Doch die Mönche hielten fest
An dem väterlichen Glauben
Und an ihrer Vorhaut, ließen
Sich derselben nicht berauben.


乱叶不停风衮衮
狂澜既倒浪滔滔
碧潭深处无人见
归尽浮云月正高


Die Leute sind ein eigen Geschlecht,
Meinen, sie hätten vollkommen recht,
Sagen, mir bliebe das Bild ja doch,
Und ich auch sei derselbe noch;
Ich aber schlage die Augen nieder,
Und wenn ich auf mein Kleinod seh,
Tut's mir im tiefsten Herzen weh;
Der Schmelz ist hin und kommt nicht wieder.


Zní krajem chřestot zbraně,
Nepřátelé se blíží;
„Panoši! tryskem na ně!“
Mnohý se s koně sníží.
Zem se pod ními třese;
Však rýkem panoš zpívá;
Tak při potoku v lese
V bouř hlas slavíka znívá.


Wem's in der Unterwelt zu still,
Wer oberhalb erscheinen will,
Der baut sich, je nach seiner Weise,
Ein sichtbarliches Wohngehäuse.
Er ist ein blinder Architekt,
Der selbst nicht weiß, was er bezweckt.
Dennoch verfertigt er genau
Sich kunstvoll seinen Leibesbau,
Und sollte mal was dran passieren,
Kann er's verputzen und verschmieren,
Und ist er etwa gar ein solch
Geschicktes Tierlein wie der Molch,
Dann ist ihm alles einerlei,
Und wär's ein Bein, er macht es neu.
Nur schad, daß, was so froh begründet,
So traurig mit der Zeit verschwindet,
Wie schließlich jeder Bau hienieden,
Sogar die stolzen Pyramiden.


bir martının gözleri gelmişti


(Pfeife des Schiedsrichters.)


Wohl mir, es heilte die liebende Hand mich,
Die mit balsamischem Blatte verband mich;
Als mich in Flammen umdrohte Verzweiflung,
Deckte des Glaubens asbesten Gewand mich;
Irrend durchstrich ich das waldige Dickicht,
Doch Philomele, die zärtliche, fand mich;
Sterbend im Ozean schwamm ich, der Delphin
Segelte ruhig ans blumige Land mich;
Schlüpfrigen Höhen entglitt ich zum Abgrund,
Aber die Rebe des Berges umwand mich.


O armer Sohn der Arzenei!
Bist selbst erkrankt im Herzen,
Kennst der Heilkräuter mancherlei,
Such' eins für eigne Schmerzen!
Welt, daß ich's finde, laß mich los!
Mich heilt nur meines Grabes Moos.


O folle, o lieve iuventute ignota,
di miserrime cose filocatti,
o pensier vani e matti,
in che ponete tutto il vostro ingegno!
O cecati alla sozza e lorda mota,
senza freno, ragione over ritegno,
non conoscete sdegno,
o che onor si sia giamai o fama;
ma sempre più che vi disia e brama
vostra avvampata e insensibil mente.
Fuor di notizia vera a Dio e al mondo,
non conoscete il pondo,
e che di giorno in giorno più si sente,
dell'imparcabil dardo che ci aspetta.
Non val dir: "Giovinetta - anima mia!":
ché pur convien che sia - l'ultimo morso,
sì ch'è beato chi provede al corso.
O voi chiamati amanti, deh, per Dio,
che cosa è quest'amor che sì vi tene?
E di che vera spene,
e di che ben di ciò si può far summa?
Ahi, nol chiamate amor, ma fol disio,
over cupidità che carne assumma,
o celebro che fumma
o che ci gal<l>a su per vento ad onda!
Gloriasi felice quando affonda,
pur che sol veggia il disïato viso,
ponendo ogni essercizio al falso nido
col bel chiamar Cupido:
e questo è tutto il vostro paradiso!
Ahi, quanto mal s'acquista onore e loda,
chi pur di ciò s'annoda - e non si slaccia:
or pensa omai la traccia - de' passati
e come a ciò seguir fûr ben mertati!
O cieca Mirra, o abomino antico,
Biblìs, Semiramìs, Leandro e Silla,
qual più dolente ancilla,
Fillìs, Clëopatràs, quale Adrïana,
e Polifem che d'Acis fu nimico,
Ecco, Passife e Tisbe alla fontana,
qual fu più dolce equana,
che fe' d'amar? Narcìs, Fedra o Achille,
qual Dido men con l'amorose squille?
Non già men Tenedò però sommerso?
E l'altre cose tante, e gran follia,
che ineffabil saria
ridire a corpo umano, e 'l ben ch'è perso?
Voltate adunque alquanto il duro senso,
voi che vedete accenso - il vostro errore,
e discoprite il core - a che si vede
che pochi èn quelli in cui si trovi fede!
Conoscetevi omai, o vana turbe,
e disponete il core Amore amare,
cupidità lassare,
e queste vanità che 'l mondo presta!
Ahi, dinebbiate lo 'ntelletto turbe,
pensando in Quello più che sempre infesta;
e così l'alma mesta
piglierà nuova luce e buon camino.
E perché nullo al viver ci è destino,
meritati saren secondo l'opre:
però ciascun ben s'armi a sue difese,
ch'egli è chiaro e palese
tutto a Colui che l'universo scopre.
E se, così seguendo, il ben faremo,
racquistaremo - grazïa e disio,
amando Iddio - il prossimo e virtute,
e ciò fra nostra glorïa e salute.
Canzon, tu hai a fare un gran vïaggio,
ché in tutto par che cotal vizio regna,
ma a quel che ti disdegna
di' ch'è nimico a Dio, virtute e grazia;
poi di' che poco dura il poco saggio;
che ben ch'un tempo al mal far forte spazia,
di' ch'allor ben si sazia,
e non s'accorge poi, fin che diserra,
che d'improviso cede doppia guerra.


Lira dos Vinte Anos
    Segunda Parte


Weiß Gott: Gott weiß es! Unser ist allein
Die Pflicht, ihm ein gefüger Stoff zu sein,
Auf daß uns selbst die wunderliche Erde
Kein Nadelkissen oder Kantenstein,
Sondern ein Garten voller Früchte werde.
Und geht es dann ins Tunnelloch hinein,
Soll wenigstens die Lebewohlgebärde
Den weiter Rätselnden kein schlechter Anblick sein.


Ich weiß es. Ich glaub' es. Ich kenne dein Lieben.
Auch werd' ich so schmerzlich dich schwerlich betrüben –
Doch wenn ich den Honig der Liebe dir gällte,
Den Rücken dir kehrte und fremde mich stellte,


Yet grieve not, CHARLES, nor thy hard fortunes blame;
They took thy life, but they secur'd thy fame.
Their greater crimes made thine like specks appear,
From which the Sun in glory is not clear.
Had'st Thou in peace and years resign'd thy breath
At Nature's call, had'st Thou laid down in death
As in a sleep, thy name, by Justice borne
On the four winds, had been in pieces torne.
Pity, the Virtue of a gen'rous soul,
Sometimes the Vice, hath made thy mem'ry whole.
Misfortunes gave, what Virtue could not give,
And bade, the Tyrant slain, the Martyr live.


Zednaříků píseň vítězná
přenesla se, ajta! do března!


Hier steht sein werthes haus/ und klaget seine frau/
Trägt gall und wermuth auff vor süssen nectar-thau/
Und weiß ihn anders nicht/ als weinend/ zu bedienen;
Dort liegt sein armer sohn/ und zeigt mit thränen an/
Daß er noch ohne sie so wenig leben kan/
Als ein citronen-baum mag ohne sonne grünen.


مَن لِصَبٍّ لَم تَخبُ في الحُبِّ نارُهْ
كَيفَ تَخبو وَمُصطَليها اِدِّكارُه
فَتَأَمَّل زَفيرَهُ تَلقَهُ مِن
لَهَبٍ في الفُؤادِ طارَ شَرارُه
لَيسَ يَصحُو مِنَ الغَرامِ نَزيفٌ
وَالهَوى مِنهُ خَمرُهُ وَخُمارُه
آهِ وا رَحمَتا لِمَن بِزَرودٍ
إِلفُهُ نازِحٌ وَبِالشامِ دارُه
أَيَمَلُّ البُكا أَسيرُ غَرامٍ
ما تَقَضَّت مِنَ الصِبا أَوطارُه
لِيَ نَفسٌ لَم يَبقَ إِلا ذَماها
وَفُؤادٌ في الحُبِّ عَزَّ اِصطِبارُه
يا عَذولي فيمَن يَقومُ بِعُذري
كُلَّما لاحَ لِلعُيونِ عِذارُه
بَدرُ تِمٍّ ما قابَلَ البَدرَ إِلا
وَاِنسَرى تِمُّهُ وَوافى سِرارُه
بَهَرَ الشَمسَ في الضُحى وَجهُهُ حُس
ناً وَيُزري بِأَوجِها أَزرارُه
عَجَباً لامرِئٍ يَعيشُ وَقَد فا
رَقَ أَحبابَهُ وَشَطَّ مَزارُه
قَد تَساوى فيما يُكابِدُهُ مِن
لاعِجِ الشَوقِ لَيلُهُ وَنَهارُه
ساحِرُ اللَحظِ لَو رَأى نَفثَهُ مو
سَى لأَعيَت عَلى العَصا أَسحارُه
أَسَفاً مِن قَوامِهِ كُلَّما نِي
طَ نَحيلاً كَخَصرِهِ زُنّارُه
يَظلِمُ الرِدفُ خَصرَهُ حينَ يَمشي
كَيفَ يَسعى لِظُلمِهِ وَهوَ جارُه
هُوَ مِثلُ الغَزالِ لَحظاً وَجيداً
وَالتِفاتاً حَتّى النِفارُ نفارُه
يُخجِلُ الجُلَّنارَ خَدّاهُ وَالخَم
رَ لَماهُ وَالأُقحُوانَ اِفترارُه
يفغَمُ المِسك مِن ثَناياهُ وَالعَن
بَرُ وَهَناً فَمَن تُرى عَطّارُه
عانَقَ الحُمرَةَ البَياضُ بِخَدَّي
هِ بِنَفسي اِبيِضاضُه وَاِحمِرارُه
وَتُريكَ النَعيمَ زَورَتُهُ لَي
لاً وَلَيسَ الجَحيمُ إِلا اِزوِرارُه
حَبَّذا حاجِرٌ وَأكنافُ نَجدٍ
وَالمُصَلّى وَشيحُهُ وَعَرارُه
حينَ بُردُ الشَبابِ ضافٍ قَشيبٌ
وَالصِبا الغَضُّ يانِعاتٌ ثِمارُه
وَنَسيمٌ سَرى فَنَبَّهَ زَهرَ ال
رَوضِ لما تَبَلَّجَت أَزهارُه
فَشَمَمنا وَقَد تَأَرَّجَ مِنهُ
نَشرُ مِسكٍ باتَت تُذَبَّحُ فارُه


Er springt ihr nach, er faßt sie wohl: – da täten sie beide sinken: –
So mußte der Burggraf von Tirol um eine Hex' ertrinken. –


万里归来一叶舟
淡烟疏雨满汀洲
梦魂怪得清如许
身在潇湘第一州


Arbeit ist das stärkste Glied
An der Kette dieses Lebens:
Jede leere Stunde flieht
Wie ein Traum, und ist vergebens.
Arbeit ist des Menschen Pflicht;
Wer nicht säet, ärntet nicht.


Tetszik-e az alku?” kérdezi végtére
a könyező asszonyt. Ez pedig térgyére
borúlván előtte, csókot ont kezére,
s víg hálákot zokog kegyes kérdésére.


Die selge Seele weiß nichts mehr von Anderheit,
Sie ist ein Licht mit Gott und eine Herrlichkeit.


My mither then laid by her wheel,
And said, Dear Joe, why will ye tease her?
I ken ye lo'e our lassie weel,
For a' your joy has been to please her.
Nay, come now, think upo' the time,
When ye were just o' the same fancy,
When I was young and i' my prime,
Ye cried — Ne'er tak an auld man, Nancy.


Che dieci passa gli va drieto o venti
& poi si ferma: et abbaiando guarda
come digrigni i minacciosi denti
& come in gli occhi horribil fuoco gli arda
quivi ove erano & principi presenti
& tanta gente nobile & gagliarda
fuggi lincontro il timido Martano
& torse il freno e il capo a destra ano


A hned každý honil, chytal;
sotva pět bys napočítal:
zlatý srpek do kadeří
obláček si vplítal. –


Auf, Leibgeistseel! Di Standart kommt an tag,
Als zehnjahr gleich von Rothens vorlauf weg!
Das zepter wird mit seinem Schwerdt gereicht,
Wi Rothen vor im vorbild es geschah!
Es folget drauf des eisern hammers krafft,
Der vorgespilt mit dem Gustav Adolph!
Der Fridrich steht mit zehn Kühlmännern auf,
Weil sich verklährt des Rothens neue Erd!
Drauf sigelt zu di Groscitirung A.L.L.S.
Wi eilfjahr si figurlich war geschehn!


Zelený smavý
dýchal kol máj
a v písni kosa
usínal háj.


Megrontva bűnöd és a régi átok,
Beteg valál, s nem érzéd, oh magyar;
Nép, a hazában nem volt már hazátok:
Sírt még hogy adna, állt az ős ugar.
S mint lepke a fényt elkábulva issza,
Úgy lőn nekünk a romlás - élvezet;
Egy-két kebel fájt még a multba vissza:
Nem volt remény már, csak emlékezet.


一别瑶池辄去思
明年农事要先知
天风夜半幡旗动
便欲欺梅更压枝


Tys náhle stanul mezi mnou a skutkem,
Tvé oko jako hrob se hlubně tmělo,
jak lilje klonilo se krásné tělo
a s nevýslovným děl Jsi se zármutkem:
„Což svému k smrti zmučenému lidu
ni chvilkového nechceš popřát klidu?
Chceš klesajícímu pod břevnem kříže
na vyschlá bedra přidat hanby tíže?
Chceš, Tvá by na hlavu mu padla vina,
on studem hořel za Tě, svého syna?“
A zdrcen klečel jsem a v hlasném lkání
mé srdce sbíralo se ku pokání. –


Ein Jeder dichtet seinen Himmel
Wie's ihm behagt in's Blau hinein,
Und über einem Märchen brütend
Schläft endlich er ermüdet ein.


Conquanto em nós é nosso a refusemos
Enquanto em nossos corpos condenados
       Dura, do carcereiro,
       A licença indecis
Lídia, a vida mais vil antes que a morte,
Que desconheço, quero; e as Dores colho
       Que te entrego, votivas
       De um pequeno destin


Po Kolíně usedavě
Paní pláče v černém hávě.


„Tím chaosem se mudrc neomýlí!...
Sta hlasů řve tu, mozků sta tu šílí
a vládne zákon, vlastní divé zvěři –
však mudrc jasně zří a pevně věří,
že vše se změní, a že slunce žhavé
tmu probije i mlhy kolotavé,
a bude veliké a slavné ráno...


Und das Geld, das sie bedungen,
Nahm sie aus der Spießer Hand,
Hielt ihn dann im Schlaf umschlungen,
Daß er ja sich nicht entwand.
Und in lüsternem Begehren –
Keine Träne ward geweint –
Sieben Locken ließ sie scheren
Ihrer Sippschaft ärgstem Feind.


Que bom dizer então bem alto ao firmamento
O que outrora jamais — homem — dizer não pude,
Da menor sensação ao máximo tormento
Quanto passa através minha existência rude!


Új vesszőt, melynek bár gyümölcse
savanyúbb a tavalyinál
elég hogy kádamat betöltse
és nektek enyhülést kinál,
ha szátok ízét ronda karcos
rontá vagy édeskés barack -
s nekem erőt új kapaharchoz
veletek, gyűvötény, tarack!


快雪半消时
春波动墨池
翠禽啼梦觉
拾得向南枝


E a mulher, que o pranto cede
Aos outros, dizia aos gritos:
— “Meu Bom Jesus dos Aflitos
Fazes mais do que se pede.”


Die Engel weinten und lachten
Und wußten nicht, wie ihn'n geschehn. –
Die einen doch bald sich bedachten,
Und meinten: das wird wohl gehn!


