Ich sah einen Knaben, der spielte Krieg
mit zierlichen, zinnernen Truppen.
Da hört' er 'ne Trommel! Fuhr auf und schwieg,
in den Ofen warf er die Puppen:
Und sah mit Augen kühn und stolz,
wie das Metall im Feuer schmolz –
Spute dich, Knabe!


en el jazmín tus cándidos despojos;
en la rosa encarnada tus mejillas,
tu bella boca en los claveles rojos;
tu olor en las retamas amarillas,
y en maravillas que mis cabras pacen
contemplaré también tus maravillas.
Y cuando aquellos arroyuelos que hacen
templados, a mis quejas consonancia
desde la sierra, donde juntos nacen,
dejando el sol la furia y arrogancia
de dos tan encendidos animales,
volviere el año a su primera estancia,
a pesar de sus fuentes naturales,
del yelo arrebatadas sus corrientes,
cuelguen por estas peñas sus cristales,
contemplaré tus concertados dientes,
y a veces en carámbanos mayores
los dedos de tus manos transparentes.
Tu voz me acordarán los ruiseñores,
y de estas yedras y olmos los abrazos
nuestros hermafrodíticos amores.
Aquestos nidos de diversos lazos,
donde ahora se besan dos palomas,
por ver mis prendas burlarán mis brazos,
Tú, si mejor tus pensamientos domas,
en tanto que yo quedo sin sentido,
dime el remedio de vivir que tomas,
que aunque todas las aguas del olvido
bebiese yo, por imposible tengo
que me escapase de tu lazo asido,
donde la vida a más dolor prevengo:
¡triste de aquel que por estrellas ama,
si no soy yo, porque a tus manos vengo!
Donde si espero de mis versos fama,
a ti lo debo, que tú sola puedes
dar a mi frente de laurel la rama,
donde muriendo vencedora quedes.


Ani vzdechy lásky, vzdechy bolu, touhy
nenesou se více z jizby Mathildiny,
kde vězněna byla. – Ticho. Pouze stíny
po chodbách se nesou a jich pochod dlouhý
v mlze hasne. Hodin tluk zní s věže líný.
Maják do vln hází sporé, rudé prouhy.


Era em Adriano fria a chuva for


Le vostre cose tutte hanno lor morte,
sì come voi; ma celasi in alcuna
che dura molto, e le vite son corte.


Der Himmel, sagt man, kann Gewalt erleiden.
O drängen meiner Blicke Liebespfeile
Die Wolken durch, daß ich an deinem Heile,
Geliebtes Kind, mein Herz doch möchte weiden!


Tím tajuplným hodem opojeni
se stišíme a v sladkém vytržení
svých hrobů bez děsu otevřem’ rov,


Que puesto que pretendan tus acciones
que piense, quien te mira, que la oprimes,
para hurtarle el cristal, la mano pones


A porba csúsztam, mint a féreg,
És mostan szinte égig érek.


Labe hieß sie. Buhlerisch gewogen
War sie manchem jungen schönen Mann!
Doch, sobald sie satt der Lust gepflogen,
Spie sie hui und pfui! sein Antlitz an.


鸟渐多声到画檐
更馀蝴蝶细穿帘
晴催稚子开黄卷
暖课闺人写素缣


Vítej, velkomocný králi, vítej
Do obradované Prahy své,
Vroucí úcty její nezamítej
Z věrnosti a lásky jevené!


Ta slast vsadit za železné mříže,
kdož se pletou do politiky!
Z příčiny té poslal mladý kníže
pro Essada pašu četníky.


Wie ist August entstellt, daß seine Kriegesschaar
Mit unbezwungner Hand Arminius besieget!
Ihn schlägt ein schlecht'rer Feind, weil tapfern Feinden zwar
Sein Feldherr, aber er den Schmerzen unterlieget.


山南山北异阴晴
雨脚垂垂日脚明
落尽桃花春事退
柔桑深处一鸠鸣


Das weiß ich wol; doch wann dein Bogen
Wird von dir abgezogen,
Machst du sehend Andern Wunden,
Oder triffst du auch verbunden?


Meleg fészkén a madárka
Éjszakára meglapul;
Virág szunnyad szembehunyva;
Mig a hő nap alkonyul:


Mein Erstes spricht dich an aus süsser Unschuld Mund;
Wird's dir zum erstenmal in deinem Leben kund;
Dann hebt es dich empor zu zärtlich – froher Regung,
Dann wogt dein fühlend Herz in wonniger Bewegung!
Hienieden ist dein Glück kein flücht'ger Erdentraum.
Hast du des Zweiten viel vom grossen Erdenraum,
Dein ist das schöne Glück, viel Menschen froh zu machen,
Du kannst in Frieden ruhn, wenn andre sorgvoll wachen.
Vereint bin ich ein Wort, das aus dem Himmel stammt,
Das dir voll Hochgefühl im Busen feurig flammt,
Von Klopstock, Stollberg, Voss und Gleim, wie oft besungen!
Weh' dir, Germania! die Töne sind verklungen!


天上星辰地上官
铜章休作割鸡看
须知太史循良传
便与乾坤永不刊


– Ba víc neuzdraví, srdce mé to praví;
cítím, matko drahá, smrt že na mne sáhá,
sáhá rukou chladnou, nebědujte nad mnou. –


Da erschrak die Erde freudig,
Und zerborst in große Kluften,
Und die Herzen wurden offen,
Gottes Liebe faßte Wurzel.


Er springt empor, hebt stolz die starken Arme
Da fährt sein Weib empor wie niemals je,
Und flüstert tonlos matt vom großen Harme:
» Mir ist's als ob ich's plötzlich tagen seh ?«
Da ist ihm bei dem Wort der Traum entschwunden,
Er ist erwacht und spricht: »Schnell ist der Lauf
Der kurz uns zu gemeßnen Ruhestunden –
Das Glöckchen ruft mich fort! – leb wohl« – »Glück auf.«


Le abruman tantos honores
Que los ve como señales
De sus propios funerales
¡Cuántas coronas de flores!


瀫水曹溪一滴通
烂柯元是妙高峰
子湖有犬无人会
我欲凭诗寄老踪


Vera effigies meines Zimmers.


每忆间关离陷阱
一年剡壁一番新
虽无毫髦私于己
岂有涓埃及得人


São muitas coisas nua
Não é o desabar de uma cas
É percorrer os seus escombro
Não é aguardar por um filh
É voltar a sê-l
Não é penetrar em t
É sair de mi
Não é pedir-te que faça
É fazer-t
Não é dormir lado a lad
É estar jacente de mãos dada
Não é ouvir vento e chuv
É franquear-lhes a cam
E relâmpago que pela terra se fund


Po stezce úzké za svým stádem skotu
hoch loudá se tak nedbale... je bos...
teď hvízdá, napodobě kosa notu,
jak pravý ptačích tónů virtuos.


Všechno vůkol sebe radost dýše,
Kolem mne však pusto vše a tiše.
Mně jen osud srdce láskou zňal,
By mně v jednom opět všecko vzal!


Erdélbe bészálla Gyulafejérvárba,
Kisfiával lakék nagy fohászkodásba,
Fráter György marada az kincstartóságba,
Három pispekségbe, erdéli vajdaságba.


Však kdo smrť, ten také život řídí,
bleskem vůle ničí jarmo pout,
hvězdy sype v hruď i skráně lidí,
myslím káže křídla rozepnout,
aby těmi nebeskými vesly
k zdroji síly své se znova nesly,
a ti všickni, v balvanech již snili,
kletby setřásli a znova žili. –


يا صاحبي استيقظا من رقدةٍ
تزري عقل اللبيب الأكيسِ
هذي المجرة والنجوم كأنها
نهرٌ تدفق في حديقة نرجس
وأرى الصبا قد غسلت بنسيمها
فعلام شربي الراح غير مغلس
قوما اسقياني قهوةً روميةً
مذ عهد قيصر دنها لم يُمس
صرفاً تضيف إذا تسلط حكمها
موتُ العقول إلى حياة الأنفس


Ach zweifele doch nicht; sei nur aus Gott geborn,
So bist du ewiglich zum Leben auserkorn.


ZEMĚ dýchala do nocí šťastných, dech vinic nesla jim do snů,
staleté orloje v městech odbily půlnoc, dřímaly lesy a vody;
jen duše vyděděných bděly, melancholické,
u svých krvavých ohňů.


Drümb so blahs ich alß Damöte
auff der Teutschen Opitz-Flöte/
biß kein Baum mehr über blihben/
der nicht gäntzlig voll geschrihben.
Bräucht die Rohse drümb zu stincken/
weil auß ihr die Weßben drincken?
Zoilus / du falscher Wanst/
tichte bässer/ wenn du kanst!


Nedotírej na duši mou, drahý
Mládenečku! Vím, ach vím,
Toliko že duch tvůj blahý
Strážným anjelem byl mým;
Když jsem sedě ve tmách smrti stínu,
Klonil hlavu již do země klínu,
Ty jsi jako Samaritan lil
Nový život v prsa nešťastného;
Pročež jsem se v hloubí srdce svého
K službě tvé, mé dítě, zaslíbil.
Ano, Víte, chci tě uchvátiti
Z draka sluje, jenž svou tlamu
Na nevinnou duši otvírá;
K světlu, k spasení chci obrátiti
Obličej tvůj ze tmy věčných klamů! –
Ejhle meč, jenž na nebi tam plane,
V pomsty záři krvavé jak svítí –
Ano, věz to, boj se prudký stane,
Druhý Michal budu zápasiti
S drakem, až pak moje kopí
Hluboko se v dračím boku ztopí;
Tenkrát, synu, ve vítězném plesu
Z lůna hříchů duši tvou vynesu! –


烟生浦欲无
日暮潮初落
客帆何处来
又近垂杨泊


Ein Iman schickte seine Söhne
Nach Mekka zu des Sehers Grab;
Sie reisten wie die Diogene,
Das heißt, zu Fuß. Beym Abschied gab
Der fromme Greis, mit einer Thräne
Des Segens, jedem einen Stab
Und sprach: laßt diesen euch regieren.
Ein Gott gab im die Wunderkraft,
Euch stets den rechten Weg zu führen.
Sie traten ihre Pilgrimschaft
Itzt muthig an. Einst rief im Gehen
Der jüngste Bruder: laß doch sehen,
Wer wohl den schönsten Stecken führt?
Stracks blieb die Caravane stehen.
Die Stäbe werden recensiert,
Und in die Läng und in die Quere
Gedreht, gebogen, abvisiert,
Und jeder schwur bey Gott und Ehre,
Daß seiner doch der schönste wäre.
Als man sich heiser demonstriert,
So kam es, wie in unsern Tagen,
Zum Schelten und zuletzt zum Schlagen.
Die Stöcke zischten durch die Luft;
Hier flog ein Ohr, dort eine Nase,
Hier sprang ein Zahn aus seiner Kluft,
Dort lag ein scheeles Aug im Grase.
Ein Derwisch, weis und fromm, wie du,
Freund, zog von ungefähr die Straße;
Er lief auf die Athleten zu
Und rief mit eines Seraphs Stimme:
Laßt ab, Unsinnige, laßt ab
Von eurem mörderischen Grimme!
Der Vater gab euch diesen Stab
Um euch auf rechter Bahn zu leiten,
Und den gebraucht ihr, ihm zum Hohn,
Als Werkzeug toller Streitigkeiten,
Wie Christen die Religion.


Denn Engel kommen nicht zu solchen Betern,
und Nächte werden nicht um solche groß.
Die Sich-Verlierenden läßt alles los,
und sie sind preisgegeben von den Vätern
und ausgeschlossen aus der Mütter Schooß.


Al conde quiero ya que aborrecía;
porque Narcisa pone en él su empleo,
al español me inclino porque veo
que en ella amor, y celos en mí cría.


Then, tho' each trembling nerve confess thy frown,
Ev'n till this anxious being shall become
But a brief name upon a little stone,
Without one murmur I embrace my doom.


Jerusalem! dein Pilgram siht dich letzt!
Der Nord und West rufft mich um dich vom Osten!
Mein Geist ward hoch in dir ob dir ergetzt!
Er sahe mehr als eusre Erd und Pfosten!
Er sähe dich, wi du einst warst,
Und wi du Christum dargebahrst:
Was du nun bist und wirst in kurtzen künfftig,
Ob di Vernunfft vernünfftelt unvernünfftig.


ربَّما سمَّر القضيبُ صفيَّاً
والمراد القضيب ذو الأنثيينِ
فيه ورَّيْت منْ ثلاثِ جهاتٍ
وهوانُ الصغيرِ عندي بعينِ


Ach, wie gar nichtig sind
auff erd all menschen kind!
drumb wil ich mich bekeren:
Mein schreien, HERR, vernimm,
mein klag vnd weynens stimm
wöllst gnediglich erhören.
Ach, HERR, werff mich nit hin,
ob ich schon elend bin,
dein pilgrim hie auff erden.
Hilff, daß ich werd erquickt
vnd ich nit hingerückt
von dir verstossen werde.


Sie ging den Thurm wohl um und wieder um,
Den Thurm wollt sie auf schließen:
»Und wenn die Nacht ein Jahr lang wär;
Keine Stund thät mich verdrießen!


却莱辨夷夏
隳郈肃君臣
丘岂生知者
聃非绝灭人


Víte, jak se u radnice cesta
Ouží? Předkové již chtěli tento dům
Odstrčit dál, k oslavě by města
Sloužilo to; nepoved’ se slavný skum.
Zvolen budiž onen, kdo v tom znikne!“
Nato jiný z obce takto zkřikne:


»Diese Frage, nimm's nicht übel,« sprach, indem er drei Mal schlug
»Vor die Stirne mir, der Sultan lachend: ist ein wenig klug!
Wer in unsrer Welt gereimt ist auf den Namen des Tyrannen,
Der gehört zum hohen Adel, der gehört zu seinen Mannen,
Und die glattesten und besten unter diesen Reimen, die
Kommen, abgesehn von Tugend, Fähigkeiten und Genie,
Und wenn sie auch täglich schössen kluge und gescheidte Böcke,
Eo ipso zur Regierung, werden meines Staates Röcke.
Dieser Census ist poetisch und verhindert abgefeimtes
Und ehrgeiz'ges Stellenjagen, und daß einmal Ungereimtes
In der Administration sich könnte irgendwie ereignen,
Da ja alle meine Ordern stets ein Rock muß unterzeichnen.
Endlich ist dies Grundgesetz auch nützlich bei Revolutionen,
Ließ das Volk, wie's auch empört war, stets die Form des Staates schonen;
Alles blieb, so wie's gewesen, nur daß mit dem andern Namen,
Den man auf den Thron schob, andre Reime an das Ruder kamen,
Ohne Rücksicht auf Charakter, Dummheit, Tugend und Genie,
Ausgewählt nur nach der höhern Eigennamen-Poesie.
Liest Du dieser Welt Geschichte, findst Du Knubbiacks, Knipse, Tapse,
Nichts von einem Volk', nur einzeln lauter Schubbiaks, Fips' und Flapse;
So regierte vor Zehn Jahren noch ein Herrscher Namens Kornox,
Dessen Oberrock reimmetrisch-selbstverständlich war ein Hornochs.«


Altro che lacrimar gli occhi non ponno,
né d'altro che di duol l'alma si pasce:
colui sel sa che del mio danno è donno.


No fundo da vida
há vida diferent
Há gente que sente
carência de amo
Há gente que mente
para não se humilha
Há gente perdida
para não se encontra
Há gente que pede
para ser esquecid
Há gente em silêncio
por ser oprimid
Há gente que sofre
por ser esquecid
Há gente sem nome
há gente escondid
No fundo da vida
há vida  também!


E se pur vòi che 'l populo se amendi,
non consentir che alcun più spogli e predi,
che a un castigato è assai se tu 'l riprendi.


Die aus einer Welt von Schönen
Sich mein Herze auserkor,
Und die mir vor allen Söhnen
Dieser Erde Treue schwor –


Wir haben Gott und Vaterland
Mit geifernden Mäulern geschändet,
Wir haben mit unsrer dreckigen Hand
Hemd und Meinung gewendet.
Es galt kein Wort mehr ehrlich und klar,
Nur Lügen unermessen...
Wir hatten die Wahrheit so ganz und gar
Vergessen, vergessen, vergessen.


