein; im reden/ rein; im schweigen/
Rein; in süsser freundlichkeit/
Rein vnd sauber allezeit.
Rein; in arbeit/ rein in feyren/
Rein; im waschen vnd im scheuren/
Rein; im wircken/ rein im nähn/
Rein; im sitzen stehn vnd gehn.
Rein; im kochen/ rein im essen/
Rein; im drincken vnvergessen/
Rein; im haus' vnd für der thür
Rein vnd sauber da vnd hier.
Rein; zu tische/ rein zu bette/
Rein mit andern in die wette/
Rein; zur frewde/ rein; zu leid/
Rein; für leuten vnd beseit.
Reiner augen/ reiner ohren/
Reiner zungen/ vud bevoren
Reines hertzens/ rein vnd klar/
Rein vnd sauber gantz vnd gar.
Reiner lippen/ reiner keelen/
Reines leibes/ reiner seelen/
Reines namens/ wie bewust
Rein vnd schön; nach allerlust/
Reiner füsse/ reiner hände/
Rein; von anfang bis zu ende/
Rein vnd sauber als Crystall/
Rein vnd sauber vberall.
Weil jhr denn/ herr bräutgam habet/
Die mit reinigkeit begabet/
Vnd mit vieler tugend prangt/
Von dem reinen Gott erlangt/
Wünsch' ich euch aus reinem hertzen/
Durch das reine liebe-schertzen/
Was der reinen liebes-lust
Nur in tugend ist bewust.


Wie zwei Füllen sprangen
Venusinens Brüste
Bei dem ersten Atem
Durchs Gebeingerüste.


Was macht dein Weib? Das heißt im mystischen Verstand,
Wenn man es Staxen fragt: Stax, was macht deine Hand?


"Like thee, a widow too, condemn'd to mourn:
" No more to me does life unfold its charms,
"Death; death forbids him ever to return!"
She said — and sunk into th' attendant's arms.


Mein Jesus, der sich mir zu gut
Gekleidet in mein Fleisch und Blut,
Mein Goel, der sich mir verbunde,
Der meiner Sünden Schuld und Last
Aus unverdienter Lieb' umfaßt'
Und in dem Riß als Mittler stunde.


朱金得丧日悲欢
内乐知谁梦见颜
君有上池无限水
不将涓滴到人间


艳杏夭桃日日稀
空馀淑气尚迟迟
谁人为作留春计
莫放风花自在飞


蓬岛仙游几岁华
此君相见影交加
开尊忽忆西窗夜
坐听秋声剪烛花


Ob dieses hier, auf dessen Flur von Rosen
Der Abend jetzt auch seine Rosen streut,
Daß Himmelsblüthen mit den ird'schen kosen,
Und Erd' und Himmel glühn im Blumenstreit?


Rufen freundlich mit Verneigen:
›Komm! es soll dich nicht gereun;
Wolln dir unsre Kammer zeigen,
Wollen deine Mägde sein.‹


Die große Weise,
Die, wo sie klingt,
In Schauern leise
Mein Herz verjüngt,


Dann hebt mein Geist sich, dürstet nach Ewigkeit,
Nicht jener kurzen, die auf der Erde bleibt;
Nach Palmen ringt er, die im Himmel
Für der Unsterblichen Rechte sprossen.


Zda vějířem hebkým, jenž jim svane k čelu
chlad vítaný, až se od pocelů
jim zardí jak červánek plachým, horkým studem. –
Čím my v té slávě budem’? –“


芳菲春色满楼台
人在天涯去不回
自倚雕阑看蛱蝶
微风吹送落花来


So nehmt mich auf, geheimnißvolle Mächte,
O wieget mich in tiefem Schlummer ein.
Verhüllet mich in eure Mitternächte,
Ich trete freudig aus des Lebens Reihn.
Laßt wieder mich zum Mutterschoose sinken,
Vergessenheit und neues Daseyn trinken.


Herr!
Oefters hat man hier schon Deinen Ruhm gehört,
Nicht den die Zeitung schreibt, den ein Professor lehrt;
Nein, voll Gefühl von Dir, voll Angst in allen Zügen
Erzählt ihn manches Heer, entflohn von Deinen Siegen.
Noch mehr hat uns von Dir der Gallier gesagt;
Gefangen, Dich geliebt, gewaffnet, nur gezagt.


渡口渔舟去
收筒捲钓绳
空留矶畔石
照水立鱼鹰


„Bejlí jedovaté,
Jeníška snad znáte?
Ne? že ne? ba, o hrst viky,
o snář víc než o kroniky
dávných předků dbáte! –


Trifft aber ihm von einem Gegenstande
Kein Feuerstral das Herz,
Und schien' er andern Augen noch so wichtig,
Und noch so liederwerth;


Nad staré pne se kořeny
z kapradí oblouk zelený,
když na něj brouček vyleze,
vidět až tamhle za meze.


玉佩鸣珰照素秋
绿云扶梦下璚楼
潇湘一片芙蓉雨
珠箔沉沉不上钩


Gott schütze, armes Fürstenkind,
Dein Auge und dein Leben!
So jung, so gut, so klug – und blind:
Kann's größren Jammer geben?


可惜邯郸梦未成
数闻僧舍木鱼声
寒鸡有意催人起
早解孤舟晓月行


Freundin! bewahre deinen leichten Sinn;
Was kümmern dich der Liebessehnsucht Leiden?
Nur ich sei der Gequälte von uns Beiden,
Und dein betrognes Herz sei mein Gewinn,


Csak bámul göbbedő hodály alól
a barna kapa hűvöslő nyele - -
Ökörnyál után ugrik a bokor,
zsibongva rebben száraz levele.


تُفّاحَةٌ حامِضَةٌ عَضَّها
في ثَمَلٍ مَن قَطَّبَ الوَجها
وَلَم أَخَل مِن قَبلِها مُحسِناً
يُجزى عَلَيهِ العَضَّ وَالنَجها


Laß uns geh'n hinaus in den Wald,
in den Wald, in den Wald,
Wo's so lieblich schallt,


Und hätt ich einen Schneider mit zweien Knechten,
Die mir schnitten die Kleider also gerechte,
Vier und zwanzig Kutten mußten sie tragen.


se vlašťovek roj nyní snes’;
jich švehol tichým krajem zní –
to loučí se, než letí v jih...


Ein Freund des Bischofs sie belog
Herr Herrmann sei erschlagen
Der heimlich gegen Arle zog,
Den Vater zu erfragen.


Aqui chegava, e quase enfraquecido
Tinha o vigor da voz, quando advertido
De Eulina o arrebatado pensamento
Com que o grande Garcia olhava atento
Para as imagens que pendentes via;
Com que igualmente os olhos dirigia
Para o Mancebo que rasgara o peito;
Tomando a lira, e com suave efeito
Soar fazendo as cordas de ouro fino,
Em cadências de um número divino
De Itamonte lembrava a grande história;
Contava que empreendendo por mais glória
Os Deuses conquistar deste Hemisfério,
Deixando a Adamastor no vasto Império
Das ondas lá do Atlântico Oceano,
O pacífico mar buscara ufano;
Que de um raio de Júpiter ferido
Fora em duro penhasco convertido;
Que um filho concebera de uma penha,
Que foi Ninfa algum dia; ele se empenha
Em contrastar de Eulina o peito ingrato;
Apolo oposto ao amoroso trato
Lha rouba, e leva em uma nuvem; triste
O Mancebo infeliz, já não resiste
Ao rigor de seu Fado: busca ansioso
Sobre um punhal o termo lastimoso
De tanta desventura; de piedade
Movido o louro Deus, ou de crueldade,
Em fonte o converteu, e a cor trazendo
Do sangue, que do peito está vertendo,
Por castigo maior do fatal erro
Sobre ele faz bater o duro ferro.
Assim atado ao Cáucaso gelado
O ventre vê das aves devorado
Em contínuo tormento esse, que intenta
De Apolo arrebatar com mão violenta
O raio, de que anima a estátua muda,
Que tanto em fabricar seu dano estuda.


Hyacinth', in Winterflocken
Hast du Zeit, dich zu bestocken
Und vielleicht am Frühlingslicht
Blühst du neu, sie blühet nicht.


Hör auf o Held! es sinckt der Sonnen Lauf.
Allein umsonst! Er ist zu starck erhitzet:
Sein mächtig Wort hält selbst die Sonne auf.
Die Welt erstaunt, die da erschrocken sitzet.
Und siehet wohl, daß sie ein Gott bezwingt,
Die Zügel hält, und sie zum warten dringt.


Tale e tanta virtù in tuo cor s'acende,
ch'opressa non può essar dal destino
né mai el più forte l'impotente offende.


Tessiam groppi di baci e di sospiri,
e fra le perle e fra' rubin mordaci
l'umidetta talor serpa e s'aggiri.


VORSÄNGER:


Yes there, my friend! forlorn and sad,
I grave your Thomson's name;
And there, his lyre; which fate forbad
To sound your growing fame.


Fing der Wind nicht anzusausen,
Und das Meer sehrstark zubrausen,
Als ich Jordans Reis vornahm,
Und nach Rotterdam ankam?
Wolten nicht Jamaicens wellen
Unsren Freund und Schrifften fällen?
Was vor aller seltnes leid
Auf des Harlems Fahrlustscheut!
Ward ich nicht nach sechs der tagen
Amsterdam neu zugeschlagen?


فَقري غَنيٌّ وَشَبابي كَهلُ
وَكُلُّ فَضلٍ لي عَلَيهِ فَضلُ
أَشكو لِجودي حينَ يَشكو البُخلُ
وَلَيسَ عِندي لِخَؤونٍ وَصلُ
وَلا إِذا عَزَّ أَخٌ أَذُلُّ
إِن كُنتَ لَم تَبلُ فَسَوفَ تَبلو


Cajista,


Sie spenden von des Weines Thau
Dem Herzog und der Edelfrau,
Sie bitten sie, dies Schlößlein gut
Zu nehmen in ihre fromme Hut.


Nazítří slunce když vzbudilo květy,
Diogenovi spěli ve ústrety.


O fei're du, das ganze Spiel herunter,
Den jetzt erfüllten Wunsch, mein Lied!
Ich habe Den, nach dessen Antlitz mich verlangte,
Ich habe Den gesehn!


Schau nur auff mich, die Neider mögen stechen
Und dieß und das von meiner Liebe sprechen,
Ich habe mich bißher genug erklärt,
Daß dich mein Hertz auß reiner Pflicht begehrt.


De a bajnok, ámbár mint a zárt oroszlán
Dúl-ful, árulói vérét szomjuhozván:
Készebb elviselni örökös rabságot,
Mint e feltétellel nyerni szabadságot.


Impulsos tuve yo para quereros,
por quien con más razón podéis quejaros,
no sé como tardaba de buscaros
en medio del temor de conoceros.


De la Virtud, y del deber el ruego
halló tu corazón débil y frío;
más de liviano amor el desvarío
le encontró, por tu mal, esclavo ciego


Když krásná Isabel připlula z Angličan
a v městě Antwerpách na zemi vystoupila,
tu lidí statisíc se sešlo se všech stran
i mistrů všelikých a cechů velká síla.


Je směšný dnes těch dávných veršů vztek
i žaloby, jež člověk k nebi lil,
kde by byl boha tak rád k soudu vlek’,
že při stvoření ten svět pokazil!


kentin ilk gökdeleni


So hab' auch ich – der im Vergleiche
Zu Jenen Nichts – erfahren spät,
Daß in dem menschlichen Bereiche
Vor sechs Uhr Alles besser geht,


Umsonst, umsonst! Mein Auge schmerzt vom Strahle,
Mein Herz ist müd – laß schnell Dein Ruder triefen,
Mein Gondolier, hinab den Gran Canale!


THELMON, whom passions now no more controul,
To science and to music gave his soul;
Fair CARMEL'S charms alone his love had fir'd,
Unmark'd the mind which every grace inspir'd,
With violence it flam'd, but soon expir'd.
His heedless wanderings fate or chance decides,
But now again near CARMEL'S dwelling guides;
Of which unmindful, still he rov'd the plains,
And to the setting sun pour'd forth sublime his strains.


Seelig lächelst du mit des Aufgangs Milde! –
Aber wehe dem zarten Flügel Psyche's
Wenn vom Auge der niedern Herzenswildheit
Flamme dir lodert.


Des Öles Balsam, den ich so empfangen,
Es ist das Lied mit seinem hellen Dochte,
Dem Freiheitsstreben und dem Kraftverlangen,
Das ich nur Dir, nur Dir verdanken mochte!
Ich bin ein Weib – doch wirst Du nicht verachten
Mein Streben, nicht mein Lieben und mein Singen!
Ich bin ein Kind – kann keine Schwerter schwingen,
Den Brand nicht werfen, wo die Völker nachten.


cato obsessões com fria têmpera e digo


Ich segne dich für jedes Wort, für jeden Kuß von deinem Mund,
Und treff' dich nie so harter Schmerz und furche deine Seele wund!


Escrevi o pensamento
Na praia
E a onda veio
Carrega
Quando me toquei
Pare
Vi que não há mais
Pensar,
Pois a angústia
Veio dominar
A vontade de esta
Mas a distância
Só tem a me Desgostar,
Chegando
A parar
E pensar
Me fazendo chora


Umgürtet mit dem Flammengewande, das
Verrat und Tücke heimlich in Kammern lang
Schon webten! – Selig, wer im Schlachtfeld
Fiel, es beweinte noch frei das Weib ihn!


Will mich mit einem Trunke
Noch stärken zu dem Guß;
Das giebt der zähen Speise
Erst einen vollen Fluß.


Un Flammeo Virginal condanna al verno
di spaventi le vampe: e gode il Cielo
che ad un'Agata ceda Alpe d'Inferno.


Höre, was der Volksmund spricht:
Wer die Wahrheit liebt, der muß
Schon sein Pferd am Zügel haben –
Wer die Wahrheit denkt, der muß
Schon den Fuß im Bügel haben –
Wer die Wahrheit spricht, der muß
Statt der Arme Flügel haben!
Und doch singt Mirza-Schaffy:
Wer da lügt, muß Prügel haben!


Ihr steht er, wie ein Sternenkranz von oben,
Den, da sie ganz den innern Zwist gemieden,
Der alles Uebrige verwirrt, hienieden,
Die ew'ge Mutter selbst für sie gewoben.


