Wertes Paar, so tanzet nun,
liebt und küsset, küßt und liebet,
was ein Lieb dem andern giebet!
Gott, der wird das Seine tun,
daß euch Phöbus balde schau'
immer fruchtbar, langsam grau!


Ve vlnách se jinoch tiše plaví,
Dál a dále, jak se řeka vine;
Oblak nad ním vlaje popelavý,
K zástavce hráz zelená mu kyne;
Ve vlnách se jinoch tiše plaví.


Der Anfang lag im Ew'gen Geiste,
Im Menschenwillen lag er nicht,
Und wie der Hochmuth sich erdreiste,
So bildet Kunst kein Angesicht.


Ésta es la plenitud, el tiempo entero,
el sellado esplendor del mediodía.
En ráfagas de luz el sol envía
el oro eterno al aire pasajero.
Bien dibujando el árbol, bien ligero
el trazo de las hojas en el día.
Más honda en cambio y más y más umbría
la huella del trabajo en el sendero.
Las coléricas nubes qué serenas
entre sus precipicios transparentes
y todo tan en calma, tan a gusto.
Pues la memoria es un rumor apenas
que roza con sus alas inocentes
la paz inmensa en el silencio justo.


rendido bajo el peso del destino
esquivando el combate, siempre rudo,
heme puesto a la vera del camino,
resuelto a descansar sobre mi escudo.
Quizá mañana, con afán contrario,
ajustándome el casco y la loriga,
de nuevo iré tras el combate diario,
exclamando: ¡Quién me ame que me siga!
...Mas hoy dejadme, aunque a la gloria pese,
dormir en paz sobre mi escudo roto;
dejad qu'en mi redor el ruido cese,
que la brisa noctívaga me bese
y el Olvido me de su flor de Loto...


Pedig mikor aztán már a legény vénül,
Elkelne a hülő vérnek segitségül.
De a legjobb gyógyszer, ha mindig használják,
Végre egyszer az is elveszti hatályát.


Die Sonne gehet strahlend unter,
Nur scheinbar, Freund, nicht in der Tat –
Der Vorhang fällt so rasch herunter, –
Daß man nur ihn gesehen hat. –


东去无边海
西来万顷田
松山沙径合
朱紫出其间


Du Tier, im dunklen Stall geboren,
Eh' du des Lebens recht bewußt,
Greift dich ein Schlächter bei den Ohren
Und reißt dich von der Mutterbrust.


Ty víš, co slzí na tvé listy padá,
co polibků tvou bledou stužku kryje,
co praví mi tvá růže, která zvadá,
kdy v duši zvedá bolesti se zmije.


Thus saying, he seizes the boy by the arm,
Whose grief rends the vaulted hall's roof, while alarm
His heart of all fortitude robs:
His limbs sink beneath him; distracted with fears,
He falls at his Uncle's feet, bathes them with tears,
And — "Spare me! Oh! spare me!" he sobs.


Smiluj se, Pane, veď nás k vodám živým,
vyprahlá prsa ovlaž ve stínu –
otevři k Sobě světlem milostivým,
duši mou jako kalich leknínu. –


老来于世转无求
事业声名种种休
伴得邻僧忍饥惯
闭门无饭读春秋


ترك الوفا بدر وعامل بالجفا
واستل روحي بالدلال وما اكتفى
وأطار قلباً طالما لوصاله
قد قلبته يد الرجاء على شفا
ورمى بسهم الطرف طرف حشاشة
من حرها طرفي المؤلم ماغفا
وأذلني بدلاله فجميع أو
فأتى عنا فيه ومدته صفا
مهما أساء أراه إحساناً وإن
يرني هفوت ولو بسهوماً عفا
جعل التكبر ديدناً وطبيعة
فقطعت وقتي لوعة وتلهفا
ولقد تظاهر بالتعالي عدوةً
فلبست إجلالاً له درع الخفا


Invida Parca, che per forza fura
sempre qual pianta a noi vie più diletta,
per mostrar che nïente al mondo dura!


عَلى الشَنفَرى ساري الغَمامِ فَرائِحٌ
غَزيرُ الكُلى وَصَيِّبُ الماءِ باكِرُ
عَلَيكَ جَزاءٌ مِثلُ يَومِكَ بِالجَبا
وَقَد رَعَفَت مِنكَ السُيوفُ البَواتِرُ
وَيَومِكَ يَومُ العَيكَتَينِ وَعَطفَةٍ
عَطَفتَ وَقَد مَسَّ القُلوبَ الحَناجِرُ
تَجولُ بِبِزِّ المَوتِ فيهِم كَأَنَّهُم
بِشَوكَتِكَ الحُدّى ضَئينٌ نَوافِرُ
وَطَعنَةِ خَلسٍ قَد طَعَنتَ مُرِشَّةٍ
لَها نَفَذٌ تَضِلُّ فيهِ المَسابِرُ
إِذا كُشِفَت عَنها السُتورُ شَحا لَها
فَمٌ كَفَمِ العَزلاءِ فَيحانُ فاغِرُ
يَظَلُّ لَها الآسي يَميدُ كَأَنَّهُ
نَزيفٌ هَراقَت لُبَّهُ الخَمرُ ساكِرُ
فَيَكفي الَّذي يَكفي الكَريمُ بِحَزمِهِ
وَيَصبِرُ إِنَّ الحُرَّ مِثلَكَ صابِرُ
فَإِن تَكُ نَفسُ الشَنفَرى حُمَّ يَومُها
وَراحَ لَهُ ماكانَ مِنهُ يُحاذِرُ
فَما كانَ بِدعاً أَن يُصابَ فَمِثلُهُ
أُصيبَ وَحُمَّ المُلتَجونَ الفَوادِرُ
قَضى نَحبَهُ مُستَكثِراً مِن جَميلِهِ
مُقِلّاً مِنَ الفَحشاءِ وَالعِرضُ وافِرُ
يُفَرِّجُ عَنهُ غُمَّةَ الرَوعِ عَزمُهُ
وَصَفراءُ مِرنانٌ وَأَبيَضُ باتِرُ
وَأَشقَرُ غَيداقُ الجِراءِ كَأَنَّهُ
عُقابٌ تَدَلّى بَينَ نيقَينِ كاسِرُ
يَجُمُّ جُمومَ البَحرِ طالَ عُبابُهُ
إِذا فاضَ مِنهُ أَوَّلٌ جاشَ آخِرُ
لَئِن ضَحِكَت مِنكَ الإِماءُ لَقَد بَكَت
عَلَيكَ فَأَعوَلنَ النِساءُ الحَرائِرُ
وَمَرقَبَةٍ شَمّاءَ أَقعَيتَ فَوقَها
لِيَغنَمَ غازٍ أَو لِيُدرِكَ ثائيرُ
وَأَمرٍ كَسَدِّ المِنخَرَينِ اِعتَلَيتَهُ
فَنَفَّستَ مِنهُ وَالمَنايا حَواضِرُ
وَإِنَّكَ لَو لاقَيتَني بَعدَ ما تَرى
وَهَل يُلقَينَ مَن غَيَّبَتهُ المَقابِرُ
لَأَلفَيتِني في غارَةٍ أَعتَزي بِها
إِلَيكَ وَإِمّا راجِعاً أَنا ثائِرُ
فَلَو نَبَّأَتني الطَيرُ أَو كُنتُ شاهِداً
لَآساكَ في البَلوى أَخٌ لَكَ ناصِرُ
وَإِن تَكُ مَأسوراً وَظَلتَ مُخَيّماً
وَأَبلَيتَ حَتّى ما يَكيدُكَ واتِرُ
وَحَتّى رَماكَ الشَيبُ في الرَأسِ عانِساً
وَخَيرُكَ مَبسوطٌ وَزادُكَ حاضِرُ
وَأَجمَلُ مَوتِ المَرءِ إِذ كانَ مَيِّتاً
وَلابُدَّ يَوماً مَوتُهُ وَهوَ صابِرُ
وَخَفَّضَ جَأشي أَنَّ كُلَّ اِبنِ حُرَّةٍ
إِلى حَيثُ صِرتَ لا مَحالَةَ صائِرُ
وَأَنَّ سَوامَ المَوتِ تَجري خِلالَنا
رَوائِحُ مِن أَحداثِهِ وَبَواكِرُ
فَلا يَبعَدَنَّ الشَنفَرى وَسِلاحُهُ
الحَديدُ وَشَدٌّ خَطوُهُ مُتَواتِرُ
إِذا راعَ رَوعُ المَوتِ راعَ وَإِن حَمى
حَمى مَعَهُ حُرٌّ كَريمٌ مُصابِرُ


Wo der im lant erobert
die haubtstet in der eil
Und das geschoß erkobert,
so hat er den vorteil,
Das er ganz teutsches lande
damit ellent verwüst,
mit mörden und mit brande,
das got erbarmen müst.


Nach den ernstlichsten Gesprächen
Von Regierung dieser Welt,
Ward in großen goldnen Schalen
Süßer Nektar aufgestellt.


Tam budeš nyní snít v dnech, nocech stejně ztmělých
o cestách dalekých, o laurů prvních vínku,
o dětech, o vnučce, o druzích, o přátelích,
s kterými chodíval jsi po vodňanském rynku.


"De tanto horror o cúmulo,
Ó mãe, alma celeste
Se perdoar quiseste,
Eu perdoei també
Santificaste os míseros;
Curvei-me reverente
A eles tão-somente,
Soment a mais ninguém!


Meine Seele taumelt, nicht berauscht vom Weine,
Im bemoosten Fasse hergebracht vom Rheine,
Oder übers Meer gesandt;
Wonnetrunken bin ich, mich erfüllen deine
Freuden, liebes Vaterland.


Sie fanden den Weg zur Trauten,
Doch kommen sie wieder und klagen,
Und klagen, und wollen nicht sagen,
Was sie im Herzen schauten.


Hát ez a szabadság napja,
Mely így éget és vakit?
Mely soha nem látogatta
Börtönünk gyász ablakit?
Ah! ez égő lángözönhöz
Gyenge szemünk nem szokott:
Menjünk vissza börtönünkbe!
Kedves félhomály van ott.


Jenže jsou oba křehcí lidé a krásy světa chtiví,
nemají zkrátka nadání pro asketické divy.


Même aux Jours riants, leur essaim n'apporte
A qui veut atteindre au sublime éther
Qu'un douteux secours, qu'une vaine escorte.
Bien mieux qu'une si volage cohorte
Le délaissement d'un précoce hiver
Aide pour tenter ce voyage amer.


Jak je mi hanba a líto,
že pomyslil jsem – a třeba jen na malou chvíli,
abych spořádal židle zas a pokrčené koberce srovnal,
kalíšky vymyl a s podlahy popel smet’,
pak široce zotvíral okna –
neboť co že bych ničil vaši stopu
a ve zvyklé vrásky zas uložil malou tu síň,
aby se nějakým konšelům zalíbila, až přijdou
sem k poradě lhostejné, lhostejné, lhostejné,
jak jim právo,
kdyžtě před krátkou chvílí pět nás tu dobře dlelo
v taký sraženi shluk,
a patero dechů se rozložilo jak stan
nad potyčkami přátel. –


Ty první dni!... Na prsou těžce leží
vzduch dusný, páchnoucí a teskný chlad,
vzpomínek palčivých proud hlavou běží
a krok tvůj zdá se beznadějně lkát –.


Minden csöndes, minden álmodik és boldog;
Csak én vagyok ébren, engem éget a nap;
Nekem fáj a sugár, mely hiába ragyog,
Homlokomon vampír: vérivó gondolat.


Der Müller schnarcht und das Gesinde,
Und nur die Tochter wacht im Haus;
Die lachet still und zieht sich heimlich
Fürsichtig die Pantoffeln aus.


Schaut/ wie das Leben zage
Ob eurer Laster Last/
Wie sehnlich Jesus klage/
Vnd wie die Stärck erblasst.
Wie wolt ihr doch bestehen/
Vor Gottes Richter-Thron!
Wenn schier in Angst vergehen
Wil sein Gerechter Sohn?


Der Huris Kleidung ist's, die diesen Duft verstreut,


Sobre la cual vuelan plumas
En lugar de Jaramagos,
Y brillan las alabardas
Heridas del sol de Mayo.
Los alguaciles de corte,
Con sus varas en la mano,
A la jineta en rocines,
Están en fila a los lados.
El Rey, la Reina, los grandes,
Las damas, los cortesanos,
Los tudescos y alguaciles,
El inmenso pueblo, y cuantos
En la plaza están, los ojos
Tornan de Toledo, al arco,
Por cuya barrera asoma
Un caballero a caballo.
Vese en medio de la arena,
Furia y humo respirando,
Los ojos como dos brasas,
Los cuernos ensangrentados,
Con la pezuña esparciendo
Ardiente polvo, el más bravo
Retinto, a quien dió Jarama
Hierba encantada en sus campos.
Aun no estrenó la almohadilla
De su cuello erguido y alto
Hierro alguno, ni ha embestido
Una sola vez en vano.
Entre capas desgarradas
Y moribundos caballos,
Se ostenta como el guerrero
Que se corona de lauro,
Entre rendidos pendones,
Sobre muros derribados;
Del genio del exterminio
Parece emblema y retrato.
    * * *
En un tordillo fogoso,
De africana yegua parto,
Que de alba espuma salpica
El pretal, el pecho y brazos,
Que desdeñoso la tierra
Hiere a compás con los cascos,
Que una purpúrea gualdrapa
Con primorosos recamos,
De felpa y ante la silla,
En el testero un penacho,
La cabezada y rendaje
De oro y seda roja, y lazos
En el codón y en las crines
Soberbio ostenta y ufano,
A combatir con el toro
Sale aquel señor gallardo.
Viste una capa y ropilla
De terciopelo más blanco
Que la nieve, de oro y perlas,
Trencillas y pasamanos;
Las cuchilladas, aforros,
Vueltas y faja de raso
Carmesí, calzas de punto,
Borceguíes datilados,
Valona y puños de encaje;
Esparcen reflejos claros
En su pecho los rubíes
De la cruz de Santiago.
Un sombrero con cintillo
De diamantes, sujetando
Seis blancas gentiles plumas,
Corona su noble garbo.
Con la izquierda rige el freno,
En la diestra lleva en alto
Un pequeño rejoncillo
Con la cuchilla de a palmo.
Acompáñanle dos pajes,
A pie, de uno y otro lado;
Y llevan las rojas capas
Prontas al lance en la mano:
Síguenle sus escuderos
Y un gran tropel de lacayos,
Los que, por respeto al toro,
Se van haciendo rehacios,
    * * *
Puesto en medio de la plaza
Personaje tan bizarro,
Saluda al Rey y a la Reina
Con gentil desembarazo.
Aquél, serio, corresponde;
Ésta muestra sobresalto,
Mientras el concurso inmenso
Prorrumpe en vivas y aplausos.
Era el gran Don Juan de Tassis,
Caballero cortesano,
Conde de Villamediana,
De Madrid y España encanto
Por su esclarecido ingenio,
Por su generoso trato,
Por su gallarda presencia,
Por su discreción y fausto.
Gran favor se le supone,
Aunque secreto, en palacio,
Pues susurran malas lenguas
Pero mejor es dejarlo.
De todos y todas dicen,
Y es poner puertas al campo
Querer de los maliciosos
Sellar los ojos y labios.
    * * *
Valiente, Villamediana,
Cortas las riendas, y bajo
Del rejoncillo el acero,
Vase al toro paso a paso.
Éste cabecea, bufa,
La tierra escarba marrajo,
Y espera instante oportuno
En que partir como el rayo.
El paje de la derecha,
Con grande soltura y garbo,
A la fiera irrita y llama,
La capa ante ella ondeando.
Embiste, pues; el jinete
Tuerce el bridón, de soslayo
Pasa el toro, el otro paje
Con la capa hace un engaño,
Y lo revuelve, y de nuevo
Lo para. Determinado
Le hostiga de frente el Conde;
Torna a embestir, rebramando,
El jarameño; parece
Que el caballero y caballo
Van a volar a las nubes,
Cuando de la fiera intactos
En primorosas corvetas
Se separan, y con saltos.
Un punto el toro vacila
Bramido ronco lanzando,
Y desplomase en la tierra,
Haciendo de sangre un lago
Con el torrente que brota
Por la cerviz, do, clavado,
Medio rejón aparece,
Que el otro medio en la mano
Del noble y valiente Conde
Va al concurso saludando.
Por balcones y barandas,
Vallas, barreras y andamios,
Formando una riza nube,
Ondean pañuelos blancos,
Y «¡Viva!» el pueblo repite,
Y los caballeros «¡Bravo!»
Y «¡Qué galán!» las mujeres,
Haciendo lenguas las manos.
La Reina, que, sin aliento,
Los ojos desencajados
En jinete y toro tuvo,
Vuelve, ansiosa, respirando;
«¡Qué bien pica el Conde!», dice,
Y «Muy bien», los cortesanos
Repiten. El Rey responde:
«Bien pica, pero muy alto».
Y en el rostro de la Reina
Clavó los ojos un rato.
Ésta demudóse, y todos
Los señores de palacio,
En quienes opinión propia
Fuera un peregrino hallazgo,
Repitieron, no sabiendo
Lo que decían acaso,
Y de entrambas majestades
Queriendo seguir el rastro:
«Pica muy bien; mas debiera
Haber picado más bajo».
Dos toros más se corrieron,
En que caballeros varios
Con gala y con valentía
Gran destreza demostraron;
Mas es pretender lucirlo
Después del Conde gallardo,
Exceso del amor propio,
Cuyos esfuerzos son vanos.
Ser en punto mediodía
Las campanas avisaron
De Santa Cruz en la torre.
En su carroza, a palacio
Retiráronse los Reyes,
Tras ellos los cortesanos,
Y aquel inmenso gentío,
La plaza desocupando,
Se apiñó en arcos y puertas,
Haciendo un todo compacto,
Que por las primeras calles
Rompió, que luego en pedazos
Por otras más dividióse,
Después en grupos, que al cabo
Reducidos a familias,
Muy pronto se dispersaron.
Tal vez así se desagua
Un artificial pantano,
Cuando se abren las compuertas
Del malecón, y apretados
Torrentes por ellas salen,
Que luego en arroyos varios
Se dividen, y se pierden,
Finalmente, por los campos.


