Hoy me acerco a vosotros con tristeza.
El color de madrigal de mi frente,
mi alegría de cabellera despeinada,
no alimentan ocasos violetas
ni pestañas de luto
ni corazones rotos en desvanes.
Heredé de mí misma la costumbre
de estar siempre dispuesta a lo que salga:
el salmón de la luna o el riesgo de la muerte,
la noche del odio o el bandazo del horizonte.
Temo a los que aún no saben amarme,
a los que ponen sus temores
bajo el signo de las lágrimas.
Si de algo os acuso es de haber olvidado
mi rompiente manera de llorar.
No es un llanto de agua dulce,
de estanque prisionero;
no el llanto de rodillas de un esclavo,
sino un llanto que alcance el rojo vivo,
un llanto que taladre montañas,
corte como una sierra
y levante su copa como un árbol al viento.
Los hombres nunca lloran hacia abajo.
Lloran hacia lo alto de sí mismos,
hacia la aurora campesina de los trigales,
hacia su libertad de miel de águila.
Lloran hacia su sed de soledades
para apagar sus penas
con gritos sin respuesta y caminos sin rumbo.
Aprended a llorar como los niños,
con su amanecer de espiga en los dedos
mientras comen con rabia el pan y la sonrisa;
con su cuento de hadas abriéndoles los ojos
mientras rompen la crisma a los juguetes.
No, vosotros no lloráis hacia los hombres
con la firmeza de los cantiles,
con la camadería de las arenas,
con los sordos colores de un pez en el acuario.
No lloráis con mi fuerza,
con vocación de retorcer cadenas,
con voluntad de vida.
Mi ilusión es que nazca vuestro llanto
como los surtidores,
como crece la hierba,
como sube el ganado hacia la cumbre,
llanto que os levante y os ponga en la cima
de un dolor sin fronteras,
desde el cual tenga el mundo transparencia de río
viniendo hacia mis brazos a confundir sus aguas
en una sola voz de bienvenida,
en una dura piedra de amistad.
Cuando lloréis tan míos lloraréis con el alma
y será entonces lluvia vuestro llanto,
capaz de retoñaros de alegría.
Con la mano en el pecho así lo espero.


Nur wenn des Lebens Riesenplagen
Der Freude letzten Keim zernagen,
Erliegt dem heißen menschlichen Gefühl
Die schwankende Vernunft und fluchet,
Wenn sie umsonst nach Rettung suchet,
Frech sich und dir in dem Gewühl.


先生万事不挂眼
独向秋丛餐落英
未省折腰营五斗
悬知今日有渊明


Gib, daß ich ja den Müssigang
Sampt aller Trägheit hasse,
Dagegen, Herr, mein lebenlang
Mein' Arbeit so verfasse,
Daß ich zur Noth
Mein täglich Brodt
Mit Ehren mög' erwerben
Vnd, wenn ich sol.
Fein sanfft und wol
In dir, Herr Jesu, sterben.


Each ruddy-breasted robin
The concert bore a bob in,
And ev'ry hooting owl around;
The croaking frogs,
The grunting hogs,
All, all conspir'd to raise th' enliv'ning found.


Scioglile tu, tua sol l' alma divegna,
Che per te fu creata, e 'l core insano
In voce e 'n atti a riverirti insegna.


Quel pensier che nel dì, che lusinghiero
Ti si offeriva nella notte, quando
Tutto queto parea nell'emisfero:


Doch kommen andre Zeiten,
Für die will ich's bereiten;
Die jetz'ge Barbarei
Geht wohl einmal vorbei.


Himmelblau und klar
Ist ihr Augenpaar.
Wer sie sah, vergißt sie nimmer,
Immer, immer
Denkt er noch an ihren Schimmer.


Avasallado por la piedra, insomne,descolorido, el crimen principiaen la alta hora de la noche vacíagana cuerpo en el transcurrir del dí
Gana cuerpo en el transcurrir del día,avasallado por la piedra insomnedolor de náusea delicada e infamede la alta hora de la noche vací
Dolor de náusea delicada, infame,en la alta hora en la noche vacíagana cuerpo en el transcurso, en el díaavasallada por la piedra, insomn
Gana cuerpo en el transcurrir del día,dolor de náusea delicada e infamedescolorido, el crimen principiase alía al tedio impune y se disip
Poema em português


Als Gott/ was lebt er leben macht/
Qui regnabat sursum,
Als Mensch der Tod auff jhnen wacht/
Qui regnabat sursum, sursum,
Patitur deorsum, vt nos trahat sursum,
Patitur deorsum, vt nos trahat sursum.


Die Unseren zu retten, gnadenreiche Macht
Der Güte, die für uns den Sieg errang im Kampfe.
Und mystisch steigt der Weihrauch tiefer Sommerpracht
Glorreich zum Himmel auf in stillem Opferdampfe.


Die Schloßen stürmten, es traf der Blitz,
Nun herbstet es schon in den Zweigen.
Im Busen reift mir ein voller Besitz –
Wie lang wohl bleibt er mein eigen?


Die selige Seele.


广离骚罢独支颐
万里江山座上归
门外不知蛮战触
满窗蚊子刺明飞


故人西辞黄鹤楼
烟花三月下扬州
孤帆远影碧空尽
惟见长江天际流


Sigue el son:


Kam se jeden obrátí,
tam se druhý točí, –
nejsou to dva motýlky,
jsou dvě modré oči.


Das wunder wolt in freßen,
weil er das ander or nit fant.
er sprach: »wo ist das ander or, du dumer tor?«
und in gar ernstiklich anblickt.
der abenteurer sprach:
»Kremer du must mir meßen
gen Ertfurt in das Dürgner lant!
da findst am pranger genagelt das ander or,
alda mirs der henker abzwickt.
miß hin, ich wil hinach.«
Der kremer sprach: »das tu ich nicht.
gen Ertfurt ist wol dreißig meil;
mir kleckten nicht all borten,
die man ietz hat zu Frankfurt feil.
nem dein weißpfennig; der kauf sei dir abgesagt.«
diser mit wenig worten
loff und dem bürgermeister klagt,
der kremer wolt im nit halten bezalten kauf.
nach im der burgermeister schickt.
da war ein groß zulauf.


يقولون في بيروت أنتم بنعمةٍ
تبيعونهم تُرْباً فيعطونكم تبرا
شقيقتنا مهلاً متى كان نعمةً
هلاكُ أُلوف الناس في واحدٍ أثرى
وباذلُ هذا المال يعلم أنَّه
يسِّلم باليمنى إلى يده اليسرى
على أنها أوطاننا ما كنوزُهم
وأمواُلهم حتى تُساوَى بها قَدْرا
ولو كان قومي أهلَ بأسٍ ونخوةٍ
إذن أصبحتْ للطامعين بها قبرا
ولكنهم قد آثروا السهلَ مركباً
تسيِّره الأَهواءُ واجتنبوا الوعرا
وما حسرتي إلاَّ على متعفِّف
يقومُ لوجه الله بالنهضة الكبرى


Ben vi prego, o donna cara,
che coll'occhio onesto e cheto
non vogliate essermi avara
d'uno sguardo mansueto,
o d'un risolin discreto,
che per or mi tiè contento:
e io sempre sarò intento
a salvare el vostro onore.


Auf der Silberwolke fahre
Still dahin zur Sternezeit,
Wo ein Greis am Hausaltare
Jedem Abend Tränen weiht;
Sprich die Namen seiner Lieben,
Führ ihn auf in ihren Kranz,
Wo des Auges ew'gen Glanz
Keiner Trennung Zähren trüben!


Pelo que, em brando modo despedidos,
Lhes ordenou que povoação fizessem
Mais abaixo; porém que sempre unidos
Nos casos necessários estivessem.
Vão da necessidade constrangidos
Buscar sítio seguro, em que vivessem;
E no lugar, que vedes, estiveram,
E à sua povoção princípio deram.


Neigt Euch dem Könige, der treu
Sich dem Gesetze neigt
Und sich, ohn' alle Heucheley,
Als Freyheits-Ehrer zeigt!


Milý hochu,
brus je brus.
Jen to zkus!
Tak chce tomu strýček Prus.
Nová, nová theorie:
Zpět, zpět do prehistorie!


Und als sie, mit zuckender strebender Kraft,
Sich wieder ermannt und dem Boden entrafft:
»Juchheisa! da sprang sie, juchheisa! Tralla!
Auf lustig, ihr Fiedler, mein Brauttag ist da!


采芳越女斗蛾眉
颜色如花镜里窥
莲子摘来心自苦
更饶不断藕中丝


Tak mluví s hrdou tváří Šalomón,
a královna si lehce povzdechne
a pozvedne lem třpytných závojů
a s jemným v temném zraku úsměvem
mu tuto dává odpověď:


Laß dir's lesen von Dodo,
Und dir duftet ins Gemüte,
Rosen gleich von Jericho,
Alter Freundschaft frische Blühte.


Pláč milenek se tichou nocí nes’...


„Juž hledají mne!“ – „,Jen se neboj, pane!
kdo k vůli pariu by pozved’ páže?‘“
A v skutku, plaše minuly je stráže,
juž město v dáli jako z mlhy stkané.


Here is the same as there, my friend,
All places in this world are lik
If doomed thy life in grief to spend,
What change can then thy fate amend,
What from thy soul the pain can strike?


¡Qué seguros en medio la tormenta
nos juzguemos, estando sumergidos!
¡Oh oscura ceguedad! ¡oh errónea cuenta!


	sì che tal segno ogni suo fatto e mostra
essalterà con gaudio, amore e gioco,
e farà lieta ancor la città nostra.


Tu mocně pohnut, povstal Aucasin
a zvedal jej, sám k nohám se mu vrh’
a zvolal: „Otče, otče, promiň mi!
Chci do boje a vím, že spasím tě!
Však slitování měj s mou mladostí,
a slib mi, otče, že když vrátím se,
když nezahynu v seči, slib mi to,
že s Nicolettou jednou, naposled
mi promluviti dáš, že připustíš,
bych jediný na čelo polibek
jí vtlačit směl, když na vždy rozloučit
se máme zde, a neuvidět víc!
Ó, slib mi to! Tu naděj ponesu
pak sladkou před sebou co prapor svůj
a s praporem tím bude vítězství!“


Ach, wie glückselig ist das leben,
dem keines andern will gebeut,
der ohn misgunst, neid oder streit
sicht andrer glück fürüber schweben;


“Ó, kancsók kincse, ó, görög romantik,
Orsók korsója, drágamívű borsó,
Akit szeretnek Bélák és a Bandik.


Когда любовь охватит нас
Своими крепкими когтями,
Когда за взглядом гордых глаз
Следим мы робкими глазами,
Когда не в силах превозмочь
Мы сердца мук и, как на страже,
Повсюду нас и день и ночь
Гнетет всё мысль одна и та же,
Когда в безмолвии, как тать,
К душе подкр_а_дется измена, —
Мы рвемся, ропщем и бежать
Хотим из тягостного пленМы просим воли у судьбы,
Клянем любовь — приют обмана,
И, как восставшие рабы,
Кричим: «Долой, долой тирана!»
Но если боги, вняв мольбам,
Освободят нас от неволи,
Как пуст покажется он нам,
Спокойный мир без мук и болО, как захочется нам вновь
Цепей, давно проклятых нами,
Ночей с безумными слезами
И слов, сжигающих нам кровь…
Промчатся дни без наслажденья,
Минуют годы без следа,
Пустыней скучной, без волненья
Нам жизнь покажется…
           Тогда,
Как предки наши, мы с гонцами
Пошлем врагам такой привет:
«Обильно сердце в нас мечтами,
Но в нем теперь порядка нет,
Придите княжити над нами…»


In der Liebesnächte Kühlung,
Die dich zeugte, wo du zeugtest,
Überfällt dich fremde Fühlung,
Wenn die stille Kerze leuchtet.


Drobíš, drobíš do polívky, synku,
oba dva ji vyžerem.
Andrýska nech štvát a rýpat Hlinku,
Adolfem to skončí Hitlerem.


Mein Kamerad, nun magst du träumen,
Wie unter den verschneiten Bäumen
So fern und weit
Zur stillen Zeit
Dein deutsches Haus im Frieden liegt.


A lo señor una villana, que anda
midiendo a sus desdenes mis disgustos,
quiere que satisfaga su demanda,


Přes věže v obzoru, přes dálné majáky, přes rahna lodí
a stožáry mizící v obzor, jenž z ranních mlh tiše vstával
a přes echa vzdálených zvuků, jež údolím denně táhly,
těch bílých vzpomínek tisíce hledělo dálkou.


Zu des Neujahrsfestes Krönung,
Zu des heutigen Tages Glanz und Verschönung
Soll klingen seines Liedes Tönung.
Da ist es aber der Wunsch des Schah,
Daß nicht geschieht, was sonst geschah,
Worüber ein jeder Verständige klagt,
Daß, wenn der Erzähler was Schönes sagt,
Gleich unter den Hörern ein Beifall begann
Und ein Klatschen, das sich höret an
Wie das Kesselschmieden in Kaschan.
Also ist es sein Wille,
Daß Jeder lausche fein stille,
Daß man nach diesem Ferman thue
Und den Erzähler anhör' in Ruhe.
Und das läßt der Schah den Männern einmal
Sagen und den Frauen zweimal. –


Wer ihn besiegen soll, der darf
Des finstern Gegners Macht nicht kennen,
Dem dürfen Thränen ätzend scharf
Nicht auf der eignen Wange brennen,
Der darf in seiner eignen Brust
Mit Schaudern nicht empfunden haben,
Was es bedeuten will, die Lust,
Das Glück des Lebens zu begraben.


chlad cítil divný, srdce jak zvon puklý
až zasténalo vzdechem pustou síní,
jak můra, sen, vylétl z jejich kukly.


Es braus't aus hundert Kehlen um die Wette
Empor als Schlachtgesang Choral und Mette;
Als Trommeln laut zum Sturm die Kanzeln klingen,
Drauf rüst'ge Schlägel ihre Wirbel springen.


Dejte vínka rudého,
dudy písně hrají,
jakých slyšet nebylo
v šírošírém kraji.“


Ta snadno tebe unese –
jen pohleď tamhle na broučka,
jak po ní běží před tebou –
a tys jak on tak lehoučká.


مظلومةٌ باللَّحظِ وَجْنتُها
وجفونُها جُبلتْ على الظُّلْمِ
وكأنَّ عينَيْها تَضمَّنتا
ما في فؤادكَ من جوَى السُّقْمِ


Drum fasse deine Seel ein wenig mit Geduld,
Fahr immer fort, tu recht, leb außer Sündenschuld;
Halt, daß den höchsten Schatz dort in dem andern Leben
Des Höchsten milde Hand dir werd aus Gnaden geben.


Čarokrásným se mu zdálo
Být to oudolí;
Utěšeně naň se smálo
Celé vůkolí.


Para mim é um símbolo
Um símbolo do universo, dourado, que representa a  vid
Esse ovo ainda está inteiro, mas pode quebrar
Quebrar e nascer um lindo anima
E este animal pode se move E assim penso
que, a partir de um homem,
posso pensar uma vida
que  não pode acabar


Wo in der Schale springt der Wein,
Wo kluge Seiten spielen rein,
Wo süsse Küsse fallen drein,
Da kan man hertzlich lustig seyn.


Die jüngste Schwester aber sprach kein Wort: –
Stumm stand sie auf: zur Tür schritt sie so fort:
Da sank sie fast: der Herzschlag blieb ihr stocken:
Gen Himmel schüttelt sie die gelben Locken.


Ach, laß uns den gewinnen,
Er wird uns Seel und Sinnen
Aus seinen Wunden speisen,
Wenn wir von hinnen reisen.


O Schwalbe, grüße der Seelen Seele,
Für die ich mein Leben dem Tod abstehle!


Ojíněly kostry habrů, modřínů a dubů,
na mlází jen hnědé listí schlíple ještě visí;
velké ticho dříme v mlze měkké, šeré, vlhké,
která s jemným steskem věcí důvěrně se mísí.


Jen bílé barvy není tady zříti,
té barvy poctivosti, jiných dost;
a v boji, jenž dnes bouřně počal hřmíti,
kde nalézti bez masky mužnou cnosť?


Als dich, und Jesu deine tieffe wunden, mein Lamm, das schwör ich dir zu allen stunden.


Die Sonne will uns siebenmal entsiegeln.


Lid jménem Bratrství k Vám plesá
a proto, že Vás miluje,
své srdce s Vaším k výši nesa,
aj proto hřímá pod nebesa
ta bouře, jíž Vám holduje.


Ten zvuk vdovičku polekal,
kmotra však, baba jedovatá,
přiskočí k oknu – „„Co to bylo?““


Dein Schwung begeistert uns're Brust,
Wir fühlen kühner Thaten Lust
Auf uns'rer Erdenbahn.
Wo ist der Mann der uns erschreckt,
Die Laudons Ruhm und Führung deckt?
Wo, Brüder! ist der Mann?


