Auf, Löwen, Auf von Ost und mitternacht.
Vernehmet ernst Jehovens ernste stimm!
Greifft Babel an, bis Babel unterbracht!
Vollführet ernst den ernstgedräuten grimm!
Ein güldnes Schwerd schlägt euch zu Ritter,
Das Blei und Stahl nicht gebe splitter.
Ein güldnes Schwerd gibt euch den Sig,
Das A.H.A.B. schändlich unterlig.
Vom güldnem Schwerd sind euch di Schwerdter kommen!
Auf, Löwen, auf, das Gottes Rach vernommen.


Und wer das Mädel haben will,
Muß tausend Thaler finden,
Und muß sich auch verschwören,
Nie mehr zu Wein zu gehn,
Des Vaters Gut verzehren.


O himmlischer Trieb
Der göttlichen Lieb!
Hat denn deine Macht
Zum Mensch' dich gemacht,
Die Welt zu entbinden
Vom Bande der Sünden?
Was gibt dieser Lieb'
Die Erde zu lieb?
Lieb!


太古一轮月
浮云几度漫
阴晴从万态
桂影自高寒


Kredenze, Lieb', die Qual nicht zu verlängern,
Die letzte Zähre uns'res Vater Rhein!
Ein Pereat Europens Müßiggängern!
So – lass' mich schlürfen diese Neige Wein.
Von nun an soll mein Lied verblutend feiern,
Das einst der Freiheit eine Gasse war,
Das Lied des Müden, welcher nicht mit euern
Befleckten Flaggen wollte planlos steuern,
An Geist allein nicht Proletar.


Byla-li však děva rovna milému, vlídnému jaru,
Kde se z vykvétajícího všude oko těší zdaru:
Otec její, ten se rovnal zimě, jížto život zkřehne,
sněhem zavát, ledem spoután, umírá a ve hrob lehne.


Dnes nechoď ke mně! Děsím se tě!
Pruh temně modrý na tvém hrdle
a v očích plá ti zoufalství.


Vy pidimuži! Pryč s těch křesel!
Ven s vámi! – Laur jim servali.
Byl každý mladostí svou vesel,
tak k tabuli si sedali. –


Hab ich mich einmahl vergangen,
Mach ich es doch wieder gut,
Da mein stumm und still Verlangen
Deiner Schönheit Opfer thut,
Deiner Schönheit am Verstande,
Die sich auch durch Mienen zeigt,
Und die ungewohnten Bande
Machen, daß mein Herze schweigt.


— Aninhas, por quem oraste,
Tu que aflita te ajoelhaste?


Ich schliesse das Feld!
Es fallen und falben die Blätter und Wasen/
Die Winde des Winters nun rasen und blasen/
Sie weisen den Wiesen des Reiffes Gezelt:
Noch rühmet man meinen benameten Namen/
Von bundlich- und rundlich gewundenen Samen.
Ich schliesse das Feld!
Geringe Begabung der Ringe bezirke
Die Hertzen/ und liebes Beständigkeit wirke/
Die Rundung das niemals geendte vermeldt/
So ringen/ so springen nun beyde mit beyden/
Ihr Hoffen ist offen/ in stetigen Freuden/
Ich schliesse das Feld!


Aber er wohnet nicht in Häusern mit Händen gemacht;
Der Himmel ist sein Stuhl, und die Erde
Seiner Füße Schemel, und
Aller Himmel Himmel mögen ihn nicht halten.


Piovea da tutti e' celi amore in terra
e ralegrava l'anime gentili,
spirando in ogni parte dolce foco;
e i giovanetti arditi e i cor virili
sanza alcun sdegno e sanza alcuna guerra
armegiar si vedean per ogni loco;
le donne in festa, in alegreza, in gioco,
in danze perregrine, in dolci canti;
per tutto leti amanti,
zente lezadre e festegiar giocondo.
Non sarà più, che io creda, e non fu avanti
fiorita tanto questa alma cittade
di onor e di beltade
e di tanto piacer guarnita a tondo.
Bandite or son dal mondo,
non pur da noi, Bontade e Cortesia,
in questa etade dispetosa e ria.


Traurig spiegelt sich der bleiche
Mond in meinem alten Frack;
Ach die Wirkung bleibt die gleiche,
Wie das Kind auch heißen mag.


Alza il collo entro à Roma il serpe tanto,
Che quasi il capo suo l'arbore eccede;
E intorno à la città dà gli occhi intanto
Per veder quale à lui convenga sede.
Risolve poi volere il tempio santo,
Dove in due parti farsi il Tebro vede;
Dove divide il suo fonte in due braccia,
Indi l'unisce, et una isola abbraccia.


Es liegt ein düstrer Wald von alten Buchen
In einem klippgen Felstal der Ardennen,
Das nur der Wildnis scheue Tiere kennen,
Der Flüchtling kaum, die Ausgestoßnen suchen;
Zum dichten Laubdach wölben sich die Buchen,
Und kaum vermag die Sonne durchzubrennen,
Die Lüfte kaum, die allverbreitet blauen,
Durch ihre dichten Gitter durchzuschauen.
Der Wurzeln Teppich, Moos, so unberührt
Und also stolz auf seiner Freiheit Zeichen,
Daß, wenn ein Fußtritt sich auch hinverirrt,
Das Kraut ersteht, die Spuren auszugleichen.
Entfernt von Augen, von der Stimmen Laut,
Wie von der Gottheit für sich selbst gebaut.


Or che la stringe un'altra volta, chiama,
Vedendo quanto è mal l'ozio e l'oblìo
A chi pregio ed onor fra gli altri brama.


轻岚作雾曙光微
翠湿高松露未晞
天畔倚栏人乍起
一声山鸟近檐飞


Mi persuade, se per opra mia
potesse al suo signor genero farsi
(che veder posso che se n'alzeria
a quanto presso al re possa uomo alzarsi),
che me n'avria bon merto, e non saria
mai tanto beneficio per scordarsi;
e ch'alla moglie e ch'ad ogn'altro inante
mi porrebbe egli in sempre essermi amante.


Bez pod okny sem vůni sladkou nese
a máta voní, kvete reseda.
Hle, drahá žena moje pozvedne se
a ke klavíru tiše usedá.
Ty nevíš, příteli můj, co je kouzla
v té písni, kterou tiše zahrála...
Já poslouchám, mně s tváří slza sklouzla
a byl bych rozplakal se bezmála.


Nun stehen meine Bücher da,
Was ich dort suchte, find ich nah,
Dort Bilder, hier das Wesen;
Oft ist mir eine Zeile g'nug,
Dann schließt der zarte Sinn das Buch
Und hat's schon all' gelesen.


Perche di lei nemico e di sua gente
era el guerrier che contra lor venia
ucciso ad essa havea il padre innocente
et un fratel che solo al mondo havia
e tutta volta far del rimanente
come de li altri il traditor disia
fin che alla guardia tua donna mi senti
(dicea Zerbin) non vuò che ti sgomenti


Oft sieht er ihn bey Tage,
So, wie bey Nacht,
Springt auf, hört seine Klage,
Wenn er erwacht.
Ein winselndes Gethöne,
Läßt ihn nicht froh!
Ach Mörder! ach, Ismene!
Stets rufts ihm so.


昔日闻苏小
今朝见小苏
未知苏小貌
得似小苏无


Sluch napneš-li po jemných hlasech
a chceš-li viděti za tkáň,
kterou ti upředlo: musíš a máš,
dám odpověď z minulých hloubek,
dám otázku: jak budeš žít za tisíc roků?


 Questa combriccola
strana di gente
agglomerandosi
confusamente,


Yo te recuerdo Ciales casi cielo...
Sueño tu noche de café y de luna
en lírica nostalgia estremecida
con tu Marzo embriagado de azahares
bajo el prodigio de la florecida.
Sueño tu aroma, tus campos y tus nombres
Frontón, Pozas, Caliche, Montebello
y... ... algún amor cantando en el paisaje
esta dolida copla del olvido:
            Camino de la Florida
            íbamos los dos un día...
            en las altísimas copas
            de los robles florecidos
            ¡el amor se nos perdió
            no encontramos más la vida!
            quedó la rama llorando
            y las ropas desprendidas.
En tajo vertical sobre el Cialitos
majestuosas montañas recortadas
levantan un castillo a tu paisaje
mansión de soledad y de hermosura.
Rubí de Octubre el cafetal se cuaja
bajo el sinfónico silencio de tus noches...
Bajo tu cielo —Ciales... casi cielo—
reposa un corazón... brava semilla
¡el más cialeño de los corazones
germinando los sueños y la vida!
Sí te recuerdo Ciales casi cielo
puedo tocar tus brumas... tus neblinas
tu atmósfera de fronda y de hoja húmeda
tu cielo bajo... tu tristeza amiga
y las estrellas silvestres a la mano.
Sentir la orquesta de La Sonadora
dispersando sonatas en la noche
mientras los ángeles custodios de las guabas
guardianes de tu flor y de tu fruto —
mecen la niebla bajo las estrellas.
Embriagarme en tierras de Castilla
con su trópico y flor, jazmín, gardenias
¡rosas de los jardines de la infancia!
La Voz de Dios en trinidad precisa
¡triple en la yerba—! suelta sus tres notas:
es el Coquí cantando desde Ciales
la unidad de hermosura borinqueña:
frondas de cafetal, aguas de música
luna sobre el castillo en Cordillera.
Monumentos de verde tus montañas,
ungida tierra de rocío y helecho.
Poetas contemplando tu hermosura
entraña y corazón de Puerto Rico.
Y el hombre triste se consuela y sueña
bajo el influjo del noble poderío
que da su tierra... su casa... su montaña.
Jorge Luis madruga en su ventana
y emite al aire de la Cordillera
breve discurso de morivivises:
        «La abeja liba la flor
        yo libo, Patria, tu amor»
En la Torre de Ciales, Juan Antonio
—varón de la Poesía y de la Patria—
clama en tierno rugido su alabanza:
        «Gloria a esas manos que trabajan
        esas manos negras, blancas, indias
        De entre esas manos nos salió la patria
        alabanza alabanza alabanza»
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Yo sólo tengo para ti —mi Ciales—
este verso de amor y de recuerdo
escrito en la nostalgia y la distancia...
¡Te salve Dios —mi isla— Ciales mío!
Yo te recuerdo Ciales desde España
como si dentro del corazón yo te tuviera
dentro del corazón de la Isla mía
¡tantos nombres clavados en tu suelo!
Isla de la Palabra y la Poesía
         Puerto Rico
           mi Ciales
              casi cielo.


Saht ihr es, wie der Blitzstrahl die Wolkennacht zerriß?
Der Antichrist ist nahe, sein Reich die Finsternis.
Er blendet Aller Augen, er rühret Aller Mund;
Die Hölle wird ihn krönen und dienen seinem Bund.«


Ich war wie ihr von frechem Muth
In meinen ersten Tagen.
An mir that keine Lehre gut,
Kein Warnen half noch Sagen.
Als der Hohenpriester Amt
Heuchlerisch nun den Christ verdammt,
Da wollt' ich mein Müthchen auch kühlen.


Ott túl azt mondják: orgonavirág.
Erre mifelénk azt mondják: borostyán.
És Erdély lelke csillan meg a szóban,
Mint egy darabka mennybolt tiszta tóban,
S reszket, mint Isten szent lelke az ostyán.


Mihez fogjon? vagy kit hivjon segitségül?
A király sokáig töré fejét... végül
Aggódástól sötét orcája földerült,
S a parancsát váró habok közé merült.


Sertorius ruft bei ihrer Rede:
»O Inseln, wer doch sorgenfrei
Auf euch der ew'gen Bürgerfehde
Entflöhe und der Tyrannei!
Ich, den selbst hier jenseits von Calpe,
Ja auf Helvetiens höchster Alpe
Der rauhe Mars nicht ruhen läßt:
Wär' es der hohen Götter Wille,
Auf euch in Frieden und in Stille
Verlebt' ich meiner Tage Rest.«


Zwo liebende geliebte seelen,
die ihre küß einander stehlen
genießend der lieb süßen treu,
die könden sich ja nicht bekränken,
vil weniger des tods gedenken,
als aller forcht und sorgen frei.


Como acalentar-se no afeto,
se na calada da noite
famílias são dissipadas
em sangue, morte e desonra?


Es ist ein Bild, wie still und heiß
Es alte Meister hegten,
Kunstvolle Mönche, und mit Fleiß
Es auf den Goldgrund legten.


Tobt, raßt und lästert immerhin,
Ihr Feinde sanft und süsser Thöne!
Was wird euch aber zum Gewinn?
Spott, Schimpf, Verachtung und Gehöhne.
Ihr, die ihr die Music veracht,
Sagt, wer hat euch so toll gemacht?
Ich sage toll, und das mit Rechte!
Was hat euch die Vernunft verrückt?
Was hat die Klugheit unterdrückt?
Wie? werdet ihr der Thorheit Knechte?


Mit nauer Noth, in Angst un Sorg keem König Hans dervan;
In Möldorp leet he Beer un Win un Bradens inne Pann.


Přijeli jsme do Brixenu
bez vší turbací,
krajská vláda dala Dederovi
na mne kvitanci.


Svit jitra daleko, v tmách všickni dleli,
spát nemohli a tož si vyprávěli
své osudy, v žaláře klenby stmělé
jež svedly bědné děti Israele.


Solches hast du mich gelehret
Oder etwas auch dergleichen;
Was ich je dir abgehöret,
Wird dem Herzen nicht entweichen.


Pak zvoníkovi rukou kyne –
a jižjiž zvonu hlasné znění
klášterní panny mimořádně
do chrámu volá na modlení.


Ma rivolto ad Orlando, il qual dal lato
manco gli stava, a lui così ragiona:
— O da me qual figliuol nipote amato,
o sostegno maggior di mia corona,
vedi ben tu com'empia man privato
d'Ugone or n'have, e com'ei n'abbandona,
quand'era la sua età nel più bel fiore,
e in colmo i suoi servigi e 'l nostro amore.


Vera pietade e vera gloria è 'l fine,
o magnanimo re, d'ogni opra vostra;
e però il ciel vi dona regni e mostra,
cui non prescrive o terra o mar confine.


Et ce petit bijou, serait-ce point le vôtre ?


Il devint fou. Comme un bandit,
Il vivait seul dans un repaire,
Âme et corps ; gendre, époux et père,
Se croyant à jamais maudit.


Igy téged, Andris, akkor legalább,
Szörnyű módon megtérdelt a galád:
Írhattad álnevül az O. P. Q-t,
Mégis örökké járt terád a rúd.
Majd megfizetted a levél diját,
Sőt olykor egy kis accidentiát
(Fertálybankót... de még nem volt, igaz...
Akármit, ide nem tartozik az)
Rekesztél a szerkesztőnek dohányra,
Mégis örökké rád füstölt pipája,
S te meg nem láthatád az örömet:
Hogy’ néz ki nyomtatásban leveled,
Azon betűk, amelyeket te írva
Mázolgatál a rózsaszín papirra.


	La seconda fu poi la legge scritta,
che a Moisè fur le tavole date,
e questa assai con meno scuritate,
ma non sì che bastasse a nostra fede.
Molti con quella tennon la via dritta,
e chi ha preso sue voglie, dannat'è,
come i Iudei con menti ostinate,
che 'nfino a oggi chi vive lo vede.
E quanto vaglia quel che ciascun crede,
pur usan tal merzede,
che sempre tengon netti li lor templi,
nessun sputar non v'osa,
mai non bestemian Dio, perché sian empi,
non mercan niuna cosa
il sabato, se n'acquistasson Roma;
e di lor altre cose assai si noma.


邕邕鸣雁复南征
十载栖迟在帝京
黄叶未零寒未应
秋声偏动故乡情


Der Schittensamen hinwieder sprach:
Wo sizt der Bauer im Land? –
Er sizt nit fern vom Nürnberger Wald.
Da spricht der Knecht zur Hand:
All sein Gelegenheit weiß ich wohl,
Sechs hundert Gulden muß er uns geben,
Wenn ich ihn bringen soll.


