Mostra'ti ancora, per farti contento,
come 'l drago ingannassi, acciò ch'appresso
fornito avessi tuo intendimento.


Tausendmal, tausendmal wird er mich küssen
Und seine Lieblichkeit lassen genießen.
Tausendmal wird er mich freundlich anblicken
Und mit dem Lichte der Gottheit erquicken.


La prima cosa che ti ho data, o amore,
ti sei scordata di ridarmi il cuore!


Als ich noch lag in finstrer Nacht/
warst du mein Gott im Weibe/
als du mich an das Liecht gebracht
auß meiner Mutter Leibe/
du warst mein Gott/ mein Zuversicht/
als ich noch unerzogen
Milch gesogen
und meine Mutterpflicht
mit Wartung mich gepflogen.


Der Hengst springt an, schon dröhnt und hallt
Der Hof von Rosseshufen,
Da seinen Diener, treu und alt,
Läßt König Heinrich rufen;
Herab vom Rosse spricht er laut:
»Gen Woodstock, eh' der Morgen graut,
Bring deines Königs Grüße.«


Poslední vlasti syn v ruinách
zoufaje lýru svou o stěnu
opírá:
žalozpěv dozněl, se zdí padá
za vlastí do hrobu pěvec sám
i lýra.


Deh perché tarda l'anno e 'l mese e 'l giorno
E l'ora e 'l punto, ch'io di questa scorza
Esca che mio malgrado ognor mi sforza
A me far danno, a te, Signore, scorno.


Zde korunu si vezmi
a s ní mou českou zem;
neb proto obeslal jsem
dnes svého bratra sem.“


che sonno al tristo cor crudele et atre:
se 'n celo, in terra ciò che tu vuol, pòi,
octieni el scampo tuo dal pio padre.


Porque la tristeza para ella
es eterna
Porque la alegría para ella
es pasajera.
No encuentra salida,
se siente en un laberitno
de ideas obscuras
y pensamientos sombríos.
Sólo le queda el consuelo
de su propia compañía
la cual le promete
no vivir jamás en soledad.
En su tristeza
sólo se logra escuchar...
¿A dónde iré a dar?
¿Quién me podrá consolar?
Ella, como una pobre ilusa
sólo sabe pensar...
Sólo el amor de un hombre
podrá volverme a renovar.


Machte der Künstler ein Bild und wüßte, es dauere ewig,
Aber ein einziger Zug, tief, wie kein and'rer, versteckt,
Werde von Keinem erkannt der jetz'gen und künftigen Menschen,
Bis an's Ende der Zeit, glaubt ihr, er ließe ihn weg?


四山藏一寺
方丈压诸峰
回首坐禅处
白云深几重


Dir Menschenzier/


A bez hluku zde lesa na kraji
jdou davy polí rozmočeným blátem
a prší... mraky k zemi splývají –
tak, jak prý v roce šestašedesátém...


Lenzwärme streift um Niederung und Hänge,
Der Früh- und Abendwind weht ohne Strenge,
Was sich an Leben regt, entstrebt dem Zwang;
Die Sonne flimmert auf Gebüsch und Hecken
Und lässt nicht nach, zu wirken und zu wecken,
Bis alles Knospendasein sich entrang.


Daß aber euch des höchsten hand
noch euer land nicht widergeben,
sondern will, euch in fremdem land
noch länger übend, lassen leben:
Da mag auch euer feind voll stolz
und forcht, wan an dem grünen holz
er dises sihet, wol zusehen,
was ihm, dem dürren, mag geschehen.
So löblich ist es, gut und geld
und herrlichkeit gar zu verachten,
als schändlich, es für got, der welt
hochheit unbillich nachzutrachten.


Pak dívčí tvář, v níž mladost usmívá se,
po dlouhé zimě jaro v svěží kráse.


Wie horchet gleich mein Vogel auf!
Zum Knaben fliegt er husch! hinauf;


El bon omm a on spettacol de sta sort
el scoppia in d'on deliri de passion,
el s[...] a l'autor de quella mort
paroll terribil de maledizion.


Ein unerschrockner Geist sieht gantz gelassen an,
Was ihm auch nur begegnen kan.
Begleitet ihn das Glück auf jeden Tritt und Schritt,
So nimmt er es gar gerne mit,
Doch wollen sich die Wetter thürmen
Und höchst erboßt auf seine Scheitel stürmen,
So reckt er auch mit unerschrocknen Sinn
Den Nacken hin.


مهرجان هوذا اليوم للإنسان
ألنزّيه والحسن والإحسان
ما تري شي كف
تصبح الأطيار
في منابر من
اغصان الأشجار
ويغنوا فالعود
بلا أوتار
بهج هيّت قد عمّت الأكوان
ومسرّا تبدوا على ألوان
والخلائق للفحص كاصحاروا
والزوارق فاللج بحّاروا
وعقول من نظرهم اسحاروا
ري هيت عروسة البلدان
عين هيّت تحفّها الأجفان
فلا تنظر سوى وجوه تشرق
ولا تسمع سوى سلام يخفق
وترابي من الفرح تشهق
ويشيروا لمولنا السلطان
هو عصمنا وأمّن الأوطان
بوجودك تزيّن الدنيا
بقدومك نغاث بالسقيا
ندع ربّي يمتعك بالبقيا
ويزيدك
حتّ تفني عبادة الأوثان
كنسجّع لو أن نشجّع
ما عسى القول للهنى يرجع
وش فصيل هو
نبيع بالمرجع
إنمي هو دعا إلى الرحمان
في خليفا قد شرف الأزمان


Že s pláčem v děsné muce
rve vlasy, vzpíná ruce
a volá do všech stran:
„Tak hroznou měrou měří
Bůh, cizákům kdo věří,
již jako hejna vran
krev pijí z našich ran!“


De, oh leányka! még itt nincs határ!
A képzelődés szép játékai,
Az érzemények édes ömledési
Szépítik ámbár boldogságodat,
De nem tehetnek boldoggá magok.
Kettősen érzed a jót és gonoszt,
S a sorsnak ádáz kényén függ nyugalmad.
Nézd a magasban fénylő bölcseséget,
Körülragyogva csillagnimbuszával
Az istenelmek békes sátorában,
Hová nem érhet semmi földi tőr!
Ott, ott tanuld meg a bölcsek nyugalmát
Ismérni, s győzni a föld szörnyeit,
Indúlatinknak pusztító dühét
És a szerencse játékit nevetni,
Használni élted szűk kerületét
S bátran letenni a halál kezébe.


ماذا ذَكَرتُم مِن قُلوصٍ عَقَرتُها
بِسَيفي وَضَيفانُ الشِتاءِ شُهودُها
فَقَد عَلِموا أَنّي وَفَيتُ لِرَبِّها
فَراحَ عَلى عَنسٍ بِأُخرى يَقودُها
قَرَيتُ الكِلابِيَّ الَّذي يَبتَغي القِرى
وَأُمَّكَ إِذ تَخدي إِلَينا قَعودُها
رَفَعنا لَها ناراً تُثَقَّبُ لِلقِرى
وَلِقحَةَ أَضيافٍ طَويلاً رُكودُها
إِذا أُخلِيَت عودَ الهَشيمَةِ أَرزَمَت
جَوانِبُها حَتّى نَبيتَ نَذودُها
إِذا نُصِبَت لِلطارِقينَ حَسَبتَها
نَعامَةَ حَزباءٍ تَقاصَرَ جيدُها
تَبيتُ المَحالُ الغُرُّ في حَجَراتِها
شَكارى مَراها ماؤُها وَحَديدُها
بَعَثنا إِلَيها المُنزِلَينِ فَحاوَلا
لِكَي يُنزِلاها وَهيَ حامٍ حُيودُها
فَباتَت تَعُدُّ النَجمَ في مُستَحيرَةٍ
سَريعٍ بِأَيدي الآكِلينَ جُمودُها
فَلَمّا سَقَيناها العَكيسَ تَمَلَّأَت
مَذاخِرُها وَاِزدادَ رَشحاً وَريدُها
فَلَمّا قَضَت مِن ذي الإِناءِ لُبانَةً
أَرادَت إِلَينا حاجَةً لا نُريدُها
فَلَمّا عَرَفنا أَنَّها أُمُّ خَنزَرٍ
جَفاها مَواليها وَغابَ مُفيدُها
إِذا ما اِعتَرانا الحَقُّ بِالسَهلِ أَصبَحَت
لَها مِثلِ أَسرابِ الضِباعِ خُدودُها
تَبيتُ وَرِجلاها أَوانانِ لِاِستِها
عَصاها اِستُها حَتّى يَكِلَّ قَعودُها
مُجَسَّمَةُ العِرنينِ مَنقوبَةُ العَصا
عَدوسُ السُرى باقٍ عَلى الخَسفِ عودُها
فَجاءَت إِلَينا وَالدُجى مُرجَحِنَّةٌ
رَغوثُ شِتاءٍ قَد تَقَوَّبَ عودُها
تَؤُمُّ وَصَحراءُ المَشافِرِ دونَها
سَنا نارِنا أَنّى يُشَبُّ وَقودُها
ظَلِلتُ بِيَومٍ عِندَهُنَّ تَغَيَّبَت
نُحوسُ جَواريهِ وَمَرَّت سُعودُها
فَلا يَومُ دُنيا مِثلُهُ غَيرَ أَنَّنا
نَرى هَذِهِ الدُنيا قَليلاً خُلودُها
فَأَصبَحَ يَستافُ الفَلاةَ كَأَنَّهُ
مُشَرّىً بِأَطرافِ البُيوتِ قَديدُها


E domaria entre as mãos
O ar não ferido pelas palavra
Inclinaria o peito sobre
O que jamais lavrara em si


 Cese el fúnebre llanto que derrama
Chile en la losa que mi polvo cubre,
pues vivo y vuelo en alas de la fama.


Darmo žehrám od té doby na ten osud kletý,
jenž do nebe číši staví a na zemi rety;
tak vysoko pramen vláhy a tak nízko ústa,
že čím výš ten pohár pravdy, tím víc žízeň vzrůstá.


Wenn nicht erfüllbar Wunsch und Hoffnung waren,
Blieb ungestört der Wuchs gefaßten Muthes,
Das beßre Theil aus jenen Jugendjahren.


Vaše slzy skrývám všecky v klínu,
ba i slzy těch mnou střeže Pán,
na srdci již svatou vlastí hlínu
za daleký nesli ocean;
a kdy žal jim bílá čela znojí,
soustrastně je beru na milosť,
požár citů dusí, ňadro hojí
můj oblakem vyrosený skvost.


A to je rozdíl velikánský přec!
Vždyť tam jen jednou visel zlotřilec;
ty za padesát tisíc mince zlaté,
však toho přát si můžeš tisíckráte!


Ein Tag wird kommen, der wird uns retten,
Ein Weltversöhner, aus allem Harm;
Mitleidig führt er zu ew'gen Stätten
Der stillsten Schwester uns in den Arm.


Sie kamen hart zusammen,
Mit Wort und Zorn so groß,
Daß einer zu dem andern
Sein Armbrust abe schoß.


Mein Weinstokk, ach! an dem ich früchte bring!
Ich bleib an dir. Nichts sei, das mich abzwing,
Besäffte mich, das ich aus dir besteh!
Hilf, Jesus, hilf, das ich von dir nicht geh!
Las reben mich nach deiner Wurtzel art!
Betau mich mehr, imehr ich fruchtbar ward.
Ach bitt in mir zu deines Vatern lob!
Vertausendfach, was tausendfach erhob.
Gib deine lib, di dir der Vater gab!
Erlab imehr, imehr ich mich erlab.


	Quell'altro anche devea aver poco indosso;
pur li parve aver tratto diciannove,
quand'egli fu dalla furia riscosso.


(بيروت) رقَصِتْ في قلبي


أَماوِيَّ هَل لي عِندَكُم مِن مُعَرَّسٍ
أَمِ الصَرمَ تَختارينَ بِالوَصلِ نَيأَسِ
أَبيني لَنا أَنَّ الصَريمَةَ راحَةٌ
مِنَ الشَكِّ ذي المَخلوجَةِ المُتَلَبِّسِ
كَأَنّي وَرَحلي فَوقَ أَحقَبَ قارِحٍ
بِشُربَةَ أَو طافٍ بِعِرنانَ موجِسِ
تَعَشّى قَليلاً ثُمَّ أَنحى ظُلوفَهُ
يُشيرُ التُرابَ عَن مُبيتٍ وَمُكنِسِ
يُهيلُ وَيُذري تُربَها وَيُثيرُهُ
إِثارَةَ نَبّاثِ الهَواجِرِ مُخمِسِ
فَباتَ عَلى خَدٍّ أَحَمَّ وَمَنكِبٍ
وَضَجعَتُهُ مِثلُ الأَسيرِ المُكَردَسِ
وَباتَ إِلى أَرطاةَ حِقفٍ كَأَنَّه
إِذا أَلثَقَتها غَبيَةٌ بَيتُ مُعرِسِ
فَصَبَّحَهُ عِندَ الشُروقِ غُدَيَّةَ
كِلابُ بنُ مُرٍّ أَو كِلابُ بنُ سِنبِسِ
مُغَرَّثَةً زَرقا كَأَنَّ عُيونَه
مِنَ الذَمرِ وَالإِيحاءِ نُوّارُ عِضرِسِ
فَأَدبَرَ يَكسوها الرُغامَ كَأَنَّه
عَلى الصَمدِ وَالآكامِ جَذوَةُ مُقبِسِ
وَأَيقَنَ إِن لاقَينَهُ أَنَّ يَومَهُ
بِذي الرِمثِ إِن ماوَتَتهُ يَومَ أَنفُسِ
فَأَدرَكنَهُ يَأخُذنَ بِالساقِ وَالنَس
كَما شَبرَقَ الوِلدانُ ثَوبَ المُقَدَّسِ
وَغَوَّرنَ في ظِلِّ الغَضى وَتَرَكنَهُ
كَقِرمِ الهِجانِ الفادِرِ المُتَشَمِّسِ


Geschäftig trugen die Schwestern ihn auf;
Es kamen die fröhlichen Gäste zu Hauf.


功成一旦等闲休
岂信升沈满眼愁
莫道盈虚干甚事
天仙灭静镇常幽


Se de le mie ricchezze care e tante
e sì guardate, ond´io buon tempo vissi
di mia sorte contento, e meco dissi:
– Nessun vive di me più lieto amante, –


Der Schmetterling fliegt in das Licht
Und denkt an keine Folgen nicht;
Der Vogel merkt den Leim erst dann,
Wenn er nicht mehr von hinnen kann.


ché 'l giorno vien che gli fieri giganti,
famosi al mondo, tinti di sanguigno,
a cui tu applaudi con finti sembianti,


Scrivo in te l'amato nome
Di colei per cui mi moro
Caro al sol, felice alloro,
Come Amor l'impresse in me.


Fiero dolor, que el corazón cuitado
tanto afliges y cansas; dolor fiero,
que por templar mi mal con honra quiero
llamar sólo dolor desesperado;


宴寝奉朝鸣采玉
良辰袭庆表长丝
仰承中壸垂芳裕
永播周南逮下诗


Tak se stala horní klečí,
Mráz a sníh ji ztěsňuje;
Bezevší však lidské péči
Rod svůj přece zmnožuje.
Po zemi se podnes plazí –
A když slunce zadychne,
Polejou ji horké slzy,
Slyšet, jak si povzdychne.


E perché infamia te seria mia morte,
non vo' si leggia o ch'el se intenda mai
che tu sii causa de mia acerba sorte;


onde o fogo
de um verão
muito antigo


Un enveloppement de caresse ou de vague
En termine la grâce et dessine un pli vague
Des deux côtés, sur la solidité des chairs.


Buď jíst, buď pít! S tou bullou zpět
vás nepustíme domů,
tož rozdělte si pergamen
a rudou pečeť k tomu!


Lasso! ei ben volle in sua memoria parte
di quel lasciarne ond'uom si strugge ed arde,
ma tutti portò seco i raggi suoi.


Etwas wünscht' ich zu sehn, ich wünschte einmal von den Freunden,
Die das Schwache so schnell finden, das Gute zu sehn!


Schwarze Rose, Sonne zerwühlt dein Schweigen,
Schwarze Rose, die tiefsten Quellen steigen.
Schwarze Rose, grell sprengen Wogen zum Licht.
Schwarze Rose, – schwarze Rose!
Königskind fleht,
Schwarze Rose, dein Kelch zerbricht!