إذا ابن جميل مشى خلتنا
تموج بنا إن مشى زلزله
تميل به الأرض في مشيه
ويشبه آخره أوّله
ولو حملت كفّه خردلا
لما ضاع من كفّه خردله
ولو كانت الأرض نطيقة
لقالت من الجهد ما أثقله
أخوه صغير ولكنّه
من الكيس أحرك من قلقله
وهذا يرى إن بدا مقبلا
فللنّاس من مشيه ولوله
ولا ذنب عندي لهذا الفقيه
سوى قربه منه إذ حنبله


寒食常年柳未黄
今年花满旧池塘
如何春色今年早
试对春风笑一场


Diß pfiff der seligen die schlange täglich für.
Allein ihr guter geist rieff allemahl dagegen:
Fleuch! Leonore fleuch! denn wollust und begier/
Sind jäger/ die der welt vergüldte stricke legen.
Von forne beut ihr mund zibet und zucker an/
Von hinten stechen sie wie falsche scorpionen.
Die blumen ihrer lust sind weisse liljen-kronen/
Die wurtzel aber schmeckt wie bittrer majoran/
Die frucht wie honigseim/ der nur den mund verführet/
Und doch im magen nichts als gall und gifft gebiehret.


Poor Gratia, in her twentieth year,
Foreseeing future woe,
Chose to attend a  here,
Before an  below.


昂昂野鹤在鸡群
一见人分浊与清
吟对红葵朝雨细
坐临绿竹午风轻


Nos hát, alföldi buckákon, fenyéren,
Hol útat a homokdomb elnyeli,
Rövid szekéren s három friss egéren
Az olvasó őt újra fölleli; -
Szép őszi dél van: a posványos éren,
Mely a határt kanyargva átszeli,
Bibic-csapat kel, vijjog, szerteszéled,
Azonkívül sehol sincs semmi élet.


Otra vez vuelvo a ti.
Cansada vengo, definitivamente solitaria.
Mi faltriquera llena de penas traigo, desbordada
de penas infinitas,
de dolor.
De los desiertos vengo con los labios ardidos
y la mirada ciega
de tanto duro viento y ardua arena.
Abrazada de sed,
vengo a beber de tus profundos manantiales,
a rendirme en tus brazos,
hondos brazos de madre, y en tu pecho
de amante, miesterioso,
donde late tu corazón como un enigma.
Ahora
que descansando estoy junto al camino,
te veo aparecer en cada cosa:
en la humilde carreta
en que es más verde el verde de las coles,
y en el azul en que la tarde estalla.
Humilde vuelvo a ti con el alma desnuda
a buscar el reflejo de mi rostro,
mi verdadero rostro
entre tus aguas.


„To nesmí býti, vždyť mráz tam šílí,
srdce by tobě slaboučké uštknul.“
Dcera však na ni upjatě hledí
a šepce znovu: „Otevřte okno!“


Ni el ángel que levanta más su vuelo
pudo con vos correr igual camino,
limpia en cualquier instante (así convino)
os hizo Dios con amoroso celo


Der uns das Liedchen hat erdacht,
Hat Henneken von der See gebracht,
Daß ihn die Läus nicht fressen,
Er warnt auch all Gesellen gut,
Daß ihr nicht seid vermessen.


Nad zemskou vždycky pozvedáš mne hrudu,
a čím hruď rve se, zápolí a jásá,
vše rájem v tobě – jiný sotva budu!


Si la belle qui fait dresser toutes les têtes
A, depuis trois longs jours, abandonné les fêtes
Et les bals, et le lac, et ses plus chers travaux ;
Ce n'est pas qu'elle ait vu diminuer sa rente.
Un protecteur s'en va qu'il en arrive trente,


És elszéledvén tűnődése:
Hozzá mászott a lusta únalom,
S legyezgetvén denevér-szárnyival,
Reá álmos, meleg szellőt vere.
Most megösmerni vágyván helyzetét,
Tapogatózni kezdett csendesen,
És űlhelyét megnézte két kezével,
S ott földiepret ére mindenütt,
Amely a fák alatt terítve volt,
Meghajlott szárán csüggve bokrosan;
Érett bogyóit a szomjú király
Magához vévén, epedése mult,
S könnyebben várta a forrásvizet.


Jak by to dvě sestry
ulétaly tamo,
obraz její pestrý
v zrcadle ji sleduje;
ó nechť přijde štěstí samo,
naděj hned je zdvojuje!


Když pod Vašimi prsty zazní zvuky,
mně jest, jak lesní roh bych slyšel z dáli,
jak lesů chorály by zaznívaly.
Hned oči zakrývám, nesnímám ruky
s nich více – v temnu obrazy se vzňaly,
jak panoš vyšel s Vámi na balkon,
a v dáli hraje lesních rohů ton.


赐来大帽号烟墩
云是唐王古制存
金顶宝装齐戴好
路人只拟是王孙


Igaz, igaz. - De fogom tudni én?...


Noch een de hadd'n Jungen,
de stöhl un schulenlöp;
de wir in't Water sprungen
bi't Swemmen un versöp.
De Oll is ganz bedrapen,
doch fött he sick un röppt:
»Je, wir he nich versapen,
se hadd'n em sacht noch köppt!«


鳞皴老树铁生斑
神宇荒凉野壑间
地僻无人秋寂寂
一川红影夕阳闲


Solte ich di Jugendzeiten
Mit Wollüsten bringen zu?
Lasset mich in Libe streiten,
Welche gibet Himmelruh:
Welche unsern Geist ergetzet,
Wann zu Jesus ich versätzet.


Blättlein klein, o bleibet frisch,
Ihres Zweiges dunkelgrün:
Ach, ich muß von dannen zieh'n!


Drauf schleicht sie si wieder zum Zimmer hinaus
Und i greif denn glei nach der Westi
Und find' dann zu meinem erheiternden Sinn
A nagelneu's boarisches Thalerl drin.
Das Madl is dengast a Besti.


Skloní se almužnice k němu:
„Zdaž nedostal jsi dárek svůj?“ –
„Ach,“ vece poutník, „mně nuznému
Paní milostná víc daruj!“


Ce sont trois sœurs, trois blondes, mais Lucy
Est un peu fauve, et Lise est un peu rousse.
Jeanne au beau front par le doute obscurci
Est la plus fière, et Lucy la plus douce.
Dans le jardin, sur un tapis de mousse,
Nous devisons comme des écoliers ;
Ce sont parfois des contes par milliers,
Puis je sertis de folles rimes, voire
Des madrigaux pour leurs petits souliers,
Et Marinette est là qui verse à boire.


¿Surgió de bajo tierra?
¿Se desprendió del cielo?
Estaba entre los ruidos,
herido,
malherido,
inmóvil,
en silencio,
hincado ante la tarde,
ante lo inevitable,
las venas adheridas
al espanto,
al asfalto,
con sus crenchas caídas,
con sus ojos de santo,
todo, todo desnudo,
casi azul, de tan blanco.
Hablaban de un caballo.
Yo creo que era un ángel.


Vypadal tak, jako my vypadáme,
měl všechny údy zrovna jako my,
znal všecko to, co my též všichni známe
a nebyl štědrý, nebyl lakomý,
znal zlobit se a radovat i smát,
a nepochybně také milovat.


 imporrò con un decreto
che chi puzza d'alfabeto
torni indietro subito;


»Nagyságos úr, kegyes pajtásom,
Bocsáss már, nehéz a fejem.
Sok volt, sok volt immár a jóból,
Sok volt a bűn, az éj, a vágy,
Apám, sok volt a szerelem.«


Ergreif Arnalda, Schwerdt und Feuer
Auf, zünde, so geschwind man kann,
Zu Trotze diesem Ungeheuer
Dein fliegendes Gefängniß an.
Spreng Schiff und Mast in tausend Stücken,
Daß Tief und Höhe bebt und kracht,
Laß mir den letzten Streich noch glücken!
Welt, und Gefährten gute Nacht!


Marje – včera vznášejíc se bouře
nad šedými horami,
čněla také se vší svojí hrůzou
nad našimi hlavami!


Prostrate before thy throne we bow,
Author of circling seasons Thou!
O hasten happier days, and bring
One glorious, One Eternal Spring.


Madre, tu se' la spada che difende
l'anime nostre da tanti martiri,
e pur ciascun mal merito ti rende.


Salut mon vieil ami ! de mes œuvres novices,
Lisant à votre goût les modestes prémices,
Au censeur éclairé de mes secrets travaux
Je ne viens pas offrir quelques essais nouveaux ;
Mais comme un barde enfant sur les monts de l'Écosse
Marchant accompagné de ma muse précoce,
De ces mornes je viens admirer la hauteur,
Respirer des hauts lieux le souffle inspirateur
Et, dérobant mon front sous le dais des nuages
Rêver au bruit lointain des vents et des orages ;
Et, suivre du regard, comme l'esprit des airs
Qui plane incessamment sur ces rochers déserts
L'oiseau blanc du tropique errant de cime en cime
Et dépassant leurs fronts de son aile sublime.


Einen Jüngling, den sie nie gesehn,
Sieht sie jetzt bei ihren Blumen stehn.
»Fremdling, sprich, was führt zu dieser Zeit
In den Garten dich der todten Maid?«


Snila jsem v staré kathedrale,
až probudil mne klíče hlas,
mé srdce jen se tetelilo – – –
a byl v něm pravdy stín a mráz.


RATHER than sink, said I, attempt to raise
My Hopes, nor talk of Ceremonial Days;
His God is present still, and hears him when he prays.
Thus said, urging my Steed with eager Haste,
Swift as a Mountain Roe, the Plains I pass'd;
O'er Hills and Dales my Journey I pursu'd;
Nor slack'd my Pace, till  Mount I view'd;
On whose delightful Brow, in cool Retreat,
Among the curling Vines, the Prophet sat;
Whose twining Arms a verdant Arbour made;
The verdant Arbour form'd a grateful Shade;
The fanning Zephyrs gently play'd around,
And shook the trembling Leaves, and swept the Ground;
Down humbly at his Feet I prostrate fell,
Submiss; and, weeping, told the mournful Tale.


Dobrý den! Leč jestli já tě raním,
tož dobrou noc!
Co tvé je právo, u mne rve se vina
a křivda, kterou ticha připomíná
má čaromoc.


Still mußt du werden, pochend Herz,
Still wie der Stern am Himmelszelt,
Wie er, mußt unberührt du steh'n
Vom nicht'gen Treiben dieser Welt.


Doma však – zas otvírá se. –
Ne, jí nechcem skrýti!
Vždyť sám bolů král, Pán Ježíš,
ráčil nám ji vrýti.


Oft wird am Wasserfalle,
Den du so gern besucht,
Im spiegelnden Crystalle
Von uns dein Bild gesucht.


Non, non, ce n'est point comme à l'académie.


Wan von heisser Sonn verwüstet
Kält/ vnd winter ligen todt/
Man den sommer wider grüsset/
Wider bricht man rosen roth.
Thal/ vnd felder schön verblümet/
Grün sich wider legen an:
Weil ichs meinen schäfflein rühmet/
Woltens wider weiden gahn.


Engedek; s amit kezeimbe nyújta,
Csendesen nyujtom kebelébe vissza;
Nem szegem meg bús siralommal ömlő
Tűnete reptét.


Na ostrově Capri dověděl se
o zločinech jejich Tiberius.
V Řím se vrátil, odpravit dal spousty
pohanů těch zlých a zapeklitých,
psance kázal povolati nazpět
stále věren úctě k Spasiteli.


Doch der Herr ließ sich nicht sehn
Wollte nicht das Kind erschrecken
Ließ sie beten und dann gehn
Nester suchen in den Hecken.


Duše sytit, hlavy napravovat
vytčeno mi vůlí Osudu –
abych vás však učil slabikovat,
to přec, bratři drazí, nebudu.


Deutsch und eisern wie Götz, sprich Hohn den Schurken –
Mit der Fessel im Arm! Des Sumpfes Schreier
Schmäht der Leu zu zerstampfen,
Wandelt durch Wälder und herrscht!


No pau corrupto há bichinhos,
caruncho, broca, e outros mais;
e os papos dos passarinhos
se enchem desses animais.


She found me roots of relish sweet,
And honey wild and manna-dew;
And sure in language strange she said,
"I love thee true."


Geh du die Wege deiner Pflicht,
Weil ich die meinen geh';
Ich hadre mit dir wahrlich nicht,
Und damit, Mann, ade!


Sie rüsten große Heeresmacht,
Den Neugebornen zu empfangen,
Sie sehn im Geiste schon die Pracht
Der königlichen Hofburg prangen;
Sie baun im Geiste den Palast,
Das Cedernthor, die Marmelstiege; –
Und drinnen schläft in Duft und Glast
Der Königssohn in goldner Wiege.


A s květy lesk a svit, jenž vůbec vkrást se může
v tu pustou, odlehlou a spící ulici,
kde starou legendou jsou plnokvěté růže
a dětskou báchorkou pějící slavíci:


iştvan


腊去寒犹在
春来花未开
东风忽然到
放尽一园梅


y en esta fe atalayan tus acciones,
porque a medida igual se habrán contigo,
como te hubieres tú con la fortuna.


Not for ourselves our vagrant steps we bend
As heedless Chance, or wanton Choice ordain;
On various stations various tasks attend,
And Men are  to trifle or to reign.


Buď hvězdou tříkrálovou chodci,
jenž toužil v srdce zmatku
dni, noci po nebeské zvěsti;
můj bludný krok jde za Tebou
tak důvěrně a celou duši svou
tou nadějí zas cítím kvésti.


e come pace dà, come fa guerra,
come felicemente si sospira,
e si va sovra il ciel restando in terra.


So wird dein Preis jetzt im Süden klingen!
Heil mir, dem solche Liebste zu eigen,
Von der die Vögel in Afrika singen
Und in Europa die Nachbarn schweigen!


天画轩前酒一杯
爱闲能有几人来
明朝又入深山去
安得如潮日两回


Hazajöttünk s itt minden csüggedett,
Minden kezdést félbátrak abbahagytak
S körülzártak mindent hős pocsolyák,
Kicsi tócsák, tengerekké dagadtak.
E lápvilág volt hát csataterünk,
Itt kellett hát, hogy egymásra találjunk,
Új inzurgensek, pártot ütni készek,
Félig-fölkészült jó és szánt vitézek.


Hanba mu přímo... Na balkoně
spí v sedě muž, jenž zpil se dnes,
s etage první hadr visí
a na okně se černá dřez...


„Znej i, jaká naše víra:
ona bez chyb a čistá,
ona jediná a jistá
nebes bránu rozevírá;
bludů vlnami nám veslo,
v bouři rozvratů nám heslo:
Řím je svíce všehomíra!
Než co trháš brvou temnou?
Nesdílíš to heslo se mnou?“


Die Heiligen, die er alldar
Geführet hat zusammen,
Die sind entzündet alle gar
Mit ewgen Liebesflammen.
Sie nahen sich
Ganz turstiglich,
Des Königs Jesu Mund zu küssen
Und seines Kusses zu genießen.


Szemesnek a világ! Aki nem mer, nem nyer.
A becsület nem sok, ha szegény az ember.
Hát ez is hol szerzett annyit, e vén róka?
A tolvajt rabolta, a rablót meglopta.


Ne, jasu nezřít a fial dech
nedýchá z horečné země,
a vítr nebouří na ladech,
šum jedlí nekvílí temně.


وَأَنتَ لَمّا وُلِدتَ أَشرَقَتِ ال
أَرضُ وَضاءَت بِنورِكَ الأُفُقُ
مِن قَبلِها طِبتَ في الظِلالِ وَفي
مُستَودَعٍ حَيثُ يُخصَفُ الوَرَقُ


Un seul coup d'œil, un geste, un signe, une parole,
Celle qui fit franchir d'un bond le pont d'Arcole ;
Car ce génie était le vainqueur d'Austerlitz !
C'était Napoléon ! qui, ravageant la terre,
Dans ses vastes desseins avait rêvé de faire
Des couronnes des rois des jouets pour son fils.


