أهْدى السلامَ إلى الكريم المفضلِ
البطل الرئيس القُلَّبِ الحُوَّلِ
زاكِى الأرومةِ سيدٍ متواضعٍ
محيي النَّدَى مُضْنِى العِدَى بالمتْصلِ
مولى الموالِى حميدِ بن المرتضى
سلطانِ سيفِ اليعرب الأنبلِ
أكرمْ به مِنْ علمٍ متورعٍ
أهلِ السِّيَادةِ والجنابِ الأْفضلِ
أهلِ السماحةِ والفصاحةِ والحجا
وابنِ الحجاجحة الليوثِ اليُسَّلِ
يا ابنَ الأول آثارُهم مذكورةٌ
وقلوبهم وحلومُهم كالأجْبُلِ
هُنِّيتَ بالعيدِ الذي عائِدٌ
بالفضلِ والإحسانِ غير مُبَدَّلِ
لا زِلْت في عَلْيَاكَ دهراص خالداً
في نعمةٍ تترى وَجَدّ مُقْبِلِ
ترعى النعيمَ مخلَّداً في لذةٍ
متنعماً بتشرفٍ وتَفَضُّلِ
فاشرفْ شرفتَ بمنطقٍ وشمائلٍ
وفضائلٍ مترونةٍ بِتَجملِ
أنتَ الندَى وأبو الندى وأخو الندى
حُزْتَ المَدى فأربعْ بأرفْع منزل
لكَ همَّةٌ قعساء في النعماء ما
تزدادُ إلا رفعةً بتنقلِ
لقدِ ارتقيتَ بهَا رقيّاًعالياً
حتى علوتَ على السّماكِ الأعْزَلِ
فابقِ البقاءَ السرمدي معظماً
ومعذّراً في الجُودِ غيرَ مُعَذَّلِ
وعليكَ ألفُ تحيةٍ ومسرةٍ
وسلامةٍ تَتْرَى بغيرِ تبدُّلِ
مِن خادمٍ صافِي المودةِ مخلصٍ
لكَ وده وهو المحبُّ المعْولِى
ثمَّ الصلاةُ على النبيِّ محمدٍ
خيرِ الورَى الزاكي النبيِّ المرسَلِ


O Jesu, laß mich doch nicht hier,
Nimm mich nur in das Grab mit dir!
Laß deines süßen Herzens Schrein
Mein Grab und eigne Ruhstatt sein.
O Jesu, nimm dies Leben hin,
Ich ruh nicht, bis ich bei dir bin.


Jeder Glaube ist der rechte,
Wenn die Liebe, sie, die echte,
Jenen, die am Himmel thront,
In dem Herz' des Menschen wohnt.


Je bílý sníh i na lánu, i líše,
pláň rovná, širá leží tady tiše
jak nesmírný list bílý, připravený –
Co svatá noc naň hvězdnou rukou vpíše?


Drauf thu ich auf der Gallerie
Mit Frohsinn um mich grinsen,
Entdeckend einen Parablie
Noch dünner als zwei Binsen;
Mit solchem Angebinde reich
Möcht ich mich flugs beweiben,
Da wird mir's Herz so weich, so weich,
Ich kann nicht länger bleiben.


玉栏四面护花王
一段风流似洛阳
深院不须驱野鹿
只愁蜂蝶暗偷香


Trut opíral se o svůj velký štít,
bouř zvěstovalo jeho obočí,
neb strmou cestou k bráně vedoucí,
jel na vraníku Chrudoš, temný rek,
a vedle koně žena kráčela,
a skrývala svůj bledý obličej
do dlaní, které déle zadržet
juž nedovedly usedavý pláč.
Trut povznes’ nad ní mohutný svůj štít,
a jako vichr zazněl jeho hlas:
„Kdo je ta žena, a proč trýzníš ji?
Proč vineš jejích vlasů temný proud
kol ruky, která chránit měla by,
ne tupit ženu, bohů luzný tvor?
Pusť na svobodu bledou zajatou!“


Serás de otro... sí, de otro.
Eres bella, te sabes bella.
En mi mente quedará tu rostro
para siempre, como una estrella.
Serás de otro... sí, de otro hombre.
Le darás tu aliento, tu fe ligera.
Quizás entonces no me asombre...
Tal vez ya no me duela.
Serás de otro... sí, por supuesto.
No naciste para vestir santos.
No serás mía, cuánto lo lamento...
Serás de otro... yo ya no vuelvo.
A partir de hoy se rompe el encanto.
Serás de otro... sí, lo acepto.


Was mir gebricht an Geld vnd grossen Schätzen,
Muß mein Gemüht vnd dessen güldne Ruh
Durch freyes Thun vnd Frölichkeit ersetzen,
Die schleusst vor mir das Hauß der Sorgen zu;
Ich wil es geben
Vmb keine Welt,
Daß sich mein Leben
Oft ohne Geld
So frewdig hält.


Qual d'ira e di virtù divin furore
Su quel colle a le prove ultime viene?
Chi ricaccia il gagliardo assalitore,
E terribil lo folgora a le schiene?


A nezdála se v tomto jasu
pro jiného nic stvořena,
než obdivuje její krásu
bys k zemi skláněl kolena.


Csak estig éljünk, csöndesen megérve,
mint fán az alma, mezőn a kalászok,
aztán hulljunk le - ó szent, szent az élet -
százszor szent - ezt kiáltjuk megalázott


Leží tiše. –
Hnije, kyše
hmota mladých lidí!
Až je rýč, až lopata je sklidí.


Che sciai, stolto? Costei forsi si move
contra di te sì desdegnosa e altera
per far, come già fe', di te più prove.


«Me quedaré en España compañero»,
me dijiste con gesto enamorado.
Y al fin sin tu edificio trotante de guerrero
en la hierba de España te has quedado.
Nadie llora a tu lado:
desde el soldado al duro comandante,
todos te ven, te cercan y te atienden
con ojos de granito amenazante,
con cejas incendiadas que todo el cielo encienden.
Valentín el volcán, que si llora algún día
será con unas lágrimas de hierro,
se viste emocionado de alegría
para robustecer el río de tu entierro.
Como el yunque que pierde su martillo,
Manuel Moral se calla
colérico y sencillo.
Y hay muchos capitanes y muchos comisarios
quitándote pedazos de metralla,
poniéndote trofeos funerarios.
Ya no hablarás de vivos y de muertos,
ya disfrutas la muerte del héroe, ya la vida
que no te verá en las calles ni en los puertos
pasar como una ráfaga garrida.
Pablo de la Torriente,
has quedado en España
y en mi alma caído:
nunca se pondrá el sol sobre tu frente,
heredará tu altura la montaña
y tu valor el toro del bramido.
De una forma vestida de preclara
has perdido las plumas y los besos,
con el sol español puesto en la cara
y el de Cuba en los huesos.
Pasad ante el cubano generoso,
hombres de su Brigada,
con el fusil furioso,
las botas iracundas y la mano crispada.
Miradlo sonriendo a los terrones
y exigiendo venganza bajo sus dientes mudos
a nuestros más floridos batallones
y a sus varones como rayos rudos.
Ante Pablo los días se abstienen ya y no andan.
No temáis que se extinga su sangre sin objeto,
porque éste es de los muertos que crecen y se agrandan
aunque el tiempo devaste su gigante esqueleto.


Pero cualquiera entiende del mundo la oficina
donde se arreglan todos los papeles del mundo
y se hace el pasaporte para la patria amarga
de donde nadie vuelve.


修竹不爱碧
润我窗中人
欲知春云坼
寸寸吐龙鳞


Však pospolu my vysmějem se smrtí,
a budoucnost-li přec nás mrtvé spatří,
to v smrti ještě obejmem se, bratři!


Wer wird mir, mein Herze, das Jesulein geben?
Heiliges Leben.
Wo werd ichs berühren mit Armen und Lippen?
Gehe zur Krippen!
Was Krippe? So liegt denn der König im Stalle?
Ach ja, im Stalle!


B
Was in Berlin so vor sich geht, Erfährt der Bülow manchmal spät.


Ugyan hamar követöt megfogatá,
Egy idegöt hamar előhozata,
Az ő lábára aszt hamar fojtatá,
Annál fogva őtet felakasztatá.


I na polích, od vzchodu dne,
zřít šátky, šíje skloněné.


Schon wieder, ach, und wieder!
Du lachest und mir graut:
Es singen deine Zöpfe ... Weh!
Du bist die Windesbraut!«


ty budeš vzornou paní též,
jak tomu mrav chce světa,
a s úsměvem jen vzpomeneš
na svoje mladá leta...


und wissen nicht warum.


Du hast deß Himmels Fuß, die grosse Last der Erden,
Dein weises Meisterwerck, in starcken Grund gelegt,
Den Bau ihm lassen selbst zur Gegenwage werden,
So daß er weder sinckt, noch auff die Seite schlegt.


Da sah ich, eng im Käfig eingegittert,
Die hagre Wölfin neidisch mich beäugen,
Als spräch sie: Du bist frei und kannst noch klagen?


A kolem mostu podél řeky
on bdělé stráže zanechal
a v západu pak luzné kraje
na vítězný se pochod dal. –


أظبي بطاحِ الأبرقين بحقِّ من
كساك رداء الحسن عطفاً على المضنى
ملكت فؤادا ذاب فيك تولُّها
ومن عجبٍ يحييه من لطفك المعنى
فنى فاجتلاه سرُّ حبِّك بالبقا
وحاشا فؤاداً فيه حُبُّك أن يفنى


紞鼓吴门彻曙开
郡人还喜邓侯来
政成岁稔庭无讼
谁伴南园举宴杯


A smutné selské postavy zřím obcházeti,
zoufalství němé zírá z ustaraných tváří.
Den za dnem marně touží uzřít slunce záři
a marně k nebi mračnému jich prosby letí...


Der Bergmann glüht, der Bergmann keucht, –
doch bald: dann hat er die Brüder erreicht,
schon glitzern – – da knistert's, da biegt es sich sacht –
ein Hilfegestammel – da spellt es und kracht
und schollert – – ein Seufzer verbrodelt im Moor, – –
schrill winselt's im Schilf, hohl röchelt's im Rohr;
hui! zischt es und pfeift's in den Binsen ...


O könnten meiner Wonne zeugen
Des Himmels und der Bäche Blau,
Die Haine mit den Blütenzweigen,
Der Garten und die lichte Au!
Die haben alles einst gesehen
Und haben alles einst gehört.
Doch ach! sie müssen traurig stehen,
Auch ihre Zier ist nun zerstört.


— Mas, velhinha, se te vejo,
Ainda graças te desejo.


O půl sedmé starý Lasík běží
po hřbitově k bílé naší věži.
Klopýtá, jak mezi hroby chvátá,
ve dlani mu klíčů chřestí pár,
pak ten dutý v šedá vráží vrata,
síňkou úzkou, mezi kusy mar
vedle chóru na zvonici kluše,
a již stará ruka rozchvělá
po vsi všecky dobře známé duše
zvonem volá v klenby kostela.


Der jüngling sprach: »merkt es dein mane,
erst bleib ich nit; ich wil darvane!
es kostet mein und deinen leib.«
erst wart betrübt das zarte weib
und umfing den jüngling mit armen,
sprach: »bleib und tu dich mein erbarmen!«
Der knab tet wider zu ir jehen:
»dein brüder mich tückisch ansehen,
als ob sie merken unser lieb;
nit gut wer, das ich lenger blieb.«
darmit das freulein er umfinge,
nam urlaub, traurig von ir ginge;
Die wand ir hend und rauft ir har.
da dacht ich mir: und ist das war,
das in der süßen lieb verborgen
ligt so vil ungelücks und sorgen,
klag, eifersucht und klafferei,
senen und trauren mancherlei,
ich geschweig des letzten abscheiden,
so wil die bitter lieb ich meiden.


回风搅霰坠茫茫
花片偏宜树底藏
剡水空长人不在
瑶琴未弄指先僵


Éltében ajándékoztatik
Sébai arannyal,
Dicsőségessen köszöntetik
Nagy szép áldásokkal.
Teremnek szép sűrő gabonák
Az hegyoldalakon,
Az szép vetések ingadoznak,
Mint fák az Libanon.


che del Caprar d'Arezzo opra udirassi,
in cui non sia cor rio, torto pensiero,
d'ingegno spirti e di giudizio cassi.


Blumen-Wind
Lentzen-Kind
Hauch uns an mit deinen Weſten
Weil wir kuͤhlen in der Fluth
Unſer Blut
Stelle dich Luſtinnens Gaͤſten.


Je ticho tak, – jen ve mém srdci dumném
posud je den tak přepodivný, kalný,
a v letu divném, v letu orla šumném
mne opouští a sen svůj hledá dálný.


Yo me identifico con esto,
     hago ideales
y  me propongo
y lucho por ello.
Ello me i d e n t i f i c a .
La personalidad humana
es una estructura mental
     que
por propia voluntad
nos tejemos y determinamos

para vivir y tener.


Dahin ist nun die Zeit, als aus der Fremden Säckeln
In deine Pforten Reichthum quoll,
Und laut bis in die Nacht von stolzer Wuchrer Mäkeln
Dein lärmerfüllter Marktplatz scholl.


Pásztor, kinek fonyod szirmos ostorodat?
Vedd elő telekes téli bocskorodat,
Más szelek fujnak most, lemosták nevünket,
Felturták, elhánták kevés mindenünket.


Jdi světem klidně, v sebe uzavřen,
a nitro tvé buď tvojí svatyní,
v niž patří vzácní vyvolení jen,
jež nenecháš stát venku v předsíni.


né Mirra mai commesso tanto reo,
Nictimené o Fedra scellerata,
né sì contra Tieste el pravo Atreo.


Doch Botschaft auch von einem Lande,
Wo Friederich den weichen Zepter führt,
Und Ruh und Glück, im schwesterlichen Bande,
Die Schwellen seines Thrones ziert;
Des Thrones, ungewiß, ob ihn mehr Vorsicht schützt,
Als Liebe stützt.


Morgen als des Friedens Pfand
Send ich Euch nach meinem Engelland.
Zeit ist mächtig! Jede Fessel fällt!
Nur die Erde schließt und hält.«


Já ještě tomu nevěřím,
že nepotkám tě zas,
že nepromluvíš ke mně víc,
bych životem šla snáz.


载鹤轻舟湖上归
重重楼阁锁烟霏
仙家正在幽深处
竹里鸡声半掩扉


Rodam na cana verde as filhas da Vicência,
Vindas do Ribeirão, das últimas Costeiras...
Belas almas febris, de rica florescência,
De seios rebentando em botões de roseiras.


„Jaké máte zábavy a schůze,
na chvíli když vale dáte Muse?
Jak se k nové práci zotavíte?
Máte-li vždy při tom na paměti,
že ta léta letem ptáka letí?
Že Vás práce vážná volá, víte!“


Tanzt die Orange. Die wärmere Landschaft,
werft sie aus euch, daß die reife erstrahle
in Lüften der Heimat! Erglühte, enthüllt


Beym Musenalmanach sollt' auch ein Bleistift seyn,
So käm' vielleicht was Bessers noch hinein.


Amid my well-known grove,
Where mineral fountains vainly bear
Thy boasted name, and titles fair,
Why scorns thy foot to rove?


Mais quoi ! tant que tu nous animes,
Génie, ô maître, ô justicier,
Reprenons les savantes limes !
Puisque notre cher devancier
Nous verse le suc nourricier,
Que l'enthousiasme déborde !
Reviens, Amour, divin sorcier !
Dieu fasse aux bons miséricorde !


Dítky zlaté nevinnosti!
Štěstí svého požívejte,
V nezkalené upřímnosti
V pravé lásce setrvejte!


sen asıl bunlara bak bunlar dudakların


أَسوَدٌ إِذا ما كانَ يَومُ وَليمَةٍ
وَلَكِنَّهُم يَومَ اللِقاءِ ثَعالِبُ


O C arl! hier stralt dein Bild vor allen,
Du, dem der Aufenthalt gefallen,
Du, dessen Heldengeist manch großes Werk gebahr.
Dort steht auf dem entlegnen Berge,
Dein Herkules gleich einem Zwerge,
Der in der Nähe doch Kolossen ähnlich war;
Wo Wasserfall und Grott und Stein,
Das achte Wunderwerk der Erden scheint zu seyn.


sultanahmet demişti inliyordu


Er hat sie zu dem letzten Tisch entboten
und (wie ein Schuß die Vögel aus den Schoten
scheucht) scheucht er ihre Hände aus den Broten
mit seinem Wort: sie fliegen zu ihm her;
sie flattern bange durch die Tafelrunde
und suchen einen Ausgang. Aber er
ist überall wie eine Dämmerstunde.


