قَد جَبَرَ الدَينَ الإِلَهُ فَجَبَر
وَعَوَّرَ الرَحمَنُ مَن وَلّى العَوَر
فَالحَمدُ لِلّهِ الَّذي أَعطى الحَبر
مَوالي الحَقِّ إِن المَولى شَكَر
عَهدَ نَبيٍّ ما عَفا وَما دَثَر
وَعَهدَ صديقٍ رَأى بِرّاً فَبَر
وَعَهدَ عُثمانَ وَعَهداً مِن عُمَر
وَعَهدَ إِخوانٍ هُمُ كانوا الوَزَر
وَعُصبَةِ النَبيِّ إِذ خافوا الحَصَر
شَدّوا لَهُ سُلطانَهُ حَتّى اِقتَسَر
بِالقَتلِ أَقواماً وأَقواماً أَسَر
تَحتَ الَّتي اِختارَ لَهُ اللَهُ الشَجَر
مُحَمَّداً وَاَختارَهُ اللَهُ الخَير
فَما وَنى مُحَمَّدٌ مُذ أَن غَفَر
لَهُ الإِلَهُ ما مَضى وَما غَبَر
أَن أَظهَرَ الدينَ بِهِ حَتّى ظَهَر
هَذا أَوانُ الجِدِ إِذ جَدَّ عُمَر
وَصَرَّحَ اِبنُ مَعمَرٍ لِمَن ذَمَر
وأَنزَفَ العَبرَةَ مَن لاقى العَبَر
طالَ الإِنى وَزايلَ الحَقُّ الأَشَر
وَهَدَرَ الجِدُّ مِنَ الناسِ الهَدَر
وَلاحَتِ الحَربُ الوُجوهَ وَالسُرَر
وَضَمَّرَت مَن كانَ حُرّاً فَضَمَر
قَد كُنتَ مِن قَومٍ إِذا أُغشوا العَسَر
تَعَسَّروا أَو يَفرِج اللَهُ الضَرَر
وَزادَهُم فَضلاً فَمَن شاءَ اِنتَحَر
عَطِيَّةَ اللَهِ الإِلافَ وَالسُوَر
وَمَرَساً إِن مارَسوا الأَمرَ الذَكَر
ها فَهوَ ذا فَقَد رَجا الناسُ الغِيَر
مِن أَمرِهِم عَلى يَدَيكَ وَالثُؤَر
مِن آَلِ صَعفوقٍ وأَتباعٍ أُخَر
مِن طامِعينَ لا يُبالونَ الغَمَر
فَقَد عَلا الماء الزُبى فَلا غِيَر
وَاَختارَ في الدينِ الحَروريُّ البَطَر
وَأَنزَفَ الحَقَّ وَأَودى مَن كَفَر
كانوا كَما أَظلَمَ لَيلٌ فَاِنسَفَر
عَن مُدلَجٍ قاسى الدُؤوبَ وَالسَهَر
وَخَدَرَ اللَيلِ فَيجتابُ الخَدَر
وَغَبراً قُتماً فَيجتابُ الغُبَر
في بِئرِ لا حُورٍ سَرى وَما شَعَر
بِافكِهِ حَتّى رَأَى الصُبحَ جَشَر
عَن ذي قَداميسَ لُهامٍ لَو دَسَر
بِرُكنِهِ أَركانَ دَمخٍ لا نَقَعَر
أَرعَنَ جَرّارٍ إِذا جَرَّ الأَثَر
دَيثَ صَعباتِ القِفافِ وَابتِأَر
بِالسَهلِ مِدعاساً وَبِالبَيدِ النُقَر
كَأَنَّما زُهاؤُهُ لِمَن جَهَر
لَيلٌ وَرِزُّ وَغَرِهِ إِذا وَغَر
سارٍ سَرى مِن قِبَلِ العَينِ فَجَر
عيطَ السَحابِ وَالمرابيعَ الكُبَر
وَزَفَرَت فيهِ السَواقي وَزَفَر
بَغرَةَ نَجمٍ هاجَ لَيلاً فَبَغَر
ماءَ نَشاصٍ حَلَبَت مِنهُ فَدَر
حَدواءُ تَحدوهُ إِذا الوَبلُ اِنتَثَر
وَإِن أَصابَ كَدَراً مَدَّ الكَدَر
سَنابِكُ الخَيلِ يُصَدِّ عْنَ الأَيَر
مِنَ الصَفا العاسي وَيَدهَسنَ الغَدَر
عَزازَهُ وَيَهتَمِرنَ ما انهَمَر
مِن سَهلِهِ وَيَتَأكَّرنَ الأُكَر
خُوصاً يُساقِطنَ المِهارَ وَالمُهَر
يَنفُضنَ أَفنانَ السَبيبِ وَالعُذَر
شُعراً وُملطاً ما تَكَسَّينَ الشَعَر
وَالشَدنيّاتُ يُساقِطنَ النُعَر
حُوصَ العُيونِ مُجهِضاتٍ ما اِستَطَر
مِنهُن إِتمامٌ شَكيراً فَاِشتَكَر
بِحاجِبٍ وَلا قَفاً وَلا اِزبأَر
مِنهُنَ سَيساءُ وَلا اِستَغشى الوَبَر
في لامِعِ العِقبانِ لا يَأتي الخَمَر
يُوَجِهُ الأَرضَ وَيستاقُ الشَجَر
حلائِباً نَكثُرُ فيها مَن كَثَر
حَولَ اِبنِ غَرّاءَ حِصانٍ إِن وَتَر
فاتَ وَإِن طالَبَ بِالوَغمِ اِقتَدَر
إِذا الكِرامُ اِبتَدَروا الباعَ اِبتَدَر
دانى جَناحَيهِ مِنَ الطُورِ فَمَر
تَقَضِّيَ البازي إِذا البازي كَسَر
أَبصَرَ خربانَ فَضاءَ فَاِنكَدَر
شاكُ الكَلاليب إِذا أَهوى اَطَّفَر
كَعابِرَ الرُؤوسِ مِنها أو نَسَر
بِحَجِناتٍ يتَثَقَّبنَ البُهَر
كَأَنَّما يَمزِقنَ بِاللَحمِ الحَوَر
بِجَشَّةٍ جَشّوا بِها مِمَّن نَفَر
مُحَمّلينَ في الأَزِمّاتِ النُخَر
تَهدي قُداماهٌ عَرانينَ مُضَر
وَمِن قُرَيشٍ كُلَّ مَشبوبٍ أَغَر
حُلوَ المُساهاةِ وَإِن عادى أَمَر
مُستَحصِدٍ غارَتُهُ إِذا اِئتَزَر
لِمُصعَبِ الأَمرِ إِذا الأَمرُ اِنقَشَر
أَمَرَّهُ يَسراً فَإِن أَعيا اليَسَر
والتاث إلا مرة الشزر شزر
بِكُلِّ أَخلاقِ الشُجاعِ قَد مَهَر
مُعاوِدَ الإِقدامِ قَد كَرَّ وَكَر
في الغَمَراتِ بَعدَ مَن فَرَّ وَفَر
ثَبتٍ إِذا ما صيحَ بِالقَومِ وَقَر
وَاَحتَضَرَ البَأسَ إِذا البَأسُ اِحتَضَر
بِمُجمَعِ الروحِ إِذا الحامي اِنبَهَر
يُمَكِنُ السَيفَ إِذا الرُمحُ اِنأَطَر
في هامَةِ اللَيثِ إِذا ما اللَيثُ هَر
كَجَمَلِ البَحرِ إِذا خاضَ جَسَر
غَوارِبَ اليَمِّ إِذا اليَمُّ هَدَر
حَتّى يُقالَ حاسِرٌ وَما حَسَر
عَن ذي حَيازيمَ ضَبَطرٍ لَو هَصَر
صَعبَ الفُيولِ ألحَمَ الفيلَ العَفَر
أَلَيسُ يَمشي قُدُماً إِذا اِدَّكَر
ماوُعِدَ الصابِرُ في اليَومِ اِصطَبَر
إِذ لَقِحَ اليَومُ العَماسُ وَاقمَطَر
وَخَطَرَت أَيدي الكُماةِ وَخَطَر
رايٌ إِذا أَورَدَهُ الطَعنُ صَدَر
إِذا تَغاوى ناهِلاً أَوِ اِعتَكَر
تَغاوِيَ العِقبانِ يَمزِقنَ الجَزَر
في سَلبِ الغابِ إِذا هُزَّ عَتَر
إِذا نُفوسُ القَومِ نازَعنَ الثُغَر
وَاستَعَرَت سُوقُ الضِرابِ وِاَستَعَر
مِنهُ هَماذيٌ إِذا حَرَّت وَحَر
حَتّى إِذا ما مِرجَلُ القَومِ أَفَر
بِالغليِ أَحمَوهُ وَأَخبَوهُ التِيَر
وَبِالسُرَيحيّاتِ يَخطَفنَ القَصَر
وَفي طِراقِ البيضِ يُوقدنَ الشَرَر
صَقعاً إِذا ما رَنَّحَ الطَرفَ اِسمَدَر
ضَرباً إِذا صابَ اليَآفيخَ اِحتَفَر
في الهامِ دُحلاناً يُفَرِّسنَ النُعَر
بَينَ الطِراقينِ وَيَفلينَ الشَعَر
عَن قُلُبٍ ضُجمٍ تُوَرّي مَن سبَر
مِنها قُعُورٌ عَن قُعورٍ لَم تَذر
دونَ الصَدى وأُمِهِ سِتراً سَتَر
لا قَدحَ إِن لم تُورِ ناراً بِهَجَر
ذاتَ سَناً يُوقِدُها مَنِ اِفتَخَر
مَن شاهَدَ الأَمصارَ مِن حَيّي مُضَر
يا عُمَرَ بنَ مَعمَرٍ لا مُنتَظَر
بَعدَ الَّذي عَدا القُروصَ فَحَزَر
مِن أَمرِ قومٍ خالَفوا هَذا البَشَر
وَاَشتَغَروا في دينِهم حَتّى اِشتَغَر
فَقَد تَكَبّدتَ المُناخَ المُشتَهَر
فَاِعلَم بِأَنَّ ذا الجَلالِ قَد قَدَر
في الصُحُفِ الأَولى الَّتي كانَ سَطَر
أَمرَكَ هَذا فَاِحتَفِظ فيهِ النَتَر
وَفَترَةَ الأَمرِ وَمُودٍ مَن فَتَر
فَأَينَما جَرَيتَ أُعطيتَ الظَفَر
شَهادَةً فيها طُهورُ مَن طَهَر
أَو وَقعَةً تَجلو عَنِ الدينِ القَذَر
أَو شَرَفاً يُتِمُّ نُوراً قَد زَهَر
كَما تُتِمُّ لَيلَةُ البَدرِ القَمَر
لَقَد سَما اِبنُ مَعمَرٍ حينَ اِعتَمَر
مَغزىً بَعيداً مِن بَعيدٍ وَضَبَر
مِن مُخَّةِ الناسِ الَّذي كانَ اِمتَخَر
ثَلاثَةً وَسِتَّةً وَاِثنَي عَشَر
أَلفاً يَجُرّونَ مِنَ الخَيلِ العَكَر
في مُرجَحِنٍ لَجِبٍ إِذا اثْبَجَر
سَدَّ الرِهاءَ وَالفِجاجَ وَاَجتَهَر
بَطنَ العِراقِ الجُبَّ مِنهُ وَالنَهَر
وَإِن عَلوا وَعراً وَقَد خافوا الوَعّر
لَيلاً تَغَشّى صَعبَهُ وَما اِختَصَر
سَيلَ الجَرادِ السُدِّ يَرتادُ الخَضَر
آواهُ لَيلٌ غَرِضاً ثُمَّ اِبتَكَر
وفَثَأَت عَنهُ ضَحى الشَرقِ الخَصَر
فَمَدَّ أَعرافَ العَجاجِ وَاِنتَشَر
وَاِنفَرَجَت عَنهُ البِلادُ وَاَنكَدَر
عَشِّي رَبيعَ وَاَقصُري فيمَن قَصَر
وَاَبكي عَلى مُلكِكِ إِذ أَمسى اِنقَعَر
وَاِنقَطَعَت مِنهُ الرَجاةُ وَاِنبَتَر
وَاَشتَقَّ شُؤبوبُ الشِقاقِ وَاشفَتَر
وَأَزلَفَتهُ لُجَّةُ الغَيثِ سَحَر
إِذ مَطَرَت فيهِ الأَيادي وَمَطَر
بِصاعِقاتِ المَوتِ يَكشِفنَ الحَيَر
عَنِ الدَجارى وَيُقَوِّمنَ الصَعَر
وَالسَلباتِ السُحمِ يَشفينَ الزَوَر
مِنَ المُحامينَ إِذا البَأسُ اِسمَهَر
بِالقَعصِ القاضي وَيَبعَجنَ الجُفَر
مِن قَصَبِ الجَوفِ وَيخلُلنَ الثُجَر
شَكَّ السَفافيدِ الشواءَ المُصطَهِر
إِذ حَسِبوا أَنَّ الجِهادَ وَالظَفَر
إِيضاعُ بَينَ الخِضرِماتِ وَهَجَر
مُعَلِّقينَ في الكَلاليبِ السُفَر
فَأَلقِمِ الكَلبَ اليَمامي الحَجَر
لا تَحسَبَنَّ الخَندَقَينِ وَالحَفَر
وَخَرسَهُ المُحَمَرَّ مِنهُ ما اِعتَصَر
وَحائِطَ الطَرفاءِ يَكفي مَن حَظَر
آذِيَّ أَورادٍ يُغَيِّفنَ النَظَر
شُهبٌ إِذا ما مُجنَ مَوَّجنَ البَصَر
بِذي إِيادَينِ إِذا عُدَّ اِعتَكَر
حَتّى يَحارَ الطَرفُ أَو يَخشى الحَيَر


Stébla klesají,
Dívčiny plesají
Kolem;
Píseň zvučná veselost jeví,
Daleko široko vinou se zpěvy
Dolinou, polem.
Dívky, jonáci
Pozornost na práci
Dejte!
Aby hrstě klasaté rázem
S chutí po řadě padaly na zem,
V paměti mějte!


Sì divina beltà Madonna onora,
ch´avanza ogni ventura il veder lei:
ben è tre volte fortunato e sei,
cui quel sol vivo abbaglia e discolora.


Tady brána, tady morna,
zde kus kaple, rumy v ní,
v pozadí věž trčí vzdorná.
A vše dřímá a vše spí.


 Vadano le gazzette a processione,
urli chi vuole e s'arroventi in piazza
in un branco di bestie e di persone:


Die Jammernachbarn dringen her
Mir hohlem Blick und Atem schwer;
Sie halten an und schlängeln fort
Und singen Tod im Totenwort:
Och orro orro ollalu.


MY lov'd, my honor'd, much respected friend,
No mercenary Bard his homage pays;
With honest pride, I scorn each selfish end,
My dearest meed, a friend's esteem and praise:
To you I sing, in simple Scottish lays,
The lowly train in life's sequester'd scene;
The native feelings strong, the guileless ways,
What A**** in a Cottage would have been;
Ah! tho' his worth unknown, far happier there I ween!


a málo mně ho zbývá do svítání,
než odejdu, a proto poslyš krátce!“
Žebráku bylo jako ve pohádce,
sed’ na lože a skráň zaclonil dlaní.


Percibo el mundo y te toco,
sustancia intocable,
unidad de mi alma y de mi cuerpo,
y contemplo el combate que combato
y mis bodas de tierra.
Nublan mis ojos imágenes opuestas,
y a las mismas imágenes
otras, más profundas, las niegan,
ardiente balbuceo,
aguas que anega un agua más oculta y densa.
En su húmeda tiniebla vida y muerte,
quietud y movimiento, son lo mismo.
Insiste, vencedora,
porque tan sólo existo porque existes,
y mi boca y mi lengua se formaron
para decir tan sólo tu existencia
y tus secretas sílabas, palabra
impalpable y despótica,
sustancia de mi alma.
Eres tan sólo un sueño,
pero en ti sueña el mundo
y su mudez habla con tus palabras.
Rozo al tocar tu pecho
la eléctrica frontera de la vida,
la tiniebla de sangre
donde pacta la boca cruel y enamorada,
ávida aún de destruir lo que ama
y revivir lo que destruye,
con el mundo, impasible
y siempre idéntico a sí mismo,
porque no se detiene en ninguna forma
ni se demora sobre lo que engendra.
Llévame, solitaria,
llévame entre los sueños,
llévame, madre mía,
despiértame del todo,
hazme soñar tu sueño,
unta mis ojos con aceite,
para que al conocerte me conozca.


Nascesti alfin nascesti,
Pacifico Signore,
Al mondo apportatore
D'alma felicità.