Un muro que abaten
las olas del temperamento
inquieto y desenfadado,
una playa donde el mar de los sentimientos
con el vaivén del viento
de las circunstancias
se retrae o actúa,
un faro en medio
de la oscuridad
de la vida vacía
que ilumina el sendero,
un barco seguro
que las aguas no anegan,
que viaja tranquilo
entre las tormentas
del desánimo, de palabras hirientes,
de lágrimas de rabia,
una gaviota blanca
llena de paz y de alas doradas
por el sol de la alegría,
una roca en medio
del océano de las dudas,
anclada en el tiempo,
milenaria, siempre eterna,
un timón y un radar a la vez,
el sentido a la vida,
una vida con sentido,
controlando las circunstancias,
el ambiente, el iceberg
de los sentimientos congelados,
una isla en un paraíso perdido
lleno de refrescantes palmeras,
dando sombra al viajero cansado,
un delfín gracioso e inteligente
lleno de ternura,
una ballena que cantúrrea
en la noche de mis tristezas,
un eterno sinfín de cosas buenas,
eso eres tú, mi Dios,
y yo el que te causa tantas penas,
ayúdame a llegar a buen puerto
con tu compañía eterna.


A te, Pan, tre fiscelle di puina.
E a te, Bacco, un becco e un capretto,
se mai mi torna a casa la Perina.


Wir sollen vom Erkenntnißbaum nicht essen,
Uns freu'n an Allem was uns zugemessen,
Und des Gebotes nimmermehr vergessen:
Wir sollen vom Erkenntnißbaum nicht essen.


Vediž ruku zametačů
svým dozoru věhlasem,
sic nám hlava všech kartáčů
opelichá před časem.


Frohe Menschen gilt's zu sein! und wer's nicht ist, der eile, eile, es zu werden ...
Freude allein ist Erlösung!


Wan ich nit bald/
Bey dir erhalt
Daß deiner mög geniessen/
Wird also stracks/
Wie weyches wachß/
Daß hertz in mir zerfliessen.


So seid denn, Stunden, meiner Wonne Musen!
Lehrt mich, von eurem Flug nicht fortgerißen,
Ruhig die holde Gegenwart zu saugen.


Rég volt biz az, midőn ifjúi teste
Fáradni, fázni még nem lankadott,
Midőn övig vizet gázolva leste
Vadlúd csapatját, félénk kócsagot,
S egy jól talált gém ív-körű leeste
Gyönyört, szívének izgalmat adott,
S ha szíjra fűzve táskáján cepelt
Pár vén kacsát, már vágya mind betelt...


Ta tíseň, jíž se všechno leká,
se mění náhle u člověka
na vášně osten, jenž ho bodá,
na neklid divný, jenž cos tuší
a žíly vrou a srdce buší,
sen prchá s víček, z duše shoda.


驿路车声软
斜晖雨脚收
柳阴家晓鹊
桑椹醉春鸠


folgori, tuoni, impetuosi venti,
ruine, incendi, scherani e corsari,
discorridori armati e sagittari
soglion fuggir le paurose genti:


Was wollt ihr aber hören,
Was wollt ihr, daß ich sing?
Wohl von der Tartarfürstin,
Wie's der zu Neumark ging.


Douter ! et notre cœur nous sollicite à croire ;
Croire ! et notre raison ne peut justifier
La foi… Des deux côtés même effort illusoire !
Affirmer n'est pas plus de l'homme que nier.


el que del dicho Bártulo supiere
por las señas extrínsecas que digo,
vuélvale al dueño, y el hallazgo espere;


Dřív snílek nesmělý, jenž sníval v jizbě svojí
a myslil, pracoval, až s ní jak s hrobem srost’,
teď cítím, každým dnem, jak víc mne k sobě pojí
a poutá růžemi a váže společnost.


A főherceg Rohán Páris kebelébül
Kikél, és a bécsi koronák alá ül.
Elhagyja hazáját királya szavára,
Akinek személyét felveszi magára,
Bécsnek lármáji közt helyre verekedik.
Híre, dicsősége széjjel nevekedik.
Nézi világunkat nagy méltóságával,
Tanácskozik titkon nemes pompájával;
Ha sétálni indul, seregek követik,
Mellyek gazdagságát közöttünk hirdetik.
A Magyar tisztesség ezeket szemlélvén
Felrijad és tűnik, szárnyaira kelvén.
ESZTERHÁZI MIKLÓS karjaira szalad:
S hogy kedvét tölthesse, Eszterházán marad.
Ez a gazdag atya, mint kedves gyermekét,
Elfogadja őtet; s hogy keresse kedvét,
Rohán főherceget elhívja magához:
Biztató szókat tőn szerelmes fijához.
A követ megértvén Eszterházi szavát,
Felkél, s kis útjának elkészíti magát.
Magyarországnak megy pompás seregével,
Egy kis világot hord francia népével.
Hátrahagyja hamar Bécsnek sok lármáját,
Nézi a szép ország elterült pusztáját.
A Magyar tisztesség ismérvén vendégét,
A csudákig viszi régi fényességét.


V městě pláč a nářek v okolí,
v síni smích a písně hlaholí.


porque tan triste y mísero me veo
que hasta forzoso me es abandonarte
por los divinos sueños de Morfeo


Und er sprach: »Sei Licht!« Das Licht
Strahlt' aus Gottes Angesicht
In die dunkle Mitternacht,
Wie es dort im Ost erwacht!


Bellet, ihr erzürnten Hunde,
bellt die stille Phöben an:
sie bleibt wol, wo sie vor stunde,
und hält ihre hohe Bahn.
Weisheit ist zu hoch gestiegen,
da kein Haß ihr nach kan fliegen.


Pensé, mas fue engañoso pensamiento,
armar de intensa nieve el pecho mío,
porque el rayo de Amor no al lento frío
rompiese el rigor duro en vivo aliento.


Co ještě říci, když jen mluví hořkost v duši,
v té, v které posud byla pouze láska doma?
Svůj bol v hruď zavřit, ať ji zcela na prach zkruší,
a v lásce nelze-li, pak vůbec nehnout rtoma.
Co ještě říci, když vše klidně zašlapáno,
co bylo cílem snů a tuch a osou žití?
Když nevěří se v nic, když „ne“ jest každé „ano!“„ano!“
Co pak? Dál milovat a všecko odpustiti!


Der Myrtenstock am Fenster
Der dauert mich so sehr;
Seine Zweige sind gefallen,
Nun ist er kahl und leer.


Es treibt mich nach der Liebsten Näh',
Als könnt's die Grete heilen;
Doch wenn ich der ins Auge seh,
Muß ich von hinnen eilen.


O vesgo monstro que co’a gente ralha
E de manhã a todos atravessa,
A cuja hirsuta sórdida cabeça
Nunca chegou juízo, nem navalha;


Ó Bože! Orle nad orly!
Ty zved jsi mne, bych v slunce pozíral
a já jsem oko na zem upíral,
tak zrádně, chabě, zbaběle – –
Ty pouštíš mne!
Ach Bože!
Bratří!!
Andělé!!!


On sent l'absurdité d'un semblable système,
Puisqu'il est avéré que, lorsqu'on dit qu'on aime,
On dit en même temps qu'on aimera toujours, —
Et qu'on n'a jamais vu ni rois ni troubadours
Jurer à leurs beautés de les aimer huit jours.
Mais cet enfant gâté ne vivait que de crème.


Wenn dir die blinde Welt/ mit heiß entbrandtem Neid/
Mit überhäufftem Haß/ mit Mord vnd Schwerdt zusetzet.
So dencke daß sie hat den Herren gleich verletzet.
Man schenckts den Knechten nicht/ wenn auch der Meister leidt.
Wie wilst du ruhig seyn/ wo nichts als scharffer Streit?
Wenn Fleisch/ wenn Augenlust/ wenn Hoffart dich ergetzet/
So würde freilich wol dein Ansehn hoch geschätzet:
Nun bist du nur ihr Spiel/ vnd ihre Nichtigkeit/
Doch diß geht alles vor daß sie nicht Jesum kennt/
Vnd niemals kan verstehn/ das Jesus selig nennt/
Die hier ein Jammer-Spiel/ ein Fluch vnd Scheu-sall scheinen.
Die sind recht Jammers-wehrt/ dehn Christus ihre Noth/
Ihr blind/ ihr irrig seyn/ ihr freveln wieder Gott
So eigentlich entwirfft/ vnd doch sich selig meinen.


Se me desta terra for
eu vos levarei amo
Nem amor deixo na terra
que deixando levare
Deixo a dor de te deixar
na terra onde amor não vive
na que levar levarei
amor onde só dor tiv
Nem amor pode ser livre
se não há na terra amo
Deixo a dor de não levar
a dor de onde amor não viv
E levo a terra que deixo
onde deixo a dor que tiv
Na que levar levarei
este amor que é livre livr


Du Schattenreiche Fichte,
Vergönne mir die Lust!
Ich setze mich und dichte
Von dem was dir bewust.
Du kennst längst meine Klagen,
Du kennst mein bittres Ach.
Denn leiden und nichts sagen,
Gar nicht ein Wörtchen sagen,
Dazu bin ich zu schwach.


Что вы, старцы, захудали,
Таковы невеселы,
Головы повесили?
— Отощали! —
Что вы, старые старухи,
Таковы невеселы,
Головы повесили?
— С голодухи! —
Что вы, парни, тихи стали,
Не играете, не скачете,
Все ревете, плачете?
— Тятьку угнали! —
Что вы, детки, приуныли,
Не играете, не скачите,
Все ревете, плачете?
— Мамку убили! —


L'invitto Re del Ciel, sol d'amor vero
e d'alta pura obedienza armato,
in mezzo del superbo mondo ingrato
e del popolo suo malvagio e fero


Tak-li nyní již, jak bude dál?
Bál se kláštera, však že tak záhy
jeho dítě svede s pravé dráhy,
toho přece jen se nenadál.
S Křemenem se všecko vůkol točí.
Ó, že nemůž’ hned se rozjeti
k jedinému svému dítěti,
na vlastní by přesvědčil se oči,
zlověstný list onen pravdu dí-li!


A garoa enfeitada pelos anúncios luminosos
brinca de bola de sabão na ponta dos arranha-céu
Da janela do hotel vejo a cidade sorrind
Tão bonita!
São Paulo, eu quero bem a voc
Você dá gosto de ser brasileir
Você trabalha e não é neurastênic
Você é rica e ainda por cima é inteligent
Todas as cidades do Brasil deviam pagar prenda
para voc


Sírsz hát bennem, szegény lélek,
Hogy sorsod ily mostoha?
S pedig igen igen félek,
Meg nem jobbúl az soha.
Ne sírj, ne sírj, szegény lélek!
Oh jobb, hagyd el házodat;
Másként nem lesz már, míg élek,
Próbáld másutt sorsodat.
Én bennem te más nem lehetsz,
Jobb életre szert nem tehetsz:
Eredj! hagyd el testemet.
Szabadíts meg engemet.


Na co luka, na co pole,
na květiny půdy mám,
na věnec co myrty třeba,
tolik v ní vyroste nám.


Hlahol jich však slavněji dnes splývá;
nebtě slaví jeden obce syn
den, jenž čekán v blahé tužbě bývá,
památný den kněžských prvotin.


Engel können uns erfreüen,
Wen wir für des Satans List
Und der argen Welt uns scheüen,
Wie das klahr zu sehen ist
Dort am Joseph, dem Sie sagten,
Feind Herodes were tod
Und samt Ihm des Kindleins Noht,
Daß Sie nichts nach dreüen fragten.
Herr, wie kan man würdiglich
Auch für solches preisen dich?


Když jsem tam přišel, na stěně
jednoho kati dřeli.
Obrátil jsem se zděšeně –
jiný tu zbodán celý.
Svíčkami pálí toho tam,
nevím, kam hrůzou hledět mám;
aj tu cos hučí s hora:
v šíj chlap tam šlape tvora!


Už listí sprchává a žloutne všade valem,
to jak by podzimek po listí opadalém
chtěl v kraje vejíti – zřím z lesů mlhy vstávat,
ač slunce palčivo jak v červnu doposavad!


„Škoda, škoda těch překrásných časů,
Kde jsem neznal světa zlých zápasů,
Kde jsem sníval rajsko-blahý sen.
Pochybek mi duši nerozrýval,
Blahé srdce rozum nerozkýval,
V lásky náručí ubíhal den.“
„Neplač, neplač ubohý chudáčku,
Z máku na cumlíček, pojď ve táčku,
Hajej, hajej! sni a cumlej jen!“


Trawr' ich wo, oder Sie, so zeige deine Wangen
Erblasst, als werest du auch neben vns in Noht:
Steht's wol vmb Sie vnd mich, so solt, du güldne, prangen
Mit deinem besten Glantz gemahlet Rosen-roht.


Das heißt auff Glauben Gott nicht Haus noch Hoff befohlen,
Es heißt dem Nechsten Geld auff Glauben abgestohlen:
Nihm nur den Glauben an, dein Glauben nimmt dir schon,
Weil du nicht Glauben hälst, des wahren Glaubens Lohn.


	Ma quando pelegrina esser più crede
da lui mia vita, più presa si vede.


Da glaubt' ich und den Riegel
Schobst du hinweg vom Himmelstor
Und gabst dem Felsen Flügel
Und trugst ihn über mir empor.


Svit ruměnný kol po nivách
jak polibek plá při shledání,
a modré hory v dáli –
jak objetí a s bohem dání.


„Ano, ať si vydělá.
Ať se taky práce chytí!“


Divě moře vlnobitné hučí,
vln se spousta věží ku nebesku
s miliony hromných bouře vřesků
z jícnu, z něhož bol a hoře pučí.
Kolem loďky slabé vichr skučí,
mnoho zakvílí tu z loďky stesků,
veslařů však sbor – aj – v bouři, v blesku
v divém ve jásotu jenom hlučí.
Vlasti, ty’s ta loďka, v nížto kvílí
národ ubohý; to děsné moře
svět jest, jenž tě v propasť vrhnouť pílí.
Synů tvých však mnozí – jaké hoře!
nevěrou ti utlumují síly,
ku zkáze ti jsou, ne ku podpoře. –


Du aber geh und ruhe: Sohn der Rechten,
Auch dein Gebein soll grünen, da es liegt;
Gott lehre uns so still, so sicher fechten.
Du hast gekämpft, bevor du obgesiegt.
Dein Klage-Lied, und unser Lied ist aus.
So lobe dann. Doch bist du noch zu matt:
So trink dich vor an Jesu Fülle satt;
Und dann so werd ein ewigs Lied daraus.


Sorgend bewacht der Verstand des Wissens dürftigen Vorrat,
Nur zu erhalten ist er, nicht zu erobern geschickt.


Obcování mezy sebou
Budiž svorné – bratrské!
Odstup od vás hadrování,
Klení, rvaní nelidské!
Svatá svornost bytům ráj,
Obcým to, co rolím máj.


Ne Gsang in Ehre,
wer will's verwehre?
Singt 's Tierli nit in Hurst und Nast,
der Engel nit im Sterneglast?
E freie frohe Mut,
e gsund und fröhlich Blut
goht über Geld und Gut.
Ne Trunk in Ehre,
wer will's verwehre?
Trinkt 's Blüemli nit si Morgetau?
Trinkt nit der Vogt si Schöppli au?
Und wer am Werchtig schafft,
dem bringt der Rebesaft
am Sunntig neui Chraft.
Ne Chuß in Ehre,
wer will's verwehre?
Chüßt 's Blüemli nit sie Schwesterli,
und 's Sternli chüßt si Nöchberli?
In Ehre, hani gseit,
und in der Unschuld Gleit,
mit Zucht und Sittsemkeit.
Ne freudig Stündli,
isch's nit e Fündli?
Jez hemmer's und jez simmer do;
es chunnt e Zit, würd's anderst goh.
's währt alles churzi Zit,
der Chilchhof isch nit wit.
Wer weiß, wer bal dört lit?
Wenn d'Glocke schalle,
wer hilftis alle?
O gebis Gott e sanfte Tod!
E rüeihig Gwisse gebis Gott,
wenn d'Sunn am Himmel lacht,
wenn alles blizt und chracht,
und in der letzte Nacht!


Hogy lángesőbe roskadt földre Trója
s véres mocsok fröccsent el szerteszét,
Agamemnon, mikor indult hajója,
Odisszeüsznek adta a kezét.


Meine Boten, so fahrt hin,
schafft mir Rat, so viel ihr könnet,
und vergnüget meinen Sin,
der sich selbsten kaum besinnet!
Bringt nicht ihr mir ihre Gunst,
so ist alle Kunst umsunst.