Der Graf steigt ab vom weißen Roß:
»Gras', bis ich wiederkomm', im Moos!«


Schöpfe, schöpfe, müde Danaide,
Schweige, dulde, denn die Fluten schwellt
Nur dein Jammer, der vom heißen Lide
Tränenschwer in deine Schale fällt.


Dans cette symphonie au colossal orchestre,
Que n'écrira jamais musicien terrestre,
Chaque objet fait sa note impossible à saisir.


Po skrytých pohnutkách zrak tvůj teď slídí.
Kramářský obzor tvůj, kramářský vkus.
Nevěříš v principy, nevěříš v lidi.
Modní jsi, ubohý! Poslední z hrůz!
Kterak jsi ochuzen! Máš jen svou pýchu!
Máš přízeň ničemů! Byl bys ji snes’?
Umění! Viď, je to slovíčko k smíchu!
– Posledně, dítě mé, psal jsem ti dnes!


Ich ging allein zu jung umher,
Wünschend, wenn ich doch grau erst wär'.


	Ben par che ne la mente vostra induga
il monte di Parnaso con certezza
la fonte che, dov'entra, mai non suga
se non amor, vertù e gentilezza;


晚雨过江城
西斋秋气清
梦回孤枕上
无处不虫声


Noc třetí padá v obzor širý,
kde Tonko s kouzly bojuje –
zde kolbiště pro bohatýry,
však sklep též všech zlých duchů je.
Je mrtev Tonko? Jako ptáka
si střelili ho nebožáka –
Co chtějí s ním však ještě dál?
By zakřičel a zazpíval?
Oj, lidská řeč jak štěbot ptačí –
toť slávy bohů zrcadlo –
v ni něco z ráje zapadlo,
však někdy přece nepostačí
a třeba, aby lidský řev
dal nebi barvu na úsměv!


孀妻栖户仍无嗣
欲访孤坟谁引至
裴回无处展哀情
惟有衣襟知下泪


نحن للنسيان لن نبقى طويلاً ههنا,
لن ندُقَّ الطبل, لن نزعجكم، لن تسمعوا أحلامنا
لن نُطيلَ النوم في قريتكم, لن نقطف الوردة من بستانكمْ
لن نُصلِّي معكم, لن نُقْلقَ الربَّ الذي يختاركم شعباً على صورته
نحن لن نترك في ساحاتكم قطرة دمْ
وسنمضي قبل أن تستيقظوا من نومكم
قبل أن يدخل كسرى أو سواهُ


Manda-vi rime de ritrosa forma,
dilecto nostro buon, fido seguace:
intelecto eguale di sentenza face
banda chiascuna per chiara soa norma.


" Ce sont des sorcières oisives
Qui vous mirent, pour rire un jour,
Face à face sur mes deux rives,
Comme au même plat deux convives,
Comme au front de la même tour
Une aire d'aigle, un nid d'autour.


Wir sind sehr klein und schwach/ und leiten Himmel an/
sogar/ daß man uns offt nicht wohl erkennen kan:
Wir müssen uns gesamt der grössern Brüder schämen/
weil sie/ was uns gebührt/ ohn Scheu und Reue nehmen.


Thy numbers, Jealousy, to nought were fix'd,
Sad proof of thy distressful state,
Of differing themes the veering song was mix'd,
And now it courted Love, now raving call'd on Hate.


Und der freche Mörder flieht
schnell von hinnen, doch durchglüht
sein verrätrisch Herz
Angst und Höllenschmerz.


Süsser Gottes-Gnaden-Safft
der auch schlaffend Glück verschafft!
fliesse mir in Träumen ein /
meiner Wolfahrt Schein und Seyn!


بيروت / ليلا:
لم أَجد فيك الخليَّةَ والجزيرةَ
أين ماتَ الشعر !
أين استسلمت للزوجِ ليلى ؟


Ambos los ojos alzaron
llenos de espanto y sorpresa.


布被寒多夜更长
南荣早起爱朝阳
教儿莫埽阶前叶
留与苍苔护晓霜


Unerkanntes stilles Leben,
Hat Dir heimlich Nachricht geben,
Und ich komme schon zu spät.
Ahndung hat mich übereilet,
Und Dir zärter mitgeteilet,
Daß sie nun im Himmel geht.


Max pflückt von seinem Hute Gemsbart und Seidenband
Und läßt die schmucke Armbrust entsinken seiner Hand:
»Leb' wohl, du lust'ge Zierrath, verweh' nun durch die Luft!
Leb' wohl, du treue Büchse, ruh' in des Thales Gruft!


non pensando però che sia donzella,
che nessun gesto di donzella avea.
Bradamante ricusa, come quella
ch'in fretta gìa, né soggiornar volea.
Pur tanto e tanto fur molesti, ch'ella,
che negar senza biasmo non potea,
abbassò l'asta, et a tre colpi in terra
li mandò tutti; e qui finì la guerra:


Quem é que abraça o meu corpo
Na penumbra do meu leito?
Quem é que beija o meu rosto,
Quem é que morde o meu peito?
Quem é que fala da morte
Docemente ao meu ouvido?
- És tu, senhor dos meus olhos,
E sempre no meu sentid


鬻钱走京师
我笑员半千
玉阶求自试
北牖输高眠


lenta


V chalupě vesnické sedím a sedím,
do plamene hledím..
Do ohně hledím
s očima tvrdýma, s otevřeným hledím,
a divím se, divím, jak vše, co tu žije,
ten oheň a plamen a světlo pije.
Na duši i srdce usedají chmury,
ale ke světlu přilétají můry
a já je marně a marně varuji:
Oheň a světlo vždy smrt jen darují,
vždyť život (ach, život!) je jenom stín,
hvězdy tě lákají do pustin,
měsíc je všech už mrtvých tvář,
slunce je monstrancí svatozář,
a za tím vším je temnotné nic,
urputné mlčení bez hranic..


La tarde coronábale de rosas.
Sus dulces versos, en divino coro,
Se iban flotando como polen de oro
Sobre las alas de invisibles mariposas.
Componían los mimos suaves glosas,
Mujía blandamente el mar sonoro,
Como si fuera un descornado toro
Uncido a la cuadriga de las diosas.
Y más rosas llovieron; y la frente
Del poeta inclinose dulcemente,
Y un calor juvenil flotó en sus venas.
Sintió llenos de flores los cabellos,
Las temblorosas manos hundió en ellos...
Y en vez de rosas encontró azucenas.


Drabčík do kořenů,
střízlík v kyprosť proutků,
však kam ty se děješ? –
Nemáš ani koutku.


碣石谈天雪欲寒
部中星使向长安
傥思五岭经行地
驿寄梅花岁岁看


Chci věřit, kdybych vystoupila z řeky
a schýlila se opět ve tvůj klín,
že něha má i nevadnoucí vděky
by vzkřísily máj z tvojích zřícenin,
snad chvilku bychom opět šťastni byli
a v jednom dechu zapomnění pili.


O Blut der rosigen Traube,
O Wein der schwärzlichen Venen,
Wein und Blut, verklärender Glaube.


Es huben zwölf Kartaunen
Wohl an ein schnöd Gebrumm,
Bis daß von dem Posaunen
Die Mauern fielen um;
Ist mancher hingeworden
In dieser Nacht der Not,
Es ging das große Morden
Vom Abend bis zum Morgenrot.


Also wird der König dich begehren
Und sein gnädges Antlitz dir gewähren.
Also wird der Bräutigam dich küssen
Und du seiner wonniglich genießen.


Als dein Schifflein im Hafen lag,
Meerwärts oft sich die Wimpel regten,
Ob auch heimischer Wellenschlag,
Land und Himmel es treulich hegten.


Často v nocích srpnových,
kdy svět v stínech dřímá tich,
začnou hvězdné kaskady
v nebeské dštít zahrady.


Vesel musil Pitka býti,
Mělo-li mu chutnat pití,
Měl-li pohřbít celý trh;
Sice všecko opovrh’
A šel holdem po městečku,
Škádlil žida, tu děvečku,
A prováděl žerty, šprýmy;
A však za každé šibalství,
Ježto ztropil s židem, s klukem,
Házel groše do povětří,
A tak chodil v bílý den,
Jako kejklířův buben,
S celým uličníků plukem.


Světnice zimomřivá,
tam s matkou děti a kmet. –
Dí matka: „Poslední skyva,
to málo na nás pět;
tak ji měj děd“ –
Děd hlavou kývá a kývá.


Z jich těla žádost příliš zřejmě tryská,
do očí hříchu příliš hledí zblízka,
do očí hada...
Jdou mráčky nebem... Jeden druhým míjen
a sladko dýchat v kraji Valenciennes,
když voní lada...


Un darmit krop he in de Hütt,
Un hal en Kassen, wücke Pütt,
En Kętel, Fürtüg, Heid un Stroh,
Un bald, so brenn dat lichterloh.


Hab oft einen dampfen, düstern Sinn,
Ein gar so schweres Blut!
Wenn ich bei meiner Christel bin,
Ist alles wieder gut.
Ich seh sie dort, ich seh sie hier
Und weiß nicht auf der Welt,
Und wie und wo und wann sie mir,
Warum sie mir gefällt.


Drum stell ich mich bey ihr in tieffster Demuth ein,


Arabio lo die e penso la note,
voltandomi gotono gi linçuoli:
e 'l mio pensero è fuor d'onni spene.


Mint a mosolygó Hellenisé, midőn
A félisteneket szülte szerelmiben,
Gyönyörre nyílt szív nyíladozza
A szeretet csuda két virágit:


أَقْبِلْ بوجهكَ إِنِّي عنكَ مُنْصَرِفُ
فما أَقولُ لسُؤَّالي وما أَصِفُ
واسترْجِعِ الرشدَ من غيٍّ وَهَبْتَ لَهُ
فَضْلَ الدِّمامِ فَوَلَّى حيثُ لا يقِفُ
خُدِعْتَ فِيَّ وَغَرَّتْكَ الضَّراعةُ بي
ومالَ تِيهاً بك الإِعجابُ والصَّلَفُ
وكانَ مِنْ سَيِّئاتِي أَنني أَبداً
إِليك في سائِرِ الحالاتِ أَخْتَلِفُ
فهَلْ أَتيتُكَ إلاَّ قبلَ مَخْبرَتِي
بأَنَّني عنكَ بالأَشجانِ أَنْصَرِفُ
ولو عَلِمْتُ بهذَا ما عَلِمْتَ به
وكانَ لي دونَهُ في الأَرضِ مُصْطَرَفُ
لكنْ غُرِرْتُ بِبَرْقٍ باتَ خُلَّبُهُ
يَهْمِي لَهُ دُمُوعي عارِضٌ يَكِفُ
حَتَّى حَصَلْتُ وما حصَّلْتُ مِنْكَ سِوى
مَلْقَى عَبُوسٍ ولَفْظٍ دُونَهُ التَّلَفُ
فإِنْ عَتَبْتُ فَدَهْرٌ كُلُّهُ جَدَلٌ
وإِنْ غَفَلْتُ فَعَيْشٌ كُلُّهُ شَظَفُ
وإِنْ رَأَى حالَتِي غَيْرِي تَنَاشَدَها
مِنَ الخُسارَةِ سُوءُ الكَيْلِ والحَشَفُ
إِذا زَوَى عَنِّيَ الجُمَّارُ طَلْعَتَهُ
فلا يُصِبْني بِحَدَّيْ شَوْكِهِ السَّعَفُ
وكم صَبَرْتُ وقلتُ الحُرُّ يُرْجِعُهُ
لِينُ الكلامِ وإِنْ وَلَّى بِهِ الأَنَفُ
وبتُّ أَنْظِمُها عِقْدًا جواهِرُهُ
لولا العُقولُ لَغلَّتْ دُونَهَا الصَّدَفُ
مِنْ كُلِّ زاهرةِ الأَرجاءِ لو بَصَرَتْ
بها الغوادِي لقالَتْ رَوْضَةٌ أُنُفُ
فَكُنْتُ كالمُبْتَغِي شَرْخَ الشَّبابِ لِمَنْ
عَلاَ بهِ الشَّيْبُ واسْتَهْوَى به الخَرَفُ
يا عادلاً عن سبيلِ العَدْلِ عُدْ وَأَعِدْ
فالجَوْرُ يُتْلِفُ والمظلومُ يَنْتَصِفُ
أَنتَ الكريمُ وقد قالَ الأُلى مَثَلاً
إِنَّ الكِرَامَ إذا ما استُعْطِفُوا عَطَفوا
هل غَيْرُ صاحِبِِكَ المُوفِي إِذا غَدَروا
أَو غَيْرُ خَادِِمِكَ الباقِي إِذا انْحَرَفَوا
فإِنْ نَكِرْتَ فما الحالاتُ ناكِرَةٌ
كُلٌّ بتصدِيقِها لي فيك يَعْتَرِفُ
وهَبْكَ تنوي لإِخلاصِي مخالَفَةً
فالقولُ يَجمُلُ والنِّيَّاتُ تَخْتَلِفُ
أَجْحَفْتَ بي وبوُدِّي لو تُقَعْقُعُ لي
بالموتِ من دونِ هذا عِنْدَكَ الحَجَفُ
متى أَقولُ صباحٌ لاحَ شارِقُه
فضُمَّ رَحْلَكَ وارحَلْ أَيها السَّدَفُ
وأَجْتَلِي دَوْحَةً للوُدِّ ناضرةً
قد طالَ ما كنتُ منها قبلُ أَقتَطِفُ
وأُرْجِعُ الحاسدَ الباغِي وقد سَلَكَ الْ
أَضَلاَعَهُ والهَمُّ والأَسَفُ
أَحْسِنْ أَبا حَسَنٍ في الاسْتِماعِ فَقَدْ
طالَ العِتابُ فَهَلاَّ قَصَّرَ العُنُفُ
وقد مَضَيْتُ لِشَأْنِي فامْضِ في دَعَةٍ
اللُّه جارُكَ نِعْمَ الجارُ والكَنَفُ


Aber Lieb' und das Geblüte
Reisst nur von uns Dein Gemüte,
Deine Marck hat Dich besiegt,
Die von Leid' und Angst durchfahren
Blutig und mit freyen Haren
Dir zu sehr für Augen liegt.


E come giga e arpa, in tempra tesa
di molte corde, fa dolce tintinno
a tal da cui la nota non è intesa,


Abatyše, funkce pro šlechtičny.
V starých novelách se dočteš o ní,
žertů lascívních kde stříbro zvoní.
Jinak slovo, zvuk ze světa, který byl.
Starožitnosti jdou sice na odbyt –
této ani dnes by nikdo nekoupil.


„Nagy városok ottan tűntek elé, kőbül,
És én, le-leszállva, mind’ kicsapám, tőbül;
Egyszerre levágtam karddal egy-egy várost: -
Mit jósol ez álom, bölcs öregek, már most?”


A cada instante un hombre de madera
en un jardín acuático aparece.
A cada instante un hombre se estremece
cual un árbol anfibio en la ribera.
Siempre será saúz aunque pudiera
ser de coral, el hombre que florece
debajo de las aguas y atardece
cual una submarina cordillera.
El hombre de madera, el árbol pino,
el árbol araucaria, el hombre encino,
el hombre cedro, el hombre talanquera.
Árbol de río, imagen de sus ondas.
Árbol de piel oriundo de sus frondas.
Únicamente el hombre de madera.


أَلَمَّ عَلى عِنَباتِ العَجوزِ
وَحُسوَتِها مِن غِياثٍ لَمَم
فَظَلَّت تُهَينِمُ في بَيتِها
وَتَلعَنُ وَاللَعنُ مِنها أَمَم


Ma star dove tu stai non te sia duro
E di quel ch'altri vol te cura poco,
Ché un stato mediocre è più securo.


Kde jsou všecky ty, jichž krása
v zrcadle tom zhlížela se,
a jež v smíchu při šampaňském
jméno své tam vyryly?


Es sei all' unser Streit gelegt
In unsre beiden Speere ...«
»Verdammt sei der«, rief Percy da,
»Der andren Sinnes wäre ...«


U cesty záhybu žen Judských sbor
na průvod čekal. Jedny zvědavost
sem vedla pouhá, druhé pravý soucit
a pověst o velikém proroku.
Ty hlavy vzpínaly a zřely vstříc,
jak blížil se ten průvod truchlivý,
Šimona zřeli tvrdou tuří šíj
pod tíhou kříže chýlící se níž
a Kristův zřely svatý, světlý zjev,
jak vedle něho kráčel uvolněn.