NOTA: Parceria com Edu Lob


Inquieto el mar, proclama
la grandeza de sus azules transparentes,
mientras sobre la arena
surge el desconsuelo en el poeta.
Una lección última nos ha traído
la bravura del mar: cadáveres.
Y por darle venganza le recrimino,
le doy la espalda y vuelvo a tierra.
Una tierra que ve pasar la muerte
y no hace nada por abrir los brazos,
desde un rascacielos de vicios y vacíos.


Vzdoruješ mi, prcháš letným skokem,
slunce na mne vrháš žhavým okem,
cítím požár v srdci, v celém těle,
leč má ruka přec tě lapá směle.


Andělíno, snů mých paní,
myšlének mých souveraino,
zlatou lýru pouštím z dlaní,
srdce mé je zdrceno.


郡邑山川我旧游
归舟千里十年秋
相逢若问村翁信
贞女沙头狎白鸥


A reménység és félelem
Hányja-veti szívemet, -
Szűnj meg! szűnj meg, óh szerelem,
Végezd kínos ügyemet!
Ha reményem így súgárzik,
S mégis félek, hogy megcsal, -
A menny s pokol itt határzik
Ezen ponton egymással.
Így rettegvén reményeim,
Így remélvén félelmeim,
Mennynek, földnek istene!
Mely vad kín ez, mely fene!


So lasset uns doch mit bedacht
Betrachten das Gewissen,
Dann wer es nicht nimmt stets in acht,
Der wird es ewig büssen.
Wer nicht hier in der Gnadenzeit
Die Sünd und Missethat bereut,
Kan dort nicht selig werden.


Después, el silencio vuelve,
y a intervalos el pabilo
del candil chisporrotea
en el aire aterecido.


Ihr Gang ist schlüpfrig, glatt ihr Pfad,
Ihr Tritt ist ungewisse;
Du suchst sie heim nach ihrer Tat
Und stürzest ihre Füße.
Im Hui ist alles umgewendt,
Da nehmen sie ein plötzlich End
Und fahren hin mit Schrecken.


„Já černá roucha doručím.“


A v ráz všecek podurděný,
v příklad bratrům všem,
probodnul jste hnízda stěny
chvostu rapírem;
po vás druzí; tak se dělo,
že na druhý den
z ubohého hnízda čnělo
deset kordů ven.


Ba už na nás hledí! –
Rychle, děvče, k boku!
Noc nám okamžikem,
den pak delší roku.


Kde však duch sám sebe zapírá,
Tu se kácí, kolem popotácí,
A se zhola v čirou pošeť ztrácí.


Na kopec vyjel. Dokola kol
sněhové, mlčící kraje.
K lesu! Jak po mýdle přes vrch a dol
jdou lyže, šál po větru vlaje,


Zum Volk sprach der Prophet bethörter Muselmänner:
Der Wahrheit zum Beweis, ist unsers Allah Schluß,
Daß, wenn ihr würdig glaubt, versammelte Bekenner,
Der Hügel, der dort ruht, sich einst uns nähern muß ...
Auf, Hügel, höre mich! Vernimm, du Kind der Erde,
Vernimm des Schöpfers Ruf! Der Ruf erschallt durch mich:
Er will, daß diesem Volk ein Wunder sichtbar werde,
Erscheine hier vor uns! Auf, auf! Erhebe dich! ...
Was? Ruhst du? Ruh' denn heut'! Nun stell' ich euch, ihr Frommen,
Ein sittlich Wunder dar, wie demuthvoll ich bin:
Will nicht zum Mahomet der träge Hügel kommen;
So geht jetzt Mahomet zum trägen Hügel hin.


Was heut müde gehet unter,
Hebt sich morgen neugeboren.
Manches bleibt in Nacht verloren –
Hüte dich, bleib wach und munter!


A trouver rozplá tvůj, vše spije písní,
jak vůně zátopa vše ovane.
I sebe nardem Psyché opojí,
pro sebe žas, sebou se zaholedbá.


Брожу ли я вдоль улиц шумных,
Сижу ль один в моем угле —
Не слышу я речей разумных,Лица не вижу Де-Пул(15 августа) 1860


che romperan cantando i dur diamanti,
e gli animi silvestri e più perversi
muover faran piangendo a gran pietate.


Óh, hová légyek hát, tűrvén ennyi kínját,
kivel vett körös-köröl?
Nincs út szerelméhez, mert már elvetett ez
kegyes szemei elől,
Vetett gyötrelemre, kiben megöl végre,
amint látom, hogy gyűlöl.
ECHO: Öl.


Laß dich tadeln für's Gute und laß dich loben für's Schlechte;
Fällt dir Eines zu schwer, schlage die Leier entzwei.


وولد الحَبيب فَمَرحَباً بِوَفائِهِ
وَبِحُسن طَلعَتِهِ وَنُور بِهائِهِ
وَتشعشَع النُّور الَّذي سَجَدت لَهُ
في وَجه آدم أَهل أُفق سَمائِهِ
وَبَدا جَمالٌ بِالجَلال ممنطقٌ
وَمُتَوجٌ بِكَمالِهِ وَعَلائِهِ
وَأَتى خِتام المُرسَلين وَخَير مَن
وَطئَ الثَّرى وَمَلا الوُجود بِآيهِ
مُتكملاً في ذاتِهِ وَصِفاتِهِ
مُتحَققاً في جَمعِهِ بِوَلائِهِ
ولد الَّذي لَولاه ما ذكر الحمى
كَلا وَلا زاروا حمى بولايهِ
ولد الَّذي لَولاه ما اِرتاحوا إِلى
مخضرِّ عَيش في رُبا صفرائِهِ
ولد الَّذي لَولاه ما بَلَغ المُنى
قَلب وَفازَ بِكَشف غَيم غِطائِهِ
ولد الَّذي لَولاه ما بانَ الهدى
وَهُدى المُحب لمحوه وَفنائهِ
ولد الَّذي لَولا جَلالة قَدره
لَم تحشر الأَعيان تَحتَ لِوائِهِ
ولد الَّذي لَولا مَراحم عطفِهِ
ما ذاقَ قَلبي الريَّ بَعدَ ظمائِهِ
ولد الَّذي لَولاه ما زالَ العَنا
عَنهُ بِرُوح هَب مِن تِلقائِهِ
ولد الَّذي نعم الفُؤاد بِحُبِهِ
وَغَدا بِهِ مُستَشفياً مِن دائِهِ
ولد الَّذي صَلَّى عَلَيهِ إِلَهه
وَأَثابَ من صَلى بِجُود عَطائِهِ
ولد الَّذي رَفع المُهيمن ذكره
وَأَمده سَبعين مِن أَسمائِهِ
وَسَما وَنبئ وَالوُجود مكتّمٌ
في طَيِّ غَيب في خفيِّ خَفائِهِ
وَبَرا الوُجود لِأَجله وَاِختَصَه
بِكَرائم التَّخصيص في إسرائِهِ
وَجَلا علاه حِينَ أَمّ الأَنبيا
وَأَقام جبرائيل مِن وزرائِهِ
وَأَقامه في قابِهِ مُستَجلياً
آي التَّجلي في سَما أَدنائِهِ
أَهلا بِمَولده الَّذي شَمل الهَنا
بِوروده وَوَفى الوَفا بِوَفائِهِ
وَتَتابَعَت منن وَحل بِيمنه
أنس مَلا الأَكوان مِن سرّائِهِ
ما الشَّمس إِلّا لَمعة مِن نُوره
وَالبَدر إِلّا مِن شعاع سنائِهِ
وَالوَرد إِلا دُون رَونَق خَدِهِ
وَالمسك إِلّا مِن عَبيق ثنائِهِ
وَالبَرق إِلا عَن فُؤاد ثَغرِهِ
يملي وَيسند عَن سَنا لألائِهِ
بُشرى لِعَين بِالجَمال تَمَتَعَت
مِن وَجهِهِ وَتَنَعَمَت بِلِقائِهِ
ولأنفس سلكت سواء سبيلهِ
وتضلعت من فيضه وصفائِهِ
ما بَعد ذَلِكَ مَطلب لِمحقق
مِنهُ اِستَمَد فَكانَ مِن خلفائِهِ
يا أَكرَم الشفعاء جارية لَها
قَلب يقلب في لَظى برحائِهِ
وَلَه رَجاء في جَميلك يا هُدى
أَمَلي فَجد كَرَماً لَهُ بِرَجائِهِ
وَأدم لَه الإمداد يا خَير الوَرى
أَبَداً وَدارك داءه بِدَوائِهِ
وَاِشفَع إِلى المَولى بِتَبليغ المنى
مِن جُودِهِ الوافي وَجم عَطائِهِ
وَبِنَظم نجلي في خَواص عَبيده
وَبِنَظم نَفسي في خَواص إِمائِهِ
صَلَّى عَلَيك اللَّهُ يا عَلَم الهُدى
وَأَجلَ مَحبوبٍ إِلى فقرائِهِ
ما حَنَّ مُشتاق لِوَصلتك الَّتي
فيها بَقاء الصَبِّ بَعدَ فَنائِهِ
أَبَداً وَما جادَ الإِلَه بِرَحمة
لِفَتى بِما يَرجوه مِن نَعمائِهِ


Кто нам сказал, что всё исчезает?
Птицы, которую ты ранил,
Кто знает? — не останется ли ее полет?
И, может быть, стебли объятий
Переживают нас, свою почвДлится не жест,
Но жест облекает вас в латы,
Золотые — от груди до колеИ так чиста была битва,
Что ангел несет ее всле


Však jednou, jak jsi bylo prolomeno
a samo dalo jsi se do pění,
zněl, Dierxi, tvůj zpěv! Dnes tvoje jméno
jest resignace kouzlem posvěceno,
viď, svaté Mlčení?!


De, ha erőt tudna is venni szemérmén,
Nem lázad-e lelke mai szörnyü sérvén;
Hiszen itt volt, megvítt; odadobá csúfra,
Mint egy leszakított virágot az útra.
Most ennyi gyalázat ember elé jusson?...
Kocsi után ő, mely fel nem veszi, fusson?...
Nem! bár a halálnál még iszonyúbb jönne.
Záporeső módra megeredt a könnye.


Slyšte – co to vane vzduchem?
Zní to smíru hodina,
že jsme všichni bratry duchem,
srdcem – jedna rodina.


Baltu, Adriatských vlnek šusty
Budou opět vámi šuměti,
Přes růžové lesy zvučeti,
Až kde Mongolem jsou kraje pusty.


Viděl-li pan Klíma na oči obě,
Slyší-li ještě dnes na uši obě –
pak nechť si vzpomene, koukne a srovná:
tenkrát tak nebylo, jako dnes zrovna,
tenkrát šlo o vojsko a s vojskem o stát,
tenkrát se nemohlo přihlížet, postát –
byly to obzory hrozivé rudé
(kdo moh jen tušit, čím stát ten dnes bude!)
já tedy, jak tenkrát mou věcí bylo,
konal jsem poctivě to svoje dílo,
neškrtil, netrestal – jen přístup nedal,
co zatím v „Lidovkách“ vtip se jen zvedal,
pan Klíma a páni podobní jemu
robili žerty. No, zvyk jsem tak všemu,
že už jsem nesmál se, když je tak sili.
Pak jiné mocnosti mě vyléčili
z pojmů o čestnosti, pravdě a práci,
(těžce se nabydou, lehce se ztrácí),
já šel a díval se na frašku naši,
jak se vším hraje se, jak se lid plaší.
Pan Klíma tvrdí dnes s rozšafným gestem,
že komunismus je zkaženým těstem,
žvanění, bezzubých prý maškaráda –
proč tedy kousá v něj reakční vláda,
proč kousá do všeho? – řekněm to přímo –
však máte dokladů dost, pane Klímo,
jenom být upřímný, jak muži sluší
a slyšet poctivě na obě uši –
leč jedním jazykem mluvit. A zase
jsou jisté rozdíly ve věcech, v čase:
zavírat okna, či skla v nich drtit?
Blázna dát v kazajku anebo škrtit?


O relógio parou, imoral, agredindo e violentando a necessidade de um novo di
Peço outro sol, qualquer luz que traga delírio, gente nova, para habitar um mundo enredado por teias de aranh
Um raio dourado, queimando a pele, ardendo nos couros, deixando um vermelho seguido por mancha
A claridade chegando, chamando para a vida, jogando na cara a renovaçã
Traiçoeiro dia, irônico que brinca com a ansiedade lançando promessas com ar descrente, falando com jeito de desmentid


A v hlučné kavárně u stolů okrouhlých
zněl plesovníků klep a bezstarostný smích
i vtip též jadrný, jak mládeži se sluší.
Pan Hrudeck poslouchal je chvíli s tichou duší
šťáraje v zubech si. Toť jeho obyčej;
lvem společnosti jest, i má svůj privilej.


E szent napon nagy szelleme előtt
Leborul az ünneplő magyar,
Megcsókolja a szentelt sírhantot,
Amely testet, mulandót takar;
Könnyeiből új erőt merítve,
Megreszketve szólt kérő szava:
Áldd meg e hon méltó ünnepélyét,
Legyen boldog e szegény haza!


Nad prorvou údolí, jež leží mezi lesy
a potok písčitý se řadami vrb ztrácí,
mrak černý, hrozivý rozbité cáry věsí,
se vzkřekem bahenní se choulí v travách ptáci
a šedozelené se vlní moře trávy.
Ztemněly modříny, ztemněly černé jedle,
poplašným úderem se kloní stromů hlavy
a z keřů šumících zprchává listí zhnědlé.


Tak půjdem spolu hloub a hloub vždy dále.
Já, Prometheus na života skále,
ty, blankyt nad ním, s něhož slitování
nad trpícím svůj hvězdnatý plášť sklání;
já vetchý člun, ty maják ve vln tísni,
já tmavý hrob, ty nad ním skřivan s písní!
Z dna propasti než zoufalství sup šedý
mne v srdce ťal, já zvolal naposledy
ne o soucit, jen s výčitkou a vzdorem,
a v moji noc ty sjelas meteorem,
květ vdechla skalám, zaplašila stíny,
až smír vzplál sluncem nad propast mé viny.
Já krůpěj chtěl, a dostal celé moře,
já paprsk chtěl, a oblévá mne zoře,
já hněvy sil, žnu věčné odpuštění.
Čím jsou mé zpěvy, zápasy a snění,
svit naděje i mračno budoucnosti
v tu propasť lásky, již tvé srdce hostí?
Víš, jak spí kondor? V oblacích, kde zřídla
má rudý blesk, on roztáhne svá křídla
a oblit světlem, živlů ve zápase
na vlastních křídlech spící kolébá se.
Tys peruť má! jdu k slunci a tou poutí
smím též na vlastním křídle spočinouti,
nechť zničení blesk perutí mně svítí...


Allor mi disse: «I' vo' ben che·ttu venghi
Dentr' al giardino sì com' e' ti piace,
Ma' che lungi dal fior le tue man tenghi.


Lorsque tu vins, à pas réfléchis, dans la brume,
Le ciel mêlait à l’or le cristal et l’airain.
Ton corps se devinait, ondoiement incertain,
Plus souple que la vague et plus frais que l’écume.
Le soir d’été semblait un rêve oriental


Távozz tőlünk képmutatás,
Policia, pallérozás;
Takarodgyál foszlánkosok közibe,
Akiknek születtél ravasz szivébe!


No es ni bueno, ni malo, ni mediano,
ni amable, ni temible, ni temido,
ni pródigo, ni audaz, ni ruin, ni vano;


Als die Juden den Herrn gefangen nahmen,
Da laufen die Jünger davon,
Den Petrus hat einer am Mantel ertapt:
»Glatzkopf, jezt hab ich dich schon.«


Byl bych jak mladý hrách v lusku uzavřený:
světlo slunce jde ke mně hladkými vrstvami slupek,
jako řiďounký olej, a vonný, prosvěcí průsvitné stěny
a oblévá lenivost moji pýřím lehké světlové pěny.


»Jung'«, säd de Oll, »dat kann nich ewig wohren,
Du büst nu ok all in de Johren,
In unsre Schaul kannst ok nich wat mihr lihren,
De Preister sall di kunfirmieren,
Un wenn du di denn schickst in allen Gäuden,
Denn sallst du nahsten Ossen häuden.«
Na, wenn de Oll wat säd, denn hülp kein Reden;
Ick müßt nu also hen tau'n Beden.
Uns' Paster was en klauken Mann;
Hei sach't mi glik an mine Ogen an,
Dat ick man 'n beten düsig wir
Un dat ick öfter up de Pier
As up de Bänken in de Schaul hadd reden.
Indessen gung de Sak vel beter, as ick dacht:
Ick namm mi hellischen in acht
Un lihrt den Katekismus un de Bibel
Un lihrt de grote Waterfrag'.
De Preister säd: »Mein Sohn, nicht übel!
Wenn du so bei bleibst, kommst du nach.«
Binah was ick all Primus, as sei't nenn'n,
Un äwer mi, dor stunnen man noch drei.
Doch jedes Ding, dat hett en En'n;
'ne Wust hett sogar twei.
De Preister kamm mal nah de Stuw' herinner
Un säd tau uns: »Min leiwen Kinner,
Was ist das für ein Mensch, der immer
Sich weidet an des Goldes Schimmer
Und an den eitlen Mammonsgaben,
Der gierig ist, noch mehr zu haben,
Der immerfort sein Hab und Gut vermehrt
Und Schätze sammelt, die der Rost verzehrt?
Wie nennt man einen solchen Mann?«
Hir stunn hei up un wendt sick an
Stin Durtig Hannemanns ut Golchen.
»Mein liebes Kind, wie nennt man einen solchen?
'n Gei ... 'n Gei ...?« Doch Durtig, de blew stumm.
Herr Je! wat is de Dirn doch dumm!
So dacht ick, un ick plinkt ganz schlau
Den Preister mit de Ogen tau.
Hei würd't gewohr un redt mi an:
»Na, du, mein Sohn, was ist das für ein Mann,
Der fröhnet so verruchtem Laster?
'n Gei ... 'n Gei ...?« – »'n Geistlichen, Herr Paster.«


Doch minder nicht sind jene den Menschen hold,
Sie lieben wieder, so wie geliebt sie sind,
Und hemmen öfters, daß er lang im
Lichte sich freue, die Bahn des Menschen.