Ma chi potrebbe sopportar l'assalto
di quei begli occhi, s'ivi è sol il luoco
u' tien gli strali e l'arco Amor ognora?


Diese Welt ist unsre Wiege, drinnen liegen wir als Kinder;
Was wir wissen, ist nur Stückwerck; sind wir was, so sind wir Sünder.


Und schönest du alles, was alte Zeiten
Und neue an deinem Bande reihten,
Wie schön erst, was fürsorglich längst
Mit liebendem Arme du umfängst.
Jetzt Wasser, drauf Elsenbüsche schwanken,
Lücher, Brücher, Horste, Lanken,
Nun kommt die Sonne, nun kommt der Mai,
Mit der Wasser-Herrschaft ist es vorbei.
Wo Sumpf und Lache jüngst gebrodelt,
Ist alles in Teppich umgemodelt –
Ein Riesenteppich, blumengeziert,
Viele Meilen im Geviert.
Tausendschönchen, gelbe Ranunkel,
Zittergräser, hell und dunkel,
Und mitteninne (wie das lacht!)
Des roten Ampfers leuchtende Pracht.
Ziehbrunnen über die Wiese zerstreut,
Trog um Trog zu trinken beut,
Und zwischen den Trögen und den Halmen,
Unter nährendem Käuen und Zermalmen,
Die stille Herde ... das Glöcklein klingt,
Ein Luftzug das Läuten herüberbringt.


Der königliche Herrscher auf dem Thron
Von Albion
Trat väterlich herzu, und gab
Ihr reichlich mildes Öl zur Nahrung.
Wetteifernd trat herzu die Schar
Der Pfleger und der Priester am Altar,
Der sie zu heiliger, zu ewiger Bewahrung
Von Gott und König anvertrauet war,
Und hütet' ihrer gegen jegliche Gefahr
Hinweg zu löschen, oder sich zu trüben:
So gegen den wild stürmenden Orkan
Des Krieges, als des Neides leise Pest.
Gleich jener in der Vesta Heiligtume,
Erhielt getreue, rege Wachsamkeit
Die heil'ge Lohe rein und schön
Und hoch vom Anbeginn bis heut.


Po tom prohlášení
rodina celá
Sedmihlásková
plným hrdlem zaplesá:
„„Zdráva budiž naše hlavo,
naše pýcho, čest a slávo!““ –


Nicht ein Lüftchen,
Regt sich leise,
Sanft entschlummert
Ruht der Hain;
Durch der Blätter
Dunkle Hülle
Stiehlt sich lichter
Sonnenschein.
Ruhe, ruhe,
Meine Seele,
Deine Stürme
Gingen wild,
Hast getobt und
Hast gezittert,
Wie die Brandung,
Wenn sie schwillt!
Diese Zeiten
Sind gewaltig,
Bringen Herz und
Hirn in Noth –
Ruhe, ruhe,
Meine Seele,
Und vergiß,
Was dich bedroht!


Estamos aqu Interrogamos símbolos persistente
É a hora do infinito desacerto-acert
O vulto da nossa singularidade viaja por palavras
matéria insensível de um poder esquiv
Confissões discordantes pavimentam a nossa hesitaçã
Há uma embriaguês de luto em nossos actos-chave
Aspiramos à alta liberdade
um bem sempre suspenso que nos crucific
Cheios de ávidas esperanças sobrevoamos
e depois mergulhamos nessa outra esfera imaginári
Com arriscada atenção aspiramos à ditosa notícia de uma perfeição
especialista em fracasso
Estrangeiros sempre
agudamente colhemos os frutos discordante


Ich seh in mir gar tief verborgen
Ein'n Abgrund von Melancholei,
Der ist, wann ich erwach' am Morgen,
Als wenn er immer würde neu.
Drin bring' ich jetzt die Tage zu
Und finde nirgends Rast und Ruh.


Pienso en ellos en los muertos
En los que yo vi caer
En los que están grabados en mi alma
En los que aún están cayendo en mis miradas
Vosotros que seguiréis muriendo
Hasta el día en que yo muera


هُمُ المُتَخَيِّرونَ عَلى المَنايا
نُفوسَ ذَوي الرِياسَةِ بِاِقتِراحِ


Však, pověz, biskupe, mi ještě jedno:
Kdys vládl dobře mečem svatý Petr,
mně čtli, že ucho uťal v rozhořčení
z těch jednomu, kdož přišli zatknout Pána;
než nyní, povýšen byv na knížete,
zdá se, že ztratil bojovného ducha
a rvát si nechá věc svou jak strom v poli
ovoce s větve svojí nakloněné –
jak tedy dědictví mu opatřiti,
by zas je nezloupila lotří ruka?


Však jestli pro vždy – jiná otázka!


Előre nyomul a sárgák zászló-alja
S erősen ví, de a szerencse megcsalja;
Mert aki most kemény rohanással támad:
Nagy ijedség között fordít gyorsan hátat,
S rendetlen futásban egy tónak nyomatik,
Hol a mély iszapba sülyedve hónalig,
Nád és gyékény közűl többé ki nem lábal,
S ott marad a vezér egész táborával.


Nicht doch/ nicht doch/ lihbes Kindgen/
nicht doch/ nicht doch/ kreischt Dorindgen/
doch es ist bereits geschehn/
und ihr zu verlihbtes Bübgen
küzzelt sie schon in das Grübgen –
kom/ wir wollen weiter gehn!


Manch kleiner Stamm, der früher sich an jeden Wind gelehnt,
Und dessen Gabel wir mit einem Griff gefaßt,
Verwuchs sich in die Leere ohne Rast.


Laß dich doch gehen,
laß dich doch treiben!
nur: lerne sehen,
lerne – dich reiben!


Vom Bornbusch kommt ein weher Ruf,
Ein Ruf aus Angst und Not,
Am Himmel lacht der grüne Stern,
Der rote Stern ist tot.


O, laß mich leben,
Gewappnet zu streben
Nach Lieb' und Licht,
Bis einst in Frieden
Dem Kampfesmüden
Das Auge bricht.


Der Juno stolzer Vogel bat
Den Jupiter im Götterrath,
Ihn zum Monarchen zu erheben:
Ein Pfau, sprach er, was meinest du?
Schickt noch so gut, bey meinem Leben,
Als jener Adler sich dazu;
Selbst die Natur hat mich erkohren;
Von Gold und Purpur und Saphyr
Glänzt mein Gewand, und sieh nur hier,
Ein Krönchen ist mir angeboren.
Wohlan, sprach Zevs, der oft die Thoren
Zum Spaß erhört, magst König seyn.
Er sprachs. Mit rauschendem Gefieder
Fuhr plötzlich in den Cedernhayn
Der neue Großsultan hernieder
Und nahm den Thron des Adlers ein.
Der Gimpel und der Staar hofieret
Ihm in gereimten Schmeicheleyn,
Minervens Kauz philosophieret
Ob der Verwandlung. Aber schnell
Erhascht der Geyer ihn beym Fell
Und schleudert ihn von seinem Throne
In einen Sumpf. Der plumpe Straus
Kömmt auch und reißt aus seiner Krone
Ein ganzes Büschel Federn aus.
Respect, ihr Schurken, rief erbittert
Der Opernschach, vernehmts und zittert!
Ich bin ... »Ein eitler Narr bist du« –
Der König Pfau von Gottes Gnaden.
»Ho, ho, wer machte dich dazu?«
Chronion ... Possen! Gaskonaden!
Versetzt die wilde Schaar und lacht:
Es ist schon lange nicht mehr Mode,
Daß Jupiter Monarchen macht –
Und hackt nun vollends ihn zu Tode.


Když čtu noviny tvé, mám zlost, že protivnou stranu
zlehčuješ na papíře; nebo jestli ji přemohou naši,
všecka je pomine čest, když zničili churého zhoubce.
Raději mužně ho stav, aby vítězství zvětšilo slávu.


Et quand la femme est deux fois belle,
Belle de la candeur du jour,
Et du réveil de notre amour
Où sa pudeur se renouvelle,


Ben tempo è Pigna homai, che la tua Musa
Dal pigro sonno svegli e che la cetra
Deposta, ond'era di cantar sempr'usa,


Não tenho mais canções de amo
Joguei tudo pela janel
Em companhia da linguagem
fiquei, e o mundo se elucid
Do mar guardei a melhor onda
que é menos móvel que o amo
E da vida, guardei a dor
de todos os que estão sofrend
Sou um homem que perdeu tudo
mas criou a realidade,
fogueira de imagens, depósito
de coisas que jamais explode
De tudo quero o essencial:
o aqueduto de uma cidade,
rodovia do litoral,
o refluxo de uma palavr
Longe dos céus, mesmo dos próximos,
e perto dos confins da terra,
aqui esto Minha canção
enfrenta o inverno, é de concret
Meu coração está batendo
sua canção de amor maio
Bate por toda a humanidade,
em verdade não estou s
Posso agora comunicar-me
e sei que o mundo é muito grand
Pela mão, levam-me as palavras
a geografias absoluta


O Königin! gnädigste Fraw/
O Königin!
Zu vns herab vom Himmel schaw/
O Königin!
Maria Maria O Königin.


Na koníčka sedlaného
démantové podkovy
vsaď mne, ať je ze mne rytíř
pohádkový hotový.


gönülleraşk söyletir en yanık türküleri, ay b


„Vzal je čert!“ tak pomyslil si na konec,
„pro mne aspoň půl košťálu zbude přec!“
A tu cestou kolem pole žid se vlek’:
„Dobrytro! můj pane strýčku!“ sladce řek’.


Hlásá svět co slovo sebou jasné,
Že můž Múza lidi omladiť,
A tu škodu jemu nahradiť,
Že mu s věkem radost mysli hasne.


Zároveň s chrty, s ohaři pána
na zámku hlídán hošík byl malý,
Bůh ví, proč jemu ta milosť přána,
že z měkkých loktů matce ho vzali
a dovlekli ho pod panskou střechu.
V bídě byl zrozen, – co asi vzdechů
vyslala k Bohu matička chudá!
Však jaké štěstí! Kdy se tak udá!
Hraběnka mladá hošíka shledla, –
byl bledý, churav, otrhán, bosý, –
pod její hrudí hnulo se cosi,
v živůtku těsném ňadra se zvedla.
V tu dobu právě podivnou shodou
též lidumilnosť, na krátko pouze, –
vysokým pánům stala se modou
a paní, hovíc dávné už touze
proslavit také dobrým se činem,
na zámek hocha přivésti dala.
Tak rozloučili s jediným synem
matičku chorou. – Proč pro něj lkala?
nepřála hochu snad toho štěstí?


Er dank ihm, daß er mich
So unausforschiglich
Erschaffen und erkorn.
Er dank ihm für das Leben,
Das er mir wieder geben,
Da er mich neugeborn.


Psával v pivě obchod ved,
Nadělal sy peněz mnoho;
Aj! to vida, každý hned
V obchod chtěl se také dáti,
Nechte, chuderové toho,
Obchod sám mu nemohl peněz nadělati:
Psával uměl hodně psáti.


Mit Zipreß und Lorbeer kränzet
Sieg das freudig ernste Haupt,
Herr! wenn er mir niederglänzet
Mit dem Trauergrün umlaubt!


fueron tu adorno duras asperezas,
y cuando para el Cielo te acomodas,
se a de cantar, y no sentir tristezas.


Dni u něho pátek samý –
v pátek vždycky nouze –
chléb má z ovsa jen a vikve,
víno tlačí z vodní tykve
na hod boží pouze.


Ma che forse in oblio
m'avete posto e lasciatomi in asso
da poi ch'io son dell'Accademia casso?


Ich lieg' allhier auff so viel Wochen/
mein Leib ist lauter dürre Knochen/
der Lippen Purpur blässet weiß/
der arme Band ist Todten-eyß.


Quizás te diga un día que se me fue el amor,
y cerraré los ojos para amarte mejor,
porque el amor nos ciega, pero, vivos o muertos,
nuestros ojos cerrados ven más que estando abiertos.
Quizás te diga un día que dejé de quererte,
aunque siga queriéndote más allá de la muerte;
y acaso no comprendas, en esa despedida,
que nos quedamos juntos para toda la vida.


Je veux encor d'un vers audacieux
Louer la fleur adorable et sanglante
Qui dit : Amour ! sous l'œil charmé des cieux ;
La fleur qui semble une lèvre vivante
Et qui nous baise, et dont la couleur chante
Dans ses rougeurs un bel hymne idéal.
Par ce matin vermeil de Floréal,
Je veux chanter le calice où repose
L'enivrement du parfum nuptial.
Sur toutes fleurs je veux louer la Rose.


День полувеселый, полустрадный,
Голубая даль от Умбрских гоВдруг — минутный ливень, ветр прохладный,
За окном открытым — громкий хоТам — в окне, под фреской Перуджино,
Черный глаз смеется, дышит грудь:
Кто-то смуглою рукой корзину
Хочет и не смеет дотянуть…
На корзине — белая записка:
«Questa sera…монастырь Франциска…»


Soy el acostumbrado a la negrura,
a la fachada y a la callejuela:
el desvelado soy y el centinela
junto al zarcillo de tu donosura.
Tengo miedo del Centro y su blancura
y de su abigarrada clientela:
del automóvil que a mi lado vuela,
y del colega y su literatura.
La noche se abre sobre mi cabeza
como la nave de una iglesia viva;
todo es penumbra, vaguedad, pereza,
no hay una estrella, ni siquiera furtiva.
Un búho soy en torno a tu belleza,
oh mi labrada lámpara votiva.


Ihr Freunde lachet nicht, fürwahr,
Mein Irrtum war verzeihlich,
Umrungen von der Teufeln Schar
Erschien er ganz abscheulich.
Auch war er überdies bewehrt,
Wie ich gesagt, mit einem Schwert,
Da muß man sich wohl scheuen!


Or seco duolsi di mia lontananza;
Or la sua casta mente volge in parte,
Dove seguir non puolla pensier vile;


Ein steinern hertz und leere seele/
ein ungemeinter liebes-blik/
ein auge/ das in seiner höhle/
zwar rollt und schmollet ohne schrük/
jedoch nicht aus dem hertzen rührt/
ist nichts als rauch/ der uns verführt.


Wo Häuser sind, war Feld, es leufft vielmahl ein Wildt,
Da etwan für der Zeit ist eine Statt gewesen.


Druhé tlouci! Sám se k předu dráti!
Něco být! Mít slávu! Ženy! Jmění!


Z ní čerpej posilu v práci,
jí zbystři sestárlou leb –
vždyť trpce, mrzutý brachu,
si tady dobýváš chléb.


Dein weißes Kleid war wie aus weißem Stein,
Metallene Augen legte der Mond in dein Gesicht hinein.
Und wenn dein Nacken sich schlank bewegte,
War es, als ob der Mond mit Händen an dir niedersank
Und sich um deine Hüften sehnend legte.
Du wurdest wie ohne Gefühl, und wie aus Silber gegossen,
Und lehntest dich kühl zurück in den Mondschein, den großen.
Da ist mir eine Blutwelle steil in den Schädel geschossen,
Und ich hätte gern, wie ein Narr, mein Messer nach dem Mond gestoßen.


Die Welt ist ein Schauplatz;
Du kommst, siehst, und gehst vorüber.


A v hnízdě, krytém pod mechem
jak ráj se tají celý:
co štěstí mrtvo v srdci tvém,
co hvězdných snů a záře v něm,
co lásky, Gabrieli! –


Nein der Orcane wildes Blasen
Die um mein Gut
Jezt heulend, ausgeschlossen, rasen,
Hemmt nicht den Muth.


Alle, die ihre Hände regen
nicht in der Zeit, der armen Stadt,
alle, die sie an Leises legen,
an eine Stelle, fern den Wegen,
die kaum noch einen Namen hat, –
sprechen dich aus, du Alltagssegen.
und sagen sanft auf einem Blatt:


洞隐朱明翠霭浮
火寒丹灶半虚丘
千年过客犹丸粒
可当青囊药裹否


عائش في مذبح النيران و الموتى يموتون،
انتهى حلم
ووعلُ البحر يغوي خمرة الحانات و الأقداح مترعة دماً
و طرائدي في الوح
في حلٍ أنا من زيزفون الوعد والغزلان
في حل من الألوان
في حل من الصور المعارة للضفادع
قلت في حل أنا من نجمة في عسكر الأعداء
في حل من الأسماء
في حل من اللغة الكسيحة و الهوى
من زعفران المحو من جبانة تمشي
وفي حل من الحرب التي غدرت بأسلحة المقاتل
من جدائل طفلة موؤدة
من أمةٍ لا تقرأ التاريخ
في حل أنا من ميتين يواصلون الموت
في حل  سأمسك دفتي بيدين من نارٍ وماء
أحتمي في مذبحي و أصير أغنية النُفورِ


Zwei schwarze Rößlein weiden
Auf der Wiese,
Sie kehren heim zur Stadt
In muntern Sprüngen.
Sie werden schrittweis gehn
Mit deiner Leiche;
Vielleicht, vielleicht noch eh
An ihren Hufen
Das Eisen los wird,
Das ich blitzen sehe!


