Dlouho snila, až tu lehkým krokem,
cizí ruky jemným dotknutím
probouzí se; – udiveným okem,
líček bledých růžným vzplanutím
mnicha zří, jenž vychrtlý a bledý,
černým oděn řasným talárem,
vzpírá na ni nehybné své hledy,
roznícené vášně požárem.
V šeru jizby tváře zvadlé rysy
šklebí se jak larva hrozivá,
nad ní matně leb se třpytí lysý,
dole vousu bílá přediva.
Zachvěla se; mnich však zahovořil:
„Neboj se mne, čistý anděli!
proto zrak já do duše ti nořil,
že mnou dávné děje zachvěly.
Minulost má, propasti jak jícen,
bouří, do níž strom života zřícen,
tebou, dívko, otvírá se mžikem,
nuže poslyš! buď mým zpovědníkem!
V polské Leštině kdys správcem sboru
bratrského otec byl tvůj drahý; –
v bouřných dobách, svatého pln vzdoru,
víry boží, obce pěstil snahy.
V lásce jemu holubice bílá
oheň krbu střehla blaživý,
až tu vášeň v rum ho rozvalila,
ženy krásné jestřáb dychtivý.
Šlechtic jeden v lásky žízni palné
ku tvé matce zraky povznes’ kalné.
Když jej s hnusem vyháněla chladem
a tvůj otec drahou chránil druž –
bdě jak orel mláďat nad pokladem –
brousila naň vášeň pomsty nůž.
Vrahem najatým on zhynul bídně,
aby ptáče útlé, bezbranné,
jestřáb onen stíhati moh’ klidně,
rozsápati potom uštvané.
Vše Bůh jinak řídil; holubice
prchla v dál, nadarmo vášeň lvice
řvala vztekem, darmo jestřáb lačný
spáry brousil, sněhu příval mračný
stopu její zavál; – mnohá léta
minula jak ptáčků tažných četa,
zároveň však mládí moje s nimi,
zbělel vlas, sníh ostré zavál zimy.
Více však než úpal toho stáří
červ té viny shybal šíji mou,
až jsem srdce božím na oltáři
zasvětil ve službu posvátnou.
Pod řízou však kajicného mnicha
dál se žádost ozývala tichá
spatřit tu, již zachvátil jsem v zlobě,
odpuštění ždát, by mrzký hřích
lehčeji byl vážen v nebesích –
nuž a Bůh mi její poslal robě,
tebe dívko, v níž jsem prvním hledem
na hradě tam při tvém slyšení
matky obraz v obličeji bledém
poznal, hlasu tklivé zvučení.
Proto na hradě též v zmatku, hluku
oukladů se boje, nástrahy,
chopil jsem tvou chvějící se ruku,
v síni této střehl před vrahy.
Dnes ti cesta volna, kníže s voji
do Slezska se k novému hnul boji,
vrať se nazpět, dřív však mojim skráním
za matku dej křížek požehnáním.“


Ein Bauer machte sich vom Fieber
Mit Wein und Pfeffer glücklich frey.
Ein junger Doctor lachte drüber,
Und sprach, daß das unmöglich sey.
Ja sagte Jener, der genesen,
An diesem ligt mir nicht ein Haar,
Obs möglich oder nicht gewesen;
Genug für mich: Es ist doch wahr.


Vertrauen dir in Ewigkeit,
Du lieber trotzger Mann,
Seit ich dich nur mit Augen schaut,
Das hab ich ja gethan;
Doch ach! Vertraun, was hilft das uns,
Das Schicksal ist so karg,
Und mein Vertraun, ach, ist am End
Der Nagel an deinem Sarg.


Nel riposo notturno ad Ossian venne
Sogno presago: di Tremmorre a lui
Stettesi innanzi la sformata forma.
Parea batter lo scudo in sull'ondosa
Roccia di Selma. M'avvisai ben tosto
Ch'era presso la guerra; alzomi, e prendo
Il cigolante acciar: del Sole i raggi
Fiedean Lumone; e le mie vele i venti.


Však nežli osud, mohu ještě více,
on boří jen a ničí, do třetice,
já umím zničené zas oživit.


Mis palabras llovieron sobre ti acariciándote.
Amé desde hace tiempo tu cuerpo de nácar soleado.
Hasta te creo dueña del universo.
Te traeré de las montañas flores alegres, copihues,
avellanas oscuras, y cestas silvestres de besos.
Quiero hacer contigo
lo que la primavera hace con los cerezos.


Ihr müßt mich nicht durch Widerspruch verwirren!
Sobald man spricht, beginnt man schon zu irren.


Cortesia fe'; né la potea far poi
che fu disceso a provar caldo et gielo,
et del mortal sentiron gli occhi suoi.


Sin Hornlüch gev en bleken Schin den Minschen int Gesich;
De Wächter stunn un nül de Kopp un stœhn: Herr Heinerich!


Während Palmström, glückverklärt,
mit v. Korf nach Hause fährt.


十年衰病卧林泉
鹓鹭群飞竞刺天
黄纸除书犹到汝
固知清世不遗贤


Keresi a Klára
Teljes egy órája:
Királyasszony a templomban
De hiába várja!


先生仙去几经年
赤壁依然浪接天
去棹来舟相指示
曾游元祐玉堂贤


Mas  mi yo, sin ser, aún desaparecido
y nostálgico de presentes,
se hace recuerdos
en los que me veo a mí mismo.
                               Y hecho recuerdos
me añoro,
con la sensación
                    y al sistema.
Me incita la aventura
de volar en la ilusión,
de hacer el ser de la apariencia para vivir,
y donar mis fuerzas
                        a la experiencia.
Y hecho actos
me veo imágenes...


蝶粉蜂黄满眼新
小园微步不胜春
白团欲把歌唇掩
生怕流莺也妒人


春登台处溪山好
煖霭时吹淡淡风
试以闲身供酒盏
也知人与我能同


,Hlas, co mne k oknu vybízí,
to v pravdě hlas je pracizí:
vždyť ženu mám a milou ne
a s tou v komoře dřímám zde.(


Leč ti, kdož pochopili
– vzácní –
a šalbou hesel k smyslu sestoupili
vraždění,
pozdvihnuvše hlas a pěst
proti zločinu,
proti buržoasii a jejím králům a presidentům


S mint sötétes éjjelen
Bolyg a sajka fénytelen,
Úgy bolygék magamra hagyva
Hozzád, csendes ősi hon!
S boldog én már megpihenni
Itt fogok nyugpartidon.


„Ach, ojczyzno, ach, ojczyzno,
Moje drahá máti,
Rádbych krev svou na bojišti
Za tebe chtěl dáti –
Osudu hlas však v mém srdci
Děsně ozývá se:
Vlasti, předvídám, že boj ten
Nebude k tvé spáse!


Dieser hier in grauem Haar
Ist ein Junker wohl vom Lande,
Spröde halt ich ihn am Bande
Und ich führ ihn zum Altar. –
Nach Paris! – Ein lustig Leben!
Brummt der Mann, so lach ich eben,
Bleibt doch alles, wie es war. –


Es ist der Wächter, ist der Hort
Von diesem edlen Haus;
Ich gab ihm Handschlag, Ritterwort,
Zu ziehn ins Feld hinaus.


Gib dich her! Draußen fallen
Die Regen. Die Fenster sind leer,
Verbergen uns ... – allen, allen! –
Wieviel wiegt dein Haar? Es ist sehr schwer.


    E soltou-me, porque vinha
    Bem contra sua vontad
    Porém, a falar a verdade,
    Já eu andava cansadinha:
    Não me valia rogar
    Nem me valia chamar:
    - «Aque de Vasco#de#Fois,
    Acudi-me, como sois!»
    E el senão pegar:


Sei que a calva me condena;
Que importuna cor desdoura
Â grenha, pouca, e pequena;
Mas esta marrafa loura
Lança um véu sobre a gangrena:


يا فَتحُ يا فاتِحاً لبَلوائي
ويا عليماً بِطولِ شَكوائي
الحمدُ للهِ لا شريكَ لهُ
مولاكَ عَبدي وأنتَ مَولائي


Как мирен океан! Заснул, и без движенья
Валы покоятся, как сонные борцКогда пробудится борец тысячеглавый
И вскинет на себя сребристые венцы?
Он жизни жде Но нет, не дышит беспредельныРовна, мертва, как степь, пустыня сонных воИ целый океан, без зыби, будто капля
Возносит в свод небес свой необъятный своКогда повеет жизнь? И, свежими устами
Зефир касаясь волн, крылами зашумит,
И древний океан спросонья улыбнется,
И легким говором волна заговорит?
Когда повеет жизнь? Ты жаждешь дуновенья,
Тебе томителен невольный твой покоДля жизни созданный, для вечного волненья,
Ты мертвою, как раб, окован тишиноТвой необъятный труп лежит передо мноНо время мертвого покоя протекло,
И вновь усмешкою зазыблилось чело,
Блеснуло жизненной красоЗаколебались небесЗа полосою полоса
По морю быстро пробежала
И влагу сонную широко взволновалПовеял дух вечерних стран,
Вольнее дышит океан,
Что миг растет его дыханьИ беспредельного объяло волнованьОтяжелел темнеющий обзор,
Весь опоясался грядами,
И мрачных волн, летучих гор
Неперерывными хребтами
Покрылось море; молний луч
Над океаном зазмеился,
Он кровью облил лоно туч
И в грудах бездны отразилсЗа блеском блеск кровавый, горы вод
Бегут, горят в крови текучеГрохочет небо; гулкий свод
Повис над морем черной тучеТо вспыхнет влага вся огнем,
Вся дикой жизнию заблещет,
То, как живая под ножом,
Она и стонет и трепещеНа бурный ветер ветер набежаИз рук его он вырвал грозный вал
И зашумел победными крыламБоренье бурь завыло над водамНе устают воздушные борцСмешались! В чудной пляске мир кружится,
И океан бежит во все концы,
По воле их и мечется и мчитсЗамолкните, ветры! борец не по вас
Зовет вас на битв Он издал свой глаОн встанет, и небо наполнит собою,
И море утопчет воздушной стопоНа крыльях бежит урагаОт страха затих Океан,
Дрожит пред лицом ВеликанМогучий все бури пожрал,
И крепкой стопой утоптал
Седые валы океанЗамол Настала тишинЧернеет небо над водою,
И за ленивою волною
С любовью ластится волнСверкая, пенится безбрежная пучина,
Вокруг пустынных скал бездонная шумиИ там, на теме их, могильный крест стоиТам смолкнул бурный глас иного ИсполинМогучий дух все бури укротил,
Когда явился он в пылу грозы кровавоЕдва дохнул на мир, и громоносной славой
Свободы голос заглушиВтоптал [он в прах] главы нестройного народа,
И в тучах и громах по миру полетел,
И замерла пред ним бессмертная свобода,
И целый мир оцепене                                        [Я слышу войск бесчисленный (?)] восторг,
Победы радостные кликЦари! пред вами пал ВеликиНо кто из рук его вселенную исторг?
Он [нрз] крепкий дух; но молненное тело
На дальнем Севере во льдах оцепенелОн пал, вздохнул и снова поднял стан,
Но высохла навек руки могучей силВокруг высоких скал бушует океан,
На теме вырыта пустынная могилГлубокая настала тишина
В странах, усеянных могильными холмамКак благодатна брань! Всемирная война
Связала мир — сдружила племена,
Сроднила их под бранными шатрамНапрасно павший вождь царей
Для мира вынес гром цепей
Из бурь народного броженьОн своего не понял назначенья
И власть гранитную воздвигнул на пескВесь мир хотел он сжать в руке,
Но узами любви соединил народы,
И, увлекаемый таинственной судьбой,
Невольно вытоптал кровавою стопой
Высокий, тайный путь для будущей свободЕго уж не Костями бранных сил
Цари поля его покрыли,
И ружей блеск сквозь тучи пыли
Обратный путь в отчизну осветил!Во все концы летучий прах клубится;
Серея, тянутся сухие облакТеперь под ними войск широкая река,
И бесконечно серебритс


Alle Dinge können sehen. Sag nicht, daß sie blind dastehen.
Sag nicht, daß sie dunkel gehen. Häuser, Bäume, Wege, Wind,
Stühle, Tische, Bett und Spind, alle Dinge sehend sind.
Alle Dinge können denken. Nicht nur Stirnen Geist dir schenken,
Alle Dinge Geister lenken. Kleiner Mücken grauer Zug,
Spinnwebfaden leis im Flug; jeder Grashalm denk genug.
Und es lieben alle Dinge. Wie die Vögel mit Gesinge
Liebt sich alle Welt im Ringe. Eines hin zum andern drängt,
Jedes seine Lust sich fängt. Immer Lust an Lust sich hängt.


Elastisch hebt der Fuß, wie eine Feder,
Den Körper, den er rhythmisch trägt,
Indeß das leichte Blut zum Tanz durch das Geäder
Noch wie dem Knaben schlägt.


O Du mit scharpffen sinnen
Begabter Iungfravv-Chor:
Ihr, die gleich als Göttinnen,
Den Künsten stehet vor,
Den Reymen-Dichter zieret,
Erzeigt ihm evvre Gunst:
Zur Teutschen Schul er führet
Gantz zierlich evvre Kunst.


Václav stojí náhle před milými,
Jako duch se mžikným zablesknutím
Otřese, a pohne zpozdilými
Smysly, nevypravným rozbrknutím;
Tak y žena s dětmi spanilými
S rozkřidleným plesu vykynutím
Padá rozmilému do náručí,
„O, má duše!“ ústa sladká zvučí.


Duermo en una cama
un poco más azul
que el mar.
Un pulpo
me hace guiños
a través del cristal.
En el bosque verde
que me circunda
—din don... din dan—
se balancean y cantan
las sirenas
de nácar verdemar.
Y sobre mi cabeza
arden, en el crepúsculo,
las erizadas puntas del
mar.


Fort wird sehr wol beglaubt/ daß vor uhralten Zeiten/
wann Thracens Kunstpoet gerudert auf den Säiten/
Berg/ Wild und Wald getantzt; Posaunenton posaunt/
die kluge Laute laut/ der Bäume Zelt erstaunt!
Seht/ seht/ da kommen her begrünte Schattenwälder/ 42
die gehen von sich selbst durch die begrasten Felder
hin zu dem Säitenchor; was hat sich hier versteckt?
Das grimme Schlangenweib/ das grimmig hat erschreckt
der Erden Friedenplan; da tramplet sie mit Wut/
das Blutbesprützte Schwert/ der Fackeln gelbe Glut/
deß Rachens Geisterschaum/ das Ab- und Niderlauffen/
der Augen Eiverfeur/ das tiefgeholte Schnauffen
zeigt ihre Zwitracht an; Es tretten in den Saal
Fried und auch Eintracht ein zum Frieden-Eintrachtmahl/
die dieser Teufelin durch Samthülff Meister werden/
sie schleppen hin- und her/ die liget auf der Erden/
die dieser auch nicht werth; die wird zum Brand gesandt/
die fast die gantze Welt gesendet in den Brand.
Er auch/ der Kriegesgott/ ist abgedancket worden/
und/ wie die Sage geht/ ist er ein Schäfer worden/
sein Pasport das ist gut/ sagt/ daß er nicht geschont
sein Leben Gut noch Blut; dreyhundert dreissig Mond/
nach Kriegsbrauch Zug und Wach mit Zug und Wach versehen;
der Wind könt ihm noch wol durch Gunst der Segel wehen
bis über Thule hin. Doch Venus/ seine Zier/
und den er hat erzielt/ der bleibet noch allhier/
der kleine Bogengott/ der alles kan bezwingen/
wird/ was nicht einig noch/ zur Einigkeit doch bringen.


Or che una nube ingrata
Del sol t'asconde i rai,
Quanta pietà mi fai,
Clizia infelice!


A che sarebbe senz'esso l'uom buono?
e questo poi, che varria similmente
senz'aver de' coglioni il ricco dono?


The hissing geese, as forth she went,
Gave omens of the dire event;
The herds, that graz'd the neighb'ring plain,
Look'd up, and snuff'd the coming rain;
The bird that screams at midnight hours,
(Diviner of approaching show'rs)
Full on the left, with hideous croak,
Stood flutt'ring on a blasted oak.


Je marno vše: na brvách slzí tíha,
šept sladkých slov i úsměv laškovný –
mně v mysli leží čtená často kniha
z veřejné jakés půjčovny.


Por ásperos caminos voy siguiendo
el fin dudoso de mi fantasía,
siempre en cerrada noche oscura y fría
las fuerzas de la vida consumiendo.


Ist's doch ein Traum gewesen,
Der sonder Spur verschwand,
Daß du, mein deutsches Land,
Noch einmal seist zu Ehren auserlesen.
Und wo in vor'gen Tagen
Der Stuhl des Kaisers stand,
Wächst fort das Gras; das muß ich ewig klagen.