银瓶不解泻流霞
春水空然滚白沙
如此风波宜一醉
醉眠江底眼生花


أقبل العيد ما رأينا صفاه
كدرته الديون صبحا علينا
صرت أمشى وفوق رأسي صخور
لم تدع لي من المخاوف أمنا
وغنائي إذا نظمت قصيدي
يا ليالي الأعياد كنتم وكنا
أين أيامنا وللعيد روض
نجتني من زهوره ما أردنا
نلبس الملبس الأنيق فنبدو
فتنة عذبة إذا ما خطرنا
والهدايا نبتهن بأنسى
فكنوز السرور تحت يدينا
ثم صار الوجود بالدين نارا
تأكل الحسن والصباحة منا
المدين الحزين يظما حتى
يشتهى أن يزيده الدين حزنا
قطرات الأسى عذاب لديه
ربما خالها من الخمر دنا
يا زماني برعت في الكيد فاسمع
من هجائي إياك بالشعر لحنا
يا سخيفا فاق كل سخيف
وبكيد الأحرار ظلما معنى
انطح الصخر كيف شئت فإني
من رواسي الصخور أثبت ركنا
والهلال المنير ليس يمارى
أنني من سناه أنور ذهنا
الليالي شابت كما شاب رأسي
كلنا في مطالب المجد شبنا
ظن دهرى العريق في الجهل أني
لا أرى لي من غدره البكر حصنا
كذب الدهر ثم تبت يداه
أنا عنه بنعمة اللَه أغنى


Povýšeným: „Pomněte,
V písmu co ve svatém stojí:
Hleďtež přede vším království
Božího a spravednosti
Jeho! Ostatní Vám bude
Přidáno. – Teď jděte, jděte!“


Di virdte Prob di steuret
Dem Feurgeist, der entfeuret,
Das Ertz weist silberglantz:
Das Leiden schenkt uns gütte,
Schmeltzt weg das zorn gemütte:
Demüttigt gar und gantz,
Zeigt uns den Sigeskrantz.


¿Hay quien quiera comprar nueve doncellas
Esclavas, a lo menos desterradas
De las tierras do fueron engendradas?
¿Hay quien las compre? ¿Hay quien dé más por ellas?
Fueron un tiempo en todo extremo bellas,
Hermosas, ricas, graves y estimadas;
Y aunque de muchos fueron recuestadas,
Bien pocos alcanzaron favor de ellas.
Ahora van las tristes mendigando
De puerta en puerta rotas y baldías;
Y por solo el comer se venderían.
Pues no son muy golosas, que hallando
Yerbas, flores, o hojas, pasarían
Con sombras frescas y con aguas frías.


Por si cualquiera darme muerte quiere,
pero impedido el uno y otro al punto
la vida me renuevan triste y dura.


东还复西去
相将总壮颜
青天悬玉镜
为我照榆关


O laß mich weinen! Eilest du
Dereinst dem Rosenstrauche zu;
Und sinkt ein Röschen auf mein Grab
Entblättert und entstellt herab;


O Himmel! Es erschallet
Der Sünder Klaggeschrei:
Ihr Berg und Hügel fallet
Und knirschet uns enzwey,
Bedekt uns für dem Pfule,
Dieweil zu diser frist
Das Lämlein auf dem Stuhle
So gahr ergrimmet ist.


um sol de Março
um vento fresco
e o canto alegre da fazer o ninho nos beirais
um campo verde
um sol aceso
e as meninas de outros tempos com seus aventais


Von Sternen herab
Zum Seher hinab
Ertönt nun eine Stimme:
»Verkörpert hast du hier gesehen
Was allen Dingen wird geschehen
Die Weltgeschichte sahst du hier.


este pues, gloria de la nación nuestra,
don Juan de Acuña es; buril valiente
al tiempo lo vincule en bronces duros.


De az édes apja komolyan így szóla:
„Már fiam, ha elméssz, nem tehetek róla:
Itt van egy fehér pénz a nagy útra, tedd el;
Erre sem vagy méltó önnön érdemeddel.”
Fanyalogva nyúlt a kis leány a pénzhez,
Otthon maradásra szinte kedvet érez;
De örökségét már kiadá az atyja,
Egy szó kellene csak: szóval sem marasztja.


Your tender mother eke also,
Did ratify the same;
And strok'd me o'er the face, and vow'd —
Much more than I will name.


By fate the strongest of us all,
And eke the steadiest too,
Are doom'd, or soon or late, to fall,
Nor are examples few.


Mindent, mi nem ennivaló,
megrágtam és kiköptem.
Magamtól tudom, mi a jó
s hogy egyremegy, szappangolyó
vagy égbolt van fölöttem.


Sto mužů kopalo ve dne, kdy pálil nejvíce
žár slunce, kopalo sto jich při svitu měsíce,
a marna posavad práce, co platno caesaru!
juž zdá se, vyhovět nelze dnes jeho rozmaru.


Ihr werdet selbst alsdann es an mir können schliessen,
Wenn dieses ewer Pfand durch meiner Augen Bach
Auß Lieb' vnd Frölicheit euch wird entgegen fliessen,
Vnd rühmen meinen Sinn, mein Lieben vor vnd nach.


鲛绡剪碎玉簪轻
檀晕妆成雪月明
肯伴老人春一醉
悬知欲落更多情


Nevolno tu, pojďme, Vašíčku!


Hrajte si jen dítky šťastné!
Jenom krátký čas –
a zničí to vaše blaho
krutý, drsný mráz.


Lehrten sie dieß holde Schweben,
Diesen Wonnedruck, so leicht,
Wie des Frühlingswindes Beben,
Wenn er über Wiesen schleicht.


Quel suo mirar sì saggio da traverso,
se non che 'l tempo, oimè, fo tanto breve,
m'harebbe per dolceza el cor sepulto.


Morgante vide in sì fatto travaglio
il conte Orlando, e in là n'andava tosto,
e cominciò a sciorinare il battaglio
e fa veder più lucciole che agosto;
e saracin di lui fanno un berzaglio
di dardi e lance, ma gettan discosto;
tanto che, quando dove è il conte venne,
un istrice coperto par di penne.


Leert' ich jährlich nur Ein Faß,
Leert' ich alle fünfzig Fässer,
Welch ein Leben wäre besser?
Welch ein Leben wäre das?
Leert' ich jährlich nur Ein Faß!


Dobrý estét chrápe ze sna,
dramata chce žíti děsná.
Ve dne opojí se fikcí,
nemožné se koří dikci.


Warum, Du trauter Kampfgenoss,
Giebst Du der Schwermuth Raum?«
Ach, siehst Du dort das Felsenschloss
An jener Küste Saum? –
Dort brach in öder Einsamkeit
Um mich ein treues Herz –
Dahin zieht meinen wüsten Sinn
Mit Riesenmacht der Schmerz.


V nocích tichých, kdy vše v lesích v spánku dýchá,
setkáme se vždycky hnáni předtuchou,
na neznámých cestách úžasného ticha,
kudy jenom laně časem k brodům jdou.


夫人遂与甘陵似
不遇华陀绝可怜
更比炎妻新乳死
仓皇何处得神仙


Prometheus odvážil se
urvat božstvu to, v co nikdy
lidstvo před tím nedoufalo:
Oheň věčný. Láskou vzpoury
titanskou svou pýchou vzhořel,
že dal oheň člověčenstvu.
Každým dnem ta pýcha rostla,
každým dnem ji supi rvali
železnými svými zobci,
ale ona rostla více,
čím víc oheň planul, planul.
Oheň ten ať brzy vzhoří
ve všech srdcích, Promethee...


满城杨柳绿依依
背著春风自在飞
却是杨花有才思
一时收拾伴春归


Wer ist so starck wie Gott? Der, der an ihn sich reibet
Durch Zuversicht und stets an ihm behangen bleibet.
Der alles sonsten zwingt, den zwingt ein solcher Geist,
Der sich auff Glauben nur und auff Geduld befleist.


每到塘桥月色昏
两灯扶幼自应门
如今怕向西州路
舟过杨林泪暗吞


Mílemi letí jím můj hled
a neví, kde se zastavit!


Sì ch'io non so pensare e sempre penso;
Di pensier in pensier, sempre trasfugo
Ché 'l cor non sa pensar, d'amor accenso.


Vielleichte soll ich dich die güldne Sonne nennen?
Den silberfarbnen Mond? Den schönen Morgenstern?
Vielleicht die Morgenröt? Ach nein, es fehlet fern:
Ich müßte dich verkennen.


Šel potácivě jako vlečen za ní
tam v těsný, polotmavý přístěnek,
když ke skříni si klekla v pousmání
a hledat poč’la, vedle ní si klek’,
pak objetí a závrať, zraků mžení,
rty shledaly se v dlouhém políbení:
„Má Slávko jediná!“ – „Můj Miloto!“
v zem křapla kraslice – a bylo to.


Ein Engel trat, in Feur gehüllt,
In unsre Vorderreihn,
Das Schwert, das seine Rechte füllt,
Blinkt' auf den Feind hinein.


Wer aber hat in aller Welt
Das Bohnenlied vernommen,
Das so verrücktes Zeug enthält,
Daß Hirsche niederkommen,


Los muertos mandan. ¡Sí, tú mandas, vida mía!
Si ejecuto una acción, digo: "¿Le gustaría?"
Hago tal o cual cosa pensando: "¡Ella lo hacía!"
Busco lo que buscabas, lo que dejabas dejo,
amo lo que tú amabas, copio como un espejo
tus costumbres, tus hábitos... ¡Soy no más tu reflejo!


Na tvém hrobě sníh a sníh,
sníh na křížích i na větvích,
malinký ptáček sletěl na ratolest.
Nic nezůstalo z písní tvých,
z tvých žertů, kterými zněl smích.
Nic nezůstalo. Jen má bolest.


Sentiva io già correr di morte il gelo
di vena in vena ed arrivarmi al core,
e folta pioggia di perpetuo umore
m'involgea gli occhi in tenebroso velo,


Mit stillem Staunen hat Giulietta lange
Verfolgt des Wandrers wundersam Gebaren;
Sie sah ihn becherlos am Uferhange
Und sieht nun den Pokal, den perlenklaren.
Sie klagt von Durst: – es glühet ihre Wange: –
Der Vater winkt: – denn edle Weine waren
Von Zypern und Salern im Lederschlauche
Verwahret zu der Reisenden Gebrauche.


Schon einmal ward so stolz gerungen von deutschen Helden, kühn im Tod:
Ein zweiter Kampf der Nibelungen sei unsern Feinden angedroht:
Prophetisch war die alte Sage und grauenhaft wird sie erfüllt,
Wenn an dem letzten deutschen Tage der Schlachtruf dreier Völker brüllt.


Nem sempre abatido pejo
Dirá n’esta cara feia
Quanto doe a um peito altivo
Malar fome em casa alheia:


Es brannte die glühende Schwelle
Des Tages, da kam ich zur Stelle,
Der Brunnen war drocken und tot,
Da schien bei Mitternacht helle
Der Mond wie mein Herzblut rot.


若问先生归去来
此行直是到天台
碧桃瑶草紫芝熟
到日须容醉玉杯


V tom Don Garcia se blíží,
co tak ve hovoru dleli,
nevěděl nic, co se stalo,
vítěz byl a převeselý.


Por qué lloran delante de ella, si todavía está viva?


A uno damo fuegos, a otro aplaca,
aquel dezimo que huya, aquel que siga
Bayaca, ¿para ella toma higa
por dioso que asi daya masitraca?


Weg / Zier und Pracht!
Schmuck / gute Nacht!
ich will den Sack anziehen /
und der Laster Uppigkeit
durch die Buße fliehen.


هي صفعة لهج الأنام بذكرها
ودرى البعيد بها ومن لم يعلم
قد بالغ الأدباء في أوصافها
ما بين منشور وبين منظم
فغدا قفاك يقول منذ هلالهم
هل غادر الشعراء من متردَّم


de onde tudo vem incessante e onde
tudo se apaga
eternamente


A měšťák na západu
si hezkou ženu vzal,
za její těžké věno
i řeč jí zaprodal. –


Drum warte, bis der Winter naht,
Bis alles starr und öde liegt,
Und Reif und Schnee auf Flur und Saat
Dich melancholisch wiegt!


O wie waltet die Stunde
Nun in seliger Ruh'!
Jede schmerzende Wunde
Schließet leise sich zu.


Und wie er es trieb mit Hieb und Ruf,
Mit Zunge, Schenkel und Hand,
Da flogen ringsum von des Renners Huf
Da Männlein in den Sand.


Minden szépben szépségének
Nyomozom vonásait;
Minden képben az övének
Keresgélem bájait;
Ám de azt a kedvességet,
Azt a lelket, életet,
Azt a tökélletességet
És gyönyörű keletet,
Hol lelhetném e világban
Egy halandó valóságban?
Ez angyali kegyeknek,
Hol van mássok ezeknek?


Ten dí: „Krutá předce nad životem kázeň
Vládne, před ní v štěstí neděsí nás bázeň.
Říše duchů jsou předc pro nás tajemství,
Kam nás vedou, dlíme bez rukojemství;
Duch náš chýlí po výši a po nemožném,
Běda jemu, nejedná-li v smyslu zbožném,
Světskou-li věc drží za svatou,
Zajde jistě se svou snahou přepiatou!


Mdle chorý vánek křídly věje
a hyne, slabý taje dech,
a básník, duše toho děje,
tkví nohou v rudých lupenech.


Drancoval jsem tvoji krásu,
když mne bod’, já svojím dechem
znavil hada černých vlasů,
usnul na mém srdci spěchem.


Lives there a wretch, whose base, degenerate soul
Can crouch beneath a tyrant's stern controul?
Cringe to his nod, ignobly kiss the hand
In galling chains that binds his native land?
Purchas'd by gold, or aw'd by slavish sear,
Abandon all his ancestors held dear?
Tamely behold that fruit of glorious toil,
England's Great Charter made a russian's spoil;
Hear, unconcern'd, his injured country groan,
Nor stretch an arm to hurl him from the throne?
Let such to freedom forfeit all their claims,
And CHARLES's minious be the slaves of JAMES,


VI


Den Reihen schließt ein Jammersohn,
Der Unheilsbüchse Deckel;
Er heißt – man spricht nicht gern davon,
Das Wort hat einen herben Ton,
Es reimt auf Reckel, Säckel,
Und heißt – je nun! – der Eckel.


Hör' im Dorf sich viele freun,
Gärtner an der Mauer mäht,
Leise eine Orgel geht,
Mischet Klang und goldenen Schein,
Klang und Schein.
Liebe segnet Brot und Wein.


na návsi a cestou k faře nastal ševel, ruch a shon,
hmoždíře tam podél stráně železnými štěkly ústy,
až se údol rozhlaholil halen v dýmu příval hustý,
kantor brejle šinul k čelu, ku intradě kynul hlučné,
kotly hlasně zabouřily, zavřeštěly trouby zvučné,
družičky v před tlačily se sypat květy podél dráhy,
kočáry od města jedou – biskup juž tu bude záhy,
kostelník div nevykroutí dlouhý krk si na zvonici,
vřava, zmatek, ale farář neslyší ty jásající
kolem zvuky – mrtev ležel, jak mu v těle srdce puklo,
srdce, v kterém v oné chvíli tisíc vášní v bouř se shluklo,
srdce otce milující, srdce kněze plné vzdoru...
Náraz ten byl příliš silný, srdce puklo v tomto sporu,
ležel tiše mezi vraty, větřík jeho vlasem hrál,
pot mu líbal s šedých skrání... Do ciziny dál a dál


إلى كم أقود قوماً
بطاءً إلى ودادي
وأهوى لهمْ دُنوّاً
ويهوَوْنَ لِي بعادِي
وأُضحِي لهمْ صديقاً
وما همْ سوى أعادِ
وأبغِي صلاحَ شأنِي
بمنْ همُّه فسادِي
وكم ذا أجود دهرِي
لمن ليس بالجوادِ
أرى معشراً غضاباً
لأن كنتُ ذا تِلادِ
وأنْ كنتُ في الثُريّا
وكانوا ثَرى الوِهادِ
ألا طالما رأيتمْ
جثومِي على الوِسادِ
أنال الهوى ويُلقى
إلى راحتِي مُرادِي
وأعطي مقادَ قَرْمٍ
أبيٍّ على القيادِ
وتجرِي إلى الأمانِي
فلا تلتوِي جِيادي
ولِي منزلٌ حصينٌ
مكينٌ من الفؤادِ
إذا همّ لِي بلاءٌ
فلِي منه ألفُ فادِ
وأنتمْ جُفاءُ سيلٍ
مُطارٍ بخَبْتِ وادِ
وَإِلّا فَسفرُ دوٍّ
بعيدٍ بغير زادِ
سرَوْا في القَواءِ صُبحاً
عَطاشى بلا مَزادِ
وجابوا الفَلاةَ ليلاً
ضلالاً بغير هادِ


كتابٌ كريم جاءَني بعد فَتْرَةٍ
تَقيَّد مِنْها خاطِرِي لفُتُورِهِ
وكبَّر طرفي حِين لاَح هِلاَلُه
وَبَادَرَ مِن طَعْم الكَرَى لفُطُورِهِ
وولَّت همومي تَسْتَجِنُّ بليلةٍ
وجَاءَ سروري يَسْتَضِيءُ بِنُوره
أتاه سروري حين آنَس نَارَه
فكان كَمُوسَى والكتَابُ كَطُوره
وقبّلتُ منه طَيْفَ مَوْلىً أَحبُّه
سَرَى إِذ سَرَىَ في ليْلِ نقْسِ سُطُورِه
وما نزهت عيني على وشْي حبره
ولكنَّها قد نُزهَتْ في حبيره
فقد صِرْتُ عَبْدَ المُلْكِ مِنْ تَحْتِ سِرِّه
وإِلاَّ فَرَبّ المُلْكِ فَوْقَ سُرِيره


Hleď na příklad tamtu obludu,
obkročmo jež plave na sudu,
rukama ho tiskne, objímá!
Dlouhé, rozsochaté nohy má,
vychrtlé tělo, v něm oheň se mžiká,
konvulsní záchvaty, supí a hýká.