Hüllst in dichtbewachsnen Lauben
Mit der sanften Fantasie
Ganz den Dichter; machst ihn glauben,
Seine Muse weiche nie.


Su' quatro canti quatro carbonchi era,
e quai porgevan sì grande sprendore
che 'l sol parebbe al vespro in sulla sera;


Was Ihr stets ins Ohr mir flüstert,
Was Ihr scheltet die Manier,
Seht, das ist mit mir verschwistert,
Ist erzeugt, erstarkt in mir.
Gleich dem frommen Pelikane
Tränkt' ich's mit dem eignen Blut,
Im verwegnen Dichterwahne,
Daß es keine niedre Brut;
Daß dereinst es matt und machtlos
Nicht im Neste werde liegen,
Wenn die andern kühn und achtlos
Durchs Gewölk zur Sonne fliegen.


Sans songer : « Suis-je moi ? Tout est si compliqué !
« Où serais-je à présent, pour tel coche manqué ? »


Zdaž pak sobě ošemetný světe,
Vy co krutě do vražebných vod
Potápite ubohý náš rod,
Zdaž se jednou k právu popohnete?


Jak zloděj s hlavou sklopenou se plíže
vešel don Juan branou do Paříže.
Celnici starou minul nejdříve
a potom v předměstském se brodil blátu,
za sebou nechávaje v divém chvatu
skladiští starých zdivo šedivé.
Hubené nohy jako hladní chrti
ho nesly vpřed až do Latinské čtvrti.


Vieux chambellan gâteux en culotte courte,
Vous offrit, sur un plat d'argent, de la tourte,
Avec un madrigal suranné, Græfin ;


Reißt dich fremde Schuld nicht von verbund'nen Herzen,
Ha! so fühlst du's spät, durch tief're Schmerzen,
Eigner Wahn zerriß der Erde schönstes Band.


别是朱明一洞天
金芝瑶草尚依然
罗浮门户深如许
灵迹曾传葛稚川


Netrpěliv lotru kynul;
nevzal Boha Hoef a zhynul.


Ich höre aber wohl, das hat sie nicht gethan,
Die edle Jüngerin, die nun bey Jesu thronet;
Sie hat es kund gemacht, was ihr im Sinn gewohnet,
Und hat nicht einmal recht im Grunde; (saget man.)
Dem sey dann, wie ihm sey, mein Leser, ich und du,
Verstehns wol beyde nicht: Und sie ist in der Ruh.


Hűlt helye a sűrű dombon
A sok madárfészeknek;
Levél helyt a dió-lombon
Csókák s varjak lebegnek;
Fűrj és fecske menni készül,
Gólya, daru eltünt már;
A denevér tornyában ül,
Estvénként most már nem jár;
Hamvas ködben lábbog a nap;
Hervad, pusztúl a domb és lap; -
Itt az ősz! de legyen bár, -
Öröminkben nem lesz kár.


Kaum einmal des Jahres ißt er,
Aus Zerstreuung in dem Handel,
Flüchtig eine Zuckererbse
Und verächtlich eine Mandel.


أَيا خَدَّدَ اللَهُ وَردَ الخُدودِ
وَقَدَّ قُدودَ الحِسانِ القُدودِ
فَهُنَّ أَسَلنَ دَماً مُقلَتي
وَعَذَّبنَ قَلبي بِطولِ الصُدودِ
وَكَم لِلهَوى مِن فَتىً مُدنَفٍ
وَكَم لِلنَوى مِن قَتيلٍ شَهيدِ
فَواحَسرَتا ما أَمَرَّ الفِراقَ
وَأَعلَقَ نيرانَهُ بِالكُبودِ
وَأَغرى الصَبابَةَ بِالعاشِقينَ
وَأَقتَلَها لِلمُحِبِّ العَميدِ
وَأَلهَجَ نَفسي لِغَيرِ الخَنا
بِحُبِّ ذَواتِ اللَمى وَالنُهودِ
فَكانَت وَكُنّا فِداءَ الأَميرِ
وَلا زالَ مِن نِعمَةٍ في مَزيدِ
لَقَد حالَ بِالسَيفِ دونَ الوَعيدِ
وَحالَت عَطاياهُ دونَ الوُعودِ
فَأَنجُمُ أَموالِهِ في النُحوسِ
وَأَنجُمُ سُؤَلِهِ في السُعودِ
وَلَو لَم أَخَف غَيرَ أَعدائِهِ
عَلَيهِ لَبَشَّرتُهُ بِالخُلودِ
رَمى حَلَباً بِنَواصي الخُيولِ
وَسُمرٍ يُرِقنَ دَماً في الصَعيدِ
وَبيضٍ مُسافِرَةٍ ما يُقِم
نَ لا في الرِقابِ وَلا في الغُمودِ
يَقُدنَ الفَناءَ غَداةَ اللِقاءِ
إِلى كُلِّ جَيشٍ كَثيرِ العَديدِ
فَوَلّى بِأَشياعِهِ الخَرشَنِيُّ
كَشاءٍ أَحَسَّ بِزَأرِ الأُسودِ
يُرَونَ مِنَ الذُعرِ صَوتَ الرِياحِ
صَهيلَ الجِيادِ وَخَفقَ البُنودِ
فَمَن كَالأَميرِ اِبنِ بِنتِ الأَميـ
ـرِ أَو مَن كَآبائِهِ وَالجُدودِ
سَعَوا لِلمَعالي وَهُم صِبيَةٌ
وَسادوا وَجادوا وَهُم في المُهودِ
أَمالِكَ رِقّي وَمَن شَأنُهُ
هِباتُ اللُجَينِ وَعِتقُ العَبيدِ
دَعَوتُكَ عِندَ اِنقِطاعِ الرَجا
ءِ وَالمَوتُ مِنّي كَحَبلِ الوَريدِ
دَعَوتُكَ لَمّا بَراني البَلاءُ
وَأَوهَنَ رِجلَيَّ ثِقلُ الحَديدِ
وَقَد كانَ مَشيُهُما في النِعالِ
فَقَد صارَ مَشيُهُما في القُيودِ
وَكُنتُ مِنَ الناسِ في مَحفِلٍ
فَها أَنا في مَحفِلٍ مِن قُرودِ
تُعَجِّلُ فِيَّ وُجوبَ الحُدودِ
وَحَدّي قُبَيلَ وُجوبِ السُجودِ
وَقيلَ عَدَوتَ عَلى العالَميـ
ـنَ بَينَ وِلادي وَبَينَ القُعودِ
فَما لَكَ تَقبَلُ زورَ الكَلامِ
وَقَدرُ الشَهادَةِ قَدرُ الشُهودِ
فَلا تَسمَعَنَّ مِنَ الكاشِحينَ
وَلا تَعبَأَنَّ بِمَحكِ اليَهودِ
وَكُن فارِقاً بَينَ دَعوى أَرَدتُ
وَدَعوى فَعَلتُ بِشَأوٍ بَعيدِ
وَفي جودِ كَفَّيكَ ما جُدتَ لي
بِنَفسي وَلَو كُنتُ أَشقى ثَمودِ


圣明侧席苦遴贤
卓老东来慰所天
篱落不惊明夜月
桑麻无事锁春烟


Das, was Er litt, kann niemand sagen,
Nicht Menschen- und nicht Engelklagen
Ergründen je des Sohnes Tod.
Ich, die im Herzen Ihn getragen,
Kann es allein mit Worten sagen,
Mitsterben Seinen Liebestod.


Es riß mich fort, als zögen mich Gespenster
Zum Teiche hin, und meine Augen starrten
Aufs weiße Bild, es schien mich zu erwarten,
Daß ich mit heißem Arme es umschlinge,
Und Leben durch den kalten Busen dringe.


للصيد أنشاها الشها
بي البشير أبو الفخار
مأوى المسرةِ والصفا
أرخ ردوها خير دار


Und also muß der Windhund fort
Durch bitten und Versprechen,
Durch Klagen da und dort
Die ungewisse Bahne brechen,
Biß man den gantzen Rest
Der grossen Docken lauffen läst.


Rohanjatok, roppant világok,
Központfutó, csodás erők!
Örök-zsidó pályátokon ti
Nem leltek soha pihenőt.
Keringhet, zúghat már körűlem,
Én megfogództam tengelyén:
Központja lettem a világnak,
S a teremtésnek célja én!


落日萧萧天已昏
梅花月色暗销魂
冷风古道无人迹
一树枯杨盖墓门


Děl’s: Láska klam!... Ji krok můj rozšlapává!
A teď jdeš lesem, dýcháš vonnou chvoj
a šeptáš: Zbuď se zářící a zdráva!


Triumf! der Saul verleuhrt! Triumf! den Gott heut rif!
Triumf! ob er so ernst! Triumf! nach David grif!
Triumf! sein spis der fehlt! Triumf! ob er so mächtig!
Triumf! er zeptert recht! Triumf! er macht uns prächtig!
Triumf! der David eilt! Triumf! zum Gotteswill!
Triumf! als solchen gantz! Triumf! Saul ausgeschlagen!
Triumf! selbst Drabitz salbt! Triumf! den David still!
Triumf! fast alle welt! Triumf! wird wundersagen!
Triumf! O Krontriumff! Triumf! zum Jesusspil!
Triumf! Triumffs Triumff! Triumf! der ohne zil!


Je bdělý vždy Démon to, denně jenž dále mne pohání
květ pro věnec urvat mu hrdě vztyčených do skrání
tam s vrcholů nejvyšších hor, kde pod ledy spí bor,
kde hlasů, jež hledají věčně, stříbrný zní chor...
Já nikomu dosud nedal, co chtěl jsem vroucně dát,
ó ženo, mé dítě, ó světe: neb toť můj věčný hlad, –
jen Démonu všecko jsem dal, i srdce své přikoval,
v němž hledajícího člověka naděj bdí i žal...


Impell'd by destiny, I past
When struck the vesper bell, —
A dreary eye around I cast,
And own'd it as my knell.


Mi compañero, inspirado de una curiosidad
equívoca y de una simpatía vehemente por los seres
abatidos y réprobos, andaba de brazo con una joven extraviada.
  Intenté disuadirlo de semejante
compañía, alegando el porte censurable de la mujer,
afectada por la memoria de un hermano vesánico, autor de su
propia muerte.
  Nos separamos una noche memorable. Las fortunas se
hacían y deshacían en el garito de mayor estruendo. Los
reverberos derramaban una luz clorótica y aguzaban la
fisonomía de los tahúres. La angustia electrizaba el aire
del recinto y reprimía el aplauso y la risa de las mujeres
livianas.
  Una muchedumbre de insectos alados, cayó, el
día siguiente, sobre la ciudad y difundió una peste
contagiosa. Sus larvas se domiciliaban en los cabellos de los hombres y
desde allí penetraban a devorar el encéfalo, socorridas
de un mecanismo agudo. Arrojaban de sí mismas un estuche fibroso
para defenderse de alguna loción medicinal. Herían, de
modo irreparable, los resortes del pensamiento y de la voluntad. Los
infectados corrían por las calles dando alaridos.
  Mi compañero se resistió a mi consejo
de huir y vino a perecer, sin noticia de nadie, en su vivienda del
suburbio.
  Los naturales del reino se abstenían de pisar
el contorno de la ciudad precita. Los agentes del orden, asentados en
lugares oportunos, impedían la visita de los rateros y
circunscribían la zona del mal.
  Yo arrostré la prohibición y
conseguí descubrir la suerte de mi amigo.
  Abrí, después de algún
forcejeo, la puerta de su casa y lo vi tendido en el suelo, mostrando
haberse revolcado.
  Unas arañas, de ojos fosforescentes y de
patas blandas y trémulas, saltaban ágilmente sobre su
cadáver. La nueva ralea había despoblado la ciudad,
corriendo en pos de los supervivientes.
Intenté disuadirlo de semejante
compañía, alegando el porte censurable de la mujer,
afectada por la memoria de un hermano vesánico, autor de su
propia muerte.
  Nos separamos una noche memorable. Las fortunas se
hacían y deshacían en el garito de mayor estruendo. Los
reverberos derramaban una luz clorótica y aguzaban la
fisonomía de los tahúres. La angustia electrizaba el aire
del recinto y reprimía el aplauso y la risa de las mujeres
livianas.
  Una muchedumbre de insectos alados, cayó, el
día siguiente, sobre la ciudad y difundió una peste
contagiosa. Sus larvas se domiciliaban en los cabellos de los hombres y
desde allí penetraban a devorar el encéfalo, socorridas
de un mecanismo agudo. Arrojaban de sí mismas un estuche fibroso
para defenderse de alguna loción medicinal. Herían, de
modo irreparable, los resortes del pensamiento y de la voluntad. Los
infectados corrían por las calles dando alaridos.
  Mi compañero se resistió a mi consejo
de huir y vino a perecer, sin noticia de nadie, en su vivienda del
suburbio.
  Los naturales del reino se abstenían de pisar
el contorno de la ciudad precita. Los agentes del orden, asentados en
lugares oportunos, impedían la visita de los rateros y
circunscribían la zona del mal.
  Yo arrostré la prohibición y
conseguí descubrir la suerte de mi amigo.
  Abrí, después de algún
forcejeo, la puerta de su casa y lo vi tendido en el suelo, mostrando
haberse revolcado.
  Unas arañas, de ojos fosforescentes y de
patas blandas y trémulas, saltaban ágilmente sobre su
cadáver. La nueva ralea había despoblado la ciudad,
corriendo en pos de los supervivientes.
Nos separamos una noche memorable. Las fortunas se
hacían y deshacían en el garito de mayor estruendo. Los
reverberos derramaban una luz clorótica y aguzaban la
fisonomía de los tahúres. La angustia electrizaba el aire
del recinto y reprimía el aplauso y la risa de las mujeres
livianas.
  Una muchedumbre de insectos alados, cayó, el
día siguiente, sobre la ciudad y difundió una peste
contagiosa. Sus larvas se domiciliaban en los cabellos de los hombres y
desde allí penetraban a devorar el encéfalo, socorridas
de un mecanismo agudo. Arrojaban de sí mismas un estuche fibroso
para defenderse de alguna loción medicinal. Herían, de
modo irreparable, los resortes del pensamiento y de la voluntad. Los
infectados corrían por las calles dando alaridos.
  Mi compañero se resistió a mi consejo
de huir y vino a perecer, sin noticia de nadie, en su vivienda del
suburbio.
  Los naturales del reino se abstenían de pisar
el contorno de la ciudad precita. Los agentes del orden, asentados en
lugares oportunos, impedían la visita de los rateros y
circunscribían la zona del mal.
  Yo arrostré la prohibición y
conseguí descubrir la suerte de mi amigo.
  Abrí, después de algún
forcejeo, la puerta de su casa y lo vi tendido en el suelo, mostrando
haberse revolcado.
  Unas arañas, de ojos fosforescentes y de
patas blandas y trémulas, saltaban ágilmente sobre su
cadáver. La nueva ralea había despoblado la ciudad,
corriendo en pos de los supervivientes.
Una muchedumbre de insectos alados, cayó, el
día siguiente, sobre la ciudad y difundió una peste
contagiosa. Sus larvas se domiciliaban en los cabellos de los hombres y
desde allí penetraban a devorar el encéfalo, socorridas
de un mecanismo agudo. Arrojaban de sí mismas un estuche fibroso
para defenderse de alguna loción medicinal. Herían, de
modo irreparable, los resortes del pensamiento y de la voluntad. Los
infectados corrían por las calles dando alaridos.
  Mi compañero se resistió a mi consejo
de huir y vino a perecer, sin noticia de nadie, en su vivienda del
suburbio.
  Los naturales del reino se abstenían de pisar
el contorno de la ciudad precita. Los agentes del orden, asentados en
lugares oportunos, impedían la visita de los rateros y
circunscribían la zona del mal.
  Yo arrostré la prohibición y
conseguí descubrir la suerte de mi amigo.
  Abrí, después de algún
forcejeo, la puerta de su casa y lo vi tendido en el suelo, mostrando
haberse revolcado.
  Unas arañas, de ojos fosforescentes y de
patas blandas y trémulas, saltaban ágilmente sobre su
cadáver. La nueva ralea había despoblado la ciudad,
corriendo en pos de los supervivientes.
Mi compañero se resistió a mi consejo
de huir y vino a perecer, sin noticia de nadie, en su vivienda del
suburbio.
  Los naturales del reino se abstenían de pisar
el contorno de la ciudad precita. Los agentes del orden, asentados en
lugares oportunos, impedían la visita de los rateros y
circunscribían la zona del mal.
  Yo arrostré la prohibición y
conseguí descubrir la suerte de mi amigo.
  Abrí, después de algún
forcejeo, la puerta de su casa y lo vi tendido en el suelo, mostrando
haberse revolcado.
  Unas arañas, de ojos fosforescentes y de
patas blandas y trémulas, saltaban ágilmente sobre su
cadáver. La nueva ralea había despoblado la ciudad,
corriendo en pos de los supervivientes.
Los naturales del reino se abstenían de pisar
el contorno de la ciudad precita. Los agentes del orden, asentados en
lugares oportunos, impedían la visita de los rateros y
circunscribían la zona del mal.
  Yo arrostré la prohibición y
conseguí descubrir la suerte de mi amigo.
  Abrí, después de algún
forcejeo, la puerta de su casa y lo vi tendido en el suelo, mostrando
haberse revolcado.
  Unas arañas, de ojos fosforescentes y de
patas blandas y trémulas, saltaban ágilmente sobre su
cadáver. La nueva ralea había despoblado la ciudad,
corriendo en pos de los supervivientes.
Yo arrostré la prohibición y
conseguí descubrir la suerte de mi amigo.
  Abrí, después de algún
forcejeo, la puerta de su casa y lo vi tendido en el suelo, mostrando
haberse revolcado.
  Unas arañas, de ojos fosforescentes y de
patas blandas y trémulas, saltaban ágilmente sobre su
cadáver. La nueva ralea había despoblado la ciudad,
corriendo en pos de los supervivientes.