Vstal z klínu vil, a s těžkých víček střásá
sen staletý, jenž duši obestýlá;
jak stříbro tam, jež klenbu sluje pásá,
tak jeho kadeř skví se sněhobílá,
skal tuhá kamennost jsou jeho rysy,
a jak dvé krápníků s jich stropu visí,
tak dlouhých knírů sníh mu k pásu splývá,
v nichž zarostlá jak v síti zbraň se skrývá;
však v pádném rameni je zřít kov síly,
a zrak jest mlád jak žárné oko víly.


Wie schlaffe Segel achte ich den Ruhm,
Wie Küsse, drin so wenig Liebe wohnt
Als süßer Traubensaft im Kern der Nuß,
Wie Schlaf und anderes, das kommt und geht:
Die alle sagen nichts: viel aber sagt
Der Abend, wenn die schwarzen Bäume beben,
Und viel das wechselnde Gesicht der Nacht,
Die kleinen gelben Häuser in der Stadt
Und jedes Wesen, das sein Leben lebt ...


Und still ward's auf den Bänken
Und still in Saal und Haus:
In Fingern und Gelenken
Sah sie so schlagbar aus,


Küldj másikat, kinek meleg szavát
Bölcsőn susogják boldog, szép anyák,
Kiért a föld fáklyás örömre gyúl
S kinél hitványabb még a pénzes úr.


Im Gondelkissen ruht der fremde Kranke,
Sich sonnend in der wundervollen Kläre,
Da stürmt ihn auf ein tödlicher Gedanke:


Es difícil sufrir amado mío,
—tanto tiempo ensayar,
y aún no he aprendido—.
Es difícil lo fácil;
y fácil es, lo prohibido.
Si amas, no hay montañas
y los mares son ríos.
Todo es fácil,
lo difícil,
sufrir,
amado mío.


Desce do Céu e vem trazer-me o encanto
Do teu sorriso ideal, beneficente;
Oh! vem dizer-me que esse Deus clemente
A cada dor tem um remédio santo.


„Svou huďte rozkoš nejprudčí,
nechť jiných rozkoš zkrvavělá
kdes národ bratří umučí...
Což by tam u nich píseň chtěla?
Vždyť havran klove jejich těla,
však on jim také zaskučí – –“


Rahel hat den Mann gebracht,
Der Ägypten Kost gemacht.
Aller Welt Heil, Trost und Zier
Bringt Maria uns herfür.
Zur Vesper


Allor d'aerea sede
Tra quei gagliardi io venni,
Ed accesi e sostenni – le tenzoni,


Chraň před náporem rodný kraj.
Neklesni v míru ani v boji.
Kde stanul Čech, ať věčně stojí!
Vlaj, naše vlajko, slavně vlaj!


Sem ptáče, písni, zlatohlávku smavý,
a hnízdo teplé uvij si z mé hlavy...
Já s touhou spínám po něm v želu pěsti.


Die Schur kam plötzlich unerwartet,
Eh ich im Zölibat erhartet.


Tanze nur, tanze nur deinen letzten letzten Tanz,
In der Sonne welket bald dein schöner Hochzeitskranz.
Lasse nur die Blumen stehn,
Auf den Acker mußt du gehn.


Und ob du Diener dir erkürst
In aller Welt, du mußt vergehn;
Es kann wohl ohne Kirchenfürst
Der Geist, der heilige, bestehn.
Du Autokrat im Höllenpfuhl,
Empfange noch mein letztes Zeter!
Du Herrscher auf St. Petri Stuhl,
Fürwahr! du gleichest jenem Peter –


thus to  lent Her Shield;
Secure of Conquest, sent Him to the Field:
The Hero acted what the Queen ordain'd:
So was His Fame compleat, and  unchain'd.


昆仑宇宙一株石
拄地撑天日夜浮
万古青山青未了
西风斜日黯凝眸


Se por terra, mar, ar, ou sonho puro,
Colhemos outra que não a mesma haste
Só de ânsia antes buscada no futur


Auf nun, ihr Musenkinder, auf!
Verschneidet eurer Scham die Flügel
Und last der Danckbarkeit den Zügel
Und last den Wüntschen ihren Lauf.


„Zvonek“ zazněl starostových z retů,
který opět ztišil bouřnou četu,
jen ty blesky ze Lhotových očí
ve tvář správce ještě sobě skočí,
jenžto klidně uchopil se znova
jak by ledabylo dále slova:
„Nejedná se o to, páni milí,
byste jen tak se vším souhlasili
beze světla, bez porady řádné.
Vím, že dárek nemá ceny žádné,
nu tož, nechať, ale odmítnutí
znepřátelí pána vám a vnutí
do rukou mu jistě za urážku
dobrých skutků potom přísnou vážku.
Musím dodat, by vám slevil jarma,
na opravu kamení a klad
ze svých lomů, z pily polo zdarma
popřeje vám hrabě ještě rád.
O nájemce také postaral se právě,
mravů hladkých, vám jen k vzdělání,
na zblo trefný k vaší obce správě,
které patří všecko uznání.
Jaksi v odvet, ke průmyslu zdaru,
chce, by usnesla se obec zas
pivo bráti z jeho pivovaru,
které jistě lepší nad malvaz. –
To je vše; a tvrdím, nájem sporý
že vám v hlavě srovná všecky vzdory.
Tu je smlouva s archem darovacím,
sneste se, ať blah se domů vracím.
Může nahlédnout v ni Lhota strýček,
vše, jak dím, tam psáno na puntíček.“ –


辟兵已佩灵符小
续命仍萦彩缕长
不为祈禳得天助
要令风俗乐时康


—¿Han llamado?
—Sí, han llamado.
Nadie ha llamado a la puerta.
Está la calle desierta
como un camino olvidado.
El reloj marca una hora
cualquiera en la eternidad.
Esta sí es la soledad.
Nunca la sentí hasta ahora.
—Es tarde.
—Es tarde.
     Cerramos
la llave de luz. Salimos.
—Hasta luego.
     Y nos dormimos.
Y después despertamos.


أجَل هُوَ الفَتْحُ لا فَتْحٌ يُشاكِلُه
أفادَ عاجِلُه عِزّاً وآجِلُه
تَفَتَّحَتْ فيه أبوابُ السَّماء على
أَغَرَّ مِفتاحُ بابِ البِشرِ نائِلُه
أشاحَ للحَرْبِ لا كُتْبٌ ولا رُسُلٌ
إلا الوَشيجَ الذي تَدْمى عَوامِلُه
وأَضحَكَ الثَغْرَ إلاّ أنَّ مَبسِمَه
إذا تَبَسَّمَ مَسْروراً مَناصِلُه
أنحى على الشرك حتى ذل جانبه
وانهد غاربه الأعلى وكاهله
غَزْوٌ إذا العامُ أبقَى منه باقيةً
أتاه يُزْجي لحَتْفِ الثَّغْرِ قَابِلُه
بكاهلِ المَلْكِ سيفِ الدَّولَةِ اطَّأدَتْ
قَواعِدُ الدِّينِ واشتدَّتْ كَواهِلُه
من الرِّماحِ وإن طاَلتْ مخاصِرُه
كما الدُّروعُ وإن أَوْهَتْ غَلائِلُه
مُظَفَّرُ الغَزوِ لم تُحْرَمْ صَوارِمُه
ما أمَّلْته ولم تُخْفِقْ عَواسِلُه
أمضَى منَ القَدَرِ المَحتومِ صارِمُه
إلى النُّفوسِ وأمضى منه حامِلُه
مُجَرِّدُ العَزْمِ في طاغٍ يُقارِعُه
عن حُرْمَةِ الدِّينِ أو باغٍ يُناضِلُه
حُصُونُ خَرْشَنَةَ العُليا فَرائِضُه
إذا غَزا وضَواحيها نَوافِلُه
فليسَ يَنفَكُّ من عَيْشٍ يُقاطِعُه
في طاعَةِ اللهِ أو سَيْرٍ يُواصِلُه
زارَ البحيرةَ بَحْرٌ من كَتائِبه
تُخْفي سواحِلَها القُصْوى سَواحِلُه
كالسَّيلِ تَحفِزُ أُولاهُ أواخِرُه
حتى أسالَ دُروبَ الرُّومِ سَائِلُه
تَضايَقُ الأَرْضُ ما سارَتْ جَحافِلُه
وتَمْرَضُ الشَّمْسُ ما ثارَتْ قَساطِلُه
ظَلَّتْ أواخِرُه يَنْهَضْنَ من حَلَبٍ
وقد أطافَتْ بشِمْشاطٍ أوائِلُه
تَحِنُّ فيه الكُماةُ المُعْلِمونَ إلى
وِرْدِ الحُتوفِ إذا حنَّتْ صَواهِلُه
إذا رمى بلداً منه بجَائِحَةٍ
خَرَّتْ أعاليه وارتَجَّتْ أسافِلُه
حتى تؤدّي الحُصونُ الشُّمُّ ساكِنَها
خَوْفاً وتُسلِمَ مَنْ فيها مَعاقِلُه
أعداءَه إنْ تَفوتوا اليومَ عُدَّتَه
تَغُلُّكُم في الغَدِ الأَدْنَى غَوائِلُه
لا يُوسِعُ الأَسَدَ الضِّرغامَ خَطرَتُه
مَخايِلُ الأُسْدِ قد تَبَّتْ حَبائِلُه
عُودُوا به واستقيلوه الحقيقةَ مِنْ
ضَرْبٍ يَقُدُّ مُتونَ البِيضِ باطِلُه
فكَمْ خَليجِ دمٍَ أجرَتْ أسِنَّتُه
وكم خَليجِ نَدٍ أجرَتْ أنامِلُه
مَنْ ذا يُساجِلُه منكم إذا انبَعَثَتْ
سِجالُ كَفَّيْهِ أَمْ مَنْ ذا يُطاوِلُه
كَمْ وَقْفَةٍ لكَ في ادنى ديارِهِمُ
أَخَذْتَ بالسَّيفِ منها ما تُحاوِلُه
غَضِبْتَ للدِّينِ حتى عادَ كَوكَبُه
طَلْقاً يُضيءُ على الآفاقِ آفِلُه
بِكُلِّ يومٍ إذا استُلَّتْ صَوارِمُه
عادَتْ ضُحاه وقد جاءَتْ أصائِلُه
ترَكْتَ فَجَّ العِدا لمَّا نَزَلْتَ بهِ
وَحْشاً مَغانيهِ مَهجوراً مَنازِلُه
مُسوَدَّةً من لَظىً حامٍ مَلاعِبُه
مُحمَرَّةً من دَمٍ جارٍ جَداوِلُه
تَحِنُّ شَوْقاً إلى الأَسْرى أرامِلُه
إذا بَكَيْنَ علىالقَتْلى ثَواكِلُه
قَسَمْتَ فَيْئَهُمُ في فَيْء دارِهِمُ
حُوّاً عَواتِقُه حُوراً عقائِلُه
وَحْشاً من السَّبي آنَسْتَ الكُماةَ به
سِيَّانِ في الحُسْنِ حاليهِ وعاطِلُه
فكَمْ شُجاعٍ شَرَى للهِ مُهْجَتَه
فأكرَهَ الرُّمْحَ حتَّى احمرَّ عامِلُه
غَدا يُنازِلُ لَيْثاً أو يُقارِعُه
وراحَ يَحْوي غَزالاً أو يُغازِلُه
بَذَلْتَ ما جادَتِ البيضُ الرِّقاقُ به
فأنتَ سالِبُه قَسْراً وباذِلُه
أما القريضُ فقد عادَتْ هَوامِلُه
مَرعِيَّةً وجرَتْ سَكْباً هَوامِلُه
رأى عليَّ بنَ عبدِ اللهِ قِبْلَتَهُ
فراحَ يَهْوي إليه أو يُقابلُه
كالحَلْيِ صادَفَ جِيداً شَكْلَ جَوْهَرِهِ
فصَدَّ عن كلِّ جِيدٍ لا يُشاكِلُه


A přišlo vše tak tiše, pomalu,
zda láska to, já nikdy nevěděl,
jen ve ztrhaném citů chorálu
hlas jakés touhy sesláblé se chvěl.


Doktoři práv, i klienti
jich různí přišli spolu,
elegán, tulák, abstinent
i ctitel alkoholu.


Je stydno věru pomysliti na to,
že vyskytli se tací lidé též,
již hlásali, že „dokola kol vzato –
by nejlíp bylo sbourat starou věž!“
Těch zaslepenců! Nevzpomněli snad,
co škod by měli občané i stát –
a ty by páčily se na tisíce;
vždyť za nic nestály by pohlednice
s tou naší starou vodárnou!


عجبا للزمان مع أهليه
فانظروا ماجرى وما صار فيه
هل سمعت أو رأيت خيرا به لا
تنظر أو تسمع الأكل كريه
عطل العلم بطل الشرع فيه
والتقى قد ذهب ومن يبتغيه
من أمرت او نهيت قال مجيبا
عادتي عادتي كذا ملاقيه
ما أتركنها ولو نموت جميعا
ما أقبل الشرع ما استمع قائليه
قال من يسمعون قد قال صدقا
هذه عادة لمه تؤذيه
قد ورثها من أمه وأبيه
أتريدون تغيير ما الناس فيه
والعوائد أحكامها نافذات
فدعونا من قول كل فقيه
أيها الناس دين الإسلام أم دين
الطواغيت أنتم تابعيه
فاتباع الهوى هوان وخزى
وسيجنى ثماره زارعيه
لإحياء تبت يداه وسحقا
ثم بعد إله مع ناصريه
قاتل الله من يشيد بناه
أهلك الله كل من يرتديه
عجبا للزمان يزداد سوأ
كل يوم أشر من سابقيه
آه يا حسرتي وكربي وخرني
من تناصر كل شخص سفيه
موت زران أردت فالموت عندي
صار للحر خير ما يقتنيه
أيها المرء إن أردت المعالي
فاتبع سبل من يكن سالكيه
فالمعالي غوالي المهر ليست
بالتجاهل ولا بكبر وتيه
والمقام الرفيع والعز أجمع
في اتباع الرسول يامقتفيه
قلبي السوء كم توانى وتلهو
فاحذر الموت قبل أن تحتسيه
واترك الناس والذي هم عليه
ليس تجزي بما هم كاسبيه
الأمان الأمان يارب إني
هارب جئت مطلبي فاعطنيه
ثم وفق لماتحب وترضى
ناظم القول مع جميع ذويه
وصلاة تخص خير البرايا
والصحاب والآل مع تابعيه
وسلام ماقال قائل وانشد
عجبا للزمان مع أهليه
ياعمر بن براهم كيف تطلب وصيه
من فتى همه كسب الأمور الدنيه
ماله فعل خير لا ولا حسن نيه
ما هو إلا مخرب ظاهره والطويه
ماترى يا عمر في شأن هذى القضيه
هل لها من دوا من قبل تأتي المنيه
أو دعا من محب صدق مشفق عليه
يدع لي في ظلام أو صباح أو عشيه
دعوة ذي ترده للأمور العليه
والتقى والهدايه والطريق السويه
والسلوك على مله نويره نقيه
هياهيا عسى نفحه من الله قويه
فضل من ربنا نمحو الخلال الرديه
كلها كلها ماعاد تبقى بقيه
ثم نكسى ونحظى بالصفات السنيه
ثم نستقي شراب القوم شربه هنيه
والختام الحسن يانعم تلك العطيه
ياسميع الدعا ياسامعا للشكيه
كثرة أوزارنا يارينا والخطيه
شيء جليه وشيء منها غميضة خفيه
فاغفر الكل ياكاشف لكل رزيه
يارحيما بنا ياكنزنا والخبيه
عافنا واعف عنا واكف كل أذيه
واكشف الجور عنا والبلاو والبليه
واعطنا السؤل والمأمور والأمنيه
بالنبي المشفع في الورى والبريه


Por un instante dejaron de correr...
Se miraron, él la tomó de la cintura
tiernamente la besó
Ella aun en su labios quiso decir algo pero el no la
dejó
La besaba con tanta locura
La lluvia llegaba más fuerte
Y sus corazones palpitaban fuera de órbita
La madrugada llegaba... desnuda en la arena
Un par de adolescente se amaba
Ya entre gemidos se acariciaban
El bebió de sus labios su virtud
Ella dejó en él su aroma de mujer


piange l' acerba tua da noi partita
quanto circonda il gran nostro emispero,
e dagli spirti più vicini al vero
l' immenso e raro tuo valor s' addita.


太子衔冤去不回
临皋从筑望思台
至今汉武销魂处
犹有悲风木上来


Mein Schnäblein ist mein Galadegen,
Mein Zünglein beweglich ist die Klinge;
Was ich mit jenem nicht darf erlegen,
Mit dieser ich's sicherlich bezwinge.