Crispin, der Lumpenhund.
Ach, hätt ich ihn, ich bräch ihm Arm und Knochen.


Chi, se non tu, gl'alti guerrier voluto
Lasciar, ch'ai lidi tuoi contra lor brame,
Batté Nettuno a non pensato aiuto?


když zněl obětí tvých sten;
bůh se, lidstva kotva, zlomil v ráz,
křesťanskou z nás lásku vyhnalas,
ničíc vše dál pracuješ co stroj.


Zu GOT meim Felsen ich dan sag
›warum vergißt mein, das ich klag
mein Trost sei mir gewichen?
Warum mus ich
gehn trauriglich,
wan mich mein Feind trängt gschlichen?‹


Nada tão silencioso como o tempono interior do corp Porque ele passacom um rumor nas pedras que nos cobrem,e pelo sonoro desalinho de algumas árvoresque são os nossos cabelos imaginárioAté nas íris dos olhos o tempofaz estalar faíscas de luz brevSó no interior sem nome do nosso corpoou esfera húmida de algum astroignoto, numa órbita apartada,o tempo caladamente persegueo sangue que se esvai sem soEntre o princípio e o fim vem corroeras vísceras, que ocultamos como a TerrTrilam os lábios nossos, à semelhançadas musicais manhãs dos pássaroMesmo os ouvidos cantam até à noiteouvindo o amor de cada diA pele escorre pelo corpo, com o seu correrde água, e as lágrimas da angústiasão estridentes quando buscam o ecMas não sentimos dentro do coração que somosfilhos dilectos do tempo e que, se hoje amamos,foi depois de termos amado onteO tempo é silencioso e enigmáticoimerso no denso calor do ventrGuardado no silêncio mais espesso,o tempo faz e desfaz a vid


eu convido
as feministas de Eurípides
as filhas de Bacchus
sirvo vinho de sorva
e as incito
a fazer em pedaços
os censores
que nos observam
dentro destas cercas de arbustos
e as incito a fazer em pedaços
os cônsules castrados
e César
e todos os manda-chuvas
eu as incito a fazer em pedaços
o judiciário o clérigo
todos
os portadores defasces
para que as matas
ao redor da pista de dança
cubram-se de cabeças mordidas feito amoras

(paráfrases de Ricardo Domeneck, a partir das traduções de Anselm Hollo para o inglês)


Co s nimi, pane? Jsou jak berani,
na jatka veď je podle libosti,
já dokonal zde svoji úlohu.


Elena mia gentil, che le grandi arre
delle immense virtù, che date ci hai,
tu compia di pagar colle santi opre.


Či vzpomínat mám svých zkrvácených srdcí,
jež přibita na kříži žíznila od mého zrození?
Mám vzpomínat výkřiků zoufalých
a hoře a smutků a šílenství smrti?
Pak život můj včera a dnes a zítra...!
Což není to poslední chvění uštvané duše,
poslední záchvaty křečí, jež po Smrti touží?
Ale budoucí dni!
...tak ještě bolest! – A v tu už jenom věřím...


Here comes the neighbouring Justice, pleased to guide
His little club, and in the chair preside.
In private business his commands prevail,
On public themes his reasoning turns the scale;
Assenting silence soothes his happy ear,
And, in or out, his party triumphs here.


Da Capo.


Das Elend soll ich einsam bauen
O Jesus höre mein Geschrei
Brich meiner Seele tiefes Grauen
O Jesus, führ' den Kelch vorbei
Mach von der Hölle gift'gen Klauen
O Jesus meine Seele frei
Ein armes kindliches Vertrauen
O Jesus meinem Geist verleih
Hilf mir mein Elend einsam bauen.


I ja der Künig führt des lieben Gottes Sache,
Drüm läßt ers nich geschan daß man ihn klener mache.


Althea, der küngine,
das glück frölich erschine;
het zwen sün, Toxeum und Plexippum,
ganz künikleich und adelicher sine;
die erzog sie hoflicher art
zu allem ritterspil.
Nach dem sie schwanger ware,
den dritten sun gebare,
den nanten sie mit nam Meleagrum.
erfreut wart Oneus der künig klare,
der künklich hof vol freuden wart
in aller kurzweil vil;
Althea höret bei dem hert
im kamin auf dem sal
ratschlagen die drei göttin wert,
welche haben die wal,
wie lang ein mensch hie leb auf ert;
die sprachen all zumal:
»wan der brant im kamin verbrint,
wirt im augenblick hie
sterben das neugeboren kint.«
darnach verschwunden sie.


V skutku, na co bylo rukou dáno,
bylo do dvou roků dokonáno:
Vítek k nemalé své radosti
dostal vysvědčení zralosti,
a, by otec floky nesil nazdařbůh,
vymoh mu hned vandrpuch,
s nímžto, by ho ozářila osvěta,
měl se pustit záhy do světa;
poznat pokrok jiných států,
vzdálené pak země cizích potentátů –
slovem, ač co kovář uměl měchem foukat,
aby také doved na lid řádně houkat.


Kuckuck, Kuckuck, sag mir doch,
Sag wie lang, ich lebe noch?
(Er ruft siebenmal.)
Kuckuck, bist wohl gar nicht klug:
Sieben Jahr' ist nicht genug.
(Er ruft achtmal.)
Hast es besser schon gemacht:
Eins schon mehr, das macht schon acht.
Nochmals frag' ich: sag mir an,
Sag, wie lang ich leben kann?
(Er ruft immerzu.)
Gut, daß du mir prophezeit
Solche lange Lebenszeit!
Aber lieber Kuckuck du,
Gieb mir Fröhlichkeit dazu!
Dann ist mir mein Lebenlang
Kuckuckssang der liebste Sang!


Und wie ihn die Lippe des Mädchens berührt,
Da hat man den Zwinger erzittern gespürt;
Und wie er am Gitter den Jüngling erschaut,
Erfaßt Entsetzen die bangende Braut.


Doch nun ist frei, wo jedermann
Radschlagen und rumoren kann!


宇宙浩浩谁诗鸣
遗响阒寂如英茎
更无高谈细论者
唐末婀娜江西清


Sey immerhin der Hand entrißen,
Im Herzen bleistu dennoch mein.
Das Glücke mag das Bündnüß brechen.
Die Schickung mag mir widersprechen
Ich troze noch ihr künftig Nein
Und will dich stets im Bilde küßen.
Da Capo.


Er fiel herab in großer Eile
Und knickte sich die Wirbelsäule.


Wirf nicht fort, was Gott geboten;
Wieder auf entsühntem Throne,
In der alten heil'gen Krone,
Sei der Stern der Christenheit!


Der noch kahlen Bäume Safft
Aengstigt fast sich in den Zweigen,
Sehnt sich mit belebter Krafft
Immer Gipffel-an zu steigen,
Ist gantz zur Geburt geschickt,
Wenn jhn Wärme nur erquickt.


Eleimnek kisded háza,
Békeséggel fölruházva!
Hol bölcsőm is ringott egykor
S fürge lábam futosott:
Csak növeld agg napjaimra
Kertedben a gyámbotot!


荆卿雄骨化为尘
春草秋风老此身
行尽江南数千里
未曾逢著独醒人


Sonst prangt mit Noah Engelland,
Mit Constantin der Seynen Rand,
Von Schopen hab' ich viel vernommen,
Sind Bonamente Bertaly
Mehr Fockart, Allegrand allhie
Mir jemals zu Gesichte kommen?


Vöglein, einsam in dem Bauer,
Herzchen, einsam in der Brust,
Beide haben große Trauer
Um die süße Frühlingslust.


a třeba nepřítelem byl,
jej srdce výše cení,
než hejna přátel liknavých,
jež každý vítr změní.


aťsi, pokud bije, tvoří,
pro mě žije, pro mě hoří!


O del mondo regina, invitta terra,
poi che al giusto desir la grazia manca,
pietosa in libertà gli occhi mi serra.


huye, teme, sospecha, inquiere, cela,
y hasta que ve que el cazador es ido,
de pensamiento en pensamiento vuela.


Aus der Menschen süßem Vaterlande,
Wo der Himmel euch so frohe Blicke gab,
Ziehen mich die schönsten Bande,
Ziehet mich die Liebe selbst herab.


Du, von uns zu lang geschieden,
Komm in unsern Kreis zurück.
Deinem Volk gabst du den Frieden,
Kehre heim zu unserm Glück.
Flüchtig ist der Menschen Leben,
Eilig folgen sie Dir nach;
Die zu Dir im Dunkel streben,
Sehen bald auch deinen Tag.
Wiederschein von deinem Blicke
Sieh in deinen Kindern blühn,
Laß sie deinem Volk zum Glücke,
Da wir Dich zum Himmel ziehn.
Nimm die Krone nach dem Leiden,
Diese Palmen grünen schön;
Bald vorüber ist das Scheiden,
Nahe ist das Wiedersehn.


Sie aber kam und hob
den Blick, um dieses alles anzuschauen.
(Ein Kind, ein kleines Mädchen zwischen Frauen.)
Dann stieg sie ruhig, voller Selbstvertrauen,
dem Aufwand zu, der sich verwöhnt verschob:
So sehr war alles, was die Menschen bauen,
schon überwogen von dem Lob


Jdou dnové všední. Za jedním druhý jde,
za druhým třetí, bezbarví, šedí jsou,
jak zrnka máku ten i onen,
zdlouhaví, únavní, fádní k smrti.


مَولايَ ما أَخلَفتُ وَع
دَكَ بِاختِيارٍ كانَ مِنّي
فَعَساكَ تَسمَحُ لي كَما
عَوَّدتَني بِالصَفحِ عَنّي


Esta susceptibilidad me acabará matando
Pero había que elegir Jekyll o Hyde
Para cruzar el ancho mar de cada día:
Este limbo entre cojines en el fondo del sofá
Para vivir
Bajo el martillo de las causas y los efectos
En el vientre inmenso de la ballena
Bajo aguaceros que resumen la nostalgia
Y el viento que despeina la ciudad
Como pintura malgastada en las paredes
De un París sin adoquines
Mañana habrá vencido la intemperie
Con su gesto inhumano como de mascar chicle
Todo volverá a ser lo que era:
Una gran bola de fuego


La gente esquivo y me es horror el día;
dilato en largas voces negro llanto,
que a sordo mar mi ardiente pena envía.


»Ich stand so einsam an der kalten Mauer,
Von allen Freuden war ich fern gebannt,
Und um mich her war Schatten nur und Trauer;
Denn Dornen viel und Steine trägt das Land.


und nun auch Opitz stirbt, dein ander Preis der Welt,
so falle froh und frei und, der du bist, ein Held.
Du hast aufs Edelste gerungen und gesungen.


Krev naše bije rázně, krátce,
k paži páž, jistě v před,
Nečinnost zhyne, černý zrádce,
na srdce ruku, k nebi hled:
Práce! Hoj dál! Práce!


I nesmrtní, přioděni
V roucho těla, bez želení
Blížit se k ní nemohou.
Vše ve světě široširém,
Zachváceno smyslů vírem,
Koří se jí u nohou.


Dort klang es lieb und lieber
Und wogt' es hin und her;
Wir aber schwammen vorüber,
Trostlos auf weitem Meer.


Či k Martě raději? Je na pohled tak hrdá,
že bys ji zprvu měl za nedobytný hrad;
má však tak oblý bok a ňadra má tak tvrdá
a umí s vášní objímat.


Mi az fölöttem? ég vagy sírbolt?
Igen, sírbolt, amelyben a föld,
Ez óriás koporsó fekszik.
És ott fejem fölött az a fény
A nap? vagy a sírbolti lámpa?
Igen, sírbolti lámpa, melynek
Bágyadtan pislogó sugára
Sötétségét a síri éjnek
Halvány piros-sárgára festi.
S mily hallgatás!... de, hah, mi zendül
A némaságnak közepette?
Madárszó vagy leánydal? Oh nem!
A férgek rágják a koporsó
Behunyt szemű, hideg lakóit.
Igen, behunyvák a szemek mind,
Melyekben egykor szerelemnek
S gyűlölségnek szikrája lángolt,
S amelyekből oly undorítón
Nézett ki, mint a kéjleányok
A bordélyházak ablakából,
A gőg, irígység, elbizottság,
A megvetés, alázatosság.
Behunyvák a szemek, s hideg már
A szív, e kis pokol, amely száz
Meg száz ördögnek volt tanyája,
Hol a bünök máglyája égett
Kihamvadatlan lángolással.
Hanem már mindeneknek vége.
Alszik már a becsűletorzás,
Barát- s honárulás, s egyéb szörny,
S amely őket nyomban követte,
A lelkiösmeret marása...
De ez nagyon régen halt már meg,
Az újabb kornak nemzedéke
Ismerte ezt csupán hiréből.-
Mindennek vége. Minden alszik.
Becsukva a szem. Hűlve a szív.
Csak én magam vagyok még élő
A sírbolt roppant üregében,
S tünődöm, egy vendégre várván,
A késedelmező halálra.
Halál, mért nem jösz? félsz talán, hogy
Megbirkozom veled s legyőzlek?
Ne félj, nem az vagyok, ki voltam,
Ki egykor vakmerő kebellel
Dacoltam sorssal és világgal.
Bátran jöhetsz. Meg nem támadlak.
Hagyom magam. Erőtelen hang
Leszek. Te szélvész légy. Sodorj el.


Nur diesen Gegner, diesen nur,
Hast siegreich du zu überwinden,
Dann wirst du ihre Strahlenspur
In deiner tiefsten Seele finden.


Auf! sendet euern Consul nur!
Die Hälfte, die ihr wollt –
Poseidon höret meinen Schwur –
Seis, die ihr schlingen sollt!


Du zürnst, weil ich dir um den Hals gefallen,
Als heut dein Mund so freudig zu mir sprach,
Laß meine Freude dir im Kuß erschallen,
Mein Lächeln suchte sich ein freundlich Dach:
Ein solcher Kuß, er deutet sich nicht weiter,
Er löscht sich wie ein hellgefallner Stern,
Der Himmel scheint dahinter ewig heiter,
Im tiefen Blau verliert er sich so gern.


Unsern eigenen Schmerz durch fremde Schmerzen zu mildern,
Durch mitleidige Furcht uns zu erheben den Muth,
Dazu betrat die Muse den griech'schen Kothurn und erscheinet
In verkleideter Tracht Dir mit dem männlichen Trost.
Götter und Menschen tragen des Schicksals wechselnde Bürden;
Wer sie am Besten erträgt, ist unter Menschen ein Gott.


Da wieder nun ich deines Blicks genoſſen,
Empfind' ich wieder jenen Drang, zu lieben;
Doch meine ſchoͤnſte Jugend iſt verfloſſen.


Als der Freund die Kinder wollte
Malen, daß mich's freuen sollte,
Macht' es mich im Herzen bang,
Weil in mir das Wort erklang:


Na zahradě se modrá slíva v listí kmitá,
šer starých zdí melouny zlaté krejí v jeseni.


Lentről vad lárma csap föl hozzám,
Ki ide föl egyedül jöttem
S fölutamat megöntözötten
Mutatja elhullott vérem.


Černé stužky spějí po šíji jak zmije,
Vnadné tělíčko bělostné roucho kryje.