Un kickst du nah mi un lachst di dorbi,
denn hest dat an mi dan.
Süh, denn, je süh, denn mücht'ck furtstens hen
mit di nah'n Preester gahn.


Wodurch eröfnen wir die Wehmuth feiger Sinnen,
Wir, die wir durch Verlust ein müdes Herz gewinnen,
Wir, die wir, kalter Freund, vor Angst und Liebe glühn,
Wodurch bezeigen wir den Kummer der Gedancken?
Mit Worten? Jeder fühlt, daß Lipp und Silbe wancken;
Drum mag sich unser Leid in stumme Blätter ziehn.


O zürnendes Geschick! warum bist du entbrannt?
Und warum reißest du, mit zornerfüllter Hand,
Nicht solche von der Welt, die durch verderbte Sitten,
Fast stündlich Pflicht, Vernunft und Tugend überschritten?
Die Gott ein Scheusal sind; die nur der Welt zur Qual,
Den Frommen zum Verdruß, und ihrer Kinder Zahl
Nur zum Verderb gelebt: indem ihr böses Leben
Ein allzudeutlich Bild der Bosheit abgegeben.


Dann wird des Vaters Krone blitzen,
Und jeder Blitz ist Weltenbrand;
Dann wird bis zu der Berge Spitzen
Die Mutter ziehn ihr Schaumgewand;
Dann will ich selbst auf freier Schwinge
Durchs All, Zerstörung brausend, wehn
Und überm Trümmersturz der Dinge
Aufjauchzen und ins Nichts vergehn.«


Poich’io cenere son, poiché m’havete
condotto a tal ch’altro di me non resta,
acciò ch’io vi perdoni e quella e questa
colpa di cui sì rea fatta vi sete,


Zanobi zbožný muž je, chlouba města.


Wir wollen seine Krippe schmücken
Und bei ihm bleiben die ganze Nacht,
Die Hände ihm küssen und drücken;
Denn er hat uns so oft was gebracht.


se quer matar da sede os desfavores,
Os cristais bebe com a peçonha menos,
por que não morra com os mortais venenos,
se acaso gosta dos vitais licore
Assim também meu coração queixoso,
na sede ardente do feliz cuidado
bebe cos olhos teu cristal formoso;


Schwirrend durch ganz Spanien flog es, –
und es zischelten die Priester,
und es raunten auch die Fürsten,
und es knirschte wild das Volk:


学得酴醾白
更能相继芳
金仙粲然笑
鼻观不多香


Spěchám ven, kde perut jeho
Vznáší se nad lučiny;
K lesku věnce brunatného
Zve mne obraz vidiny.


Vespillo wird berühmt vor andern Aertzten werden,
In dem er seine Kunst auff manchen Schlag versucht,
Itzt Pulver stöst und siebt, itzt Träncke seudt und kucht:
Und seine Krancken schickt fein ordentlich zur Erden.


سالِبَ عَيني لَذَّةَ الغُمضِ
وَمُبكِياً بَعضي عَلى بَعضِ
وَقاتِلي ظُلماً بِإِعراضِهِ
وَلَحظِهِ بِالنَظَرِ المُغضي
إِيّاكَ يَستَعطِفُ ذو فاقَةٍ
جُرتَ عَلَيهِ في الَّذي تَقضي
مَن يَحسُدُ الأَرضَ لِإِشفاقِهِ
مَوطِئَ نَعلَيكَ مِنَ الأَرض


Orlando stupefatto era a vedello
alcuna volta sue forze raccòrre,
ch'arebbe fatto cader Mongibello.
E dètte un tratto una scossa alla torre,
che mai Sanson non la diè come quello;
e 'l campo tutto a veder questo corre;
e félla rovinar giù d'alto in basso,
né mai non si sentì sì gran fracasso;


Zählst du dich zu jenen Helden?
Zeige deine Wunden an,
Die mir Rühmliches vermelden,
Und ich führe dich heran.


Por todos estrechado, alzó la copa
Frente a la alegre tropa
Desbordante de risas y de contento;
Los inundó en la luz de una mirada,
Sacudió su melena alborotada
Y dijo así, con inspirado acento:


Ale přijdou časové –
Věk náš už k nim letí –
jež tu slávu slaměnou
vymetou jak smetí.


E irata a lei la Dea: Non irritarmi,
sciagurata! non far ch'io t'abbandoni
nel mio disdegno, e tanto io sia costretta
ad abborrirti alfin quanto t'amai;
e t'amai certo a dismisura. Or io
negli argolici petti e ne' troiani
metterò, se mi tenti, odii sì fieri,
che di mal fato perirai tu pure.


Wie wird Mir dort die werthe Schaar
Der Engel und der Frommen
Mein Hertz ergetzen immerdar,
Wen Ich bin aufgenommen!
Mücht' Ich nur bald,
Mein Auffenthalt,
Herr Jesu, zu Dir kommen!


Бежит тропинка с бугорка,
Как бы под детскими ногами,
Все так же сонными лугами
Лениво движется Ока;
Колокола звонят в тени,
Спешат удары за ударом,
И все поют о добром, старом,
О детском времени онО, дни, где утро было рай
И полдень рай и все закаты!
Где были шпагами лопаты
И замком царственным сараКуда ушли, в какую даль вы?
Что между нами пролегло?
Все так же сонно-тяжело
Качаются на клумбах мальвы…


Por las calles, ¿quién aquél?
¡El tonto de Rafael!
 Tonto llovido del cielo,
del limbo, sin un ochavo.
Mal pollito colipavo,
sin plumas, digo, sin pelo.
¡Pío-pic!, pica, y al vuelo
todos le pican a él.
 ¿Quién aquél?
¡El tonto de Rafael!
 Tan campante, sin carrera,
no imperial, sí tomatero,
grillo tomatero, pero
sin tomate en la grillera.
Canario de la fresquera,
no de alcoba o mirabel.
 ¿Quién aquél?
¡El tonto de Rafael!
 Tontaina tonto del higo,
rodando por las esquinas
bolas, bolindres, pamplinas
y pimientos que no digo.
Mas nunca falta un amigo
que le mendigue un clavel.
 ¿Quién aquél?
¡El tonto de Rafael!
 Patos con gafas, en fila,
lo raptarán tontamente
en la berlina inconsciente
de San Jinojito el lila.
¿Qué runrún, qué retahíla
sube el cretino eco fiel?
 ¡Oh, oh, pero si es aquél
el tonto de Rafael!


Nyní dvéře pootvírá mnich,
Zastaví se, poslouchaje tiše,
Neboť hlasem jemným, slabým dyše
Ludmila teď slova, jakby v nich
Anjela dech vanul: „Jene můj,
Tak to zní, sám sebe obětuj
Proudu lásky svaté neskončené!“
„Bojoval jsi, nebohý můj Jene –
A však kroky tvoje po bojišti
Krvavém a slávy na bludišti
Provázel duch věčných omylů;
Při skutcích pak svatých srdce jen,
Jež neprzní hříchů děsný sen,
Blahého můž míti podílu.“
„Víru, lásku k vlasti, statečnost,
Spojte v národnost, v tu svatou cnost,
Velebíce tvůrce všehomíra,
Jenž tím slávu národům otvírá.“
„Nestrachuj se přírody! Jen vrazi
Obraz dcery této nebes kazí.
Ejhle! příroda co svatá kníně
Zve tvůj národ v chrámu svého síně;
Národ tvůj, jenž oltář obstupuje,
Kníně zdrojem svatým pokropuje,
Aby květy vzdělanosti skvělé
Oblažily lidstvo osiřelé.“
„Český národ silou ducha svého,
Až se svlekne z roucha krvavého,
Sebe poznav prapor rozvije,
K sobě strhne plamen s nebes báně,
Aby vedlé dopuštění Páně
Osvěcoval luhy Slávie! –
Držte lampu, bratří! nechť se třese
Ruka – nechť i v tuhém boji
Střely tmavé kolem vás se rojí:
Láska sílu, štěstí, slávu nese!“
„Doufej v lásku, která srdce víže,
V lásku, odlesk milosti té svaté,
V bolesti a hoři započaté,
Doufej v lásku pod znamením kříže!“
A tu děsné, bolestné stonání
V tiché komnatě se ozvalo,
Jakby peklo krůpěje doufání
Nešťastníku z prsou vyrvalo.


A tu jsem cítil dvojnásob,
jak oběma zahrál čas,
a nechal troucheň, prázdno, hrob
a veršů vyznělých hlas.


mis sordas voces sin piedad escucha
el justo cielo. ¡Oh inútil desengaño!
¡Cuán tarde llegas al remedio mío!


Když tak kapky po noc celou
v okapu plech bubnují,
když ti duší rozmrzelou
upomínky harcují –


Sie kam und hauchte pestisches Verderben
Auf ganzer Völkerschaften Glück,
Und sah' gestürzter Menschen Sterben,
Mit nimmer sattem Blick.


يقولونَ صَوْتُ المُسْتَذِلِّين خافِتٌ
وسَمْعُ طُغاةِ الأَرضِ أَطْرَشُ أَصْخَمُ
وفي صيحَةِ الشَّعْبِ المُسَخَّر زَعْزَعٌ
تَخُرُّ لها شُمُّ العُرُوسِ وتُهْدَمُ
ولَعْلَعَةُ الحقّ الغَضوبِ لها صدًى
ودَمْدَمَةُ الحربِ الضَّروسِ لها فمُ
إِذا التفَّ حولَ الحقِّ قومٌ فإنَّهُ
يُصَرِّمُ أَحْداثَ الزَّمانِ ويُبْرِمُ
لكَ الوَيْلُ يا صَرْحَ المَظالمِ مِنْ غَدٍ
إِذا نَهَضَ المُسْتَضْعفُونَ وصَمَّموا
إِذا حطَّمَ المُسْتَعبدونَ قيودَهُمْ
وصبُّوا حَميمَ السُّخْطِ أَيَّانَ تَعْلَمُ
أَغرَّكَ أنَّ الشَّعْبَ مُغْضٍ على قَذًى
وأنَّ الفضاءَ الرَّحْبَ وَسْنانُ مُظْلِمُ
أَلا إنَّ أَحلامَ البلادِ دَفينةٌ
تُجَمْجِمُ في أعماقِها مَا تُجَمْجِمُ
ولكنْ سيأتي بعدَ لأيٍ نُشُورُها
ويَنْبَثِقُ اليومُ الَّذي يَتَرَنَّمُ
هوَ الحقُّ يَغْفى ثمَّ يَنْهَضُ ساخِطاً
فيَهْدُمُ مَا شادَ الظَّلامُ ويَحْطِمُ
غَدَا الرَّوْعُ إنْ هبَّ الضَّعيفُ ببأْسِهِ
سَتَعْلَمُ مَنْ مِنَّا سَيَجرُفُهُ الدَّمُ
إلى حيثُ تَجْني كفُّهُ بَذْرَ أَمْسِهِ
ومُزْدَرعُ الأَوجاعَ لا بدَّ يَنْدَمُ
سَتَجْرَعُ أَوصابَ الحَيَاةِ وتَنْتَشي
فتُصْغي إلى الحقِّ الَّذي يَتَكَلَّمُ
إِذا مَا سَقاكَ الدَّهرُ من كأْسِهِ التي
قُرَارَتُها صابٌ مَريرٌ وعَلْقَمُ
إِذا صُعِقَ الجبَّارُ تَحْتَ قُيُودِهِ
يُصيخُ لأوجاعِ الحَيَاةِ ويَفْهَمُ


Son cœur bat de plaisir sous l'horrible dépouille
Humide et noire encor du sang des assassins :
Hercule est à ses pieds et file une quenouille.


Nač odvracíš svou tvář? Ó rci, co tobě zdá se?
Ty mlčíš... pochybnost tvou duši spjala v jarmo,
že krev tvá prolita přec za nás byla darmo...


Non crediate signor che perhò stia
per si lungo camin, sempre su lale
ogni sera all albergo se ne gia
schivando a suo poter d alloggiar male
e spese giorni e mesi in questa via
si di veder la terra, e il mar gli cale
hor presso a Londra giunto una matina
sopra Tamigi il volator declina


Fruͤeih, wenn der Tag verwacht,
was iſchs nit fuͤr e Pracht!
Der lieb Gott, meintme, well ſelber cho,
er ſeig ſcho an der Chriſchone, Alte Kirche auf einem Bergruͤcken.
 „Chromet gruͤni Bohne!“
und choͤmm iez enanderno.


O laßt mich, laßt mich ganz erquicken
Der balsamirten Lüfte Wehn!
Laßt mich das erste Veilchen pflücken,
Das mein' entnebelten Augen sehn!
O daß ich, wie mit Schwalbenflügeln,
Im Nu, vom Thale zu den Hügeln,
Von dar mich hoch gen Himmel dürfte drehn,
Um überall die Hölen heiter,
Die keimenden Wälder, die Berge voll Kräuter,
Die silberrieselnden Bäche zu sehn!


Öled hivó, meleg, puha,
Mint a boszorkány-pelyhek
Altató, bűnös vánkosa:
Jőjj, Léda, megölellek.


Ó ezek az emésztő pincelángok,
hogy mint a mécses, lángban egyre rángok
s tán ellobbanni nem tudok soha.


Kit a kesergő Hír panaszos szava,
Amerre földünk nyújtja határait,
Holtnak kiáltott, kit valóban
Minden igaz magyarok sirattak:


Wer daselbst wil alles tadeln, wo er nichts hat zu befehlen,
Diesen kan ich nicht verwehren, in die Jecken-Zunfft zu zehlen.


Itt jobb. Az árnyék setét olaja
Hűsen keni a perzselt arcokat,
S a ménták hamvas illata...


Wie Sonnenschein den Frost des Winters, brach
Ihr Strahl das Eis in meines Busens Tiefen;
Laut wieder ward es drinnen, Geister riefen
In trunkner Werdelust einander wach
Und jubelten, indes sich im Gesang
Das Lied geflügelt aus der Seele rang.


És utána, mint a zápor
Jön a többi könny:
Miért is, miért is, miért is?
S nincs vége könnynek és miértnek.
Fölöttük hahota köszön,
Hahotája, akik nem értnek
S akik sohase kérdik s kérdték:
Miért is?


Ces cris, cette clameur immense,
Chantent la rage, la démence,
La peur, le crime, le remord…


Du thust des Himmels Fenster auff
Und gibst uns deinen Segen
So mild', daß sich der Speisen Hauff'
Auff unsern Tisch muß legen.
Da steht die Kost auf dein Geheiß:
Wen solte das zu deinem Preiß,
O Vatter, nicht bewegen?


Oh! Righteous Heav'n! ere Freedom found a grave,
Why slept the sword, omnipotent to save?
Where was thine arm, O vengeance! where thy rod,
That smote the foes of Zion and of God,
That crush'd proud Ammon, when his iron car
Was yok'd in wrath, and thunder'd from afar?
Where was the storm that slumber'd till the host
Of blood-stain'd Pharaoh left their trembling coast,
Then bade the deep in wild commotion flow,
And heav'd an ocean on their march below?


Und glaubst du jetzt an's Land der Seelen,
Und hoffst du jetzt Unsterblichkeit?«
Da springt der Römer auf, daß stählen
Durch's Hüttchen klirrt sein Panzerkleid.
»Auf, alter Charon, fort zum Kahne,
Schon morgen ziehn wir drüben ein,
Ich schwang von je die Siegesfahne,
Sei auch der Seelen Insel mein!«


A zazněl sbor, jenž slzami se třás:
,Ó, bábo Libuše, zde vidíš nás.
Květ poslední hle, Morany vír střás’,
zpět v rodný klín tvůj padá.
Ó přijmi jej, to kvítí plné krás,
jež, ach, tak záhy svadá!


حتّامَ قلبي بالكآبةِ مُكمَدٌ
باكٍ ووجهي للتّجمّلِ مُسفِرُ
كالشّمعِ يُشرِق بالضَياءِ ونارُهُ
مشبوبةٌ ودموعُهُ تَتَحدَّرُ


Welch Glück, daß ihr in dem Getriebe
Mein deutsches Spinnrad nicht vermißt,
Daß ihr nicht ahnt, was deutsche Liebe,
Nicht ahnt, was deutsche Narrheit ist!


Kdy se shluknou bohatýři
svaté pravdy z končin všech,
kdy v jediné srdce srostou
Slovák, Moravan a Čech?