Die Amme wollte lassen kein Tröpflein Zeit
Hinfließen, ohne das Werk sogleich zu beginnen;
Sie eilet zu Rhin: tapferer Gesell, seyd ihr bereit?
Geebnet sind für Euch des Glückes höchste Zinnen;
Eine Prinzessin, so licht wie Sonnenschein,
Luitberta, des Königes einziges Töchterlein,
Will, verstehet mich wohl, Euch in Treue und Züchten minnen.
Der Jüngling schauet der Amme unter die Augen scharf,
Wie soll ich, frägt ernsthaft er, diese Rede verstehen?
Der Vasall nach des Herren Tochter nicht verlangen darf –
Kommst Du her, in Pflichten falsch mich zu bespähen?
Kommst Du her mit Listen, so bringt wahrlich Dir es Noth. –
Die Amm' erzittert, ich will, schwur sie, mit dem Tod,
Täusche ich Dich, büßen ab mein Vergehen.
Freundlicher blickt der Jüngling ihr jezt in's Angesicht;
Darf ich trauen, frägt lächelnd er, Deinem Worte?
Mein Wort ist sicher, zweifle daran nicht,
Es stehet fest, gleich eiserner Pforte;
Was ich spreche, hat alles in des Fräulein Busen Grund. –
Wohlan, so soll auch unverholen Dir mein Mund
Antwort ertheilen hier, an sicherm Orte:
Ich bin keines mächtigen Fürsten Sohn,
Kleinodien trage ich nicht, noch goldne Spangen,
Doch fodre ich für Treue, Treue zum Lohn,
Ungeblendet von der Hoheit schimmerndem Prangen.
Mich beenget kein Ansehn; in der Liebe Reich,
Sagt das Sprichwort, sey Jedes dem Andern gleich;
Vor keinem Unterschied lässt mein Busen sich bangen.
Hoch schlägt in der Brust mein Herz und voll Muth,
Als sey es erfüllet mit fürstlichem Blut –
Ey, ruft die Amme, wer wollt' auch besser es verlangen?
Bist Du gleich keines mächtigen Königes Sohn,
Und schmücken Dich nicht Kleinodien, noch goldene Spangen,
Dein junges frisches Blut gilt dem Fräulein mehr als ein Thron,
Höher als Rubinen schäzt sie Deine Purpurwangen,
Goldne Ketten sind ihr Dein blondes, geringeltes Haar,
Saphiren gleich strahlet für sie Deiner Augen lichtes Paar,
Kein Kaiser mag mit edlern Kleinoden vor ihr prangen.
Wenn morgen der König wird ausgeritten seyn,
In den grünen Forst, mit allen seinen Jagdgesellen,
Magst Du bey der Prinzessin Lustgärtlein, Dein
Warte ich bey dem Pförtlein, Dich heimlich einstellen;
Dir soll der Herzliebsten süßes Grüßen alsdann,
Alles, was ich in Eile hier nicht berichten darf noch kann,
Mit froher Purpurlippe, klärer aufhellen. –
Hörest Du, gute Amme, gesprochen sey dieß als Mann,
Auf's Spiel setze ich mein junges, frisches Leben,
Wenn das Fräulein ich minne, ohne daß der Vater es weiß,
Doch achte ich wahrlich! nicht zu kostbar den Preis,
Denkt wahrhaft die Holdseligste dahin es zu geben.
Mit lüsternem Blicke sah oft schon auf ich zu ihr:
Wie seelig der Günstling, dacht' ich dann immer bey mir,
Den einstens umfangen solcher Rose lieblichste Ranken,
Woran sich entfaltet des Himmels reichste Frühlingszier!
Und mächtig pochte mein Busen dann bey solchem Gedanken.
Drum mache dem Fräulein meinen guten Willen kund,
Sage ihr, daß ich ihr Diener bin mit Herz und Mund,
Mein Sinn nie weichen soll aus der Ehrfurcht heiligen Schranken.
Ist wahrhaft ihr Antrag, keine Frau soll, beym Sternenheer
Schwöre ich, genossen haben des Mannes Liebe mehr,
Als voll ich will ihr an meinen Busen ertheilen;
Bewahren sie stets
In meinen Armen als das allerreichste Gut!
Und bis zum Tod dafür kämpfen mit Heldenmuth. –


Bald komt der Nikodemus auch
Zu salben Ihn nach altem Brauch;
Er bringt der besten Specerei
Samt saubern Tüchern mancherlei.


So herrlich dämpft Dianens Tempel
Mit seinem theuren Räuchwerk nicht,
So liebreich wißen keine Rosen
Den schwachen Sinnen liebzukosen
Als dies, was hier die Regung spricht:
Die Wollust leidet kein Exempel.


Bez nás souladně jak lyra
nezní píseň všehomíra.“


飞卿数阕峤南曲
不许刘郎夸竹枝
四百年来无复继
如今始有此翁诗


云罩觚棱斗影寒
一丛香压玉栏干
东皇用意交裁剪
留待君王驻跸看


长安万家悬甑里
风捲尘沙当昼起
五侯堂上冰成山
朝见成山暮成水


Gewiegt in ihren weichen Armen,
Gelehnt das Haupt an ihrer Brust,
Da fühlt ich wohlig mich erwarmen,
Da ward Gesang aus süßer Lust.


I král jak jiný člověk slabý tvor
a směšná jeho zpupnost, pýcha, vzdor.


Kein begehrtes nie verwiedern,
Kein verwiederts nie begehren,
Macht bey Hohen, daß dann Niedren
Hofe-Gunst mag lange wären.


Il re dal suo lascivo Occhio di bue
Guardava il mondo, piccolo al suo piè;
E Dio, mezzan de le nequizie sue,
Benedicea da l'aureo dòmo il re,


Und kommst auf deinen Wegen
Du an vor ihrem Hause,
So stürze dich als Regen
Herunter mit Gebrause,
Daß sie bei dunkler Nacht
Aus ihrem Traum erwacht.


Von dir, o Jesu, sein umfangen
Und ruhn an deiner keuschen Brust,
Macht ewge Freud und ewge Lust
Und stillet alle das Verlangen.
Drum laß mich doch Johannes sein,
Schließ mich in deinen Armen ein.


杜曲诗翁霜鬓须
谁怜三十载骑驴
五陵车马输年少
枉读平生万卷书


Das wär ein schlechte Lieb / wann ich dich nur wolt lieben /
O Tugend / wann es Fried! im Krieg / muß Lieb sich üben.


Aber auch die trüben Stunden
Und die Thränen, die du weinst,
Glaub, wie Freuden, die entschwunden,
Süß erscheinen sie dir einst.


Der las des Tages mind'stens
Ein Verslein, einen Spruch;
So lese mein König fleißig
In meinem Historienbuch.


Der Vater starb. Vor Monden erst
Erfuhr ich, was du jetzt
Zu deinem süßen Heil erfährst,
Was mich zu Tod entsetzt!


Hinunter zu der süßen Braut,
Zu Jesus, dem Geliebten –
Getrost, die Abenddämmrung graut
Den Liebenden, Betrübten.
Ein Traum bricht unsre Banden los
Und senkt uns in des Vaters Schooß.


Den desetkrát je promění,
ni jednou dlouhý věk,
je věčnou písní lesů, hor,
měst, niv a slunných řek.


合肥赤子合君肥
争怪犹淹柳士师
我忝近臣能荐否
空惭十载与君知


Hned promlouvati počal v polopláči:
„Kam zavedli nás oba špatní štváči?
Jsme jimi obrácení na ruby,
je blízká tůně naší záhuby.“


Na bábu svoji vzpomínám si teď,
na vrásky její, na tu svadlou pleť,
však v očích co jí tepla, lásky žije!


冷落杯盘下箸稀
今年淮白较来迟
异乡黄雀真无价
稍暖琼酥不得时


Ba srdce tvého tmavý
a nestejný tluk praví:
zhynem!


E percben az ajtó kifelé megnyílik
(Mely az asszonyházba vive; tudniillik),
Döbbenve Piroska küszöbén ott álla,
Előtte a férje iszonyú halála.
Sikolta egyet csak, mint ölyű, mint héja,
Mereven, ahogy néz; maradt szeme héjja,
Keze a szívére maradott kulcsoltan,
Térdei megtörtek: összerogyott - holtan.


Rausche, rausche weiter fort,
Tiefer Strom der Zeit,
Wandelst bald aus Morgen Heut,
Gehst von Ort zu Ort;
Hast du mich bisher getragen,
Lustig bald, dann still,
Will es nun auch weiter wagen,
Wie es werden will.


Tak pravil jí a odvrátil se pak
a vyšel z vonné, šeré zahrady,
a ona stála dlouho beze slov
a pouze „stůj, stůj!“ myslit dovedla,
však její rty se chvěly příliš, než
by vskutku slovo mohly vyřknouti,
a poloslova dusil němý pláč.


Auf dem Zweig da war ein Nest,
Ach, ein wunderschönes Nest!
Nur für große Vögel.


云林六月不知暑
溪上好山如越中
咫尺茅亭异华屋
逢迎俱见古人风


Tak to láska ze srdce mi
zaletěla na pustiny –
jako zpěvné v podzim ptáče
z vadnoucí už ze křoviny.


E le presente cose e le future
Fiano ad un punto e pria l'antiche nove,
Senza operar colui che tuto move,
L'infernal voglie sancte, honeste e pure,


Als die Römer frech geworden,
Zogen sie nach Deutschlands Norden,
Vorne beim Trompetenschall
Ritt der Generalfeldmarschall,
Herr Quinctilius Varus.


Aber wenn er einst den Hafen,
Nach dem Sturme, wieder grüßt,
Mögen ihn die Götter strafen,
Wenn er ohne dich genießt.


Ein fest Gefängnis will ich dir erbauen
Von Rosen, Lilien, Myrten, duftend, weich;
Draus sollst du nur des Himmels Sterne schauen
Und mich, den Kerkermeister, froh und reich.


Im Süden zieht ein Wetter auf,
Schnell werb ich's für mein Ständchen an;
Doch nehm es fernhin seinen Lauf,
Daß ich es übertönen kann!
Die Mühlen sind die Hackbrettschläger
Zuhinterst in des Tales Grund,
Die Sterne meine Fackelträger,
Sie leuchten mir im weiten Rund!


Os pêsames ingleses são mais gentis
os telefonemas interurbanos mais suti
Morte anunciada num pedido de pizz
senti a pista do adeus
mas nada fi
A policial foi meiga,
o legista competente
o agente funerário
naquele internacional calvário
era quase gente
saído de um texto de Dickens, alto como meu pai, branco de chuva
negro nas capas
sua voz pausada
como tapa
Meu pai morreu feliz
Tinha as filhas em Londres por sorteio
a mulher amada ao seu lado
tinha,na véspera, se embriagado
vinho francês, boa safra
nada restou na garrafa
seu diário continha planos
de lá voltar para o an
Mas foi outra a viagem
no avião, apenas sua bagagem


Der sichre Steuermannthat fast/ als ob er schlief/
Bis das verirte Schiff mit allen Segeln lief
Auf Oelands harten Grund: Ach möchten wir nur sehen/
War aller unser Wort/ Ach wie wird uns geschehen:
Ein jeder fiel erblast auf sein Gesichte hin/
Ein jeder ruffte laut: Hilf Jesu/ wo ich bin!
Das Schiff/ das obenher von Winden war zerrissen/
Ward von der Fluten Macht nun unten auch geschmissen/
– – – Das Rohr sprang plötzlich ab/
Hier sahen wir den Tod/ hier sahen wir das Grab.
Der Kiehl gieng morsentzwey/ mit Krachen und mit Schüttern/
Die Palnken huben an zu zittern und zu splittern/
Die See brach häuffig ein/ das tode Schiff ertrank/
Das leuchte Gut floß weg/ das schwere das versank.


Il cor, che già nel duol s'infiamma, avampa
ne le bellezze, e di ferite sparso,
più non potendo, da l'ardor non scampa.


石梁天际梦魂劳
双别仙姝渡海涛
绮阁纱厨春昼永
一枰闲对郑樱桃


Diesen echten alten Text
Rezitierte auch der Knabe
In der uralt hergebrachten
Singsangweise, Tropp geheißen –


الرِزقُ يَأتي وَإِن لَم يَسعَ صاحِبُهُ
حَتماً وَلكِن شَقاءُ المَرءِ مَكتوبُ
وَفي القَناعَةِ كَنزٌ لا نَفادَ لَهُ
وَكُلُّ ما يَملِكُ الإِنسانُ مَسلوبُ


Parecia a meo ver
Nova Igreja figurada,
Por hereges desterráda,
Na quella terra a tremer,
Quem Herege quizer ser
Ficarà negro, ou molato,
E terà todo o máo trato
Por fugir da boa Ley,
No Inferno sua grey
Para tràz darà o Salt


sì fa reo fallo, se lo fa sperare
in attendere ciò che li è in desire;
e tale servo dia la donna amare.


I' son disposto e fermo nel concetto
di seguitarti con quel buono amore,
qual è fra' generati in un ricetto,


Yo no soy el amor, ahora convengo,
mi histriónica figura lleva un paso
que orienta a la penumbra de un ocaso
marcado por la lucha que sostengo.
Sincero, confesé de donde vengo,
agua fui, cristalina, entre tu vaso.
Buscando tu mirada hallé el fracaso
y en tu escaso interés yo me detengo.
¡Tú si me importas! mi ferviente encono,
es por salir del hondo precipicio
al cual me ha condenado tu abandono.
Soy un lacayo eterno a tu servicio,
y al igual que Jesús, ¡todo perdono!
¡pues; eres tú mi incorregible vicio!


كَأَنَّ المُعَلّى وَرَيبَ المَنو
نِ وَالحَدَثانِ بِهِ وَقعُ فاسِ


Széles utcán, széles jókedvében
Megy Laboda bor zúgván fejében;
S minden gyermek, aki látja,
E szót utána kiáltja:
„Hej Laboda, Laboda!
Lábod ide, amoda.”


»Mein Sohn, es ist die wahre,
Die fromme Furcht des Herrn,
Die in der Nacht des Lebens
Erglänzt als heller Stern.«


Bylo pláče, nářku bylo,
že sám Váh tím smutkem vířil,
a ty pláče a ty vzdychy,
v bludné kraje pána šířil.


Již se tu pne, již kyne a v krásný se zavalí záběl;
vyhnanou chmelinku hned náš bedlivý odleje sládek;
třetího doleje dne, pak do krčem vystaví pívo.
Bečvář opatře sud, jej pečlivým provodí krokem.


Ich seh ihm zu. Mich überschüttet weiß
Der kalte Segen seiner toten Saat.


Theresa will sonst nichts als leiden oder sterben.
Warum? die Braut muß sich den Bräutgam so erwerben.


一山秋意入柴扉
细读渊明采菊诗
读罢依然成一莞
闲拈野草调儿嬉


Dirai tu, penna mia, del naturale
et del suo gran sapere e intelligenza,
che non hagge temenza
ch'ogni dir longo non sia breve acenno?
Sopra nostra veduta tanto sale
suo intellecto, che chi vuol scienza
haver da la prudenza,
pigli pur le parte che in lei ènno.
Questa madonna è el mar de tucto el senno,
renchiuso et posto dentro dal bel ciglio.
Chi vuol vecchio consiglio
recurga ai teneri anni de costei:
quel che non vede lei
col penetrante suo mirar profondo,
tu pòi ben dir ch'el ne sia ceco el mondo.


Wenn mir Horatz erscheint, schreib ich erhitzet.
Mit frecher Wuth, und mehr verwegnen Sohlen
Drück ich die Spur, bin kühn dir nachzueilen,
Ja dich zu reitzen.


Der Samstig het zum Sunntig gseit:
»Jez hani alli schlofe gleit;
sie sin vom Schaffe her und hi
gar sölli müed und schlöfrig gsi,
und's gohtmer schier gar selber so,
i cha fast uf ke Bei meh stoh.«


Kurz, ich rufe dir herzlich zu:
»Du?! – Du?!«


Ich hatte mein freundliches Liebchen gesehn,
Da dacht ich mir: Ergo bibamus.
Und nahte mich traulich; da ließ sie mich stehn.
Ich half mir und dachte: Bibamus.
Und wenn sie versöhnet euch herzet und küßt
Und wenn ihr das Herzen und Küssen vermißt,
So bleibet nur, bis ihr was Besseres wißt,
Beim tröstlichen Ergo bibamus.


Wie glühn des Brautpaars Kronen von funkelndem Edelgestein,
Wie leuchtet noch viel heller der Augen lichter Schein!
Wie sind so still die Lippen, doch sprechend so schön und laut!
Nichts weiß von ihrem Schmucke, wer in ihr Antlitz schaut. –


Zem zatvrdla jak slitá sopky láva...
Zda obilí tu může vzejít z palných hrud?
na lukách sežehlých zda vstane tráva?...
Žár úmorný a krůpěj vláhy odnikud.


Östreichs Ständ und die von Steier
Sind gezogen durch die Pforten,
Bringend ihres Landes Huldgung
Ihres Landes neuem Herrn.


Wen einmal gefesselt haben
Rücksicht und Strebertum,
Die Sucht nach Ehrengaben,
Nach hohlem Tagesruhm,
Niemehr wird der gesunden –
Nur wer die Fessel flieht,
Flugfrei und ungebunden –
Der singt ein großes Lied.


„Dobře,“ vece Michna, „že tě máme,
tebou všecky řádně potrestáme,
a pak vůdce zvláště, slyš a věz...“
Maradas však: ,,Rychle do želez,
skřipcem až ho natáhneme trochu,
rád nám všechno poví bez vrtochů!
Nuž, pacholci! Vůdci zpupné roty,
připevněte Čapku z Pomořan,
Límeček a Španielské boty,
Zajíčkem jej hlaďte ze všech stran;
křik-li spustí takto vyšňořen,
dejte do úst ocelovou Hrušku,
žert budete po celý mít den,
jak vám z vlka zkrotne na berušku!
A vy spolu, chámi, na dívanou,
byste zřeli, jak mu slzy skanou;“
a pohlédnuv na své spoludruhy
mluvil tiše: „Soud snad málo tuhý,
ale k čemu tolik namáhání?
urubem jen polovici skrání,
ostatní pak můžem oběsit;
veřte, vždycky zle mě trýzní cit
s myšlenkami bojující mými,
s kacíři co činiť zajatými?
Všude, kde jsem dříve reformoval,
cit ten stále do mozku mi kloval,
nocí jsem vám z něho nevybřed,
tak že často udivený den
v rudém plášti na okno mi sed,
a já posud nebyl ukojen,
až, jak dnes, jsem řekl klidem v líci:
srazte půl a svěste polovici,
dřív však duše jejich dejte bohu...
člověk jsem, a konám jen, co mohu!“


But what avail'd their worth — if worth had they —
In the sad summer of her slow decay?