Ingenïoso polvorista luego
luminosos milagros hizo, en cuanto
purpúreos ojos dando al aire ciego,
mudas lenguas en fuego llovió, tanto,
que adulada, la noche, deste fuego,
no echó menos las joyas de su manto,
que en la fiesta hicieron subsecuente
la gala más lucida más luciente.


El dueño fui de mi jardín de sueño,
lleno de rosas y de cisnes vagos;
el dueño de las tórtolas, el dueño
de góndolas y liras en los lagos;


V týž večer právě založil
kdos opět školu novou,
a její přivrženci se
puristy hrdě zovou.


Sie bildet sich, nach ihres Spiegels Rath,
Den blöden Blick, die traurigen Geberden,
Schleicht zum Gemahl, und sagt, die Missethat
Sei ewig werth, vermaledeit zu werden,
Und fügt hinzu: Mich lehrt mein Eigensinn,
Wie sehr auch ich der Even angehöre.
Verdamme mich, mein Richter; denn ich bin
Der Frauen Schimpf, und keines Mannes Ehre.
Ich will daher, zur Tilgung meiner Schuld,
Die Weiber selbst, die ich beschäme, fliehen,
Und auf ein Jahr, in einsamer Geduld,
Mich deinem Arm und deinem Kuß entziehen.


Zeug deine Hülffe ja nicht ein
denn Angst ist nimmer ferren
kein Helffer hilfft als du allein/
hör/ wie die Stiere plerren/
schau/ wie der Wammenochsen Schar
mit aller Krafft einspringet/
auf mich dringet
mit Seel- und Leibsgefahr/
mich untertritt und zwinget.


Raiou domingo! Que festa!
Que barulho na floresta!
Quanto rumor no sertão!
Que céu! que matas cheirosas
Quanto perfume nas rosas,
E quantas rosas no chão!


Wenn eurer Mordsucht einst ein Friede wehret,
Der jedem das geraubte Land
Und seine bangen Feste wieder gibt, – verheeret,
Entvölkert, abgebrannt:


Magyar vagyok: lelkem, érzésem örökséget kapott, melyet nem
dobok el: a világot nem szegényíteni kell, hanem gazdagítani. Hogy
szolgálhatom az emberiséget, ha meg nem őrzök magamban minden színt,
minden kincset, ami az emberiséget gazdagíthatja? A magyarság színét,
a magyarság kincsét! De mily balga volnék, ha ugyanakkor más színt,
más kincset el akarnék venni, vagy meggyengíteni!


Nicht ist's die Schönheit, die Despoten pflegen,
Der Unterworfnen blödes Aug zu blenden,
Mit trügerischem Reiz das Land betörend!
Und nicht die Schönheit, die verfallne Völker
Mit Tonnen Goldes auf dem Markte kaufen,
Zum Histrionendienste sie zu zwingen!
Nicht ist's die Schönheit, die voll Eitelkeit
Und Selbstsucht sich mit Pfauenfedern schmückt
Und wie der Pfau von allen Dächern kräht!
Und nicht die Schönheit, die, das Aug verdrehend,
Mit matter Salbung schale Heuchler pred'gen,
Die auf den Gassen mit der Halbheit buhlen,
Der Dinge Wesen schwächlich übertünchend,
Und mit dem unerschöpften Redeschwall
Die Kraft zur schönen Tat im Keim ersticken!


Rido tal volta che mi piange 'l core,
di fuor letizia e gravi dolor drento,
e par ch'i' goda trïonfando e stento:
tutto il contrario a quel ch'appar di fore!


闲时但觉求人易
险处方知为己深
世事尽随流水去
白云自识古人心


e Castelbaldo, a cui tributa rena
l'Adige che fa quindi il suo cammino.
Savin Cumani è il duce, e da l'amena
piaggia di Carmignano e Solesino
e dal Deserto e da Valbona mena
gente, dove costeggia il Vicentino:
l'armi ha dorate, ne l'insegna al vento
spiega un nero leon sovra l'argento.


Ahora en el llano
Con planta ligera
Fatigando al corzo,
Que herido vuela;
Ahora clavando
La armada cabeza
Del antiguo ciervo
En la encina vieja;
Cuando ya cansada
De la caza vuelva
A dejar al río
El sudor en perlas;
Y al pie se recueste
De la dura peña,
De quien ella toma
Lección de dureza;
Llegaos a orealla,
Pero no muy cerca,
Que lleváis suspiros
Y ha corrido ella.
Si está calurosa,
Soplad desde afuera,
Y cuando la ingrata
Mejor os entienda,
Decidle, airecillos:
«Bellísima Leda,
Gloria de los bosques,
Honor de la aldea,
Enfermo Daliso
Junto al Tajo queda
Con la muerte al lado
Y en manos de ausencia;
Suplícate humilde
Antes que le vuelvan
Su fuego en ceniza,
Su destierro en tierra,
En premio glorioso
De su amor, merezca,
Ya que no suspiros,
A lo menos letra
Con la punta escrita
De tu aguda flecha,
En el campo duro
De una dura peña
(Porque no es razón
Que razón se lea
De mano tan dura
En cosa más tierna),
Adonde le digas:
—Muere allá, y no vuelvas
A adorar mi sombra
Y a arrastrar cadenas—.


Mám-li místo srdci drahé,
Hned se hrob mi tam vyryje;
Jde-li noha cestou milou,
Hned se trním mi pokryje.


Kannst sagen auch, daß Roß-Bayard
Dein Vetter war, daß deine Tante
Den Ritter Don Quixote trug,
Die heldenmüt'ge Rosinante.


وَهل يرسِمَنَّ النِّضو بي غُلَّزٍ
وَنُغضَةَ وَهناً وَالعيونُ رُقُودُ
عَلَى مَتنِ عادِيٍّ كأَنَّ الصُّوى بِه
رِجَالٌ يؤدّون الصَّلاةَ قُعُودُ
فَلو أَنَّ نَفسي طاوَعَتنِي لأَصبَحت
لَها حَفَدٌ مِمَّا يُعَدّ كَثيرُ


Da schlug jeglichem höher die Brust, und keiner von uns war,
Welcher dem Bacchus nicht und Aphroditen erlag.


Menschliche Gestalten zwo
Saßen drin, zwei junge Knaben;
Angefesselt bei den Beinen,
Hockten sie auf fauler Streu.


Skryl se Říp a Libušina dvora
Zlaté sídlo téměř spatřeno,
Ano náhle slunce zatměno,
Sardce strach a nohy jala vzdora;


Así mi ser atónito consulta
desde ahora los flancos abismales.
Aligera pesados materiales
y al mundo exhibe identidad oculta.
Saca de abajo lo perdido. Indulta
al ruiseñor que estaba en los eriales,
y vuelve con sus silbos cenitales
más ruiseñor en su belleza adulta.
Así a partir mi espíritu preparo;
grandioso, libre, insojuzgable y claro
cual un gran río que sus aguas vierte,
pues es la vida el valle que abandono;
los arcanos la altura que corono
y la esperanza de volver, la muerte.


九转紫金成至宝
天门地户自关琐
三百八十有四铢
散为三万六午颗


Ein blauer Blitz folgt hinterher,
Der Helljagdreiter warf den Speer;
Hu Hatz, mein Hund, hu Su, hu Su,
Dazu, mein Hund, dazu, dazu!


So treffe denn die schwere Schuld den Frevler.


罗隐北下黄金台
牡丹芍药次第开
极目长江渺天际
八闽秋尽一帆回


A šli jsme sami, sami cestou dlouhou
v krápníků velkolepých útvarech,
já podle Marty mřel jsem štěstí touhou,
a ona zdála se mi tonout v snech.


„Jsi, hochu, zaslepen jak mladý kluk,
jenž po prvé se napil z lásky číše
a milostné jen verše všude píše.
Ty nezříš červa, jenž se v růži kryje,
a neslyšíš, jak jedovatá zmije
ti syčí na blízku – vždy blíž a blíž...
Spíš, brachu, tvrdě; kdy se probudíš?“


春被山颠与水涯
尽供物料入诗家
陆刘近世升沉异
一为梅花一杏花


War die Träne noch zu fassen,
Kam sie nicht hervorgebrochen,
Denn der Schmerz will sie nicht lassen,
Will sie heißer, herber kochen.


Mein Ampt muß gantz erliegen,
Vieleicht läst manches Maul
Von mir ein Vrtheil fliegen,
Ich sey so Arbeit-faul:
Gott lasse mich genesen,
So soll es kuntbar seyn,
Weß hie die Schuld gewesen,
Der Kranckheit oder mein.


Disuelto ya en tu nieve el nombre mío,
vuélvete a tus montañas trepadoras,
ciervo de espuma, rey del monterío.


Krásnější však obraz oko zírá,
Kdykoliv se máti laskavá
V lepotvárných kole dcer ubírá.


Zieh deine Straßen hin, mein Freund,
Beschau dir Land um Land,
In vielen Betten ruh dich aus,
Viel Frauen nimm bei der Hand.


My odnesli ho, očistili –
nic – ani stopy po ráně –
otevřel oči v malé chvíli,
však díval se tak ztrhaně –
nic nemluvil, nic nepoznával
a známku žití pouze dával
tím ustrnulým pohledem.
A tak je tady. Dneska za ním
řád, povýšení přišly sem
a já tu věci jeho chráním.


Und die aufgeregte Menge
Zischt und schmäht den alten Sänger:
»Lohnt ihm seine Schmachgesänge!
Tragt ihm seine Lieder nach!
Dulden wir den Knecht noch länger?
Werfet, werfet ihn mit Steinen!
Ausgestoßen von den Reinen
Treff ihn aller Orten Schmach!«


一径青苔短短篱
小桃竹外两三枝
殷勤待得黄昏月
正见斜红卧酒卮


Das erſte Veilchen
Wo werd’ ich’s pflücken?
Und wen — o Frage! —
Wen wird es ſchmücken?
Und — Gott, o ſage! —
Wird ſie’s beglücken?


Zeuch denn hin, die ich beweine,
Grüß den Rock und 's Kamisol!
Weh! schon friert's mich an die Beine!...
Letzte Hose, fahre wohl!!


(Товарищам из Озета)
Бывало,
    начни о вопросе еврейском
тебе
  собеседник
        ответит резко:
— Еврей?
     На Ильинке!
Все в одной ли́нийке!
Еврей — караты,
еврей — валюта…
Люто богаты
и жадны лютА тут
   им
дают Крым!
А Крым известен:
не карта, а козырь;
на лучшем месте —
дворцы и роз —
Так врут
    рабочим врагов голоса,
но ты, рабочий,
       но ты —
ты должен честно взглянуть в глаза
еврейской нищетИ до сегодня
      над Западным краем
слышатся отзвуки
        стонов и рёвЭто, «жидов»
      за бунты карая,
тешилась
    пуля и плеть царёвКак будто бы
      у крови стока
стоишь
    у столбцов статистических выкладоИ липнет
     пух
       из перин Белостока
к лежащим глазам,
         которые выколотУставив зрачок
       и желт и огромен,
глядело солнце,
       едва не заплакаКак там —
     война
        проходила в погроме:
и немец,
    и русский,
         и шайки полякоПотом демократы
        во весь свой мах
громили денно и нощнТо шел Петлюра
        в батарейных грома̀х,
то плетью свистела махновщинЕще и подвал
      от слезы не высох, —
они выползали,
       оставив нору́И было
    в ихних Мюр-Мерилизах
гнилых сельдей
       на неполный рублИ снова
    смрад местечковых ям
да крови несмытой красная медИ голод
    в ухо орал:
         — Земля!
Земля и труд
      или смерть! —
Ни моря нет,
      ни куста,
          ни селеньица,
худшее из худших мест на Руси —
место,
   куда пришли поселенцы,
палаткой взвив
       паруса парусиЭту пустыню
      в усердии рьяном
какая жрала саранча?!
Солончаки сменялись бурьяном,
и снова
    шел солончаКто смерит
     каторгу их труда?!
Геройство — каждый дым,
и каждый кирпич,
        и любая труба,
и всякая капля водА нынче
    течет ручьева́я лазурь;
и пота рабочего
       крупный град
сегодня
    уже
      перелился в лозу́,
и сочной гроздью
        повис винограЛюди работы
       выглядят ровно:
взгляни
    на еврея,
        землей полированногЗдесь
   делом растут
         коммуны слова:
узнай —
    хоть раз из семи,
который
    из этих двух —
           из славян,
который из них —
        семиНе нам
    со зверьими сплетнями знатьсИ сердце
    и тощий бумажник свой
откроем
    во имя
       жизни без наций —
грядущей жизни
       без нищих
            и войн!


Roms alten Schutt durchschrittst du gedankenvoll,
Der unbekannt noch oder verachtet lag,
Grubst Säulen aus und mächtig wuchs dir,
Während du schaufeltest, Geist und Kühnheit.


Hab' auch ein Haus gebaut, allein
Fest sitzt das, wo ich's hingetan,
Und ich bin ein gefangner Mann,
Trag an den Füßen Kalk und Stein.


Cvičištěm jest nebes dědici;
V čilejší kdo harcuje tu lásce,
K bytelnější dostane se částce.


Nicht so, Liebste. Laß dir sagen,
es ist ein betrogner Wahn,
der dich heißt um etwas klagen,
das dir doch nicht fehlen kan.
Was betrübt dich Zeit und Ort?
Wahre Liebe hält ihr Wort.


Wer rufet in die stumme Nacht?
Wer kann mit Geistern sprechen?
Wer steiget in den dunkeln Schacht,
Des Lichtes Blum' zu brechen?
Kein Licht scheint aus der tiefen Gruft,
Kein Ton aus stillen Nächten ruft.


Trüb verglomm der schwüle Sommertag,
Dumpf und traurig tönt mein Ruderschlag –
Sterne, Sterne – Abend ist es ja –
Sterne, warum seid ihr noch nicht da?


Comme le vieil Homère
Savamment énumère
Les princes, les vassaux


Glückseliger, wenn sie nun sechzehn Lenze,
Statt sechzehn Ahnen, zählt,
Dem Haupt zum Kleinod goldner Primeln Kränze,
Der Brust Violen wählt.


Teď, kdy z ticha jeseň dýchá
mlhy svoje plné zlata
v jíním bílá strnišťata
a ta pole zoraná –
duši moji nejvíc vábí
babí leto do hedvábí,
jež svou sítí obepíná
pod mezí, kde tmí se hlína
– teplé hnízdo skřivana!


Wo es drei Heller thun, da wende vier nicht an,
Und nicht zwei Worte, wo's mit einem ist gethan.


Ach last mich gehn, die Mutter schilt.


Mindig megdobbanok ha látom.
Mily szelek fujnak a világon?
Ing a domb, leng a ház, s nyugalmam
hajlong mint a levél az ágon.


Ten buben hřmí ti na počest,
že srdce mé tak věrno jest,
a hůl má trouby nestaví,
až slavně tebe oslaví.“


Er selbst war ein Geschenk. Ein zweites war
Sein Leben bin in's siebenzigste Jahr.
So packt mich jetzt denn auch kein grimmer Schmerz,
Doch jener Schauder greift mir stark an's Herz,
Der uns erfaßt, wenn scheidet solch ein Mann,
Den ein Jahrtausend erst ersetzen kann!


Termetök jó vala, ruhájok szép, fénös,
Ebből Majlát nem lőn hozzájok kétségös,
Ottan el-kiméne, hogy légyön beszédös,
Kinek odamente lőn nagy kellemetös.


A mám-li pravdu dít, my nebyli tak svoji
za jiter růžových, kdy svit měl půvab hry.
Ty, věčně zaujat, o úspěch v stálém boji,
jsi plašil Chiméry a dumal chef-d’oeuvry.


Lob Gott/ deß Horn ist hoch erhöht/
an Pracht vor Erd und Himmel geht;
Lob ihn/ du Volck/ das heilig heist/
das ihm getreue Dienste leist.
Alleluja.


Sim, essa mulher que me excite
Os vinte e nove sentidos
A única a saber
O que dizer
Como fazer
Quando parar
Onde Espera


Singst du ewig nur von Flammen?
Zwar ein Thor kann den Gesang
Keuscher Liebe, nur verdammen,
Die des Weisen Herz durchdrang;
Aber Lieb' und Dichterglut
Sind so selten wahr beisammen:
Dennoch, o du Afterbrut!
Singst du ewig nur von Flammen?
Soll der Bach nur immer rauschen?
Nennst du das, du blinder Thor,
Leise die Natur belauschen,
Und durchschauen ihren Flor?
Eurer Tausend würd' ich gern
Gegen Einen Kleist vertauschen:
Dennoch, malerische Herrn!
Soll der Bach nur immer rauschen?
In des wahren Dichters Köcher
Ruhn der goldnen Pfeile viel!
Einer sey der Unschuld Rächer,
Des Tyrannen Herz sein Ziel!
Schlag den Takt, du leichter Pfeil,
Zu dem Klange froher Becher,
Auf des Narren Haupt! Und Heil
Sey mit Gotters vollem Köcher!