Všem odpouštím, kdo cest svých blátem
mých skrání poházeli sen,
kdo řekli, když jsem v pádu vstával:
Ten smělec, hle, buď povalen!


Dirás, Celia, que finge, o que encarece
mi artificio el dolor, porque la vida,
que en tantas quejas se mostró rendida,
rebelde a la fatiga permanece.


В большом и неуютном номере провинциальной гостиницы
Я лежу в бессоннице холодноватыми вечерамЖутко мне, жутко, что сердце скорбью навеки вынется
Из своего гнездышка — разбитое стекло в раме:
Из ресторана доносится то тихая, грустная музыка —
Какая-нибудь затасканная лунная соната,
То такая помпезная, — правда, часто кургузая, —
— Лилию оскорбляющее полнокровье граната:
И слышатся в этой музыке души всех женщин и девушек,
Когда-либо в жизни встретившихся и возможных еще в путИ плачется, беcслезно плачется в номерной тиши кромешной
О музыке, о девушках, обо всем, что способно цвести:


松径看成远
烟寒鸟一鸣
应知泉下客
仍在此山行


Když padlo rozhodnutí války s Ruskem,
prý vtipně řekl v ministerské radě:
Eh, stará Evropa je mi už malá! –
nu, v tom je On zas celý. Myslím, nyní
že vzkřísí Polsku, neb rád koriguje
hřích Osudu a provinění Dějin,
pak zparceluje barbarské to Rusko
svým maršalům a generálům v úděl.


Ty, příteli, chlubíš se kabátem novým,
v němž beran již před tebou drával se křovím.
Na tvář sličnou nebuď pyšna,
pýcha směšná jest a hříšna;
pomni, že ti nemoc může
rychle zničit v tváři růže;
raděj ctnostmi krášli duši,
jež ni hrob ti neporuší.


Mein Schöpffer, Ich bekenn' es dir,
In meinem Fleische wohnet
Das Gift der Sünden für und für,
Das mit der Höllen lohnet.
Ich habe die Gerechtigkeit,
So dir gefellt, für langer Zeit
In Adam gantz verlohren.
Zum Guhten bin Ich taub und blind,
Dieweil Ich armes Sündenkind
In Sünden bin gebohren.


Glaub' nicht/ daß dein Unglaub
Die Höll der Hitz beraub'.
Die Sonne nicht minder/
Ob gleichwol ein Blinder
Dieselbe verneinet/
Ohn' Underlaß scheinet:
Des Blinden Boßheit macht
Das Liecht zu keiner Nacht.


Der Ofen singt/ es schneyt.
Du lihbe Weihnachts-Zeit!
Rükk her/ du Traute;
bey Frost und Feuer-Schein/
zu Moßkateller Wein/
klingt süß die Laute.


nel viso lei parere un cavaliere,
onesta andando sì umilemente
ch'oltra dovere me ne fu in calere.


Quis de tais ondas sair,
E algum bom porto aferrar;
Quis ao publico servir,
E mandaram-me ensinar
As regras de persuadir.


vám, abbé, něco v hlavě zůstalo,
a to je vše... sen, fantom, pohádka.
Dnes nedějí se přec již zázraky!“


e quanto fu diletto a li occhi miei,
e la propria cagion del gran disdegno,
e l'idïoma ch'usai e che fei.


Ténue, roçando sedas pelas horas,
Teu vulto ciciante passa e esquece,
E dia a dia adias para prece
O rito cujo ritmo só decora
Um mar longínquo e próximo humedece
Teus lábios onde, mais que em ti, descora
E, alada, leve, sobre a dor que choras,
Sem querer saber de ti a tarde desc
Erra no anteluar a voz dos tanque
Na quinta imensa gorgolejam águas,
Na treva vaga ao meu ter dor estanque
Meu império é das horas desiguais,
E dei meu gesto lasso às algas mágoas
Que há para além de sermos outonai


Befindet sich's bei einem Schmaus,
So heißt's, wenns kaum zur Thür hinaus:
Es ißt, es trinkt, es steckt auch ein,
Das arme Dorfschulmeisterlein.


Zatím já půjdu cestou svou,
snad budu zemi ve klíně,
až ty tu budeš zápasiť
v té naší české rodině!


Ustaň! Probůh, ustaň!
Ostatně – už věru nemám pokdy –
odpusť, bratře. – Mohu-li ti radit,
kroť svůj jazyk – vždyť máš zuby k tomu,
bys jej za ohradou jejich držel...
Odpusť, – musím jít – v tvé společnosti
mohlo by se přihodit mi cosi –
upřímně ti vyznám – moudrý člověk
nemá chtít zeď prorážeti lebkou – –
Měj se dobře, pozor na ten jazyk!


烟水沧凉夜气清
砧声断续出高城
客边觞咏凭谁共
太白楼头空月明


Über die Filder, über die Bäume
Stieg die Lerche himmelwärts,
Sang ihr Lied, als ich sie drückte
Da auf ewig an das Herz.


Noc vzešla brzy světlá, královská.
Na nebes klenbě temně azurné
snad všecky hvězdy vzplály v jas.
Snad v zlaté době jarních slavností
Noc přišla se Dnem v kráse závodit:
tak byla smavá, skvělá, mystická!...
Pak z mrákot probudil se Tónio
po bezvědomí dlouhém, tíživém.
Vstal svěží, pružný, jakby obrozen
a němě zíral v zázrak noci té.
Byl kliden již a velkou hádanku
své smutné trýzně viděl jasně teď.
A na kolena klekl, ruce zdvih’
i oči k nebi a pak modlil se,
ne, volal spíše v zbožné vroucnosti,
ve žhavé touze býti vyslyšen,
že smilování bude v nebi dost.


Ma se fin dove col pensier penètro,
avessi, a penetrarvi, occhi lincei,
o’ muri trasparesser come vetro,


Cierto no puede ser sino buen hora
en la que yo tomé tal presupuesto,
como ver la hermosura de aquel gesto
que con tanta razón esta alma adora;
mas no penséis que no la veo ahora,
que el espíritu siempre está dispuesto
a ver la ausente, y mi memoria en esto
se engrandece, se ensalza, y se mejora,
ved cuánto, que no puedo ya conmigo,
pensando que estos ojos lo han de ver
como con los del alma ya la veo;
y pensando este bien, de ufano digo:
¡quién pudo jamás tanto merecer,
o que más alto fin, tiene el deseo!


Harfen rauschen ihm Willkommen!
In der Lebensbäume Wehn,
Engel singen: Heil! dem Frommen,
Heil! dem Frühvollendeten!


Ausging die Zeugung, während tausend Zungen
Von Freiheit, Kraft und Größe prahlend dichten,
Als sei der Menschheit Gipfel nun erschwungen.


Der Herr zeigt Jacobs gschlechte
sein sitten vnnd sein Rechte,
ein heiland er jhn setzt,
Welchs dan erfordert billich
das sie jm dāckē willig,
weil er sies wirdig schätzt.


قَالَ لِي عِنْدَمَا أتَى بِجِدَالٍ
وَشُكُوكٍ عَلَى أُصُولِ الدِّينِ
وَلِسَانِي يُبَدِّلُ الدَّالَ تَاءً
عَاجِزاً فِي الأُمُورِ عَنْ تَبيِينِ
اِلْتَمِسْ مَخْرَجاً يُوَافِقُ قَوْلِي
قُلْتُ أَحْسَنْتَ يَا جَلاَل التِّينِ


König Erich steht vor ihm, naß aus der Flut,
Und streckt den Arm nach oben.
»Hinweg, hinweg, bei Christi Blut,
Zehn Klöster will ich geloben.«


Quando talor, da giusta ira commosso,
de l'usata humiltà pur mi disarmo
(dico sola la vista, et lei stessa armo
di poco sdegno, ché d'assai non posso),


Umhaucht vom Silberdufte
Des üppig blühenden Mondes,
Erschauert leise des Parkes
Glänzendes Laubgesproß –
Wie träumende Seelenjugend
Im Kusse lichter Gedanken.
Über den Wipfeln fern das Nachtgewölk
Flammt bisweilen von Blitzen –
Dem dumpfen Schläfer gleich,
Den heiße Leidenschaft
Zuckend rührt.
Aus Büschen und frischen Halmen
Atmet der süße Mai;
In lauschiger Blättertiefe
Dichtet träumend die Nachtigall;
Und vom stolzen bleichen Hause
An des Parkes Saum
Aus erhellten Fenstern
Klingt Musik
Wie perlendes Glück.


Das weite Feld ist kreidenweiß,
Wem machte das nicht Freuden?
Die Knaben purzeln auf dem Eis,
Wenn sie zu hurtig gleiten,
Und ist nicht die Bemerkung schön,
Bei Leuten, die zu Fuße geh'n,
Daß sie schier alle springen
Und mit den Händen ringen?


Meinte unsre eignen Augen,
Wie wir nicht zusammen taugen.«


„Helyes! azt akarjuk!” az egész rádörgi,
S folytatja nevökben ime Brandenburgi:
„Legyen, azt kivánjuk, a fejedelemség,
Mint maga a császár, sérthetetlen fenség;
Pénzt verjen, zsidó-bért, vámot, adót szedjen,
Pénzér’ szabadalmát, jogot ő engedjen;
Pöreit császárhoz föl ne vigye senki;
S firól-fira szálljon e hatalom rendi!”


Die Norne Werandi, und sie
Hatt' in Leiber gehüllt, die ganz
Für den Geist waren, ganz jeden leisen Zug
Sprachen, Gebilder, als wärs wahre Gestalt;


В городе ночью
Тишина слагается
Из собачьего лая,
Запаха мокрых листьев
И далекого лязга товарных вагоноПоздн Моя дочурка спит,
Положив головку на скатерть
Возле остывшего самоварБедная девочка! У нее нет матерПора бы взять ее на руки
И отнести в постель,
Но я не двигаюсь,
Даже не курю,
Чтобы не испортить тишину,-
А еще потому,
Что я стихотвореЭто значит, что в сущности
У меня нет ни самовара, ни дочери,
Есть только большое недоумение,
Которое называется: «мир»И мир отнимает у меня всё врем


Jediný však, kdo mi odpovídá, je lampa sípavě chvátající.


Endlich wird's den Wächtern bange, wenn die Geisterstunde kreist,
Denn in unserm guten Lande graut es Manchem vor dem Geist;
Kalt und schneidend weht die Nachtluft, Mattheit rieselt durchs Gebein,
In die Schenke zieh'n die Wächter, Herz und Leib erquickt der Wein!


Weißt du von jenen Heiligen, mein Herr?


Ha! while I gaze, pale  fades,
The bursting Earth unveils the Shades!
All slow, and wan, and wrap'd with Shrouds,
They rise in visionary Crouds,
And all with sober Accent cry,


Über Höhn, die dunkel liegen,
Leuchtend in sein Geisterreich
Kommt der Mond heraufgestiegen,
Einer Feuerlilie gleich.


Mein Geist ist her aus deiner Hand
Und deinem ew'gen Licht verwandt;
Der Leib, womit du ihn umgeben,
Ist mehr sein Kerker als sein Haus;
Wie wollt' ich nicht hier gern heraus
Und bei dir, meinem Schöpfer, leben,
Wo meine liebe Vaterstadt
Und meine Seel' ihr Sitzthum hat?


Má Evropa dnes jinou starost v hlavě,
neb v Haagu losují teď kramáři,
jak pod křížem kdys o šat Krista, právě
o mapu Evropy se nesváří.


Não essa de navegar
A rede de balançar
No singelo vai e vem


Ponderai da Fortuna a variedade
Nos meus suspiros, lágrimas e amores;
Notai dos males seus a imensidade,
A curta duração de seus favores:


Arïon quando Enrico rimirava
Che fatto un tauro Europa ne portava,
Disse: Cerca il tuo Giove, o donna ria,
E mi lascia il Delfin ch'è sede mia.


Wenn die Sonne lustanregend scheinet,
Seufz' ich wie aus dunkler Haft:
Ach, die Wonne, die dein Glutblick meinet,
Daß dazu mir fehlt die Kraft!


Nun mustdu, Gott, mich regen,
Mit neuer Krafft bewegen:
Di gröste Stärk verdreien,
Weil ich so nah zum reien.


Und darum las, erfahrner Scholl,
Das, was nicht bleiben will, entrinnen.
Der Pöbel wird bey Schaden toll,
Du hast ja edler Blut und Sinnen.
Verliere nicht mit Hab und Gut
Den christlich-weisen Heldenmuth,
Der über Neid und Unglück sieget;
Du siehst ja täglich Unbestand,
Man wendet öfters kaum die Hand,
Da der, so gestern stieg, schon lieget.


Sei dem Leben hold der Feige;
Aber wer den Tod begehrt,
Flicht mit Mut Zypressenzweige
Um das vaterländische Schwert.
Während unsre Feinde schießen,
Werden froh wir sein und frei;
Während unsre Wunden fließen,
Jubelt unser Schlachtgeschrei!


Then bidding farewell
To the thoughts of a cell,
I'll prepare for a militant life;
And if brought to distress,
Why then — I'll confess,
And do penance in shape of a


sarebben tetri e horrendi mostri a paro
di questa alta beltà, di cui le stelle
per gratia il mondo a' tempi nostri ornaro.


Hat wer dies Mädchen je gekannt,
So wird er auch die Tugend kennen:
Dem Maurer ist sie wohl bekannt, –
Sie läßt von ihm sich Schwester nennen.


楚英晚节希转轮
汉狱株连千万人
清净慈悲两安在
西来谁为治贪嗔


Auf den leichten blüthenvollen Zweigen
Wieget sich, von Frühlingsduft umringt,
Philomele, die des Tages Hymne
Zaubervoll mit süssen Tönen singt;
Aus der schwachen zartgeschaffnen Kehle
Tönt die vollste, reinste Harmonie;
Welch Entzücken giebt der weichen Seele,
Die ihr lauscht, des Herzens Sympathie!


Tam z moře vstává den a jde spat v jeho vlny
a hvězdy vysoké jiskří se v hlubinách
až na dně širých vod; oceán jich je plný,
i ryby nosí je v stříbrných šupinách.


Rom baue Schlösser auf/ und Griechenland Palläste;
Versailles sey berühmt/ Escurial sey schön;
Da meinen immer hin der Erden hohe Gäste
Durch des Galeni Kunst unsterblich sich zu sehn;
Vor allen diesen Preißt die Tugend Wanders leben/
Und rufft: hier siehet man die Wohnung dieser Welt.
Hier kehren Fürsten ein/ und müssen Abschied geben/
Hier baut sich Troja auf/ und wird auch hingefällt.
Du Wanders leben bleibst ein Bild der Städt' und Leute:
Diß wandert morgen ab/ und jenes reis't noch heute.


Es war nun Lilly auch in Liebe
Zur schönheitsreichen Kunst entbrannt,
Und sie entwickelte die Triebe
Teils ölgemalt, teils angewandt.


Si j' pouvais rʼprendʼ mes jours passés
Et rʼcommencer mon existence,
Oui ! même en sachant tout c' que j' sais,
J' trouvʼrais encor ma subsistance
Ben suffisantʼ pour mon besoin,
Et vivrʼ pour vivrʼ dans mon pʼtit coin
Sʼrait pour moi la seule importance.


Fünf sinnen hatt' ich fohr; itzt seind sie mier gemindert/
ihr mund entzüht den schmak: mein rüchen wird gehindert:
ihr aug' entäuget mich: ihr singen macht mich taub:
mein fühlen nimt sie weg. o welch ein süßer raub.


Sie liebt mich – dies ist g'nug, nie unbeglückt zu sein!
Stets sah ich sie vor mir, versenkt in stillem Sehnen.
Ich will, geliebtes Kind! ich will statt meiner Tränen
Dir ew'ge treue Lieder weihn.