Subsiliens agnus, ludensque in gramine campi
Pabulo pascebat pingui, et opimo tibi.


Drum stimmet mit mir ein,
Ihr süßen Schreierlein,
Ihr kleinen Pfeiferlein,
Ihr Wundersängerlein!
Gott Lob ist mein Erschallen,
Gott Lob sei eur Erhallen.
Gelobt sei Gott, ist mein Gesang,
Gelobt sei Gott, sei euer Klang.


Šero v sluji náhle tálo,
slabý úsvit plným proudem
z koutů lil se v jedno kolo,
světla šípy v krátké chvíli
v paprsky se zlaté shlukly,
mezi nimi jasné slunce
rostlo stále větší, větší,
zakrylo vše rudou září;
z toho slunce zvedala se
nádherná a gigantická
postava, tvář samé blesky,
u hlavy jí velký orel
roztahoval chmurná křídla,
z prsou jejích vyrůstala
obrovitá hlava tuří,
černá, šklebná, z jejích nozder
sršel zlatých jisker liják,
ruka pravá pozvedala
ohromný štít bazaltový,
z něhož rovněž vyrůstala
děsná ona hlava tuří;
ruka levá ukláněla
k zemi sekeru, jež dvojím
lesknavým se ostřím smála;
tahy tváře, vous i vlasy,
všecko ztrácelo se v blescích.
Prokop musil odvrátiti
od zjevení svoje oči.
Poznal rázem Radohosta;
bůh stál chvíli bez pohnutí,
náhle rostl v nekonečnost,
z hlavy jedné zrostlo sedm;
každá z nich meč měla v ústech
obrovský a dvojbřitnatý,
že se zdálo, jak by sedm
proudů ohně vytékalo
z boha sedmi úst, proud osmý
ve podobě meče třímal
v obou rukou sám zjev děsný.
Z něho vlálo také teplo,
jako z výhně spící sopky,
která kouří po výbuchu;
zdálo se, že všecko teplo
přírody, vše síla tvorčí
ohně vlnami se prýští
ze sedmi úst Rujevita
v plodná prsa staré země.
Brzy ale oheň hasnul,
bledší záře vycházela,
kolos padal v pídimuže,
obr stal se trpaslíkem,
z rukou jemu padly zbraně,
vetchý kmet stál před Prokopem.
Matné slunce podjeseně
plálo v jeho silných očích,
podíval se na Prokopa
a juž mizel – na zem za ním
nořila se jiná z temna
postava, jak vrostlá v půdu;
nohy holé po kolena,
dvoje prsa, dvoje záda,
čtyry hlavy, čtyry krky,
brada pěkně uhlazena,
vlasy úzce přistřižené,
obrovský meč v pravé ruce
s pochvou zdobně vykládanou.
Poznal Prokop Svantovíta,
za ním objevil se Tříhlav;
přes oči a ústa jemu
závoj splýval zlatotkaný,
neměl znáti srdce lidí
ani soudit jejich činy:
obraz hrozné lhostejnosti,
kterou vždycky ku člověku
příroda se vychloubala.
Sotva zmizel v pološeru,
růžový mrak rozvlnil se
a po jeho proudech táhly
labutě a holubice
duhami za křídla sněžná
přivázány k velké škebli,
v které stála svatá Lada
v lesku nesmrtelné krásy.
Ňadra měla obnažena,
plný bok jen zadržoval
průhledný šat, že se nesvez
k jejím nohoum jako oblak,
před sluncem jenž rozplývá se.
Vlasy zlaté padaly jí
po skráních a po ramenou
kadeřavým vodopádem
k růžové až paty důlku;
v ústech měla poupě růže,
v ruce pravé měla jabko
veliké a granátové,
věčný symbol zúrodnění.
Smích spal v jejím obličeji,
rozlit po něm zlatou vlnou,
div nespláchl s korálových
rtů jí poupě, jež se chvělo,
a jak tiše sklonila se
nad Prokopem, ihned spadlo
s jejích úst v změt jeho vlasů;
divoce se zachvěl Prokop
pod těch ňader žhavým sněhem,
sebral sílu nadpozemskou,
na loži se rázem vzpřímil,
křížem čelo požehnával.
Přelud zmizel a s ním záře,
kolem tma, však z kouta sluje
vyšleh náhle rudý plamen,
provázený dutým třeskem,
jak by tisíc hromů rázem
vzbudilo se, divý lomoz,
jak by zem se třásla, vody
jak by tryskly z hlubin k světlu,
a ten plamen stále větší
svíjel se jak lesklá zmije,
a v něm Prokop rozeznával
temný stín, jenž rázem zmizel,
sotva plamen v před se šinul –
temný rachot neustával.
Perun mluvil.
Rychle Prokop
skočil z lože, sepjal ruce,
jal se křičet velkým hlasem:
„Kde jsi, Pane Hospodine,
promluv nyní, mám-li věřit,
před kým sklonit mám svou šíji?
Pane, jenom krůpěj rosy
v spráhlou duši, jeden paprsk!
A vy, Síly, Živly, Moci:
kdo jste, proč jen v ohni rudém
obličej váš se mi jeví!?
Vždyť Jehova sám též viděn
v ohnivém byl žhoucím keři!
Živlové, jste vy snad bohy?
Třtina člověk jen se chvěje,
když se náhle pohne země.
Já však ani nechvěju se,
hledám pravdu, Hospodine,
plakal jsem, teď ale úpím –
volal jsem, teď ale křičím,
a ty, děsná, šklebící se
výhni rudá, z které Perun
ozývá se hukem hromu –
aj zde kříže svaté dřevo,
v ruce s ním chci tebou projít,
bych měl zhynout! Já chci pravdu,
světlo, pravdu, slyšíš, Pane?“


Unterdessen, meine Freude,
Galathee, gehab dich wol,
Biß ich, wo ich leben sol,
Weit von Trauren und von Leid
Bei den Meinen und bei dir
Bleiben werde für und für.


Přijď, nechoď po těch smutných polích
a lese pustém zčernalém,
kde lká cos, úpí v stromech holých
jak bolest v srdci zoufalém!


Jak jsme my všickni přešťastní,
jenž jsme té lásky oučastní,
že zákon Boží známe;
Bůh vzbudil muže znajícý,
ti k Krystu vedli věřícý,
v němž hlavu cýrkve máme:
chvalme, slavme
Boha svého a t. d.


Mas no, que siempre con igual partido,
porque viva este cuerpo sustituye,
o LOPE el alma, o Sessa su grandeza


青山如龙云气深
玉阶凉露滴秋林
司马将军白纻曲
五枝花里付鸣琴


»Nimm hin! Du starrst von Staub und Schmutz,
Drum scheint sie noch zu klein,
Doch wasch' nur erst die Kruste ab,
So wird sie passend sein.«


Y en adargas y colores,
en las cifras y libreas,
mostraron los amadores,
y en pendones y preseas,
la dicha de sus amores.


Wie ist das Land umher so grün,
Wie rauscht der Eichenwald!
Wie duftig hier die Blumen blühn,
Wie froher Sang erschallt!
Eichen, Rosen, Veilchen,
Warte noch ein Weilchen.


So sei's und bleib' es immerdar,
Das ist die rechte Art,
So lang' ein preußischer Husar
Sich streichet seinen Bart.


Como poderemos apreciar a singeleza das coisas
Se passamos por elas a duzentos à hora?


Den ganzen Aufzug, den beschleußt
Ein Regiment Gewalten,
Welchs sich um sie herum ergeußt
In fürstlichen Gestalten.
Zu zeigen, daß man niemand klein,
Niemand geringe schätzet,
Wer in dies ewge Seligsein
Durch Christum ist versetzet.


Wißt ihr, wie ich gewiß zu Hunderten euch Epigramme
Fertige? Führet mich nur weit von der Liebsten hinweg!


Cuando en vientres de América cayó semilla
de la raza de hierro que fue de España,
mezcló su fuerza heroica la gran Castilla
con la fuerza del indio de la montaña.
¡Pluguiera a Dios las aguas antes intactas
no reflejaran nunca las blancas velas;
ni vieran las estrellas estupefactas
arribar a la orilla tus carabelas!
Libre como las águilas, vieran los montes
pasar los aborígenes por los boscajes,
persiguiendo los pumas y los bisontes
con el dardo certero de sus carcajes.
Que más valiera el jefe rudo y bizarro
que el soldado que en fango sus glorias finca,
que ha hecho gemir al zipa bajo su carro
o temblar las heladas momias del Inca.
La cruz que nos llevaste padece mengua;
y tras encanalladas revoluciones,
la canalla escritora mancha la lengua
que escribieron Cervantes y Calderones.
Cristo va por las calles flaco y enclenque,
Barrabás tiene esclavos y charreteras,
y en las tierras de Chibcha, Cuzco y Palenque
han visto engalonadas a las panteras.
Duelos, espantos, guerras, fiebre constante
en nuestra senda ha puesto la suerte triste:
¡Cristóforo Colombo, pobre Almirante,
ruega a Dios por el mundo que descubriste!


VOUS m’avez pris dans un moment de calme familier
Où le masque devient comme enfantin comme à nouveau.
Tel j’étais, moins la barbe et ce front de tête de veau
Vers l’an quarante-huit, bébé rotond, en Montpellier.


Youth stops at first its wilful ears
To Wisdom's prudent voice;
Till now arriv'd to riper years,
Experienc'd age worn out with cares
Repents its earlier choice.
What though its prospects now appear
So pleasing and refin'd;
Yet groundless hope, and anxious fear,
By turns the busy moments share,
And prey upon the mind.


Ma bouche qui séchait de désir, folle, avide…
Mais Elle, indifférente en sa tranquillité,
Tendait rêveusement les rênes de la bride,
— Callipyge superbe, assise de côté !
Tombant sur moi de haut, en renversant leur flamme,
Ses yeux noirs, très couverts par ses cils noirs baissés,
Me brûlaient jusqu'au sang, jusqu'aux os, jusqu'à l'âme,


Et vous pouvez sur votre housse
Copier en riches lampas
L'ancien blason de Barberousse :
Mais enfin, vous n'existez pas.


Les déclamations ne prouvent rien ; soyons
Impartiaux ; cette ombre est-elle sans rayons ?
Vous passez votre temps à dire que l'on souffre
Partout, et que partout on pleure, et qu'en un gouffre
On gémit, comme un tas d'affamés sur l'écueil,
Et vous criez : Tout est misère et tout est deuil
Tout est misère et deuil ? Quelle erreur est la vôtre !
Ah çà, vous ne voyez qu'un côté ! Voyez l'autre.


XXVI


Ponese tě koník,
mne jenž nyní nosí,
dřív než na lučině
kosa trávu skosí.


Ach du runder Mon/ vnd sternen/
Runde flämmlein/ rundes fewr/
Ach nun schawet her von fernen
Meine schmertzen vngehewr.
Ich in felden/ ich in wälden/
Ruffe meinem zarten kind.
Doch in felden/ noch in wälden/
Nirget meinen knaben find.


Als die Rosen lieblich lachten
Und die Sommerlauben blühten,
Purpurn die Granaten glühten,
Deine Augen hold erwachten;
Alles sprach nur Liebesschmachten,
Es verkündete die süssen
Träume Nachtigallengrüßen,
Und dein Blick, dein Ton ward Wonne,
Lebe dann der Liebessonne,
Weihe diesen Tag mit Küssen.


Ce tumulte confus, où nos esprits s'arrêtent,
Peut-être c'est le bruit, fourmillant en tout lieu,
Des ailes qui partout pour le départ s'apprêtent.
Peut-être en ce moment la terre dit : adieu !


Kamenický dědeček,
zlato věru ryzí,
nad vše řeč svou miloval,
ale ctil i cizí –
škoda, že jím česká ctnosť,
upřímnost a poctivosť
starých časů zmizí.


O più crudel che gli avoltori e i nibi,
pasciti del mio cuore e del mio sangue,
pur ch'un tuo bacio anzi 'l morir delibi.


Quero te tocar,
    Beijar teu corpo,
    Sentir o teu amor,
    Sentir o teu gost
    Ver teu balanço,
    Teu olho brilhando,
    Teu corpo cansado,
    Quente, suad
    Esta tua boca
    Que o molhado
    Beijo aquece
    O meu ouvid
    Quero ouvi-la
    Em um suspiro,
    Falar do gozo
    Quando vencid
    Tão perto de mim,
    Tão longe de mi
    Tu já és moça,
    Te quero assi
    15/07/1997


Quæ nisi deîceps rata cœpta nolint,
Sidentque, conatu graviore, poßis
urgere; ut scribas benè-digna lectu,
autumo, fiet.


خُطوبٌ تَأَلَّت لا يَزالُ مُعَذَّباً
أَخوها وَحَلَّت كُلَّ كَفٍّ وَساعِدِ
وَما فَوقَ هَذي الأَرضِ إِلّا مُؤَهَّلٌ
لِهَمٍّ فَقارِب في الظُنونِ وَباعِدِ
إِذا جَلَّ خَطبٌ ساعَدَ المَرءَ ضِدَّهُ
وَلا خَيرَ في الإِخوانِ إِن لَم تُساعِدِ
وَقَد يَهجُرُ الحَتفُ القِيامَ إِلى الوَغى
وَيَطرُقُ أَبياتَ النِساءِ القَواعِدِ
فَإِن رُمتَ جوداً فَلِيَجِئ مِنكَ مُطلَقاً
وَأَكرِمهُ عَن تَقيُّدِهِ بِالمَواعِدِ
فَأَهنَأُ غَيمٍ جادَ في الأَرضِ نائِلاً
غَمامٌ سَقاها في صَموتِ الرَواعِدِ
وَإِنَّ المَنايا لا يَغِبُّ نُزولُها
فَتَخفِضَ أَربابَ الجُدودِ الصَواعِدِ


严城槌鼓暝阴催
剑栈归来第几回
喘汗老兵迎马报
燕王宫里海棠开


Vor ihm geht als Erzmarschall her
Mit fürstlichen Gebärden
Der Großfürst Michael, dem er
Die Ehr hat lassen werden.
Sein Marschallstab tut eigentlich
Ein dreifachs Kreuz darstellen,
Mit welchem er ganz ritterlich
Verjagt die Macht der Höllen.


„Sok, sok idő múlva magához eresztett,
Énvelem elsőbb is kötelődzni kezdett,
Dölyfösen és fitymán: »Hát te gyerek!« monda,
(Követem, a szót nem Felségednek mondva.)
»Magad is gyermek vagy, az urad is gyermek,
Becsületet sem tud tenni az embernek;
Nem akar magánál ismerni különbet?...
Hozzám ilyen úrfit ne bocsásson többet.


Hörögve dönget vágyam kapukat,
Arcomra pirosan bemázolt csontváz
Tiltó és bolondos ujja mutat.


خُذ حلَّ إِشكال أَشكال أشرت لَها
بِخَمسة مِن بُيوت الشعر نِلت عُلى
وَخُذ رُموز القَضايا مِن أَوائل ما
بِهنَّ مِن كَلِمات تبلغِ الأَمَلا
فَالكاف لِلموجب الكلّي وَسالبه
لامٌ وَسينٌ لِسَلب الجُزء قَد جعلا
وَموجب الجزء باءٌ وَهيَ أَربَعَةٌ
بِها بَيان ضُروب الشَكل قَد حَصَلا
كَفاك كافيك كُن لِلّه بَدر هُدى
كَمال برّك لِلمَولى أَجلُّ وَلا
كَفى كَمالك برّاً كم كَساك بهاً
كِل لؤم باغٍ لِكافي كلّ من سألا
كُن كاملاً كانَ بالتقوى لهُ كلف
كما له بالتُقى لا سائما كسلا
كَمال سُؤلك لِلمَولى بِخيرته
خَتم النَبيين خَتم بِالتُقى عَملا


A co takto dále nad knih hřbety
sní a dumá na polo,
pojednou se jakýs přízrak kletý
tajůplně a tak líně zdvihá...
rozhlíží se okolo...
tuť je stůl a na něm leží kniha,
a z ní v šero, jež sem padá s hůry,
jako sloupy dýmu se
valí cos, kus po kuse –
ne, ne sloupy, živé divné stvůry.


