Brilló una aurora de feliz memoria
En que cesaron lágrimas y duelos
Borrándose una mancha de la historia,
Y mil y mil acentos
Dieron tu nombre, ¡libertad sagrada!
A los montes, los Valles y los vientos.


Quando se brinca contente
Ao despontar da existência
Nos folguedos de inocência,
Nos delírios de criança;
A alma, que desabrocha
Alegre, cândida e pura —
Nesta contínua ventura
E' toda um hino: — esperança!


rüyamda da görmüştüm dün gece


Jsou Češi sedláci a všichni hrozně nízko.
A každým pohrdám, kdo Čechem být se hlásí.
Jen trochu přehledu – a moudrým vlastencem být;
jen to tě, Česká zem, od jisté zkázy spasí.


Nos êxtases dos místicos os braços
Abro, tentado de carnal beleza...
E cuido ver, na bruma dos espaços,
De mãos postas, a orar, Santa Teresa!...


Ich halt' das Hifthorn an den Mund:
Daher, daher, mein lieber Hund;
Gesellmann mein, Gesellmann fein,
Heut' wollen wir beisammen sein.


Non perché macchia al vostro onor né danno
fess'io già mai con lingua o con inchiostro,
ma acciò che quei che dopo noi verranno


A v tu chvíli na výsostech
zahlaholil hlas až milo:
„Ejhle, ten je syn můj milý,
v kterém se mi zalíbilo!“


Inde Chyo cantat fugientia bella Gigantum
Numina, cum Clymenes muta manet cythara.


Hát az ostor?


Seguendo voi vedrò quei sette colli,
Che poser giogo ai più superbi monti,
Vedrò l'onor che spento ancor riluce.


Wie süß ist es, sprach man von sich.
Man ist nicht mehr ein stummes Ich,
Man kann sich fast mit sich versöhnen
Und sich das Leben abgewöhnen.
Man wird zum zarten Spiegelbild
Und sieht und denkt und grinst so mild,
Denn was gewesen, ist geschehn,
Und jeder hat's ja nicht gesehn;
Und was gewesen, kommt nie wieder,
Und darum schreibt man es wohl nieder.
Man muß es sich nur eingestehn:
Das Leben will vorübergehn.
Denn seht, im Alter kommt ein Jahr
Wo, was gewesen, nie ganz war,
Dummheit von dazumal und Sünden
Die werden dann zu reichen Pfründen,
Erinnerung wird Kapital
Datiert auf Annodazumal.
Denn wenn man es bei Licht besieht,
Wenn was Geheimes wo geschieht,
Das Heimlichste, das wird ein Fest,
Wenn's später sich erzählen läßt.


登台长早下台迟
移遍胡床无处移
不是清凉罢挥扇
自缘手倦歇些时


Er spielte noch, als schon der Hahn gekräht
Und manche Saite zersprungen.
Auf Dreien spielt er die Trinität
Auf zweien die Engelszungen.


Wenn bei Nacht die Thräne fliesset und der Seufzer früh erwacht.


Oh! virgem dos meus amores,
Dá-me essa folha singela!
Quero sentir teu perfume
Nos doces aromas del
E nessa malva-maçã
Sonhar teu seio, donzela!


Ma perché puote vostro accorgimento
ben penetrare a questa veritate,
come disiri, ti farò contento.


Wann der Artzt aus reiffem Raht
Zucker hat
Frucht-loß vorgeschrieben/
Muß durch bitters Aloë 11
Dann das Wehe
Werden abgetrieben;
Daphnis pflegt das Myrrhen-Oel
Häuffig zu ertheilen/
Wann die Sund-erkranckte Seel
Schwärlich mehr zu heilen.


Assim, minhalma, assim um dia adormeceste
Na floresta ideal da ardente mocidad
Abria a fantasia — a pétala celest
Zumbia o sonho douro em doce obscuridad
Assim, minhalma deste o seio (ó dor imensa!)
Onde a paixão corria indômita e fremente!
Assim bebeu-te a vida, a mocidade e a crença,
Não boca de mulher  mas de fatal serpente!


تربعت من جرع العزاف
فالحزن فالدهنا الى جفاف


Und o wie liebreich sorgt er auch für mich!
Statt Golds und Ruhms, giebt er
Vermögen mir die Wahrheit einzusehn,
Und Freund' und Saytenspiel.


Vi abrirse, a la rociada matutina,
las rosas de un color tan inflamado,
que se hubiera de lejos estimado
que un fuego ardiera por su verde espina


Hoje, que o sol raiou mais otimista,
peço a todos que não despertem bruscamente as crianças,
que não perturbem seu brincar profundo,
que não maculem sua imensa purez
Peço que contem com voz suave e penetrante
que existiu um menino, em Hirochima,
despertando sempre antes do sol
— seu fiel e necessário amig
Gostava de vê-lo surgir
sereno, lento, quente e belo,
por entre a madrugada fri
E quando uma dor lhe abatia,
esperava do Diário-Sol-Gigante
o ansiado carinh
Um dia, porém,
viu, de repente,
o Sol explodir
em insuportável clarão;
e pensou que o Sol enlouquecera,
que por algo se ofendeu,
que saltou sobre a terra
em sádica vinganç
E, então, perguntou,
ante a nuvem viva de átomos
endiabrados e irremediáveis,
queimando seu pueril amor matinal,
seu gesto de espanto e temor,
seu olhar meigo, curioso e interrogativo:


Ha belépsz a házba, szent borzalom száll rád:
Meglátod az ókort, hogyha még nem látád,
Régi karosszékek, régi almárjomok,
Az egyik roskadoz, a másik tántorog.


Las raíces de la referencia
según excelsos filósofos y poetas sublimes
cercenadas:
socorro.
   *
La poesía
prolonga la realidad
cuando ésta cesa justo antes de lo mejorcito
por pura cabezonería.
La poesía
despliega haces de realidad paralela
cuando la realidad se niega a ver más allá de sus narices
de modo injustificable.
La poesía y la realidad
intersecan continuamente
en puntos líneas planos espacios de muchas dimensiones.
Son las geometrías de la risa incoercible
y las del sufrimiento.


أَبى آبي الهَوى أَن لا تُفيقا
وَحَمَّلَكَ الهَوى ما لَن تُطيقا
بِرُغمِ البَينِ لا صارَمتُ شُرّاً
وَلا زالَت وَإِن بَعُدَت صَديقا
كَذاكَ بَكَيتُ مِن طَرَبٍ إِلَيها
وَبِتُّ أَشيمُ بِالنَجَفِ البُروقا
وَما أَدري إِذا ما جُنَّ لَيلٌ
أَشَوقاً في فُؤادي أَم حَريقا
أَلا يا مُقلَتَيَّ دَهَمتُماني
بِلَحظِكُما فَذوقا ثُمَّ ذوقا
لَقَد قالَ الرَوافِضُ في عَليٍّ
مَقالاً جامِعاً كُفراً وَموقا
زَنادِقَةٌ أَرادَت كَسبَ مالٍ
مِنَ الجُهّالِ فَاِتَّخَذَتهُ سوقا
وَأَشهَدُ أَنَّهُ مِنهُم بَريٌّ
وَكانَ بِأَن يُقَتِّلَهُم خَليقا
كَما كَذَبوا عَلَيهِ وَهوَ حَيٌّ
فَأَطعَمَ نارَهُ مِنهُم فَريقا
وَكانوا بِالرِضا شُغِفوا زَماناً
وَقَد نَفَخوا بِهِ في الناسِ بوقا
وَقالوا إِنَّهُ رَبٌّ قَديرٌ
فَكَم لَصِقَ السَوادُ بِهِ لُصوقا
أَيَترُكُ لَونَهُ لا ضَوءَ فيهِ
وَيَكسو الشَمسَ وَالقَمَرَ البَريقا
فَظَلَّ إِمامُهُم في البَطنِ دَهراً
وَلايَجِدُ المُسَيكينُ الطَريقا
فَلَمّا أَن أُتيحَ لَهُ طَريقٌ
تَغَيَّبَ نازِحاً عَنهُم سَحيقا
وَفَرَّ مِنَ الأَنامِ وَكانَ حيناً
يُقاسي بَينَهُم ضُرّاً وَضيقا
فَمَن يَقضي إِذا كانَ اِختِلافٌ
وَيَستَأدي الفَرائِضَ وَالحُقوقا
وَقالَ المَوصِليُّ إِلَيهِ بابٌ
فَلِم لَم يُعطَ لِلَثغَتَهُ لَعوقا
وَيَبريهِ فَقَد أَضناهُ سُقمٌ
كَأَنَّ بِوَجهِهِ مِنهُ خَلوقا
وَقالَ وَفي الأَئِمَّةِ زُهدُ دَينٍ
وَلَم يَرَ مِثلَ شَيعَتَهِم فُسوقا
وَقَد عُرِضَت قَيانُهُمُ عَلَينا
وَباعوا بَعضَهُم مِنّا رَقيقا
يُناطِحُ هامُهُنَّ لِكُلِّ بابٍ
مِنَ السودانِ يَحسَبُهُنَّ بوقا
عَظيماتٌ مِنَ البُختِ اللَواتي
تَخالُ شِفاهَها عُشَراً فَليقا


Herr der du mich erhört/
Wen dich mein Geist geehrt.
Wie das mich itzt versehrt/
Der natterzungen tolles zischen?
Soll mich den jede stundt/
Der falschen läster mundt
Das lügen-reiche maul verletzen?
Mein Gott! wen wirstu mich ergetzen/
Vndt diese threnen mir abwischen?