Schreckt von der Höfe Lust des Ahnenlosen Blick
Sonst Hellebard' und Bajonet zurück,
So ladet hier der Fürst, so froh als er zu seyn,
Die Unterthanen selber ein.
Doch wie es ihn verehrt, wie huldreich er gewesen,
Das kann das deutsche Volk nicht lesen:
Die Sprache, die so viel vor dem verborgen hält,
Sprach immer Deutschlands Feind, spricht nun der Feind der Welt.


Ils savaient que, bravant ces illustres périls,
Ils atteindraient les bords où germent les béryls
Et Doboyba qui comble, en ses riches ravines,
Du vaste écroulement des temples en ruines,
La nécropole d'or des princes de Zenu ;
Et que, suivant toujours le chemin inconnu
Des Indes, par-delà les îles des Épices
Et la terre où bouillonne au fond des précipices
Sur un lit d'argent fin la Source de Santé,
Ils verraient, se dressant en un ciel enchanté
Jusqu'au zénith brûlé du feu des pierreries,
Resplendir au soleil les vivantes féeries
Des sierras d'émeraude et des pics de saphir
Qui recèlent l'antique et fabuleux Ophir.


	Averois a tal romor si mosse,
dicendo: - Lasso, che mi valse il tempo
nel qual disposi il gran comento mio,
che non credea che altro già ma' fosse
che vedesse quant'io, tardi o per tempo?
Or veggio ch'io non scorsi l'a dal fio.
Veduto ha questi più che non vid'io,
onde son cieco e di vederlo ho voglia -.
Democrito si pinse a tanta doglia,
gridando: - Ed io son qui maladetto;
per caso fortuito il mondo retto
esser sostenni, e non per ragione.
O falsa oppinione,
che fatto perder m'hai la patria lieta!
Ed ora pelegrin per sentir peggio,
son dal caro poeta -.
E gli Epicuri e chi con lor attese
si percotean ne le mortali offese.


Draußen welken gelb die Bäume,
In der stillen Esche nicken
Graue Blätter, altersschwach.
Graue Blätter, graue Träume.


Lui, ch'al pietoso ufficio pria t'elesse,
con l'alma inchino e con la mente lodo,
e de l'alta ambasciata ancora io godo
che 'n quel virgineo cor sì ben s'impresse;


Fu grave, e mala giunta all altro danno
vederse ancho restar senza l augello
questo, non men chel feminil inganno
gli preme al cor, ma piu che questo, e quello
gli preme e fa sentir noioso affanno,
l haver perduto il pretioso annello
per le virtù non tanto che vi sono
quanto che fu de la sua donna dono


Mlč! Ani slova výčitky,
jen tím jsme zvítězili,
jdi, neruš naše přípitky,
výš rohy v této chvíli!


Die Einfalt im Gebet ist grosse Witz für Gott;
Genug, wer ihm vertraut und nennt die blosse Noth.


pues jamás ha de ser sino vencido
ni podrá desear mi triste suerte
mayor ventura que o haber mirado.


Teď musil dostát slovu a dal hned rozkazy,
dne třetího jej cestou sto jezdců provází.


Nechť k temnu mne, nechť k jasnu shání
Osudu přísné kynutí,
Vždy k Tobě oči mé se sklání
V hlubokém srdce pohnutí.


Der Mond ist schon zerronnen
Kein Sternlein mehr zu sehn,
Und auch dem lieben Mägdlein
Die Augen schon vergehn.


Auf meinen Scheitel streut der Frühlingswind
Mattweiße Blüten – eine letzte Krönung – – –
Ich bin so fromm und heiter wie ein Kind ...
Und voll Versöhnung ...


I v mudrci spí často sofista.
A to by věděti moh’ Akiba,
jenž tolik cestoval a tolik zná,
že ryzí člověk – zjev je zázračný!
Kdy najde se, kdy probudí se v nás?
Teď ozval se a usne na dlouho
a Říman, Hebrej, Sarmat, Gall a Řek
zas budou mluvit z něho tím, co jest.


Mentre che l'alma, a' suoi pensieri unita,
piange la piaga sua cruda e mortale,
e per vera pietà del suo gran male
a pianger col suo pianto i sensi invita,


Und dann soll kommen was da will,
Das Leben bringt ja stets so viel. –


Inciertas son sus leyes,
incierta su medida y su balanza,
sujetos son los reyes,
y el que menos alcanza,
a miserable y súbita mudanza.
No hay cosa en él perfecta;
en medio de la paz arde la guerra,
que al alma más quieta
en los abismos cierra,
y de su patria celestial destierra.
Es caduco, mudable,
y en sólo serlo más que peña firme;
en el bien variable,
porque verdad confirme
y con decillo su maldad afirme.
Largas sus esperanzas
y, para conseguir, el tiempo breve;
penosas las mudanzas
del aire, sol y nieve,
que en nuestro daño el cielo airado mueve.
Con rigor enemigo
las cosas entre sí todas pelean,
mas el hombre consigo;
contra él todas se emplean,
y toda perdición suya desean.
La pobreza envidiosa,
la riqueza de todos envidiada;
mas ésta no reposa
para ser conservada,
ni puede aquélla tener gusto en nada.
La soledad huida
es de los por quien fue más alabada,
la trápala seguida
y con sudor comprada
de aquellos por quien fue menospreciada.
Es el mayor amigo
espejo, día, lumbre en que nos vemos;
en presencia testigo
del bien que no tenemos,
y en ausencia del mal que no hacemos.
Pródigo en prometernos
y, en cumplir tus promesas, mundo, avaro,
tus cargos y gobiernos
nos enseñan bien claro
que es tu mayor placer, de balde, caro.
Guay del que los procura,
pues hace la prisión, a do se queda
en servidumbre dura,
cual gusano de seda,
que en su delgada fábrica se enreda.
Porque el mejor es cargo,
y muy pesado de llevar agora,
y después más amargo,
pues perdéis a deshora
su breve gusto que sin fin se llora.
Tal es la desventura
de nuestra vida, y la miseria della,
que es próspera ventura
nunca jamás tenella
con justo sobresalto de perdella.
¿De dó, señores, nace
que nadie de su estado está contento,
y más le satisface
al libre el casamiento,
y al que es casado el libre pensamiento?
«¡Oh, dichosos tratantes!»,
ya quebrantado del pegado hierro,
escapado denantes
por acertado yerro,
dice el soldado en áspero destierro,
«que pasáis vuestra vida
muy libre ya de trabajosa pena,
segura la comida
y mucho más la cena,
llena de risa y de pesar ajena».
«¡Oh, dichoso soldado!»,
responde el mercader del espacioso
mar en alto llevado,
«que gozas de reposo
con presta muerte o con vencer glorioso».
El rústico villano
la vida con razón invidia y ama
del consulto tirano,
que desde la su cama
oye la voz del consultor que llama;
el cual, por la fianza
del campo a la ciudad por mal llevado,
llama, sin esperanza
del buey y corvo arado,
al ciudadano bienaventurado.
Y no sólo sujetos
los hombres viven a miserias tales,
que por ser más perfetos
lo son todos sus males,
sino también los brutos animales.
Del arado quejoso,
el perezoso buey pide la silla,
y el caballo brioso
(mirad qué maravilla)
querría más arar que no sufrilla.
Y lo que más admira,
mundo cruel, de tu costumbre mala,
es ver cómo el que aspira
al bien, que le señala
su misma inclinación, luego resbala.
Pues no tan presto llega
al término por él tan deseado,
cuando es de torpe y ciega
voluntad despreciado,
o de fortuna en tierno agraz cortado.
Bastáranos la prueba
que en otros tiempos ha la muerte hecho,
sin la funesta nueva,
de don Juan, cuyo pecho
alevemente della fue deshecho.
Con lágrimas de fuego,
hasta quedar en ellas abrasado
o, por lo menos, ciego,
de mí serás llorado,
por no ver tanto bien tan malogrado.
La rigurosa muerte,
del bien de los cristianos invidiosa,
rompió de un golpe fuerte
la esperanza dichosa,
y del infiel la pena temerosa.
Mas porque de cumplida
gloria no goce —de morir tal hombre—
la gente descreída,
tu muerte les asombre
con sólo la memoria de tu nombre.
Sientan lo que sentimos;
su gloria vaya con pesar mezclada;
recuérdense que vimos
la mar acrecentada
con su sangre vertida y no vengada.
La grave desventura
del Lusitano, por su mal valiente,
la soberbia bravura
de su bisoña gente,
desbaratada miserablemente,
siempre debe llorarse,
si, como manda la razón, se llora;
mas no podrá jactarse
la parte vencedora,
pues reyes dio por rey la gente mora.
Ansí que nuestra pena
no les pudo causar perpetua gloria,
pues, siendo toda llena
de sangrieta memoria,
no se pudo llamar buena vitoria.
Callo las otras muertes
de tantos reyes en tan pocos días,
cuyas fúnebres suertes
fueron anatomías,
que liquidar podrán las peñas frías.
Sin duda cosas tales,
que en nuestro daño todas se conjuran,
de venideros males
muestras nos aseguran
y al fin universal nos apresuran.
¡Oh, ciego desatino!,
que llevas nuestras almas encantadas
por áspero camino,
por partes desusadas,
al reino del olvido condenadas.
Sacude con presteza
del leve corazón el grave sueño
y la tibia pereza,
que con razón desdeño,
y al ejercicio aspira que te enseño.
Soy hombre piadoso
de tu misma salud, que va perdida;
sácala del penoso
trance do está metida:
evitarás la natural caída,
a la cual nos inclina
la justa pena del primer bocado;
mas en la rica mina
del inmortal costado,
muerto de amor, serás vivificado.


S az ifju tovább ment a vízkapu alól.
Zúgott a belső völgy tündérek zajától.
Ifjú kis csemeték keltek föld porából.
Ezek között jártak bujdosván párostúl.


乌臼平生老染工
错将铁皂作猩红
小枫一夜偷天酒
却倩孤松掩醉容


Im Innern ist ein Universum auch;
Daher der Völker löblicher Gebrauch,


野趣围芳径
晴云递碧空
歌翻花坞外
人在竹船中


晓窗白发战西风
一笑青云往事空
惟有南山是知已
相逢多在画图中


Sento mie core involto in una rugge
che mille fiate il giorno in un momento
come la brina al sol disfassi e strugge.


Vzkříšení pramen jak zalehla ti;
nestoudná, slizká ropucha,
nadýmala se a skřehotala
od rána do noci, do ucha,
a jak ti bylo pod tíhou,
holou když zachránil’s duši svou,
vzpomeň zas.


Die Zieglerin, im Lorbeerkranze
Schön abgebildet, war berühmt, als kaum an mir
Das Auge ward gebaut; und jetzo spricht die ganze
Gelehrte Welt nicht mehr von ihr.


Licht ist Liebe ... Sonnen-Weben
Liebes-Strahlung einer Welt
schöpferischer Wesenheiten –


(Athena, nº 3, Dezembro de 1924)


أمّا الزمانُ فقد لانت حَواشِيهِ
وقام يدعو إلى اللّذّاتِ داعِيهِ
ولاحَ مجدُ مَعَدٍّ فوقَ غُرتهِ
حتّى أنارت به حسْناً لياليه
فالدهرُ غَضٌّ نَؤُوم عن حوادِثهِ
كأنّما عاد معنىً مِن معانِيهِ
رقّت طِباعُ الّليالي منذُ عَنَّ لها
رقيقُ طَبْعِكَ فاقتادتْ لِما فِيهِ
إنّي وإن فُتُّ منْ يَجْري إلى أمَدٍ
معي برقّةِ تبيِيني وتشبِيهي
ما عاجَ شِعْري على علياكَ يَنظِمُها
إلاّ انثنَى وعُلاكَ الغُرّ تُعْييه
إنّي أُحِبُّكَ حُبَّ المستفِيدِ به
إصابة الُّرشدِ لا حُبّاً أُداجِيه
وذاكَ أَنَّك أنت المستحِقُّ له
بالفضلِ لا بنَدىً أصبحتَ تولِيهِ
أضحتْ قلوبُ جميعِ الناسِ كلّهِم
تُسِرُّ حُبَّك والرحمانُ يُبْدِيهِ
سأجهد النفسَ حتى أَغتْدي وأُرَى
عبداً لمولايَ يَرضاه ويُرِضْيهِ


otursa ama hiç oturmazdı ki


Gyermek vagyok én is ilyenkor,
csupa kezdés,
nyugtalan szívdobogás.


Byl jim za to vděčen, za věrnost i tklivou
k choti jeho mrtvé. Jak by dosud živou
ve svém středu měly, všechny její koby
stejně chovaly jak za minulé doby.
Nic tam nezměněno, všechno týmiž řády
konalo se tam jak za kněžniny vlády.
Dále hlídaly vchod k její části hradu,
plnily tam služným ruchem komnat řadu,
aneb s prstem na rtu chvěly se jak vánek,
jakby střehly její věští vzlet či spánek.
Určitá vždy chvíle do síně je širé
svedla kol přeslice Libušiny siré,
jako dřív tam ke svým kolovratům sedly,
jemné tkanivo a bystré řeči předly,
uctivě pak časem k síně středu vzhledly,
jak by viděly tam při kuželi skvělém
vskutku dosud kněžnu s dumně svislým čelem –
onať za živa sic málo příze dbala,
každou chvíli niť se u kužele rvala,
tichnul kolovrat a ruce na klín sklesly,
oči planoucí se kamsi v dálku vznesly,
jakby stíhaly tam tajné světlé zjevy; –
s bázní posvátnou tu mlkly vůkol děvy.


Úgyis fogy a hang, - zihál a tüdő -
S ha egyszer mégis felcsap szabadon:
Az Echó úgy kell, mint a levegő.


Ich zittre, zittre, jenes Fremden Auge,
Lichtblau und klar, ist über mich gebeugt;
Ob es den Geist mir aus den Fasern sauge?
Ich weiß es nicht, sein Blinzen sinkt und steigt,
Ein Auge scharf wie Scheidewassers Lauge! –
Er streicht die Brauen, faßt die Feder leicht, –
Nun schlängelt er, – nun drunten steht es da:
»Theodor' il primo, re di Corsica.«
Pst! still! – der König spricht, Denar, halt Ruh!
Was schaukelst dich, was klimperst du?


Cura con nuevo ardor viejo cuidado;
mira la ninfa bárbara que espera
que a su beldad tu lira inmortal haga.


akşamın en ince köşeleri


Já na tvé dlouhé prsty bílé,
jsem jediný vtisk’ polibek,
když v moje okno zasmušilé
se záblesk slunce se střech smek’.


Vintém de Cobr
Antigos vinténs escuro
(De cobre preto foi batizado)
Azinhavrado
Ainda o vejo,
Ainda o sinto,
Ainda o tenho,
na mão fechad
Moeda triste, escura, pesada,
da minha casa,
da minha terra,
da minha infância,
da gente pobre, daquele temp
()


Held Hutten ging voran und blitzt' im Feuer
Und geht voran itzt und singt froh:
»Mein Deutschland! Kennst Du Dich, sind Dir die Deinen theuer,
So singe mit, Jo!«


Gleich als wenn ein treuer Hirte
in der wilden Wüstenei
von der Heerde sich verirrte,
das verlaßne Vieh wird scheu,
die bestürzten Lämmer laufen
ohne Weiser, ohne Haufen.


Völgynek indulok üres kézzel,
mint egy eltévedt árva gyermek...
Ha nem zuhanok szakadékba,
lent a koldusok agyonvernek.


So gäb' ich dir die Wolle, wenn die Schere
Du führetest, und, ob du es verlangtest,
Das Leben, wenn du führetest das Messer.


Gen Himmel hinauf
Folgt' ihm schnell
Messias! trat, von Blute hell,
In die Versammlung aller Lande,
Durch größre Marter und Schande.
O, wie umfing er da den Freund,
Der irdisch ihm's so treu gemeint,
Mit ihm geboren, ihm zu leben,
Gestorben ihm, ihm dort zu leben –
An Gottes Thron!


Omráčen stál jsem zíraje k té slze,
cos ukrutného smáčklo srdce mé,
pak neviděl jsem nic, pak jako v mlze
černavou zemi, kde se sejdeme.


Wir merkens wohl, du unergründ'te Liebe!
Wir halten nichts aufs Trauren dieser Welt.
Gefallen Dir des Kindes zarte Triebe,
Dir, deme man in Christo leicht gefällt;
So machen wir uns eine Freude draus,
(Du siehst ins Herz, dich höhnt kein Compliment)
Ist unsrer Erstgeburt Dein Herz vergönnt;
So ists ein Glük für unser schlechtes Haus.