Dort hör' ich eine Angel rauschen,
Vernehmlich wird des Kindes Schrein,
Und die Gestalt – sie scheint zu lauschen,
Dann fürder schwimmt der Lampe Schein;
Noch einmal steigt sie, läßt die Schimmer
Verzittern an des Fensters Rand,
Gewiß, sie trägt ein Frauenzimmer,
Und einer Mutter fromme Hand!


Ah ! marquise, quand on y pense,
Ce temps qu'en folie on dépense,
Comme il nous échappe et nous fuit !
Sais-tu bien, ma vieille maîtresse,
Qu'à l'hiver, sans qu'il y paraisse,
J'aurai vingt ans, et toi dix-huit ?


Und er wich von seinem Pfosten
Nie zu seiner eig'nen Schand,
Hat auf seines Herzens Kosten
Nie gebildet den Verstand.
Jede Zeitung, jede Zone
Richtet' sich nach seiner Uhr,
Destowen'ger nichts der Krone
Rieth er stets zum Besten nur.


Hinab zieh ich dich auf den Grund,
Und oben lacht sein Erbe.
Rukukukuku! Rukukukuku!
Um Gotteswill Erbe lach nicht darzu.


Endlich bei des Mondes Scheine
Kehrte mit verstörtem Blick,
Chloe langsam aus dem Haine
An Alexis Arm zurück.
Nachtigallen sangen Lieder,
Duftend lag die Flur umher,
Ruhig war der Himmel wieder,
Nur ihr Herz war es nicht mehr.


Pak ptát se budeš do tmy bez echa,
kde jedna jiskra, naděj, útěcha,
v co věřit ještě máme,
kde každý bije pravdu do tváře,
kde vždycky nám o stěny žaláře
se křídlo ducha zláme...


十载长安祇浪游
扬帆东蹴海天流
含毫秋斗思光赋
万壑鱼龙起暮愁


Je-li horších v světě provinilců
vedle těchto bídných odrodilců?
Národa, prý, hájí řeč a mrav,
nevěrou však štvou jej v bídný stav.


Fordul az árnyék keletnek,
Jó nap, ugyan tán kergetnek!?
Itt van az est, már itt éjfél...
Vessz el Omár, beh megkéstél!


La noche viene descorriendo el velo
bordado de las luces de Diana,
bese la bella Copa y Ariana
con la corona de que ilustra el cielo.


برغمي أن شرعت له رثاءً
ولم ألزمْ بتهنئةٍ شروعا
وليدٌ كان يا أسفي حبيباً
أبى تسيارُ كوكبه رُجوعا
وما قلبي إذاً حجرٌ فيسلو
هلالاً قبل ما اكتمل الطلوعا
فيا ولدي تولد حزن قلبٍ
فعمّ أصول بيتك والفروعا
ومسّ عيونَ من فارقت شرٌّ
فأصبح كلّ إنسانٍ جزوعا
أما والجاريات بصحن خدّ
بكت والموريات ورت ضلوعا
لقد أطفأ شميعة نور بيتٍ
ردًى كم مثلها أطفأ شموعا


Sorgfältig zählt sein Fleiß der Gifte furchtbar Heer;
Und doch ist kein Geschöpf unschädlicher, als er.


Ist Dir zu stark deß Kreützes Hitz?
Ei laß Dich unterrichten.
Eß spricht der Geist, Sie Sei Dir Nütz,
Dieweil Sie kan vernichten
Deß Fleischeß Lust; doch wird die Pein
Kaum wehren biß auf Morgen,
Den sol der Trost vorhanden sein.
Die Hülff ist unverborgen:
Waß wiltu den viel sorgen?


Když v noci přijdu z hospody,
tu rozsvítím si svíčku,
a těším se ze svobody,
že neznám pantoflíčku.


مَن مُجيري مِن جَورِ حُلوِ المَعاني
أَنا في حُبِّهِ الأَسيرُ العاني
فاتِنُ اللَفظِ فاتِرُ اللَحظِ أَلمى
أَلَمي فيهِ مِنهُ جُنَّ جَناني
صَدَّ عَنّي فَسَدَّ عَنّي اِصطِباري
بابَهُ حينَ بِالبَلاءِ بَلاني
ماسَ لي مِن قَوامِهِ خَوطُ بانٍ
سَلَّ لي مِن جَفنَيهِ حَدَّ يَماني
كُنتُ في مَعشَري عَزيزاً وَلَكِن
في هَواهُ أُلبِستُ ثَوبَ الهَوانِ
إِن تَثَنّى عَلى الحِصانِ تَمَنّى
لَثمَهُ كُلُّ مُحصِنٍ وَحَصانِ
ما حَوى ما حَوى مِنَ الحُسنِ في العا
لَمِ لا مُسلِمٌ وَلا نَصراني
أَزرَقُ الطَرفِ لَحظُهُ فَوقَ رُمح ال
قَدِّ ماضٍ بِزُرقَةٍ كَالسِنانِ
إِنَّ ضِدَّ النِسيانِ تَصحيفُ حُبّي
لغُزي فيهِ واضِحُ البُرهانِ
طَرفُهُ تُركِيٌّ وَإِنسانُهُ الرو
مِيُّ لِلرومِ رانِياً إِنساني
فَلِماذا نَعتاضُ عَن زُرقَةِ الما
ءِ لَدى القَيظِ غُلَّةَ الظَمآنِ
زُرقَةُ السَيفِ وَالسِنانِ وَلَونُ ال
ماءِ مِمّا يَروقُ لَحظَ العِيانِ


Mein dreissigzwei weisblaute neu dis schwartz!
Des Höllgrafs kunfft begründte mich sehr hoch.
Ach Höllgraf ward Jerusalems Comet!
Er bund mich auch sechs wochen übers Jahr.


Ó nevěř sobě, zůstaň, zůstaň doma,
nač zvolila by si tě k posměchu
a za terč vtipů chátra nevědomá
až do sledního tvého oddechu?
Nač říkali by, že svou písní směle
jim rouháš se a že jim bouříš lid,
až ve tradici stářím zkostnatělé
by netěšil je pohodlný klid!


GIve me a son. The blessing sent,
Were ever Parents more content?
How partial are their doating eyes!
No child is half so fair and wise.


Metej blesky v Maďar lebky,
nasyp hrůzu v černou hruď,
rubej supům dlouhá křídla,
říše chraň a zradu suď!“


So merkt denn auf! Das Vaterland
Soll fest zusammenhalten,
Vom Rhein bis an den Ostseestrand
Selbständig, unzerspalten;
Stets soll es vorwärts, vorwärts gehn,
Und ob die Donner rollen,
Auf eignen Füßen soll es stehn –
Das ist es, was wir wollen.


Veux-tu donc partir? Le jour est encore éloigné;
C'était le rossignol et non pas l'alouette,
Dont le chant a frappé ton oreille inquiète;
Il chante la nuit sur les branches de ce grenadier,
Crois-moi, cher ami, c'était le rossigno
SHAKESPEARE


Die Stunden! wo wir auf das helle Blauen
Des Meeres starren und den Tod verstehn,
So leicht und feierlich und ohne Grauen,


Mientras tanto las montañas
sus picachos desiguales
van envolviendo en cendales
de gualda, azul y arrebol,
y en su carro majestuoso
—surcando el tibio occidente—
hunde a su espalda la frente,
cansado de vida, el sol.
A su postrera mirada
y a su postrera sonrisa,
suspiros vuelve la brisa,
perfumes vuelve la flor,
y llanto puro los cielos
vierten en el valle umbrío,
que lo convierte en rocío
de delicioso frescor.
¡Oh, mira! Ya por las faldas,
que cubren altos castaños,
bajando van los rebaños
para acogerse al redil...
Ya los niños sus anzuelos
han recogido y su pesca,
y se van armando gresca
con regocijo infantil.


أمّا الثُرَيّا فَنَعلٌ تَحتَ أَخمَصِهِ
وَكُلُّ قافِيَةٍ قالَت لِذَلِكَ طا
وَكَيفَ أَفتَرُّ عَن حَوكِ الثَناءِ عَلى
جودٍ إِذا جاءَهُ الراجي لَهُ نَشِطا
إِذا حَمَلتُ كِتاباً طيبُ نَشرِكُمُ
فيهِ فَما أَنا إِلّا حامِلٌ سَفَطا


És nagy szavát az Úr – kimondja!


Flugs kommt denn auch dahergerennt,
Schon früh im Morgentaue,
Mit seinem alten Instrument
Der Musikant, der graue.


Klärtest mit dem Hauch der Musen
Fromm der Leidenschaften Glut,
Und ein heilig Maß im Busen
Priesest du als höchstes Gut.


Bei Frühlingssonnenschein
Will sie ihr Amt nur führen;
Er aber muß Jahr aus Jahr ein,
Er muß sich immer rühren,


说法归来卧鹫峰
钵中收得一盲龙
似闻魔事吴门盛
休遣波旬定里逢


河出昆仑派九州
屹然砥柱立中流
苍松若比丘山重
岂但回头费万牛


'Tis Hallow-e'en in Flora's home,
Bright shines the fir-wood flame;
From distant halls and holds are come
Maid, youngster, laird and dame.


A ruka ruku chytá v slzách, v křeči.
Zda žijem v skutku, jsme jen stíny poutí?
Je mrtva – propasť zřel jsem stále větší
a celou noc jsem slyšel moře douti!


Podivným kouzlem dálky modravé tě vábí
a toužíš tam ve smyslů zmámení
a potom jednou přec tím vysněným jdeš krajem:
silnice šedivá a prach a kamení.


Kommt mit Zacken und mit Gabeln
Wie der Teufel, den sie fabeln,
Und mit wilden Klapperstöcken
Durch die leeren Felsenstrecken!
Kauz und Eule
Heul in unser Rundgeheule!


Durch diese strenge Disciplin
Bracht' es der heil'ge Mann dahin,
Das geile Fleisch im Zaum zu halten.
Umsonst versuchte Lucifer,
Der Erbfeind frommer Büssender,
Ihn unter mancherley Gestalten.


Протекли за годами года,
И слепому и глупому мне
Лишь сегодня приснилось во сне,
Что она не любила меня никогда…
Только встречным случайным я был,
Только встречным я был на пути,
Но остыл тот младенческий пыл,
И она мне сказала: простА душа моя — той же любовью полна,
И минуты с другими отравлены мне,
Та же дума — и песня одна
Мне звучала сегодня во сне…


Euterpe schicke dich/ du solt den nähsten morgen
Beweisen deine konst mit singen vnd mit spiel/
Lass alle dein gedicht' in frewden ohne sorgen
Erklingen überall'. Ach was verzeuchstu viel?
Ich weiss mich selber nicht für großer frewd' vnd wonne/
Nach dem dis hohe fest gekommen ist einmahl.
Solch fest/ solch frewdenfest/ an welchem mon vnd sonne
Erneweren jhr liecht hoch an Junonis saal.
Auf das der schöne nam' Elisabetha bliebe
Durch sie/ wie vor/ geehrt. Ach Amor sey bereit/
Bring alle reitschaft mit/ damit ein band der liebe
Ich eilend fertige/ das fordert diese zeit.
Eh die ein ander bindt von der ich bin gebunden
Calliope trit her/ vnd halt die zarte hand.
Terpsichore greif zu. Die hände seind gewunden/
Thalia knöpfe du zusammen dieses band
Hätt' ich Cupido nur (es solte mir wol glücken)
Von deiner sehnen was/ es solte vester seyn.
Ach Amor binde du mit deinen süssen stricken
So hält es wie es soll Das wird das beste seyn.


La cadena rompió la Primavera,
y el Sol vistiendo el aire de alegría,
en la estación del Toro reverbera.


come se fusse in me qualche viziaccio,
un, verbigrazia, ladro, o giuntatore,
o qualcun di quegli altri, ch'io mi taccio.


De Sándor, kit Borbálának
Vétkes unszolására
Zsigmond király magához hítt, -
Önnön gyalázatjára, -
Sándor, kinek a dicsőség,
Tábor és harcz kedves lett,
Kis időre (mint reménylé)
Kedvesétől búcsút vett.


Коль в доме станут воровать,
А нет прилики вору,
То берегись клепать,
Или наказывать всех сплошь и без разбору:
Ты вора этим не уймешь
И не исправишь,
А только добрых слуг с двора бежать заставишь,
И от меньшой беды в большую попадешКупчина выстроил анбары
И в них поклал съестные все товарА чтоб мышиный род ему не навредил,
Так он полицию из кошек учредиСпокоен от Мышей Купчина;
По кладовым и день и ночь дозор;
И всё бы хорошо, да сделалась причина:
В дозорных появился воУ кошек, как у нас (кто этого не знает?),
Не без греха в надсмотрщиках бываеТут, чем бы вора подстеречь
И наказать его, а правых поберечь,
Хозяин мой велел всех кошек пересечУслыша приговор такой замысловатый,
И правый тут, и виноватый
Скорей с двора долоБез кошек стал Купчина моА Мыши лишь того и ждали, и хотели:
Лишь кошки вон, они — в анбар,
И в две иль три недели
Поели весь това


Ha te volnál cserebogár s repülnél
Sebesebben, mint a madár, mint a szél,
Nem kérnélek én az édesanyádtól,
Kifognálak bárhol a nagy világból.


Um Deine Gnade nun, o Gott! recht zu ermessen,
Und der vergang'nen Noth so bald nicht zu vergessen;
So leite mir (daß ich der Kranckheit Jammer-Stand
Und der Gesunheit Schatz recht bilde) selbst die Hand!


Na koho sláva od zrození číhá
a kdo se shlídne v zjevu Adonise,
ten ví, že platí a že jeho tíha
na váze žití na plus nakloní se.


خليلي حب الشركسية شفني
ولم يبق مني غير حبر على ورق
ولم يبق مني غير رسم ترونه
وقلباً لغير الشركسية ما خفق


Hle, jak jiskří hvězdami se nebe
jako písmo nevystihlých záhad,
tam jen zrak svůj upněm nebo v sebe,
není třeba po zbrani již sáhat.“


Lang' ist es her, seit ich dort träumend saß
Und Strafarbeit und Karzertür vergaß
Bei Drosselschlag aus grünbeschwerten Ästen;
Ein schwarzweißrotes Kielboot zog vorbei;
Es schallte Heines Lied der Loreley,
Und rote Lichter funkelten im Westen.


O grilo entoa seu canto
A coruja desfaz seu encanto
O motor de um carro passando


Ba kýž já se ti zdám hořčí než byliny Sardské,
Drsnější než trnina, lehčí nad řasu špatnou.
Již neníli celý než rok ten dnešek mi delší.
Napasená jděte, studli jaký, jděte volčata domů.


أَمُذهَبَةَ التِراسِ لِرَدِّ كَيدٍ
صُروفُ الدَهرِ مُذهَبَةُ التِراسِ
وَكَيفَ أَرومُ في أَدَبٍ وَفَهمٍ
دِراساً وَالمَآلُ هُوَ اِندِراسي
نَعَم لِلعَضدِ رَبَّتني مَليكي
وَكانَ بِحِكمَةٍ مِنهُ اِغتِراسي
أَقامَ المَلِكُ حُرّاساً عَلَيهِ
وَما تُنفى الحَوادِثُ بِاِحتِراسِ
كَأَنّا في السَفائِنِ عائِماتٍ
وَعِندَ المَوتِ أُلقِيَتِ المَراسي
تَخَلَّفَ بَعدَنا جيلٌ وَنَجمٌ
فَأَزهَرُ شائِمٌ وَأَشَمُّ راسي
فِرارٌ مِن مَهاريسِ المَنايا
بِأَقدامٍ يَطَأنَ عَلى هَراسِ
فَكَم قارَنَّ مِن رَأسٍ بِرِجلٍ
وَكَم أَلحَقنَ مِن قَدَمٍ بِراسِ
فَقُدَّمَ مَن تَأَخَّرَ في العَطايا
وَأُخِّرَ مَن تَقَدَّمَ في المِراسِ
فَنَحنُ وَما فِراسَتُنا بِمَينٍ
كَلَفظِ الدَراميِّ أَبي فِراسِ
إِذا أَتَهمتَ في أَيّامِ قَيظٍ
فَعُدِّ الناجِياتِ إِلى قَراسِ
أَذودُ عَنِ الفرائِسِ ضارِياتٍ
وَأَعلَمُ أَنَّ غايَتَها اِفتِراسي
وَقَد يَغنى اِبنُ آدَمَ وَهُوَ حُرٌّ
بِلا فَرَسٍ يُعَدُّ وَلا فَراسِ
بِيَثرِبَ حُفرَةٌ خَرِسَت وَنادى
مُغَيَّبُها فَأَسمَعَ ذا خُراسِ


Into the drawers and china pry,
Papers and books, a huge imbroglio!
Under a tea-cup he might lie,
Or creased, like dogs-ears, in a folio.