Ich bin auf Burgeszinnen
Nicht König mit Schwert und Kron,
Ich bin der empörten Zeiten
Unmächtiger, bangender Sohn.


Regálase de oxígeno, de nuez sana y de piña
rige chillonamente gitana vestimenta:
chales de siembra, rosas y una carga opulenta
de ágatas, lapislázulis y collares de viña


So um das blüh'nde Haupt des Jünglings schreiten
Gedanken, während lieblichen Getöns
Die Wellen rings, die regen, sie begleiten
Mit der Musik des Werdens und Vergehns.


Die Selgen dürfen sich, daß sie nie satt sind freun.
Es muß ein süßer Durst und lieber Hunger sein.


Báča ke mně nemůže
(někdo by mu ovce skrad)
do zahrádky na růže –
a chtěl by tak přijít rád:
sama k němu přicházím,
prosedíme ku ránu,
večeřívám chleba s ním
a připíjím smetanu.


Auch Lust der Thränen gibst uns du,
Wenn sich zur Feier deines Volks
Der Herrscher Fall, der Helden Weh
Von ernster Bühne zeigt.


Tys zůstala mi, písni osiřelá,
a divoce mé nitro rozchvíváš,
ach, z tebe upomínka voní vřelá,
jak růžemi mé skráně ovíváš.


Schaue wol zu, was du thust:
Meide deß Gelüstens Lust,
Stelle deine Götter ein,
Die zu wenig göttlich seyn.


Mit einem Kleide
Voll Staub und Motten/
Zur Augen-Weyde
Der/ die ihn spotten.


Entfernt vom eiteln Tand der mühsamen Geschäfte
Wohnt hier die Seelen-Ruh und flieht der Städte Rauch;
Ihr thätig Leben stärkt der Leiber reife Kräfte,
Der träge Müßiggang schwellt niemals ihren Bauch.
Die Arbeit weckt sie auf und stillet ihr Gemüthe,
Die Lust macht sie gering und die Gesundheit leicht;
In ihren Adern fließt ein unverfälscht Geblüte,
Darin kein erblich Gift von siechen Vätern schleicht,
Das Kummer nicht vergällt, kein fremder Wein befeuret,
Kein geiles Eiter fäult, kein welscher Koch versäuret.


Proklela ho svatá, nechtěl zabíjeti,
urazil ji, zemi, nejed‘ její tvory,
dál jej štvala, dále v neklidu a bouři.
Obrátil se k Uhrám. Přejde ještě hory?


Ofters denck ich dran und nach, was doch Menschen sind für Thoren,
Die da wissen, daß die Welt durch den Tod wird gantz verloren;
Wagen dennoch alles drauff und sich selbsten auch wol dran,
Daß ein ieder destomehr dergestalt verlieren kan.


My s paluby tě sami smetli,
ty drahý, mrtvý druhu.


八功德水饮一勺
当下令君热恼消
城里红尘莫回首
小屏风岭好逍遥


Již mého srdce jízda
projela celý svět všudy.
Tu rozvrácená hnízda,
tu rozmetané údy,
a u stráži noh
tu mokvá krví dlažba,
nad mrtvol stoh
se tyčí pušek pažba.


Due figli avea Rangon d'alto valore,
Gherardo il forte e Giacopin l'astuto;
Gherardo che d'etade era il maggiore
e 'n più sublime grado era venuto,
de le genti paterne avea l'onore
e 'l governo al fratel quivi ceduto,
ond'egli se 'n venìa portando altero
una conchiglia d'or sovra il cimiero.


Respondeme talvolta et dice el core:
«Com'io fossi tua cosa parli meco;
già non poss'io suffrir morte o dolore
come tu pensi, perché non so' teco:
una parte de me, che è la migliore,
al cel salì et madonna l'ha seco;
l'altra, che tu non vedi né hor tocchi,
remasa è socto terra ni begli occhi».


Hundert Jahre ziehn die Straße!
Und von Sonnenschein welch Meer!
Lenzesblüthen, welche Masse!
Staub und Wandrer, welch ein Heer!


川媚山辉宝气钟
尊尧而后几儒宗
往来但指龙津说
不道人中自有龙


Allegro matinal, tímida gloria
y milagro de nácar,
a las corolas risa,
trino a las aves y delicia del alma,
aire en las sienes, despertar, eterna
juventud —¡oh mañana
que abres los ojos y las rosas!—, dulce
y poderosa gracia...
Mañana de mi huerto, suave y pura...
¡Adiós, adiós! ¡Que la ciudad me llama!
¡Me llama la ciudad —que ignora el cielo
y la tierra y el agua
y el sol y las estrellas—,
febril y jadeante, apresurada,
con su aliento mefítico,
y su llanto y sus máquinas,
sonora de metales
infecta de palabras!


Wundersame Vögel singen
Rings so schön, doch unsichtbar:
Plätschernde Fontainen springen
Aus den Marmorbecken klar.


江天云暝雨垂垂
日暮移舟口岸时
拈笔欲题还袖手
细搜摩诘画中诗


Ma spero, per amor del propio loco
dov'abita quaggiù, quando suo corso
Antropòs arà fatto, a veder quello


ruas vermelhas
não cabem em telas
soterradas
sementes aguardam o momento
para reflorestar


In des Lenzes blauen Schein
Aus der Scholle dunkelm Schrein
Drängt und drückt das neue Leben,
Lüftet Kleid und Decken eben –


Dat funßelt an de Kœkendœr, dat klœtert an den Rink,
Dat kraut un grabbelt an de Bręd un röhrt an Slött un Klink.


„Přijde nový církevní náš Kníže,
národem jde o NĚM zvučná chvála;
každým mžikem přijíždí k nám blíže,
v duších věrných roste touha stálá.
Dala nám JEJ družná MORAVA,
nové blaho všem již nastává.“


Herr Soherr, der ist ein fröhlicher Mann,
Und im ganzen Lande wird sich
Kein Scharlachberger finden wie der
Des Herrn Soherr von sechsundvierzig.


Die Nachtigallen schlagen
Hier in der Einsamkeit,
Als wollten sie was sagen
Von der alten, schönen Zeit.


迟日回苍陆
祥霏下庆霄
灵椿储寿嘏
宝册迨琼瑶


Nicht der Freude Kränze zieren
Mir das Haupt im jungen Lenze,
Und erheitern meine Stirne:


Er wieherte; ich schmiß die Stallthür zu.


O waß für Reichthum werd Ich doch
In jenner Welt besitzen!
Hinführo wird des Kreützes Joch
Mich nimmermehr erhitzen:
Es wird die Sünd
Ein Gottes Kind
Nicht können mehr beschmitzen.


Tož pouť má věčná! děla mizíc v šer.


Eu estava à janela, a pensar, só e mudo,
Aberta a alma à terra, ao mar, ao céu... a tudo!


Vampiro infame, eu sorveria em beijos
Toda a inocência que teu lábio encerra,
E tu serias no lascivo abraço,
Anjo enlodado nos pauis da terr
Depoi desperta no febril delírio,
— Olhos pisados — como um vão lamento,
Tu perguntaras: que é da minha coroa?
Eu te diria: desfolhou-a o vento!
Oh! não me chames coração de gelo!
Bem vês: traí-me no fatal segred
Se de ti fujo é que te adoro e muito!
És bela — eu moço; tens amor, eu — medo!


Dreimal selig, ha! zurückgezogen
Hinters Schild der rauhsten Stoa fest,
Wie die Muschel in dem engen Bogen,
Wie die Schneck' in ihrem Felsennest.


Burislav to všecko řekl,
vysvětlil bez vášně, klidně,
naděj choval, Palnatoki
s nimi jednat bude vlídně.


Che le fate al travaglioso
Mai sorridano, non par:
Il selvaggio su la rupe
Si contenta di guardar,


لا تَقُلْ للصباح : انتظرْ هاتِه من تجاعيدِ ليلٍ طويلٍ
وهاتِ له الصافناتِ التي عَوَّجتْها الأحابيلُ
قُلْ للصباح الذي فاتَ أسلافَنا
ليلُنا باهظٌ
والذي باعَ أحلامَنا كامِنٌ حولنا
أيهذا الصباح استعرْ  وانفجرْ
مثل شمسٍ لن *


Gentil, vaga, cortese, e tuo begli occhi
m'han sì legato il cor, omè tapino,
che giorno e notte, infin presso al mattino,
di lagrime stillanti par che fiocchi


Cuánto más si le echáis otras misturas
de pez o de alquitrán para moverle,
como aquellas que eché en mis desventuras;


Csak hallgatom a lomb meleg neszét
s az árnyas fákat bölcsen megmosolygom:
a tölgyet, hársat, bükköt, gesztenyét –


Rasa hat zwey schwartze Geister, hier zum lügen, da zum prassen;
Keinen weissen kan sie haben, weil die weissen schwartze hassen.


Zehn Winter flohn. – Still Abendrot
Lag über Meer und Strand –
Da stieg aus morschem Fischerboot
Ein müder Mann zu Land.
Im Kronenschmuck ging Sälda hin,
Am Ufer mit den Fraun, –
Er rief sie an: »Heil Königin!
Dich einmal noch zu schaun!
Nun scheid' ich gern! o Heimatland!
O Norges Tannengrün!
O Möwenschrei auf Dünensand,
O weißes Wogensprühn!
Wie alles kam? – Sie, Schlag auf Schlag,
Und Glück und Glanz und Macht,
Ein Weib, schön, glühend wie der Tag
Und – falscher als die Nacht!
Der Seewolf? – Tief im Griechenmeer!
Die Segelbrüder? – Tot!
Mein Eigen? Dieser Eschenspeer
Und jenes braune Boot.
Mein Herz ward siech, mein Haar ward grau –
Ich heisch' nur Eine Gab':
Gib mir, o Sälda, hohe Frau,
Im Heimatland ein Grab!
Ja, lass' im Hügelgrab mich ruhn,
In Schlaf gewiegt vom Meer!« –
Da sprach sie still: »Zehn Jahre nun
Harr' ich der Wiederkehr:
Entflieh' den Deinen nicht so gleich:
Du warst so lang uns fern: –
Nimm, Flüchtling, nimm mein Königreich: –
Wie sehr verlangt's den Herrn!
Wohl ward ich stiller noch und bleich,
Du weißt's nicht: Sehnsucht zehrt:
Doch meine Hand soll heilen weich,
Wo dich die Welt versehrt.« –
»O, Sälda, heilig Nordlandkind!
Nie war ich würdig dein!«
Sie küßten sich im Abendwind: – –
Aufstieg der Sterne Schein.