Hol a havas üregiből
Habzó vizek húllanak,
És a fenyvek töveiből
Gyökereket rántanak;
Hol a vadon rengetegben,
Ha egy szikla legördűl,
Hosszan morgó fergetegben
Az egész táj megdördűl;


Immer spricht man vom Joch des Ehstands, wann denn vertauscht man
Endlich das Bild und setzt Hörner des Ehstands dafür?


že mi ducha darem hojných
zásobuješ vědomostí,
a v mém srdci bohabojných
rozněcuješ oheň ctností.


"Lo Signor lo tte merite, che me dài tal consiglio,
parme che me di' adiuto, de trarmne d'esto empiglio;
tanto m'ò assidiata che m'ò messo enn essiglio
(quanno me nne asimiglio, non saccio o' me campare)".


¿Quién no recelará el suceso incierto,
si da la muerte el obligado amigo,
si el enemigo vencedor le llora?


Cresca dunque felice
Sì ben nato fioretto;
Siali Flora nutrice,
Custode il core, e giardiniero il petto;
Gli arrida il cielo, e con perpetui vanti,
Ogni musica dea l'onori e canti.


Eckelhaft ist mir der Sanscülotte im eignen Kostüme;
Zehnfach eckelhaft mehr, hüllt er ins Ehrenkleid sich.


Nézzétek a tolvajt: ahol megy, ahol megy!
Karimás kalapját a szemére húzta,
Azt gondolja, látszik homlokán a bünjegy
És hogy lesben fekszik kétfelől az utca,
És, amint hevernek a sötétlő házak,
Meg-megriad olykor, mintha mozdulnának.


Co as viděl horem?
bratry mroucí sporem,
či spíš blahou shodu
mohútného rodu?


Jenom pojď, můj hochu! bloudit
pojďme v stíny háje,
na něm sladkých písní loudit.
Nám on dá je.


Tausend röthlichbesäumte Apfelblüten
Auf ihr blendendes Nachtkleid hingeschneiet,
Schlummert Minia unter Maienschatten,
Von der Nachtigall traulich eingeflötet!
Hingefesselten Blikes trink' ich Wonne,
Ach! in geizigen, honigsüssen Zügen,
Aus des schlafenden Mädchens holdem Antliz!
Horche jeglichem leisen Odemlispel,
Späh' des athmenden Busens süsses Beben! –
Sagt, ihr schüzenden Engel meines Mädchens,
Saht ihr reizender einst, in Edens Garten,
Unter blühenden Lauben Eva schlummern?


JOVE for amusement quitted oft his skies,
To visit earth, contracted to our size;
And lov'd (however things in heav'n might go)
Exceedingly a game of romps below.
Miss Semele he pick'd up, as he went,
And thought, he pleas'd her to her heart's content.
But minds aspiring ne'er can be at ease;
Once known a god, as man he ceas'd to please.
In tenderest time, which women know, 'tis said,
Thus she bespake the loving god in bed.


Diegli, pregando, di vedere assunto,
se la sua moglie, nominata Argia,
nel tempo che da lei starà disgiunto,
fedele e casta, o pel contrario fia.
Colui da prieghi vinto, tolle il punto,
il ciel figura come par che stia.
Anselmo il lascia in opra, e l'altro giorno
a lui per la risposta fa ritorno.


Sol dann mich/ mich Mutterland/ meiner Söhne Schand beflekkē?
Und als eine Mördergrub mit verruchten Greul bedekken?
Muß ich da zum Raube werdē/ als des Krieges Jammerbeute/
Und zwar nicht durch fremde Waffen/ sondern meiner Landesleute.
Ihr nicht so meine Söhn'/ erweichet euren Sinn/
Bedenket wer ihr seyd und wer ich Arme bin.


قسما برقة خصرك الميال
وبحسن ثغرك والرضاب الحالي
وبعهد ايام الوصال وما جرى
يوم النوى من دمعي السيال
قد غبت لكن أي وآيات الهوى
تمثال شخصك لم يزل في بالي
اظننت اسلو بالفراق جهلتني
انا فيك من تدري ولست بسالي
يا ناقضا عهد المحبة لم اخن
عهدي وحالي في غرامك حالي
سترى مصيرك اذ غدرت وتنجلي
للعارفين حقائق الاحوال
الحق عدل والحقيقة شمسها
يجلو قتام تباين الاقوال


Ben vi scorgo signor che v'è una fiera
che abate e lega ogni pensier virile,
e qualunque alma è più superba e altiera,
persa la libertà, ritorna umile.


Homenagem à sua paciente, ainda na época de médico,
que morre vítima da asfixia da asm


Spricht man in Not zu dir: O stille diese Schmach!
so lebst du, Pylades, Orestens Willen nach.


Nach Mongolien, nach Mongolien
Soll mich gleich der Teufel holigen,
Wo die Grenzen unbestimmt;
Wo Kirgisen und Kalmücken
So sich ineinander schicken,
Daß es einen Wunder nimmt -
Dahin, Alter, laß mich ziehn!


pouso de passagem
na fotografia


Meine geringelten Seidenlocken
Waren schöner, als dein grünes Haar.
Schöner, als deines Finken und Distelvogels,
Scholl mein Gesang und Flügelspiel.


I kázal mu vystavěti Vladimír kněz
Nový palác po jeho žádosti,
Po jeho-to vůli bohatýrské;
I byl vesel, radosten Vladimír kněz,
Nosilo se medové pití,
Nosila se cukrová jídla, –
A to staré pověsti, tak se to dálo.


Der Ernst spricht männlich dir im Angesichte,
Und dein Gespräch voll Nachdruck und Gewichte,
Wählt nie ein Wort von leichtem Scherz.
Nie lachst du laut, selbst bey dem Lächerlichen,
Dein Lächeln aber sagt mit Redner-Sprüchen,
Du habest kein versteintes Herz!


výlohy všecky, byl můj přítel. –


Hat das verhängniß mir den steg zu dir verzehrt/
Kan ich/ o Göttin! nicht dein rein altar berühren/
Soll auf dein heiligthum ich keinen finger führen/
So hat mir doch die pflicht noch keine zeit verwehrt.
Mein geist muß opfer seyn/ mein hertze wird der herd/
Ich thue/ was ich kan/ und was sich wil gebühren/
Ich weiß/ du wirst itzund mehr als genug verspüren/
Was vor ein reiner dampf zu deinem throne fährt.
Ich ehre dich allhier/ zwar ohne licht und kertzen/
Durch einen heissen trieb/ aus einem reinem hertzen/
Die flamme brennet zwar itzt durch verdeckten schein/
Und beug ich keine knie/ so beug ich das gemüthe/
Acht wörter rühren mir itzunder mein geblüte:
Die Gottheit wil geehrt/ und nicht geschauet seyn.


Ich trug sie aus den Wellen
Heraus in flinkem Lauf,
Ich fischt' ihr aus dem Wasser
Die Muscheln wieder auf;


Der Weis' ist stets in Freud, er wird von nichts betrübt;
Dies einzige kränkt ihn nur, daß Gott nicht wird geliebt.


O Balsaminen!
Wenn eure Kapseln springen, gleicht ihr meinen
Zwei Kindchen, so zersprang das Herzchen ihnen.


Die alten Jungfern bleichen
Ihr Tuch am Sternenschein,
Da wird dann ohnegleichen
Das Linnen zart und rein.


Ihr fernen Lieben, laßt die Klage!
O kommt und freuet euch mit mir!
In meines Frühlings helle Tage,
So oft sie nah'n, gehört auch Ihr.


腹中书籍虽无几
可奈多知作病何
正欲扫除无复理
聊将犊鼻挂庭柯


Ecuba trista puoi vedere appresso
per doglia andar latrando come cane,
morte chiamando, che l'uccida, spesso.


V hnus mi to vaše snažení,
programů krám,
nadšení vašeho
blikavý klam!
S žárem své duše
chci býti sám!
Čelo mé čisté
neskloní jed váš,
potupy klam!
Chci býti sám!
Chci býti sám!


Teď v harmonii fatalismu cítím,
že Osud dal mi tuhý sval a spáry
a Nutnost že tkví také nad mým žitím...


Si werden meinen bös und sind doch Gottes Treiber,
Befödern, schaden nicht, des Babels Selbstaufreiber:
Wann David wird verklagt, so wird nur angeflammt,
Daraus dem Saul di Straff und ihm der Segen stammt.


De, non tener sì alto stile in vano,
Ché tanto staria Giusto senza amore,
Quanto che senza verde foglia un lauro.


Za pecí židovka
srdečně chrápala,
a do svíčky hledě
sedlák takto dumal:


Tugend, ruffet Echo wieder, wer im Walde Tugend rufft;
Tugend ist bey meistem Volcke nur die blosse Wortes-Lufft.


O de le mie fatiche alto ritegno,
mentre ad Amor ed a Fortuna piacque,
conte gentil, a cui giamai non nacque
bellezza egual, valor, sangue ed ingegno;


Now Muse assume a softer Strain,
Now sooth the Sinners Raging Smart,
Borrow of  the wondrous Art
To calm the Surging Conscience, and asswage the Pain.
He from a Bleeding God derives
Life for the Souls that Guilt had slain,
And strait the dying Rebel lives,
The Dead arise again.
The opening Skies almost obey
His powerful Song, a Heavenly Ray
Awakes Despair to Light, and sheds a cheerful Day.
His wondrous Voice rolls back the Spheres,
Recalls the Scenes of Ancient Years
To make the Saviour known;
Sweetly the flying Charmer roves
Thro' all his Labours and his Loves,
The Anguish of his Cross, and Triumphs of his Throne.


يا مُفرَداً كَمُلت محاسنُ ذاته
لُطفاً فَفاقَ بِها عَلى أَترابهِ
البدرُ أَنتَ فَإِن يَكُن لَكَ مُشبها
فَمِن العَجائب وَحدة المُتَشابِهِ


Die Blumen, in den Wintertagen,
Versammeln froh sich hier zuhauf,
Mit heitern Blicken uns zu sagen:
An ihrem Fest blüht alles auf.


Tam zatím světlem sály září,
tam hudba zní a dívčí smích,
co s mrzutou zde bodám tváří
zmdleného oře v let a mih.
Jak těžce spřádá se tu sloka
mé epopeje, ví sám Bůh,
ach, v lesku jednoho tam oka
jak okřídlen můj lítal duch!“


Melyik lud mondott igazat?...
A kövérebb-e vagy a szabadabb?...


Ey es bleibt dabey,
Daß ein ander Leben
Zu gewarten sey,
Welches Gott wird geben
Dem der bey jhm hält,
Stürb' auch alle Welt.


Však z údolí květ dýchá
i ptačí slyším hlas,
a moje duše zticha
se umí modlit zas...


Ich glaubt'/ und weiß nicht wie/ ich sang/ und weiß nicht was.
Mein teuffel war ein buch/ mein heiligthum ein glaß.
Mein todt die fasten-zeit/ die kirche meine hölle.
Ich ruffe hier zu Gott/ wie vor in meiner zelle.


»Ein zerhau'ner Helm – ein zerspellter Speer: –
Vom Reiche der Goten blieb nicht mehr!«


»Denkst du, mein alter Kamerad,
Der jubelnden Viktoria?
Wie flogen unsre Banner da
Durch der gemähten Feinde Saat!
Denkst du an unsers Prinzen Wort:
– ›Man sieht es gleich hier stand der Wart!‹? –
Schnell, Konrad, nehmt die Decke fort,
Sein Odem wird so kurz und hart.«


Se recuares o teu peito às águas
Do dilúvio das ânsias e das mágoas,
De encontro aos vendavais dos sofrimentos.


O Seele lieg und ruh in deines Gottes Willen:
Wilt du, was Gott, so wird Gott, was du wilt, erfüllen.


Und die Zeltwand fiel, und der Kaiser erschien,
In den Staub hin sanken die Völker um ihn,
Tief beugte sein Knie der Elefant,
Und der Fürstin Stirne ward wund im Sand,
Und es zitterte Sklave und Rajah.
Doch im schnellenden Satz auf sein perlfarb' Tier
Von des Negers Genick sprang Dschehan-Gir,
Es erglänzte der Fürst, wie des Geri Haupt,
Wenn das Donnergewölk tief unten schnaubt,
In den Schlünden des Himalajah.


Kout věku sedmnáctého... Arkýř hledí
ulicí křivou ve směs okének...
Tu Rembrandt se svou konkubinou sedí
a strach má o zítřek...


أراكَ منعتَ دَرَّكَ فاصطبرنا
وقد أقبلتَ تمنع دَرَّ غيرِك
ومَن يخضع لسرِّكَ وهو عانٍ
فإن رجوعه لرجاء خيرِك
جعلتُك في التحية لي إماماً
فدع أيري يصلي خلف أيرِك
فإنك سوف تعلم كيف صبري
إذا سلكت عصاي بعَقد سَيرِك
ستسمع ثمَّ ناقُوس النصارى
إذا ما باتَ شماسٌ بديرِك


Ach Schätzel was hab ich erfahren,
Daß du jetzt willst reisen von hier,
Willst reisen in's fremde Land nause,
Wann kommst du wieder zu mir?


Närrisches Dinterle,
Ich nasch dir holt nit.


Will jy hören en nie Gedicht,
Wat körtelich is uthgericht,
Darvan will ick jy singen,
En Mann is Wieben Peter genandt,
De Dithmarscher wolde he dwingen.


Ne císařský muž, muž jsi revoluce!
Pryč s lotrasem, jenž škůdcem mého díla!
Poslední tvoje chvíle udeřila.
Jsme syti tebe, znaveni tvou zlobou!


Resguarda, dolce Amor, la pena mia,
tanto calore non pòzzo patire!
L'Amor m'à preso, non saccio o' e' me sia,
que e' faccia o dica non pòzzo sentire.
Como smarrito sì vo per la via,
spesso trangoscio per forte languire.
Non sò co' suffirire pòzza plu tal tormento,
lo qual con pascemento da me fura lo core.


desde a rua ao bolor dos corpos poetas


Cantar de chuva me comove, sim
Porque mergulha nalma sem demora
É cantiga - saudade, não tem fim
É sempre um despertar do meu outrora


Hosszu nyaka görbül a nagy méltóságtól,
S mintha elvágyódnék e kevés világból,
Fölrugja a földet darabban, magosra,
Majd meg türhetetlen égre ágaskodva...


Oh! se eu algum dia achasse
De Laura o gênio mais brando,
Ou se a mim de quando em quando
Os belos olhos voltasse,
Que gosto se ela mostrasse
Compaixão do meu tormento
Mas, ó céus, que atrevimento!
Nisto ao respeito lhe falto,
Ah, não, não voes tão alto.
Atrevido pensamento.


Insonderheit zu unsrer zeit
hat sich Gustav der groß befunden,
der, gleichlos in dem rat und streit,
die zeit und den tod überwunden.
Die feind hat der held Bernhard auch
zugleich mit blut und scham befeuchtet,
daß sein ruhm unaufhörlich leuchtet
trutz aller finstern hässer rauch.
Noch andre, dem wolthun ergeben,
die unschuld schützend mit dem schwert,
die warheit stützend mit dem wert
der lehr und feder, sich beleben.


Ed io nel confortai, di voi udendo
mirabili virtù ed alte cose,
ed Antenor per voi dargli sentendo,
m'offersi trattator, ed el m'impose
ch'io il facessi, assai ben conoscendo
la fede mia, né mi fur faticose
l'andate e le tornate per vedervi,
per parlarvi, udirvi e conoscervi.


Kam vzletěla zděšena ranou
do boku vklanou
a krve na křídlech rubíny
pod který přístřech vznesla se hostinný!


Als er den letzten Odem zog,
Zerschellt von ihrem Grimme,
Da faltet' er die Hände hoch,
Und bat mit lauter Stimme:
»Behalt, o Herr, für dein Gericht,
Dem Volke diese Sünde nicht! –
Nimm meinen Geist von hinnen! –«
Hier schwanden ihm die Sinnen.


寄语诗人林隐君
水西千树要平分
玉颜绛领堪娱老
御史何劳觅紫云


Voi m'annodaste al core,
Donna gentil, d'amor laccio sì chiaro,
Che nulla ebbi di poi più dolce o caro.
Poi con bianca cortese amica mano
Al servo collo intorno
Vaga cingeste tal catena d'oro
Che assai men luce il Sole a mezzogiorno:
E ben ricerca invano
Chi di veder desìa simil lavoro.
Deh! come infin ch'io moro
Dell'un dono e dell'altro al mondo raro
Sempre altera fia l'alma, e il corpo avaro.


O bel Tirinto, d'ogni grazia pieno
Pur che tu fossi men crudel un poco,
Né ti prendessi il mio languire a gioco!
Dicea la bella Nisa appo il bel Reno.


Adess tucc i discors hin quij de andà:
di vestii, di etichett, di zerimonni,
del Duchin che ha de nass, del Duca antonni,
di sorbitt, di bombon de gajoffà.