Al nudo sasso, all'Isola del pianto;
che l'Isola del pianto era nomata
quella che da crudele e fiera tanto
et inumana gente era abitata,
che (come io vi dicea sopra nel canto)
per varii liti sparsa iva in armata
tutte le belle donne depredando,
per farne a un mostro poi cibo nefando.


Ou sejam meus cílios tristes:


Feig verzagend vor dem Kühnen
Sucht der Hauptmann seine Rotte
Zu Gewalttat aufzustacheln
Mit Befehl und scharfem Spotte.


Hle, tu zírám na stránku,
září jakby v červánku:
na obrázku stříbrná tam
tvoje tumba, Johánku.


峡山古寺傍青天
殿阁岧峣紫翠连
日暮薜萝千嶂合
猿声多在白云边


溪声滩外急
草色两中深
客意自南北
山光无古今


Rendi sazio il digiuno,
E liberale amico,
Fai ne la povertà ricco il mendico.
Ogni cosa prometti e, mentre fingi,
Tutto vuoi, molto abbracci, e nulla stringi.


Alle Blüthen, die im Glanze schwimmen,
Werden seinem Herzen Morgenstimmen;
Hymnen tönen von der Harfe Klang,
Die Empfindung wird ein Hochgesang.


Als jüngst die kleine Ursula
Im Dämmerschein noch kommen sah
Herrn Edelwerth von Adelinden,
Da sprach sie hämisch: Schwestern, seht,
Wie der auf Amor's Wegen geht!
(Sie dachte an begangne Sünden.)


Cuánta profundidad había en esa mirada,
Y en esa pregunta descarriada:
¿Qué es el amor?
Cuánta nostalgia intentando arañar el horizonte azul;
Perdida la mirada, roto el sentimiento,
Añorozo el beso, desgajado el aliento.
¿Qué es el amor sin un beso fundido,
Sin decir las ansias que llevo aquí dentro,
Sin arrancar suspiros,
Sin detener el sol que ya se oculta?,
preguntaste con suave voz;.
Mi hice el loco ante esas pregunta sin respuesta;
El amor es un afecto, un sentimiento, una emoción.
Los hay desde el amor familiar,
El amistoso, el romántico,
El  ual, al próximo, y al prójimo,
A los animales,
Las plantas,
Al padre, la madre,
A Dios,
Mi amor siempre es incondicional.
Y cuando me preguntas ¿Qué es el amor?
Ensayo mi respuestas,
Recorro el armario de mis recuerdos,
Barro con la mirada el horizonte,
Escudriño el pasado,
Auguro el futuro,
Añoro el calor, muerdo el frío,
Tirito, me consumo, repregunto,
¿Qué es el amor?
Amor es el sentimiento más sublime,
El incondicional, el que nada pide,
Nada exige, todo da, todo provee,
No es egoísta, ni encubierto,
Es átomo, es mar, es volcán en erupción,
Cuento acabado, poesía etérea,
Gozo profundo,
Pasión animada,
Trenzas, cabellos al aire,
Beso en la mejilla,
Amanecer regañado,
Enojo sin centella.
Frente sin corona,
Cumbre con o sin escarcha.
Todo eso y más es amor!


Od zadu útočíš své na oběti,
nesneseš nevinnosti pohledu;
zákeřné usmrcovat, mravem je ti;
zákeřně zhyneš sama k posledu!


Byl úsměv král a podmanil si svět
a šťastní byli všickni lidé všady,
pták měl jej v písni, v kalíšku svém květ
a dívka v čtveračivém důlku brady.


万雉危城压大江
疏钟几杵隔云撞
扁舟无数归来晚
满载滩声过钓矼


V cihly a maltu, v kámen a beton, také v sádru
vrazily jsme svých opor bíle kvetoucí ramena,
a přívětivě se usmívajíce, ač velmi jsme lhostejny v jádru,
na hroty železné, šupinaté hřbety a čela kamenná,
ba docela dolů až na asfalt a dlažební kámen,
dnem nocí drcený kopyty a hlazený koly a podšvy,
a pevně se držíce za ruce sbíráme každý pramen,
jenž tryská tu ze srdcí, dlaní a mozků, aniž často proč ví,
a všechny je řadíme k sobě jak věže v chorál své zvony,
že od modliteb se neliší kletby, od jásotů stony,
v jediné dílo, myšlenku, touhu splývajíce,
v kužel, jenž hrotem nebe se dotýká, kde komínů čadivé svíce
společně mračno tvoří,
třísněné krví západů a zlatem prchavých zoří.


馆娃宫前洞
西施旧来往
自载扁舟后
岁岁春萝长


Nad roklí se mračno k mračnu plaví,
vzteklé vlny hřívy sobě rují,
stěně, jež se v rejdiště jim staví,
v žulovitou hruď se zakusují.


上前奏笛串奴髯
自倚哀筝咏刺谗
太傅一闻流涕久
使君于此信非凡


But lost, for ever lost, to me these joys,
Which Reason scatters, and which Time destroys;
Too dearly bought: maturer judgment calls
My busied mind from tales and madrigals;
My doughty giants all are slain or fled,
And all my knights — blue, green, and yellow — dead!
No more the midnight fairy tribe I view,
All in the merry moonshine tippling dew;
E'en the last lingering fiction of the brain,
The churchyard ghost, is now at rest again;
And all these wayward wanderings of my youth
Fly Reason's power, and shun the light of Truth.


Я кую мой меч у порогЯ опять бесконечно люблПредо мною вьется дорогКто пройдет — того я убьТолько ты не пройди, мой ГлашатаТы вчера промелькнул на горЯ боюсь не Тебя, а закатЯ — слепец на вечерней зарБудь Ты ангел — Тебя не узнаю
И смертельной сталью убью:
Я сегодня наверное чаю
Воскресения мертвых в ра


上公诗笔千金重
逋客归装一棹轻
莫向青山更招隐
且留贤哲济苍生


Dem sorglosen Feind beim Becher
Senden wir nicht Dolch und Gift;
Sonnenstrahl ist unser Rächer,
Weh, wen der ins Herz nicht trifft!


Nichts half, daß er meinte,
Er hab nicht getötet
Und wie Kinder weinte.


Llanto mío no conoce
y no la quemó mi salmuera;
cabellos blancos no me ha visto,
ni mi boca con acidia,
y no me habla si me encuentra.


para escribir
estos cantos a ti
o a otra que cantaré
en vez de ti
o a nadie.


Ahi lasso, allora avrà fine il mio pianto,
che questa fiera, ond'ho sì lunga guerra,
donna di me, de la mia mesta vita
pietosa mi si mostri in bosco o 'n piaggia,
e ov'or di dolor parlo e di morte,
mi faccia ragionar di lieto stato.


Malá bouřka odpoledne
ochladila žhavost vzduchu.
Je tak svěže volno tady.


Bald reite ich auf eines Dives Rücken,


Lass mich weinen, Schatten!
Lass die goldene Leyer schweigen!
Auch meinem Vaterlande sangen Barden,
Und ach! ihr Gesang ist nicht mehr!


Da geschah es, daß der Pinhas
Sahe, wie der edle Simri
Buhlschaft trieb mit einem Weibsbild
Aus dem Stamm der Kananiter,


3.- Hasta donde alcanzamos a ver a Jesucristo no vendrá
en la fecha, pájaros
de aluminio invisible reemplazarán a los aviones, ya al cierre
del XXI prevalecerá lo instantáneo, no seremos
testigos de la mudanza, dormiremos
progenitores en el polvo con nuestras madres
que nos hicieron mortales, desde allí
celebraremos el proyecto de durar, parar el sol,
ser —como los divinos— de repente.


Jetzt ist es Zeit zu läuten, der Thürmer faßt den Strang.
Doch wehe, was will's bedeuten? die Glocke gibt keinen Klang!
Da draußen aber stürmet der Hagel und zuckt der Blitz,
Und Wolk' auf Wolke thürmet des Himmels finstrer Sitz.


Stand einst ein Schloß am Rheine
mit Zinnen hoch und hehr,
Efeu und Rosen rankten
um seine Mauernwehr ...


So dacht' ich, und es klopft so eben,
Und ein Philister stellt sich ein,
Umarmt mich, küsst mich, – gottergeben
Geh' ich in meinen Tod hinein.


Recuerdo mi niñez en tu desierto
los juegos infantiles las sonrisas.
La enorme miseria de tu pueblo contemplada
desde mis cándidos ojos coloniales
rebeldes y amorosos
entrañable amigo saharaui.
Hoy, que han pasado tantos años te conservo fijo en la conciencia.
Siento que es mio tu destino mía tu lucha mía la flor
que has plantado
en las arenas.
A veces quisiera volver a ser la niña
que te daba la mano
que te amaba
que jugaba contigo a hacer la guerra.
A veces quisiera ser para tu pueblo
aquella niña,
hermano saharaui.


Nejen že muk cizích moře
pojmouti je nemožné
(kdo netrpěl, nepochopí,
a kdo trpěl, zná jen své).


Šeptali si duše moje
mladé lásky nepokoje.


Meco di me mi meraviglio spesso,
ch' i' pur vo sempre, et non son anchor mosso
dal bel giogo piú volte indarno scosso,
ma com piú me n' allungo, et piú m' appresso.


月朝十五时
望陵作歌舞
歌舞彩云空
佳人化为土


眼前无物不关情
浊酒从教醉复醒
醉里不知为客久
金陵却道是庐陵


muhammed, sende bulunsuhizmetin ibadet olsu


Nehmen wir Geschehn für Leben,
haben wir's nicht recht verstanden;
Menschenleben ist das Leben
so nur, wie wir es empfanden –


Persisto em alguns minuto
Persisto também nas palavras e sílabas
inconjuntas - o risco de conjuga
Ainda mora dentro das minhas vísceras
um ruminar laborioso de tecer caminhos
e meu estômago se corrói: desejo alcalino
de grita
Mansa, a quietude da noite no dorso de um corcel
emerge e crava os dentes em minha fac
Quem sou eu pra contestar os teus delírios?
Na mesa, o ser pronta, o ser aceite
de todas as delícias e dilaceramento
Parir um sonho a cada dia - há que ser mã
Mãe inconteste, mãe entregue, seio expost
Leite, suor e lágrimas pra cri
A renúncia extrema de ser livre a cada letra
ou a cada despertar da corage
Não morre a luta - guerreira, amazona
infatigáve
Contemplo e celebr Rendo-m
Há que ser mãe e mulher,
criança e dona do abandon


Eine Menge blutbunten Volks wird sich stauen:
Kindsbetterinnen und Ammen,
Kranke im Fahrstuhl, ein stelzender Kranich, zwei Veitstänzerinnen.
Ein Herr mit einer Ripsschleifenkrawatte und ein rotduftender Schutzmann.


Guerra le donne fa vedove e oscure
e fa del seme uman perdere el frutto
e quel paese tutto,
là dove è guerra, sempre morì inculto,
e pover fa le ricche creature,
cercare el pane altrui con pianto e lutto,
e fa el paese asciutto
di donne caste e meretrice fulto.
Guerra discaccia e leva il divin culto
ed ogni mala pianta fa creare,
disonesto parlare;
lì non se serva nulla bona legge.
Or questo può aspettar chi guerra ellegge.


"But where was his eldest son, so dear,
Who nearest his heart had been?
They sought him far, they sought him near,
But the boy no more was seen.


Ihr Musen, ist es nicht ein unverdienter Lohn,
Den eure Mildigkeit um Haar und Scheitel windet,
So stäupt, so züchtigt mir den geilen Midas-Sohn,
Bis sein vertracktes Fell die späte Reu empfindet.
Ihr seht, er will mit Macht der Strafe würdig seyn,
Es klaubt sein Unverstand zur Nahrung neidscher Flammen
Hier einen Weiberspruch, dort einen Reim zusammen,
Um den verwegnen Gift mit Fudern auszuspein.
Gewährt, wornach er ringt, und last den Klügling fühlen,
Daß Schweine nicht umsonst in euren Gärthen wühlen!


Podrž chuť vždy do učení;
a v odměnu za práci
měj vždy na svém vysvědčení
první číslo v lokaci.


Wahrlich aus mir hätte vieles
Werden können in der Welt,
Hätte tückisch nicht mein Schicksal
Sich mir in den Weg gestellt.


Und konserviert' er sich im Eise
Im vorgefühlten Heimatsdrang
Zu Herrn von Dallers Wirkungskreise?
War's freier Wille oder Zwang?


Et Naboth rend l'esprit. Les bêtes carnassières
Viendront, la nuit, hurler sur le corps encor chaud,
Et les oiseaux plonger leurs becs dans ses paupières.


Thyrsis.
Amaryllis laß uns gehen
Nach dem kühlen Schatten zu/
Zur gewündschten Mittags-Ruh;
Weil am Mittel-puncte stehen
Phöbus Pferd' in vollem Schein
und die Hitze bricht herein.


Aus Versehen es geschah,
Daß man's nicht mal strafen kann.
Ach, so häßlich steht er da,
Schon von Weitem denkt man dran.


Die Kreter, die die Lederschleudern schwingen.
Die Lampsaker am Helm den Phallus tragen,
Abtrünnge Griechen in des Königs Sold.


Nun in die luft'gen Räume!
Wer pflanzte diese Bäume,
Ihr kinderfrohen Gatten?
Er pflegte diese Schatten,
Und Wälder umgrünen
Die Hügel entlang.


Groß bist du, Mutter Natur!
Unaussprechlich ist deiner Zöglinge Zahl!
Der Eichenwald und das Blumenbeet,
Das tanzende Irrlicht und der zuckende Stern
Ist dein Gebild.
Groß bist du, Mutter Natur.


一花开发众花鲜
花谢菩提果自圆
肯向给孤林下坐
清香拂拂满祗田


Quindi l' ardir, quindi la speme nasce,
Non da le frali nostre forze, e stanche:
Non da l' armata; non da quante pasce
Genti la Grecia; e non da l' armi Franche:
Pur che costei non ci abbandoni e lasce,
Che dobbiamo curar ch' altri ci manche?
Chi sa come difende, e come fere
Soccorso a' suoi perigli altro non chere.


Wenn der Schimmer von dem Monde nun herab
In die Wälder sich eigiesst, und Gerüche
Mit den Düften von der Linde
In den Kühlungen wehn;


„Nezavrhne Pán Bůh Tebe,
smiluje se věčné nebe!“
volá z celé útroby;
políbit chce svého syna,
ač jej tíží velká vina,
avšak padá ve mdloby.


Bohyně velebná! Teď poznal jsem,
že Tys to byla vždy, mou hvězdou vůdčí.
Když vlny žití, stále prudčí, prudčí,
mne bídné stéblo dravým pospasem
pryč chtěly spláchnouť, dřív než se klasem
se mohlo zjeviť, dřív než zápasem
se mohlo vlnám opříť, vzdorovať –
Tys učila mé nitro horovať,
a za šumu Tvých písní, květů rozpučelých
se přehnal pode mnou vln příval rozhučelých.


¿Para qué nos persuades eres niña?
¿Importa que te mueras de viruelas?
Pues la falta de dientes y de muelas
boca de taita en la vejez te aliña.


江流写弯环
沙草纷幽态
新月傍洲生
群山巧于黛


结茅深住白云窝
人迹何如鸟迹多
村坞月明闻犬吠
定知山虎夜深过


Lebendig sein begraben,
Es ist ein schlimmer Stern;
Doch kann man Unglück haben,
Das jenem nicht zu fern:
Wenn man, bei heißem Herzen
Und innern Lebens voll,
Vor Kümmernis und Schmerzen
Frühzeitig altern soll.


So spricht Psycharion, und schaut empor, und schweigt.
Die Göttin fühlt ihr Herz von Mitleid sanft erschüttert,
Und selbst die harte Brust des Gatten wird erweicht.
O Wunder, eine Thräne zittert
In seinem Aug', und huldvoll neigt
Den Scepter er herab. Die hehre Göttin reicht
Bedauernd ihre Hand der Armen
Und spricht: Ermuntre dich, des Schicksals Zorn entweicht.
Den sinstern Hades selbst ergreift Erbarmen,
Drum sey auch mir Cytherens Bitte leicht.
So ruft sie tröstend aus und steigt
Vom Thron herab und füllet eine Flasche
Mit ihrem Reiz und giebt sie Psychen hin.
Geh, sag' deine Herrscherin,
Wenn sie ihr Angesicht mit diesem Balsam wasche,
Dann sey sie doppelt schön. Doch, daß dein kühner Sinn
Von diesem Zaubertrank nicht selbst zu kosten suche!
Denn schnell, wenn deine Hand das heil'ge Siegel bricht,
Stirbst du dahin, erreicht von Proserpinens Fluche;
Schaust nie den Gatten dann, und nie das süße Licht.