Ne tak máť Kristova. Ta v lidu husté tlumě
jak skromná fialinka schoulena
slov Ježíšových proud v sluch pojímala umně
a vážila, co každé znamená.


Und sie sitzen, grübeln, denken,
Und sie werden heiß und stumm,
Und mit kühlenden Getränken
Stärken sie sich wiederum.


Ist unser Hof dann reformirt? Catholisch ist er auch?
Daß ieder einen Heiligen sucht, ist aller Höfe Brauch.


Sih ich nicht einen got daher kommen,
dessen hand
mächtig in ihren schutz hat genommen
dieses land?
Ja, es ist der wafen starker got,
der machet unsern feind zu spot.


粲粲新霜缟瓦沟
离离寒菜入盘羞
赘童拥彗扫枯叶
聩婢挑灯缝破裘


V sled umdlévá i ta – jen naděj zbývá
jak slabý kořen nad hlubokou strží,
a růže srdce kvete a pták zpívá
a obé slaboučký ten kořen drží.


Noch dennoch hoff' ich stets auf dich,
Wenn du gleich töten wolltest
Und hier in diesem Leben mich
Auch nimmer trösten solltest;
Mach mich durchs Leiden nur bereit,
Daß ich dich kann in Ewigkeit
Beschauen, lieben, loben!


Freundes Herz an Freundes Herzen, Freundes Hand in Freundes Hand,
Unverrückt in Glied und Reihe, hielten wir dem Tode Stand,
Liegen alle auf dem Rücken, himmelwärts den Blick gekehrt,
In der Brust die Todeswunden, in der Faust das rothe Schwert.
Nennt uns nicht die letzten Griechen – Sollen wir die letzten sein?
Die dem Vaterlande freudig Blut und Leib und Leben weihn?
Nennt uns nicht die letzten Griechen – Reißender als Stahl und Erz
Dringt der schnöde Ehrentitel ein in unser wundes Herz.
Nennt uns nicht die letzten Griechen – Weh euch, macht ihr uns dazu!
Nimmer fänden unsre Leiber unter Sklavenerde Ruh'.
Brüder, wollt ihr uns im Grabe ehren, wie es uns gefällt?
Keine Lobschrift ausgesonnen! Keine Säulen aufgestellt!
Fechtet, so wie wir gefochten, grüßt mit festem Blick den Tod –
Und es färbt mit unserm Blute sich der Freiheit Morgenroth!


Sacros, altos, dorados capiteles,
que a las nubes borráis sus arreboles,
Febo os teme por más lucientes soles,
y el cielo por gigantes más crüeles.


Quando pensai trovarme al ciel, le penne
mancârme, e in scoglio fui credendo in porto
esser; né da chiamar sono poco accorto
se al creder facil l'animo mio venne.


Den aller Heilgen Chör und Orden
Mit Lob verehrn und stetem Preis,
Der immer angebetet worden
Vom ganzen Christen-Erdenkreis:
Gott Vater sei in Ewigkeit
Gelobet und gebenedeit.


Zu Spiel und Tanz, zum Gastmahl,
Zu jeglichem Ohrenschmaus,
Auf Kanzel und Katheder,
Und in der Redner Haus.


'Twas gentle spring, when all the tuneful race,
By nature taught, in nuptial leagues combine:
A goldfinch joy'd to meet the warm embrace,
And hearts and fortunes with her mate to join.


O tritt hervor, du hast dich gnug verborgen!
Komm, widersprich dem gräßlichen Gerüchte:
Es läßt der Tod im Wort nicht mit sich scherzen.


Jedoch, wenn er aus ihrer Hand
Den leichten Becher nehmen sollte,
So war es beiden allzu schwer:
Denn beide bebten sie so sehr,
Daß keine Hand die andre fand
Und dunkler Wein am Boden rollte.


Ich habe zerwühlt und zerbissen
Mein Kissen
In ächzenden Qualen der Nacht,
Am Tage dann Witze gerissen,
Das Gewissen
Betäubt und die Schmerzen verlacht.


A tu pie, tan espuma como playa,
arena y mar me arrimo y desarrimo
y al redil de su planta entrar procuro.
Entro y dejo que el alma se me vaya
por la voz amorosa del racimo:
pisa mi corazón que ya es maduro.


白发庭闱近佛图
彩衣舞罢学驱乌
英英谩道年方少
出世居然大丈夫


Sieh mich an in meiner Demuth,
Deinen Jünger, deinen Freund,
Lindre mir die tiefe Wehmuth,
Heil'ge, die mit Gott vereint.


Я с нею шел в глубоком подземелье,
Рука с рукой, я был вдвоем — одиМы встретились в сверкающем весельи,
Мы нежились, как лилии долиПотом пришли к дверям старинной кельи,
Предстала Смерть, как бледный исполиИ мы за ней, в глубоком подземелье,
Стремились прочь от зелени долиМы шли во тьме, друг друга не видали,
Любовь была как сказка дальних лет,
Любовь была печальнее печалВ конце пути зажегся мрачный свет,
И я, искатель вечной Антигоны,
Увидел рядом голову — Горгон


Vzduch chladný, horský, žádný hlas.
Klikatou, dálnou kráčím tratí.
– Za dvacet hodin budu zas
bez gesta tiše vysychati!


Rozkypěly hněvem odbojníků tlumy,
rozvášněné paže tasí mečů hrot.
Radim probouzí se z těžké, trudné dumy,
vráskovitou dlaní stírá lící pot,
stana kyne rukou, zrakem velitele
tlumí zápal žhavý, krotí vášní vznět,
na mohutné čelo chmurný mrak se stele
a slov kázeň hlásá pánovitý ret:
„Ustaňte! Má noc svá svatosvatá práva,
pod ochranou nebes dříme její klid;
nad spícími bůh sám černým mlatem mává,
nad jich skrání drží zlatohvězdný štít.
Věkožizných bohů na své hříšné hlavy
nevolejte pomstu v pohrom hrozný čas;
radu dá nám zory ranní zákmit smavý –
jděte spat a nechte hodů šumný kvas!“


¡Completamente!


Was du gewährt, das nahm ich an mit Freuden,
Was du geweigert, mocht' ich nicht erflehen:
Nur freye Gunst darf Liebe nicht verschmähen,
Erbetnes Glück ist fast ein halbes Leiden.
Wohl könnt' ich nie dein holdes Auge meiden;
Doch bitt' ich's nicht, mich lächelnd anzusehen,
Und magst du freundlich nahn und feindlich gehen,
Mich freut dein Nahn, doch hindr' ich nicht dein Scheiden.
Wohl werd' ich nimmer zürnen, ewig lieben;
Doch such' ich nie durch Flehn dich zu gewinnen,
Mag tief mich auch dein kaltes Herz betrüben.
Denn konnt' ich auch der Liebe nicht entrinnen,
Ist doch der Stolz dem edeln Geist geblieben,
Der werth mich macht, um deine Huld zu minnen.


江翻海涌势难平
鳌掷鹏鶱自不停
端为君王洗兵马
参旗井钺万雷霆


Aquí la envidia y mentira
me tuvieron encerrado.
Dichoso el humilde estado
del sabio que se retira
de aqueste mundo malvado,
y con pobre mesa y casa
en el campo deleitoso,
con sólo Dios se compasa,
y a solas su vida pasa
ni envidiado ni envidioso.


Mas no guardo rencor
a la inestable eternidad de espuma
y efímeros espejos.
Porque sobre ella fui como una suma
de nostalgias y arraigos, y sobre ella
me sentí, en alta mar,
más de viaje que nunca y más fincado
en la palma de aquella mano impar.


Me pur dall'ombra de' volgari ingegni
Tolse nel suo pensiero;
E con benigno impero
Collocò repugnante in fra i più degni.
Me fatto idolo a lui
Guatò la invidia con turbate ciglia;
Mentre in tanto splendor gran meraviglia
A me medesmo io fui:
E sdegnoso pudore il cor mi punse,
Che all'alta cortesìa stimoli aggiunse.


Řeknu vám, až budu smít:
neníť Bůh a císař nemá být.


Zeit mehr denn über Zeit die Brüste zu verdecken/
Indem der Jahre Reiff sich an die Schläffe legt/
Deckt zu was Grauen/ Haß/ und keine Lust erregt/
Verdeckt/ vor was ihr selbst (beschaut euch) must erschrecken.
Der Rosen Schnee ist weg/ versteckt die dörren Hecken/
Ob Chloris ob Dian nackt einzuziehen pflegt/
Stehts dennoch der nicht an/ die nichts als Knochen trägt/
Gehüllt in schrumpffend Fell voll schwärtzlich-gelber Flecken/
Legt ein/ eur Marckt ist aus/ schließt Kram und Laden zu/
Fragt nicht was Lieben sey/ denckt an die lange Ruh.
Doch nein! was fällt mir ein entblösset Hals und Brüste/
Entdeckt (damit ihr noch was nützet auf der Welt)
Wie Seuch und lange Zeit und Schminck hab euch verstellt:
Dämpfft durch diß fremde Bild der tollen Jugend Lüste.


وأراني فكر شارد
وطريق جارح
ومصير بغير ملامح
وأراكِ قريبة جداً
وبعيدة جداً
وجميلة جداً
كنجم ساكن في كبد السماء
حينما يأتي المساء


Noch mehr? Ach ja! was ists? Di Korahsrott
Schertzt Mosen selbst, beginnt mit ihm nur spott!
Wi fein im Milch und Honigplatz?
Wi herrlich nun? O grosser Schatzt!
Schön äkker, Erbe, Berg! ja herrsche noch als König!
Egypten war, da Milch und Honig flos.
Ja, ja! Ermorde uns, wo alles noch zuwenig!
Verleiter! Bau Lufftschlösser sinnenlos!
Ach narr uns mehr, wi du uns eingenommen!
Nein, nein: man merkts! Du wirst uns nicht bekommen!


Ich ging am grünen Berge hin,
wo sich der Weih im Äther wiegt
Und reisemüd der Sonnenstrahl
ausruhend auf der Quelle liegt,
Wo wilde Rosen einsam blühn,
die Föhre hoch den Gipfel kränzt
Und drüberhin noch eine Burg
von weißen Sommerwolken glänzt.


Wo des Gefühles Lippe stammelt,
Ist schön die Sterblichkeit verklärt.


Grande Campeón, que en tus fortunas puedes
por Heroico aclamarte venturoso,
pues de una herida labras lo dichoso,
y de aquel rayo tanta luces cedes.


سِرُّكَ إِن صُنتَهُ بِصَمتٍ
أَصلَحَ بَينَ الأَنامِ خانَك
فَلا تَفُه لِاِمرِىءٍ بِسِرٍّ
وَلا تُحَرِّك بِهِ لِسانَك


相逢正好共看山
底事匆匆便欲还
今日乍晴山更好
可能伴我片时闲


يا وزير المصرَين كلاًّ كفاه
في مهماته الكبار وحاطه
لو تفاخرت وابن شكر بمعنى
جامع زدت في المعاني اغْتباطه
كنت تبدِي فخاره برخام
وفخار ابن شكر يبدِي بلاطه


Und seine Rede heilt der Freunde Schmerz;
Mit Liebe wird ihr Herz
Zu diesem Gast entzündet.
Sie lagern sich. Er bricht das Brod, und saget Dank;
Die Jünger kennen seinen Dank;
Der Nebel fällt, sie seh'n ihn, – er verschwindet.


Und in Westphal'n in wildem Wald,
Wo einst Herr Hermann schlug,
Da saß ein armer junger Falk,
Zu früh gelähmt im Flug,
Zerknickt sein Flügel nur zu bald!
Darum der wilde Wald erschallt;


Um das Haupt des Helicon
Schwirren tausend irre Fragen
Und den Zeitgeist hört man klagen
An den Wassern von Babylon!


Krisztus látván zsidók elijednek,
Keresztfátul nagyon megröttennek,
Mert azt látván ők megemlékeznek,
Hogy Krisztuson ők halált tettenek.


Dio vede tutto, e sa che non periglio,
Né sdegno, od ira, o duol, ma sol men parte
Non sperar libertà da menti serve.


急雨凉风一院秋
五更归思逐东流
不堪又与君为别
万里乾坤独自愁


A un compadrito le canto que era el patrón y el ornato de las casas menos santas del barrio de TriunviratAtildado en el vestir medio mandón en el trato; negro el chambergo y la ropa, negro el charol del zapatComo luz para el manejo le firmaba un garabato en la cara al más garifo, de un solo brinco, a lo gatBailarín y jugador, no se si chino o mulato, lo mimaba el conventillo, que hoy se llama inquilinatA las pardas zaguaneras no les resultaba ingrato el amor de ese valiente, que les dio tan buenos ratoEl hombre según se sabe, tiene firmado un contrato con la muert En cada esquina lo anda acechando el mal ratUn balazo lo tumbó en Thames y Triunvirato; se mudó a un barrio vecino, el de la Quinta del Ñat "Para las seis cuerdas"Jorge Luis Borges | "Poesia Completa", pág 279 e 280 | Debolsillo, 3 edição, 2016


Zwar, seid ihr noch kein »grosses Thier«,
Müsst ihr auf alle Fälle »zahlen«,
Doch dann wird's auch mit Initialen
Gedruckt auf fein Velinpapier.


jimž slunce svítí, pane! Chceme žít!


	Cristofano Marrano,
Filippo de' Cristiani.


Durch, ihr Brüder! Durch, ihr Brüder! Durch! Die Stunde hat geschlagen!
Durch! Aus Missolunghi's Thoren laßt uns Missolunghi tragen!
Von den freien Bergeshöhen winken schon die Feuerzeichen,
Die uns durch die weiten Lüfte ihre Flammenhände reichen,
Uns zu sich empor zu ziehen in die Burg, die Gott erbauet,
In das neue Missolunghi, das er unsrer Wehr vertrauet.
Durch! Aus Missolunghi's Thoren laßt uns Missolunghi tragen,
Und mit unsrer heil'gen Veste durch den Heidenschwarm uns schlagen!
Missolunghi in den Waffen, in den Armen, in den Herzen,
Missolunghi in dem Sturme unsrer rachefrohen Schmerzen,
Unsre Herzen deine Kirchen, deine Zinnen unsre Lanzen,
Unsre Arme deine Mauern, unsre Brüste deine Schanzen! –
Ach, und um uns her gezogen ist ein tiefer rother Graben,
Blut der Weiber und der Kinder, die sie uns geschlachtet haben.


Temno a noc je do kola kolem,
vítr jen zahýká skálou a polem,
nikdo ji nevidí v hrozné té chvíli. –
V řece to sténá a kvílí!


Když smrti blízek, sláb a bled
ku kleci chýlil matný hled,
pěl ptáček v ní už naposled.


Itt ha meggyőzöm, bizon megveretik,
Lésztök minékünk rabjaink, szolgáink.”
Saulnak népi Góliátot félik,
Sokan rettögik.


Ich bin von vielen Winden
Zu Gott emporgereicht.
Werd ich den Frühling finden?
Vielleicht ...


Un alto y generoso pensamiento,
inspiración del cielo soberano,
me puso la áurea cítara en la mano
para cantar el dulce mal que siento.


Er schließt das Fenster. – »Licht, o Licht!« –
Doch mag das Junkerlein er nicht
So plötzlich aus dem Schlafe fassen,
Noch minder es im Saale lassen.
Sacht schiebt er sich dem Sessel ein,
Zieht sein korallnes Nösterlein,
– Was klingelt drüben an den Tassen? –


Neopejří
Se, kdo hejří,
Nybrž snadně
Sedí na dně.
Za to daří
Hospodáři
Vše se dobře,
Jestli moudře
Všecko řídí,
Dobrých lidí
Neuráží
Jich sy váží.