Auch nicht ins Grab der Lorelei
Verirrt sich mehr mein schwankes Steuer;
Die Zeit verliebter Abenteuer,
Für mich ist sie schon längst vorbei!


Ja, Vater! der du deinen Erdekindern
Gezählte Tage gibst,
Dein Sänger ist zufrieden mit dem Tage,
Der nun in Westen scheid't.
Zwar eine trübe Stunde –
Doch nein, er wird nicht klagen!
Die Stunde kam von dir.


Pějící slavík na dubě
V noci více nesedá,
Bouř kdy v kraj se vrhne, ptactvo
Svou nadarmo skrýš hledá.


Fürsten sind das Licht der Welt und der Unterthanen Leben!
Drum wir ihnen billig auch Hertz und Licht zum Opffer geben.
So viel Licht- und Fackel-Stralen die geraume Stadt izt hegt/
So viel Leben/ Heyl und Glücke sey dir Hertzog zugelegt!


Die ganze Bande lag in Krämpfen;
na wart't, Kanaljen, es kommt noch besser,
ich will euch schon die Ohnmacht dämpfen!
Und schnipp schnapp flitz: mein Taschenmesser:
herrjee, wie wurden sie plötzlich munter!
Frau Klooß, geborene Freiin, schrie:
»Allmächtiger Vater, er mordet sie« –
und holterdipolter, stuhlüber stuhlunter,
als ob ein Satan zwischen sie führe,
das ganze verehrliche Lesekränzchen,
germanische wie semitische Pflänzchen,
klabotter klabatter hinaus zur Türe.


A szépek közt nem mondhatom
Fő superlativusnak,
A rútak közt sem tarthatom
Inferior gradusnak;
Kimondom hát egy sommába:
Lori a szépek sorába
Lehet diminutivum.


Milý brachu, v této věci –
je to ovšem proti zvyku –
musíte se obrátiti
k nějakému historiku:
máte krev a cit a mysl
jako starý Táborita,
a když vám ten znalec dějin
vyvrátí, v běd moři že se
neoct’ národ jezovitstvem,
potom teprv přestane se
zjevovat i odporný vám
jezovita.


Mit Ehrfurcht stand ich einst vor dir,
In einer ernsten Stunde,
Den Segen, fromm, erbat ich mir
Von deinem heil'gen Munde.
Du sahst nicht mehr, du hörtest kaum,
Kalt waren deine Hände,
Und, sprachst du, war's, als ob im Traum
Ein Todter Worte fände.


Occhi, se ben mirate
io pur ho vita e pur son senza vita,
ché quella che ho smarrita


„Že dáš? Toť naším plenem, hleď,
tvůj hojný zlata měch
i na Moravě skradených
tři vozy vzácných kněh!


Miluje svobodu – na volném prostranství
pustí se do letu v třeštivé zvůli –
ale zapískni na něho, přísně vzkřikni –
poslušně vrací se k tobě, a plíží,
ocasem, zadkem ochotně vrtě, pohledem prose,
že se byl vzdálil...


Však dobro! Věčný paprsk s rajských výší!
On stále dolů k lidstvu přetéká
a hřeje, vnadí nitro člověka
a kráse, lásce staví stan tam v tiši.


Хвалился нѣкогда ему сонъ данной частью,
И сильною своею властью,
Расказывая щастью,
Что онъ простова мужика,
И дурака,
Въ боярской чинъ поставилъ,
Прославилъ,
И золота ему кадушекъ пять наплавилВсево довольно онъ имѣлъ:
Не зная азбуки и грамотѣ умѣлъ,
И славою во всей подсолнечной грѣмелъ:
А лутче и всево: любовницу имѣлъ,
Прекраснѣйшую саму:
Такую даму,
Какихъ десятка нѣтъ у насъ и на РусНагнувшися предъ нимъ покорствуй и труси,
И милости себѣ у идола просИмѣлъ еще болванъ повадку,
Когда ково не взлюбитъ онъ,
Тому содѣланъ тяжкій стонъ,
А иногда и лихорадкА щастіе даетъ
Такой ему отвѣтъ:
Во брѣдѣ истинны ни на полушку нѣтъ,
Что здѣлалъ ты мой свѣтъ,
Я здѣлала сама, и слово въ слово то же;
Но дѣйствіе мое гораздо подороже;
То истинна была:
И даръ мой только смерть едина отнялСонъ на ето сказалъ: обѣимъ имъ мѣчталось;
Да твой болванъ то все по жизни позабылъ,
Какой бояринъ онъ на свѣтѣ етомъ былъ:
А мой болванъ тово по снѣ не позабылъ,
Какой бояринъ онъ на свѣтѣ етомъ былъ;
Такъ лутче, что хотя то въ памяти осталос


A jsi-li v hloubce duše spokojen,
pak nechať vše tě haní, ven a ven,
jas slunný zulíbá tě v smírném sletu
a rozvineš se sobě zas i světu.


Málo je těch šibenic.
Ještě tři tu vojáčkové,
ještě tři tu sokolíci
vypřímeni čekají,
v očích jiskra vítězná.
Již je vedou k starým stromům,
rozsochatým, co tak vlídně
na cestu jim šuměly,
vítaly je, vítaly.
Na větvích už oprátky –
na oprátkách visí už
ti tři mladí vojáčkové,
ti tři mladí sokolíci
z české země daleké.
Jaká alej nevídaná,
jaká alej vítězná!
Vstupní alej Svobody
rodné země daleké.


Apoll, auf den sie um Beistand sahn,
nahm ihrer sich aus Mitleid an.
»Ich selber wüßte, bei meinem Leben!«
sprach er, »Olympien nichts zu geben
das Sie nicht besser hätt – Allein,
betreffend die Herrn und Fräulein fein,
die Ihr als Commensalen dienen,
(doch nichts für ungut!) bei manchen von ihnen
mag dies der Fall nicht immer sein.
Drum dächt ich wir schickten insgemein
zur Notdurft der Dipnosophisten,
die unsre Fürstin in Ihrer Pfalz
bei Tafel zu amusieren gelüsten,
Ihr einen Zentner – Attisch Salz.«


I want a hero


幽虫声唧唧
感此秋夜长
起坐弹鸣琴
兰釭炫馀光


Ach, vždyť toho nese vrchovatě
darem, věrná druže:
hvězdnou setbu na luhy i hatě,
na tvář bledou růže;
horských strání čela mile jasní,
ledy hladí na klouzačku dětem,
sněti stromův obaluje květem,
a mé srdce podsněžkami básní.


Die schöne Morgenröt ließ Purpur-Perlen fallen /
die Kindheit: bald darauf die Jesus-Sonne scheint /
in welcher Gottheits Glanz und Liebes-Hitz vereint.
All' Herzens-Gnadenschätz aus diesem Heil-Liecht strahlen.
Das Lösungs-Ader-Gold muß Lieb-zerschmelzet wallen.
Das Wunder-gütig Kind vor gier und sehnen weint:
es komme nimmermehr die Heiles-Stund / es meynt /
die Segen-Flut sein Blut zu giessen aus mit allen.
Die Ewig Gottheit sich in Kindes-Wölklein hüllt.
Gleich wie uns dunkt die Sonn' in eine Hand zufassen /
von wegen grosser Weit: so Er / als Gott / erfüllt
das ganze All / und will sich gleichwol tragen lassen.
Es hat die selbste Ruh nit Ruhe / bis sie stillt
der Menschen Vnglücks-Lauff / ihr Gter / und Gottes hassen.


Eine Lust auf Erden
Macht mir die Beschwerden
Alles Kummers leicht,
Wenn ich nehmlich dencke,
Was mir vor Geschencke
Gottes Liebe reicht;
Seine Treu
Wird täglich neu,
Und die Wollust seiner Güte
Stärckt mein schwach Gemüthe


Ba sami, sami... Věky v stromech šumí,
věž kostelní se věky vzhůru tyčí –
Leč lidé? Plémě časné, trpasličí,
tak jako v podzimkový podvečer ta pole,
přes která vítr jako Osud fičí,
vždy svoji víc, a sami, srdce smutné, holé,
pustnou a chladnou, spřádají své dumy,
až druhu druh už více nerozumí...


So ragt und wälzt sich in der Zukunft Reich
Ein Schemen.
Mein Sinnen sonder Kraft, Gedanke bleich –
Wer will mir nehmen
Das Hoffen, was ich in des Herzens Schrein
Gehegt als meiner Armut Edelstein?