Soggiunse il prence: – A la città regale,
non a le tende mie, vuo' che si vada,
ché s'umano accidente a questa frale
vita sovrasta, è ben ch'ivi m'accada;
ché 'l loco ove morì l'Uomo immortale
può forse al Cielo agevolar la strada,
e sarà pago un mio pensier devoto
d'aver peregrinato al fin del voto. –


Zde v němotě ustlali tobě,
kde smrtník jen do hroudy klepe,
a hlodavec hlínu jen chroumá, –
a řekli mi, že ti tu lépe.


Cuentan que el pulpo, en la estación del celo,
del hondo mar bajo el cristal movible
lanza una lumbre clara como el hielo:
Y es que el amor, emanación del cielo,
hace bello hasta al monstruo más horrible.
Y cuentan que Luzbel, querub eterno,
lanza llamas siniestras, orgulloso,
de su semblante mustio y espantoso:
Y es porque el odio, aborto del infierno,
hace horrible hasta el ángel más hermoso.
No odiéis, amad, porque el amor encumbra;
y el odio vil, si como el opio, embriaga,
también al corazón apesadumbra.
Este, la luz del corazón apaga;
aquel, los antros del dolor alumbra.


Sänger, laß dein Antlitz schauen!
Du bist's, Knabe, lockenreich?
Ei, wie kommt dies Lied voll Grauen
Aus den Lippen zart und weich?


Und sein Gesicht, wie Milch und Blut!
Ich hab's nie so gesehen;
Auch, was er sagte, war sehr gut,
Nur konnt ich's nicht verstehen.


Kötök, kötök, Bibliát,
Bakunint és Pék Gyulát.


相别春云绾柳条
相思千里路遥遥
丘隅养就冲天翼
迟尔乘风上碧霄


一尺盆池数种荷
鱼虾亦解起风波
尔来未识天池乐
更有鲸鹏奈尔何


No hay amor disimulado
sin una sombra escondida de interés.
No hay amor disimulado
que no se disfrace con grotescas convulsiones
de indiferencia.
No hay odio que no se disimule
con sombras postizas de prudencia.
La luz es un testigo de cargo.
La sombra es un fiscal implacable.
La luz es un juez al acecho.
La sombra es un verdugo corruptible.
La luz es una condena inminente.
La sombra es una tumba silenciosa.


E gli altri, ch'eran tutti lassi e vani,
Ciascun si levò suso, e sì s'aterra
A quella zuffa, com' e' fosser cani.


A pravdou byla hrozná slova.
Tu, kterou kdysi mezi všemi
jsem miloval, hrob tmavý chová.
Ó šílený ten času let!
Já viděl jsem ji naposled,
když odevzdával jsem jí listy,
jež kdys mi psávala – ó žel!
Tak první lásky mé sen čistý
ukončen všedně a já zřel,
jak ještě na rozchodnou ona
se usmála – a v oné chvíli
mně bylo, těžká, tmavá clona
že nad minulostí se chýlí.
Pak o ní slýchal jsem jen zřídka
a nevím, pravdivou-li jesti
slyšená kdesi mnohá výtka,
že manželské své všechno štěstí
tím zakopala, muži svému
že dětí žádných nedala
a vyhýbajíc rodinnému
se krbu, štěstí hledala
ve společnostech jen a tanci.
Leč za tři léta žití toho
být mělo po vší disonanci:
to přibylo jim o jednoho
malého tvora – matka ale,
jak první děcko sevřela
v svém lokti, pro to dítě malé
té noci ještě zemřela...


Bald auch hing man an den Pflock
Hie und da den deutschen Rock;
Nur der Bruder Studio
Machte noch damit Halloh.


Vy hvězdy, – vždy se pne v mém srdci vzňatém
hlas touhy: k věčným vašim světlům blíž,
kdy slavně v šíř i v dál ve třpytu zlatém
plá vámi do noci nebeská výš!


Zuerst vom Reich des Lebens abgeschnitten,
Sind sie in unsern Kreis noch eingebannt.
Sie schweben schattenhaft vor unsern Sinnen
Und haben teil an all unserm Beginnen
Und halten uns bei Tag und Nacht tief innen
Mit ungebrochner Wesenskraft umspannt.


Lady Lazarus


Si dur qu'il soit, il faut qu'ils remplissent leur sort ;
Nul n'y peut résister, et le genou d'Hercule
Pour un pareil athlète est à peine assez fort.


A hodiny noční ty spěly
na hlavách a v klínu květ,
a kdesi v mrak růžový celý
byl ztopen celičký svět.


Winken dir auch manche holde Stunden,
Sie veralten, eh du sie gefunden,
Und Gewißheit läßt sie schnell verblühn;
Leise muß die Freude dich beschleichen,
Flüchtig dir den Mund zum Kusse reichen,
Gleich dem Blitz erscheinen, nahn und fliehn.


Drauff entbloͤßte ſie die Gaſſen
ihrer weiſſen Silber-Bruſt/
ach! was gab mir ihr umfaſſen
fuͤr viel tauſend Goͤtter-Luſt!
Jch drukkt’ ihr/ Sie mir die Haͤnde/
und bekuͤßten uns auffs neu.
Wir verſprachen ſonder Ende
uns mit Schwuͤren ſtete Treu.


Cativo no sé qué diga
A quien sirvo es mi enemiga.
Plázeme con mi fatiga,
Desespero galardón.


Du hast, da ich nicht sorgen konnt',
Mich vor Gefahr bedecket
Und auch vor andern mich gesund
Nun aus dem Schlaf erwecket.


Strefon pflegt richtige Zeugen zu nennen.


Ale tu praví
vnitřní mi hlas:
Také byls takým
křiklounem bujným.
Neměl jsi ještě
hřebínku, ostruh,
a ještě měl jsi
hezounky spinkat:
A tys už vřískal
v tišinu noční,
věstil jsi jitro,
burcovals duchy
k novému žití,
kohoutku zpupný!
Za každou vinou
přichází trest.


Wenn du durchaus nur säen willst, dann säe!
Wir gönnen dir von Herzen deine Mühn.
Doch wer wird krächzen wie die Nebelkrähe,
So lange lenzroth noch die Rosen blühn?


Půvab jejích poubledlých lící
s probleskem krás vnitřních závodící
v duše hloub jej nevýslovně jal;
jenom ještě její mluvy zvuků,
jistě sladších slavičího tluku,
jež snad utiší v něm palnou muku,
poslyšeti horoucně si přál.


Halt, edler Faeton, halt an und eile nicht!
Gönn' unsrer Frölichkeit ein nicht zu kurzes Licht.
Diß bitten neben mir, o Sonne, so viel Sonnen.


In mein Antlitz bringt die Zeit
Fältchen nicht noch Falte;
Doch wie jung ich immer bin,
Bin ich doch der Alte.


Dann war sie die Jüngste von meinen Tanten,
nein – Eine von ihren Gouvernanten,
nur daß sie mich beide nicht wiedererkannten;
die brachten uns jungen Sündern bei,
was alles unaussprechlich sei.
Sie lasen immer vor Schlafengehn
bei verriegelten Thüren die Bibel zusammen,
die Reinheit ihrer Seelenflammen
war aus der Reinheit der Blätter zu sehn;
die fettigsten Stellen – will ich nicht nennen,
die keusche Leserin wird sie kennen.


»Laßt mich ausfechten des Straußes Zorn
Mit gewappneter Ritterfaust,
Laßt mich ausschlürfen des Sieges Born,
Der schäumend aus Herzen braust.«


Ein schlechtgenährter Kandidat
Der oftmals einen Fehltritt that
Und den verbotnen Liebestrieb
In lauter Predigten verschrieb,
Kehrte einst bey einem Pfarrer ein
Den Sonntag sein Gehülf zu seyn.


Nun geh ich im dichten Gewühle
Durch die menschenwimmelnde Stadt,
Doch im Getümmel fühle
Nimmer den Mut ich matt.


Přijdiž, sníčku zlatý! ukonejši
V náručí svém moje srdce spiaté,
Zažeň bázeň, zažeň bdění teskné,
Vrať se, sníčku! vrať se spaní zlaté!


Das Auge sey gewendet
Zu dem/ der Hülffe sendet/
Wenn Nacht und Noth bricht ein/
Beschaue seine Wercke/
Und laß sie Trieb und Stärcke
Zu neu-entflammter Andacht seyn.


وافَى كتابُك يتلو عَرْفه السارى
كفَارةِ المِسْكِ أَفْرَتْها يدُ الفاري
كالنوم بينَ أجفانٍ أَضَرَّ بها
طولُ السُّهاد كبُرْءٍ بعد إضرار
كالغيثِ من بعد مَحْلٍ كالوصال على ال
مهجور كالأمن من خوفٍ بإنذار
وحَقَّك القسمُ المبرور ما عَمِرت
بغير ذكرك بعدَ البين أسرارى
ولا تَخلَّص قلبي من يدَىْ حُزُنٍ
يوماً ولا مُقْلتي من دمعيَ الجاري


Jsme my předce při všech vědách bědci;
Vždy předc hruď nám po lahodách touží,
Tělo chtíčům nerozsudně slouží,
Duch je v poutech a náš rozum v kleci.


Sa cambrure élastique, et ses seins érectiles
Suscitent le désir de l'impossible hymen.
Et c'est le monstre éclos, exquis et surhumain,
Au ciel supérieur des formes plus subtiles.


Les armes de Jésus c’est la barque de Pierre,
Qui toujours fluctuante et toujours batelière,
Racle de ses filets le fond de la rivière;


Seht doch, da kömmt sie ja selber gegangen:
Könnten sie halten und könnten sie fangen.
Läuft in die Fall' uns die Räuberin hier,
Brüder, was machen wir jetzo mit ihr?


打窗悉窣连江雨
吹柁呕哑拍岸风
篷底醉眼那得隐
时闻鸡唱梦魂中


Prchnul! hlomozí dav, pod sloupy chrámu se těsná,
hrůze z cesty jde v ráz radosti předtucha plesná,
pěst že jednou již jatá
znovu bude je káceti běsná! –


竹炉火冷砚生冰
童子贪眠唤不应
夜静空山人语寂
一窗风雪打吟灯


Und als es wiederum ging ins Jahr,
Da sprach der Teufel im hellen Zorn:
»Nun will ich die untere Hälfte fürwahr.«
Da bauten die Araber Weiz' und Korn.


Wir haben geschwelgt in heißem Genuß,
als gält' es ein ewiges Meiden,
und doppelt geküßt jeden feurigen Kuß,
als wär' es der letzte vorm Scheiden!


Dein richtiger bibel-grund


أَنْفَقْتُ كَنْزَ مَدَائِحي في ثَغْرهِ
وَجَمَعْتُ فِيهِ كُلَّ مَعنىً شاردِ
وَطلبتُ منهُ جَزاءَ ذَلِكَ قُبْلةً
فَأَبى وَراحَ تَغَزُّلي في الباردِ


a questo lume suo, già tutto ornato
de le sue glorie, die' sua luce intera,
ond'oggi quest'è proprio quel che li era
di luce ardor, di moto ordine e stato.


Mi armonía, a ser música sonora;
mi serafín si fuera paraíso;
si fuera Apolo os diera yo mi aviso,
y mi espada, si fuera Marte ahora.


Z plamenů věčných ohňů mých – –
Ty budeš světlo pít, ó budeš světlo pít!


Jinak bylo v dávných letech,
světla plála v duchů rej,
kámen holý pučel v květech,
z par kmit’ svůdný obličej;
v tichou hudbu čarozvukou
časem ostrý vpadnul checht,
a Faust, trýzněn žízní, mukou,
do skrání tu vrýval neht...


Sah er vielleicht allein nicht vorher, was vor Aller
Aug in der Fern unverhüllt lag, der Erobrung
Jammererndte? nicht hundertfältig
Sprossen Gebein aus Gebein?


Die Politik mit Nachschlüssel und Dietrich
Ist erblich im Hause des großen Friedrich.


Jak mudřec, který přečkal mnoho změn,
zří město starobylé v pozdní věk –
vzduch teplý jest a jarem prosycen,
jež líbezný svůj rozvinulo vděk,
ač sotva minul dlouhé zimy vztek;
bez rychle puká, na slunci se hřeje
a modrým květem vesele se směje.


Blumen, roth und weiß und blau,
Hatten diese Flur umzogen
Und die allerreinste Frau
Saß auf einem Sternenbogen;
Englein schwebten da
Gleich wie Blütenflocken;
Läuten fern und nah
Wie von hellen Glocken!


Riposto fuor mai non scoperse vetro,
come sì dimostrar nel casto viso
tutti i pensier del generoso core,


Beze hnutí, ač i s city
Odpornými zápas veda,
Němě váhá rekovský zbor,
Nikdo odmlouvati nesmí
V přítomnosti svatých kněžů:
Nejvyšší však mezi těmi
Posledními slovy děsné
Předtuchy ku válečnému
Sáhnuv meči ponoří jej
Hlubokým a rychlým bodem
V ňádrách starce rekovného,
Jenž mu ještě díky šepce –
Brzo vládne zasmušilé
Ticho a i temno vůkol
V kruhu obodritských reků:
Najednou dvé jasných sluncí
Zapadlo jím! – Onno sice
Z jitra navrátí se zase,
Bude zase trpělivě
Hlídati na klam a vinu,
A zas darmo napomínat
Všechno k smíření na zemi:
Toto však se nenavrátí,
Jenž, jak strašná ohňokoule,
Krvavou zář házelo jest
Zde na temnou dráhu v boji
Národovém s křesťany! –


Ihr Gönner des Geschmacks! Ihn würdig zu erhöhn,
Ahmt so dem Colbert nach, wie Colbert dem Mäcen.
Vedienet Ruhm und Dank. Doch wollt ihr Künste bessern,
So wählt die rechte Zeit, die Künstler zu vergrößern.
Seid auch den Dichtern hold: Versorgt und rühmet sie;
Nur jenes nicht zu spät, und dieses nicht zu früh!


Still überlegt ich auf und nieder,
Und ging so meiner Wege fort;
Doch fand der nächste Morgen wieder
Mich zeitig bei dem Bäumchen dort.


Tak lehko se to v knihu píše
a s kazatelen mluví sladce:
„Slunéčko boží stejně svítí,
jak pro chudé, tak pro bohatce“ –


heut wird sie Herr! – Den vollen Becher Weins
bringe ich ihr. Wir wollen wieder wandern
und Südlands Sonne trinken, bis wir eins
erloschen und ertrunken sind im andern.


