Was vor Jahrtausenden gerauscht
Im Wipfel ind'scher Palmen,
Wie wird es heut von dir erlauscht
Im Strohdach nord'scher Halmen!


Qu'importe ! j'ai chanté pour charmer ma tristesse,
Pour m'oublier, hélas ! à mon plaintif accord ;
Comme à son bruit léger le flot des mers s'endort


从来游戏常三昧
出语纵横无忌讳
老聃全与释迦同
人畏犹云亦当畏


Spálené stromy jsme na mrtvém úhoru,
otravný je náš dech, těla jen k odporu –
bohatství duší jsme rozdali dřív,
příteli cyniku – za lásky div!


Budivil věděti chce, co je láska a přátelství? Vždyť jest
na těle dospělý dost!
„Dospělým nazve se ten, kdo rozumem dospěje v skutcích,
povrchnost povrchně má.“
Budivil hezký je hoch, tedy třeba mu odpověd dáti,
aby si pamatoval:
láska ranní stín, když slunko jí přes hlavu svítí,
pod sebe ukracuje;
u večer přátelství však, když obloha usedne ve svém,
dlouhý si rozestře stín.


A ve hvězdách to hoří
a chví se, divný jas.
Kdo sáhne v hřívu oři?
Mně zdá se, byl by čas...


Sein Wort: das Brausen ganz nicht zu vergessen
Mahnt ihn des Frachtschiffs Kiel, des Dampfers Rad;
Doch lauter tobt der Werkfleiß am Gestad',
Des Marktes Ruf, Getös von Hämmern, Essen.


Abbiate, o Donne, a mente che, se presta
non vien l'aita, ogni uom, di noi, tanto arde
ch'a farsi cener poco gliene resta,
onde sarian le medicine tarde!
Con occhio di pietà, ch'amor vi desta,
ne' petti nostri alcuna di voi guarde;
e ne vedrà bollir fiamma nel core,
ch'a Somma, ad Ischia ed a Pozzuol, maggiore.


Pst! – stille, – sieh, ein andrer! – sieh!
Wie schütteln des Schreibers Locken!
Er beugt und schlenkert sich bis ans Knie,
Schlürft und schleicht wie auf Socken.
Ha! es zupft mich, – ich falle, ich falle! –
Da liege ich hülflos gebreitet,
Und über mich die dintige Galle
Wie Würmer krimmelt und gleitet.


Viel ist es Gott verehrn: mehr, seinen Ruhm begeben:
Er lobt sich selbst in dir. Durch was? Durch Geist und Leben.


Però, secondo il color d'i capelli,
di cotal grazia l'altissimo lume
degnamente convien che s'incappelli.


Su, Italia! su, in armi! venuto è il tuo dì!
dei re congiurati la tresca finì!


يا جارَ هَمدانَ مَن يَمُت يَرَني
مِن مُؤمِنٍ أَو مُنافِقٍ قَبلا
يَعرِفُني طَرفَهُ وَأَعرِفُهُ
بِنَعتِهِ وَإِسمِهِ وَما فَعَلا
أَقولُ لِلنارِ وَهِيَ تُوقِدُ لِل
عَرضِ ذَريهِ لا تَقرَبي الرَجُلا
ذَريهِ لا تَقرَبيهِ إِنَّ لَهُ
حَبلاً بِحَبلِ الوَصِيِّ مُتَصِلا
وَأَنتَ عِندَ الصِراطِ مُعتَرِضي
فَلا تَخَف عَثرَةً وَلا زَلَلا
أَسقيكَ مِن بارِدٍ عَلى ظَمأٍ
تَخالَهُ في الحَلاوَةِ العَسَلا


O laß mir nicht, wie auch die Schlünde klaffen,
Die das Vollbringen scheiden von dem Plan,
Geringe Macht von ungeheurem Wahn,
O laß mir nicht den schönen Mut erschlaffen!


En lo más abrupto y alto
de un gran peñón de basalto,
detuvo un águila el vuelo:
miró hacia arriba, hacia arriba,
y se quedó pensativa
al ver que el azul del cielo
siempre alejándose iba.
Escrutó la enorme altura
y, con intensa amargura,
sintió cansancio en las alas.
(En la glacial lejanía
el sol moría, moría
entre sus sangrientas galas
bajo la pompa del día).
Y del peñón por un tajo,
miró hacia abajo, hacia abajo,
con desconsuelo profundo;
el ojo vivo y redondo
clavó luego en lo más hondo...
y asco sintió del mundo
¡vio tanto cieno en el fondo!
Si huía el azul del cielo,
si hervía el fango en el suelo,
¿cómo aplacar su tristeza?
Ah, fue tanta su aflicción
que, en su desesperación
se destrozó la cabeza
contra el siniestro peñón.


Martín, que estaba en la huerta
cavando, sobre su azada
quedó apoyado un momento;
frío sudor le bañaba
el rostro.


Longe, a gaivota voando,
é um til perdido nos are
E eu viajo, me recordando
da bênção dos teus olhares!


Nocque ad alcuna già l' esser sí bella;
questa piú d' altra è bella et piú pudica:
forse vuol Dio tal di vertute amica
tôrre a la terra, e 'n ciel farne una stella;


Que sol! que céu azul! que doce n'alva
Acorda a natureza mais louçã!
Não me batera tanto amor no peito
Se eu morresse amanhã!


Что молчишь? Иль не видишь — горю,
Всё равно — отстрани хоть, приветь лЯ тебе о любви говорю,
А вязанья считаешь ты петлОтчего же сомненье свое
Не гасить мне в неведенье этом?
Отчего же молчанье твое
Не наполнить мне радужным светом?
Может быть, я при нем рассмотрю,
В нем отрадного, робкого нет ли…
Хоть тебе о любви говорю,
А вязанья считаешь ты петл11 ноября 1890


A sotva stezičku že spatřil prvou,
v les uhnul maně, kam jej oči vedly.
Ó jak se vítal s každou sivou jedlí
a sosnou dlouhovlasou, temnobrvou!
Když dýchal volný, nebeský ten vzduch,
ret jeho chvěl se sladkým opojením,
jak by se stýkal blahým políbením
s tou čistou vůní, plnou snů a tuch!
Jak jeho duše zemdlená a skleslá
svá rozraněná křídla toužně nesla,
by zhojila je letem do samoty!


Já rovněž cíl měl jeden dětsky smělý:
žít sobě aspoň pár let v žití sklonu
bez trudů, všední práce, nudy, shonu,
jen myšlenkám svým tich a osamělý.


Der Betrübtste der Betrübten
ist alleine nur nicht hier.
Die sich vor so einig liebten
sind geteilt nun für und für,
bis auch er wird hingelangen,
wo die Liebste hin ist gangen.


 Mas ¡ay!, de un corazón llegué al abismo
   y me incliné un momento,
y mi alma y mis ojos se turbaron:
   ¡Tan hondo era y tan negro!


百年世禄焕纶丝
身隐新朝志未衰
姓氏下邳桥上客
一篇仍似授书时


Oft lieg' ich müd' an kleinen schwarzen Seen,
Dem trüben Stöhnen lausche ich der Unken;
Und oft laß' ich, von wilder Sehnsucht trunken,
Den wilden Sturm durch meine Locken wehen.


Felveszem a kürtöt, s megkisértem fúni...
Nesze, te tudsz hozzá; emlékszel még rája:
Hogy megfúttad néha ott a sötét bércen?
Csak úgy rengett belé a vadak tanyája!
Aztán... oh jaj fejem, fejem! a képzelet
Űz csalárd játékot velem. Isten veled!


e isso que agrilhoa
o gesto, a palavra, o querer
assoma à tona
de um mar de sargaços,
restos perdidos
vogam na memória
como exaustos náufrago
Sim, ò Vida
quisera eu dizer-te
o sim da aliança,
coração, corpo, razão
todos os tempos
e lugares
onde me faço e fiz,
uma palavra só
eu nela inteira
e ela toda em mi


Scharfsinnig macht er offenbar,
Welch Weib des Kindes Mutter war:
Doch, wird es seine Weisheit wagen,
Den Vater manches Sohns zu sagen?


boş kadehim dolsun, dolsun, sâkî;


„Já s nebe báječný Ti nesu dar –
ne stříbro, zlato, šperky diamantů –
nebudeš vládcem, který seje zmar –
Ty budeš králem českých muzikantů!


Hle tam, kde aquaeduktu
oblouky staré ční,
jako by řada slonů
šla bílých po pláni.


Wan wir vnser herden scheren/
Vnd entheben jhre woll/
Sie mit nichten klagen/ plären/
Bleiben ohn gemurr/ vnd groll;
Also Daphnis wurd beraubet
Seiner kleider ohne sprach:
Keinem wörtlein Er erlaubet/
Dachte keiner heissen rach.


innamorati dispersi, gementi il “core” e “l'augello”,
languori del Giordanello in dolci bruttissimi versi:


Das Tränenschild, den Flor herunter,
Mit dem du dich behängt!
In dieser Kneipe wird die Träne,
Die Edle, nicht geschenkt.


Ki nemzetünknek lantosit és jeles
Íróit a közfényre kiállatá.
Gőzburkok űlték szent neveknek
Érdemit a buta Léthe partján:


On opuštěn a sám zde v každém čase,
čím živ, ví Bůh – i zmatek už má v hlavě –
leč hladí kočku svou a usmívá se.


Que ha nacido Dios!


Tant'è, dama, a parlar chiaro,
tu vagheggi troppo ognuno,
sanza fare alcun divaro
s'egli è bianco o verde o bruno;
me' faresti a tortene uno
(e sarei proprio buon io),
a quest'altri dire addio
e saresti fuor di baia.


Mein Gott und Herr! ich traue dir.
Dein Ohr in Gnaden neig zu mir,
Daß ich nicht werd zu Schanden.
Sey du mein Fels, Burg, Hort und Zier
In Noht und Todesbanden.


»Ach! seufzet ihr, wär' ich auch hin!«
Diß ist der wahren Liebe Sin,
die ohn' ihr Liebes nicht will leben.
Wie sollet ihr ihm aber tun?
Ihr müßt in Gottes Willen ruhn.
Er nimmt ja recht, was er hat geben.


»Heil Dir, Sohn!
Unsre Lieb' und unser Blut!
Sei glücklich und sei gut!«


Ocean a nebe včera
v lesku závodily spolu,
kol nich tkala aureolu
barev západu hra sterá.
Slunce jako žhavý rubín
spouštělo se zvolna dolů
nad korábů čilý rej –
mha dnes vstala z vodních hlubin
a s ní stesk a beznaděj.


Artur, ch'impresa ancor senza consiglio
del profeta Merlin non fece mai,
di Merlin, dico, del demonio figlio,
che del futuro antivedeva assai,
per lui seppe, e saper fece il periglio
a Fieramonte, a che di molti guai
porrà sua gente, s'entra ne la terra
ch'Apenin parte, e il mare e l'Alpe serra.


V noci však okem zroseným
pohlížel k dalnému nebi,
děsně to v srdci bodalo,
smutně to bušilo v lebí;
rozhled se v dobu ztracenou:
k tobě chci, kudy, ach kudy,
bez tebe v slávě, v bohatství
žebrákem všudy jsem, všudy!


sebeplerden fırtına


Okno jsem otevřel a slyšel: Praha jásá.
A hlavu vyklonil jsem ven.
Je chvíle opojná, vše vzrušení a krása,
a přec jsem zamyšlen.


Vive muerte callada y divertida
la vida misma; la salud es guerra
de su proprio alimento combatida.
¡Oh, cuánto, inadvertido, el hombre yerra:
que en tierra teme que caerá la vida,
y no ve que, en viviendo, cayó en tierra!


Va pur non dubitar (disse il fratello)
e cosi venne Ariodante cheto
& se celo nel solitario hostello:
ch era dincontro: al mio veron secreto
vien d altra parte il fraudolente e fello
che d infamar Ginevra: era si lieto
e fa il segno: tra noi solito inante
a me: che de linganno era ignorante


„Hej, dudáku, zanech lkání!
Slyšíš, ruče sebou hoď,
jechej s námi; při dudání
z pustých Čech nás vyprovoď!


Bald hätt' Aegyptens Volk, das mit der Seemacht schreckte,
Und bald der Dacier, der frech den Wurfpfeil schwenkt,
Als alles schwürig war und voller Aufruhr steckte,
Die Mauern unsrer Stadt in öden Staub versenkt.


Könntest du mein Herze sehen,
Wie es jetzt im Busen ruht!
Sieh die Stein', um zu verstehen,
Wie der müde Fried' ihm thut.
Steine, könnt ihr nicht zerspringen,
Statt euch also glatt zu ringen?


绿苹红蓼媚江天
谁扣空江月下舷
可是老渔歌濯足
园公诗思忽如泉


Auff seinem stiel so mütig
Sich wand es hin/ vnd her/
So säfftig/ vnd so blütig/
Alß wär der Todt noch sehr.
O blümlein schön ohn massen/
Weil bist in deiner zier/
Von dir wil nu nit lassen
Biß zu dem abend schier.


Pro vichřice, převraty, bouře! Paroxysmy lásky a vůle!
Války duchů!
Věčně žhoucí a žíznivá úsilí sjednocující!
Pro mystické účastenství naše
v práci všech dobyvatelů,
kteří poznamenávají události jak stádo ke stříži
vypáleným znamením určení svého,
vládnou nad ohněm a bolestí milionů
a smrt posílají na svá pole jak žence
a do svých lomů jak lamače kamene k stavbě
(jak zástup v úžasu k jednomu místu pohlížející
nechávají za sebou věky;
a království jako lodě, do nichž se břehu skočili plavci,
až k převrhnutí pod jejich vzpřímením se zakolébají).
Pro silnou rozkoš rozdrcen býti jako vlna
pohybem bratrského oceánu majestátního
a jako trs bílého květu trysknouti k výši pěnou
při úderu o skaliska země zaslíbené.


Ragionando con tacita favella
così m'andava nel nuovo sentiero
seguendo i passi della donna bella.


Ich sage dir Feuer bey Gottes Kraft,
Die alles thut und alles schafft,
Du wollest also stille stehn,
Wie Christus wollt im Jordan stehn.


Einer zog auf, der andre ab,
Das hat genommen gar wilde Hab,
Der Schimpf hat sich gemachet,
Des hat der Herzog von Burgund
Gar wenig mehr gelachet.


Régidőben csak oly bűvös erejű
Volt, miképen mai nap, a pénznemű;
Az aranynak csillogása az a lép,
Melyre ráakad az ember legelébb.


Radnice je zvláště vychovává,
v úřadovnách jako doma jsou,
ať už křičí Hoch! anebo Sláva!,
páteř vždycky mají plazivou.


Das hat die welt verdrossen sehr,
die sich dagegen rhümet,
Trutzt auff jr macht, jr salsche leer
auffmutzt vnd hoch verblümet:
Ir list vnd gewalt
braucht sie manigfalt,
wüt vnd thut jr best,
dennoch muß sie zu letst
an all jr macht verzagen.


Segnor, guardàteve da misér Kane,
perch'el porta sotto la cinta un sacco
e meteravi dentro çascuno a stracco,
che al suo conseglio non suona campane.


أَللَهُ حَيٌّ قَديمٌ قادِرٌ صَمَدُ
فَلَيسَ يَشركهُ في مُلكِهِ أَحَدُ
هُوَ الَّذي عَرَّفَ الكُفّارَ مَنزِلَهُم
وَالمُؤمِنونَ سيَجزيهِم بِما وُعِدوا
فَإِن تَكُن دِولَةً كاَنَت لَنا عِظَةٌ
فَهَل عَسى أَن يَرى فيها غَيرَ رَشَدُ
وَيَنصُرِ اللَهُ مَن والاهُ إِنَّ لَهُ
نَصراً يُمَثِّلُ بِالكُفّارِ إِن عَتَدوا
فَإِن نَطَقتُم بِفَخرٍ لا أَبالَكُمُ
فيمَن تَضَمَّنَ مِن إِخوانِنا اللَحَدُ
فَإِنَّ طَلحَةَ غَادَرناهُ مُنجَدِلاً
وَلِلصَفائِحِ نارٌ بَينَنا تَقِدُ
وَالمَرءُ عُثمانُ أَردَتهُ أَسِنَّتُنا
فَجَيبُ زَوجَتِهِ إِذ أُخبِرَت قَدَدُ
في تِسعَةٍ وَلِواءٌ بَينَ أَظهُرِهِم
لَم يَنكُلوا عَن حِياضِ المَوتِ إِذ وَرَدوا
كانوا الذَوائِبَ مِن فَهرٍ وَأَكَرَمَها
حيثُ الأُنوفُ وَحَيثُ الفَرعُ وَالعَدَدُ
وَأَحمَدُ الخَيرِ قَد أَردى عَلى عَجَلٍ
تَحتَ العَجاجِ أَبِيّاً وَهوَ مُجتَهِدُ
فَظَلَّتِ الطَيرُ وَالضِبعانُ تَركَبُهُ
فَحامِلُ قِطعَةٍ مِنهُ وَمُقتَعِدُ
وَمَن قَتَلتُم عَلى ما كانَ مِن عَجَبٍ
مِنّا فَقَد صادَفوا خَيراً وَقَد سَعِدوا
لَهُم جِنانٌ مِن الفِردوسِ طَيِّبَةٌ
لا يَعتَريهِم بِها حَرٌّ وَلا صَرَدُ
صَلّى الإِلَهُ عَلَيهِم كُلَّما ذُكِروا
فَرُبَّ مَشهَدِ صِدقٍ قَبلَهُ شَهِدوا
قَومٌ وَفَوا عَهدَ الرَسولِ وَاِحتَسَبوا
شَمَّ العَرانينَ مِنهُم حَمزَةَ الأَسَدُ
وَمُصعَبٌ كانَ لَيثاً دونَهُ حَرَداً
حَتّى تَزَمَّلَ مِنهُ ثَعلَبٌ جَسَدُ
لَيسوا كَقَتلى مِنَ الكُفّارِ أَدخَلَهُم
نارَ الجَحيمِ عَلى أَبوابِها الرُصُدُ


Jasná hvězda na nebi zasvítá,
když dvě duše libě v jednu splynou,
anjelé si přeradostně kynou,
kam pohlednou, blaženost tam zkvítá.
Kéž Vám v srdci nikdy nevychladne
oheň lásky, jenž tam nyní plane,
kéž hrot žalu srdce neproklane,
kvítek první víry neuvadne,
kéž se na vždy bujně zelená
živé lásky větev zmlazená.