Ty, co sy tiše províval
Ty duby, lípy, jeseny,
A našich libě chladíval
Tam sloučených ust plameny.


龟形鹤骨旧精神
见了春容几度新
却笑当年梁秘监
更将多少较前人


Aber ach, dies wird zuschanden,
Trauen ohne Treu und Grund;
Wer noch liebt der Sünden Banden,
Hat den Glauben nur im Mund.
Mach in mir zuschanden gar,
Was mir Treu und Glauben mindert,
Was mich reizet hier und dar,
Was mir Kraft und Fortgang hindert!


Etwan wie ein Tausentschönlein,
das gemalte Lenzensöhnlein,
mit dem frühen Tag' entsteht,
welches, wie es mit ihm wachet,
mit ihm scheinet, mit ihm lachet,
so auch mit ihm untergeht:


Wie ihr Rücken rund sich ründet.
Und es regt sich plötzlich zwischen
Meinen Schenkeln und ich stoss,
Erde, mich mit dir zu mischen,
Meinen Thyrsusstab entzündet
Tief in deinen waldigen Schoss.


Já nevím, co je život,
já nevím, co je chléb,
já nevím, co je láska,
co kouzlo modliteb.


Und streck' ich mich auf mein faules Stroh,
Dann von meinen Äckern träum' ich,
Die wogten von Halmen und Ähren so,
Die waren so luftig, so räumig.


De szívünkben tavasz van még,
Hírnöke a dalos nyárnak,
Kis virágok, imádságok
Illatai égbe szállnak.


高楼望江口
天尽阑干头
闻欢隔江去
流盻长江流


Cantemos su poder y su bondad


过此未几还问归
归时又眺黄山矶
不如矶上钓鱼父
雪霁扶藜行夕晖


My tu všichni, nechť se sváří
všecko na tvém luhu,
my tu všichni, bolest v tváři,
pro sílu a vzpruhu
držíme se v smrtné křeči
pevně přec tvé svaté řeči,
železného kruhu.


Ztuhlou zemi zšedlá tráva měkčí nečiní,
ani mechy vysílené, listí vyrudlé;
zvěř a pták jsou pouhé stíny v šeré jeskyni,
jež se plíží tichem vrchů jako po truhle – – –


Jak dul vichr v prapor, jak by v knize list
obracel se dále, každý mohl číst:
„vincit omnia!“ Tak vál
hrdě větrem, jak by smál
v tvář se všem, jak v něm by rouhal sám se Antkrist!


إذا شائبات الدهر كدْرنَ صفوتي
جلوْت قذاها عن فؤادي بخالصِ
بخرقٍ إذا عزَّ الحيا غيرِ باخلٍ
وماضٍ إذا جدَّ الوغى غير ناكصِ


أزهارٌ صفراء توسِّع ضوء الغرف تنظر
إليّ أكثر مما أنظر إليه هي أولى رسائل
الربيع  أهْدَتنِيها سيِّدةٌ لا تشغلها الحرب
عن قراءة ما تبقَّى لنا من طبيعة
متقشف أغبطها على التركيز الذي يحملها
إلى ما هو أبعد من حياتنا المهلهلأغبطها على تطريز الوقت بإبرة وخيط
أَصفر مقطوع من الشمس غير المحتلأُحدِّق إلى الأزهار الصفراء ، وأُحسّ
بأنها تضيئني وتذيب عتمتي ، فأخفّ
وأشفّ وأجاريها في تبادل الشفافية ويُغويني مجاز التأويل : الأصفر هو
لونُ الصوت المبحوح الذي تسمعه الحاسة
السادس صوت مُحايدُ النَّبرِ ، صوت
عبّاد الشمس الذي لا يغيِّرُ دِينَه وإذا كان للغيرة – لونِهِ من فائدة ،
فهي أن ننظر إلى ما حولنا بفروسية
الخاسر، وأن نتعلم التركيز على تصحيح
أخطائنا في مسابقاتٍ شريفة !


子核成双杏
将寄同心人
定栖鸳鸯魄
为物岂无因


لا يعجزَنْكَ المجدُ منْ بُعْدهِ
وانْ نَضا عيسَكَ اِدْلاجا
واسْلك إِلى اِحْرازِ غاياتهِ
وَعْراً مِن الرَّأي ومِنْهاجا
كم خامِلٍ صارَ بتدْبيرهِ
ما بن أبْناءِ العُلى تاجا
كوَرَقِ التُّوتِ على ضَعْفهِ
أصْبَحَ بالتَّدبيرِ ديباجا


Nepohrdej ani kamenem,
Jenžto v cestě tobě se vyskytne,
A když noha tvá přes něj klopýtne,
Budíž tobě poučení pramenem:
Že překážek i malých si všímat radno,
A když odstranit je nelze snadno,
Že je člověk obejíti musí,
Sice někdy hořké chvíle zkusí.


Il vedervi cader causò il dolore
che i vostri a furor mosse e a crudeltade.
S'eravate in piè voi, forse minore
licenzia avriano avute le lor spade.
Eravi assai, che la Bastia in manche ore
v'aveste ritornata in potestade,
che tolta in giorni a voi non era stata
da gente cordovese e di Granata.


Hogy azt a nagy tudást,
Ami bennünk görbed,
Ellessék - s a maguk
Részére hódítsák
Ezt az áldott földet.


أنتِ في هجرنا وهذا الصدود
يا سليمى جاوزتِ كل الحدودِ
يا سليمى أفرطتِ في الصرم رفقاً
يا سليمى بالعاشق المعمود
لك جسم يكاد ينصبُّ لطفا
وفؤاد أقسى من الجلمود
ولِقلبي شوق إليك أراه
عن قريب يجرُّني للّحود
أسليمى لا تقطعي حبل وصلي
واقطعي إن أردت حبل وريدي
عجِّلي أن أموت فيك والَّا
فاسمحي لي بنظرة من بعيد
كيف جوّزت أن تفكي عهوداً
أنتِ أبرمتها أمام الشهود
بالذي قد جوّزته يا سليمى
قد لعمري أشمتّ قلب الحسود
علليني ولو بوعد فإني
يا سليمى لَقانعٌ بالوعود
ما ألذَّ العيش الذي قد تقضى
لو وجدنا لعهده من معيد
انقضت تلكم العهود فآهٍ
ثم آهٍ مني لتلك العهود
إن ممشوقة القوام سليمى
قد لعمري ضنّت فيا عينُ جودي
طال عتبي على زمانٍ رماني
بخطوبٍ يُشبن رأس الوليدِ
رُبَّ ليل سهرته في هواكم
حاضر الهمّ غائباً عن شهودي
أرقب النجم فيه نجم الثريا
بعيونِ ما ذقن طعم الهجود
لكروب يفللن حدّ المواضي
وهموم يأكلن قلب الحديد
ظلتُ فيه أرى النجوم إلى أن
وضح الصبح بادياً كعمود
أو كامنية بدت غبّ يأس
أو كوعد قد سر بعد وعيد
وفشا ضوءه فمزق ما قد
كان لليل من غلائل سود


Vivo a sonhar contigo, ó pátria dos poetas,
Dos deuses, dos heróis, da plástica e da ideia...
Vejo as Ninfas, o Amor e as Cícladas diletas
Banhando-se, ao luar, à flor da onda egeia!...


Ihr Sel'gen, die ihr liebt; ihr wollt verreisen?
O laßt es in die nächste Grotte sein!
Seid euch die Welt einander selbst und achtet,
Nicht eines Wunsches wert, das übrige!
Ich auch, das Herz einst eures Dichters, liebte:
Ich hätte nicht um Rom und seine Tempel,
Nicht um des Firmamentes Prachtgebäude,
Des lieben Mädchens Laube hingetauscht!
Wann kehrt ihr wieder, o ihr Augenblicke,
Die ihr dem Leben einzgen Glanz erteilt?
So viele jungen, lieblichen Gestalten,
Mit unempfundnem Zauber sollen sie
An mir vorübergehn? Ach, dieses Herz!
Wenn es doch einmal noch erwarmen könnte!
Hat keine Schönheit einen Reiz mehr, der
Mich rührt? Ist sie entflohn, die Zeit der Liebe –?


两雀晚相依
棠梨叶渐稀
连枝有深思
未可便辞飞


tórculos


香雾霏霏欲噀人
黄花又是一番新
陶家旧已开三径
直到如今迹未陈


Ihr Frauen! eure Last,
In diesen Arbeits-Tagen,
Mit Tapferkeit zu tragen,
Und ohne träge Rast
Das Werk in euren Händen
Zu kehren und zu wenden,
Damit es Segen schafft;
Greifft zu! hier liegt die Kraft.


Der Aufruhr, dessen Schwefelhauch
Die Herzen wild beflammt,
Flieht aus Thuiskons Eichenhain
Vor Leopold , zur ew'gen Pein
Im Höllenschlund verdammt.


Die Nachtigall klagt bang' im Blütenschatten
Wie um den Liebling die verlaßne Braut;
Der Abendstern blickt auf die Veilchenmatten,
Blaß wie der Schmerz auf Sarkofage schaut;
Ein Trauerflor scheint ob dem See zu wallen;
Der Felsen Hörner bleicht ein falbes Licht,
Wie Vollmondglanz in dunkle Klosterhallen
Durch trübe Scheiben bricht.


In giri or lunghi, or scarsi, or doppi, or soli,
or alti, or bassi, netta voce sgorga:
e con silenzio e strepito la ingorga
il vostro augel, perché a me morte involi.


书读万卷破
少陵观国初
登堂吾有愧
头白腹空虚


Ve starém parku ležím v husté trávě
a dívám se, jak vítr květy čeří,
jak modrý zvonek sklání se k mé hlavě.
Za mnou se pestrá tíseň stromů šeří,
a v jejich tmě, nad zpustlý fontán schýlen,
se bělá z dálky starý, mračný Sylén.
Čas nevděčný, jenž zachvátí i bohy,
mu vráskou tvář a mechem posil nohy.
Teď ve tmě olší v smutném snění stojí,
jak upomínka lásky v duši mojí. –
A ležím v trávě... myslím, dlouhé věky
jak strmí k nebi stromy v stejné kráse,
chlad jejich milý, mech pod nimi měkký
a listí jejich stejně zelená se,
stín se světlem v jich loubí stejně splývá,
a ve korunách hnízd jim neubývá.
A co tak myslím, deštěm příval květů
na horké moje čelo jasmín hází,
a mně se zdá, že náhle Sylén ožil
a pomalu na sinavý mech retů
svou nalomenou flétnu tiše vložil –
ba píská juž... ó jak mne zvuk ten mrazí!
Nač píská jen? Chce písní laškující
zas nymfy lákat v tanec při měsíci?
A jasmínu keř, dechem větru schýlen,
jak novým proudem květů skráň mou chladí,
tu poznávám, že já jsem tento Sylén,
jenž zabrav se do upomínek mládí,
chce touto písní v srdce rozvaliny
své mrtvé lásky shaslé volat stíny...
Nuž tedy v rej! zde hovím sobě v trávě,
za mnou se šeří tíseň stromů pestrá
a modrý zvonek, skloněn k mojí hlavě,
o lásce zlaté sny mně vypravuje,
a upomínka, bolestí mých sestra,
po vlnách snů jak sněžná labuť pluje!


 nella sua greggia cristiana
non ci volle in carne umana
Angioli né Diavoli.


menino negro não entrou na rod


Kein Vers, wie künstlich er mag sein,
Der kan mir jetzund Bürge werden,
Man werde dieses mein Gebein
Bedecken mit fein leichter Erden.


Und milder schmerzten ewig-off'ne Wunden,
Wo sich gestählt mein Herz, das lebenszage,
Für neuer Kämpfe schicksalsschwere Stunden.


Ja, du warst der Vertraute!


Había atravesado caminos como mundos,
ciudades como tumbas y mares como olvidos.
Y traía los ojos como sueños profundos,
como cielos heridos.
 En sus ojos de sombra nos miramos. Espejos
silenciosos de noche. Luna de soledades.
Emergió nuestra imagen lentamente de lejos,
de perdidas edades.
  Se concitaron rostros olvidados, espumas
felices y paisajes que ahora el recuerdo nieva.
Sumidos materiales de vida; leves plumas
que la inocencia eleva.
 Manos con sus pequeñas raíces infantiles
que aún descuelgan sus frutos de frías acideces.
Árboles que sombrean avenidas de abriles.
Amor de tantas veces.
 Humildes servidumbres de objetos familiares.
Monedas de sonrisas, de rencores, de pena,
con que fuimos comprando años crepusculares
que ahora el dolor ordena.
 Huellas como hojas secas, desenterrados dioses
fungibles. Esperanzas de quebrado alabastro.
Clausuradas estancias y pálidos adioses.
Todo súbito rastro.
 Nos vimos sucesiva, mortalmente anegados
de oleadas de tiempo, de lluvias tumultuosas.
Desde los hondos pozos del recuerdo lanzados,
desde sus ciegas fosas,
 hasta aquellos dos nichos de soledad herida
donde se sepultaban inevitables muertos,
donde se reencontraba turbiamente la vida,
los años descubiertos.
 Nos sentimos distintos. Hijos de un tiempo extraño.
Nacidos de una tierra que el odio transfigura.
La soledad tenía nuestro propio tamaño,
nuestra misma estatura.
 Nos vimos recorriendo planicies de ceniza,
campos donde la sangre rabiosamente prende,
surcos por donde el grano sólo en hambre se eriza,
montes que el sol no enciende.
 Albas que rebotaron su terrible pelota
de esquina a esquina y en pretiles ciegos,
por las que desfilamos hacia la tarde rota,
herida a carne y fuego.
 Bosque que animaliza, que levanta
levas de instinto torpe, sordas piedras,
cerrando de los pies a la garganta
sus ancestrales yedras.
 Nos sentimos nacer entre disparos
de plomo y odio, entre feroz acecho:
ya no éramos aquellos que fuimos, ni los claros
días que están dentro del pecho.
 Se nos iban historias, devoraban historias
felices esos ojos, esa fantasmal ave
que trajo hasta las tierras de inocentes memorias
la hombría amarga y grave.
 Unos ojos de noche donde nunca hay mirada,
del fondo de los nuestros la vida recogían.
Unos ojos, un hielo, una pena, una nada,
una noche, se abrían.
 Una noche se abría como un campo de guerra,
como sangre que sacia el ansia de un desierto,
como un rencor, como una deshabitada tierra.
 Una noche se ha abierto.
Desterrados de un alba que el corazón aún sueña,
de un amor, de una aurora que el corazón querría.
Poblando de humo triste, de soledad pequeña,
una casa vacía.
 Pero seguimos siempre. La oscuridad tanteamos.
Ciegos, torpes, heridos contra las sombras prietas.
Tenazmente, en el muro de las sombras cavamos
rabiosamente grietas.
 Desde la pena puede abrirse la esperanza
como desde la noche nacer la aurora pura.
El corazón del hombre a la luz se abalanza
de una gran hendidura.
 De un tajo en la tiniebla, una alegría
donde otros hombres pisarán seguros.
Aunque es de noche vamos elaborando el día
de esos hombres futuros.
 Las sendas de la aurora transitan por la falda
sombría de la noche; las que al hombre renuevan
cruzan por nuestro pecho, pesan en nuestra espalda,
nuestros hombros las llevan.
 Tajos de luz, tajos de vida, tajos
de esperanza. La noche se estremece.
Caminamos buscándolo: el día en los atajos
del mundo, crece y crece.
 Acaso cuando alumbre nos hayamos perdido
ya un poco entre la niebla de nuestra propia pena.
Nuestros pasos cansados resonarán a olvido
por avenidas de callada arena.
 Aún tendremos acaso esta antigua costumbre
de mirar con extraña manera dolorida.
Porque llevamos dentro, hiriéndonos la lumbre,
y aunque es de noche amamos nuestra vida.


Jak skráň bys laurem ovil
a nesmrtným se stal?
To přesnadná jest věc:
Jen vyslov, napiš přec,
co ještě nikdo nevyslovil,
co ještě nikdo nenapsal.


Heran und vorüber
Und wieder zurück!
Vielleicht kann's geschehen,
Du findest dein Glück!


Za poradu dáš mi tu tvou hroudu,
Ze zbytků svých v příští něco poskytneš.
Kráčej, synu, šťastně, na obih se těš.“ –
Mluva padla do chytného troudu,
Schvaluje ji nutná filosofie,
Leckdy mámívá se tato učitelka,
Posuzuje bytost povrchně a změlka,
Ukládává pouhé páry naděje.


Rößlein am Strauche blühn
Ewig doch nicht,
Lieb ist so lang nur grün,
Bis man sie bricht.