Hoj! Kdo pak to tam dole leží?
– Zpátky! Zde rokle hluboká! –
Rudé tam světlo. Plane stěží
a u něho muž v krvi leží.
Stěna je příkrá a vysoká.


Die Esche spricht: »Gesunkner Tag,
Mich täuscht nicht Glanz und Flittern!
Dein Sonnenstrahl ist Todesstahl,
Gezückt aufs Rosenherz zumal,
Doch auch wir Andern zittern!«


Mas nós, como pastores de Virgílio,
Vivendo então num descuidoso idílio,
Sorríamos dos toscos provincianos:
E em plena aldeia, desdenhando apodos,
Passávamos de braço, entre eles todos,
Na glória dos que se amam aos vinte anos!


Sárga, piros zászlóit lengeti
a cifra ősz a nap fakó tüzére,
künn a tanyán is sárga tengeri
és paprikák érett, piros füzére.


Hornissen, Wespen und Hummeln,
Wo die herum sich tummeln,
Da laß du das Necken
Mit Gerten und Stecken,
Und wenn sie Pflaumen und Trauben
Benaschen auch und beklauben
Und Honig den Bienen rauben,
Sie können sich rächen
Und können dich stechen.
Laß drum herum sich tummeln
Und summen
Und brummen
Hornissen, Wespen und Hummeln!


Talvez mañana me arrepienta, talvez deseé nunca haberlo
escrito,
Talvez mañana recuerde tus palabras tan secas y entienda el
error que he cometido...
Total que más da!
Está cumpliendo su cometido, esta consumiendo su final,
Puedes escaparte de mi cuerpo pero no puedes escaparte de mi alma...
El alma que en este tiempo me ha dejado y ha huido tras de ti..
Aún cuando no quieras, aún cuando no entiendas
Mi alma te está abrasando en este momento y mis manos te están
cubriendo con mis sentimientos,
Mi alma te abraza ahora,
Ahora cuando incontenible estoy escribiendo,
Ahora cuando lees estas líneas,
Ahora cuando el calor inunda tus mejillas,
Y te sonrojas de vergüenza, te sonrojas de ira,
Ó cuando simplemente las ignoras...
Como esconderte de mí si el olor de tu piel se impregnó
en mi garganta,
Como esconderte de mí si cierro los ojos y veo tu rostro grabado
en mis párpados,
Como esconderte de mí si llevo cada línea de tu rostro
tatuada en mi alma.
Aún cuando duermas estaré allí contigo,
Me desintegraré en el tiempo,
Y seré el aire que atraviesa tus pulmones,
Seré el rocío que se posa en tu ventana en la mañana,
Seré la arena que llega hasta tu cuerpo...
Cuando te despiertes seré la luz que llega hasta tus ojos,
Y me sumergiré en el suave mar de tus pupilas,
En ese mar profundo que se ha tornado de color miel con las hojas que
han caído en el otoño,
Caminaré a través del color miel del ocaso en el desierto,
Caminaré hacia el túnel negro que se oculta allí
en el centro.
Correré a través de las dunas en las yemas de tus dedos,
Me dejaré llevar hacia el remolino que se hace en las falanges...
No se si te importe lo que escribo, a decir verdad no me interesa....
Te lo he dicho, igual que importa lo que pienses,
Si por un minuto me he metido en tus pensamientos...
Ya no sé ni cuanto tiempo he estado aquí sentado,
No sentí caer el manto de oscuridad sobre mi cuerpo,
Igual que importa si te he dicho lo que siento...


Auf nun, gelehrter Freund! ergreif Dein Heldenrohr,
Und stelle Dir dieß Werk zum Musterbilde vor.
Wer ihm nicht ähnlich schreibt, kann Deutschland nicht gefallen;
Homer ist abgesetzt, Virgil misfällt uns allen.
Ein Tasso schreibt zu matt, zu wässerigt, zu klar:
Dagegen Chapelain doch etwas dunkler war.
Ein wenig hat Lucan sich auch empor gehoben;
Noch mehr war Silius und Claudian zu loben;
Der Grieche Lykophron, den Dampf und Nacht umhüllt,
Wies noch am leidlichsten ein recht ästhetisch Bild.
Doch Miltons hoher Geist und unsers Landsmanns Gaben,
Sind der Vergöttrung werth, und müssen Tempel haben.


Anninka o pohádku škemrala
a ručkama mi šíji objala.


L'ultimo di ne l'hora che'l solenne
Convito era a gran festa incominciato,
Che Carlo a man sinistra Ruggier tenne
E Bradamante havea dal destro lato
Di verso la campagna in fretta venne
Contra le mense un cavalliero armato,
Tutto copro egli e'l destrier di nero
Di gran persona e di sembiante altiero.


县楼即日气横空
施及观潮亦奏功
曾上石岗看蚁穴
当图一饱到三农


متى تشهدْ
متى تشهدْ
متى تشهدْ ؟


Ich sah mich als ein Kind den Warheitstrieb schon leiten,
Ich schwazte durch die Nacht bey Schriften alter Zeiten,
Die Musen nahmen mich der Mutter von der Hand;
Ich lernte nach und nach den Werth des Maro schäzen
Und fraß fast vor Begier, was Wolf und Leibniz sezen,
Bey welchen ich den Kern der frommen Weißheit fand.


烦恼世情终不休
欲投空谷转夷犹
寒苔古石深溪路
种树人归树已秋


Während Mißgunst, Streit und Gefahr und Haß ihm
Quälend nahn; reift vollends hinan zum Greis er,
Jede Schmach muß dulden er dann, vereinzelt
Stehend und kraftlos.


A férfi szól: Te egy vagy azzal, ki mindnyájunk anyja,
és nem mint én, ki tőle idegen,
ki férfi-fővel komorlok a létbe,
dúlt csillagokba nézve mereven.
Te szent vagy és dal és harmónia,
én a természet mostohafia.
Nekem beszélni kell és sírni, sírni,
de a te némaságod szónokol.


ومُنتَقِباتٍ بالجمالِ أتَينَنا
وقد ملّ مِنّا كلُّ راعٍ وعائدِ
فقُلن وقد أنكرن ما بِيَ مِن ضَنىً
ألا ما ترى ما بين تلك الوسائدِ
فقلتُ وقلبِي واجفٌ غيرُ ساكنٍ
غراماً ودمعِي سافحٌ غيرُ جامدِ
وجدتُ غراماً ما تَجِدْنَ وما اِستَوى
بحامل ثِقلٍ في الهوى غيرُ واجدِ
فملنَ كما مالتْ غصونٌ مريحةٌ
يُضاحكن مِنّا حاضراتِ الولائدِ


Und ich denke der Zeit, da auf schnaubendem Roß
Ich zum Siege gestürmt durch der Franken Geschoß.


Las hojas muriendo
pálidas y mustias
van al alma hiriendo
como haces de angustias,
y la brisa queda
en sus blandos giros
un tropel remeda
de amantes suspiros.
Mariposa blonda
silenciosa ronda
el jardín exiguo,
mientras la memoria
recorre la historia
de un recuerdo antiguo.


Ya sé hacer de sabio diferencia
entre amor y un deseo que es lascivo;
sé cuánto el uno más que el otro vale.


Por el primer terceto voy entrando,
y parece que entré con pie derecho,
pues fin con este verso le voy dando.


Nech smutku jednotvárnou
se písní do snů hýčkat.
Však radost musí přijíti,
za pláště lem tě zachytí
a bude velkou, žárnou –
jen vyčkat!


Heran, heran! seid uns willkommen,
In eurer Farben Ehrenzier,
Daß also ihr zu uns gekommen,
Des danken wir, des jauchzen wir.
Ihr seid erprobt in alter Treue
Ihr seid in aller Kunst gerecht,
Und ewig grünet ihr aufs neue,
Ihr seid ein göttliches Geschlecht.
Ihr habet unsre Väter schon gelehret
Von eurer Stühle weisheitsvoller Höh',
Seid gern von meinen Kindern auch geehret,
Die ich bescheiden sich euch nahen seh'.


Che se redur e' li volesse in scripti
Se ne potrebbe fare un gran volume;
Ma altri gli à mieio che me descripti.


Dat 's ditmal Allens, wat ik węten do,
Opn anner Mal mehr, wenn'k wat vergęten do;
Plünn Antje bringt ok noch en Bęten to
Jan Paul sin Mund.
Gott gęv Jüm, wat ik wünsch un będen do:
Blivt All gesund.


В тихом блеске дремлет леска;
Всплеск воды — как милый смех;
Где-то рядом, где-то близко
Свищет дрозд про нас самиВечер свеж — живая ласка!
Ветра — сладостен размах!
Сколько света! сколько лоска!
Нежны травы, мягок мох…
Над рекой — девичья блузка,
Взлет стрекоз и ярких мух…
Волшебство — весь мир окрестный;
Шелест речки, солнца свет…
Запах, сладко-барбарисный,
Веет, нежит и язвиШепчет запад, ярко-красный,
Речи ласки, старый сват,
Кроя пруд зелено-росный,
Словно храм лазури свод,
И лишь ветер нежно-грустный
Знает: тени нас зову


V basénu změť slizká,
plná listí miska,
vodotrysk již pokažený
duhou nezablýská.


Schweig/ Liebe/ deren Lust aus schönen Augen lach:
Du hast schon ehemals die Erden umgebracht.
Die Kinder Gottes sah'n/ o Schönheit/ welch verderben!
Sich nach den Schönen um/ 1 und musten darum sterben.


إِنَّ الإِرانَ أَمامَ الحَيِّ مُحتَمَلٌ
فَكَيفَ يُدرِكُ أَشباحاً لَنا أَرَنُ
لَعَلَّ مَوتاً يُريحُ الجِسمَ مِن نَصَبٍ
إِنَّ العَناءَ بِهَذا العَيشِ مُقتَرِنُ


Wo das Herz am besten stehe,
Lehrt am besten Gottes Wort
Aus der güldnen Himmelshöhe;
Denn da hör ich fort und fort,
Daß er groß und reich von Kräften,
Rein und heilig in Geschäften,
Gütig dem, der Gutes tut.
Nun, der sei mein schönstes Gut.


Tak vykoupen – a ne zvlášť draze –
mžikem svatý klid...
A nazítří když jechá k Praze,
je kapse lehko, srdci blaze –
jen si poskočit!...


In bangen Nächten, wenn der graue Wahnsinn
Mit dürren Fingern an das Hirn mir pochte,
Wenn glüh'nde Thränen meine Kissen netzten,
Mein wildes Herz vor Zorn und Sehnsucht kochte –
In solchen Nächten war mir der Gedanke,
Daß Du noch lebst, daß ich Dich wiedersehe,
Ein Stern, nach dem ich zitternd hob die Hände –
Und trotzig weiter schleppt' ich dann mein Wehe.


Nur kein thörichtes Ereifern,
wenn die Wichte dich begeifern!
Diese Kautschukseelen fliegen
nur so höher vor Vergnügen,
um so mehr sie Hiebe kriegen.


Ich kenn einen Jäger, man heißt ihn »Tod«:
Seine Wang ist blaß, sein Speer ist rot,
Sein Forst ist die Welt, er zieht auf die Pirsch,
Und jaget Elen und Edelhirsch.


Depuis que, demeuré sans guide par l'air bleu,
Pour expier l'affront de l'avoir contemplée,
S'abaissant pour jamais, ma paupière brûlée
Enferma sous mon front la vision du feu,


»Ihr hört, wie schwer sie Euch verklagen: wie wollt Ihr Euch verteid'gen? Sprecht.«
Doch er, den Blick emporgeschlagen, sprach: »Königin, sie haben recht.


Mit ihr die kühlen Abendwind',
Wie Knaben sanft von Sitten,
Zum Spielen in der Luft gesinnt
Auf kleinen Wolken ritten.
Die Bäum' und Äst'
Auch tun ihr Best',
Bereichern sich mit Schatten,
Da sich das Wild
Verbirgt und hüllt,
Wann's muß vor Hitz' ermatten.


S aztán lép a Násznagy kevélyen
Fekete leples tíz szobán át
S hetykén pengeti a kaszáját.


Ve mžiku zdvihla se vichřice
s kotouči zlatého prachu,
zadula do štíhlých modřínů,
ztopených v jiskřivém nachu.


Ella, che dall'essercito cristiano
per industria sapea de' suoi consorti
il figliuol di Bertoldo esser lontano,
Tancredi e gli altri più temuti e forti,
disse: – Che più s'aspetta? or Solimano
inaspettato venga e guerra porti.
Certo (o ch'io spero) alta vittoria avremo
di campo mal concorde e in parte scemo. –


Doch schnell verbot ich meinem zu leisen Ohr
Zurück zu horchen! die Zähre schwieg,
Und schon waren die Saiten
Klage zu singen verstumt!


Durezza, briga, contrario accidente
adimorare l'om fa senza amore:
amore fa cor vago e cor vertente


Zpit byl jsem jeho zvučícími divy
a písní květem v hloubi duše bláh,
leč v jeseni, když chlad se vkrádal v nivy,
a v běl se kryly sosny na horách,
jal smutek mě, až zpět když přišla doba,
kdy stromy obaluje květu zdoba,
zas mladým vínem šuměl prsou nach.


章流清浅藕花高
供奉乘舟衣锦袍
却为君王怜翰墨
沉香亭上欲相劳


Ach naše žití jak se v maličkostech třepí,
a přec je každý slavné, veliké chtěl míti,
v dóm gotický je toužil sklenout velkolepý,
to naše žití!


Rispose Ferraù tenete certo
che non è alcun di quei chavete detto
a me parea (ch il vidi a viso aperto)
il fratel di Rinaldo giovinetto
ma poi ch io n hó l alto valore experto
e sò che non può tanto Ricciardetto
penso che sia la sua sorella, molto
(per quel ch io n odo) a lui simil di volto


Oči, snad že v středu země,
dětské ráje hledat’ chtějí;
slze jim však zabraňují,
jedna druhou potápějí.


Jednu chvíli naklonil se
doktor k Lucy, v tvář ji štípl,
vyzývavě v zrak jí hledě
ptá se: „Nu, co říká, kočko?“
A ten ton jí vzpomenul zas
na ten dům tam... na ten život...
Trpce jaksi hledla na něj
a neřekla ani slova...