千夫舁不上丹徒
看有模棱物态无
交尽世人惟得此
资他风骨耐他粗


يا صاحب الأقلام والسيف قد
أتقنَ في التَّدبير ما قرَّره
نحنُ المساكينُ لأرزاقنا
بابٌ طواهُ الدَّهر أو عسره
فاجْعل بإحسانكَ مفتاحه
وإنْ تعاصى فاقْلع السكّرَه


嗟予少也戆无奇
才力而今老更衰
文阵异时逢大敌
犹能斩将复搴旗


„Dověřuji. Jakby jinak
Byl on moh’ mně zmíleti!
A přec varující slova
Otcova jakési v prsou
Vzbuzují mně obáváni.
O, v té době zmatku plné,
Nebylo by možná, žeby
Členy nespolehlivého
Stavu svého moh’ být zmámen?“


Wär ich gestorben als mit freien Liedern
Mich einst begrüßt ein deutscher Sängerchor,
Wo ihre Stimmen mir sich zu verbrüdern
Durch nächt'ge Stille schallten laut empor;
Daß ich es fröhlich durfte nun erkennen:
Was ich gestrebt mit redlich frommen Sinn,
Was ich gethan mich Deutschlands wert zu nennen
Die deutsche Jugend nahm es fröhlich hin!


Stesk jara zhoustl v letní žár
a voní jasmínem a věnčí akátem
tvé skráně, Praho,
den za dnem kane, boží dar,
do ulic, jimiž okouzleni jdem,
i na tvou řeku, Praho.


Von der Liebe treulich unterrichtet
Singt ein Vogel, der wie Sapho dichtet,
Ganze Nächte in der Ode Thon.
Nachtigallen singen ihre Klagen,
Und der Sperling in den alten Tagen,
Hüpft und buhlt noch, wie Anacreon.


Mägdlein, laß die Wimper sinken;
Wenn die Blumen aufwärts sehen,
Deinem Blick herabzuwinken,
Wolle nicht vorübergehen.


Jedno slovo vítězící neutichne bez ozvěny,
k slabým jako anděl spásy přichází ve prázdné stěny.


Botz tausend heist es nun, botz tausend wieder was,
Botz tausend noch einmal, botz tausend was ist das,
Botz tausend heut und morgen, botz tausend Immerdar,
Botz tausend ohne Sorgen, botz tausend guter Jahr.


竹里松间石径斜
春云长绕野人家
幽窗睡觉鸟声响
童子开关埽落花


Šla jitrem úsměvným a věřila,
z květinek polních věneček si pletla,
růžová byla, krásná. Šířila
reflexy štěstí, mystického světla.


أَتَهجُرُني وَتَغصِبُني كِتابي
وَما في الحَقِّ غَصبي وَاجتِنابي
أَيَجمُلُ أَن أُبيحَكَ مَحضَ وُدّي
وَأَنتَ تَسومُني سوءَ العَذابِ
فَدَيتُكَ كَم تَغُضُّ الطَرفَ دوني
وَكَم أَدعوكَ مِن خَلفِ الحِجابِ
وَكَم لي مِن فُؤادِكَ بَعدَ قُربٍ
مَكانَ الشَيبِ في نَفسِ الكَعابِ
أَعِد في عَبدِكَ المَظلومِ رَأياً
تَنالُ بِهِ الجَزيلَ مِنَ الثَوابِ
وَإِن تَبخَل عَلَيهِ فَرُبَّ دَهرٍ
وَهَبتَ لَهُ رِضاكَ بِلا حِسابِ


Mai fuor di libertà, dolce né cara
cosa non fu né fia bella o gradita,
onde il buon Cato prima uscir di vita
volse, che servitute empia ed amara.
Felice quel ch'all'altrui essempio impara,
e la grazia di Dio larga, infinita
apprezza, e tien solo al suo giogo unita
l'anima, ove di gire al Ciel s'impara.
Io, da che sciolta e rotta è la catena,
là dov'io fui sì strettamente avvolta,
non fia già mai ch'io sia più per entrarve,
ch'ombre diverse e spaventose larve
mi stan d'intorno al cor, con sì gran pena
qualor vi penso, ch'a fuggir m'han volta.


Aludni sem kell,
Ébredni sem kell:
Én vagyok, én vagyok
Legboldogabb ember.


春明仰首一长嘶
莫说河冰迸玉蹄
曾与将军同患难
等闲平步到檀溪


Já procitnul... „My chceme pohádku!
tu Anninčinu chceme pohádku!“
tak na mne volalo zas dítek dvé,
svá očka nevinná v můj noříc zrak
a vinouce své ručky růžové
a drobné kol mé šíje, v lásky znak.


Wer zu den metzen kam hinein,
wan der beladen wur mit wein,
fürtens den in ein kemerlein,
da wart gerüst ein fallen,
Dardurch fiel er nab mit betrug
int mül, da in das gsind erschlug,
geld und kleider man im abzug,
also ging es in allen,
Wer drein tet gan. also manch man
ward in der stat verloren.
das bachhaus schon, das ist darvon
ein mördersgruben woren.
und das weret so lang zu Rom,
bis Theodosius mit nom,
der groß keiser, auch dahin kom
mit seim her auserkoren.


Du glaubtest nicht an frohe Tage mehr,
Verjährtes Leid ließ nimmer dich genesen;
Die Mutterfreude war für dich zu schwer,
Das Leben war dir gar zu hart gewesen. –


Der Weise, was er hat, hat alls mit alln gemein.
Wie da? er schätzet alls, sich selbst auch nicht für sein.


Ich bin verstarrt, das ich vor deinem thron,
Sol gegen si hir schreien,
Du sihst, wi ich und wo ich stehe schon:
Du wirst mich doch befrei(u)en.
Ich merke gleich erhöhrte bitt:
Si quellt aus deiner wundergütt.
Si strahlet noch in diser nacht was dunkel,
Doch klährer als karfunkel.


Aber es half ihm nur durch eigne jähe Verblendung.


Liebſte, ſiehſt Du rings es glimmen,
Siehſt Du rings den goldnen Schein,
Hörſt Du rings die tauſend Stimmen?
Erde ſaugt den Himmel ein.


Ač noci postup bujnou radost množí,
ač v bujném plesu číš o číši zvoní;
pan Oldřich předce smutně hlavu kloní
v svalnatou ruku... V trudném přemýšlení
čas ob čas čelem horká dlaň se šine,
jak setříti by z blány jeho chtěla
s krůpějí potu, jež se z vrásek line –
i dusivé to, chmuryplné snění,
v němž mysl jeho stuhla, skameněla.


أيا واعدي يوم الوصال وأنني
لأقضي زمان العمر من قبل أن يقضي
يميناً لقد أخفرت ذَّمة عامر
وكنا وثقنا منك بالكرم المحض
وما زلت تأتي بالأعاجيب في الهوى
إلى أن حميت الورد بالنرجس الغض


Tak mé oko v návratu svém plesá,
Že zas vidí květné luhy otčiny;
Než i žalem slzí, že nebesa
Odňala nám mnohé hlavy rodiny.
Mohyly zřím četných pravdy, dobra hajitelů,
Proslavených národu Českého světitelů;
Těla zmřela – než duch věčný! v dílech žijeť on,
A povděčný národ zdí jim slávy pantheon!


Herzen, die der Harm zerrissen,
Hegst du mit besorgter Treu';
Rückest der Geduld das Kissen
Auf des Schmerzenlagers Streu;
Schonst des Schlummers, nahst auf Socken;
Kühlst mit deinem Palmenreis;
Trocknest mit ergoßnen Locken
Banger Todeskämpfe Schweiß.


Вот он — ветер,
Звенящий тоскою острожной,
Над бескрайною топью
Огонь невозможный,
Распростершийся призрак
Ветлы придорожной…
Вот — что ты мне сулила:
Могил


وبالقصر أرْيحيٌّ
به يمنعُ الذِّمارُ
اذا جادَ فهو غيْثٌ
واِن صالَ فهو نارُ
حَسوداهُ في عُلاهُ
ظُبى البيض والقُطار
أنيسٌ إِلى المعالي
وعن عارِها نَوارُ
سَنا البِشْرِ في دُجاهُ
لطُرَّاقِهِ نهارُ
تخافُ الكماةُ منهُ
كما خافتِ العِشارُ
فَتَرْوى من الكُماةِ
ومن كومِهِ الشِّفارُ
جمالُ الورى المُشارُ
اذا عُدِّدَ الفَخارُ
على عَزْمِه مضاءٌ
وفي عِطفْهِ وقارُ
ففي السَّلْم طودُ حلْمٍ
لزانِئيهِ عِثارُ
وفي الحربِ ليثُ غابٍ
جَرِيٌّ به سُعارُ
وفي الجودِ وهو جَمٌّ
إِلى السائل اعتِذارُ
على الجوِّ من نَداهُ
ومَسْعاتِه عِطارُ
رَضِيُّ الاِمامِ ذُو الف
ضْلِ والصاحب المُشار
مُجيرُ الأنام يَحمي
اذا اُسْلِم الجِوارُ
فيا مُرتْضى الخِلا
فةِ والمُرْتضى اختيارُ
هَنيئاً لكَ المواسمُ
كَرّارَةً تُدارُ
عليها بك اغتباطٌ
وفيها بكَ افتِخارُ
وعُمِّرْتَ ألفَ عيدٍ
لما تأمُرُ ائتِمارُ
مُطاعاً لكَ السَّعادةُ
في قُطْبِها شِعارُ


Ein Kranker, der gewiß
am Tode liegt,
der tröstet sich auf diß,
was er auch kriegt.
Das ist gewiß, ich muß dahin,
doch bleib' ich, wie ich bin,
frisch ohne Sinn.


Egy tűz van csak erős, és egy víz árja hatalmas,
Mely sziveket gyújt, mely szívbeli lángokat olt:
Mindkettőt szemeidbe, o némber! az istenek adták:
Mennyei szikra amaz, mennyei harmat emez.


di Maria virgo, e di tutto l'impero
fusse ministro in sapere e 'n arbitro,
e del suo santo sangue redemito
Isdrael ne fu con chi tien quest'il vero.


Vielleicht ist in dem nassen
Neptunus Reich gelassen
Zur Ausflucht noch ein Ort?
Wird dann/ wo Thetys 11 wohnet/
Den Flüchtigen verschonet/
Daß sie unsträfflich dort?


Vylej na něj požehnání
z nebeské své svatyně,
rač dát šťastné panování
právné jeho rodině,
chraň jej ode všeho zlého,
na těle i na duši,
odvrať, což jest záhubného,
uděl, což mu přísluší.


E tu pur di viltà scuola e d'inganni
Fosti, o asil de gli oppressi, o tempio; quando,
I fratelli e la patria e Dio negando,
L'interprete di Dio stiè co' tiranni.


No pueden prevenir el daño mío,
que donde tienen fuerza las estrellas,
pocas veces resiste el albedrío.


Má tvář je tvrdá, kamenná.
Zda víte, co to znamená?
Má tvář je štítem v dešti střel,
jímž provází mne nepřítel.


E comminciando a mirar la bellezza
e non trovando a lei alcun parangone,
che bellissima fusse ebbe certezza;


Y es noche
todavía.


Mas no es virtud el miedo en que reparas,
por la falta que encubre tu vestido;
pues yo sé que sin ella fueras Dido,
que a tu Siqueo en vida difamaras


Die käuze wachen auf und streifen sacht
Die schwarze luft mit ihrem schweren fittich
Mit dumpfem leuchten füllet der zenith sich
Und weiss taucht Venus auf – und es ist nacht.


„Ach, mně svítá. Budou křtiny!“


Er wollte weiter reden: doch der Empörer stand
Schon mitten im Gewitter: es fuhr aus seiner Hand
Ein siebenfacher Blitz: es zitterten die Heere;
Doch keine Flamme traf; er donnerte ins Leere,
Und stampft, als er den Spötter geruhig lächeln sah,
Und stand vor Grimm ohnmächtig, und dumm, und sprachlos da:
Und sah und hörte nicht. Sein flüchtig Auge schwebte
In Nebeln rund umher. Die Hölle schwieg, und bebte,
Besorgt, daß von dem Donner ihr Felsengrund zersprang,
Und in Erschütterungen verloren untersank.
So hüpft Catanea, schon einmal halb verschlungen,
Wenn Aetna Flammen speit, in Erderschütterungen,
Der Bürger flieht, und fürchtet den Jammer anzusehn,
Wenn Städte sich verlieren, und Berge untergehn.


A pádem košatými korunami
všem lístkům rozdal nebe po trošce,
a ještě zbylo mu ho pro trávu.
Chudobky byly bílé.


Wie beherzt in Reim und Prose
Redner, Dichter sich ergehn,
Soll des Lebens heitre Rose
Frisch auf Malertafel stehn,
Mit Geschwistern reich umgeben,
Mit des Herbstes Frucht umlegt,
Daß sie von geheimem Leben
Offenbaren Sinn erregt.


Más részt a hun vezérek, a törzsnagyok között,
Vagy aki hősi tettel harcon különbözött -
Eloszta bőkezűen; és termő fa gyanánt
Kincsét ezer kis ágon hullatta egyaránt.


Wen weet, wat ick ok Order krieg
un wider gah un wider stig;
ick häng min'n Handstock an de Wand
un schüdd di, Broder, nu de Hand
un segg di nu adschüs!


Gli dissi: - Tu sei qui solo soletto:
un mucchiarello d'alga presso il mare.
Hai visto un chiuso, e tu non hai piú tetto;
di là c'è gente, e tu vorresti entrare.
Oh! quella casa è senza focolare:
non c'è, fuor che silenzio, altro, di là. -


ridevano così quando mio Padre
esalò la grande anima e pur tali
(udran elle le mie grida mortali?)
sorrideranno e morirà mia madre.


Mulattunk minden tudományon;
De nem vonzottak, csak a részletek.
Homérnál elnyomott az álom,
Ha szép Helénáról letévedett.


Skřivan jásal, sladce šuměl sad i les,
vůně táhla krajem, všady rozkoš, ples.


Ich aber bin vollends hinaufgegangen,
Wo oben bleichten just die letzten Rosen,
Fern, wild und weh der Falken Stimmen klangen.


A mé úsilí a mé bolesti?


¡Ay desgraciado del que nace feo!


Ni drobtu po stolu, jenž jindy kynul bohatě.
Ni vína krůpěje v mdlob kalných vratkém záchvatě.
Nic paže podporou, krom zdi jen šedé.


O liebliche Stunden!
O fröliches Fest!
Itz hat Sich gefunden,
Der nimmermehr läst
Die traurige Seelen
In Belials Höhlen,
Der willig Sein Leben für Andre verbürgt,
Doch endlich den Würger hat Selber erwürgt.


稚子书传白菊开
西成相滞未容回
月明阶下窗纱薄
多少清香透入来


Wohl, David, Wohl! Wi herrlich ist dein Rokk?
Wi gläntzet nun aus Gott ein Königsschmukk?
Bezeptert dich des Zepters Gold,
Vor Gott und Menschen wahre hold?
Nun harffe Gotteslob mit Engelsüssen Psalmen!
Tantz, David, tantz in Abgrund Götz und Pfaff!
Es folgt dein Königreich mit heilgen Sigespsalmen,
Weil es erlöst vom Vicechristschem Aff!
Dein Kluger Sohn wird deinen thron erst blümen,
Das alle Welt erwachet, Gott zurühmen.


Клубятся тучи, млея в блеске алом,
Хотят в росе понежиться поля,
В последний раз, за третьим перевалом,
Пропал ямщик, звеня и не пылНигде жилья не видно на просторВдали огня иль песни — и не ждешь!
Всё степь да степ Безбрежная, как море,
Волнуется и наливает рожЗа облаком до половины скрыта,
Луна светить еще не смеет днеВот жук взлетел, и прожужжал сердито,
Вот лунь проплыл, не шевеля крылоПокрылись нивы сетью золотистой,
Там перепел откликнулся вдали,
И слышу я, в изложине росистой
Вполголоса скрыпят коростелУж сумраком пытливый взор обмануСреди тепла прохладой стало дутЛуна чист Вот с неба звезды глянут,
И как река засветит Млечный Пут


O des Maies schöne Tage!
Wann die Erd' ist wieder grün,
Wann im Felde, Wald und Hage
Alle Bäum' und Blumen blühn –
O des Maies schöne Tage!
Wann der Hoffnung volle Blüthe
Dann aus jeder Knospe bricht –
Deutschland, daß dich Gott behüte!
Deine Hoffnung blüht noch nicht.