Odi propizio. A te preghiam Signore
Non per superbia no che al sol tuo fiato
Va qual polvere vil dispersa a i venti:


إِن أَخلَفَ الوَعدَ حيٌّ يظعَنونَ غَدا
وَفَى لِيَ الطَّرفُ مِن دَمعي بِما وَعَدا
فَلا تَرى لؤلؤاً مِن مبسِمٍ نَسَقاً
حَتىّ تَرى لؤلؤاً مِن مَدمَعٍ بَددا
يا سَعدُ إِنَّ فِراقاً كنتَ تحذَرُهُ
دَنا ليَنزِعَ مِن أَحشائِكَ الكَبِدا
هَلمَّ نَبْكِ على نجدٍ وَساكِنِهِ
فَلَن تَرى بَعدَ نَجدٍ عيشَةً رَغَدا
وَدَعْ هُذيماً فقد طافَ السُّلُوُ بِهِ
وَعَن قَريبٍ تَراهُ يَلتَوي كَمَدا
وَيا هُذَيمُ أَلاتَبكي عَلى وَطَنٍ
يُذيبُ مِن أَدمُعي ذِكراهُ ماجَمَدا
هَلّا اِقتَدَيتَ بِسَعدٍ في صَبابَتِهِ
غَداةَ مَدَّ لِتَوديعِ الحَبيبِ يَدا
أَتُنجِدانِ فؤاداً شَيِّقاً عَلِقَتْ
بِهِ الصَبابَة إِن أَتهَمتُما نَجَدا
أَم تَنُقُضانِ عُهوداً كُنتُ أُبرِمُها
إِن تَنقُضاها فَلا لُقِّيتُما رَشَدا
مَتى تَغيبا وَلَم يَمنَعْكُما كَرَمٌ
أَنتُخبِرا بِأَحاديثِ الهَوى أَحَدا
فَلا رأَت عَلَمَيْ نَجدٍ عُيونُكُما
وَلا رَعى بِالحِمى نِضواكُما أَبَدا


Bist du es nicht, du Schöpfer aller Dinge,
Der mich mag machen groß u auch geringe?
Dein Tohn bin Ich
Und meistre dich,
Als ob dein Raht an meinem Willen hienge.


J'ai conquis l'horizon sur l'ombre et sur le doute,
J'ai surmené mon front, par les veilles jauni ;
Il me semble pourtant que je n'ai pas fini,
Et que j'ai, quand j'arrive, à refaire la route.


春江正满时
未具衡阳楫
还携邓俊圭
江门与君别


Indessen muß sie auch mit mir zu frieden seyn.


Kde myšlénka vznešenější
V umu mém se nevzňala;
Kde v mém srdci žádná žádosť
Šlechetnější neplála;


Jak moře, rovino, tvůj klid
nad otročí mou hlavou stojí.
Já slyším dosud ve snách znít
širokou, velkou dumu tvoji! –


双鬟嬉戏我庭除
争挽新花比并襦
亲结香缨知不久
汝翁那更镊髭须


Halima, Sofians Tochter


Lächle denn durch Blüt und Blatt,
Schönster Frühlingsmorgen:
Darf ja, wer den Schaden hat,
Für den Spott nicht sorgen!


Wohl bin ich einsam, bin ich abgeschlossen,
Mein einzig Gut ist, meine einz'ge Habe,
Was ich gelitten, was ich einst genossen.


Na háčku kord visí s pantalíru,
blaženému z toho mumraje;
klobouk s pérem tomu kavalíru
zkouší druh, jak šibal mžouraje.
Leže v trávě podál reje víru,
s oblačného břehu okraje
klučík dolů na kruchtu se zubí,
jak tam dílo Vitáskovo hubí.


Wohl dunkle Nacht bedeckt die Welt in Klagen,
Die Erd' erbebt im ersten Morgenwehn.
O möchte endlich doch die Sonne tagen,
Und hoch der Sieger auf dem Sternenwagen,
Im Glanz das Kreuz am lichten Himmel stehn!


Was gegenwärtig Hertz und Sinnen pflegt zu kräncken/
Das können wir mit Lust zu seiner Zeit gedencken.


„S Jarmilou netančíš?“ se Pavla Antoš ptal,
jenž trochu s výčitkou teď k němu přichvátal.


Der hochgelehrte Fleischerhund
Sciopius biß alles wund,
Was er nur wahrgenommen,
Und weil er die Jesuiten biß,
So ist das Gift auch unter dieß
Electum Vas gekommen,


كلُّ حالٍ لا بدَّ آناً يحول
وظلال الشأنين يوماً يزول
لا تمل للأغيار يا خلِّ قلباً
فعناء الأغيار شرحٌ يطول
واعتمد خالصاً على الله واترك
رؤية الغير فهي شيءٌ فضول
خلِّ لله في فؤادك سرّاً
فبذا السرِّ يحصل المأمول
وارجع الأمر للمهيمن واصبر
فإلى الله كلُّ أمرٍ يؤلُ
ربَّ يسرٍ جلاه من قلب عسرٍ
حار فيه من الفحول العقول
وطوى شقَّة البلاء بغوثٍ
صمدي عن من عراه ذهول
وأعاد النيران بردً سلاماً
أخمدتها من الغيوب السيول
وبلطف ردَّ السيوف التي قد
هزَّها الصائلون فيها فلول
وبرمش الطرف استفزَّ جنودا
ردَّت الخصم يوم فزَّ يصول
وأقام الضعيف بالعزِّ يعلو
بيد العون وهو فردٌ ذليل
وبسرِّ الألطاف قام بتصري
فِ شؤنٍ لها الجبال تزول
ولوى هامةً واقصر باعاً
مدَّ في الخائفين وهو طويل
كلُّ شيءٍ على علاه وتنزي
هِ معالي الصفات منه دليلُ
حيَّر الكلُّ قدسه فعلى مق
دار إلهامه القؤل يقول
كلُّ عقلٍ به لعجزٍ ذهول
كلُّ قلبٍ بسرِّه مشغول
ذكره راحةً القلوب ولا ش
كَّ بتكراره يداوي العليل
هو باقٍ والكُّ فانٍ وإن أع
ياك بالوهم يا جهول الغفول
أين من جاء منذُ آدم للآ
نِ وها نحن خلفهم القفول
قد طوتهم يد البقاء قضو آلا ال
قوم قومٌ ولا الطلول طلول
غيَّرتهم فلا القصير قصيرٌ
فنراه ولا الطويل طويل
وجميع الذرات تطوي بذاك ال
دربِ طيا وليس عنه عدول
آيةٌ للقهار دلَّ عليها
يا وليُّ المعقول والمنقول
هو في كونه يعيد ويبدي
وهو في كلِّ حاجةٍ مسؤلُ
رنَّ في فكرة القطيع اتحادٌ
من كثوفاتِ وهمه وحلول
بئس ما نابه ضلالا وزوراً
هو في حكم غيِّه مخذول
قدِّس الله عن سمات حدوثٍ
فهو باقٍ والحادثات تزول
وجِّه القلب بالخشوع إليه
علَّ فالصدق وجهه مقبول
واجعل المصطفى لقلبك باباً
فهو من جانب الإله الرسول
باب رحب القدس المنيع حبيب الل
هِ حقاً وسيفه المسلول
ليت شعري هل أشتفي وأراني
لي فس ساحة النبيِّ مثول
أبعث الدمع كالسحاب وثوبي
يقطر الماء ذيله المبلول
وأناديه من فؤادٍ وجيعٍ
وجميعي بلوعتي مشمولُ
يا ملاذ الوجود عوناً فإني
في حماك العالي وقيع دخيلُ
أدرك أدرك برحمة وحنانٍ
لضليعٍ قد أثقلته الحمول
جاء يشكو إليك ذنباً عظيماً
وهموماً به القوي مكبول
فتقضَّل يا ابن العواتك فالكر
بُ متى شئت عقده محلول
وعليك الصلاة ما راح يتلى
في مثاني مديحك التنزيل
وعليك السلام ما نصَّ فرقا
نٌ جلاه التحويجُ والترتيلُ
قرأته أفراد قومٍ كبارٍ
مثلما جاءكم به جبريلُ
والذي قد حباك قدرا جليلا
فيه باهي قبل البروز الخليل
ليس بعد الرحمن إلاك قصدي
إن عدا الجند أو تداعى الخيول
كيف لا أترك السوى ولعمري
كلُّ حالٍ لابدَّ آناً يحولُ


Žel, v uchystaný slávy zářný den
Tys losem trpkým nebyl ušetřen:
přemilá družka, Jasná Tvoje paní,
jež znala milovat a trpět jen,
s andělským srdcem nesouc světa klamy,
uzamkla oči ku věčnému spaní
a září Ti, jenž v slzách hledíš za Ní,
vidinou luznou smírně nad hvězdami.


Gläub / wann du schon nit sihst / den der kan müglich machen
die selbst' unmüglichkeit / bey welchem Sonnen-Liecht
dein dunkles schicksel ist. Die ausgangs-schnur Er flicht
in dem zerrütten Strenn so seltner sinnen-sachen.
Er giebet nach / und dreht den Faden bey den schwachen /
wie sehr verhenkt und klenkt er ist / ihn doch nicht bricht /
am Glückes-Haspel / mit der zeit / ihn recht ausricht.
Sein fleiß und weißheit pflegt (schläfft lust und Glück) zu wachen.
Denk nicht / daß ihm / wie dir / das mittel sey verdeckt.
Sein Allsicht-Aug durchtringt die undurchdringlichkeiten
der heimlichkeit geheim / im wunder-Berg versteckt.
Sein' Allmachts hitz / den Stahl zu lob-Gold kan breiten.
Sein' Ehr' hat ihr in ihr ein Ehren-ärz erweckt /
das wird mit seinem Bild sich in die Welt ausbreiten.


»Dem Tag' hast du ihr Aug' verglichen,
Ihr Haar den Sonnenstrahlen mild;
Ei, ist's schon deinem Sinn entwichen,
Daß Sonn' und Tag der Treue Bild!«


Dort wo auf hohen Bergesrücken
Viel alte Burgruinen stehen,
Zum Schrecken bald, bald im Beglücken
Zum jungen Strom herniedersehen,
Da hört ich einst im Blüthenhag
Die Nachtigall von Werawag .


Do koruny patří vzhůru,
hladí dlaní bílou kůru.


Dann ist der gutgelaunte Sänger
Mitunter auch ein Kinderfänger,
Der selbst die wildesten bezwingt,
Wenn er die goldnen Märchen singt.
Und wären Knaben noch so trutzig,
Und wären Mädchen noch so stutzig,
In meine Saiten greif ich ein,
Sie müssen alle hinterdrein.


Cassandra tacque, e volentieri stata
esser vorrebbe altrove quella volta,
e tra le donne si fu mescolata
sanz'altro dire; e come gli fu tolta
dal viso, così tosto ne fu andata
al palagio real, né mai più volta
per visitarlo dievvi: non fu ella
sì ben veduta ed ascoltata in quella.


Marné svody! – teď už oželí
mistr snadno bujné veselí
v jejich kroužku, žerty, smích a zpěv –
z malby na něj v čarných barev záři
s usměvavou láskyplnou tváří
zírá božský zjev!


Quis estender ao céu o seu pequeno braço,
Mas recuou porque, muito distante, os rastros
Desses mundos de luz lhe dariam cansaços;
E eles não são, por certo, os santelmos nos mastros...


Einst, da Gewalt den Widerstand berühret,
Zersprang der Töne alte Kerkernacht;
Im weiten Raume hier und da verirret
Entflohen sie, der Stummheit nun erwacht,
Und sie durchwandelten den blauen Bogen
Und jauchzten in den Sturm der wilden Wogen.


Hallottuk, Isten, füleinkkel,
Azmit régenten cselekedtél,
Nekünk atyáink mondották,
Kik nagy dolgaidat látták,
Kezeddel az pogán népet
Elvesztéd, földét elpusztítád,
Osztán más helyre vüd őket,
Holott ismét megszaporítád.


Vielmehr kennst Du mich, werd' ich gleich
Zu Staub vnd Klöhßlein Erden,
Auch sol dies Fleisch zu deinem Reich
Noch aufferwecket werden.
Dies mein Geäder, Haut vnd Blut
Wird dennoch mir gewehret,
Hätt' Erde, Wasser oder Glut
Mich tausentmahl verzehret.


Roxa saudade! Ó meu perfume leve
És um amor que se esqueceu tão breve,
Que nem durou o frémito dum beij


Für dein heilig Gepinsel empfang die Palme des Jenseits!
Doch diesseitigen Kranz hat dir die Muse versagt:
Denn du spucktest ins Antlitz der Göttlichen, setzest im Knechtssinn
Ihr selbstleuchtend Gestirn frech zum Trabanten herab!


Ať z pochodně tvé staré slávy
se stala lampa groteskní
pro komáry a mušek davy,
jež honí v podvečer se k ní:


Diz que agora
seremos nós dois
com a chuva lá fora
nos aguardando para o depoi


Nimm von meinen Armen wieder
Das beperlte Liebes-Haar/
Schaͤmet euch ihr meine Glieder/
Daß die Nattern gleiche Waar
Jn dem Buſen ihr gefuͤhret
Und damit ſo braff ſioltzieret.


Blitz und Donner – auf die Tausend
Stürzt das Millionentier,
Geller Angstschrei, sterbensgrausend,
Hungerschrei voll Wut und Gier.


Zastav mi, drahá, hodin běh,
ruší nás darmo v lásky snech;
při šeptu, polibcích, objetí
nechci ten tikot jich slyšeti!


大将星沉易水头
五陵城阙暮生愁
那堪落日临淮第
珠履三千觅故侯


nessun sarà, se Iddio non gliel permette,
che attento e fiso guardi la figura
del cielo adorno delle luci elette;


桂影婆娑玉殿凉
风传花漏夜声长
内人亦有思仙者
月下吹箫引凤皇


Kommt herbei und sehet an,
Was ich Alles bauen kann!
Und an jeglichem Gebäude
Hab' ich meine große Freude.
Doch wenn meine Freud' ist aus,
Reiß' ich nieder jedes Haus.


Igy állunk? Akkor hát ma vagy soha!


Das ist der Mond, der Blüte bringt
und in der Blüte tief die Frucht –
das ist der Mond, der Sonne trinkt
und Lieder jauchzt und Klarheit sucht.
Sie nannten ihn den Wonnemond,
und Kirschenblüten hat's geschneit . . .
wir aber feiern klaren Blicks
den Sonnentag des Völkerglücks,
den Blütenmond der neuen Zeit.


Le Devoir est très haut juché.
Pourtant, chacun dans votre sphère,
Après avoir longtemps bûché,
Si vous n'avez plus rien à faire,


ZAS sladká vesna širou zem
oblékla v květiny
a já se ptal: Kde pro mne květ
je ze všech jediný?


Květla růže, růžička
Mydlářovic Ančička;
Když se v nejkrásnějším květu
Veškerému objevila světu;
Dechem mrazu zvadla,
V náruč smrti padla:
A to v loní desátého září
V sedmnáctém roce svého stáří.


天使乘骢此暂休
今朝我亦到南州
柏台孤枕银灯夜
还似当年阻雨留


Und von ihren Lippen wallen
Worte leicht und leis,
Goldner Sagen Preis,
Die behagen Allen:


No s vígadó nász serege,
Hogy tetszik a hallott rege?
De el kell végzenünk a dalt:
Te harmadik férj nője halld!
Mérged nem volt elég erős;
Itt áll a gyilkos, itt a hős!
Szerelmedért
Megöltem első férjedet;
De bűnömért
Kezedből ittam vesztemet.
Nézz meg, mivé lett szeretőd;
Nincs szer, mely meggyógyítsa őt.
Mérged nekem halált adott:
Te menj s öleld a vérpadot.”


Však, kdyby taká pustá zem
tvých dědů byla otčinou,
tvou kolébkou, tvým odkazem –
nezlíbal bys tu jedinou?


 Vedi i ginocchi insudiciar primiero
il Savoiardo di rimorsi giallo,
quei che purgò di gloria un breve fallo
al Trocadero.