Schaff / ach schaff / O Herrscher / hülff / daß man Herz-getrost kan lehren.
Feur-begeiste Flammen-Zungen gib' / in Andacht-kalter Zeit /
der verfelsten Menschen Sinn glauben-kräfftig zu bekehren.
Wann der minste Allmacht-Strahle leucht in Herzen Düsterkeit /
wird sie gleich der Nacht verjagt / und das Lehr-Liecht zu erlangen
eine starke Herzen-Gier in der Seelen angefangen /
die / als wie die schmachtig Erden / wann ein Regen in sie fliest /
wahrer Warheit Vnterweisung / gleichsam Geisterdurst / geniest.
Schaffe nie-gefühlten Durst nach den süssen Sions-Quellen /
daß man / wie erhitzte Hirschen / nach dem Wasser schreyen muß:
schaff' auch Gnaden-Wasser-Ström höchst-ergötzlich unsern Kehlen.
Wollst im Durst / die mäng' uns geben: und den Durst / im Vberfluß.


Lege deine rechte hand mit dem nägel-loche auf die leute deiner hand, unter deinem joche,


"Thou'rt fled like the low evening breath,
That sighs upon the hill:
O stay! though in thy weeds of death, —
Thou art my daughter still."


Die Morgen-Sonne gehet auf,
Erfreut, zu wallen ihren Lauf;
Wie ein Bräutigam kommt geziert,
So holden Glantz sie mit ihr führt.


晓庭微雨濯瑶华
愧杀群芳醉落霞
恐与蟠桃共花谱
三千年一耀灵葩


Oh, tristeza!
Cadê teu fim?


A co rostl počet okamžiků,
množila se světla k úžasu;
se světly se vzmáhal hukot křiku,
pláče, běhu bídných chuďasů!


A bůh soudil – přísně soudil vinu mou:
zrádné ženě, choť zas platí zradou svou,
a když bůh mně k potěšení děcko dal,
za trest pokaždé mi zas je v nebe vzal.


Wol den angenehmen Tagen,
Wann der Kronen Hertz und Licht
Sich mit Brandenburg bespricht!
Nach-Welt wiss hievon zu sagen,
Weil es Fama schallen lässt
Biß durch Nord, Süd, Ost und West.


Sie höret Singen, höret Orgelklingen,
Muß ihren Lobsang gleich auch bringen dar:
»Gott! Amen!« hebt sie freudig an zu singen,
»Gott! Amen!« tönt ihr Stimmlein hell und klar.


Kalimpál és kalimpál és
Kalimpál kicsit bután
Esős, áprilisi hajnalt,
De még jobban délután,
De még jobban későn, éjjel:
Ilyen a tavaszi szív.


秋风满荒原
秋月亦皓皓
不见放萤人
惟见化萤草


Weiter sind sie wie ein Garten
Zu der besten Maienzeit,
Dessen Lilien schönster Arten
Mit viel Purpursaft bespreit.
Sind zwei Rosenhäufelein,
Die mit Milch begossen sein.
Sind zwei Polster, die vor allen
Meiner Seelen wohlgefallen.


Хотя и должны мы всегда себя беречь;
Но можно ли во всемъ себя предостеречь?
Кто скажетъ можно,
Такъ ето ложно:
Не льзя никакъ,
Я смѣло говорю, что ето такБыла лисица,
И отъ собакъ
Летала будто птица;
Не драться съ ними ей; она не львица,
Да имъ же по родству сестрицБыла замужняя она, или дѣвицПро то,
Не сказывалъ ни кто:
Могла вдругъ дѣвка быть, и баба и вдовица,
И попросту вдова;
Лишь только сказано была она крива,
И подлинно была лисица таковИзвольте басенки моей послушать:
Пришла къ рѣкѣ она,
Воды покушатЛисица не пила ни водки ни вина:
Въ струи воткнула носъ глубоко,
Къ водѣ оборотивъ свое кривое око,
Другое въ лѣсъ,
И говоритъ, не льзя ко мнѣ подкрасться, песъ,
Хотя бы влезъ
Въ тебя сабака бѣсъ,
А отъ воды лисица не потруситъ;
Мнѣ щука носа не откуситНапрасно ты лиса боялася сабакъ:
Не той закрылась ты полою;
Съ воды стрѣлою
Убилъ тебя рыбак


سائلي عنهُ وعن سيرَتِهِ
جِسمُ إنسانٍ به روحُ نَمِر
وعلى الشرِّ وجَلبِ الشَرِّ والس
سَعي في الإيجادِ للشَّرِّ فُطِر
ماله والخيرُ إن خيرٌ بَدا
وإذا ما لاحَ شَرٌّ يَبَدِر
ناكثُ العهدِ خَئونٌ غادِرٌ
فاجرُ الأيمانِ أفَّاكٌ أشِر
وشقيقٌ له إن يغدر بهِ
فَحَرِىٌّ بِسواهُ إن غُدِر
سَمعُ سِمع له إن شَرٌّ بَدا
وله سَمعٌ عنِ الخَيرِ وَقَر
ولهُ في الفَضلِ رجلا مُقعَدٍ
وهو في اللُّؤمِ سُلَيكٌ إن يَسِر


Smích Olympu zdravý,
jenž se sotva ptá,
čím se světu zdá,
plný, žhavý, dravý,


Che val, dice il pensier ch'a ciò mi mena,
aver veduta angelica bellezza
per satisfar la voglia e crescer pena?»


花时伏枕𣨼归情
纸帐罗浮梦未成
不是宫霞分片色
空教笛里落春声


Wi schrekklichgrausam ist, wann die Propheten schälke?
Vil tausend falln durch solche Teufelstükk.
Man spricht zur distel, blüh; zur Lilgenrosen, welke!
Nennt höllisch ach! di lichsten himmelsblikk.
Das gantze Volk verlaufft
Dem Satan halb verkaufft.
Di schwangern misgebährn, ob si vom heilgen schwanger,
Auf disem höllschem anger.
Weh deme, der noch erstlich saugt!
Ach er empfängt, was gantz nicht taugt!


流水桃花世外春
渔郎曾此得通津
当年只记秦犹在
不道山河又属人


A zastaví a sleze hned,
dva dále hřmí jak vichru let.


bych nebyl v posměch vlastních snů a síly,
bych neviděl vlasť celou jedním rovem,
kam kosti dědů se smíchem syn házel!


笔口酸嘶解说穷
寒炉随手变春红
因君大笑涪翁拙
费尽奇香得马通


A estos peñascos rudos,
mudos testigos del dolor que siento,
que sólo siendo mudos
pudiera yo fiarles mi tormento,
si acaso de mis penas lo terrible
no infunde lengua y voz en lo insensible,
quiero contar mis males,
si es que yo sé los males de que muero;
pues son mis penas tales,
que si contarlas por alivio quiero,
le son, una con otra atropellada,
dogal a la garganta, al pecho espada.
No envidio dicha ajena,
que el mal eterno que en mi pecho lidia
hace incapaz mi pena
de que pueda tener tan alta envidia:
es tan mísero estado en el que peno,
que como dicha envidio el mal ajeno:
No pienso yo si hay glorias,
porque estoy de pensarlo tan distante,
que aun las dulces memorias
de mi pasado bien, tan ignorante
las mira de mi mal el desengaño,
que ignoro si fue bien y sé que es daño.
Estense allá en su esfera
los dichosos, que es cosa en mi sentido
tan remota, tan fuera
de mi imaginación, que sólo mido,
entre lo que padecen los mortales,
lo que distan sus males de mis males.
¡Quién tan dichoso fuera
que de un agravio indigno se quejara!
¡Quién un desdén llorara!
¡Quién un alto imposible pretendiera!
¡Quién llegara, de ausencia o de mudanza,
casi a perder de vista la esperanza!
¡Quién en ajenos brazos
viera a su dueño, y con dolor rabioso
se arrancara a pedazos
del pecho ardiente el corazón celoso!
Pues fuera menor mal que mis desvelos
el infierno insufrible de los celos.
Pues todos esos males
tienen consuelo o tienen esperanza;
y los más son iguales,
solicitan o animan la venganza,
y sólo de mi fiero mal se aleja
la esperanza, venganza, alivio y queja.
Porque ¿a quién sino al cielo,
que me robó mi dulce prenda amada,
podrá mi desconsuelo
dar sacrílega queja destemplada?
Y él con sordas, rectísimas orejas,
a cuenta de blasfemias pondrá quejas.
Ni Fabio fue grosero,
ni ingrato, ni traidor, antes amante,
con pecho verdadero:
nadie fue más leal ni más constante;
nadie más fino supo en sus acciones
finezas añadir a obligaciones.
Sólo el cielo envidioso
mi esposo me quitó: la Parca dura,
con ceño riguroso,
fue sólo autor de tanta desventura.
¡Oh cielo riguroso! ¡Oh triste suerte,
que tantas muertes das con una muerte!
¡Ay, dulce esposo amado!
¿Para qué te vi yo? ¿Por qué te quise,
y por qué tu cuidado
me hizo con las venturas infelice?
¡Oh dicha fementida y lisonjera,
quién tus amargos fines conociera!
¿Qué vida es ésta mía,
que rebelde resiste a dolor tanto?
¿Por qué, necia, porfía
y en las amargas fuentes de mi llanto,
atenuada, no acaba de extinguirse,
si no puede en mi fuego consumirse?


S hory se větří prach, hřmot zbrklého pluku
Otroky smrtí, jak stín vrahové nectní,
Slunceli zakryje mrak, se do lesa tratí.
Vidouc slouhové věrní Křesťany švarné
K pomocy spěchati v důl, jak zdrážděné saně
Mustaffu roztrhujíce mstu ve krvi sytí.
Stařeček živne, a vidí Křesťany, slyší
Rozpalu vztek; krev synova – nedbaje otec
O sebe syrý patří na syna svého,
Na svou prošlou slávu a zmatené štěstí,
Padá, líbá krvavé ruce a myje
Černou slzami tvář, msta, lítost, a vztek co
Dračice rozbodujíce mdlé stísněné srdce
Pudí vývaly z ust, slov pronikajícých
Hlubiny duší, vzdechu a hořekování
Strhané jekoty, pohledu bouře a oudů
Umrtvujícých svál tvor zmrazuje každý.
Vévoda s lidem se blíží, na poli vidí
Oběti vzteku, a zkleslým přispěti káže.
Suran zří, šat se sebe škubaje pláče,
Krajina třese se leklá, lidé co skály
Stojí. Živote můj! kmet volaje klečí,
Kam jsy se se země děl? Proč se neotevřete
Na kynutí, proč nepřivinete ruce
K prsům bídného svým? Co sy v ouzkosti počnu?
Kdo mých statků, víry kdo hájiti bude?
Hrdiny šereda przní. Víro a vlasti!
Sláva se zkalila nám; ach! cyzynec Bůh vám
Kázati, cyzynec muž vás svírati bude.
Pukni, ó srdce, a zhasněte oči, by hanby,
Smrti a poroby vzhled mých nestočil smyslů;
Řekl, a do mdloby padl, zas k životu povstav
Rukama lomil, a poklady usmrcujícý
Rozkoše květ klel, na syny volal, a světil
Křesťany na smrt, by na sebe popudil mužů.
Křesťané vidí otce a bolesti jeho,
Cýtí ouzkosti střel; v hrad syvého nesou,
V spěchu se k pomocy trou v hor děsyvé stráně.


Lemenő, szép Nap volt az arca
S könyörület rajta.
Az élet be sok újat hozott
S Isten nem változott.


S este hétkor, a séta után
megsimogatni kis fehér kutyám


Siehe die fragende
Flamme entglühet,
Siehe, der Runnen
Zeichen sind fertig
Vielfach gemischet,
Wartend der Deutung.


U tebe měl jsem sladké zdání
o lásce, která do skonání
přes hoře světa květ svůj chrání,
bůh ti požehnej!
Že však jsi stokrát odkopla ji
jak s cesty kámen, a že v taji
tě přece musím milovati,
bůh tě zatrať!


Nun ist's geschehn! und mit verklärtem Blicke
Von ihres Lebens Gipfel lächelt sie;
Es war geschehn, kaum weiß sie selber wie,
Denn jäh erfüllen sich die himmlischen Geschicke.


Wer die Zeit verklagen wil, daß so zeitlich sie verraucht,
Der verklage sich nur selbst, daß er sie nicht zeitlich braucht.


Am andern Morgen las man überall:
Schafhausen hatte gestern auch Cravall;
Dank unsrer umsichtsvollen Polizei,
Es blieb beim Alten, Alles ist vorbei.
Die Meutrer gingen zeitig heim nach Haus
Und ruhen noch auf ihren Lorbeern aus.


A já nevím, z vůně-li to
nebo z lidské krásy,
že radosti hojná vláha
stížila mi řasy.


Quien ama y disimula, o sufre, o miente,
con nuevo gusto el alma se reparte;
pero la fe, sin ella tiene parte,
es carácter que dura eternamente.


Denk an den Tod, wenn böse Triebe,
Wenn Lust der Welt und ihre Liebe
Dich reizen; und ersticke sie.
Sprich: Kann ich nicht noch heute sterben?
Und könnt ich auch die Welt erwerben,
Beging ich doch solch Übel nie.


„K čemu z cizích dějův cizí mravy
Ženské slávy důvodem jsou nám,
Činy Libuše a Vlastislavy
V našem srdci skvoucí mají chrám:
Ač nám Alžběty a Kateřiny
S Theresií slávu zjednaly,
Přece nejvíc dívky Libušiny
Vlastenské nám srdce zajaly;
Vzorem českým ať jsou české činy!“


Der eine hatte Geld und just genug,
Des Lebens Schwere ruhig zu ertragen,
Nach keinem Menschen braucht Mylord zu fragen,
Und keines Hospodaren Rock er trug.


Erwege stündlich in der Stille
Den Anfang der Zusammenkunft,
Bedencke nur, dein eigner Wille
Beschwur das Bündnüß mit Vernunft;
Vergiß auch nicht, was mein Verlangen,
Nur dich zu sehn, oft angefangen.


A vrána živená dechem jeho
sletěla v hlínu, v království člověka.
Slepá se stranou potácela,
dítěte duše v matčině lůně
bez probuzení, myšlénky bytí,
bez času, odvěčná, vlekoucí se
krvavou nití životy lidí,
bludičkou hvězdnou od boha hrozného
vrženou prostorem nekonečným
z pouhého rozmaru, šaškem tvůrce;
letěla loďkou bez kapitána
volnými vlnami náhody hnaná,
ovoce spadlé ledabylo
s klínu okamžiku v svět.
Letěla slepá, apathická,
neznalá bolů, strádání, bojů,
bídy a slz, nudy a hříchu,
jež nahoře ve světě vířily kdesi,
jich stopy se mihly jen stínem v ní.
Letěla hlínou lidská duše,
podsvětím tápavě toulala se,
šťastná, šťastná, rouška bílá.
A v rohu roušky semínko bylo
zapomenuté, nepatrné,
rostlo a křičelo: Chci vědět!
Prokvetlo roušku červeným květem,
volala duše celá: vědět!
Letěla vědomě daleko k cíli,
kde hořel veliký oheň boží
a ten ji spálil.


Er, der reiche Gott vom Himmel,
Zog in Armuth üm auf Erd
Durch das wüste Weltgetümmel;
Keine Noth hat ihn beschwert,
Die er trug vor unsre Schulden:
Er konnt wie ein Lämmlein dulden.
Ach, ach, unsre Freundeszier,
Jesus, ist nun nicht mehr hier.


Nicht die seltne Engel-Zier /
noch der Sonne Wunder-Wesen /
hab ich mir jetzt auserlesen:
es wird nur von mir allhier /
in der Blumen vollen Wiesen /
Gottes Allmacht Pracht gepriesen.


藕花风起绿波间
十里平湖十里山
载酒寻僧谁可共
画船吹笛月中还


Nechť jitro sídlí v duši, jitro skvoucí,
zpěv, slasť a láska, rozkoš nehynoucí,
nechť ze vší práce vůně vane nám!
Dej sílu zdravou, bující a čilou
a z květů plody dej a žeň vždy milou,
dej, ve světě ať máme štěstí chrám!


Ty pláčeš nad květem,
že brzo hyne,
ty pláčeš nad rovem,
po němž se břečtan vine,
a lkáš, že slunce zlaté přálo
ti paprskův tak příliš málo.


Wo der Freund nicht bei dir sitzt,
Sitzt sein Angedenken itzt.
Laß es nicht auf Dornenspitzen,
Sondern weich auf Rosen sitzen!


Tacita nocte, quanto ogni mortale
canton tuo lode in questo mondan giro,
e 'l placido riposo al viver frale,


Ha a józanság nem borban lakik:
Borivó nálunk minden harmadik,
S ha ittam-e már én bort? - meglehet!
De drága pénzért lőrét eleget.