Wer dich in deinem Licht erblickt
In seiner Seele Grund,
Gleichwie der Cherubim, gebückt,
Dich ehrt zu aller Stund.


栖老云中碧玉岩
经春犹自托松杉
人间未必能知此
遮莫临风寄素缄


Ce sont des corps tordus dans toutes les postures,
Des faces de lion avec des cols de bœuf,
Des chairs comme du marbre et des musculatures
A pouvoir d'un seul coup rompre un câble tout neuf.


Ich spür' auch hier Ulyssens Wizz/
mich reizen Hektors tapfre Tahten:
Was hilffts? mich läst die Liebes-hizz'
auff andre Künste nicht gerahten.
Ich brenne. Wer nicht brennen kan/
fang' ein berühmter Wesen an.


Noc byla tichá – ku povzletu
jsem pokynul svým myšlenkám,
a nad krajinou dřímající
jsem s lunou stanul sám a sám.


Este hamar az urok föld-részeg,
Ágyba vivék a szolga-vitézek;
Szép menyasszony vele menni reszket:
De hogy titkán ki ne adjon
- Hová legyen? hol maradjon? -
Lenyugoszik, s külön ágyban
Hányja a keresztet.


had warn'd her to beware,
Of Stroling God's, whose usual Trade is,
Under pretence of Taking Air,
To pick up Sublunary Ladies.


¿Qué con ansias tu fe, y amor espera?
Pero tu luz halló precisa ruina,
al ver, y no gozar tu amante esfera


Hundert treue Diener folgen
Auf arabisch edlen Rappen;
Stolze Gäule, doch die Reiter
Hängen schlottrig in den Sätteln.


Das sei ein Mann mit lichter Stirn,
Der Deiner Liebe tauge,
Der ganze Welten trägt im Hirn
Und Sonnen trägt im Auge.
Das sei ein Mann von Gott geweiht
In Liebe und im Hasse,
Der Deine ganze Seligkeit
Im ersten Kuß umfasse!


Was hilft uns denn die eigne Meinung,
Wird sie von oben ignoriert;
Stimmt man uns über, sind wir im Buddel,
Und obendreine noch blamiert.


Da gab es eine leere Kiste,
Ganz wie gemacht zum Höhlenhaus,
Ein morsches Ding, ein Wurmgeniste,
Und Spinnen tapeziertens aus.
Doch Kindersinn hat Zauberkraft
Mehr als die Lampe Aladins,
Ein Wunsch – da baut sich Schaft an Schaft
Das schönste Schloß, Fürsten beziehns.


Wer aus Letæi schem 4 Wasserfluß trincket/
Vergangner Sachen alsobald vergißt/
Dann die Gedächtnuß ihm gäntzlich versincket/
Und also alles/ was er je gewüßt:
So macht/ ô Sünder/ auch dein Thränen-Bach
Vergessen mich gleich aller Sünd/ und Rach.


Pětmecítma rokův odkvapilo,
Co již s Chotí drahou spojený;
Nejedno se v světě obrátilo,
An s ní žive život blažený:
A dnes slaví – ó jak nám je blaze!
Stříbrnou Svou svatbu v Zlaté Praze.


Mir sol dieser liebe Mann,
Wie er kan,
Immerfort zu Hertzen gehen,
Klag' vnd Seufftzen, sein Gebühr,
Sol bey mir
Ewiglich jhm nicht entstehen.


Er ist der Welt entwüscht, da nichts als Krieg unnd Streit,
Als angeschminckte Lieb', als Haß und grimmer Neyd,
Als Schand' und böse Lüsten
In vollem Schwange gehn
Und Laster, die uns Cristen
Nur nicht zu nennen stehn.


Quem era?  De onde vinha aquela grande imagem,
Que turbara do céu a límpida miragem,
E de luto cobrira a senda do porvir?
De que abismo saiu? do túmulo? do inferno?
Pode o anjo do mal desafiar o Eterno?
Da fria sepultura o espectro ressurgir?


Se io posso fare alcuna cosa
comandatemi che, giusto al mio potere,
io la farò, palese e nascosa.


Du bist getreu, ich ungerecht,
Du fromm, ich gar ein böser Knecht
Und muß mich wahrlich schämen,
Daß ich bei solchem schnöden Stand
Aus deiner milden Vaterhand
Ein einzges Gut sollt nehmen.


steigt, in dem Gespenster den neuen Todten
Vor dem Altar weihn.
Kaum sieht Hekate selbst durch alte Fenster
Ihren Gelübden zu,


J'ai brodé mes réseaux des dessins les plus riches,
Évidé mes piliers, mis des saints dans mes niches,
Posé mon buffet d'orgue et peint ma voûte en bleu.


K Mojžíšovi s mnohou přišli prosbou,
on by hlásal slovo Pánovo;
z nich že hlas ten s děsnou hrozbou
nemůž’ více slyšet na novo.


Ich bin nicht gerne nur ein gespaltenes haar breit ferne von eurer hohl.


Dostala od kmotry návštěvu.
„O kmotra, dejte mi úlevu!


Své směšné žely, nářky, kletby ztlum,
což nezříš v zraku všech: Silentium?


Nun kommt der Stallknecht mit den Kühen;
Auch Ochsen ziehen an dem Pflug,
Doch muß er selbst das meiste ziehen,
Dann geht es eben flott genug.


Jobb házaknál az is megeshetik,
Lész ott pajtásod kisebb és nagyobb:
De biz azok nem értik nyelvedet,
Ha jobbra, balra megszólingatod.
Másutt meg lészesz egyes egyedül,
Hol a falról még a naptár se csüng;
Akkor türj...! s tudd meg mi az unalom,
Melyet jó pénzért ti hordtok nekünk!


Zde mé srdce, Matko, citem rozechvělé,
a v něm dříme tiše čistá láska má;
dej, ať podobá se mořské hvězdě skvělé,
která věčně záříc, nikdy nesklamá;
ať je věrná láska má a milá Pánu
a nezvratna jak cedr na Libánu.


Ei! laß dich weiter hören/
mein süsser Filidor/
du kanst den Krieg verstören.
Mars halt die Faust empor/
und wil der Venus schenken
die Blut-besprützte Fahn'/
er wil nicht mehr gedencken
an Schwerdt und Pusikan.


忽忆还家时
俯仰空成昨
有酒当共持
黄华开且落


Nicht erröthen? Nein, die Schaam haucht hier im Reiche Jedermann
Statt der lieblich rothen Farbe eine häßlich trübe an.
Hier wird – und das ist für Frauen doch gewiß nicht einerlei! –
Hier wird man nicht roth beim Schämen, nein, hier wird man grau dabei.


يا حُسْنَهُ مَنْصِباً راقَتْ مَعانِيهِ
محمّدُ بنُ أبي الحجّاجِ بانِيهِ
مُجَدِّدُ المُلْكِ سيْفُ الحقِّ ناصِرُهُ
وحافِظُ الدّينِ قاصِيهِ ودانِيهِ
سَميّهُ خطَّ هذا القصْرَ مُبْتَدِئاً
وكانَ أوّلَ ثاوٍ في مَغانِيهِ
فإنْ يكُنْ أوّلاً في اسْمِ وفي اسْمِ أبٍ
وطولِ عُمْرٍ وسَعْدٍ فهْوَ ثانِيهِ


Zaplaš je! kouzelným prutem
jak tknuto se rozletí –
zaplaš je! čarovnou mocí
zmizí hned – v tvém objetí.


Odi, ché mai Natura con sua arte
forma non diede a sì bella figura:
non Citarea, allor ch'ell'amò Marte,


Mně zdá se, noc že na hrob příkrov nese
a jako hroudy padaj’ hvězdy v zem,
a nad rovem kříž smutku pne se –
mně zdá se, noc že temný příkrov nese.


紫水东来入黑河
纥干山下雪花多
小儿拦街吹箴篥
妇人能唱海西歌


Ach Amsterdam! Wi hastdu mich empfangen?
Es fingen erst di Probensproben an.
Verseilung ward dem Gotteswerk gedräuet:
Ein ider hat, der mich gedräut, verseilt.
Lernt, Blinde, lernt, das alles recht ergangen,
Wi di Figur Calvariens vorspiltel


Froh sind die Toten, die zur Ruhe kehren
Und strecken ihre weißen Hände aus,
Den Engeln zu, die groß und schattig gehen
Mit Flügelschlagen durch das hohe Haus.


Und größer wird die Cumpanei,
Und größer nur die Zögerei,
Und immer lauter das Geſchrei:
He holla! Wirthſchaft! Wein herbei!
Der Wirth, der Wirth, er ſtellt ſich dumm,
Er hört, er ſieht, er bleibet ſtumm,
Und dreht ſich wieder um und um,
Und läuft im ganzen Haus' herum,
Und rechtsum, linksum, ringsum, und — kurzum,
Er kann den Schlüſſel nicht finden.


Chtěje dnes Ti díky vzdáti
za Tvou lásku, předrahý,
a Ti spolu k svátku přáti,
nemám slov ni odvahy. –
Je to s přáním jako s květem,
jenž se teprv ocení,
až dospívajícím letem
v ovoce se promění.
Proto nemají mé rety
plýtvat pěkných slibů květy;
chci se spíše jednou činem
prokázati vděčným synem.
Dnes pak račiž za vděk vzíti,
čím Tě hodlám pouctiti. –
Pomni, že to jest jen zatím;
neb až k letům dospěji,
že Ti lásku jinak splatím,
věřím v sladké naději.


La gracia cenicienta de la encina,
hondamente celeste y castellana,
remansa su hermosura cotidiana
en la paz otoñal de la colina.
Como el silencio de la nieve fina,
vuela la abeja y el romero mana,
y empapa el corazón a la mañana
de su secreta soledad divina.
La luz afirma la unidad del cielo
en el agua dorada del remanso
y en la miel franciscana del aroma,
y asida a la esperanza por el vuelo
la verde encina de horizonte manso
siente el toque de Dios en la paloma.


Zu mir, zu mir, ruft Jesus noch,
Die Kindlein lasset kommen!
Hab' ich aus Lieb' zu ihnen doch
Die Kindheit angenommen,
Ja, wie ein arm' elendes Kind,
Gebüßet und beweint die Sünd'
Der Kinder, die mich hören.


Ihr tieffe vnd abgrund darbei,
der Trach aus seiner hölē schrei,
Lufft, hagel, eis, schuee, dampff vnd feur
komm alles am lob Gots zu steur.


Die Perle, die der Muschel entrann,
Die schönste, hochgeboren,
Zum Juwelier, dem guten Mann,
Sprach sie: »Ich bin verloren!
Durchbohrst du mich, mein schönes All,
Es ist sogleich zerrüttet,
Mit Schwestern muß ich, Fall für Fall,
Zu schlechten sein geküttet.«


Chiuda pietoso in parte ima, e profonda,
E fra i secreti suoi silentio amico
L' alto principio di mie colpe asconda;


Ich weiß es aber, eigene Schuld
Ists! Denn zu sehr,
O Christus! häng ich an dir,
Wiewohl Herakles Bruder
Und kühn bekenn ich, du
Bist Bruder auch des Eviers, der
An den Wagen spannte
Die Tiger und hinab
Bis an den Indus
Gebietend freudigen Dienst
Den Weinberg stiftet' und
Den Grimm bezähmte der Völker.


ضَحِكَ المُشرِفاتُ في يَومِ عيدٍ
إِذ رَأَوا جَعفَراً يَحُثُّ العِنانا
قُلنَ لَمّا رَأَينَهُ حالِكاً أَس
وَدَ جَعداً يُناسِبُ السودانا
لَيتَ هَذا لَنا فَنَعمَلَ مِن جِل
دَتِهِ في وُجوهِنا خيلانا


天竺山中秋讲散
露蛩烟雁动乡情
五株松下梁朝寺
归听罗浮古磬声


Wenn ich ein Röschen offen sah,
Wie pflegt' ich dann zu springen,
Um es mit Freuden der Mama
Zum Morgengruß zu bringen!


o svojich snech a práci svojí,
o hudbě, solech cellových.
(Ó jak se vlnil v nepokoji
tvůj perlivý, hrdličí smích,


V dálku mořem se to nese,
chorálem to náhle duní,
medusa se nezachvěje,
ani škeble na výsluní.


Una fotografía.
Un cartón inexpresivo,
envuelto por los meses
en los rincones íntimos.
Un agua de distancia
quiero beber: gozar
un fondo de fantasma.
Un cartón me conmueve.
Un cartón me acompaña.


醉状初如春水船
梦成蝴蝶更翩翩
觉来已是情无奈
那更急风吹雨颠


„Žežulinka z údola
kuku, kuku zvolala:
Pojď, Aničko, dokola –
trala, trala, tralala.


Wer macht mich denn noch quitt und frei,
Daß ich bei Jesu sei?
Daß ich sehe meine Sonne,
Daß ich schmecke meine Kost,
Daß ich fühle meine Wonne,
Daß ich höre meine Lust,
Daß ich rieche den Geruch,
Der verjaget allen Fluch!


Már útja is (kettő viszen ki)
Zilált kedélyhez jól talál:
Az árnyasabbat sok nép döngi,
És bűzös mint a döghalál;
A másik szép, de hő sugáru,
Oldalt paloták és - romok,
Kevély, nagy boltokban zsibáru,
S dűl Rákosról be a homok.


Sie nimmt sich nach dem Kampf auch noch die Zeit,
Setzt Boote aus und rettet hilfsbereit
Die, deren Schiff zur Tiefe hingerollt.
Der Feind bald selbst Bewunderung ihr zollt.
Man spricht von ihrer Mannschaft wie von Rittern.
Nur um ihr Ende aller Herzen zittern.


Most örömzajt fojt el a gyász napja;
Nem zavarja azért ünnepünk.
Egy ezredév dicső ünnepélyét
Nem zavarja, ha mi könnyezünk.
Hisz ez a könny nem a bánat könnye,
Csak az emlék szent áldozata;
Nem keressük »holtak közt az élőt«,
Mert hisz él Ő; míg él e haza!


Hajnalban nyujtózik az erdő,
ezer ölelő karja megnő,
az égről a fényt leszakítja,
szerelmes szívére borítja.


No te quitó del escribir la gloria,
con que fuiste Salustio Toledano,
y el mejor Español en breve historia.


A to je Sen. Když mistr k práci sedne,
tu řádění to málo odpovědné
prohlídne, srovná, nerozhořčen, klidně,
ba, usmívá se docela i vlídně.
Můj výklad, prosím. Kolik potřebuje
stran pro svůj výklad – jak ten Němec sluje? –


Gott, du bist meine Zuversicht,
Mein Schirm und meine Waffen,
Du hast den heil'gen Trieb nach Licht
Und Recht in mir geschaffen;
Du großer Gott,
In Not und Tod
Ich will an dir mich halten,
Du wirst es wohl verwalten.


Ať hojnost blaží nás, ať týrá nouze,
z těch nevyruší tebe z klidu žádná
a ptá-li se kdo: „Proč? mluv, světovládná?“
vždy váháš, nemluvíš a mlčíš dlouze.


Es war ein schmeichlerisch bittend Getön,
Es war wie Kinderstimmen schön.


Traz novidades,
que só não cola
ramerraneiro
da antiga escola.


Toledo, a mística imperial Toled
Têmpera de aço e fé, cujo segredo
Guarda consigo, avulta no horizonte,
esbatida no píncaro de um mont
Afigura-se, vendo-a, ver defronte
A agonia de morte de um rochedo
Que o Tejo enlaça violento e tredo
Como a serpente de Laocoont
Santos e sombras são-lhe os habitantes,
Santos de Greco, sombras de Cervantes:
Ao Conde d'Orgaz luz um resplendo
Cristo depõe perante um tribunal,
O cavalo de Cid El Campeador
Ajoelha à porta de uma catedral!


»Und der Weisheit gedankenvoller Baum
Grünet, getränket von ihr;
Es reifet an ihm der Unsterblichkeit Frucht!
Die Blume der zarten Empfindung
Glänzet in träufelndem Tau,
Getränket von ihr!


Soll ihn schon die Gruft verschliessen?
Ach! mehr als zu kurze Zeit!
Drey Jahr kunt ich kaum geniessen
Seine Treu und Zärtlichkeit.
Ja der Tag, der uns verbunden,
Wird, ach! daß ichs sagen mag!
(O betrübte Trauer-Stunden!)
Endlich sein Begräbniß Tag.


Er sprach: Geht hin und zeiget bald
Den Priestern eure Glieder!
Sie wurden in dem Hingehn rein.
Der eine kehrte wieder;
Er lobte Gott mit lauter Stimm,
Fiel Jesu zu den Füßen,
Und danckt ihm auf dem Angesicht
Mit ruhigem Gewißen.


O Jesu, zu vns näh,
nach dir war vns Lang we.
Tröst mir mein gemüte,
o Gnadrichs Knäblin, meh,
Nach aller deiner güte
o Fridfürst aus der Höh,
Zih mich nach dir meh,
das ich dich ewig seh.