Děl hlas: „Toť shoda, snivá tvář
a v očích tichý bol.
I rozdíl vidím: Svatozář.
Scházela leckdy svatozář,
nebylo aureol.


Švární ženci žíto žali,
Já sem klásky zbírala;
A můj nejdražší prstýnek,
Nevím, za kterým sem ztratila.


Das sagt mir wohl einander nach.


Dí tam bratr k sestře: „Tvůj duch vbitvě větřil,
Ani bratra svého neušetřil;
Hle, jak jsi mne do ramena bodla;
Chránila tě víckrát paveza má zvučná.“
Odvece mu sestra: „Odpusť, bouře hlučná
Spletla mysl, žes to, jsem hned neuhodla:
Poznavši tě, krve jsem se lekla,
Tu se druhá rána hbitě smekla.“


井梧写句付宫沟
墨汁啼痕字面稠
虎豹九重严夜禁
争能禁得水东流


Pero si por ventura acaso vive,
que aunque es dificultoso ya se vido,
queda de otro veneno defendido
que ni le empece ni hay por qué lo esquive.


— Questo — dirai — può un servitor discreto
patir; che quando monsignor suo accresce,
accresce anco egli, e n’ha da viver lieto. —


»›Gott mit uns!‹ ist das Wort, worin ich Frieden finde,
›Gott mit uns!‹ ist der Sieg, worin ich überwinde;
Ei, rüstet euch mit Macht, Welt, Teufel, Sünd' und Höll',
Schaut in mein Innerstes, hier ist Immanuel!«
So spricht der edle Geist, der Gott im Grund besitzet,
»Sein Nahesein gibt Mut, sein Nahesein beschützet;
Gott nimmt mich bei der Hand, er geht mit mir allein,
Da sagt er mir ins Ohr: So soll dein Wandel sein.«


يا من يحن إلى نجدٍ وناديها
غرناطةٌ قد ثوت نَدْدٌ بواديها
قف بالسّبيكة وانظر ما بساحتها
عقيلة والكثيب الفرد جاليها
تقلّدت بوشاح النهر وابتسمت
أزهارها وهي حليٌ في تراقيها
وأعين النرجس المطلول يانعة
ترقرقَ الطلّ دمعاً في مآقيها
وافترّ ثغر أقاحٍ من أزاهرها
مقبّلاً خدَّ ورد من نواحيها
كأنما الزهر في حافاتها سحراً
دراهمٌ والنسيم اللَّدْنُ يَجْبيها
وانظر إلى الدوح والأنهار تكنُفُها
مثل الندامى سواقيها سواقيها
كم حولها من بدور تجتني زَهَراً
فتحسب الزهر قد قبَّلْن أيديها
حصباؤها لؤلؤ قد شفَّ جوهرها
والنهر قد سال ذوباً من لآليها
نهر المجرة والزهر المطيفُ به
زُهرُ النجوم إذا ما شئت تشبيها
يزيد حسناً على نهر المجرّة قد
أغناه دُرُّ حَبابٍ عن دراريها
يدعى المنجّم رائيه وناظره
مسمَّياتٌ أبانتها أساميها
إن الحجاز مغانيه بأندلسٍ
ألفاظها طابقت منها معانيها
فتلك نجد سقاها كلُّ منسجمٍ
من الغمام يُحيّيها فيُحْييها
وبارقٌ وعُذيبٌ كلّ مبتسم
من الثغور يُجلّيها مُجَلِّيها
وإن أردت ترى وادي العقيق فَرِدْ
دموعَ عاشقها حمراً مجاريها
وللسبيكة تاج فوق مفرقها
تودُّ دُرُّ الدراري لو تُحلّيها
فإن حمراءها والله يكلؤُها
ياقوتةٌ فوق ذاك التاج يُعليها
إن البدور لتيجانٌ مُكَّلَلة
جواهرُ الشهب في أبهى مجاليها
لكنها حَسَدَتْ تاج السّبيكة إذ
رأت أزاهرهُ زهراً يُجَلِّيها
بروجها لبروج الأفق مُخْجِلةٌ
فشُهبُها في جمال لا تضاهيها
تلك القصور التي راقت مظاهرها
تهوى النجومُ قصوراً عن معاليها
لله لله عيناً من رأى سحراً
تلك المنارة قد رقَت حواشيها
والصبحُ في الشرق قد لاحت بشائره
والشُّهب تستنُّ سبقاً في مجاريها
تهوي إلى الغرب لما غالها سَحَرٌ
وغمَّضَ الفجرُ من أجفان واشيها
وساجع العود في كف النديم إذا
ما استوقفت ساجعات الطير يُغريها
يبدي أفانين سحر في ترنّمه
يُصبي العقولَ بها حسناً ويَسبيها
يَجُسُّهُ ناعمُ الأطراف تحسبها
لآلئاً هي نورٌ في تلاليها
مقاتل بلحاظٍ قوسُ حاجبها
ترمي القلوبَ بها عمداً فتُصميها
فباكر الروض والأغصان مائلة
يثني النفوسَ لها شوقاً تَثنّيها
لم يرقصِ الدّوح بالأكمام من طرب
حتى شدا من قيان الطير شاديها
وأسمعتها فنون السحر مبدعةٌ
وُرْقُ الحمام وغنّاهَا مُغنّيها
غرناطة آنسَ الرّحمنُ ساكنَها
باحت بسر معانيها أغانيها
أَعْدَى نسيمُهُمُ لُطْفاً نفوسَهمُ
فرقة الطبع طبعٌ منه يُعْديها
فَخلّدَ الله أيام السرور بها
صُفراً عشيَّاتها بيضاً لياليها
وروّضَ المحل منها كلُّ منبجسٍ
إذا اشتَكَتْ بقليل الجدب يُرويها
يحكي الخليفةَ كفّاً كلّما وَكَفَتْ
بالجود فوق موات الأرض يُحييها
تُغْني العفاةَ وقد أمّتْ مكارمُه
عن السؤال وبالإحسان يُغْنيها
لها بنانٌ فلا غيثٌ يساجلُها
جوداً ولا سحبُه يوماً تدانيها
فإن تصُبْ سحبُه بالماء حين هَمتْ
بعسجدٍ ولُجَيْنٍ صاب هاميها
يا أيها الغوثُ أنت الغوثُ في زمن
ملوكُه تَلِفَتْ لولا تلافيها
إن الرعايا جزاك الله صالحة
ملكت شرقاً وغرباً من يراعيها
إن الخلائق في الأقطارِ أجمعها
سوائمٌ أنت في التحقيق راعيها
فكلُّ مصلحة للخلق تحكمها
وكلّ صالحة في الدين تنويها
إذا تيمَّمْتَ أرضاً وهي مجدبةٌ
فرحمةُ الله بالسقيا تُحيِّيها
يا رحمةً بثّت الرُّحمَى بأندلسٍ
لولاك زُلزلتِ الدنيا بمن فيها
في فضل جودك قد عاشت مشيختها
في ظل أمنك قد نامت ذراريها
في طول عمركَ يرجو الله آملُها
بنصر ملكك يدعو اللهَ داعيها
عوائدُ الله قد عُوِّدْتَ أفضلها
لتبلغ الخَلْقُ ما شاءت أمانيها
سُلَّ السعودَ وخَلِّ البيضَ مُغمدةً
واضربْ بها فريةَ التَّثليث تَفْريها
لله أيامك الغرٌُّ التي اطَّردَتْ
فيها السعودُ بما ترضى ويُرضيها
لله دولتك الغَرَّاء إنّ لها
لكافلاً من إله العرش يكفيها
هيهاتَ أن تبلغَ الأعداءُ مأرُبَةٌ
في جريها وجنودُ الله تحميها
هذي سيوفك في الأجفان نائمة
والمشركون سيوف الله تُفنيها
سريرةٌ لك في الإخلاص قد عَرَفَتْ
حُسْنى عواقبها حتى أعاديها
لم يحجب الصبحُ شهبَ الأفق عن بصر
إلا وهديُك للأبصار يُبديها
يا ابن الملوك وأبناء الملوك إذا
تدعو الملوكُ إلى طوع تُلَبّيها
أبناءُ نصرٍ ملوك عزّ نصرُهُمُ
وأوسعوا الخلق تَنْويها وترفيها
هم المصابيح نور الله موقدها
تضيء للدين والدنيا مشاكيها
هم النجوم وأفق الهدْي مطلعها
فوزاً لمَهْديِّها عزاً لهاديها
هم البدور كمالٌ ما يفارقها
هم الشموسً ظلام لا يُواريها
قضت قواضبُها أن لا انقضاء لها
وأمضت الحكمَ في الأعدا مواضيها
وخلّدت في صفاح الهند سيرتها
وأسندت عن عواليها معاليها
وأورثتك جهاداً أنت ناصره
والأجر منك يُرضِّيها ويحظيها
كم موقف ترهب الأعداءُ موقفَهُ
والخيل تَردي ووقع السُّمر يُرديها
ثارت عجاجته واليوم محتجبٌ
والنقع يؤثر غيماً من دياجيها
وللأسنة شهب كلما غربت
في الدار عين تجلَّت من عواليها
وللسيوف بروقٌ كلما لمعت
تُزجي الدماء وريح النصر يُزجيها
أطلعتَ وجهاً تريك الشمسَ غُرَّتُهُ
تبارك الله ما شمسٌ تُساميها
من أين للشمس نطق كله حكم
يفيدها كلَّ حين منك مُبديها
لك الجيادُ إذا تجري سوابقها
فللرياح جيادٌ ما تجاريها
إذا انبرت يومَ سبقٍ في أعنَّتها
ترى البروق طلاحاً لا تباريها
من أشهبٍ قد بدا صبحاً تُراعُ له
شُهبُ السماء فإن الصبح يخفيها
إلا التي في لجامٍ منه قيَّدَها
فإنه سامها عزَّ وتنويها
أو أشقرٍ مرّ عن شقر البروق وقد
أبقى لها شفقاً في الجو تنبيها
أو أحمرٍ جمره في الحرب متّقدٌ
يعلو لها شَررٌ من بأس مُذكيها
لون العقيق وقد سال العقيق دماً
بعطفه من كُماةٍ كرَّ يُدميها
أو أدهمٍ ملء صدر الليل تنعله
أهلّة فوق وجه الأرض يبديها
إن حارت الشهبُ ليلاً في مقَّلده
فصبح غُرَّته بالنور يَهديها
أو أصفرٍ بالعشيّات ارتدى مرحاً
وعُرفُه بتمادي الليل يُنبيها
مُموّهٌ بنفارٍ تاه من عجب
فليس يعدمُ تنويها ولا تيها
وربّ نهر حسام رقَّ رائقه
متى تَرِدْهُ نفوسُ الكفر يُرديها
تجري الرؤوس حباباً فوق صفحته
وما جرى غير أن البأس يُجريها
وذابلٍ من دم الكفّار مشربُه
يَجني الفتوحَ وكفُّ النصر تجنيها
وكم هلالٍ لقوسٍ كلَّما نبضتْ
ترى النجومَ رجوماً في مراميها
أئمة الكفر ما يَمَّمْتَ ساحتها
إلا وقد زُلزلتْ قسراً صياصيها
يا دولة النصر هل من مبلغ دولاً
مضينَ أنك تُحييها وتُنسيها
أو مبلغ سالفَ الأنصار مأكلةً
والله بالخلد في الفردوس يَجزيها
أن الخلافة أعلى الله مظهرها
أبقتْ لنا شرفاً والله يبقيها
يا ابن الذين لهم في كل مكرمة
مفاخرٌ ولسان الدهر يُمليها
أنصار خير الورى مختار هجرته
جيران روضته أكرمُ بأهلِيها
أسمتهُمُ الملّة السمحاءُ تكرمةً
أنصارَها وبهم عزّتْ أواليها
ففي حُنَيْنٍ وفي بدرٍ وفي أُحُدٍ
تُلْفَى مفاخرهم مشهورةً فيها
وَلْتَسْأَلِ السِّيَرَ المرفوعَ مسندُها
فعن مواقفهم تُرْوى مغازيها
مآثرٌ خلَّد الرّحمن أُثرتها
ينصّها من كتاب الله تاليها
له الجهاد به تسري الرياح إلى
ممالك الأرض من شتى أقاصيها
تُحدى الركاب إلى البيت العتيق به
فمكّةٌ عَمَرَتْ منه نَواديها
بشائرٌ تسمعُ الدنيا وساكنها
إذا دعا باسمك الأعلى مُناديها
كفى خلافَتَكَ الغراءَ منقبةٌ
أنّ الإلهَ يُوالي من يُواليها
وقد أفاد بنيه الدهرُ تجربةً
أنّ الإلهَ يُوالي من يُواليها
إذا رميت سهام العزم صائبةً
فما رميتَ بل التوفيق راميها
شكراً لمن عظمت منا مواهبُهُ
وإنْ تُعَدَّ فليس العدُّ يُحصيها
عما قريبٍ ترى الأعيادَ مُقبلةً
من الفتوح ووفدُ النصر حاديها
وتبلغُ الغاية القصوى بشائرها
فقد أظلتْ بما ترضى مباديها
فاهنأ بما شئت من صنع تُسَرُّ به
وانْو الأمانيَّ فالأقدار تُدنيها
مولايّ خذها كما شاءت بلاغتها
ولو تُبَاعُ لكان الحسنُ يَشريها
أرسلتها حيثما الأرواح مرسلةٌ
نوادراً تنشر البشرى أمانيها
جاءت تُهنيك عيد الفطر معجبةً
بحسنها ولسانُ الصدق يُطريها
البِشر في وجهها واليمن في يدها
والسّحرُ في لفظها والدرُّ في فيها
لو رصَع البدر منها تاج مفرقه
لم يرضَ درَّ الدراري أن تحُلّيها
فإن تكن بنتُ فكري وهو أوحدها
نُعماك في حِجره كانت تُربّيها
في روض جودك قد طوّقتني مِننا
طوقَ الحمام فما سجعي مُوَفيّها
ولو أعرتُ لسان الدهر يشكرها
لكان يقصرُ عن شكرٍ يُوَفّيها
بقيتَ للدين والدنيا إمامَ هدى
مبلَّغ النّفس ما ترجو أمانيها
والسعد يجري لغايات تؤمِّلها
ما دامتِ الشُّهب تجري في مجاريها