Zwischen nichts wissen und Nichts wissen,
In diese zwei Teile ist die Menschheit zerrissen.
Aber Nichts wissen
Ist fruchtlos bis zum Tode beflissen,
Indes nichts wissen
Ein gottgefälliges Ruhekissen.


Ach, HERR, schaw doch auff mein elend,
wölst mein gebet erhören,
Dein gnedig ohren zu mir wend,
dein antlitz zu mir keren,
Mein angesicht
laß trawren nicht
vnd halt mein augen offen,
Daß mich die not
nit senck inn todt,
für leyd nit werd entschloffen,
HERR, schaff, daß ich mög leben.


Es ist Geist, so rasch beflügelt,
Wie der Spezereien Geist,
Der, hermetisch auch versiegelt,
Sich aus seinem Kerker reißt. –


Byrone ty hudby! mistře, vládce tónů,
čí to srdce tlukot v zemský prach tě vloudil?
což tě zvábilo, žes v naše kraje zbloudil,
v domov propadlých nám na věky Siónů?


Du, mein Sohn, bist fromm und klug,
Gottesfürchtig, stark genug,
Und es wird dir leicht gelingen,
Jenen Joab umzubringen.«


J'aime tes jambes fières,
Ton dos où des lumières
Baignent les arcs sereins


Sedni k práci, nechoď tam,
je to velký, bolný klam –
chceš, by rány zacelené
vznítily se v nový plam?


Doch gleich dem Weine,
Der aus der Kelter
Trübe geflossen,
Lange von dunkeln
Reifen umschlossen,
Bis er mit Funkeln
Im Becher glüht:


Wiltu zum Richter gehn? Halt an, der Tag ist da,
Dann wo du zornig bist, hat dich, wie ich kan schließen,
Dein Argwohn schön verdammt! Durch wen? Durch dein Gewißen,
Vernein es, wie du wilt, es spricht doch allzeit: Ja.


Die sechs Geschwister, die freundlichen Wesen,
Die mit des Vaters feuriger Gewalt
Der Mutter sanften Sinn vermählen,
Die alle Welt mit Lust beseelen,
Die gern der Freude dienen und der Pracht
Und sich nicht zeigen in dem Haus der Klagen –
Die Farben sinds, des Lichtes Kinder und der Nacht.


Ich bin die Ruhe zwischen zweien Tönen,
die sich nur schlecht aneinander gewöhnen:
denn der Ton Tod will sich erhöhn –


Ó mýlíš se! – Snad do života skal
jsi bušil silnou rukou, tobě v tvář
zpět lítal prach a tvrdý štěrk a kal; –
leč družný dělník stál kdes opodál;
ty’s mezi dílem řekl mu: „Bůh zdař!“
Všech příštích dnů ten pozdrav byl mu zář.


Víru mám, že zvůle nezvítězí.
Vzroste síla nám, jak boj ten velký,
na svěr okovův i na řetězy!


Wie nah ist Gott, er steht in Dingen spat und früh,
Du schaust ihn, wie er ist, spring etwas über sie.


Majd meggyógyítja ő Etelkét;
És ezzel késni nem szabad.
Kár volna mostan minden percért,
Sürgős ez ilyen pillanat.
Ereszti a füzőt derékon,
Föcskendi vízzel halántékon,
Csókkal borítja mindenütt,
Hogy így majd minden bajt elüt.


Costui, richiesto da Zerbin, gli diede
vera informazion di tutto questo.
Zerbin si maraviglia, e a pena il crede;
e tuttavia n'ha indizio manifesto.
Sia come vuole, egli discende a piede,
pien di pietade, lacrimoso e mesto;
e ricogliendo da diversa parte
le reliquie ne va ch'erano sparte.


překotem téměř tmavomodré látky,
vy víte: císař! U něho jít musí
jak rozkaz tak čin pěkně v jedné řadě.


El tronco de ovas vestido
de un álamo verde y blanco,
que entre espadañas y juncos
bañaba el agua de Tajo,
y las puntas de su altura
del ardiente sol los rayos,
y en todo el árbol dos vides
entretejían mil lazos;
y al son del agua y las ramas
hería el céfiro manso
en las plateadas hojas,
tronco, punta, vides, árbol.
Éste con llorosos ojos
mirando estaba Belardo
por qué fue un tiempo su gloria
como agora es su cuidado.
Vio de dos tórtolas bellas
tejido un nido en lo alto,
y que con arrullo ronco
los picos se están besando.
Tomó una piedra el pastor
y esparció en el aire claro
ramas, tórtolas y nido,
diciendo alegre y ufano:
«—Dejad la dulce acogida,
que la que el amor me dio,
envidia me la quitó,
y envidia os quita la vida.
Piérdase vuestra amistad,
pues que se perdió la mía
que no ha de haber compañía
donde está mi soledad.
Tan sólo pena me da,
tórtola, el esposo tuyo,
que tú presto hallarás cuyo,
pues Filis le tiene ya-».
Esto diciendo el pastor,
desde el tronco está mirando
adónde irán a parar
los amantes desdichados.
Y vio que en un verde pino
otra vez se están besando;
admiróse y prosiguió
olvidado de su llanto:
«—Voluntades que avasallas,
Amor, con tu fuerza y arte,
¿quién habrá que las aparte,
que apartallas es juntallas?
»Pues que del nido os eché
y ya tenéis compañía,
quiero esperar que algún día
con Filis me juntaré—».


Lautlos über den spiegelnden Plan
Ziehen die Schwäne silberne Bahn.
Goldregen in schimmerndem Schweigen
Rinnt von den zitternden Zweigen,
Nachtigall fleht im Syringenbaum,
Auf lauen Schwingen ein Schattentraum
Weht über die blauenden Matten.


Slze nevinnosti,
Zavedené ctnosti
K nebi o mstu volají:
Lože poškvrněná,
V hanu přivedená
Chlipníků smrt žádají.


FRUIT of Aurora's tears, fair rose,
On whose soft leaves fond Zephyrs play,
Oh! queen of flow'rs, thy buds disclose,
And give thy fragrance to the day;
Unveil thy transient charms: — ah, no!
A little be thy bloom delay'd,
Since the same hour that bids thee blow
Shall see thee droop thy languid head.


Mädchen, fürchtet rauher Leute
Buhlerische Wollust nie.
Die im ehrfurchtsvollen Kleide
Viel von unschuldsvoller Freude
Reden, Mädchen, fürchtet die.


Místo všeho pření s těmi znova
Školomety se a Němčíky,
Napsali sme tam jen tato slova:


Ros' und Myrthe gepaart, Sinnbild des Schönsten im Leben,
Dir, holdseliges Kind, bringen wir ahnend es dar.


Ich spüre keinen –
Und ob Freund, ob Feind
An mir vorübertreibt:
Ich weiß es nicht ...
Wie Schatten hastet's hin –
Verhängt ist mein Gesicht,
Entrückt mein Sinn ...


لي شهوتانِ أحبُّ جمعَهُمَا
لو كانتِ الشهواتُ مضمونَهْ
أعناقُ عذّالي مدققةٌ
ومفاصلُ الرقباءِ مدفونَهْ


A přece vím, že v samotě
se mnohé srdce trápí
a mnohá tvář že mladistvá
se v hořkých slzách stápí.


Schon tropft das Dunkel über uns wie Tau.
Wann rinnt es golden durch umflorte Wipfel?
Wann lockt durch schwüle Stille süßer Ton?


破晓驰驱驿路来
沙边立马自徘徊
英雄千载今谁在
淮水东流不复回


Láttam tebenned buzgani véreket
S orcádra öntött nemzeti lelköket;
Láttam szemed villámsugárát
S ősi dicső vasadat kezedben.


Přesmutně hovoří
město k nám z hlubiny;
smutni my z pohoří,
že nejsme bez viny.


Non credo che sia in cielo ordin divini
sì ben composti e con tante ragioni,
com'era questo da tutti e confini.


Diß laß dir so gefallen
und liebe mich vor allen;
So sol dein hoher Preiß
Durch Lufft und Wolcken steigen
und dir nach Willen schweigen
Der Neid-gewohnte Kreiß.


Indem der Hirsch ihm darf nun ohn Geweihe trauen/
legt seinen Schnabel weg der Adler/ seine Klauen
der schönbemähnte Löw; obgleich der Herbst schon graut/
doch Silber-Lilien der fromme Gärtner schaut.


Die Straßen ab und auf die Straßen
Geht der Soldaten-Zapfenstreich,
Die Trommel rasselt, Hörner blasen:
Wie lau die Nacht, wie warm, wie weich!
Horch! Höher schwillt der Töne Wogen,
Gewiegt auf linder Weste Schwing',
Und majestätisch lang-gezogen
Steigts auf zum dunklen Himmelsbogen:
God save the king!


Jen láska může trhat lásky kvítí;
nejkrasší poklad srdci náleží,
jež opětuje jej a vřele cítí


Zmohutněli, Gure, příliš
na souši, což teprv vodě,
jejich drzost nebezpečím
hrozí jako jejich lodě.


Fliegende Pulse – frühes Siechtum!
Durch der Liebe feurigste Küsse
Wehen leise Grabesschauer;
Liebeskrank und todesmutig
Riefst du selbst, in wilder Laune,
Dein Verhängnis in die Schranken
Und verhauchtest dein verwirktes Dasein,
Don Juan, heißbeweinter,
Ohne Hoffnung und ohne Reue.


Chillen en tanto pues que los levanta
el rumor de las aguas y las flores,
para aplaudir, que Filomena canta.


Regálame el capullo de tus rosas
y el verdor enervante de tu prado
y escribiré por ti, versos y prosas,
pues sabes, como yo, nadie te ha amado.
Regálame la luna y sus ocasos.
Regálame la miel de tu colmena.
Regálame el calor de tus abrazos
¡Y róbate la sangre de mis venas!
Regálame los broches de tu blusa,
para desabrocharla con mis besos
y recordarte así que eres mi musa,
la que me envuelve en locos embelesos.
Regálame la estrechez de tu corpiño,
para llenarla de caricias en tu piel.
Transfórmame de hombre a ser tu niño
y amamántame, con la savia de tu miel.
Regálame de tu pubis la fragancia,
para en los mares de tu pelvis navegar
y buscar los tesoros de tus ansias
y al encontrarlos, incitarte a amar.
Regálame los pliegues de tu sexo
y déjame plancharlos con mi furia,
cuando sientas que en cóncavo y convexo,
¡Desfallecemos de total lujuria!


Cypern / eine blaue/ selige Insul in Griechenland.


Emelten függ a harcra szomju kard,
De nem mozdúlnak a feszűlt karok;
Dermedten állnak lépő lábaim,
S nagy kínjaimtól el nem futhatok.


Mit jenem Sönnchen, welchem der Biene Kunst
Den Docht beseelet, welches dem Büchersaal
Sonst nur die Nacht entscheucht, wenn Grübler
Endlich die durstige Feder tränken.


Ahora que eres testigo
de la influencia de tus grandes ciudades.
América
Pueblo que espera su tierra. Tierra que espera su pueblo
Continente
Del futuro lenguaje
De la futura identidad
Del arco-iras al arco-iris.
¡Qué sabiduría la tuya, al recrear nuestras
máscaras!


ماذا برقراق السحائب
ضمن المجرة من كواكب
ليست كمزعم بعضهم
نهراً يفيض على الجوانب
كلا ولا هي لو تعي
زبدٌ بوجه السيل ذائب
كلا ولا وادٍ على
طرفيهِ قد صفت كتائب
حيث الأسنة ثَمَّ في ال
هبوات تضحك والقواضب
أهناك جيش لا أبا
لك حذوه جيش محارب
فلننتظر حتى نرى
من ذا من الجيشين غالب
كلّا ولا سدُمٌ حوت
غازاً فهذا الظن كاذب
لكن شموس جاريا
ت ضمن هاتيك السحائب
بل إن هاتيك السحا
ئب ذات انجمها الثواقب
أجرامها يسبحن في
بحر الأثير لكل جانب
الكل يذهب في الفضا
ء على اختلافٍ في المذاهب
وعلى ارتباطٍ بينها
بقوى جواهرها الجواذب
يا أيّهذا العالم ال
نجمي كم بك من عجائب
كم زار منك نظامنا
جرمٌ يجدّ السير دائب
جرمٌ بديعٌ شكله
جرمٌ يعدّ من الغرائب
فله نواةٌ ذات نو
رٍ مشرقٍ وله ذوائب
ويضئ حتى تستضى
ء به المشارق والمغارب
ويزيد إشراقاً على
إشراقهِ مهما يقارب
حتى إذا ما دار حو
ل الشمس سافر وهو آيب
فكأنه متحملٌ
في زوره كتباً لغائب
أَمخبرٌ أحد النجو
م لشمسنا بعض المطالب
يا عالماً يحوي عوا
لم سائرات في مواكب
كم من شموس فيك أك
ثرها عن الأبصار عازب
شسعت فأسفر بعدها
عن مثل أنوار الحباحب
وهناك لولا أبعد ال
أبعاد نيران لواهب
تجلو أشعتها المني
رة ما هناك من الغياهب
وتوازنت أجرامها
فالكل مجذوب وجاذب
ولها توابغ في تن
قلها السريع لها تصاحب
تحكى توابع شمسنا
فتطوف منها في الجوانب
وعلى توابعها تدو
ر توابع أخرى صواحب
العلم هذا رأيهُ
فيها ورأُى العلم صائب
يرضى به من كان ذا
نظرٍ بعين العقل ثاقب
لكن من جهل الحقا
ئق من سماعته مغاضب
ومن المصائب أن تخا
طب جاهلاً ومن المصائب
أما الحياة فان ظن
ن العقل فيها غير خائب
أيجوز أن الأرض تُس
كن وحدها بين الكواكب
وتكون غير الأرض خا
لية كأمثال الخرائب
هذا لعمري إن يص
ح فانه لمن العجائب
إن الحياة تبين حي
ث ترى لها وسطاً يناسب
ما أوحش الأجرام لم
تمرح بها بيض كواعب
وترى كأحسنها العيو
ن النجل فيها والحواجب
يا ساكني تلك النجو
م على اختلافٍ في المراتب
إني مخاطبكم فلا
تلووا الوجوه عن المخاطب
باللَه قولوا لي أَأَن
تم مثلنا غرض النوائب
إنا نعاتبكم إذا
لم تفصحوا إنا نعاتب
أَحَياتكم كحياتنا
لا تكتموا عنا متاعب
أم هل هناك حياتكم
صفوٌ فليس بها شوائب
إنا لنفزع من مصا
ئب لاجئين إلى مصائب
إنا بظاهر أرضنا
قسمان مغصوب وغاصب
الظلم ضيَّق في وجو
ه رجائنا طرق المكاسب
والعلم مغلوب فلا
يعلى بهِ والجهل غالب
إنا بحال لو علم
تم غير محمود العواقب
نسعى لنفع الآخري
ن من الذين لهم مناصب
ونعيش في حال التعا
سة بالأمانيِّ الكواذب
لهفي على الشبان قد
سلكوا سبيلاً للمعاطب
غيلوا بكل قساوة
فبكتهمُ حتى الأجانب
ويلي على بيضٍ نشر
ن من الأسى سود الذوائب
يخمشن حرَّ وجوههن
ن ويلتدمن عَلَى الترائب
يبكين فقد أعزة
ماتوا فهن لهم نوادب


Wenn das Thal seinen Jubel erschallen läßt,
Daß die Ernte der Reben herein,
Dann geht auch der Jäger zum Freudenfest,
Und von dannen nicht geht er allein.
Sein Glück, seinen Schatz, und sein gutes Gewehr
Nimmt er mit, wenn der Jubel verhallt,
Und ziehet, als ob er der Reichste wär,
Mit der Liebsten zu Wald, zu Wald!


A pak se mrzel. Měl ty týdny
nejistot plný život bídný,
až by z těch nálad přemilí
dvořané byli zjančili.


Szép Lidihez a vadász el-eljár,
S bátorsággal ölelkezhetnek már.
Nem tartanak semmi ellenségtől,
Szilaj Pista eltűnt a vidékről.