Беги со всех ног
покупать
    «Огонек»


Když Evanjelium v světa noc
kdys svitlo od Golgaty,
hle, zničiť chce tu Boží moc
zášť světa svými katy.
Však marně. Slovo Páně neslo
vždy dál a dál své spásné heslo.
A jaký kryl je v boji štít?
A kdo že pomoh’ vítězit?
Jazyk.


Vieles habt ihr voraus, ihr Toten,
Vieles vor uns,
Die wir noch atmen
In des Lichtes quellender Vollflut ...


O a me il più caro de' cognati, Ettorre,
poiché il Fato mi trasse a queste rive
di Paride consorte! oh morta io fossi
pria che venirvi! Venti volte il Sole
il suo giro compì da che lasciato
ho il patrio nido, e una maligna o dura
sola parola sul tuo labbro io mai
mai non intesi. E se talvolta o suora
o fratello o cognata, o la medesma
veneranda tua madre (ché benigno
a me fu Prìamo ognor) mi rampognava,
tu mansueto, con dolce ripiglio
gli ammonendo, placavi ogni corruccio.
Quind'io te piango e in un la mia sventura,
ché in tutta Troia io non ho più chi m'ami
o compatisca, a tutti abbominosa.


Der Glaube an die Utopie
Ist eine
reine
Mimikry.
Und Mimi schrie
Des Nachts
Im Traum.
Nun lachts
Am Wiesenwickensaum,
Dort, wo du, Venus, ehern brennst:
das silberfarbene Gespenst.


Und jeder ehre Recht und Pflicht,
Und den, der Beyde ehrt!
Und wer für Ruh' und Freyheit spricht,
Heiß' aller Ehren werth!


Die Menschen sahen rußig aus,
Wie Schornsteine war jedes Haus.


Du munterst auf nun täglich meinen Geist:
Ich schau und schau, wi Kirch und Monde gleisst;
Drum schlüsse ich, was über aller Glauben,
Das bald der Mond den Mittagsbaum werd lauben.


Máť krásného jsem milování,
svůj matky klín vám prostírám
a v Syna svého přikázání
prs mateřský vám píti dám!...


kulluk perdesi ile beraber bir perde


I
<Демон>
Посвящение
Я буду петь, пока поется,
Пока волненья позабыл,
Пока высоким сердце бьется,
Пока я жизнь не пережил,
В душе горят, хотя безвестней,
Лучи небесного огня,
Но нежных и веселых песней,
Мой друг, не требуй от меня…
Я уме Светлых вдохновений
Забыта мною сторона
Давн Как скучен день осенний,
Так жизнь моя была скучна;
Так впечатлений неприятных
Душа всегда была полна;
Поныне о годах развратных
Не престает скорбеть онПосвящение
Я буду петь, пока поется,
Пока, друзья, в груди моей
Еще высоким сердце бьется
И жалость не погибла в неНо той веселости прекрасной
Не требуй от меня напрасно,
И юных гордых дней, поэт,
Ты не вернешь: их нет как нет;
Как солнце осени суровой,
Так пасмурна и жизнь моя;
Среди людей скучаю я:
Мне впечатление не ново…
И вот печальные мечты,
Плоды душевной пустоты!* * *
Печальный демон, дух изгнанья,
Блуждал под сводом голубым,
И лучших дней воспоминанья
Чредой теснились перед ним,
Тех дней, когда он не был злым,
Когда глядел на славу бога,
Не отвращаясь от него;
Когда сердечная тревога
Чуждалася души его,
Как дня боится мрак могилИ много, много… и всего
Представить не имел он силы…
(Демон узнает, что ангел любит одну смертную, демон узнает и обольщает ее, так что она покидает ангела, но скоро умирает и делается духом ад Демон обольстил ее, рассказывая, что бог несправедлив и про свою ист<орию>)* * *
Любовь забыл он навсегдКоварство, ненависть, вражда
Над ним владычествуют ныне…
В нем пусто, пусто: как в пустынСмертельный след напечатлен
На том, к чему он прикоснется,
И говорят, что даже он
Своим злодействам не смеется,
Что груды гибнущих людей
Не веселят его очей…
Зачем же демон отверженья
Роняет посреди мученья
Свинцовы слезы иногда,
И им забыты на мгновенье
Коварство, зависть и вражда?* * *
Демон влюбляется в смертную (монахиню), и она его наконец любит, но демон видит ее ангела-хранителя и от зависти и ненависти решается погубить е Она умирает, душа ее улетает в ад, и демон, встречая ангела, который плачет с высот неба, упрекает его язвительной улыбко* * *
Угрюмо жизнь его текла,
Как жизнь развали Бесконечность
Его тревожить не могла,
Он хладнокровно видел вечность,
Не зная ни добра, ни зла,
Губя людей без всякой нуждЕму желанья были чужды,
Он жег печатью роковой
Того, к кому он прикасался,
Но часто демон молодой
Своим злодействам не смеялсТаков осеннею порой
Среди долины опустелой
Один чернеет пень горелыСражен стрелою громовой,
Он прямо высится главой
И презирает бурь порывы,
Пустыни сторож молчаливы* * *
Боясь лучей, бежал он тьму,
Душой измученною болеНичем не мог он быть доволен:
Всё горько сделалось ему,
И всё на свете презирая,
Он жил, не веря ничему
И ничего не принимаВ полночь, между высоких скал,
Однажды над волнами моря
Один, без радости, без горя
Беглец эдема пролетал
И грешным взором созерцал
Земли пустынные равнинИ зрит, чернеет над горой
Стена обители святой
И башен странные вершинМеж низких келий тишина,
Садится поздняя луна,
И в усыпленную обитель
Вступает мрачный искусителВот тихий и прекрасный звук,
Подобный звуку лютни, внемлет…
И чей-то голос… Жадный слух
Он напрягае Хлад объемлет
Чело… он хочет прочь тотчаЕго крыло не шевелится,
И странно – из потухших глаз
Слеза свинцовая катится…
Как много значил этот звук:
Мечты забытых упоений,
Века страдания и мук,
Века бесплодных размышлений,
Всё оживилось в нем, и вновь
Погибший ведает любовМ<онахиня>
О чем ты близ меня вздыхаешь,
Чего ты хочешь получить?
Я поклялась давно, ты знаешь,
Земные страсти позабытКто ты? Мольба моя напраснЧего ты хочешь?Д<емон>
Ты прекраснМ<онахиня>
Кто ты?
Д<емон>
Я демо Не страшись…
Святыни здешней не нарушу…
И о спасенье не молись,
Не искусить пришел я душу;
Сгорая жаждою любви,
Несу к ногам твоим моленья,
Земные первые мученья
И слезы первые мо


Oh amor, ven poco a poco ¡Mira que no quisiera
que pudieras secarte como una enredadera!


Už vyhlédli si svatby den,
leč před tím divné zvěsty
se ozývaly tu i tam –
v rok šedesátý šestý
to bylo, vtrhla vojna sem
a ubohá ta naše zem
co vytrpěla v pláči!


Der dich nechst leichte schalt/ wird denck ich/ noch nicht wissen/
Daß dich sechs Rosse stets nach Hoffe zihen müssen.


Co od nás pochází, to všechno přímo božské,
co přijde z ciziny, to svorně popliváme –
vše děláme, co jde. A za tě, česká země,
i celé jmění své i krev i život dáme!


Se ti basta ch'io t'ammiri,
L'ottenesti, amica Irene:
Se d'amor vuoi ch'io sospiri,
Non tentarlo, è vanità.


Queste parole, se pietosi raggi
scorgo talor, né pur a dirlo ardisco,
fien'un giorno vergate in mille faggi.


Es windet, der Wildhahn ruft.
Ein Frühhauch über die Wälder fliegt;
Die Dämmerung bebt
Auf lichten Wellen der Alpenluft.
Schon saugen den Schein die klingenden Fluren,
Her schreitet der Tag in rosigen Spuren
– – Die Sonne das Goldhaupt hebt.


Das Amt, das mir der Herr beschied,
Wozu er Kraft verlieh der Schwachen,
Kein andres ist's als durch das Lied
Die Sehnsucht brünst'ger anzufachen.


Draußen zu wenig oder zu viel,
Zu Hause nur ist Maß und Ziel.


 Русову
Бежа Распростился с конвоеВ лесу обагрилась землОн крался над вечным покоем,
Жестокую месть утолОн крался, безжизненный посох
Сжимая холодной рукоОн стал на приволжских откосах —
Поник над родною рекоНа камень упал бел-горючиЗакутался в серый халаГлядел на косматые тучГлядел на багровый закаВ пространствах, где вспыхивал пламень,
Повис сиротливый дымоОн гладил и землю, и камень,
И ржавые обручи ноЖелезные обручи звоном
Упали над склоном речным:
Пропели над склоном зеленым —
Гремели рыданьем родныНавек распростился с Сибирью:
Прости ты, родимый острог,
Где годы над водною ширью
В железных цепях изнемоГде годы на каменном, голом
Полу он валяться привык:
Внизу — за слепым частоколом —
Качался, поблескивал штык;
Где годы встречал он со страхом
Едва прозябающий день,
И годы тяжелым размахом
Он молот кидал на кремень;
Где годы так странно зияла
Улыбка мертвеющих уст,
А буря плескала-кидала
Дрожащий, безлиственный куст;
Бросали бренчавшие бревна,
Ругаясь, они на баржи,
И берегом — берегом, ровно
Влекли их, упав на гужи;
Где жизнь он кидал, проклиная,
Лихой, клокотавшей пурге,
И едко там стужа стальная
Сжигала ветрами в тайге,
Одежду в клочки изрывая,
Треща и плеща по кустам; —
Визжа и виясь — обвивая, —
Прощелкав по бритым щекам,
Где до крови в холоде мглистом,
Под жалобой плачущий клич,
Из воздуха падая свистом,
Кусал его бешеный бич,
К спине прилипая и кожи
Срывая сырые куски…
И тучи нахмурились строжИ строже запели пескРазбитые плечи доселе
Изъел ты, свинцовый рубеРаздвиньтесь же, хмурые ели!
Погасни, вечерний багрец!
Вот гнезда, как черные очи,
Зияя в откосе крутом,
В туман ниспадающей ночи
Визгливо стрельнули стрижоПорывисто знаменьем крестным
Широкий свой лоб осениПромчался по кручам отвесным,
Свинцовые воды вспениА к телу струя ледяная
Прижалась колючим стеклоЛишь глыба над ним земляная
Осыпалась желтым пескоОгни показалис И долго
Горели с далеких плотов;
Сурово их темная Волга
Дробила на гребнях валоТам искры, провеяв устало,
Взлетали, чтоб в ночь утонуть;
Да горькая песнь прорыдала
Там в синюю, синюю мутТам темень протопала скоком,
Да с рябью играл ветероИ кто-то стреляющим оком
Из тучи моргнул на востоТеперь над волной молчаливо
Качался он желтым лицоПлаксивые чайки лениво
Его задевали крылоСеребряный Колодезь


Nehoden teď, třikrát nehoden, bys vešel pod střechu mou,
sláb se modlím v ruinách illusí, nade snu tříští...
Vzývám Tě, zápase hříšný s přítomnosti tmou,
v tušení slunného Příští –
stíny kol, chmury a mlhy se stelou – –
Ó, zda k Tobě doletí křídla mé touhy!
V ni naděj svou skládám celou...


„Hejsa dudák! Jak kdy zavolá!
Přihni si a zahrej do kola.“


Még szöszke, bájos volt, anyányi gyermek,
felvette mégis a nehéz vasat,
de Gyöngyvér árnya a nyomába lengett,
hogy gyenge szíve majdnem meghasadt.


Mně zjevila se v zátiší,
kde rozkvétaly sněženky,
potok se vinul z houštiny
a líbaly se pomněnky.


Dann sag mir: »Ich gehör' Dir an!«
Dein liebliches Gesicht,
Dein Mund, er küsset mich sodann,
Doch – Deine Seele nicht ...


Und ich bin über das Meer gekommen.


鸾驾翩翩驭晚风
积苏宫阙夜濛濛
明朝遣觅铁如意
应在凉州酒肆中


Meine liebe Braut
Ward dem Lamm vertraut;
Uebergab Ihm ihre Sinnen:
Und dis selige Beginnen
Trieb sie höchst erfreut
Auf die Ewigkeit.


Debile e inferma a la salute vera
ricorro, e, cieca, al Sol cui sempre adoro
mi volgo, e nuda bramo il celeste oro,
vo al Suo foco fredda in pura cera;


Připlouvá slunce do okna;
a promlouvá, jak v srdce sálá,
že strázeň byla obrodná,
jež do boku se zaklovala;
zář, prodravši se z mlhovin,
teď do trupu jak perlík buší,
chce utrpení překout v čin
a stvořit z trpné zbrojnou duši.


Giebt's denn, du Nachtgefährte,
Bei dir auch so viel Qual,
Wie hier auf unsrer Erde
Im Todtenschädelthal?


Und Euch, die Ihr mich nimmer verachtet und mitverflucht,
Vielmehr in der Verbannung, im Elend aufgesucht,
Euch, die Ihr mich so innig fast wie Euch selber liebt:
Euch nehm' ich unter die Flügel, wenn diese Welt zerstiebt!«


Kunyhónkat a rengeteg rejti.
Csak a mosolygó Isten tudja,
hogy asszonya van a remetének.
A fenyőszag izmossá nevelt minket,
szívünket erőssé tette, tüdőnket tággá,
szeretetünket végtelenné.
Az éjszaka örömeiért hálás vagy nekem, –
én nyilakat és nyársat hegyezek,
míg megfejed a kecskét.
Feljön a nap, a győzedelmes.
Lent, a kanyargó ösvényen,
ostor pattog
s ökörhajcsárok énekelnek.


So sang Seelewig mit thränen,
Als si fil zur Erden hin:
Solches ward ihr letztes sehnen,
Es erblich ihr Mundrubin.
Alle ziraht ihrer Wangen
War (ach leider!) gar vergangen.


He de pedir en la Audiencia
para todo malhechor,
que lo condenen a ausencia
que no hay castigo mayor.


bulunulan devirde,


A krásné dcery zticha uklízely
a uklidivše za stůl s námi sedly,
pozorně slouchajíce věštná slova,
a chvílemi zrak velký, třpytný zvedly.


Краснопевая овсянка,
На смородинном кусточке
Сидя, громко распевала
И не видит пропасть адску,
Поглотить ее разверстОна скачет и порхает,-
Прыг на ветку — и попала
Не в бездонну она пропасть,
Но в сило А для овсянки
Силок, петля — зла неволя;
Силок дело не велико,-
Но лишение свободы!Все равно: силок, оковы,
Тьма кромешна, плен иль стража,-
Коль не можешь того делать,
Чего хочешь, то выходит,
Что железные оковы
И силок из конской гривы —
Все равно, равно и тяжки:
Одно нам, другое птичкНо ее свободы хищник
Не наездник был алжирский,
Но Милон, красивый парень,
Душа нежна, любовь в сердц«Не тужи, моя овсянка!-
Говорит ей младой пастыр-
Не злодею ты досталась,
И хоть будешь ты в неволе,
Но я с участью твоею
С радостью готов меняться!»
Говоря, он птичку вынул
Из силка и, сделав клетку
Из своих он двух ладоней,
Бежит в радости великой
К тому месту, где от зноя
В роще темной и сенистой
Лежа стадо отдыхалТут своей широкой шляпой,
Посадив в траву легонько,
Накрывает краснопеву
Пленницу; бежит поспешно
К кустам гибким он таловым,
«Не тужи, мила овсянка,
Я из прутиков таловых
Соплету красивый домик
И тебя, моя певица,
Отнесу в подарок ХлоЗа тебя, любезна птичка,
За твои кудрявы песни
Себе мзду у милой Хлои,
Поцелуй просить я буду;
Поцелуи ее сладки!
Хлоя в том мне не откажет,
Она цену тебе знает;
В ней есть ум и сердце нежнТолько лишь бы мне добраться…
То за первым поцелуем
Я у ней другой украду,
Там и третий и четвертый;
А быть может, и захочет
Мне в прибавок дать и пятыАх, когда бы твоя клетка
Уж теперь была готова!»
Так вещая, пук лоз гибких
Наломав, бежит поспешно,
К своему бежит он стаду
Или, лучше, к своей шляпе,
Где сидит в неволе птичка;
Но… злой рок, о рок ты лютый…
Остра грусть пронзает сердце:
Ветр предательный, ветр бурный
Своротил широку шляпу,
Птичка порх — и улетела,
И все с нею поцелуНа песке кто дом построит,
Так пословица вещает,
С ног свалит того ветр скор


Dann auch ihr Herrn vnd Frawen,
Die Ihr vns gutes gönnt,
Kompt, lasset jetzund schawen,
Daß ihr auch tantzen könnt!
Legt ewren Gram was nieder,
Den schlawen Lebens-Dieb!
Offt haben alte Glieder
Noch junge Freiheit lieb.