»In harter Not liegt Engelland!
Es sind mit tausend Kähnen
Die gottverhaßten Dänen
Gelandet an des Humber Strand:
Durch Yorkshire wütet Mord und Brand,
Und wo ist König Alfreds Hand,
Zu trocknen unsre Tränen?


Die Priester, die Bürger in festlicher Tracht,
Sie huldigen all' ihm gern,
Der weise im Rath, ein Tapfrer der Schlacht,
Und gut im innersten Kern.


Abu Seid, du Stolz des Stammes,
Stern des Rates, Sturm der Schlacht,
Hast gerettet Gut und Leben
Manchem, der dort singt und lacht.


DRSNY jsou mé mravy,
drsná je má dlaň,
drsný vlas mi s hlavy
v drsnou padá skráň.


Zwar Schaaff und Küh und Pferd, und Hoff und Haus u. Leben,
Muß vor das Lehr Geld er den scharffen Schulherrn geben:
Ihr Mütter eure Söhn, indem ihr kratzt und schabt,
Verlehnen auch ihr Gut und alles was ihr habt.


كتبتُ ومَنْ لي أن تكونَ أناملي
تصوّرُني حَرفاً يُوافيكَ في كُتْبي
فأهدى ببدرٍ من جَبينكَ في الدُجى
وأنْدى بقَطْرٍ من يَمينك في الجدْبِ
وأنظُر من أخلاقكَ الغُرِّ منزَهاً
تقسّم بين الروض والسلْسلِ العَذْبِ
سقى الله أكنافَ القصورِ بما سقى
وحسبيَ سُقيا أن يكونَ بها حَسْبي
منازلَ أمثالُ المنازل رفعةً
فيا بدرَها ماذا لقيتَ من السُحْبِ
وخفّفَ ما ألقى من البعدِ أنني
أراك بطرْفِ الودّ ما زلتَ في قربي
وإنْ كنتُ في عيشٍ رطيبٍ فإنما
يفرِّجُ عن عينيّ ويفرِج عن قلبي
ولولا عليّ يا عليّ فإنه
حياتي لكان الشوقُ قد ساقَ لي نَحبي
هنياً فزاد اللهُ ضبّةَ سُؤدُداً
وضيّةُ من لا يرضي شيمةَ الضّبِ
وأعني أبا عبد الإله فإنه
أبرُّ وأوفى في الأصادِق والصّحْبِ
أخٌ راح في الآدابِ ربّ فضيلةٍ
تعالَتْ على القولِ المُعارضِ والحَجْبِ


Fremdling, es wohnet
Zankbegier,
Unmuth hier!


Ich hab' einmal ein Mädel gehabt
In Lichterfelde Ost.
Das war wie Frau Venus selber begabt.
Sie hat mich mit Lust und Liebe gelabt
In Lichterfelde Ost.


绝爱西湖疏影诗
要知犹是未开时
如今开尽浑无缝
只见花头不见枝


I stápím zrak v ta nitra svěží
a plesám znova omládlý –
ach v každém moje srdce leží,
můj vlastní duch se zrcadlí!
A přece v očích kvetou slzy,
ti snové temní, neblazí – –
však usnouti jim opět brzy:
mé jaro přichází!


From her pale cheeks the roses fled,
Tears trembled in her eye;
Pensive she hung her beauteous head,
While sigh succeeded sigh.


ché bon tempo è che se egli è vivo o morto
non scio, ma se al suo loco il fiato ariva,
presto di l'esser suo mi serò accorto,


Já k Jehově si našel záhy cesty
a ostříhal je. Když jsem vytřel města
s povrchu země, jak kdos mísku vytře
a poklopí ji, dal jsem voly, osly
i dobytky i stříbro, zlato, masti
i olej nejvonější v oběť bohu.


Von Flöten, Saitenspiel, Gesang
Ward jedes Herz erfreut,
Doch reichte nicht der helle Klang
Zu Bertas Einsamkeit.


Groß, wann voll Furcht und Angst die Könige der Erden
So klein, als ihre Sklaven werden,
Und vor dem trüben Blick, gleich einem Traum, verfliegt,
Was den betrognen Stolz vergnügt.


Triste loco de atar el que ama menos
le llama al que ama más;
y terco impenitente, al que no olvida
el que puede olvidar.
Del rico el pobre en su interior maldice,
cual si él rico no fuera si pudiese,
y aquél siente hacia el pobre lo que el blanco
hacia las razas inferiores siente.


Con que tu error, o tu ignorancia acuso,
pues Fortunas, y Amor de cosas tales
la propiedad no han dado, sino el uso.


一生悯悯寄儒冠
客路羁愁特地寒
拟倩幽梅当供给
旋添疏竹报平安


Velem volt ő, mig a könyűkkel
Sózott szinészi kenyeret
Megpaprikázták bosszusággal
Ármánykodó gazemberek.


文伟当年记鄂城
崎岖蜀道播英声
何如衣锦枌榆社
卧护元戎十万兵


Dosti se jak veselý unaví zbor, hudba utichne.
Všecko mlčí. – Promluví Kronion tedy ke zboru přátel:
„Vratno, vidím, každému domů že je již třeba jíti,
Nechciť vás zdržovat, v pokoji jděte odpočinout si;
Tobě Hefäste milý s ženkou ale naproti dávám
Byt. Ku pohodlí v něm co je, za věno vezmi rozenče;
Zřídit však ve paláci musíš mém sám si kovárnu!“
Řekne, a rozchází se domů hned božstvo porůznu.
S Afroditou, kam Zevs poručil – též vklouzne Hefästos. –


Daß man sich nicht die ekle Zeit verkürzt,
Indem man sich in einen Rinnstein legt.
Daß man sich nicht von einer Brücke stürzt.
Daß man dem Freund nicht in die Fresse schlägt.


يا دارَ مَيَّةَ بِالخَلصاءِ غَيَّرَها
سَحُّ العِجاجِ عَلى جَرعائِها الكَدَرا
قَد هِجتِ يَومَ الِلوى شَوقاً طَرَفتِ بِهِ
عَيني فَلا تُعِجمي مِن دُونِيَ الخَبَرا
يَقولُ بِالزُرقِ صَخبي إِذ وَقَفتُ بِهِم
في دارٍ مَيَّةَ أَستَسقي لَها المَطَرا
لَو كَانَ قَلبُكَ مِن صَخرٍ لَصَدَّعَهُ
هَيجُ الدِيارِ لَكَ الأَحزانَ وَالذِكَرا
وَزَفرَةٌ تَعتَريهِ كُلَّما ذُكِرَت
مَيٌّ لَهُ أَو نَحا مِن نَحوِها البَصَرا
غَرّآءُ آنِسَةٌ تَبدو بِمَعقُلَةٍ
إِلى سُوَيقَةَ حَتّى تَحضُرً الحَفَرا
تَشتو إِلى عُجمَةِ الدَهنا وَمَربَعُها
رَوضٌ يُناصي أَعالي ميثِهِ العُقُرا
حَتّى إِذا هَزَّتِ البُهمى ذَوآئِبَها
في كُلِّ يَومٍ يُشَهّي البادِيَ الحَضَرا
وَرَفرَفَت لَلزُبانى مِن بَوارِحِها
هَيفٌ أَنَشَّت بِها الأَصناعَ وَالخَبِرا
رَدّوا لِأَحداجِهِم بُزلاً مُخَيَّسَة
قَد هَرمَلَ الصَيفُ عَن أَكتافِها الوَبَرا
تَقري العَلابِيَّ مُصفَرَّ العَصيمِ إِذا
غَبَّت أَخاديدُهُ جَوناً إِذا اِنعَصَرا
كَأَنَّهُ فِلفِلٌ جَعدٌ يُدَحرِجُهُ
نَضخُ الذَفارى إِذا جَولانُهُ اِنحَدَرا
شآفوا عَلَيهِنَّ أَنماطاً شآمِيَةً
عَلى قَناً أَلجَأَت أَظلالُهُ البَقَرا
شَبَّهتُها النَظرَةَ الأُولى وَبَهجَتَها
وَهُنَّ أَحَسَنُ مِنها بَعدَها صِوَرا
مِن كُلِّ عَجزآءَ في أَحشآئِها هَضَمٌ
كَأَنَّ حَليَ شَواها أُلبِسَ العُشَرا
لَميآءَ في شَفَتَيها حُوَّةٌ لَعَسٌ
كَالشَمسِ لَمّا بَدَت أَو تُشبِهُ القَمَرا
حُسّانَةُ الجيدِ تَحلو كُلَّما اِبتَسَمَت
عَن مَنِطقٍ لَم يَكُن غَثّاً وَلا هَذَرا
عَن واضِحٍ ثَغرُهُ حوٍّ مَراكِزُهُ
كَالأُقحُوانِ زَهَت أَحقافُهُ الزَهَرا
ثُمَّ اِستَقَلّوا فَبَتّوا البَينَ وَاِجتَذَبَت
حَبلَ الجِوارِ نَوىً عَوجآءُ فَاِنَبتَرا
ما زِلتُ أُتِبعُ في آثارِهِم بَصَري
وَالشَوقُ يَقتادُ مِن ذي الحاجَةِ البَصَرا
حَتّى أَتى فَلَكُ الخَلصآءِ دُونَهُمُ
وَاِعتَمَّ قورُ الضُحى بِالآلِ وَاِختَدَرا
يَبدونَ لِلعَينِ تاراتٍ وَيَستُرُهُم
رَيعُ السَرابِ إِذا ما خالَطوا الخَمَرا
كَأَنَّ أَظعانَ مَيٍّ إِذ رَفَعنَ لَنا
بوَاسِقُ النَخلِ مِن يَبرينَ أَو هَجَرا
يُعارِضُ الزُرقَ هاديهِم وَيَعدِلُهُ
حَتّى إِذا زاغَ عَن تِلقآئِهِ اِختَصَرا
إِذا يُعارِضُهُ وَعثٌ أَقامَ لَهُ
وَجهَ الظَعائِنِ خَلٌّ يَعسِفُ الضَفِرا
حَتّى وَرَدنَ عِذابَ المآءِ ذا بُرَق
عِدّاً يواعِدنَهُ الأَصرامَ وَالعَكَرا
زارَ الخَيالُ لِمَيٍّ بَعدَ ما رَحَلَت
عَنّا رَحى جابِرٍ وَالصُبحُ قَد جَشَرا
بِنَفحَةٍ مِن خُزامى فايِحٍ سَهِلٍ
وَزَورَةٍ مِن حَبيبٍ طالَ ما هَجَرا
هَيهاتَ مَيَّةُ مِن رَكبٍ عَلى قُلُص
قَدِ اِجرَهَدَّ بِها الإِدلاجُ وَاِنشَمَرا
راحَت مِنَ الخُرجِ تَهجيراً فَما وَقَفَت
حَتّى اِنفَأَى الفَأَو عَن أَعناقِها سَحَرا
يَسمو إِلى الشَرَفِ الأَقصى كَما نَظَر
أُدمٌ أَحَنَّ لَهُنَّ القانِصُ الوَتَرا
وَمَنهَلٍ آجِنٍ قَفرٍ مَحاضِرُهُ
تُذري الرياحُ عَلى جَمّاتِهِ البَعَرا
أَورَدتُهُ قَلِقاتِ الضُفرِ قَد جَعَلَت
تُبدي الأَخِشَّةُ في أَعناقِها صَعَرا
فَاستَكمَشَ الوِردُ عَنها بَعدَ ما صَدَرَت
يَحوي الحَمامُ إِلى أَسارِها زُمَرا
تَرمي الفِجاجَ بِآذانٍ مُؤَلَّلَةٍ
وَأَعيُنٍ كُتُم ما تَشتَكي السَهَرا
أَقولُ لِلرَّكبِ إِذ مالَت عَمآئِمُهُم
شارَفتُمُ نَفَحاتِ الجودِ مِن عُمَرا
كَم جُبتُ دونَكَ مِن تَيهآءَ مُظِلمَةٍ
تيهٍ إِذا ما مُغَنّي جِنِّها سَمَرا
وَمُزبِدٍ مِثلِ عُرضِ الَليلِ لُجَّتُهُ
يُهِلُّ شُكراً عَلى شَطَّيهٍ مَن عَبَرا
أَنتَ الرَبيعُ إِذا ما لَم يَكُن مَطَرٌ
وَالسآئِسُ الحازِمُ المَفعولُ ما أَمَرا
ما زِلتَ في دَرَجاتِ الأَمرِ مُرتَفِعاً
تَسمو وَيَنمي بِكَ الفَرعانِ مِن مُضَرا
حَتّى بَهَرتَ فَما تَخفى عَلى أَحَدٍ
إِلّا عَلى أَحَد لا يَعرفُ القَمَرا
أَنا وَإِيّاكَ أَهلُ البَيتِ يَجمَعُنا
حَسّانُ في باذِخٍ فَخرٌ لِمَن فَخَرا
مَجدُ العَديَّينِ جَدّاكَ اللَّذانِ هُما
كانا مِنَ العَرَبِ الأَنفَينِ وَالغُرَرا
وَأَنتَ فَرعٌ إِلى عيصَينِ مِن كَرَمٍ
قَد اِستالا ذُرى الأَطوادِ وَالشَجَرا
حَلَلتَ مِن مُضَرَ الحَمرآءِ ذِرَوتَها
وَباذِخَ الِعزِّ مِن قَيسٍ إِذا هَدَرا
وَالحَيُّ قَيسٌ حُماةُ الناسِ مَكرُمَةً
إِذا القَنا بَينَ فَتقَي فِتيَةٍ خَطَرا
بَنو فَزارَةَ عَن آبآئِهِم وَرِثوا
دَعآئِمَ الشَرَفِ العاديَّةَ الكُبَرا
المانِعونَ فَلا يُسطاعُ ما مَنَعوا
وَالمُنبِتونَ بِجِلدِ الهامَةِ الشَعَرا


Nun hat er keine frohe Stunde,
Des Nachts erscheint,
Die treue Gattin, zeigt die Wunde
Dem Mann und weint.
Ein klägliches Gewinsel irret
Um ihn herum.
Ihn reut die That, er wird verwirret,
Er bringt sich um.


Tak z věd a symbolu a tragiky,
ač vědy semeno jest jenom vtip,
naposled zbude nevtip veliký!


Naši dědové jsou rádi kovali
Aneb šípy, aneb ocelové meče,
Kdykoli se mužně vydali
V nepřátelské bitvy a ve kruté seče;
Aby ale stačila kovářům síla –
Takovátě byla tenkrát víra –
Vše jen ke Žižkovu dubu běhalo,
Když byl měsíc na nově, vždy o půl noci,
A tu s namaháním a velikou mocí
Třísky z toho dubu sobě sekalo;
A jak mile je do nákladívka vendalo,
Kladivo hned snáze zhůru lítalo,
A železo se dle vůle poddalo;
Ach – ubývalo vždy dubu víc a víc,
A kde stál dub Žižkův, nestojí teď nic.
Kdož by si byl pomyslil,
Že se nám navrátí zase
Onen staročeský čas?
(Och! – ty pěkný – pěkný čase!)
A co dědové jsou dělávali,
Že my dělat budem zas?
Onino si ocelové meče dělali,
Nás však – verše kovat nechali!
Tímto pak se písmo vyplnilo:
Že to chtěj neb nechtěj kovat musí,
Co se ve kovárně narodilo.
Avšak dobře se ti stalo, slavný dube!
Že jsi zjařil statných, českých ruk;
Slyšíš-li pak? „ťuk!“ a „ťuk ťuk ťuk!“
Teď je kováříků příliš, až bez míry,
Kašlí hymny k base, neznajíce lyry;
Každý, kdo pět prstů má, teď sedě
Kove verše z železa i z mědě,
A div divu! – nohy frašně skákají,
Ač ni žil, ni citu v sobě nemají.
I protož se dobře stalo, slavný dube!
Že si zjařil statných, českých ruk;
Teď by velký, a snad cizí zhanobil tě pluk,
Aby svému nejapnému dílu
Dal tvou slávu a tvou sílu!
I já, ačkoli jsem – (mezi námi!)
Jen kovářský kluk,
Dost bych já ti, milý dube!
Dost bych nadělal ti muk,
Chtěje nakovati ostrých veršů, místo meče
V nepřátelské bitvy a ve kruté seče.