Ach! Damon/ laß den Argwohn sein.
Kein Wechsel hat dich je verdrungen.
Die Rosilis hält mich gezwungen
Sie hält mein Wollen und Verlangen
ja meine Seele selbst gefangen.
Ich bin nu selber nicht mehr mein.


Ich danke dir für deine Huld,
Die du mir hast erzeiget,
Da du mit Zahlung meiner Schuld
Dein Haupt zu mir geneiget.
Ach neig dich auch zu mir, mein Gott,
Wenn ich gerat in Todesnot,
Daß ich Genade spüre.


Anima, che dal ciel par che m'accenne
e a te mi chiami sì felicemente,
che come fosse il mio valor possente
a te venire ogni mia voglia impenne.


„Vy jste tady! Jaké divy!
Jak se těším, moje milá!“
purkmistrová ústa křiví
k podivnému úsměvu. –
„Náhoda nás tady svedla!“
lékárnice odvětila,
hned se rděla, hned zas bledla,
přimhuřujíc očka svá.


Mikor e látnok verset befejeztem,
az áprilisi szél borzolta lanyhán
a bokrokat, s nehéz-sötét sohajjal
nézett anyád reád a kisverandán.
Még nem csüggedt le az idők özönje,
és egyre nőtt az ár és nőtt az átok,
s mint járvány-cédulák halotti házon,
rikítottak a bús, skárlát plakátok.


Tosto che l'Orca s'accosto e scoperse
Nel schifo Orlando con poco intervallo:
Per ingiottirlo tanta bocca aperse
Ch'entratoun'huomo vi saria a cavallo,
Si spinseOrlando inanzi: e se gl'immerse
Con quella Anchora in gola: e s'io non fallo
Col battello ancho, e l'Anchora attaccolle
E nel palato, e ne la lingua molle.


A jak perlík lítá, skáče
po železe žíhavém,
kovář sobě pobroukává,
pobafuje, pomrkává,
hlavou kývá tam a sem –:


São João das fogueira grande
Das labareda bunita
Que assubia lá pra riba
Lambendo a cara da noite
Levando junto com ela
O grito das meninada
Os papouco dos foguete
As reza da gente  grande
O gargaiá da moçada


Pak chléb šel měnit v boží tělo –
odbyl to trochu krátce snad,
však, za zlé-li se kým’s to mělo,
děl vážně: „Ite, missa znělo!
je libo se mnou posnídat?“


So daß ich lachend davon kam,
Als ich vom Land schnell Abschied nahm.


Vstaň miláčku, zpívají kohouti,
Den nás nesmí spolu zastíhnouti,
Na! hubičku, vstaň miláčku, vstaň.
Půlnoc jest milá, a slunce v moři,
Kohoutek zpívá jen k svému hoři,
Jak zazpívá, střelím šípkou naň.
Zastřelen zpěvák, co lidé budil,
Přece den šalebnou noc zapudil,
Blázne braň se proti slunci, braň!


贺老秋来忆鉴湖
荷花杨柳正扶疏
西过钱塘见王宰
东门今少种瓜图


مُظفَّرَ الدينِ والنِّداءُ لذي
نُبْلٍ كريمِ البَنانِ والحَسَبِ
طارَ بلُبِّي حديثُ مُؤلِمَةٍ
أسْلَمَني للْحِذارِ والرَّهَبِ
فقلتُ حاشا أبا المَناقِبِ والعَلْياءِ
منْ وعْكَةٍ ومنْ وَصَبِ
حاشا نَقِيّاً مِنَ العُيوبِ يكادُ
يَدْعونَهُ أبا العَجَبِ
حاشا اللَّبيبَ الذي مُجاورُهُ
يشربُ ماءَ السَّحابِ بالضَّرَبِ
حاشا الذي كُلَّما عَلا وَضعَ
الخَدَّ ولم يلتفِتْ إلى الرُّتَبِ
حاشا مُعيني على الزَّمانِ ومَنْ
يكْشفُ عند التِباسِها كُرَبي
أُعيذُهُ بالذي أتَمَّ لهُ المَجْدَ
مِنَ الحادثاتِ والنِّوَبِ
وأرتْجي أنْ تَدومَ دوْلَتُهُ
ما أنْبَتَ الغيْثُ ناضِر العُشُبِ


Gebild, das dir vom Weibe spricht: begehr es!
O Liebe, für und gegen dich in Pflicht,
Erfahr ich Milde, find ich mein Gericht?
Ich weiß von Ewigkeit: uns nun ein schweres


Mondd neki, mit öccse végsohajja kivánt;
Ne legyen könnyelmü Árpád vére iránt.
Mert hogy e vértől függ Magyarország sorsa,
Hiszem, mintha isten sugallotta volna.”


So ich meinem Reim erlaube hin zu springen in die Welt,
Thu ich solches, weil sein Wesen auff die Prob ist vor gestellt;
Dann zwey Hundert derer sind aussen schone bey viel Jahren,
Und ich seh in fremder Schrifft, daß sie wol gastiret waren.


Však žid si věděl rady. Sedláčku, jen lap se
v těch lákadlech! A draze sklizeň vydřel mu,
sám do Němec ji prodal, šelma nad šelmu,
však třikrát dráž, a smál se, tučný profit v kapse.


Er hat »Sie« angedichtet,
Er hat »Sie« angetönt,
Sein Glauben ist vernichtet,
Sein Ideal verhöhnt.


Óh életemnek csillagai ti,
kemény morzsák vagytok, és nem tudom,
el tudtok-é majd olvadni a Nappal
meleg szájában? vagy ha majd utam
véget is ér már, Isten e keserves
moccanása, tán megtapadva porként
vak szemcséitek még sajogva fájnak
a fénylő semmiség csigahusának?


Az basák beszéllik hatalmas császárnak
Nagy jó vitésségét jó Terek Bálintnak,
Mindönöknél feljebb dícséretöt adnak,
Hogy mind az két párton jobb vitézt nem monnak.


Às margens dele, de uma e de outra banda,
Pela primeira vez aí cultivados,
Viçavam férteis, enleando a vista,
À destra milheirais de espigas de ouro,
À sestra canaviais, brandindo ao vento
Trêmulas espadanas de esmeralda.
E o reflexo dourado de uma parte,
Da outra parte o reflexo verde, ao longo
Serpenteavam das águas, que listadas
Das duas cores, semelhavam solta
Franzida fita ao sol tremeluzindo.


Ez a nagy, nappali Kisértet,
Ki szemet lefog, agyat kábít,
Ráborul minden tisztes szívre
S érezteti: hatalmasabb, több,
Mint itt akárki másik.


diemmi del suo papato el caro manto
e dicernette ch'io sedessi a Roma,
allor del mondo donna d'ogni canto,


Si l'éclat de son fier soleil
S'efface aujourd'hui sous la brume
Qui voile cet astre vermeil,
C'est parce que l'Empereur fume.


Und, horch! durch Busch und Blüthen all'
Schlägt noch einmal die Nachtigall.
Dein Schlag schlägt mir durch Leben und Sein.
O Nachtigall, Nachtigall, schone mein!


Béla herceg és az ifjú cseh királyfi
Lettenek egymásnak kenyeres bajtársi.
Hát miért ne? - igaz, hogy amaz cseh volt csak,
- No de nem teremhet mindegyik magyarnak.


k novému žití, k novému štěstí!
Prsa se dmula titanskou silou
volně tak, lehce sílily pěsti,
a ty mé oči! – na svou jak milou


Just with ROGER's Head of Hair on,
ROGER's Mouth, and pious Smile;
Sweet, methinks, as Beard of AARON
Dropping down with holy Oil.


Domluvil opat; slední slova echem
se tiše chvěla sloupovím a chrámem.
Tak orli v noci o svou bijou mříži,
sny volnosti hvězd poplašeni klamem.
Dav mnichů bledý na opata vzhlíží –
tu jedním proudem, jedním bouřným dechem
chrám zazněl: „Zdráv buď, Božetěchův kříži!“
a venku skály, lesy náhlým spěchem
zvuk tiše opáčily: kříži, kříži! –
Zem celá do snů blahostných se hříží.


Despiertan los personajes,
abro los ojos con ellos.
De nuevo el mustio canto
de los pájaros,
de nuevo el sol detrás de los cerros
de nuevo, de nuevo todo.
Es mayo
y las chicharras rechinan entre los árboles,
es mayo
y sentimos cómo nos desparramamos
con el día,
cómo el calor nos hincha los pulmones
y nos hace flotar entre las calles,
como no queriendo pisar la tierra,
ésta que nos espera con los polvos abiertos
porque algún día,
   algún día
Mejor no hablar de cosas feas
—dice el primo de Juan Pablo—
mejor no hablar de lo evidente,
del cansancio y del cuerpo sin forma.
Mejor no hablar de los ojos
que arañan las paredes
intentando memorizar la vida,
mejor no hablar
—no hablar—
porque a las palabras se las lleva el viento
y a nosotros con ellas.
Es mayo
y los personajes prosiguen
su incansable ir y venir.
Rechinan sus dientes entre los árboles
y se saben vivos,
momentáneamente vivos.


Melyik ragyog reményt szivembe,
Melyik ragyog közűletek?
Hogy egykor még örömre kelni
Nem lészen tiltva véletek;


Wie einen Sprößling, welchen im Quellenthal
Vor frommer Menschen Hütte die Dryas pflegt,
Wie den die Horen freudig schmücken,
Schmücken die Grazien dich, und Cypris.


I pěvcovo jak jiné končí žití,
nechť nad vrabce on vzlétá: zpěvný pták,
smrt, ostříž, oba týmž je drápem chytí.


Anbetung dir, der die grosse Sonne
Mit Sonnen, und Erden, und Monden umgab;
Der Geister erschuf;
Ihre Seligkeit ordnete;
Die Ähre hebt;
Der dem Tode ruft;
Zum Ziele durch Einöden fuhrt, und den Wanderer labt,
Anbetung dir!
»Denn dein ist das Reich, und die Macht,
Und die Herlichkeit. Amen.«


片语丰干偶觉违
一年风雨几柴扉
可知老子黄山月
也送巴江万里归


Auch liegt der Abendsonne Schein
So rot auf Lippen und Wangen:
Es war, als wäre der bleiche Tod
Vor seinem Stral vergangen.


Ej galambom, milyen puha a keble!
Hadd nyugodjam csak egy kicsit fölötte;
Úgyis kemény ágyam lesz az éjszaka,
Messze lakom, nem érek még ma haza.


Per excitare el tuo gentile ingegno
et perché chi pò in me vuol ch'io te scriva,
ho desta questa penna che dormiva,
la qual te sia d'amor mio caro pegno.


松里夜禽声关关
松上女萝垂石阑
天风吹衣月皎皎
紫芝歌罢仙翁还


Non donqu'è 'l mal più a far che 'l ben leggero,
ma più grav'è in natura e in uso anco.
Gaudendo tribula om, male operando;
bon ben gaude, penando.
Gaude, combattend'om bon cavalero,
e donna, maschio bel figlio facendo,
martir, morte soffrendo;
e legger stimo arar più ch'embolare,
astenere in mangiare
più che sovente el ventre molto empiere,
e castità tenere
vpiù ch'avoltrare, e ovrar che star nel banco.


Den Jungen hört man toben:
»Zersprengt der Knechtschaft Joch!«
Oft wird mir bang hier oben,
Was der beginnet noch.


o troppo mette a scotto — e poco acquista
dove il tutto consista


Die schöne Sommerzeit ist hin,
Der Winter ist nun da;
Wir müssen aus dem Garten fliehn,
Der uns so fröhlich sah.


قال ابن عبدم مجيب السائل
مبينا منازل المنازل
على المطابقة والعياض
لمَن على يَدبَ غيرِ راض
تظهر في الرابع من ينايرِ
بالمغرب الطرفة للنواظرِ
وجبهةُ تبدو بسابع عشر
والخراتان في ثلاثين ظهر
وصرفة قالوا بثاني عشرا
فبرايرٍ في أول ليل تُرَى
وتظهر العَوَّا ليل خمسِ
منه وعشرين بغير لبسِ
في ثالثِا العشرين والزُّبانا
خامسَ إبريلٍ له قد كانا
وليلة الثامن من إبريل
مع عشرة تعرف بالأكليلِ
والقلب في ليلة الأولَى مِن مَيَه
ورابع العشر لشولة عِيَه
وليلة السابع والعشرينا
منه النعائم بدت يقينا
وبَلدةٌ قالوا لها تَاسِعةُ
مِن يونيه وليلة ثانيةُ
من بعد عشرين بها سعدُ الأول
ذو بلعخمس مِن يُؤلَيَه حَصَل
سعد السعود قد بدا في يوليه
ثامن عشرة وسعد الأخبيه
في واحد من غشتَ بالفرعُ المقد
دَمِ له رابعة العشر تعد
أما المؤخر ففي السبع معا
عشرين من غشتٍ فأيضا طلعا
ذو الحوت في التاسع من شنتبر
فنطحةٌ ثان وعشرين اذكُرِ
وخامس اكتوبرَ للبطينِ
ثامن عشره بدون مَينِ
به الثريا طلعت والدبران
في الليلة الأخرى من اكتوبر بَان
نونبر ثلاثةٌ مع عشرةِ
منه اذكرن فيه طلوع الهقعةِ
وهَنعةٌ تظهر في الستة مع
عشرين منه والذرعان طلع
ليلة تسعِ من دجنبرٍ وفي
ثنتين مع عشرين نثرة تفي


Ó štěstí, vím teď, že jsi pohostinným,
mně dalo’s více nežli dáváš jiným.


武皇何事驾虚空
金阙求仙路未通
王母不来方士去
茂陵可是广寒宫


Gracias al buen Silvestre de Balboa,
que por tan dulce estilo nos declara
de aqueste santo Obispo la paciencia


Sic morte perficitur vitae medicina. Drum ist sein blut unsre cur, Tummim und Schechina.


antes que nadie nos eche!


et en soperbia raputo
(ché li era signor deventato);


Bewegung. Menschen. Und ein Fangnetz tragen
Zum Teich hin Fischerarme, muskelstarke.
Vom Pfahle lösen sie die weiße Barke;
Der Zug beginnt, ganz wie zu Petri Tagen.


Der Bauer sprach von Herzen ja,
Geht in den Stall!
Als nun die halbe Mitternacht kam,
Stand auf der Mann;
Wo seyd ihr dann, ihr armen Leut?
Daß ihr noch nicht erfroren seyd,
Das wundert mich.


Mein Deutschland war zertreten und verachtet,
Zerrissen und ein Spielball fremder Mächte,
Das deutsche Volk von Sklaverei umnachtet
Und selber seine Fürsten waren Knechte,
Da that es not aus seinem Schlaf es wecken,
Da that ein Wort voll deutschen Sinnes not,
Da war es Zeit ihm seine Schmach entdecken
Und jede künft'ge die ihm droht.


gün erkek oldu


Vše zachvátí strach proklatý,
co nohy má i pracky,
ubíhá kvočna s kuřaty
i kohout hrdý, čacký.


Beszélni nem tudok. De bármit
mondjon a boraimra-írigy tábor,
tudok a nemes mámor poharából
inni,
és tudok hinni
(amihez ma kell is a mámor).
És poharam beszéde: csengés.


„Svobodný být každý musí,
volný ve všem duší, tělem,
přinést vlastní musí zbraně,
by vstoup všady s volným čelem.


Drum zürnt mir nicht, wenn mich der Klang begeistert,
Der leicht dahinschwebt, kunstgerecht und kunstvoll:
Der ist ein Meister, der die Form bemeistert.


„Vítr jako dul by dnes –“
– v ráhnoví to prasklo kdes –


Wo des Ölwalds Schatten dämmern,
Rast' ich matt vom Sonnenschein;
Fern am Berg bei ihren Lämmern
Lagern Hirten und schalmein.


Hört ihr ferner Dome Läuten?
O wie trauernd seht ihr aus!
Ja! euch ist's wie kranken Bräuten
Fern vom lieben Mutterhaus!


Slunce byli moji snové
Rozkošemi věnčení,
Luna jsou nynější dnové,
Žiju aspoň – v pomnění.


Wann die Morgenwinde wehn,
Ist nicht Riff noch Fei zu sehn,
Und das Schifflein ist versunken,
Und der Schiffer ist ertrunken.