巨海澄澜波自平
停车冉冉看潮生
岂同八月吴江会
共骇潮头万鼓鸣


Lidé budou ihned hledat vztahy
mezi autorem a vaším zrakem,
budou usmívat se potměšile
a pak domovnickým zorným úhlem
budou soudit, budou kritisovat –
mám vám připsat opravdu tu knížku?


أضافَ الى الجُفونِ السّودِ شعْراً
كجُنْحِ اللّيلِ أو صِبْغِ المِدادِ
فقُلْتُ أميرُ هذا الجيْشِ تَزكو
الأجورُ لهُ بتَكْثيرِ السّوادِ


三郎庙坏掩仓琅
古树千年挂夕阳
重访信陵门下客
故居秋草没人长


تمنَّى رجال ما أرادُوا وإنَّما
تمنَّيْتُ أنْ ألقاكَ حيثُ أُرِيدُ
وقد غَفلتْ عينُ الرقيبِ ومُقلتِي
بلا حَذَرٍ في عارضيكَ تَرودُ
وأشكُو الذي لاقيتُ بعدَك إنَّهُ
عجائبُ يُجْرِي الدمعَ وهي جَمودُ
وما بينَ أثناءِ الكلامِ تَغَازُلٌ
عِتَابٌ وعَتْبٌ كاذِبٌ ووعُودُ
حديثٌ يُزِلُّ العُصْمَ وهيَ منيعَةٌ
وتُنْظَمُ منه في النُّحورِ عُقودُ
وضمٌّ كَلَفِّ الريحِ غُصْنَي أراكةٍ
تَميدُ على عِطْفيَّ حيثُ أمِيدُ
وبين مجاري اللحظتينِ من الهَوى
عقودٌ عليهنَّ القلوبُ شهودُ
أناولكَ الصَّهباءَ طَوراً وتارةً
تناولني والحادِثَاتُ رقودُ
فيا قَمَراً قد بانَ عَنِّيَ ضَوؤهُ
لياليَّ والأيامُ بعدَك سُودُ
ويا مورِداً قد سَدَّ عنِي طريقَهُ
رماحُ العِدَى هل لي عيك وُرودُ
ويا بَرَدَاً ما ذُقْتُه غيرَ أنَّهُ
على ما أرى عَذْبُ المذَاقِ بَرودُ
أما نغبةٌ من فضلِ كاسِكَ يشتفي
بها من لهُ بين الضُلوعِ وقودُ
نَعِمنا زماناً ثم فرَّقَ بينَنا
يَدُ الدَّهْرِ تُبْدي كيدهُ وتُعيدُ
أُعَلِّلُ نفسي باللِّقاءِ فإن أعِشْ
إِلى أنْ أراكُمْ إنَّني لجليدُ
وإنْ لم يكنْ بيني وبينَ لِقائِكمْ
سِوى عُمْرِ يومٍ إنَّه لَبعيدُ


La bella donna di gran sonno oppressa
incatenata fú, prima che desta
portaro il frate incantator con essa
nel legno pien di turba afflitta e mesta
la vela in cima l arbore rimessa
spinse il naviglio, a l Isola funesta
dove chiuser la donna in rocca forte
sin a quel dì ch a lei toccò la sorte


Auf allen Wipfeln wacht es auf
und schüttelt sich und ruft nach Taten ...
In lautem Streiten und Beraten
erhebt sich endlich Hauf um Hauf.