啼鸟声中午梦回
篆香重拨已成灰
东风似恨春归去
吹送杨花入户来


此花政如黄叔度
不见令人鄙吝生
谷底岁寒谁邀得
白驹欹侧晚烟明


La campiña se tiende cortada a tajos
el arroyo circula bajo las plantas;
y en raudos borbotones ríe y murmura,
con los gorjeos roncos de cien gargantas.
Las flores vanidosas hinchan su cáliz;
los árboles se empinan llenos de orgullo;
y entre las ramas secas, tiembla el gusano
envuelto en la blancura de su capullo.
La araña trepadora teje sus hilos,
y sus tendidas redes presto enmaraña;
y hay con cada tejido mil flbras de oro;
y una gota de fuego con cada araña.
Retemblando y ocultas a ras de suelo,
pálidas y modestas y pudorosas,
las violetas se juntan formando grupos
como ramilletitos de mariposas.
Resplandecen los picos de las montañas;
castiga el sol los campos como un verdugo;
canta el ave; la lampa se hunde en el polvo;
y al surco va el arado y el toro al yugo...


Sie nahmen ihren Weg zu zwein.
Die Steppe ruft. Die Ferne lockt.
Sie ruhten unter einem Baum,
Und Schatten fiel in ihren Traum.
»Sieh mir ins Aug, Anna Molnár!«
Sie hebt den Blick. Ihr Aug ist nass.
»Was weinst du, schöne Anna Molnár?«
»Ich weine nicht, Martin Aigó.
Mein Auge ist von Tau so nass,
Der vom Gezweig des Baumes tropft!«
»Es tropft kein Tau. Die Sonn steht hoch.«


Pourquoi Manon Lescaut, dès la première scène,
Est-elle si vivante et si vraiment humaine,
Qu'il semble qu'on l'a vue, et que c'est un portrait ?
Et pourquoi l'Héloïse est-elle une ombre vaine,
Qu'on aime sans y croire, et que nul ne connaît ?
Ah ! rêveurs, ah ! rêveurs, que vous avons-nous fait ?


Zpěv zní s kůru nitrorvoucí:
basy, jak by zem se třásla,
chlapecké v to hlásky čisté,
jak by lkala nebesa.


A zem ta leží zde v své tvůrčí síle,
ve velké práci své... A já ji sledoval
den za dnem činou, poctivou a věrnou.


Dík, že ta tam už léta jsou ta,
– ba, k smíchu je nám věk ten celý –
kdy v stálém boji
jen o řeč svoji
si naši předci kuli pouta
a pro ni – bloudi – krváceli.
Oč stojíme my nyní výše!
My nedbáme ni hranic říše
a k srdci přivinem i lidožrouta,
jen hrá-li dobře kopanou.


Ein Strahl von dir umleuchte mich,
Ich sitze oder geh'!
Still steh' mein Odem, wenn ich dich
Im Menschenantlitz seh'!


化城楼阁壮人寰
泽国封疆镇两关
云气开成银色界
天工斲出点苍山


Es ist ein Wechsel aller Sachen.
Auf Schein kommt Plitz, auf Tag folgt Nacht,
ein nasses Leid auf trucknes Lachen,
auf Wollust das, was Eckel macht.
Und diese, die dich gestern liebet,
ists, die dich heute so betrübet.


Lebe wohl, die Träne hängt am Blicke,
Welcher dich von dannen gleiten sieht.
Dir erfüllt der Horizont sich zum Geschicke,
Und der Möwenruf zum Lied.


发白真堪惜
萧萧可奈何
西风吹病树
残叶苦无多


A vítr čechrá zralé osení,
vítr je čechrá, letní slunce pálí.
– Vy příliš časně smrtí zkosení,
jste pro tu kosu ještě nedozráli! –


Přijď království Tvé!


Geöffnete Tempel und Totengrüfte
Gähnen auf leuchtende Meeresschlüfte.
Doch nicht die blitzenden Juwelen
In goldner Götzen Augenhöhlen
Und nicht der reiche Tod verführen
Die starren Wasser, sich zu rühren:
Kein kleinstes Wellchen kommt in Gang
Die gläserne Einöde entlang;
Kein Kräuseln erinnert, daß weniger leer
Von Wind ist irgendein anderes Meer,
Nichts sagt, daß je ein Wehen war
Auf Meeren, die weniger grauenhaft klar.


Der an Ihn glaubet, ist aus GOTT
Und hütet sich für Sünden;
Die Predigt, vieler Weltling Spott,
Macht uns das Leben finden.
Wer nun hierauf von Hertzen steht
Und zu der Kirchen Thür eingeht
Der heilgen Tauff,
Der schwingt sich in den Himmel auff.


庭树阴阴过雨凉
冰轮正照坐中央
等闲真意须当认
莫学浮生一样忙


The elevated soul, who feels
Thy aweful impulse, walks the fragrant ways
Of honest unpolluted praise:
He with impartial justice deals
The blooming chaplets of immortal lays:
He flies above ambition's low career;
And nobly thron'd in Truth's meridian sphere,
Thence, with a bold and heav'n-directed aim,
Full on fair Virtue's shrine he pours the rays of fame.


Закатным солнцем озаренная
И солнце озарив закатное,
Влекуще-недоговоренная,
Идет высокая и статнаИдет тропинкой средь акации
Под ветками ореха грецкогИ столько романтичной грации
В движеньях тела полудетскогТропа все круче между выемкЛицо идущей так мечтательнИ платье бежевое с синеньким
На ней сидит очаровательнА я в окно смотрю, трепещущий
И упоенье предвкушающий,
На стан ее, в закате блещущий,
Прикосновений ожидающий…
И вот уж входит бессловесная,
Самоуверенно-смущенная,
Желанная, всегда прелестная
И, может быть, слегка-влюбленная…
Замок Hrastovac


Takto asi ku půlnoci
málomocný nespal, pouze
Rodrigovi, jenž spal pevně,
mezi lopatky dých dlouze


E questo fu cagion che a poco a poco
missi le spalle all'amorosa salma,
per acquistar la disiata palma,
la qual chiedendo già son fatto roco.


Lang ich lieff auff deinen gassen/
O du schnöde Babylon!
Hab doch endlich dich verlassen/
Nahm die flucht vnd sprang daruō.
Gleich zum Creutz mich thät begeben
Dorten ich die wunden küß/
Wil nu nirget lieber leben!
Trinck nur lauter frewden flüß.


Kocht thöricht Gold im Tiegel,
Und blast den Diamant;
Raubt Salomonis Siegel,
Der Geister Graun, und bannt!
Doch wird zum Trank der Jugend
Gebraut der Sterne Tugend;
Frisch!
Trommelt auf den Tisch!
Frisch!
Trommelt auf den Tisch!
Nur Wein ist Trank der Jugend!


V propastném bezdnu tmy vhroužena země spí...
Vysoko hvězda plá v samotě nezměrné,
jediný ryzí skvost, pln zářných tajemství.
A z hlubin zamlklých vstříc mlze důvěrné,
v ohnivých proudech svých, v něž noří modré chlumce,
nad hory daleké planoucí stoupá slunce!


Während auf Parnasseshöhn
Aberwitz'ge Knaben lärmen:
»Schön ist häßlich, Häßlich schön!«
Und im Hexensabbat schwärmen,


Schau hin, wie den Boden der Bannerherr
Mit stöhnender Lippe preßt!
Ha, wahre Dich, Leu, in des Stromes Macht,
Daß die Kraft Dich nimmer verläßt.


En vez de los tronantes arcabuces
cantó Himeneo, y le previno esposa,
la tierra flores, y los cielos luces.


Wer weis durch welches fremde Land,
Mir noch den Glücksstern zeigen möchte.


烟草茫茫楚泽秋
牧童吹笛唤归牛
九衢不是风尘少
一点能来此地不


Vypad na ni, při tom ouklad líčil,
Postupoval nazpět, dokať neobklíčil
Jeho zbor ji. Zříc se burou války temnou
Obstoupenu, hrůzopřevznešené tvary
Dmou jí prsa; neděsí ji zmary,
Praví: „Perun jest zde semnou!“
Takto smělý plavec, od chmur vyprovázen,
S čákou na boj živlů hledí, sem tam házen.


不独满池塘
梦中佳句香
春风有馀力
引上古城墙


Ich mußte gleich zum Strand.
In meinem Blute scholl
Schon Meer. O schon den ganzen Tag. Und jetzt die Fahrt
im gelbumwitterten Vorfrühlingsabend. Rastlos schwoll
Es auf und reckte sich in einer jähen frevelhaften Süße,
wie im Spiel
Sich Geigen nach den süßen Himmelswiesen recken.
Dunkel lag der Kai. Nachtwinde wehten. Regen fiel ...
Die Böschung abwärts ... durch den Sand ... zu dir,
du Flut und Wollust schwemmende Musik,
Du treibend Glück, du Orgellied, bräutlicher Chor!
Zu meinen Füßen
Knirschen die Muscheln ... weicher Sand ...
wie Seidenmatten weich ... ich will dich grüßen,
Du lang Entbehrtes! O der Salzgeschmack,
wenn ich die Hände, die der Schaum bespritzte,
an die Lippen hebe ...
Viel Dunkles fällt. Es springen Riegel. Bilder steigen.
Um mich wird es rein. Ich schwebe
Durch Felder tiefer Bläue.
Viele Tag' und Nächte bauen
Sich vor mich hin wie Träume. Fern Verschollnes.
Fahrten übers Meer, durch Sternennächte.
Durch die Nebel. Morgengrauen
Bei Dover ... blaues Geisterlicht um Burg
und Shakespeare's Cliff, die sich der Nacht entraffen,
Und blaß gekerbte Kreidefelsen, die wie Kiefer
eines toten Ungeheuers klaffen.
Sternhelle Nacht weit draußen auf der Landungsbrücke,
wo die Wellen
Wie vom Herzfeuer ihrer Sehnsucht angezündet,
Funken schleudernd, an den braunen Bohlen
sich zerschellen.
Und blauer Sommer: Sand und Kinder. Bunte Wimpel.
Sonne überm Meer,
das blüht und grünt wie eine Frühlingsau.
Und Wanderungen, fern an Englands Strand,
mit der geliebten Frau.
Und Mitternacht im Hafen von Southampton:
schwer verhängte Nacht,
darin wie Blut das Feuer der Kamine loht,
Und auf dem Schiff der Vater ...
langsam bricht es in das Schwarz, nach Frankreich zu ...
und wenig Monde später war er tot ...
Und immer diese endlos hingestreckten Horizonte.
Immer dies Getön:
frohlockender und kämpfender Choral –
Du jedem Traum verschwistert!
Du in jeder Lust und jeder Qual!
Du Tröstendes! Du Sehnsucht Zeugendes!
In dir verklärt
Sich jeder Wunsch, der in die Himmel
meiner Schicksalsfernen fährt,
Und jedes Herzensheimweh nach der Frau,
die jetzt im hingewühlten Bette liegt
Und leidet, und zu der mein Blut wie eine Möwe,
heftige Flügel schlagend, fliegt.
Du Hingesenktes, Schlummertiefes!
Horch, dein Atem sänftigt meines Herzens Schlag!
Du Sturm, du Schrei,
aufreißend Hornsignal zum Kampf,
du trägst auf weißen Rossen mich zu Tat und Tag!
Du Rastendes!
Du feierlich Bewegtes, Nacktes, Ewiges!
Du hältst die Hut
Über mein Leben, das im Schachte
deines Mutterschoßes eingebettet ruht.


Nézem a homorú völgyet,
A tárt ölű lapályt:
Nagy, ősi fenyőfa-teknő,
Mit vén idők véseje vájt.
A jámbor tót falucskák
Mint békés rozskenyerek
Töppednek a barna teknőn,
Mind oly szelíd s kerek.


Männer sollen luthrisch glauben; Weiber wollen bäptisch seyn:
Männer solln den Willen binden; Weiber wollen ihn befreyn.


Ich aber dachte: ›Rühre nicht daran!‹
Hob leis die Stirn und ging den Weg hinab,
Den Garten lassend in so holder Hut.
Nicht merkt ich, daß einsam die Wege wurden,
Daß feucht vom Meere strich die Abendluft;
Erfüllet ganz von süßem Heimgefühl,
Ging weit ich in die Dunkelheit hinaus.


Lunovis in planitie stat
Cultrumque magn' expectitat.
Lunovis.


Ticho, ni hlásku nedolétne v sluch –
les uzavřel se na vše strany kolem
za tvojí stopou, šerý jeho kruh
ční mezi ní a oddáleným polem.
Jsi sám a sám – tvá hruď se zachvěje
pocitem náhlým neznámého klidu...
Mech dusí v sobě všecky kročeje,
po lidech nikde slechu ani vidu,
i vichr, který venku burácel,
zde umlká a hasne bez ozvěny:
ty obry zdejší on by neskácel,
i kdyby věčně hřímal do jich stěny!
Jak sloupy v chrámu stojí okolo
tu modříny, tam šedokoré jedle,
a s klenbou jich se mísí napolo
i pyšně sváří černé smrky vedle,
a mezi nimi úzkou průlinou
se v srdce hvozdu modrý lazur dívá –
jak okénkem, jak plachou skulinou,
jenž na mžik vždy se otvírá a skrývá.
Když mocněj’ venku vichr zavane –
v daleké výši tajemně to šoumá,
duch vyrušen tu sníti přestane,
zrak zaplane a živě v šeru zkoumá –
– však nadarmo! – zas všecko utichá,
jen někde v rokli skalní pramen hrká,
jen šustne brouk, jak na kmen pospíchá,
a za údolím hrdlička kdes vrká...
Však sotva vítr opět zaduje –
ty zvuky slabé zniknou v jeho vání,
a mysl, jež se tichu raduje –
zas padne znovu v staré zadumání.
Samoty kouzlo sny tvé obmyká,
a poesie prochvívá tvou duši,
bezděky v sobě cítíš básníka,
a rythmem písně tvoje srdce buší!
Na mechu leže, sladkou chvilku sníš,
kouř doutníku ti kolem hlavy krouží,
zrak stihá jej, jak stoupá k stromům výš
a modrou nitkou do větví se hrouží...
A na smrku, jenž kolmo nad tebou
jak svíce pne se nebes do vrcholu,
veverka rejdí, loupá šišku svou,
a prázdné slupky hází na tě dolů!