– Zapadlá sláva, bronzové zdoby
zpod pluhu blýskají u nohou tvých,
k životu znova otvíráš hroby,
duchové dědů tvých vstávají z nich.
Dám jim svá křídla, ať vytrysknou vzhůru,
kde starý Perun své zapomněl blesky.
,Dej nám je,‘ řeknou, ,na cizáckou stvůru...‘
a již to lítá, a již to kmitá,
vítězný starý duch český.


雨罢青枝犹袅袅
风馀紫燕故翩翩
垂帘竟日无馀事
庭草虽长不用鞭


Je ne le dois ! Et ce serait le plus impie
Péché contre le Saint-Esprit, que rien n’expie,
Pour ma foi que l’amour éclaire de son feu,


Denn vor den Ältern that Apoll
Gar ehrbar und bedachtsam,
Als wär' er noch so unschuldsvoll:
Er schwatzte traulich nachts am
Kamin dem alten Ocean
Ein Märchen vor vom Tamerlan,
Und gab der Mutter Pillen,
Die Gicht und Hundswuth stillen.


Mint a menykőütötte boglya -
Ha veri bár sűrűn a jég,
Az meg nem menti, el nem oltja;
A villám annál jobban ég.
Ily szörnyü lelki állapotja.
Bűnvád, gyönyörvágy gondolatja,
Jobb, gonoszabb sugallatok
Rettentő harcot vivnak ott.


Sopra tutto entra al giogo in pazïenzia,
e castiga la carne con degiuni,
e sotto i panni bruni
descaccia ogni mondan desio e voglia!


Megfogadta Miklós, elkelt az ebéd is,
Beszéltek, beszéltek: több volt hátra mégis;
Jött azonban Toldi fegyveres szolgája
Hogy nem áll a Pirkó, a földet kapálja.
„Paripám nyergelve, lábam a kengyelbe’ -
Isten veled atyám, és szivem szerelme!...”
„Áldjon meg az Isten, kedves fiam téged:
De várd meg legalább a déli ebédet.”


In einer guten Eh' ist wohl das Haupt der Mann,
Jedoch das Herz das Weib, das er nicht missen kann.


güler yüzle katlanmayıp neylersiötede ne var


Parcourez nos rayons de blanc.
Ne fuyez pas ! Voyez nos toiles.
Jamais une Ève sur son flanc
N'eut de telles blancheurs d'étoiles.


I hle kleká Jan a rázem jak na heslo,
Celé vojsko české na kolena kleslo:
„Hospodine, pomiluj ny!“ slavně pěli.
– Po druhékrát moře baltické uzřeli.


„Nám ty loďky, vám pak nebe dalo
místo žezla zákolníček k pluhu;
avšak lidstvo ještě neskonalo.“


A proč jich neužíti, když ta sama děva
dřív bujnou svévolí nás vedla k zmatku? –
Teď prozrazena – půjčka za oplátku; –
jen směle dále, ať se malou chvíli hněvá, –
rozbořme onu hradbu panenského studu,
med vyssajme jak vosa šťávu z višně,
a potom slupku odhodíme pyšně,
že dovedli jsme na čas ukrátit si nudu. –
My dokázali, že jsme velikáni smělí! –
A sláva naše bude dovršena,
kdy mnohé dívky takto před námi se chvěly
a s nimbu svého námi padla žena! – –


Bez hnutí visí větve stromů –
sem na ně pohleď, nevíš-li,
jak bolest chýlí čelo tomu,
kdo nad hroby se zamýšlí.


Die Völker kamen in dichten Haufen,
Just wie sie waren, angelaufen:
Die Briten, Russen und Franzosen,
Die letzten, wie immer, ohne Hosen;


Воздух прозрачный и синий,
Выйду в цветочные чащПутник, в лазурь уходящий,
Ты не дойдешь до пустынВоздух прозрачный и синиЛугом пройдешь, как садом,
Садом — в цветенье диком,
Ты не удержишься взглядом,
Чтоб не припасть к гвоздикаЛугом пройдешь, как садоШепот ли, шорох иль шелест —
Нежность, как песни СаадВмиг отразится во взгляде
Месяца желтая прелесть
Нежность, как песни СаадГолос раздастся пери,
Тихий, как флейта ГассанВ крепких объятиях стана
Нет ни тревог, ни потери,
Только лишь флейта ГассанВот он, удел желанный
Всех, кто в пути усталВетер благоуханный
Пью я сухими устами,
Ветер благоуханны


Ach nimmermehr! – Am Muschelstrand,
Wo find' ich, Armer, die?
Wo über Strom und über Land?
Ich such' und suche sie.


Sola en ti, Lesbia, vemos ha perdido
El adulterio la vergüenza al Cielo,
Pues licenciosa, libre, y tan sin velo
Ofendes la paciencia del sufrido.
Por Dios, por ti, por mí, por tu marido,
No sirvas a su ausencia de libelo;
Cierra la puerta, vive con recelo,
Que el pecado se precia de escondido.
No digo yo que dejes tus amigos,
Mas digo que no es bien estén notados
De los pocos que son tus enemigos.
Mira que tus vecinos, afrentados,
Dicen que te deleitan los testigos
De tus pecados más que tus pecados.


Až čas přišel. Náhoda je svedla pouhá
k dílu, za nímž oba kráčívali různo.
Plachý pohled prvý, boční postoj mžiku,
ale blíž je vedl bonton společnosti
nevědoucí, co se mezi nimi dálo.
Slovo jedno, druhé, a jak včely z úle
rozhovor se vyrojil, zrak vzhořel,
a jak by se rozednilo v temné jizbě,
jak by ledy popraskané lámaly se
od zproštěných břehů v jarním roztávání.


„Három vad paripa lángot fú, tüzet hány:
Ha megűli Rózsa, úgy övé lesz a lyány;
De ha meg nem birja űlni és nyargalni,
Kegyetlen halállal kell neki meghalni!”


Focione e Pericle, ambo costoro,
Bruto e Furio Camillo e altri molti
che in liberar la patria esperti fôro,


蒲池村里悤悤别
沣水桥边兀兀回
行到城门残酒醒
万重离恨一时来


Alkäisch, sapphisch, asklepiadéisch, traun!
Ist wied'rum Mode, also versuch's auch ich,
Obschon das eitle Publi kum wird
Viele Notiz wohl davon nicht nehmen.


Náramek na ruce bělounké,
ruměnec na tváři hebounké,
ni klásku nezdvihne v poli,
v zahrádce svije-li kytičku:
naříká, skloněnou hlavičku:
„Ach, to mne ručičky bolí!“


Wie was man nicht mehr leimen kann,
So sah sie mich zerbrochen an.


Siempre borracho entraba y siempre altivo,
Y el ebrio, sin motivo,
Puñetazos le daba a su querida.
Dura cadena ató sus corazones;
Unió los eslabones:
La Miseria en el fango de la vida.
Por no dormir, en noches tenebrosas,
Sobre las frías losas,
De ese hombre vil buscó la compañía.
Ella malhumorada, él displicente,
La riña era frecuente,
Y al fin a puñetazos la rendía.
El vecindario despertaba todo
Al llegar el beodo
A su tabuco, de bebidas harto.
La vieja puerta abríala a empellones...
Se oían maldiciones...
Después quedaba silencioso el cuarto.
El invierno arreciaba. Un triste día,
En que lenta caía
A los techos la nieve como un manto,
Un hijo les nació... Y esa inocente
Inmaculada frente
No tuvo más bautismo que el del llanto.
A la siguiente noche, el rostro duro,
Y a tientas por el muro,
Llegó a la puerta de su hogar el padre.
De pronto se detuvo el inhumano...
No levantó la mano;
La respetó el borracho... Ya era madre.
Al mirarle extraviada la pupila,
Y al verlo que vacila
Y a darle puntapiés no se decide,
Meciendo al niño que dormía: «¡Infame!»
Le dijo: «Muerte dame.
¿No me pegas? ¿Por qué? ¿Quién te lo impide?
Te aguardé todo el día. Estoy dispuesta;
¿Más barato te cuesta
Hoy el pan? ¿El invierno es menos triste?
¿Licor en la taberna no encontraste?
¿Acaso te enmendaste?
¿Borracho, como siempre, no viniste?»
Fingió el turbado padre no oír nada;
Dio al hijo una mirada,
Mezcla de estupidez y de cariño,
Y dijo a la mujer: «¿Por qué me ofendes?
¿No sabes, no comprendes,
Que si te pego se despierta el niño?»


Mein Hirn gab ich dem Wahn zum Herrensitze,
Von Truggebilden ist mein Blick umflimmert.
Ich klettre mittags auf die Kirchturmspitze,
Weil sie so golden in der Sonne schimmert.


Es ist von Klang und Düften
Ein wunderbarer Ort,
Umrankt von stillen Klüften,
Wir alle spielten dort.


Di luglio vo' che sia cotal brigata
en Arestano, con vin di pantani,
con acque salse ed aceti soprani,
carne di porco grassa apeverata;


Se inaugura la entrada al firmamento
con su resurrección y su ascensión,
y es tu asunción herencia de alegría.


Benn jó rendet hagyván, maga kétszáz fejjel
Palotából kijő, mind híres vitézzel,
Törökre ráüte okos merészséggel,
Sokat bennek levág, vitéz keménységgel.


Láska, Boha samého řeč skvělá,
lijíc v naše vnitro výmluvně
pravdy slova, kyne námluvně,
celovati její ústa rdělá.


When lock'd in short suspence by sleep's soft pow'r
In temporary death the senses lie,
When solemn silence reigns at midnight hour,
Deaf the dull ear, and clos'd the curtain'd eye;
Objects of sense, each conscious sense asleep,
With lively image strike the wakeful soul,
Some frowning rock that threats the foaming deep,
Or wood-hung vale, where streams meand'ring roll,
Some long-lost friend's returning voice you hear,
Clasp the life-pictur'd shade, and drop the pleasing tear.


Disse Dodon: - Tu sarai forse errato. -
Il gigante gli fece la risposta:
- Tu non cognosci il mio signor pregiato,
però facesti sì strana proposta.
Io non son come tu, barone, armato,
e proverrommi con teco a tua posta. -
Dodone allora pazienzia non ebbe,
e pure stato il miglior suo sarebbe.


Žel, ty chvíle v žití jednou
taký srdci strojí hod!
Jako lekníny se zvednou
z hloubi zamyšlených vod!
A zas klesnou do rákosí...
Srdce věčnou ránu nosí –
pamatuješ?


不知鸣玉溪山下
何似仙娥水石间
免被寻常桃李妒
自开自落隐商山


Alhor di sdegno il specchio spezarai;
ma sì forte me struggi e sì forte ardi,
che quel giorno veder non credo mai.


拒霜花傍石阑干
家有青毡坐不寒
闻道宜城新酿熟
应知不厌客频看


ULÉT’ mi sivý holoubek,
zmizel pod kvetoucím hlohem,
ulétlo moje srdéčko,
ani mi nedalo s bohem –
ulétlo, zalétlo. Bůh ví kam,
co se tě, srdéčko, nahledám!


In ein Bild versenk' ich mich
Mit Gedanken lieb und traut,
So darein verdenk' ich mich,
Bis es lebend an mich schaut.
Doch den Zauber stört ein Laut,
Und es wird mir plötzlich klar:
Ach, das ist nicht! ach, das war!


Bedenke/ König/ ernst di sechste Plag und Schaale/
Dadurch der Erdkreis eilt ins Hermageddons-Feld!
Sih/ dises ist noch nirgenswo geschehen!
Doch schikket/ wi Du sihst/ sich alles zum grossen Krige.
Ser Pabst vermeint/ er komm zur alten Macht und Pracht/
Weil ihm das Glükk im Ost und West heut günstig.
Si überreden auch die Protestantsche Fürsten/
Daß heut der Türken Fall in Gottes Reich verhanden!
Ist nun das Pabsthum falsch/ und wahr die Reformirung/
So hüte dich vor diesem Drei der Frösche!


Dieser unzivilisierte,
Abergläubisch blinde Heide
Glaubte noch an Treu' und Ehre
Und an Heiligkeit des Gastrechts.


Not so, said one who stood behind,
And heard him thus disclose his mind;
Consider well pray what you do,
And think what numbers live in you:
If you go drown, your woes to ease,
Pray who will keep your lice and fleas?
On yours alone their lives depend,
With you they live, with you must end.


Erst gestern hat man ihn aufgestellt
Als modischen Dalai Lama,
Und schluchzend liest nun die ganze Welt
Sein primitives Drama.


Belle fille aux cheveux d'or,
Toi, qui, rieuse et fantasque,
Faisais voltiger en l'air
Avec ton tambour de basque ?


Borea te condurrà nel lito hesperio,
Albergo e nido d'ogni eterna gloria;
Non ha già loco tal questo hemisperio,
Né d'altro più se canta in ogni historia.
Qvivi vedrai pigliarci refrigerio
Ogni animal al bon vento de Boria.
Vedrai fra gli altri il mansüeto bove,
Del qual già prese le sue forme Giove.


For Pity's unsuspected charm
Has oft seduc'd a heart,
Where brightest beauty could not warm,
Nor wisdom love impart.


霜叶彫残芰
寒花发旧芦
一秋明眼处
落雁惠崇图


Fratz liget under dieser bank,
an leib und seel sehr wüst besudelt,
der mancherlei gedrank, gestank
und sprach vermischet und verhudelt.
Ach leser, wünsch, daß ihm, dir, mir
got das gedeihen wolle geben,
daß unser jeder, nach gebühr,
mög besser reden, drinken, leben.


Még ma is olyan gyorsan mégy az uccán?
Hajad még ma is a szemedbe hull?
Kedves barátom, itt valami történt -
mert fáj a szívem mondhatatlanul...


郁垒钟馗尚改更
青云变幻几公卿
人间止有章泉叟
扑断衡山了一生


Es ragt uns die Burg mit
Den Ämtern des Wissens,
Wir sahn noch die Stifter
Und sahn die Genossen
Die Halle durchschreiten,
Geschlecht auf Geschlecht.


Was das bedeuten soll, schrie ich darauf,
Schweig still, es geschieht dir nichts!
Schweig still, ich thu dir nichts,
Sprach er darauf.


Der Mutter Antlitz blaßt in Todesschauer,
Die thränenlosen Augen sind verglommen,
Ihr stummer Mund vermag nicht mehr zu flehen.


Wie/ sind wir/ schreyen sie/ dann darum nur erschaffen/
Daß uns ein blinder groll
In kercker schliessen soll?
Cupido nennet uns ja seine liebes-waffen.
Was kommet dich dann für ein eyffer an/
Daß du/ o Sylvia! uns in den bann gethan?


Toi, la Bohême à l'œil noir
D'une dorure fanée
Serrais ton ample chignon,
Est-elle ta sœur aînée ?


Sie steht, den Blick geheftet an den Himmel,
Allvaters Priesterinn,
Und opfert jedes treu geliebte Leben
Dem, der es gab und nahm.


Stíny dlouhé na vodu se kladou,
cvrček v mezi začal svoji píseň.
Stará žití báje je zas mladou;
s ňader padá dolů dávná tíseň
a s ní vše, co nízké je a všední.
K první hvězdě oko zrosené se vztyčí;
modlitby kde slovo dozní slední,
po Tobě vzdech první z prsou klíčí,
květ, jenž v jaru svítí první vnadou.


Schmerzens-wunden JESU,


Et puis, ce ne sont plus que des ombres de cercle,
Des fantômes de ronds toujours plus affaiblis
Sur le moutonnement, les plis et les replis
De l'eau vague où le soir met son brumeux couvercle.


¡Copa gentil, permite que de flores
te corone también la diestra mía,
y en ti el labio encendido libe amores!


Rimase al campo undeci paladini
con diecinove migliaia e secento
di cavalier, combattitori fini.
Orlando, tutto pieno d'ardimento,
per aboccarsi con que' Saracini
deliberò con gran provedimento
di far pure una schiera di sua gente;
e così fe' se la storia non mente.