Tausend Bildungen zu nehmen,
Die man fühlet und erblickt,
Sich zu allem zu bequemen,
Ist der Erden Stoff geschickt.
Hundert-tausend-fach gestaltet,
Bald verjünget, bald veraltet,
Bald getrennt, bald vereint,
Daß er recht ein Proteus scheint.


Concurro al mundo sombrío del espejo,
al murmullo de una vasija rota,
a una figura estática que duerme
en la lengua metálica de un espejo roto;
pero, por sobre todo esos guijarros y derrumbes,
yo acudo a la ansiedad de una campana
que no puede sonar.


El cielo de sus altos pensamientos
con las alas de amor ledo subía
Vandalio, y ni el peligro lo desvía
ni le ponen temor mil escarmientos.
Las nubes deja atrás, deja los vientos,
vencidos del valor de su osadía,
cuando de las palabras que decía
al sol, suenan acá tales acentos:
«Si fue temeridad, ojos del cielo,
osar tan sin valor volar tan alto,
sabiendo de Faetón el caso fiero,
»consentidme una vez que sin recelo
mire vuestra beldad; después si el salto
viniera a ser mortal, mortal lo quiero».


Sokféle a madár, s egyik ezt, másik azt
Leginkább kedveli,
Ezt ékes szólása, amazt pedig tarka
Tolla kedvelteti.
Kit én választottam, a dal-mesterséghez
Nem ért az a madár.
S egyszerű, mint magam... félig feketében,
Félig fejérben jár.


Doch einst, als nach Hushydorp wieder ich kam,
Da war sie verschwunden – im Grab.«
»Dem Himmel danke, der dir sie nahm,
Und dir die Königin gab.


Kletba na tom šípu lpí
kněze pohanského,
v českém srdci otupí
hrotu prý jen svého.


Sígueme inútil la esperanza vana,
como nave zorrera, o mula coja,
porque no me tratara Barbarroja,
de la manera que me tratas, Juana.


Nuvem que passas no céu,
Dize a quem não perguntou
Se é bom dizer a quem deu:
«O que deste, não to do»


يا جمالا وجلالا يتدفق
رجع البلبل أم عاد الربيع
بهر النور عيوني فترفق
حين تدنو أنني لا أستطيع
أيها الورد الذي طاف بنا
أيها الطل الذي بلَّ الظما
لا أراك الله حالي وأنا
أطأ الشوك ويغزوني الغما
يا أمانيّ وحبي وخيالي
لا تضيع لحظة فالعمر ضاع
لا أراك الله حالي والليالي
كاسفات ليس فيهن شعاع
قد بلوت الويل فيها لا بلوتا
وأنا أبدأ يومي بالمساء
وعرفت الضيق ضيق القلب حتى
لم أجد في الكون ثقباً من رجاء
لا وربي ليس في الدنيا ختام
حين يغدو البعث نجوى من حبيب
حين يستيقظ قلب من منام
والمنادي أنت والحب المجيب


Musa vã, que em ti não cabes,
Os guerreiros arraiais
Nem vituperes, nem gabes;
E não te metas jamais
A falar no que não sabes:


E corre un fremito
D'imene arcano
Da' monti e palpita
Fecondo il piano;


E splendi e folgora
Di fiamme cinto;
Materia, inalzati;
Satana ha vinto.


Aprovecho con gran satisfacción
Esta oportunidad maravillosa
Que me brinda la ciencia de la muerte
Para decir algunas claridades
sobre mis aventuras en la tierra.
Más adelante, cuando tenga tiempo
hablaré de la vida de ultratumba.
Quiero reírme un poco
Como lo hice cuando estaba vivo:
El saber y la risa se confunden.
Cuando nací mi madre peguntó
Qué voy a hacer con este renacuajo
Me dediqué a llenar sacos de harina
Me dediqué a romper unos cristales
Me escondía detrás de los rosales.
Comencé como suche de oficina
Pero los ducumentos comerciales
Me ponían la carne de gallina.
Mi peor enemigo fue el teléfono.
Tuve dos o tres hijos naturales.
Un tinterillo de los mil demonios
Se enfureció conmigo por el “crimen
De abandonar a la primera esposa”.
Me preguntó “por qué la abandonaste”
Respondí con un golpe en el pupitre:
“Esa mujer se abandonó a sí misma”
Estuve a punto de volverme loco.
¿Más relaciones con la religión?
Atravesé la cordillera a pie
Disfrazado de fraile capuchino
Transformando ratones en palomas.
Ya no recuerdo cómo ni por qué
“Abracé la carrera de las letras”.
Intenté deslumbrar a mis lectores
A través del sentido del humor
Pero causé una pésima impresión.
Se me tildó de enfermo de los nervios.
Claro, me condenaron a galeras
Por meter la nariz en el abismo.
¡Me defendí como gato de espaldas!
Escribí en araucano y en latín
Los demás escribían en frances
Versos que hacían dar diente con diente.
En esos versos extraordinarios
Me burlaba del sol y de la luna
Me burlaba del mar y de las rocas
Pero lo más estúpido de todo
Era que me burlaba de la muerte
¿Puerilidad tal vez? — ¡Falta de tacto!
Pero yo me burlaba de la muerte.
Mi inclinación por la ciencias ocultas
Hizome acreedor al sambenito
De charlatán del siglo dieciocho
Pero yo estoy seguro
Que se puede leer el porvenir
En el humo, las nubes o las flores.
Además profanaba los altares.
Hasta que me pillaron infraganti.
Moraleja, cuidado con el clero.
Me desplacé por parques y jardines
Como una especie de nuevo Quijote
Pero no me batí con los molinos
¡Nunca me disgusté con las ovejas!
¿Se entenderá lo que quiero decir?
Fui conocido en toda la comarca
Por mis extravagancias infantiles
Yo que era un anciano respetable.
Me detenía a hablar con los mendigos
Pero no por motivos religiosos
¡Sólo por abusar de la paciencia!
Para no molestarme con el público
Simulaba tener ideas claras
Me expresaba con gran autoridad
Pero la situación era difícil
Confundía a Platón con Aristóteles.
Desesperado, loco de remate
Ideé la mujer artificial.
Pero no fui payaso de verdad
Porque de pronto me ponía serio
¡Me sumergía en un absimo oscuro!
Encendía la luz a medianoche
Presa de los más negros pensamientos
Que parecían órbitas sin ojos.
No me atrevía ni a mover un dedo
por temor a irritar a los espíritus.
Me quedaba mirando la ampolleta.
Se podría filmar una película
Sobre mis aventuras en la tierra
Pero yo no me quiero confesar
Sólo quiero decir estas palabras:
Situaciones eróticas absurdas
Repetidos intentos de suicidio
Pero morí de muerte natural.
Los funerales fueron muy bonitos.
El ataúd me pareció perfecto.
Aunque no soy caballo de carrrera
Gracias por las coronas tan bonitas.
¡No se rían delante de mi tumba
Porque puedo romper el ataúd
Y salir disparado por el cielo!


Così la bella imago in me scolpita,
Quella cui l'alma adora e 'l petto asconde,
L'imago onde 'l mio core ha cibo e vita,
Sarà cibo crudel di fauci immonde:
Così, priva di me, fia meco unita
Fra l'ingorde voragini profonde,
E meco l'empia, che non vuol ch'io viva,
Sarà morta e sepolta in tomba viva.


Es beut die Brust vergebens
Das junge Weib dem Greis,
Am warmen Quell des Lebens
Liegt er wie Stein und Eis.


Leč sám ve větru, který kazajku vzdouvá,
tváří v tvář lněným polím, která se táhle vlní,
chlácholím radost, která jest jako divé kotě,
mám odvahu přiznat se k dobrým. A přihladím vlasy,
co mi rozčechral vítr.


Na nebeském jsme my na úkolu
Pracovali posaváde spolu.


Unsre Hoffnung ist der Geist,
Der die Ketten zerreißt;
Unsre Hoffnung ist das Schwert,
Gen Tyrannen gekehrt!
Wie ging es denn hin, wie ging es denn her,
Wenn die Hoffnung nicht wär'!


Da steiget nun aus Seinem Thron'
Hinunter zu der Erden
Des Allerhöchsten libster Sohn,
Ein Menschenkind zu werden:
Da nimt Er als ein andrer Mann
Leib, Seel' und Geist wahrhaftig an,
Damit wir einen hetten,
Der blos auf unser Heil bedacht
Bald von des Satans List und Macht
Uns herlich könt' erretten.


莫向霜晨怨未开
白头朝夕自相催
斩新一朵含风露
恰似西厢待月来


Aus der Tiefe klingt's, als riefe
Eine kranke Nixenbraut,
Und die Wellen, sie zerschellen
An dem Kahn, wie Klagelaut.


月下山车往复回
秋深歧路满青苔
不缘乡饮邀宾坐
肯向城池故故来


Wunschlos und still ich morgens saß,
Wachsen hörte ich 's Wintergras.


Hephästion verläßt die Majestät,
Besucht sein Lehn, wo er das Schloß erhöht,
Guckt in sein Feld; das Feld ergötzt ihn wenig.
Allein warum? Dort sieht er keinen König.


Les roses, découvrant leurs rires entr’ouverts,
Effleurent Velléda, la jeune Druidesse.


镬汤炉炭三禅乐
剑树刀山大觉场
此日拨开心地印
了无佛法可商量


藤深蔓短塔累累
以眼名龙恐是伊
放下泥盘叉手笑
阿师曾误矮阇梨


Non sento ancor che vogli onor farme
In acostarti ai dolci miei consigli,
Et temo forte ch'amor non te pigli
Et che te spezi adosso ciascun arme.


Nun, ein letztes Angebinde,
Schickt' ich ihm den dunklen Trank,
Dann, daß er mich nie mehr finde,
Stach ich mich in's Herz und sank.


二年疏放饱江潭
水物山容尽足耽
唯有故人怜未替
欲封乾鲙寄终南


Um den heiligen Brauch zu wehren,
Ruft er aus am Hochaltare:
Keine Schere soll versehren
Diese langen, blonden Haare!


Mußt's auf der Bühne mit Silb' und Sinn,
Wenn es nur glänzt in die Ferne hin,
Allzu genau nicht nehmen:
Keine Theaterkönigin
Darf falscher Steine sich schämen.


„Vstaň, příteli můj,
A se nestrachuj,“
Filosofovo
Laskavé zní slovo:
„Podlé správy přírodní
Všickni lidé rození jsme králové,
Samostatní, plnomocní, svobodní.
Neboť,“ dovozuje dál
Posadil se na pařez,
„Neboť, pravím, příteli můj, věz,
Adam již byl první král:
Všickni tedy stejného jsme původu;
Neboť všickni jeho jsme potomkové.
Nejen tedy já, i ty,
Sousede pracovitý,
Z královského pocházíš rodu.
Kdybys mohl sám na sebe zříti,
Bryle ty by musely tě přesvědčiti,
Přirozenou že i hlava tvá
Korunou opatřená.
Všickni lidé v každé době
Byli jsou a budou rovni sobě.
Nikdo nemá práva, jiným panovati;
Každý sám nad mnohem nebo málem
Svým jest pánem, svým jest králem.
Poddaným se nikdo nesmí jmenovati.
Svoboda jest naše vlastnost přirozená,
Ve svobodě zakládá se lidstva cena.
Pročež svoboda buď zdráva,
Svobodné jen obci sláva!“


Die Welt soll kein Exempel sehn,
Das wohl auch so noch nicht geschehn,
Das unsrer Treu die Palmen raube.
Die Frauenbrunst würckt sonderlich;
Doch bistu Jonathan, so glaube,
Dein David fühlt sie auch, doch überhaupt vor dich.


Hallja-é az özvegy e vadászi lármát,
Kürtölést, kurjantást, kopók csaholását?
Hallja, mint kiáltják: elébe! elébe!
S tudja ki elébe? hogy Miklós elébe?
Nem! ezt ő nem hallja. Eltüntén fiának
Gyönge lábinai megtántorodának,
Lehanyatlott szépen a megvetett ágyra:
Isten tudja, meddig tart az ájulása.


Svrhne se Leupold s komoně hned,
A do vln proudu skočiti plane
S návalem zápolit o své branné:
Komonstvo věrné mu radí zpět.
On upíná tam bolestně zrak,
V prsa a čelo bije se pak,
A oupí: Bože! smiluj se smiluj,
Mě trestej! jenom ty ubohé miluj!


Most látom, hogy ami volt,
Eltűnt édes mámor;
„Vanitatum vanitas”
Maga is a húmor.


Komm, reine Glut, mich ganz entzünd,
Die düstre Furcht, den Greu'l der Sünd',
Das Gift der Eigenlieb' vertreibe!
Komm, Gotteslieb', dich völlig schenk,
Daß ich für mich nicht sorg' noch denk'
Und kindlich dir ergeben bleibe,
In süßer Unschuld dich nur schau
Und mich unendlich dir vertrau!


Schimmernd gießt die Ampel Dämmerwogen um dich her,
Leise kommt der Orchideen Duft geflogen um dich her
Aus den bunten, schlanken Vasen; und der Spiegel streut die Strahlen,
Die er, wo der Schimmer hinfällt, aufgesogen, um dich her.
Auf dem Teppich, dir zu Füßen, spielt der Widerschein des Feuers,
Zeichnet tanzend helle Kreise, Flammenbogen um dich her;
Und die Uhr auf dem Kamine, die barocke, zierlich steife,
Tickt die Zeit, die süßverträumte, wohlgewogen um dich her.


Entram pela janela quase aberta
Da meia-noite os preguiçosos ventos
E a lua beija o seio alvinitente
— Flor que abrira das noites aos relento
O Poeta trabalha! A fronte pálida
Guarda talvez fatídica tristeza
Que importa?  A inspiração lhe acende o verso
Tendo por musa — o amor e a natureza!


Der Feldherr gab dem Frieden seine Wehre;
Und weiter schuf an seinem edlen Bilde
Im stillen das Geschick; der Schreck der Heere
Steht nun vor uns ein Held an frommer Milde.
Für jeden, den er schlug auf rauher Bahn,
Lebt einer, der ihm freundlich wohlgetan.
Er zeichnete, entrückt den Tatenflügen,
Gedächtnisblätter, Kriegern zur Belehrung,
Und schauen wird die Nachwelt mit Verehrung,
Wie er sein Heer geführt in Meisterzügen.


Jen mžik a koráb letí osamělý —
lkdož dlel by tam, kde osud duby drtí! —
divokým skokem letí v noční chmúru,
tam někam v dál, kde čeká přístav smrti.


Ach mir armen/ vnd ellenden!
Ach was hab ich böses than?
Jesu/ kan mich auch verpfänden/
Ich nit ware schüldig dran.
Ich von wesen/ vnd naturen
Bin ein blosser menschen-knecht/
An gestalten/ vnd figuren
Vber alle massen schlecht.


丫髻双开紫翠新
瑶台石笋斗嶙峋
笑他玉女峰娟妙
长伴云边一老人


珍重幽兰开一枝
清香耿耿听犹疑
定应欲较香高下
故取群芳竞发时


Však počkejte, já také ještě pletla
bych pánům hlavy...“ – Zkoušíte to u mne
a vyhráváte. – „Na vás patří metla!“
– Vy. – „Děkuji.“ A bylo ticho dumné.


Vor andern kalt zu scheinen
Hab' ich mich längst gewöhnt,
Doch halt' ich kaum das Weinen,
Wenn diese Stimme tönt.


Sonst sang ich stets durch Flur und Bergeshalde
Im braunen Herbst, in flock'ger Winterszeit:
O schöner Frühling, komm zu deinem Walde,
Komme balde, balde, balde!
Nun sing' ich: Schöner Frühling, bleibe weit!


Ist der Herr mit / mir zu helffen / ey so hat kein Furcht hier stat!
Er ist ja die Weißheit selber und die Stärk' in wahrer That /
mächtig ist er in dem Streit / von und mit ihm kommt das Siegen.
Last derhalben alle Welt / Höll und Teuffel / mit uns kriegen
Feur vom Himmel wird sie fressen / wie die zweymal funffzig Mann:
theils wird Rohtes Meer ertödten / theils ein Eselsbacken-Zahn.


Auch ein neues Mieder
Tat nicht lange halten,
Leicht knickt sie es nieder.