火轮漫碾三山路
彩鹢何妨六月行
敬祝尧天同永覆
海滨黎赤赖长生


مَرَابِعُهُمْ لِلوحشِ أَضْحتْ مَرَاتعَا
فقفْ صابراً تُسعِدْ على الحزن جازِعا
فمن مُبْلِغُ الغادينَ عنّا بأنّنا
وَقَفْنَا وأَجْرَيْنا بِهِنَّ المدامِعا
مَعالِمُ أَضحَتْ من دُماها عواطِلاً
فقلْ في نفوسٍ قد هَجَرْنَ المطامعا
وَفَيْنا بميثاقِ العُهُود لربعها
كأنّ عهودَ الرّبْع كانت شرائعا
فمن دمنةٍ تحت القطوب كمينةٍ
بها وثلاثٌ راكدات سوافعا
ومن خطِّ رمسٍ دارسٍ فكأنّما
أمرّ البلى محواً عَلَيها الأَصابِعا
تَأوَّهَ منه شَيِّقُ الركبِ نائحاً
فَطَرّبَ فيه مُلْغِطُ الطّيْرِ ساجعا
ومازِلتُ أُجري الدمعَ من حُرَق الأسى
وأدعو هوى الأحبابِ لو كان سامعا
وأفحصُ عن آثارهم تُرْبَ أرضِهمْ
كأنّيَ قد أودعتُ فيها ودائعاً
كأنّ حصاةَ القلب كانت زجاجةً
مقارعةً من لاعجِ الشوق صادعا
أماتَ ربوعَ الدار فقدانُ أهلها
فأبصرتُ منها الآهلاتِ بلاقعا
كأنّ حُداءَ العيس في السير نعيها
وقد سُقِيَتْ سمّاً من البين ناقعا
أدارَ البلى ولّى الصبا عنك لاهياً
فَمَن لي بِأَن أَلقَى الصبا فيكَ راجِعا
أما ولبانٍ درّ لي أسحمٌ به
ومن كان من أهلي بودّي مُرَاضِعا
لقد دخلتْ بي منك في الحزنِ لوعةٌ
حُرِمْتُ بها من ذِمّةِ الصبر راجعا
أيا هذه إنّ العُلى لتهزّ بي
حُساماً على صَرْفِ الحوادثِ قاطعا
ذَريني أكُنْ للعزم والليل والسرى
وللحرب والبيداءِ والنَّجمِ سابِعا


Ihr wilden Gebirge, der Adler
Erhabene Trauer.
Goldnes Gewölk
Raucht über steinerner Öde.
Geduldige Stille odmen die Föhren,
Die schwarzen Lämmer am Abgrund
Wo plötzlich die Bläue
Seltsam verstummt,
Das sanfte Summen der Hummeln.
O grüne Blume –
O Schweigen.


Čistota duše zdrojem všeho blaha,
svátostní vody dojde tvoje snaha.


V tom jako když s nebe skočí,
má milá se ke mně točí – –
V náruč milou zachytil jsem,
co je jaro, pocítil jsem.


Taci, canzon, che l'aura
Soavemente a respirar ritorna,
Che così mal adorna
Non ti portasse il vento;
Ma resti qui tra noi nostro tormento.


Es ist doch eine wahre Pein
Mit Lindorn umzugehn:
Man findet sich nicht ganz allein,
Und ist auch nicht zu zween.


Und itzo seh ich sie
Mit Palmen-Zweigen,
Befreyt von aller Müh,
Aus Zion steigen.


Mi perro ha muerto.
Lo enterré en el jardín
junto a una vieja máquina oxidada.
Allí, no más abajo,
ni más arriba,
se juntará conmigo alguna vez.
Ahora él ya se fue con su pelaje,
su mala educación, su nariz iría.
Y yo, materialista que no cree
en el celeste cielo prometido
para ningún humano,
para este perro o para todo perro
creo en el cielo, sí, creo en un cielo
donde yo no entraré, pero él me espera
ondulando su cola de abanico
para que yo al llegar tenga amistades.
Ay no diré la tristeza en la tierra
de no tenerlo más por compañero,
que para mí jamás fue un servidor.
Tuvo hacia mí la amistad de un erizo
que conservaba su soberanía,
la amistad de una estrella independienre
sin más intimidad que la precisa,
sin exageraciones:
no se trepaba sobre mi vestuario
llenándome de pelos o de sarna,
no se frotaba contra mi rodilla
como otros perros obsesos sexuales.
No, mi perro me miraba
dándome la atención que necesito,
la atención necesaria
para hacer comprender a un vanidoso
que siendo perro él,
con esos ojos, más puros que los míos,
perdía el tiempo, pero me miraba
con la mirada que me reservó
toda su dulce, su peluda vida,
su silenciosa vida,
cerca de mí, sin molestarme nunca,
y sin pedirme nada.
Ay cuántas veces quise tener cola
andando junto a él por las orillas
del mar, en el invierno de Isla Negra,
en la gran soledad: arriba el aire
traspasado de pájaros glaciales,
y mi perro brincando, hirsuto, lleno
de voltaje marino en movimiento:
mi perro vagabundo y olfatorio
enarbolando su cola dorada
frente a frente al Océano y su espuma.
Alegre, alegre, alegre
como los perros saben ser felices,
sin nada más, con el absolutismo
de la naturaleza descarada.
No hay adiós a mi perro que se ha muerco.
Y no hay ni hubo mentira entre nosotros.
Ya se fue y lo enterré, y eso era todo.


Jej svrhnout chce a sem se kasá,
Co věda, krása, osvěta?
Jen chleba! chleba! chleba! hlásá
dnes pán – kdys luza prokletá.


In: ALVES, Castr Obra complet Or e notas Eugênio Gome Rio de Janeiro: Nova Aguilar, 198


闻钟识寺遥
小径缘云入
日暮冒岚归
秋衣不知湿


Ich sagte zweimal Uns. Die Worte galten
Den Heldenkünstlern, die sich selber nennen;
Denn nimmer kann solch Feur wie dies erkalten.


¿o en qué violenta dulce
contracción de tu olvido
paso yo deseado
acariciado
destruido
por tus muslos sin ojos?


Nicht jeder wandelt nur gemeine Stege:
Du siehst, die Spinnen bauen luft'ge Wege.


塞外传烽急
云中调守难
谁为帝言者
白发老郎官


Benché tali opre son per ornamento
de la nobiltà vostra, poetessa
per gentilezza d'intertenimento,


S fájdalom van írva mégis
Homlokodnak szűz havára,
Halvány arczod szenvedésnek
Néma, csendes tört sugára.


Herr Sue läßt hoch einschenken,
Sich von der Mohren vier,
Der Deutsche mit Bedenken,
Im Gegensatz zum Thier.


Yo soy cristiano -¿Y por las calles reza?
-El que lo ve mi santidad infiere
Yo soy cristiano -Y ¿odia, injuria, hiere?
-Si es por mi bien, no hacerlo es gran simpleza


Dove e tagliato, in man lo raccomanda
a Pinabello, e poscia a quel sappende
prima giu e piedi ne la tana manda
e su le braccia tutta si suspende
sorride Pinabello e le dimanda
come ella salti, e le man apre e stende
dicendole, qui fusser teco insieme
tutti li tuoi chio ne spegnessi il seme


When thoughtless Mortals by constraint attend
On the last Moments of their parting Friend,
See the chang'd Features wear a deathful Hue,
The Temples water'd with a fainting Dew,
The Limbs that tremble with convulsive Pain:
Then stand agast the ignorant and vain,
Who shiver at the seeming stern Decree;
But look no farther than their Eyes can see,
The happy Soul glides unobserv'd away
To Worlds of Glory and eternal Day.


Tvé srdce, jehož nenakazyl jed,
Jenž teče z hříchu pramene,
Tvá libá řeč, jenž jak jen mluvíš, hned
Y tvrdost měkčí kamene.


Ch'io veggio il nostro vivere esser corto,
Et morir pria i migliori, et sua ventura
Data a ciascun dal dì che nasce in terra.


Quando eu morrer, não chorem minha morte,
Entreguem o meu corpo à sepultura;
Pobre, sem pompas, sejam-lhe a mortalha
Os andrajos que deu-me a desventur
Não mintam ao sepulcro apresentando
Um rico funeral de aspecto nobre:
Como agora a zombar me dizem vivo,
Digam-me também morto — aí vai um pobre!


Habe ich gesündigt, was tue ich dir damit, o du Menschenhüter? Hiob 7, 20.


za pravdu dá v tom, nevím; ale myslím,
že věrnost k Císařskému Majestátu,
jest prvým velkým svatým přikázáním
každého člověka tu bez rozdílu
ať v Říši Římské či dědičných zemích.
A Fridland – teste viro – často mluvil
dost neuctivě o Císařském pánu:
prý zbytečně jej penetrirovat chce,
jak daleko jde jeho fides k němu,
jak kachna, když chce dosáhnout dna řeky;
prý takový jest, jakými jest sváděn,
a sváděn flanďáky je, veden hlupci,
a k smíchu je, když imputují jemu,
se ordinancím accomodirovat,
jež z Vídně přijdou; ve Vídni prý vůbec
je všecko věčně včerejší a mozky
náturu račí mají. Milost Tvoje


Wan dein begird/
Mein hertz regirt/
Für leidt kan ich nit sprechen;
Für süsser noth/
Für süssem todt/
Daß hertz möcht mir zerbrechen.


新阳气候未全佳
尚纵寒威压岁华
赖有椒汤共卯酒
不妨和雪看梅花


وَعَويصُ مِنَ الأُمورِ بَهيم
غامِضِ الشَخصَ مُظلِم مَستور
قَد تَسَهَّلتَ ما تَوَعَّرَ مِنهُ
بِلِسانٍ يَزينَهُ التَحبير
مِثلُ وَشيِ البُرودِ هَلهَلَه النَس
جُ وَعِندَ الحِجاجِ دَرُ نَثير
حُسنُ الصَمتِ وَالمَقاطِع أَما
نَطقُ القَومِ وَالحَديثِ يَدور
ثُمَّ مِن بَعدِ لَحظَة تَوَرَّثَ اليُس
رُ وَعرض مُهذب مَوفور


Seitdem auch weiß ich, wem ich bin gesendet;
Dem der da steht, wo ich nicht durfte weilen.
Kein Licht hab' ich was leuchtet oder blendet,
Nur eine Stimme! die da treibt zu eilen,
O eile! eile! nur die Schritte wende!
Und ob kein Schimmer durch die Wolke bricht,
So denk »Er herrscht im Dunkel wie im Licht.«
Und falte nur im Finstern deine Hände!


»Den Löwen mit der großen Seele,
Den könnt ihr wohl,
Ihr kleinen Gecken,
Ein wenig necken!
Da seht! er liegt in seiner Höhle,
So großmutsvoll!
Und macht, ein Weiser und ein König,
Aus eurem Spott, und eurem Schimpf sich wenig,
Ihr könnt's ja wohl!
Wär' aber unter euch ein Tiger,
Und mutig und noch jung,
Dann thät er einen Sprung
Aus seiner Höhle, würde Sieger,
Und ihr, ihr kleinen Gecken,
Entflöht in Dornen und in Hecken!«


Ich möchte hingehn wie das Abendrot
Und wie der Tag in seinen letzten Gluten –
O leichter, sanfter, ungefühlter Tod!
Mich in den Schoß des Ewigen verbluten.


匠馀留片木
榰案定攲倾
不是乖绳墨
人间地少平


Und so starrt sie schweigend in die Welle,
Unter ihr schlägt wild die Brandung an,
Aber fern ist Frieden, Tageshelle,
Heitre Ruhe, ebne Spiegelbahn.


É permitido o uso dos quebra-queixos em duas circunstâncias: – a primeira quando não for ninguém no bond, e a segunda ao desce


□英雪粲去难招
遗粉馀香亦暗消
休说惜春人未老
小窗明月梦无憀


Eine Taube soll sich schwingen
Aus der Glut, soll Friedenszweige
Der empörten Erde bringen,
Daß sie aus der Zornflut steige.


Scintilleront, moi j'évoquerai celle


Er setzt' ihn an, er trank ihn aus:
»O Trank voll süßer Labe!
O wohl dem hochbeglückten Haus,
Wo das ist kleine Gabe!
Ergeht's euch wohl, so denkt an mich,
Und danket Gott so warm, als ich
Für diesen Trunk euch danke.«


归舟夜泊西兴渡
坐看潮来又潮去
江草江花春复春
山青水绿原如故


Benché sia grave e rio
il mio perverso errore,
benché io non sia d'eterno esilio indegno,
Padre benigno e pio,
il tuo giusto furore
non s'accenda ver' me con tanto sdegno.
Tu l'arco tiri, e 'l segno
è 'l mio penoso fianco;
così da strali afflitto,
quasi cervo trafitto,
dovunque volgo il core e 'l piede stanco,
colmo d'alto spavento
la tua grande ira e 'l mio gran fallo sento.


Es wolte die Glückseeligkeit
Sich mit den Menschen einst verbinden/
Doch solte die Vollkommenheit
Sich in derselben Tugend finden.
Sie sah auf Anthon Ulrichs Hauß/
Und sprach: diß hat mein Hertz erkohren/
Charlotta wurde gleich daraus
Die trefflichste der Welt gebohren.


Ma tehát az őszös Svájc:
Ma itten, holnap ottan,
Mindig csodálkozással,
Keserü döbbenéssel,
Görnyedten és unottan.


Z rána do večera,
Večera siného,
Od dvoru ke dvoru
Pána si jiného;


Ich rief: »Er sprach's im Rausche,
Und ich war gestern ein Tor!
Es lebe das rosige Leben
Und meine Liebe zuvor!«


Sie fliehet fort! Sagt Galatheen ihr Flüsse,
Daß ohne sie der Wiesen Schmuck verdirbt;
Ihr eilt ihr nach, sagt, daß der Wald sie misse
Und daß ihr Schäfer stirbt.


竹间彼何人
抱瓮靡遗力
遥夜更不眠
焚香坐看壁


Nač ještě čeká Catull pošetilý?
Proč váhá vyrvat z duše ty dvě oči,
ó Lesbie, tvé oči safírové?
Proč nezakřikne tony hlasu tvého,
jež stále slyší?... Lesbie ty bídná!


Giacer sempre mi par con vetturali,
che spesso fanno della notte giorno,
e non ch'i' sia fra le genti nostrali,


Und meine Seele schläft dann bis es tagt
bei deinen Füßen, warm von deinem Blut.
Und ist ein Weib vor dir. Und ist wie Ruth.


          - Manos
          Rosa peixeira
          quitandeira Maria
          você também
          Zefa mulata
          dos brincos de lata
              - Luanda onde está?


Duše má se hrůzou chvěje – jak na novém Sinaji
zákonů se věčných runy ne té desce mihají,
jasněji než v pergameny, nežli v písma zlatých hvězd
vepsána v ní mystická je nesmrtelná žití zvěst.


Christe, du Lamm Gottes, der du tragst die sünde der welt; gib uns deinen frieden! Amen!


试著轻衫问晓晴
野棠花下有清明
不如独上江楼去
坐听春潮送橹声


Io era per sentier dubbioso e angusto,
quando incontro a me fessi un Cherubino
con atto fiero e nel parlar robusto;


Kdys v Alpách vstoupal jsem vždy tíž a tíž,
až příkrou strání, na níž tráva vlaje,
a prsoma se stráně dotýkaje
jsem zvolna bral se k cíli svému blíž;


para mi amarga vida fatigada...
¡el mar amado, el mar apetecido,
el mar, el mar y no pensar en nada!...


Bramai che tanti doni,
Tante doti celesti onde vai carca,
Non tronche man di Parca,
Ma l'alto tuo valor tanto risoni
Che vinca la memoria
D'ogn'età, d'ogni tempo e d'ogni istoria.


Hle vavřín slávy,
květ nesmrtelný
a pod ním hlavy
mrtvé zrak skelný,
strhaný, shaslý,
v podsvětí tmách...


Ond'io non so se stral d'oro o di piombo
saetti o serbi, o che faretra o arco,
o chi governi o tenga esto tuo stato;


虚斋长铗短灯檠
明月当窗夜气清
却掩尘编时闭目
胡床独坐听秋声


Ret druha mého krášlil trpký úsměv žalu,
leč prsa jeho pyšně dmula se,
on chrabře kráčel se mnou cestou k ideálu.


Vier Trillionen neun Billionen
Zirka siebenhundertelf
Milliarden fünf Millionen
Achtzehntausend hundertzwölf – –


أَما وَالَّذي لا يَعلَمُ الغَيبَ غَيرُهُ
وَيُحيّ العِظامَ البيضَ وَهيَ رَميمُ
لَقَد كُنتُ أَطوي البَطنَ وَالزادُ يُشتَهى
مَخافَةَ يَوماً أَن يُقالَ لَئيمُ
وَما كانَ بي ما كانَ وَاللَيلُ مِلبَسٌ
رِواقٌ لَهُ فَوقَ الإِكامِ بَهيمُ
أَلُفُّ بِحِلسي الزادَ مِن دونِ صُحبَتي
وَقَد آبَ نَجمٌ وَاِستَقَلَّ نُجومُ


Wie sanft naht jene Trauermelodie
Mir durch des Abends leise Dämmerhülle.
Aus Deines Tones wunderbarer Fülle
Entquillt mir Trost in süsser Harmonie.