Es liefre seine Waffen aus
Ein jeder in dem Gildenhaus;
Auch Munition von jeder Sorte
Wird deponiert am selben Orte.


Vaj! mi?


良苗未成实
绿色相交加
南风嘘拂之
奔走如惊蛇


Eltestálom ezennel
Szegény szivem haragját:
Bolond örökösömnek
Bölcsőjét most faragják,
Most faragják valahol.


Wer hat mich geliebt, wann ich mich gehärmt?
Wer, wann ich fror, hat mich gewärmt?
Wer hat mit mir, wann ich hungrig gemurrt,
Getrost gehungert und nicht geknurrt?


Gott ligt früh bloß/ ich prange früh
mit bunter Seidenwürmer Müh/
Er lieget kalt in kalten Stall
Mich wärm ein warmer Prange Saal.


Pero las orejas
levantó al momento:
«Ni de alas, de talle,
ni pico, soy dueño,
pero, pese a ser
un triste jumento,
estoy muy feliz,
estoy muy contento,
porque allá en Belén
calentó mi aliento
al Niño Jesús.
¿Quién tiene más luz:
la pobre luciérnaga
o yo? Lo descuento».


A maid unask'd may own a well-plac'd flame,
Not loving  but loving  is shame.


Er wird auff besten weiden
Sie schlagen in die pferch/
Vnd ja mit nichten leiden/
Man jhm die zahl verherg.
Er/ er wird seinen stecken
Den Sonnen-stralen gleich
Gantz vberall erstrecken/
In alle Land/ vnd Reich.


Euch alle soll der Mensch regieren,
Sprach einst Prometheus zu den Thieren,
Der Mensch, das Werk von meiner Hand.
Wie? ließen sie sich trotzig hören,
Gebeut was Größers uns zu ehren,
Der Mensch wird nicht von uns erkannt.


Schau doch, es saß in seinem Thron
Von Ewigkeit gar eben
Und war, des höchsten Gottes Sohn,
Mit Majestät umgeben.
Nun liegts in einer Krippen
Und muß von einem Mägdelein
Gehoben und getragen sein,
Getröst mit ihren Lippen.


Ihr Deutschen von dem Flutenbett des Rheines,
Bis wo die Elbe sich ins Nordmeer gießet,
Die ihr vordem ein Volk, ein großes, hießet,
Was habt ihr denn, um noch zu heißen eines?
Was habt ihr denn noch großes allgemeines?
Welch Band, das euch als Volk zusammenschließet?
Seit ihr den Kaiserszepter brechen ließet,
Und euer Reich zerspalten, habt ihr keines.
Nur noch ein einziges Band ist euch geblieben,
Das ist die Sprache, die ihr sonst verachtet;
Jetzt müßt ihr sie als euer einziges lieben.
Sie ist noch eu'r, ihr selber seid verpachtet;
Sie haltet fest, wenn alles wird zerrieben,
Daß ihr doch klagen könnt, wie ihr verschmachtet.


مَن يَأتِ عَوّاماً وَيَشرَب عِندَهُ
يَدَعِ الصِيامَ وَلا تُصَلّى الأَربَعُ
وَيَبيتُ في حَرَجٍ وَيُصبِحُ هَمَّهُ
بَردَ الشَرابِ وَتارَةً يَتَهَوَّعُ
وَلَقَد مَرَرتُ بِبابِهِم فَرَأَيتُهُم
صَرعى وَفيهِم قائِماً يَتَتَعتَعُ
فَذَكَرتُ أَهلَ النارِ حينَ رَأَيتُهُم
وَحَمِدتُ خائِفَنا عَلى ما يَصنَعُ


Das war ein lustig Ziehen
Und Reisen durch die Welt!
Das war ein Fackelsprühen
Von Zürich bis zum Belt!
Aus Herzen und aus Küchen
Stieg Weihrauch dir empor;
Pelotons von Tafelsprüchen
Schlugen knatternd an dein Ohr!


Oltre modo dolente si ripose:
Indosso l'arme, e lo scudo alle spalle
Dal mar slungossi e per le piagge herbose
Prese il camin verso una larga valle,
Dove per mezo all'alte selve ombrose
Vide il piu largo, e'l piu segnato calle:
Non molto va, ch'a destra ove piu folta
E quella selva, un gran strepito ascolta.


Přede mnou houby v kropenatém šatě,
jak nalíčené frejířky,
ta v hedbávu, ta v kmentu, ve šarlatě,
koketní strou si vějířky.


Dobře, dobře; já to řeknu,
před pravdou se nezaleknu,
je-li pravda v záři hvězd,
pak to vaše láska jest!


A ty pij se mnou, nalejme si zplna,
ať z každé krve krůpěje jest vlna,
a vše ať perly metá v sladké směsi...
Nuž vrchovatou číší ťukněme si!“


Dal pigro sonno omai tempo è che desta
ti vegia, Italia, et agli sdegni vani,
ch'ài teco, in tutto già vuolger le spalle.
Tempo è per certo omai drizzar la testa
ad altro isdegno, e con ambe le mani
farte dinanzi un più spazioso calle,
poiché l'externa falsa, impia podesta,
armata contra Dio tanto si extende,
quanto che chiaramente ogi si vede;
e che tu, fior di nostra sagra fede,
dismembri el vile error che 'l mondo offende,
però c'ogn'uom comprende
ch'essendo ad un voler tua forza accesa,
nulla sarebe ogn'altra adversa impresa.


Illustris soror est, peperit quae candida solem
Aethereum, summos qui superavit avos,


A ulehli. Tmou komory se plazí
pruh rudý k stolu od kamen,
kde drobnou jiskrou skáče na řepice.
A vichr buší v okenice,
v noc meluziny skuhrá sten,
jak žebrák u dveří by lkal své žaly
a skuhral, huhlal v důvěře.
Pan Bušek stichl teplé na posteli,
jen markrabí v svém loži bdělý
své ještě šeptá páteře.


Né sento al mio pensiero altro suggetto
Che sol di questa donna e al mio chiamare
Altro che il suo bel nome e sua mercede.


Mais toi, don Juan, que tua
Le blanc commandeur de marbre,
Tu pouvais, Gargantua,
Manger tous les fruits d'un arbre


Se ora è tardi a valer provedere
alla mia libertà, come adimando,
e debbio stare in bando
di non aver mai pace con costei,
acciò ch'io più non vivi lagrimando
e ponghi fine a cotanti omei,
finite i giorni mei,
se mai debbio da voi soccorso avere.
Fatemi l'ombre stigie omai vedere,
datimi morte, ch'io son ben disposto
a volerla pigliar con lieta fronte.
Meglio è morir che sofferir tante onte
e non avere al tribular mai sosto.
Deh, movetivi tosto,
spezzate questa vita e l'alma afflitta,
che è consomata e vitta,
menatela nel foco, se vi piace,
ché starvi dentro me serìa più pace!
— Or è tanto ho aspettato, o canzonetta,
che doveria trovar qualche conforto
e non andar ognor di male in peggio.
Tu vedi ben che con ragione io cheggio
o libertà o grazia o esser morto,
e sai che 'l cielo a torto
non ha voluto mai rimedio darmi,
sì che si vòli aitarmi
e far che 'l mio gran pianto non sia etterno,
commover ti convien tutto l'inferno.


Mi lehet, mi e magasban is fáj?
Innen s túl egy az ég és egy a táj.


¿Qué es esto, Amor? Si ya doña Ana sabe
que soy don Juan y como a mí me adora,
o si su liviandad ha sido tanta
que siendo Pedro yo y criado suyo,


Jak, milostpaní, ještě čaje?
ó ruku líbám, krásná paní.
Však choť váš tajně pozívaje
už zastínil si ruku dlaní, –
nuž dobrou noc. Šla... Byla bledá,
leč krásná, šťastná, zářící,
když rámě dal jí, šťasten veda
ji dveřmi v tichou ložnici,
dřív zlíbav jí nach dětských líček.
Já slyšel ještě, divně jatý,
jak chodbou dozněl pantoflíček
a došustily její šaty.


Nur du nicht mehr! doch mahnen die Himmlischen,
Und stillebildend wallt, wie um kahl Gefild,
Der Othem der Natur um uns, der
Alleserheiternde, seelenvolle.


Smutno jest v mém srdci,
jako na hřbitově
posetém pomníky;
děvy sladkoretné,
reky bojechtivé,
pěvce nadšeného
nedají zpět hroby.


Ma chi mesce nel riso e nel diletto
Gli affanni, e 'l pianto? E come in me deriva
Da beata cagion misero effetto?


Doi modi abbiam da veder l'alte e care
grazie del Ciel: l'uno è guardando spesso
le sacre carte ov'è quel Lume expresso
ch'a l'occhio vivo sì lucente appare;


Sie zog ein Ringlein vom Finger,
Warf's tief in die Saale hinein:
»Und der mir es wiederbringet,
Der soll mein Liebster sein!«


Was macht die Menschen arg? Was hat viel Volck empöret?
Was hat manch Land geschwächt? Was hat manch Reich zerstöret?
Das, was die gantze Welt noch dannoch allezeit
Von Hertzen wüntscht und sucht: deß Glückes Seligkeit.


Aber röchelnd lag der fremde
Krieger schon in seinem Blute;
Schergen holten ein den Täter,
Brachten ihn daher gebunden.


A šla tak těžce minulost jak Osud,
že i v tom tichu, jak pláš na výsluní,
ji slyším, Praho, jejím echem dosud
jak zem když kolem duní.


Zda věděl jitrocel, co šeptá mechu?
Zda věděl hloh, co čilimník mu šeptá?
Zda znala bříza, co povídá habru?
Zda habr věděl, co povídá bukům?
Co borovicím, klenům, vazům, dubům?
Kdo odpoví? – Však v jednu velkou báseň
teď spojily se všecky hlasy lesa
a zněly, pěly, vřely, hřměly spolu
jak milujících šepty sladkozvučné,
ve políbení sladší přešly ševel,
v živůtku rozpjatého tichý šelest,
ve krajek roztržených ostrou notu,
ve sladký výkřik: Má jsi, má jsi pro vždy!


So treibt es ihn, zu schweifen,
Unstäten Geistes Kind,
Und seine Früchte reifen
In Wetter und in Wind.


Unos pocos hacen historia:
los más la sufren.
De tanto en tanto quienes sufren la historia
tras sufrir demasiado
se exasperan, y eruptivamente
se echan a la calle a hacer historia:
son días de grandes borracheras
grandes carnicerías
grandes revoluciones.
Días que son horas y luego son minutos.
Después, quienes hacen historia
recuperan las posiciones
desde las que pueden hacer historia.
¿A ti qué te parece:
podemos desuncirnos de esta noria?


Perch'io pianga il mio fallo, e non in vano,
mentre risona a le tue voci il tempio,
di quell'amore i miei difetti adempio
felice e sacro io misero e profano.


O VŠICHNI, ČEKAJÍCÍ u věr vrat
vzývání boha sladký na výkon,
až zadumaný zazní zvoucí zvon,
vy doufající tajemství zřít jas,


" Comme quelqu'un qui cherche en tenant une lampe,
Loin des objets réels, loin du monde rieur,
Elle arrive à pas lents par une obscure rampe
Jusqu'au fond désolé du gouffre intérieur ;


Ejhle, jak pojednou
utichla země,
slyš vřavu vražednou,
jak sem zní temně:


Vánek nevál v tichu libodychém,
Když ti zněly slibů citary;
Had jen onen učil prastarý
Tě zdi zvoliť svaté ve dni lichém.


Und der Held besteigt sein Schlachtroß,
Fliegt zum Kampf, doch wie im Traume; –
Denn ihm ist zu Sinn, als läg er
Immer noch in Mädchenarmen.


Le soleil s'est couché ce soir dans les nuées ;
Demain viendra l'orage, et le soir, et la nuit ;
Puis l'aube, et ses clartés de vapeurs obstruées ;
Puis les nuits, puis les jours, pas du temps qui s'enfuit !


O wie lieb' ich diesen Ort,
Wo der Welle Schaum im Grunde,
Wo die stillen Riesen dort
Zeugen waren unserm Bunde!


宴坐白云里
经行碧嶂中
游人穷不到
幽鸟自匆匆


Caligula gab seinem Pferde
Das Burgemeisteramt,
Doch kein Unschuldiger ward je von ihm verdammt.
Wenn's möglich ist, o Stax, so werde
Doch heute noch zu einem Pferde.


But, alas! th' amusive reed
Ill suits the lyre that asks a master's hand,
And fond fancies vainly feed
A breast that life's more active scenes demand.
Sloth ignoble to disclaim
'Tis enough: the lyre unstring.
At other feet the victor palm I fling
In Granta's glorious shrine;
Where crown'd with radiance divine
Her smiles shall nurse the Muse; the Muse shall list her fame.


秧萎忧严寒
蛙骄喜绵雨
溜声听转长
霁色望偏苦


Schaw nun lufft/ vnd wetter trawren/
Daphnis nu nit spielet mehr/
O der vielen regen schawren/
Schaw die wolcken weinen sehr.
Ach die sonn sich gar verbirget!
Lesch in zähren alles liecht/
Weil den Daphnis sie nun nirget
Auff dem feld/ vnd wiesen sicht.


何年凤背古仙人
草木之中自化身
丹袂翠翘秋色里
犹资沆瀣养精神


Honrada, e a mais sabida alcoviteira,
A ti consagro este cipreste umbroso,
Com que te enramo a esquálida caveira;


Und drei sind Eins: ein Mensch, ein Ding, ein Traum.


Al hijo de la "Velluda",
el remudo no le han dado,
ay, ay.
—Al toro tengo que ir
aunque vaya de prestado,
ay, ay.
Permita Dios, si lo encuentras,
que te traigan en un carro,
las albarcas y el sombrero
de los siniestros colgando.
Se cogen los garrochones,
se van las navas abajo,
preguntando por el toro,
y el toro ya está encerrado.
A la mitad del camino,
al mayoral se encontraron,
—Muchachos que vais al toro:
mirad que el toro es muy malo,
que la leche que mamó
se la di yo por mi mano.
Se presentan en la plaza
cuatro mozos muy gallardos,
ay, ay.
Manuel Sánchez llamó al toro;
nunca lo hubiera llamado,
ay, ay,
por el pico de una albarca
toda la plaza arrastrando;
ay, ay.
Cuando el toro lo dejó,
ya lo ha dejado sangrando,
ay, ay.
—Amigos, que yo me muero;
amigos, yo estoy muy malo;
tres pañuelos tengo dentro
y este que meto son cuatro.
—Que llamen al confesor,
pa que venga a confesarlo.
Cuando el confesor llegaba
Manuel Sánchez ha expirado.
Al rico de Monleón
le piden los bues y el carro,
ay, ay,
pa llevar a Manuel Sánchez,
que el torito lo ha matado.
ay, ay.
A la puerta de la "Velluda"
arrecularon el carro,
ay, ay.
—Aquí tenéis, vuestro hijo
como lo habéis demandado.
ay, ay.


عَلى قَتلى مَعونَةَ فَاِستَهِلّي
بِدَمعِ العَينِ سَحّاً غَيرَ نَزرِ
عَلى خَيلِ الرَسولِ غَداةَ لاقوا
مَناياهُم وَلاقَتهُم بِقَدرِ
أَصابَهُمُ الفَناءُ بِحَبلِ قَومٍ
تُخُوِّنَ عَقدُ حَبلِهِمِ بِغَدرِ
فَيا لَهفي لِمُنذِرٍ اِذ تَوَلّى
وَأَعنَقَ في مَنِيَّتِهِ بِصَبرِ
فَكائِن قَد أُصيبَ غَداةَ ذاكُم
مِنِ اِبيَضَ ماجِدٍ مِن سِرِّ عَمروِ


Umsonst! der Höchste hört nicht drauf;
Sein Grimm kömmt über uns gezogen.
Er läßt dem Feuer freyen Lauf,
Indem sehr viel schon aufgeflogen.
Der Wind tobt fort, und bläßt und saußt,
Vermehrt die Flammen, stürmt und braußt,
Und droht ein allgemein Verderben.
Was Wunder, wenn wir trostloß stehn;
Was Wunder? wenn wir traurig gehn,
Und fast vor Furcht und Schrecken sterben.


Und gingen alle Klöster ein,
Was ihr Bewohner nur versprach:
Arm, ehelos und Knecht zu seyn,
Die Platte selbst 1 , macht ihm der Krieger nach.