««Jaj én édes gazdám,
Vissza-fordulhatnám!
Éjtszaka van immár,
Édes anyád rég vár;
Nekem szénát, abrakot ád,
Neked jó szót, jó vacsorát.»»


إِليك أَيا رَبّاهُ واللّيلُ فاحمٌ
أُنادي بقلبٍ أنت تعلم سِرَّهُ
فخذ بيدي يا كاشف الضرِّ رحمةً
وإنكَ للمظطرِّ تكشف ضُرَّه
دعاك عبيدٌ مسَّهُ العسر والقلا
أَغثهُ ويسر بالعناية أَمرَهُ


دعا فأجابه القدحُ
وصحبٌ عنده اصطبحوا
يضم الراح شملهم
ويسفر فيهم الفرح
ففاز بهم وليس لهم
على الأيام مقتَرَح
يميل بعطفه سكر
ويثني جيده مرح
وتطربه مغنية
بناجذ ضرسها قرح
بضرب البم تختمه
ونقر الزير تفتتح
تكاد النار من يدها
إذا جسته تنقدح
تكاد الطير من طرب
على الأوتار تطَّرح
وتسعدها بألحان
عليها العصم تنبطح
أقول ومنزل الألاَّ
ف منا منزل طرح
وقد ضاقت بنا أعطا
ن دهر ليس ينشرح
ولي في كل جارحة
لفضل الشيخ ممتدح
وفي واديه متَّسَع
لأمالي ومنتدَح
أطال اللّه منه يداً
بها الآمال تلتقح
قفوا يا أهل نيسابو
ر نعتب ثم نصطلح
أُفاتحكم بمعتبة
ومعناها هوى صرح
وقدر الفضل عندكُم
ولست أذمكم وقح
وحقاً أن أُعاتبكم
وسهل منكم وتح
لسهل في العلى غرر
فهلا عندكم لمح
وفيه من النُّهى بدع
فهلا فيكم مُلح
تضمَّن أمة رجل
وأودع عالماً شبح
فمن جاراه منقطع
ومن باراه مفتضح
ليهنك إن سعيك في
مساعي المجد متضح
وأنك جدت إذ بخلوا
فَلَم تخسر ولا ربحوا
وقِدْماً كان يبلغني
لهم ما كاد يتضح
وكان يقال إنهم
إذا بخل الورى سمحوا
وإن وزنوا بأهل الأر
ض في أحلامهم رجحوا
ففيم الضيف مهتضَم
وممّ البر مُطّرح
ومنغلقاً أؤمله
بيمنى الشيخ ينفسح
فيعلم أن وادينا
لها أولاه ينفسح
ويبرز سره أملي
ويطلع قوسه قُزَح


Das thue ich auch, doch habe ich sie immer im Augenblicke, da ich sie bedurfte, gefunden.


竹舆冲雨到天台
绿树阴中小阁开
榜作玉霄君会否
要知散吏按行来


يا سيدنا القادم من بعدى
أنا أصغر من ينتظرونك فى شوق محموم
لامهنة لي ، إذ أني الآن نزيل السجن
متهما بالنظر إلى المستقبل
لكني اكتب لك
باسم الفلاحين
وباسم الملاحين
باسم الحدادين
وباسم الحلاقين
والحمارة والبحاره
والعمال وأصحاب الأعمال
والأعيان وكتاب الديوان
والبوابين وصبيان البقالين
وباسم الشعراء
وباسم الخفراء
والاهرام
وباب النصر
والقناطر الخيرية
وعبد الله النديم
وتوفيق الحكيم وألمظ
وشجرة الدر ، وكتاب الموتى ،
ونشيد بلادى بلادى
نرجو ان تأتى وبأقصى سرعة
فالصبر تبدد
واليأس تمدد
اما ان تدركنا الان
أو لن تدركنا بعد
حاشية: لاتنسى ان تحمل سيفك


D'ogni mio riso e pianto è sol suo impero,
Che hor mi condanna con gravi, aspri martiri,
Hor piacer porge, ond'io convien che aspiri
Al ben che sperai sempre e sempre spero.


Amar es reconstruir, cuando te alejas,
tus pasos, tus silencios, tus palabras,
y pretender seguir tu pensamiento
cuando a mi lado, al fin inmóvil, callas.
Amar es una cólera secreta,
una helada y diabólica soberbia.
Amar es no dormir cuando en mi lecho
sueñas entre mis brazos que te ciñen,
y odiar el sueño en que, bajo tu frente,
acaso en otros brazos te abandonas.
Amar es escuchar sobre tu pecho,
hasta colmar la oreja codiciosa,
el rumor de tu sangre y la marea
de tu respiración acompasada.
Amar es absorber tu joven savia
y juntar nuestras bocas en un cauce
hasta que de la brisa de tu aliento
se impregnen para siempre mis entrañas.
Amar es una envidia verde y muda,
una sutil y lúcida avaricia.
Amar es provocar el dulce instante
en que tu piel busca mi piel despierta;
saciar a un tiempo la avidez nocturna
y morir otra vez la misma muerte
provisional, desgarradora, oscura.
Amar es una sed, la de la llaga
que arde sin consumirse ni cerrarse,
y el hambre de una boca atormentada
que pide más y más y no se sacia.
Amar es una insólita lujuria
y una gula voraz, siempre desierta.
Pero amar es también cerrar los ojos,
dejar que el sueño invada nuestro cuerpo
como un río de olvido y de tinieblas,
y navegar sin rumbo, a la deriva:
porque amar es, al fin, una indolencia.


三山江畔入云齐
紫气千年锁石堤
便欲学仙从此去
与君同听夜猿啼


Die Augen strahlend mir entgegenlachen
Und hört' ein letztes süßes Liebeswort
An deinem jungen roten Mund erwachen,


几许山花照夕阳
不栽不植自芬芳
林梢一点风微起
吹作人间百合香


Nevěsty Kristovy, jež mu se snoubí
svou cudnou prostotou
a nad něj neznají tu jiné chlouby
a služkami se zvou.


Uběhlo pak času málo,
Skonal jeden z viděných,
Rovně se i s druhým dálo,
Opustil i třetí svých;
A než byl rok celý minul,
Kdokoli tam viděn byl:
Každému Pán k sobě kynul,
Nikdo dýl tu nepobyl.


Era o vulto de um barco há tempo naufragado,
De um barco que, na fúria horrível da lestada,
Fora contra o pontal bruscamente atirado,
Sem uma vela branca, alvíssima e tufada.


县官未肯斩西戎
谁信鄜州第一功
马似云颓青壁上
人如猿放晓林中


颜公笔法有家法
豪锥料得皆千金
闻道分张遍亲友
可能乞我助呻吟


Ihr Heilge, di ihr wandelt
Den Berg, der abgehandelt,
Frohlokkt mit mir in lust!
Lasst hurtigst uns forttreten
Mit zittern, furcht und beten!
Klopfft eure händ und brust!
Das End ist strakks bewust.


Es ist wahr, es klagen tausend Stimmen
Hier, und tausend dort, von Pol zu Pol;
Und in tausendfachen Gruppen krümmen
Laut sich Wehmuth, und Verzweiflung hohl.


异鸟娇花不奈愁
湘帘初卷月沉钩
人间三月无红叶
却放桃花逐水流


A pak po letech snad jednou ve adventním šeru,
když se modrý smutek rozloží nad pustou plání,
abys šťastna sklonila se nad svou spící dceru – –
Mé rty jsou němé už a nemají víc přání. –


وَشادِنٍ يَكثُرُ مِن قَولِ لا
أَوقَعَ قَلبي في ضُروب البَلا
قُلتُ وَقد تَيَّمني طَرفُهُ
هذا هُوَ السِحرُ وَإِلّا فَلا


»Trübe Seele, welche unbewegt
Von den Stürmen, die sich an ihr brechen,
Längst verdorrte Blätter wahrt und pflegt,
Die vom Lenz, dem schönen Todten, sprechen.«


Étant saoul, j'osʼ me fier à la femmʼ, c't'infidèle
Rʼgarder la tombe avec mes yeux d'personnʼ mortelle,


Ick wull, he gew mi nu Gehür.
Ick güng girn mit em lank –
makt he ok man an de Kirchhoffmür
mi'n Lock mank't Nettel mank.


Da klingts wie Wiegenliedsang so weich,
Beruhigend, seliger Wehmut voll
Von den Lippen der Frau:
»Vergehe im Traum,
Schlaf ein im Tod, unruhiges Kind:
Schlafe, schlafe, mein Kind im Tod,
Siehe die Liebe lebt.«


Mein beruhigtes Herz fühlet bei euerm Glück
Eine reinere Lust, als die Entzückung war,
Die die Hoffnung mir ehmals
In Serenens Besitz verhieß.


Tombez, ô perles dénouées,
Pâles étoiles, dans la mer.
Un brouillard de roses nuées
Émerge de l'horizon clair ;
A l'Orient plein d'étincelles
Le vent joyeux bat de ses ailes
L'onde que brode un vif éclair.
Tombez, ô perles immortelles,
Pâles étoiles, dans la mer.


Woraus kann wohl mehr erhellen
Gottes Lieb' und Weisheits-Kraft,
Als aus tausend Bäch- und Quellen,
Die er allenthalben schafft,
Daß sich so viel Ström' ergiessen,
In so langen Strichen fliessen,
So daß oft ein eintz'ger Fluß
Viele Länder träncken muß.


Mas dejar a Marcela es caso injusto;
que las mujeres no es razón que esperen
de nuestra obligación tanto disgusto.


Otáčím knoflík elektrického světla,
aby mi síla blesků tu zbledla,
abych se spojil s předměty klidnými,
jež kolem stojí po pokoji
a ruce podávají mi.


Daß wir riechen, doch mit Massen,
Ist ein Wunder. Sollte man
Alle Dünste schärfer fassen,
Die man ietzt nicht spüren kann;
Würden so viel tausend Sachen
Uns Verdruß und Eckel machen,
Deren Dampf uns ietzt nicht rührt,
Weil man gar zu scharf nicht spührt.


Oihoh du! Ahei! Die Geige fängt an!
Komm her, Mädel, komm, zum Tanze tritt an,
Zum Tanze mit mir, o du Meine!
Der Fiedelbogen springt,
Die Geige singt;
Hör, hör, wie das klingt!
Es ist wie Gelach und Geweine.


Was tausendjährig, sank in Staub
Wohl unter ihren Schritten,
Und Glück und Staub des Cäsars Raub,
Er selber dann wie falbes Laub
Knirscht' unter des Siegers Tritten. –


Tante donne leggiadre, oneste e belle,
e di stato maggior, son senza gloria,
e costei par c'ognor si rinovelle.


Hermes ochotně před ním rozvinul
vrcholné události sledních dnů.
Však náhle, jakby vzpomněl na cosi,
co zasloužilo by si především,
by pozornosti neminulo se,
přetrhl v půli vyprávěný děj
a nový vypravovat započal.


عَنّي إِلَيكِ حَوادِثَ الأَيّامِ
ما كُلُّ يَومٍ يُستَطاعُ خِصامي
لا تَحسَبي الصَحبَ الَّذينَ عَهِدتِهِم
صَحبي وَلا تِلكَ الخِيامَ خِيامي
أَنا مَن عَرَفتِ فَأَوقِدي نارَ الوَغى
ما بَينَنا وَتَعَرَّفي إِقدامي
إِن كانَ قَد أَدمى حُسامُكِ مَفرقي
ظُلماً لَسَوفَ تَرَينَ وَقعَ حُسامي
لا يُطمِعَنَّكِ فِيَّ هُلكُ مُقَدَّمٍ
فَالقَوسُ قَوسي وَالسِهامُ سِهامي
وَمُقَدَّمٌ لا شَكَّ طَودٌ باذِخٌ
يَعلُو عَلى الهَضَباتِ وَالآكامِ
وَلَقَد فَقَدنا مِنهُ أَروَعَ ماجِداً
سَهلَ الجَنابِ مُؤَدَّبَ الخُدّامِ
كَم مُقلَةٍ ذَرَفَت عَلَيهِ وَكَم حَشىً
لِمَماتِهِ حُشِيَت بِنارِ غَرامِ
يا طِيبَ دَولتِهِ الَّتي أَيّامُها
شِيَةُ الزَمانِ وَغُرَّةُ الأَيّامِ
لَو كانَ يَفدِيهِ الرَدى لَفَدَيتُهُ
بِأَكارمِ الأَخوالِ وَالأَعمامِ
يا شامِتاً جَهلاً بِيَومِ وَفاتِهِ
صَبراً فَما الدُنيا بِدارِ مُقامِ
إِن كانَ ذَاكَ العَرشُ ثُلَّ فَقَد رَسى
في إِثرِهِ عَلمٌ مِنَ الأَعلامِ
أَو كانَ ذاكَ السَيفُ فُلَّ فَقَد أَتى
سَيفٌ إِذا ما سُلَّ غَيرُ كَهامِ
في أَيِّ يَومٍ لَم نُصَب بِمُتَوَّجٍ
ضَخمِ الدَسيعَةِ صادِقِ الإِقدامِ
لَكِنَّ فينا عِندَ كُلِّ مُصيبَةٍ
تَستَوكِفُ العَبَراتِ صَبرُ كِرامِ
وَإِذا مَضى مِنّا هُمامٌ ماجِدٌ
لَم يَمضِ إِلّا عَن طَريقِ هُمامِ
هَل شَدَّ عَقدَ التاجِ بَعدَ مُقَدَّمٍ
إِلّا فَتى قَومي وَسِلكُ نِظامي
مَن في المُلوكِ إِذا تُعَدُّ كَفاضِلٍ
لِعَطا الرَغائِبِ أَو لِضَربِ الهامِ
مَلِكٌ إِذا قابَلتَ غُرَّةَ وَجهِهِ
مُستَجدِياً قابَلتَ بَدرَ تَمامِ
وَإِذا نَظَرتَ إِلى اِنهِلالِ يَمينِهِ
يَومَ النَوالِ رَأَيتَ فَيضَ غَمامِ
وَإِذا اِنتَضى العضبَ المُهَنَّدَ وَاِعِتَزى
أَيقَنت أَنَّ اليَومَ يَومُ صِدامِ
لَو لَم يَقُم في المُلكِ ضاعَ وَلَم يَعُد
عُمرَ السِنينِ وَمُدَّةَ الأَعوامِ
يَوماهُ يَومُ نَدىً وَيَومُ وَغىً فَما
دامَت صَوارِمُهُ فَهُنَّ دَوامِ
وَالكَرُّ بَعدَ الفَرِّ عادَتُهُ إِذا
ضاقَ المَكَرُّ وَقيلَ بِالإِحجامِ
كَم وَقعَةٍ تَرَكَ العِدى وَجِباهُها
لِلسَيفِ ساجِدَةٌ عَلى الأَقدامِ
وَلَطالَما خَلّى الرُؤوسَ كَأَنَّها
لِلبُعدِ ساخِطَةٌ عَلى الأَجسامِ
طَودٌ إِذا ما الحِلمُ كانَ نَباهَةً
وَإِذا يُهاجُ فَأَيُّ لَيثِ زِحامِ
أَمضى عَلى الأَهوالِ مِن ذي رَونَقٍ
صافي الحَديدَةِ مِخذَمٍ صَمصامِ
مُتَوَقِّدُ العَزَماتِ تَأبى نَفسُهُ
لَغوَ الحَديثِ وَمَجلِسَ الآثامِ
لَو أَنَّ لِلعَضبِ المُهَنَّدِ عَزمَهُ
لَأَراكَ كَالشَمّامِ صَخرَ شَمامِ
لَو أَنَّ لِلضِرغامِ بَعضَ إِبائِهِ
لَاِستَبدَلَ الآكامَ بِالآجامِ
لَو أَنَّ لِلبَحرِ الخِضَمِّ سَماحَهُ
لَغَدا مَقِيلَ العِينِ وَالآرامِ
ما حاتِمٌ في الجُودِ يَعدِلُهُ وَلا
كَعبٌ وَلا قَيسٌ أَبُو بِسطامِ
إِقدامُ جَسّاسٍ وَعِزَّةُ هانِئٍ
وَعَفافُ بِسطامٍ وَنَفسُ عِصامِ
مِن مَعشَرٍ بِيضِ الوُجُوهِ أَعِزَّةٍ
سُمحٍ عَلى العِلّاتِ غَيرِ لِئامِ
وَقِرى النُفوسِ إِذا تَحَطَّمَتِ القَنا
في الدارِعينَ وَفَرَّ كُلُّ مُحامِ
لا يَفزَعُونَ إِذا الصَريخُ دَهاهُمُ
إِلّا إِلى الإِسراجِ وَالإِلجامِ
وَإِذا الرِجالُ تَحَلَّلَت آراؤُها
كانُوا وُلاةَ النَقضِ وَالإِبرامِ
وَإِذا السُنونُ تتَابَعَت أَلفَيتَهُم
كَنزَ العُفاةِ وَكافِلي الأَيتامِ
مَلَكُوا الأَقاليمَ العِظامَ وَأَهلَها
بِالمُرهَفاتِ البيضِ لا الأَقلامِ
وَتَفَيَّحُوا كُلَّ البِلادِ وَسُيِّرَت
أَخبارُهُم في مَغرِبٍ وَشَآمِ
إِن فُوخِرُوا جاؤُوا بِفَضلٍ ذي النَدى
وَبِجَعفَرٍ وَشَبِيبٍ القَمقامِ
وَأَبى سِنانٍ وَاِبنِهِ وَمُحمَّدٍ
مُدني اليَسارِ وَمُبعِدِ الإِعدامِ
يا اِبنَ المُلوكِ النازِلينَ مِنَ العُلى
في كُلِّ ذِروَةِ غارِبٍ وَسَنامِ
يَفديكَ لِلعَلياءِ كُلُّ مُضَلَّلٍ
أَعمى عَنِ المَعرُوفِ أَو مُتَعامِ
وَليَهنِكَ المُلكُ الَّذي أَسَّستَهُ
بِالكُرهِ مِن شانيكَ وَالإِرغامِ
وَاِرفَع وَضَع وَاِقطَع وَصِل وَاِمنَع وَهَب
وَاِنفَع وَضُرَّ وَقُم وَسامِ وَرامِ
وَاِخفِض جَناحَكَ لِلعَشيرَةِ وَاِرعَها
بِرِعايَةِ الإِجلالِ وَالإِعظامِ
وَاِشدُد يَداً بِأَبي قِناعٍ إِنَّهُ
نِعمَ المُحامي دُونَها وَالحامي
وَاِشكُر لَهُ السَعيَ الَّذي اِنقادَت بِهِ
لَكَ وُلد سامٍ حَيثُ شِئتَ وَحامِ
وَاِرضَ الَّذي يَرضى وَقَدِّم أَمرَهُ
وَأَطِعهُ طاعَةَ مُقتَدٍ لِإِمامِ
وَأَبُو قِناعٍ غَيرُ نِكسٍ إِن عَرى
خَطبٌ شَديدُ الأَخذِ بِالأَكظامِ
الطاعِنُ الفُرسانَ كُلَّ مُرِشَّةٍ
تَنثاعُ مِن خَلفٍ وَمِن قُدّامِ
وَالمُطعِمُ الضِيفانَ مِن قَمَعِ الذُرى
عَبطاً إِذا ما ضُنَّ بِالجُلّامِ
أَحيا جُرَيّاً في السَماحَةِ وَاِبتَني
شَرَفاً أَنافَ عُلىً عَلى بَهرامِ
لَم يَبقَ في حَيّي نِزارٍ مِثلُهُ
لِسَدادِ ثَغرٍ أَو لِعَقدِ ذِمامِ
يُنمى إِلى الشُمِّ الغَطارِفِ وَالذُرى
مِن حارِثٍ وَالسادَةِ الحُكّامِ
وَلِحارِثٍ عُرِفَت رِئاسَةُ عامِرٍ
في جاهِلِيَّتِها وَفي الإِسلامِ
لَيسُوا كَقَومٍ كُلُّ ما عُرِفُوا بِهِ
ثِقلُ النُفوسِ وَخِفَّةُ الأَحلامِ
لا زلتَ مَحرُوسَ الجَنابِ مُؤَيَّداً
بِالنَصرِ مَحبُوّاً بِكُلِّ مَرامِ