Dnes poprvé a snad i v doby příští,
odhalí mnohou krásu tento klín,
a tu, kde nyní stojím, na jevišti,
mnohý se zjeví z času slávy stín,
mnohý děj dávný znovu se zde stane,
ze slz, jež tekly, mnohá zas pokane,
a v slavných dějích, skrytých po staletí,
budem se zas, jak v krásách, potápěti.


Die Löwen stritten; jeder stand,
Wich keines Haares breit;
Die schon zerstükte Schweizerhand
War muthig noch im Streit.


Jauchtzt, alle jung und alt! nun wird eur leid zur freud!
Der Prister ist erquikkt! Das Volk hat A.L.L.S. di fülle!
Rahel, triumfe frohlokkend stat schreiens!
Deine Kinder hat der Herr verherrlicht.
Ephraim bleibet das Schoskind des Höchsten!
Lea, Grosmutter! Sih den segen,
Welchen dein Judas im Kühlbund erlanget!
Davids Jerusalem prahlt vergrössert.
Was David anbefahl dem weisen Salomon,
Vollführen beide recht durch Gott in mir zum Wunder!


Él, que se ve tan famoso
y en tan buena estimación,
atento a vuestra belleza,
se ha enamorado de vos.
No pide le deis más dote
de ver que matáis de amor,
que en matando de algún modo
para en uno sois los dos.
Casaos con él, y jamás
vïuda tendréis pasión,
que nunca la misma muerte
se oyó decir que murió.
Si lo hacéis, a Dios le ruego
que os gocéis con bendición;
pero si no, que nos libre
de conocer al Dotor.


Wohl dachte jetzt ein jeder stolze Freier:
Mir gilt der Gruß, mich ruft der holde Laut,
Bald heb' ich froh den zarten Rosenschleier,
Und mild erwarmt in meinem Arm die Braut.
Alpino nur ward trauriger und scheuer,
Der Wahn entschwand, worauf er still getraut;
Er fühlte tief bei jenem süßen Klingen:
Dich grüßt sie nicht, du hast ihr nichts zu bringen!


Huérfano de la albura de tu mano,
y en el silencio que el la sala flota,
polvoso, en un rincón, sueña el piano
sueña que tú le arrancas una nota


„Hova?” szólott most az úrfi, „vissza?”
„Nem egészen,” felelt neki Pista,
„Csak a Duna közepéig... ottan
Veletek egy kis számadásom van.”


Схимник юный, узник бледный,
Почему, за мглой страстей,
Мир печали заповедной
Ты отторгнул от людей?
По своей ли ты охоте,
Иль веленьем вражьих сил,
Умерщвленье грешной плоти
Выше счастья полюбил?
Кто, властительный и смелый,
Так жестоко восхотел,
Чтоб, навеки онемелый,
Перешел ты за предел?
За предел миров, где струны
Так узывчиво звенят,
И смеются: «Схимник юный!»
«Ты невольник!» — говоря«Ты невольник, и жестоки
Испытания твоМы свободны, мы глубоки,
Как потоки и ручьИ в жестокости мы кротки,
И расстались мы с тоской,
И меняемся, как четки —
Но под смелою рукой!»


A kékselyem mezőn itt állt az éji őrszem,
Feszült, csontos kezében ezüst-pengéjü szerszám,
Fakón csillant a hold, mint egy meredt, bús tört szem
A tikkadt sóhajú ég szederjes, szürke arcán...


Ohngefähr vor sieben Jahren
Bot Akanth aus Unbedacht,
Für die Freuden Einer Nacht,
Phrynen alle seine Waaren:
Da hat sie den Knicks gemacht!


In einer Scheune waren
Acht Mäuselein,
Die wollten wandern
Ins Städtchen hinein,
Ins Städten auf den Markt,
Da gäb' es mancherlei
Backwerk und Leckerei.


Ser


Hat die Vorsicht nicht am Gängelbande
Mehr als deine Mutter dich geführt?
Dich erzogen deinem Vaterlande?
Und mit Mannkraft dich geziert?


»Ein armer Bettler kroch
Vor seines Bruders Haus
Und bat, o reich mir doch
Ein Stückchen Brot heraus!
Vor meinen Augen flirrt's
Ich habe nichts zu essen,
Der liebe Herrgott wird's
Dir sicher nicht vergessen!


Встало утро, сыплет на цветы росою,
Тростником озерным тихо колыхая;
Слышит ухо, будто кто-то над водою
В тростнике озерном ходит, распеваНикого не видно, над водой лишь гнутся
Водяной кувшинки маковки, белея;
А вверху над ними, поднимаясь, вьются
Мотыльки, на солнце ярко голубеПриглядишься зорко — и за тростниками,
На воде, под легким утренним туманом,
Кто-то будто смотрит светлыми очами,
Колыхаясь тихо тонким, гибким стано


Rozhoupe se vonným vzduchem melodie přesladká,
vzad skloněnou hlavu vzpřímí třpytná mládí pohádka,
vztýčen slouchám její písni, jež mi srdce blahem tísní,
srdce, které nepotřísní dnes, co pozemského jest,
písni, která v síň mou vábí oknem snivé třpyty hvězd,
jež na vozech stříbrných svých v komnatu mou slaví vjezd.
Melodické příchody to, které znavenému oku
v komnatu se zdají kráčet něhou tichých dívčích kroků,
čelu, které chabě kleslo v starostí a smutků křeslo,
lichotným svým velí hlasem, by se ve snů říše vzneslo,
vlnou zpěvu chladí líce, polibkem se ke rtům sehnou,
v extasi, již davše berou, blízkost noci nepostřehnou,
která zvonivé mé štěstí řevem stvůr svých udusí,
zlatou lampu večerů mých rozmetat dá na kusy.


Und betäubet vom Gezänke
Der Halacha, vom Dispute
Über das fatale Ei,
Das ein Huhn gelegt am Festtag,


Cherubim und Erstandene tönten vom Untergange
Babylon's. Also sang der Erstandenen Chor dem Vollender:


Z rejn pestré vlajky vlají vstříc
i se stěžnů i s lan,
a v koši hraje na šalmaj
sám věkožízný Pan.


百里荒村烟火休
黄河之水竟东流
旧时策马暮投宿
凄绝祇今空石楼


Небо душно и пахнет
сизью и выменем
О полюбите пощадите
вы меня
Я и так истекаю
собою и вами
Я и так уж распят
степью и ивами


Svatební pak píseň k oslavě bych skládal –:
Odměnou však měsíc stříbrný bych žádal,
kromě toho ještě: v čarovném hvězd kole
první místo chtěl bych při svatebním stole!


In lauter wachs/ vnd hönig
Verwendt sich alle beut/
So mancher Fürst/ vnd König
Geneust mit hertzen frewd.
Von blumen waß sie schaben/
Waß da sie frücklen auß/
Wird gleich zur honig waben/
Wans jhnen kombt nach hauß.


烧痕吹尽荻芽生
江南二月春禽鸣
闲倚柁楼看远水
依依杨柳故园情


Warum wird es mir zu helfen seyn,
Man sieht auf Lung und Leber hinein!


In qual parte andrò io, ch'io non ti truovi,
trista memoria? In quale oscuro speco
fuggirò io, che sempre non sia meco,
trista memoria, che al mio mal sol giovi?


Imitez ces effets. Dans de riants tableaux
Ne craignez point d’offrir des urnes, des tombeaux,
D’offrir de vos douleurs le monument fidèle.
Eh ! qui n’a pas pleuré quelque perte cruelle ?
Loin d’un monde léger venez donc à vos pleurs,
Venez associer les bois, les eaux, les fleurs.
Tout devient un ami pour les âmes sensibles ;
Déjà, pour l’embrasser de leurs ombres paisibles,
Se penchent sur la tombe, objet de vos regrets,
L’if, le sombre sapin ; et toi, triste cyprès,
Fidèle ami des morts, protecteur de leur cendre,
Ta tige chère au cœur mélancolique et tendre,
Laisse la joie au myrte et la gloire au laurier ;
Tu n’es point l’arbre heureux de l’amant, du guerrier,
Je le sais ; mais ton deuil compatit à nos peines.


Sürgönyszalag röpköd a homlokukról
és messzeség. Akár az operahősök.
Fütyöl a mozdony. Életük libeg
az indulás wagneri pátoszában.


Na sto hodin projde,
na sto nebo dvě stě,
chlebík si hledají
zmozolené pěstě.


Quedó en mis manos un jirón de encaje;
te escapaste de mí como una sombra,
mas al huir, se te enredó el ropaje
y rodaste de espaldas por la alfombra.
Te curvé bajo el yugo de mis brazos,
y de mis dientes la caricia ruda
rasgó cendales y deshizo lazos,
hasta dejar tu castidad desnuda.
Y allí, sobre la alfombra, entrelazados,
las sombras como hiedras agitadas,
nuestras bocas rampantes y lascivas.
confundidos en un bárbaro grito,
resucitamos el antiguo mito
del amor, en las selvas primitivas.


Wie wol hast du gelabet,
O liebster Jesu, deinen Gast,
Ja Mich so reich begabet,
Daß Ich itz fühle Freüd und Rast.
O wundersahme Speise,
O süsser LebensTrank,
O Liebmahl, das Ich preise
Mit einem Lobgesang,
In dem es hat erquikket
Mein Leben, Hertz und Muht:
Mein Geist, der hat erblikket
Das allerhöchste Guht.


Jehovah, las di Weisheit mich belehren,
Di du gemacht zur Künste Meisterinn!
Gib, das ich mag den Weisheitgeist anhöhren,
Dem heilikeit und di verständnis inn!
Der einig, doch vilfältig sonder ende:
Das schärffste scharff, behendigste behende.


Car tout chrétien aura la sienne,
Et son fardeau toujours est prêt.
Alors il faut qu'il se souvienne
Du charpentier de Nazareth.


Fra tanto Carlo ver' le regie mura
vol che la nobil schiera il camin prenda.
Spogliar si vede allor la gran pianura,
prima di quella e poi di questa tenda,
ed ogni cavalier cui dolce cura
per dama de la corte il petto accenda,
pigliare il freno del destrier di quella,
ma con bel modo pria riporla in sella.


Die schönste stimmung ist/ die nach der liebe klingt/
Was aber muß auch hier vor lange zeit verschwinden/
Eh man den rechten thon der hertzen lernt ergründen/
Und alle regungen in reine noten bringt?
Ja wenn auch mann und weib wie der magnet mit norden/
In ihrer liebe gleich/ und beyde stimmig seyn:
So stellt der blasse tod das gantze spielen ein/
Und schreibt auff ihre lust: sie ist zu thränen worden.


Ezalatt a várba gyors híradók mentek.
A király lejött és sok nagyúri rendek,
A két bajnok pedig csónakon egyszerre
Indult s érkezett meg a bajvívó helyre.
Ott Miklós, mihelyest partot ért a lába,
Csónakát berúgta a széles Dunába:
Mintha korcsolyázna, futott az a habon,
Partba vágta orrát a pesti oldalon.


Ich kann die Gegend um Metz nicht leiden.


雪立孤标不受霾
世间浪蕊等浮埃
清高已是无俦伍
更向群山顶上开


Ausgespannte Netze schimmern
Zwischen blütenweißen Bäumen,
Perlend in der Sonne flimmern
Sie von feuchten Wasserschäumen.
Und ein Knäblein schläft im Kahn,
Wiegend sich in jungen Träumen;
Ohne Hast und ohne Säumen
Schafft der Vater nebenan.


Die schlimmsten Schmerzen sind auf Erden,
Die ausgeweint und ausgeschwiegen werden.


Řekl jsi: chceš-li jít se ranou – já čekám a po tobě prahnu –
hvězdy ti s nebe jak korunu nad čelo stáhnu!
A já ti poslala srdce a duši.


C'est bien de moi ! Quand je chevauche
L'Hippogriffe, au pays du Bleu,
Mon corps sans âme se débauche,
Et s'en va comme il plaît à Dieu !


وَإِذا الفَتى كَرِهَ الغَواني وَاِتَّقى
مَرَضاً يَعودُ وَضَرَّهُ ما يُطعَمُ
فَقَدِ اِنطَوَت عَنهُ الحَياةُ وَكاذِبٌ
مَن قالَ عَنهُ يَبيتُ وَهوَ مُنَعَّمُ
رَكِبَ الزَمانَ إِلى الحِمامِ بِرُغمِهِ
وَرَأى المَنِيَّةَ لَيسَ فيها مَرغَمُ


Mein Liebgen sol so seyn:
Ein ander frey nach Gelde,
Nach einem weiden Felde,
Nach einer welcken Rübe,
Ich liebe, die ich liebe,
So sol mein Liebgen seyn.


»Wein' nicht, wein' nicht, braun's Mädelein,
Dein Ehr will ich dir zahlen,


Die Bäcklein er mir klebet
Auff meine wangen beyd/
Mich gütlich legt/ vnd hebet
An seine purpur seit.
Da gund ich mich erholen/
Kam wider zu verstandt/
O wee! doch lag in kohlen
In herb- vnd süssem brand.


sevmek haram, yüreğinde ateş olmayanbir günün


ZVONILI, zvonili
na zvoneček,
lidé se sbíhali
na kopeček
jak na koni: „Kdo to zvoní?“
Zvonil to maličký
mraveneček.


نَأَتكَ رَقاشِ إِلّا عَن لِمامِ
وَأَمسى حَبلُها خَلَقَ الرِمامِ
وَما ذِكرى رَقاشِ إِذا اِستَقَرَّت
لَدى الطَرفاءِ عِندَ اِبنَي شَمامِ
وَمَسكِنُ أَهلَها مِن بَطنِ جَزعٍ
تَبيضُ بِهِ مَصايِيفُ الحَمامِ
وَقَفتُ وَصُحبَتي بِأُرَينَباتٍ
عَلى أَقتادِ عوجٍ كَالسَمامِ
فَقُلتُ تَبَيَّنوا ظُعُناً أَراه
تَحُلُّ شُواحِطاً جُنحَ الظَلامِ
لَقَد مَنَّتكَ نَفسُكَ يَومَ قَوٍّ
أَحاديثَ الفُؤادِ المُستَهامِ
وَقَد كَذَبَتكَ نَفسُكَ فَاِكذَبَنه
لِما مَنَّتكَ تَغريراً قَطامِ
وَمُرقِصَةٍ رَدَدتُ الخَيلَ عَنه
وَقَد هَمَّت بِإِلقاءِ الزَمامِ
فَقُلتُ لَها اِقصِري مِنهُ وَسيري
وَقَد عَلِقَ الرَجائِزُ بِالخِدامِ
وَخَيلٍ تَحمِلُ الأَبطالَ شُعث
غَداةَ الرَوعِ أَمثالَ السِهامِ
عَناجيجٍ تَخُبُّ عَلى رَحاه
تُثيرُ النَقعَ بِالمَوتِ الزُؤامِ
إِلى خَيلٍ مُسَوَّمَةٍ عَلَيه
حُماةُ الرَوعِ في رَهَجِ القَتامِ
عَلَيها كُلَّ جَبّارٍ عَنيدٍ
إِلى شُربِ الدِماءِ تَراهُ ظامي
بِأَيديهِم مُهَنَّدَةٌ وَسُمرٌ
كَأَنَّ ظُباتِها شُعَلُ الضِرامِ
فَجاؤوا عارِضاً بَرداً وَجِئن
حَريقاً في غَريفٍ ذي ضِرامِ
وَأَسكِت كُلَّ صَوتٍ غَيرِ ضَربٍ
وَعَترَسَةٍ وَمَرمِيٍّ وَرامي
وَزَعتُ رَعيلَها بِالرُمحِ شَذر
عَلى رَبِذٍ كَسِرحانِ الظَلامِ
أَكُرُّ عَلَيهِمُ مُهري كَليم
قَلائِدُهُ سَبائِبُ كَالقِرامِ
إِذا شَكَّت بِنافِذَةٍ يَداهُ
تَعَرَّضَ مَوقِفاً ضَنكَ المُقامِ
كَأَنَّ دُفوفَ مَرجِعِ مِرفَقَيهِ
تَوارَثَها مَنازيعُ السِهامِ
تَقَدَّمَ وَهوَ مُضطَمِرٌ مُضِرٌّ
بِقارِحِهِ عَلى فَأسِ اللِجامِ
يُقَدِّمُهُ فَتىً مِن خَيرِ عَبسٍ
أَبوهُ وَأُمُّهُ مِن آلِ حامِ
عَجوزٌ مِن بَني حامِ بنِ نوحٍ
كَأَنَّ جَبينَها حَجَرُ المَقامِ


Soll mir des ernsten Engels Ruf erschallen,
So laßt, eh' ich dem Todesstreich erlegen,
Noch eure holden Schimmer auf mich fallen!


si fuera parte de mortal suspiro,
ya hubiera consumido mi tormento.
Fuego debe de ser, que yo lo siento
cuando vencido de mi mal suspiro.