كَفاكَ بِحَولٍ مِن عَزيزٍ وَقُوَّةٍ
وَأَعطى رِجالاً حَظَّهُم بِالشَمائِلِ
فَأَصبَحتَ قَد أَبرَأتَ ما في قُلوبِهِم
مِنَ الغِشِّ مِن أَفناءِ تِلكَ القَبائِلِ
فَما الناسُ إِلّا في سَبيلَينِ مِنهُما
سَبيلٌ لِحَقٍّ أَو سَبيلٌ لِباطِلِ
فَجَرَّد لَهُم سَيفَ الجِهادِ فَإِنَّما
نُصِرتَ بِتَفويضٍ إِلى ذي الفَواضِلِ
وَلا شَيءَ شَرٌّ مِن شَريرَةِ خائِنٍ
يَجيءُ بِها يَومَ اِبتِلاءَ المَحاصِلِ
هِيَ العارُ في الدُنيا عَلَيهِ وَبَيتُهُ
بِها يَومَ يَلقى اللَهَ شَرُّ المَداحِلِ
أَظُنُّ بَناتِ القَومِ كُلَّ حَبِيَّةٍ
سَيَمنَعنَ مِنهُم كُلَّ وِدٍّ وَنائِلِ
فَبَدَّلَهُم ما في العِيابِ إِذا اِنتَهوا
إِلَيكُنَّ وَاِستَبدَلنَ عَقدَ المَحامِلِ
سُيوفَ نَعامٍ غَيرَ أَنَّ لِحاهُمُ
عَلى ذَقَنِ الأَحناكِ مِثلُ الفَلائِلِ
عَسى أَن يَذُدنَ الناسُ عَنكُم إِذا اِلتَقَت
أَسابِيُّ مِجرٍ لِلقِتالِ وَنازِلِ
وَما القَومُ إِلّا مَن يُطاعِنُ في الوَغى
وَيَضرِبُ رَأسَ المُستَميتِ المُنازِلِ
فِدىً لَكَ أُمّي اِجعَل عَلَيهِم عَلامَةً
وَحَرِّم عَلَيهِم صالِحاتِ الحَلائِلِ
نُزَيِّلُ بَينَ المُؤمِنينَ وَبَينَهُم
إِذا دَخَلوا الأَسواقَ وَسطَ المَحافِلِ
فَلا قَومَ شَرٌّ مِنهُمُ غَيرَ أَنَّهُم
تَظُنُّهُمُ أَمثالَ تُركٍ وَكابُلِ
تَرى أَعيُنَ الهَلكى إِلَيهِ كَأَنَّها
عُيونُ الصِوارِ حُوَّماً بِالمَناهِلِ
يُراقِبنَ فَيّاضاً كَأَنَّ جِفانَهُ
جَوابي زَرودَ المُترَعاتِ العَدامِلِ


To zapírejte si, jak chcete:
co s přírodou je v neshodě,
má smrti znak již na svém čele
a kletbu ve svém průvodě.


Звенела кованная медь,
Мой щит, холодное презренье,
И на щит девиз: ТерпеньЗвенела кованная медь,
И зазвенит она и впредь
В ответ на всякое гоненьЗвени же, кованная медь,
Мой щит, холодное презрень1 сен 1913  Тойл


Dann sieht er unten sitzen,
Bei Wein und guten Witzen
Und bei dem lieben Weib,
Die frommen Arbeitsleut,
Doch wenn sie wollen singen,
Da kommt ein groß Geschrei,
Daß alle Ohren klingen,
Dort von der Sakristei,
Der Theologen Schaar
Drein sitzet schon ein Jahr,
Die pressen ihren Glauben
Aus den unreifen Trauben.


Jöjj, tégy velük jót, irgalmas vihar,
Hadd lenne boldog part borától részeg
Már végre mind... vagy nyelje el a mélység!...


Es war nicht Sünde, war nicht Schuld,
der Jugend Leichtsinn war's zu nennen –
doch groß genug, um Herz von Herz
für Zeit und Ewigkeit zu trennen.


Die Seele gib, die zweifel-kranke,
Nur preis den Strömungen des Lebens!
Erhellen wird sich Dein Gedanke
Im Spiegel des verwandten Strebens,
Du wirst nicht säen bloß, auch ernten,
Dein Ruhm tritt für die Heimat ein,
Und die Dir jetzo die Entfernten,
Sie werden Deine Nächsten sein!


Děťátko tiché na kolébce leželo,
veliké, modré oči na mne upřelo,
a dívalo se na mne, dlouze dívalo,
jakby se svěřovalo, ve mne doufalo.


A kdyby i měsíc nesvítil,
Tmavá kdyby byla i noc;
Já vstát předce bych se byl štítil,
Neb spaní mě přemohla moc,
[Neb nutila k spaní mě noc.]


Jeho mírný, něžný svit
jakby se bál promluvit.


芳草随君自有情
不关山色与猿声
为看严子滩头石
曾忆题诗不著名


ناديت وهو الشمس في شهرة
والجسم للخفية كالفيء
يا زاهياً أعرف من مضمرٍ
صل واهياً أنكر من شيء


Tu Renald usmál se a jeho zrak
se obracel na konec tabule,
kde pod nebesy stálo sedadlo,
to bylo místo matky rodiny.
Mha znova skryla zrak mu žasnoucí:
to místo bylo prázdné, černý flór,
stín jako temný, plynul s lenochu
až na zem dlouze. Renald vyskočil
a temné zastenání dralo se
mu z úst a úzkostlivý výkřik ten
zněl síní, skřek jak ptáka divoký
a všichni sebou trhli za stolem
a dívali se v šerý onen kout,
kde zsinalý stál Renald jako zjev
a Gišár vzkřikl: „Běda, bratři nám,
tam Renaldova stojí mátoha!
Náš bratr přišel oznámit svou smrt!“


خلقت امرأ لا أخلط الجد بالهزل
ولا اتخطى القول الا الى الفعل
ولا تتخطى بي الى الدون همتي
ولا يزدهيني حب نعم ولا جمل
اعف اذا ما اوحشت انس خلوتي
ذوات الشفاه اللعس والاعين النجل
واذهل حتى لا ارى متغزلا
بغزلان قيس او ظباء بني ذهل
احب من الاقوال ما كان صادقا
وارضى من الافعال ما جاز في العقل
واكرم حتى يبلغ النيل سائلي
مناه اذا ضن الاكارم في الازل
واحلم الا في امور يسيرة
يرى العقل فيها الحلم ضربا من الجهل
واصبر حتى يعلم الدهر انني
الاحظ منه الجور في صورة العدل
وتطلبني بالجود نفس ابية
على ما ترى من عز في طلب الدحل
وايسر ما في حالة اليسر عندها
اهانة عزل الملك في طاعة البذل
واني لتعروني على الحمد هزة
كما اهتز نبت الروض عن صيب الوبل
ارى البذل في احياء نفس بحكمة
فلا اتوقاها عن البذل بالمطل
ولا اكتم العلم الذي شح اهلهل
عليه فكتمان العلوم من البخل
فلا فضل في ان يصبح المرء عالما
اذا كان يأبى ان يشارك في الفضل


Seréis testigos largo tiempo, fío,
de mi dolor y quejas lastimosas
que en vano esparzo al aire, y con piadosas
voces al rey del lago oscuro envío.


Plakat u obrázku
budeš za mou lásku,
za tu věrnou, jedinou,
až odejdu lučinou.


De tudo, ao meu amor serei atento
Antes, e com tal zelo, e sempre, e tanto
que mesmo em face do maior encanto
Dele se encante mais meu pensament
Quero vivê-lo em cada vão momento
E em seu louvor hei de espalhar meu canto
E rir meu riso e derramar meu pranto
Ao seu pesar ou seu contentament
E assim, quando mais tarde me procure
Quem sabe a morte, angústia de quem vive
Quem sabe a solidão, fim de quem ama


Er sang: »Wohl auf der Walstatt steht ein Rosenhag,
Da ein Mannesherze mit Wonne pflücken mag.
Geöffnet sind die Türen zu Walhalls Heldenruh':
Wohlauf, ihr Walküren, ich trink' euch manchen Becher zu.«


 Соловьеву
У забытых могил пробивалась травМы забыли вчера… И забыли слова…
И настала кругом тишина…
Этой смертью отшедших, сгоревших дотла,
Разве Ты не жива? Разве Ты не светла?
Разве сердце Твое — не весна?
Только здесь и дышать, у подножья могил,
Где когда-то я нежные песни сложил
О свиданьи, быть может, с ТобоГде впервые в мои восковые черты
Отдаленною жизнью повеяла Ты,
Пробиваясь могильной траво1 апреля 1903


ظَنّي بِهِ حَسَنٌ لَولا تَجَنّيهِ
وَأَنَّهُ لَيسَ يَرعى حَقَّ حُبّيهِ
لَم يُلهِني عَنهُ ما أَلهاهُ بَل عَذُبَت
عِندي الصَبابَةُ إِذ جُرِّعتُها فيهِ
عَفَّت مَحاسِنُهُ عِندي إِساءَتَهُ
حَتّى لَقَد حَسُنَت عِندي مَساويهِ
هَذا مُحِبُّكَ أَدمى الشَوقُ مُهجَتَهُ
فَكَيفَ تُنكِرُ أَن تَدمى مَآقيهِ


ما حاجتي في ذمِّ أهل زماني
وبهم مصالح فافتى وأماني
إن عبتُ منهم واحداً وذممتُه
لم أخلُ من عيبٍ ولا نقصانِ
وليدخلُن بغيضهم وحبيبهم
ذمّى ومن أهْوى ومن يَهْواني
فعلامَ أذكرُ عيبَ غيرِي واغلاً
في ذكرِه وأنَا الخبيرُ بشاني
إن لذُو عيبٍ ولم أكُ خالصاً
أأذمُّ غيري والقذَى يَغْشَاني
لو ينظر المرزى مثالبَ نفسهِ
ما عابَ في دُنْياه مِنْ إنسانِ
فإن ادَّعيتَ بأنهم ذكروك أو
هابوكَ بالسوآى فأنتَ الجاني
إن شئتَ تحمدُ في زمانِك فلا تدعْ
عَنْ كل عيبٍ شانَ في الإنسانِ
واذكر عيوبَك قبل عيب سواك إمَّا
إن كنتَ ذَا دِينٍ وذَا إيمانِ
وكل العبادَ ولا تعبْ أخلاقهم
وارعَ الذمامَ لهم إلى الرحمن
أفأنت ناج أن تعيبَ طباعهم
مما تجرحهم بحدِّ لسانِ
إن عبتَهم كثرتْ عيوبُك بينهم
ورموك بالبغضائ والشنآنِ
عش سالماً من ذكرهم وعيوبهم
تَسْلم من التوبيخِ والهجرانِ
واشكرْ لمن أفضَى إليك بجوده
فالشكرُ مرقاةٌ إلى الإحسانِ
واعلمْ يقيناً أن تركَ الشكر عند
أولى النهى يفضى إلى الخُسْرانِ
لا تجحد النعماءَ مِنْ أهل الندى
إن الجحودَ لغايةُ الحرمانِ
واحمد من استرعاكَ حقَّ ودادِه
فرضٌ عليك محبةُ الإخوانِ
إن شئتَ ألا يذكرُوك بغيبة
فاذكرْ محاسنهم بكلِّ مكانِ
واكفُفْ لسانك لا تعبْ أخلاقهم
فالحرُّ يحفظُ غيبةَ الجيرانِ
خذْ ما بدَا من أهلِ دهرك واقتصرْ
عَنْ باطنِ الأسرارِ بالإعلانِ
إن أنتَ فتشتَ الخلائقَ سرَّهم
عيبَ المعيبِ تَعِشْ بِلاَ خِلاَّنِ
فاسلكْ سبيلَ المتقينَ فبالتقى
ينجيكَ ربكَ من هوىً وهوان
إني لأستحي من الرحمنِ أنْ
أبدْى المثالبَ والعيوبُ تراني
وإذا هممتُ بذمِّ أهل زماني
فكرتُ في عيبي وفي نقصانِ
فإذا ذممتهمُ غدوت شريكَهم
حقّاً لأنا كلنا سيّانِ
الناسُ كلُّهمُ فكيفَ أذمُّهم
يحنُو على وكلَهم إخوانُ
خرست لساني إن نطقتُ بذمُّهم
وبلعربٌ فيهم فتىَ سلطانِ
جادَ الزمانُ به علينا فاغتدت
تنهلُّ في الجَدْوى له كَفّانِ
هُو نَسْلُ سلطان الإمامِ المرتضى
ربُ البراعةِ طاهرُ الأذْهانِ
يُعطى بلا منِّ ولا مَطْلٍ ولا
كدَرِ بوجه واضح حسَّانِ
يا منْ تَسُلُّ مواهباً كَفّاه في
هذا الورَى جوداً بكلِّ أوان
وأحلّنا في دار عزٍّ دائمِ
وانتاشنا مِنْ نارلِ الحدثان
وأقامنا في عزةٍ ومسرةٍ
وأجارنا من شدةِ الأزمانِ
لا جاره معه يضامُ ولا يرَى
يوماً بذى كمدٍ ولا أحْزانِ
إن الثناءَ عن المودة مخبرٌ
مثل الطروس تبينُ بالعُنْوَانِ
لا طامِعٌ ولئن طمعت فإنما
طَمَعِى يؤولُ إلى جَدَى هتَّانِ
وإلى خضمٍّ زاخرٍ متلاطم
يغنى العباد بخالص العِقْيَانِ
يا من أبوه موهن الأعداء في
الغاراتِ وهو مُوهِّن الأقرانِ
يا من أبوهُ مذلّل الشجعان في
الوقعات وهو مفرِّق الفُرْسانِ
يا من أبره مكرّم ومجللٌ
في القَدْرِ وهو معظمٌ في الشانِ
يا من غَدا ريبُ الزمانِ وصرفه
لم يقض شيئاً كالأسير العاني
أصبحتُ في نعماكَ أرفلُ ساحباً
ذيلَ المسرةِ في غنَى وأمَانِ
وحفظتني من كلِّ خطبٍ فادحٍ
تفضى إلىّ بطرمك اليقظانِ
وخصصتني بمودةٍ وكرامةٍ
حتى سلوتُ بها عن الأوْطَانِ
حمداً وشكراً يا سليلَ إمامنا
من جودِ كفّكِ أو قت أغْصَاني


Was ist beglückender als wahre Gottesfurcht?
Was tröstender im Sterben und im Leben?
Was kann der Stirn, die Sorge kränkt und furcht,
Das Siegel Götterhauchs und Abkunft wiedergeben?
Doch giebt's erbärmlicher's wohl was in der Natur
Als einen Menschen zu dem Affen
Von unsrer Neigungen Gewohnheit umzuschaffen?
Und die Bekehrungssucht hat, um die Welt zu strafen
Doch Länder – Welten schon mit Menschenblut beschwemmt,
Weil sie der kalte Ernst der Weisheit nie gedämmt,
Und seit der ersten Sonnenuhr
Ein Mensch der Gott zu seyn vom andern stets begehrte
Und allen seinen Zorn stets auf den Bruder leerte,
Wenn ihm was Unrechts wo entfuhr.


Der seinen Engeln hat befohln
daß jn auff all seinn wegen
Vor aller plag behüten solln,
keyn vbels mög begegen,
In auff den henden tragen schön,
daß Er seinn fuß nicht letze,
Auff Lewn vnd Ottern wirt er gehn,
soln sich widr jn nicht setzen,
Lew oder Drach
mögen jm thun keyn vngemach.


Kettős a lét: külön világ az Álom,
A mezsgye ő élet s halál között,
Balul nevezve így külön világ,
Szilaj valóság téres birodalma;
Lehelnek, sírnak és kéjcsókban égnek
Mélységes rejtekükben álmaink;
Ránehezülnek éber képzetinkre,
Levéve máskor éber óra gondját,
Kétfele osztják életünk; kivenni
A részük minmagunk- s életszakunkból,
[...]


Do noci prodává,
za to plat dostává,
jaký by dělnice nechtěla vzít:
za celých zlatých pět
vesele zřít má v svět,
slušně a čestně a pořádně žít.


Denn das Erbschaftsschleicherkorps
Hat die Sache anders vor,
Und es sieht als Widersacher
Grimmig einen Wittelsbacher.


Weinet ihr betrübten augen!
Weinet aber nichts/ als blut/
Und bewegt den harten muth;
Denn was meine göttin thut/
Macht kein schlechtes wasser gut.
Weinet ihr betrübten augen!


De a bakó nem vág... bámul meglepetve:
Suhogó selyemben hölgyalak siet be,
Melyen a legtisztább, a legszebb nőiség
Királyilag űli diadalünnepét.


Con l'acqua alfin ogni foco si smorza:
così la costui rabbia e l'arroganza
a quel ch'io men vorrei mi spinge a forza.


Nein!
Bleibe zu Hause mein Hippogryphe,
Kaue Vergißmeinnicht von der Raufe,
Friß du in Ruhe dein Gnadenbrod.
Aber die Feder, die Feder soll tanzen,
Singen und sagen will ich mein Glück.


Sein Haupt vom Dorn umwunden
Und doch Sein Blick voll Huld,
Sein reiner Leib voll Wunden –
Weh! das ist meine Schuld!


Und wieder möcht ich nun Euch bieten,
Was in der Zeiten rascher Flucht
Der Gott des Sanges mir beschieden,
Wenn ich bei ihm nach Trost gesucht.


Der/ so die Liebe hat/
Der ist schon satt/ 5
Hat keine Freud'
Am Gold-Geschmeid;
Gibt alles gern herauß
Aus seinem Hauß/
Die theurste Ding
Schätzt er gering;
Die Lieb/ was man besessen/
Macht vergessen: 6
Allda/ wo sie einschleicht/
Wird alles Gold zu leicht.