Jako lunu v mračném víru,
jako v pouště suchém šíru
poutník vítá pramen vod,
tak buď lidstvu příštích věků
vítán plný světla, vděků
ten náš zdravý český rod!”


ch´io spero alzarmi, ove uom per sé non sale,
scorto dai dolci amati lumi, e parte
dal suono a l´armonie celesti equale.


na sebe zřeli... Ona zalkala


A szenvedő, hervadó nő
Czudar férje szemében
Bűnt fenyítő vázzá sorvadt;
S poklot rejtő mellében
Az irtózat és utálat
Úgy dagadt a nő iránt,
(Kit egyetlen fia is már,
Atyja faja, sért és bánt),
Hogy ingerült haragjában,
Fellobbanó bosszújában,
Czafrák izgatásából,
Elűzte őt várából.


Le lin moule sa gorge plate
Riche de candides aveux,
Et la splendeur de ses cheveux
Ainsi qu'un orbe d'or éclate.


Az új világ szivemben,
Áttükrözé magát,
Visszhangzik énekemben,
A lant új hangot ád. -


Perly vzešly z bolu,
když byl nejlítější,
srdce mé jim bylo
skořápkovou skrejší;
ach, co z bolu vzešlo,
v bol by zase přešlo,
ale slz co skane,
než se perlou stane?!


Llegó para ubicar su cabeza
debajo
de la cruda maceta que caía
Antes del impacto se apropió
(en jaque)
de su afán recóndito de lírico
y predestinado.


Odejdeš-li, na vše časy,
zůstanu tu sám,
cestu, kterou odešla jsi,
všecku přeorám.


ON closing flowers when genial gales diffuse
The fragrant tribute of refreshing dews;
When chaunts the milk-maid at her balmy pail,
And weary reapers whistle o'er the vale;
Charm'd by the murmurs of the quivering shade,
O'er Isis' willow-fringed banks I stray'd:
And calmly musing thro' the twilight way,
In pensive mood I fram'd the Doric lay.
When lo! from opening clouds, a golden gleam
Pour'd sudden splendors o'er the shadowy stream;
And from the wave arose its guardian queen,
Known by her sweeping stole of glossy green;
While in the coral crown that bound her brow,
Was wove the Delphic laurel's verdant bough.


An meinem Herzen, an meiner Brust,
Du meine Wonne, du meine Lust!


Try not with jests obscene to force a smile,
Nor lard your speech with mother Needham's stile:
Let not your tongue to Ωλδφιελδισμυς run,
And Κιββερισμυς with abhorrence shun;
Let not your looks affected words disgrace,
Nor join with silver tongue a brazen face;
Let not your hands, like tallboys be employ'd,
And the mad rant of tragedy avoid.
Just in your thoughts, in your expression clear,
Neither too modest, nor too bold appear.


篙篙如箭复如弓
苦水何当又苦风
绝似射潮罗刹浦
素车白马与争雄


Žít bez ženy! Kdo psal ten zákon zlořečený?
To stařec chorý, třeslavý snad byl
kdes v drahé síni, nádherou vší obklopený,
jenž nikdy nepoznal ó teskno chvil,
kdy v jizbě tiché, bílé hodin kyv jen zní
a do oken vlá horských větrů šumění.
Ó, tajemný těch lidsky věčných citů spád
chvěl hrudí kněze; bylť on muž, měl ženu rád...
Když venku mráz, a sníh se věje, chumelí,
u krbů podsněženky pučí – pocely
a trapně sladká mlčení a dlouhá,
v nichž tají se vždy po objetí touha,
pud přírody toť zákon živý, svatý,
jejž nikdo nespoutá už coelibaty.


und hielt mein stilles Zwiegespräch mit mir,
bis über mir gleich einem Totentuch
der Schrei der Einsamkeit zusammenschlug.


Svět s modrým stropem když je domem mým,
měl utéci bych z něho zavřev se
ve tmavý prostor několika stěn?
Příjemno ležet v stínu na trávě,
zřít na plovoucí bílá oblaka,
a chce-li se, i píseň zapět si,
byť zrovna nebyl vycvičen náš hlas.
A škrabu-li si svědivý svůj vřed,
mrazivým teplem trne moje krev,
že tělo nejkrásnější hetery
by takou chvíli dát mi nemohlo.
A přátelům snad hody vystrojit?
Své živím vši, a ty mě netrápí
hovorem prázdným, tlachem sofistů –


Freund, ich soll dir auff Begehren etwas in dein Stamm-Buch schreiben:
Stets solst du in meinem Sinne, mich laß stets in deinem bleiben.


江南见梅只是梅
燕山见画殊依依
西垣夜半草堂梦
青子绿阴雏燕飞


¿Cómo escapar de este cemento inmóvil,
de esta pesada atmósfera envolvente,
de este miedo que acuchilla el corazón?
¿Para qué nos sirve la luz eléctrica?
¿Para olvidar que estamos ciegos?
¿Para olvidar que estamos solos?
En vano te agarras a los demás. Tampoco ellos ven nada.
Tienen como tú un corazón de carne que palpita
como un pajarillo atrapado en una mano, que no puede escapar.
Las tinieblas de la noche tienen paramentos deslizantes
de olas horadadas.
No sabes por dónde vienen sus remolinos oscuros.
Son solo raíces de sonidos alocados.
Solo temblores de lutos revueltos.
Solo inestables hundimientos sísmicos del alma.
La noche es las rueda sin quicio de una noria
que trabaja sin cesar,
precipitando los negros aguaceros de la soledad.
¡Oh, diminuto corazón de carne y sangre,
hecho tan solo para soñar en el amor!
¿No ves que estás durmiendo en un tren sin vías
sin partir nunca de la misma estación,
sin haber viajado nunca a ninguna parte?
El sueño es la locura transitoria de la noche
envuelta en la oscuridad.
La luna y las estrellas son los testigos enlutados
de nuestros latidos asustados.
Una obsesión siempre presente,
una locura insaciable y fija.
¡Sin luz la cara del hombre carece de ojos,
solo un corazón para poder soñar en el amor
delante de los luceros que parpadean asombrados
al contemplar
nuestra propia soledad!


Však dojdeš-li k němu, není
to zásluha má ni tvá.
Najdou ho vyvolení.
Dojde, kdo víru má.


Valois, loin de Henri, rempli d’inquiétude,
Du destin des combats craignait l’incertitude.
À ses desseins flottants il fallait un appui ;
Il attendait Bourbon, sûr de vaincre avec lui.
Par ces retardements les ligueurs s’enhardirent ;
Des portes de Paris leurs légions sortirent :
Le superbe d’Aumale, et Nemours, et Brissac,
Le farouche Saint-Paul, La Châtre, Canillac,
D’un coupable parti défenseurs intrépides,
Épouvantaient Valois de leurs succès rapides ;
Et ce roi, trop souvent sujet au repentir,
Regrettait le héros qu’il avait fait partir.


M* der noch dacht' und liebt' als er verschied,
Liegt hier; er war nur Kopf und männlich Gl ...


Schlangengift, es störte Eden –
Störet auch das kleinste Glück –
Warnen möcht' ich endlich jeden,
Lasset nie ein Tier zurück –
Denn Strichnin braucht nicht zu reden,
Tötet wie ein Schlangenblick! –


Magas partját mi végett,
Mikor s ki hányta fel?
Az eltünt századoknak
Homályiban vesz el;


Und wenn der Wein im grünen Glaſe quillt, —
Hörſt nicht das Schlachtwort, das ſo blutig ſchrillt?


Hätt ich irgend wohl Bedenken.
Balch, Bochâra, Samarkand,
Süßes Liebchen, dir zu schenken,
Dieser Städte Rausch und Tand?


A jaký div, let tisíce juž hrají,
od kolébky se k hrobu namahají,
dřív s plnou chutí, dnes juž bez nadšení;
jen zrak se zažehne a hned se zpění,
když zradí druha druh a bídně prodá; –
však jinak škoda,
že herci jsou až příliš unavení.


Só mesmo a roda grande
sescondendo em menor roda
Só mesmo a bicicleta
pendurada no trem noturno
Só mesmo a melancia
no rio em cheia
boiando
E os carneiros na mesa grande boiando
os teus olhos boiando na bandeja
os teus seios boiando no cuscus
os teus sais boiando nas iguarias
os teus ais boiando na
rememóría


Ele
Agarra-me os cabelos
Morde-me os braços
Beija-me os dedos
E não me diz nada
Não me toca seque
Mas para eu me sentir amada
E me sentir mulher
Bastam-me os seus olho
Até que eu solte de mim
O cio da fera
Que ando a mascarar de branca asa
E o arraste por fim
Sem pudor sem roupa
Para a minha casa!


Bien se parte la escoria recogida:
Ya principiar la fundición se puede;
Mas antes que la masa libre ruede,
Récese una plegaria con fervor.
 Dad al metal salida.
 ¡Dios un estrago impida!-
Río humeante, negro de color,
Se abisma en el canal abrasador.
 Es el fuego potencia bienhechora
Mientras la guía el hombre y bien la emplea,
Que a su fuerza divina auxiliadora
Deudor entonces es de cuanto crea;
Pero plaga se vuelve destructora
Cuando una vez de sus cadenas franca,
Por la senda que elige libre arranca,
Y avanza con fiereza,
Salvaje de cruel naturaleza.
¡Ay si sacude el freno, y ya no hallando
Quien resista sus ímpetus violentos,
En apiñada población derrama
Incendio asolador inmensa llama!
Guardan los elementos
Rencor a los humanos monumentos.
La misma nube cuyo riego blando
Los perdidos verdores
Devuelve a la pradera que fecunda,
Rayos también arroja furibunda.-
¿Escucháis en la torre los clamores
Lentos y graves que a temor provocan?
No hay duda: a fuego tocan.
Sangriento el horizonte resplandece,
Y ese rojo fulgor no es que amanece.
Tumultüoso ruido
La calle arriba cunde,
Y de humo coronada
Se alza con estallido,
Y de una casa en otra se difunde,
Como el viento veloz, la llamarada,
Que en el aire encendiendo
Sofocador bochorno,
Tuesta la faz cual bocanada de horno.
Las largas vigas crujen,
Los postes van cayendo,
Saltan postigos, quiébranse cristales,
Llora el niño, la madre anda aturdida,
Y entre las ruinas azorados mugen
Mansas reses, perdidos animales.
Todo es buscar, probar, hallar huída,
Y a todos presta luz en su carrera
La noche convertida
En día claro por la ardiente hoguera.
Corre a porfía en tanto larga hilera
De mano en mano el cubo, y recio chorro
En empinada comba
Lanza agitando el émbolo, la bomba.
Mas viene el huracán embravecido:
El incendio recibe su socorro
Con bárbaro bramido,
Y ya más inhumano
Cae sobre el depósito indefenso
Donde en gavilla aún se guarda el grano,
Donde se hacina resecado pienso;
Y cebado en aristas y maderas,
Gigante se encarama a las esferas,
Como en altivo alarde
De querer mientras arde
No dejar en el globo en que hace riza
Sino montes de escombros y ceniza.
El hombre en esto, ya sin esperanza,
Se rinde al golpe que a parar no alcanza,
Y atónito cruzándose de brazos,
Ve sus obras yacer hechas pedazos.
 Desiertos y abrasados paredones
Quedan allí, desolador vacío,
Juguete ya del aquilón bravío.
Sin puertas y sin marco los balcones,
Bocas de cueva son de aspecto extraño,
Y el horror en su hueco señorea,
Mientras allá en la altura se recrea
Tropel de nubes en mirar el daño.
 Vuelve el hombre los ojos
Por la postrera vez a los despojos
Del esplendor pasado,
Y el bastón coge luego de viandante
Sonriendo tranquilo y resignado.
Consuelo dulce su valor inflama.
El fuego devorante
Le privó de su próspera fortuna;
Mas cuenta, y ve que de las vidas que ama
No le faltó ninguna.


Genöthigt wendeten nunmehr
Die Deutschen die Standarten,
Und Arnulph, sinnend hin und her,
Beschloss, ein glücklich Ungefähr
Im Lager abzuwarten.


E pianger quello error che a' dì nostri anco
I scempi padri fan che le più tenere
Lor figlie spesso d'un Titone al fianco
Pongono, a onta e d'Amore e di Venere.
O fiera usanza o veder corto e manco
Asconder rose, or colte, in la vil cenere!
Non fu vecchio Imeneo, ma un giovincello,
A chi Vener fu madre, Amor fratello.


Where the murderous cannon's breath
Fate denounces from afar,
And the loud report of death
Stuns the cruel ear of war.


Mit Zuziehung der Ständ' etwas belieben,
Ist sonst wohl nicht der Herrn Monarchen Art,
Doch in des Löwen Staate ward
Vor kurzem erst ein Landtag ausgeschrieben.
Die Thiere standen wartend da.
Der Löwe kam. Nehmt Platz, bitt' ich, ihr Herrn!
Sprach der Monarch. Allein der eine sah
Den andern an, und keiner wollte gern
Den Anfang machen; denn die Grade
Von Rang, die unter uns ein jeder Dummkopf weiß,
Ließ der Monarch, vielleicht mit Fleiß,
Ganz unbestimmt. Daher verbat ein jeder sich die Gnade
Zu sitzen, wo der Löwe saß.
Dem aber wurde nach gerade
Die Zeit zu lang. »Ihr Herren, treibt ihr Spaß?
Bei meinem Barte! wären wir
Auch nur beisammen, um zu schmausen,
So sollt' uns doch kein kluges Thier
Die Zeit durch solche Possen mausen.
Herr Esel!« – (denn auch Esel sind,
Wenn ihr's nicht wißt, zuweilen Landesstände;)
»Herr Esel! Setz' er sich geschwind
Hier neben mich! Und damit Lied am Ende.«
Welch Wesen da der Esel an sich nahm,
Das könnt ihr leicht von selbst erachten.
Die andern Thiere aber lachten;
Und setzten sich in Zukunft wie es kam.


Karom volt két vaskalapács,
most rajt a halálharapás.
Két combom és a derekam:
most rajt a halál dere van.


Můj zrak, ach sotva pozná tě –
kde nádhery té meze!
V tom stkvělém ohně ornátě
Ježíši, svatý kněze!
Ten ornát, vím, též na mne čeká –
zřím hranici tu hořeti
už před oltářem kněz tvůj kleká,
k té těla, duše obětí!


Dir, den ich freudig meinen Bruder nenne,
Sei dieses Büchelchen hier dedicirt,
Zu dessen Autorschaft ich mich bekenne,
Obgleich es streng genommen mich genirt;
Denn sieh, es ist zu frei in seinem Tone
Und hier und da vermiss ich die Schablone.
Doch sei's! Bespucken mich auch links und rechts
Die alten Weiber beiderlei Geschlechts,
Du weisst ja selbst, ich sag es unverfroren;
An meiner Wenigkeit ist nichts verloren!


Vstat oráč, setřel prach s milého pluhu
a s jásotem jej vnořil v rodnou půdu,
když zrak nes’ kolem štědrých, rodných luhů,
tu usmál se jak v konec svému trudu.


Desdichado el pobre en espíritu, porque bajo la tierra será lo que ahora es en la tierr  Desdichado el que llora, porque ya tiene el hábito miserable del llant  Dichosos los que saben que el sufrimiento no es una corona de glori  No basta ser el último para ser alguna vez el primer  Feliz el que no insiste en tener razón, porque nadie la tiene o todos la tiene  Feliz el que perdona a los otros y el que se perdona a si mism Bienaventurados los mansos, porque no condescienden a la discordi 1 Bienaventurados los que no tienen hambre de justicia, porque saben que nuestra suerte, adversa o piadosa, es obra del azar, que es inescrutabl 1 Bienaventurados los misericordiosos, porque su dicha esta en el ejercicio de la misericordia y no en la esperanza de un premi 1 Bienaventurados los de limpio corazón, porque ven a Dio 1 Bienaventurados los que padecen persecución por causa de la justicia, porque les importa más la justicia que su destino human 1 Nadie es la sal de la tierra, nadie, en algún momento de su vida, no lo e 1 Que la luz de una lámpara se encienda, aunque ningún hombre la ve Dios la ver 1 No hay mandamiento que no pueda ser infringido, y también los que digo y los que los profetas dijero 1 El que matare por la causa de la justicia, o por la causa que el cree justa, no tiene culp 1 Los actos de los hombres no merecen ni el fuego ni los cielo 1 No odies a tu enemigo, porque si lo haces, eres de algún modo su esclav Tu odio nunca será mejor que tu pa 2 Si te ofendiere tu mano derecha, perdónala; eres tu cuerpo y eres tu alma y es arduo, o imposible, fijar la frontera que los divid 2 No exageres el culto de la verdad; no hay hombre que al cabo de un día, no haya mentido con razón muchas vece 2 No jures, porque todo juramento es un énfasi 2 Resiste al mal, pero sin asombro y sin ir A quien te hiriere en la mejilla derecha, puedes volverle la otra, siempre que no te mueva el temo 2 Yo no hablo de venganzas ni de perdones; el olvido es la única venganza y el único perdó 2 Hacer el bien a tu enemigo puede ser obra de justicia y no es arduo; amarlo, tarea de ángeles y no de hombre 2 Hacer el bien a tu enemigo es el mejor modo de complacer tu vanida3 No acumules oro en la tierra, porque el oro es padre del ocio, y este, de la tristeza y del tedi 3 Piensa que los otros son justos o lo serán, y si no es así, no es tuyo el erro 3 Dios es mas generoso que los hombres y los medirá con otra medid 3 Da lo santo a los perros, echa tus perlas a los puercos; lo que importa es da 3 Busca por el agrado de buscar, no por el de encontrar    3 La puerta es la que elige, no el hombr 4 No juzgues al árbol por sus frutos ni al hombre por sus obras; pueden ser peores o mejore 4 Nada se edifica sobre la piedra, todo sobre la arena, pero nuestro deber es edificar como si fuera piedra la aren 4 Feliz el pobre sin amargura o el rico sin soberbi 4 Felices los valientes, los que aceptan con animo parejo la derrota o las palma 4 Felices los que guardan en la memoria palabras de Virgilio o de Cristo, porque éstas darán luz a sus día 5 Felices los amados y los amantes y los que pueden prescindir del amo 5 Felices los felice"Elogio de la sombra" (1969) Jorge Luis Borges | "Poesia Completa", pág 328, 329, 330 | Debolsillo, 3 edição, 2016


Giungean da l'una parte i Maganzesi,
e conducean con loro i muli carchi
d'oro e di vesti e d'altri ricchi arnesi;
da l'altra in mezzo a lance, spade et archi,
venian dolenti i duo germani presi,
che si vedeano essere attesi ai varchi:
e Bertolagi, empio inimico loro,
udian parlar col capitano Moro.