Tam stolil král, maje zemí a vítězství nad hojnost,
Zpupně stolil tak škared a bled a útěchy prost;
Nebo co myslí, to hrůza jest, a co hledí, to hněv,
A co mluví, to hoře, a co píše, to krev.


¿Quién dijo que la voz del que clamara
podría desnudar indiferencias?
¡Que clama mi dolor por lo que sufren,
y estoy sola en amor por cuantos lloran!
¡Decir mis sueños yo, la más doliente
que puso en este mundo sus pisadas!
Contaros que en el sueño de mis ojos
anidan las augustas majestades
de almas sin temblor, sin una sombra,
cubiertas por la flor de mis canciones!
Dormir y no saber; dormirme toda
y nunca despertar de mi distancia...
¿Qué puedo yo ofrecer, qué luna dulce
habría de alumbrar por mis palabras?
Volvedme a mis fronteras, nieblas frías;
volvedme a mi no ser; al gran seguro.
Están sin luz las sendas; los atajos
bañándose en la sangre derrochada.
En dientes sin blancor gimen pedazos
de carnes en agraz. Balan su ira
los castos y en temor, que nada impiden.
Transcurre todo así; bilis y sangre
debajo de los puentes lujuriosos.
Codicias y ruindad, grandes altezas
imperan bien aquí, donde yo clamo.
¡Abridme como res que todos matan,
sacad mi sangre entera, destruidme,
que quiero deshacerme entre vosotros!
—¿Soñar mis sueños ya..., decir mis sueños
en este mismo idioma de lamento?
¡No voz del mundo y mía; voz humana
que entiendan y desprecien los humanos!
Celeste y misterioso oído mío,
augusta majestad que me responde:
¿en qué pozo de luz, en qué caverna
de minas sin hollar puedo decirte
la enorme angustia mía, mi ternura,
inútiles las dos? ¡Cómo las siento
secándome la fe de mi destino!


»Das Staatsschiff« – wie bezeichnend trifft
Das Bild hier den Gedanken!
Daß wir seit Langem eingeschifft,
Man fühlt's am steten Schwanken.


An dem Tisch voll Früchten und Gemüsen
freute sie sich mit und sah nicht ein,
daß das Wasser ihrer Tränendrüsen
Blut geworden war mit diesem Wein.


Dem Paderborner, welcher Gott
Hoch pries und seinen Sporn,
Und doch von kaltem Schrecken tot
Ankam zu Paderborn.


Valli nemiche al sol, superbe rupi,
Che minacciate al ciel; profonde grotte,
D'onde non parton mai silenzio e notte;
Aer, che gli occhi d'atra nebbia occùpi;


Nuestros ojos volviéronse imantados 1
en pos de aquel hechizo;
brotó de entre las fábricas
un lirio humano.
Sus líneas que a la tierra
con libre y noble ondulación bajaban
iban cortando en triunfo de la vida
los serviles trazados
de las viviendas.
Toda de negro, en los despiertos ojos
la conciencia serena
del futuro esplendor de la corola
aun envuelta en capullo.
Mecíase en el suelo
cortando el aire manso,
sobre tobillos de mimbreño fuste,
y a su paso la tierra
perdía el peso.
Era su cuerpo un canto de promesas,
un canto de esperanza;
con libre y noble ondulación sus notas
bajaban a la tierra
o desde ésta surgiendo
mecíanse en el aire sosegado.
Era la niña
un lirio humano henchido de promesas,
un canto de esperanza.
Y al perderla de vista
sin duda para siempre,
me dije alzando el corazón al cielo:
«Gracias, Señor, en nombre de mi patria:
mientras Tú nos regales
con flores de hermosura
florecerá en nosotros la esperanza;
ésta ha sido señal de tu clemencia,
de que nos quieres;
ésta ha sido señal de que tu mano,
eterna fuente de hermosura viva,
nos lleva en dulce toque,
suave como las líneas ondulantes
de este dulce capullo de Tarrasa,
hacia nobles destinos».


la bocca, che fu già di suspir piena,
più non respira, e gli occhi senza umore,
e congelato è il sangue in ogni vena.


Do podzimní noci dlouhopusté
Bašty Hradecké se vypínají;
Oblohou se valí mračno husté,
Větrové je bujně kolébají.
Luna za chmury se černé skrývá –
Všude ticho – jenom zaskřípání
Korúhvičky na střeše a báni
Žalmy děsné, ježto vítr zpívá,
Pronikavým jekem vyprovází.


Seele, Sinne, alles Meine,
Es ist deine
Jederstund;
Laß mich küssen, laß mich küssen
Deine Hände, deine Stirne,
Deine Augen und den Mund.


As with her Stature, still her Charms encreas'd;
Thro' all the Isle her Beauty was confess'd.
Oh! what Perfections must that Virgin share,
Who Fairest is esteem'd, where all are Fair?
From distant Shires repair the noble Youth,
And find, Report, for once, had lessen'd Truth.
By Wonder first, and then by Passion mov'd,
They came; they saw; they marvell'd; and they lov'd.
By public Praises, and by secret Sighs,
Each own'd the gen'ral Pow'r of  Eyes.
In Tilts and Turnaments the Valiant strove,
By glorious Deeds, to purchase  Love.
In gentle Verse, the Witty told their Flame,
And grac'd their choicest Songs with  Name.
In vain they Combated, in vain they Writ:
Useless their Strength, and impotent their Wit.
Great  only must direct the Dart,
Which else will never reach the Fair one's Heart;
Spight of th' Attempts of Force, and soft Effects of Art.
Great  must prefer the happy One:
In  Cause Her Favour must be shown:
And , of Mankind, must Love but Him alone.


Ne, ani tolik urvati si nedá
své půdy drahé, zrnečku co stačí
ni tolik, co jí v zobáčku svém zvedá
host okřídlený, stavě domov ptačí.


وَالمَرءُ قَد يَرجو الرَحا
ءَ مُغَيِّبا وَالمَوتُ دونَهُ


Kolem hrušky prvý, druhý,
Berličkou zatáhne kruhy;


南溪不住住犹溪
别驾贤孙法掾儿
莫以甘棠南国荫
便忘萱草北堂诗


ormai cresce sua salute,
se le Vertù so' 'n accordare.


Ich will die Gab' euch auf die Decke legen,
Und denken doch ihr habt sie angenommen;
Gebt mir ein Zeichen nur, es auszulegen!


Ach tvrdší ještě, chladnější k snům svým;
budoucnost patří pouze umrlým!


Ale zem to símě vzala
povinnou jak sobě daň,
nikde známky o množení,
pustá dlouho stála pláň.


Dann zittr' ich auf vor Wonn' aus meinem Staube,
Blick' hin zu Gott mit heiterm Angesicht,
Und hör' es, wie in mir der Glaube
Sein Abba, Abba! spricht.


Zottelbär und Panthertier
Hat der Pfeil bezwungen;
Nur für Geld, im Drahtspalier,
Zeigt man noch die Jungen.


Gott hat seinen Sohn gesand, uns zu retten auß der Noth;
Noth hat seinen Sohn erbarmt, drum zu leiden bittren Tod;
Tod wird schlecht von uns bedanckt, mehrentheils mit Fluch und Spot;
Spot darff leichte rechnen so ewig mit Spot, Tod, Noth, Gott.


Auch euch, auch euch noch drückt danieder
Die Erzfaust der Notwendigkeit?
Der Lebensfreude Lichtgefieder,
Entschwindet's euch noch wolkenweit?


Vede osud v dálné kraje
Od milenky jinocha,
Oba pláčou v objímání,
Posléz jinoch zavzdychá:


Tak prostovlasá. A už jedou,
jen v oknu ještě kývli mi,
tou lící ona mdlou a bledou,
on kníry svými rusými –
a už jsou v dáli... Co dál? Pranic.


休休早稻已焦卷
晚稻摇风更可怜
枯尽百源无一滴
老龙何处卷云眠


午坛烟暖日迟迟
玉洞群真礼法师
最是黄庭须早熟
莫教符力不相随


Nimm mich fest in deine Arme,
kette mich an deine Brust,
daß mein zitternd Herz erwarme.


A staří manželé, jichž zdejší den
již smráká se, si ještě dítě ždají,
a že v jich prázdný život zjeví se,
tu naděj’ živí hrobu na pokraji.


Wem Gott noch Sieg beschieden,
Ist doch nur Gott bewußt,
Du schöpftest der Welt den Frieden
Aus dem deiner eignen Brust.


Serrana hermosa, que de nieve helada
fueras, como en color, en el efeto,
si amor no hallara en tu rigor posada;
del sol y de mi vista claro objeto,
centro del alma que a tu gloria aspira
y de mi verso altísimo sujeto;
alba dichosa en que mi noche espira,
divino basilisco, lince hermoso,
nube de amor, por quien sus rayos tira;
salteadora gentil, monstruo amoroso,
salamandra de nieve y no de fuego,
para que viva con mayor reposo:
hoy que a estos montes y a la muerte llego,
donde vine sin ti, sin alma y vida,
te escribo de llorar cansado y ciego.
Pero dirás que es pena merecida
de quien pudo sufrir mirar tus ojos
con lágrimas de amor en la partida.
Advierte que eres alma en los despojos
desta parte mortal, que a ser la mía,
faltara en tantas lágrimas y enojos;
que no viviera quien de ti partía,
ni ausente, agora, a no esforzarle tanto
las esperanzas de un alegre día.
Aquella noche en su mayor espanto
consideré la pena del perderte,
la dura soledad creciendo el llanto,
y llamando mil veces a la muerte,
otras tantas miré que me quitaba
la dulce gloria de volver a verte.
A la ciudad famosa que dejaba
la cabeza volví, que desde lejos
sus muros con sus fuegos me enseñaba,
y dándome en los ojos los reflejos,
gran tiempo hacia la parte en que vivías
los tuvo amor suspensos y perplejos;
y como imaginaba que tendrías
de lágrimas los bellos ojos llenos,
pensándolas juntar crecí las mías,
mas como los amigos, desto ajenos,
reparasen en ver que me paraba,
en el mayor dolor fue el llanto menos.
Ya, pues, que el alma y la ciudad dejaba
y no se oía del famoso río
el claro son con que sus muros lava.
Adiós, dije mil veces, dueño mío,
hasta que a verme en tu ribera vuelva,
de quien tan ternamente me desvío.
No suele el ruiseñor en verde selva
llorar el nido, de uno en otro ramo
de florido arrayán y madreselva,
con más doliente voz que yo te llamo,
ausente de mis dulces pajarillos,
por quien en llanto el corazón derramo,
ni brama, si le quitan sus novillos,
con más dolor la vaca, atravesando
los campos de agostados amarillos;
ni con arrullo más lloroso y blando
la tórtola se queja, prenda mía,
que yo me estoy de mi dolor quejando.
Lucinda, sin tu dulce compañía
y sin las prendas de tu hermoso pecho,
todo es llorar desde la noche al día,
que con sólo pensar que está deshecho
mi nido ausente, me atraviesa el alma,
dando mil nudos a mi cuello estrecho;
que con dolor de que le dejo en calma
y el fruto de mi amor goza otro dueño,
parece que he sembrado ingrata palma".
Llegué, Lucinda, al fin, sin verme el sueño
en tres veces que el sol me vio tan triste,
a la aspereza de un lugar pequeño
a quien de murtas y peñascos viste
Sierra Morena, que se pone en medio
del dichoso lugar en que naciste.
Allí me pareció que sin remedio
llegaba el fin de mi mortal camino,
habiendo apenas caminado el medio,
y cuando ya mi pensamiento vino,
dejando atrás la sierra, a imaginarte,
creció con el dolor el desatino;
que con pensar que estás de la otra parte,
me pareció que me quitó la sierra
la dulce gloria de poder mirarte.
Bajé a los llanos desta humilde tierra
adonde me prendiste y cautivaste
y yo fui esclavo de tu dulce guerra.
No estaba el Tajo con el verde engaste
de su florida margen cual solía
cuando con esos pies su orilla honraste,
ni el agua clara a su pesar subía
por las sonoras ruedas, ni bajaba
y en pedazos de plata se rompía,
ni Filomena su dolor contaba,
ni se enlazaba parra con espino,
ni yedra por los árboles trepaba,
ni pastor extranjero ni vecino
se coronaba del laurel ingrato,
que algunos tienen por laurel divino.
Era su valle imagen y retrato
del lugar que la corte desampara
del alma de su espléndido aparato.
Yo, como aquél que a contemplar se para
ruinas tristes de pasadas glorias,
en agua de dolor bañé mi cara.
De tropel acudieron las memorias,
los asientos, los gustos, los favores,
que a veces los lugares son historias,
y en más de dos que yo te dije amores
parece que escuchaba tus respuestas
y que estaban allí las mismas flores.
Mas como en desventuras manifiestas
suele ser tan costoso el desengaño
y sus veloces alas son tan prestas,
vencido de la fuerza de mi daño
caí desde mí mismo medio muerto
y conmigo también mi dulce engaño.
Teniendo, pues, mi duro fin por cierto
las ninfas de las aguas, los pastores
del soto y los vaqueros del desierto,
cubriéndome de yerbas y de flores
me lloraban diciendo: "Aquí fenece
el hombre que mejor trató de amores,
y puesto que Lucinda le merece,
que su vida consiste en su presencia
él también con su muerte la engrandece".
Entonces yo, que haciendo resistencia
estaba con tu luz al dolor mío,
abrí los ojos que cerró tu ausencia;
luego, desamparando el valle frío
las ninfas bellas, con sus rubias frentes
rompieron el cristal del manso río
y en círculos de vidrio transparentes
las divididas aguas resonaron
y en las peñas los ecos diferentes.
Los pastores también desampararon
el muerto vivo y en la tibia arena
por sombra de quien era me dejaron.
Yo solo, acompañado de mi pena,
volvite al alma, del dolor quejoso
que de pensar en ti la tuvo ajena.
Así ha llegado aquel pastor dichoso,
Lucinda, que llamabas dueño tuyo,
del Betis rico al Tajo caudaloso,
éste que miras es retrato suyo,
que así el esclavo que llorando pierdes
a tus divinos ojos restituyo.
O ya me olvides o de mí te acuerdes,
si te olvidare mientras tengo vida,
marchite amar mis esperanzas verdes;
cosa que al cielo por mi bien le pida
jamás me cumpla, si otra cosa fuere
de aquestos ojos donde estás, querida.
En tanto que mi espíritu rigiere
el cuerpo que tus brazos estimaron,
nadie los míos ocupar espere;
la memoria que en ellos me dejaron
es alcaide de aquella fortaleza
que tus hermosos ojos conquistaron.
Tú conoces, Lucinda, mi firmeza
y que es de acero el pensamiento mío
con las pastoras de mayor belleza.
Ya sabes el rigor de mi desvío
con Flora, que te tuvo tan celosa,
a cuyo fuego respondí con frío.
Pues bien; conoces tú que es Flora hermosa,
y que con serlo sin remedio vive,
envidiosa de ti, de mí quejosa;
bien sabes que habla bien, que bien escribe,
y que me solicita y me regala
por más desprecios que de mí recibe.
Mas yo, que de tu pie, donaire y gala
estimo más la cinta que desecha
que todo el oro con que a Creso iguala,
sólo estimo tenerte sin sospecha,
que no ha nacido agora quien desate
de tanto amor lazada tan estrecha.
Cuando de yerbas de Tesalia trate
y discurriendo el monte de la luna
los espíritus ínfimos maltrate,
no hay fuerza en yerba ni en palabra alguna
contra mi voluntad que hizo el cielo,
libre en adversa y próspera fortuna.
Tú sola mereciste mi desvelo,
y yo también, después de larga historia
con mi fuego de amor vencer tu yelo.
Viva con esto alegre tu memoria,
que, como amar con celos es infierno,
amar sin ellos es descanso y gloria,
que yo, sin atender a mi gobierno,
no he de apartarme de adorarte ausente
si de ti lo estuviese un siglo eterno.
El sol mil veces discurriendo cuente
del cielo los dorados paralelos
y de su blanca hermana el rostro aumente,
que los diamantes de sus puros velos,
que viven fijos en su otava esfera,
no han de igualarme aunque me maten celos.
No habrá cosa jamás en la ribera
en que no te contemplen estos ojos
mientras ausente de los tuyos muera;
en el jazmín tus cándidos despojos,
en la rosa encarnada tus mejillas,
tu bella boca en los claveles rojos,
tu olor en las retamas amarillas
y en maravillas que mis cabras pacen
contemplaré también tus maravillas:
y cuando aquellos arroyuelos que hacen,
templados, a mis quejas consonancia,
desde la sierra donde juntos nacen,
dejando el sol la furia y arrogancia
de dos tan encendidos animales,
volviere el año a su primera estancia,
a pesar de sus fuentes naturales,
del yelo arrebatadas sus corrientes,
cuelguen por estas peñas sus cristales,
contemplaré tus concertados dientes
y a veces, en carámbanos mayores,
los dedos de tus manos transparentes.
Tu voz me acordarán los ruiseñores
y destas yedras y olmos los abrazos,
nuestros hermafrodíticos amores.
Aquestos nidos de diversos lazos,
donde agora se besan dos palomas,
por ver mis prendas burlarán mis brazos.
Tú, si mejor tus pensamientos domas,
en tanto que yo quedo sin sentido,
dime el remedio de vivir que tomas,
que aunque todas las aguas del olvido
bebiese yo, por imposible tengo
que me escapase de tu lazo asido,
donde la vida a más dolor prevengo.
¡Triste de aquél que por estrellas ama,
si no soy yo, porque a tus manos vengo!
Donde si espero de mis versos fama,
a ti lo debo, que tú sola puedes
dar a mi frente de laurel la rama
donde muriendo vencedora quedes.