霜明野水晓粼粼
芦叶黄时少白苹
船上忽逢吴客子
牵衣双手拂征尘


Denkt heimwärts still an sein Töchterlein;
Das macht, daß um sein Angesicht
Fast trübe sich's, wie ein Wölklein, flicht.


Vad paripáim, hajrá.
Tomporotok ma véresre verem.
Ma én vagyok ifju Apolló.
No, ki jön utánunk?
Ki éri utol tüzes szekerem?


Ecco ch'a tempo e a loco
il Ciel, ch'opra là su, qua giù dispone
virtù, giustizia a un tratto e parangone.


Sollten wir wenden uns
Ab von dem Glanz?
Sollten verblenden uns
Halb oder ganz?


Nicht mit Kritik-Miene
Schau aufs Ideale,
Sonst flieht Venusine.«


Na kraji lodi stál jsem v zamyšlení
a zíral, jak se ztemnělý proud pění,
jak z ruky plavce náhlým vzmachem veslo
tmou zablesklo a do hlubiny kleslo,
tu dlouhý svit a juž se za ním stmělo...
Jak myšlénky a tužby v srdci sirém
kol něho vlny zakroužily vírem.
Ó což to veslo vlnám vyprávělo!
a vlny zas, ač ňadro jejich zrylo,
mu pověděly vše, co v nich se krylo
a chvíli spolu šly jak staří známí.
V tom z objetí jim veslo lítlo spěchem
tmou blesklo jako pramen nad skalami
a vlny za ním zachvěly se vzdechem.
A veslo opět v ně se ponořilo,
na vodě širé kruhy utvořilo,
ty rostly dál a v ztrácení se chvěly
a vlny veslu znova vyprávěly,
a veslo šplíchlo, proud mu v souhlas šuměl
a jejich řeči zpěv můj porozuměl.
Ba veslo s vlnou staří byli známí.
Před nedávnem se veslo nad skalami
stěn Šumavských jak hrdá sosna pnulo,
co vln tu hnáno v spěchu nedočkavém
od zřídla svého v stínu jeho tmavém
si unavených rádo spočinulo!
Tam stála sosna řeky nad kolébkou,
zdroj Vltavy svou střehla chvojí hebkou,
s kořenem jejím vlna mladá hrála
a v koruně jí bouře nocovala.
Tu přišla řeka, sosně vyprávěla,
kde cestou jaká skalina se tměla,
o zdroji svém, o vlnek čilém spěchu,
o bájných květů čaruplném dechu,
o hvězdném kmitu, větví rozloženou,
jenž hrával její krystalovou pěnou,
o blescích zoře, o růžích červánků,
jež lehnou skalám do svraštělých spánků,
o zlatých kapkách rosy na pažitu,
o leknínu, jenž vzdychá v luny svitu.
A sosna opět vlnám za výměnu,
když pěnou svou jí stříkly do kořenů,
by zchladily ji v slunce palném žehu,
zas vypravuje o skalnatém břehu,
kde vyrostla a na němž lpí svým žitím,
a povídá, jak motýl spěje kvítím,
jak běží brouk a vyhřívá se v písku,
jak ptáče s písní letí ku křovisku,
jak větry přijdou a přátelským slovem
se uhostí pod šumným jejím krovem,
jak na ní hrají, dělí se a pojí
se houpajíce na zelené chvoji;
jak letí kolem stíny, mlhy, páry
i pestrých mraků poletavé tvary,
tažného ptactva tichošumné tlumy,
dech jeseně i letní bouře dumy;
a na vršku, kde tmí se chumáč snětí,
kam ani paprsk slunce nedoletí,
jak orlí hnízdo mláďata svá tají,
s nímž větry jen a blesky pohrávají!


饱饭茶瓯到手空
缓寻芳事夕阳风
旋移丝竹深藏笋
漫长秋风远避丛


Jarní bouře, jarní bouře,
co je shnilo, trhej, ruj!...
Jarní bouře, jarní bouře,
kdy jí budeš, lide můj?


Sie streifte die goldnen Locken
Aus ihrem Angesicht,
Sie hob, so süß erschrocken,
Ihr blaues Augenlicht.
Und in den Nischen allen
Erwachen Ritter und Frau,
Die alten Lieder hallen
Im weiten Fürstenbau.


Konečně dopěno, dohráno juž,
mnichům se zjasnily tváře,
bubnů je provázel slavnostní tuš
do chládku refektáře.
Pan Kolda vesele k opatu sed’,
plnou číš rázem vyprázdnil hned,
vše viděl v růžové páře.


A tak jel jsem, hrdě jel jsem,
úsměv hrál mi kolem retů,
myšlénkami bavil jsem se
o své Vlasti miliné.


Der Verstand ist dein Gott, ein anatomischer Newton,
Wolltest du Nahrung für ihn, wo sie in Strömen erquillt
Wie du dem eigenen Herzen Tyrann warst, und dem Gemüthe
Harter Gebieter, so giebst auch dem Gemüthe du nichts.


E s'ella a prender non è conoscente,
Anzi t'avrà del tutto rifusato,
Sembianti fa che sie forte crucciato,
E pàrtiti da·llei san' dir nïente.


Du! nicht weiter, nicht zu Fremdem strebe!
Singe mir, die du dir eigen sangst.
Denke, daß ich liebe, daß ich lebe,
Denke, daß du mich bezwangst.


Nuž, buďte zdráva, matičko,
a přestaňte již štkáti!
Váš pláč a vaše soužení
vám syna nenavrátí.


Son gli Dei spettator, la terra è scena,
E noi siam gl'istrioni ond'ella è piena.


Egy roppant sorsot példáztunk mi ketten,
De rád nézett az Isten szívesebben,


Ma il Conte di Miceno e 'l Potta stesso
e Gherardo e Manfredi e 'l buon Roldano
gli furo intorno, e 'l vituperio espresso,
dov'ei cadea, gli fer distinto e piano;
indi promiser tutti essergli appresso,
e la pugna spartir di propria mano;
ond'ei riprese core, e per padrino
s'elesse il Conte dì San Valentino.


Es ist der Baum noch, Tal und Wald,
Die Welt ist jung geblieben,
Du aber wurdest seitdem alt,
Vorbei ist das schöne Lieben.


Wir auch gingen herum. Und kamen durch Stiegen und Gänge.
Mancher Vorhang tat sich auf und fiel zu.
Viele Schatten auf bleichen Dielen in Länge
Kamen um unseren Fuß wie Hunde in Ruh.


To each his suff'rings: all are men,
Condemn'd alike to groan,
The tender for another's pain;
Th' unfeeling for his own.
Yet ah! why should they know their fate!
Since sorrow never comes too late,
And happiness too swiftly flies.
Thought would destroy their paradise.
No more, where ignorance is bliss,
'Tis folly to be wise.


»Wenn meine Ahnen wüßten,
Wie ich verweichlicht bin,
Sie knirschten: einem Christen
Kommt solcher Tand zu Sinn?«
Und vor der Herrin Füßen
Wirft Ketten er und Tracht,
Die blauen Augen fließen –
Gismund? Gismunde lacht:


Getrost ist Ihm Sein Hertz und Sinn,
Drüm geht Er zu Pilato hinn,
Begehrt den Leichnam Jesu Christ,
Der Ihm auch nicht verwegert ist.


Der Regen goß, der Sturm schrie auf,
Blut floß um Kreuz und Hügel,
Und ruhig von des Kranzes Schlauf
Ein Vogel stieg gen Himmel auf
Mit purpurrotem Flügel ...


Dne třetího zas vyjel na čekání,
však sám děl: Naposled!
Jel, náhle, v úval kde se hora sklání,
co kouzelného zhled’.


uprostřed moře zvlněného
kovových vesel pohyby,
nad tichem jezer čekajících,
až luny svit je políbí,


A kde jsi ty byl na zábavě?


Набегает, уходит, и снова, светясь, возвращается,
Улыбается, манит, и плачет с притворной борьбой,
И украдкой следит, и обманно с тобою прощается, —
И мелькает, как кружево, пена во мгле голубоО, волна, подожди! Я уйду за тобой!
О, волна, подожди! Но отхлынул прибоСеребристые нити от новой Луны засвечаются,
Все вольней и воздушней уплывшему в даль кораблИ лучистые волны встречаются, тихо качаются,
Вырастает незримое рабство, я счастлив, я сплИ смеется волна: «Я тебя утоплю!
Утоплю, потому что безмерно люблю!»


Rouš mně frýdem hodlá vytřít zrak,
strýce Cukra jistějším mít tuší,
já však na vzdor radě hanby znak
na čelo mu vpálím, na mou duši!