Co do takých je přízně pout
před svazkem tnoucím dějin proud,
když může bratru mocnému
brat mocný k stisku věrnému
dlaň dlaní taktéž silnou spnout?


Der stillen Tannen Fackeltanz,
Wo ich vorüber wall,
Er tanzt vorbei im Abendglanz
Ermüdet überall.


Flieg, Schwalbe, flieg!
Käufer ist dir nachgelaufen,
Aber soll dich doch nicht kaufen.
Rege munter deine Flügel,
Daß du über Berg und Hügel
Immer seiner Hand enteilst
Und dann sicher bei uns weilst.
Flieg, Schwalbe, flieg!


Como médanos de oro,
que vienen y que van
en el mar de la luz,
               son los recuerdos.
El viento se los lleva,
y donde están están,
y están donde estuvieron
y donde habrán de estar...
                    (Médanos de oro).
Lo llenan todo, mar
total de oro insondable,
con todo el viento en él...
                    (Son los recuerdos).


Naučíme vůdce holobrádka
starým generálům na posměch
zvedat mosty, tarasiti vrátka
ve zvětralých novohradských zdech!


Zde stojí: Žid mu v kapsu sahá
a páter bere svědomí,
a dobrý český člověk váhá
rad nejsa sobě vědomý.
Žid mlčí, pop mu kreslí hezky
po smrti nebes nádheru –
zapni si kapsy, muži český,
a přes ruku dej páteru!


吴江横绝断云间
白鸟归飞去不还
烟树青连越王国
暮潮声过海门山


Du warbst, dem holden Licht entrückt,
Den Eltern Brot, ein schwächlich Kind,
In dunkle Winkel hingedrückt,
Wobst du die blauen Augen blind.
Mit deinem Manne Tag für Tag
Hast du gekämpft, ein treues Weib,
Der Fäden Schlag und Gegenschlag
War euer Flitterzeitvertreib.


Die Flößer und die Schiffersleute schenken
Ihm Blumen, Bänder hin und andrerlei
Und bitten frömmig ihn dabei,
Er möge dies und das zum Guten lenken.
Es kommen viele Leute so und gehn.


Srdce moje k lidu mému sklání
Pořáde se s láskou jedinou,
Ale ruce jeho nevinou
V zájemném se ke mně milování.


Ach weh ich armes Kind!
Was vor ein Labyrinth
Verwirrt mir die Gedancken?
Da muß ich ungefähr
Bald hin bald wieder her,
Als wie ein Schilffrohr wancken.


Es geht ein Königssohn im kalten Norden,
Dem man des Lebens Urquell dort erschlug,
Den Thron besitzen, die den Vater morden,
Die Mutter teilt des Mörders Lust und Trug.


A onen místo harfy hravé
se oděl v kyrys válečný
a vykrvácel na bojišti
neb veplul v přístav bezpečný.


Wenn du sie hineingebracht, und wirs werden hören, danken wir der wunden-macht unter allen chören;


Sa robe, passée et fripée
Au froid humide des tombeaux,
Fait luire, d'un rayon frappée,
Quelques paillons sur ses lambeaux ;


Spina pelasga. Ahi nome vano or suona!
Sparì, del vespro visione, in faccia
a la sorgente con in man la croce
ferrea Ferrara.


前山崛起青莲朵
色扫晴空如叶开
若拟空花犹未了
空中安得有峰来


V tisíc nástrah tisícem odpovídá
roků slávy, velkosti, pokoření!
S tebou, strome, tisící národ slaví
výročí svoje!


De paso en el vergel donde has nacido,
Callando mi dolor y mis congojas,
Quiero, para librarme del olvido,
Dejarte alguna flor en estas hojas.
Busco en mi alma y no encuentro qué corona
Pondré de tu belleza en los altares;
No sé lo que es felicidad ¡perdona!
¡Yo soy el trovador de los pesares!
¿Mancharán de esta página el encanto
Mis lágrimas de hiel? ¡oh suerte impía!
Si da el mar del dolor perlas de llanto,
Recoge este collar, amiga mía...


Da Capo.


Was ist's, das uns Olympiens hehren Wald
Zum Zaubergarten macht, zum Tempel schöner Freuden,
Zu dem man eilt um zögernd draus zu scheiden?
Sie selbst! – O! würde Sie zu Ihrem Aufenthalt
Der rauhsten Alpe Gipfel wählen,
Der rauhsten Alpe würde bald
Kein Reiz der schönsten Berge fehlen.
Ja, zöge Sie bis an den Anadir,
Wohin Sie gehen mag, die Musen folgen Ihr,
Ihr einen Pindus zu bereiten.
Sie, von Olympien stets geliebt, gepflegt, geschützt,
Belohnen Sie durch ihre Gaben itzt.
Sie schweben Ihr in Ihren Einsamkeiten,
Wenn Sie im Morgentau die Pfade der Natur
Besuchet, ungesehn zur Seiten,
Und leiten Sie auf ihre schönste Spur.
Und wenn Sie, in begeistertem Entzücken,
An einen Stamm gelehnt, mit liebender Begier
Was Sie erblickt und fühlt Sich sehnet auszudrücken,
So reichen sie den Bleistift Ihr.
Sie sind's, die am harmonischen Klavier
Der leichten Finger Flug beleben;
Und wer als sie vermöchte Ihr
Die Melodien einzugeben,
Von denen das Gefühl der lautre Urquell ist,
Die tief im Herzen widerklingen,
Die man beim ersten Mal erhascht und nie vergißt,
Und niemals müde wird zu hören und zu singen?


A v její tváři bledé, siné
ni strach ni ples ni stesk ni žal –
ó, jak bych rád dnes, mlžný stíne,
ó, jak bych rád tě vystřídal!


Ach, jenom ten, kdo v dlouhé noci
jen ten ví, co je vzkřiknout moci
tak z celé duše: Den je, den!


A múlt s jövendő pólusit is süti.
Tud már ezentúl tenni is, írni is
Nagy dolgokat főldünk vitéze
S lantossa: Kalliopém! elég ez.


Of fowl — e'en ev'ry beak and wing
Which chear the winter, hail the spring,
That live in peace or prey;
They that make music, or that mock,
The quail, the brave domestic cock,
The raven, swan, and jay.


Pravdu s krásou vlídně zasnubuj,
Na stříbře plod zlatý skytej světu,
A hruď lidskou k svému utuž letu.


Zpívej, Muso! – vzývám tebe plačky –
ať zas tluče hodný lid můj špačky;
nebudem ho věru ze sna plašit –
bychom nemusili za trest z našich časopisů
strašit, ouvej, děti strašit!


Adunque io amo, ed intra i grandi effetti
tuoi, quest'un molto mi piace e aggrada;
questo seguisco, in cui tutti i diletti
son, se diritto l'anima mia bada,
più che in altro compiuti e perfetti;
anzi da questo ogn'altro si digrada,
questo mi fa seguitar quella donna,
che di valore più ch'altro s'indonna.


Sitz obenan zu Tische!
Die Ehre ziemt dem Gast.
Was ich vermag, erfrische
Dich nach des Tages Last!


Mladý soudruh jenom okem svítí,
v dálku hledí. – Příkrém na pohoří
nocí temnou rudý plamen hoří, –
znamení to k zoufalému boji.
Usmívá se, kývá hlavou svojí:
„Pozdě!“ praví, „slyším tvoji radu,
zítra padne heslo: „K Bělehradu!“ –


Ale dosud přísnou tvář
zachovával hokynář,
často křičel se zarudlou lící
přes ulici:
že Bárta krade pánu bohu čas,
že Novák krade vzduch svým bližním zas,
že Malý krade slunce jas,
kromě mnohem závadnějších věcí,
na což jsou svědci.


v ten smutný zimní den, zrozený pro smutek,
jenž neklid pouze dá a z něho zármutek,


大柄潜移势可忧
朝纲未正况诸侯
时人只咎轻分晋
不道东西已剖周


Kde české plémě je čisté?
Kam to jen povede, Kriste?


Již smutný, náš hochu, též rozjasni hled,
pojď z ústraní blíže a rozjasni tváři.
Nic nečekej zítra na sluneční záři
a příštího jitra na planoucí květ,
již, mládenče smutný, též rozjasni hled.


Drum gehst du recht in deinem Drang,
O Israfel, du weiser Barde!
Verachtend glutenlosen Sang
Gab dir der Ruhm den höchsten Rang,
Dein ist der Lorbeer, bester Barde!
Heiter lebe und lang!


modigliani oğlu modigliani


Sarà che Idio vorrà, gli altri son motti;
e chi più nel metallo si diguazza
non sa s'ella fia natta o pur codazza,
s'a nuovo tempo i patti ci fien rotti.


Yet still, ye humbler friends, enjoy your hour,
This is your portion, yet unclaim'd of power;
This is Heaven's gift to weary men oppress'd,
And seems the type of their expected rest:
But yours, alas! are joys that soon decay;
Frail joys, begun and ended with the day;
Or yet, while day permits those joys to reign,
The village vices drive them from the plain.


Et se son l'ale tue tanto volante
che vai in compagnia d'ogne pensero
et scì al bactar d'occhio in ogne loco,
Amor, ti prego per quel grande impero
che sei de tucto el mondo triumphante
(salvo che a cor villan non va tuo foco),
che al mio partire un poco
tu vegni in compagnia de' spirti lassi,
sì che a miei primi passi
tu me sostegni sorto cum la palma,
ché serò senza l'alma
et scì seran de pianto carchi gli occhi:
forte serà che a terra io non trabocchi.


Je po divadle. V šeře
se dovírají dveře
za vlnou publika
a hovor, smích a vřava
se tlumenější stává,
až zcela zaniká.


Da mais injusta ambição
Traz testemunhos fieis;
Possuis grossos tesouros,
E citas-me por dez réis?


So gib es her, ich will es wiegen,
Bis daß es schläft für immer ein,
Soll in der goldnen Wiege schlafen
Bei meinem toten Kindelein.


ale prosím, slavná vládo,
slyš upozornění:
je mi těžko aportovat,
když tu předloh není.“


Cupido schickt euch diß, ihr Schönste der Jungfrauen,
aus seiner Mutter Schoß, umb fast nur anzuschauen.
Er weiß, daß euer Mund weit höher sich erstreckt,
für dem der Zucker auch wie bittrer Wermut schmeckt.


Však jím císař mnoho nevyzískal,
když jej vůlí všemocného slova
z pobočníka změnil Mansfeldova
v praporníka, by své bratry stiskal,
znaje jejich úkryty a plány –
vše, co odnes, byly v zádech rány;
Huerta však, sborů všechněch pán,
výpravy té vede hlavní sílu,
k posile pak v lestném bitvy dílu
oběma dán Krepi kapitán,
který vrchovatě z války těže,
zadním vojem možný ústup střeže.


vanno cantando, cantano, ed amano
la dolce vita, ch'ilari donano
al lor amor così novella,
sì pronti, per ciò che sì bella.


Ed immoti per essa ergon le cime
Irte ed umide i grigi alberi muti,
Quai nel pensier cui la memoria opprime
I dolci anni perduti.


Wie? zog der Fürst des Tages sein Gespan
Wohl dort zurück, dem Lauf des Pols entgegen?
Wie? oder hielt der Erdball vor ihm an?
Du Lange weißt den Streit gelehrt zu legen.
Es hat Dein Arm im Mittel unsrer Welt
Den hohen Thron der Sonnen fest gestellt.


Viz! průsekem tam opodál
se mihl jelen, pádí dál –
zvěr statný, pěkně parohatý;
a za kořistí vzácnou král
se v čele lovců žene v chvaty.


Perico Zanquituerto
Se huyó con un dedal,
Y su abuelita Marta
No lo pudo alcanzar.
El corre como un perro
Y ella como un costal,
Y apenas con la vista
Persigue al perillán.
Bien pronto se tropieza,
Da media vuelta y cae,
Y ella le dijo: «Toma
«¿Quien te mandó robar?»
Con un palo a dos manos
Lo iba alcanzando ya
Cuando siguió Perico
Corriendo más y más.
De un cubo de hojalata
Hizo luego un tambor,
De un huso viejo, espada,
Y del dedal, chacó;
Y al verse hecho un soldado
Exclama: «jCaracol!
«Ni un escuadrón de abuelas
«Me hará temblar desde hoy».
Un ganso en ese instante
El pescuezo estiró
Diciéndole: ¡«Amigóte!
¿Qué tal? clí, clí, ció, cló».
Ahí sí se echó de espaldas
El vándalo feroz
Clamando: ¡Auxilio, auxilio!
«¡Que me traga este león!»


Mütter! die ihr euch erquickt
An der Kinder teuren Zügen
Und mit ahnendem Vergnügen
Vieles Künft'ge drin erblickt:


War es denn noch nicht gnug, daß Mamers seine Plagen,
du liebes Hartenstein, dir greulich schickte zu,
der, wie man sagen tut, bei Nachten und bei Tagen
mit seiner Grausamkeit dir lässet wenig Ruh'?
Es muste noch Fortun sich besser an dir rächen,
wiewol ohn' deine Schuld, und führen über dich
Den, welcher grimmer ist denn jenes Hauen, Stechen,
den Tod, den rauhen Tod. Mars lässet weisen sich,
wann man ihm, was er will, ohn Wegerung erleget,
und gibt ihm seinen Sold: so bistu nicht, o Tod!
Dich weder Geld, noch Gold, noch Ranzion beweget,
sie wäre noch so groß, für Eines Sterbensnot.
Mars ändert seinen Rat, – oft gibt er Gnad' umb Bitten,
auch mitten in dem Zorn. O Tod, so bistu nicht!
Du änderst keinen Rat, du bleibst bei deinen Sitten;
erzürnestu dich denn, da hilfet keine Pflicht.
Mars, ob er gleich will sein der stärkste Gott der Erden
und solcher nur allein, oft werden ihrer mehr;
der steckt ihn in den Sack, der jenes Herr kan werden:
o Tod, o starker Tod! wes ist, wes ist das Heer,
wer ist, wer ist der Herr, der dich mög' überwinden?
Und wär' er noch so stark, so bistu stärker noch;
und wolten Tausent dich und aber Tausent binden,
du bindest alle sie, sie zwingstu unters Joch.
Nun kom und frag' ich dich von dieser beider Wesen,
o traurigs Hartenstein, du liebes Vaterland:
wann du aus Mars und Tod den Einen solst erlesen,
wen nämbstu dieser beid'? O streckstu deine Hand
zu Mars? Ja freilich wol. Er war gar leicht zu wählen
für jenem, welcher ist ein steter Menschenfraß;
hingegen dieser fromm, er hört noch auf zu quälen,
da jener garausmacht und würgt ohn Unterlaß.
Es ist nicht ohne zwar, daß mancher oft begehret
zu sein viel lieber tot, als wenn ihn Mamers zwingt,
weil dieses Tyrannei endlos gar gerne währet,
hingegen jener ihn zum guten Ende bringt.
Diß aber, weiß ich wol, dir würde nicht gefallen,
von Liebe, die du trägst zu deiner Obrigkeit;
Mars wüte noch so sehr, hingäbstu was euch allen,
wenn du dein und ihr Leid köntst wenden dieser Zeit.
Mars nimmermehr so sehr die Tränen dir auszwunge,
als diese Leiche tut, die man ietzt führt zur Gruft
und setzt sie traurig bei. Ietzt weinen Alt' und Junge,
daß dieses Klag-Geschrei erschallet in die Luft.
Ich auch dein duppelt Leid muß überlaut beweinen,
wiewol du weit von mir, doch aber nah dein Leid.
Ach! ach! wenn wird einmal der Gnaden-Phöbus scheinen
und einst abtauschen dir dein großes Leid mit Freud'?