Mag wohl ein Mönch gewesen sein,
Der sich in Waldeinsiedelein
Zurückezog aus Liebeswogen,
Der sich mit Heckendorn umzogen
Sein kleines Haus, daß nicht ihm nah
Frau Venus pandämonia,
Die früher ihm den Leib zerrissen
Mit ihren süßen Bitternissen,
Die tiefe Kunde ihm gelehrt,
Als sie sein heißes Herz versehrt.
Ich glaub, er war von Bauernstamm,
Ein derber Kerl, behaart und stramm,
Kein blasses Pfaffenangesicht.


Es rieten ihrer zwey nach Rossen;
Darüber ward der ein erschossen.
Der andre sagte mit betrüben:
O, welch ein ehrlich Cärl ist blieben!


Tutti quanti piangeano il baron dotto:
Ulivier si volea pur desperare.
Astolfo allora, figliuol del re Otto,
al buon Orlando cominciò parlare.
Per gran paura disse cotal motto:
— Gentil baron, ben ti possa incontrare.
Bene hai fatto c'hai morto lo sterpone,
che volia sogiogar tutte persone.


Ein stiller Geist veracht't
Des Satans List und Macht,
Und sein getroster Mut
Besieget Fleisch und Blut,
Die Welt mit ihren Sachen
Kann er gar leicht verlachen,
Weil er in Gott vertrauet,
Den er im Glauben schauet.


万玉林中惯识君
霜天月夜富精神
谁将红粉涴颜色
却与夭桃斗莫春


Kein Wunder dass Sever so stoltz geworden ist,
Dass er den Hutt kaum rührt, wenn man ihn höfflich grüsst,
Nachdem sein Landes-Fürst auff wiederhohltes Flehen
In seiner Rahtstub' ihn zum Schreiber eingesetzt:
Er lässt viel Sittsahmkeit in seiner Hoffahrth sehen,
Und zeigt, dass er sein Ampt mehr als sich selber schätzt.


So che vuol dir quando il Signore accoglie
molti al convito suo, e so il supplizio
di chi v'andò con le non degne spoglie,


Was ihr rathet vom Zerstreuen,
Vom Entschlagen meines Grames,
Folgt' ich euch und unternahm es,
Hatt' ich's zu bereuen.


Wenn ich, o Schöpfer! deine Macht,
Die Weisheit deiner Wege,
Die Liebe, die für alle wacht,
Anbetend überlege:
So weiß ich, von Bewundrung voll,
Nicht, wie ich dich erheben soll,
Mein Gott, mein Herr und Vater!


i quali dovrian far le scampanate
in gloria del sofì e del soldano,
non di voi altre stitiche brigate.


Kein ruhig Leben kanstu führen/
du must dich selbst in dir verlieren/
must lebend-todt/ todt-lebend sein.
Du darffst nicht/ was dir gut dünkt/ sagen
bewährstu daß und sie spricht Nein/
so mustu bald dein Wort verschlagen.


قَضَتْ وَطَراً مِنِّي اللَّيالي فَلم أَبُحْ
بِشَكْوَى وَلَمْ يَدْنَسْ عَلَيَّ قَميصُ
أُغالي بِعِرْضي وَالنَّوائِبُ تَعْتَري
وَغَيْري يَبيعُ العِرْضَ وَهْوَ رَخيصُ
وَقَدْ عَلِمَتْ عُلْيا كِنانَةَ أَنَّني
عَلى ما يزينُ الأَكْرَمِينَ حَريصُ
أَصونُ عَلى الأَطْماعِ وَجْهاً لِبِشْرِهِ
إِذا عَبَسَ الدَّهْرُ الخَؤونُ وَبيصُ
فَظَهْرِي بِأَعْباءِ الخَصاصَةِ مُثْقَلٌ
وَبَطْنِيَ مِنْ زادِ اللِّئامِ خَميصُ


Die Marmorlippen scheinen sich
Just aufzutun wie Blüten,
Erhobne Hände feierlich
Ein heilig Gut zu hüten.


K Tobě, Pane, duch můj spěje,
K Tobě duše má se blíží,
K trůnu velebnosti Tvojí
Všechno klade, co ji tíží.


Uno solo en un desierto,
si realmente fuera desierto,
pero es una jungla, un circo,
—un infierno.
Lleno de gente con odio,
envidia y celos,
lleno de vacío
frente a un minúsculo insecto.
¿Cómo a una pulga persigues?
Parezco la sombra de un pigmeo,
síndrome de Blancanieves,
recelo, deseo de azul sin serlo,
pero haciendo la vida imposible al deseo.
Es el monstruo de la locura,
que persigue, espía,
escucha, interpreta,
inventa, desoye,
desprecia...
Con esa actitud, el ser humano
se eleva, se abrillanta más que el oro
de lo que realmente era,
saca punta al intenso deseo
de ser sin serlo.
Finalmente un desierto,
donde sólo el pensamiento
viaja libre, sin ataduras,
donde sólo la confianza divina
inspira valor al día,
donde la musa de la inspiración
alimenta el alma mía,
donde el sol de la compañía
se cierne sobre mi vida,
y la juvenil alegría
retorna la cabalgadura,
toma brío, despega, alucina,
descansa en Dios,
y agradece a su majestad divina
la constante compañía,
el único que ama sin recelo,
el único amigo y guía,
el único consuelo
para esta mi vida de oficina.


Co dělá nyní?“ – Sedí, mlčí,


هل لي على الأيام من صَرِيخِ
مُصْغٍ إلى شَكيَّتي مُصيخِ
إذ أصبحتْ صُمّاً عن التوبيخِ
مشْعُوفة بالبارد المَسيخِ
أعني ابن بنت بائع الزَّرْنيخ
تلك التي تعْرفُ بالتَّكْمِيخِ
فصار بعد القَفْدِ والتَّكْلِيخِ
بالقَرْعِ أحياناً وبالبطِّيخِ
عُطَارداً يأوِي إلى مِرِّيخِ


" J'aurais le hamac de soie
Sous le corps prêt à pâmer ;
J'aurais la molle ottomane
Un parfum qui fait aimer.


Ach zeucht mich nicht dein Eyfer
In den Gewissens-Streit,
Weil noch die Feuchtigkeit
Von diesem fremden Geifer
Auff meinen schnöden Lippen ligt
Und mich so wunderlich vergnügt?


e olho o povo
e sua vid


Calor infernal, y tú con escalofrío,
sólo los enclenques,
                         en el sauna tiemblan...
Me da terror, abuela,... temo
abuela, tengo temor.
Me espantan los miedos no revelados,
el susurro de la palabra...espíritu
las calles donde los muertos Lázaros,
huyen de ser resucitados,
las caras montaraces foliáceas,
los ojos vacíos amodorrados
mis propios pensamientos impensados,
temo mi desnudez,
mira, en las caderas desnudas...
aquí en lo profundo... de mi carne,
una desnuda mujer, entre las brazas
el aro ardiente gira...
—hija dame agüita del pozo...
—¡gira el aro ardiente!
—Me da miedo, abuela, temo...
—hija, a mí me da miedo...


»A boldog istenek küldöttek érted.
Borulj nyakamba és repülj velem!«
S szálltunk oda, hol ördög el nem érhet;
Bübájos ország! Lakja Szerelem.
Az égiek Emmával eljegyeztek,
S kedvenczei lettünk az isteneknek.


Du bists/ der mich mir selbst/ und was ich an mir hab'
Und was ich vor mir seh' aus lauter Liebe gab.
Du bists der mich ans Licht aus Mutterleibe führte:
Mit Gliedern Haut und Fleisch/ Verstand/ Vernunfft auszierte.


Majd rendele dús tort vendég követeknek,
Kincses ajándékot vinni a betegnek:
Sok római ékszert, arany-ezüst marhát,
Kit hoza a földről, hol ma lakik dalmát.


أهل التَّلَيِّلِ للأنَامِ محرابُ
الناسُ عُجم وهم في الناسِ أعرَابُ
تُلفي الحُجَيجيَّةُ العَليَاءُ عندهمُ
وعِندَهمُ قَاصِراتُ الطَّرفِ أترَابُ
مَا عِندَهُمُ لِزَخَارِفِ الدنا آرَبٌ
بَل عِندَهَم لِغَرِيبِ المجدِ أرَابُ


寻常意绪任郎猜
肯信全无笑口开
今夕客窗孤烛畔
取侬情味细尝来


tanto ch'io possa dimostrar per certo
sì come Machidante e Polinoro
fu ciaschedun per Orlando diserto
della persona e di lor tenitoro;
e come il conte poi, di virtù sperto,
signoreggiò tutto il paese loro.
Or ascoltate, gente, ed udirete
dir cosa che di me vi loderete.


V rozložitých dubů stínu
ruče kolem choď,
v líce červeň, v oko blesky
a smích na rty voď.


相思举目万重云
燕去鸿来杳不闻
漫说黄金能得士
只今谁是望诸君


s gazdou o žni mluvě, tak mu radit znal,
jak by od jakživa sám byl sel i žal;


On va sans espoir et sans but
Dans cette ombre mal habitée.
Il est temps qu'on mette au rebut
La planète désorbitée.


太常迎驾乐声齐
戏马场中舞象犀
队队宫嫔椎法鼓
绣襟文裤立楼西


Ein windgetriebnes Rad/
Das in der Flucht sein schnelles Wesen hat.
Was ist die Lieb'?


Po tři vleklé, dlouhé roky,
milostivý Pane Bože,
statečně jsem pískal, troubil, –
frkal, pískal na fagot.


Tra il fin dOttobre: e il capo di Novembre
ne la stagion che la frondosa vesta
vede levarsi: & discoprir le membre
trepida pianta: in sin che nuda resta
& van gli augelli a strette schiere insembre
si pose Orlando in lamorosa inchiesta
ne tutto il verno appresso lascio quella
ne la lascio ne la stagion novella


朱颜永寥绝
想像见红英
夜壑幽栖甚
无劳送雨声


Nemes vándorlók ti! Tengermély szemetekben
Tekintetünk mily ritka s szép csodákat talál.
Ó, adjátok minékünk emlékek gazdag polcát,
Mit ott csentetek el az éther kék falán.


Skelného ticha milovaný vězni
upros hlídače bran otevři mi je
poshášej hlasy vše a nic ať nezní
krom volání tonoucí Mezopotamie


Podej chvatné žádosť,
plnou třpytných slov;
podepiš se tučně:
Jan Květ, filosof.


倒景射长林
翠色染树下
流水浅复清
幽人坐如画


Ein Auge, das sich nie der Lust des Sehns entbricht,
Wird endlich gar verblendt und sieht sich selbsten nicht.


Tél és tavasz lejárnak,
Nem szenvedéseim;
Fű és virág kihajtnak,
Nem én örömeim,


Jestlis nepřítele zbil,
nemni, že jsi svítězil.


 Hanno fatto nella China
una macchina a vapore
per mandar la guigliottina:
questa macchina in tre ore
fa la testa a centomila
messi in fila.


Těžce člověk životem se klepe,
než stářím a starostí se zhroutí;
naději, že jednou bude lépe,
přináší si z kostela a z poutí.


Decke die Brust zu, wenn die Lippen
deines Sohnes dich berühren!
laß ihn andere Wonnen spüren
als den Blick der Ahnen und der Sippen!
Nein, ich wollte dich nicht betrüben;
nur – nur anders laß uns lieben!


Sans rien exagérer puisque, Roberte chère,
Il va bien, il vous aime bien et que son ciel
C’est de vous revoir comme il est sûr de le faire.


Faust se vrací v svou tvrz, prohlíží vše skélkem,
V úžasu dlel nad soudruhy velkém,
Patřil tu v nich pochlebníky, fatkáře,
Lstivé hráče, hnusné motláře,
Na kteréby on byl hrady sázel.
U děv žádné lásky nenacházel;
Těchka čistě čněla jako dennice,
K němu milostí plá tato krásnice.


Qual si discopre a noi la bella Aurora
dal ciel cacciando le minute stelle,
tal sovra tutte che si chiaman belle
madonna si dimostra bella ognora.


舍南舍北雪犹存
诚对东风问小园
一夜小园开似雪
暗香浮动月黄昏


Bestia triumphans chví se
slyšíc novou zvěst,
pod míru že postaví se
krasavice měst.


Seele! Gott sey dein Gesang!


Da kniet das Mägdlein nieder,
Und faltet seine Händ'
Aus sehen hellen Augen
Ein tiefes Feuer brennt.


Seelen die in Thränen baden
Trocknet letzt der Himmel ab/
Und läßt einen Thau der Gnaden
Auf ein mattes Hertz herab.
Wenn wir nirgends Hülfe kriegen/
Und nur auf den Himmel sehn/
Ach so ist ihm ein Vergnügen/
Uns alleine beyzustehn.


 E anch'io quell'ardua immagine dell'arte
che al genio è donna e figlia è di natura,
e in parte ha forma dalla madre, in parte
di più alto esemplar rende figura;
come l'amante che non si diparte
da quella che d'amor più l'assecura,
vagheggio, inteso a migliorar me stesso
e d'innovarmi nel pudico amplesso
la trepida speranza ancor mi dura.


Hinweg mit euch von der geweihten Stätte,
Die nach Genuß ihr dürstet und nach Lohne
Als ob die Welt ihn euch zu spenden hätte!


Du bist ganz schön, mein edle Zier,
Du bist ganz schön, mein Leben,
Kein Makel wird gespürt an dir,
Kein Tadel dir gegeben.
Du bist ganz schön, mein einges Licht,
Nichts ist, was dir gebricht.


Tu přišel ptáčník mlaďounký,
na tváři úsměv slaďounký,
ten věci měl až k zlíbání,
jež dívkám zdraví zachrání.


Darmo pláče v tichém lkání
Jasné slzy bílý květ;
Hluché všemu naříkání
Nevrátí se jaro zpět.


Hält sich stille, solang ich trinken mag,
An meinen durstigen Lippen verhallt sein Rand,
Tönet jedoch wieder mit hellem Schlag,
Kaum ich es der innigen Haft entband.


Heute noch kann meine Hand die trautesten Hände erfassen,
Heute noch findet mein Blick, Mutter! Dein freundliches Aug'.
Zweimal noch seh' ich mit Dir im Spätroth erglühen die Hügel,
Zweimal noch schallt uns vereint frühe der Vögelein Sang.


E se desdigo a febre
dos teus olhos
logo me entrego à febre
do teu ventre


Aunque tanto Lucinda se arrebola,
muy sabe su espejo que es mulata;
y así presume, tan jetona y ñata,
ser de estire purísima española


V mé duše hloubi dřímá melodie
tak jemná, tichá, měsíčná a snivá,
jak labutě zpěv, když se večer stmívá
a žalným stonem vlna v rákos bije.


„Na lože? za dne? ani krok!
pojedu; nechať pálí bok,
lazebník v Krupce jej zhojí,
za bolest lov můj stojí.


Und ach! die Gäste mehren sich:
Was zögerst du? so sprich, so sprich!
O Wirth, o Wirth, erbarme dich!
Denn unser Durst ist fürchterlich.
Der Wirth, er aber bleibet stumm,
Und dreht sich wieder um und um,
Und läuft im ganzen Haus' herum,
Und rechtsum, linksum, ringsum, und – kurzum,
Er kann den Schlüssel nicht finden.


Vergangenes war erwacht, und Todtes lebte
Nach trostlos-stumpfen Jahren in mir auf –
Und einer Seele dacht' ich, die gestorben
An ihrer grenzenlosen Einsamkeit
Und ihrer Liebe ...


Simbolicamente vestida de roxo
(Eram flores roxas num vestido preto)
Tão tentadora estava que um diabo coxo
Fez rugir a carne no meu esquelet
Toda a pureza do meu amor por ela
Se foi num sopro tombar no p
Os seus olhos intercederam por el
Mais uma vez eu vi que não me achava s
Simbolicamente vestida de roxo
(Talvez saudade de vida mais calma)
Tão macerada estava que a asa de um mocho
Adejou agoureira pela minha Alm
Todos os sonhos do meu amor por ela
Vieram atormentar-me sem d
Mas ninguém na terra intercedeu por el
Para divinizá-la era bastante eu s


Meine Reime bleiben Jungfern, wo nur keiner bey-sich leget,
Der durch eignes böses meinen sie zu argem Sinn beweget.


proto máme v nenávisti
toho, kdo se zemi rouhá:
za chlebem, jejž chceme jísti,
po ní jen jde cesta dlouhá.