Ein so groß als muntrer Geist
Sahe jüngst auf meinem Garten, wie wir eben abgespeis't,
Und die Gegend übersahn,
Einen kleinen Lust-Altan.
Hier (rief er), von dieser Kantzel, predigt Brocks der Frösche Chor
Etwas vor.
Ich verstand, worauf er zielte, dennoch schwieg ich still, und lachte,
Ob ich gleich in meinem Sinn dieß bey seinem Schertz gedachte:
Ach ich predige nicht ihnen, sondern es ist ümgekehrt.
Ich bin öfters von den Fröschen selbst erbauet und belehrt.


На столике чай, печения сдобные,
В серебряной вазочке дражПодобрала ноги, села удобнее,
Равнодушно спросила: «Уже?»
Протянула рук Мои губы дотронулись
До холодных гладких колеО будущей встрече мы не условилисЯ знал, что это коне


Mir natürlich scheint noch viel verdächtig;
Der Vesuv ist lang schon niederträchtig.
Damals schien es eine Götterschar
Bei Pompeji, die so freundlich war.


Merengve néztem hosszasan még
A távozó után.
Lágy zsongás hangzott: »Soha többé!«
Szivemben s a Dunán.


Was will ich noch hoffen?
Hinauf, ach hinauf!
Der Himmel ist offen,
Nimm, Vater, mich auf!


Del rayo ardiente vivirás segura;
que no es bien que consienta ajeno fuego
quien pudo resistir el fuego mío »


Abrí las siete puertas del deseo
y no hallé adentro cosa deseable
y he buscado que hable lo inefable
pero se expresa a puro balbuceo
Mi pensamiento entonces da un rodeo
de hilo negro enredado interminable
que no quiere pensar en lo más feo
y termina pensando lo impensable
Mi pensamiento sucio se menea
prende fuego a los árboles: jadea
y embarazado de sí mismo grita
Como queriendo darse a luz husmea:
asoma la cabeza: balbucea
y una estatua de sal lo decapita


手拈弓箭膝横刀
著尽君王赐战袍
语及灵州心欲碎
使轺今日敢言劳


Wo der Lampen Helle
Zurückstrahlt die Welle
Wo ihr Schimmer lacht
Aus Saal und Gemache
Vom Keller zum Dache,
Stand sie, die Schwache,
Hauslos bei Nacht!


Liebe sprach zum Gott der Lieder,
Sie verlange Sicherheiten,
Ehe sie sich ganz ergebe,
Denn es wären schlechte Zeiten.


Amor fejem mint megcsalá!
Hol agyamnak veleje?
Melyen estem magam alá -
Hol lelkemnek ereje? -
Sem a szívem, sem az eszem,
Sem lelkem nem enyém már;
S akármiként cselekeszem,
Meg nem tér a vallott kár.
Aphrodita lator fattyja
A teremtést úgy forgatja,
Mint a lapbát kezében
A gyermek víg kedvében.


采药仙人去未还
偶逢童子问松间
何人解写云山意
不放青团扇影闲


Da, wo der Strom der Schotten,
Der Tay vom Felsen springt,
Wo's noch in Schlucht und Grotten
Von Bruce und Wallace klingt,
Am Tay, wo blut'ge Siege
Jedweden Fleck geweiht,
Dort stand auch deine Wiege,
Feldmarschall Jakob Keith .


Que eu digo ao ver tua celeste fronte,
"O céu consola toda dor que exist
Deus fez a neve — para o negro monte!
Deus fez a virgem — para o bardo triste!"


Avec elle longtemps, de toute ma pensée
Et de tout mon amour, j'ai lutté corps à corps,
Mais sur son œuvre inique, et pour l'homme insensée,
Mon front et ma poitrine ont brisé leurs efforts.


Tenho apenas meu sonho encantado
Meu beijo molhado
Meu verso, meu canto
E essa vontade louca
De apaixona


檐雨窗风隔夜秋
晓看天宇忽云收
菊花尚在仍佳节
未必今朝蝶已愁


So singend, tanzen sie den Reigen,
Und Stille wie des Todes Schweigen
Liegt überm ganzen Hause schwer,
Als ob die Gottheit nahe wär.
Und feierlich, nach alter Sitte
Umwandelnd des Theaters Rund
Mit langsam abgemeßnem Schritte,
Verschwinden sie im Hintergrund.


Denn wir sind einsam ...


A dnes, ó bože! Vítr chladný
se žene pustou alejí,
kde poutával mne krok Váš ladný,
kde hrad jsem stavěl z nadějí!


Kdokoli tebe miluje,
Nikdy není opuštěn;
Když ho bída obkličuje,
Od tebe jest potěšen;
Duše čistá vždy jest jistá;
Jí nezarmoutí těžkost,
Jen hříšníka trápí zlost.


E sì lo rode la superbia e l'ira,
che, per tornarvi un'altra volta, guarda,
e di profondo cor geme e sospira,
né vuolne uscir, che non la spiani et arda.
Ma lungo il fiume, in questa furia, mira
venir chi l'odio estingue e l'ira tarda.
Chi fosse io vi farò ben tosto udire;
ma prima un'altra cosa v'ho da dire.


„Ach, já velmi těžce stonal,
Již sem ležel hezký čas;
Já co možná bylo konal,
Bych se pouzdravil zas.


أرأيتها ضاقت علينا وحدنا
يا كاتب التاريخِ ماذا جَدَّ فاستثنيتنا
يا شيخُ فلتُعِدِ الكتابةَ والقراءةَ مرةً أخرى، أراك لَحَنْتْ


Uma razão aceitável
obriga a ser incivil,
nem isso é cousa notável,
nem digo que seja vil.


Es steht uns ja gerichtet
Das Aug' zum Himmelsglanz,
Und wird's von dir gelichtet,
So schaut's den Himmel ganz;
Und ist das Herz befreiet
Durch dich von Erdengier,
So stehn wir recht geweihet
Zur Sonntagsfreud' vor dir.


Dort fiel nun wohl vom Kanzelbord
In die erbaute Menge
Gar manches gute Liebeswort
Und manches Wort der Strenge.


Kacagva hódolatra intesz,
kezed kaszál a légen át,
s mi szívszorongva, mosolyogva,
könnyezve bámulunk reád...


Et même ce grand sot qui faisait le malin,
(C'est votre serviteur, ô première servante),
Et qui tournait en rond dans une orbe savante,
Et qui portait de l'eau dans le bief du moulin.


Hie sitz ich gantz zufrieden
Von Glück vnd Welt geschieden,
Vnd sehe gern vnd wol
Was mir begegnen sol.


Pojď na klín, dítě moje drahé,
já neviděl tě celý den!
Ach, robátko, jsi celé nahé
a v roztrhané košilce jsi jen.


io non son degno innanzi a te di stare,
né d'apressarmi al tuo sagrato letto,
ma 'l costume gentil vo' seguitare;


Besitz ich eines Freundes Herz,
Theilt der mit mir Verdruß und Schmerz,
So hab ich mir genug erworben.
Das Neiden höret doch nicht auf,
So lange daurt mein Lebenslauf
Wer weis geschiehts, bin ich gestorben?


Jak nenadále oštěpem jej bod’ by,
skok s koně, jenž se vzepjal rukojetí
v bok udeřen jsa. Jako střela letí;
již nádvoří, již dlouhé proběh’ chodby.
Zlá předtucha mu silnou duši svírá
a mrazí v kostech, mrazí po útrobě. –
Již u ní. – Kunhuta zde leží v mdlobě.
Zrak ztrhaný a líce hyzdí křeče,
lid kolem běduje, že hyne, zmírá...
Jenž stokrát vyšel z nejlítější seče
tak chladný jako kámen, nepohnutý:
zde zdrcen stojí, sotva hnout se může.
Když odnášejí na hedbávné lůže
choť jeho, chodbou ohlas zvučí dutý,
jejž probouzí krok jeho vrávoravý.
Zde stanul mlčky, všechnu bolest cítě
a div, že nezaplakal jako dítě.


Und an der Türc stehn geringe Leute,
Mühsel'ge Hirten, doch die Ersten heute,
Und in den Lüften klingt es süß und lind,
Verlorne Töne von der Engel Liede:
Dem Höchsten Ehr', und allen Menschen Friede,
Die eines guten Willens sind!


degollaron la tórtola la asaron la comieron
y comprobaron con cristiano horror
que los miraba desde el plato
con el recuerdo de sus ojos


辟疆亭馆傍城阿
明月秋深带薜萝
见说时人多载酒
却令狂客梦中过


Einmal da rutscht sie 'runter,
Herrn Heinz just in die Arm'.
Vom Dach fiel sie hinunter,
Noch war sie ganz rußwarm.


绣衣宫女把宫门
不遣中人谒至尊
晚霁微行向何处
灞陵原接杏花村


Di liquidi prodigii alto lavoro
forma ogni stilla, e l'umida spelonca
più che il Cile e 'l Pegù, tutta è tesoro.


O denke mein,
Bis zum Verein
Auf besserm Sterne!
In jeder Ferne
Denk' ich nur dein!


Állj ágyam mellé, Édes Rózsatő
És verjél gyökeret,
Virrasszál mellettem és virágozzál
És hullasd fejem alá leveled,
Bús fejem alá bársony-leveled.


Göttliches maltet ihr gern? Das Göttliche wohnt im Verstande,
Und ein verstandlos Gemüth nennt man zuweilen auch dumm.


朝朝车马如蓬转
处处江山待客归
若使人间少离别
杨花应合过春飞


Ezt látván, sírt Lajos, méltán is sírhatott, -
Nagyobb vólt a veszély annál, mint látszatott.
Már a Török tábor fellyűl jött Eszéken,
Annyit követvén el a nyomorúltt népen,
Hogy e rémíttéssel pusztíttó mennykőre
Fel nem vette magát két-száz esztendőre.


На языке, тебе невнятном,
Стихи прощальные пишу;
Но в заблуждении приятном
Вниманья твоего прошу:
Мой друг, доколе не увяну,
В разлуке чувство погубя,
Боготворить не перестану
Тебя, мой друг, одну тебНа чуждые черты взирая,
Верь только сердцу моему,
Как прежде верила ему,
Его страстей не понима


Auff dem blauen Saltze reiten
Und ein höltznes Pferd beschreiten,
Läst sich thun; doch hats Bedencken,
Daß mans nicht zu tieff darff träncken.


Ó Bože, nedej, by hněv ve mně rost’,
jenž někdy zmahá mne již zpropadeně –
však, Bože, víš, to není maličkost,
poslouchat klavír dvanáct hodin denně!


Umringt ist schnell der schnöde Stall
Von aller Erde Herrlichkeiten.
Es drängt sich rings der Diener Schwall,
Der Gaben reichste zu bereiten.
Die Fürsten treten ein gebückt,
Das Sternlicht fließet durch die Wände,
Sie sind von solchem Stral durchzückt,
Daß sich ihr Haupt senkt in die Hände.


O höchster Trost, O guhter Geist,
Den Christus unsern Lehrer heist,
Regier auch Meinen Willen.
Du wehrter Hohrt, verleihe Mir,
Daß doch Mein' arme Seel' allhier
Müg ihr Verlangen stillen
Und Mich diß wahre Himmelsbrod
Erquikk' in Meiner schwehrsten Noht,
Ja wenn aus diesem Kelch' Ich trink',
Alsdenn Ich niemahls untersink'.
Herr, werd' Ich so durch dich befreit,
So preiß Ich dich in Ewigkeit.


Und eine tiefe Schande den Völkern!
Sein Gift frißt um sich wie der Krebs.
Sie haben sich steinerne Paläste gebaut,
Aber aus allen Ecken pfeift der Betrug heraus.
Wenn der Arbeitsmann vorbeigeht,
Er weiß nicht warum, aber er ballt die Hand zur Faust.
Auf seinen Aeckern da geht der Bauer
Und stöhnet hinter dem Pfluge her.
Es ist nicht die Arbeit, die ihn stöhnen macht,
Denn sie war sonst seine Lust gewesen.
Aber die Halme, die er mähen wird,
Sie sind nicht mehr sein,
Und sein Haus, darinnen seine Eltern gewohnt,
Er wird es bald verlassen,
Frage doch die Vögel unter dem Himmel,
Die werden dir's sagen.


وبي من الأنسِ ظبيٌ
رميتهُ ورماني
جرى معي في هواهُ
كما جرى بي زماني
فنمتُ كيما أراهُ
ونامَ كيلا يراني


云间樵子罕曾逢
时有携镵采药翁
树树山猿摇落日
榧林无实老秋风


pues yo sé que Apuleyo más te agrada
cuando rebuzna en forma de jumento
que en la que se quedó comiendo rosas.


Droht nicht und schreit nicht Ach und Weh,
Den Tauben wird umsonst gepredigt,
Die Übertreibung ist wie der Schnee,
Der durch die Zeit sich von selbst erledigt.


O ewigs Wort, nun schweigest du,
Dein Geist, der ist in höchster Ruh,
Wie still sind deine Lippen!
Die Schar der Engel bet't dich an,
Die Hirten haben's auch getan,
Doch schweigst du in der Krippen.
Jesu, Wie du
Laß mich werden Noch auf Erden,
Lehr mich schweigen,
Und im Geist vor dir mich beugen!


Die Zeit hat jede Schranke aufgeſchloſſen,
An allen Wegen hauchen Naphtablüthen,
Ein reizend ſcharfer Duft hat ſich ergoſſen,
Und Jeder mag die eignen Sinne hüten.
Das Leben ſtürmt auf abgehetzten Roſſen,
Die noch zuſammenbrechend haun und wüthen.
Ich will den Griffel eurer Hand nicht rauben,
Singt, aber zitternd, wie vor'm Weih' die Tauben.


U besídky jasmínové
S dívkou šťastnou jinoch stál,
Bledá luna byla svědkem,
Jak jí lásku přísahal:


From Pole to Pole thy Name is known,
Thee a Whole Heaven of Angels praise,
Our Laboring Tongues would strike thy Throne
With the Loud Triumphs of thy Grace.


Lassan félre fordítja a kordélyt.Megfordítom a szekerkét
S e varacskos vén követ
Felnyalábolom fölébe.
Aztán hadd ballagjanak,
Mind a vízig szárazon.
Deh, te szürke, deh, te ráró. -


Klesl Budín – slavný hrad,
Jenž měl věkům vzdorovat,
Maďar proti králi vstal –
Národy své poznal král! –


Die schöne Reande saß einsten alleine,
Und seufzte von Herzen nach ihren Galan:
Inzwischen kam Lamus und hörte diß an:
Und sagte: Mein Kindgen! wohlan! ich erscheine,
Damit sich mein Herze mit deinem vereine.
Sie nennten die Treue den irrigen Wahn,
Und sagten, wir denken jetzunder nicht dran.
Sie scherzten und schliefen biß Abends um Neune.
Im Augenblick kame Reandens Gemahl,
Erwischte die Beyde, und rufte die Knechte,
Die kamen mit glüenden Eisen zum Saal:
Man brante den Lamus ein N und ein B ,
Da schrie der Ritter erbärmlich Au! weh!


Trazes uma cruz no peit
Não sei se é por devoçã
Antes tivesse o jeito
De ter lá um coraçã


Badst du doch an diesen Küsten
Deinen Busen marmorweiß,
Nur um dich damit zu brüsten
Abends im Bekanntenkreis.


pela medida inteira


Wer fühlet,
Wie wühlet
Der Schmerz mir im Gebein?


Närrisches Dinterle,
Ich geh dir holt nit.


Jak pátrá jim v důlky! Proč nejmladší z nich
zří důlečkem třetím, tak černým tu z čela?
Proč druhé, k níž kadeř lpí zakrvavělá,
v týl zdrcený propadá blyskotek mih?
Již dlouho a mlčky tak přemýšlí máť,
zlou ruku kdo vložil jí na sličnou mláď,
že zkazil se líček těch růžový pel
a hlavinek poupátka opadla s těl –
„Ztulte zas ústečka k líbání,
hrdličky hravé!
Svitne-li sladké zas usmání
v očinky tmavé?“


吟猿歇后万风收
默对禅心彻夜流
即使锦堂千岁在
也应歌舞罢秦楼


Lo artificioso que admira
y lo dulce que consuela
no es de aquel violín que vuela
ni de esotra inquieta lira;
otro instrumento es quien tira
de los sentidos mejores.
No son todos ruiseñores
los que cantan entre las flores,
sino campanitas de plata
que tocan a la alba,
sino trompeticas de oro,
que hacen la salva
a los soles que adoro.


Závodit s písněmi ptačími, v let
s veverkou hopkovat v lese...
Nad městem mrak stojí – bídy to mrak –
ten dítky sem nezanese!


Du glatte Muschel-Frucht was bildest du dir ein?
Wilt du vor ihre Zier noch neuer Zierat seyn?
Du must vor aller Welt ein Zeuge seyn von Ihr/
Wie weit ihr weißer Hals geht deinem Glantze für.


Puoi, se gli è chi di sé troppo prosumi,
Semelè mai non fu da Iove accesa
como tu con torvo occhio li consumi.


云深天未晓
侧足踞绳床
明星窥户牖
疑是旭日光


Amei-te muito, e eu creio que me quiseste Também por um instante nesse dia Em que tão docemente me disseste Que amavas ma mulher que o não sabi  Amei-te muito, muito!Tão risonho Aquele dia foi, aquela tarde! E morreu como morre todo o sonho Deixando atrás de si só a saudade!   E na taça do amor, a ambrosia Da quimera bebi aquele dia A tragos bons, profundos, a canta  O meu sonho morre Que desgraçada!E como o rei de Thule da balada Deitei também a minha taça ao mar


Dva muži jdou tiše z náměstí,
kněz Edgeworth a vévoda z Orleanu.
Hlasoval na smrt příbuzné krve vlasti na záchranu...