Sándor úrfi akkor jött meg
A töröknek nyakáról;
Egész Buda róla szólott
És nyert borostyánjáról:
Galambosnál volt ő egyik,
Ki a török markából
Zsigmond királyt megmentette
Szégyen-halál torkából.


Ha, zu gut für theurerkaufte Gnaden,
Viel zu edel für ein höfisch Fest,
Wo der Fürst an einem seidnen Faden
Seine Pantin's vor sich tanzen läßt;


Barátom, nem kellenek válogatott
szavak ehhez, amit le akarok írni,
elég, ha kimondom, amint legelőször
nyelvemre téved, hogy – mégis csak
jó itt ebben a csendben! Ma láttam
egy parasztot, aki szántott, közelebb
mentem hozzá, megkértem: engedné
meg, hogy tartsam egy kicsit az eke
szarvát. Ő mosolygott és én úgy nyúltam
a nyirkos, barna földben muzsikáló
szerszámhoz, mint egy szentséghez,
mint kedvesem izmos, fehér
karjához. Mindjobban belemelegedtem.
Délben fekete kenyeret ettünk, jó
szalonnát és borsos adomákat
puffantottunk az őszi levegőbe.
Ma éreztem először, hogy szeretem a
földet, beteges, forró szeretettel
s ma gondolok rá először, hogy
nyárperzselte, illatosbőrű hátának
nem fájnak-e méltatlan lépteim?


Es tan fácil decir sí
Cuando la verdad es un no
Cobarde vestido de luna
Cuando tu maldita noche solo era de hiel
Bohemio enamorado
Perro con sarna
Leproso herido con yagas de tu lengua
Tu miel fue hiel en mi boca


Das wird fürwahr auch mir geschehn!
Es solls ein jeder spüren.
Gott wird einmal zum Rechten sehn
Und meine Sach ausführen.
Sein Angesicht
Wird mich ans Licht
Aus meiner Höhle bringen,
Daß seine Treu
Ich frisch und frei
Erzählen mög und singen.


Da faßte Wut mich: Fratze, bist du ich?
Feigling, Erbärmling, gib mir Raum. Und jäh
Schoß tieferer Purpur über seine Schläfen,
Und seine Augen hob er meinem Schimpf
Verwirrt entgegen. Und ich hob die Faust.
Da fiel er totenblaß mir in den Arm,
Und seine Augen riefen, schrien: Schlag nicht!
Ich aber, zornig, rang mit ihm, und rang
Drei Tage und drei Nächte lang, und warf
Ihn nicht, und ließ erschöpft von ihm, und wich
Schrittweis und Blick in Blick. Der seine war
Voll stillen Vorwurfs und verstörter Scham.


Und dir soll ich mich entziehen,
Die uns menschlich fühlen lehrt?
Liebe! ach, dich soll ich fliehen,
Die der Tieger selbst verehrt?


Non già che lui, che si può dare il vanto
d'aver propizio il fortunato evento,
manchi loro in mercé tanto né quanto.


kletbu Kaina vrh mi Vesmír v líc,
však ta kletba na rtech usnula mi.
Nechci nic!


Rinaldo intanto ha confortato Carlo,
e tutta insieme a un grido la corte,
che il traditor si dovessi straziarlo,
e pensa ognun della più crudel morte:
a molti par che si debba squartarlo;
altri dicea di tormento più forte
e ruote e croce e con ogni vergogna
e mitera e berlina e scopa e gogna.


Noch heute sah dein sittsames Augenpaar
Den Reiz des Herbstes, Bester der Jünglinge 2 !
Im frohen Haufen gleicher Freunde
Zog dich die Liebe zur Jagd ins Grüne.


Der Zahn der Zahn der muß heraus,
Sonst tut der Schelm nur Schaden.


Hogy néhány maradt sereghajtó
Törötten, fogyva azt ne vallja:
Ezért a népért ugyis is mindegy,
Ebsorsot akar, hát - akarja.


Quivi trovar che s'era un'altro legno
Cacciato da Fortuna gia ridutto,
Il gran guerrier ch'in Sericana ha regno
Levato d'Arli havea quivi condutto,
Con modo riverente e di se degno
Lun Re con l'altro s'abbraccio all'asciutto
Ch'erano amici, e poco inanzi furo
Compagni d'arme al Parigino muro.


Meine Liebe, lange wie die Taube
Von dem Falken hin und her gescheucht,
Wähnte froh, sie hab' ihr Nest erreicht
In den Zweigen einer Götterlaube.


Pak výše stoupal jsem až na hor samých čela
po úzkých pěšinách, jež zelený mech stlal,
k mnohému vrcholu, kde v půlkruhu se bělá
z dob dávných, pravěkých už porozpadlý val,
zkad dálných vyhlídek se otevírá vděk,
kde kámen obrostlý je metlicí a travou,
zde dlouho seděl jsem a zapadlý již věk
jsem nechal táhnouti a kroužit nad svou hlavou.


 Viva arlecchini
e burattini;
viva gl'inchini,
viva le maschere
d'ogni paese,
viva il gergo d'allora e chi l'intese.


Ich werde gehn ins fremde Land,
Du sagst mir höflich: Lebe wohl!
Ich küsse höflich dir die Hand,
Und nun ist alles, wie es soll.


Ha tavasznak leheltére
A természet ébredez;
Ha termékeny szerelmére
Minden ere gerjedez;
Midőn anya-emlőiből
Új élelmet osztogat;
Midőn édes tüzeiből
Új szerelmet gyújtogat; -
A ki akkor kebelében,
Százszor nagyobb mértékében
Öröm helyett bút táplál -
Az, szegény, rossz karban áll!


Denk an den Tod, mein Christ, was denkst du anders viel?
Man denkt nichts Nützlichers, als wie man sterben will.


Kdyby počal na mne
Neštěstí měch váti,
Předce chci se vždycky
Radovat a smáti.
Jak mi žluté vínko
Do pijádka teče,
Tu mne mine starost,
Tu mě nechá péče.


Wenn Palmas Heil'ge mit dem Palmenstengel
Und Paolos Alexander ihn begleiten,
Und Tizians Tobias mit dem Engel?


Costei dal ciel con tal virtù d'amore
Discese in terra che 'l convien di smalto
Ciascun cor sia, mirando sua vageza.


Und ein Leutnant zog vor unsere Tür
In kriegerischer Begleitung
Und proklamierte trommelnd den Tod
Der Neuen Rheinischen Zeitung. –


Weidet meine Schäflein, weidet,
Sprechen wollte bleicher Mond,
Ja nicht weidet, sondern scheidet,
Er da sprach, und wollte gehn,
Scheidet, scheidet, meine Schaaren,
Kann vor Leid nicht schauen zu,
Dich nun wolle Gott bewahren,
Daphnis wer kann bleiben nun!
Drauf Ade der Mond wollt spielen,
Da zersprang das matte Rohr:
Augentropfen ihm entfielen,
Hüllte sich in Trauerflor.
Und weil eben dazumahlen,
Er trat an in vollem Schein,
Gleich vertauschet er die Strahlen,
Vollen Schein, gen volle Pein.
Auch die Sterne weinen kamen,
Gossen ab all ihren Schein,
Schein und Thränen flossen sammen,
Reihn zum blauen Feld hinein,
Machten eine weiße Straßen,
So noch heut man spüren mag:
Dann der Milchweg hinterlassen,
Ist der schönsten Thränen Bach.


静理久传维摩诘
仙姿今见李青莲
同君莫羡青虬背
共上金沙大藕船


En los paisajes de Mansiche labra
imperiales nostalgias el crepúsculo;
y lábrase la raza en mi palabra,
como estrella de sangre a flor de músculo.
El campanario dobla... No hay quien abra
la capilla... Diríase un opúsculo
bíblico que muriera en la palabra
de asiática emoción de este crepúsculo.
Un poyo con tres patas, es retablo
en que acaban de alzar labios en coro
la eucaristía de una chicha de oro.
Más allá de los ranchos surge al viento
el humo oliendo a sueño y a establo,
como si se exhumara un firmamento.


Csak ketten élnek az alkóvban,
kiket vágy éltet s gyűlölet.
Bundás kutyával, megkopottan,
Rákóczi-árny az ágy felett.


Wandrer, steh!
Oetingers Aussaat
Schwillt hier zur Auferstehung.
Im Urlicht flammt sein Geist.
Ihn,
Den Schauer göttlicher Geheimnisse
Im Reiche der Natur
Und der Gnade;
Den Schreiber tiefen Sinns,
Den sanften Prediger der strengen Wahrheit,
Das Vorbild jeder Lehre
Kennen nur wenig Edle.
Seine Gottesverehrung,
Jesusliebe,
Geistesglut,
Duldung gegen Irrende,
Bei aller Strenge gegen das Irrsal,
Seinen allumfassenden Brudersinn,
Die Kindereinfalt bei der Vielfalt großer Kenntnisse,
Demuth beim Gefühl seiner Christengröße
Kennen Christus und Engel allein.
Was er im Nachtthal glaubte,
Das schaut er nun auf Sions
Sonnenberg,
Und predigt im Geist,
Was er gepredigt im Fleisch.


Drum bleib ich nur auf deinen Wegen,
Und deiner Satzung stets getreü.
So mag sich alle Welt erregen:
Mein Schöpfer steht mir kräftig bey,
Sein Wort gebihrt mir Heil und Fülle.
Er droht dem Meer, so wird es stille;
Er schilt den Feind, so fällt er hin.
Laß Tausend Scharen auf mich stürmen,
Sie müssen, will er mich beschirmen,
Erschreckt vor meinem Schatten fliehn.


Že vy do nepřátel její řad
stavíte se na pohanu,
trhat chcete zem jak Kristův šat,
kde stát máte na obranu! –


帆收丽桥边
暝色巳带浦
临波据胡床
且听官船鼓


Lasse, Freund, doch die Komödie –
Wir sind viel zu klug zum schwärmen,
Heut' sich küssen, morgen scheiden,
Gibt uns keinen Grund zum härmen.


Náhoda divná; krásou děvy jedné
až dech se tají, v tvář kdo bílou vzhlédne,
na ústa, kalich narcisu,
ohyzda druhá hněvem chví se, bledne,
a v oku sto má eblisů.“


Hinunter mußtest, Lieber! ehe dir
Das deine ward, und dich die frohe Braut
Zum Männerruhme segnete! Doch starbst
Du schön, und oft hab ich gehört, es fallen
Die Lieblinge des Himmels früh, damit
Sie sterblich Glück und Leid und Alter nicht
Erfahren. Nimmermehr vergeß ich dich,
Und ehren soll er dich. Dein Bild will ich
Ihm zeigen, wenn er kömmt; und wenn der Stolze
Sich dann verwundert, daß er sich bei mir
Gefunden, sag ich ihm, es sei ein andrer,
Und den er lieben müsse. O, er wirds!


Du hast erwählt den besten Teil,
Bist still bei ihm gesessen
Und in ganz selger Muß und Weil
Das Wort des Lebens gessen.
Du liefst ihm nach, da er mit Spott
Zur Stadt ward ausgetrieben,
Und bist beständig bis in Tod
Bei seinem Kreuz geblieben.


Doch ach! mit einem Male scheint ihr die Welt so hold,
Der Freundin Muttername erwärmt wie Sonnengold
Der Jungfrau reines Herze – soll sie die nie erwerben,
Soll arm am reichsten Glücke sie leben so und sterben?


A fejemet is hátravetve
hallgatni a halk szúnyogdongást,
meg a zsongó, csobogó vizet,
mikor beszél a Csenddel.


Per passar tempo e fuggir l'ombra oscura
invan già mossi a dir di me novelle;
mie parlar dubio avanti alle sorelle
è pervenuto, onde di me fan cura.


怪石玄云立
修篁翠雨垂
虽非与可笔
消得子瞻诗


Wie frey sind seine Gänge,
Kein Zweiglein rührt dich an,
Wie weit ist ihre Länge?
Die man nicht absehn kan.
Von den bekolbten Wänden
Ward Zweiffel eingebracht
Ob dieß von Menschen-Händen
Auch könte seyn gemacht.


S bohem, vlasti! Na prahu jsi
nahé zdvihla dítě,
od té doby na sobě jsem
zdravé neměl nitě.