A slyš! z úst tisíců jak boží chválu
se hymnu velebnou do výše nést;
tam nad mrtvými pějí kněží v žalu,
zde opět díků vítězná hřmí zvěst.
Osmahlí bojovníci v bitev palu,
Táborské, Pražské vojsko – národ celý
děkuje Tvůrci po vítězné seči,
k modlitbám zbožným kolem vůdce klečí,
jež vroucněji snad nikdy nezazněly.


Az édes kínos őszi alkonyt
Bájával újra élem én,
Midőn dalod szivrázva zenge
A hársak csendes éjjelén.


»Ich will mein Licht vor eurem Licht verschließen,
ich will euch nicht, ihr sollt mich nicht genießen,
bevor ich nicht ein Eigenlicht geworden.


Snad navrátí se domů zas
a záhy shodí s těla
šat nevolný ten, otrocký,
znak tupé kázně s čela,
a mladá duše rozletne
se polem volná, smělá.


Als ein Zeichen, uns zum Frommen
Aufgericht't am Rheinesstrand:
Daß du wirst zu Stuhle kommen
Sonsten auch, o deutsches Land!


Die ihr mit fremdem Schmuk zu prangen fähig seyd,
Nicht aber eignen Glanz der Tugend zu erreichen!
Geht, rühmet, was ihr könnt, der Ahnen Treflichkeit;
Pocht, Helden, destomehr auf eigne Sieges-Zeichen.


di sanguigno liquor bagnando il volto,
nostra fragil natura si dimostra
e tua virtù dal primo effetto volto.


S'accorse a tempo Amore
che tra il labro e la guancia,
ove sì spesso ogni occhio il guardo lancia,
drizzar con gran desio
dovea rapido corso il nostro core.
E tolto un neo dal sommo ben di Dio,
a cui altro già mai par non s'udio,
vi pose un'esca, un cibo,
ch'io per me d'altro l'anima non cibo.
E perché sempre vi rimanga appeso
chi una volta vi è preso,
a la pastura aspersa da l'oblio
fe'sì la voglia ingorda,
che mai d'uscir di là non si ricorda.


An dem auf allen Bäumen Blüten sprossen,
Die Rosen sich aus ihren Knospen wagen,
Die Lilien in die blauen Lüfte ragen,
Und Alles Duft und Licht hat übergossen;


Quiero decir: allí está Giorgio Fox, el pelo cortado al
cepillo, los ojos azul pastel, perfectamente bien dentro de una
viñeta trabajada con pulcritud. Y aquí estoy yo, el hoyo
inmaculado en el papel momentáneo de masa consumidora de arte,
masa que se manipula y observa a sí misma encuadrada en un
paisaje de ciudad minera. (El desaliento y la angustia de Fichte, etc.)


Winde fressen im Birkenlaub,
Rostbraun dorren die Farren,
In dem dürren kalten Holz
Zischelt ein Knistern und Knarren.


Doch weil ihr, gleich dem Geizgen im Gedichte,
Einäugig gern, wenn euer Feind nur blind,
Ließt, daß kein Frank den blutgen Hader schlichte,
Ihr Polens Staub hinwehen in den Wind.


Doch Herr! wenn bringt uns deine Hand,
Aus diesem Weltgetümmel,
In deinen Freudenhimmel,
Ins rechte Vaterland?
Wenn schließt uns deine Stadt in ihre Mauren ein,
Wo alle Gassen Gold, die Thore Perlen seyn;
Wo keine Sonne scheint,
Wo niemand weint,
Wo außer dir, Herr Jesu Christ!
Kein Tempel ist?
Mich dünkt, mein fernes Ohr
Vernimmt von weitem schon ein Lied im höhern Chor.


Ist einer heute gutes Muts,
Ergötzt und freut sich seines Guts:
Eh ers vermeint, fährt sein Gewinn
Zusamt dem guten Mute hin!
Wie plötzlich kommt ein Ungestüm
Und wirft die großen Güter üm!


¡Día de dolor,
aquel en que vuela para siempre el ángel
del primer amor!


Er hungert, heult herum,
Das Tal ist tot und eng,
Das Echo taub und stumm,
Die Bergwand steil und streng.
Der Winter ist so kalt,
So stark das Moseleis,
Wie keiner, noch so alt,
Sich zu erinnern weiß.
»Ach Gott im Himmelreich,
Halt uns in Deiner Hut,
Wird schnell das Wetter weich,
Geht's heuer uns nicht gut.


晨起喧喧暮自栖
梦回每每当闻鸡
有渠何用门前客
廷尉当年见处低


入峡阴阴出峡晴
峡流端似镜般平
玉环玩世谁收得
万壑千岩月自明


V adventě bylo to. A pozdě k ránu
podivná hvězda plála
tak jako nesvětská a jako betlemská,
nad Hradčanami stála
jak křížek koruny, neb žezla rukověť. –


تقول أسىً ، فقلت لها حريـق
بشدة نـاره صـدري يضيـق
تسافر بي الجراح فليت شعري
متى يحنو على قدمي الطريـق
أخوض بزورقي بحر المآسي
ودون مقاصدي بعـدٌ سحيـق
يخادعني العـدوُّ فمـا أبالـي
وأبكي حين يخدعني الصديـق
أقول لمن يعرقل سير شعـري
ويحسبنـي لمنحتـه أتــوق
أرح يا صاحبي عقـلاً وقلب
فحبل الدين في قلبـي وثيـق
ولا يغررك مظهر من يحابـي
وفـوق لسانـه لفـظٌ أنيـق
فبعـض المـدح للإنسـان ذمٌ
وبعض البر في الدنيا يعـوق
ترى الحشرات بالأزهار تلهـو
وما يغري سوى النحل الرحيق
وشأن الناس في الطبع اختلافٌ
هنالـك ظالـمٌ وهنـا شفيـق
فريـقٌ لا يجامـل أو يحابـي
ويغـرق فـي تزلفـه فريـق
يحبُ المـاء ذو ظمـأٍ ليـروي
ويكره لجـة المـاء الغريـق
إذا مات الفـؤاد فـلا تسلنـي
عن الدم حين تفقـده العـروق
جذوع النخـل أشبـاحٌ طـوالٌ
إذا لم تزدهي فيهـا العـذوق
لماذا حين أعلن قـول صـدقٍ
أرى بعض الصدور به تضيـق
أحـب بلادنـا حبـاً عظيم
له في خاطري نسـبٌ عريـق
ولكنـي أعاتبـهـا إذا م
رأت عينـي أمـوراً لا تليـق
وقد يشفي غليـظُ القـول داء
ذا لم يشفـه القـول الرقيـق
أرى أثـر الغيـوم ولا رعـود
تحدثني ولا ومضـت بـروق
وأسمع ألـف أغنيـةٍ نشـازٍ
فيزعجني التكسـر والنعيـق
عبـرت محيـط آلامـي فلم
تجاوزت المحيط بدأ المضيـق
وكيف أريد ملء الكـأس مـاءً
إذا كانت يدي الأخـرى تريـق
ألا يا ماكـراً بالنـاس مهـل
فمكر الماكريـن بهـم يحيـق
سألتك والسـؤال لـه جـوابٌ
أيُجمع حيـن ينتثـر الدقيـق
رأيت عيون قومي في زمانـي
يظللها عـن الحـق البريـق
أراهم ينصتـون إلـى كـذوبٍ
ويزعجهم إذا نطق الصـدوق
سألت عن الصمود رجال قومي
فخاطبني مـن الإعـلام بـوق
لقد ما ت الصمود مع التصـدي
فمـا هـذا التنكـر والعقـوق
أتنسى أن ( إسرائيل ) أخـتٌ
لها في المسجد الأقصى حقوق
كـأن رجـال أمتنـا قطـيـعٌ
وإسرائيل في صلـفٍ تسـوق
تنوعت الجراح فـلا اصطبـارٌ
يواجههـا ولا قلـبٌ يطـيـق
إذا كنا شكونـا مـن جـراحٍ
لها في القدس تأريـخ عريـق
فيوغسلافيـا جـرحٌ جـديـد
تغصُّ علـى تَذّكّـره الحلـوق
هنالك للصليب رصاص غـدرٍ
ووجـهٌ فـي تعاملـه صفيـق
هنالـك ألـف باكيـةٍ تنـادي
أفيقـوا يـا أحبتنـا أفيقـوا
يدنس عرض مسلمةٍ وترمـى
ويلطم وجههـا وغـدٌ حليـق
وتتبعهـا ملاييـن الضحاي
تذوق من المآسي مـا تـذوق
وكم من مسجدٍ أضحى ركام
وفي محرابـه شـب الحريـق
تعذبنـي نـداءات اليتـامـى
وصانع يتمهـم حـرٌ طليـق
وأمتنـا تنـام علـى سريـر
تهدهدها المفاتـن والفسـوق
كتـاب الله يدعوهـا ولـكـن
أراهـا لا تحـسُّ ولا تفـيـق
أقـول لأمتـي واللـيـل داجٍ
بكفـك لـو تأملـت الشـروق


Noch ist es Tag, da rühre sich der Mann,
Die Nacht tritt ein, wo niemand wirken kann.


Önnön valónktól félve félni
S elvegyülni törpe gyávákkal,
Halva élni:
Ezt adtad, Te, nekünk.


当年公主嫁毡裘
自撷芳兰制此油
燕代古来多绝艳
涂妆今有汉风流


Jsem básník morosní, jenž cítí každou muku,
jak housle tenkých strun, když prsty jich se tknou,
jež vášní chmurný hráč vzal v drsnou svoji ruku,
by struny nervů mých protrhal divou hrou.


Del magno vencedor el frágil velo
cuya victoria tanto a España cuesta,
y hace aquí, su memoria al tiempo opuesta
alma es del mundo, el alma luz del Cielo.


Vy ruce žen, vy ženské ruce bílé!
Že líbám vás, mám důvod zajisté,
vy hladily jste moje teskné chvíle,
vy mladost moji vychovaly jste!


Herr! wie du wilt, so soll mein Wille seyn.
In Lieb und Leid bin ich und bleibe dein,
Im Leben und im Tod,
In Schmach und Ehr, arm oder reich,
Krank und gesund: gilt alles gleich.


Vítěz rukou nezmožený brannou
V Dalilině zamotá se léči.
Nebo změnné poznat srdce lidské,
Poznat svého druha smýšlení,
Nejtěžší jest v světě umění,
Hodno příkré snahy zápasnické,
Hodno skvělé slávy olympické,
Ono důstojno jest pozoru
Ve všech jazycích všech autorů,
Kteří ze své psací komnaty
Nebojí se na svět pohlédnouti,
Leč chtí vývojem své podstaty
Na své labyrintské v světě pouti
Podstatu svých bratrů vyvinouti,
Aby tito z cizí zkušenosti
Brali kořist věhlasu a cnosti.


však běda, běda – sotva ohledneš se,
už vidíš, že z těch hrdel vzrostlo přece
nového něco... hlava ne, jak dříve...
však stokrát horšího cos – Česká Hloupost.


V jeho objetí
včera, zítra, dnes...
lehčej neletí
skřivan do nebes!


A když jej zhubil, hlasně zanaříkal,
do hádky s vesmírem se při tom dal,
v ní bohům obstárlým i novým tykal –
a nad vše miloval ten velkohubý žal.


وغزوتك البكر من غزوة
أباحت حمى الصين والبُتَّم


Sie trinken und ziehen ein saures Gesicht,
Sie gucken mich an und verändern es nicht.
O Wasser, ist das die Wunderkraft,
Die allen Leiden Genesung schafft?


„Má drahá,“ manžel po odchodu hostí
k ní přistoupil, „jste rozčilena, zdá se.
A pláčete. To škodí vaší kráse.
Jste nemocna? Jsem o vás ve starosti.


Ey so schlaff einmal bey mir:
Sonsten muß ich es gestehen,
Daß ich keinmal kan zu dir
Fromm und eingezogen gehen:
Soll ich fromm seyn, meine Zier,
Ey so schlaf einmal bey mir.


Di Höllenfahrt sei der Höllgrafen Recht!
Der Schifbruch treff auf ewigst heut Calvar!
Mein Jesus hat in Märtyrern sein sechs,
Das nun sein geist im geist zum Vater eilt.


Wie bekränzt ist das Haus
Mit Gewinden und Strauß,
Die Beglückten daheim zu empfangen!
Was der Tag uns verleiht
Als das schönste Geschmeid'
Durchstrahlet uns Augen und Wangen!


Dám za oltář tě, mrcho, v kout,
a bude u nás aspoň pouť.


Wer erblicket ohne Grausen,
Wenn ein fester Damm zerreisst,
Wie die Fluht, mit wildem Brausen,
Durch die dunckle Spaltung scheusst,
Und, gleich einem Strahl' und Pfeile,
In so gräßlich schneller Eile,
Recht als wenn der Donner brüllt,
Alle Tiefen plötzlich füllt?


Ya la espada de hierro ha ejecutadola debida labor de la venganza;ya los ásperos dardos y la lanzala sangre del perverso han prodigadA despecho de un dios y de sus maresa su reino y su reina ha vuelto Ulises,a despecho de un dios y de los grisesvientos y del estrépito de AreYa en el amor del compartido lechoduerme la clara reina sobre el pechode su rey pero ¿dónde está aquel hombreque en los días y noches del destierroerraba por el mundo como un perroy decía que Nadie era su nombre?Jorge Luis Borges | "Poesia Completa", pá 206 | Debolsillo, 3 edição, 2016


一堂容万卷
长忆鹤翁诗
高阁日增崇
老至不自知


Und laßt's an Mädchen, laßt's an losen
Schenkinnen uns gebrechen nie!
Sie sind des Freudengartens Rosen,
Sie sind des Festes Poesie.
Zwei dunkle, wollustfeuchte Augen,
Zwei frische Kirschenlippen taugen
Mehr als ein schwer Gespräch zur Lust:
Die Schönheit bleibt des Lebens Giebel,
Und schöner als die schwarze Bibel
Ist einer Dirne weiße Brust!«


no rio
vivo corpo frágil
que ele
(já que viver é ferir)
a todo instante
ataca


Má dneska volno, nepílí –
grandseigneur ve všem pravý,
se v zubech šťárá na chvíli
a zíváním se baví.
Nad věží tíhne hejno vran,
na střeše vrzne korouhvička –
bohatýr ještě chvíli vyčká,
pak na procházku jde pan Žán.