Z kajuty vyšel za časného rána
a na vojáka nehled, Angličana,
jenž poctu vzdával, ani na pozdravy
svým věrným neděkoval kynem hlavy,
šel pomalu, jak choří lidé chodí,
až dostih přídy kolíbavé lodi
a stanul. Den je usmívavý, svěží
a chladný vítr, nad mořem jenž běží,
mu pláštěm trhá – je to plášť ten šedý,
jak u Walerloo měl jej naposledy.
Zelené vody, přídou rozbrázděny,
se vzdouvají a rozstřikují v pěny
a honí se a v boky lodi bijí
a výskají svou šumnou melodii –


Mais moi, Seigneur ! voici que mon Esprit vole,
Après les cieux glacés de rouge, sous les
Nuages célestes qui courent et volent
Sur cent Solognes longues comme un railway.


Dem Frager naht ein bärtiger Sergeant,
Des Tages Spur in den zerzausten Haaren.
»Die Leute, Herr, sind uns gar wohl bekannt:
Der Löwe Sachsens ist's mit seinen Schaaren!«


Drum fall ich kniend nieder
Vor jenes Lammes Thron,
Und singe Freuden-Lieder
Ich lobe Gottes Sohn,
Den Vater und den Geist.
Die Gottheit wird gepreißt;
Ich stimme wie ich kan
Vor Gott das Heilig! an.


Als ich!


La création va, sombre, et démesurée ;
L'étendue à jamais se meut dans la durée ;
Et l'homme, pendant l'heure où disparaît son âge,
Pâle, entend remuer l'effrayant engrenage


Morgenſtunde — noch iſt Frieden
Rings im Thal der Pyramiden,
Feurig durch des Oſtens Thor,
Flammen malen ihre Strahlen
An den Rieſengräbermalen,
Steigt das Morgenroth empor.


Když jsem dnes ráno otevřel okno
napolo nahý a ještě bos,
zdálo se mně, že větvovím holým
v hlubině sadů zazpíval kos.


Leugnen willst du Zaubertränke,
Lachst mir höhnisch in die Zähne,
Wenn Isoldens ich gedenke,
Wenn Gudrunens ich erwähne?


Et gli fa la medesima richiesta
chavea gia Adonio alla sua moglie fatta
de la brutta dimanda et dishonesta
persona lo stimo bestiale et matta
per tre repulse o quattro egli non resta
et tanti modi a suaderlo adatta:
sempre offerendo in merito il palagio
che fe inchinarlo al suo voler malvagio


Stempra, o gran Re del Cielo,
col vivo foco del tuo santo Amore
questo indurato gelo
di confirmato errore
che mi circonda intorno intorno il core,
sì che tutto infiammato
del tuo divino ardor, qual secca face
arda in foco beato
sempre chiaro e vivace
con degli effetti umani eterna pace.
In te sol la radice
posi de la mia speme alta e gradita,
ch' or crescendo felice
e di fronde vestita
alza la chioma sua verde e fiorita:
bagnala tu con l' onda
di quella tua pietà celeste e diva,
che come fonte abbonda
che da surgente e viva
vena fra i fiori e l' erbe si deriva,
perché venendo meno
l' umor de la tua grazia, arido ramo
non si sfaccia, ond' io pieno
di tema e afflitto e gramo
privo mi trovi di quel che più bramo.
Fa' ch' ogni mio desio
a te si volga, come a segno strale
di bono arcier, tal ch' io
verso te spieghi l' ale
avendo a sdegno ogni piacer mortale,
sì che quel serpe antico
che con eterna e vigilante cura,
empio nostro nemico,
di tirarmi procura
ne la sua valle tenebrosa e scura
indarno ogn' arte spenda,
e sembri augellator ch' al lungo giorno
invan le reti tenda,
e pien d' ira e di scorno
la sera al nido suo faccia ritorno.


Mil ratos he pasado sin sentido
después que Dios no quiere que la vea,
quiero decir, los que pasé durmiendo.


"We're taught how much by Power divine
" We need to be forgiven;
"That, if to pardon we decline,
" We lose our promis'd heaven.


Jen v sobě plápolám jak v zimní poledne
úl spící v zahradě bezbranným smutkem hoří:
šum křídel zoufalý mne v ohni pozvedne
a v blankyt blaženství, slyšíš!, jak loď mne vnoří.


och jací reci byli jsme
a dnes už kosť a kůže,
už sličných žen si nevšimnem
a nemilujem růže –


憔悴容华自监宫
不将纨扇怨秋风
自怜皎洁招时妒
犹奉君恩箧笥中


Ó sladká cesto, ó slastný sestupe k lidskému teplu, k chatám, jež dýmají v podvečer!
Jak, zde dole, krásná byla jsi krásou
všeho, co ze své vyrůstá půdy a šťastno v ní žije!
Jak dovedlas říci životu: jsem celičká tvá,
a klesnout mu kolem šíje!
Jak bez bázně byla jsi blahem, jak pokorou líbezná,
ty dobrá, drahá bytosti, jež v tísícihlasou
bídu melancholie
nesla jsi úsměv jak štědrou minci!


Vyšel otec, vyšla máti spolu.
Vlasy krásné dívky plynou dolů,
hrdlo bílé tichou dme se řečí
a mnich skloněn vedle lože klečí.
Tu se dívka náhle slova vzdala,
rukou mnicha kolem krku jala,
očí kvítka, která k němu zdvihla,
září prosby dětinné se mihla:
„Tvoje tvář je dobrá, perle nebe,
jako bratra sestra žádám tebe:
Ty jsi kněz – ty věčné věci víš –
Kdež je nebe, kde je pekla říš?“
Zamyslil se mnich – on k nebi vzhlednul –
vážnou myšlenkou pak v tváři zblednul,
víc a víc se bledý výraz množil –
až pak ruku na své srdce vložil.


Jaká hrůza prochvívá to Prahou,
jaké lání, jaká bouř!
Proč se žene prach kol každou drahou
jako valící se kouř?


Macht Lucifer sich selbst zuschanden,
Verlohr den nahmen in den banden,
Beteufelt sich als Teufelhaupt,
So schlos ihn Gott, imehr er schnaubt.
Den Fürstensitz, der gantz durchschwärtzet,
Hat Elohim neu lichtbekertzet,
Als er schuf Erd und himmel draus,
Und stis davon di höllwelt aus.
Was ewig, ward dadurch anfänglich
In einer zeit, di bald vergänglich.


Nas plantas hoje aprendo
mais uma grã verdade;
e, assim como a ’stou vendo,
também quero que a veja
qualquer homem que reja
a dócil mocidade.


Ja, geliebt ist der Berg dir wohl, der schöne,
Jener Stammberg im eb'nen Schwaben mein' ich,
Der dir Eigenthum fast geworden, dessen
Wolkenscheitel den Schmetterling dir sandte,
Und der Zeuge des Becherklangs gewesen,
Als großsinnige Freunde mein gedachten
Sei er beiden gelobt, der Hohenstaufe,
Paladin des gewalt'gen Schwabens sei er,
Capitol uns genannt des Heldenhauses!
Aber schöner noch ist des Deutschen Erbland.
Frage Friedrich den Kaiser, frage Manfred!


duvarın arkasında ne var


Zima těká po háji,
ptáci v dálku prchají;
těžce se to sníti bude
o růžích a o máji.


Pak zase kams do dálky zavolá,
a zní to jak dělová rána –
kde vzala se, vzala, už je tu
obrovská smršťová panna.


„Zdá se, že tělo i duši!“


Dolgos két karod is oly hűs
Mint ez a nagy csöndű folyó.
Nem is csobog csak lassan elmegy.
Oly lassan hogy elalusznak mellette a fák
Aztán a halak
A csillagok is.
És én egészen egyedül maradok.


橘花漠漠玉花深
屡起微霜落瓜心
喜有青黄著篱落
千头未羡满寒林


De az élő isten kész lőn megfelelni:
„Te akarod-e én tanácsomat tudni?
Vagy mélyen elrejtett titkaim vizsgálni?
Amelyeket neked nem lehet megtudni.


Nincs lámpa a kocsinkban. Robogó, robogó, világtalan éjjel.
Az a prémes úr, Vajtán aki fölszállt, jól fésült uri szakállal,
egész úti gyertyakészletet vett elő, tartóval, kis tállal,
lassan bontotta újságlapját széllyel
annexiós kéjjel - uszító lap volt, háborús vezércikk,
szinte láttam kezéről csöpögni a vért -
oly büszkén élvezte gyertyás fölényét, hogy az ember félt
maga bölcsét olvasni az ő fényénél - inkább az utolsó élcig


Mentre d'Amor, come mia stella volse,
gravosa signoria l'alma sofferse,
in vario stil sue pene al mondo aperse,
e cantando e piangendo ella si dolse.


He beckon'd with his wrinkled hand,
My ear was all at his command;
And thus the Sage began:
"Godlike it is to know, I own,
" But, oh, how little can be known
"By poor short-sighted man!


I až i nás, kde rod náš leží,
krýt bude svými řasami,
ať naše děti, věčně svěží
jej pevně drží nad námi!
Ó vesele a jaře vlaj
jim v šťastný, volný český kraj!


Enquanto meu incerto cérebro hesita na frenética procura da exata
analogia
entre
fera e poesia


抹涂元不加真色
凋谢犹当易美名
天下断无西子白
古来惟有伯夷清


pod tíží let, pod rmutem dní,
že smích ten bezděčný a jasný
nezdolán ničím čistě zní.


V komnatě zastřené na loži bílém
dlí paní krásná, tiše rozjímá;
ne těžko hádat, co myšlenek cílem,
co její ňadra k žití rozdýmá.
Již stůně dlouho. Poctivý muž její
jí shání lékaře a snáší lík;
dí každý lékař: „Mějte jen naději,
jsem železný já smrti protivník!
Až jaro přijde, paní bude lépe,
dnes puls jsem spočet a ten hezky tepe.“
Leč naděj lékařův jest lichá vůně:
ač puls jde lépe, paní přece stůně!


Infanto, divná věc: je plna smutků duše
a plna problémků – (zda se z nich vymotá?)
Je jasno přec: třeba teď jednoduše
vše prodat za babku na trhu života –.


Nicht doch! Aber es schwächten die vielen wäßrigten Speisen
So den Magen, daß jetzt Pfeffer und Wermut nur hilft.


O Ewigkeit! Voll Angst, voll Schmertzen, voll Entsetzen!
O Ewigkeit! Voll Ruh, voll Wonne, voll Ergötzen!


دَهرٌ دَهَا قَدَرٌ دَارَت نَوَائِبُهُ
مَقنَى الثَّرَى فَاضِلٌ عَمَّت فَوَاضِلُه
مُعطِي اللَّهَى نَبَوِيَّاتٌ مَنَاقِبُهُ
بَحرٌ جَرَى عَلقَمِيٌّ مُجَّ عَاسِلُهُ
رَوضٌ زَهَا مَنهَلٌ طَابَت مَشَارِبُهُ
طِبُّ القِرَى كَفُّ يُمنِ الدَّهرِ كَاهِلُهُ
طَودُ النُّهَى عِندَ بَيتِ المَالِ صَاحِبُهُ
سَامِي الذَرَى صَاعِدٌ تُخشَى نَوَازِلُهُ
بَدرُ البَهَا أُفُقٌ تَبدُو كَوَاكِبُهُ
لَيثُ الثَّرَى قَبَسٌ تَهمِي أَنَامِلُهُ
نَجمُ السُّهَى فَلَكِيَّاتٌ مَرَاتِبهُ
فَخرُ الوَرَى حَيدَرِيٌّ عَمَّ نائِلُهُ


浩浩凌云志
巍巍报国心
忠魂与潮汐
万古不消沈


木叶萧萧江水清
幅巾藜杖绕山行
忽然行到山深处
听得鸣弦一两声


Zeuch aus, gefangne Seele,
Weil Stahl und Kercker bricht,
Des Leibes Jammerhöhle
Hemmt deine Freyheit nicht;
Das Grab, mein Ruheküßen,
Begräbt die Sclaverey;
Da nun der Strick zerrißen,
So wird der Vogel frey.


Die Liebe hat mirs Herz verwundt,
Daß michs noch schmerzet diese Stund.
Die Liebe hat mein Mark verzehrt
Und alles Blut mir ausgeleert.


老梅标致何潇洒
不与寻常草木同
可笑燕山人事别
春风只看杏花红


Este é o tempo
Da selva mais obscura


逶迤十里平溪路
滴沥三重下漱泉
为底时来策黎杖
春衣要试浴沂天


曷送住持芝下寺
祖翁一个破砂盆
寒酸固是难开眼
煮饭犹堪煮菜根


A všude jako vykropeno,
tak zleštěno a v blahém puku –
kde měl jsem duši, mám jen radost,
ta v písni spěchá do souzvuku.


Sie fangen an: Wer muß doch diese sein,
Die lieblich ist als wie der Morgenschein,
Wie Mond' unnd Sonn'; unnd die uns mehr kan schrecken,
Als wann man sicht ein Heer die Fahn' auffstecken?


Et qu'enfin dans leurs flancs sentant l'horreur vivante,
Des aïeules aussi pressent leurs pas tremblants,
Et de leur nudité promenant l'épouvante,
Pour en voiler leurs seins prennent leurs cheveux blancs !


Wenn ich, verirrt vom richtigen Pfade,
Mit Sünde mich umfangen sah:
Rief ich zu ihm, dem Vater der Gnade;
Und seine Gnade war mir nah.


Thus love-sick Lydia rav'd; her maid appears,
And in her faithful hand the band-box bears;
(The Cestos that reform'd inconstant JOVE
Not better fill'd with what allur'd to love)
"How well this ribband's gloss becomes your face!"
She cries in rapture; "then, so sweet a lace!
"How charmingly you look! so bright! so fair!
"'Tis to your eyes the head-dress owes its air!"
Strait LYDIA smil'd; the comb adjusts her locks;
And at the play-house, HARRY keeps her box.


窈窕锵鸣不见形
两情相倚进无声
闲云忽似神交意
行到声边再不行


亭亭碧莲华
何年化为石
越女莫惊猜
岩猿自相识


Snad ptát se, smím-li v času přísný hled
zřít vážně a svou povinnosť v něm čísti,
smím-li své vlasti zkvět a spásu z běd
v sny, v touhy své a v pásmo zpěvů přísti?


A paní pastorová k muži sedla
a mlčky pletouc, tichounká tak, čistá
– květ v album uschlý, jenž nepozbyl barvy –
plést přestává, slov hlubší slyšíc místa.


未说楼居即是仙
自然高处隔尘寰
谁家双鹤鸣清晓
声在东边竹树间


So wird, wenn andre Tage kamen,
Die sonnig auf dies Heute sehn,
Um meinen fernen blassen Namen
Des Friedens heller Bogen stehn.«


Bjelbogs Speer, Bjelbogs Speer
Sinkt ins Herz der trunknen Erde,
Die mit seliger Geberde
Eine Rose
In dem Schoße
Dunkler Lüste niedertaucht.


Proč se, země, nerozstoupíš,
nepohltíš panovníků?
Ach! kyž na cti krásy zloupíš,
Hrubče, skálo syrovníků!
Kyž se bouře strhne,
v propast pravdu svrhne,
duchy čestné strolí.
Ach! kdo nám žel zdrhne?
Králík zašel holí!


Schon kann ich längst nicht mehr die Gränz' erkennen,
Wo Thrän' und Lächeln, Furcht und Wunsch sich trennen –
O süßer Schmerz! o thränenreiche Lust!


Mozolnou rukou pohladil jí vlasy
a bruče cosi objal ji jak medvěd –
smír slavili. Na svatební noc myslil,
kdy poprvé s ní takto žhavě splynul –
a ona na Lojzu, ach, toho Lojzu,
jenž svižný byl a laskati tak uměl...


Und ob sich mein Pfad auch durch Wüsten windet
Und unter dornenumkrochnem Gestein
Giftige Schlangen nach meiner Ferse züngeln,
Indess die Versuchung, die alte, graue Sünderin,
Mir dreifach ins Ohr raunt:
»Thor, der du bist! Denk nicht an Andre!
Denk an dich selber und schlage dich seitwärts!
Besser als Nachts auf freiem Feld,
Steingebettet und windbedeckt,
Ruht es sich unter dem schirmenden Dach
Der ragenden Burg, der hallenden Kirche
Und des schimmernden Palasts,«
Mein Weg sei gradaus!
Kein Gold soll mich blenden,
Kein Kreuz mich verdummen,
Kein Schwert mich erschrecken!
Ja!
Ein will ich stehn
Für Licht und Wahrheit,
Recht und Freiheit,
Opferfreudig und unentwegt,
Mit Herz und mit Hand, in Wort und in That!
Und will nur einmal eine Fiber meines Herzens
Untreu werden, untreu sich selbst,
Dann sei die Lippe verflucht, die mich küsst,
Das Herz, das mich lieb hat, breche in Stücke,
Und die Hand, die schurkisch den Schwur gebrochen,
Recke dereinst sich um Mitternacht
Aus meinem Grab ins Mondlicht empor
Und melde so stumm dem verstörten Wandrer:
»Hier ruht der Verfluchte!