Por el mismo camino trabajoso,
Que pasó en noche escura el ermitaño,
En dia claro vuelve, receloso
Aun casi del pasado fiero engaño:
Recibióle en galera el generoso
General, dando con aplauso extraño,
Como sábio señor debida muestra
De amar la alta virtud que Garin muestra.
Aquella noche, quando el estrellado
Nocturno carro á la mitad estaba
De su lácteo camino, que empedrado
De lucientes estrellas se mostraba,
La fuerte esquadra, tras el son usado
Que el sonoro clarin al ayre daba,
El fuerte ferro zarpa, el puerto dexa,
Y con próspero tiempo dél se aleja.
Un blando y fresco viento de poniente
Hinche las velas de la alegre armada,
Con que volando regaladamente
Va por el agua blanca y sosegada:
Sale el dorado sol del alto oriente
Tras la alba de mil flores adornada,
Y con su luz se ve á la diestra mano
El mar inmenso, claro, alegre, y llano.
Alegre vista el piélago espantoso
Quando manso se ofrece al navegante,
Pero triste es al ver y temeroso
Quando revuelto, fiero, y resonante:
Ahora al claro rayo del hermoso
Planeta que asomaba por levante,
Alegre vista le es en su derrota
A la napolitana ilustre flota:
La qual ya á la siniestra va dexando
A la noble Provenza largo trecho,
Y á Niza y Villafranca, y acercando
A Génova se va con viento hecho:
Del qual el sábio General gozando
Lleva el viage próspero derecho
Por el seguro mar claro y abierto,
Sin tomar en Ligúria playa, ó puerto.
El viento dura, y dél no se recela
Aquella noche, ni se tiene injuria:
La fuerte esquadra dulcemente vuela
Por el alegre golfo de Ligúria:
Alta la entena, llena la ancha vela,
Sulca al amanecer el mar de Etrúria,
Por parte donde claro se divisa
El fértil Arno, y la estudiosa Pisa.
No calma el viento con el sol, la luna
A la tarde saliendo calma el viento;
Pero sin ser enojo de fortuna
Vuelve luego mas largo, y mas violento;
Y á Montenegro, y á Liorna, y Luna
Dexa la armada atrás, y de su intento
No cesa, ni al venir del nuevo dia
Cesa tampoco el viento y larga via.
Descubre al claro sol la alegre armada,
Siempre con la bonanza favorable,
La ribera de Sena regalada,
Y Pomblin en metales admirable:
Hace dichosamente su jornada,
No siente la fortuna variable;
Mas, ay fortuna! entonces mas os temo,
Quando en favorecer haceis extremo.
Hasta la playa del romano Tibre
El dulce tiempo, al fin, la armada lleva,
Libre del tempestoso mar, y libre
De sentir contra sí fortuna nueva;
Más quanto el riguroso azote vibre,
Quando del hace señalada prueba,
Y quanto en hacer bien se mide y quadra,
Allí le muestra á la contenta esquadra.
Más ¿á qué llamo yo fortuna en esta
Mudanza que en el mar y el viento ahora
Sus furores fortísimos apresta,
Y se ofrece bravísima á deshora?
Es ira, es furia del infierno, puesta
Contra Garin con saña matadora,
Para estorbar con áspero rodeo
El fin de su santísimo deseo.
A vista estaban ya de la ancha boca
Del fértil, espumoso y sacro rio,
Y el remo ya sus turbias aguas toca
Con gozo inmenso, y con inmenso brio:
Quando con furia arrebatada y loca,
Y con un repentino desvarío,
Al mar se arroja inesperadamente
El seco y frio bóreas inclemente.
Desciende con tal furia y tal ruido
Del ártico hemisferio el fiero viento;
Alza tanto el bravísimo bramido
Del alto mar revuelto en un momento;
Causa tal rechinar y tal gemido
En el seco vaxel hasta el cimiento;
Que la esperanza y el color de vida
Llevó á la gente en su veloz corrida.
Lleva al primer encuentro riguroso
Los árboles y velas del trinquete,
Y revuelto, soberbio y espantoso
Arrebata tendal y tendalete.
Vista su furia, el cómitre cuidoso
Con fiero imperio fuertes remos mete:
Tomar el puerto con su fuerza tienta,
Y proejar contra el soberbio intenta.
Estaba el puerto de Ostia tan vecino,
El remedio del mal tan cerca estaba,
Que á ser menos furioso y repentino
El fiero viento en su soberbia brava,
Le tomára en tres horas de camino,
Segun la fuerte gente proejaba;
Mas fué del viento tal la airada fuerza,
Que en vano en esto el cómitre se esfuerza.
Vuelven al fin las proas, ya rendidos
A las contrarias ondas rigurosas,
Dando á sus altos montes impelidos
Las popas de aquel daño recelosas;
Y al que impele estos montes dan tendidos
Los cortos treos, y con presurosas
Y hábiles manos hacen todo quanto
Hacer conviene al peligroso espanto.
La inutil gente va sota cubierta,
Sintiendo en ir allá pena infinita;
Y en el escotillon, ó angosta puerta,
El paso al agua el calafate quita:
Ni cantareta, ni rehendija abierta
Dexa, que el paso al respirar permita:
Allí quedan los tristes sepultados,
De mil varios rumores atronados.
Quiere el cómitre diestro á diestra mano
Tomar tierra á pesar del bravo viento,
Ya orzado el timon, mas es en vano
Este su conveniente pensamiento:
Crece el soberbio bóreas inhumano,
Con soplo tan veloz, y tan violento,
Que si orcear el cómitre procura,
Es dar consigo en la mortal hondura.
Por no anegarse, al fin, en popa toma
Al bravo viento el triste marinero;
Y á tiempo bueno fué, que veis dó asoma
Mas fuerte y largo, mas furioso y fiero:
Ya en el golfo bravísimo de Roma
Dobla, cruel, el ímpetu primero,
Y de sus aguas hasta el horizonte
Va levantando monte sobre monte.
Por puntos va creciendo el espantoso
Y soberbio soplar de tramontana,
Quando en el alto golfo peligroso
Los tiene la fortuna ya inhumana,
Y va subiendo el bravo mar furioso
Hasta la luz de donde el dia mana:
Ante la qual con su violenta priesa
El viento mil nublados atraviesa.
Hasta la noche los trabaja solo,
Con rigurosa y áspera porfia,
El fiero viento del cercano polo,
Con bravo soplo opuesto á medio dia;
Más quando ya la clara luz de Apolo
Al ocaso turbada descendia,
Saltan, á su furor y rabia iguales,
Sus dos ministros, y colaterales.
El furioso aquilon, y el bravo coro
Al espantoso bóreas se juntaron,
Al tiempo que en poniente el carro de oro
Los caballos del sol somorgujaron;
Y de suerte la armada al suelo moro
Los tres airados soplos aguijaron,
Que va menos furiosa la saeta,
Y mas aspacio el volador cometa.
Pudiera con alguno destos vientos
Tomar para las islas la derrota,
Y alcanzar de salvarse sus intentos,
Con fuerza y arte la afligida flota;
Pero fueron tan fuertes, tan violentos,
Que ni vale timon, ni sirve escota,
Para volver en la furiosa via
La proa ya encarada á Berbería.
Demás, que tras la noche tenebrosa,
Y el nuevo asalto de maestre y griego,
Vino una nube espesa y tenebrosa,
Abierta á ratos de espantoso fuego,
Que aumentó la tormenta peligrosa,
Y dexó el mundo horriblemente ciego,
Confundiendo en mil truenos y ruidos
Al experto piloto los sentidos.
Y bien que á la escondida luz atento
En la brúxula y carta está mirando
El variar, ó el porfiar del viento,
Y adonde su rigor los va arrojando,
Y con sus conselleres con gran tiento
Está varios remedios consultando:
Por mas que los intente no aprovecha
En tormenta tan áspera y deshecha.
¿Quien el rumor del alto mar furioso
Podrá explicar? y el fuego y el ruido
Del encendido rayo presuroso,
Y de su ronco trueno suspendido?
¿Quien podrá retratar el riguroso
Soplar del raudo viento embravecido?
Y ¿quien, entre terror y asombro tanto,
Del ardiente relámpago el espanto?
Y ¿quien dirá la grima y sobresalto,
Que en los humanos ánimos infunde,
Ver al flaco vaxel subir tan alto,
Que entre las negras nubes se confunde,
Y que de alli con tan horrendo salto
En el profundo piélago se hunde?
¡O corazon de piedra, ó duro acero!
Tú que sulcaste el fiero mar primero!
Que te fiaste con un frágil pino
De tentar el furor del viento airado,
Y de enfrenar el ímpetu marino,
Quando está mas de rabia y furia armado.
¡O duro corazon diamantino!
Qué temerás, si con la muerte al lado,
Entre el fiero temor de tantas cosas,
Te fiaste á las aguas tempestuosas?
La capitana, que al volver la prora
En el furor primero fué postrera,
En padecer la mayor furia ahora,
Aunque va tras de todas, es primera;
Y aunque la causa en realidad se ignora
De ser mayor el mal de esta galera,
Garin parece que la descubria,
Quando gimiendo en medio dél decia:
Echenme al mar, como otro Jonás, luego,
Que por mí se levanta esta tormenta,
Si quieren ver el mar puesto en sosiego,
Y reparar esta mortal afrenta:
Apague esta agua de mi torpe fuego
Aquel ardor que el alma me atormenta,
Que no menos conviene que tanta agua
Para apagar aquella ardiente fragua.
No menos que ancho mar de inmensa altura,
De amargas aguas con furor movidas,
Debe y puede apagar fuego que apura,
Y pone en riesgo tal eternas vidas:
Formen, pues, mar inmenso de amargura
Lágrimas de suspiros comovidas,
En el alma infeliz que fué un compendio,
Con fuego tal, del infernal incendio.
Estas movidas aguas espantosas,
Y estos vientos airados y revueltos,
Que entre tan bravo horror de obras dañosas
Tienen cuerpos y espíritus envueltos:
Sus fieras semejanzas temerosas,
Sus aspectos á asombro y grima vueltos,
Si tales por mí estan en el abismo,
De mi grave dolor forman lo mismo.
Horror, asombro, pasmo, grima, espanto,
En mi afligido corazon imprime
La horrible vista deste mar, que tanto
Estos vaxeles con su furia oprime:
Solo por el dolor intenso y llanto
De aquel fuego infernal á que rendíme,
Que irreparable me le representa
En modos mil esta mortal tormenta.
¿Qué reparo ha de haber á culpas tales,
Muriendo aquí tan sin satisfacellas?
¿Qué esfuerzo en los espíritus vitales,
Para advertillas bien y componellas?
¿Quien diligencias hacer puede, y quáles,
Entre tal confusion, y tanta dellas?
¿Con qué piensa esta gente miserable
Contrastar este mar inconstrastable?
¿Quien diligencias para el alma puede
Hacer aquí como convenga al alma,
Si apenas hay quien satisfecho quede
De que las hace en muy tranquila calma?
Más, aunque así tanto contrario vede
Al alma aquí la deseada palma,
Con inmenso dolor y intenso lloro
Tu infinita piedad, mi Dios, imploro.
En un rincon de la ancha popa estaba
Con baxa voz diciendo el peregrino
Tales lamentaciones, con la brava
Y triste angustia del rigor marino;
Quando del mar, que por el cielo andaba,
Un alto inmenso golpe repentino
Pasó de popa á proa la galera,
Y al monge se llevó en su furia fiera.
Estaba casi el triste sin sentido
En su congoja atónito y turbado,
Ni á parte alguna con la mano asido,
Ni en tabla, ó soga, ó hierro asegurado,
Y así fué facilmente el afligido
De la galera al bravo mar sacado:
Al bravo y alto mar, que de sí mismo
Le abrió para tragarle un ancho abismo.
¡O peligros crueles, rigurosos,
Que en tantas formas el linage humano
Perseguís con rigores tan furiosos,
Con tan pesada y tan violenta mano!
¡O fieros enemigos poderosos,
Que el gran rencor del infernal tirano
Mostrais con sus fortísimos aceros!
¿Quien podrá resistiros, y venceros?
La humana débil fuerza enflaquecida
Con mil culpas enormes detestables,
De tan fuertes contrarios combatida,
¿Qué vencimientos puede dar notables?
En tan pequeño término de vida
Tantas cosas tan várias y espantables,
Tantos peligros y temores, tantos
Sobresaltos bravísimos y espantos.
Hombre, qué sientes? qué te ensoberbece?
¿Hay miseria por dicha, hay desventura,
En que cada momento no tropiece,
Y aun caya tu torpísima locura?
Lo que este siglo engañador te ofrece,
¿No ves ques amarguísima dulzura?
Vuelve los ojos, mira el claro cielo,
No te engañen las máscaras del suelo.
Las lisonjas, los cargos, la riqueza,
Los regalos, los gustos, las dulzuras,
Los linages, las gracias, la belleza,
Los descansos, las prósperas venturas,
No te engolfen, mezquino, en la braveza
De su revuelto mar de desventuras,
Porque no embista por tu mal gobierno
Tu rota barca en rocas del infierno.
¿No te escarmientan, dí, tantos castigos
De la mano justísima enviados?
¿Los prósperos sucesos de enemigos?
¿La perdicion de reynos, y de estados?
¿Las pérdidas de deudos, y de amigos?
¿Los continos tormentos y cuidados?
¿Tu descontento eterno, y tus ofensas?
¡O ciego! ó vano! ó mísero! en qué piensas?
Si un Garin, que con llanto tan vehemente
Sus culpas llora tan arrepentido,
Tan lleno de dolor y amor ardiente,
Ves de tantos trabajos afligido;
¿A qué levantas tú la altiva frente?
¿A qué te muestras ensoberbecido?
Templa ese brio, humíllate, y convierte
El alma á Dios con miedo de la muerte.
Trino Señor, que con amor tan grande
Amas mi alma, humilde te suplico
Le dés favor con que en tus sendas ande,
Porque la lleven á su asiento rico:
Haz, poderoso Rey, que rija y mande
En ella la razon, que á mí me aplico,
A mí me digo, lo que al hombre digo,
Contemplando tu premio, y tu castigo.
Y mirando la altísima clemencia,
Dulce Señor, que con Garin usaste,
Pues, á pesar de la infernal potencia,
De en medio de mil muertes le sacaste,
¿Qué no puede, Señor, tu omnipotencia?
Al sordo, airado y bravo mar mandaste,
Que, libre de la muerte, diese sobre
Otra galera con el monge pobre.
Y obedeciendo el mar tu mandamiento,
Una gran parte dél, furiosa y alta,
Con Garin casi muerto, en un momento
Sobre otra fusta fluctuante salta;
Y con pequeño golpe y movimiento
Allí le dexa, y riguroso asalta
Otro vaxel, y desde proa á popa
Rompe y abate quanto encuentra y topa.
Como incitado del humor adusto
Suele representar sueño pesado
Triste vision, que con cuchillo, injusto
Sepára el alma de su cuerpo amado;
Y tras aquel bravísimo disgusto
Despierta el hombre ansioso y congojado,
Con duda (tal fué el sueño triste y fiero).
Si fué caso soñado, ó verdadero;
Así quedá Garin del riguroso
Trago cruel de amarga muerte lleno,
Triste, turbado, atónito, y ansioso,
Casi del todo de sí mismo ageno:
Un rio por la boca echa furioso,
Del mar que tiene en el hinchado seno,
Tras mil arcadas, y ásperos rigores,
De crueles tormentos y dolores.
El cuitado Garin, al fin, tendido
En el batel quedó, que siempre estaba
En su lugar, y á su barbeta asido,
Con la gente ordinaria que alojaba:
Y allí, desconsolado, y afligido,
Con Dios su flaco espíritu esforzaba;
Y en tanto la asperísima tormenta
La brava furia y fiero espanto aumenta.
Ya la segunda noche temerosa
Las negras sombras sobre el mar tendia,
Despues que la tormenta rigurosa
Las frágiles galeras combatia;
Y mas fiera, revuelta y tenebrosa,
Que la que precedió al segundo dia,
Sus espantos bravísimos ofrece,
Con que la confusion terrible crece.
Mas truenos, mas relámpagos, mas viento,
Mayor escuridad, mayor ruido,
Mas cansancio, mas pena, mas tormento,
Y mayor turbacion, grita y gemido,
La fiera noche con rigor violento
Consigo traxo al cómitre afligido,
Cuyo mandar, ó sea silbando, ó sea
En voz, no llega al fin que se desea.
No se muda jamás un solo punto
El septentrional viento espantoso,
Y con sus dos colaterales junto
Siempre alterando mas el mar furioso:
Al triste pueblo, casi ya difunto
En la esperanza de alcanzar reposo,
Lleva derecho por el alto lago,
A dar donde ya fué la gran Cartago.
Quando de nubes lóbregas y escuras
Salia el tardo sol todo cubierto,
A los tristes por tantas desventuras
Dando del tercer dia aviso cierto,
Descubren los pilotos las alturas
De los montes que dan seguro puerto
En medio de Biserta, y del collado
Que Dido vió á su gusto edificado.
Usan allí toda la fuerza y arte
Los marineros tristes y cansados,
Para guiar las proas á la parte
Que ofrece el puerto alivio á sus cuidados:
La galera que lleva el estandarte,
A pesar de los vientos enojados,
Ya el puerto toma, y de la estrecha boca
Las no tan removidas aguas toca.
Otras ocho tras ella, una á una,
Al puerto, aunque enemigo, deseado,
Las echa, ya clemente, la importuna
Furia del alto mar y viento airado:
Sola sintió el rigor de la fortuna
La galera en que el monge habia quedado;
O fuese caso, ó furia del infierno,
Para gloria mayor del Rey eterno.
En unas peñas que á la misma boca
Del puerto estaban embistió el navío,
Llevado del furor con que provoca
El viento á irremediable desvarío;
Y en una apenas con la quilla toca,
Apenas da sobre el cruel baxío,
Quando, qual si de frágil vidro fuera,
Quedó rota y perdida la galera.
Allí se vió la lástima en su punto,
Allí la muerte rigurosa y brava
Se vió fiera traer consigo junto
Todo lo que en el mundo mas la agrava:
Allá muriendo uno, acá difunto
Otro de un fiero golpe se mostraba;
Otro sobre un madero allí forceja,
Y contra el bravo viento y mar proeja.
Los míseros esclavos y forzados,
A los ramales de cadena asidos,
Tristemente se vian anegados,
Del fiero mar acá y allá traidos:
Los diestros marineros esforzados,
Con propios pies y manos impelidos,
Triunfan del bravo mar osadamente,
Pero no de la muerte mas potente.
Las tablas, los pedazos de maderos,
Y los troncones de árboles y entenas,
Sacaban á los fuertes marineros
Con fiero golpe el alma por las venas.
Ya los últimos tocan los primeros,
Y aquellos casi ya secas arenas,
Quando una recia tabla, ó viga gruesa,
Con mortal golpe entre ellos se atraviesa.
Estos que en las faenas se intricaron,
Y el capitan de la galera junto,
Como los que cadenas anegaron,
Pasaron deste mal al mayor punto,
Que otros al bien allí que no esperaron
Se vian pasar en un instante, ó punto;
Aunque causando en todo en varios modos
Varios tormentos la tormenta á todos.
Los infantes que lleva esta galera,
Y el alferez que en ella los regia,
Allí tambien siguiendo su bandera,
Muestra su obligacion y valentía:
El alferez nadando, en tal manera
Valor les dió con ella en su agonía,
Que victoriosos desta brava guerra,
A pesar de la mar tomaron tierra.
Pero al triste Garin, desta segunda
Mortal congoja, ¿quien le saca y libra?
¿Quien le solivia porque no se hunda?
¿Como en el agua, ó ayre, el cuerpo libra?
¿Quien á su ruego y oracion segunda,
Y en su favor alguna fuerza vibra?
O poderoso Dios! vuestra clemencia
Le oye, y le libra, y muestra su potencia.
Dixe que en el batel estaba el triste,
Despues de aquel primer peligro extraño:
Ahora, pues, que la galera embiste
En el baxío con tan grande daño,
En el pequeño esquife se resiste
Aquel peligro; más con desengaño
De ser fuerza del cielo manifiesta
Contra el infierno por el monge puesta.
En seco dió mas de seis pasos fuera
Del riguroso mar la corta barca,
Quitando al triste monge de la fiera
Y brava mano de la airada parca:
Vueltos los ojos él a la alta esfera,
Sin hablar rinde al celestial Monarca,
Con el contrito corazon cuitado,
Las gracias á que está tan obligado.
Y ya con mas esfuerzo, y mas consuelo,
Tras la contemplacion humilde y santa,
Besando con mil lágrimas el suelo,
Asienta en él la una y otra planta;
Y al puerto va con otros que del cielo
Alcanzaron, qual él, ventura tanta,
Que del naufragio misero escapasen,
Y tan grande peligro contrastasen.
Fué recibido en la real galera
Con gran gozo de todos; pero Alberto,
De quien con tierno amor llorado era,
Dió dél allí mas claro indicio, y cierto:
Quiso saber del todo la manera
De haber llegado á salvamento al puerto,
Habiendo sido ante él arrebatado
Del alto mar, y al centro dél llevado.
A todo satisfizo el ermitaño,
Alabando al Señor, cuya clemencia
Mostró en el fiero irreparable daño
Su infinita piedad y omnipotencia.
Admiró al General el caso extraño,
Y á todos; y con santa reverencia,
Por tan nuevo suceso y admirable,
A Garin tienen por varon notable.