Давно ль, давно ль, о Юг блаженный,
Я зрел тебя лицом к лицу —
И ты, как бог разоблаченный,
Доступен был мне, пришлецу?Давно ль — хотя без восхищенья,
Но новых чувств недаром полн —
И я заслушивался пенья
Великих Средиземных волн?
Но песнь их, как во время оно,
Полна гармонии была,
Когда из их родного лона
Киприда светлая всплыла…
Они все те же и поныне —
Все так же блещут и звучат —
По их лазоревой равнине
Святые призраки скользяНо я, я с вами распростился —
Я вновь на Север увлечен…
Вновь надо мною опустился
Его свинцовый небосклон…
Здесь воздух колет… Снег обильный
На высотах и в глубине —
И холод, чародей всесильный,
Один здесь царствует вполнНо там, за этим царством вьюги,
Там, там, на рубеже земли,
На золотом, на светлом Юге,
Еще я вижу вас вдали —
Вы блещете еще прекрасней,
Еще лазурней и свежей —
И говор ваш еще согласней
Доходит до души моей!


Ists Christlich, Christen-Volck, dem Gott den Himmel schenckt,
Daß dich nicht ohn entgelt man in die Erde senckt?


Tausendschönchen mich beschämen
Rot wie der Klee, ja der Klee, der Klee,
Weinen muß ich und mich grämen,
Weiß wie der Schnee, ja der Schnee.


Fahr hin, mein Will, ihr Sorgen, gute Nacht!
Gott will mir wol, vor mich sorgt seine Macht,
Die alles, alles kan.
Euch folg ich nicht, Höll, Fleisch und Welt!
Des Himmels Will mir nur gefällt.


Disponován byl dost dobře:
řeč má trochu polský akcent,
hlas je vytrvalý, slušný,
jenže trochu nezvučný.


Veliký onen u Domažlic den!
Památky nehynoucí po vše doby:
V něm ohromný se jakýs skrývá sen,
Posvátné jakés tušení – jakoby
Tam bůh byl kráčel sám – tak povznešen –
Jak on by sám svou pečeť svatou vtlačil
Onomu dni před tváří veškerenstva,
Jakoby tam před tváří člověčenstva
Svobody svit svým mocným prstem značil!


¿Lo que al ratón tocaba, si te viera,
haces con el ratón, cuando, espantada,
huyes y gritas, siendo, bien mirada,
en limpiezas y en trampas ratonera?


Aclara el cielo, aplaca la mar fiera;
que al fin tiene mudanza el tiempo triste,
y espero la tendrá mi gran tormento


Leckde ovšem červ se vine,
smrtí hroze poupěti,
klesne poupě – běda růži! –
již je prachu obětí.


»Du schweigst, hemmst meinen Lauf
Bis alles hingerafft!« –
So schreit die Mosel auf
In banger Leidenschaft.
»Ich kenne« – murrt sie hohl –
»Den Schlüssel deiner Brust,
Ein Opfer find' ich wohl,
Dann weiß ich, daß du mußt.« –
»Weh!‹ schreit vom Eisesdamm
Die Thran und Elz ihr zu:
»In Lay würgst du das Lamm,
Vogesenwölfin du!« –


Пиита Ивика Разбойники убили,
А он вопил, когда они его губили:
«О небо, ты мой глас, о небо, ты внемли,
И буди судиею
Над жизнию моею!»
Он тако вопиял, толпой терзаем сеВ тот самый час летели журавлОн вопил: «Вы моей свидетелями будьте
Кончины лютыя и не забудьте
Того, что я вещаю вам,
А я мой дух предам
В надежде сей богам
И душу испущу с небесныя границы»Летят сии когда-то птицРазбойник вспомнил то убийство и разбой,
Сказал товарищу, караемый судьбой,
Не мня, что их перехватают:
«Вот смерти Ивика свидетели летают!»


Tödtendes Leben
Gaukele hin,
Kannst du dem Sinn
Träume nur geben,
Freuden und Schmerzen,
Glücke das quält,
Das sich dem Herzen
Nimmer vermählt!


Ein Stimm vom Himmel kam herab,
Man sollt ihn nehmen aus dem Grab!
Der schuldig war an seinem Tod,
Der muß darum leiden ewig Noth.


Schwarzer Gärtner, Totengräber!
Laß, o laß das Grab verwildern!
Seine wermutbittern Schauer
Soll kein Lenz mehr freundlich mildern!
Binde nicht mehr diese Zweige,
Pflege nicht mehr diese Rosen,
Und mit dem verdorrten Kranze
Mag der kalte Nordwind kosen!


Doch, wem in mir geheimer Zauber winket,
Dem leih' ich Hoheit, Füll' in engen Gränzen.
Und reines Ebenmaß der Gegensätze.


Ale málo prospěl jemu
Ves ten sladký zpěvů žel,
Nikdá nesmí neboh doufat,
Na jejím by srdci dlel.


Já věrně sloužil králi, Osudu, jenž vlád’
v mých snění říši, mocný, odříkání zbroj
jsem těžkou na se vzal a do boje jsem táh’,
do zemí neznámých, do zemí Budoucna...


„Zde jest její kořist mladistvého věku,
Nedvědí ty velikánské kůže
Svědčí, připatří že v počet reků,
A co její statné rámě může;
Manželku mou uchopilo toto zvíře,
Druhý dravec cenil zuby v díře,
Ku pomoci letíc zahubila oba:
Zvítězení byla oboum blahá doba.“


О, не сердись за то, что в час тревожной муки
Проклятья, жалобы лепечет мой язык:
То жизнью прошлою навеянные звуки,
То сдавленной души неудержимый криТы слушаешь меня — и стынет злое горе,
Ты тихо скажешь: «Верь» — и верю я, любя…
Вся жизнь моя в твоем глубоком, кротком взоре,
Я всё могу проклясть, но только не тебДрожат листы берез от холода ночного…
Но им ли сетовать на яркий солнца луч,
Когда, рассеяв тьму, он с неба голубого
Теплом их обольет, прекрасен и могуч?


Sedněme si k stolu,
Bratří, přátelé!
Pijme a pak spolu
Pějme vesele.
Hle, jak vínko perly hází!
To nás sprostí všech nesnází;
České víno, český zpěv
Matnou nám rozproudí krev.


VAGAS VAN e vagas ve
Meu coraçon valedor:
valha-mi Deus que amo be
"E assi morrerei por quen
non quer meu mal,
non quer meu ben"
Vagas van e vagas ven?
Meu coraçon: val amor,
todolo mar de amar be
"E assi morrerei por quen
non quer meu mal,
non quer meu ben"


Les uns, joyeux de fuir une patrie infâme;


Was blieb an Wünschen unerfüllt,
Das nähm' ich noch gelassen mit:
Doch ach, der Frost so manchen hüllt,
Der einst so fröhlich drüber glitt!


Der Weise sündigt nicht; die richtige Vernunft,
Nach der er wirkt, hält ihn in der Gerechten Zunft.


手种青蔬不用锄
白云为圃自芬敷
南郊夜宿邀同饭
却忆清斋味有馀


Freundschaft trennet sich nicht. Ihr Band wird in der Entfernung
Fester; der Liebenden Herz folget dem Liebenden nach.


Lässest du dein'n Herren schwitzen
In solcher Not und Plag',
So sollt du übersitzen
Bis an den Jüngsten Tag!«


Mlčí, v lehkou mhu se halí,
hvězdy hoří nad hlavou,
Dunaj tichým šumem valí
proud svůj v dálku modravou.


O Iesu paruule,
Nach dir ist mir so weh/
Tröst mir mein Gemüthe/
Tu puer optime,
Durch alle deine Güte/
O princeps gloriæ,
Ach trahe me post te,
So geht hin all mein Weh.


Einmal, fast laut, im Lärmen eines Toastes,
Eh' noch das Glas die Lippen ihm berührt,
Flüstert er wie zerstreut und abwesend:
Ach, süßes Herz, was gingst du fort von mir.
Es schleicht die Sommernacht auf Katzenpfoten.
Des Schlosses Lichter alle sind gelöscht.
Der Herr des Hauses schläft in seinem Zimmer,
Und atmet regelmäßig, ruhig weiter.
Ganz leise, leise, leise geht die Thür,
Und seine Frau, im weißen Nachtgewand,
Setzt vorsichtig ein Lämpchen auf den Tisch,
Und dämpft den Schein durch vorgestellten Schirm.
Dann sitzt sie bald am Rande seines Bettes,
Und lauscht, und schaut auf die geschlossenen Lider.
Im gleichen Tonfall, langsam jedes Wort,
Spricht sie zu ihm, dess' Brust sich hebt und senkt,
Und hebt und senkt, hebt – senkt, und hebt und senkt:


Wir haben Thulen nicht die Lenge bleiben laßen
Das letzte Land der Welt, gefunden eine Gaßen
Durch Frost und dicke Nacht, sind kommen unverzagt
Wo Mon und Sonne sich noch nimmer hingewagt,
Und haben auffgedeckt Lycaons weißen Beeren
So niemals Wasser trinckt, der Thier uns müssen wehren,
Den Winter selbst bekriegt, wo Eyß an Meeres Stat,
Und Nebel für den Tag die kalte Herrschafft hat.


Ma nova voglia ancor resta nel core,
e senza mal provar, provo tormento
con certo non so che lieto dolore.


Er zog aus seiner Scheiden,
Ein Schwerdt von Blut so roth;
»Sieh da, du edle Fraue,
Ein Zeichen von seinem Tod.«


Málo zkázou zasáhnutých mrch,
mor ten padal pouze na povrch.
Kdyby hluboký byl – marná práce –
zachvátí pak celé generace.


كَقُنفُذِ القِنِّ لا تَخفى مَدارِجُهُ
خَبٌّ إِذا نامَ عِندَ الناسِ لَم يَنَمِ


Laß ab von mir, du große Zauberin!
Erbarm dich mein, entschleire meinen Sinn!
Zerteil die Nacht, mit der du mich geschlagen –
O Sonnenglanz des Glücks, wann wirst du tagen!


Nun weis't er stumm den Mohren fort,
Dem wild das Auge glüht vor Lust,
Und setzt sich an den weichsten Ort
Und küßt ihr langsam Mund und Brust.


Hle, včely vracejí se z luhu,
na křídlech pyl,
z mozolné ruky kleče pluhu
zemdlený oráč upustil,
znoj s čela horký stírá.
Svit denní volně zmírá...
Stín roste, splývá, skřivan ztich’
ve hluboku brázd útulných.


Bůh domluvil.V své sluji dál Satan v snách se chvěl,
nad zemí hvězdná křídla zas rozpjal Ariel,
dál člověk bděl a bádal snah nejkrásnějších pln,
a hvězdy dále spěly, dál hřímal příboj vln.


y plega a Dios que si hoy día
a su brazo poderoso
para ti no pido un rayo,
que a mí mate con otro.
¿Soy por dicha Durandarte?
¿Soy Leandro? ¿Soy Andronio;
o soy discípulo suyo
o tú del viento furioso?
¡Mal hayan las tortolillas,
mal haya el tronco y el olmo
de do salieron las varas
que el vulgo ha tirado al toro!
Lisardo, aquel ahogado
como Narciso en el pozo,
antes que a la guerra fuese
dijo bien esto del olmo:
¡Oh, guarde Dios a Riselo,
guarda mayor de mi soto,
que mi vega maldecía
por barbechar sus rastrojos!
Todo el mundo dice y hace;
yo lo pago y no lo como,
y hecho Atlante de malicias
sustento un infierno en hombros.


Or is't the paughty, feudal Thane,
Wi' ruffl'd sark an' glancin cane,
Wha thinks himsel nae sheep-shank bane,
But lordly stalks,
While caps an' bonnets aff are taen,
As by he walks?


« Un mâle étant sorti de moi, jusques à quand
« Garderas-tu le fils impur de l'étrangère,
« Qui, tout jaune du fiel que l'orgueil lui suggère,
« Cligne de l'œil dans l'ombre et rôde en se moquant ?


Pan Bázlík jda jednou v noci pozdě,
Polekal se Víly dupotem;
Jak by naň chtěl zlosyn číhat v hvozdě,
Dupalo to v sadě za plotem.


自今所赐馔
特敕许将还
为尔心饷母
君前无所餐


Your bards that wrote in heathen days,
Had such a theme employ'd their lays,
Had tortur'd their inventive brain,
With dire portents to fill the strain;
Had bid the neighb'ring river mourn
His alter'd stream and tainted urn;
Or made the Naiads lift their heads,
Astonish'd from their wat'ry beds,
And, seated on the river's side,
Squeeze from their locks the briny tide.
But little skill'd in Pagan lore;
I pass such idle fancies o'er:
Truth is my care, whose lovely face
Shines brightest in the plainest dress.


Dál a dál tak bez únavy
člověk běží za čímsi,
že ni toho prázdna kolem,
ni že tma je, nevšim’ si.


No llores lo que al Solio verdadero,
(coronada mejor) pasó segura,
llórate a ti, que en le peligro vives.


Fürwahr, ein friedlich Städtchen das schöne Saint Omar!
Hier junges Grün der Wiesen, dort Flüsse silberklar,
Ein Spiegelsee nicht ferne, und schwimmende Inseln drin,
Drauf schiffen läutende Heerden sanft mit den Fluthen hin.


So hängt denn mit den »grünen Jungen«
Auch mich und schindet mein Gedicht!
Schach eurem Spott! Er ist mißlungen.
Ihr merkt den neuen Pulsschlag nicht.
Ja, »Jungen« haben heiß empfunden,
Was alt und kalt ihr nie gespürt,
Wild bluteten die Herzenswunden,
Von Widerhaken aufgerührt.
Der Parzenfluch zerrissner Zeiten
Peitscht' unser berstendes Gefühl
Bis in die tiefsten Heimlichkeiten
Zu sinnverwirrendem Gewühl.
Die Odyssee im Bücherriemen
Und Roms Rhetoren in der Hand,
Entdeckten wir die neuen Kiemen
Schon an der glühenden Schläfenwand.
Wie frostig fieberten die Stunden,
Wie schauderte die tote Müh,
Wenn wir den zarten Geist geschunden
Mit Ochsenziemern spät und früh!
Wir fühlten in die Flut der Massen –
Die Großstadt ist kein Internat –
Und mit Erröten, mit Erblassen
Sind wir der Zwingburg scheu genaht.
In weiche Rinden dumm-verlogen
Ward eingegerbt der Spuk und Spott,
Des Lebens Wogen aber flogen
Fern dem gequälten Griechengott.