南山行尽到西湖
却上扁舟赴玉壶
十里便成三十里
暑中何处不长涂


adorarti a bastanza
e le tombe e i cipressi
immobili lungh'essi
i viali ove danza


Schwarz stehen die nackten Bäume,
Ich gehe am Holze her,
Der Weihnachtsabend ist dunkel,
Mein Herz ist müde und schwer.


Bertram, řek, jest slečnin milý,
Povstav z nemocy své,
Skrz mech, bahna přijezdil sem
Vidět slečenky tvé.


Jetzt, da nach Aufgang deine Blicke schweifen,
Zählst du am Himmelsrand die blassen Streifen,
Ob einer noch zum ew'gen Morgen fehlt;
Die Dämmrung naht, und auf die vierte Stunde
Weist jene Sternenuhr, die als Sekunde
Das älteste Jahrtausend zählt.


Was wir wollen, was wir schwören,
Menschenfreude, Gotteslust,
Spricht in jeder deutschen Brust, –
Auch dein König wird es hören.


Por suma ley un día llegará el himeneo
que el soñador aguarda: Cenis será Ceneo;
claro será el origen del femenino arcano:
la Esfinge tal secreto dirá a su soberano.


Wie Säulen blieben nur zwei Männer stehen,
Die Freunde sind's, sie haben sich ersehen,
Und, aufrecht stehend, wieder sich gefunden.


إنّي امْرُؤٌ جَدِّي لِمَجْدِي يَشْهَدُ
سَلْ مَنْ لَقِيتَ فإنَّهُ لا يَجْحَدُ
مَنْ كانَ فَوْقَ النجْمِ يَوْماً يَقْعُدُ
وإلَيْهِ نَبَّهَنِي العُلَى والسُّؤدُدُ
أتُراهُ منْ ريْبِ الحَوَادِثِ يَشْرُدُ


El recuerdo de la feliz mañana
que eximió al pueblo hebreo del suplicio
al señalar sus puertas con la fe.


V Církvi Boží vzorně stůj,
miluj vlast a národ svůj.


Sešli se. Zima údy prudce třásla.
Na černou kávu měl by zajít přec!
Tři lucerny, z nichž jedna málem zhasla,
tři lucerny a jeden opilec.


Wer dein Wort aus den Augen stellt,
Den kan die List des Sattans leicht besiegen.
So ward auch David einst gefällt,
Da er ein Weib sah bey dem Brunnen liegen.
Ach! hätte Petrus nur an Jesus Wort gedacht,
So hätt ihn warlich nichts zu der Verläugnung bracht.
Drum läßt dein Wort den Fuß nicht wanken;
Es giebt uns heilige Gedanken.


Rajtam cikázik át az úr haragja,
Teherben tőlem duzzadnak a fák.


(Армянские народные песни)
1
Белый конь! Тебе ль подкова!
— Роза моя, джан! джан!
Родинка что чернобровой?
— Цветик светлый, джан! джан!
Если милой вижу взоры,
— Роза моя, джан! джан!
Поведу ли разговоры?
— Цветик светлый, джан! джан!
2
Как у нас за домом — старый склад,
— Роза моя, джан! джан! джан!
Парни были — и пошли назад,
— Цветик светлый, джан! джан! джан!
Протянула руку и поймала,
— Роза моя, джан! джан! джан!
Стали все вокруг — лалы и кораллы!
— Цветик светлый, джан! джан! джан!
3
Дождь прошел и просверкал,
— Роза моя! джан! джан!
Ивы лист поколебал,
— Цветик милый! джан! джан!
Вот мой братец проскакал,
— Роза моя! джан! джан!
Алый конь под ним играл,
— Цветик милый! джан! джан!


Co jim radost živá radí,
Činí čistá srdéčka,
Vyražení sobě sladí
Zpěvem hoch y dívečka.


Vstaň, mé dítě:
pozdraví tě,
slyš!
Napni bílé ručky,
pojď mi do náručky
již!
Dítě, blíž!


Süße Liebe! Morgenrosen
Athmen reiner nicht den Duft,
Sanfter ihnen liebzukosen
Fächelt Zephyr nicht die Luft.
Voller nicht aus krausem Laube
Reizt den Durst die Nektartraube,
Nicht so labt der Regen dürres Feld,
Als Ihr Reiz, der mich gefangen hält.


Tři dny tak ležel v němém ustrnutí
a sotva dýchal, jakby hruď mu tížil
ten balvan, o němž blouznil v procitnutí.


阑干曲曲柳阴阴
路积残红半指深
却谢多情双燕子
飞来飞去说春心


Voje nebes pádné chůze
pod oblohou stanou k hrůze
Svatým Boha, ďábla luze.


Was von den Vätern wir geerbt,
Ach, Plunder ist's zumeist,
Wie im Kolleg mit kühnem Mut
Herr Borchers uns beweist.


Der Mond geht auf; da blaſſen Rubin
und Gold zu Silber und Aquamarin;
Und hervor aus dem Schloß, hinaus zum Tanz,
Lockt die Nixen der Mondesglanz.


Tak pod Tebou dnes. Strome velebný,
troubadour teskný, vroucně rozjímám:
Jak malý, nicotný, jak strašně smrtelný
si vůči Tobě, Věčný, připadám,
když zrakem ve výších Tvé širé koruny,
svou myslí pohroužený v Nekonečna sny.
Tvou mocnou šíř, Tvou vznosnou, přímou výš
pohledem zbožným v lásce objímám!


Wie der Esel, ihr kennet ihn wohl, dem muthigen Rosse,
Gleichet dem Menschen die Art Heiliger, wie ihr sie malt.


Jednou šel jsem smuten po ulici,
najednou mne řada kalesek
vytrhla, v nichž ověnčených,
okytěných mnoho komtessek.
A hle, v jedné: černé vlasy, oči –
a jí švárný ženich do boku,
on se smál, jí tváře v potoku –
ona, ona! – svět se se mnou točí!
Tu si moje duše pozasteskla
To jsou tedy svaté sliby tvé!
Pohledl jsem k šavli řinkavé
a zlá myšlenka mou hlavou bleskla.


羡君忙里自闲闲
双袖蹁跹亦度关
不识长安行乐地
三衣明月一肩还


So kommen wir, holde Frau, zu dir,
Erbleicht und verwelkt und ohne Zier,
Doch trägst im Herzen du Liebe rein,
So wird es uns wieder lebendig sein.


Vattene a casa, a pascere i ramarri,
ché non vogliamo questi pastaccini,
e fa come Balaan quando disse arri.


Tak, maje lásku za svůj štít,
pro dobro světa chtěl bych žít,
než moje hvězda tu shasne,
a svoje skončiv poslání –
umřel bych rád a v usmání,
všecky kol vida tu šťastné!


Snes’ bys bídu, snesl psotu též,
nad příkořím doved’ bys se smáti.
Nemoci brát, budiž; nesneseš
jediné jen: nemoci nic dáti.


Du schläfst auf weichen Betten, ich schlaf auf weichem Klee,
Du siehest dich im Spiegel, ich mich in stiller See;
Du trittst auf Fußtapeten, ich tret' auf sanftes Graß;
Dich tränken theure Weine, mich tränkt ein wohlfeil Naß;
Du wohnst in bangen Mauren, ich wohn auf freyer Flur;
Für dich mahlt Pesn' und Hempel, für mich mahlt die Natur;
Du bist oft siech für Wollust, ich bleibe stets gesund;
Dich schützt für Geld ein Schweizer, mich schützt mein treuer Hund;
Du schlummerst ein bey Sayten, ich bey dem Wasserfall;
Du hörst Castrat und Geiger, ich Lerch und Nachtigal;
Dein Auge sieht oft finster, das meine bleibet hell;
Dein Mädchen glänzt von Schminke, mein Mädchen glänzt vom Quell!


Des Rebenacs seinem Secret 7
ario es nicht besser geht
In Züchten und in Ehren,
So bald der Chur-Fürst sprach ein Wort,
Zog er in wenig Stunden fort
Warum? die Zeit wirds lehren.


a doposud mohl být náš styk
gentlemanlike a kulant...
Vždyť František Josef byl gentleman...
A já byl trulant.


Auf der schönen Rose Grabe
Steht der Lilien Herrlichkeit;
Dichter mit dem Wunderstabe
Schlichten, was Natur entzweit.


يا رَبِّ إِذ شَدَدَتني عِقالاً
وَلَو تَشاءُ أَسرَعَ اِنحِلالا
إِن كُنتَ قَد غَيَّرتَ حالي حالا
مِن كِبَرٍ قَد أَوهَنَ الأَوصالا
فَلَم أَكُن أَستَنطِقُ العُذّالا
مِن أَن يَرَوني لِلخَنا قَوّالا
وَلَم أَكُن لِجارَتي غَوّالا
وَلَم أَكُن في جَنبِها جَهّالا
وَلَم أَكُن أُخادِعُ الضُلّالا
وَلا لِما حَرَّمتَهُ أَكّالا
وَلا لِبَيتِ جارَتي خَتّالا
بَعدَ المَنامِ أَبتَغي الأَدغالا
تَبَغّياً ما لَيسَ لي حَلالا
عَلَّ الإِلَهُ الباعِثَ الأَثقالا
يُعقِبُني مِن جَنَّةٍ تَظلالا
وَعِنباً يُساقِطُ الأَهدالا
وَقَد يُثيبُ الصابِرَ النَوالا
وَبَلدَةٍ تَستَحسِرُ الأَرسالا
مِنَ القَطا وَتَبهَظُ الشِمالا
زَوراءَ تَنضو بَعدَ آلٍ آلا
إِذا السَرابُ اِستَشخَصَ الأَجذالا
وَاَنتَسَجَت رَقارِقاً أَضحالا
وَاَطَّرَدَت دَياسِقاً أَسمالا
وَاَستَشخَصَ الآرامَ وَالتِلالا
تَخالُها في رَيعِها آجالا
شَيبَ رِجالٍ عاتَقَت رِجالا
وَمَرَّ فيها رَيعُها عَسّالا
تَرى بِها آجالَها رِعالا
فَوضى وَرَفضاً تَتَبَعُ الأَظلالا
قَطَعتُ لَمّا آَزَتِ الظِلالا
أَفياؤُها وَاَشتَعَلَ اِشتِعالا
فيها سُعارٌ يُنضِجُ الآجالا
وَسَدَّ لَيلٍ مُلبَسٍ جِلالا
إِذا الصَدى جاوَبَهُ إِعوالا
هامٌ يُنادي مُثكَلٌ إَثكَالا
تَخالَهُ مُؤَبِّناً مُختالا
أَو صَوتَ داعٍ ناشِدٍ إِفالا
إِنّا أُناسٌ نَحمِلُ الأَعيالا
وَنَقسِمُ النِهابَ وَالأَنفالا
نَكفي الثَأى وَنُعظِمُ الإِجزالا
وَنُكثِرُ الإِنعامَ وَالإِفضالا
نَلهزُ ذا الدَرءِ إِذا ما مالا
في كُلِّ يَومٍ نُحجِرُ الأَبطالا
إِذا السُيوفُ اِتُّخِذَت ظِلالا
وَالسَحَلَ المَوتُ بِها اِنسِحالا
وَاَكتَنَعَ القَتلُ بِها وَاَنهالا
وَساجَلَت قُرومُها سِجالا
دِلاءَ مَوتٍ تُنشِطُ الحِبالا
إِنَّ لَنا قَرماً إِذا ما صالا
هَدَّ الصُوَى وَأذرَقَ الفِحالا
يَلقَينَ مِنهُ قِهيَباً جُلالا
نَقتَصِلُ اللُدَّ بِهِ اِقتِصالا
بِهِ نَدوكَ المُترَفَ المُختالا
إِنَّ لَنا عِزّاً رَسا وَطالا
حالَفَنا وَاَفتَرَعَ الطِوالا
ما حالَفَت أَرضٌ بِها الجِبالا


Sahn seit tausend Jahren
Viele schon
Weltwald durchfahren,
Karren und Thron.


O, zlatá žínko, přiviň se jen úže –
v Tvém srdci kvetou divotvorné růže,
a jejich vůní opojen
chci žít, chci pět, chci milovati,
chci býti šťasten, šťasten jen!


Die klugen/ die befehlen/
Und wollen stets erwehlen/
Was man beginnen soll:
Die tumme bleibt geschossen/
Und macht mit ihren possen
Das gantze zimmer voll.


	Comincia e mostra, e non tardar, tua possa
incontro gli Alamanni,
rubator con inganni,
che 'l tuo distruggon, e l'altrui podere.
Ancor, per fare tua forza più grossa,
gli amici, sanza danni,
che mostrin gli alti scanni,
a te ritieni, e tue sorelle vere,
se non che tosto potresti vedere
quello che Roma vide per li Galli.
E chi soccorre a' falli?
Se questo aspetti inanzi a te, deh, dillo,
dove ritruovi un altro buon Camillo?


V kavárně pod schody v Rue Monge jsme černý spleen
pryč zahnat toužili – však teskné rozželení
nás uchvátilo zas a strhlo ve svůj klín.


Залетевшая в комнату бабочка бьется
О прозрачные стекла воздушными крыльямА за стеклами небо родное смеется,
И его не достичь никакими усильямНо смириться нельзя, и она не сдается,
Из цветистой становится тусклая, бледнаЧто же пленнице делать еще остается?
Только биться и блекнуть! О, жалкая, бедная!


وأقسم ما قدّمتُ إلا أضالعي
يمزّقها حزني وينثُرها وجدي
فلا تحسبيني بعد أن خانك البلى
تخوّنت ما بيني وبينك من عهد


才多不肯浪容身
老大诗章转更新
选得天台山下住
一家全作学仙人


Zapomnít má-li dům na hrůzu oněch chvílí
a tíhy zbavit se, té tíhy dlouholeté
by zapomenout moh’, zvuk nutný zvláštní síly:
třeba, by uslyšel křik slabý nemluvněte.


Te, kit legrégibb híveim
Között leghívebbnek lelek,
S mint boldogabb esztendeim
Társát, szeretve tisztelek;


«¡Se consumó!», gritaste con rugido       Apocalipsis XIV, 2.
cual de mil cataratas, voz de trueno
como la de un ejército en combate       Ezequiel I, 24.
—Tú a muerte con la muerte—; y tu alarido,
de Alejandría espiritual, la nueva
soberbia Jericó de los paganos,       Josué VI.
la de palmeras del saber helénico,
derrocó las murallas, y de Roma
las poternas te abrió. Siguiose místico
silencio sin linderos, cual si el aire
contigo hubiese muerto, y nueva música
surgió, sin son terreno, en las entrañas
del cielo aborrascado por el luto
de tu pasión. Y del madero triste
de tu cruz en el arpa, como cuerdas
con tendones y de músculos tendidos
al tormento, tus miembros exhalaban,
al toque del dolor—amor sin freno—,
la canción triunfadora de la vida.
¡Se consumó! ¡Por fin, murió la Muerte!
Solo quedaste con tu Padre—solo
de cara a Ti—, mezclasteis las miradas
—del cielo y de tus ojos los azules—
y al sollozar la inmensidad, su pecho,
tembló el mar sin orillas y sin fondo
del Espíritu, y Dios sintiéndose hombre,
gustó la muerte, soledad divina.
Quiso sentir lo que es morir tu Padre,
y sin la Creación viose un momento
cuando doblando tu cabeza diste
al resuello de Dios tu aliento humano.
¡A tu postrer gemido respondía
sólo a lo lejos el piadoso mar!


Jeť čarná síla v podvojném tom zdroji
a roste v nadšení až mocným vzruchem;
čím národ sta let strádal, rázem hojí. –


Sinnend senkt mein Aug' sich nieder,
Mich berührt des Gottes Hauch!
Feiert je ihr, meine Lieder,
Solchen Sangtriumph wohl auch?


è mal senza rimedio alcun trovato
solo en voler seguir, nonché compiendo
sì come conchiudo: però l'inferno.


A takto duši vytvořen tvar těla.