Zwischen Weizen und Korn,
Zwischen Hecken und Dorn,
Zwischen Bäumen und Gras,
Wo geht's Liebchen?
Sag mir das!


Než z honby zpět jsme zašlých dnův,
juž usnuly nám děti, hleď!
Jsou oči jejich plny snův,
jest jako zralá broskev pleť!


Schöpfer aller Menschenkinder,
Grosser Gott, ich klage dir,
Daß ich stäts, ich böser Sünder,
Murre wider dich in mir.
Immer will ich meistern dich,
Bässern dein Geschöpfe mich:
Nur denk ich zu werden immer
Grösser, aber niemals frömmer.


Jövőre újra zöld láng csap a fákból
És esztelenül szép lesz a tavasz.


Philister in Sonntagsröcklein
Spazieren durch Wald und Flur;
Sie jauchzen, sie hüpfen wie Böcklein,
Begrüßen die schöne Natur.


Der du mit einem Wort
Das tolle schnauben brichst/
Der du an iedem Ort
Ein rechtes Vrtheil sprichst/
Beweiß' anitzt/ daß dich der Schlaff nicht überwunden!
Reiß deiner Wolcken Hüll in Stücken/
Schau auff die Mörder die mich drücken
Vnd zeige/ daß dir noch die Hände nicht gebunden/
Der grimme Trotz verschwindt/
Wann deine Rechte sich läst mercken:
Der Feind vergeht in seinen Wercken
Vnd wird für deiner Krafft/ Dunst Nebel/ Rauch vnd Wind.


A roste v zář a nebe objímá
a hvězdy, nebes jiskry, před ní blednou,
jat děsem každý jest, kdo nedřímá,
jak na povel se hlavy všechněch zvednou,
i družný oslík střihá ušima.
Hle, jasu toho vlnou nepřehlednou
se sklání s nebe křídlatý sem zjev,
ba zástup zjevů; s rtů jim zvoní zpěv:


Kopasz, bénna és vak jószág,
Agyarkodó, fondorló;
Felkendőzött, aggótt óság,
Nyughatatlan kóborló.
A szerencsét jól megismérd,
S a mint szolgált, ugy dicsird -
A szerencsét jól megismird,
S a mint szolgált, ugy dicsird.
S a mint szolgált, ugy dicsird.


烂银盘圆一千里
白玉髓喷三万重
老蛟背驮龙女泣
百斛宝珠抛海东


Die andre führt zu Qual, und bittern Schmerzen,
Wenn Menschen untergehn, die mit dem Leben scherzen,
Und das Gebild und Antlitz sich verwandelt
Von einem, der nicht gut und schön gehandelt.


لاَ تَردَّى بالسَّلامَهْ
كلُّ مَن سَمّاكِ هامَةْ
يا محَلاًّ حلَّه الوح
شُ وأعطاه زِمامَه
يا عذابَ الصَّدِّ والهج
ر ويا ثِقْلَ الغَرامة
يا عزاءً لحبيب
واهتماما بالندامة


    Quand en face tous leur ont craché les dédains,
    Nuls et la barbe à mots bas priant le tonnerre,
    Ces héros excédés de malaises badins


也为无车出每迟
蒯缑何处合雄雌
闽中公子深相忆
珠履行行蹑武夷


Mansión de pena. Atribulados muros
que altivo y solo levanté yo mismo.
En su desolación hay un abismo
y en las salas suntuosos claroscuros.
Inmensos lampadarios y seguros
aldabones, agravan el mutismo
de las cosas, que un ciego fatalismo
petrificó al poder de sus conjuros.
La vida se detuvo hace mil años,
y sólo allí florecen los extraños
gozos de un ser satánico y sombrío
que así formó su taciturno imperio.
La soberbia, la muerte y el misterio
coronan su implacable señorío.


Io m'allegrai, alte cose sperando,
dov'io dovea conoscer che a Dio
in breve era madonna per salire,


És a király mohón nyeldesve a
Hizelkedés kábító maszlagát:
Isten vagyok! kiálta botorúl
S lelkét vak őrjöngésnek adja át.


Eloszlott a felleg, - a nap nyugodóban,
S mint haldokló bajnok sugárzó szemével,
A háborús élet zajtalan estvéjén:
Nyugton néz még egyszer a világon széjjel.


Ein Schicksal schon seit Ödipus
An jedem sich erfüllen muß,


Asham'd, confus'd I started from the Bed;
And to my Soul yet uncollected said:
Into Thy self, fond , return;
Reflect again, and Thou again shalt mourn.
When I through number'd Years have Pleasure sought;
And in vain Hope the wanton Phantom caught;
To mock my Sense, and mortify my Pride,
'Tis in another's Pow'r, and is deny'd.
Am I a King, great Heav'n! does Life or Death
Hang on the Wrath, or Mercy of My Breath;
While kneeling I My Servant's Smiles implore;
And One mad Dam'sel dares dispute My Pow'r?


Ať objetí naše plane v žalostném životě dnešku
jak hluboko v černé noci požáru krvavá hvězda,
kde šílí to jiskrami, krví to stříká a syčí a praská a výská
na hrůzu zbabělé dušičce buržoy rozespalého.


Desespero, no temo ya algún daño,
huyo, osando en el mal mi perdimiento;
y aunque no gusto bien el bien que siento,
huelgo hallarme libre de mi engaño.


مَولايَ إِنّي عَلَيكَ مُتَّكِلُ
وَأَنتَ عَمّا أَرومُ مُشتَغِلُ
وَكَيفَ يُخطي رَأيي وَلي مَلِكٌ
يُضرَبُ في حُسنِ رَأيِهِ المَثَلُ
فَقُم بِنَصري فَقَد تَقاعَدَ بي
دَهري وَقَد ضاقَت بَعدَكَ الحِيَلُ
وَلا تَكِل حاجَتي إِلى رَجُلٍ
وَمِنكَ في كُلِّ شَعرَةٍ رَجُلُ


Sperando che 'l tuo canto mi contenti
la dubia mente e 'l tremolento core,
t'ò scrita la rasion del mio terrore,
et a ciò stan gli spirti ancor atenti.


Ei, zupfte sich Herr Erdenkloß
Doch nur an eigner Nase!
Denn was man ist, das ist man bloß
Von seinem Apfelfraße.


Синие горы Кавказа, приветствую вас!
вы взлелеяли детство мое;
вы носили меня на своих одичалых хребтах,
облаками меня одевали,
вы к небу меня приучили,
и я с той поры все мечтаю об вас да о небПрестолы природы, с которых как дым улетают громовые тучи,
кто раз лишь на ваших вершинах творцу помолился,
тот жизнь презирает,
хотя в то мгновенье гордился он ею!—
Часто во время зари я глядел на снега и далекие льдины утесов;
они так сияли в лучах восходящего солнца,
и в розовый блеск одеваясь, они,
между тем как внизу все темно,
возвещали прохожему утрИ розовый цвет их подобился цвету стыда:
как будто девицы,
когда вдруг увидят мужчину купаясь,
в таком уж смущеньи,
что белой одежды накинуть на грудь не успеюКак я любил твои бури, Кавказ!
те пустынные громкие бури,
которым пещеры как стражи ночей отвечают!…
На гладком холме одинокое дерево,
ветром, дождями нагнутое,
иль виноградник, шумящий в ущелье,
и путь неизвестный над пропастью,
где, покрываяся пеной,
бежит безымянная речка,
и выстрел нежданный,
и страх после выстрела:
враг ли коварный иль просто охотник…
все, все в этом крае прекрасн—
Воздух там чист, как молитва ребенка;
И люди как вольные птицы живут беззаботно;
Война их стихия; и в смуглых чертах их душа говориВ дымной сакле, землей иль сухим тростником
Покровенной, таятся их жены и девы и чистят оружье,
И шьют серебром — в тишине увядая
Душою — желающей, южной, с цепями судьбы незнакомо


Zwar der und jener fällt/ doch keiner ungerochen.
Ans Weichen denckt man nicht/ biß daß man durchgebrochen/
Und wenn ein neues Heer für Augen fertig steht/
Mit neu-gefaßtem Mutt ihm in die Seite geht.


Der höllische Drache
Verübte mit Macht
Erschrekliche Rache,
Besigte die Schlacht:
Nun aber ist kommen,
Der Ihm hat genommen
Die Waffen; ja Jesus, der Ihn übereilt,
Hat unter uns reichlich den Raub ausgetheilt.


Mlčí, uvažuje a pak zahovoří:
„Klid a láska staví, spor a válka boří.


Les seins en fleur, les plans harmonieux du torse
Le ravissent, et la lumière avec lenteur
Vient baigner d'un rayon subtil et créateur
Les pieds charmants, posés sur un tapis d'écorce.


Là-bas, palais anciens semblables à des tombes,
Effondrés, écrasés sous l'averse des bombes,


Prinzessin deines Reichs, die Holstein Mume nennt,
du wahre Freundin du, durch welcher Gunst wir wagen,
was Fürsten ward versagt und Kön'gen abgeschlagen,
den Weg nach Aufgang zu, wir haben nun erkennt,


Kinder stammlen nur davon,
Wenn ihr Herz zu Gott erhoben:
Aber Proben,
Warten auf die Jünglings-Kraft,
Die sich rafft,
Ihre Feinde zu zerschmeissen,
Und durchs Lager hinzureissen,
Bis zur theuren Vaterschaft.


Bavor po pivě se táže,
Turek hledá sídlo žen,
Maďar víno chce a rvačky,
Polák sám chce bydlet jen.


Dacos, jaj-záró ajkat akarok,
Szivet, mely örvényt paskol újra bátran
S mindig több veszélyt, mint amennyit vártam.


قَد زرتَ لَيلةَ هوّمنا عَلى العيسِ
ونحن نطوِي الفَلا من غير تعريسِ
زِيارةً إِنْ تكنْ زوراً فقد نفعتْ
ونفَّسَتْ من خِناقٍ أيِّ تنفيسِ
وَمُتعةٍ لم يسر فيها الملامُ ولا
أُطيعَ أمرٌ بها يوماً لإبليسِ
أمسكتُ نفسي بها والهمُّ يَحفزُها
حَفْزَ الرّياح ثرى البِيدِ الأماليسِ
ماذا أَردتَ بما أولَيْتَنِيهِ فقدْ
أنِستُ من جَزْعِ وادٍ غير مأنوسِ
وَكَيفَ عاجَ شبابٌ لا اِزوِرارَ بهِ
وَلا اِعوِجاجَ على شَيْبٍ وتقويسِ
وَما ظَننتُ طَليقاً ما لَهُ أرَبٌ
يأتي بجُنْحِ اللّيالي رَبْعَ محبوسِ
حَلفتُ بِالبيتِ مَلْقى اللّائذين بهِ
هُناكَ ما بينَ تَسبيحٍ وتقديسِ
أَتَوْه مثرِيَّةً ذنباً أكفُّهُمْ
وفارقوه بأَيْمانٍ مفاليسِ
والمَوْقِفَين ومن ضحّوا على عجلٍ
عند الجمِار من الكُوم المقاعيسِ
وما أراقوه من جاري دمٍ بمنىً
وأنشروا من نَجيعٍ ثَمَّ مَرْموسِ
للمالُ أبذُلُهُ للطّالبين له
جزءٌ من المال مغموماً به كيسي
والذّكرُ منّي وإنْ رُحِّلْتُ تنقله
نجوىَ الرّجال وأسطارُ القراطيسِ
وَإنْ بقيتُ فَللعلياءِ أَركبها
وَالمَجد ما بين تصبيحٍ وتغليسِ
وَلِلمآربِ وَالحاجاتِ أَبلغُها
في المَأثُراتِ عَلى رَغمِ المَعاطيسِ
وَإِنْ هُدِمْتُ كما شاءَ العدا بردىً
فما تهدّم بنيانِي وتأسيسي
وإنْ فُقِدْتُ فلم يُفقَدْ كما علموا
قهري الأساودَ والآسادَ في الخِيسِ
فَلَيسَ تَعريسُ مَن يرمي به قدرٌ
قعرَ الحَفيرةِ إلّا كالتّعاريسِ
وَما حَنينِيَ إلّا لِلعَلاءِ إِذا
حنّ الرّجالُ إلى هذي الطّراميسِ
وَسيّرتْ سيرتي صحفُ الرُّواة وكم
من الأحاديث ملقىً غير مطروسِ
أغدو وعِرْضيَ محروسٌ بلا أَمَلٍ
يَسمو إليه ومالي غيرُ محروسِ
عَزَّ الّذي لا يبالي أين مسكُنُه
ولا يفرّق بين الخَفْضِ والبوسِ
يا للرّجالِ لهمٍّ باتَ يَصحَبُني
أَنّى أَقمتُ وفي سيري وتعريسي
كَأنّني راكبٌ منهُ عَلى حَذَرٍ
قَرا طريقٍ خفيّ الأثْرِ مطموسِ
لَم يُعيِني بعد أن أعيا الرّجال معاً
من بين شُمٍّ كنجم الأُفق أو شُوسِ
ولم يَرُعْنِي وقد راعت صواعقُهُ
وسْط العرينِة أحشاءَ العنابيسِ
وَلا مزيّةَ لَولا ما يَجيء بهِ
فضلُ الفتى بين مسعودٍ ومنحوسِ
ولم أكنْ قبلُ في فضلٍ بمتَّبِعٍ
ولم أكنْ قطُّ في حيٍّ بمدموسِ
سَلْ عن ضِرابي وَعَن طَعني لدَى رَهَجٍ
نحرَ الكميِّ وهاماتِ الكراديسِ
وَالسُّمرُ تترك في كفّي نحورَهُمُ
مقسومةً بين معضوضٍ ومنهوسِ
وَالبيضُ تُسْمِعُ في هام الرّجال وفي
أعضائهمْ مثلَ أصواتِ النّواقيسِ
جاؤوا صحاحاً بلا جُرحٍ ولا أثرٍ
ثُمّ اِنثنَوا بين مضروبٍ ومدعوسِ
وإِنَّنِي كلَّ من شاغبتُ أفرِسُهُ
ولم أزلْ في الأعادي غيرَ مفروسِ
لا أَوحشَ اللّهُ منّي كلَّ مُضطَجَعٍ
منَ الفخارِ ولا رَحْلي ولا عِيسي
وَلا رأَتْنِيَ عينٌ قطّ مرتدياً
عاراً ولا كان من شنعاء ملبوسي
بُخِسْتُ دونَ الورى ظلماً وما نظرتْ
عينايَ ذا مأثُرَاتٍ غيرَ مبخوسِ
وَقَد قبستُ جميلاً دونَهم بيَدي
وأيُّ خيرٍ لفضلٍ غير مقبوسِ
كُن مالِكاً قمَم السّاداتِ كلِّهمُ
أو لا فكن مفرداً في قِمّة القُوسِ
إِنْ كانَ بَيتُك خِلْواً لا جميلَ به
فإنّ بيتِيَ منه غيرُ مكنوسِ
وَإِن تَكُن في مَلامِ القومِ منغمساً
فإنّني في ملامٍ غيرُ مغموسِ
وَإِنْ تَوقّفتَ عَن مَغْنَى العُلا فعلى
وادي الفَضيلة تَوقيفي وتَحبيسي
وَما دَنِستُ بعارٍ في الرّجال وما
لَمْسُ الكَواكب إلّا دونَ تَدنيسي
لا تُسكِننّي وكَيْسي أنتَ تعرفُهُ
إلّا جوارَ المناجيب الأكاييسِ
كَأنّ أَوجههمْ مِن نورها غَصَبَتْ
ضوءَ الصّباح وأنوارَ المقاييسِ
ولا تُعجْ بِي على وادي الخمول ولا
شِعْبِ اللّئامِ وأجزاعِ الضَّغابيسِ
فَليسَ منكَ جَميلاً أنْ تجاورَ بِي
مع الطّهارةِ أبياتَ الأراجيسِ
لَولايَ لَم يهتد الأَقوام كلُّهُمُ
سُبْلَ الكلامِ ولا طُرْقَ المقاييسِ
درستُهُ فهْو مِلْءُ العين تُبصره
غضّ النّواحي جديداً غيرَ مدروسِ
وبِتُّ أُوضحُهُ حتّى جعلتُ بما
كشفتُ ما كان مظنوناً كمحسوسِ
فَما مَشوا فيه إلّا تُبَّعاً أثري
ولا جنوا غيرَ أشجاري ومغروسي
وَكانَ مِن قبل أن محّضتُ صفوتَهُ
مردّداً بين تلبيسٍ وتدليسِ
وَبائراً لا يزالُ الدّهرِ حِليَتهُ
وعاثِرَ الحظّ لولا فَرْطُ تحبيسي


Tak, jako bývá v pohádkách, mne jednou navštívila,
již nevím, v které noci, snu podivuhodná víla.


So daß, erwacht bei seiner Saiten Klang,
Verschollne Sage neu die Flügel schwang!