O gönne mir die Ruh' im Grabe!
Du weißt wohl, Freundin! wie ich sie
Gesucht und nicht gefunden habe;
Wie oft ich Armer nach ihr schrie.


صاحَ بِالوَعظِ شَيبُ رَأسٍ مُضِيُّ
حَثَّني لِلتُقى وَقَلبي بَطِيُّ
وَأَراني وَجهَ المَنِيَّةِ مِن قُر
بٍ وَلَكِنَّني عَلَيها جَرِيُّ
سَحَرَتني الدُنيا وَعاداتُ لَذّا
تي فَجِسمي كَهلٌ وَقَلبي صَبِيُّ
أَصرَعُ العَقلَ بِالهَوى فَسِراجُ ال
راشِدِ مِن تَحتُ بِالظَلامِ خَفِيُّ
تَرَكَتني عَينُ الخَلِيُّ لِما بي
وَتَمَطّى عَلَيَّ لَيلٌ قَسِيُّ
غَيرَ لَيلاتي القَديمَةِ إِذ دَه
رِيَ غِرٌّ بِالحادِثاتِ غَبِيُّ
وَغُصونُ الدُنيا قَريبٌ جَناها
وَغَديرُ الحَياةِ صافٍ هَنِيُّ
لَم تَزَل بِالرَحيلِ دارُ سُلَيمى
يَتَهادى بِها المَها الوَحشِيُّ
مُشعَلَتٌ مِثلُ الفَساطيطِ قَدرُ
كَزَّ فيها الصِعادُ وَالخَطِّيُّ
وَمِنَ العُفرِ بارِحٌ وَسَنيحٌ
جامِدُ الظَلفِ قَرنُهُ مَلوِيُّ
وَثَلاثٌ حَنَّت لِنَوءِ رَمادٍ
يَأكُلُ الصُبحُ جَمرَهُ وَالعَشِيُّ
فَهيَ لِلريحِ كُلَّ يَومٍ وَلِلقَط
رِ غَريبٌ في رَبعِها الإِنسِيُّ
كُلُّ دارٍ لَها وَظيفَةُ دَمعٍ
مِن جُفوني حَتّى تَكِلَّ المَطِيُّ
عاقَبَتني شُرَيرُ بِالصَدِّ وَالهَج
رِ وَتَحتَ العِقابِ قَلبٌ جَرِيُّ
وَتَعَجَّبتُ مِن مَعاشِرَ دَسّوا
لِيَ شَرّاً وَاللَهُ كافٍ عَلِيُّ
حَذَراً أَيُّها الحَسودُ فَلا تَغ
فِر لِلَحمي فَإِنَّ لَحمي وَبِيُّ
أَنا جاهُ الناسِ الَّذي يَحمِلُ العِب
ءَ وَيُمري بِهِ الزَمانُ البَكِيُّ
ساحِبُ ذَيلٍ جَحفَلٍ يَملَءُ الأَر
ضَ كَما عَمَّ حافَتَيهِ الأَتِيُّ
راجِحٌ بي ميزانُ مُلكٍ وَمَجدٍ
لَيسَ فيهِ مِنَ الأَنامِ كَفِيُّ
ثُمَّ ظَنّي بِأَنَّ ما يَسعَدُ العا
قِلُ وَالحاسِدُ المُعَنّى الشَقِيُّ
ضَنَّ عَنّي فَلَم يَضِرني حَسودي
وَحَباني رَبٌّ عَلِيٌّ سَخِيُّ
وَفَلاةٍ عَمياءَ يَردى بِها السَفَ
رُ خَلاءٍ يَهابُها الجَنِيُّ
تَقِفُ العُصَّفُ الزَعازِعُ فيها
وَلَها قَبلَها جَناحٌ سَرِيُّ
قَد تَجاوَزتُها وَتَحتي سَبوحٌ
ذو مَطارٍ في عَدوِهِ مَهرِيُّ
وَيُمَدُّ الزِمامُ مِنهُ بِجِزعٍ
مِثلَ ما مُدَّ حَيَّةٌ مَطوِيُّ
كَاِبنِ قَفرٍ أَصابَ غَيثاً خَلاءً
جادَهُ صَوبُ وابِلٍ وَسَمِيُّ
وَأَجادَت بِلادُهُ بِنَباتٍ
عِرقُهُ بارِدُ الشَرابِ غَنِيُّ
قاعِداً في الثَرى يُطَيِّرُ ساقاً
يَتَمَشّى فيها شَبابٌ وَرِيُّ
وَلَهُ كُلَّما تَغَلغَلَ في الأَر
ضِ فِراشٌ مِنَ التُرابِ وَطِيُّ
فَخَلا مِنهُ آمِناً باغِيَ الطَل
عِ لَهُ مَشرَبٌ وَبَقلٌ جَنِيُّ
شاحِجٌ يَرفَعُ النَهيقَ كَما غَر
رَدَ حادٍ بِأَينَقٍ نَجدِيُّ
طابَ فيهِ لَهُ مَراحٌ وَمَغدىً
وَمَصيفٌ عِدٌ وَمَشتىً عَدِيُّ
فَلَهُ حينَ يَقبِضُ المالُ كَفَّي
هِ وَيَمشي النَهارَ بالٌ رَخِيُّ
شَغَلَتهُ لَواقِحٌ مَلَأَتهُ
عِبرَةً فَهوَ خَلفَهُنَّ كَمِيُّ
قابَلنَ جَمعَها إِلَيهِ كَما جَمَّ
عَ أَتباعَهُ إِلَيهِ الوَحِيُّ
فَدَعاها لِمَشرَبِ الماءِ عَطشا
نَ فَكَرَّت لِوَقعِهِنَّ بَغِيُّ
كُلَّما شَمَّ لاقِحاً شَمَّ مِنها
رَأسَ فَحلٍ بِرِجلِها مَغلِيُّ
خارِجٌ مِن ظِلالِ نَقعٍ كَما مَز
زَقَ جِلبابَهُ الخَليعُ الغَوِيُّ
قَد طَواها التَسويقُ وَالشَدُّ حَتّى
هُنَّ قُبٌّ كَأَنَّهُنَّ الرَكِيُّ
فَتَبَدّى لَهُنَّ بِالنَجَفِ المَقفِي
يُ ماءٌ صافي الجِمامِ غَرِيُّ
يَتَمَشّى عَلى حَصىً سَلَبَ الري
حُ قَذاهُ فَمَتنُهُ مَجلِيُّ
فَإِذا ضاحَكَتهُ دُرَّةُ شَمسٍ
خِلتَهُ كُسِّرَت عَلَيهِ الحِلِيُّ
وَسَطَ غابٍ وَأَيكَةٍ يَتَغَنّى
فَوقَ أَغصانِ أَيكِها القُمرِيُّ
عِندَها مُلحَمٌ لِسَهمٍ خَضيبٍ
كُلَّ يَومٍ لَهُ شِواءٌ طَريُّ
فَتَمَطّى لَهُ بِأَهزَعَ ماضٍ
موقَدِ النَصلِ مَتنُهُ مَبرِيُّ


Mnohým by se mohlo zdáti,
že je mistr nestatečný,
že jen v ucho noci pusté
pronáší své duše stesk.


čím v conflict pstrý Gyg, otec děje, shonu
ve revír suity v střet legionu?
Toť mistr scénáře v mumraj směr k sklonu,


Altro non è che mi fa stanco e lasso
Se non sola costei, per cui sospira
L'alma che tanto tempo ella martira,
Celando in humil vista un cor di sasso,


V pohyb, kdo pohnul jím prvý,
nevíme – v starostech líc,
víme jen: Pláčem ni krví
nikdo je nestaví víc.


y a tan plácida unión deba Castilla
un príncipe feliz, clemente, justo,
a quien doblen dos mundos la rodilla


yaşıyanlar unutmuştu bizi


Slyšíš, má duše, v melancholii své našich smutků delikátní píseň,
andante pohřební v pochodu rytmu, jež v hloubce se tichounce ztrácí...?
Bojíš se, duše má, že by nám srdce puklo v těch molových akkordů nářcích?
Viď, chtěla bys – z dálky tak – slyšet zas veselou písničku leta,
a uvidět – v pastelu vybledlém – sladké ty dny, oh, zase...?


Já vyšel ven, a vítr jedovatý
ten ovál mne, když kroky sněhem zavrzly.
Jdu k hrobu ženy – ó, ty Bože svatý!
tam hošík klečí, probůh, umrzlý!
Tak klečel – cherub, a ve vlásky plavé
mu sněhu hvězdky vmrzly poletavé,
a ruce něžné ku modlitbě spjaty
a rtíky modré, libě usměvavé...


Drei wilde Nächte hab ich durchgebracht,
Nun häng ich zitternd in der hohlen Stadt,
die alle Lichter schon verloren hat
vor Regengraus und Sturm – weh! welche Nacht!


Du machst dich ziemlich groß;
Allein wie nackt und bloß,
Wie elend würd es doch um deine Kinder stehen,
Wofern ich nur dieß Wort ergehen ließ:
Es soll dein Wille nicht geschehen?
Ich habe Macht, bey Guten und bey Bösen,
Das Glück zu binden und zu lösen.


Doch wenn die Stunde kommen muß –
O dann beglücke Jenen,
Der längst nach deinem Feuerkuß,
Nach deines Gürtels Sinken
Und deiner Glieder Blinken
Gelechzt mit trunk'nem Sehnen.


窗明有斜日
几静无一尘
向后有馀恨
乱鸦来聒人


Mért könyesek szemeid, bús vándor, e síri határon?
Néma homályával kit föd előtted e hant?
Kisfaludyt siratod? ne sirasd - nem tünt le örökre,
Keble’ barátaihoz szelleme égbe repült.
Megdallotta a lányt, lányának rózsaszerelmét,
Érte dicső koszorút nyert vala: földi babért.
Zenge a lant, hurján buzdító hangok ömöltek,
S a nemzet fásult keble dobogni tanult.
Égbe hatott a dal, meghallá párducos Árpád,
És a szelíd István, - s szívök örömre hevült
Éneke megtetszett, - a szentek mennybe ohajták,
Hogy rátüzhetnék a nemes, égi babért.
Most, akiért lángolt, mellette van ifju szerelme,
Líza, - szelíd ajkán szűz mosoly éde fakad.
S míg áldást könyörög kedves vérére egekben,
Tiszta erényét nem zárja e síri halom.
Fölzeneg a szerelem dala, s a honi szózat a sírban,
És a honnemtő őrködik álma fölött.


In Rostock vor de Breede Strat,
dor steiht'n hogen Steen,
un up den Steen steiht een Soldat,
un den kennt jidwereen;
de was echt mäkelbörger Blot,
un de verstünn den Kram,
de hülp üns eens ut all üns' Not,
dat's ewig schad, dat de is dot,
un Blücher is sin Nam.


Geh und bring die Flecken!
Wie Du sie willst bringen,
Kann ich nicht entdecken«.


Er ruft's: – sie schweigen alle: – sie blicken in den Schoß –
»Wie? Keine will es wagen? Die Schande, traun! ist groß.«


أَلَم تَسأَلِ المَنزِلَ المُقفِرا
بَياناً فَيَبخَلَ أَو يُخبَرا
ذَكَرتُ بِهِ بَعضَ ما قَد مَضى
وَحُقَّ لِذي الشَجوِ أَن يَذكُرا
مَبيتَ الحَبيبَينِ قَد ظاهَرا
كِساءً وَبُردَينِ أَن يُمطَرا
وَمَشى ثَلاثٍ بِهِ موهِناً
خَرَجنَ إِلى عاشِقٍ زُوَّرا
مَهاتانِ شَيَّعَتا جُؤذَراً
أَسيلاً مُقَلَّدُهُ أَحوَرا
إِلى مَجلِسٍ مِن وَراءِ القِب
بِ سَهلِ الرُبى طَيُّبٍ أَعفَرا
وَحَوراءَ آنِسَةً كَالهِلا
لِ رَخواً مَفاصِلُها مُعصِرا
وَأُخرى تُفَدّي وَتَدعو لَنا
إِذا خافَتِ العَينَ أَن تُستَرا
سَمونَ وَقُلنَ أَلا لَيتَنا
نَرى لَيلَنا دائِما أَشهُرا
وَيَغفُلُ ذا الناسُ عَن لَهوِنا
وَنَسمُرُهُ كُلَّهُ مُقمِرا
غَفَلنَ عَنِ اللَيلِ حَتّى بَدَت
تَباشيرُ مِن واضِحٍ أَسفَرا
وَقُمنَ يُعَفّينَ آثارَنا
بِأَكسِيَةِ الخَزِّ أَن تُقفَرا
وَقُمنَ يَقُلنَ لَوَ أَنَّ النَها
رَ مُدَّ لَهُ اللَيلُ فَاِستَأخَرا
قَضَينا بِهِ بَعضَ ما نَشتَهي
وَكانَ الحَديثُ بِهِ أَجدَرا


In unserm alten Hoftheater
Liebt man sonst keine Änderung;
Man sagt dort, was so lange gut war,
Das ist auch heut noch gut genung.


Salut, bois couronnés d'un reste de verdure !
Feuillages jaunissants sur les gazons épars !
Salut, derniers beaux jours ! le deuil de la nature
Convient à la douleur et plaît à mes regards.


With kindly welcome, Jenny brings him ben;
A strappan youth; he takes the Mother's eye;
Blythe Jenny sees the visit's no ill taen;
The Father cracks of horses, pleughs and kye.
The Youngster's artless heart o'erflows wi' joy,
But blate and laithfu', scarce can weel behave;
The Mother, wi' a woman's wiles, can spy
What makes the youth sae bashfu' and sae grave;
Weel-pleas'd to think her bairn's respected like the lave.


Ich will ergründen alle Lust,
so tief ich dürften kann;
ich will sie schlürfen ganz und gar,
und stürbe ich daran.


Averse to publick noise, ambition's strife,
And all the splendid ills of busy life,
Thro' latent paths, unmark'd by vulgar eye,
Are there who wish to pass unheeded by?
Whom calm retirement's sacred pleasures move,
The hour contemplative, or friend they love;
Yet not by spleen, or superstition led,
Forbear ambition's giddy heights to tread;
Who not inglorious spend their peaceful day,
Whilst science, lovely star! directs their way?
Flows there not something good from such as these?
No useful product from the men of ease?
And shall the Muse no social merit boast?
Are all her vigils to the publick lost?
Tho' noisy pride may scorn her silent toil,
Fair are the fruits which bless her happy soil:
There every plant of useful produce grows,
There science sprang, and thence instruction flows;
There true philosophy erects her school,
There plans her problem, and there forms her rule;
There every seed of every art began,
And all that eases life, and brightens man.


Když jeseň táhne krajem zasmušilá
a sbírá, jak jar relikvie, list,
když země, jakoby se očistila
od vášní zlých, se halí ve sníh čist.


Greif zu, o Mensch, greif zu,
Wenn dir der Himmel reicht die offne Hand,
Sonst denke nicht, daß du
Einst seist im Buch des Glückes mit genannt.
Wer diesen Wink des Himmels nicht beachtet,
Der sieht auch nicht des Himmels Rathschluß ein
Und wird, wie er auch nach dem Glücke trachtet,
Doch ohne Glück, so lang er trachtet, sein.


Pero ni el labrador ni el que navega,
el peregrino, el pobre entre mil bienes,
ni el escritor cuando merece fama,


Ein funfzig Jähriger; und dennoch Jung-Gesell?
Die Beine krumm und steif; Ein Hertz zur Wollust schnell?
Wenn Jungfer/ Magd und Frau dir manch Vergnügen schaft/
So bist du doch dabey noch so Gewissenhaft/
Und wilst/ wenn du nicht freyst/ den Lästern Hohn zu sprechen/
Zwar andrer Ehe stets/ doch deine niemahls brechen.


"aquilo que é, já foi;
e aquilo que há de ser já foi;
Deus fará vir outra vez o que já se passo"
Eclesiastes, 3:15


perché sì dolci fur quelle parole
che volsero emendar piccol diffecto,
che a me legòr la lingua; e non mi dòle,


إذا أردت لو صف الاقحوان فقل
كأنما هو ثغر فيه دينار
أو مقلة من فتيت التبر محكمة
لها من الفضة البيضاء أشفارُ


K jedněm sladká jako med,
k druhým trpká jako jed,
k jiným studená jak led.