أفي القمّة السكرى بخمر الأداهر
تعيشين أم في فكرتي وخواطري
وفي الواحة السجواء من مهمه الرؤى
تهيمين أم في خافقي ونواظري
تطوفين بي روحا غريبا بكفه
بقايا رفات من هشيم أزاهري
وتسرين في وهمي خيالا مشردا
تطارحه النجوى لحون مزاهري
وصوتك في آفاق فكري كأنه
صدى آهة مذبوحة في الحناجر
إذا همتُ في الشطآن أنشد سلوة
لدى الموج ردّ الموج ضحكة ساخر
وإن غنّت الأمواج خلت غناءها
أنين اليتامى أو نشيج الحرائر
وإن ومضت أصدافها كان ومضها
لظى جمرة حمراء تغلى بناظري
وإن مرت الأنسام تهفو حسبتها
من المس أنفاسا بجوف المساعر
وإن أرعشت جفنيّ تهويمة الكرى
تراءيت جرحا ساهدا في محاجري
وإن ذهلت عني تهاويل شقوتي
تحايلت حتى لا أفيق لسامري
وإن راودت قلبي الأماني تمثلت
له مدية خرقاء في كفّ جازر
وإن قلت إن العيش غنوة ضاحك
وأقبلت أحدو البشر نحو المعاصر
وأترعت كأسي والأخلّاء طاقة
من الزهر غذّتها أكف المواطر
وخلّفت دنيا الناس واهتز خافقي
حنينا إلى دنيا السرور المباكر
وذابت أهازيج النشاوى بمسمعي
وهوّمت الأرواح حول السوامر
وغمغمت الأشباح تتلو على الدنى
حديث الليالي والقرون الغوابر
ودوّمت عيني طائر هيض عشه
وأحرق جنينه لهيب الهواجر
ونادمت نجم الأفق وهو مصفّد
أسير براحات القضاء الدوائر
طرقت على الليل وهو مفازتي
وحجّبت عني النجم وهو مسامري
وفزعت أحلامي وأنسيتني غدى
وزدت فغلفت الظلام بحاضري
وألقيت في صمتي هزيم رواعد
وذوّبت في جفني تميمة ساحر
فأطرق والدنيا تدور على رحى
من الفكر والهم المقيم بخاطري
يسائلني صحبي وسمعي مجنّحٌ
تلقّنُه الأشاح همس الضمائر
وفي مقلتي دمع الغريب وفي فمي
عتاب إلى قلب الجدود والعواثر
وملء حنايا الصدر آهات ضارع
وملء شغاف القلب زفرات حائر
كأنك في عيني سهوم وفي دمي
رجوم وفي سمعي أنين الأعاصر
ملأت وجودي كله وأنا الذي
يعيش على الأحلام عيش المقامر
فلا أمنياتي في هواي حقيقة
ولا أنا عن نجواي يوماً بصابر
ولا أنت يا ذكرى الحبيب رحيمة
بقلب جريح في الرزايا مغامر
كأنك ألهمت النكال براحتي
ولقّنت حب الظلم من روح هاجري
ظننتك في قرب الحبيب خرافة
يلفقُها صرعى الغرام المخامر
وفي بعده أوّاه من نار بعده
تجرّعت يا ذكرى حميم المجامر
وما كان في أحلام عمري خرافةً
سوى أملي في حانيات المقادر
فليت حداة الموت يحدون موكبي
إلى جدثى المقرور بين المقابر
فما فرحى بالعيش وهو قصيدة
مهلهلة الأوزان ليست لشاعر
ومن صوّحت من عمره واحة المنى
فليس لصحراء الحياة بذاكر


Kurz und gut, im Lande Preußen
Wollt' ein jeder sich befleißen,
Daß der Tag auch feierlich
Und mit Würdigkeit verstrich.


Allein, gesagt zur guten Stunde,
Die Jungfer irrt sich hier.
Ich sah nach ihrem bunten Hunde:
Es ist ein artig Tier.


Klid velebný jí z bledé zírá tváře,
když Felicitu vedou ze žaláře;
ta, která včera smrti odpor kladla,
dnes pevným krokem kráčí do divadla.
Jí nevyloudí slzy do oka,
v tvář zděšení ni vzdechu v její ústa
zrak zvědavý a vřava lidu pustá,
když v před se řítí šelma divoká,
ni děsný řev a dravce pohled litý,
jenž v písku smýká tělem Felicity,
ran bolesti, proud krve ni meč kata,
když před sebou zří druhů těla sťatá,
ni nemluvňátka pláč a bolné vzlyky...


Doch von dem Trunkenbolde wißt ihr nicht,
Dem in der kalten Weihnacht am Gesicht
Das Tier gefressen, daß am heil'gen Tag
Er wund und scheußlich überm Schneee lag;
Zog von der Schenke aus, in jeder Hand
'ne Flasche, die man auch noch beide fand;
Doch wo die Wangen sonst, da waren Knochen,
Und wo die Augen, blut'ge Höhlen nur;
Und wo der Schädel hier und da zerbrochen,
Da sah man deutlich auch der Zähne Spur.


Ins Ufers Schatten singe dir
Jetzt jeder Vogel zu;
Und Schilf und Sträuche winket ihr
Von sanftem Wind bewegt.


Tam za tou mlhou krásné slunce hoří,
a přece nutno utonouti v moři,


A férfi:
A földön deszkák,
szürkék és kemények,
szálkásak, piszkosak,
korhadtak, szegények.


Ich kam, euch zu befreien. Schon jüngst bei kalter Nacht
Schwamm ich durch das Gewässer, das diese Mauern umwacht,
Da klatschten die Schwäne die Flügel und schnatterten so grell,
Als wäre jeder aus ihnen ein flämischer Rebell.


Ob Kaiser Friedrich, er es war,
Des Herzblut überschäumte;
Und als das Herz gebrochen war,
Noch liebend weiter träumte?


Und soll ich's niedertreten,
Bebt mir der Fuß zurück,
Es fleht aus jedem Kelche
Ein wohlbekannter Blick.


Mdloba pak stará schvacuje všecko
a bolest skutečnosti jest neskonalá:
pod ní má duše, zoufale smutná,
jak chorý v křeči smrtelně sesinala.


Odporovat chlipné žádosti
Budiž denně, milá mladosti,
Snažná tvá a moudrá péče,
Utíkej před jejím lákáním,
Svázý srdce pochlebováním,
Její radosti jsou leče.


Dein, Jehovah, ist di Ehre!
Dir gehöhret eintzig aller ruhm!
Dein, Jehovah, ist di lehre!
Dise kam aus deinem Heiligthum!
Dein, Jehovah, ist mein gantzes leben!
Ich elender bin nur staub,
Schwächer als der Bäume laub;
Aller Eitelkeiten raub.
Was du gabest, kan ich eintzig geben:
Las mich ewigst an dir kleben.


Das Unglück ist der Wirbelwind,
Der peitscht uns, bis wir schäumen
Und bis wir wach geschlagen sind
Von unsern Wasserträumen.


Svatá ty chvíle! Nesmrtná, velká, jediná v žití!
Tobiáš cítil ji ve mžiku, slepé když zornice
anděl mu žlučí potíral ryby, v tom co se řítí
šupiny z očí mu; cítila rovněž ji hříšnice,
zamyšlen Ježíš do písku mystická slova když psal;
Tomáš ji cítil, v rány kdy prsty své chvějící dal.
Svatá to chvíle, souzvuku, hudby, báseň to tisíci slok,
Dante ji cítil, cestou když slézal kosmatý Satana bok,
kalnou kdy strží nad hlavou poprvé hvězdný zřel kmit. –
Jednou ji v žití procítit, znamená: pro věčnost žít!


Being of Beings, may our Praise
Thy Courts with grateful Fragrance fill,
Still may we stand before thy Face,
Still hear and do thy sov'reign Will.
To Thee may all our Thoughts arise,
Ceaseless, accepted Sacrifice!


O du runde seiten wunde!
Reich- vnd edler hertzen-kast!
Bey dir sterben/ vnd erwerben
Hofft es waren fried/ vnd rast.
Da laß walten/ vnd laß schalten;
Da nun laß es haben platz:
Laß es wachen/ vnd auch machen
Da sein bettlein/ vnd matratz.


Es una margarita
Que tiene quince pétalos,
Grupos de tres en tres
Con reverso azulino,
Y hacia la luz del sol,
Extensa, bien abierta,
Dirige su energía.
Y ya desde la tarde,
Cuando empieza la sombra,
La flor va recogiéndose
Cerrada por la noche.
Natura. Maravilla. Sin lección.


غَدا اِبنُ عَجوزٍ لَها مائِراً
فَقَد صادَفَ اِبنَةَ ظِلٍّ عَجوزا
أَجازَت عَلَيهِ بَناتٍ لَها
عاقَت رَكائِبُهُ أَن تَجوزا


黄河远缀白云间
我欲上天天不难
三晋谁云通古道
人今惟见太行山


الفَضلُ أَصبَحَ زائِلاً في إِثرِ مَن
جَلَّت مناقِبُه عن الأَشباهِ
فَبكى الزَمانُ وقال فيه مؤرِّخا
الفَضلُ زالَ بِفَقدِ عبدِ اللَهِ


Aby, dospěješ-li, měli z tebe
Někdy ozdobu a oslavu
Vlast a národ, církev, zem i nebe!“


南望青山满禁闱
晓陪鸳鹭正差池
共爱朝来何处雪
蓬莱宫里拂松枝


Jsou větve struny potrhané, zborcené,
na nichž podzimní vichry smutné hrají,
jak kapky krve listy upadají
do ruda umrzlé, jak růže ztracené.