Rozmilému klesá do náručí;
„Díky za můj život, za svobodu!“
Jako z nebe hlásek jemně zvučí,
„Slávo má a hrade mého rodu!
Ach! kde otec? Snad ho divoch mučí?“
Ouzkost usmrcuje radost v plodu,
Jak blesk nedbajecý na své kruhy
Letí splatit svaté lásky dluhy.


Perutí ještě zamávla,
zapadla v rákosí,
a mně, jak měl bych o sílu
prosit jen kohosi.


赠君剑川八卦鼎
一饼清泉终日然
净几明窗读周易
妙香时炷不论钱


onde io, lieto di quel, mi son sforzato
inanti il tempo natural fiorire,
e soffersi, desiando a te venire,
de la radice mia restar privato.


Po prvé hled váš chvátím
a jistě naposled –
až na podzim se vrátím,
vás nebude znát svět.


Удвоены влагой сквозною,
Живя неземной белизною,
Купавы на небо глядят
И дремлют прибрежные травы,
И внемлют их вздохам купавы,
Но с ними вздохнуть не хотяНа озере, тихом и сонном,
Наскучив путем раскаленным,
Качается огненный лик, —
То Солнце, зардевшись закатом,
На озере, негой объятом,
Лелеет лучистый двойниИ тучка, — воздушная нега, —
Воздушней нагорного снега,
На воды глядит с вышины;
Охвачена жизнью двойною,
Сквозя неземной белизною,
Чуть дышит в улыбке волн


Und heut in der Nacht / da bin ich erwacht,
Es schrieb eine Hand an der Wand.
Und die Schrift war rot / wie Blut so rot,
Und wie Wachs so weiss war die Hand.


Et hanno appresso quel secondo Marte
(ben che i nimici al mio dispetto lodo)
io dico il valoroso Brandimarte
non men dOrlando o di Rinaldo prodo
del qual provata ho la virtude in parte
parte ne vegho allaltrui spese et odo
poi son piu di: che non vi e Orlando stato
& piu perduto habbian che guadagnato


O Leser, dir steht frey zu urtheln über mich,
Und andren stehet frey zu urtheln über dich.
Wie du dein Urthel nun von andren dir begehrest,
So sihe, daß du mir mein Urthel auch gewehrest.


В те дни, как божествам для происков влюбленных
Бродить среди людей случалося не раз,
При помощи собак, Дианой обученных,
Пресветлый Аполлон овечье стадо паЛюбил своих овец сей пастырь именитый;
Как их улучшить быт — не мог придумать сам:
Тяжелорунные, конечно, овцы сыты;
Жаль только одного — свободы нет овцаХитер на выдумки, влекомый чувством братства,
Меркурий пастыря в раздумье увидал
(Он только проходил с ночного волокрадства)
И пред задумчивым владыкою предста«Не надивлюсь, — сказал, — как может ум великий
В потемках там бродить, где ясно всё как день?
Ты начинай с собак: оставь их для прилики,
Но только ты на всех намордники надень»— «А волки?» — «Что?» — «Придут» — «Пустые это толки:
Им про намордники нельзя узнать в лесаНе тронут» — «Ну, пускай; пусть волки будут волки;
Но как с овцами быть? Подумай об овцах!»
— «А сами овцы что ж? Иль на себя не глянут?
Ведь жеребец ведет табун свой как тиран»— «Баран не жеребец: их слушаться не стануПодумай сам, какой уж набольший баран!»
— «Всё больше дива мне, признаюсь откровенно!
Препятствия во всём нарочно ищешь тПусть сами выберут своих, а ты мгновенно
Им лапы отрасти да закорючь хвосты»«Мысль — дать собачий чин — отличная, признаться:
Науки обретут и пользу в ней и честь;
Но стражи новые должны же и питаться:
Не лишнее спросить — что оборотню есть?»
— «Конечно, натощак служить накладно миру,
Но может ли вопрос возникнуть в том какой?
Тут овцы, поглядишь, готовы лопнуть с жиру:
Дозволь такой овце всеядной быть овцой»Так всё улажен Все овцы без оглядок
Бегут, жуют кусты и суются под тенСобакам из овец кусок служебный сладок,
А прежние — глядят, да на носу ременПромеж овец везде доходит уж до драки —
Знать, стало невтерпеж порядки эти несть, —
И каждой хочется из них попасть в собаки:
Чем накормить собой другого, лучше естВ дрему и болотах все овцы побывали, —
Не знают, как бежать, укрыться только где б, —
И овцы извелись, и овцы зачихали…
Не знаю, долго ли над ними бился Фе


Na rohu u můstku stával,
tam co je ten velký dům,
a uzenky tam prodával
s křenem pánům študentům.


Durch diese hohle Gaße muß er kommen,
Es führt kein andrer Weg zum Zuchthaus hin. 15
Ich fühle mich von neuer Lieb' entglo ien,
Es ist so lang schon, seit ich von ihm bin.
Auf diese Bank von Stein will ich mich setzen, 16
Erinnerung an ihn soll mich ergötzen.


Sein allererste Sorge war,
Zu schützen, die ihn hassen,
Bat, daß sein Gott der bösen Schar
Wollt ihre Sünd erlassen.
Vergib, vergib,
Sprach er aus Lieb,
O Vater, ihnen allen!
Ihr keiner ist,
Der säh und wüßt,
In was für Tat sie fallen.


No hay ningún paso,
ni atraviesa nadie
los dinteles de luz y de colores,
cuando la rosa se abre,
porque invisibles son los paraísos
donde invisibles aves
los cantos melodiosos del silencio
a oscuras dan al aire,
más allá de la flor, adonde nunca
alma vestida puede presentarse,
donde se rinde el cuerpo a la belleza
en un vacío entrañable.


Der Müller hätt die fettsten Schwein,
Die in dem Lande mögen seyn,
Er mästs aus Bauern Säcken.
Da muß sich mancher arme Bauer
Sein Mägd und Knecht früh wecken.


Da glänzt der Saal, die goldnen Zinnen ragen,
Jasmin und Ros' umblühn die Säulenhallen,
Es tanzen Mädchen, Purpurkleider wallen,
Und Silberharfen hörst du lieblich schlagen.


De la Koré aquella
que hablaba en el Eleusis
sólo queda un cuerpo sin cabeza.
La palabra la puso el aire


Mocně šine svoje křídla bílá
sluncem obroubená dál a dál:
jedním skrývá věk, v němž zašla síla,
druhým čas, v němž v slávě přijde král,
aby, vámi zdoben na prestolu,
lsti a sváru srazil hlavu dolů.


Prendre garde à ce peuple obscur sur qui l'on marche,
Aimer mieux me jeter aux flots qu'entrer dans l'arche,
N'avoir jamais le mal des autres pour souhait,
Plaindre la haine, même en celui qui nous hait,
Je reviens à mon œuvre. Et j'offre à cette bouche
Qui s'ouvre obscurément dans toute âme farouche,
Aux noirs désespérés errant sans feu ni lieu,
Un peu de vie à boire, et ce verre d'eau, Dieu.


Foi a estiagem


Ambiguous looks, that scorn and yet relent,
Denials mild, and firm unalter'd truth,
Reluctant pride, and amorous faint consent,
And meeting ardours, and exulting youth.


Veo gotas de sangre, salir de mis labios,
recorrer mi mentón, lentas, como mi agonía
Esta agonía sorpresiva que suavemente
consume mis días y mi pensar.
No creí que el reloj se detuviera
nunca pensé que esos ojos se me fueran
Ahora estoy perdido en el tejado,
un gato que no canta, que no puede amar
No puedo maquillar mis heridas
están hundidas en lo profundo del mar
El corazón palpita lentamente
no tiene ganas de sentir nada más
El reloj se detuvo, no lo puedo hacer girar,
las agujas se clavaron en mi alma sin piedad
comenzando a agonizar, ya no puedo respirar
tus ojos se fueron, no los puedo mirar


Dem stoßet man das Herz entzwei
Mit Rädern und mit Rammen,
Den stampft man gar wie einen Brei
Mit Spinnengift zusammen,
Dem schneidet man das Fleisch vom Rump,
Den peitschet man mit Schlangen,
Den schlägt man lahm, den andern krumb,
Den reißet man mit Zangen.


Kein Blat wird durch den Oſt und Nord ſo ungewiß getrieben fort
als ihre fluͤchtige Gedanken
bald hier/ bald dorthin zweiffelnd wanken.


Doch nun der Pole schärfer lauscht,
Sinds fremde, fremde Töne;
Was ihn im Waffenglanz umrauscht,
Arabiens freie Söhne,
Auf die der Mond der Wüste scheint:
Da wirft er sich zur Erd – und weint.


Publicado no livro Epigramas Irônicos e Sentimentais (1922)
In: CARVALHO, Ronald d O espelho de Ariel e poemas escolhido Pre Antônio Carlos Villaç Rio de Janeiro: Nova Aguilar; Brasília: INL, 197 17 (Manancial, 44


Tant de baisers donné
Ou pardonné
Comptons plutôt tes charmes,


Grande onor fecegli anche un pappagallo
Declinando proverbi a le brigate
Di sur un arbor di sambuco giallo;


Der Fluß wird ausgebaggert. Langsam bohrt
Der leeren Kupferkiepen Rollradkette
Sich in der seichten Flut verschlammtes Bette,
Es kreischt und quietscht, es rasselt und rumort.
Mit Kies gefüllt steigt Korb nach Korb und wirft
Die Steinlast in die breite Bretterrinne,
Die in das Frachtboot läuft. Und wieder schürft
Und wühlt's im Grund, und wieder schleppt's zur Zinne.
Der Eisenschornstein raucht. Und Kohlen schaufelt
Der Heizer in den Ofen der Maschine.
Der Vorrat schmilzt. Aus flachem Lastkahn haufelt
Er frische Kohlen auf, der schwarze Hüne ...


Re degli altri, superbo e sacro monte,
ch´Italia tutta imperioso parti
e per mille contrade e più comparti
le spalle, il fianco e l´una e l´altra fronte,


Igy tészen Delimán, és nagy sebességgel
Bánra rugaszkodik, teli sok méreggel.
Ráveti dárdáját hatalmas erővel,
Itéli, hogy nagy bánt lefekteti evvel.


Mívá-li muž ústa zamazaná,
při řízeních se mu vyhýbej,
má-li panna ústa zamazaná,
ani v noci ji pak nelíbej.


A kostel pěje... Tonko skáče
zas jednou z loďky na zemi!
Je zmaten, hupká, breptá, pláče –
pak zvážní, zmlkne, oněmí –
A kostel slavnou hymnou hřímá...
Kam s očima jdeš vyhaslýma,
oj, Tonko, kam to, kam to jdeš?
Co mezi nimi všemi chceš?
Jde v hymny bouř jak plamen vratký,
jenž zhasne každý okamžik –
je doma však –! Vzdát nebi dík
přec musí! Zde je! Připlul zpátky!
A náhle stojí v čele všech
všem na dohled i na poslech!


忆郎赴边城
几彀秋砧月
若无鸿雁蜚
生离即死别


A szép halálnak bús, de dicső nyomát
Kesergi Muzsád, s szívre ható dalát
Elzengi a méltó Öregnek
Sírja felett szomorú ideggel.


A mu na to Vučko: „O mne, pašo,
starost žádnou neměj! Nebo dávno
hlava ta již, pane, mojí není,
ježto své já zasvětil ji vlasti!
Dá-li pán bůh, vyjdu; pakli nedá,
umru. Nebo – velikýtě alah
a Mohamed jedin prorok jeho!“


Tutto vestito d'ellera e d'alloro
è lo stendino. Dentro, alla catena,
è il gran maglio dal capo come toro


Al débil da la palma y la victoria;


Seu almoço requerendo
Em luzindo a madrugada,
Na esquerda, grossa latia
D’ambas as partes barrada;


Na cestách mých kroků ležely stíny z oblaků staletí,
na cestách mých zraků obrazy vzdušné, odražené z nekonečna;
na cestách mé touhy tmělo se mystických blankytů rozpětí,
na cestách mé duše teskno a dvojsmyslné mlčení věčna.


Deß Sohns/ vnd Vatters einig kuß/
In Beyden vnzertheilet;
O starck- vnd reicher gnaden guß!
So gleich all schaden heilet.
Vns deine Kinder spahr gesund/
Das leben vns erstrecke/
Vnd aller vnser hertz/ vnd mund
Zu deinem lob erwecke.


وَلا تُكثِر عَلى ذي الضِغنِ عَتباً
وَلا ذِكرَ التَجَرُّمِ لِلذُنوبِ
وَلا تَسأَلهُ عَمّا سَوفَ يُبدي
وَلا عَن عَيبِهِ لَكَ بِالمَغيبِ
مَتى تَكُ في صَديقٍ أَو عَدُوٍّ
تُخَبِّركَ الوُجوهُ عَنِ القُلوبِ


O Herre Got, ich schrei zu dir
alhte auff erden in der not,
Wölst gnediglich erscheinen mit,
dann mich groß müh vmbgeben hat,
Sonst niemand ist
zu dieser frist
dem ich mein not möcht klagen,
Wo du nit tröst
vnd nich erlöst,
muß ich in angst verzagen.


a blaho těch, jimž zmařených snů hroby
a zkaleného žití šeré hlubiny
svým vděkem dojemným před smrtí zdobí
ach, aspoň jediný květ – dětské neviny!


Wie nenn' ich dich? halb oder ganz gescheidt,
Da du es wagst, mir dieses anzusinnen?
Gewiß, dir träumt. Du redest fieberhaft.
Ich werde nun vier Wochen mich entfernen.
In kürzrer Zeit läßt sich die Wissenschaft
Der Spinnerei von mir nicht halb erlernen.


Nový rok nastává – Pánbůh starý
podnes žije – buďme veselí!
Děkujme mu za minulé dary,
prosme, ať nám znovu nadělí!


Komm her, komm und empfind,
O auserwähltes Kind,
Komm, schmecke, was für Gaben
Ich und mein Vater haben,
Komm, wirst du sagen, weide
Dein Herz in ewger Freude!


云满青山水满溪
百花如锦草萋萋
少陵诗思知多少
到处娇莺恰恰啼


Každý skloní hlavu ke mně vkroče.
Každý lítost s bezmocí mou cítí.
A ti, jejichž synem mohl’moh’ bych býti,
pokorně mne oslovují „Otče!“


Künn az ajtó,
bús sóhajtó,
nyekereg.


IV


When the wind blows the water white and blac
We have lingered in the chambers of the sea


Herr, dies betrogne deutsche Volk! – Und keiner, der es rächt!
Und keiner, der ihm schaffen mag sein vorenthaltnes Recht!
Der jeden Schwur, den man ihm brach, einfordert fest und kühn!
Der zornig mit dem Fuße tritt auf Karlsbad und auf Wien!


—¿A Góngora me acota a tales horas?
Arrojaré tijeras y cuchillos,
pues en queriendo hacer versos sencillos
arrímese dos musas cantimploras.
Dejemos la campaña, el monte, el valle,
y alabemos señores. —No le entiendo.
¿Morir quiere de hambre? —Escriba y calle.
—A mi ganso me vuelvo en prosiguiendo,
que es desdicha después de no premialle,
nacer volando y acabar mintiendo.


I v moje žití hrstka toho kvítí
svůj přimísila čarovonný dech
a vzpomínkami dosud vábně svítí
i v mého listopadu šerých dnech;
leč nejkrásnější těchto sadů růži
jsem plně k ňadrům nepřitisk’, ó žal!
to celé blaho, které skytá muži
hruď ženy oddané, jsem nepoznal,
tou plnou září ženství blahočinnou
jsem neohřál své srdce – vlastní vinou.
I jest mi, jakbych čelo zahanbeně
měl pochýlit a v prsa udeřit
za všechno, čím jsem zhřešil proti ženě,
čím znevážil jsem svatý lásky cit; –
však mám i trest: neb srdce pozdě želí,
že nežil jsem, ach! pravý život, celý.


Frau Hilde fiel auf den harten Stein,
In Stücke sprang das Schwert,
Der Falke stieß das Fenster ein,
Zusammen sank das Pferd.


Die Schnecke kriecht/ die bunte Kröte quarrt/
Wo vor die Wendelstiege stund/
Der hohe Sparn/ der tieffe Grund/
Liegt izt zusammen eingescharrt/
Manch Brett/ das vor bedielt den Söller/
Steckt in dem Wasser-vollem Keller.