La propia diestra, que el varón romano
ardiendo pudo ver, inmoble y mudo,
ésa mirar intrépida no pudo
el ofendido príncipe toscano


THE winds were loud, the clouds deep-hung;
And dragg'd their sweepy trains along
The dreary mountain's side;
When, from the hill, one look to throw
On Towy's rambling flood below,
I turn'd my horse — and sigh'd.


On není nadán pevným tvůrčím klidem
v noci, jež trvá tu.
Neumí odít v řeč, přístupnou lidem
snů svojich podstatu.


أتتني سطور منك بين أفاضل
قضوا لي بفضل السبق في النظم والنثر
فأوهت لديهم في الفصاحة منصبي
ولكن لتأهيلي لها رفعت قدري


Orlando avea Cortana ignuda in mano;
trasse alla testa, e Cortana tagliava:
per mezzo il teschio partì del pagano,
e Passamonte morto rovinava;
e nel cadere il superbo e villano
divotamente Macon bestemiava;
ma mentre che bestemia il crudo e acerbo,
Orlando ringraziava il Padre e 'l Verbo,


Lo que a solas te he dicho, te lo dirán un día;
Lo que me has dicho a solas, a otros se lo dirás;
y así como las nuestras, vendrán otras caricias,
Sobre la frente tuya mis besos a borrar.
Olvidando las horas felices del pasado,
Sentirás, junto a otros, la misma languidez,
y sin que me recuerdes, bajo otro ardiente labio,
Te verán otros ojos de amor desfallecer.
Tu boca, que hoyes mía, sobre otra amante boca
Se apoyará temblando con un amor igual;
Será la misma entonces tu palidez de ahora,
Y así, cual hoy los cierras, los ojos cerrarás.
Tal vez para otro labio será mi beso entonces...
¿Quién sabe los secretos que guarda el porvenir?
Mas siempre tu recuerdo destellará en mis noches,
y estará, cerca o lejos, mi alma junto a ti.


水马为妻婿
不久下泉乡
命里妨头妻
再得口天娘


Es ist ein Dieb da!


»Hörst du sein freches Überheben! Auf, werft den Höhnemund ins Meer!«
Sie aber sprach mit leisem Beben: »Und, Fremdling, dieser Stolz, woher?«


Ezek a versem ősei.
Ezek az én elődeim,
Millió rejtelmes hatás:
Harmat-verés, sugár-csapás,
Jég-szakadás, hó-olvadás,
Zsoltáros forrás-buggyanás.
Ezek az én elődeim.
Szent döbbenettel gondolok
Rájok, míg medremben futok
S tajtékzom sorsom kövein.
Mind, mind az én elődeim.


Hynou bratři na bojišti
pro slovanské jitro příští.


天地有生意
验之阳气回
所以霜雪中
春风先及梅


Oh Hamlet! mi volt ijedésed,
Mikoron megláttad atyád lelkét,
Ahhoz képest, amint megijedt
A helybeli lágyszivü kántor
Feleségének látásán?
Egy fél-ép asztal alá bújt,
S kezeit könyörögve kinyujtá
Az amazontermészetü Mártához,
De ez nem könyörűlt.
Megfogta egyik lábszárát,
S kihúzta az asztal alól,
És addig döngette, amíg csak
A seprőnyélben tartott.
Aztán ott ragadá meg haját,
Ahol legjobban fáj,
És elhurcolta magával,
Mint a zsidó a lóbőrt;
S ekkép vígasztalta: „Jerünk csak,
Itt a világ szeme láttán
Nem akarlak csúffá tenni... de otthon
Majd megkapod a magadét!”
S miután ura volt mindenha szavának
Az amazontermészetü Márta:
Hinni lehet, hogy most sem szegte meg azt.


Ich hab' es umgekehrt gemacht,
Der Abstieg hat mir Müh' gebracht,


„To tak! Jen dále, smlouva káže!
Jak zlekat můž tě taký klam?..“
„Klam? slyš! Zas křiče zvedá paže:
Zůstaňte tam, zůstaňte tam!


Yet ev'n these heroes, mischievously gay,
Lords of the street, and terrors of the way;
Flush'd as they are with folly, youth and wine,
Their prudent insults to the poor confine;
Afar they mark the flambeau's bright approach,
And shun the shining train, and golden coach.


Pán na vody tu s láskou pohleděl
A na jich prosbu vlídně pověděl:


Rauch über Acker und Moor;
Ueber das ganze Land
Ist, aus Nebeln gerafft,
Riesig ein Netz gespannt.


Oh ne könnyezz, kedves lyányom,
Édes anyád képe mása!
Az ő könnyes arcát látom,
Oh atyád csak ezt ne lássa.
Fájó emlék fátyla lebben,
Bánat újul bús szivemben.


اللَيلُ إِلا حَيثُ كُنتَ طَويلُ
وَالصَبرُ إِلّا مُنذُ بِنتَ جَميلُ
وَالنَفسُ ما لَم تَرتَقِبكَ كَئيبَةٌ
وَالطَرفُ مالَم يَلتَمِحكَ كَليلُ
فَلَقَد خَلَعتَ عَلى الزَمانِ مَحاسِناً
تُثنى بِهِ أَعطافُهُ فَيَذيلُ
وَلَقَد شَمَلتَ الحَضرَتَينِ بِنِعمَةٍ
يَجري الثَناءُ بِوَصفِها فَيُطيلُ
فَالصُبحُ ثَغرٌ في جَنابِكَ ضاحِكٌ
وَاللَيلُ طَرفٌ في ذَراكَ كَحيلُ
وَأَقَمتَ مِن أَوَدٍ هُناكَ وَهَهُنا
فَدَفَقتَ آراءً وَأَنتَ جَليلُ
وَتَكَشَّفَت لَكَ حالَةٌ عَن غادِرٍ
مَلِقٍ وَمرعى الغادِرينَ وَبيلُ
فَقَعَدتَ بِالأَعداءِ قِعدَةَ خالِعٍ
ثَوبَ العَزازَةِ عَنهُ فَهوَ ذَليلُ
وَهَدَدتَ هَضبَةَ عِزِّهِ فَكَأَنَّها
نَسفاً كَثيبٌ بِالعَراءِ مَهيلُ
فَتَطَوَّقَت بِالهَونِ مِنهُ حَمامَةٌ
يَعتادُها تَحتَ الظَلامِ عَويلُ
وَأَراهُ صَبوَةَ ماجَناهُ دَهمَةً
نَظَرٌ جَزاهُ عَنِ القَبيحِ جَميلُ
فَاِعتاصَ مِن لُجٍّ وَأَعتَمَ مَسلَكٌ
وَاِلتاثَ مُلتَمَسٌ وَضاقَ سَبيلُ
وَوَشى رِداءَ الحَمدِ بِاِسمِكَ خاطِرٌ
قَد عاثَ فيهِ السُقمُ فَهوَ كَليلُ
فَسَجَعتُ في قَيدِ الشَكاةِ مُغَرِّداً
طَرَباً وَلِلطَرفِ الرَبيطِ صَهيلُ
وَلَوى العِنانَ عَنِ الإِطالَةِ أَنَّني
نِضوُ القُوى بِسُرى الفِراشِ ضَئيلُ
مادَ النُحولُ بِهِ فَلاعَبَ شَخصَهُ
ظِلٌّ تَحَيَّفَهُ السَقامُ نَحيلُ
فَمَنَعتُهُ جَمَّ المَحاسِنِ ناقِهاً
قَد كاثَرَ الأَمداحَ وَهوَ قَليلُ
وَلَكَم قَصيرٍ مِن يَراعِكَ ساحِبٍ
مِن نابِ صَدرِ الرُمحِ وَهوَ طَويلُ


Der Höchste, welcher dich bisher so sehr geliebt,
Der in der Weisheit dir den Lehrernamen giebt,
Erhebe dich noch mehr, zum Nutze seiner Heerden,
Und lasse dich gar bald zum Kirchenlehrer werden.


la bella Astrea, al gran caso fatale
mesta, si vide 'n tenebrosi horrori
rigar le gote di ferventi humori,
fatta presaga de l'eterno male.


Las banderas triunfantes que enarbolas,
en la mojada arena con mancilla
miedo al mundo serán, no maravilla
y el casco de tus naves española.


„Přicházíme ze spanilých lad,
které planou v netušené zdobě,
kormutlivou zprávu zvěstovat
v tichou Prahu, jasný králi, tobě!


قَد جَعَلَت مَيٌّ عَلى الطَرارِ
خَمسَ بَنانٍ قانِئِ الأَظفارِ


Že’s vyssála mi mládí, krev,
do jasných snů se smála temně,
šlapala zrní, dbala plev – –:
já proklínám tě, rodná země!


江北江南数日程
萧萧落木送秋声
夕阳满地鸟飞尽
人在乱山深处行


Ob wir an des Nordmeer's Strande
Ziehn, ob tief im Wüstensande, –
Unsren Weg umheult der Streit.
Fried' und Freude schleicht verlassen,
Und die Noth stürmt durch die Gassen,
Wild umschwärmt von Haß und Neid.


南翔岂无雁
东逝岂无鱼
鱼雁非我群
焉能执素书


„Námět váš, ač převýborný sice,“
mínil Wirth, „jen zhorší zlo:
jím by vznikla tlačenice,
že až o život by šlo;


Maria möcht' ich dich begrüßen,
Mein Herz hat stets dich so genannt. –
Seh' ich ein klares Bächlein fließen,
Setz' ich mich still an seinen Rand:
Maria, rieseln seine Wogen,
Maria soll ihr Name sein;
Ein weißes Täubchen kommt geflogen,
Schwebt über mir im Sonnenschein.


Na lásky výsluní výš člověk bude vstoupati,
výš k ideálu krásy, dobra bude spěti,
neb láska, rozvaděné lidstvo
i rozvaděné bratří zástupy
usmíří v harmonický celek.
Hle! rozpory a zlo se v niveč tříští – – –
Buď pozdraveno lidstvo – lidstvo doby příští!


Ach stýská, stýská po té tváři milé
jak dítěti se po náruči matky,
z níž vyrvalo se za svévolné chvíle
jdouc za vidinou v jiném světa díle
a se sklamáním chce a nemůž’ zpátky.


Jak hnědý mnich je, jenž si do čela
kapuci stáh, neb lesk jej mořil žhavý,
na prsa ruce dal a z vesela
zří do vod mírným nakloněním hlavy.


Unter Kassan in Zeremissen der Reußen, im Augustmonate 1636.


Ich spanne meine Pferde aus,
Laß frei, die ich gesellt,
Mir zeigt ein Vogel nun sein Haus,
Mich in den Flügeln hält.


Heilig ist es – von Gott –
Was im Herzen glüht. Laut ruft es in mir,
Gott! – Laut ruft's dir entgegen. Es dringt
Durch die Gebeine, und auch die Gebeine fühlen's.


O jogo, uma ilusão que ao tempo passae eu passo o tempo e sem saber porquênão vejo sobre a mesa a sua graçae os jogos seus que todo mundo v
Há turbação, minha alma já prevênas sombras do suplício uma ameaça,que vem de dentro, dentro de vocêfazendo do meu jogo uma devass
E jogo as cartas todas pelo chãFaço trapaça com meu jogo falhovocê espia, corta e esconde a mã
No pano verde o crupiê confere,escamoteio e vou, rei do baralho,morrendo ao ás da espada que me fere!


„Tobě, tobě, milý, budou znít
Tyto hlasné srdce mého tluky;
Po tobě mé oko s touhou zřít,
Tebe volat siré duše zvuky;
S tebou i mé srdce tobě vroucí
Němě půjde v ony kraje žhoucí.“


En París está doña Alda,  la esposa de don Roldán,
trescientas damas con ella  para la acompañar:
todas visten un vestido,  todas calzan un calzar,
todas comen a una mesa,  todas comían de un pan,
si no era doña Alda,  que era la mayoral;
las ciento hilaban oro,  las ciento tejen cendal,
las ciento tañen instrumentos  para doña Alda holgar.
Al son de los instrumentos  doña Alda dormido se ha;
ensoñado había un sueño,  un sueño de gran pesar.
Recordó despavorida  y con un pavor muy grande;
los gritos daba tan grandes  que se oían en la ciudad.
Allí hablaron sus doncellas,  bien oiréis lo que dirán:
—¿Qué es aquesto, mi señora?  ¿quién es el que os hizo mal?
—Un sueño soñé, doncellas,  que me ha dado gran pesar:
que me veía en un monte  en un desierto lugar:
do so los montes muy altos  un azor vide volar,
tras dél viene una aguililla  que lo ahínca muy mal.
El azor, con grande cuita,  metióse so mi brial,
el aguililla, con gran ira,  de allí lo iba a sacar;
con las uñas lo despluma,  con el pico lo deshace.
Allí habló su camarera,  bien oiréis lo que dirá:
—Aquese sueño, señora,  bien os lo entiendo soltar:
el azor es vuestro esposo  que viene de allén la mar,
el águila sedes vos,  con la cual ha de casar,
y aquel monte es la iglesia,  donde os han de velar.
—Si así es, mi camarera,  bien te lo entiendo pagar.
Otro día de mañana  cartas de fuera le traen:
tintas venían por dentro,  de fuera escritas con sangre,
que su Roldán era muerto  en caza de Roncesvalles.


O grauser Anblick! kan ich sehen/
Hier schau ich was ich je begieng/
Und wider meinen Gott anfing;
Was je gewünscht/ gedacht/ geschehen!
Hier schau ich was ich unterließ/
Was ich vor Gnade von mir stieß/
Weh! weh mir! weh/ mein gantzes Leben/
War nur des Satans Dienst' ergeben/


Pez
O,


Da sah sie deine jungenhafte Schlankheit
und flog aus ihrem Winkel unversehrt
und, leuchtend wie ein blank geschliffen Schwert,
klirrend lacht sie ihrer Kinderkrankheit.


Wenn dich mit Behagen
Nun die Brüder jagen,
Mädchen, um den Tisch,
Wirst nicht an die Ecken
Stoßen mir zum Schrecken,
Und bald wirst du frisch
Selbst den Tisch mit deiner Hand mir decken.


Wie so manche schwere Plage
Wird vom Satan umgeführt,
Die mich doch mein Lebetage
Niemals noch bisher gerührt.
Gottes Engel, den er sendet,
Hat das Böse, was der Feind
Anzurichten war gemeint,
In die Ferne weggewendet.
Alles Ding währt seine Zeit,
Gottes Lieb in Ewigkeit.


yol boyunca çeteler


Kroky naše zaduněly
do světové paniky.
Jak jsme šli, my všichni měli
revoluční knoflíky.