Jdou domů lidé zmrzačení prací.
(K jich kletbám zoufalým psi žalostivě vyjí.)
Je straší noc a den jim Marnost vrací.
Nevěří v nic a nevědí, proč žijí.


Na veliký pátek mumlá v chrámě lid,
v omlazeném lese mír je však a klid,
tam pozorné ouško, i když větřík šumí,
co si láska šeptá, všemu porozumí.


Da steht geschrieben –


»Los tesoros que pides están bien resguardados.
Quien los tuvo en sus manos, los tiene recaudados.
No podrán usurparlos ni tú ni tus criados,
pues no serán ellos en el Bien empleados».
      42
Decio díjole a Sixto: —«Estás enloquecido.
Andas por mal camino haciendo extraño ruido.
Sacrifícate ahora y cambia ese sentido;
si no te sacrificas, serás un desvalido».
      43
Díjole Sixto: —«Decio, hablas con vanidad.
No existe en tus halagos ni pizca de piedad.
Al querer confundir a nuestra cristiandad,
tú serás confundido. Esta es la gran verdad.
      44
»Yo quiero a Jesucristo mi sacrificio dar.
El se transformó en hostia, por las almas salvar.
Yo no quiero a tus ídolos asistir ni adorar,
porque sería absurdo a ellos invocar».


Eine blanke Blume,
Eine hochgestengelte,
Schaukelt auf der Fluth.
Steig' ich in den Kahn ein,
Halt' ich in den Händen
Einen abgebrochenen
Blüthenast und rudere
Hin damit in sehnlicher
Minne kühnem Muth,
Hin zu jenem zarten Lieb,
Welchem ich mein Sein verschrieb,
Das mir aus der Fluth winkt,
Das sich auf mit Lust ringt,
Das sich in den Kahn schwingt,
Das mir an die Brust sinkt.
Eine blanke Blume,
Eine hochgestengelte,
Raubt' ich aus der trotzigen,
Ungefügen Fluth.


Ach meine Marilis was hab ich denn gethan?
Weßwegen sihst du mich mit solchen Augen an?
Ist denn die Gunst schon auß, und soll der Augen-Schein,
Der meine Sonne war, nun mein Comete seyn?


Come non puoi non esser cosa bella,
esser non puoi che pietosa non sia;
sendo po' tutta mia,
non puo' poter non mi distrugga e stempre.
Così durando sempre
mie pietà pari a tua beltà qui molto,
la fin del tuo bel volto
in un tempo con ella
fie del mie ardente core.
Ma poi che 'l spirto sciolto
ritorna alla suo stella,
a fruir quel signore
ch'e' corpi a chiunche muore
eterni rende o per quiete o per lutto;
priego 'l mie, benché brutto,
com'è qui teco, il voglia in paradiso:
c'un cor pietoso val quant'un bel viso.


日短循除庑
溪寒出臼科
官居图画里
小鸭睡枯荷


Вы дети, хоть в школярных латах,
И век останетесь детьми;
Один из вас — старик в ребятах,
Другой — дите между людьмСвое ж незлобие сердечно
И Феба — грех тут путать вам,
Но дети, дети вы, конечно,
Незлобьем детских эпиграм


A stíny se světly hrají
tak čarovně bleskotný rej,
že zvát se bludičky zdají
v ten tajemný na řece děj.


Er faßte sich ein Herze, er stieg hinein und drang
Durch enge Felsenspalten in einen langen Gang;
Ihn lockte tief da unten ein schwacher Dämmerschein,
Den warf in ehrner Pforte ein kleines Fensterlein.


Lebens immergrüner Baum
Trägt der Liebe Krone –
Und ein milder Sternentraum
Küßt die starrste Zone.


Y aunque el deseo de verla,
Para apresurarle, arma
De otros remos la barquilla,
Y el corazón de otras alas,
Porque la ninfa no huya,
No llega más que a distancia
De donde tan solamente
Escuche aquesto que canta:
«Dejadme triste a solas
Dar viento al viento y olas a las olas.»
Volad al viento, suspiros,
Y mirad quién os levanta
De un pecho que es tan humilde
A partes que son tan altas.
Y vosotras, redes mías,
Calaos en las ondas claras,
Adonde os visitaré
Con mis lágrimas cansadas,
«Dejadme triste a solas
Dar viento al viento y olas a las olas.»
Dejadme vengar de aquélla
Que tomó de mi venganza
De más leales servicios
Que arenas tiene esta playa;
Dejadme, nudosas redes,
Pues que veis que es cosa clara
Que más que vosotras nudos
Tengo para llorar causas.
«Dejadme triste a solas
Dar viento al viento y olas a las olas.»


Ein Wald lud mich in seine Schatten
Ich irrte drin in krummen Gängen
Und plötzlich sah' ich Daphnen kommen.
Ich schlüpft in eine hohle Eiche
Und hörte aus der hohlen Eiche
Was Daphne mit sich selber redte;
Sie sprach: ach könnt ich Mittel finden
Den Mund des Thirsis zu verschließen,
So offt er mich um Liebe flehet!
Schnell rief ich in dem Schooß der Eiche
Nicht anders als Orakel sprechen:
Dein Kuß wird Thirsis Mund verschließen!


Trazes o vestido novo
Como quem sabe o que fa
Como és bonita entre o povo,
Mesmo ficando para trás!


Starrend durchs Regnen
Der Lockenträuflung,
Wie dem Dort zu begegnen
Mit dem letzten verwegnen
Blick der Verzweiflung.


Kdyby písně lásky,
jež sem toužil, snil,
kdyby písně lásky,
jež jsem plně žil,
změnily se v lístky
květů zašlých dob,
jakbych měkce, sladce
vystlán měl svůj hrob!


Er sprach: »Sie werden ihn doch scheuen,
Meinen Sohn, den Stillen, Treuen!«
Er kam, der Sohn,
Und stirbt in Hohn!


Já hledím k ní, – hle, hřbitov bíle snící –
Můj srdce tluk, mé dumy vtěleny
v ten topol tiše k nebi žalující.


Ruf du mir zu,
Gieß du mir, Minna, mit Gesange
In meine wogende und bange
Und öde Seele deines Himmels Ruh,
Wenn über Gott und Welt,
Wo Laster steigt und Tugend fällt,
Der Zweifel mich mit Angst gefangen hält.


Vrásčité líce matičky Gäy
úsměvem kvetou, vonně oddychuje
rodička božstev,


Sie, an deren schwerem Siegeswagen
Wir nie anders als gebunden geh'n,
Der nur Zwang und Sklavendienst behagen,
Kann doch ohne Freiheit nicht besteh'n.


	a la croce teco stare,
volentieri acompagnare
pianto con desiderio.


is not all we have to do:
We oft change Work for Work as well as you.
Our Mistress of her Pewter doth complain,
And 'tis our part to make it clean again.
This Work, tho very hard and tiresome too,
Is not the worst we hapless Females do:
When Night comes on, and we quite weary are,
We scarce can count what falls unto our Share;
Pots, Kettles, Sauce-pans, Skillets, we may see,
Skimmers, and Ladles, and such Trumpery,
Brought in to make compleat our Slavery.
Tho' early in the Morning 'tis begun,
'Tis often very late before we've done;
Alas! our Labours never know no End,
On Brass and Iron we our Strength must spend;
Our tender Hands and Fingers scratch and tear:
All this, and more, with Patience we must bear,
Colour'd with Dirt and Filth we now appear;
Your threshing  will not come near.
All the Perfections Woman once could boast,
Are quite obscur'd, and altogether lost.


Nein, es hat der Herr des Lebens
Nicht vergebens
Göttlich für das Licht gestritten,
Und den Tod erlitten,
Das Gespenst der Hölle zu zerstören;
Er, der all' vereinet,
Die den Ruf der Liebe hören,
Wird, so weit der Himmel scheinet,
Seiner Kämpfenden Gebet erhören.


El sitio que dejó vacante Homero,
el centro que ocupaba Scherezada
(o antes de la invención del lenguaje, el lugar
en que se congregaba la gente de la tribu
para escuchar al fuego)
ahora está ocupado por la Gran Caja Idiota.
Los hermanos olvidan sus rencillas
y fraternizan en el mismo sofá; señora y sierva
declaran abolidas diferencias de clase
y ahora son algo más que iguales: cómplices.
La muchacha abandona
el balcón que le sirve de vitrina
para exhibir disponibilidades
y hasta el padre renuncia a la partida
de dominó y pospone
los otros vergonzantes merodeos nocturnos.
Porque aquí, en la pantalla, una enfermera
se enfrenta con la esposa frívola del doctor
y le dicta una cátedra
en que habla de moral profesional
y las interferencias de la vida privada.
Porque una viuda cosa hasta perder la vista
para costear el baile de su hija quinceañera
que se avergüenza de ella y de su sacrificio
y la hace figurar como una criada.
Porque una novia espera al que se fue;
porque una intrigante urde mentiras:
porque se falsifica un testamento;
porque una soltera da un mal paso
y no acierta a ocultar las consecuencias.
Pero también porque la debutante
ahuyenta a todos con su mal aliento.
Porque la lavandera entona una aleluya
en loor del poderoso detergente.
Porque el amor está garantizado
por un desodorante
y una marca especial de cigarrillos
y hay que brindar por él con alguna bebida
que nos hace felices y distintos.
Y hay que comprar, comprar, comprar, comprar.
Porque compra es sinónimo de orgasmo,
porque comprar es igual que beatitud,
porque el que compra se hace semejante a dioses.
No hay en ello herejía.
Porque en la concepción y en la creación del hombre
se usó como elemento la carencia.
Se hizo de él un ser menesteroso,
una criatura a la que le hace falta
lo grande y lo pequeño.
Y el secreto teológico, el murmullo
murmurado al oído del poeta,
la discusión del aula del filósofo
es ahora potestad del publicista.
Como dijimos antes no hay nada malo en ello.
Se está siguiendo un orden natural
y recurriendo a su canal idóneo.
Cuando el programa acaba
la reunión se disuelve.
Cada uno va a su cuarto
mascullando un apenas «buenas noches».
Y duerme. Y tiene hermosos sueños prefabricados.


O superba e crudele, o di bellezza
e d´ogni don del ciel ricca e possente,
quando le chiome d´or caro e lucente
saranno argento, che si copre e sprezza,


门对南山列画屏
白云如水宿檐楹
老僧长日无尘事
一炷清香一过经


našel jsem spící děťátko
ve stínu lípy.
neprobouzej se zakrátko,
svážejí řípy.


اِستَوصِ خَيراً بِهِ فَإِنَّ لَهُ
عِندي يَداً لا أَزالُ أَحمَدُها
يَدُلُّ ضَيفي عَلَيَّ في غَسَقِ ال
لَيلِ إِذا النارُ نامَ مَوقِدوها


يا من له الخلق الحسن والخلق والعقل ومن
يحوي العلوم بكل فن
لا تأسفن على وطن
فيه تضام وتمتهن
يكفي كفى من أسوة طه وكل مخبت
كم هاجروا من بلدة
وارحل من الدار التي
تعلى الوهاد على الفتن
وكن التقى كل التقى واجلس إلى كل تقى
واحذر ترى كل شقي
واهرب إلى كن بقي
ولوانه حضن حضن
إن الفتى الحر الكريم لا يرتضي الفعل الذميم
والهون للنذل اللئيم
وار بأبنفسك أن تقيم
بحيث يغشاك الدرن
وإذا بلادك غيها عم وطم وبغيها
زاد ففرضك طيها
وجب البلاد فأيها
أرضاك فاختر وطن
واسع كما من قد سعى ودع الخلائق أجمعا
واغنم زمانك مسرعا
ودع التفكر للمعا
هدو الحنين إلى السكن
كم قد رأينا من وفى في أرضه دارس خفي
وهمومه لا تنتفي
واعلم بأن الحر في
أوطانه يلقى الغبن
واجعل فراغ البال أس وانظر ترى كم حبردس
ببلاده وأخزى وخس
كالدر في الأصداف تستزري
وتبخس في الثمن


Když se v slze zrcadlilo
Líny obojí: mně bylo,
Bych se vrhnul k nohoum Jí,
Nevinnosti poctu konal –
A pak u své Líny skonal
Smrtí v světě nejsladší.


     Depois, somos os dois, no mesmo abraço,
     num batuque só nosso, num compasso
     mais febril do que toda a batucada!


Kdo k práci připoután však, k níž jen odpor cítí,
kdo k jiné láskou vře svou nesmí opustiti,
dle svaté vůle boží:
Když k práci zasedá, vždy cítí muka hrozná,
když v obět’ dá jí vše a srdce rve, vždy pozná,
že pouze – cizoloží.


Et ce baiser la fit crier comme une flamme
Qui l'eût mordue au cœur, au sein, au flanc, partout !
Et ce baiser tombé sur un genou de femme
Par la robe voilé, puis ce cri… ce fut tout !
Ce fut tout ce jour-là. — Rigide sur sa selle,
Elle avait pris mon front et avait écarté
De ses tranquilles mains, ce front, ce front plein d'elle,


Beehren Sie mit sanftem Tritt
Die blumigen Gemächer,
Und bringen Ihren Junker mit,
Samt Bogen, Pfeil und Köcher!
Ihr Kerl Merkur versteht den Pfiff;
Wenn Sie's ihm nur befehlen,
Wird er durch einen Meistergriff
Des Fräuleins Herz mir stehlen.


Das Volk geht dran vorüber,
Empfindet Ruck und Riß,
Und spricht halblaut und zitternd:
Die heilige Kümmernis.


Ba, zdá se, svědomí že těchto lidí
se za katanství ono do dnes stydí.


Und der das Lied euch gesungen,
Hat auch die Welt sich beschaut;
Er hat bei den Wilden gehauset,
Und sich mit ihnen erbaut.


Da kam der Mai mit Sang und Blust,
Der laute, bunte Erdenmai
Und aller Kreaturen Lust,
Da kam der Mai mit Sang und Blust.
Da wandst du dich von meiner Brust
Und schnittst der Liebe Band entzwei.
Da kam der Mai mit Sang und Blust ...
Da war der Frühling mir vorbei.


Ernst und düster weih't sie mich
Ein zu stiller Trauer,
Meine Blicke wölken sich,
Und ein leiser Schauer
Weht mich an und presst mein Herz,
Meine Schritte wanken;
Von der Erde himmelwärts
Fliegen die Gedanken!


秋霜一夜凋榆柳
马上征夫最早寒
边女不须歌入塞
故乡明月梦中看


Jedoch dies Buch ist nicht ein totes Buch,
Nicht abgeschlossen ist's und abgetan:
Es lebt! Es wird noch stets daran geschrieben,
So lang am Stamm des Kaiserhauses noch
Ein Reis nur grünt, nur Eine Wurzel treibt.
Allein nicht die Gelehrten setzen's fort!
In jedem Haus führ' es der Vater selbst:
Raum findet hier noch mancherlei Gedenktag! –
Und wie die Glocke Freud und Leid verkündet,
Den Sieg, den Brand, die Hochzeit und den Tod,
So soll dies Buch ein stummes Zeugnis geben
Von Lust und Leid im Haus der Hohenzollern
Und, so vererbt vom Vater auf den Sohn,
Soll's lehren von Geschlechte zu Geschlecht,
Wie Glück und Schmerz des Kaiserhauses eins
Mit Glück und Schmerz sind dieses deutschen Volks.


Die Traube schwoll so frisch und blank,
Und ich nahm froh und frei
Aus ihrer Hand den jungen Trank –
Und als die letzte Traube sank,
Da war der Traum vorbei!


ولم أبت الشيخ وهو الغنى
وكل ما في الزواج المهور
وهل يملأ التيس عين المهاة
وهل تحمل الكركدن القصور


Très méchants, très poing sur la hanche,
Pour peu qu’un faquin les agace,
Que fin de siècle et fin de race
Vous êtes, chevelure blanche,


Hat sie dich ja doch verstoßen,
Und sie war so süß und schön!
Tausend Thränen sind geflossen,
Und sie durfte dich verschmähn –
Suche Ruh für deines Herzens Quaal
Hier ein Grab im einsam grünen Thal.


Und die Sonne – schaut dies Wunder an!
Wie ein Held läuft sie ihren Weg behende,
Und frohlocket, daß sie ohne Ende
Wohltun und erfreuen kann;
Segnet alles Wesen durch ihr Licht,
Segnet, und ermüdet nicht;
Sie ist ein Born dem nie gebricht,
Ein unverbrennlich Öl und brennt zu Seinem Ruhm
Wie eine Lampe vor dem Heiligtum,
Und treibt hinweg die Finsternis mit ihren Weh und Schmerzen
An ihr wird sonderlich der Herr erkannt.
Der Himmel um und um ist Sein Gewand,
Und sie der Stern auf Seinem Vaterherzen!


Wenn Angst und Zweifel in mir stürmet,
Und Nacht auf Nacht um mich thürmet,
Und alle Sinne sich im Schwindel drehn,
So will ich meine Hände falten,
Und mich an dich im Sinken halten;
Und sinkend werd' ich nicht vergehn.


Le petit à face minée,
Dont l'œil est comme un pâle ciel,
S'approche de la cheminée,
Tout tremblant, le soir de Noël.