Кто-то, черный и покорный, кнопку повернул,
И хрусталь звенящим блеском встретил зыбкий гуЗдесь когда-то, кто-то ясно пировал,
И когда-то, кто-то сердце заковаЛегкая русалка заглянула к ним в окно, —
Кто-то вздрогнул и подумал: «все равно»И отвел глаза от заоконной темноты,
И смотрел, навеки темный, на вино и на цвет


"Se 'l me dice, mo 'n pò avvinire
che mo 'n me fai del loto 'scire;


A szél suhogva borzong
az olajfa-lombokon.
A kanyargós úton, által az erdőn
tömöttsorú fáklyások jönnek.


S praporečky kopí
po boku jim trčí.
Oni jedou, mlčí.
Rosa cestu kropí.


Nejúžasnější jsou bolestí prudká a vášnivá objetí,
zmučí tě, vyssají, žádostná tvůrčí tvá zkrvaví početí.
Ale jsi polibky poset rtů neznámých, pálících, duchových,
jakoby shledání v loučení do vrásek čela ti kdosi vdých‘.


Conduct me, Goddess, to that blest retreat,
In union fair, where all the Graces join;
Where Elegance has fix'd her best-lov'd seat,
And Taste and Nature every power combine.


Jetzt doch, bei des Lebens Neige,
Kehr' ich in mich selbst zurück –
Und so blüht, ihr Liederzweige,
Als ein letztes Dichterglück!


أضاءَ لنا بغرتِكَ الزمانُ
وألبسنا تغلبكَ الأمانُ
وجاءتنا المنى متوالياتٍ
على نسقٍ كما انتظمَ الجُمانُ


Zem svítí popraškem stříbrným,
v zubatém slunci se koupá.
Z chaloupek rovný, modravý dým
k obloze pokojně stoupá.


Síguele; mostraráte el rostro amado,
Y engañarán un rato tus pasiones
Dos bienes, que serán dormir y vello.


كأنّ جيوشَ الفحمِ من فوقِ جَمْرِه
وقد جُمعا فاسْتُحْسِن الضِّدُّ بالضِّدِّ
غَدائرُ خَوْدٍ فَرَّقَتْها وقد بَدتْ
على خَفَرٍ من تحتها حمرةُ الخَدِّ
فلما تناهَى صبغهُ خِلتُ أنه
فصوصُ عَقيقٍ أو جَنَى زَهَر الورد
إلى أنْ حَكَى بعدَ الخمودِ رمادُها
غبارا من الكافور في قِطَع النَّدِّ


E spero ancor, seguendo ognor vostr'orme,
essere appresso Dio 'l secondo poi,
se 'l bello a trarre il bello sempre ha forza.


Intero vai per boria,
sendo in Firenze sol d'Ugenio cherico,
e per savio parer turbo e collerico.


Kdežto jsem vždy od mladosti
Šelmy děvčátka slavil,
Pochleboval, jim se kořil,
Zpíval, hrával, věnce vil;
Lýru svou ve dne y v nocy
V patách za ními nosyl,
Jejích přízní, jejích láskou
Ve světě se honosyl!


Et elle a me: « Va, che sian maledicti
chi amano rasone, et anche tu! »
e spronòno oltra, che no parlòn plu.


che nel cor siede, clamando: « Tu déi
ucidere custui, che à tanto errato
ch'el non remane, per lo suo peccado,
che tutti nui non deventiamo rei ».


Kypící moře,
miluji tebe
jak vznětlou mysl,
jak vroucí vášeň,
šlehá-li k skráni
plamenem žhavým
a neklid budí
v bezsenných nocích
v prahnoucím ňadru.


Tak řeční se bouřně. A vznětlivý dav
on nadšenou pochvalu tleská
a ze srdcí jakoby plála i z hlav
zas bývalá statečnost česká.
Než, myslíš, duch lidu že skutečně vzplál?
Jen popatř, vždyť živoří, dohnívá dál
vše zítra, jak hnije to dneska.


Písní táhlou odpovídá
moře, věčnou vlny hrou.
Pochováni moji snové
pod vodou, ach pod vodou.


A Morte é a gélida noite,
A Vida o dia opressiv
Escurece, tenho sono,
O dia cansou-me muit
Onde me deito há uma árvore
Em que canta um rouxino
Só canta de puro amo
Até em sonhos o escut


Cosi noceva a i suoi come agli strani
La forza che nel corno era incantata:
Sansonetto, Guidone, e i duo germani
Fuggon dietro a Marphisa spaventata,
Ne fuggendo ponno ir tanto lontani
Che lor non sia l'orecchia ancho intronata
ScorreAstolfo la terra in ogni lato
Dando via sempre al corno maggior fiato.


Mientras cruza el tranvía una pobre comarca
De suburbio y de vagas chimeneas,
Desde un rincón punzado por crujidos de barca,
Fulano en versátil aerostación de ideas,
Alivia su consuetudinario
Itinerario.
Las cosas que ensarta,
Anticipan con clarovidencia,
La errabunda displicencia
De una eventual comida a la carta.
Afuera, el encanto breve
Del crepúsculo dilata un dulce arcano,
Que abisma el plenilunio temprano
En la luminosa fusión de su nieve.
El truhán de vehículo,
Molesta, bien se ve, con su ferralla,
A un señor de gran talla
Que lee un articulo.
Y ya no hay más persona,
Que una muchacha de juventud modesta
Sentada a la parte opuesta:
Lindos ojos, boca fresca. Muy mona.
En elegante atavío,
Realza sus contomos
Un traje verde obscuro, con adornos
Violeta sombrío.
Aligera esa seriedad de otoño
Con gracia sencilla,
Un ampo de gasa que en petulante moño,
Va acariciando la tierna barbilla.
Sugiere devaneos de conquista
La ambigüedad que en su rostro lucha.
Con su intrepidez flacucha
De institutriz o de florista.
Mas desconcierta el asedio,
La imperiosa silueta
De su mano enguantada en seis y medio
Con parsimonia coqueta.
Y aquella aristocracia,
Anómala en tal barrio y a tal hora,
Insinúa en el peligro de su gracia
Una angustia embriagadora.
Quizá se llame Leonilda o Elisa...
Quizá en su persona se hermane,
Un doméstico aroma de melisa
A un mundano soplo de frangipane...
Quizá su figura indecisa
Reserve al amor de algún joven ladino,
En la inocencia de una futura sonrisa
La poesía de un ángel del destino.
Acaso en la muda
Fatalidad de una vulgar tragedia,
Con sens&ta virtud de clase media,
Cose para una madre viuda.
Quizá... Y en ese instante de familiar consuelo.
Tras el exacto campanillazo,
La desconocida, leve como un vuelo,
Desciende. ¡Qué ojos! ¡Qué boca! ¡Un pedazo
De legítimo cielo!
Como un claro témpano se congela
El plenilunio en el ámbito de la calle,
Donde aquel fino talle,
Sugiriendo ternuras de acuarela,
Pone un detalle
De excelente escuela.
La linda criatura,
Descubrió con casta indiferencia,
Para dar su saltito más segura,
Una pierna de infantil largura
Que puso su juventud en evidencia.
Y su cuello grácil,
Y su minucioso paso de doncella,
Bien dicen que no es aquella
Una chica fácil.


留连冉冉已过夏
离别匆匆又值秋
酒尽玉壶歌舞散
月明千里照汾流


Cuida de que no se entere
la cucaña seca
de tus ojos verdes.


Не знаю тебя и не встречБольнее, но легче не встретитЛишь знак отреченья замечу —
И легче тебя обесцветит


Soll ich mich denn nie mehr regen,
Nie mehr freun an deinem Licht?
Jag' hinweg den kalten Regen!
Schenk' uns doch dein Angesicht!


Měsíc z bílých oblak
v modré nebe vchází,
a matčinu píseň
vánek doprovází.


Wer voraus viel überdenket,
Der hat immer viel zu tun;
Wer ins stille Nun sich senket,
Kann in Gott stets müßig ruhn.


Weil mein Herz nicht mehr verlangt,
Daß ich bei dir bliebe,
Lieber Schatz, so sei bedankt
Für die schöne Liebe!
Sieh, der Mai ist vor der Thür,
Laß die Augen wandern!
Komm ich einst zurück zu dir,
Hast du längst 'nen Andern.


Tak Jsou pluli po čas drahný
Pod sluncem i pod hvězdami
Až ku středu morskému.


Im Geräusch des Wasserfalles
Hör ich wieder leises Klagen,
Und mein schönes Herz versteht es,
Was die weißen Wellen sagen.


Duce de' prodi glorïoso Atride,
rispose Achille, il dar que' doni a norma
di tua giustizia o ritenerli, è tutto
nel tuo poter. Ma tempo non è questo
da parole: sia d'armi ogni pensiero,
né più s'indugi, ché il da farsi è assai.
Uop'è che Achille in campo rieda e sperda
le troiane falangi, e ch'altri il vegga,
e l'esempio n'imiti. — Illustre Achille,
soggiunse allor l'accorto Ulisse, è grande
il tuo valor; ma non menar digiuni
contro i Teucri gli Achei. Venuti al cozzo
una volta gli eserciti, e infiammati
quinci e quindi da un Dio, non fia sì breve
l'aspro certame. Nelle navi adunque
comanda che di cibo e di bevanda,
fonte di forza, si ristaurin tutti,
ché digiuno soldato un giorno intero
fino al tramonto non sostien la pugna.
Sete, fame, fatica a poco a poco
dóman anco i più forti, e dispossato
casca il ginocchio. Ma guerrier, cui fresche
tornò le forze il cibo, il giorno tutto
intrepido combatte, e sua stanchezza
sol col finirsi del conflitto ei sente.
Dunque il campo congeda, e fa che pronte
mense imbandisca. Agamennón frattanto
qua rechi i doni, onde ogni Acheo li vegga,
e il tuo cor ne gioisca. Indi nel mezzo
del parlamento il re si levi, e giuri
che mai non giacque colla tua fanciulla;
e questo giuro il cor ti plachi. Ei poscia,
perché nulla si fraudi al tuo diritto,
di lauto desco nella propria tenda
ti presenti e t'onori. E tu più giusto
móstrati, Atride, in avvenir, ché bello
regal atto è il placar, qual sia, l'offeso.


Nicht immer ganz – nicht immer –
Oft bleibt zurück ein Schimmer,
Ein glänzend feuchter Glanz –
Wie Perlen oder Glimmer –
Und trocknet sie erst ganz,
Winkt jäh ein Lorbeerkranz!


Co teď jim vypravoval v tiši snivé,
list otce Hildy pověděl vám dříve:
kde on to zvěděl, nelze vyzkoumat.
Dost na tom, skřítků pozornému davu
že mohl o tom věrnou dáti zprávu,
v jich hlavách vznítit nový shon a chvat.
„Jak, Sibo pojede si pro nevěstu?
ach, juž to máme – zamezit mu cestu!“
V tom nejlepší své pomsty zřeli zbraň
a znova hlavy dohromady tiskli;
zas tichý šept – a náhle sborem výskli
a zatleskali plesem v dlaň.


Símbolo de la luz tú fuiste,
oh luna, en las nocturnas horas coronadas.
Tu pálido destello,
con el mismo fulgor que una muda inocencia,
aparecía cada noche presidiendo mi dicha,
callando tiernamente sobre mis frescas horas.
Un azul grave, pleno, serenísimo,
te ofrecía su seno generoso
para tu alegre luz, oh luna joven,
y tú tranquila, esbelta, resbalabas
con un apenas insinuado ademán de silencio.
¡Plenitud de tu estancia en los cielos completos!
No partida por la tristeza,
sino suavemente rotunda, liminar, perfectísima,
yo te sentía en breve como dos labios dulces
y sobre mi frente oreada de los vientos clementes
sentía tu llamamiento juvenil, tu posada ternura.
No era dura la tierra. Mis pasos resbalaban
como mudas palabras sobre un césped amoroso.
Y en la noche estelar, por los aires, tus ondas
volaban, convocaban, musitaban, querían.
¡Cuánto te amé en las sombras! Cuando
aparecías en el monte,
en aquel monte tibio, carnal bajo tu celo,
tu ojo lleno de sapiencia velaba
sobre mi ingenua sangre tendida en las laderas,
Y cuando de mi aliento ascendía el más gozoso
cántico
hasta mí el río encendido me acercaba tus gracias.
Entre las frondas de los pinos oscuros
mudamente vertías tu tibieza invisible,
y el ruiseñor silencioso sentía su garganta desatarse de amor
si en sus plumas un beso de tus labios dejabas.
Tendido sobre el césped vibrante,
¡cuántas noches cerré mis ojos bajo tus dedos
blandos,
mientras en mis oídos el mágico pájaro nocturno
se derretía en el más dulce frenesí musical!
Toda tu luz velaba sobre aquella cálida bola de pluma
que te cantaba a ti, luna bellísima,
enterneciendo a la noche con su ardiente entusiasmo,
mientras tú siempre dulce, siempre viva, enviabas
pálidamente tus luces sin sonido.
En otras noches, cuando el amor presidía mi dicha,
un bulto claro de una muchacha apacible,
desnudo sobre el césped era hermoso paisaje.
Y sobre su carne celeste, sobre su fulgor rameado
besé tu luz, blanca luna ciñéndola.
Mis labios en su garganta bebían tu brillo, agua pura, luz pura;
en su cintura estreché tu espuma fugitiva,
y en sus senos sentí tu nacimiento tras el monte incendiado,
pulidamente bella sobre su piel erguida.
Besé sobre su cuerpo tu rubor, y en los labios,
roja luna, naciste, redonda, iluminada,
luna estrellada, por mi beso, luna húmeda
que una secreta luz interior me cediste.
Yo no tuve palabras para el amor. Los cabellos
acogieron mi boca como los rayos tuyos.
En ellos yo me hundí, yo me hundí preguntando
si eras tú ya mi amor, si me oías besándote.
Cerré los ojos una vez más y tu luz límpida
tu luz inmaculada me penetró nocturna.
Besando el puro rostro, yo te oí ardientes voces,
dulces palabras que tus rayos cedían,
y sentí que mi sangre, en tu luz convertida,
recorría mis venas destellando en la noche.
Noches tuyas, luna total: ¡oh luna, luna entera!
Yo te amé en los felices días coronados.
Y tú, secreta luna, luna mía,
fuiste presente en la tierra, en mis brazos humanos.


Onde infinito in me cresce il dolore,
Talché nostro intelletto nol comprende:
La lingua è muta, et già più non s'intende,
Mercè chiamando per pietà del core.


Slavná jesti Česká země,
Staroslavné Čechů plémě!


Ein täglich Creuz verschmäh ich nicht,
Es weckt nur meine Christenpflicht;
Nur dieses bitt ich deine Güte:
Errette mich aus dieser Schmach,
Und schlepp ich dann mein Creuz dir nach,
So gieb mir stets ein froh Gemüthe.


Des Pyrgoteles Gemme liegt in Trümmer!
Lang' am Nektarpokal der Huldgöttinnen
Selbst den Musen ein Wunder schien Homeros
Apotheose.


Azért kérlek téged, te hatalmas Isten,
Delimánt veszedelemtül ily hirtelen
Ments meg, avagy hogy ha Zrini kardja ellen
Nem vagy elegendő, ölj meg előbb engem.”


Ser o no ser
poseyendo o no poseyendo
con o sin temple
esa es la cuestión
y
            acaso
la cuerda para rato.