Ködök, ködök! nyeljétek el a
megalázó kolduskodás
vigadozó könnyelműség
rothadásos lidérceit.
Bátorság, bátorság, bátorság jövel!


En el viejo Palacio donde finos Virreyes
dan su brazo a las damas y su pecho al amor,
de improviso se imponen democráticas leyes
como un pie de elefante que aplastara una flor...
¡Oh Pizarro! En las noches, cuando luna de plata
desenrolla una cinta sobre el denso capuz,
en el mármol del suelo brilla un signo escarlata
que recuerda la sangre con que hiciste tu cruz.
Por la puerta, que a veces se ha cerrado al derecho
y se ha abierto otras veces a tirano ruin,
el Virrey, constelado de medallas el pecho,
penetraba, a los sones de broncíneo clarín.
¡Oh tambores aquellos que atronaban el aire!
¡Oh guardianes aquellos enfilados en pie!...
¡Quién volviese a esos siglos del valor y el donaire!
¡Quién viviese la vida de ese tiempo que fue!
¿No es verdad que esta inútil libertad da tristeza?
¿No es verdad que la prosa de esta Edad no es mejor?
¿No es verdad que, en el nombre de la Santa Belleza,
debería el Palacio consagrarse al amor?
El edénico tronco de la clásica higuera
con que el propio Pizarro decoró su jardín,
luce un nido sin aves que parece que espera
y retuerce sus ramas con angustia sin fin.
No vendrán los Virreyes a sentarse a su sombra:
no ha de oír ya los dúos del amor colonial:
no han de echarse las damas en su idílica alfombra,
mientras cantan las fuentes su canción de cristal.
¡Oh las fuentes aquellas que alegraban el aire!
¡Oh jardín del Palacio que hoy tan triste se ve!...
¡Quién volviese a esos siglos del valor y el donaire!
¡Quién viviese la vida de ese tiempo que fue!
En los regios salones salpicados de luces,
se tejían pavanas y se hacía el amor:
diez casacas lucían, todas llenas de cruces,
tras de cada doncella como tras de una flor.
¡Qué tristeza más dulce la de flautas y violas!
¡Qué ternura más blanda la del baile fugaz!
Candelabros se erguían en doradas consolas,
ante fríos espejos de enigmática faz.
En las albas pelucas se fingían las nieves
do los Andes rendidos bajo el trono español;
abanicos flotaban como cóndores breves;
relumbraban cristales como Templos del Sol.
¡Oh gavotas aquellas que endulzaban el aire!
¡Oh mujeres aquellas que saraban el pie!...
¡Quién volviese a esos siglos del valor y el donaire!
¡Quién viviese la vida de ese tiempo que fue!


Zwei waren in ihm mächtig: Volk und Gott.
Und Haus und Hof verliess er, um im Weiten,
Dem Menschenschwarm entrückt, an stiller Bucht
Ins Meer der Ewigkeit hinauszugleiten.


Die Knaben spielen fort am Raine,
Sie rupfen Gräser, schnellen Steine,
Sie plätschern in des Teiches Rinne,
Erhaschen die Phalän' am Ried,
Und freun sich, wenn die Wasserspinne
Langbeinig in die Binsen flieht.


风堕何能续断弦
只凭樽酒送彫年
仙人示我长生术
除却醉乡非洞天


Da kommt ein Jägerbursche
Und schleichet leis' hinzu,
Er zielet und erschießet
Der Hirschkuh Kind im Nu. –


Jdi spat, už, milé dítě,
už je tu večer noc,
teď bůh sám ochrání tě
a přijde na pomoc.


Mein sag mir, Niklas, wie du bist;
Da weinst du, weil ich dir erzählet,
Daß mich die Mutter ausgeschmälet,
Daß du mich, weist du wohl, geküßt.


Não é mais belo o sol, como um Titão sangrento,
No o  caso avermelhado!...
Eu vi (sonho ou visão? — febril deslumbramento!)
Nos olhos seus profundos,
Com tristezas de morte e audácias de soldado,
— Vivas radiações
De esplendorosos mundos
No sombrio estendal das amplas vastidões!


Chaste, and  Sweet,
Witness that what I speak is true:
I wou'd not give my Paroquet
For all the  that ever flew.


Laß ab, du Vielgeliebter, von der Armen,
Die schon der Liebe Schmerz um dich beglückt;
Sie heißt dich fliehn, und fest und fester drückt
Sie wonnetrunken dich in ihren Armen.


Et l'Aurore superbe, heureuse, triomphale,
Nue et rose parmi les éblouissements,
Se regarde rougir dans les yeux de Céphale.


Až nebi, moři, zemi navrátíme
své maškary, pak na konec hry naší
kdo lépe mluvil a hrál, v Bohu zvíme.


Za to jsem mu dala –
chtěl ji památkou –
z knihy milých písní
jednu růži Tvou;
vždyť mi vynes’ z hloubky
snubní prsten náš, –
pro tu zvadlou růži
snad se nehněváš?


Niemand wird sich selber kennen,
Sich von seinem Selbst-Ich trennen;
Doch probier er jeden Tag,
Was nach außen endlich, klar,
Was er ist und was er war,
Was er kann und was er mag.


Im Frührot stand der Morgenstern
Vor einem hellen Frühlingstag,
Als ich, ein flüchtig Schülerkind,
Im silbergrauen Felde lag;
Die Wimper schwankte falterhaft,
Und ich entschlief an Ackers Rand.
Der Sämann kam gemach daher
Und streute Körner aus der Hand.


leč zlatý oblak navždy odplul
a šerý mrak mne provází,
vztáhnu-li k teplu chudé ruce,
uchopím stín, jenž zamrazí.


Na svém, v klopot tíži,
sám si každý stojí,
srdce však se víží,
v jednom šiku k boji.


Újfent morognak salabakterék:
Mi magyarságunk nekik nem elég.
Ők a magyarok, ők mindig a vég-ok?
Eb ura fakó,
Ez a magyarság?
Azok magyarok, akik nyomorékok?


Eh bien, non ! si ce temps bégueule
T'oublie, il ne sera pas dit
Qu'ainsi tu disparaîtras seule
Dans le bruit qui nous assourdit !


Schaue die Wunder, – die großen und kleinen –
Leuchtende Sterne in düsterer Nacht!
Doch verschmäh' ob des Glanzes von tausend Sonnen
Keinerlei Röslein's bescheidene Pracht.


Du nennest immer deinen Namen;
Dein Ausruf handelt nur von dir.
In dieser Sorgfalt scheinst du mir
Beredten Männern nachzuahmen;
Gleichst du dem großen Balbus nicht,
Der immer von sich selber spricht?


Arrochiscono; ed un rantolo faticoso d'agonia
Par che salga su dai petti de l'allegra compagnia.


„Dobře máš, vždyť všude je zem Páně.“


Es brennen die heiligen Heerde
Und Sonne und Mond da erscheint,
Erheben sich schnell von der Erde,
Die Erde gar bitterlich weint.


A první šel a ve tváři byl bled
a v jeho zraku bylo zoufání
a jak tu šel, stál žebrák u cesty
tak bledý, zoufanlivý jako on
a ztýrán bídou, zmořen nemocí
a přeje si, by jeho stihla smrt.
Však odsouzenec jemu záviděl
tu jiskru života a udeřil
jej pohledem tak plným hořkosti
v tu starou, umřít nemohoucí tvář.
A klnul slunci, které svítit můž’,
na vše, co žije, on když umírá,
a klnul Bohu, jenž to žití dal,
a tak s tou kletbou v duši dokonal. –


Vajha elhagyhatnám, volna mi nyavalyám?
De ha lelkem mint gerjed,
Mikor szép orcáját, mint Pünkösd rózsáját,
látom, hogy pirul, terjed;
Ha szép voltát látnád, elhadni nem hadnád,
nézd meg csak, és esmerjed!
ECHO: Merjed!


Er kommt an's einsame Hirtenhaus,
Der alte Hirt schaut eben heraus,
Des Knaben Angst ist gestiegen,
Am Wege bleibt er noch liegen.


Ich weiß es nicht! warum kenne ich mich nicht?


O sonno oscur, che e pensier ciechi e egri
converti in vision di luce pura,
o immagin del morir, qual mentre dura
veggo, odo e sento, e' miei desir' ho intègri!


Du ziehst, nicht sag' ich's, zum wievielten Male,
O Mond, am Himmel deine alten Kreise,
Derweil mich selber hier im alten Gleise
Du ziehen siehst durch diese süßen Thale.


Gleich blieb ihr leichter Fuß an trägen Wurzeln hangen;
Der schlanke Leib ward Schilf, als Pan, sie zu umfangen,
Um ihn die braunen Arme wand.
Die Winde spielten itzt in kaum entstandnen Rohren:
Die taumeln, sanft bewegt, und flüstern um den Strand
Ihm schwache Seufzer in die Ohren.


Aber immer grauer wird deine Locke,
Einziger, nie ausgesungner Mann!
Dein Haupt nickt unter deiner Thaten Gebirglast.
Bald wirst du liegen in deiner Väter Gruft,
Und der Unsterblichkeit Ruh' wird über dir säuseln.
Voran sind schon deiner Helden viele gegangen:
Dessau, Schwerin und Winterfeld ,
Und Keith , und Kleist, und Seidliz, und Ziethen ,
Harren deiner im Tempel der Größe.


König Högni vor der Schwester stand,
Ihr Sinn war grimm und graus,
Sie riß ihm mit der weißen Hand
Sein rotes Herz heraus.


»Wie? Mieding tot?« erschallt bis unters Dach
Das hohle Haus, vom Echo kehrt ein Ach!
Die Arbeit stockt, die Hand wird jedem schwer,
Der Leim wird kalt, die Farbe fließt nicht mehr;
Ein jeder steht betäubt an seinem Ort,
Und nur der Mittwoch treibt die Arbeit fort.


Such knowledge how should I attain?
Such wond'rous goodness how explain?
Say, would I from thy presence flee,
Ah, whither? — I am still with thee.


Nad tím vrtím hlavou, pojal mě i děs;
Pravím, snad to koňská podobizna!
Snad to pouhý přelud, aneb snad sám běs,
Prodavačka jeho nástroj, lizna!
Snad to jest jen obraznosti plémě,
Vždyť neplodí podobného země.


今番花开委难当
眼见稀疏叶欲长
春光几朝不一醉
为问汝曹因底忙


Dank erstlich deinem Gott mit zwiefach frohem Mute,
weil er dich zwiefach liebt, daß er die höchste Not,
die dich auf diesen Tag nicht längst wolt haben tot,
auf lauter Leben doch zu schlagen aus geruhte:


Barmherzigkeit zu üben,
Das sei das Losungswort,
Die Menschen all' zu lieben,
An jedem, jedem Ort.


山前村落乱高低
云意模糊远近迷
万叠峰峦如画展
黄山正在小楼西


Wir wollen uns alle zusammentun,
Um den Beschluß zu fassen:
Es dürfen alle Sachsen von nun
An nicht mehr ihr Land verlassen.


Au bois de Boulogne on me voit,
Comme un dandy que rien n'occupe,
Suivre à cheval un pli de jupe
Sous l'ombre du sentier étroit.
Même quand le galop m'emporte,
Ma peine vole sur mes pas,
Et toujours sonne comme un glas
Cette phrase : Ta mère est morte !


مَن كانَ في الدُنيا لَهُ شارَةٌ
فَنَحنُ مِن نَظّارَةِ الدُنيا
نَرمُقُها مِن كَثَبٍ حَسرَةً
كَأَنَّنا لَفظٌ بِلا مَعنى


En simil forma sono e mia dolori
com'eran que' di Fille, quando iscrisse
a Dimofonte e sua commessi errori.


Jste slabí pro ni. Drtí vás a straší.
A její krásy duch váš necítí.
Chci odkoupiti krásnou hrůzu vaši.
Já cítím schopnost, děsu užíti!


El corazón que te ama y que te adora,
¿quién lo puede forzar que ame otra cosa?
¿Amarílida es más sabia o hermosa
que tú? No sé. Contempla esta alma ahora.


So bis du auch getrost, mein Herz,
Und übersteh des Glückes Scherz,
Trau Gott, sei nur auf ihn bedacht;
Die Hoffnung nicht zu Schanden macht.


Mas tanto compitió con las Deidades,
que ya que fue su vida corta Esfera,
sus conceptos serán eternidades


أقولُ وقد طابَ النسيم بمدرجي
وزاد مراح العيس وامْتعج الركبُ
ومادتْ بأعطافِ المداليج نشوةٌ
مُرَنِّحةٌ حتى كأنهمُ شَرْبُ
روَيْدكم لا تحسبوها خميلةً
يُشبُّ على أكنافها المنْدل الرطْبُ
ولكنْ حديثٌ من علي بن أحمد
تُحلَّى بذكراهُ المَقاولُ والكتبُ
تأرج في النادي فطارتْ به الصَّبا
مطيَّةُ صدقٍ لا تكلُّ ولا تكبو
أبي الفضل قاري الضيف في كل أزمة
وحامي حريم الجار أسلمهُ الصحبُ
وموسعُ خِصْب المُسنتين بجوده
وقد أخْلَفتْهم عند أنوائها السُّحبُ
يشيمون برق البِشْر من قسماته
فيُعْقبهم منه التبوُّجُ والسّكْبُ
اذا ضاقت الدُّنيا عليهم خصاصةً
فنائلهُ رحْبٌ ومنزلهُ رحْبُ
ثناؤهم حصنٌ منيعٌ لعِرْضهِ
من الذَّمِّ لكن مالُهُ لهمُ نَهْبُ
فعاش بهاءُ الدين يُرْجى ويتقَّى
يذاد به عن أرضنا الخطب والجدب
وهُنِّيءَ شهرُ الصوم منه بشامخٍ
مُنيفٍ وعضبٍ لا يكلُّ ولا ينبو


Pomstu nadzemskou hněvivý svolávám,
Zhůru k bezčasné moci duch se zdvíhá,
Takto nahlížím, nebe což nazívám,
Bájka že nejní.


Хоронил я тебя, и, тоскуя,
Я растил на могиле цветы,
Но в лазури, звеня и ликуя,
Трепетала, блаженная, тИ к родимой земле я клонился,
И уйти за тобою хотел,
Но, когда я рыдал и молился,
Звонкий смех твой ко мне долетеПохоронные слезы напрасны —
Ты трепещешь, смеешься, жива!
И растут на могиле прекрасной
Не цветы — огневые слова!


Frühling, oh du süßer Junge!
Deine Beine sind so zärtlich
Schlank und deine schmalen Lippen
Feucht.


Éramos três, os retirantes do sertão inóspito:
Eu, meu pai, minha mãe, alguns sonhos, e s
Eles, moços; eu tinha alguns meses apena
E nós fomos morar no alto do Jacutinga,
Bairro de gente humilde de Macei
A vontade materna estava assim cumprid
— "Filho meu não se cria no sertão!
Não terei filho para vê-lo às garras
Do cangaço e do crime,
Da ignorância, da miséria, do ódio,
Que precise matar para ganhar o pã"


nevěsta čistá, teď láskou tvou hoří,
Vestálka pravá nebeských zoří – –


– Poscia che 'ndarno con Amor combatto,
superba, iniqua, inessorabil fera,
e più fuggi da me sciolta e leggera
quant'io più seguo desioso e ratto,


Angelika, die röselrote, hängt
Auf dunklem Efeu ruhend über die Terrasse
Verlangend nieder zu dem Rosenbusch
Mit seinen gelben Blüten, die im Winde
Leis auf und nieder gehn, wie zärtliche Gedanken
Im Herzen eines Mädchens, das halb träumt,
Halb wacht. – Schwarz, wie ein Trotz aus alter Zeit,
Wächst die Badia aus dem Silbergrau
Des sanften Ölbaumhügels. Hinter mir
Babbelt ein Bettler seinen leeren Spruch
Vom Paradiese, Jesus, Seligkeit
Und hält den alten Hut mir zitternd hin:
Ein altes Kind, rotnasig: lächerlich
Und rührend. Zehn Centesimi erhöhn
Ihm seine Lebensfreude sichtbarlich. –
Die Sonne brennt. Fräulein Angelika
Sehnt sich noch immer nach den roten Rosen.
Zwei Lodenröcke sächseln mir vorbei.