Schon bebt! denn, Herz, von Menschenfleisch gewebt,
Geknüpft ins Erdenthum,
Nur schwach schlägst Du; oft irrt, oft bebt,
Oft steht Dein Puls nach Ruhm.


Aby viděl, kdo tam sténá,
Cid v houšť zašel, aj, tu leží
neznámý Maur, jenž tak sténal,
v krvi svojí v trávě svěží.


So thu' ein Wunder, reiß mich aus den Qualen,
Und laß der losgewundnen Seel'
Dein Sonnenantlitz früher tagen,
O mein Immanuel!


Aus den vom Streit noch halb gezognen Brauen
Brach, wie nach Sturm, die Sonne hell und klar,
Und ließ uns als der Bürger ersten schauen,
Der kurz vorher im Kampf der erste war.


As in the cool of early day
A Poet sought the sweets of ,
The garden's fragrant breath ascends,
And ev'ry stalk with odour bends.
A rose he pluck'd, he gaz'd, admir'd,
Thus singing as the Muse inspir'd.


Warum ein Engel? Ach es kam die Nacht
und blätterte gleichgültig in den Bäumen.
Die Jünger rührten sich in ihren Träumen.
Warum ein Engel? Ach es kam die Nacht.


Er meint es gut und will mich nur versuchen,
ob ich ihn wol will segnen oder fluchen;
er ist gerecht, wird mehr nicht, als ich kan,
mir muten an.


Ve tváři churavce vyhublé tahy,
dech smrti na čele bledém,
pod šatem zedraným z pola úd nahý
hnusným je obalen vředem.


Seguiam-no oitocentos tiradores
De ervada frecha, e mil, que lança usavam;
Mas pouco achados em marciais furores,
Porque tempos havia paz gozavam:
Quatro mil de Patane moradores
Num esquadrão galhardos se mostravam,
Seguindo o raro em forças Ariavo,
Em sangue humilde si, mas forte, e bravo.


Verklärten sich die Wolken nur,
Den Tod mir anzusagen?
Ach! oder ists die erste Spur
Von schönern Erdentagen?


Zwar unser Vater ist nicht mehr,
Jedoch er starb ein Held,
Und sieht nun unser Siegesheer,
Vom hohen Sternenzelt.


Злое земное томленье,
Злое земное житьё,
Божье ли ты сновиденье,
Или ничьё?
В нашем, в ином ли твореньи
К истине есть ли пути,
Или в бесплодном томленьи
Надо идти?
Чьим же творящим хотеньем
Неразделимо слита
С неутомимым стремленьем
Мира тщета?


ذاوقت يا صاح مما به فؤادي صاح
خذقول نصاح لا سكران بل هو صاح
أفصحت أفصاح
هل من يسمع الإنصاح
لكن لهم مال
يندم من البهم مال


Nein! Du erbittest mich nicht. Du hörtest dich gerne verspottet,
Hörtest du dich nur genannt; darum verschon ich dich, Freund.


Namířili z leva
kanonýři jaří,
namířili z prava
kanonýři staří –
v tom je popad strach:
jak pak, milí braši,
když se kanon splaší?
A když není kuráž?
A když není prach?
Zanechme těch špásů,
pošlem sváry k ďasu –
ať si je tam má!
Buďme jako prve,
vždyť jsme z jedné krve!
Ať si všecko praská,
svornost mocná páska,
nás nechť objímá! –
Řekli si tak tiše
a šli domů v pýše
s děly, prapory.


porque los sueños de amor


Man siehts nur einmal im Jahre;
Dann bleiben die Leute stehn
Und sagen: »Das Mümmelgreischen,
Ei, kann es wirklich noch gehn?


Sou poeta e fui vaqueiro
— qualidades bem diversa
No cavalo fui ligeiro
atrás das reses dispersa
Tenho saudade das matas,
dos verdejantes baixões,
do feitiço das mulatas
nos pagodes dos sertõe
Adorei as noites belas
neste mundão de meu Deus,
Conversando com as estrelas
luzindo no azul dos céu
Curtinha está minha vista,
andando estou de bengala!
mesmo que a velhice insista,
só falta de amor me abala!


Im Busen tief, da steht mit Demantkeilen
Die Wunde eingebohrt, die mir das Herze bricht.
Sie blutet, tödlich! – ach! sie heilen kann nur Eine,
Und diese Eine will es nicht.


O se l havesse il suo Orlando saputo,
ch era per ritrovarla ito a Parigi
o li dua ch ingannò quel vecchio astuto
col messo, che venìa da i luoghi stygi
fra mille morti, per donarle aiuto
cercato harian l angelici vestigi
ma che farian, se ben n havesson spia
poi che distanti son di tanta via?


Du ritterlicher Sänger, treu und bieder,
Wie schlägt dein Lied ans Herz selbst deines Alten,
Der schon im Schildkrötschlafe wollt' erkalten,
Doch, angeregt von ihm, frisch auflebt wieder.


المركز الثقب الَّذي الخَيط بِهِ
وَقَد يسمّى قطباً فاِنتبِه
وَقَوس الاِرتفاع ما تُحيطُ
بِالربع مِن دائِرَة خُطوط


Ponorky mořem, vzduchem aviony
už samozřejmě nyní plovou, letí,
a chceš-li, radio dá uslyšeti
na tisíc kilometrů z dálky tony.


Du weitest ihn, daß er das All versteht
Und nicht zerstückt im Kleinen untergeht! ...


Ed avean pur le più strane armadure
e i più stran cappellacci quelle genti:
certe pellacce sopra 'l dosso dure
di pesci, coccodrilli e di serpenti,
e mazzafrusti e crave, accette e scure;
e molti i colpi commettono a' venti
con dardi ed archi e spuntoni e stambecchi
e catapulte che cavon gli stecchi.


Ich lache.
Die Löcher sind die Hauptsache
An einem Sieb.


Sein Seel auch vber Sonn vnd Mon
Glantzt in dem Himmel Wunder schon/
Ein Sonnenschein vom Himmel send/
Vnd diesen Schein zum Garten wend.
Ein solche influentz vnd Krafft/
Sehr grossen Nutz im Garten schafft/
Der Gart dardurch wird Blumen vol/
wird Blumen vol.
Vnd alle Frücht gerathen wol.


Látván maga mellett gyűlni fölös számot:
Mintha erejéből kiki adna vámot,
Neki adna egy részt, toldná az övéhez:
Testében is immár olyan erőt érez.


Proč děje se tak? Kdo to skládá
si takhle svoje romány?
Proč na tom, na onom je řada,
by skončil život prohraný?
Já nevím... Snad to ptáčník dělá,
jak Tonkova ho duše zřela,
snad balkon, provaz visící
nad užaslými tisíci,
snad krajíc s medem, nahé děcko,
jež na bílé tam sedí zdi,
kde Věčnost sama spí a bdí,
by nějak plálo, zrálo všecko,
a podťat klesl každý klas
a nezůstal tu jeden z nás...


Solamente parece cosa extraña
que pusiese el honor de las mujeres
en el atrevimiento de los hombres.


Pedazo de verde banco
que ocupo ahora otra vez...
Pienso en la ola y el pez
y el faro tuerto y blanco.
Yo tuve un día a mi flanco
otro río de calor,
alguna cintura en flor,
hasta en este propio asiento.
Hoy sólo me roza el viento,
blando, como ayer, de amor.
Si puede no escriba más
esta estrofa dura y leda,
celebraré la alameda
que no se acaba jamás.
El leve y vario chis chas
que hacen entre sí las hojas,
las últimas nubes rojas,
el río, negro del todo,
mi bastoncillo, mi codo,
y mis dos rodillas flojas.


No desde la obsesión por ti se puede
Alcanzarte, sino desde la entrega
Condicionada a ti, hasta que no quede
Nada tuyo que falte en mi bodega.
No desde la intención, que siempre cede;
No desde la oración, que nunca llega;
No desde la mentira, que se excede;
Sí desde el amor ciego y la fe ciega.
Y después de vencer tu resistencia,
Pareciendo que el resto viene solo,
Obrar, por no perderte, con prudencia,
La actitud invirtiendo del comienzo.
Y al cansarme de ti, quedarme solo,
Igual que el pintor ante un nuevo lienzo.