Doch als sie empor nun die Augen schlägt,
Von langen Wimpern umsäumet,
Da seufzt sie, da preßt sie das Herz bewegt:
»Ach, war denn mein Glück nur geträumet?«


送君泺源溪水滨
岸桃堤柳俱鲜新
黄鹂声中白日晚
又是乡园一度春


Y aunque a otro modo lo tenía pensado
no quiero el uso, quede, por mi extinto,
y antes de entrar al último recinto
legaré el texto como pan pintado


In wilden Rhythmen pulst mein Blut –
Aufschwillt mit jauchzender Titanenwut –
Erstickt liegt der Gedanken fahle Brut
Und wirbelt auseinander wie der Blätter
Zermürbte Spreu im Herbststurmtosen! ...
Ich lebe nur der Tat!
Und ihre Rosen
Blühn auf in meiner qualzerspaltnen Brust ...
Hei! Wilde Götterlust,
Auf dürrem Heidepfad
Dahinzufliegen!
Es dampft das Roß – und in die Locken wühlt
Der Sturm sich ein – –
Gespenstig liegen
Des Mondes gleißend weiße Silberschleier
In fahl kristallnem Schein
Weit ausgespannt
Auf dem Heidesand ...
Hei! Wie hinweggespült
Wird da des Zweifels leichenfarbner Dunst –
Es atmet freier auf und freier
Die erlöste Brust –
Und in allmächt'ger Brunst,
In neugeborner Werdelust,
Umfaßt sie tief und voll
Des Lebens ganzes Sein
Und die lebend'ge Tat!
Ein heißer Groll
Flammt auf wie greller, blut'ger Nordlichtschein,
Daß so Verrat
Am Heiligsten begangen ward!
Verblendet und genarrt
Hab' ich gefrönt nur blödem Afterleben! ...
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Hei! Wie der Sturm in gellender Melodei,
Mit dröhnend heisrem Schrei,
Mir um das Haupt braust!
Wie die Wolken flattern
Und wild gehetzt,
Zerrissen und zerfetzt,
Zu Riesenbänken sich zusammenschieben! ... – –
Ich balle wild die Faust:
Das war dein Sein? – das war dein Lieben?
Verflucht! Nur Nattern,
Giftgeschwollen,
Hast du an deiner Brust genährt!
Hast dich erbärmlich nur geschert
Nach Hinz und Kunz und ihrem Alltagsschnattern!
Liebäugeltest mit Basen und Gevattern –
War das ein Leben aus dem Vollen?
Wo hingerafft
Von lodernder Leidenschaft,
In heißem Rächergrollen
Du niederschlugst der Buben feilen Tand?!
Und wo mit schwertbewehrter Siegerhand
Der Lüge Drachen du erschlagen?!
Wo du mit der Parole: »Ich vollbring's!«
Den Leib der Sphinx,
Ein starker Siegfried, sprengtest aus den Fugen? ...
Und ihre Rätselfragen,
Die bekannten klugen,
Die manchen Schwächling schon zerbrochen,
Zertreten hast?
Nur blöde Ofenrast,
Verschämt verkrochen,
Hast du gehalten:
So leichte Beute nächtiger Gewalten! ...
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
So schreit's in mir – und wilder Durst entbrennt
In meiner Brust nach stürzender Zerstörung!
Stolz wogt des Hasses Flammenelement
Und lechzt nach Rache und Empörung!
Satt hab' ich endlich diese Hirnbetörung –
Satt diese dunst'ge Trugbelehrung!
Der Afterweisheit Götzen will ich fegen
Von ihren gleißenden Despotensesseln –
Will mit der Tat gewucht'gen Donnerschlägen
Ihr Reich in Schutt und Trümmer legen:
Denn – nein! – nicht länger trag' ich diese Fesseln!


Zítra Ramazan již počíná se,
Tu nám bude na modlitbách dlíti,
Útok nelze nám pak před se bráti.
Allah s námi! tvrz dnes musím míti!“


Málo jest jenom člověkem být,
lidství své tebou chci zmnožit,
češství své nésti jak vědomý cit
a tak život svůj zdvojeně prožít.
Po hrobech rodu mého
zapadlého
nepůjdou potom věky s dumou tesknou,
nebude arkonských ruin, v trudné chvíli
ani nad Vinetou básník nezakvílí.
Budu zde jako jarní háj,
v němž se zdroje lesknou
v obrozený kraj,
procitlé ze staleté zimy,
s větvemi mízou nalitými,
s kvítím obnovovaným a skvělý
zlatým snoubením se v opojení
a hučící sladkou prací včelí.


Un primer amor de aquellos
Que las estrella combinan,
Amor que de dos personas
El destino fija.
En los lazos de himeneo
A unirse dichosos iban,
Con el aplauso felice
De sus contentas familias,
Cuando se alzó tronadora
La borrasca embravecida,
Que ¡infelices! confundiólos
Del infortunio en la sima.
    * * *
Seis años ¡oh cuan eternos!
Vargas por tierras distintas
Huyó infelice, luchando
Del Destino con las iras,
Sin encontrar de consuelo
Ni de esperanza mezquina,
Un solo sueño de noche,
Un solo rayo de día.
Las extranjeras beldades
Estatuas le parecían;
Las ciudades opulentas
Que el orbe orgulloso admira.
Desiertos ¡Ay! pero puede
Feliz llamarse en sus cuitas,
Venturoso en su destierro,
Fortunado en sus desdichas.
Creció el amor con la ausencia
En el pecho de Jacinta,
Que la distancia y el tiempo
Al que es verdadero afirman.
De cuando en cuando se cruzan
Papeles que lo acreditan,
Cartas trazadas con llanto,
Cartas con el alma escritas.


Die Jünger mochten eben
Vor fauler Traurigkeit:
Die Augen kaum erheben/
Drumb eilt in solchem Leid
Der Herr für Gott zu treten/
Kans/ sprach er/ Vater seyn/
Was ich so hoch gebeten:
Erlaß mich dieser Pein.


Um momento de bruços sobre o abismo,
Ele, embalando-a, sobre o rio negro
Mais sinclino
Nesse instante o luar bateu-lhe em cheio,
E um riso à flor dos lábios da criança
À flux boiou!


Die Nacht ist still, ich stehe am Fenster,
Am Monde vorüber die Wolken fliehn,
Mit leisem Singen oben, hoch oben,
Den Augen nicht sichtbar, die Singschwäne ziehn.


Verloren die Lehre,
Verleugnet vom Sein!
Wer Ohren hat, höre,
Die Herzen, sie schrein:


Vergine, i' so che fur sol per te aperte
del ciel le chiuse porte,
e di salire a quel le vie scoperte;
so che sostenne morte,
per darne vita, il tuo figliuolo in croce
con pena atroce; so che 'l nostro errore
da la superna corte
discendere in te fece il mio Signore;
so che con cari preghi,
Vergine, preghi e pieghi
ad usarne pietà l'alto fattore:
e però in te ho gran speme e in te credo,
sol da te aita chiedo,
santa madre di Dio, reina nostra;
che so ch'ai peccator pietà non nieghi,
poiché sol l'error lor tal ti dimostra.


Spojená jen síla může zdolať.
K sestrám spoj se, abys nezalekla,
Sama padneš, by’s voj měla z pekla.


Hinter dunkeln Wällen,
Hinter ehrnem Thor
Kann das Herz noch schwellen
Zu dem Licht empor;


家在西湖合涧桥
短篱围得数椽茅
归来颇费支撑力
羞见春风燕子巢


IV


Před mým okem praskaly staré rakve
Přemyslovců, vstávaly mrtvé stíny,
dávné hroby vyvrhly kořist svoji
v chorálu zvuku:


Fahr endlich ab, du müde Seel,
Aus deines Leibes Marter-höl!
Dein Wanderstab sey Christi Blut,
Dein Pilger-Hut.
Der liebe Todt macht alles gut.


كَاَنَّ اَقتادِىَ والاَسامِطا
وَالرَحلَ وَالاَنساعَ وَالقراطِطا
ضَمَّنتُهُنَّ اَخدَ رِيَّا ناشِطا


Und Gilpin hat ein edles Weib;
Sie sprach: »Mein teurer John,
Wir sahen keinen Feiertag
Die zwanzig Jahre schon.


AH me! is all our pleasure mix'd with woe!
Is there on earth no happiness sincere?
Must e'en this bitter stream of sorrow flow
From joy's domestick spring, our children dear?
How oft did Thetis drop the silver tear,
When with fond eyes she view'd her darling boy!
How oft her breast heav'd with presaging fear,
Lest vice's secret canker should annoy
Fair virtue's op'ning bud, and all her hopes destroy!


五湖一舸载谁摇
尽道西施伴蠡逃
老案一翻千古后
成都太史是皋陶


Budiž naší drahé vlasti
Mnohá léta zachován,
A požívej díkův slasti
Věda, že jsi milován.


So wahr du führst den Hirtenstab,
So lieb ich dich bis in mein Grab.
Eh soll die Heerde untergehn,
Als daß du mich sollst untreu sehn.


Ten jí ústa otevírá,
Ten prohlíží podkovy,
Posléz pak ji prodá Jira
Za dvě stovky Židovi.


Dem tapfern Pyrrhus gleich stritt er ohn' Unterlaß;
Jedoch sah der Vezier, ein andrer Cineas,
Der wahren Größe Freund, mit heimlichem Erbarmen
Der Herrschsucht Opferherd, das schöne Reich, verarmen,
Hier Felder unbesä't, dort Städt' in Flammen stehn,
Und, den kein Säbel fällt, in Sklavenfesseln gehn.


Gelobet seistdu, Gott! Gott Vater, Sohn und Geist!
Gelobt dein heilger Nahm, und sonder end gepreist!
Der Tag ward dir geweiht, mein Gott, zu deinen ehren!
Drum sol mein gantzes Haus mit mir dein lob vermehren.


Loin d’ici, vous souillez l’air pur de la patrie !
Le Peuple est la qui veille ; oh fuyez, qu’il oublie


Und an eines Berges Halde
Schlägt er auf sein Königszelt,
Und beruft aus Feld und Walde
Hin zu sich die Sängerwelt.


S nimi duch můj nad vlastí spící táhne,
s nimi volá, burcuje spící duše,
s nimi stená, na srdce tiskne žhoucí
bratrská srdce!


¡Adelante, valientes muchachos!
Suenen cajas y trompas y cachos,
Bata el viento los rojos penachos;
Vista al frente, y al hombro el fusil,
iAdelante, cachorros intrépidos!
      Rataplán, rataplán, rataplín.


S'alza a punto nel mezo ornato altare,
ricco d'oro e di gemme a maraviglia,
ove di donna un bel ritratto appare
che sol se stessa e null'altra simiglia;
veggonsi in lei grazie divine e rare,
sguard'uman, chiara fronte, allegre ciglia,
aria gentil, benigno onesto riso,
e par ch'accoglia ognun con grato viso.


že mohu svět a jeho tvary,
co obsáhnout lze zrakem mdlým,
vzruch snahy, vášní divé žáry,
bouř citu schvátit ve svůj rým,
že ne jen, věčná lásko, tebe
smím obejmout, však vyslovit,
že v sobě nesu peklo, nebe,
sám tvor že mohu tvůrcem být;


A ty, dívko milá,
dívko zlatovlasá,
víš, že Oldra řečmi
krev svou v hruď ti střásá?


Ich komme vor dein Angesicht,
Verwirf, o Gott, mein Flehen nicht;
Vergib mir alle meine Schuld,
Du Gott der Gnaden und Geduld.


Und ein kurzer Krampf im Herzen
Und das alte böse Lachen:
Siehst du wohl?


Květ víry v ni, květ naděje,
květ lásky – všechny svadly.
Ach, vždyť jsem na to nevzpomněl,
že můž’ být anděl – padlý!


Než úsvit-li se nečekaně přikraď,
ó bědný Romee, kde není Julie,
skřivan-li zazpívá, tě zabije.
Paprsek slunce zhubí. Běda třikrát!


Nicht den Frommen in dem Land,
Dessen hochgehobne Hand
Betend Gottes Himmel stützt,
Wenn er Rache niederblitzt.


Esta mañanita,
porque yo le canto
su sueño tan lindo
de querer volar,
el puerquito rubio
todo enfangadito
se ha echado a llorar.
—Puerquito, no llores,
si tú eres de sueño,
si tú eres de rosas,
eres de cristal.
!Que hermoso milagro
hace mi cantar!
El puerquito alegre
se ha puesto a jugar
en la triste esquina
del sucio corral:
hoza asombradito
estrellas de agua
sobre el lodazal.
!Sobre su lomito
parece que nacen,
parece que brillan
alas de cristal!
!Que hermoso milagro
en el lodazal!...


Non è soletta la mia donna bella
lunge dalli occhi miei dolenti e lassi:
Amor, Fede, Speranza sempre stassi
e tutti i miei pensieri ancor con quella.


Wie alles kam? – Sie, Schlag auf Schlag,
Und Glück und Glanz und Macht,
Ein Weib, schön, glühend wie der Tag
Und – falscher als die Nacht!


Nicht irgend ein Prophet/ nicht der auß Jordans Strande
Mit Wasser hat getaufft/ nicht der den Himmel schloß/
Vnd Lichte Feuer Ström auff seine Feinde groß
Den Gott in Flammen hol't/ bricht deine Schwefel Bande.
Deß Höchsten grosser Sohn gibt selbst sich dir zu pfande/
Vnd bürgt für alle Schuld. Er läst deß Vatern Schoß/
Er macht durch seine Pein dich deiner Straffen loß/
Sein Spott tilgt deine Schmach/ sein Mangel; deine Schande.
Auff diesem Felsen steht/ die Kirche fest gegründet.
Die nicht der Hellen Reich/ die nicht der Teufel Macht
Je überwünden kan/ vor der der Feinde Pracht/
List/ Toben/ Neid vnd Sturm/ vnd Haß vnd Trotz verschwindet.
Da ist der Himmel selbst. Wehn Jesus hier loß spricht/
Wird loß/ vnd wehn er bind/ erlangt die Freyheit nicht.


Az Erosz cárné parancsolatjára Herceg Amorov négy linea
hajót és hat fragettákat kűld ki a Golfo di Fávorita tenger-öbölbe,
melyekbe a legdrágább portékákat rakatta. Az egyik tele van a
legfájinabb gyönyörűségekkel, melyekre nem mindenütt lehet szert
tenni; a másikba mind szerelmes csókok és ölelések vagynak lerakva,
számtalan Verschlágokba; a harmadik mind kellemetesség spiritussaival
telt hordókkal van megterhelve; negyedikben van külömb-külömbféle
drága portéka, ambrosia, nephente, méz, panacea, móly,
mirtus-productumok s egyéb afélék, ötödikben van a legjobb cyprusi
puskapor, mely egy szikrától is fellobban, s lángja örökké tart,
s a többi. Ezt hová kűldi, titokban vagyon, de könnyű eltalálni. A
köteleken apró szerelmek játszanak, s zászlóin B. E. és E. K. vagyon
egy öszvefogott kézzel, és ezen fejűlírással: - Az igaz szeretet jutalma magától! mely írást két kiterjesztett szárnyú galambok
tartanak. De erről másszor bővebben - -


A nečteš u Mojžíše, u Josuy,
že činí Hospodin lid vyvolený
nástrojem vrchovaté pomsty svojí?


(إلى أحمد الشملان
وأحمد الربعي
وأحمد حميدان)


Inzwischen preiset Gottes Sohn/
den Gnaden-Thron/
der sich zu uns geneiget:
Es ist der Heiland jeder Seel/
Immanuel:
der kan die Feinde beugen.
Steht Er uns bey/
so sind wir frey
von aller Noth.
Ja! in dem Tod
wird Er uns Gnad erzeigen!


Das Fräulein weinet sehre,
Ihr Herz war Trauren voll:
»So gieb mir Weis und Lehre
Wie ich mich halten soll,
Für dich sez ich mein Hab und Gut,
Und willst du hier nun bleiben,
Ich verehr dich in Jahr und Tag.«


水石会幽趣
云林淡息机
雏莺涩不啭
乳燕学翻飞


Da reiten schon in ernstem Zug
Die hohen Lords heran,
Sie melden ihm des Königs Tod,
Sie tragen die Kron ihm an.


Snad hodin Renatiných plody,
snad vrozeno jí od přírody,
či obojí – teď začala
se zajímati o zvířata
a celé dny se dívala
na kachny, husy, na kuřata,
na slípky, jejich záliby
a zvyky, směšné pohyby.


Já bděl jsem dlouho v noci a budu bdíti zas,
a usnu-li, tu sníti, že líbám jen Tvůj vlas,
jenž jak plášť hvězdných stínů se na mém čele třás.