Como el alción, en fría noche oscura,
Asilo busca en la musgosa peña
Que inunda el mar azul de olas plateadas.


Zu mitten dieses Zorns so denk auch deiner Gnaden,
daß, wenn du mich bringst um, du dir nicht selbst tust Schaden,
schau meinen Zaler an, denn salb du deinen Sohn.


HR. FABRICIUS.


Y no es posible librarse
de su recuerdo.


Ginevro má, kde jsi, kde’s?


An unco prize forsooth ye are!
For, when the bait is tane,
Ye fill our hearts sae fu' o' care,
We wish them ours again.
To witch our faith, ye tell a tale
O' love that ne'er will end;
Nae hinny'd words wi' me prevail,
For men will never mend.


Chi sente lettoria, vada en foresteria;
l'altri en refettorio (a le foglie coll'olio).


De verte en alto, mis sospechas crecen,
pues a cuantos levanta la fortuna,
el lugar en que estaban aborrecen.


Der Gedanke ist das Licht,
So regiert er alle Wesen,
Weil sie nur in ihm gewesen,
Er aus allen zu uns spricht.


Fuhrst du mit jenem spitzen Himmelsstahle
Nie an die eigne Kehle, wie ein Kind?
Erfuhrst du wirklich nie, was in der Schale
Des hellsten Lichts für Irrwischflammen sind?


Doch lieber möcht ich Phöben Dich vergleichen
Du bist so kalt und leuchtest doch so schön
Und hast Du freundlich mich nur angesehn
Sich Wunsch und Sehnsucht still in mir erzeugen.


Řev lvů a tygrů opět k sluchu zní mi,
poslední žář se katakomb mně nítí,
v poslední zápas vidím lidstvo jíti,
v němž bratr bratra dáví zuby svými.


Qual a amante de Minos, passa o dia
Nas janelas de uma alta torre, donde
No mar a nossa Armada descobria,
E a nau, que o suspirado bem lhe esconde.
De ali brandos amores lhe dizia,
E por ele (enganando-se) responde,
Como se lhe tivera descoberto
O fogo, que em seu peito arde encoberto.


Que o grande Emanoel, já confiado
Na irmandade, e na fé, com que o amava,
De lá do fim da terra separado,
Pedir por eles isto lhe mandava.
Considerando o Rei que o seu Estado
Melhor daquele modo assegurava,
Ajuda, e sítio dá para que possa
Levantar fortaleza a gente nossa.


素衣缟服道家流
羽化江湖作白鸥
清节夷齐无以过
可怜不解饿沧洲


Gottseelger Mann/ der Gott vertraut/
Der ihm getreu/ der Tugend ihr Exempel/
Die Klugheit der Gerechten baut/
Des wahren Glücks/ der wahren Ehre Tempel.
O welcher Glantz bestrahlt nicht dein berühmtes Hauß/
Wer lässet Ruhm und Lob darob vollkommen aus?
Die Ehre wird und kan dir güldne Seulen setzen/
Und auch in deinen Schild so Glück als Tugend ätzen.


Jsi šťastný tvor a nevyboč z té dráhy,
plať daně, střídmě jez a spat choď záhy
a teplý oděv kup si na zimu!


Ma, quando guardo tua gentil figura,
veggotel meritar, però tel dono,
tanto dotato se' ben da natura.


种桑不撩寒
莳粟长苦饥
饥寒从古有
但使愿无违


»So darfst Du sie doch ehren!« sprach die Liebe.
»Komm unter meinen Schutz; Du liebest nie.«
Ich folgete dem schlauen Herzensdiebe,
Und ach! ich lieb', auf ewig lieb' ich sie.


Sollt aber dein und unser Feind
An dem, was dein Herz gut gemeint,
Beginnen sich zu rächen:
Ist das mein Trost, daß seinen Zorn
Du leichtlich könnest brechen.


Složili své břímě zemdleni
v trávě zarosené, v zeleni.
Sedli pod hložinou, oddechli si,
staré hlavy v pěstě opřeli.
V němý smutek duší jich se mísí
ptačích písní jásot veselý.
Neznámý snad přírodě i Bohu
byl ten smutek lidský u kře hlohu.
Před zátopou světla, jež se valí,
oči zvyklé tmě se zavíraly. –
Závěta vzdych těžce. Rameny
lomcoval mu vzlykot tlumený.
Šeptal: „Bože, co se děje se mnou?
vše se halí v jakous chmuru temnou.
Sním-li? řekněte mi! – ó, ne! vím:
zde jsem, – slunce vstává – pod oblohou
všechno svítí žárem plamenným,
a zde mezi květy u mých nohou
moje dítě mrtvé – jako klas
podťatý tu leží. Vím, dnes v noci
ze sna probudil mne divný hlas,
jak by kdos mne volal ku pomoci.
Roztřásla mne hrůza. S předtuchou
na nohy jsem skočil, bez prodlení
po Blažence ptám se – nikde není!
Ó, já věděl dosti! – Nocí, tmou
volal jsem a hledal stopy její,
ale dech se ztrácel v beznaději –
Tušil jsem, ba věděl, – mrtva jest!
hledí ke mně s výše hvězdných cest.
Osud, který černým vírem splavil
naděje mé všechny, syna mi
vyrval, v dálku odnes vlnami,
ve svém zuření se nezastavil,
musel urvat v kalných proudech svých
i ten kvítek s břehů podrytých!“
Sepjal ruce. „Všechno ztraceno je,
všechna naděje a štěstí moje,
všechna práce, v rum a trud a žal
celý život se mi ztroskotal!“
Po bok mrtvé dceři padl k zemi.
A byl strašný stařečkův pláč němý.


Do chão desentranhados
Vinde jurar os novos reis felizes:
Nos pulsos descarnados
Mostrai ao povo as roxas cicatrizes,
E os grilhões inda quentes
Na praça triunfal deixai pendentes.


途穷不用门题凤
三益径开无二仲
负瓢独往亦□归
曾否□人说春梦


Schmücket euch zierlich heut' an diesem tage/
Windet euch kräntze/ schließet alle klage/
Machet euch frölich/ denckt an keine plage/
Leiden vnd schmerzen.


Tak prohledlo mnoho slepých,
hluchých mnoho sluch zas našlo,
chromý odhodil svou berlu,
poskočil jak jarý jelen,
z blízka, z dálky každý spěchal,
kdo jen trpěl, na Sázavu,
všem tu bylo pomoženo.
Takých divů svatý Prokop
mnoho konal jménem Páně,
ještě jeden z nich vám povím.


Nuestros hijos amor mío
son pequeños fantasmas
Los escucho reírse en el jardín
Los siento jugar en el cuarto vacío
Y si alguien golpea la puerta
corren a esconderse debajo de mi sábana
los pequeños fantasmas
los hijos que nunca tuvimos
y los que nunca tendremos


	Perché in amor al tutto par involto
il tuo parlar, che con vertù infondi,
vo' che ti piaccia che qui non nascondi
lo 'ngegno tuo e lo 'nteletto molto:


Dein König, o Berlin! durch den du weiser,
Als alle deine Schwestern bist,
Voll Künste deine Thore, Felsen deine Häuser,
Die Flur ein Garten ist;


Les armes de Satan c’est la méthode torte,
Le sang de l’oreillette et le sang de l’aorte,
Le sang du ventricule et de la veine porte;


Und altre nicht zu bald, und reife schön!«


Und er ward ihr treu'ster Jünger,
Doch, wie's eben kommen mag,
Auch des Tanzsaals bester Springer,
Erster Zecher beim Gelag.


Wer weis wohl, welcher Pflug des Hectors Rumpf zertheilet
Und wem sein Schulterblat das Grabscheit stumpf gemacht,
Wem Agamemnons Schwerd die Sichel zugedacht,
Ja wem Achillens Spies die Wunde schlägt und heilet?
Wer weis, welch geiles Ohr die Perlen abgelegt,
Aus welchen jezt ein Arzt den theuren Tranck bereitet?
Wer weis, wo Cäsars Faust mit der Verwesung streitet
Und welcher Sand sich auch mit seiner Asche schlägt?


Mas nem o ódio me embriaga! Eu fico
Torturado na cruz do ódio meu
Inutilmente, como um Cristo ()
Em terra de gentio
Ó febre em que estremece, frio,
O meu se


Des Epheus Schnur, drauf die Cicade schaukelt,
Ist über'm Haupt als Seil uns aufgehangen,
Drauf uns dein Gaukler seine Sprünge gaukelt.
Wir brauchen seines Sturzes nicht zu bangen!


惠山秋净水泠泠
煎具随身挈小瓶
欲点云腴还按法
古藤花底阅茶经


Auch die kleinen Waldvögelein
Wollen bei dem Feste sein,
Lassen ihre Stimmlein klingen,
Einen Gruß hinaufzusingen.
Wißt ihr, wer's am besten meint
Mit dem jungen Himmelsfreund?
Lerche sich zum Höchsten schwingt,
Und ihm grad' an's Herze sinkt.
Lerche, Lerche, einen Gruß,
Lerche, Lerche, Gruß und Kuß,
Nimm sie mit dir von uns Allen,
Und laß deine Stimme schallen,
Wenn wir dich nicht mehr ersehn,
Aus den lieben blauen Höhn!


Omo saço non çudichi compluto
dil futuro ço che pò avenire:
ch'el no è molto, s'i' avesse creduto
per donna contra voglia mal patire,


Das Glück gibt um zu nehmen;
Und wolltest du dich grämen,
Wenn es Gegebnes nimmt,
Wie es war vorbestimmt?


És hol alusznak fényes nappal?
És mivel élnek: színes habbal,
mit rájuk hint egy hímes angyal?


Bouřlivé se moře vlní,
Odtíká, znova se plní,
V člověku srdce baží,
Nikdy se nevyváží.


Tripla Tylliades nuper virtute cluebat:
Quem sic dotatum præ reliquis referunt.
Prima fuit, zonam numquam solvisse pudicam.
Non titubasse mero mentiruo, altera erat.
Tertia, se nullo passum stratagemate cladem,
Ac hostes natum vincere posse suos.
Et credo et verum est. Virtutibus integer istis
Constitit, et technæ nil nocuere truces.
Grandia virginitas nam præmia salva reportat;
Atque sui victor vincere multa potest.
Cautaque decipitur numquam qui cymbia lambit;
Nam sobrium pone est provida cura virum.
Pocla sed innocuo sumsit dum mista cruore,
Et nymfæ solvit vincula Saxonicæ,
Stare acie nescit, nec pristina robora versat.
Cogitur ast hosti terga dedisse suo.
Nam non consilio regitur mens sanguine lauta,
Vapulat et casti raptor ubique sinus.
Delicto hinc proprio, toto nunc audit in orbe
Helluo, scortator Tylliadesque fugax.


Von Rufen bin ich heiser sehr,
O Gott, komm doch zur Stunde,
Bald, bald, ach bald! Kann ja nicht mehr;
Bald, bald! ich geh' zu Grunde!
Hilf, hilf, Du frommer Gott, der Tod
Schwebt schon mir auf der Zunge,
O Heil! o Helfer in der Not,
Du nahst in schnellem Sprunge.


— transformá-la em poesia


»Adebar!« so klingt's von unten
Hell herauf. »Ein Storch! – Noch einer!«
Und wir sitzen Wang an Wange,
Hand in Hand in trauter Zwiesprach,
Und im Schoß die ersten Blumen,
Und im Herzen unsre Liebe,
Unsre junge, junge Liebe.
Frühling ward's! –


Kennſtu nicht mehr der Melen ihren Treuen/
kan ein halber Tag ſo bald der Liebe Band entzweyen?
Doch ſie weiß nichts hiervon das gute Kind/
daß Oridor ſo ſchnell Abſchied find:
Ach! moͤchte nur das fromme Herze werden wach
ich weiß gewiß/ Oridor kaͤhm unter Dach. Nu weh!
ich/ ich vergeh!
wer fragt darnach.


Nem, nem! azt nem tehetem
Kedves vendégem!
Mert lelkiösmeretem
Megtiltja nékem.
S mi okból kivánnám
Veszedelmedet?
Sőt felette bánnám
Ifju éltedet:
Mert abban a szobában,
M’óta épült már,
Az éjféli órában
Egy kisértet jár.


tamales


Cesó el combate; el triunfo del guerrero
príncipe, exalta el lustre de su cuna
¡Cuán otra de Cervantes la fortuna;
manco, herido, olvidado y prisionero!


Que ela há-de, enfim, sentir-se constrangida,
Cheia de dor, tremente, alucinada,
E há-de chorar, chorar enternecida!


Ereszkedik le a felhő,
Hull a fára őszi eső,
Hull a fának a levele,
Mégis szól a fülemile.


Termine santo, che noi, stirpe dura
d'agricoltori, col vetusto rito
piantammo a vista dell'età futura;


Drunten umflort sich die Kiefernheide
Schon mit blauendem Dämmerkleide.


giglio fiorito a pena su lo stelo
e morto, vieni, ho spasimato anch'io,
vieni, sorella, il tuo martirio è il mio.


Pak měkkou ručku v mou dlaň vlhkou dalo
a ku polibku našpulilo malý ret
a šeptem mušky jemně zašeptalo
na smutnou cestu teskné „s bohem“ naposled...


Geh armes Lied und sag der Lieben
Es hat ein Herz zum Tode krank
Mich unter Tränen aufgeschrieben,
Und zagt, ich sei dir nicht zu Dank!
O Stern und Blume, Geist und Kleid,
Lieb, Leid, und Zeit und Ewigkeit.


Para Lilli Correia de Araújo


V tu chvíli struny vše zas zvučně zazněly,
jakoby okřály a čile zjasněly,
a z nich už výská, dupá, vesele se točí
bujaré písně nápěv, šelmovské má oči,
z nichž mladá troufalost a posměch z překážek
se směje hlasitě, neb nezná porážek.
Ji s ohněm junáckým překrásně Antoš hrával,
z těch strun mu dupotal rej chasy, výskot, nával.


Dann birst des Hades Tor und Poseidon brüllt,
Es tost der Kosmos: aber du lächelst nur;
Dir bleibt dein Blitz, dir bleibt dein Adler, –
Herakles bleibt dir und seine Treue. –


Mir nicht Töchter der Nacht! Töchter des Lichts,
Du mit dem Königsstabe gerüstet,
Sternenglänzende Zuversicht,
Und Du, rosenbekränzte Mutter der Liebe,
Und, die Palm' in der Hand, unsterbliche Hoffnung, Du!
Steigt herab aus jenen seligen Gärten
In Euer Heiligthum, des Redlichen Brust!
Günstig webend aus Eurem Knäul
Den nie zu hoch erhobnen, festen,
Im Gewirr sich glänzend neu aufschwingenden,
Die Zukunft weitenden Faden.


Snad nepřítomné milenky ret
s mým potká se v purpuru vína?
Snad soudruh, jenž zapomněl věku půl,
v též za mořem pohárem hnul
a v tom se rozpomíná?


Di che bel giorno speme
danne oggi più che mai, candida aurora,
ma tuttavia pur teme
e trema, lasso me, chi s'innamora,
in breve ora sì l'onda e 'l cielo insieme
sdegnasi, e tutte in polve
sue più ricche speranze il mondo volve.


— Un baiser — qu'il soit moins prompt ! —
Sur ta bouche qui m'attire !
—Non, berger. N'entends-tu pas
Déjà ricane un satyre ? »


Vyprodala všecko vše,
a když chtěla žíti,
přišla řada konečně
též na polní kvítí. –


Sie haben ganz, o Kind, um das wir trauern,
Mit Blumen dich und Kränzen überdecket;
Die werden tief nun, wo du liegst gestrecket,
Mitmodernd, deinen Leib nicht überdauern.


Vajjon ez nem valami születés?