Где ни гуляю, ни хожу,
Грусть превеликую терплю;
Скучно мне, где я ни сижу,
Лягу, спокойно я не сплю;
Нет мне веселья никогдГорько мне, горько завсегда,
Сердце мое тоска щемит,
С грусти без памяти бегу;
Грудь по тебе моя болит,
Вся по тебе я немогу;
Ты завсегда в моих глазах,
Я по тебе всегда в слезах, —
То ли не лютая беда!
То ль не увечье мне, младой!
Плачу я, мучуся всегда,
Вижу тебя я и во сне:
Ты, мою молодость круша,
Сделался мил мне, как душа;
Ты приволок меня к себе,
Ты и любить меня взманил,
Так ли мила я и тебе,
Так ли ты тужишь обо мне;
Весел ли ты, когда со мной,
Рад ли, что виделся с младоСем-ка сплету себе венок
Я из лазуревых цветов,
Брошу на чистый я поток,
Сведать, мой миленький каков,
Тужит ли в той он стороне,
Часто ли мыслит обо мнТонет ли, тонет ли венок,
Или он поверху плывет,
Любит ли, любит ли дружок,
Иль не в любви со мной живет;
Любит ли он, как я его,
Меньше иль вовсе ничего;
Вижу, венок пошел на дно,
Вижу, венок мой потонул:
Знать, на уме у нас одно,
Знать, о мне миленький вздохнул;
Стала теперь я весела:
Знать, что и я ему мил


Die einst in Lust geschwommen
Und großer Freudigkeit,
Wenn da ins Land gekommen
Die Krammetsvögelzeit;
Die im gewölbten Saale
Erhuben Klang und Sang,
Wenn man zum ersten Male
Den neuen Weißen trank;


Ajta, dcero slavných otců!
Za tu pevnou čistou víru
nebes posel Tobě nese
ratolesť – co obraz míru!


Ich kauf' sie in der ganzen Stadt zusammen
Und schütte sie auf tote Liebesflammen ...
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –


Da lebten wir die schwere Zeit.
Ein harter Lehrherr war das Leid:
es lehrte uns zusammenstehn,
in klirrenden Ketten vorwärtsgehn,
uns bäumen und wehren!


Henyélni nem szeret s bizonnyal
- Úgy vélik - célja nagy, komoly.
Mulatni tud a mulatókkal,
De szépen ír és szónokol.
Az “Orfeumba” is hogy eljár?
Hja... a levegőben van ez már!
Olykor ki is csap egy kicsit,
De csak módjával, képesint.


Má duše mířila k tobě, Kriste,
dnes mířím do srdce bratří.
Smiluj se, Pane, a zjev nám,
jak dojdem v zem zaslíbenou.“


Già per ninfa gentil tacito ardea
D'insoffribile ardor misero amante,
Cui null'altra eloquenza usar con lei
Fuor che quella de gli occhi era concesso:
Poi che il rozzo marito ad Argo eguale
Vigilava mai sempre; e quasi biscia
Ora piegando or allungando il collo
Ad ogni verbo con gli orecchi acuti
Era presente. Oimè, come con cenni
O con notate tavole giammai
O con servi sedotti a la sua bella
Chieder pace ed aita? Ogni d'Amore
Stratagemma finissimo vincea
La gelosia del rustico marito.
Che più lice sperare? Al tempio ei viene
Del nume accorto che le serpi annoda
All'aurea verga, e il capo e le calcagna
D'ali fornisce. A lui si prostra umìle;
E in questi detti lagrimando il prega.
“O propizio a gli amanti, o buon figliuolo
De la candida Maia, o tu che d'Argo
Deludesti i cent'occhi, e a lui rapisti
La guardata giovenca, i preghi accogli
D'un amante infelice; e a lui concedi
Se non gli occhi ingannar, gli orecchi almeno
D'importuno marito”. Ecco si scote
Il divin simulacro, a lui s'inchina,
Con la verga pacifica la fronte
Gli percote tre volte: e il lieto amante
Sente dettarsi ne la mente un gioco,
Che i mariti assordisce. A lui diresti
Che l'ali del suo piè concesse ancora
Il supplicato dio, cotanto ei vola
Velocissimamente a la sua donna.
Là bipartita tavola prepara,
Ov'èbano ed avorio intarsiati
Regnan sul piano, e partono alternando
In due volte sei case ambe le sponde.
Quindici nere d'èbano rotelle
E d'avorio bianchissimo altrettante
Stan divise in due parti; e moto e norma
Da duo dadi gittati attendon, pronte
Gli spazj ad occupar, e quinci e quindi
Pugnar contrarie. Oh cara a la fortuna
Quella che corre innanzi all'altre; e seco
Trae la compagna, onde il nemico assalto
Forte sostenga! Oh giocator felice
Chi pria l'estrema casa occupa; e l'altro
De gli spazj a sè dati ordin riempie
Con doppio segno! Ei trionfante allora
Da la falange il suo rival combatte;
E in proprio ben rivolge i colpi ostili.
Al tavolier s'assidono ambidue
L'amante cupidissimo e la ninfa.
Quella una sponda ingombra e questi l'altra.
Il marito col gomito s'appoggia
All'un de' lati; ambo gli orecchi tende;
E sotto al tavolier di quando in quando
Guata con gli occhi. Or l'agitar de i dadi
Entro a sonanti bòssoli comincia,
Ora il picchiar de' bòssoli sul piano,
Ora il vibrar lo sparpagliar l'urtare
Il cozzar de i duo dadi, or de le mosse
Rotelle il martellar. Torcesi e freme
Sbalordito il geloso: a fuggir pensa,
Ma rattienlo il sospetto. Il fragor cresce
Il rombazzo il frastono il rovinio:
Ei più regger non puote, in piedi balza,
E con ambe le man tura gli orecchi.
Tu vincesti o Mercurio. Il cauto amante
Poco disse: e la bella intese assai.
Tal ne la ferrea età, quando gli sposi
Folle superstizion chiamava allarme
Giocato fu. Ma poi che l'aureo venne
Secol di novo; e che del prisco errore
Si spogliàro i mariti, al sol diletto
La dama e il cavalier volsero il gioco
Che la necessità trovato avea.
Fu superfluo il romor: di molle panno
La tavola vestissi e de' patenti
Bòssoli il sen: lo schiamazzio molesto
Tal rintuzzossi: e durò al gioco il nome,
Che ancor l'antico strepito dinota.


Die Allmacht schwebt ohnmächtig hier,
Die Schönheit selbst ist sonder zier,
Der Helffer muß verschmachten.
Der Artzt ist kranck und stirbet schier:
Wer kan das recht betrachten?


Děj se vůle Páně! –  Marně, hlase cizí,
převrátit se snažíš dávný žití chod:
člověk slyší tě, leč ozvěna tvá mizí,
jak mu za patou se octne rmutu brod.
A tak, byť i denně s proklínáním chodil
třeba celý chotár ve zmolách těch zlých,
přec se nenajde, kdo sem by kámen hodil –-
kámen v lůno Matky – totě přec je hřích!


Na zdi mostní na obojí,
tu tam leží nebo stojí
vytesaných lvů a lvíčků dav.
Celkem sto jich asi,
ale po ty časy
nikdo ještě neví, kolik hlav.


Von der Felsen Schlinggehänge,
Vom Gezweig der Riesenbäume
Brechen sie sich grüne Zäume.
Um das schwellende Gedränge
Sprüht der Wasserfall die Schäume.


Zde věčné přítmí jest a staré stromy sní
o dávných obětech, o víle poslední,
tu slyšíš země hlas a cítíš teplý chlad,
a laně zraněné sem chodí umírat.


Vy, jichž kdy v životě dotk’ se, jak ruka krásná a krutá,
vzdálených osudů vítr – slavný a svobodny hlas,
by zase odhučel v dálku, vzbudiv jen stesk a jen žízeň!
Hlaholně znící zvěst o slávě básníků velkých;
dvorní kol jedoucí vlaky krátce jen stavící vždy.
Čekané tisíci hlav, zdravené tisíců bouří,
a, s tajemstvím přísné své slávy, komet jak tajemný zjev,
navždy zas mizící v dáli;
umělců věnci a květy radostně zdobená kupé,
pestrými barvami stuh se světelným písma jich zlatem
do dáli „život!“ a „změna!“ vlající, volající;
v kraj váš snad zavítavší z dalekých, neznámých zemí
podivná opojná žena: vonící takovou vůní,
mluvící pohledy, slovy, jakých se nezapomíná!
Ve viděních bdělého snění, v nesouvislých snech nočních,
zákony pozemské tíhy, principy příčinnosti
neovládaný: Svět Jiný vás okouzloval,
své před Vámi rozkládal barvy, hudbu svou vyluzoval,
k sobě vás osudně vábě, pohádky vypravoval...


Slyšíš tu píseň? Jen to nám již zbylo,
rtů šílenství, výkřik, stesk po tom, co bylo
a co se nevrátí a již nevykvete
ze země kleté.


雪霁景如画
几家诗酒欢
谁知白屋下
连日有饥寒


烟萝初合涧新开
闲上西亭日几回
老病归山应未得
且移泉石就身来


Daß ich nicht wüßte,
Denn vieles ist kurios,
So meiner Mutter Brüste
Wie meiner Mutter Schoß.


Du bist das Wunder in den Wüsten,
das Ausgewanderten geschieht.


Der erste Kuß! – bei uns der Kerkermeister
Kein Augenblick nur trauter Einsamkeit;
Doch hemmte nichts die Wonne unsrer Geister –
Der Raum war enge, doch die Herzen weit.


Padišah vidí i spálená města,
nad nimiž zlatý půlměsíc vlál,
krvavá, pustá je celá ta cesta,
kudy voj jeho se kdysi bral.


No tempests rag'd within his peaceful breast,
Where kindling passion reason soon supprest.
'Midst all events his firmness he maintain'd,
Struggled with great, but slighter ills disdain'd.
Thus what philosophers could only preach,
His inborn virtue did in practice reach.


Odpověděl Don Diego,
pýchou jeho slovo vřelo:
„Zrádci jste vy všichni, toto
dokázat se dnes mi zchtělo!“


Oggi è sì altiero il Pattol tiberino,
col favor di costei che toglie il grido
al Pattol greco onde si trae òr fino.


Nediv se, že ret můj Tobě
jenom kratičké tak písně pěje!
Vždyť se celá mocná země,
když jí přijde lásky jaro,
v drobné jenom květy rozechvěje!


Vagy az Úristen, - vagy az emberek.
Vagy a kolostor, - vagy fészek-meleg.


万物备于我
我观卒未休
智者返观我
纵横得自由


梧叶新黄柿叶红
更兼乌臼与丹枫
只言山色秋萧索
绣出西湖三四峰


Konec práce, konec boje,
strastí, nocí, dnem
o nás, vše, co bylo tvoje;
smrt na poli svém
zavláčí si tvoje tělo,
jak se tobě zavláčelo
tvoje zrno v zem.


A tak, kde jsem růže sázel – vzešlo jenom trní,
kde sil jsem zrní – jenom plevel bují,
kde jsem srdce hledal – našel ještěrčí jen sluji.
Ach můj Bože, ach můj Bože,
až mi z toho hlava stará,
až mi z toho brní!


أدر يا طلعة البدر
لنا شمسا إلى الفجر
وقم ما بين ندمان
بها كالانجم الزهر
وجدد بالهنا بسطا
على بسط من الزهر
وخالف عذلي فيها
ودع من لا دري يدري
ولا تعدل الى زيد
ولا تجنح الى عمرو
فلي فيها هوى عندي
قديم والهوى عذري
مدام مزجها أبدى
لنا كأساً من الدر
بها يسعى لنا ساق
نقي الخد والثغر
وخود في تثنيها
باغصان النقا تزري
لها خال كمسك فو
ق ياقوت على در
ولحظ من بني عبس
ووجه من بني بدر
من البيض التي تسمو
باعطاف من السمر
فقم يا صاح قد نادى
بشير الصبح بالبشر
وبالالحان قد غنى
على عود لنا القمري
وسحب الغيث قد حلت
نبات الروض بالقطر
فأنعم بالوفا واسمح
وصن سمعي عن العذر
وفز بالكأس والساقي
ولذ بالشمس والبدر
وان اشفقت من ذنب
فان الله ذو بر
عظيم غافر يمحو
عظيم الذنب والوزر


فَرُدّوا ما لَدَيكُم مِن رِكابي
وَلَمّا تَأتِكُم صَمّي صَمامِ


Když papežství nám bylo jednou dáno,
tož užijme ho! Venus vládla Římem
za Alexandra, Julius byl Martem,
teď sladká Pallas na trůně zde sedí,
jak moudrý Bembo řek, a pravdou bude,
neb básník vždy je prorokem a věštcem.
Však Bibiena tamhle, syn náš, tuším,
že Venuše se dosud neodřekl,
a v koupelně své, jejíž stěny zdobil
náš Raffael mu, svatyni jí zřídil
a pilně holubičky obětuje,
jak slyšeli jsme... Bibieno milý,
vy Palladu jen ústy vyznáváte
a srdce pěnorozence se koří –
toť haeresie, my však udělujem
papežskou absoluci hříchům vašim,
neb leta zdobí stříbrem hlavu vaši,
a nezbytností nucen, obrátíte
se záhy ku Palladě šedooké...
Ostatně, Bembo, jak je s vaším srdcem?
Je na svém místě v levé straně hrudi
či ještě ve Ferraře kdesi bloudí
pod okny zlatovlasé Lukrezie?


Doch glaub nicht, dass man als »Tendenz«-Poet
Die »Segnungen der Kirche« nicht versteht!
In manchem Münster nistete die Taube,
Vor der Legende bog die Welt ihr Knie;
Des Mittelalters frommer Köhlerglaube,
Ich weiss es wohl, auch er war Poesie!
Im Klostergarten wehten grün die Eiben
Und man vergass so gern den grellen Tag,
Wenn zitternd durch die buntbemalten Scheiben
Das Mondlicht silbern auf den Fliesen lag!
Doch jene Welt gebiert sich nimmer wieder,
Denn unsre Zeit nennt sich die Zeit des Lichts
Und andre Menschen wollen andre Lieder
Und für's Gewesne – giebt der Jude nichts!
Man glaubt nicht mehr an »himmlische Gesichte«
Und flüchtet skeptisch sich ins Voltairethum:
»Der grösste Schwindel dieser Weltgeschichte,
Der grösste Humbug ist das Christenthum!«
Noch war, seit es die »Heiden« sich geduckt,
Kein Tag, an dem es nicht sein Blut geschluckt!
Und wagt sich frömmelnd pfäffische Sophistik
An die Behauptung, dass mein Vorwurf hinkt,
Dann schlagt nur nach die grause Blutstatistik,
Die wie ein Schandpfuhl wüst zum Himmel stinkt!


Sei, Schöne, nicht verletzt, daß dieser schlechte Ring
so kühne zu dir kömt! Ihm deucht, es sei ein Ding,
er sei arm oder reich, so heißts doch gleiches Falles:
Mein Herr, der schenket dir sein Nichts, mich, für dein Alles.


Vše, co se na prknech jeviště hrálo,
dohrává v čivech jak prožitý děj.
Po rušném divadle spí se však málo,
divocí snové pak tropí svůj rej.


Já cynikům se směji, pessimistům,
a zlobit znám je všecky rozmarně,
když allotria pášou k denním listům
u mého stolku v mojí kavárně.


يُجرِّح القلبَ بألحاظه
ويقتل الصبّ بطرف سقيمْ
ويُسكر السمع بألفاظه
ويسحر اللبّ بصوتٍ رخيم
أحوى رشيقُ القدِ حلوُ اللمى
قلبي بهِ في كلِ وادٍ يهيمْ
مجتهد قلبيَ في حبهِ
وما لهُ في وصلهِ من نصيبْ


هيَ الدُنيا وَإن جادَت بِخيلَه
يَدُ الحِرمانِ في يَدِها المُنيلَه
سواءٌ مَن يَعيشُ الأَلفَ فيها
ومن أَيّامُه قَليلَه
لَئِن قَصُرَت بِمَن تَهوى اللَيالي
فَإنَّ فُتوحَ والِدها طويلَه
أَأُستاذَ المؤَيَّدِ هل أُعَزّى
فَجُهدي اليَوم تَعزِيَةٌ جَميلَه
فَما في لَوعَةِ الآباءِ شكٌّ
ولا في ذاهبِ الأَبناءِ حيلَه
وَأنت المرءُ إن أخطاكَ نَسلٌ
فَنَسلُكَ بَينَنا الخِدمُ الجَليلَه
تَمنّاكَ النُجومُ أَباً وَتَأبى
شَريكاً في أُبُوَّتِكَ الفَضيلَه


Zumeist doch Achter, aus Sparsamkeit,
Des Beispiels wegen wie and're Leut.
Es gab noch keinen Burgunder -
War aufgespart für ein Wunder.


Wechselnd laut und wieder leise
Rauscht das Meer in weitem Kreise
Mir vertraute Melodie.
Wo blind oder falsch gestempelt
Mißklang sich an Mißklang rempelt,
Windelt neue Harmonie.