Schwarze Rose, fern saugt ein zehrendes Licht.
Schwarze Rose, dein Schatten splittert und bricht.
Schwarze Rose, Strahlen schneiden die Nacht.
Weiß quälen Töne von Sonne entfacht!


So komm mein Hertze/
Du Liebes-Kertze/
Laß noch auff Erden
Mich dir gleich werden:
Erwärme mich mit deinem theuren Blut.
Nimm meine Schwärtze
Und todes Hertze
Und bleib der Meine/
Ich bin der Deine/
So machstu/ meine Lieb in mir das Böse gut.


Otče Zižko drahý,
kněže lipanský,
Poděbrade, stíny,
jež vztek tyranský


las albas a su afán. En vano el día
les prodiga sus libros infinitos,
arduos como los arduos manuscritos
que perecieron en Alejandría.


– – Z vyšších sfér přicházím, ač se to nezdá.
V den mého zrození svítila hvězda.
Nepřišli tři však králové.
V světě to bývá už takové!
Péče žen život mi upředla jemně,
genia maminka viděla ve mně,
myslila plaše
na Mesiáše.
Jsemť narozen
na Štědrý den.


hacer buena la palabra
hacerla arado paz combate
furente empuñada inextinguible
dar con la antigua huella de la paz
con los nuevos caminos de la aurora
salvaguardar al hombre que florece
la trocha que nos lleve al alumbraje


Antaño el Malecón
no fue calle ni casas sino monte,
y allá en el Torreón,
cuando calla el sinsonte,
vigilaba un soldado el horizonte.
Azul, azul el mar,
como hoy lo ves entonces se veía.
Mas otro era elcantar
de la resaca fría
entre las rocas hacia el fin del día.
Una nerviosa mano
quizás crisparse vieras en la almena,
cuando un punto lejano
rayase la serena
llanura en paz con ágil nieve ajena.
¿Tal vez algún navío
que trae de Cádiz el perfume amado?
Puede que sea el sombrío
Demonio inglés osado,
el que va siempre con la muerte al lado.
El viejo Torreón
siente que nunca nadie abre su puerta,
pero en su corazón
la costa está aún desierta
y aguarda tenso el grito aquel de ¡alerta!


Você me olha desse jeito, pensa que eu não sei
Que você quer me comprar
Mas eu não estou à venda, meu bem
O que está à venda é o seu sonho de ter
O que você pode pagar


Vstává matka vyjevena,
šílenost jí z očí mizí,
sklenné oči oživují,
už v nich kmitla jiskřička.


Seine heilig-schöne Hütte
Ist gemacht nicht mit der Hand;
Kälberfleisch und Bockgeblüte
Wird umbsonst vor ihm verbrandt:
Er erwirbt das höchste Gut
Durch sein eygnes werthes Blut.


In stummer Nacht, dem weichen Arm
Der trägen Ruh entwunden,
Wälz ich mich mit heißem Sehnen,
Fülle mit Grübeln zögernde Stunden;
Ich harre der kommenden Sonne.


Daß sich euer Geist noch freue,
Wo die ew'gen Kränze blühn,
Seht an eurer Gruft die Treue,
Lieb' und Demuth wieder knien!


Ku zemi smutné klesne oko zpět,
Kde kyne máj a vonný růží květ;
Kde srdce k srdci přátelsky se pne
A soucitně se v cizím želu hne.


Hat die große Melodei,
Helle Sturmlustweise;
Nach des Lenzen Pfeife tanzt,
Tanzt die frohen Kreise!


Scharf am Felsenriff
Bricht sich der Morgenwind:
O gebrechlich Schiff,
O du verlaßnes Kind!
Keine Königstochter badet heut,
Die dir schützend ihre Rechte beut!


岩峦鼎足缭回廊
泉石幽奇草木香
幸有峰前方丈地
可能为筑读书堂


Aja, jsme už bědní
jako Talafús;
my ovesný chlebík,
Žid a Němec hus,
i od naší milučické řeči
vzal si Maďar kus.


丹艳浓妆媚晏温
谁招妃子醉时魂
此花信出此君下
那有诗人来叩门


ومنزلٍ جاورَ الجوزاءَ مرتقياً
كأنّما فيه للنسرينِ أوكارُ
أطلقتُ فيه عنانَ الفكرِ فاطّرَدَتْ
خيلٌ لها من مَجالِ الشعرِ مضمارُ
ولم يدَعْ حسَناً فيه أبو حسَنٍ
إلا تحكّم فيه كيفَ يختارُ
ما زال يُذْكى بها نارَ الذُكاء الى
أن أصبحتْ علَماً في رأسهِ نارُ


Welch schnabel? Ach! den strakks der Vogel wetzt?
Was schlangenschwantz? Hat diser mich ergetzt?
Als er den arm mit seinem ringe ringet,
So fühlt mein fleisch, was stachel ihm eindringet.


A ty, pane Viktoríne, pojď a dej mi ruku svoji –
spolu číš jsme Páně pili, spolu stáli v každém boji,
nyní v boží rozkaz velká Smrt už stojí.


Néz a magyar, - ki Balaton
Szívemelő tájáról
Sümeg felé - Somlónak jön,
S a múlt idő koráról
Emlékezik, jobbra balra
Ősink üres fészkeit
Látván, s mintegy körülöttük
Sejtvén azok lelkeit.


Kleine Götter, voller List,
Deren Pfeil kein Herz verfehlet,
Und vom Necktar trunken ist,
Ob der gleich die Thoren qvälet:
Bleibt, ach! bleibt noch lange Zeit,
Meine Jugend froh zu machen.
Ehe Schnee mein Haupt bestreut,
Wünsch ich unter euch zu lachen.


Heut traf ich einen Gelehrten an,
Schien mir soweit kein übler Mann,
Ein Professor der Universität,
Allwo er hoch in Ehren steht,
Chemie und auch Physik doziert
Und fleißig experimentiert.
Und da im Laboratorium
Die Schüler lauschen in Ehrfurcht stumm,
Nistet' Allwissenheitsbewußtsein
Sich allgemach in seine Brust ein,
Und heiter sprach er fort und fort
Über all und jedes das letzte Wort.


Hle ten kámen u té šedé brány;
Na něm rytíř bez bázně a hany
Po své krušné práci spočíval,
A pod zdorující věkům stěnou
Skláněl hlavu smutně zamyšlenou,
A svět citů v sobě ukrýval!


Ó ch'al superbo popol di Quirino,
Ó che minacci à me questo portento,
Scaccia da noi col tuo favor divino
Il temuto fatal danno, e tormento.
Sparge sopra l'altar co'l latte il vino,
E move il sacro, e glorioso accento,
E prega il dotto haruspice Toscano,
Che 'l futuro destin gli faccia piano.


花底班行锦样明
中闲宁少紫青人
更无入诵成都赋
拟抗声来问大钧


Postůj, větérku ty mile dmoucí,
Byl-lis nyní v sadě rájovém,
Nebo někde v pruhu jihovém,
Kde se proudem milost line žhoucí;


Dove la forma già stampar dal sole
de la mia donna viddi a parte a parte
cerco mentre la luce il sol comparte,
né ritrovar la posso, onde mi dòle.


Řad vzpomínek na mrtvé blaho chvílí
mou chladnou duši nenaladil do bolu,
bez lítosti jsem opouštěl dům bílý
se skromným sadem, u silnice v údolu,


Alegría, recóndita alegría.
Casa de oro en cuya blanca mesa
yo sacrifico la virtud ilesa
del luminoso pan de cada día.
Clara columna de sabiduría.
Ala justa de todo lo que pesa.
Honda señal de plenitud, impresa
sobre mi verdadera poesía.
Alegría feraz, múltiple y nueva.
Tierra de fe que desgarró la esteva
y cubrió la esperanza de verdura.
A tu verdad solar llevo mi trigo,
y al derramarlo en sus entrañas, digo
la palabra final de mi amargura.


Bäume standen wie Wand an Wand,
Daß sie mit Einsicht stille stand.


Já nejsem Aesop, nejsem z proroků!
Já malá nejsem Lafontaine ni Krylov;
však přece pestrosť divných živoků
mě svodně vábí: jen si kořisť vylov!


Chatarra aplastada
Carne deshuesada en alma
Voz de pájaros,
Canto de mudos
labios cosidos por el tiempo
Lenguas marchitadas
Corazones apilados
Lagos de ojos amarillos
Mares de piel
Desiertos de anillos; pies descalzos


Estará sujocomo se parece sujoé o que você pensa na cidade será que só parece sujoé o que você pensa na cidadevocê não se recusa a respirar recusa alguém chega com um belo dum mau caráterparece atraent será mesm sim muitoele é tão atraente quanto mau caráte ser sim é o que você pensa na cidadepasse seus dedos por sua mente sem musgoisto não é um pensamento é fuligem e você tira muita sujeira das pessoasserá menos mau o caráte nã melhora constantementvocê não se recusa a respirar recusa   Is it dirtydoes it look dirtythat's what you think of in the city does it just seem dirtythat's what you think of in the cityyou don't refuse to breathe do you someone comes along with a very bad characterhe seems attractiv is he reall yes veryhe's attractive as his character is ba is i yes that's what you think of in the cityrun your finger along your no-moss mindthat's not a thought that's soot and you take a lot of dirt off someoneis the character less ba n it improves constantlyyou don't refuse to breathe do you (tradução de Ricardo Domeneck)


Das ist ein kräftiger Regen,
Das ist ein kostbar Sprühn!
Das ist einLerchensegen,
Der macht die Saaten grün!
Der tropft auch auf den Jungen,
Der hinrast übers Feld
Und heulend dann umschlungen
Den toten Vater hält!


Páchne kvítí,
Noční hvězda svítí,
Slavíkova píseň zní,
Žádný neví, co tají;
Proč já toužím, proč já vzdychám, vím,
Ale nepovím.


作客黄金尽
西风白发盈
谁怜敝裘意
一为赠生平


يا مَن بِكُلّ دَقيق
غَدوا مِن الناس أَدرى
ما مثل قَول مُحبّ
حاجاكُم جاعَ دَهرا


Queste son l'acque del felice fiume,
che purgan l'atra macchia che fe' morte;
quest'è quel sangue, che l'eterno sole
sì dolce stilla per condurci al cielo;
queste le piaghe son, che 'l santo legno
fan trïonfante nell'inferno e 'n terra.


حبيب القلب أضحى فيه حاضرْ
وعيني عينه واللحظ ناظرْ
ينادمني بغيب القلب منّي
بباطنه ولي بالقرب ظاهر
بمرآتي أراه إذ يراني
أسامره بما أمسى يسامر
إذا كنّا كذلك باقترابٍ
فلم نحتج لكتبٍ أو دفاتر
فتلك رسائل النائي ببعدٍ
وعنها في غنىً من كلّ حاضر
عليك سلام قلبي فاح طيباً
بنفحٍ فاق أنفاس العواطر
ومنك إليك أدعية بقلبٍ
لكم في غيبه أبداً مناظر
وما لي من نصير غير حبّي
محمّد من غدا لي خير ناصر
وأرجو الله تحقيق الأماني
بما ترجوه من جبر الخواطر
وما أرسلت من قفصٍ أتاني
وقلبي فيه وجداً بات طائر
يرنّم بالغنا شوقاً إليكم
ويصدح فيكم بالحمد شاكر
وحمد الكلّ منكم حمد ربّي
تعالى أوّلٌ وكذاك آخر


Údolí se kvítím směje,
skalná bystřeň v ruce tleská,
a ta živá píseň česká –
polní skřivan – nivám pěje.


Erst tretet in der Kirche Mitten,
Und weiht ihn mit Gebeten ein;
Sie haben ihn mit Gott erstritten,
Mit Gott soll er gefeiert sein.


Nirgend kann ich hier auf Erden
Jemals wieder glücklich werden,
Alles ist ein düstrer Traum.
Ich bin auch mit ihm verschieden,
Läg' ich doch mit ihm in Frieden
Schon im unterirdschen Raum.


aynı varın sonuçlarıyız


荔子花开海雨晴
分㩦同下越王城
从来送别多愁怨
惟有青山忘却情


Als die Antwort ich bekam,
Ich sie in die Arme nahm,
Küßt sie eins und fragte:
Was der Abschied endlich wär.
Komme morgen wieder her,
Sie gar freundlich sagte.


"Learn, Youth, to ask some fit reward,
" Which with thy rank agrees;
"And fame, and wealth, and high regard,
" Thy anger shall appease. "


Ach, želím Betlema, že v pýše vzrost’
a odepřel ti svatou hostinost.


Wie Du so viel Tränen weinst!
Ziehest fort, Du lieber Freund,
Seh'n wir uns auch wieder einst?


Hier Joseph, den kein Herz vergißt, ein Märtyrer und Weiser,
Dort, den ein dunkler Flor umschließt, der Deutschen letzter Kaiser,
Und schon zum Ehrenmale wird das Fundament geschichtet
Dem Sänger, der das Hohelied vom Schützen Tell gedichtet.


Však obě dámy nejevily chuti,
by s důstojníkem hovor začínaly
a proto odešly bez pokynutí.


Все на фронт добровольцами! Пока…
хлеб не отобрала панская лапа,
уголь не отобрала баронская рук


相别南雄五载馀
相逢惟赠白沙书
书中多少喃喃话
祇是心真便自如


Tres moricas tan lozanas,
tres moricas tan lozanas,
iban a coger manzanas
a Jaén:
Axa y Fátima y Marién.


Ante El Pinalete estoy
mirando correr el agua.
Llega alegre porque ha roto
con su oscuridad de esclava
dejando atrás para siempre
la prisión de la montaña.
vino a luz como los niños,
desnuda de cuerpo y alma,
sin que tuviera al nacer
prenda que echarse a la espalda.
Mucho tiempo estuvo inmóvil,
muerta al espejo su cara,
recluida en el sepulcro
del corazón de las lavas.
No fue fácil desasirse
del vientre que la engendrara.
Noches como soledades,
demonios de luengas garras,
diques de diente de perro,
la tenían sojuzgada.
Y a quienes debes tu canto
voy a decirte en voz alta.
Hombres con rostro y familia,
hombres que visten y calzan,
riesgos, hambres y laderas
en busca tuya horadaban.
Sonrisas de la destreza,
hondos brazos, manos claras,
los salarios de sus penas
eran de sed y esperanza.
Por eso las galerías
—boa a oscuras, vena a gatas,
creyones de húmeda muerte—
imagen y semejanza
son de aquellos que caminan
para dar cielo a sus ansias
y ver si en su vida estéril
por fin amanece el agua.
Pero a veces quedan dentro,
hechos ya noche cerrada,
sin que puedan en sus ojos
nacer las luces del alba.
El agua que ahora miro
son sus piernas amputadas,
los brazos que no volvieron
a descansar en su casa,
y tu mundo de rumores
muñones de sangre blanca.
Para que tú seas libre
siguen manando las lágrimas
de recuerdos que barrenan
sin pólvora las entrañas.
Y ante El Pinalete estoy
mirando correr el agua,
todo su cuerpo canción
y toda sollozo el alma.


Jetzt sitzest du zur Rechten
Der Gottes-Krafft gestellt,
Vnd hast in deinen Nächten
Sünd', Helle, Tod vnd Welt,
Was Himmel, Lufft vnd Welt erhöht
Dient deiner hohen Majestät.


Prach letěl k nebi bílý vysoce,
neb dvacet tisíc mužů padalo
teď k zemi, udeřilo kajicně
se do prsou a Turpin nad nimi
kříž udělal, pak ruce povznesl,
a svatým jménem božím žehnal jim.
A prosti hříchů vstali radostně,
a sedli na koně a klusali,
a v čele jim jel Roland bohatýr
jak hvězda jasný, s bílým praporem,
a za ním Olivier a pairové,
a na pohany hleděl hrozivě,
na svoje ale sladce, pokorně.
„Nuž, jménem božím!“ zvolal Olivier,
a každý ostruhami koně bod’
a Roland zvolal: „Sladká Francie!“
a dvacet tisíc s ním tak zvolalo,
a jak dva vichry hrozné utkala
se obě vojska. Nastal velký boj.


Gen Himmel wand auf Roms Altären
Sich heil'ger Dampf gesengter Aehren;
Das Opfer kennt noch manches Land:
Der Stutzer, der Coquetten Götzen,
Dem Müßiggange, den Geschwätzen,
Wird auch bey uns Caffee gebrannt.