Hinter der Mauer im Hofe
Hebt der einsame Baum
Zu den Lüften flehende Arme
Und stöhnt und wimmert:
»Nehmt mich mit!
Reißt mich aus!
Fort aus steinerner Wüste,
Aus dumpfigen Kerkermauern
Hinaus ins himmlische Freie
Zu sonnefrohen Geschwistern!«


En el cercado prenatal del tiempo, allí
donde se neutralizan los nombres de las cosas,
está la madre.

Observa
la trabazón de la cocina, el incoloro
significado de los desperdicios,
el granero que emerge de pura redondez.
La madre está alojada en su linaje,
habla de esponjas y alacenas, habla
de efigies, de pretéritos, de agujas,
sabe aislar las mentiras
que anidan de continuo en la verdad.
Cada vez más evoca a una madre primera,
tiene el rostro marcado
de una orfandad de hija y de recién parida,
no se equivoca nunca
porque nunca tampoco ha sabido quién era.


Úgy van, hogy te medve vagy.


Versteckt hielt voll lustiger Mätzchen
Im Handschuh, o Tücke der Frau'n,
Die spitzigen Nägel mein Schätzchen,
Die scharf wie Messer, traun.


Gleich Papierpüppchen anzuschaun,
Tänzeln vorbei Herren und Fraun.


Slyš, ono pučí, květe, rozmáhá se
a kypřit tvého oka září zdá se,
a tisíc zlatokadeřavých písní
svěžesti výská v srdce mého tísni.


Žádná ruka nesmí sáhnout
na tuhle nám Afriku!
Z tří set slavných krokodylů
bude 300 klasiků.


Spi sladce, hlavičko má zlatá,
v tom hrobě u zdi hřbitova,
strom v zeleň obléc’ se už chvátá,
zem krášlí jaro poznova.


画角三终夜未阑
醉凭飞阁喜天宽
月明满地江风急
吹落幽人紫绮冠


Allein, es war umsonst, die Lauge biß zu scharf.
Es hieß: Wie geht es zu, daß der so lästern darf?
Wer hat ihm immermehr das Strafamt aufgetragen?
Und wer wird endlich was nach seinen Lehren fragen?
So war mein Hoffen aus. Ich merkte, daß die Welt
In allem, was sie thut, nicht viel auf Regeln hält;
Und lieber blindlings tappt, als recht im Lichte gehet,
So nah ihr sichrer Fuß an tausend Fallen stehet.
Drum hab ich nach und nach Thalien abgeschafft:
Doch weil mich Phöbus noch, mit ungeschwächter Kraft,
Zur Dichtkunst angespornt; so hat mir unter allen,
Die seine Schwestern sind, Melpomene gefallen.


Veder torsi Frontin troppo gli pesa
dinanzi a gli occhi, e non poter vietarlo
ma dato chabbia fine a questa impresa
hà ferma intention di ricovrarlo
ma Sacripante che non hà contesa
come Ruggier, che possa distornarlo
e che non hà da far altro che questo
per l orme vien di Rodomonte presto


Und aus den wiedergrünen Wüstenschollen
Ist Blüth' an Blüth' und Zweig an Zweig entquollen,
Als Laube kühl und lind sein Haupt umdüsternd,
Viel süße, heil'ge Wonnemärchen flüsternd.


Armer JESV sohn deß wahren
Erdt- vnd himmel-Zimmermans.
O nit wollest mich befahren/
Ich bin ohne schulden gantz.
Waß ich thete/ wurd befohlen/
Von gelehrter Obrigkeit;
Mir in warheit deine qualen
Seind von hertzen selber leid.


On verra, dans leurs vols énormes,
Accourir vers tes plates-formes
Le hardi faucon, le gerfaut,
Les vautours, les aigles voraces ;
Mais en contemplant ces terrasses,
Ils trouveront que c'est trop haut.


وَصَلَ الكِتابُ إِلى الكَثي
بِ لِما عَراهُ مِنَ الفِراقِ
وَطَغى الغَرامُ عَلى السُلُوِّ
فَجَدَّ في سَنَنِ الإِباقِ
حَتّى كَأَنَّ الصَبرَ مُح
تَرِقٌ بِنيرانِ اِشتِياقي
وَاللَهُ يَعلَمُ أَنَّ قَل
بِيَ بَعدَ بُعدِكَ في اِحتِراقِ
فَإِذا فَنِيَ وَصلُ الحَبي
بِ فَإِن حُسنُ العَهدِ باقِ


Či na arenu, kde se clown tak smál,
na cestu u řeky, kde dříme tiš, –
na co jsem vzpomínal? Ó jaká tíž!
Na stromy, kde lamp řad se blyskotal!


Teď ironie, pomluva a škleb
nad životem „Vae victis“ hlasně křičí,
žerď vzteku svého zarážejí v leb
a vše, co svaté, deptají a ničí.


Budeme spolu veslovat
vždy v čistší sféry etheru –
druh s druhem spolu vroucně spiat
v duchově vyšším poměru!


Ist dieses hier das Holtz, damit wir Christen prangen,
Nach dem der Sünden Last ist von uns abgethan?
Ist diß das Holtz, an dem der rechte Pelican
Uns lebendig gemacht, da als die List der Schlangen
Uns sämptlich hat erwürgt? Ist dieser hier gehangen,
Der Himmel, Erde, Lufft und Meer regieren kan,
Der wieder Hell' und Todt schwingt seine Siegesfahn
Und den, der uns vor hielt, jetzt selber helt gefangen?
Ists hier, wo Gottes Zorn und Grimm verloschen sind
Und wo er seine Lieb' hat wieder angezündt?
Trugst du die edle Last? hat dich das Land genetzet,
Das alle Sünden trägt? O grosse Wunderthat!
Geheiligt ist der Wald, der dich getragen hat!
Noch heiliger der Berg, auff den man dich gesetzet.


a ti, soldado de coraza unida
por la virtud, que el combatir no mella;
a ti, creador de la radiante Estrella
de la Isla riente por el mar mecida;


allah’a tutunmak, hizmeti gözlemek


In die Behausung sehnen
Wir uns aus diesen Thränen
Und uns verlangt allein,
Daß damit unsre Seele
Für diese Leimen-Höle
Mög überkleidet seyn.


拒霜旋插花疏疏
甘菊新移日晒枯
花草只今如此在
几时写作会昌图


Disagi, affanni, amor, sangue, pensiero,
sante memorie, a libertà son dote.
Ciascun libero a sé prence, guerriero,
e servo e sacerdote.


江天楼阁似郊居
高卧扬雄一草庐
他日汉庭看执戟
十年先著太玄书


Hlína skryla hrobní lůže.


Und wie im Lauf des Cinquecento dies
Umstrittene Gebiet, das vielbegehrte,
Der Meeresbraut Vasallenpflicht erwies,


Dein schmachtend Auge scheint mir, Chloe, längst zu sagen,
Daß du nicht unempfindlich bist,
Und daß der Wunsch von meinen stillen Klagen
Dir kenntlich worden ist:


Mit Feuer und Pulver sinds gar sehr gefähr,
Daß oft eim sein Häusel verbrennet gar wär,
Lassen pulverne Fröschle einem hupfen aufs Dach,
Wenns brennet, so fragens kein Teufel danach.


Mein Lautenspiel, mein Trost in Einsamkeit,
Geschworner Feind von sclavisch falschen Heucheln,
Du, das noch nie, aus Niederträchtigkeit,
Die Laster-Brut, mit wohlbezahlten Schmeicheln
Und blindem Ruhm, durch einen Reim verehrt;
Und so den Krantz der Tugenden versehrt.


Než z mraků měsíček nad jezero vyšel,
cos padlo do vody – nikdo to neslyšel.


er Thejens Tochter küßt. Ich war, wie Freunde pflegen,
von ganzem Herzen froh von deines Glückes wegen,
das für dein Reichsein wacht und deinem Schaden flucht.


Mnoho slov a mnoho přání
jenom zlo by plodilo.
Protestovat v této chvíli
tuze by nám škodilo –


Nach hellem Trunk von heimatlichen Reben
Trugst du im fernen Norden heiß Verlangen;
In dieser Herberg' hast du ihn empfangen,
Der Heimat Geister liebend dich umschweben.


Způsobný byv, povýšen jest
K bleskuplné hodnosti,
U krále měl velikou čest,
Vážícýho schopnosti.


Weißer Reif an allen Zweigen,
Schwarze Krähen in der Luft –
Priesterworte – Häupter neigen
Weinend sich auf eine Gruft.


Da meiner Jugend Hand entrissen er die Zügel,


Und, o Liebe, konntest Herzen binden,
In einander Ewigkeit zu finden,
Für einander sich mit edler Müh
Neu zu bilden – Herzenssympathie,


Gleichwie Nachtlüfte wehn in Blütenhagen,
Wehmütig säusem, doch kein Blatt entführen;
Wie Nachtigallen in den Büschen klagen,
Doch keine Rose je zu Tode rühren,
So soll, Verehrte, meiner Lieder Trauern
Durch deine reichen Freudenblüten schauern.


Ja, dies sind die lichten Formen,
Die warmen, heitern Töne,
Die der Zaubrer aus Lothring
So wundervoll schafft.
Der die Natur,
Wie ein scherzendes muntres Kind
In das Wollustbad des Lichtes taucht,
Daß Wies' und Wald
Und Fels und Strom,
Meer und Luft
Nur Eine Lust und Freude sind.


Der Ort unds Wort ist eins und wäre nicht der Ort,
Bei ewger Ewigkeit! es wäre nicht das Wort.


Nun entkleidet ihrer Flittern,
Nun so scheu in sich geschmiegt
Überrieselt sie ein Zittern,
Zwischen Glück und Scham gewiegt.


Mein unverdroßner Mund
Soll, ohne viel zu wählen,
Nur Einen Kniff erzählen.
Denn thät' ich alle kund,
So wäre zu besorgen,
Ich säng' bis übermorgen.


Nein, nein, man fängt mich nicht so bald!
Ich sage keinem was ich denke.
Ich kenne schon der Schäfer Ränke,
Und bin nun sechszehn Sommer alt.
Und höre meine Schwester sagen:
Man müsse kein Geständniß wagen.


Za nedlouho v zlatou ordu
smělý junák z ruských krajů
na bujarém přijel oři,
na Tatarech žádal v hoři:
„Vydejte mi toho muže,
který dlouho vězněn tady,
který mužně snášel hlady
a měl u vás tvrdé lůže,
jež srovnati lze jen s mlatem.
Vyplatím jej dobře zlatem.“


Čas dlouhý je mi. – Budiž bohu chvála,
že utekl mi opět jeden den. –


Umlknul. Kolem horlivě
šuškají posluchači.
Žabák se ptá, zdaž o světech
ještě cos zvědít ráčí.


Wer bey Hof auff allen Wegen fort zu kummen sich nimt an,
Nehme nur den Stab vom Holtze, das der Esel nennen kan.


A me par, se a voi par, che statuito
sia, ch'ogni cavallier per lo avvenire,
che fortuna abbia tratto al nostro lito,
prima ch'al tempio si faccia morire,
possa egli sol, se gli piace il partito,
incontra i dieci alla battaglia uscire;
e se di tutti vincerli è possente,
guardi egli il porto, e seco abbia altra gente.


Am andern Morgen hat sich gleich
Frau Mundlos hergeschwungen
Und hat den Vogel Federlos
Mit Haut und Haar verschlungen.


Tak on mluví, čelo vráska halí.
A tu oči utírá si matka
zástěrou, a tatík hlavou kývá.
„Je-li vůle Boží, co nám zbývá?“
Pronesla se panímáma sladká,
a pan otec podává mu ruku.
Mařenka, jak růže ve rozpuku,
jako němý květ, jenž pouze září,
jenom okem mluvila a tváří.


Ein jeder neue Orden wird
Durch eine Bulle confirmirt:
Die ward auch uns bescheeret.
Nur hat der Papst, der uns zu Lieb'
Die Confirmirungsbulle schrieb,
Die Feder umgekehret.


Dich quälte diese kalte Öde,
des Herzens jähe Leere nicht.
Ja! Nur wer ewig blind und blöde,
wer nie geschaut das heilge Licht,


Da hält im Händchen noch feſt und klein
Sein Butterbrödchen das Mägdelein.


غريبان
إن الرمال الرمال الرما
غريبان
و الأرض تعلن زينتها
_أنت زينُتها_
و السماء تهاجر تحت يدين


Dionyse! Jdeme již,
navrací se tvoje říš!


Hallgatom, és látom könnyebbülésöket.
Tudja ég, hogy én nem irigyelem őket
A megenyhülésért, örömeikért.
Jólesik, ha látom ujjongni az embert,
Kit a végzet úgyis annyi bajjal megvert,
Örülök, látván, hogy egy jó percet ért.


Da muerte amor? amor es homicida.
da vida amor? mezclada con tormento,
dónde asiste? en el ciego entendimiento,
pues algo tiene amor? gloria fingida.


Valaha minden arc magáért
Vívott egy szörnyűséges harcot
És állanak rab ellenekként
Egymással szemben most az arcok.


南北波涛相对愁
水犀军士向南州
英雄割据今何在
惟见江湖日夜流


Sie setzt das Jungfräulein an den Tisch,
Sie trug ihr auf gut Wildpret und Fisch:
Juchhey u.s.w.


Gisant à plat dans la pierraille,
Veuve à jamais du pied humain,
L'échelle, aux tons de parchemin,
Pourrit au bas de la muraille.


لِمَن أَربُعٌ أَقوَينَ بَينَ القَدائِمِ
أَقَمنَ بِمَدحاةِ الرِياحِ التَوائِمِ
فَكَلَّفتُ عَينَيَّ البُكاءَ وَخِلتُني
قَدَ اِنزَفتُ دَمعي اليَومَ بَينَ الأَصارِمِ
وَكَيفَ بُكائي في الطُلولِ وَقَد أَتَت
لَها حِقَبٌ مُذ فارَقَت أُمّ عاصِمِ
غِفارِيَّةٌ حَلَّت بِبَولانَ خلَّةً
فَيَنبُعَ أَو حَلَّت بِهَضبِ الرَجائِمِ
فَدَعها فَقَد شَطَّت بِها غُربَةُ النَوى
وَشِعبٌ لِشَتِّ الحَيِّ غَيرُ مُلائِمِ
فَبَلِّغ عَلى الشَحناءِ أَفناءَ غالِب
لُؤَيّاً وَتيماً عِندَ نَصرِ الكَرائِمِ
بِأَنّا سُيوفُ اللَهِ وَالمَجدِ كُلّهِ
إِذا كانَ صَوتُ القَومِ وَحيَ الغَمائِمِ
أَلَم تَعلَموا أَنَّ القَطيعَةَ مَأثَمٌ
وَأَمرُ بَلاءٍ قاتِمٍ غَيرِ حازِمِ
وَأَنَّ سَبيلَ الرُشدِ يُعلَمُ في غَدٍ
وَأَنَّ نَعيمَ الدَهرِ لَيسَ بِدائِمِ
فَلا تَسفَهَن أَحلامُكُم في مُحَمَّدٍ
وَلا تَتبَعوا أَمرَ الغُواةِ الأَشائِمِ
تَمَنَّيتُمُ أَن تَقتُلوهُ وَإِنَّما
أَمانيّكُم هَذي كَأَحلامِ نائِمِ
فَإِنَّكُم وَاللَهِ لا تَقتُلونَهُ
وَلَمّا تَرَوا قَطفَ اللِحى وَالغَلاصِمِ
وَلَم تُبصِروا الأَحياءُ مِنكُم مَلاحِماً
تَحومُ عَلَيها الطَيرُ بَعدَ مَلاحِمِ
وَتَدعوا بِأَرحامٍ أَواصِرَ بَيننا
وَقَد قَطَعَ الأَرحامَ وَقعُ الصَوارِمِ
وَتَسمو بِخَيلٍ بَعدَ خَيلٍ يَحُثُّها
إِلى الرَوعِ أَبناءُ الكُهولِ القَماقِمِ
مِنَ البيضِ مِفضالٌ أَبِيٌّ عَلى العِدا
تَمَكَّنَ في الفَرعَينِ في حَيِّ هاشِمِ
أَمينٌ مُحِبٌّ في العِبادِ مُسَوَّمٌ
بِخاتمِ رَبٍّ قاهِرٍ للخَواتِمِ
يَرى الناسُ بُرهاناً عَلَيهِ وَهَيبَةً
وَما جاهِلٌ أَمراً كَآخَرَ عالِمِ
نَبِيٌّ أَتاهُ الوَحيُ مِن عِندِ رَبِّهِ
وَمَن قالَ لا يَقرَع بِها سِنَّ نادِمِ
تُطيفُ بِهِ جُرثومَةٌ هاشِمِيَّةٌ
تُذَبِّبُ عَنهُ كُلَّ عاتٍ وَظالِمِ