Ein Esel dient' beim Gärtner.
Da mußt' er
Mit Kraut zum Markt, das ward ihm schwer;
Er zog zum Töpfer.
Der Esel dient' beim Töpfer.
Hier schleppt' er
Gar Winter durch und Sommer
Noch schwerer;
Und weh! zerbrach er
Ein Töpfchen – armer Esel,
Kriegst Prügel.
Der Esel zog zum Gerber.
»Weh mir! hier schlepp' ich leider
Schon Leder meiner Brüder!
Komm' nimmer los nun, nimmer.
Ich seh', er schielt schon immer
Nach meinem Leder.«


Mittels dessen, trautes Paar,
liebt und freit euch Jahr für Jahr,
Tag für Tag und alle Stunden!
Freien und gefreiet sein,
Lieb- und Gegenliebesschein
haben euch also verbunden.


Vy hrobu stíny příšerné,
z nichž prázdná leb zří do světa,
mě neleká ten příkrov váš,
na němž chudobka vykvětá.
Mně nehrozí předčasná smrť,
jáť s úsměvem jí v líce zřím,
jen v tvůj-li posvěcený klín
své mladé srdce uložím!


inauguram com humor
o outro lado do rigor


Was soll mir euer Hohn
Über das All und Eine?
Der Professor ist eine Person,
Gott ist keine.


Da Capo.


Cette Theresia, que le rustre et la gouge
Ont jadis adorée, une pique à la main
Et triomphant avec son proconsul romain
Sur un char, les cheveux couverts du bonnet rouge,


Ach Teutschland nicht mehr Teutsch im Kinderauferziehen/
im Fall der Vatter spielt/ so weiß das kleinste Kind/
obs Eicheln oder Grün/ Hertz oder Schellen sind/
die Tochter auch/ die sich im Spinnen solte mühen/


O Vasaro, o Salviati, o Sermoneta,
propizia la farete a chi la vede
dipingendola in grembo al suo pianeta.


Fénix laureada, con la voz sonora
del Cisne sacro, que en Genil se baña;
a quien Griegos milagros debe España,
pues lo insensible anima, y enamora.


Wenn ich auf dem Markte geh
Durchs Gedränge
Und das hübsche Mädchen seh
In der Menge,
Geh ich hier, sie kommt heran,
Aber drüben;
Niemand sieht uns beiden an,
Wie wir lieben.


 e proruppe da matto in questi accenti,
ai rètori lasciando e a' burattini
grammaticali ed altri complimenti.


لا يُضيعُ اللَهُ مِن عَمَلِ
وَلَكَ السَرّا فَقُل وَطُلِ
في سَبيلِ اللَهِ مَوقِفُ مَن
قَد هَداهُ أَرشَدَ السُبُلِ
كُلُّ ما نِلتُم وَنيلَ بِكُم
فَبِحَولِ اللَهِ لا الحِيَلِ
تَفتَدي الشُجعانُ نَقعَكُمُ
يَومَ فَرّوا مِنهُ بِالمُقَلِ
مَوقِفٌ مُرُّ المَذاقِ فَإِن
حَدَّثوا عَنهُ فَكَالعَسَلِ
وَالعُلا تُرقى وَكَيفَ بِها
وَمَراقيها مِنَ الأَسَلِ
تَنطَحُ الشُجعانُ حَملَتَهُ
كَنِطاحِ السَيلِ لِلجَبَلِ
قُل لِمَخدوعٍ بِجُملَتِهِ
أَينَ مثلُ الشَمسِ في الحَمَلِ
كَم سَعا دَرعاً كَمُنسَجِمٍ
قَصَّ مِن سَيفٍ بِمُشتَعَلِ
وَخِصالٍ قَطُّ ما حُمِلَت
لا عَلى جُبنٍ وَلا بُخُلِ
فَتَرى الأَيّامَ ما حُمِلَت
لا عَى فَقرٍ وَلا وَجَلِ


Ulysses wol, ich kom zu dir,
weil du ja nicht zu mir wilt komen;
und weil dein herz nicht wird von mir,
wird mein herz von dir eingenommen;
zwar mein verlust ist mehr mein pracht,
dan so ich auch dich thet erwerben,
dan aller schönheit gröste macht
kan nur verderben und verderben.


La niña a quien dijo el ángel
que estaba de gracia llena,
cuando de ser de Dios madre
le trujo tan altas nuevas,
ya le mira en un pesebre
llorando lágrimas tiernas,
que obligándose a ser hombre
también se obliga a sus penas.
¿Qué tenéis, dulce Jesús?
-le dice la niña bella-,
¿tan presto sentís, mis ojos,
el dolor de mi pobreza?
Yo no tengo otros palacios
en que recibiros pueda,
sino mis brazos y pechos
que os regalan y sustentan.
No puedo más, amor mío,
porque si yo más pudiera
vos sabéis que vuestros cielos
envidiaran mi riqueza.
El niño recién nacido
no mueve la pura lengua,
aunque es la sabiduría
de su eterno Padre inmensa,
mas revelándole el alma
de la Virgen la respuesta,
cubrió de sueño en sus brazos
blandamente sus estrellas.
Ella entonces, desatando
la voz regalada y tierna,
así tuvo a su armonía
la de los cielos suspensa:
Pues andáis en las palmas,
ángeles santos,
que se duerme mi niño,
tened los ramos.
Palmas de Belén
que mueven airados
los furiosos vientos
que suenan tanto:
no le hagáis ruido,
corred más paso,
que se duerme mi niño,
tened los ramos.
El niño divino,
que está cansado
de llorar en la tierra
por su descanso,
sosegar quiere un poco
del tierno llanto.
Que se duerme mi niño,
tened los ramos.
Rigurosos yelos
le están cercando;
ya veis que no tengo
con qué guardarlo.
Ángeles divinos
que vais volando,
que se duerme mi niño,
tened los ramos.


Ne, můj milý, ne, můj milý!
poslední mi dopřej chvíli,
dříve, než nastane den.
Volá-li tě srdce ke mně,
přijď, můj milý! Není země,
kde by nevyzrál můj sen.


Willst du richten
Unser Dichten,
Obs geflattert
Und geschnattert,
Obs geschwungen
Und gesungen,
Birg doch klüglich
Unverzüglich
Deinen Ungeschmack,
Und verscharre
Das Geschnarre:
Deinen Dudelsack.


Подьячий здесь зарыт, нашел который клад;
У бедных он людей пожитков поубавил,
Однако ничего не снес с собой во ад,
Но всё имение на кабаке остави


Die gute Sache kommt mir vor
Als wie Saturn, der Sünder:
Kaum sind sie an das Licht gebracht,
So frißt er seine Kinder.


Vše ztraceno již; lze-li as
strach vyrvat z ňader ven?
Vždyť zjitřelou se nákazou
všech vedral do tepen.


A hned zas vesele to ve sklo zvoní,
jak víly létly by na hřbetech koní,
jimž ve hřívách zní hudba rolniček –
a hned zas truchlivě se hlava skloní,
jak bídy pláč když úpí z uliček.


Jděte k ní domů! Sviňte prapory,
už beztoho vám zbledly z valné části!
Sázejte špenát, zelí, brambory,
a „Vlast“ už konečně být nechte vlastí!


Pase en sueños las noches y los días,
en lo que toca al pastoral estado,
sin que de amor un mínimo cuidado
sienta, ni sus ancianas niñerías.


Ma or mi dòle tanto lo partire
da lëi che farò, sendomi morto,
ch'elo mi pare che receva torto:
per Dio, merçede voglime encherire!


我是东篱老
移家惠远邻
黄花定相笑
祗少白衣人


Bater à porta ao nosso gesto,
Fazer apelo no nosso braço,
Lembrar ao sangue nosso o doesto
E o vil cansaço,


لا تَشْمُتنَّ بمن أسا وهَوى
واسْتكْفِ ربَّكَ سوءَ مُنْقلبهْ
إنَّ الشَّماتَة بغْيُ ذي سَفَهٍ
جَهِلَ القضاءَ ونامَ عنْ نِوبهْ
كم ظالِمٍ أحْببتُ صَرْعَتهُ
فبكيْتُهُ ممَّا تورَّطَ بِهْ


Drumb treten wir heran,
O Vater, auff den Plan,
Uns danckbar zu erweisen
Und deine Macht zu preisen,
Hernach umb Christus willen
Zu bitten, diese Stund
Uns damit zu erfüllen,
Was nütz ist und gesund.


Tímž okem, které do kolébky zřelo,
zřít v propast hrobu, která všecko zdáví,
jak dal to osud bez fráse a posy,


Nein! solcher Ärmlichkeit dich hinzubieten,
Wird Armut dich nicht zwingen,
Die freie Liebe läßt sich nicht umarmen,
Wo sie den Kuß in Zweck und Absicht schmieden,
Wo Trieb und Freiheit ringen,
Und alle Lüste an der Not verarmen,
Dem Handwerk zum Erbarmen,
Wo zwei geübte Langeweilen weilen
Und Pflicht und Notdurft teilen
Darfst du dich nicht ergeben – heilig Leben!
Dein Bild nicht in des Haushalts Linnen weben.


O štěstí přemýšlet, je bourat vetchou zídku,
již proti přívalu jsme ze snů zbudovali,
je, dřív než rozkvetla, illusí škubat kytku,
je lásce strhnout pás, dřív než jsme milovali,
a, než se vyzpíval, je zlomit ptáku snítku.


霞楼月榭欲生尘
水上烟云积几旬
满地山花应笑我
雨中春包属他人


我来西郊始三日
超然便若与世违
市朝乃在咫尺尔
况复万里沧浪归


Sie ist gegangen ... horch,
Die Flurthür fällt ins Schloß!


Thus, with myself in mental confab,
And having own'd my pen a sad blab, —
Vex'd e'en that Caution should distrust
Those friends I love, those friends so just,
Those steadfast hearts I dare confide in,
And hope for ever to reside in,
I drove cold Prudence from my ear,
Her whisper'd doubts refus'd to hear,
Promis'd to list some other day,
My letter seal'd, and sent away.


Upřímnosť zde možno zříti,
každá děva dí, co cítí,
a jak dům tak též umí ti
srdce svoje otevříti.


Götter! Ich werd an ihrer Brust entschlummern,
Werd im Traume mit ihrem Busen spielen;
Werde, wachgeschimmert vom May, in ihren Armen erwachen!


Svět v noci chrám, nebe jest oltář, jsou hvězdy ty svíce,
Lampa měsíc; tys pak, člověče, chrámu knězem.


Ó srdce, luzná pohádko,
tak plna snů a vůně,
jen uvěřit ti na krátko
a věčně člověk stůně!


破敌将军晓入燕
满城和气接尧天
油然叆叇三千里
洗尽尘氛二百年


Aber ich hab entblößet
Meine lebendige Brust;
Da hat sie mit Schande
Versinken gemußt!


Werde nicht irre
Am dunkeln Liebesrätsel! Sinn' und harre,
Bis sich's dir lieblich wie ihr Haar entwirre.


Y, por ventura, entre alabastros y oro
del alto capitel, verá su muerte,
pobre y desnudo, el sucesor primero


Nichts wird dir verborgen bleiben,
dir entfalten soll ich Alles,
ja das Bild des Lebens selber
soll sich strahlend dir verdichten
unter meinen Wunderhänden.


Simile esempio non credo che sia
fra gli antiqui guerrier, di quai li studi
tutti fur gentilezza e cortesia;
né dopo la vittoria erano crudi.
Bradamante non sol non era ria
a quei ch'avea, toccando lor gli scudi,
fatto uscir de la sella, ma tenea
loro i cavalli, e rimontar facea.


Der nächtlich tiefe Himmel blaute,
Auf ging der Mond im dunklen See:
Mir aber war's, dein Auge schaute
Zu mir empor in stillem Weh.


楚水不风鱼逝远
霜天初月雁飞高
履穿袍敝浑无暇
目断心驰祗自劳


şarap için şarap: bu ölüm yolculuğunda


Teď teprv mrtva romantismu era,
když splnily se sny a touhy jeho.
Teď vidíme, jak hnali jsme se včera
kams za přeludy světla vyžilého.


Ich habe dich lieb gehabt, so lieb,
Auch wenn ich dich streng gescholten;
Was ich von Liebe dir schuldig blieb,
Sei zwiefach dir jetzt vergolten!


Z Týnského chrámu procesí se béře
k Mostecké bráně za hlaholu zvonů,
jak bludná smečka vyplašené zvěře,
ze všad se sbíhá v ustrašeném shonu
z uliček města klikatých a šerých
lid za oděnci šumných saských vojů,
jichž lesklopřilbí, svižní hlasatelé
klusají pyšně na komoních v čele.


No pienses
por mis silencios
cuando callo
que no te amo.
Quiero que sepas
que vives aquí,
en mis silencios,
cautivo en mi corazón
Sí, en mi corazón,
conmigo,
te llevo siempre prendido,
hablándote de mil cosas.
No se quiere más,
por gritarlo al mundo entero.
Mi mundo eres tú,
que vives en mí,
en lo más profundo
de mi corazón.


Můj koníček vraný,
Pěkně osedlaný,
On mi byl od krále
K boji darovaný.


Und kommt eine Kugel balde
Und nimmt mir fort ein Bein:
Es wächst viel Holz im Walde,
Ich darf nicht traurig sein.
Ei, was mich Strümpf' und Schuh' gekost,
Nun mag ich's baß vertrinken;
Das ist ein tapfrer Trost.


Was spricht in Euch, Ihr Saiten?
Was singt in Eurem Schall?
Betrügst Du mich, o Liebe,
Mit süßem Widerhall?
Du Täuscherin der Herzen,
Geliebter Lippen Tand,
Bist Du vielleicht in Töne,
Du Flüchtige, verbannt?


Wieder, zu atmen müd,
Müd ihrer Not,
Eine, die flüchtend schied
Jach in den Tod!
Hebt sie vom Uferkies,
Aufhebt sie leis!
O, welch ein zart und süß
Abgeknickt Reis!


Sei deutsch, mein Volk! Verlern den krummen Rücken,
an den du selbst unwürdig dich gewöhnt!
Mit freier Stirn, gradaufwärts mußt du blicken,
vom eignen Mut gesittigt und verschönt.
Es kann den Fürsten selber nicht gefallen,
dies schmeichlerisch demütige Geschlecht –
ein offnes Auge! So geziemt es allen,
zu Boden sieht das Tier nur und der Knecht. –


Un sabio y santo arcano
dormía en sus pupilas y en su mano
temblaba suavemente
un pálpito afectivo intermitente.
Era vasco de nombre y de apellido,
era vasco en su noble orgullo herido
y cuando me miraba
lucía una sonrisa en su mirada.
Un día pregunté ingenuamente.
—¿De qué estoy hecho yo?
Fue de repente.
Me sonrió mirando de soslayo
las rosas que esparcía el mes de Mayo
y dijo bondadosa y dulcemente:
—Estás hecho de espejo solamente.
De espejo de borrascas y tormentas
cuando en la tempestad tú te amedrentas.
De espejo de alegría y de consuelo
cuando luciendo el sol, alegra el suelo
y el ruiseñor cantando emprende el vuelo.
De espejo de dolor y desconsuelo
cuando una enfermedad causa tu duelo.
De espejo de tristeza y sacrificio
cuando ingenuo recaigas en el vicio.
De espejo de esperanza y de bonanza
cuando el amor por ti bata su lanza.
¡Estás hecho de espejo solamente,
donde se mira Dios constantemente!.
Mi abuelo me besó tan tiernamente
que una lágrima cayó sobre mi frente.


— Omè, caro fratel, chi mi t'ha morto? —
diceva Polinoro in suo linguaggio.
— O somma speme e tutto mio conforto,
chi ebbe contra te tanto coraggio?
Chi t'ha condotto a così fatto porto?
Omè tapin! di dolor mi morraggio.
Chi è quel cavalier che mi t'ha tolto
e da te in questo secul m'ha disciolto?


A sì strano spettacolo Iocondo
raserena la fronte e gli occhi e il viso;
e quale in nome, diventò giocondo
d'effetto ancora, e tornò il pianto in riso.
Allegro torna e grasso e rubicondo,
che sembra un cherubin del paradiso;
che 'l re, il fratello e tutta la famiglia
di tal mutazion si maraviglia.