Horch, von Saint Roch bekannte Glockentöne!
Ein Todtenamt! In Trauerkleidern prangen
Der Priester und verbannte Polensöhne,
Altar und Wand mit schwarzem Tuch umhangen.
O schöne Feier! Geisterhände legen
Auf der Lebend'gen Häupter ihren Segen;
Ein Brudergruß, ein Bundeskuß, entboten
Von den Gefallenen in Polens Schlachten
Und von den Geistern der Lebendigtodten,
Die am Ural und in Sibirien schmachten!
Doch nicht vollzählig dünkt mich die Gemeine,
Der ragenden Gestalten fehlt manch eine.
»Wer nicht mit uns, deß können wir entrathen;
Wir sind des Volkes Herz: die Moderaten!« –


To vše je klam a lstivá léčka pouze,
a tu a tam vzrost’ taký-li z nás čin,
jen bída k tomu hnala nás a nouze
a vzlykajících útrap plný klín;
proč radou pouze pomoci nám skýtat?
či nesmí prostý vrabec ani lítat?


Hast du Federn doch und Schwingen,
Edler Geist, so schwinge dich!
Laß sie rauschen, laß sie klingen!
Und die Nebel senken sich,
Wann du deine Höh' erflogen,
Und die dumpfe Nacht wird licht,
Und der Wahn, der dich belogen,
Weicht der Freude Sonnenlicht.


Něhy visiony naplním své nitro...
Vykonav své dílo lehnu tiše v květ,
bych se rozkřik’ blažen, až vzplá nové jitro:
Lidé, buďte šťastni, vždyť je krásný svět!


أزَهْرُ جنانٍ من جنانٍ تنمّقا
وخمرُ بيانٍ من بَنانٍ تعتّقا
وإلا فما هزّ المعاطفُ أغصُناً
كأنّ به من مسّ ذكراهُ أولقا
ألا إنه طُرْسٌ تبسّم عن نُهىً
جَرى في حواشيه فشقّ وشوّقا
دجىً عارضَ الأقلامَ فيه وأومضت
بروقُ المَعاني بينَهُ فتألّقا


Řehcí, skáčí do vesela,
hybce vpřed a vzhůru čela.


Die Gespielen sind ihr zu lieb der Sprache;
Trenne sie nicht! Enge Fessel, geringt
An lemnischer Esse, vereint
Ihr den Wohlklang, und den Verstanz


¿Cómo nació el amor? Fue ya en otoño.
Maduro el mundo,
no te aguardaba ya. Llegaste alegre,
ligeramente rubia, resbalando en lo blando
del tiempo. Y te miré. ¡Qué hermosa
me pareciste aún, sonriente, vívida,
frente a la luna aún niña, prematura en la tarde,
sin luz, graciosa en aires dorados; como tú,
que llegabas sobre el azul, sin beso,
pero con dientes claros, con impaciente amor!
Te miré. La tristeza
se encogía a lo lejos, llena de paños largos,
como un poniente graso que sus ondas retira.
Casi una lluvia fina —¡el cielo azul!— mojaba
tu frente nueva. ¡Amante, amante era el destino
de la luz! Tan dorada te miré que los soles
apenas se atrevían a insistir, a encenderse
por ti, de ti, a darte siempre
su pasión luminosa, ronda tierna
de soles que giraban en torno a ti, astro dulce,
en torno a un cuerpo casi transparente, gozoso,
que empapa luces húmedas, finales, de la tarde
y vierte, todavía matinal, sus auroras.
Eras tú, amor, destino, final amor luciente,
nacimiento penúltimo hacia la muerte acaso.
Pero no. Tú asomaste. ¿Eras ave, eras cuerpo,
alma solo? Ah, tu carne traslúcida
besaba como dos alas tibias,
como el aire que mueve un pecho respirando,
y sentí tus palabras, tu perfume,
y en el alma profunda, clarividente
diste fondo. Calado de ti hasta el tuétano de la luz,
sentí tristeza, tristeza del amor: amor es triste.
En mi alma nacía el día. Brillando
estaba de ti; tu alma en mí estaba.
Sentí dentro, en mi boca, el sabor a la aurora.
Mis ojos dieron su dorada verdad. sentí a los pájaros
en mi frente piar, ensordeciendo
mi corazón. Miré por dentro
los ramos, las cañadas luminosas, las alas variantes,
y un vuelo de plumajes de color, de encendidos
presentes me embriagó, mientras todo mi ser a un mediodía,
raudo, loco, creciente se incendiaba
y mi sangre ruidosa se despeñaba en gozos
de amor, de luz, de plenitud, de espuma.


Naše doba, palečkovci chabí,
stahuje vám líce do úšklebku;
však co jste? s píď zakrsalé baby!
Větší patu mám, než ty máš lebku!


Gekauert auf die dürre Erde,
Gebräunt der Nacken und der Arm,
Liegt – um ihn her die magre Herde –
Halbnackt der Beduinenschwarm.


Daß er die Schlange fern
Hielt von euch Jungen,
Kinder, auch ihr dem Herrn
Kindlich gesungen! –


Jak Království umírá...


Auf, Seelleibgeist! O jauchtz in GottGottGott!
Erfreue dich gantz unaussprechlich heut!
Heut jubilir! Heut triumfir! Heut, Heut!
Besinge heut im allerhöchstem thon
Di gröste gütt, dergleichen ni bekand!
Dergleichen ni kein Mensch noch hat erschaut!
Di gröste gütt, voll von barmhertzikeit,
Voll gnädigst heil zu aller Menschen heil!
Di gröste gütt aus der Menschwerdungsgütt,
Auf welche hat gewartet alle Welt!


棋医入侍本防猜
偶失机权亦可哀
陈窦至今佳传在
莫从成败论人材


Že to jarní polní kvítí
svatebním chce rouchem býti.


E di tre milia ch'avea Ulivieri,
ben cento e più ne fur di vita tolti.
Astolfo con tre milia cavalieri,
dall'una parte strettamente e folti,
sì s'acostâr con li spietati e fieri,
gridando forte: — Arendetevi, stolti,
che se per voi si vuol difesa farsi,
tutti sarete dibrusciati ed arsi. —


莺啼燕语瘴江春
为客他乡别故人
此景此情相感处
丈夫无泪亦伤神


Ich hab' geglüht in meinen Jugendtagen,
Die ganze Welt, ich wähnte, sie sei mein;
Da siecht' ich hin: ach tausendfält'ge Plagen,
Sie warfen hämisch auf mich Stein um Stein.


Tu Míša, chudé matky syn,
šel za tím štěstím do pustin.
Pot járkem se mu s čela lil:
on – olbřím – balvan odvalil.


Tam v šeru často zajdu,
Tam se mi blaze zdá,
Srdce tam nejraději
Na domov zpomíná.


– Tu di´ ver ch´i´ ho meco savia gente, –
Atalante rispose – ma perch´io
veggio ch´esser tu déi anticamente
´n questi paesi stato, al parer mio,
e sapere déi tutto ´l convenente
di questi luoghi, qual è buono o rio,
a molte cose mi puoi esser buono
in questi luoghi ove arrivato sono. –


Hunyok, de nem kell a hunyósdi,
Pedig érkeznek szép szavak.
Nem játszom tovább, bánom is én,
Hogy »föl«, »csitt«, »szabad«, »nem szabad«,
Bánom is én, bánom is én.


Duši mou lačnou, kdo ji ukojí,
kdo rány rudé zlíbá, zahojí
a kdo dá odpověď? –


Das rote Feuer brennt,
Die Funken stieben,
Und dann verlöschen sie,
So wie mein Lieben;
Mein Lieben ist dahin in Nacht und Leid,
Als wie ein Funken in der Dunkelheit.


Z Krkonošů, ze Šumavy,
Ze všech našich hor a skal
Spravedlnosť kéž vystaví
Nebestrmný soudný val.


ji čekali všichni kolem jít,
a potají šatů jejích se tknout,
a o tom, jak na ně se dívala, snít,
než uchvátil ji davů proud...


»Du meinst?« – »Je nun, ich meine nur so.
Zwei würden des Schatzes besser froh« –
»Doch wenn –« – »Wenn was?« – »Nun, nehmen wir an,
Sam wäre nicht da« – »Ja, freilich, dann – –«


欲上层楼足力微
世情尘事老方知
离骚一曲何人会
空使潇湘鬼物悲


Gefährlich ist Erleuchter thun,
Wo si nicht sind in Gott gelassen:
Gott kan in ihnen nicht mehr ruhn,
Wann si in sich di Selbstheit fassen.
Der Heilge Geist entweichet fern:
Dann herrschen über si di Stern,
Und sind vom irdschen Führer trunken,
Ob si sich meinen Gottversunken.
Drum Jesu Christ! Sei stets mit mir zur hutt!
Ni sicher sein, als nur in dir, ist gutt.


久旱逢甘雨
他乡遇故知
洞房花烛夜
金榜挂名时


Por ti surca las aguas del mar cano
el mercader en débil leño a vuelo;
y, en el rigor del sol como del hielo,
pisa alegre el soldado el risco y llano.


Velký čin tu lásky vzplane,
promluví tam srdce hlas,
rázem lidstvo rozhárané
rodinou se cítí zas.


Ersungne Bäume setztest du den Toten,
Zu Marmorurnen, wo ein Name glomm,
Gewitter keine Inschriften bedrohten.


Álmodva nézlek: két piros felhő
Kószál az égen.
Csókokat gyarlón, himbálva váltnak
S meghalnak vágyak tüzében.


Und was zum sechsten vor uns kam,
Das war ein edler Bräutigam,
Mit Hochzeitkleidern ausgeschmücket;
Der bot der Braut die Liebeshand,
Die war in reiner Lieb entbrannt,
Und schaut auf ihn, wie halb entzücket;
Vom Himmel gab es diesen Laut:
Wie selig ist des Höchsten Braut.


ها هيَ ذي طائِرةٌ تَغشى سماءَ البيدْ
من فوقِها مملكةُ اللهِ
ومن أسفَلِها مملكةُ العبيدْ
ها هيَ تُلقى جُثَّةً !
لِلّهِ ما أثقَلَها !
أأمّةٌ قد أُلقِيَتْ  أَم ( ناصرُ السعيدْ )؟!
لا فرقَ ما بينَهما
كلاهُما شهيدْ
( ناصرُ ) يَهوي عالياً ملاقياً رَبَّهْ
يَجرُّ خَلْفَ ظهرهِ ، إلى العُلا ، شَعبَهْ
يُقسِمُ بالكعبةْ
أن يتركَ الكِلْمةَ وَعْياً قاتلاً
للملكِ البليدْ !


A l'angle d'un buisson, sous un tronc de charmille,
Un jeune montagnard, près d'une jeune fille,
Sur la même racine étaient assis tous deux ;
Seuls, n'ayant que le ciel et les bois autour d'eux ;
Ils gardaient sans soucis ces troupeaux dont la cloche,
Comme un appel lointain, tintait de roche en roche,
Laissaient veiller le dogue, ou chantaient quelquefois
Pour qu'un chevreau perdu se guidât sur la voix.
Les coudes appuyés sur ses genoux, le pâtre
Penchait son front chargé de cheveux noirs sur l'âtre
Où fumait parmi l'herbe un reste de tison ;
Et regardant le sol, du bout de son bâton
Il semblait au hasard écrire sur la cendre ;
Sa rêverie avait quelque chose de tendre,
Et quand il relevait son front de ses genoux,
Qu'il ouvrait au grand jour son œil limpide et doux,
Dans le pli gracieux de sa lèvre ridée
On voyait en passant sourire son idée ;
Et quand de son amour ce regard s'inondait,
Un soupir contenu de son sein débordait ;
Mais ce soupir n'était qu'un élan sans tristesse,
Un poids levé du cœur que le bonheur oppresse.


Er ist zu dieser Stunde
Noch fern von allem Trauern;
So lang die Wurst bei'm Hunde,
So lange wird es dauern.


Azután fennszóval mondá a vitéznek,
S szavában tettetett haragláng lobogott:
„Jól van; ha én értem nem jösz: kényszerítlek
Pártomhoz... e várat elhagyni nem fogod.
Itt maradsz, s ha nem kell menyasszonyi ágyam,
Erre fekszel, és ez nincs megvetve lágyan.”


,Bez kontroly.‘ – A bez odměny? –


Šum
větrů mimo spěchá,
on hledí na svěží les,
na osamělý dům,
před jehož okny kdys kles’.


Aus tiefen Wunden quillt das Blut,
Es spürt das Roß die warme Flut.


„Pane! dí mu, co jitřeny zář,
Když lesk růžný na lilie leje,
Takto kněžny ušlechtilá tvář
Anjelskými vnadami se skvěje;
Jako stříbrotok jí plyne řeč,
Duše však hrdostí zpupně kyne,
Její zrak oheň jest, slovo meč,
Jenžto se jí z ust milostných line.“


Herr, hilf, ohn' dich geht es nicht richtig,
Drum halt mich, daß ich kleb' an dir;
Du selbst mir rat, mich stärk, mich führ!
Ich bin arm, kraftlos, unvorsichtig,
Blind und untüchtig.


Však pan Sulima vzdorovitě hledí:
„Vrať ku králi se, posle, s odpovědí,
že válčil Sulima jen proti vrahu,
jenž odvážil se k Ukrajiny prahu,
jenž mečem nevítězí, ale mědí!


Que si en el cielo lo contemplo honrado,
y entre alados espíritus unido,
de su hermosura todo enamorado:


Pak proražte srdce
kůlem jasanovým,4)
by nemusil zpívat,
smutek bratrům novým.


Ma già i minori dormono. Soli
vegliano i vecchi. C'è chi sospira:
- Ahimè! talvolta di noi ti duoli!
Sei giusto, eppure grave nell'ira.


鸾鹤同为汗漫游
天风吹散下沧洲
金华有路通元气
水绕高寒不断流


Schon auf dem Felsen durchs Grün der Platane
Seh' ich das säulengetragene Dach,
Und das flimmernde Licht am Altane
Kündet mir, daß die Geliebte noch wach.


Sinibaldo, che ben sapea il camino
(ché vi venne talor con Malagigi,
del qual da' tener'anni piccolino
fin a' più forti stato era a' servigi),
giunse all'ostello, e trovò l'indovino
ch'avea sdegno coi spirti aerii e stigi,
ché scongiurati avendoli due notti
gli lor silenzi ancor non avea rotti.


Tu carregando a feia catadura,
Que amedronta os humanos,
Queres que eu chegue à triste sepultura
C’os dois Quintilianos?
E que em eterna, póstuma memória,
Me gravem no sepulcro a palmatória?


Dvě léta Evropa už hoří.
A nikde zásvit naděje.
Co mluví papež o pokoji –
zbloudilý v sněhů závěje...


璧月沧波上下天
秋风摇落四无边
玉龙尽唤眠鸥起
两岸芦花不见船


Mein Leib und Seel' ist gahr unrein:
Wie könt Ich den gefällig sein
Dir, der du frei von Sünden?
Wer aber kan ergründen
Die Tieffe meiner Missethat,
Die leider mich bedekket hat?
Die Sünd' hab' Ich ererbet,
Ja Sünd hat mich verderbet.
Mein böser Will, O Herr, ist dir
Gantz widerspenstig für und für;
Ich bin ein ungerahtner Knecht,
Der nimmer dich erkennet recht
Noch auch von Hertzen liebet.


水驿相连晓夜行
浑无心记短长亭
莫笑杨花道飘泊
人生自有一浮萍


Zhyň, padouchu! Ó zhyň! Zhyň, traviči!


Denn zur Genüge litt ich jetzt
Dem Wolf gleich, der gestellt, gehetzt,
Bis alle Kraft ihn verlasse,
Dass auf der Jagd nach Ruh und Rast
Er flieht und springt in wilder Hast
Unterm Schlag einer ganzen Rasse.


Čti jako v knize čítáš,
ať o mne všecko zvíš,
ať v očích – oči, v srdci
své srdce uvidíš.


حَكى نَهرَينِ لَو عَلِما
بِذاكَ لأَصبَحا غَورا
حَكَت أَلفاظُهُ بَرَدى
وَأَشبَهَ خَلقُهُ ثَورا
كَسِرِّ النَقصِ وَهوَ يَزي
دُ في أَفعالِهِ جَورا
فَلا تَعجَب لِدَولَتِهِ
سَيَرجِعُ كَورُها حَورا
وَإِن راقَتكَ بَزَّتُهُ
فَكَالدفلى أَكنَسى نَورا


So prangt sie still im heimatlichen Thale,
Von weiser Zucht bewacht,
Und Unschuld wirft den Schleier der Vestale
Um ihre Hirtentracht.


مُحَمَّد تَفدِ نَفسَكَ كُلُّ نَفسٍ
إِذا ما خِفتَ مِن شَيءٍ تَبالا


Гаснет заря в забытьи, в полуснЧто-то неясное шепчешь ты мне;
Ласки твои я расслушать хочу, —
«Знаю, ах, знаю», — тебе я шепчВ блеске, в румяном разливе огня,
Ты потонула, ушла от меня;
Я же, напрасной истомой горя, —
Летняя вслед за тобою зарСладко сегодня тобой мне сгорать,
Сладко, летя за тобой, замирать…
Завтра, когда ты очнешься иной,
Свет не допустит меня за тобо


Je prý v lesích dobrým revírníkem,
ale doma chladným nevlídníkem;
nepohladí, aniž zahovoří,
a ten pohled až mi srdce moří.