Kde drobný hmyz a mák a zrní,
kde sladké símě šešulic?
mě z námahy již křídla brní,
a ty, má zlatá, nic a nic!“


König Styrbiörn sprach: »Die Geier zieh'n;
Nun gilt's zu streiten und nicht zu fliehn!
Daß keiner zurück mehr komme von Euch,
So sollen verbrennen die Schiffe gleich!
Des Königs Schiff das Erste!«


„Pohleď,“ vůdce kyne mi,
„je-li silný dost tvůj zrak!“


清口驿前初放船
长淮东下水如弦
劲催双橹渡河急
一夜狂风到海边


Who taught us, 'stead of servile fear,
A warm esteem to prove,
And bade each act of duty spring,
From gratitude and love.


Alles machet mein und dein,
Daß man nicht kann friedlich seyn.


Zabolisirt ni, Freunde, ni,
Wann auf dem Berg Elias eifrig glühet:
Beugt Gott eur hertz, nicht nur di kni,
Eh von dem Berg eur Kalb den Mosen zihet.
Wo man fort Gott vor teuflisch schilt,
Und fodert zeichen noch, da A.L.L.E.S. voller zeichen,
Wird Christi Libe weichen,
Der als ein Löw auf euch anbrüllt.
Eur Beispil wird der Nachzeit Beispil werden,
Und predigen di Kühlzeit auf der Erden.


Muž mi nových do podušek
přec nechodí spat,
prodáváme, kupujeme.
Ben má na vše sklad.


Schwalben waren schon lang
Fort und auf der Reise,
Nur ein Rotkehlchen sang
Lieblich und leise
Unter dem Dach
Eines Hauses, das, halb zerstört,
Allmählich zusammenbrach.
Es wurde von niemand gehört,
Und dennoch sang es. Das Moos
Wuchs auf der Schwelle,
Die Steine bröckelten los,
Des Abendlichtes Helle
Schlief in den Zimmern allein,
Die Stürme gingen aus und ein
In dem großen verödeten Gang,
Aber das Rotkehlchen sang.
Lust und Freude war entflohn,
Alles war aus,
Es wußte nichts davon;
Es sang im öden, verfallenden Haus
Mit einem eignen lieblichen Ton.


Ты, Глинка, прав — и твой совет
На мудром опыте основан;
Но пусть чернит поэта свет:
Уж я давно разочарован,
И заблуждений прошлых лет
В душе увял минутный цвет…
Я славою не избалован,
Но, к благу общему дыша,
К нему от детства я прикован,
<К нему> <ле>тит моя душа
     на звучной лир


花谢东风搅离思
愁翻缟袂忍轻分
月明梢送临溪水
春树遥怜隔暮云


Und nochmals füllt! Und wenn darein
Die Neigen aus der Flasche troffen:
Es soll darum nicht schlechter sein;
Den letzten Becher unserm Hoffen!
Dem Wort ein fröhlich Auferstehn,
Dem freien Kampfe der Gedanken!
Laßt kühn des Geistes Stürme gehn!
Was Spreu ist, mag wie Spreu verwehn,
Was Felsen ist, wird doch nicht wanken!


Pasaba el agua rizada bajo los ojos del puente.
Lejos la ciudad dormía
como cubierta de un mago fanal de oro transparente.
Bajo los arcos de piedra el agua clara corría.


Worüber man sich kritisch stritte,
Die Wörter waren sonst nur griechisch und Latein;
Es müssen nach der heut'gen Sitte
Undeutsche, deutsch geschriebne seyn.


Jesus, Trost, di sich bekehren!
Ach was pflegstdu zugewehren?
Suchern bistu Zukkerkand:
Was nicht deme, der dich fand?


Canta el alba, la luz, la estrella santa
que ilumina la tierra sólo un día
Canta el cambio en las cosas, la alegría
que las llena de amor y las levanta


Die Nacht bricht an, die Wetterwolken sinken,
Der Sturm ist los, die Tropfen fallen schwer,
Und immer heft'ger wird des Baumes Winken:
Vereint euch, Schutzbedürft'ge, um mich her!


قاضي القضاة بقيتَ مأثور الدعا
وجُزيت خيراً عن صريخِ الناس
الله أكبر إنما هي أمةٌ
مرحومةٌ في ساعة الإبلاس
في أمسِها العبَّاس يسقيها الحيا
واليوم يسقيها أبو العباس


„Kterak bych, synku, tobě děl?
nikdy já jsem ho neviděl.“


Wenn du nicht kühnlich magst den Geist entbinden
Von allem Wust und tötender Umhüllung,
Nicht sorglich deiner eignen Einsicht pflegen:


Umíraje požehnává:
„Jen Franc upokojí svět!
„S Karlem Jemu štěstí dává
Na budoucý řady let!
Otcy budou děkovat,
Že chtěl děti zachovat
Od nátisku ukrutného
Z nepřítele urputného!“


Ces prêtres cependant, ces docteurs fanatiques,
Qui, loin de partager les misères publiques,
Bornant à leurs besoins tous leurs soins paternels,
Vivaient dans l’abondance à l’ombre des autels,
Du Dieu qu’ils offensaient attestant la souffrance,
Allaient partout du peuple animer la constance.
Aux uns, à qui la mort allait fermer les yeux,
Leurs libérales mains ouvraient déjà les cieux ;
Aux autres ils montraient, d’un coup d’œil prophétique,
Le tonnerre allumé sur un prince hérétique,
Paris bientôt sauvé par des secours nombreux,
Et la manne du ciel prête à tomber pour eux.
Hélas ! ces vains appâts, ces promesses stériles,
Charmaient ces malheureux, à tromper trop faciles :
Par les prêtres séduits, par les Seize effrayés,
Soumis, presque contents, ils mouraient à leurs pieds.
Trop heureux, en effet, d’abandonner la vie !


Už vídávám ji dlouhou řadu let,
a ještě nic jí neubylo v kráse,
a před mým zrakem dodnes vyjímá se
jak líbezný a skromný lesní květ.


Der böse Mohr! Wie grimmig ist sein Eisen!
Der Tod umröchelt ihn in tausend Lagen.


كيفَ فؤادي والهوى شاغلٌ
يهيجهُ المنزلُ والنازلُ
ما زلتُ أخفيهِ وأخفى بهِ
في الناسِ حتى فضحَ العاذلُ
فعادنا المطلُ وعدنا لهُ
رحماكَ فينا أيها الماطلُ
كلُّ امرئٍ أيامُهُ تنقضي
لا أمل يبقى ولا آملُ
وما السنوغرافُ وما مثلتْ
إلا الصدى ينفلهُ الناقلُ
تُبعَثُ فيها أممٌ قد خلتْ
وتُجتلى في لندن بابلُ
كم مثلتْ من طللٍ ماثلٍ
فكادَ يحيى الطللُ الماثلُ
كأنَّ فيها للهوى منزلاً
فكلُّ قلب عندها نازلُ
تلهو بهِ غطبلةٌ خاذلٌ
وقد بكتْ عطبولةٌ خاذلُ
وعانقَ العاشق معشوقهُ
فاجتمعَ المقتولُ والقاتلُ
يا ويحَ نفسي هل رؤى نائمٍ
أم خطرةٌ ظنها غافلُ
لا تضحك الجاهلَ في نفسهِ
إلا بكى في نفسهِ العاقلُ
مواعظ مثلها هازلٌ
وربَّ جدٍّ جرهُ الهازلُ
كالنفسِ تنسى الهوى في لهوها
وليسَ ينسى الأجلُ العاجلُ
وهكذا الدنيا انتقاضٌ وما
يكونُ فيها فرحٌ كاملُ


Weithin Spelunken,
Kein wohnlich Haus.
Ins Land hinaus
Lohn rote Funken.


Ein Skandal ist seine Art zu leben.
»Der Botschafter hat ihm ein Fest gegeben.«


Ó půjdem zas, kde těžké žití všední
cit každý zašlape, jenž touze drah,
a hrdosti své zbytek třeba slední
před nohou tvou, ó lásko, hodím v prach.


Den Salmen vor allen
Die Predig muß gefallen,
Weil ihre Vorfahren
Auf Golgotha waren,
Antonius ohn' Klagen
Sein Kreuz tät nachtragen.
Ecce quam bonum
bonum et jucundum
habitare pisas
Pisces in unum.


karpatské hvozdy, polonin lid,
strašlivá krása, strašlivější bída,
tragický dvojzpěv, tvrdý šerosvit,
z ježíše cos i z věčného žida –
ta země legendou v nás utkvěla,
střežena drakem, bez dlaně anděla.


A kusy jsou to mého vlastního mozku,
které mne zmrazí, mně odtáhnou ruce,
když srdce má tisíc chutí cos provésti prudce.


Ich webe still und wende
Den Blick nicht von der Hand;
Denn Mägdleins fleiß'ge Hände,
Die wirken Liebespfand.


»En tablas dividida, rica nave
Besó la playa miserablemente,
De cuantas vomitó riquezas grave,
Por las bocas del Nilo el Oriente.
Yugo aquel día, y yugo bien suave,
Del fiero mar a la sañuda frente
Imponiéndole estaba, si no al viento,
Dulcísimas coyundas mi instrumento,


秋风千里雁横沙
桂岭无霜坠桂花
为感仙槎江口月
故园随我到天涯


zvěst dolétla až do hor z města k nám
o velké v hlavním městě výstavě,
k níž všecky hotové již přípravy,
tvé jméno mezi umělci jsem četla.
Mně nedalo to, večer odjela
jsem z našich hor a přímo do Prahy.
Na tebe snadné bylo vyptání
i dílnu tvou – já přišla v pravý čas,
kdy pro užší kruh přátel v dílně své
jsi vystavoval zatím práci svou,
než očím davu dáš ji na pospas.
Já stála v průjezdu a viděla,
co krásných dam a v jakých úborech
přichází k tobě... nejtěžší tu boj
vzplál v duši mé... Mám jíti nahoru?
Však zvítězila pýcha. Ne a ne!
Kam vítězně mne uvésti chtěl paní,
tam vetřelkyní já se nevplížím.
Již odcházet jsem chtěla. Šatů ruch
a kroků šust byl slyšán na schodech,
to dolů spěla celá společnost
ve hlasném hovoru... ty v středu jich.
„Jak krásný obraz! – Krásné! Famosní!“ –
„Jen, milostivá, vaší zásluhou,“
tys odvětil a dvorně políbil
jsi ruku jedné lvici salonů
a všichni s hlasným Sláva! svědčili.
Ve stínu stála jsem – leč když jste zašli,
já tryskem schody přelétla a v dílnu
jsem vrazila... tam sluha nějaký
odklízel v chvatu zbytky cigaret
a prázdné láhve... za zpozděnou snad
mne jednu považoval z oněch dam,
mne pozdravil a dál si nepovšim.
Před obrazem, před velkým dílem tvým,
jsem stála bez dechu, krev bušila
mi v spáncích, srdce chtělo rozbíti
svor ňader úzký, slzy lítosti
a bolu polykala ústa má,
však s pýchou musila jsem přiznati:
Tys umělec a velký umělec
a velký tvůrce... Musím ustati,


Il est le rythme, il est la joie,
Il est la Revanche essayée,
Il est l’entrain, il est tout, quoi !
Jusqu’au juron luron qui sied,


Či vyvřela ta hora – tak vzdorně sama stojí... –
z dna pekel horoucích, z tmy hlubin, ohně žhoucích slojí?
Pak do propastných prokletí ty černé duše tlačí,
jež do lích žírných sily nám zla plodnou kletbu dračí,
krev naši lačně chlemtaly a z puklých lebek číše
slz proudy pily, hnáty bojišť v kostky hrály v pýše.
Řip v západ slunce viz: Z dna tmy sta tlam krev po obzoru říhá,
– hoj, naší krví zalkni se, kdo's jí kdy tučněl k duhu! –
v noc žhavou smolou dáví se, zor oblud slídných ze tmy žíhá – –
Meč rudý západu je kosí do tmy luhu...


Dunque l' amar fu forza, e se l' affetto
Trascorse poi, bramò forse sperando
Pareggiar co' suoi merti il mio difetto,


Dijo Dios que comería
su pan el hombre primero
en el sudor de su cara
por quebrar su mandamiento;


Hervadj, hervadj száradon,
Mit nevetsz reám?
Nincs, kinek letörjelek,
Hervadj, violám!


L’orage et l’infini qui te charmaient naguère
N’étaient-ils point parfaits, et ne valaient-ils pas
Le calme conjugal de l’âtre et du repas
Et la sécurité près de l’époux vulgaire ?


Porém que importa, se há fadários negro
Frontes — voltadas do sepulcro ao chã
Pedras coladas de um abismo à beir
Astros sem norte, de um cruel clarão!


Klid nesmírný a sladký k zemi slétá,
million hvězd se nocí třepotá.
A v dálkách kynou všechny krásy světa
a voní rudé květy života.


Bocejar meus olhos sonolentos
Pelo teu corpo manso
E adormecer de descanso o meu corpo dormente
Feito remanso na gente se aninhando
Feito gato dengoso no teu colo quente


To píseň byla pěvce Timothea
„Peršané” zvaná... Zpěvákův hlas jasný
pohnutím prochvěn z činů dávné doby vnik v posluchače.


Noc byla podzimní. Na nebi bezoblačném
plál měsíc mrtvý sinavý,
na cestě na luka v mlčení tkvěly mračném
topolů štíhlé postavy,
nad tůní břízek sbor stál, vlasy rozpuštěny,
a strnule v hloub tichou zřel,
kde ležel příkrovem zeleným přioděný
řad vlastních hubených jich těl,
v dál pak se táhla pláň, již kryla tráva malá
a jinovatka šperkem svým
a v mlze průzračné a v bílém světle zdála
se rubášem být nezměrným.


Matt zuckte unterm Säbel der Barbaren
Das Reich, und stampfend über deutsche Saaten
Hinging das Roß des Wenden und Magyaren.


ma 'l cor mi dice pur d'assicurare
perché 'n lei sento tanta cortesia
ch'eo non potrei quel dicer né fare
ch'i' adirasse la sua segnoria.


Die Winterwolke flieht verdrossen
Den Himmel schmückt ein sanftes Blau.
Da lächeln goldig übergossen
Gehügel, Garten, See und Au.


Mein ew'ger Geist sehnt sich zum Ew'gen hin,
Ach, daß ich nicht schon fertig bin!
Die leimern' Hütt' mag immer krachen,
So lern' ich ausgehn, beten, wachen.


Hochbrausend rang mit Peleus Sohn Skamander,
Der Held muß fliehn die Schlingen seiner Fluten;
Doch zähmen bald den Strom des Feuers Gluten,
Des eignen Betts unwill'gen Salamander.


vše je už zbraň – i to možná jednou
k obraně kvádrů svých dáme,
na zem však slétajíce rodnou
štěstím se zajíkáme.


Poscia di nuovo s'adunò il Conseglio
dov'egli fu introdotto il dì seguente.
Il Baldi, ch'era astuto come veglio
e sapea secondar l'onda corrente,
incominciò: — Signori, esempio e speglio
d'onor e senno a la futura gente,
io rendo grazie a Dio che mi concede
di seder oggi in così degna sede.


Wu bös un slicht to laben
de heel oll Welt mi dücht,
holl du din'n Kopp man baben!
dat is nich heel so slicht.
Un kümmt dat ok mit Hupen
un gütt't as ut 'ne Bütt –
denk nich glik an't Versupen,
denn wuans is dat nütt?


Ersäufen wollte er mich im Fleet,
Meiner Mutter Flehen war Gebet.
Er hat sich fluchend umgedreht.


Und als der Schleier nun gesunken,
Der dich vor mir verhüllt – vergieb,
Wenn lang ich sprachlos und wie trunken,
Betäubt von all dem Glücke blieb!


Šel s hlavou vztyčenou spjat těsně v okovy,
svým zrakem divokým kol vzdorně těkal v davu,
jenž pěsti pozvedal a klnul lotrovi,
když v středu žoldnéřů v před bral se na popravu.
Že zloděj, lupič, vrah, lze čísti v jeho líci, –
teď za své zločiny již kráčí k šibenici.