Dv fromme Seel' empfängest schon
Vor deine Last den Tagelohn,
Kanst zeitig Feyer-Abend machen:
Du hast sehr früe die trübe Nacht
Des Todes hinter dich gebracht,
Nach welcher wir so sorglich wachen.


O daß der Freiheit Geist in Eins, was Eins sein will, auch kitte!
Treu hüten wir das Vätergold, die deutsche Art und Sitte;
Das Band, das solch ein Geist uns wand, kein Eisen kann's zerhauen,
Den Pfad, den sich die Liebe bahnt, kein Markstein ihn verbauen.


Tuggyátok aszt sok jámbor vitézök,
Régtől fogván ez pogán terekök
Elhordották, levágták nemzettök,
Pusztították, rablották földetök.


Ricco fostu, Francesco poverello,
che contra questa lupa d'avaritia
secondo a Christo fosti el so rubello.


为观瀑布登高阁
悬流百仞空中落
山僧不见雪花飞
指点岩头说旱涸


Bei Bomst wohl auf der Weide,
da schwebt sie nun voll Dank,
drei Jungfraun in weißem Kleide,
die bringen ihr Speis und Trank.


Vagy inkább úgy épültél tán belém,
Mint Strassburg dómjába a gótika.
Ki a stílt vágyik kitépni belőle:
A templomot kell lerombolnia.


Add a pártát, vén leány te!
Meg nem illet, meg nem illet!
Rég elhagytad! vessz anélkül!
No ugyan ki látott illyet?!
Klárisom mind szétomolva...
Hajtekercsem felbomolva...
A zavarnak ő oka...
Haja szürke, nincs foga!


Dürft ich zu ihr, ach wieviel
Sagt ich ihr von Lust und Schmerzen!
Und an dem getreusten Herzen
Fänd ich meiner Wandrung Ziel.


Pootevřev ústa chlapec hledí na ni.
„Vnoučku,“ mluví bába, „ty mne neznáš, vím!
Vždyť já bych tě sama nepoznala ani,
jenom srdcem svým. –
Chaloupku jsem naši opustila dřív,
než ty’s přes práh její vešel živ.
Proč se chvěješ celý? Neboj se, můj drahý.
Zde jsi mezi svými, – mír tu vládne blahý,
ticho tichounko tu budeš s námi spát,
o mamince bude se ti zdát.
Ale teď nám pověz, – všichni se tě ptají, –
co nového doma? co je slyšet v kraji?
K nám sem nedolétne žádná zpráva,
jen co sedmikrásám vichr našeptává.
Jak je u nás doma? jak je u sousedů?
Už si představiti sama nedovedu
ves a naši chatu. – Všechno změněno je,
viď, holátko moje?“


Consiglioti che parti; e se 'l podere
di' che non l'hai, creder non l'oso fiore:
ch'eo so ch'amor non t'ha troppo a tenere,
anzi se' falso amante enfingitore,


Harte Zeit nur kann die Kirche füllen,
Die verödet stand nach leerem Streit,
Und ich ahnd' es gläubig hier im Stillen,
Dich und mich trennt heil'gend diese Zeit.


Süßer Freund, du blicktest
Mich verwundert an,
Kannst es nicht begreifen,
Wie ich weinen kann;
Laß der feuchten Perlen
Ungewohnte Zier
Freudenhell erzittern
In den Wimpern mir.


生世梅花是故知
相逢不负岁寒期
自从一点梢头白
看到青阴弄实时


Ists nicht eitel und vergebens,
Lieben Freunde, saget an!
Durch den Wüstensand des Lebens
Sich zu wühlen eine Bahn?


Везде и всякий день о чести говорят,
Хотя своих сердец они не претворяНо что такое честь? Один победой льстился,
И, пьян, со пьяным он за честь на смерть пустился;
Другой приятеля за честь поколотил,
Тот шутку легкую пощечиной платил,
Тот, карты подобрав, безумного обманет
И на кредит ему реванж давати станет
И, вексельно письмо с ограбленного взяв,
Не будет поступать по силе строгих прав
И подождет ему дни три великодушнТак сердце таково бесчестию ль послушно?
Иной любовнице вернейшей изменил,
Однако зрак ея ему и после мил,
И если о любви своей кому что скажет,
Он честностью о том молчать его обяжеОправив ябеду, судья возносит честь;
Благодеяния нельзя не превознесть
И добродетели сыскати где толикой,
Коль правда продана ценою невеликой?
Почтен и ростовщик над деньгами в клети,
Что со ста только взял рублев по десяти
И другу услужил, к себе напомнив службу,
Деревню под заклад большую взяв за дружбПречестный господин слуг кормит и поит,
Хотя его слуга и не довольно сыт;
Без нужды не отдаст он лишнего в солдаты,
Как разве что купить иль долга на заплаты;
Однако и за то снабдит его жену
И даст ей куль муки за ту свою винДа чем детей кормить? За что ж терпеть им голод?
Так их во авкцион боярин шлет под молоПремерзкий суевер шлет ближнего во ад
И сеет на него во всех беседах яПремерзкий атеист создателя не знает,
Однако тот и тот о чести вспоминаеБезбожник, может ли тебя почтити кто,
Когда ты самого чтишь бога за ничто?
И может ли в твоем быть сердце добродетель?
Не знаешь честности, незнаем: коль содетель,
Который ясно зрим везде во естестве,
И нет сумнения о божьем существСкупой несчастными те годы почитает,
В которы мир скирды числом большим считает,
И мыслит: «Не могу продати хлеба я;
Земля везде добра и столько ж, как моя»А истинная честь — несчастным дать отрады,
Не ожидаючи за то себе награды;
Любити ближнего, творца благодарить,
И что на мысли, то одно и говорить;
А ежели нельзя сказати правды явно,
По нужде и молчать, хоть тяжко, — не бесславнТворити сколько льзя всей силою добро,
И не слепило б нас ни злато, ни сребро;
Служити ближнему, колико сыщем силы,
И благодетели б нам наши были милы,
С злодеем никогда собщенья не иметь,
На слабости людски со сожаленьем зреть;
Не мстити никому, кто может быть исправен:
Ты мщением своим не можешь быти славеУслужен буди всем, держися данных слов,
Будь медлен ко вражде, ко дружбе будь готов!
Когда кто кается, прощай его без мести,
Не соплетай кому ласкательства и лести,
Не ползай ни пред кем, не буди и спесив;
Не будь наладчиком, не буди и труслив,
Не будь нескромен ты, не буди лицемерен,
Будь сын отечества и государю верен!


Ach, tu Běla poraněná
Domů vede bílý brav,
A pyká, že pohanila
Blažený milenců stav.


Und die ihr todverwegen,
Von Leichen rings umtürmt,
Im dichten Eisenregen
Den roten Fels erstürmt,
Wo blieb vor euch das Pochen
Auf Frankreichs Waffenruhm?
Sein Zauber ist gebrochen,
Nachbricht das Kaisertum.


Heilige Freiheit, verzeih es dem kühneren Frager:
Ist sie bald verströmt, die schreckliche Wolkennacht?
Vollendet Joseph im Harnisch,
Was Luther begann in der Kutte?


Slyšíš tu píseň v rtů horečném žehu,
zoufalý výkřik, poslední něhu
ztracených dětí, jimž pomoci není,
není a není...


Jetzt stürzt in die deutschen Lanzen der Eidgenossen Heer,
Ohnmächtig prallt's zurücke, allüb'rall Speer an Speer!
Der Schweizer knirscht die Zähne, der Deutsche spöttelnd spricht:
»Seht, wie sich des Windhunds Schnauze am Igelbalg zersticht!«


Entonces, al caer desfallecido
con el fardo de todos mis pesares,
guardaré los marchitos azahares
entre los pliegues del nupcial vestido.


Drauf mit den Knochenhänden
Die zweite weist aufs Herz
Und spricht: ›So mußt' ich enden,
Hier innen saß mein Schmerz.


És mindnyájunkért és mindnyájan egyért!
A jelszó áll: vagy élet, vagy halál!
Halál az árulásnak s szolgaságnak!
Neked, szabadság, szent oltárod áll!
Körötted élet és halálra készen
Az áldozó Árpádnak népe lészen!


De le piu ricche terre di Levante
de le piu populose: & meglio ornate
si dice esser Damasco: che distante
siede a Hierusalem sette giornate
in un piano fruttifero e abondante
non men giocondo il verno che lestate
a questa terra il primo raggio tolle
da la nascente Aurora: un vicin colle


V nápoji mém, chleba skývě
stará hořkost zas,
bolí každý květ mne v nivě,
raní každý hlas.


رسول الله جئنا زائر ينا
وبالأوزار جئنا مثقلينا
ومن أمر مهول قد عرانا
أتينا هار بين وشاردينا
أناس قد طغوا وبغوا علينا
ولا راعوا حقوق الأقربينا
ونالوا ما تمنوا من أذانا
ولا قنعوا بما فعلوه فينا
تشفع أرحم الثقلين فينا
فمازلت شفيع المذنبيا
تشفع سيدي فينا فأنا
من الأهوال جئنا حائرينا
تشفع يارسول الله أنا
بكم ياسيدي مستشفعونا
ألسنا بالقرابة حين ندعي
وبالأولاد ندعي والبنينا
أيرجو النفع منك بنو فلان
ويحرمه بنوك الأقربونا
فحاشا فضلكم أن تهملونا
ونرجع عن نداكم خائبينا
وأنت أرحم الثقلين قلبا
وأرأفهم بهم رفقا ولينا
وأوصلهم إلى الأرحام طرا
وأكرم من أتى بك مستعينا
رسول الله إنا قد نزلنا
بكم ياخير كل المنزلينا
رسول الله ضقت الآن ذرعا
وصار القلب مكتر باخرينا
رسول الله إنا قد أتينا
إليكم ناظرين وطامعينا
ونرجوان نفوز بمارجونا
وبالمطلوب نرجع فائزينا
فقل ياسيدي حقا نصرتهم
وفزتم بالمطالب أجمعينا
وقم ياسيدي واقع عدانا
وبدد شملهم شيأ مبينا
وإن كنا عصينا أو أسأنا
فإن الله خير الغافرينا
وجينا بافتقار وإنكسار
وذل خائفين ونادمينا
وقفنا تحت بابكم خضوعا
ومن أوزارنا مستغفرينا
ولم نطل المقالة بالشكاوي
وإكثار التوجع والأنينا
لأن الحال لا يخفى عليكم
وأنتم بالحوادث عارفونا
ولكنا تروحنا بهذا
لانا سيدي مستوجعونا
فعفوا سيدي منكم وصفحا
فحلمكم يعم الجاهلينا
وقل قضيت حوائجكم جميعا
صلحنا شأنكم دنيا ودينا
عليك الله صلى كل حين
وسلم عد أيام السنينا
وآلك والصحاب ونختمنها
بحمدالله رب العالمينا


Doch seht den Helden in der Todesnacht!
Dort muß, wer zagt, zu festem Mut erstarken.
Ist diese Wange bleich? Dies Auge starr?
Hat die Verzweiflung dieses Herz ergriffen?
Deckt diese hohe Stirne kalter Schweiß? –


Ich aber wandle still, bis tief im Wald
Des Reigens Jubel hinter mir verhallt;
Da pocht mein Herz in raschern Schlägen,
Denn aus den Büschen tritt, den Blick voll Glanz,
Im goldnen Haar den jungen Veilchenkranz,
Die Muse lächelnd mir entgegen.


日日来无数
周流足也疲
安排憩策地
准拟曲肱时


Ei warte nur, du böse Mau!
Sollst keine Vögel mausen;
Ich sag's dem Wau, und kommt der Wau,
Wird er dich tüchtig zausen.


罗浮春动雪初消
嫩蕊含香色更娇
记淂玉堂清咏处
阑干东畔月华饶


Krev prolitá pak zvolna tekla dolů,
by obrodila svět ten proklatý
a smířila jej s bohem v syna bolu.


Císař Zikmund prchal zase
zpět k „zlatému žebříku“,*)
ptáci za ním štěbetali
„rácha“ v směšném pokřiku,
když zahanben, v divé chase,
s Kaina znakem zmizel v dáli,
co zatím na hranici,
zástěrkami ozdobenou
a papírky polepenou,
vedli Mistra biřici.


Mikor az Szulimán ez dolgot meghallá,
Hogy Sziget reménségének van utolja,
Szüvet vett magában, és hogy az heába
Galamb röpülése ne lenne, bocsátá.


Allein, dem Zauberer in täuschenden Gestalten,
Dem Eigennutz gelingt's, den Vorzug zu erhalten,
Der allgemeiner Huld und dem Geschmack gebührt,
Der nur die kleine Zahl der besten Seelen rührt.
Ein schnöder Eigennutz steht jetzo an der Stelle
Des alten Götterschwarms des Himmels und der Hölle.
Ihm weiht, ihm opfert sich das menschliche Geschlecht:
Sein Tempel ist die Welt, und die Gewalt sein Recht.
Als Schöpfer des Betrugs, des Zanks, der falschen Eide,
Hat er an Bosheit Lust, und an Processen Freude;
Gibt Secten, deren Band oft nur ein Wort zerreißt,
Den Groll und Gegengroll, und den Verfolgungsgeist,
Und lehrt, aufs irrigste, des Bias Regel fassen,
Daß man so lieben soll, als würde man einst hassen.
Er bildet, wie er will, Regenten und den Staat,
Den Bund und Bundesbruch, die Treu' und den Verrath.


Ale panské plémě zlodějů a lhářů,
tupých otroků a katů-otrokářů,
národ zlý a hrubý k úžasu všech lidí
znamením se chlubí, za něž Kain se stydí.


A já jsem jen atom,
a hvězda je atom,
a já cítím vinu,
hvězda necítí vin?


Uns gibst du: ach! gib darneben
Andren, die auch hungrig sind;
Gib uns allen, die wir leben:
Auch der Arme ist dein Kind.
Laß uns selbst den Nächsten laben
Mit dem, was wir übrig haben.


Le denier de la veuve et le bon ouvrier;
Les armes de Satan c’est le vil usurier,
L’armurier, le guerrier, le manufacturier;


Veggio la donna, anzi la vita mia,
e 'l fune avvolto a la sua bianca mano
che trar l'alme co' pesci ancor potria,


Jím rozhoupal se vesmír. Zvučel čas.
Zazvonil vítr o sklo jehličí.
Zněl hvězdy třpyt, kol hvězdy jak se třás.
Však zvuk byl nejčistší,


V nás co plane, neustane
nikdy láska pláti,
dokud nebe nás i Tebe
ráčí zachovati.


剑阁横空锁蜀门
资中岩岫若云屯
天倾白日千山砥
峡束长江万里奔


革运称梁出秘谋
寿光不许范云留
赤章夜奏称非已
合向人间谥隐侯


يا سيف عزم فلق هام العدا مضربك
لا يخلى اللَه من بين الصحب مضربك
عذَّبتَ بالبين طرفاً ظالما قرَّبك
ويلاهُ ما أبعدك مني وما أقربك


Potea haver lo Hippogrypho similmente
che presso a Rabicano era legato
ma gi havea detto la Maga: habbi mente
ch egli e (come tu sai) troppo sfrenato
& gli diede intention: chel di seguente
lo condurebbe allui fuor di quel stato
la dove adagio poi serebbe instrutto:
come frenarlo: & farlo gir per tutto


Cuando llegó su amante, comentó: «Tu madre trajo
carne de tepezcuintle para la comida». Tzots Choj la
saboreó confiado. De pronto al ponerse de pie vio
chorrear sangre debajo de la enagua de su mujer,
que se desvaneció como una sonámbula.


Not to the vain I lift my poor appeal,
Who never yet have dar'd to own a soul,
Or name a Deity with heart-felt joy;
'Tis to the mind who feels like generous R—,
Whose heart can mourn, whose manly eye can melt,
At the dread thought of human souls destroy'd.


in this Plight would he resort,
To where the  kept his Court:
For, tho' oppress'd, he still was proud
To make his Bows among the Croud.


Mehr Gutes fließt uns zu, von seinen milden Händen,
Als Böses uns verfolgt, und Gutes vor uns flieht.
Ach! daß die Sterblichen ihr stolzes Nichts empfänden!
Vorn Herrn geschiehet, was geschieht.


Die Wort, so dir der Schmertz vnd Lieb
Am Creutz' auß deinem Hertzen trieb',
In meinen Ohren hallen.
Ach möchte, was ich seufftzend gib
Auch wohl in deinen schallen!