Как длинные нити, нетихнущий дождь
Сквозь серое небо, и полон и тощ,
Над квадратами луга, над кубами рощ
Струится нетихнущий дождь,
Томительный дождь,
Дождь…
Так он льет со вчера,
Так он мокрые тянет лоскутья
С тверди серой и черной;
Терпеливый, упорный,
Так он льет со вчера
На перепутья,
НеоборныПо путям,
Что ведут от полей к городам,
По дорогам, безмерно скривленным,
Шагом сонным,
Монотонным,
Утомленным,
Словно дроги путем похоронным,
Проезжают возы, в колеях,
Для того без конца параллельных,
Что они исчезают в ночных небесах,
И сливаются в далях предельных…
А вода,
Час за часом, струится всегда;
Плачут травы, деревья и домы
В бесконечности краткой истомы…
Перейдя за гнилые плотины,
Разливаются реки в долины
Серой пеной,
И плывет унесенное сено;
Ветер хлещет орешник и ивы;
И, хвостами в воде шевеля,
Стадо черных быков наполняет мычаньем поля;
Вечер близится; тени — пугливы,
И неслышно ложатся вдоль сумрачных рощ;
Твердь — все та же;
Так же льется нетихнущий дождь,
Долгий дождь,
Дождь густой и прозрачный, как сажДолгий дождь
Нити вытянул ровно и прямо;
Ткет ногтями своими упрямо, —
Петля за петлей, стежок за стежком
Одеянье,
Закрывая в свой плащ каждый дом,
Каждое зданье,
В плащ изодранный, жалкий,
Что виснет тряпьем,
Как на палке…
Голубятня под крышей зубчатой;
Слуховое оконце, бумагой заткнутое грубо;
Водосточные трубы,
Что крестом стоят над коньком;
На мельницах крылья с заплатой;
Крест над родной колокольней, —
Под долгим дождем,
Непрерывным дождем
Умирают зимой в агонии безбольной…
О, нетихнущий дождь,
В серых нитях, в морщинах, с большой
бородой
Водяной!
О, нетихнущий дождь
Старых стран,
Многодневный, седой, облеченный в туман!


Ermattet sank ich hin in Gram und Schmerzen,
Da reichtest Du mir freundschaftsvoll die Hand;
Der nachtumhüllte finstre Dämon schwand,
Und wieder wohl ward mir an Deinem Herzen!


Mé obecenstvo to mi rozumí,
a nejraděj o vlastním slýchá hoři,
a když to plným valem zašumí,
div aplausem mi prsa nepoboří.


A fejemnek mert fáj.


Il faut fouler aux pieds des fleurs à peine écloses ;
Il faut beaucoup pleurer, dire beaucoup d'adieux.
Puis le cœur s'aperçoit qu'il est devenu vieux,
Et l'effet qui s'en va nous découvre les causes.


Ale zde byl také při hvězdnatých
Dohrodincích těch stín knězovský,
Jenž i tento spolek otcovský,
I mne rmoutil v radostech mých svatých;


A já všecku hořkosť v sobě
ráda potlačím,
jen když přijde, když se vrátí
nazpět k dětem svým –
hned mu počnu vypravovat,
jak po sedm let
s námi všemi hlad-urputník
krutou vojnu ved.


Da breitet aus sein Flügelpaar
Und fliegt herab der Engel,
Und packt ihn auf, und bringt herauf
Den Freund, den lieben Bengel.


Er kam zur Welt auf sonnigem Stein
Hoch über dem Rhein, hoch über dem Rhein;
Und wie er geboren, da jauchzt' überall
Im Lande Trompeten- und Paukenschall,
Da wehten von Burgen und Hügeln
Die Fahnen mit lustigen Flügeln.


Die hohen Augen werden mich verzehren.
Maria, große Mutter, ach verschone!
Verbirg das lichte Haupt, die Strahlenkrone;
Wie soll ich sonst dem irren Wahnsinn wehren?


难将蟒玉拒无常
勋业终归上一方
欲问后来神妙处
碧天齐拥紫金光


Jarrlings un Aulamms, sühst,
krieg all de Lähm –
un dat jütsch Höwt is güst
grad as vördem.


Um Trost und Genuß,
Um Hab und Halt,
Und bist schon so alt:
»O daß man sterben muß!«


Lásky věčné vyvrácen jest trůn,
jako zavinění tknutých strun
zachvívá se země, duní
nad hrobovou jeho tůní;
mrtev On!
pěje zvon, zvon, zvon.


Onde murmurem, velhos órgãos, árias mortas,
Enquanto o vento, estrepitando pelas portas,
Revira in-fólios, cancioneiros e missai


Sia qual potenza o fortuna si voglia
che 'n processo non manchi in parte alcuna,
ma costei dalle piante ognor germoglia.


Wie erleichternd Seufzer klingen,
Klinget es mir in das Ohr,
Die durch Äolsharfen dringen,
Und kein Ton sich drinn verlor.


Köpfe und Rümpfe trennen sich
Überall im Blut.
Überall bekennen sich
Leute zum Henkersmut.


Du, gier'ger Britte, sprichst uns Hohn?
Da nimm uns unser Gold!
Es kämpft kein Bürger von Boston
Um sklavischen Sold!


Sanddünen, die kein Sämann noch bewarf,
Dass dort ein Bettelvolk verhungern darf?


A zase slza pod brvou
leskne se, třpytí a zmírá,
na zlatá křídla souzvuků
huslařské myšlénky sbírá,
housličky béře, oddýchá,
snad že svou zkázku chce hráti:
sleťte se, sleťte na struny,
snové, vy motýlci zlatí.


A pak si vyjdu ještě na nádvoří:
ba, že to naše chaloupka je tichá, –
tam nad stodolou známé hvězdy hoří
a vedle v chlévě dobytek náš dýchá.
– Teď leknutím jsem couvnul proti vůli:
to huňatý náš pes se ke mně tulí.


«Nem kivánom fejtegetni
Kebleteknek érzelmét.
Mert megfogtam s mélyen érzem
Szavatoknak értelmét.
(Mond Viola szemlángolva)
Apám adja kezemet;
Azé lesz az, - kinek adja; -
Bírja vagy nem, szívemet.


— “Que deve ser? Vamos, fala:
Um bom livro, alguma joia,
Aquele quadro de Goya,
Um cachimbo, uma bengala...?”


عن الناس لا تسأل ولا عن فعالهم
وعن كل ما يعنيك يا صاح فاسأل
ومل عن جميع الناس لا تقر بنهم
وخذ عنهم في معزل أي معزل
وكن صامتا إلا بخير وحكمة
وأمر بمعروف ونهي لمعضل
وخذ من علوم الدين حظا وموفرا
وعلمه للجهال لله واعمل
وكن نائبا عن خاتم الرسل إنه
أمر نحن بالتبليغ عنه فحصل
وليس على الإنسان ان يعملوا به
وليس عليك إلا البلاغ فأوصل
الأهل محب للحبيب محمد
يبلغ عنه شرعه كل جاهل
وإن كان ذا سيف فيسلل سيفه
ويحملهم قهرا لشرع المفضل
والأفلا أدنى من القول بالتي
هي أحسن فاعلم ما أقول وأفعل
فكل عليه ما يطيق لفعله
وإلا بقلب ذاك أسفل منزل
تأمل لما قال النبي في وداعه
بحجته فاعمل عليه وعول
وكن شاكرا لله قلبا وقالبا
لتعطي مزيدا من كريم ومن ملي
وسلم لأمر الله في كل ما قضى
وفي كل حال من خفي ومن جلي
وكن بقضاء الله ربك راضيا
تفوز برضوان بدنيا وآجل
ومن سخط المقدور يجزي بسخطه
وحكم القضا يجري بعال وسافل
سواء سخطت أم رضيت وإنما
يفوت الثواب في عوالي المنازل
وكن ذا ذاكرا لله في كل لحظة
فتجزي بذكر الله في خير محفل
ولا تنسه سبحانه جل ذكره
فتنس وتقرن باللعين كما تلي
ولا تسأل إلا الله في كل حاجة
ولا ترج إلا الله تمسي له ولي
ولا تخش إلا الله في كل مؤلم
وخذ باليقين في الأمور لتعتلي
ولا تطلب إلا الله في كل مطلب
تنل فوق مطلوبك وهمك ينجلي
ولا تستعن إلا به أيهاالفتى
تعلق به تظفر بعز أماثل
فلو أن كل الخلق راموا ضرورة
بشخص ولا شيء عليه من العلي
لردوا وعادوا خائبين جميعهم
كذلك في الخير فكن ذا توكل
فنسأله سبحانه ان يقيمنا
على سنة الهادي لنا خير مرسل
ويختم لنا بالخير عند مماتنا
وغفران للميت وحي ومقبل
ويكفي جميع الشر فضلا ومنة
ويحفظنا كل ضر وجاهل
وصلى إلهي كل حين وساعة
وسلم ماهبت رياح الشمائل
على أحمد المختار والآل كلهم
وأصحابه الغر الكرام الأماثل
ولله ربي الحمد والشكر والثنا
على نعم لم يحصها قول قائل


Táhlo teplo mojí hrudí,
jako v létě v luzích bývá.
Cítím, v duši mé se budí
divný pták, jenž sladce zpívá!


Ich, der ich oft in tiefes Leid
Und große Not muß gehen,
Will dennoch Gott mit großer Freud
Und Herzenslust erhöhen.
Mein Gott, du König, höre mich,
Ich will ohn alles Ende dich
Und deinen Namen loben.


„Pak prorokem jsi, mistře, velikým
a šlechetnějším, než lze pomyslit.
Sam Jáhve z říše jasných svojich hvězd
žehná as dílu tvému s radostí –“


„Ezt írja, de hosszan, - én röviden mondom,
Mert hogy’ teljesítsem, súlyos az én gondom:
Hol teremt az ember mostan pénzt eleget?
És hogyan állit ki pénzen is sereget?


Divý smích Don Juan mísí
v hromu řev: „Ó mnichu lysý,
v posled komandér sám ty jsi –
nech těch hříček, já chci spát!
Jsi-li přelud, zmizíš jitrem,
mým však nepohnul jsi nitrem.
Mlčíš, však v tvém oku chytrém
příšerný zřím zážeh plát!“
Opat vážně hlavou kýval:
– Pravdu děl’s, a ven se díval,
– pravdu děl’s, ty půjdeš spat!


Der Dichter liegt seit lang begraben,
Der Mensch lebt freilich denn noch jetzt;
Erinnerung an deine schönen Gaben
Hat mich in frühre Zeit zurückversetzt.


Mein Gott, was du nicht bist allein,
Ist all's zu viel, ist all's zu klein,
Nichts paßt, nichts nährt, Nichts stillt, nichts währt;
Drum halt' ich mich dir ausgeleert.
Du selbst nur speist Den ew'gen Geist,
O schönes Einsam, O süß Gemeinsam
Mit Gott allein!


SŘIVÁNEK vyletěl vysoko
nad pole a lučiny v květu
a zmizel v modru nebeském,
jak zapad’ by do jiných světů.


Nachdem er oft den Kreis gesehen
Den immer die Natur gemacht,
Ergreiffen Schauder seine Seele,
Denn Alles kehrt wie Tag und Nacht.


百城烟水总波波
一个闲人此地过
莫道闲忙分各半
上山人少下山多


Das Maß ist voll, die Zeit ist aus;
Jetzt kommt das Gericht in Zerstörung und Graus.
Hilf, Himmel, erbarme dich unser!


's ist auch 'n Volk in Europa das nicht damit auskommt, aber wir halten es besser nur eine zu haben.


¡Y adiós!... que el goce del perjurio pueda
Darte más dicha que te di, señora;
Qué yo, el absintio que en labio queda
Voy a endulzar con mi placer de ahora.


A kde pramen žití tekl
s tajuplné božské výše,
opálové nořili jste
s cherubíny svoje číše.


 A fa ott
Egy tündérnek égi fája,
S aki azt körmével vájja,
Az Mirígy, a vén gonosz.
Rajta menjünk, megkötözzük,
Hárskötéllel összefűzzük,
Hársfa lyukba cövekeljük;
Míg világ lesz a világ,
Onnan el nem szabadúl,
A tündér ezt látni fogja;
S végtelen jutalmat ád.


Und klag' ich an ihr Schelmgesicht,
Ihr blaues Augenpaar,
Ihr Mündchen, das auch schweigend spricht,
Ihr goldnes Flechtenhaar? –


Und haßten Dich selbst die Götter! und lechzte der Lüge Brut
Im Wahnsinn ihres Eifers zuletzt nach Deinem Blut:
Ein Tropfen würde zur Sündfluth der finstern Despotie!
Und eh' sie Dich begraben, begräbst Du Alle sie!«


D'rum, daß wir nicht wie Ignaz thun,
Das glaubt ihr, liebe Schwestern, nun
Wohl ohne mein Betheuern:
Denn stünden wir in seiner Pflicht,
Wir würden aus Kanonen nicht
Auf eurer Wohl jetzt feuern.


Kol do kola jsou parky; šero chládku
dští stromů koruny přes zdi se chýlící,
a z bouře města jen hlas kolovrátku
sem ob čas donáší dech větru kvílící.


Palmström sieht sich in die Welt
plötzlich
überall hineingestellt ...


وَشادِنٍ ذي غَنَجٍ
طاوي الحَشا مُعتَدِلِ
أَنشَدتُهُ شِعراً بَدي
عاً حَسَناً من عَمَلي
فَقالَ فيمَن وَلِمَن
فَقُلتُ هذا فيكَ لي
فَطارَ في وُجنَتِهِ
شعاعُ نار الخَجَلِ


Remegek reájuk nézni,
remegek hozzájuk szólni:
apa s nő közt szörnyü verseny.
Királynő, teljesültek véres álmaid.


Nem nőlsz te fényben és harmatban,
Burokból nem fejlesz ki lassan;
Nincs zöld lombod és nincsen ágad,
Gyöngéd tested egy éjjel támad,
S a máson gyorsan tűnik el, -
- Nyomán uj sarjat nem növel.


Wenn Eul' und Kauz verliebt nachts schrie,
Trieb ich statt Lieb' Philosophie,


Vévoda utvrdiv řád, a národy vírou
Zdvojené smířiv, rozžal radosti plamen
V Jeruzalemě, že lid, že y knížata ohněm
Hoříc lásky sy strojili radovánky,
Aby y jevili svou y vlídného vůdce
Před světem čest, a bleskotem oslavování
Spojili na věky srdce. Co na nebi slunce
Zatemnil Nuredýn všech hostiny knížat.
Vévodu přijav v hradě co milého Boha
Rozložil krásu a lahody pokladu svého,
Radosti ztišil se hluk, když Růžena jasná
V hostinu vešla, a oči se zaryly v krásu.
Korunu odplaty nesouc koruna krásy
Vstoupila v sýň jak nevinné děvče, a studem
Sotva že: Děkuji! z ust mdlým pronesla hlasem,
Korunu složíc slzami zalila tvář, a
Prozrazovala cyt, jenž stiskoval srdce.
Hrdina ztrnul, a láska se zmocnila obou.


Reiß weg das schwarze Zorngewand,
Erquicke uns und unser Land
Und der so schönen Früchte Kranz
Mit süßem, warmem Sonnenglanz.


Spera, per forza di piedi e di braccia
nuotando, di salir sul lito asciutto.
Soffiando viene, e lungi da la faccia
l'onda respinge e l'importuno flutto.
Il vento intanto e la tempesta caccia
il legno vòto, e abbandonato in tutto
da quelli che per lor pessima sorte
il disio di campar trasse alla morte.


Tu, ao canto da janela,
Sorrias a alguém da ru
Porquê ao canto, se aquela
Posição não é a tua?


琼枝的皪露珊珊
欲折如披玉彩寒
闲拂朱房何所似
缘山偏映月轮残


Keinen Menschen sieht er wieder,
Nähret sich von Kraut und Wurzeln,
Gott nur will er gern versühnen;
Bald verfallen seine Burgen.


Kassa mellett, egy fölvárban,
Tivornyázott a cseh rabló;
Ordas újbor a pohárban:
Hozzálátnak ketten-hárman.


Der nächste Tag verglomm im Teich,
Da stand am Fenster der Jüngling, bleich,
Mit Lippen wie giftige Blumen rot
Und einem Lächeln, das lockt und droht.


يا مَن حَمَت عَنّا مَذاقَةَ ريقِها
رِفقاً بِقَلبٍ لَيسَ فيهِ سِواكِ
فَلَكَم سَأَلتُ الثَغرَ وَصفَ رُضابِهِ
فَأَبى وَصَرَّحَ لي سَفيهُ سِواكِ


L´uom di Parga giurò; né quel giuro
mai falsato dal miser fu poi;
oggi ancor d´uno in altro abituro
desta amore a chi asilo gli diè:
scerne il pasco ad armenti non suoi,
suda al solco d´estranio terreno;
ma ricorda con volto sereno
che l´angustia mai vile nol fe´.


Vadnou na zahrádce šalvěje,
má panenko, ach, zle je!
Vadnou rozmarýny,
že tě má už jiný,
šáteček má vyšívaný,
prstýnek má darovaný –
má panenko, ach, zle je!


传家素业祗图书
永日沉涵乐有馀
方信此心无所著
山林钟鼎一蘧庐


Mar sonoro, mar sem fundo, mar sem fim,A tua beleza aumenta quando estamos sósE tão fundo intimamente a tua vozSegue o mais secreto bailar do meu sonho,Que momentos há em que eu suponhoSeres um milagre criado só para miSophia de Mello Breyner Andresen | "Dia do mar", pá 14 | Edições Ática, 1974


Quivi fortuna il Re da tempo guida
che senza l Orco in casa era la moglie
come ella il vede, fuggine gli grida
misero te, se l Orco te ci coglie
coglia (disse) o non coglia, o salvi, o uccida
che miserrimo i sia, non mi si toglie
disir mi mena e non error di via
chò di morir presso alla moglie mia


el prince degli uçelli viveria
di pooco pasto col bisone a desco;
né 'l blanco cesno canteria plu fresco,
se non quanto nel Menandro solia.