Mein Kapital ist Arbeit bloß,
Das leg' ich in der Erde Schooß
Auf hohe Zinsen nieder;
Und diese gibt mir allemal
Die Zinsen sammt dem Kapital
Wohl hundertfältig wieder.


Methoda a Cyrilla
zloba Vám by zakryla,
byste v její černé mraky
obrátili svoje zraky;
k pravdě, k světlu zírejte,
zaslepit se nedejte!


Mraky mizí, zjasňuje se doba,
v čacké mysli roste nový svět,
to, co naše, nesmí urvat zloba,
a co vzato, dobudeme zpět!
Mluvu otců, klenot nad vše dražší,
dědictvím buď děti bratrů všech,
jež kdys osud zaplašil a plaší
a již hynou na rtech ston a vzdech.
Sluncem lásky, čárný lék jež chová,
Šumavu si osvěžíme znova,
a své řeči vnadyplným květem
vykouzlíme sobě ráj i dětem!


Skoba tu... Kdo na ní –?... V ryku zuřivém
pána naposled Pál srazil kladivem.


Die Kriege Friederichs und wie mit güldnen Schwingen
Der Sieg an seiner Seite glänzt,
Wird Kleist, mit Lorbeern selbst bekränzt,
In seine kühnre Leyer singen.


Se le llenó de caballos
la sombra que proyectaba.
Yo, a caballo, por su sombra
busqué mi pueblo y mi casa.
Entré en el patio que un día
fuera una fuente con agua.
Aunque no estaba la fuente,
la fuente siempre sonaba.
Y el agua que no corría
volvió para darme agua.


Co nevinný květ,
Jakby neznal pět,
U vás sedí – očkem mouří,
Ale venku šibal bouří,
Div neskácí svět.


»Als ich dieser Trauerzüge
Hohe Schönheit sah,
Glaubt ich nimmer, daß ichs trüge,
Was ich fühlte da.
Blicke, die aus Thränen flammen,
Und der heilge Schmerz,
Schnürten mir die Brust zusammen,
Schnitten mir ins Herz.«


le belle done fosse molte e spesse
nì cossa veruna mai se vetasse:
le altre soçe nosco non çi stesse.


Szálljon bár el sok évtized fölötted,
Érjen bár bánat, tépdeső vihar,
Szíved maradjon érző, fásulatlan,
Lelked maradjon mindig fiatal!


Allein Du haſt doch auch geſaget:
Du ſeyeſt voll Barmherzigkeit,
Drum hoͤre, was mein Glaube waget;
Mein reuendes Gewiſſen ſchreyt:
Verſchließ die Hoͤlle noch einmahl
Vor meiner Suͤnden groſſer Zahl.


VŠAK nevládnou jen bozi hromu klínem –
jak v kabátě tu stojí nuzně tkaném,
muž prostý, drsný, též je hromu pánem,
jenž od země můž’ válčit s nebes týnem.


Der mich aus unanständigen Geschäften,
Aus einem pöbelhaften Leben ohne Ruh
Herausgerissen, mit des Menschenfreundes Kräften,
Mein Theurer Kottwitz! der bist Du.


per far quel volto in tal perfezïone
che perla oriental proprio parea.
Ma poi col tempo per vari accidenti


Verstummen muß
Vernunfft und alle Sinnen/
Deß Bräutigams Beginnen
Ist gleich den schnellen Fluß/
Sein gar zu treuer Wille
Macht eignes Wollen stille/
Weil alles bey dem Kuß
Verstummen muß.


Du wunderschöne Schlanke,
Dir biet' ich all mein Herz,
Dies stolze, liebeskranke,
Glutschmachtende Dichterherz.


今岁韶光好
时逢大有年
条风方被物
菖叶又催田


Poiché pur m'ài al tuo nodo legato,
e più mi stringe com'più tiro il cappio,
né mai destrinse alcun più dur legame,
lo qual non scioglierà altro che morte,
non mi lasciar furar, signor beato,
lo ben, nel qual per sola gracia cappio,
a quella crudele ch'à cotal fame,
Ventura ria, chi m'odia sì forte,
ch'à rotte già le porte
di tua forteçça e tolte le più care
gioie et à fatto de le dolce amare.
El ti convien salvare
te e la gente tua con bel riparo,
Amor, se non vòli esser detto amaro:
ché legiermente chi 'l suo nome perde
non sta ched el non vegna tosto al verde.


Ha kegyelmesen úgy tetszik Neked
Sorsom, vagy Istenem,
Hogy e mostani megpróbáltatásom
Vízválasztó legyen,
Amelynek kopár hegytaraján túl
Eztáni életem
Új forrása ered:
Legyen, kérlek, e forrás
Mélyebbről fakadó,
Nem magának-való
Tisztultabb szeretet.
Legyen e tiszta nedv
Felbuzgó munkakedv,
Önzetlenebb erő,
Malmot hajtó patak,
Szolgáló akarat,
Sziklából feltörő.


Prangend über jedem Stadtthor steh'n die Wappen unsers Land's,
Flinke Lerchen, stolze Adler, in Metall und Marmorglanz;
O ihr mächt'gen, weisen Männer, fiel' es euch doch endlich ein,
Lerch' und Adler auch zu pflanzen in die Herzen tief hinein!


O wunderbares, tiefes Schweigen,
Wie einsam ist's noch auf der Welt!
Die Wälder nur sich leise neigen,
Als ging' der Herr durchs stille Feld.


Nun sei treu von uns umschlossen,
Deutsche Eidgenossenschaft,
Auch in uns sind Eidgenossen
Sieg und Eifer, Mut und Kraft.


Qua voi non sete più né buon né bello,
faceto, arguto, allegro e spensierato:
e volendo mostrar d'aver cervello,
malinconico sete doventato:
e quanto fuste già da questo e quello
con allegrezza cerco e disiato,
tant'or v'ha in odio e vi fugge ciascuno,
parendo voi la magrezza o 'l digiuno.


Ya no se ve al pastor por el camino
ni el rebaño de ovejas que al paisaje
le brindaban su encanto peregrino


Ein jeder Heiliger wird sich in allen sehn;
Wenn nicht all einer wärn, so könnt es nicht geschehn.


Nejkrásnější jsou radosti z líbezných životních potkání,
společných duchovních cest, kde srdce na věky v rozdání
zmocněně bijí tlukotem i tam, když v hrobě pod zemí
jedno neb druhé spí pod dusně vonnými růžemi.


A veces tan ligera
como un pez en el agua,
me muevo entre las cosas
feliz y alucinada.
Feliz de ser quien soy,
sólo una gran mirada:
ojos de par en par
y manos despojadas.
Seno de Dios, asombro
lejos de las palabras.
Patria mía perdida,
recobrada.


IVANE, jest houštin dosti
ještě v duších českých kdes,
modly tam sluj černá hostí,
šelmy živí pustý les –
světlé pravdy hlasatelé
stěží se tam proderou –
Ivane, v ty hvozdy stmělé
vtrhni se svou sekerou!


El llanto del camino será largo
Te confieso que te adoro
Pero es más fácil salir de este sueño
Que seguir soñando en copas de vino tinto
Tú seguirás aquí, tranquilo hasta ahora
Cuando me veas partir y tus manos me rocen
No podrás detener la partida de tu gaviota
Quisiera besarte amarte, pero no puedo
Solo soy tu amiga, hoy me desnudé frente a ti
Tus manos te traicionaron, era yo la amiga
Es lo que he bebido de ti
Quédate frente a mi fotografía
Ya no puedo aguantar las ganas de correr
Así que hoy cierro esta puerta, toma las llaves
Yo me quedo fuera de casa
Tú quédate con tus manos en tu cabello
Pensando en, un no sé qué


El rugido incesante
de los engranajes
cuatro por dos
me habla de la extraña
carrera de la ciudad
para llegar al trabajo.
Las máquinas
varadas en el asfalto
recuerdan que hoy
tampoco
serás puntual a tu cita rutinaria.
El movimiento
se demuestra
a pequeños impulsos
y el silencio es interrumpido
por la impaciencia del claxon.
Unos cristales rotos en el arcén
recuerda la violencia
que supone ganar unos minutos
a la inquietud que provoca
nunca ser el primero.
Por el retrovisor
te queda el consuelo
de que el que está detrás
llegará mas tarde.


Zu lang', zu streng peitscht uns des Richters Ruthe.
Die Menschheit wildert. Wüste wird die Welt.
Mit Menschenmark gedüngt und Menschen-Blute,
Trägt Dorn und Disteln das versäumte Feld.
Die Flamme rast. In Schutt und Trümmern
Sinkt Hütt' und Pallast, Dorf und Schloß;
Und auf der schwarzen Brandstatt wimmern
Verwaiste Kindlein, nackt und bloß.


Dimmi: perché sotto il fiammante vespero
misteriosi gemiti
manda il mare là giù? quai canti, o Lidia,
tra lor quei pini cantano?


Wer bist Du Mondesleuchtender?


onde, gravato, esta sentenzia d'esse
la pronunziò, perché ben conoscea
come 'l vil sesso in ciò sette anni resse.


Weht mich an, ihr Frühlingswinde,
Meiner Heimat milde Luft,
Bring' mir spielend, bring' mir linde
Wunderbaren Blütenduft!
Oeffne mir, du Starke, Schöne,
Mailand, nun dein gastlich Thor,
Klingt ihr süßen Liebestöne
Wieder in mein trunknes Ohr.


Wasmann hatte gesiegt.


Ton étendard circule
Parmi le crépuscule
Et dans son blanc frisson


Öték meg az várast terekek hertelen,
Ott az bennvalókat levágák szertelen,
Az ifját elrablák, küldék alá vízen,
Ötezör orrot, sok zászlót császárnak jelen.


Východní hvězdy planou v noc rozžatou,
Betlémské hvězdy hoří na cestu mou.
Kam vede ta cesta za deště hvězdného?
Ó, k Betlému srdce Vašeho!


Wann die fernen Höhen dämmern,
Jauchzet Alles nach dem Land:
Nur zwei müde Augen bleiben
Still dem Meere zugewandt.
Wann die Segel wieder glänzen,
Wann die Winde heimwärts wehn,
Laß mich auf dem Maste sitzen:
Liebe kann durch Wolken sehn.


Der Winter kam. Ich bat ihn: Mir nicht male
Die Wangen roth, nicht mir die Sehnen stähle!
Den kranken Freund dir zur Verjüngung wähle,
Härt' ihm den Leib, der Rüstung gleich von Stahle.


«Omè», gridò, «perché ebb'io sospetto
di quel ch'i' non dovea?» così diria
chi la vedesse ch'ella avesse detto.


千岩观下碧瑶林
岁晚青青共此心
隐士归兮花未老
每年来把一杯深


Warum er das muß dulden,
Hat keiner noch gesagt;
Ob alter Väter Schulden
Ihm das Gericht gebracht;
Ob eigne Missetaten
Ihn rissen in den Schlund,
Wo keiner ihm mag raten
In offnen Grabes Mund.«


Steingraue Wolkenwogen
Verhüllen noch das Tal.
Darob der Himmelsbogen
Matt leuchtender Opal.


I zdřímne si dědeček na chvilku,
a sen jeho plný je krásy:
ó vidí svou bývalou chaloupku
a rozmilou babičku asi!


Ben nati al mondo voi,
che subito svegliati, v'addormisti,
né mai da l'ora in poi,
né mai vi risentisti:
nulla or è che v'attristi o che v'annoi,
là in quella vostra tanta
pace; guerra arde quanta oggi fra noi!


Ché spento è al tutto ogni buon lume, e vita
Già m'abbandona, e son quasi a l'estremo.
Luce de gli anni miei, dove se' gita?


Erato stimmt ietzt wie vor
Die Viol und das Bandor,
Auch die andern Instrument,
Weil das grosse Wachs-Liecht brennt.


En un costado del jardín
que tenía olvidado
Cerca de un aloe brotado de aloítos
Tengo un rosal grande,
Viejo y de ramas gruesas
se hizo el distraído con la vida
A falta de agua y de cariño
se dejó estar, para no morir.
Se arrimó a unos pastos verdes
que le sirvieron de refugio
y así soportando vientos y soledad,
comiendo lo que el aire trae.
Sobrevivió a mi locura
a mi sórdida manera de no estar.
Hasta el día en que llegabas
varios días antes, semanas...
Siempre meditando más que haciendo
me acerqué a ti.
Corté lo que no vivía
arrimé agua y tierra
Cariño y esperanza fueron mis modos
de decirte: aquí estoy
no pido disculpas ni tengo siquiera
la sospecha de que me respondas
Entonces mientras llegabas
y te instalabas en mi corazón
El rosal cambió de color
de marrón a verde berenjena.
Pero esperó a que te fueras
para regalarme tres rosas...
No solo una, de un rojo fuerte
violento, como la pasión misma.


Strom života, ó pojďte s něho jísti!
juž krvavý květ dozrál v bílý plod;
sem, včely mystické, to váš je hod,
sem, Krista blahoslavení, vy Čistí!


Noch lehnt am Eichensarge sein Haupt, von Alter schwer,
Doch selig blickt er aufwärts und selig rings umher;
Wohl tief hat er verstanden der Antwort stummen Ruf
Und fragt nicht mehr, ob glücklich sein treues Volk er schuf?


ki sildim


江南风物清温好
关内河山气势雄
更看蜀中山水秀
一时兼取作吟翁


Dich segne, Christ und Biedermann,
Dich segne meine Hand,
Zieh' hin im Gurte deiner Kraft
Ins edle Schweizerland.


Hombre que, humilde, hazañas de su mano
A la noticia esconde de las gentes,
Solicita con rayos más lucientes
Aplausos del Apolo soberano


Kristallnen Trank, dem Morgengold zum Gruße,
Reicht Kore ihm, mit schmaler Mädchenhand,
Denn Jungfrau ist sie wieder, fort vom Hades-Ruße.


O freue Dich! denn nur durch Wunder
Schwebt in der Luft das Vögelein,
Die Blüten und der Strom sind Wunder!
Wo Wunder sind, muß Gottes Tempel sein! –


Však jaký Šimon! Mrtvola to pouhá –
co bylo v něm, už dávno odkvetlo,
to jaro tužeb, pychu, vzdorování;
jak socha stana v tvrdém kameni
měl pro pány jen tupé mlčení.
A mlčel jako hrob, sám jemu podoben,
své síly, lásky nesplněný sen...


Valóban és én oly bolond legyek,
Mártírrá tegyem magamat?
Kiéhezem, míg így töprenkedem,
Tovább lógázom lábamat.


Woran der Mensch ruhlos die Hände legt
Und was er diebisch scheu zusammenträgt:
Hin ist nun alles, was nach Richt und Maß
Gefügt, gebunden aufeinander saß.


So strakks mich zog Eliens eifer an,
Mit welchem du di käuffer vor austribst,
Und heilig feur auf meiner ernsten lipp,
Das ich verbrannt verfluchten Satanstrug,
So laufft dis Volk in grösserm höllentrib,
Es kante nichts von meines Jesus weh,
Weil das Gesätz his längsten abgethan.


V hor vůkol samotách měl nebes obzory
a jasný pro ně zrak, byť nad hlavou i noc.
Však stoje na vrchole skály Kristovy,
zem viděl sobě u nohou, ač v mlhách jen,
i nebe pod mraky a ve tmách cesty cíl,
kam odtud putoval již osmdesát lét.
Krok holí eremity pevně podpíral,
leč klíče Petrovy se chvěly v rukou mdlých.
Žár červencový žehne bílé boky skal,
kde vzhůru klikatou jen stezkou pastýřů
tlum stoupá poselstva. Jak v horečných jdou snech,
neb mžitky oslnné se v očích tetelí
jim od stěn vápencových slunce odrazem,
až k závrati jest hlavě v bázni úpalu;
krok klesá únavou a žízní práhne ret.
Zpět pohlédnou – jak mělnil by se křídy prach
tam po vzduchu v mlh lehkých opar modravý;
kde strže klín, jen stíny barev mlhavých
stěn průrvou chvějí se, ač tichý sálá dus;
a před nimi – háj buků. Jak jich láká stín
hruď k oddechu! Kdo v modlitbách tam spíná dlaň,
kde tuší, s požehnáním velekněze dnes
těm na hlavách že ruka jeho spočine,
kdo nesou mu sem volby pergament a zvěst:
Mnich Pier z Morrone jest Říma papežem!