Wenn ich vor dir so werde gestorben seyn,
O meine Fanny, und du auch sterben willst;
Wie wirst du deines todten Freundes
Dich in der ernsteren Stund' erinnern?


Da schwärmten die Linien der Tyrannei
Zu ihren Brüdern und wurden frei.
Der Arbeit Männer traten ins Amt,
Sie haben die Frechheit der Fäulnis verdammt,
Verdammt die hohnlachenden Volksausbeuter,
Die Markaussauger und Lügenhäuter.


Lebet wohl, ihr guten Musen,
ich verlaß euch bald,
denn an eurem welken Busen
ists verzweifelt kalt.


桃李纷纷落雨馀
愁看春色洗铅朱
试凭髯许招徐邈
颇复能中酒圣无


Es tritt in's Auge mir nur stets dein Conterfei,


C'était le principal d'un collège quelconque.


Weg mit der Satyra und aller Tichterey,
Hier geht der Laster Sturm und Castalis vorbey:
Es ist nicht noth durchsehn der andern Leute Leben,
Weil viel Gefahr und Schuld aus unserm ist zu heben.


"O Psyche! wound not thus thy faithful knight,
Who fondly sought thee many an anxious hour,
Though bleeding yet from that inglorious fight,
Where thou wert rescued from the savage power
Of that fell beast who would thy charms devour:
Still faint with wounds, he ceased not to pursue
Thy heedless course: let not displeasure lower
Thus on thy brow: think not his heart untrue!
Think not that e'er from thee he willingly withdrew!"


九日自佳节
扁舟无一杯
曹园旧尊酒
戏马忆高台


Bestlinkarg, Jobst Weingans,
der Kriegsmann.


Laß Dich das weit entfernte Land,
Gekrönte Schöne, nicht erschrecken;
Die Vorsicht nimmt Dich bey der Hand
Die die Gesalbten weis zu decken;
Und was? Du hast mit Stein und Klos
Mit Berg, und Klippen, Fall, und Stoß,
Mit Weg und Felsen nicht zu streiten;
Da holde Königin, allhier,
Mit Lust viel hundert Menschen Dir
Die Bahn zur sanften Farth bereiten.


O Wandelgang der Schöpfung! Labyrinth,
Das, dunkel uns, sich ganz von Lichte webt
Und, nur zu- göttlich hell, uns dunkel wird.
So scheint, was sich am Schnellesten bewegt,
Für uns zu ruhn; so schweiget unserm Ohr
Der lautste Sternenklang; was sich gebiert
Und rastlos fort gebiert, das schlummert uns;
Und aller Wesen Abgrund wird uns Nichts.


ließen ihn, vor seiner Stimme bang,
weitergehn mit ausgehängtem Schlagwerk
und entflohn vor seinem Zifferblatt.


Alle die Völker der Erde zusammen
Haben wacker gerungen;
Aber wer dich bezwungen,
Das sind Gottes geistige Flammen.


Deutschland, o zerrissen Herz,
Das zu Ende bald geschlagen,
Nur um dich noch will ich klagen,
Und in einer Brust von Erz
Schweigend meinen kleinen Schmerz,
Meinen kleinen Jammer tragen,
Vaterland, um dich nur klagen.


Nacht des Märzen, Nacht der Liebe,
Euer Schoß gebiert das Licht,
Die ihr heiliget die Triebe,
Eure Flammen löschen nicht.


¡Ay de mí, que arrojado en mi amargura
al duro golpe de infeliz destino,
cruzo el mar de mi vida sin ventura !


Atenta al gran rumor la musa mía
del armígero son de Marte fiero,
cesó del dulce estilo que primero
en sujeto amoroso se extendía;
mas ahora, con la vuestra en compañía,
me vuelve al sacro monte, donde espero
levantarme más alto y, por grosero,
dejar con nuevo canto el que solía.
Así sus horas con la espada a Marte,
y los ratos del ocio con la pluma
pienso, señor, enderezar a Apolo;
dando a los dos de mí tan larga parte,
y tomándola de ellos tal, que en suma
no me cause tristeza el verme solo.


V tu dobu duchem bohatou,
však srdcem žalně chudou,
kde pod tyranstvím Rozumu
svět hyne zvolna nudou.
Jej vzdělanosti plný svit
jen ozáří, až svorně Cit
a Rozum vlásti budou.“


„Dosti, hoši, juž to strašák celý,
pila nechť se z rána podiví,
možná dost, že uhlídá ho v zelí. –
Nebolí to, rci, že ani trochu!
Nuže k pile! – Můžeš potom všecky
příhody ty vypsat po německy,
ale pro vždy pamatuj si, hochu,
že ta růže zde je má!“ A k pile


»Darum ward ein Weg betreten
Längst von Pilgern, Sängern, Wappnern,
Darum ward ein Schloß erbauet,
Herrlich, an des Weges Rande,
Darum schaute von den Zinnen
Bis auf mich wohl manche Dame:
Weil der schönste, kühnste Ritter
Sollte hier vorüberfahren.
Wehe nun! es ist erfüllt,
Was so lange ward erharret.
Weh! die Augen werden brechen,
Die so hohen Adel sahen.
Weh! die Mauern werden sinken,
Drin des Rosses Tritt verhallet.
Weh! der Pfad, den er verließ,
Wird vergehn in hohem Grase.«


Hora è tanto el mio ben ch'altro non chero:
qual lingua el dirrà mai, qual prosa o carmi
l'alta beltà che mai giongesse al vero?


Dnes prohlížeje tyto písně své,
tu svého srdce dumnou sonatu,
na čtyři hudce ty jsem vzpomněl zas.
A hořkost v duši a cit obavy
v mír tály hned a úkoj blaživý.
Buď osud těchto písní jakýkoliv,
jak oni hudci já též sobě hrál,
já šťasten byl – co žádati lze víc?
Že kdysi po tmě já jim naslouchal,
též nevěděli, mohu věděti,
kdo poslechne si tuto hudbu mou?
Proč měl by lepší býti osud můj,
proč zrovna horší? Píseň má juž zní.


Dein Aug' ist schwarz, ist schwarz wie der Tod;
Oft nur mit heimlichem Grauen,
Das mich in die Tiefe zu reißen droht,
Vermag ich hinein zu schauen;
Und Wonnen doch schauern aus ihm mich an,
Die nie ich geahnt, noch fassen kann.


Wir irren und quälen euch Andre ja nicht;
Wir quälen ja uns nur allein.
D'rum, Menschengesichter, wir bitten euch sehr,
D'rum laßt uns gewähren, und quält uns nicht mehr,
O laßt uns gewähren allein!


Here lies who thought himself the best
Of poet’s in the world’s extend;
In life he had not joy nor res
He filled with madness many a song,
And at whatever age he died
Thus many days he lived too lon
He lived im powerless egotism,
His soul tumultuous and disordered
By thought and feeling’s endless schis
In everything he had a foe
And without courage bore his part
In life’s interminable wo
He was a slave to grief and fear
And incoherent thoughts he had
And wishes unto madness nea
Those whom he loved, by arts of ill
He treated worse than foes; but he
His own worst enemy was stil
He of himself did ever sing,
Incapable of modesty,
Lock’d in his wild imaginin
Useless was all his toiless trouble
Empty of sense his fears and pains
And many of them were ignobl
Vile thus and worthless his distress;
His words, though bitterer far than hate,
His bitter soul could not expres


Zpustla již krčma ta u Cidliny,
do oken měsíc jen udiven svítí; – –
Lidé však, ač blízko u dědiny,
přec se jí od těch dob straní a štítí,
a když jim jíti je kolem ní blíže,
žehnaj’ se znamením svatého kříže!


obrací ve tmě mrtvá těla,
marně se dívá do tváří.
ztrnulá ústa nedýchají,
vyhaslé oči nezáří.


Der hört von der Gefangnen Noht,
Viel blieben Hungers wegen tod,
Viel würden sonst ihr junges Leben
Gezwungen kläglich auffzugeben.


Wir leben wie die Kinder hin,
Hab' nichts mehr in den Taschen drin,


e la pena che prova no la crede,
cusì forte lo to amor l'abraça:
donqua removi l'animo che 'l scaça
d'onni conforto che sol en ti vede.


Es steht im Heiligtum ein Buch
Und im Buche geschrieben
All die Millionenreihen
Menschentage –


略彴缘溪一径分
千山香雪照斜醺
道人不作寻花梦
只道漫山是白云


De Docter dęd, as wuss he narbens vun;
He frag Herr Vullmach, ob de Bost noch gut weer
Un wa dat sunsten stunn mit de Gesundheit.


Die Höchsten in der Welt, Herr, haben abgenummen;
Dann Füsse sind zum Haupt, und Haupt zu Füssen kummen.


Přibylo ráno, zoře již se rudí,
ze spánku trudnou Vasilisu budí.
Na plotech lebkám plamy v očích hasnou,
nesnesou ranní zory záři jasnou.
Přehnal se jezdec bílý – rozední se,
rudý se přehnal – slunce objeví se.
Povstane baba, sedne do hmoždíře,
objíždí dvorec v divorychlém víře,
pohání trdlem, metlou stopu smetá,
vzduchem se mihne, do povětří vzlétá.
Povstane děva Vasilisa z rána,
což tu je divu – práce podělána!
Loutečka koukol poslední již sbírá,
veselým očkem k Vasilise zírá.
„Tobě jen oběd přichystati zbylo,
odpočiň sobě, snadné máš teď dílo!“
Radostně loutku k srdci děva vine,
z nachových ze rtů vroucí dík jí line:
„Což jsi ty dobrá, zbavuješ mne trudu,
po celý život tebe nezabudu!“


Ist ein Leben auf der Welt,
Das vor allem mir gefällt,
Ist es das Studentenleben,
Weil's von lauter Lust umgeben.
Wenn auch ihr nicht fröhlich seid,
Laßt uns unsre Fröhlichkeit!
Jugend hat auch ihre Rechte:
Aber Fluch sei dem Geschlechte,
Das nicht ehrt der Jugend Rechte!
Heute lustig, morgen froh,
Übermorgen wieder so,
Immer, immer frisch, frei, froh,
Juchheißa! heißa! ho hoho!
Lebt der Bruder Studio.


In vor'gen Tagen wußt' ich manche Mähr
Von unsern alten Herzogen und Helden
Und sonderlich vom Richard Ohnefurcht,
Der Nachts so hell als wie am Tage sah,
Der durch den öden Wald allnächtlich ritt
Und mit Gespenstern manchen Strauß bestand;
Doch jetzt ist mein Gedächtniß alterschwach,
Verworren schwankt mir Alles vor dem Sinn.
Drum soll das junge Mädchen mich vertreten,
Das dort so still und abgewendet sitzt
Und Netze strickt beim trüben Lampenschein.
Sie hat sich manches gute Lied gemerkt
Und hat 'ne Kehle wie die Nachtigall.
Thorilde! darfst den edlen Gast nicht scheun.
Sing uns das Lied vom Mägdlein und vom Ring,
Das einst der alte Sänger dir gereimt!
Ein feines Lied! ich weiß, du singst es gern.


莫问仙家不死乡
泥丸秘密隐身光
华池禹润无拘束
勤习通流看上方


Und daß allzeiten inmitten
Der welschen, werbenden List
Dein Volk an Glauben und Sitten
Germanisch geblieben ist.


By CLELAND tutor'd, and with BLACOW bred,
(BLACOW, whom by a brave resentment led,
OXFORD, if OXFORD had not sunk in same,
Ere this, had damn'd to everlasting shame)
Their steps he follows, and their crimes partakes,
To Virtue lost, to Vice alone he wakes,
Most lusciously declaims 'gainst luscious themes,
And, whilst he rails at blasphemy, blasphemes.


Qual dunque fia l' altissimo Poeta
che pinga il vostro onor pur col pensiero,
non che in carte lo spieghi od in parole?


a chtějí důvěrnost mít v tichu prodloužených staccat,
když na nejnižších polohách tmou chystají se plakat...


Öregbik báttya, Eliáb hogy hallá,
Szegín Dávidnak nagy haragval szólla:
“Mire jöttél el, juhot őrzesz vala,
Hon hattunk vala.


Sólo ha quedado en la rama
Un poco de paja mustia
Y en la arboleda, la angustia
De un pájaro fiel que llama.
Cielo arriba y senda abajo,
No halla tregua a su dolor,
Y se para en cada gajo
Preguntando por su amor.
Ya remonta con su queja,
Ya pía por el camino
Donde deja en el espino
Su blanda lana la oveja.
Pobre pájaro afligido
Que sólo sabe cantar
Y cantando llora el nido
Que ya nunca ha de encontrar.


Det Rath gefehl em allen wol,
Se fingen an tho grawen,
Se mackten in de Erden holl,
Brachten det unnerst baven.


Was zeih ich mich, ich Koht, ich Staub und Erde,
Daß ich vor dir aus Trotze murrend werde,
Da ich verlohrn,
Und bin gebohrn,
Ein Brand zu seyn dort auf dem Höllen Heerde?


Lasse langsam Dich dressiren
Zu der Alltags-Kleingeld Phrase;
Lern' gleich Anderen brilliren
Mit der hohlsten Seifenblase.


Ma in l'aula regia e ne l'atria d'Amore
perché si danno intrinsicii tormenti
prova non si può dar dil lor dolore.


Armes Herz! dem so gewaltsam
Ward der goldne Bau zersplittert,
Daß es mild erbebend schläget,
Von dem tiefsten Weh durchzittert;


Glorioso, aunque infelice pensamiento,
disculpó la carrera mal regida;
y del paterno carro la caída
subió tu nombre a más ilustre asiento.


Ihr sünder/ die sein mund mit furcht und trost erfüllt/
Helfft meine feder hier durch euer zeugniß schützen
Wie eurer wollust brunst vor seines eyfers blitzen/
So wie ein elephant vor widdern sich gestillt:
Wie dieser Nathan euch durch lehren von der höllen/
Offt zähmer als den stier der feigenbaum gemacht;
Und Archimedes eh zur ruh sich konte stellen/
Da er der grossen kunst vergebens nachgedacht/
Wie man Egyptenland mit wasser solte träncken/
Als dieser/ wie er euch zum himmel möchte lenken.


Přijď, nechoď po těch smutných polích
a lese pustém, zčernalém,
kde lká cos, úpí v stromech holých
jak bolest v srdci zoufalém!


S mind robotol - minek? maguk se tudják,
De egyszer tán megúnják ezt a munkát,
Izzadt ölükben őrület fogan -


Lazurové, tiché moře,
já je vidím ještě dnes,
jak mi těžké neslo hoře
z hloubky duše do nebes.


君久戍远碛
妾愁在空帏
不得如青草
随春上君衣


Der Heiland ist ja noch bey Seinem Volk daheim:
Wir haben in der Zeit von deinen Wallfahrts-Tagen
Vier Hütten eingelegt (vier Wohnungen von Läim.)
Johann Ernsts kleiner Schutt ist noch nicht weggetragen. 1
Diß hatte mir ein Freund zur Nachricht mitgetheilt,
Als ich vor kurzer Zeit auf Herrnhut zugeeilt.


Amor, quando sopra m'apresti l'arco,
l'anima mïa scolorita e fiappa,
temente streta soto la tua cappa,
ché non pò sustenere tanto carco,


tvých žalů ostny ulamuje smírně
poesie;
tvým šťastným dnům dá žíti nedozírně
poesie.


Žal můj byl černá noc, a v nic jsem nedoufala,
fialy kvetly, vlny pospíchaly v dál,
rezavé vlasy vrb s mým vlály smutkem.
Kdo blízký, Neznámý mne v modru zavolal.


Feierklänge von Sankt Peter!
Dudelsack hier schnarrend grell!
Possen reißen heil'ge Väter,
Salbung predigt Pulcinell.


Da ist das Elend erst recht groß
Und nimmer anzusprechen,
Mit was für Pein und was für Stoß
Sie ihnens Herze brechen.
Wie sie sie peinigen und quäln,
Wie grimmig sie verfahren,
Kann kein verschwatzter Mann erzähln
In vielen langen Jahren.