西原驿路挂城头
客散红亭雨未收
君去试看汾水上
白云犹似汉时秋


Quell'innocente che sì largo fuore
Sangue l'empio versò pietoso foro,
Lavò chiunque te chiamando muore.


Gvte Nacht, du falsches Leben!
Gute Nacht, all eytle Lust!
An der Erden Koht vnd Wust
Mag ich nicht mehr kleben,
Meine zeit hab' ich vollbracht,
Meinen Lauff vollendet,
Christus hat durch seine Macht
All mein Leidt gewendet.


– Da sind Gesichter, lachen nett,
Daß alle Zähne blecken müssen;
Die Louis zeigen ihr Skelett,
Louise läßt mich ihres küssen.


Tovaryš onen přihlížel k mé práci,
když tesal jsem jej, povzbuzoval, radil –
však jakmile jsem se zmetkem byl hotov,
vzal odpuštění od mistra a pravil,
že touha domů pudí jej, tam k Rýnu.
A odešel – víc po něm ani slechu.
Posuďte sami... A já čist a kliden,


Dnes pán můj rytíř – zítra pop,
pozejtří po mně ani stop,
dost možná, že juž přes můj hrob
hřmít bude vichrů jízda
a v štít můj kdesi v hradní strop
že vlaštovky si sklenou hnízda.


Auf Muthmaßung gestützt, willst du Gewißheit finden?
»Allein ich schliesse recht?« woraus? aus vesten Gründen?
Sonst sey so klug du willst, die Folgen auszuziehn,
Biet alle Lehrer auf, vom Lock bis zum Corvin;
Und reichte vom Saturn die Kette bis zur Erden,
So wird durch keinen Schluß der Irrthum Wahrheit werden!


Sie wollten sich noch halten, er warf sie in den See:
»Nun trinket liebe Herren, ihr erstecht kein Schiffmann mehr.


Zpátky, skloň svou hlavu v jarmo,
nechť i výš se v světlo ztopíš,
oslněný nepochopíš.
V tomto ohni, v tomto žehu,
na věčnosti děsném břehu
vaší zemské krásy prostém
smutným byl bys věru hostem.
Onen život, jenž je tady,
jímž vrou sluncí myriady,
nesměrný jest, velkolepý,
k pojmutí tvůj zor jest slepý.


Mutter der Gemeinen!


Karls Herz, sieh, wie es blitzt aus des Aethers dunkelnder Tiefe!
Während es d'runten zerstäubt, funkelt es droben im Licht!


Uns lockt Frühling auch aus engem Haus,
Der Gelehrte mag am Pulte murken.


Tys, myslím, pták mrtvý, dvakrát ač rok
jsi viděl kvésti a zblednout.
Vím, že jsi mrtvý: ze všech tvých slok
dvě křídla se nemohou zvednout.


A félsötétben elsüppedve nem látsz.
Nyakad hevén ül egy vékony aranylánc,
mint selyemgyíkon villogó pazar ránc.


A hideget használd úszva vagy mozogva,
Csöndesen pihenve maradj a forróba.
Mindeniknél kerüld az ingerültséget,
Indulatossággal ne rontsad a véred.


Lobsingt nur eurem Götzen
In frechem Gaukelspiel!
Der Herr wird kommen und setzen
Dem wüsten Rausch ein Ziel!


Zřela splněné své přání!
Kotel prázdný – Satan zmizel,
ale za to v mraků věnci
nový smál se andělíček.


In: GARCEZ, Maria Helena Ner Conta gota São Paulo:  Scortecci, 1987


Und Baum bin ich mit weiten Wurzelgängen,
Der diesen festen Boden zäh durchfaßt,
Voll Fasern, die sich durcheinander drängen,
Zu saugen gierig, was dem Wachstum paßt.
Ein Blütentraum. Nun fühl' ich Früchte hängen,
Auch Schatten spend' ich für des Wandrers Rast,
Und meine Gaben neig' ich frei hernieder
Für den, der kosten will: Der Erde Lieder.


Až se rozplynou ty ráje lásky naší,
v nichž srdcí našich mladé sny se vznáší,
až naděje se naše rozdrtí,
až z mého vyrván budeš objetí,
až věčně rozvedou nás hvězdy klamné –
nezapomeň na mne!


As fadas param a dança,
Dos prados somem agor
E já do Oriente se avança
A nau de prata da auror
Velas queimam castiçai
Começa o dia a espreita
E o bolso apalpa o rapaz:
Será que tem de pagar?


O Gott/ du hast
Die Welt erhaben/ 11
Sammt ihrem gantzen Last
Aus nichts hervor gegraben; 12
Du bist der grosse Sabaoth,
Der Erden/ und des Himmels Gott/
Dich will ich ewig preisen/
Dann du hast mich getröst/ 13
Von dem unweisen
Gestanck erlößt.


No descifrará el tiempo,
Cuándo o si he de morir,
No relatará con su boca
Mis dolencias,
No cortará de mis ojos
Sus ambarinos trigales,
No hurtará su frío
De mi piel,
Ni el afable retoño
De mi supremo esfuerzo.
El tiempo
Podría permanecer allí,
Oculto, desvergonzado,
Casi sin darse cuenta,
Que es en sí,
Tan descifrable en el espacio
Por sus circunstancias;
Como indescifrable
Su rostro, en cada línea,
En cada esbozo,
En cada fonema;
Cuando escribo
Sin retazo mis
Mofados versos.


Soll ich ein Glück, das du mir gabst, verlieren,
Und willst du, Gott! mich rauhe Wege führen:
So wirst du, denn du hörst mein Flehn,
Mir dennoch eine Hülf ersehn.


Versöhn ich dich mit keinem Kuße,
So brich mir nur das Herz entzwey.
Ich wasche deinen Fuß mit Thränen,
Vergieb und höre dies mein Sehnen;
Erkennen ist die beste Reu
Und nicht mehr thun die beste Buße.


Lope einst de Vega Carpio
Hieß der Phönix seines Landes,
Also schrieb er gut und viel.
Du verfolgst ein gleiches Ziel.
Soll ich dich nun Phönix nennen?
Halb kanns wohl, halb nicht geschehn;
Denn man wird dich wohl verbrennen,
Doch du wirst nicht auferstehn.


In diesem Jammerthal
Seufzen wir allzumahl,
Zu dir, o Jungfrau, in Elend und Noth;
Maria du allein,
Wollst unsre Mutter seyn,
Wenn die Seel scheidet vom Leib der Tod,
Wenn wir hinreisen,
Thu uns erweisen
Gnad und Barmherzigkeit bey deinem Thron,
Bitt für uns Jesum dein göttlichen Sohn.


Amaryllis liebt Mirtyllen
und Mirtyllus Amaryllen.
Schlagt durch die gepaarte Hand,
ihr hierzu ersuchten Sternen,
und gesegnet derer Stand,
die von euch das Lieben lernen!


نسبوه حسناً للهلال وعينه
للظبي تنسب لا رميت بعينه
فإذا بدا فإلى هلالٍ أصله
وإذا رنا فهو الغزال بعينه


يا قلب ما أغفلك
عن حركات الفلك
ويحك هذا الردى
إليك يسعى ولك
أنت على سفرة
يشيب منها الحلك
من انتحى نهجه
بغير واد هلك


Jeho dům byl jenom zběři milovné,
Hany páchajícý sydlo,
Tu se sešli s všech stran panny šperkovné,
Karbaník tu míval milé bydlo,
Špatné tovaryšstvo lstivých lichevníků,
Cti y jmění rovně zlostných loupežníků,
Zyštné řemeslo své u Žibřida konalo,
Chasu sobě rovnou svolalo,
Peníze kdo donesl, prázdný odsud vyšel.


V tom vykřikl z nich někdo: „Černý car!“
a zraky všech se s hrůzou upřely
na hřeben západního návrší,
kde vynořil se osamělý jezdec
na bílém koni. Jak by příroda
zvěstovat chtěla jeho zjevení,
vichřice zadula, jak před bouří,
a těžké mraky, černé, posupné,
s hrozivou rychlostí se přihnaly
a nebe ztměly. Jezdec bez hnutí
nad svahem stanul, hleděl pozorně
na ruských pluků shon a hemžení.
V tom za ním chmurných mraků opona
se roztrhla a záře západu
jej osvětlila jasu záplavou,
že zdál se těm, kdož k němu hleděli,
na oslnivém stříbře pozadí
být sochou z bronzu, černým gigantem,
jenž k nebi vyrůstal a v kraje klín
hluboko vrhal obrovský svůj stín.


„Odpusť mi nebe i ty mrtvý hřích,
vždyť to jest pro blaho sirotků mých,
bída i hlad v naší chatě.
V hrad-li tě přinesu na plecech svých,
váhu tvou pán mi dá v zlatě.“


Der Leib wies Narben eingerissen,
Der Becher tausendjähr'gen Wein,
Dem waren Stirn und Aug' zerschlissen,
Dem fehlt' die Rechte – dem ein Bein.
Krugtragend in der Schläfer Kreise
Stund eine Jungfrau groß und schlank,
Als ob sie in Walkürenweise
Erst jüngst gebracht den Labetrank.


Duše má se netajila
ani svojí čistou vírou,
že vzkříšení Selské bouři
z temna hrobu zazáří!


¡El sol!
Hace trizas
los espejos y, hechos
azogue y vidrio,
los empuja
y los derrite.
¡Qué dulce el agua
disolviendo sales!
¡Qué fría
hirviendo
siempre!
¡Cómo se astilla
contra las piedras que esculpe!
¡Cómo imanta sus agujas
rápidas!
Y cómo vence luego
el abandono
de sus crines blancas.


Wer Gott vereinigt ist, den kann er nicht verdammen,
Er stürze sich denn selbst mit ihm in Tod und Flammen.


Tolik čar a tolik teček,
tolik hvězd a tolik pruhů!
Proč nemají tyto ryby
hezké jméno pestrých pstruhů?


daß mich Natur mit allen Trieben
im Schooß der Wonne schon verdammt,
daß Die verflucht sind, die mich lieben,
daß meine Brunst nur Unheil flammt!


Mir glänzen Jugendsterne heiter
Aus goldnem Abgrund dieser Schale!


»O sprich nicht so, und denk daran,
Was alles Er für mich getan:
Die Stadt stellt mich hierher in Stein,
Er stellt ins Leben mich hinein –
Zu meinen Füßen Gerechtigkeit,
Durch Ihn sich großer Lehrer freut,
Daneben Handel und Ackerbau
Lebendig gehn durch Land und Au,
Der Medizin schenkt er ein Haus,
Manch Kranker geht gesund heraus.
Chemia, Phisika, Philosophei,
Studiern und sprechen, was Leben sei.
Auch durch der Theologia Schleier
Strahlt neu ein Licht, ein Augenfeuer,
Gern nennt' ich allem Volk dies Licht,
Weil's aber taub ist, brauch' ich's nicht.
Sonst sah die Nase nur heraus,
Und sprach, ich bin heut' nicht zu Haus,
Aufklärung füllte jedes Maul,
Schaut' durch die Eier und nannt sie faul,
Weil sie nicht konnt durchs Hühnlein sehn,
Blieb der Verstand ihr stille stehn,
Sie blies das Ei aus, malt es an,
Steckt auch ein Lichtlein hinten dran,
Aufklärung heißt's, aus Religion
Ward schier ein' schlecht Illumination;
Doch jetzt durch der Theologia Schleier
Strahlt neu ein Licht, ein Augenfeuer.
Was nur die großen Heiden dachten,
Daß sie so gar nichts Schlechtes machten,
Das tut Philologia lehren,
Der Alten Spiegel recht sauber kehren,
Daß Mann und Jüngling und auch Kind
Die Helden schau, die nicht mehr sind,
Paßt gleich der Spiegel nicht in die Zeit,
Erquickt sich drein die Ewigkeit.
Historia naht sich auch herzu,
Und was geschehn, was man noch tu,
Das spricht sie aus, das sieht sie ein,
Sie soll des Lebens Herold sein,
Und wenn mit Gott das Werk gedeiht,
So geht hervor ein' neue Zeit,
Dann mag der Herold, so wie ich,
Laut preisen den Karl Friederich! «
Solch Red' Frau Pallas ernsthaft führt,
Zu ihren Füßen es sich rührt,
Justitia mit der Waage klingt,
Merkurius die Flüglein schwingt,
Feldbau rauscht mit dem Erntekranz,
Religios Haupt umgiebt ein Glanz. –
Ein jedes tät sein'n Beifall geben,
Karl Theodor wollt' die Stimm' erheben,
Da kommt ein großer Zug durchs Tor,
Von alten Männern ein Ehrenchor,
Sie trugen Bärt', seltsam Gewand,
Wie ich etwa gemalet fand
In alten Büchern die Doktoren,
Die Philosophen und Professoren.
Ich schaut' sie gar andächtig an,
Erkannt' auch manchen großen Mann,
Den ich etwa im Bildnis sah,
Erasmus, Dalberg, Agricola,
Reuchlin, Wimpfling, Öcolampadius,
Melanchthon und auch Münsterus,
Marquardus Freher und auch Mizyll,
Donellus dann und andre viel,
Die all einst hier gelehret hatten,
Und auch gelernt, die heil'gen Schatten
Umgaben feierlich mit Fleiß
Frau Pallas Bild in halbem Kreis.
Ihr Antlitz strahlt' in Freude ganz,
Ihr' weiße Bärt' gaben einen Glanz,
Die Lippen sie bewegen täten,
Doch war es still, ich hört' nicht reden,
Die Hüt' und Barett täten sie schwingen,
Als ließen sie ein Vivat erklingen,
Weil aber ich kein' Stimm' hört' schallen,
Wollt' mir das Ding nicht recht gefallen;
Beim Mantel zupft' ich einen da,
Den ich vor nicht im Antlitz sah,
Er dreht sich um – der Musenheld,
– Gekrönt – Opitz von Boberfeld!
Der teure, werte Ahnherr mein,
Schaut feurig mir ins Herz herein,
Das wallt mir auf, die Zung' erbebt,
Die Stimme mein sich laut erhebt,
Ich tät ein Lebehoch ausbringen,
Karl Friedrich hoch! tät's widerklingen,
Weiß nicht, ob es Frau Echo war,
Oder der alten Gelehrten Schar,
Es gab ein'n Schall, daß ich erwacht,
War ganz allein um Mitternacht;
Von meinem Burschenhut ich nahm
Den Epheukranz, mit Zucht und Scham
Tät ich ihn hin nach Frau Minerven,
Als eines Jünglings Opfer werfen;
Ich dacht', bleibt er nur hängen oben,
Als gutes Zeichen will ich mir's loben.
Da flog der Kranz, da fiel der Kranz
Ihr um den Helm im Mondesglanz!
Gott gebe seinen Segen zu!
Gut' Nacht, ich geh' nach Haus zur Ruh';
Und wie ich in das Tor eintrat,
War schlummerstill die ganze Stadt,
Nur fern noch hört' ich jubilieren,
Ein einsam nächtlich Kommerschieren,
Den Landesvater hört' ich Euch singen,
Tät Euch Studenten gut gelingen.
Seid fleißig nur – fromm – toll – mit Witz,
Dies wünscht von Boberfeld Opitz.


ياحَبَّذا نادي النِدامِ وَمُجتَلى
سَرَّ السُرورُ بِهِ وَمسلى الأَنفُسِ
وَلَئِن كَفَفتُ عَنِ المُدامِ فَإِنَّ لي
نَفَساً تَهَشَّ بِصَدرِ ذاكَ المَجلِسِ
لَولا الحَياءُ مِنَ المَشيبِ لَقَبَّلَت
ثَغرَ الحَبابِ بِهِ وَعَينَ النَرجِسِ


Dem zu Folge sie denn schliessen,
Dieser Ströhm' und Quellen Fluth,
Die sich durch die Welt ergiessen,
Sey des Erden-Cörpers Blut,
Welches in sehr grosser Menge
Durch die vielen Wasser-Gänge,
Als durch so viel Adern, dringt,
Und der Welt die Nahrung bringt.


Antes aproveitar a nossa herança
De intenções e palavras proibida
Antes rirmos do anjo, cuja lança
Nos expulsa da terra prometid
Antes sofrer a raiva e o sarcasmo,
Antes o olhar que peca, a mão que rouba,
O gesto que estrangula, a voz que grit
Antes viver do que morrer no pasmo
Do nada que nos surge e nos devora,
Do monstro que inventámos e nos fit


O traure, traure Deutschland,
Unglücklich Land! zu lange brach gelegen!
Deine Nachbarinnen blühen um dich her voll Früchte
Wie goldbeladne Hügel um einen Morast,
Wie junge kinderreiche Weiber
Um ihre älteste Schwester,
Die alte Jungfer blieb.