Hollaheh! doch wie man's treibt, so geht's,
Was liegt an dem Verlurste?
Man spricht vom vielen Trinken stets,
Doch nie vom vielen Durste.
Gersprenz ist hin!
Gersprenz ist fort!
Gersprenz der fromme, der züchtige Ort,
Gersprenz ... ist ... veritrunken.«


أَعنِّي عَلى صَرفِ النَّوى لَيسَ لي بها
غَداً يا وَليَّ المُؤمِنينَ يَدَانٍ
إذا قَرَّبُوا للبين كُلًّ مُدَيَّثٍ
مُعَاوِدَ حَرِّ الرَّقمِ والخَضَعَان
مُعَنَّى كَرُكنِ الطَّودِ قَد زاحَ نَيَّهُ
زَمَانانِ مَرّا أَعشبا خَصِبانِ


天用莫如龙
渊潜閟神功
一朝起平陆
八表皆雷风


腊尽春犹客
春来病转多
孤樽洗块礧
万事付无何


Los que amando se quejan de olvidados,
bárbaro alarbe, sin respeto alguno,
a cuyo Argel la libertad entregan;


Não sei por que me despreza
Fita-me mais um instante,
Lindo corte nas despesas,
Adorada abolição
Da dívida flutuante!


Bludičky vábí v lesa hloubi,
za kmeny víly kývají,
a pod nachovou stříškou houby
se lesní skřítci skrývají.


Il est un jour, une heure, où dans le chemin rude,
Courbé sous le fardeau des ans multipliés,
L'esprit humain s'arrête, et pris de lassitude,
Se retourne pensif vers les jours oubliés.


„„Vstup mi navždy zamčen krále hněvem.
Ukrývat se musím před ním plaše,
jako noční stín před slunce zjevem.““


Der Klausner in majorem
Dei gloriam für und für,
Der Haustyrann im Zorem,
Im Gegensatz zum Thier.


Ó, nech i zlobně rozmar osudu
kraj světa širý od sebe je vzdálí –
přec ve slastech, i trpkém ve trudu
let křídel jich je důvěrný a stálý.


Des höchsten Rangs
Bist du, o Wein, hienieden.
Sei des Gesangs
Triumph auch dir beschieden!
Lastet des Lebens Bürde schwer
Und uns erglänzt nur die Traube,
Leichter sofort sind wir, nicht mehr
Nagender Sorge zum Raube.


Sea tu nombre eterno Mauseolo,
no sujeto del tiempo a la mudanza;
goza la fama con igual bonanza
del Volga helado al cálido Pactolo


Ton front mi-couvert d'une nuée de cheveux
(Ils sont blonds et soyeux)
Ton front me dit les combats juvéniles.
Tes lèvres (elles sont muettes) content le drame
Des âmes que Dieu condamne.
Emouvant miroir · tes yeux!
Ne joue pas avec! il est fragile ..
Même quand tu souris (enfin tu t'es endormie)
Ce sourire est mélancolie
Et tu penches un peu ta tête endolorie.


真惠凭谁问且真
百年偶醉十窝春
定知老秃明朝顶
模著陈纲太极巾


وَجَدتُكُمُ لَم تَعرِفوا سُبُلَ الهِدى
فَلا تُوَضِّحوا لِلقَومِ سُبلَ المَهالِك
أَخَيرٌ عَلى مَجرى قَديمٍ كَلَهذَم
يُفَرِّجُ لِلخَطَّيِّ ضيقَ المَسالِك
وَما الدَهرُ إِلّا حالِكٌ بَعدَ أَبيَضٍ
يُذيعُ بِنا أَو أَبيَضٌ بَعدَ حالِكِ
بَلَوتُ أُمورَ الناسِ مِن عَهدِ آدَمٍ
فَلَم أَرَ إِلّا هالِكاً إِثرَ هالِكِ
مَتّى مُتُّ لَم أَحفِل تَحِيَّةَ واقِفٍ
عَلَيَّ وَلَم أَعلَم بِإِحدى المَآلِكِ
إِذا كانَ هَذا التُربُ يَجمَعُ بَينَنا
فَأَهلُ الرَزايا مِثلُ أَهلِ المَمالِكِ


Der Vatter seufftzet ohne ruh
Zu seinem Sohn verliebet:
Der Sohn jhm wider seufftzet zu/
Sich gleichem fewr ergibet.
Zu gleich dan er/ zu gleich dan der
Mit gleichem brand befangen/
Mit seufftzen hin/ mit seufftzen her
Bezeugens jhr verlangen.


Hlava někdy mnohem lepší údů,
nejčastěji obě pro ostudu. –
Pohleď v pravo! Tamta mladá paní!
Její muž s tou vyholenou bradou
čtyři řády má, je dvorním radou –
mám, věř, pekelnou chuť na ni!


S ki hűtelenségét szemére nem veté:
Szerelemmel hajolt a szép hajnal felé;
Kellem és hűségtől lőn teljes kebele,
- Hajnal hajnalkával ismét boldog leve.


chce každé srdce vlastní vzkaz mu sláti,
a z četných hlasů odpověd se skládá,
ač jedinou jen chtěla by se zdáti.


Drüm aller Himmel Himmelkrafft
und was darinnen wohnet/
deß Himmels strenge Ritterschafft
hat sein Sein nicht verschonet;
Nun brich du gantzes Sternenhauß/
mit Lust und Fröligkeit heraus/
dem Drachen ist gelohnet.


e co' begli occhi ad addolcir l'inferno
possenti, et in virtù di sì bel viso
non trionfasse Amor de l'Odio eterno.


تَبرَّمتِ الوثيقةُ بالوثاقِ
وصارَ الروحُ منها في التَّراقي
فلو أَنصفْتَها نظراً وحَزْماً
إلى مَن بالمدينة والعراقِ
لعلَّ القومَ يَتَّفقون فيها
وكيف لهم وأنَّى باتَّفاقِ
فِجاجُ العلم واسعةٌ عليكُمْ
وهنَّ عليَّ ضَيِّقةُ الخِناقِ


Кавказ подо мно Один в вышине
Стою над снегами у края стремнины;
Орел, с отдаленной поднявшись вершины,
Парит неподвижно со мной наравнОтселе я вижу потоков рожденье
И первое грозных обвалов движеньЗдесь тучи смиренно идут подо мной;
Сквозь них, низвергаясь, шумят водопады;
Под ними утесов нагие громады;
Там ниже мох тощий, кустарник сухой;
А там уже рощи, зеленые сени,
Где птицы щебечут, где скачут оленА там уж и люди гнездятся в горах,
И ползают овцы по злачным стремнинам,
И пастырь нисходит к веселым долинам,
Где мчится Арагва в тенистых брегах,
И нищий наездник таится в ущелье,
Где Терек играет в свирепом веселье;
Играет и воет, как зверь молодой,
Завидевший пищу из клетки железной;
И бьется о берег в вражде бесполезной
И лижет утесы голодной волной…
Вотще! нет не пищи ему, ни отрады:
Теснят его грозно немые громад


جُدْ لي بها للشَّرخِ من نُشَّابِها
لم تَشْرَبِ السِّنُّ قُوى شَرابِها
فهيَ خِلافُ الرّاحِ وانتسابُها
في قِدَمِ العُمرِ إلى أحقابِها
دَخِينةٌ والثلجُ من تُرابِها
خضرٌ جرَى الإفرندُ في أثوابِها
فاسودَّتِ الأطواقُ في رِقابِها
تفوحُ ريَّا المِسكِ في قِرابِها
ومِسكُها الفائحُ من شَرَابِها
إذا السيوفُ انحَزْنَ عن أثوابِها
حيثُ صريعُ الرَّاحِ أو يَحيا بها
وأعقَبَته البِرَّ من عِقابِها
فهي شِفاءُ النفسِ من أوصابِها
وَكَرْبةِ المخمورِ والتهابِها
يغنَي بها الساقي الذي يُعْنى بها
حُجْبُها في الظِّلِّ من حِجابها
وعَقَدَ الآسَ على قِبابها
وصانَها عن ذامِها وعابِها
وقامَ يجلوها على خُطَّابها
كأنما في الرَّحْبِ من رِحابها
لطائماً تنفَحُ في عِيابِها
فالصائمُ القائمُ من أصحابِها
وشاربُ الخمرةِ من شُرّابِها


Was für ein Instrumentenklang
Im Heiligtum ertön'
Bei aller Heil'gen Lobgesang,
Will ich dort hör'n und sehn.


风高犹自怯衣单
华岳峰头四望宽
万国洪垆悲正炽
银潢泻却与清寒


A te guardo, o Loclin, guardo al solcato
Golfo d'Utorno, ove Fingal discese
Dall'ocean, mentre ruggiano i venti.
Pochi del duce nell'estrania terra
Sono i seguaci. Il fero Starno invia
L'abitator di Loda, onde al convito
Fingallo inviti: ma i trascorsi fatti
L'Eroe rimembra, e di giust'ira avvampa.


Io, benché morto, in me di me ta' cose
e strazi far vedea; incominciai
senz'occhi a pianger forte e senza vose,


千里无烟已十年
一朝许洛翠秧田
乾坤渠肯容曹操
聊为苍生解倒悬


Kő nem maradt másik kövön,
Nem csecsszopó anyaölön;
De távol még a völgyi harc
Fel-felsivít, meg elviharz.
A zagyva nép, kevert tömeg,
Egymás szavát nem érti meg:
Barát baráttal szembe ví;
Gót és alán és római.


Publicado no livro Poemetos de Ternura e de Melancolia, 1920/1922 (1924)
In: COUTO, Ribeir Poesias reunida Rio de Janeiro:  Olympio, 196 8


Světýlka mnohotvárná
Plynou po rybníce,
Zří z háje myslivárna
Při záři měsíce.
Tvrz hledí hrdočelá
Se skály v nebesa,
Tam kostelík se bělá
Na vršku u lesa.


Den hastu allen furgestellt
mit gros gnaden,
Zu seynem reich die gantzen wellt
heyssen laden
Durch deyn thewr heylsams wort
an allem ort erschollen.


Einst an jenem großen Tage,
Wenn wir treten allzumal
An des Ew'gen Hofgelage
In den offnen Himmelssaal:


Er nickt als wie im Traume,
Sein Aug' halb offen zwinkt;
Und je nach langem Raume
Er einem Knaben winkt.


Mi trabajoso día
hacia la tarde un poco declinaba,
y libre ya del grave mal pasado
las fuerzas recogía,
cuando, sin entender quién me llamaba,
a la entrada me hallé de un verde prado
de flores mil sembrado,
obra do se extremó naturaleza.
El suave olor, la no vista belleza
me convidó a poner allí mi asiento.
¡Ay, triste, que al momento
la flor quedó marchita
y mi gozo tornó en pena infinita!
De labor peregrina
una casa real vi, cual labrada
ninguna fue jamás por sabio moro:
el muro plata fina,
de perlas y rubís era la entrada,
la torre de marfil, el techo de oro;
riquísimo tesoro
por las claras ventanas descubría;
y dentro una dulcísima armonía,
sonaba, que me puso en esperanza
de eterna bienandanza.
Entré, que no debiera,
hallé por paraíso cárcel fiera.
Cercada de frescura,
más clara que el cristal hallé una fuente
en un lugar secreto y deleitoso;
de entre una peña dura
nacía, y murmurando dulcemente
con su correr hacía el campo hermoso.
Yo, todo deseoso,
lánceme por beber, ¡ay, triste y ciego,
bebí por agua fresca ardiente fuego!
Y por mayor dolor el cristalino
curso mudó el camino,
que es causa que muriendo
agora viva en sed y pena ardiendo.
De blanco y colorado
una paloma, y de oro matizada,
la más bella y más blanca que se vido,
se vino mansa al lado,
cual una de las dos por quien guiada
la rueda es de quien reina en Pafo y Gnido.
¡Ay, yo de amor vencido,
en el seno la puse, y al instante
en mi pecho lanzó el pico tajante
y me robó, cruel, el alma y vida!
Y luego, convertida
en águila, alzó el vuelo;
quedé merced pidiendo yo en el suelo.
Al fin, vi una doncella
con semblante real de gracia lleno,
de amor rico tesoro y de hermosura;
puesto delante della,
humilde le ofrecí, abierto el seno,
mi corazón y vida con fe pura.
¡Ay, cuan poco el bien dura!
alegre lo tomó, y dejó bañada
mi alma de dulzor; mas luego, airada,
de mí se retiró por tal manera,
como si no tuviera
en su poder mi suerte.
¡Ay, dura vida! ¡Ay, perezosa muerte!
Canción, estas visiones
causan en mí encendida
ansia de fenecer tan triste vida.


Je kolem tak luzno a krásně,
řečí a zpěvů, bílých těl,
to jako by na křídlech básně
na pokraj ráje zaletěl.


Ve zvěřinci lvi mlčeli den celý;
kol šuměl dav a vozy ujížděly.
Den zvolna míjel ve obvyklé vřavě.
Nad Seinou slunce stálo v plné slávě
ku západu se kloníc v purpur žhavý.
V tom Viktor Hugo kráčel mezi davy;
a kol zvěřince jak se musil bráti,
lev jeden velký začal děsně řváti,
jak na poušti by zářné slunce vítal.
Tu malý hoch se šatu matky chytal,
děs padl v dav, kol stavila se chůze.
Co děje se? kdos ptal se. Dělník v bluse,
jenž nejblíž stál, děl klidně v usmívání:
„Vás jímá děs, že zařval z nenadání?
Ne po své poušti že by zastesk’ bolem –
on cítil, jemu příbuzný šel kolem!“


Er tritt zum Schloß, zum frohen Feste,
Die Ältern staunen ihn da an,
Es blickt zu ihm der Jungfraun Beste,
Es faßt ihr Blick den schönen Mann,
Im Bergkleid tritt er mit zum Tanze
Und hat die Jungfrau sich erwählt,
Und sie beschenkt ihn mit dem Kranze,
Er hat die Küsse nicht gezählt.
Da sind die Brüder zugetreten
Und seine Ältern allzugleich,
Die alle haben ihn gebeten,
Daß er doch von dem Feste weich.


Às Forças Armadas e ao povo de Portugal
"Não hei-de morrer sem saber qual a cor da liberdade"
Jorge de Sena


Ahi lasso me, durerà sempre il foco
qual tempero con pianto in ch'io giaccio?
Ahi, crudel nodo, ahi dispettoso laccio
che mi risolve i membri a poco a poco!


Wie sich der Liebende freut, wenn nun die Geliebte, der hohen
Todeswog' entflohn, wieder das Ufer betritt;
Oft schon hatt' er hinunter geschaut an dem Marmor des Strandes,
Immer, neuen Gram, Scheiter und Leichen gesehn;
Endlich sinket sie ihm aus einem Nachen, der antreibt,
An das schlagende Herz, siehet den lebenden! lebt!
Oder wie die Mutter, die harrend und stumm an dem Thor lag
Einer durchpesteten Stadt, welche den einzigen Sohn
Mit zahllosen Sterbenden ihr, und Begrabenen einschloss,
Und in der noch stets klagte das Todtengeläut,
Wie sie sich freuet, wenn nun der rufende Jüngling herausstürzt,
Und die Botschaft selbst, dass er entronnen sey, bringt.
Wie der trübe, bange, der tieferschütterte Zweifler,
(Lastende Jahre lang trof ihm die Wunde schon fort)
Bey noch Einmal ergrifner, itzt festgehaltener Wagschal,
Sehend das Übergewicht, sich der Unsterblichkeit freut!
Also freut' ich mich, dass ein grosses, mächtiges Volk sich
Nie Eroberungskrieg wieder zu kriegen entschloss;
Und dass dieser Donner, durch sein Verstummen, den Donnern
Anderer Völker, dereinst auch zu verstummen, gebot.
Jetzo lag an der Kette das Ungeheuer, der Greuel
Greuel! itzt war der Mensch über sich selber erhöht!
Aber, weh uns! sie selbst, die das Unthier zähmten, vernichten
Ihr hochheilig Gesetz, schlagen Erobererschlacht.
Hast du Verwünschung, allein wie du nie vernahmst, so verwünsche!
Diesem Gesetz glich keins! aber es sey auch kein Fluch
Gleich dem schrecklichen, der die Hochverräther der Menschheit,
Welche das hehre Gesetz übertraten, verflucht.
Sprechet den Fluch mit aus, ihr blutigen Thränen, die jetzo
Weint, wer voraussieht; einst, wen das Gesehene trift.
Wir lebt nun die Geliebte nicht mehr: der einzige Sohn nicht!
Und der Zweifler glaubt mir die Unsterblichkeit nicht!


Treuer alter Homer! Dir vertrau ich das zarte Geheimnis,
Um der Liebenden Glück wisse der Sänger allein.


Ich schwamm in freude/
Der liebe hand
Spann mir ein kleid von seide/
Das blat hat sich gewand/
Ich geh' im leide/
Ich wein' itzund/ daß lieb und sonnenschein
Stets voller angst und wolcken seyn.


 Az ő szentsége kútfeje ezen nagy igazságnak;
Őhozzá még árnyéka se férhet a hamisságnak.


Kůže tvá jak padlý sníh se blýská,
Duše ale patří do bělíska. –


V mé hledí sny, jich plaší zjev,
mně ssaje mozek, mrazí krev.


Dál Roland burácí. Však náhle stanul,
ucítiv mocný na rameni tlak
železných prstů. Poobrátil zrak:
hled Gastonův i palaš před ním planul.
Bylť krásným Gaston v této chvíli hněvu:
na čele žíla zmijí napjata
a všechna mužná síla, podstata
se shromažďuje v jarém jeho zjevu.
A s hlavy jakby střásal v pohrdání
předčasnou jeseň probělavých skrání.