سَأَبكي عَلى ما فاتَ مِنّي صَبابَةً
وَأَندُبُ أَيّامَ السُرورِ الذَواهِبِ
وَأَمنَعُ عَيني أَن تَلَذَّ بِغَيرِكُم
وَإِنّي وَإِن جانَبتُ غَيرُ مُجانِبِ
وَخَيرُ زَمانٍ كُنتُ أَرجو دُنُوَّهُ
رَمَتني عُيونُ الناسِ مِن كُلِّ جانِبِ
فَأَصبَحتُ مَرحوماً وَكُنتُ مُحَسَّداً
فَصَبراً عَلى مَكروهِها وَالعَواقِبِ
وَلَم أَرَها إِلّا ثَلاثاً عَلى مِنىً
وَعَهدي بِها عَذراءُ ذاتُ ذَوائِبِ
تَبَدَّت لَنا كَالشَمسِ تَحتَ غَمامَةٍ
بَدا حاجِبٌ مِنها وَضَنَّت بِحاجِبِ


Před sebou drží jej na koni,
nahým jej ramenem svírá!
Sta rohů v přípitek zazvoní
a matka – hořem zmírá.


Тише — полночный час скоро пробьеЧинно наполним широкие чашПусть новый год, прозвучав, перервет
Сам о минувшем мечтания нашБраво, браво, друзья!
Звонкие чокнем края!
Год проводили, а мало ль что было!
Всё миновалось, да грудь не остылВсё, что отжило, прочь
В эту заветную ночь!
Радость — надежда над всем, что любила,
Ясный светильник навек потушилСпи же во мраке, отжитый год,
Мирно сомкнув отягченные вежды,
Нового ждем мы — новый идет!
Братья! из вас у кого нет надежды?
Ручками, косами, лентами, газами,
Русыми кудрями, русскими фразами
Переплетись, новый год!
Грудами золота, почестей знаками,
Новыми модами, новыми фраками
Сыпься на тот же народ!
Если ж заметишь, что брат твой покойный
Всё у страдальца унес,
Кроме души, сожаленья достойной,
Кроме стенаний и слез, —
Будь сострадателен — что пред судьбою,
Пусть перед злобной судьбой;
Но ты скорей ему тихой рукою
Влажные очи закроЧу! двенадцатый бьет!
Новая жизнь настает!
Браво, браво, друзья!
Чаши полны до края!
Виват! пейте заздравие смело,
Мало ль что будет, — да нам что за дело!


AS when, to grace some Royal Prince's Hall,
The skilful Painter animates the Wall;
Here warlike Heroes frown in Martial Arms,
There a soft Nymph displays her blushing Charms
A pleasing Landscape next invites our Eye,
And the Room glows with sweet Variety.


Des Lenzes frischen Segen,
O Meister, bringen wir,
Betränte Kränze legen
Wir fromm zu Füßen dir.


jí v nitru bylo... Venku v Maremmě
též pustosť vládla, clona šedých mlh
co den se hustěj’ kladla na zemi,
a ráno jednou Pia viděla,
že zbělel celý boží širý svět,
jak by byl sestár’ za tu jednu noc...
A jako země v bílý příkrov svůj
se halila a pod ním dřímala,
tak Pia usínala v žalu svém
a bylo též jí, jak by dřímala...


Drumb laß vns trawen auff sein wort
vnd sehn auff seine hande:
Er wirt vns helffen hie vnd dort,
wir werden nicht zu schanden,
Den Löcher Er vns füllen wil,
so haben wir gewonnen spil
vor vnsern feinden allen.


بروحي بهيُّ الوجنتين شهيها
مرُوعٌ لإقبال العذار صبور
يخافُ حواليها عوارض تلتقي
ويعلمُ أنَّ الدائرات تدور


Dante jej ved’, a obra rameny
jej podnášeje Angelo mu sloužil.
Jen vidinám svým živ byl zmámený –
a život krátil se – a stín se dloužil.


Was wird er sagen, dort in seinem Himmel,
Wenn nun sein hoher Geist verklärt
Auf unser Erdgetümmel
Die Sonnenblicke kehrt?


Und bald rückt sie sacht zu mir:
»Hast du deren mehr?«
Wie Sie sehn. – »Drei Kannen schier,
Und das lauter Klebebier!« –
's wird mir gar nicht schwer.


Doch die Muse kennt mich nicht,
Phöbus gönnt mir keine Triebe:
Höre denn, was Hertz und Liebe
Sonder Kunst und Farben spricht.
Weil dein Kiel auch schlechte Dinge
Der Vergessenheit entzieht;
So vergiß nicht solch ein Lied,
Das von Deinem Freunde singe.


Im Dunkel rang ich meine Hände,
Mein Blick nur flehte himmelwärts:
Zermalm' es, wenn du willst, doch wende
Dies dumpfe, dies erstorb'ne Herz!
Des Edens Licht ihm vorzumalen
Entsend ihm deiner Gnade Schein,
Und dräng' auch jeder ihrer Strahlen
Gleich einem spitzen Pfeil hinein!


Dél nechci trpět! srdce moje žhoucí
mře touhou otcovskou už staletí,
je připraveno večeřadlo skvoucí:
mé vášnivé a věčné objetí


Na kobercích Tvých hodujem a modlíme se,
leč ruky, jež je vázala, zrak nevidí.


Ja, danken will ich, danken,
Denn mich verlassnen Kranken,
Erbarmer, stärktest du!
Du sah'st des Leibes Schwäche,
Und goß'st, wie Lebensbäche,
In meine müden Glieder Ruh'.


No pudimos hablar,
Otra vez las circunstancias de la vida,
Pero al menos nos miramos,
Y eso bastó
Para echarle leña
A ese sentimiento
Que un día creció.
Mi más íntimo deseo,
Si hoy me lees, amor,
Es que tengamos un encuentro,
A pesar de las arrugas y el tiempo
Y volvamos a recrearnos
En ese imposible anhelo,
En ese rodar del tiempo,
En ese amor imposible,
A recordar los primeros tiempos,
Recordar los momentos pasados,
Y quizás volver a hablar
De amor,
Ahora libres,
Sin obstáculos,
Sólos tú y yo.


tolik darů má tu země,
tolik čistoty,
ale ke mně šumí temně
návrat do psoty.


Schietto, efficace, umìl voli l'affetto
dell'anima turbata,
che da sé fugga, e in Dio raccôrsi brami:
ogni beltà terrena al ciel la avvii;
e tutte, o meste o liete, a lei sian belle
di quante cose Iddio vien variando
la sua modesta via.


Úkaz zmizel; v srdci jemu osten
Zůstal vězet, nemoh ho být zproštěn,
Ten ho v každém pomyšlení pudil.
Mefista tu nad citem tím plésá,
Myslí, opatrovanec že jeho klesá,
Staví se mu, jakby plápol studil,
Jeho obraznost však vzdálí podpaloval,
Polohu tak k jeho zhoubě snoval.


Er hengt verachtet
Bey Diebs-Gesinde/
Lechzt und verschmachtet
Von Schmertz und Winde.


Én a szerepben jóizűn
S szivemből neveték;
Pályámon, oh ugyis tudom,
Leend ok sírni még.


Wenn die und jene schimpft,
Das freye Mäulchen rümpft,
Denk ich, sie ist die rechte
Bey jedem Löffelknechte.
Das weis längst ich und du.


Nám zdá se, že’s se proto bil
a nedal Čechy ubit,
bys marnost naši zvelebil
a dal nám čím se chlubit.


ذنوبي أثقلت ظهري وجلت
وقد بعد المراد عن الوصول
أقول وألتجي مع حسن ظني
لجأت بظل أعتاب الرسول
بها الآمال والآراب تقضي
وللرحمن عنون الدليل


Legten Ochs und Esel sich
Auf das Räsonnieren,
Ließe man gelegentlich
Sie auch arretieren.


Das Fräulein erbleicht und wieder erglüht,
Das Fräulein wendet die Blicke nicht,
Und leise rührend die Stufen zieht
Am Steingelände das Nebelgesicht,
In seiner Rechten trägt es die Lampe,
Ihr Flämmchen zittert über der Rampe,
Verdämmernd, blau, wie ein Elfenlicht.


Ein Freund der fliehenden Najaden,
Der gern, wenn unbesorgt sich holde Nymphen baden,
In dichtem Laube sich versteckt,
Und lüstern seinen Hals durch die Gebüsche reckt,
Ein Faun, der grad' ein Mädchen jagte,
Das ihm entfloh, kam in die Einsamkeit,
Wo Cypris Sohn, dem Grame nur geweiht,
Sein schmerzliches Geschick beklagte
Das Faunenvolk lauscht gar zu gern;
Drum birgt auch dieser sich nicht fern
Vom Orte, wo die Tön' erschallen,
In ein Gebüsch, und horchet lauschend zu.


Růže, nad níž Dante druhdy vnořen v dumy stával,
kde voníš teď?


En el principio morava
el Verbo y en Dios vivía
en quien su felicidad
infinita posseýa.
El mismo Verbo Dios era
que el principio se dezía
él morava en el principio
y principio no tenía.
Él era el mismo principio
por eso dél carecía
el Verbo se llama Hijo
que del principio nacía.
Ale siempre concevido
y siempre le concevía
dale siempre su sustancia
y siempre se la tenía.
Y assí la gloria del Hijo
es la que en el Padre avía
y toda su gloria el Padre
en el Hijo posseýa.
Como amado en el amante
uno en otro residía
y aquese amor que los une
en lo mismo convenía.
Con el uno y con el otro
en ygualdad y valía
tres personas y un Amado
entre todos tres avía,
Y un amor en todas ellas
un amante los hazía
y el amante es el amado
en que cada qual vivía.
Que el ser que los tres posseen
cada cual le posseýa
y cada qual de ellos ama
a la que este ser tenía.
Este ser es cada una
y éste solo las unía
en un inefable nudo
que dezirse no savía.
Por lo qual era infinito
el amor que los unía
porque un solo amor tres tienen
que su esencia se dezía
qu'el amor, quanto más une
tanto más amor hazía.
De la comunicación de las tres Personas.
      II
En aquel amor inmenso
que de los dos procedía
palabras de gran regalo
el Padre al Hijo dezía
de tan profundo deleite
que nadie las entendía
sólo el Hijo lo gozaba
que es a quien pertenecía.
Pero aquello que se entiende
desta manera dezía
—Nada me contenta, Hijo,
fuera de tu compañía.
Y si algo me contenta
en ti mismo lo quería
el que a ti más se parece
a mi más satisfazía.
Y el quen nada te semeja
en mí nada hallaría
en ti solo me e agradado
¡o vida de vida mía!.
Eres lumbre de mi lumbre
eres mi sabiduría
figura de mi substancia
en quien bien me complazía.
Al que a ti te amare Hijo
a mí mismo le daría
y el amor que yo te tengo
ésse mismo en él pondría
en razón de aver amado
a quien yo tanto quería.
De la creación
      III
—Una esposa que te ame
mi Hijo darte quería
que por tu valor merezca
tener nuestra compañía
y comer pan a una mesa
del mismo que yo comía
porque conozca los bienes
que en tal Hijo yo tenía
y se congracie conmigo
de tu gracia y loçanía.
—Mucho lo agradezco Padre,
—el Hijo le respondía—
a la esposa que me dieres
yo mi claridad daría
para que por ella vea
quánto mi Padre valía
y cómo el ser que posseo
de su ser lo recevía.
Reclinarla e yo en mi braço
y en tu amor se abrasaría
y con eterno deleite
tu bondad sublimaría.
Prosigue
      IV
—Hágase pues —dixo el Padre—,
que tu amor lo merecía.
Y en este dicho que dixo
el mundo criado avía.
Palacio para la esposa,
hecho en gran sabiduría
el qual en dos aposentos
alto y baxo dividía.
El baxo de differencias
infinitas componía
mas el alto hermoseava
de admirable pedrería.
Porque conozca la esposa
el Esposo que tenía
en el alto colocava
la angélica jerarchía
pero la natura humana
en el baxo la ponía
por ser en su compostura
algo de menor valía.
Y aunque el ser y los lugares
desta suerte los ponía
pero todos son un cuerpo
de la esposa que dezía:
Que el amor de un mismo Esposo
una esposa los hazía.
Los de arriva posseýan
al Esposo en alegría
los de abaxo en esperança
de fee que les infundía
diziéndoles que algún tiempo
él los engrandecería
y que aquella su baxeza
él se la levantaría
de manera que ninguno
ya la vituperaría
porque en todo semejante
él a ellos se haría
y se vendría con ellos
y con ellos moraría
y que Dios sería hombre
y que el hombre Dios sería
y trataría con ellos
comería y bebería
y que con ellos contino
él mismo se quedaría
hasta que se consumase
este siglo que corría
quando se gozaran juntos
en eterna melodía
porque él era la cabeça
de la esposa que tenía
a la qual todos los miembros
de los justos juntaría
que son cuerpo de la esposa,
a la qual él tomaría
en sus braços tiernamente
y allí su amor le daría
y que assí juntos en uno
al Padre la llevaría
donde del mismo deleite
que Dios goza gozaría
que como el Padre y el Hijo
y el que dellos procedía
el uno vive en el otro
assí la esposa sería
que dentro de Dios absorta
vida de Dios viviría.


Es kan ja niemand ohne Dich,
Mein Schöpfer, Dich erkennen;
Den wo Du selbst nicht lehrest mich
In Deiner Libe brennen,
So weis' ich nichts. Wen aber Du
Bist meiner Seelen Licht und Ruh,
So prang' ich wol vergnüget
Gleich dem, der obgesieget.


Diese schönen Gliedermassen
Kolossaler Weiblichkeit
Sind jetzt, ohne Widerstreit,
Meinen Wünschen überlassen.


Zabolisirt ni, Freunde, ni,
Wann auf dem Berg Elias eifrig glühet:
Beugt Gott eur hertz, nicht nur di kni,
Eh von dem Berg eur Kalb den Mosen zihet.
Wo man fort Gott vor teuflisch schilt,
Und fodert zeichen noch, da A.L.L.E.S. voller zeichen,
Wird Christi Libe weichen,
Der als ein Löw auf euch anbrüllt.
Eur Beispil wird der Nachzeit Beispil werden,
Und predigen di Kühlzeit auf der Erden.


Ehre dem, dem Ehr gebühret.
Das steht fein,
Wohl für groß und klein!


V kazajce svěrací jsme spjati,
radost se kamsi propadla,
pro nic už není zájmu v duši,
jsme syti války divadla.


يا عَبرَتي هَذِهِ الأَطلالُ وَالدِّمَنُ
فَما اِنتِظارُكِ سيلي فَهيَ لي وَطَنُ
لَم أَلقَ قَبلَ ابنَةِ السَّعديِّ لي سَكَناً
يَكادُ يَلفِظُ روحي بَعدَهُ البَدَنُ
تَلَفَّتَ القَلبُ نَحوَالرَّكبِ حينَ ثَنى
عَنِ التأَمُّلِ طَرْفِي دَمعِيَ الهَتِنُ
غَدوا وَما فَلَقَ الإِصباحَ فالِقُهُ
فاللَيلُ لِلنّاسِ غَيري بَعدَهُم سَكَنُ
في القُربِ وَالبُعدِ مالي مِنهُمُ فَرَجٌ
فالوَجدُ إِن نَزلوا والشَّوقُ إِن ظَعَنوا
وَقَد سَكَنتُ إِلى الأَخبارِ بَعدَهُمُ
وَعِندي المُزعِجانِ الذِّكرُ وَالحَزَنُ
والأُذنُ تَسمَعُها وَالقَلبُ يَصحَبُهُم
وَأَنتِ يا عَينُ لا يَعتادُكِ الوَسَنُ
فَلَيتَ حَظَّكِ مِنهُم مِثلُ حظِّهِما
ما آفَةُ العَينِ إِلّا القَلبُ والأُذنُ


Trotz im Auge, Groll im Mund
Stehn, die jüngst noch Kampfgesellen;
Ach, nicht birgt das Land am Sund
Ihres Haders tiefste Quellen.
Deutschland gilt, was sie entzweit;
Eisern, eisern ist die Zeit.


Piegar le cime a durissimi colli,
Vele nel mare alzar contra gran vento,
Di basalisco usar dolce talento,
Tutti i metalli più che cera molli;
Prima ne l'aer star che non si crolli,
D'arido marmo liquor esser spento,
Giudeo contra sua legge far convento,
Et uomo avaro ch'ancor si satolli;
Aquila vile di sì alto coraggio,
Lione irato senza gran cagione;
Ercole vinto per uom vizïoso,
Più leggermente posso e con ragione
Veder quel che descrivo, ch'un sol raggio
D'amor spiri in costei né grazïoso.