¿Y tú me lo preguntas?
Antipoesía eres tú


Heimstelle gäntzlich Gott dein alles;
Vergib, vergib auch was vor falles,
Das dir vergeben wider werd
Im Himmel und hir auf der Erd.
Vermeide nur dein eigentrutzen,
Und deiner sachen eigenputzen,
Weil dir sonst gleiches widerfährt,
Wann du Vergebung hast begehrt.
Dein Vater wil mit dir auch handeln,
Wi du mit andern pflegst zuwandeln.


Kdyby někdy vrahové
Tobě, Praho máti,
Srdce chtěli kláti,
Zakryjou tě synové.


Bon vieillard au crâne d'ivoire,
Dont les jours heureux sont passés,
Reste ici jusqu'à la nuit noire :
Tu ne demandes pas assez !


Líbej tu půdu,
Najdeš tam kosti
Otců rekovných,
Synku, v hojnosti.


Na hřbetě divoké mořské vlny
za svitu polární hvězdy sedám,
v odlesku jejím pravdy obraz plný,
velikou člověku hvězdu hledám,
čelo mi smáčejí pěny a vlny.
Král projíždím moře nahý a sám
na hřbetě divoké mořské vlny,
hledaje obraz tajeplný,
obraz maje předmět mám.
Jak uvidím ho, šípem v něj hlavou,
zlato se jeho mi do vlasů chytí,
myšlénka proletí komůrkou tmavou.
Na hřbetě mořské sedím vlny,
tam dole člověku hvězda se svítí!
Střemhlav v obraz tajeplný!


Když první lovec zamračený vstanul
kdys před věky a v prvních časů šeři,
by hrůzou stal se krotké dosud zvěři,
snad v pohnutí a v zamyšlení stanul,


Megharagszik egyszer a nagy bálvány olasz:
„Gyilkolom a lelkét! hát engem csúfol az?
Öklelő dorongját vállán hordja veszteg
Védd magad - mert véged, ha én hozzákezdek.
Elhibázza Toldit, mint előbb, a dárda,
De mikor mellé jut és ez nem is várta,
Kardot ránt az olasz - a szőrcsuklya reped, -
Megrémül a sok nép: „no barát, jaj neked!”


Kaum sah ich hell den Weißen funkeln,
Da half kein Bitten und kein Flehn.
Und sah ich, ach, den Roten, Dunkeln –
Da war es gleich um mich geschehn!


Per più diverso modo sono amante
che si trovase omo fin Barleto;
e sì mi creço direvi lo dreto:
le mee pene flacherebe un lifante;


Jungitur Decus Dearum
Stirpe famosissima,
Moribus cultissima,
Quarta sponso Gratiarum
Mente; devotissimo,
Gente; nobilissimo,


„Nech ať odpůrcové zoufaliví
Nad tou radou ku pokoji zvoucí
Oči vytřeští a hlavu zkřiví,
Vysoptíce na mne hanu žhoucí
Ze sopky své reptavosti vroucí,
Ať mi namítnou, že nebeštinou
Nebo snad že páchne umrlčinou
Každé slovo zpozdilé té rady,
Bez vší obrany a bez ohrady,
Bez záseků českých, bez táboru
Mstitele a vůdce Trocnovského,
Jenžto z lidu stvořil rolnického
Reky, hrnoucí se ku praporu
Proti hroznému všech vrahů zdoru;
Ať ten průjev míruchtivé cnosti
Nazvou plodem směšné bojácnosti,
Co tak hloupě jako krtek slepý
Před svým vrahem ve své skrýši dřepí:
Kdo se o vlasť, o národ svůj bojí,
Výše ve své lásce k vlasti stojí,
Nežli šílenec co z odvážnosti,
Otrok nevázané vášnivosti,
Jako zvíře ve svém hněvu slepé
Bez rozvahy vůkol sebe tepe.


No me culpes a mí: culpa al infame
de quien tú fuiste por primera vez:
y que ablandó las pomas de tu huerto
antes de su completa madurez...
La hez no vale lo que vale el vino,
y él se bebió tu vino... yo, la hez.
¿Qué me diste? Las sobras solamente,
las sobras ¡ay! de tu primer festín;
la humedad de sus labios en tus labios,
en tus carnes el tufo de aquel ruin
y el rastro de sus dedos en las rosas
y lirios de tu gárrulo jardín...
¿Qué hice yo? Perdonarte tu pasado,
seguirte siempre y por tus ojos ver;
sufrir tus altiveces, tus orgullos,
soportar tus caprichos de mujer;
y darte hasta morirme lo que amabas
en mí, lo que hoy deploras ¡el Placer!
Que caiga, pues, tu cólera, que caiga
sobre el que tus guirnaldas deshojó
Sobre ese a quien saludas todavía
y a quien amas acaso... ¿qué sé yo?
Tus iras no me hieren, no me tocan;
¡caigan todas sobre él... sobre mí, no!


سمعا لصوتك سمعا أيها الشادي
إنا عهدناك ذا نصح وإرشاد
عقيرة طالما تاقت لنغمتها
منا النفوس فأحيتها بإنشاد
أخرجت من ذلك الجب الذي سقطت
فيه الصحائف مذ أرست على الوادي
وما الصحافة إلا الصوت يبعثه ال
إحساس فهو لديها الرائح الغادي
فاخرق بصوتك أعماق القلوب وقل
هذي سبيلي فهل من سالك فاد
واطلق لسانك من قيد تشان به
فإن قولك خراق لأكباد
وغض طرفك عن تلك الجروح فما
أسنى تغاضيك من آس وضماد
واظهر بمظهرك المستحسن الوطني
واظفر من الصدق في المسعى بإشهاد
شاركت قومي فيما مر من مضض
ولم تزدني البلايا غير إيقاد
وحسبك اليوم أن نسعى لصالحهم
حتى نسير بهم في المسلك الهادي
وللظروف سياسات تلائمها
وللسياسي فيها حكم منطاد
حلق بأجوائها وانظر بوارقها
فكل بارقة تومي لميعاد


In dem Frühlinge getanzt glühte mir herauf
Die Wange! Ihr Begleiter! ihr Geister! so rief
Eiliger ich aus, ihr saht den Blick
Der Göttin, sie lächelt! Ihr Genien, ihr sahts!


Wenn tiefe Trauer meine Seele kettet
An die Erinn'rung hier verlor'ner Stunden,
An hundert Nächte, schlummerlos durchwunden,
An Lager, die das Siechtum mir gebettet;


Myšlénko snivá z dětských chvílí,
ty růže s keřem do zlata!
V tvá sotva jarní poupata
se dnes juž mráz a šero chýlí
a na sta mílí
je k tobě cesta zavata!


Ich las in einem Buch, des Zeilen flossen
Auf jedem Blatt wie Wellengänge fort.
Bald hell, bald dunkel, und zugleich zu großen
Gestalten wuchsen Silben an und Wort,
Raketen ähnlich, die die Nacht durchschossen.


Dnes Řím se chystá k plesným dnům
vděk bohu Saturnovi v klidu,
pán přidruží se k otrokům,
a rovnost bude všemu lidu,
blíž toga bílá přichýlí
se po bratrsku k chudých cáru;
tak pro život se posílí
ctnost občanská zas beze sváru.


Písně mé by padly v lesy,
letěly by v modro nebe –
a ty všecky, všecky, všecky
opěvaly by jen – Tebe.


Ó, pohlédni v mé oko zase jednou –
tím dlouhým v duši mojí tonutím,
tou radostí, jež záříc mocí hvězdnou
pel zlatý zůstaví mým perutím,
ať do nebe si cestu klestí
tvé velké lásky nesouce si štěstí.


Auf einmal tut sich lächelnd auf
Die freie sonnige Welt:
Weithin blendendes Himmelblau;
Weithin heitre Wolken zu Hauf;
Weithin wogendes Ährenfeld
Und grüne grüne Auen ...
Hier an Kiefernwaldes Saum
Will ich weilen, will ich schauen/
Unter zartem Akazienbaum,
Der vom muntern Wind gerüttelt
Süße Blütentrauben schüttelt.


昔年行住偶相同
舍策追羊径未通
只么空归在何处
一竿红日海门东


Sei doch in Gott getrost und froh
Und laß den Mut nicht sinken so!
Gott selbst will sein der Schwachen Stärke;
Laß ihn nur wirken deine Werke!


Da würd' dein mildes Eingeweid
Wie Wachs vom Feur zerfließen,
Da würdest mich mit Armen beid
An deine Wangen schließen.
Ach nur nimm an, wollt' sprechen dann,
Nach deiner großen Milde
Nimm an geschwind dein armes Kind,
So gangen war ins Wilde.


一铃自语风薄林
千涛夜涌月翻金
寺内何人口生醭
阿师政尔息深深


Kol večer padá, padá, padá
a moře řve a ječí.


Der Setzer, der die Zeitung setzt,
Treibt auch Allotria:
Spricht man vom deutschen Bundestag,
Nimmt er für's B ein H.
Von großen Mächten liest er wohl,
Doch macht er Nächte draus;
Aus Metternich wird Mitternacht,
Aus Czaaren-Czäärenhaus!
Aus Redaktion wird Reaction
Des offiziellen Blatt's;
So drückt' er seine Meinung aus,
Blos durch den falschen Satz.
Heididel, didel, dumm, dumm, dumm!
So thut er nur allein!
Doch bücken sie sich krumm, krumm, krumm,
Wenn sie beisammen sein!


Und vor mir wogte sacht das dunkle Meer,
Dem Ufer nahe, schwarze Gondeln schwammen,
Auf einem Boote schürten sie die Flammen,
Ein Segelschiff glitt geisterhaft daher.


Schau, diese Welt vergeht. Was? sie vergeht auch nicht,
Es ist nur Finsternis, was Gott an ihr zerbricht.


Wer euch nicht liebet, und euch nicht gänzlich sein herze giebet, der hat nichts lieb.


世上山中几晋秦
今年却忆去年贫
有时弹铗歌冯剑
谁是江东指廪人


Also, bis in den März hinein, war seine Herrlichkeit zu schaun;
Doch – auch in Rußland kommt der Lenz, und auch der Newa Blöcke taun!
Hui, wie beim ersten Sturm aus Süd der ganze schimmernde Koloß
Hohl in sich selbst zusammensank und häuptlings in die Fluten schoß!


Un jour, il gravissait une côte, en Norwège.
La barbe dans la bise et les pieds dans la neige,
Il cria vers les cieux, marcheur désespéré :
« Qu'il sera doux, le roc où je m'endormirai,
Dût la neige y glacer la sueur de ma face !
Dieu qui me châtias, n'est-il donc rien qui fasse
Que je puisse m'asseoir, ô Dieu bon, et mourir ? »


V tom bez dechu k nim vlít’ pan doktor Havránek:
„Jen kousek, slečno, prosím!“ A pan Kofránek
už přilítl k nim též: „Jen půlku, prosím, kola!“


Hvězdičky svítily,
– byl měsíc máj, –
já ještě po práci
vyšel si v háj.


Zhas otec, poraněn byv koněm,
i máť odešla brzy po něm
a jeden z bratří přejal dům –
ten druhý, ten je inženýrem,
neklidným odán svojim snům
kdes potlouká se v světě širém
(o obou nyní málo ví,
neb s ní už dávno nemluví).


Žhavé moře výspy Lidu
líbá vášní neskojnou,
v mrtvém vedru akácie
sní tam vůní opojnou.


Wie läßt die echte Schönheit sich erproben?
Wohl einzig an dem selbstbewußten Frieden,
Der sie umfließt, weil sie sich wie geschieden
Von allen Kämpfen fühlt, die sie umtoben.


Mám v naší zahrádce růži,
Mám již ji tam dvě léta;
Jak mile se jaro vrátí,
Ona pěkně vykvetá.


Když vyšla ven, v náručí majíc choré dítko,
a doufala, že bude líp,
tu známých mnohý zlomyslný vtip
jí drásal hruď jak jedovatý šíp
a ničil ji, jak parno zmdlené kvítko.


Schon schwindelnd steigt das Kirchenschiff,
Schon bilden sich die krausen Zacken –
Da, horch, ein Pfiff und hui, ein Griff,
Ein Helmbusch hier, ein Arm im Nacken!
Wie Schwarzwildrudel bricht's heran,
Die Äbte fliehn wie Spreu, und dann
Mit Reisigen sich Reis'ge packen.


Ella è sola: ma i vedovi giorni
ha contato il suo cor doloroso;
e già batte, già esulta che torni
dal lontano presidio lo sposo.
Non è vero. Per questa negletta
è finito il sospiro d´amor:
altri son i pensier che l´han stretta,
altri i guai che le ingrossano il cor.


Dem Dionysius solt' Aristippus sagen,
Warum die Fürsten nicht nach den Gelehrten fragen;
Hergegen jenen die stets lägen vor der Thür,
Auch offtmahls gar zu ihren Füssen:
Die Ursach, sagt' er, ist dass ihr
So woll nicht was euch fehlt, als was uns fehlt wir wissen.


¿Quién me dirá si estás en el perdido laberinto de ríos seculares de mi sangre, Israel? ¿Quién los lugares que mi sangre y tu sangre han recorrido? No import Sé que estás en el sagrado libro que abarca el tiempo y que la historia del rojo Adán rescata y la memoria y la agonía del Crucificad En ese libro estás, que es el espejo de cada rostro que sobre él se inclina y del rostro de Dios, que en su complejo y arduo cristal, terrible se adivin Salve, Israel, que guardas la muralla de Dios, en la pasión de tu batall "Elogio de la sombra"Jorge Luis Borges | "Poesia Completa", pá 313 | Debolsillo, 3 edição, 2016


Por las noches el mar vuelve a mi alcoba
y en mis sábanas mueren las más jóvenes olas
No se puede dudar
del ángel volandero
ni del salto de
agua          corazón de la pianola
La mariposa nace del espejo
y a la luz derivada del periódico
yo no me siento viejo
Debajo de mi lecho
  pasa el río
y en la almohada marina
cesa ya de cantar el caracol vacío


Hier kommt ein junger Ritter an
Und findet in dem nechsten Garthen,
Der alle Straßen zeigen kan,
Sein schönes Kind mit Schmerzen warthen.
Da geht es an ein zärtlich Thun,
Da läst der Kuß den Mund nicht ruhn,
Da stockt das zitternde Willkommen,
Da wird, was immer schmeicheln mag,
Als wär ein andrer Hochzeittag,
Mit Hand und Mienen vorgenommen.


浮瓯雪色喜初尝
中有祝融风露香
径欲与君同晤赏
短檠清夜正相望


Deus in nobis


Myšlenka každá jako ostré hloží
jej bodala, pot na čele mu vstával,
on v nejistotě čekal na soud boží.


Ha én hegy volnék! (sóhajtott a völgy)
Ha én hegy volnék! milyen isteni
A csillagok szomszédságábul
A nagyvilágra letekinteni.


Ach mir Armen, Elenden,
An aller Welt Enden
Hab ich gesucht und find dich nicht!
Doch will ich zugehen
Auch noch nicht abstehen,
Jerusalem sehen,
Da wirds wohl geschehen,
Daß ich erblick dein Angesicht.


O Werthes Bild der grossen Helden,
Die BRANDENBURG gibet zu melden,
O vnsrer Zeiten Lust vnd Zier,
FRIEDRICH WILHELM, gieb zu in Gnaden,
Daß sich nach vielem Leid vnd Schaden
Dein Preussen einig noch ergetzen mög' an Dir.