Rispose Ferraù: - Tenete certo
che non è alcun di quei ch'avete detto.
A me parea, ch'il vidi a viso aperto,
il fratel di Rinaldo giovinetto:
ma poi ch'io n'ho l'alto valore esperto,
e so che non può tanto Ricciardetto,
penso che sia la sua sorella, molto
(per quel ch'io n'odo) a lui simil di volto.


青春白日坐消难
须著人间比梦间
八公山下清淮水
明月何时照我还


Kaum aber hatte vom schrecklichen Ton
Sich mählich der Nachhall verloren,
So drang ihr noch lauter und deutlicher schon
Daß Brüllen vom Stalle zu Ohren.


Sufocar
de prazer
com o teu corpo


Zde na vysoký stupeň jest posazen,
Pravý jest podiv, okrasa stvoření,
Zde tvorstvo řídí převahou svou,
Bez něho svět by byl pustým ladem.


Welch kühnes Wollen
Verkünden uns hier die Bilder Francia's!
Edler Greis,
Der du so sehnsüchtig
Ein Werk des verwandten
Größern Rafaels erharrtest.


Déjame decirte,
que la tinta usada
la he robado de los ríos de tus venas
y no fue suficiente para calmar
la sed voraz de mi corazón.
Déjame decirte,
que aun sigo soñando
en la miel de tus ojos;
la cual he bebido,
en tu boca de silencio
Déjame decirte,
al menos,
que sueño que sueñas conmigo.
Déjame decirte,
que me dejes,
al menos,
con ese sueño.


أمسيتُ مثلَ الشّمْعِ يُشرِقُ نورُهُ
والنّارُ في أحشائِهِ تَتَلَهّبُ
حَيرانَ وجْهِي للتّجمّلِ ضَاحِكٌ
طَلْقٌ وقَلبي للهمومِ مُقَطِّبُ


C'è qualcosa di nuovo oggi nel sole,
anzi d'antico: io vivo altrove, e sento
che sono intorno nate le viole.


لقدْ زالَتْ اللأواءُ وارْتَفَعَ الجَهْدُ
وأطْنَبَ في شُكْرِ الحَيا الغَوْرُ والنّجْدُ
غَداتَ سَرَتْ ريحُ النُّعامَى لَواقِحا
وجاءَ على آثارِها الغيْثُ منْ بعْدُ
سَحائِبُ أمْثالِ القِطارِ إذا ونَتْ
بمُثْقَلَةِ الأوْقارِ صاحَ بِها الرّعْدُ
وهَشّ عليْها البرْقُ بالسّوْطِ فانْبَرَتْ
تُدافِعُ في عَرْضِ الفَلاةِ وتشْتَدُّ
فَما كانَ إلا أنْ أناخَتْ وعرّسَتْ
فعرّسَتِ النَّعْماءُ واقتُضِيَ الوعْدُ
وجَلّتْ تِجارُ الرَّيْعِ كُلَّ بِضاعَةٍ
تُقرُّ لَها صَنْعاءُ بالفضْلِ والهِنْدُ
فما شِئْتَ فيها من نَمارِقِ سُنْدُسٍ
وإسْتَبْرَقٍ منْ فوْقِ غُبْرِ الرُّبى يبْدو
ولائِمُ فضْلِ اللّهِ فيها مَوائدٌ
تَقومُ قِيانُ الوُرْقِ منْ فوْقِه تَشْدو
لكَ الشُّكْرُ يا رَحْمانُ فِيما بذَلْتَهُ
منَ الرِّفْقِ فِينا دائِماً ولكَ الحَمْدُ


Die Berge, schwergemauert im Flachland.
Die Meeresbucht gezirkelt an den Strand.


Váraszendítő, te harangok gyáva huzója,
Szókönyvet faragál, s tudsz-e beszélni magad?


Před kroky mými se vztyčili, otravné prameny syčící tmou,
na stvolech, zmítaných vichřicí hlubin, nestvůrné hlavy jim kvetly;
v tělo mé vrůstali, vůli mi spoutali hadí svou sugescí zlou
a v zraky mé z nehybných očí svých stříkali sinými světly.


E pompe sursero di fòri e portici
Ed are a l'unico signor de' liberi.
Né a gli ozi allor de' vili
Servian l'arti civili;


Depois da grande explosão
A nêga se aliviou
A meninada apanhou
"Caco" de cu pelo chão
Pano de fundo e botão
Caroço e casca de umbu
Uma chibata de angu
Do entre perna desceu
O peido que a nêga deu
Quase não passa no cu


Rom die bedrängte Stadt, dein und mein Vaterland,
Fällt dir durch mich zu Fuss', und machet seine Reue
Durch deiner Mutter Aug' in Thränen, dir bekant;
Mein Sohn! Ach mache nicht, dass ich den Nahmen scheue:
Zieh' ab, und sage dem der dessen Ursach fragt;
Dass Rom dich erst, hernach ich dich von Rom verjagt.


Fürstin, Ihr geht, wie es billich, inner Gold und Seiden her;
Dennoch seh ich, als die Kleider, nichts an Euch, das schlechter wär.


Poznal bludy lidských mozků
prokousávajících se tu,
poznal nouzi lidských srdcí,
když jsou v nejkrásnějším květu.


Jenom ještě z dálky kdesi –
ozývá se teskný hlas:
„O vánocích vzpomeňte si!
Vzpomeňte si! – Prosím vás!...“


Do oken řady hledí slunce jarní.
– Co počneš si tu bez mne, hochu bledý?
Znavené prsty
mé točí, točí list ten hnědý...


Wenn in seinen tiefen Gründen aufgewühlt sich trübt das Meer,
Wirft es helle weiße Perlen über seinen Strand umher.
Wenn die Liebe wühlt im Herzen und die Augen trübe macht,
Fallen diese heitern Lieder aus dem Mund mir unbedacht.


„Ach, mne vábí tichá ves!“
„Mne hluk města, věží les!“
„Nuže s Bohem! Měj se blaze!“
„Slunce sviť ti na tvé dráze!“


Und als, da die lange Kriegesfrohn
Des Schatzes Truhen geleeret,
Die Söldner den rückständigen Lohn,
Mit Abzug drohend, begehret:
Wer hielt sie mit freud'gem Opfermut
Im Dienste Friedrichs zurücke?
Wer wagte sein, seines Kindes Gut
An Habsburgs schwanke Geschicke?


柔橹轻飞过别滩
老夫吹帽受风寒
江流屈曲如蛇转
赢得青林四面看


过关天日正晴明
谁道山神不世情
远客得归心绪别
陇泷闲作断肠声


Aber fett vnd außerlesen
Ist darnach sein Fleisch gewesen.
Weil ich, Herr, dir dancken soll,
Weil ich werde sein geniessen,
Heb ich an bey iedem Bissen:
Vnserm Hauptmann geh es wol!


Зачем насмешливо ревнуешь,
Зачем, быть может, негодуешь,
Что музу темную мою
Я прославляю и пою?
Не знаю я тесней союза,
Сходней желаний и страстей —
С тобой, моя вторая муза,
У музы юности моей!
Ты ей родная с колыбели…
Не так же ль в юные лета
И над тобою тяготели
Забота, скорбь и нищета?
Ты под своим родимым кровом
Врагов озлобленных нашла
И в отчуждении суровом
Печально детство провелТы в жизнь невесело вступила…
Ценой страданья и борьбы,
Ценой кровавых слез купила
Ты каждый шаг своей судьбТы много вынесла гонений,
Суровых бурь, враждебных встреч,
Чтобы святыню убеждений,
Свободу сердца уберечНо, устояв душою твердой,
Несокрушимая в борьбе,
Нашла ты в ненависти гордой
Опору прочную себТы так встречаешь испытанья,
Так презираешь ты людей,
Как будто люди и страданья
Слабее гордости твоеИ говорят: ценою чувства,
Ценой душевной теплоты
Презренья страшное искусство
И гордый смех купила тНет, грудь твоя полна участья!Когда порой снимаешь ты
Личину гордого бесстрастья,
Неумолимой красоты,
Когда скорбишь, когда рыдаешь
В величьи слабости твоей —
Я знаю, как ты проклинаешь,
Как ненавидишь ты людей!
В груди, трепещущей любовью,
Вражда бесплодно говорит,
И сердце, обливаясь кровью,
Чужою скорбию болиНе дикий гнев, не жажда мщенья
В душе скорбящей разлита —
Святое слово всепрощенья
Лепечут слабые устТак, помню, истощив напрасно
Всё буйство скорби и страстей,
Смирялась кротко и прекрасно
Вдруг Муза юности моеСлезой увлажнены ланиты,
Глаза поникнуты к земле,
И свежим тернием увитый
Венец страданья на челе…


Aus schwarzem Sarge starrt,
Von Morgengrau erhellt,
Ein Toter bleich und ernsthaft
In die verlassne Welt.


Auff/ auff/ Gott wil gelobet sein:
Ihn loben wind/ vnd regen/
Ihn loben blitz/ vnd wetterschein/
Zusampt den donner-schlägen:
Ihn lobet auch der regen-creiß/
Der bogen bunt gefärbet;
Reyff/ wetter/ wind/ vnd sommer-eyß
In kisel klein zerkerbet.


幽人春梦足
卧听鸟声沸
晓起问山童
木兰开也未


Fort mit der Ehe hartem Sklavenband!
Ein Thor nur kann sich eigne Fesseln winden:
Uns soll kein Schwur, nur Liebe soll uns binden,
Und ehe noch die flücht'ge Laune schwand,
Mag auch das Joch der ernsten Treue schwinden;
Kennt der die Lust, wer ihre Flucht gekannt?
Das rasche Glück hat keinen sichern Stand,
Es küßt und flieht, gleich leichten Frühlingswinden;
Kaum haschen wir's mit leiser, schlauer Hand,
Kaum suchen wir ein Hüttchen ihm zu gründen,
So wird es schnell sich unserm Arm entwinden,
Es flieht und läßt uns oft nur sein Gewand;
O eilt ihm nach! wo wir es wiederfinden,
Da sey für jetzt auch unser Vaterland.
Heut wird das stille Veilchen uns erquicken
Und morgen uns der Rose Duft erfreun;
Mag auch der Fuß den zarten Halm zerknicken,
Wenn wir bald hier, bald dort uns Blumen pflücken,
Im neuen Lenz wird neues Grün gedeihn.
Wer wollte nur mit einem Kranz sich schmücken,
Wenn tausend uns durch Reiz und Duft entzücken?
Verändrung nur kann wahres Glück verleihn.


Nagy szükségemben ohajtok,
Tehozzád szívből kiáltok,
És engem te meghallgatsz,
Nyavalyámban el nem hagysz.
Úgyan sincs sohol több Isten,
Ki hozzád hasonló legyen,
Nincsen több erős Isten,
Ki illy dolgot tehessen.


Byl jsem tázán, které as
oko má víc vnady,
zdali toto modravé,
aneb černé tady?


Nela refresca a boca um só instant
Que importa?, se o cansado viandante
Bebe em todas as fonte quando passa?


Ô Don Quichotte, vieux paladin, grand Bohème,
En vain la foule absurde et vile rit de toi :
Ta mort fut un martyre et ta vie un poème,
Et les moulins à vent avaient tort, ô mon roi !


Zatím oráčové dojížděli
na obecní půdu, na občinu.
S hlukem když pak chystali se k činu,
najednou se ozval zástup celý:
„Zrada! Zrada! Hlohováci tady!“
Nebo hle, tam nad obilí s meze
hlava za hlavou na jevo leze –
Hlohovských je jako máku všady!
A když Moklínští se z překvapení
probrali, hned vzkřikli na spřežení,
obrátili radlice a řízli
černou zem i bičem koně prali,
aby v tvrdé půdě neuvízli.
Tu však na ně Hlohovští se valí,
krev že v těle ledakomu stydla;
koně zadrželi za udidla –
jako v lesích druhdy po silnici
přepadali kupce loupežníci.
Zalekli se, ztichly obě strany,
a v tom jeden soused ze Hlohova
k celé obci tak se ujal slova:
„Za humny lán, od dávna tak zvaný,
ku Hlohovské obci patřil zdávna;
pamětníci povědí vám více.
Avšak dnes, že míní vláda slavná
dělit tyto obce po přehlídce,
občanstvo zde naše zakročuje
na té půdě, za humny jež sluje!“


Solenni in vetta a Monte Mario stanno
nel luminoso cheto aere i cipressi,
e scorrer muto per i grigi campi
mirano il Tebro,


Ma diè Fortuna al suo desire effetto,
ché l'ultimo guerrier che al pian conquiso
cadde, a Rinaldo fe' sbalzar l'elmetto,
rompendo i ferrei lacci a l'improviso.
Al sùbito apparir del vago aspetto
parve che le s'aprisse il Paradiso,
e vide entro lo spazio d'un sol volto
quanto in mill'altri è di beltà raccolto.


Jedle štíhlá a ty buku statný,
Co ti cizý květ v korunce platný,
Nevrle se otřes, mejlí shoď.
Mejlí shoď, jenž z tvého potu žije,
Ne jak mech, jenž bok severný kryje,
Pyšné mejlí na těle neroď. –
Šeptmo jedle, šeptmo buk i praví:
Vyšší a statnější lidské hlavy,
Každá těch dřív hojné mejlí shoď.


A čisté jako krišťal je,
v něm vidět je až na dno –
leč hloub kdo do něj nahlídne,
ten utone v něm snadno.


A titok kinyilatkozott:
Szeret, - de nem engemet!
Nem érettem sohajtozott -
Fojtsd meg, óh kín! szívemet!
Boldogtalan indúlatok,
Melyek létet adátok, -
Emlők, a kik tápláltatok,
Nézzétek itt munkátok! -
Nyílj meg, óh föld! - szakadj rám, ég!
E pontban itt hadd legyen vég:
S te, ki megölsz, vad lélek!
Légy boldog! - ha nem élek.


Ihr Kinder gebet euch zu frieden,
Ich wil euch nicht beschwerlich seyn,
Ich habe mich von euch geschieden
Und stelle mich nicht weiter ein
Dieß sey nunmehr das letzte Lied
Damit euch meine Faust bemüht.


Die himmlische Freud ist eine selige Stadt,
Die himmlische Freud die kein End mehr hat;
Die himmlische Freude war Petro bereit,
Durch Jesum und allen zur Seeligkeit,
Zur Seeligkeit.


I paroll d'on lenguagg, car sur Gorell,
hin ona tavolozza de color,
che ponn fà el quader brutt, e el ponn fà bell
segond la maestria del pittor.


Die Andern liefen gar so schnell,
das Ihre zu erjagen;
da kommt mit seinem Wackelschritt
solch armes Entlein nicht gut mit,
und – muß den Spott noch tragen.


Máť zavinula dítě v plénky sněžné
a v jesle položila napospěch
a jesle za lůno mu byly něžné
a suchá sláma za hebounký mech.


Und darfst du es nicht sagen,
Ich laß dich dennoch frei,
Du magst der Jungfrau klagen,
Daß ich nicht bei ihr sei;
Es wird mir alles noch werden.


Der Regen sprüht, der Regen spinnt
Den grauen Hexenschleier,
Hohl stöbert der Novemberwind –
Flackre, mein brodelnd Feuer!


Ey meine liebe Jäger
Noch eins ich nur frag,
Ob ich wohl im Heimgehn
Ein Gemslein mir jag?


Und du gehst an ihrer Seite
Nun mit sanfter Majestät,
Wie die Tugend, im Geleite
Neugebohrner Engel, geht.


Sie hat Perioden mit Äther.
Ich breche mitunter mit ihr
Beziehungen ab, die ich später
Erneure bei angeblich Bier.


»So leg' uns doch, o Sänger, das wüste Traumbild aus.
Was für Gespenster bringst du in kalter Nächte Graus?
Für welche Sünde wallen sie hier durch Schreckensnot, –
Und wagen auf dem Eise, schon tot, den zweiten Tod?«


冶叶倡条不受羁
翠筠轻束最繁枝
未能隔绝蜂相见
一一花房似蜜脾


Or have adopted a different attitud And the poem


Kdež hádanky! On řeší šachy!
On ve skrývačkách osoby –
a rebusy a nápis temný –
hned – jedna – dvě – tři přečítá.


To druhé: aby svoboda,
jíž svit už zakmitává,
můj drahý národ zblažila,
a jí mu vzrostla sláva.