وما استنزلت في غيرنا قدرُ جارنا
ولا ثُفيت إلا بناحين تُنْصَبُ


Von Sentiment. Dann rüsten sie schon wieder
Den neuen Fang. Sie schnallen sich in Seide
Und steigen ernst mit ihrem Lächeln nieder.


Vivía, el tiempo que vivió mi suerte,
dichoso, si jamás mi dura estrella
me diera a conocer el tiempo bueno...»


E mentre qui zascun de sua bontate
Parlando rasonava in tal maniera
E dimostrando segni de pietate,


La poesía cruza la tierra sola,
apoya su voz en el dolor del mundo
y nada pide
ni siquiera palabras.
Llega de lejos y sin hora, nunca avisa;
tiene la llave de la puerta.
Al entrar siempre se detiene a mirarnos.
Después abre su mano y nos entrega
una flor o un guijarro, algo secreto,
pero tan intenso que el corazón palpita
demasiado veloz. Y despertamos.


 Certi verbi, come amare,
tollerare, illuminare,
gli ha composti l'Algebra.


V našem, pravil Vitkov dále,
Nejšťastnějším tažení
Přišla Ejiptského krále
Dcera v tuhé vězení.
Toť vám panna rajská byla,
Krásou hvězdy převýšila,
Jak se na ni podíval,
Bez smyslů muž chodíval.


Moje paní, moje paní,
je to možno? Vy jste psala!
Vy jste se i do vzpomínek,
paní moje, zahloubala!


红锦帐子薄于纱
四壁清风泛彩霞
昨夜月明春梦熟
误吹长笛入桃花


Los mares temen cielos a pedazos,
o muerte será en círculos ardientes,
las tierras temen piélagos pendientes,
ondas de vientos, fulminantes brazos.


Eines Bettlers Hand war offen,
Beide gaben wir zugleich.
Blick und Blick hat sich getroffen,
O wie fühlten wir uns reich!


Morir cuando la luz, triste, retira
sus áureas redes de la onda verde,
y ser como ese sol que lento expira:
algo muy luminoso que se pierde.
Morir, y joven: antes que destruya
el tiempo aleve la gentil corona;
cuando la vida dice aún: «soy tuya»,
aunque sepamos bien que nos traiciona.


Un tas de brutes et de lâches,
Voilà ce qu'ils feront de toi,
Voilà le poison que tu mâches,
Peuple jadis si plein de foi !


Damit aber alle Dinge
Dieses Elementes Kraft
Nicht verstöhre, nicht bezwinge,
Ist des Wassers kalter Saft
Ihm zum steten Feind gesetzet,
Welches kühlet, löschet, netzet,
Seine schnelle Wuht bekämpft,
Und die wilde Hitze dämpft.


Às vezes, passo horas inteiras Olhos fitos nestas braseiras, Sonhando o tempo que lá vai; E jornadeio em fantasia Essas jornadas que eu fazia Ao velho Douro, mais meu Pa  Que pitoresca era a jornada! Logo, ao subir da madrugada, Prontos os dois para partir: - Adeus! adeus! é curta a ausência, Adeus! - rodava a diligência Com campainhas a tinir!  E, dia e noite, aurora a aurora, Por essa doida terra fora, Cheia de Cor, de Luz, de Som, Habituado à minha alcova Em tudo eu via coisa nova, Que bom era, meu Deus! que bom!  Moinhos ao vento! Eiras! Solares! Antepassados! Rios! Luares! Tudo isso eu guardo, aqui ficou: ó paisagem etérea e doce, Depois do Ventre que me trouxe A ti devo eu tudo que soul  No arame oscilante do Fio, Amavam (era o mês do cio) Lavandiscas e tentilhõe Águas do rio vão passando Muito mansinhas, mas, chegando Ao Mar, transformam-se em leões!  Ao Sol, fulgura o Oiro dos milhos! Os lavradores mai-los filhos A terra estrumam, e depois Os bois atrelam ao arado E ouve-se além, no descampado Num ímpeto, aos berros: - Eh! bois!  E, enquanto a velha mala-posta, A custo vai subindo a encosta Em mira ao lar dos meus Avós, Os aldeãos, de longe, alerta, Olham pasmados, boca abert A gente segue e deixa-os só  Que pena faz ver os que ficam! Pobres, humildes, não implicam, Tiram com respeito o chapéu: Outros, passando a nosso lado, Diziam: "Deus seja louvado!" "Louvado sejal" dizia e  E, meiga, tombava a tardinh No chão, jogando a vermelhinha, Outros vejo a discuti Carpiam, místicas, as fonte Água fria de Trás-os-Montes Que faz sede só de se ouvir!  E, na subida de Novelas, O rubro e gordo Cabanelas Dava-me as guias para a mão: Iss queriam os cavalos! Que eu não podia chicoteá-lo Era uma dor de coraçã  Depois, cansados da viagem, Repoisávamos na estalagem (Que era em Casais, mesmo ao dobra ) Vinha a Sra Ana das Dores "Que hão de querer os meus Senhores? Há pão e carne para assa"  Oh! ingênuas mesas, honradas! Toalhas brancas, marmeladas, Vinho virgem no copo a ri O cuco da sala, cantand   (Mas o Cabanelas, entrando, Vendo a hora: "É preciso partir")  Caía a noit Eu ia fora, Vendo uma estrela que lá mora, No Firmamento português: E ela traçava-me o meu fado "Serás Poeta e desgraçado!" Assim se disse, assim se fe  Meu pobre Infante, em que cismavas, Por que é que os olhos profundavas No Céu sem-par do teu País? Ias, talvez, moço troveiro, A cismar num amor primeiro: Por primeiro, logo infeli  E o carro ia aos solavanco Os passageiros, todos brancos, Ressonavam nos seus gabões: E eu ia alerta, olhando a estrada, Que em certo sítio, na Trovoada, Costumavam sair ladrõe  Ladrões! Ó sonho! Ó maravilha! Fazer parte duma quadrilha, Rondar, à Lua, entre pinhais! Ser Capitão! trazer pistolas, Mas não roubando, - dando esmolas Dependuradas dos punhais   E a mala-posta ia indo, ia ind o luar, cada vez mais lindo, Caía em lágrimas, - e, enfim, Tão pontual, às onze e meia, Entrava, soberba, na aldeia Cheia de guizos, tlim, tlim, tlim!  Lá vejo ainda a nossa Casa Toda de lume, cor de brasa, Altiva, entre árvores, tão só! Lá se abrem os portões gradeados, Lá vêm com velas os criados, Lá vem, sorrindo, a minha Av  E então, Jesus! quantos abraços! - Qué dos teus olhos, dos teus braços, Valha-me Deus! como ele vem! E admirada, com as mãos juntas, Toda me enchia de perguntas, Como se eu viesse de Betlém!  - E os teus estudos, tens-me andado? Tomara eu ver-te formado! Livre de Coimbra, minha flor! Mas vens tão magro, tão sumid Trazes tu no peito escondido, E que eu não saiba, algum amor?  No entanto entrava no meu quarto: Tudo tão bom, tudo tão farto! Que leito aquele! e a água, Jesus! E os lençóis! rico cheiro a linho! - Vá, dorme, que vens cansadinh Não adormeças com a luz!  E eu deitava-me, mudo e trist (- Reza também o Terço, ouviste?) Versos, bailando dentro em mi Não tinha tempo de ir na sala, De novo: - Apaga a luz! - Que rala! Descansa, minha Avó, que sim!  Ora, às ocultas, eu trazia No seio, um livro e lia, lia, Garrett da minha paixã Daí a pouco a mesma reza: - Não vás dormir de luz acesa, Apaga a luz!  (E eu aind não!)  E continuava, lendo, lend O dia vinha já rompendo, De novo: - Já dormes, diz? - Bff! e dormia com a idéia Naquela tia Dorotéia, De que fala Júlio Dini  Ó Portugal da minha infância, Não sei que é, amo-te a distância, Amo-te mais, quando estou s Qual de vós não teve na Vida Uma jornada parecida, Ou assim, como eu, uma Avó?  Paris, 189


Bože jediný, živý, bože svobody,
hle já se kořím, já prosím,
svobody syn,
volnost svou v oběť ti kladu:
dej jediný blesk mi,
jedinou myšlénku,
ať dobiju prohnilou sketu,
bývalý národ můj,
jejž miluji dosud,
snad kus mé krve je v něm,
jejž nenávidím a lituji,
bože, dej mi,
ať na tuto pobřežní skálu
vyzvednu tento národ,
ať bývalý ukážu domov,
travnatou, rozlehlou step,
ať ji zlíbají posledně
dumavou písní zchvácení,
písní ztráty a hořkosti,
pak zapálím prérii travnatou, suchou,
zapálím pralesy, národ v nich zbylý,
krvavou oběť tobě, ó bože,
poslední krvavou národa oběť.
A pak, živý bože svobody,
vyrvu si z ňader srdce své,
v hořící step ho uvrhnu
mezi svůj národ umírající,
se skály v pěnící skácím se moře.
Bože jediný, živý, bože svobody,
hle já se kořím, já prosím,
svobody syn – –


Dein's Vaters Vater führt' es.


Acabemos com isto e tudo mai
Ah, que ânsia humana de ser rio ou cais!


Ни «да», ни «нет»!Глухой ответ —
Над ливнем лет
В потухший свеЯ погружен
В бессонный стон:
В безвольный сон
Глухих времеТы, как вода,
Струишь туда —
В мои года —
Ни «нет», ни «да»


Führt sternenreine Engellein
Die Braut auf guter Weide,
Durch Lieb und Leid, bis klar und rein
Der Geist im Lilienkleide
Sich scheidet von dem Dornental
Und mit uns singt beim Hochzeitsmahl:
O Stern und Blume, Geist und Kleid
Lieb, Leid und Zeit und Ewigkeit!


Ob sich deß Beruffes mühen
Gar biß an die Nacht verziehen,
Ist uns doch vergünt die Nacht,
Die davon uns müssig macht.


Stál opitý tím náhlým jasem,
zřel důvěřivě k obloze.
Z daleka zněla muzika sem
tak směšně a tak uboze!


Tluky, tluky, tluk,
Na sta, na tisíce ruk
Dlabe tvrdé skály,
Od věků co stály,
Kámen, kov na bílý den
Bývá z báně vypraven.


Es kam ein Prälat gegangen,
Der eine Bibel trug
Mit diamantnen Spangen
Und goldnem Deckel und Bug:


В сыром ночном тумане
Всё лес, да лес, да лес…
В глухом сыром бурьяне
Огонь блеснул — исчез…
Опять блеснул в тумане,
И показалось мне:
Изба, окно, герани
Алеют на окне…
В сыром ночном тумане
На красный блеск огня,
На алые герани
Направил я коня…
И вижу: в свете красном
Изба в бурьян вросла,
Неведомо несчастным
Быльём поросла…
И сладко в очи глянул
Неведомый огонь,
И над бурьяном прянул
Испуганный мой конь…
«О, друг, здесь цел не будешь,
Скорей отсюда прочь!
Доедешь — всё забудешь,
Забудешь — канешь в ночь!
В тумане да в бурьяне,
Гляди, — продашь Христа
За жадные герани,
За алые уста!»


A kol mé hlavy plavovlasých
svých vděků stelouc bujnou žeň,
lichotně rce mi ve stu hlasích:
„Mne miluj a vše zapomeň!“


Und müde humpelt die hungerfahle
Dürre Lumpengestalt zum Gutshof,
Drängt das Thor behutsam auf,
Spähend vorgestreckt den Kopf ...
Verdammt! Da steht der Gutsherr,
Reitstieflig, zornrot das feiste Gesicht;
Er pfeift dem Hunde gellend;
Schon rennt das Vieh, die Zähne gefletscht ...
Hastig zugeschlagen das Thor!
Fort! mit schlotternden Knieen ...


Sedí Merlín ve své skalní sluji,
kolem něho šumí staré lesy,
nad hlavou mu šedé mraky táhnou,
v dálku táhnou a se nezastaví.
Sedí Merlín, zírá okem věštce
ve přírody tajné živobytí,
jak sní kámen v úžlabině skalní,
zrají klasy, meruňka jak rdí se;
zírá v porod, vzrůst i umírání,
zírá stále, usmívá se tiše,
nebo všecko jest a trvá láskou.


وَذِي وَجْهَيْنِ تَلْقَاهُ طَلِيقاً
مُحَيَّاهُ وَبَاطِنُهُ حَزِينُ
يُعَاطِيكَ الْمُنَى بِلَحَاظِ رِيمٍ
وَبَيْنَ ضُلُوعِهِ ضَبٌّ كَمِينُ


Wie Luther einſt, in feſtem Sinnen,
So ſprich auch Du zu Gottes Ehr’:
„Ich geh nach Worms, und ob da drinnen
Jedweder Stein ein Teufel wär’!“


Più tempo stato son in tal dubiare,
né mai trova' nissun che di tal caso
vera diffinizion sapesse dare;


Mivé lesz ez a késő napmeleg,
Mely most így át meg áthat engemet,
S mely idén utolsó melegnek tetszik?
Rőzsetűzzé lesz lelkem ugarán,
Mely mellett csillagtalan éjszakán,
Nagy téli éjszakán
Álmok didergő tábora melegszik?


Pak na koncert se slétli lesní ptáci,
sedátka chystal rudokvětý vřes
a v ouvertuře týž se motiv vrací:
„Kde tolik krásy, co jí chová les!“ –


Wenn du nicht völlig magst den Geist entbinden
Von ihres Dunstes tödlicher Umhüllung,
Nicht tapfer um der Seele Freiheit ringen:


De uma vez, num baile, tanto,
Tanto bebeu esse amigo,
Que, vendo a cousa em perigo,
Disparou, buscando um canto...


Za vedra letního
vodou tě poleje,
za mrazu zimního
v slamný plášť oděje.
Dobře ti prospěje,
buď dobré naděje!


I´ non potre´ giammai stare diviso
da te, dolce mio bene. – E poi baciando
la dolce bocca e l´angelico viso,
e con la mano i begli occhi asciugando,
dicendo: – Veramente in paradiso
tu fosti fatta; – e´ capei rispianando,
giva dicendo: – Mai sì be´ capelli
non fûr veduti, tanto biondi e belli.