Často utíkám se skrytě
k vzpomínkám a duší mou
táhnou chvíle z dětství mého,
naše bály, zábavy,
sny tak rázu veselého –
vše má nádech modravý,
jako mívá čistá dálka –
a vždy hlasem tesknoty
cosi v duši mojí zalká:
bylo – však ne při tom ty...
Vidíš, Bibi, stotožniti
nikdy se mi nezdaří
sebe s dívkou plnou žití,
jak ji duše moje zří...
Chvilkami též čekám cosi –
zázrak, jenž mě spasí snad,
ale za dnem den mi nosí
všecko staré v žití sklad.
Jsem už pětatřicet roků,
kdy se nejde jináče
nežli v pěkně volném kroku
a už nikdy neskáče...
A co čekám – snad se stane
také zvolna... Do vlasů
ponenáhlu jiní skane,
a pak k svému úžasu
člověk bude děckem zase;
jako bílá babička
bude v podvečerním čase
hýčkat děcka maličká
dětí svojich... Vidím živě
babičku svou... život dřív
též prý strh’ ji v proud svůj divě,
za to západ na podiv
vzplál jí pěkně; šťastna byla.
Víš, jak často sešlý hlas
ještě k zpěvu naladila? –
Toť div, jenž mne čeká as...


Ed anco talor mangia una civetta
Qualche rosignoluzzi di quei grassi,
E spesso spesso si truova tra' sassi
Qualche cicerbitina benedetta;
E d'una vesticciuola stretta stretta
Qualche leggiadra ninfa vestirassi;
In luoghi oscuri, rozzi e vili e bassi,
Fu ritrovato il bagno alla Porretta.
O quante volte grossi maccheroni
Me' si gode un pastor 'n una capanna,
Che per palazzi un re starne e capponi!
Però di' da mia parte a Mona Nanna,
Che la seta, anzi ch'entri in su' cannoni,
È cruda, e non la porta chi la 'ncanna.


Perutmi oblaků se nesl nad pralesy,
v poryvech větrných bolestí srdcí vzlykal,
v hlubokých propastech zakřikl děsem kdesi,
kde život umíral, z těl mrtvých opět vznikal.


僧合窗扉学画船
青荧灯火对床眠
北风带雪披檐竹
浑似潇湘夜泊天


¡Ah, por quien tantas lágrimas en vano,
tantos suspiros hasta aquí he esparcido,
y agora esparcirá sangre esta mano!


Die Zukunft unsers Herrn war, ist und wird geschehn
Im Fleisch, im Geist und wenn man ihn wird herrlich sehn.


Semena Bohem chráněná
vždy vzklíčí znovu
a mládím mluví.


Rufen Geister: Laß dein Sorgen,
Liederquelle! springe klar!
Heut ja ist der frohe Morgen,
Der die Lieblichste gebar.


Alles kann die Gluht zersprengen,
Nur was fliesst, zersprengt es nicht,
Sondern ihre Kräfte drengen
Allgemach durch Hitz' und Licht
Sich in alle kleine Theile,
Dadurch schwellen sie in Eile,
Und der inn're Raum zugleich;
Dann zerfliesst es und wird weich.


Am Morgen, wo der Mensch ersteht
Für seinen schweren Tageslauf,
Und Abends, wenn er schlafen geht,
Da schaut er gern zum Himmel auf!


Ach, lidé my to jinak beřem:
pár hrobů, a jsme zvráceni,
jar několik, a spějem v podzim –
jsme bez dechu, jsme znaveni.


Moudrý? – no, ať raděj sprost;
však zaň budou mysliť jiní:
k tomu máme nyní
v Budapešti pánů dost;
ale po nasky se musí chovať:
pěkno teremtovať,
aby se ho Slovák lek’;
pak, by starý Dunaj rudě tek’,
musí fokošem zbíť z čista
pět set milionů Rusů,
Srbů také tolik kusů
dozajista,
a těm bratům Švábům pro potěchu
hodně Franků, Dánčíků a Čechů –
vůbec všecko, co je panslavista.


اخا الرأي دع هذا الزمان واهله
وودعه لا ترمق بعينك كله
ولا تقطعن من مسقط الرأس حبله
إذا اغترب الحر الكريم بدت له
يشتت منهن اكتئابا يقينه
اذا لم يثبته ويحفظه دينه
فهاهن والله العظيم يعينه
تفرق احباب ونذل يهينه
وان مات لم يشقق عليه ثياب


As de Franzosen bi uns wiren,
Dunn müßt't in Tet'row mal passieren,
Dat de wohllöblich Magistrat
En Breif wull schicken nah Malchin
An Hofrat Lüdersen; un Bad'
Ded in gewöhnlichen Fällen
Oll Schauster Jehann Haken sin.
De Kniper sall den Schauster nu bestellen.
»Je«, seggt de Fru, »hei is nich in,
Ward woll en beten nahwern sin,
Doch kümmt hei säker mitdewil.«
»Je«, seggt de Kniper, »dit hett Il,
Hei möt sick spauden un sall denn
Glik nah Malchin nah Hofrat Lüdersen«,
Un geiht un ward en annern halen.


Ma quale antica ambascia il Tempio oggi ricorda,
difeso nella sorda materia che lo fascia?


castiga, aflige, rompe, injuria, prende
lo que el cielo me dio por albedrío;
que en mi firmeza contrastar confío,
cuanto la tuya en tu rigor pretende.


Cuando siento
frío en mi corazón,
cuando mi alma
toda ella tirita.
Yo te extraño.
Cuando los árboles
pierden su color,
cuando las hojas
pierden sus sueños.
Cuando el tibio sol del otoño
acaricia mi cuerpo,
cuando los pájaros
levantan el vuelo.
Yo te deseo.
Ahora, con todo mi dolor,
al igual que la golondrina
debo partir.
¡Mas no olvides nunca!
Que yo te amo.


Und als er nachts auf dem Kissen lag,
Keinen Schlaf konnt' er erzwingen;
Sobald ihm fielen die Augen zu,
Hört' er das Vöglein singen.


Повсюду вопли, стоны, крики, {1}
Везде огонь иль дым густоНад белокаменной Москвой {2}
Лишь временем Иван Великий {3}
Сквозь огнь, сквозь дым и мрак ночной
Столпом огромным прорезался
И, в небесах блестя челом,
Во всем величии своем {4}
Великой жертвой любовалс,


Ó, prohráno, vše prohráno,
v prach Tábor, jeho síla lví,
ó, Zikmundovi prodáno
to Žižky dědictví!...


Für mich wil ganz kein Licht, als nur das eure, taugen.
Der Mittag wird zur Nacht. Ihr, ihr habt Schuld daran,
daß ich sonst keinen Glanz, denn euren, sehen kan,
und dessen Kraft von euch, als Brunnen, aus muß saugen.


Du staunst; es regt sich deine Tugend, 2
Die holde Farbe keuscher Jugend
Deckt dein verschämtes Angesicht;
Dein Blut wallt von vermischtem Triebe,
Der strenge Ruhm verwirft die Liebe,
Allein dein Herz verwirft sie nicht.


K hostině tak, bázlivě i drze,
hejno krkavců se slétá v mlze.
Ze zobců jim lačná slina kane,
v očích strach i chladná krutost plane.


Že se zvedne náhlou silou
víko s truhly,
a bůh sílu dá v ty oudy,
co již ztuhly,
korunu že podá skráni,
žezlo v páže,
ó, já věřím, co ten boží
sluha káže!


Schluckt das kalte Grab
Dein' erstarrten Glieder
Eine Weil' hinab,
Ey die Zeit kömpt wieder,
Da auch diß Gebein
Liecht und Glantz wird seyn.


Tüchtig mit Rebenholz
Heizt sich der Winter ein.


Daß er uns tief im Schnee
Wahrte manch' Körnlein,
Mitten im Winterweh
Beeren am Dörnlein,


小点猩毫出碧鲜
技随文思各增川
祇应月地饶般礴
心醉寒梢曳晓烟


Я к ней пришел издалекОкрест, в полях, прохладИ будет смерть моя легка
И слаще ядЯ взоры тёмные склониВ траву роса упалЕщё дыш Так мало сиТак жизни малТуман восходит, — и она
Идёт, так тихо, в полПоёт, — мне песнь её слышна, —
Поёт о волПришё Она ко мне близкВ её очах отрадИ смерть в руке её легка
И слаще яд


Wie so von ungefähr das kam,
Aus einer Dämmerung der Nacht,
Aus einem tiefen Seelengram,
Daraus ich anders aufgewacht ...


lo gusto è 'n nichilèo
de l'Amor non toccato.


Zwängst dich an meine Glieder
in glühender Sinne Wuth –
ersterbend, forderst du von mir
lechzend die gleiche Gluth ...


Vnd wie werd dan gemohlet
Ihr blümlein tausend-falt?
Weil alles jhr doch holet
Auß schwartzer erden kalt;
All safft/ vnd krafft/ vnd wesen/
Ihr nembt von schlechter Erd/
Vnd doch wer euch geht lesen/
Nicht zierlichers begehrt.
O mensch ermeß im hertzen dein/
VVie vvunder muß der Schöpffer sein.


En estos pueblos se lucha
sin tregua con el reló,
con esa monotonía
que mide un tiempo vacío.


Sie hatte Augen, um das Licht zu halten.
Das Auge brach.
Das Licht glänzt ungebrochen.
Sie hatte zarte Füße, auf der Erde zu schreiten –
Und die Erde rollt noch immer.


Djß ist das wahre gülden Jar/
Jn dem Maria Gott gebar/
Lætamini in Domino,
In hoc anno aureo.


لِمَ تَأخُذونَ سِلاحَهُ لِقِتالِهِ
وَلَكُم بِهِ عِندَ الإِلَهِ أَثامُ


Áldjon meg az Isten,
Csevegő madárka!
Ne érezd rabságod’
Fényes kalitkádba’!
Ott csevegtél, téged hallánk,
Midőn csókot, szivet váltánk.
Áldjon meg az Isten,
Csevegő madárka!


Die theuren märtrer allzumal


Durch knorrige Fichten pfiff der Sturm,
der Himmel war wie lauter Blut.
Aus gierigen weißen Wogen griff
mit Flammenarmen die Abendglut.


Une perle d'amour ! — de longs yeux en amande
Parfois d'une douceur tout à fait allemande,
Parfois illuminés d'un éclair espagnol ;
Deux beaux miroirs de jais, à vous donner l'envie
De vous y regarder pendant toute la vie,
— Un son de voix plus doux qu'un chant de rossignol ;
Sontag et Malibran, dont chaque note vibre,
Et dans le cœur se noue à quelque intime fibre ;
La malice de Puck, la grâce d'Ariel,
Une bouche mutine où la petite moue
D'Esmeralda se mêle au sourire et se joue ;


A leveza da pálpebra dormente
tinha, quando uma tarde adormeci:
uma pequena morte que morri,
muito aquém de algum sono, o mais ardent
Parecia uma névoa dissolvente
de um momento breve que escondi,
feito do mais esquivo e suavíssimo
instante despregado do poent
Morri um breve sono desde o além,
silencioso e só e sem lembrança,
como se em nada dissolvesse algué
Eu era como a tarde que morria
entre um pedaço da noite e a esquivança
de um instante escondido em pleno di


Non posso far ch'io non ne senta doglia,
ché in longo conversar s'ama un nimico;
ma pur convien che in tutto io mi discioglia.


¡Qué alegría este tirar
de mi freno, cada instante;
este volver a poner
el pie en el lugar cercano,
(casi otro, casi el mismo),
de donde aprisa se iba;
este hacer la seña leve,
segundamente, inmortal!


No cabe duda. Esta es mi casa
aquí sucedo, aquí
me engaño inmensamente.
Esta es mi casa detenida en el tiempo.
Llega el otoño y me defiende,
la primavera y me condena.
Tengo millones de huéspedes
que ríen y comen,
copulan y duermen,
juegan y piensan,
millones de huéspedes que se aburren
y tienen pesadillas y ataques de nervios.
No cabe duda. Esta es mi casa.
Todos los perros y campanarios
pasan frente a ella.
Pero a mi casa la azotan los rayos
y un día se va a partir en dos.
Y yo no sabré dónde guarecerme
porque todas las puertas dan afuera del mundo.


Car Alexander – V opeře prý bude –


Ein Fürst, der an der Tafel saß,
Und, während er von einer Creme aß,
In einem Büchelchen, das neben
Dem Teller lag, mitunter las,
Rief aus: Ein herrlich Epigramm!
Dieß fremde Wort merkt sich gar eben
Ein Herr aus altem deutschen Stamm',
Beschreibt, so gut er kann, zu Hause seinem Koche
Die Crem', und spricht: Nun schaff' mir diese Woche
Auch solch ein herrlich Epigramm.


En la oscuridad más clara
vive en Castilla un labriego
vive, pero solo eso.
La claridad luminosa, se hace ver
más la oscuridad por tal
no se ve pero en silencio
sigue agotando la vida
de un castellano labriego.


Traigo mi soledad acompañada
de cuantos seres son mis semejantes,
vengo solo, tan solo, que conmigo
toda la humanidad sólo es un hombre.
Vengo a verme en las aguas de la vida
en el lago remoto que revela
la verdad de las cosas, lago o río,
espejo de la muerte del que vive:
ser inferior y rencoroso el hombre.
Las llores nos entregan sus desnudos
para tejer amargas vestiduras;
se deforman los troncos de los árboles
para el triste descanso del que gime.
Nada el hombre es por sí, todo lo debe
al dulce sacrificio de las flores.
Plantas, creced a orillas de este lago
en donde canto las tristezas mías.
Nada temed, columnas de los árboles,
no necesitan tablas mis navíos;
quiero vivir mi muerte, vuestras vidas,
vuestra quietud o libertad imito.
No más esclavo ser. Narciso siempre.


Wer ruft mir so?


Ale, drahá, nestrachuj se,
Nebudu se mstíti,
Duši, již jsem jednou ctíval,
Musím věčně ctíti.


وأحسَّت يده تشرب كفَّيها  وقال
عندما كان الندى يغسل وجهين بعيدين
عن الضوء : أنا المقتولُ والقاتل
لكنَّ الجريدهْ
وطقوس الاحتفال
تقتضي أن أسجن الكذبة في الصدر ,
وفي عينيك ’ يا شولا ’ وأن أمسح رشّاشي
بمسحوق عقيدهْ!
أغمضي عينيك لن أقوي على رؤية
عشرين ضحيّهْ
فيهما, تستيقظ الآن  وقد كنتِ بعيدهْ
لم أُفكِّرْ بكِ لم أخجل من الصمت الذي
يولد في ظل العيون العسليّهْ
وأُصولُ الحرب لن تسمح أن أعشق
إلاّ البندقيّه !
سألته شولميتْ :
ومتى نخرج من هذا الحصار ؟
قال , والغيمة في حنجرته :
أي أنواع الحصار ؟
فأجابتْ : في صباح الغد تمضي ,
وأنا أشرح للجيران أن الوهلة الأولى
خداع للبصرْنحن لا ندفع هذا العَرق الأحمهذا الدم لا ندفعه,
من أجل أن يزداد هذا الوطن الضار حجر
قال : إنَّ الوقت مجنون,
ولم يلتئم الليلة جسمانا
دعينأذُبِ الآن بجسم الكستنا والياسمين
أنت – يا سيدتي – فاكهتي الأولى
وناموبكى في فرح الجسمين في عيدهما لون القمر


S most hirdeti
Méltóságosan és idegenül,
Hogy van még hatalom
A földi élet gőzkörén felül.


O daß ich es vermöchte, wahnbesessen,
Wie es die Menschen thun, ganz ohne Zagen
Der eig'nen Schuld die Andern anzuklagen
Und meine Fehler eitel zu vergessen.


Hier weint die Sünderin, Dort kriegt ein Zöllner Gnade,
Der eitle Sohn beklagt's,
Johann ist treu und nichts, Nathanael gerade,
Der reiche Joseph wagt's.


Sein Nam würd pleiben ewiglich,
so lang die Sonne pleibet,
Auf die Nachkommen strecken sich,
kain Wolk die Sonn vertreibet,
Sie werden inn jm gsegnet sein
vnd all Haiden jn preisen fein,
dan er jr König pleibet.