Que mes poèmes soient étranges
Et qu'on les raille et leur auteur,
Cela m'est peu, car les louanges
Ne sont pas chères à mon cœur,


Mich drückt der Dienst der Eitelkeiten,
Ich bin verstrickt in fremder Macht,
Ich hab' auch keine Macht zum Streiten,
Ob ich gleich immer will und tracht'.


冰雪之晨草木屯
南枝亦有未招魂
一愁泥就孤山骨
正恐诗谈太不根


O Character! thou sacred name prophan'd,
Or gain'd so dear — by those who court thee
Only for a name, — and in fair shew
Appear what they art not. Fair Rectitude,
Be thou alone my wish — retir'd and silent.
There, the motives of my heart to know,
And leave to others — what? as they deserve
A name! Shall I e'er gain thee by one restless thought,
Or popular deed — to strive — to vie,
Or to supplant another.
To sacrifice my mind, my peace,
— — — — Her's was gone.
No rather,
Suffer all — unknown — forsaken — unminded,
Or minded only when again to take
The little I have got. Whence is that envy
And that jealous eye? To be what? yes.
Let them. O happiness, canst thou depend
On aught — but truth, unfullied rectitude of thought,
And virtue fair, — with kind benevolence,
And humblest mind reflect how poor and weak
We're in ourselves.


My za chvil, kdy chce v srdcích svaté dětství k slovu,
se modleme: Ty Věčný, věkům velící,
spas, obdař dobrou vůli silnou pravici,
ne hesly z pozlátka, však skutky z pevných kovů!


O du freilich vnbedachtsam/
Vnbescheiden Obrigkeit:
Nur zu meinen peinen wachtsam/
Dir waß thet ich je zu leidt?


„Nuže k Praze!“ velí Krepi zas,
„v mučírně mu přistrojíme kvas,
než don Martin Huerta se vrátí,
vynutíme jména chlapských druhů;
na skřipci tam nebo na popruhu
bude se přec k přátelům svým znáti?
Tato sběř zde také něco poví,
až ji kat víc spoutá ve okovy,
ti pak, kterým prsa posud třeští,
zkrotnou zuby rozžhavených kleští.
Rychle, rychle!“... Drábové se hnuli
jako ptáků šibeničných roj,
vítr zúpěl, naříkala chvoj,
nad Prahou se černé mraky snuly.


Auf einer Kanzel läßt sich nieder
Jedwede Nacht der schwarze Geist,
Leis betet er, dann lauter wieder,
Auch weint dabei er allermeist.
Wer der wohl ist, wer der wohl war?
Der Küster sagt zwar: ein Vikar.
Man nannte ihn: Hegelsmagister ,
Doch schon vor zehen Jahren ist er,
Man sagt, nach Indien gereist,
Dort hab' ein Haifisch ihn gespeist.
Warum er nun als Geist hier laufet,
Das wird ein jeder glauben gern,
Er glaubte nicht an unsern Herrn
Und hat die Kinder doch getaufet,
Die Tauf' verlacht beim Wirt zum Stern.
Im Hades nun kam ihm die Reue,
Daß er will pred'gen nun aufs neue,
Will pred'gen, daß sein Glaub' nun sei
Von seinem vor'gen Glauben frei;
Schwarz kam er aus dem Tintenfaß,
Schwarz, schwarz er wohl im Hades saß,
Doch weil er in der Kirch' erscheint,
Dort pred'gen will und stille weint,
So hoff' und glaub' ich für ihn fest,
Daß Gottes Gnad' ihn nicht verläßt.


Tvrdí osudové! ach! proč odnímáte
Muže cýrkvi, obcy vděčného?
Jakové nám nahražení dáte
Osyralým za něho?


Herr, lebtestu vor langer Zeit
Und in dem alten Fabelreiche,
So schwör ich mit Bedachtsamkeit
Bey deiner Tochter heilgen Leiche:
Dein Bildnüß müst in Erz und Stein
Den Tempeln neue Pracht verleihn
Und als ein Halbgott Opfer tragen;
Die Sternkunst würd es dort erhöhn,
Wo Castor oder Cepheus gehn
Und beide Bär einander jagen.


So flieh mit einem Schlage
Du Leid, so herb gesinnt,
Dich tödt' an einem Tage,
Vernunft, der rauhe Wind!


Lavas a roupa na selha
Com um vagar apressado,
E o brinco na tua orelha
Acompanha o teu cuidad


Correu com largueza a mão;
Escrevi mais do que devo;
Foi culpa do coração;
Quando vos falo, ou escrevo,
As horas instantes são:


Trago
Pardos
Os olhos
De cobiça
Que atiro
Sobre ti,
Teu verbo/teu sexo:


A. Že velmi zle je s námi, to Bůh ví!
B. Tož rač se přece vyjádřiti,
Jak věci napraviti!
B. Co? Jak? E dej mi pokoj! To čert ví.


Er faßt, so viel er konnte,
Jeder riß sein Stück,
Es auf dem Herzen sonnte,
Wie ein Stern im Glück.


Es wandle im Tale
Der Menschenerzeugte,
Und weide die Blicke
An blumigen Auen.
Nicht wag er zu heben
In blendende Höhen
Zur Sonne den Blick.
Vom lieblichen Kleide
Der nährende Erde
Rückstrahlt ihm die Farbe,
Ein sanfteres Licht.
Ihm g'nüge der bunte,
Der liebliche Schein.
Nicht gierigen Herzens
Erheb er die Wünsche
Zur Sonne empor.
Erklimmt er der Berge
Beschneiete Gipfel,
Zu nahen der Sonne
Verzehrendem Licht;
Nicht näher der fernen,
Erblindet das Aug ihm,
Und schwankenden Schrittes
Entgleitet der Fuß.
Der schwindlichten Höhe
Entstürzt er, nachhallend
Empfängt ihn die Tiefe
Zerschmettert vom jähligen Fall.


Jen jedinou modlitbu k Tobě, Bože mého dětství,
kdy matka má sepjala mé ruce a se mnou se modlila!
A její hlas se chvěl jak v tajném předzvídání,
že zapomenou rty mé modlitby k Tobě.


Z dálky hukot. Písku zvedají se vlny
a na křídlech vichrů hlas zní hrůzyplný:


Ten pochopí ji pojednou,
v ní um života všaký,
ten tam se do ní nevpraví,
byť v ní své ztopil zraky.


„Lev jsem, kníže pouště! Sotva zora zplála,
řvu jí pozdravení: Veliký jest Allah!“


Uneingedenk der heiligen Lehren, und
Für jene Ader fühllos, die Gottes Hand
Im Herzen spannte, daß sie klopfend
Unrecht und Recht und Erbarmen lehre?


Sie steiget in das Zimmer,
Wo beide eng bewahrt,
Die Rose bei dem Schimmer,
Den noch der Mond bewahrt,
Still lößt sie ihre Ketten
Sie folgen ihr so gern,
Sie hoffen sich zu retten,
Er siehet seinen Stern.


Ó, Madonno, já smutný hédonista,
pochmurný pohan, propadlý svým bědám,
k tvým padám nohám, ruce k tobě zvedám,
ó, shlédni na mě s výše, ženo čistá!


“Hasztalan kívánsz! soha vissza hozzád
Én...nem...”, itt könyves szemeit törölte,
Homlokán bú űlt: mit itélsz, Bot! illyen
Válaszadásból?


A pastor četl. Hlas se pružně vlní,
tu chví se žalobou, tu bouří hněvem,
a dumný zrak mu zanícením plane.
Vše mlčí jako v chrámě, jato zpěvem.


La man sinistra teneva un libretto,
verga real la destra, e' vestimenti
porpora gli estimai nell'intelletto.


chantre des vrais plaisirs, harmonieux émule
du pasteur de Mantoue et du tendre Tibulle,
Qui peignez la nature, et qui l'embellissez,
Que vos saisons m'ont plu ! Que mes sens émoussés
À votre aimable voix se sentirent renaître !
Que j'aime, en vous lisant, ma retraite champêtre !
Je fais, depuis quinze ans, tout ce que vous chantez.
Dans ces champs malheureux, si longtemps désertés,
Sur les pas du travail j'ai conduit l'abondance ;
J'ai fait fleurir la paix et régner l'innocence.
Ces vignobles, ces bois, ma main les a plantés ;
Ces granges, ces hameaux désormais habités,
Ces landes, ces marais changés en pâturages,
Ces colons rassemblés, ce sont là mes ouvrages :
Ouvrages fortunés, dont le succès constant
De la mode et du goût n'est jamais dépendant ;
Ouvrages plus chéris que Mérope et Zaïre,
Et que n'atteindront point les traits de la satire !
Heureux qui peut chanter les jardins et les bois,
Les charmes de l'amour, l'honneur des grands exploits,
Et, parcourant des arts la flatteuse carrière,
Aux mortels aveuglés rendre un peu de lumière !
Mais encor plus heureux qui peut, loin de la cour,
Embellir sagement son champêtre séjour,
Entendre autour de lui cent voix qui le bénissent !
De ses heureux succès quelques fripons gémissent ;
Un vil cagot mitré, tyran des gens de bien,
Va l'accuser en cour de n'être pas chrétien :
Le sage ministère écoute avec surprise ;
Il reconnaît Tartuffe, et rit de sa sottise.
Cependant le vieillard achève ses moissons ;
Le pauvre en est nourri : ses chanvres, ses toisons,
Habillent décemment le berger, la bergère.
Il unit par l'hymen Moeris avec Glycère ;
Il donne une chasuble au bon curé du lieu,
Qui, buvant avec lui, voit bien qu'il croit en Dieu.
Ainsi dans l'allégresse il achève sa vie.
Ce n'est qu'au successeur du chantre d'Ausonie
De peindre ces tableaux ignorés dans Paris,
D'en ranimer les traits par son beau coloris,
D'inspirer aux humains le goût de la retraite.
Mais de nos chers français la noblesse inquiète,
Pouvant régner chez soi, va ramper dans les cours ;
Les folles vanités consument ses beaux jours :
Le vrai séjour de l'homme est un exil pour elle.
Plutus est dans Paris, et c'est là qu'il appelle
Les voisins de l'Adour, et du Rhône, et du Var :
Tous viennent à genoux environner son char ;
Les uns montent dessus, les autres dans la boue
Baisent, en soupirant, les rayons de sa roue.
Le fils de mon manœuvre, en ma ferme élevé,
À d'utiles travaux à quinze ans enlevé,
Des laquais de Paris s'en va grossir l'armée.
Il sert d'un vieux traitant la maîtresse affamée ;
De sergent des impôts il obtient un emploi :
Il vient dans son hameau, tout fier ; de par le Roi,
Fait des procès-verbaux, tyrannise, emprisonne,
Ravit aux citoyens le pain que je leur donne,
Et traîne en des cachots le père et les enfants.
Vous le savez, grand dieu ! J'ai vu des innocents,
Sur le faux exposé de ces loups mercenaires,
Pour cinq sous de tabac envoyés aux galères.
Chers enfants de Cérès, ô chers agriculteurs !
Vertueux nourriciers de vos persécuteurs,
Jusqu'à quand serez-vous, vers ces tristes frontières,
Écrasés sans pitié sous ces mains meurtrières ?
Ne vous ai-je assemblés que pour vous voir périr
En maudissant les champs que vos mains font fleurir !
Un temps viendra sans doute où des lois plus humaines
De vos bras opprimés relâcheront les chaînes :
Dans un monde nouveau vous aurez un soutien ;
Car pour ce monde-ci je n'en espère rien.


Und neben Mährens Sohne
Am kleinen Tisch zu dritt,
Der trägt die Bürgerkrone,
Von Leichtsinn keine Bohne,
Der pustet Klarinette,
Trinkt dann gemessen mit.


A opět zalká láska k otčině:
„Nuž rcete vy mně, ženy, jedině,
proč dlíte v zemi, jižto návidět
Vám nelze aniž komu závidět?
Proč touláte se mezi lidem mým,
jenž mluvou svou je Vám tak protivným?
Proč nejdete, anť všude Páně zem,
jinde se hnísti v krutém hněvu svém?
Proč mne, jenž s chloubou tu se bytuji,
ty Vaše děsné stíny stopují?


Sorda estás para siempre,
el recuerdo me abrasa
y al tocar en la puerta
turba el ruido el silencio de la casa.
¡Oh ilusión fallecida
en abril! ¡Oh alma presta
a todos los ensueños
del incansable corazón en fiesta!


Seine Liebe, seine Leiden
Dringen nicht zu ihr hinein:
Über ihre zarte Seele
Herrschet ein Gesetz von Stein.


Mit Weib und Kind an meinem eignen Herd
In einer häuslich trauten Flamme Schein
Dünkt keine Ferne mir begehrenswert,
So ist es gut! So sollt es ewig sein...
Jetzt fällt das Wort mir plötzlich in den Sinn
Der kleinen furchtsamen Sabinerin,
Das Wort, das nimmer ich vergessen kann:
»Da sitzt ein Pilgerim und Wandersmann«


Wer dies von Weisen lernt, sein eigner Freund zu werden,
Mit der Versuchung nicht sich heimlich zu verstehn;
Der ist (ihr Großen, glaubt's) ein großer Mann auf Erden,
Und darf Monarchen selbst frei unter Augen gehn.
Die Wollust darf ihn nicht aus Bergkrystallen tränken,
Die Schmeichler kriechen nicht um seinen Speisesaal:
Doch Freiheit kann der Kost Kraft und Gedeihen schenken,
Und die fehlt Fürsten oft bei ihrem Göttermahl.


Že nevíš – nevíš! Nuže věz:
vyrůstá v dívčím ňadru čistém,
rty líbezným jí sladí listem
a chytá jako do želez!


Ed eravi già istata suso assai,
chiamando le compagne e rimirando
s'alcuna fiera fosse fra que' mai;


Zeuch ein, laß mich empfinden
Und schmecken deine Kraft,
Die Kraft, die uns von Sünden
Hilf und Errettung schafft.
Entsündge meinen Sinn,
Daß ich mit reinem Geiste
Dir Ehr und Dienste leiste,
Die ich dir schuldig bin.


Ich stelle mir mit Lust dein ganzes Wesen vor:
Verstand und Schönheit sind verknüpft mit deiner Jugend;
Das Auge weiß, daß du bist würdig deiner Tugend,
Und daß du würdig bist der Schönheit, weiß das Ohr.


松竹青原刹
香灯七祖签
穷通非所问
风雨暂成淹


Lebt wohl dann ihr Augen
Von freundlichem Schein,
Mein Blick soll zum Himmel
Gerichtet nur seyn.


إِذا نَظَرَت نَحوي تَكَلَّمَ طَرفُها
وَجاوَبَها طَرفي وَنَحنُ سُكوتُ
فَواحِدَةٌ مِنها تُبَشِّرُ بِاللُقا
وَأُخرى لَها نَفسي تَكادُ تَموتُ
إِذا مُتُّ خَوفَ اليَأسِ أَحيانِيَ الرَجا
فَكَم مَرَّةٍ قَد مُتُّ ثُمَّ حَيِيتُ
وَلَو أَحدَقوا بي الإِنسُ وَالجِنُّ كُلُّهُم
لِكَي يَمنَعوني أَن أَجيكِ لَجيتُ


Jací tam velcí tvorové,
jaké jich touhy vzdorné,
jaké v jich očích myšlénky
nezdolné, světoborné!
Jaké tam citů záchvěvy,
jaké tam v prsou běsy,
jaký zas výblesk radosti,
výskavé, šlehavé plesy!


Halál reád, nyakas vezér,
Te itt is lázitó!»
S zordan mögötte feltünik
Az óriás bakó.


Sì presto il ciel mai vidi alluminarsi,
quando Giove dimostra le sue armi,
né sì veloce un mutar d'occhio parmi,
come, veggendo voi, di sùbito arsi;


日色映山才到地
雪花铺草不曾消
晴寒不及阴寒重
揽箧犹存未著貂


Tam vedle clony obraz veliký
se skvěl... Bylať to paní překrásná,
jak anděl bílá v rouše bohatém,
na hlavě diadem a v ruce květ
tak rudý jako temný červánek;
ach, úsměv její nevýslovný čar,
a oko její blankyt nebeský...


Da will das Auge Sich traurig senken. –
Doch sieh! Die Menge, Die gläub'ge, wallet
Zum Haus der Engel, Und Flehen schallet:
»O Gott im Himmel, Du kannst uns tränken!


Der Löwe bat den Stier
Zum Mahl. Er stellt sich ein.
»Da brennet's hier,
Und dort sind Kessel, und nichts drein!
Gilt das auch mir?«
Er läuft. »Das ist nicht fein,«
Spricht Leu, »mein Mahl zu fliehn!
Denn, Herr, ich präg's Ihm ein:
Ohn' Ihn
Ist gar kein Mahl!« und würgt ihn.


Es beugt sich eine Statue, behängt
Mit einem Schleier schamentblösster Blicke.
Ein Knabenantlitz, das sich Sonnen fängt.
Ein Mädchenlächeln, zahm wie eine Ricke.