Joseph neiget sein Haupt; drum rinnen mir blutige Thränen
Ueber die Backen herab. Joseph neiget sein Haupt,
Völkervater war Er – ein Gottnachahmender Herrscher.
Darum klag' ich so sehr. Müde der schallenden Lust
Wünsch' ich nur Gräbergeheul, nur Todtengewimmer zu hören.
Darum zerriß ich mein Kleid, streute mir Asche ins Haar.


bir alman motorlu kolu yolun boyunca gider


Za jiskrné zimy,
za květného jara
kývala nám z dáli
chmurná brána stará.


Král Lovis vyjel dubinou,
jež spala posud v páře,
si z rána na lov s družinou.
Odleskem jitřní záře
všem oštěpy se blýštěly...
Tu u starého buku,
kde rohů zněl ples veselý
do žežulčina „kuku!“,
královu oři v uzdu pad'
gnom sivý s šedou bradou:
„Můj králi, jsi mi příliš mlád,
nezhrdej starce radou:
Vždy v levo hleď,
však v pravo jeď
a co se netýká tě, tam nedej odpověď!“


Lisippe laß die prächtigen gedancken/
Kein mensch verengelt sich doch nicht;
Vernimm was deine jugend spricht/
Und schreit itzt nicht so bald aus deinen freuden-schrancken/
Da tausend lieblichkeit auff süsse spiele denckt/
Und lust-rubinen dir zu deinem schmucke schenckt.


Suky v kůru nasej u pně
po korunu jako stupně!


még ver a szív, de már kihagy és megpihenni kész,
még van a föld, de füstbe fúl és oszlik az egész,
a fej előre billen és rokkanva hull a váll,
a levegőben a meleg téboly sejtelme száll


Y entonces me
fui a mi cuarto
Y escribí ese
artículo contra
el gobierno
por el que estoy
preso.


Často jsem potkal krásné líce
a z hloubi buše úpěl jsem:
Bez ní já nechci žíti více,
ó Bože, spoj mne s andělem!
A minul čas – já zřel je znova –
to že je dávná láska má? –
A šťasten, volný šeptám slova:
Buď vůle Tvá! Buď vůle Tvá!


独上千峰与万峰
晴岚淡写海江容
偶从动问山居事
笑拍岩前一树松


飞泉龙口悬
平石鳌背展
高会瀛洲人
一笑沧浪浅


اِرحَمونا بَني اليَهودِ كَفاكُم
ما جَمَعتُم بِحِذقِكُم مِن نُقودِ
وَأَصفَحوا عَن عُقولِنا وَدَعوا الخَلـ
ـقَ بِسِرِّ التَوراةِ وَالتُلمودِ
لا تَزيدوا عَلى الصُكوكِ فِخاخاً
مِن غِناءٍ ما بَينَ دُفٍّ وَعودِ
وَيحَكُم إِنَّ جاكَ أَسرَفَ حَتّى
زادَ في قَومِهِ عَلى داوودِ
أَسكِتوهُ لا أَسكَتَ اللَهُ ذاكَ الـ
ـصَوتَ صَوتَ المُتَيَّمِ الغِرّيدِ
أَو دَعوهُ فِداؤُهُ إِن تَغَنّى
كُلُّ نَفسٍ وَكُلُّ ما في الوُجودِ


A páží obra u boku mne chytne,
než ruka moje štít pozvednout stačí,
a nad hrozným dnem sluje nenasytné,
přes hloží, skály tělo moje vláčí
a hloub zatíná drápy svoje dračí.
Poslední sílu napnu ještě znova,
až moje krev juž kolem skály smáčí:
„Ať tvoje tvář je třeba Satanova,
dřív hledí odkryješ – pak půtka začne nová!“


Seht! wie die Deutschen Erd' und Staub verachten
und nach dem Himmel unauffhörlich trachten;
Hier seyn Poeten/ die mit ihrem singen
Eure bezwingen.


王师竞下九天来
□瓮江城一战开
盖世荣华□不□
满船同籍送军台


Nalykav se prachu z lidské hlíny,
pojav hrobův živou myšlénku,
darmo sháním s oka charé stíny,
klesám zemdlen v krypty výklenku.


Daß dankbar es die Arme um mich schlinge.
Da rötet mir Verwunderung die Wangen
Woher das Kind die kühne Frag' erschwinge.


Wenn ich die Gesichter rings studiere,
Frage ich mich oft verzagt:
Wieviel Menschen gibt's und wieviel Tiefe? –
Und dann hab' ich – unter uns gesagt –
Äußerst dumm gefragt.


Dio pasaporte a Bulwer; su osadía
de Europa entera el ánimo levanta;
su brazo anima y a luchar la impele


Depuis huit jours, j’avais déchiré mes bottines
Aux cailloux des chemins. J’entrais à Charleroi.
— Au Cabaret-Vert : je demandai des tartines
De beurre et du jambon qui fût à moitié froid.


dil ben, bene; del contraro, blasmarti;
e se l'usata dureçça non muti,
prima morò ch'ig beg ogli mi aiuti.


布谷催春种
南村又北村
可怜逃窜尽
能得几家存


Churfürst, der Du meinen Seiten
Beydes Leben bist und Tod,
Blickst Du sie nicht an zu Zeiten,
Stracks gerahten sie in Noht,
Daß sie wieder frölich seyn,
Rührt von Deiner Gnaden Schein.


Sníh na všem venku, mráz je a chlad,
na stromech třpytí se jíní,
však vesny paprslek slunečný pad’
zas prvně na stěnu v síni.


Und fliegt der Kopf vom Kragen,
so stirbt sich's ohne Grämen;
dann braucht man sich doch wenigstens
des Lebens nicht zu schämen!
So denkt ein kleiner Held.


Als Friedrichs große Macht in Schlesien marschiret,
Da bin ich gleichfalls mit als Volontair passiret:
Mich trieb der Vorwitz und die Neubegierde an,
So daß ich meinen Weg ein wenig seitwärts nahm.
Da ich mich von dem Marsch der Preussen abgetrennt,
Kam ich vor eine Stadt, die man Schwibus benennt,
Und als ich im Begriff daselbst hineinzugehn,
Sah ich ein Frauenbild bei einem Baume stehn.
Sie ließ die Traurigkeit aus allen Mienen blicken,
Die Hände waren ihr gebunden auf den Rücken,
Die Augen thränenvoll, die Haare ganz zerstreut,
Und als ich näher kam wars die Gerechtigkeit.
Ich fragte ganz bestürzt, was ist euch denn geschehen,
Madame, daß man sie hier so betrübt soll sehen;
Wenns nach den Rechten ging, so sollet ihr ja schon
Heut auf dem Rathhaus seyn und bei der Session.
Ach, hub sie seufzend an, dem Himmel seys geklaget,
Man hat mich schon vorlängst aus dieser Stadt verjaget,
Da lebt ein jeder so wie es ihm selbst beliebt:
Das ist es, was mir jetzt so Geist als Herz betrübt.
Bemühet euch, mein Freund, ein wenig umzusehn,
Da wird ein neues Haus vor jenem Thore stehen,
Da wohnt ein Herr vom Rath, ein Schalk in seiner Haut,
Der mit Particken hat dies Häuschen aufgebaut.
Da geht der krumme Schalk, schaut wie er spekuliret,
Weil er Betrug und List in seinem Schilde führet:
So sieht er unter sich nach Art der falschen Welt,
Er sucht die Schlüssel zu der Bürger Gut und Geld.
Nun wollt ich euch noch mehr von gleicher Gattung zeigen;
Doch weil so Zeit als Ort mir itzt befiehlt zu schweigen,
So sag ich nur noch dies: der Consul und der Rath,
Die stimmen überein sowohl in Wort als That.
Der große Carolus, der noch in Schriften lebet,
Und dessen theure Seel itzt bei der Gottheit schwebet,
Der gab aus Gütigkeit der Invalidenschaar
Gewisses Gnadengeld zur Unterhaltung dar:
Es theilt sich dieses Volk in unterschiedne Städte,
Das war nun eben recht vor unsre Herren Räthe.
Sie delibrirten bald, und machten diesen Schluß,
Daß man bei unsrer Stadt auch welche haben muß.
Indem sie dieses sagt, vergoß sie bittre Thränen:
Ach weh, o Grausamkeit, thät sie an mich erwähnen,
Man hat genommen mir die Wage, welcher Werth!
Die Händ gebunden mir, dazu geraubt das Schwerdt,
Die Großen legten an der Bürgerschaft viel Gaben,
Und das zu diesen Zweck, daß sie nichts sollten haben,
Ihr Güter brachten sie an sich mit Listigkeit,
Und die betrieben sie fast stets zu jeder Zeit.
Weil nun die Bürgerschaft die Steur nicht mehr konnt geben,
Also empfingen sie dreihundert Mann auch eben,
Mit sie ward bequartirt ein jeder Bürgersmann;
Doch wie es weiter ging hört mich nur ferner an:
Man richt ihm Zimmer zu, indem sie gute Zahler,
Ein jeder geben muß des Jahres Mieth sechs Thaler;
Und ob der meisten gleich nicht hier war ihr Bestand,
Indem sie mußten weg heim in ihr Vaterland,
Jedennoch kamen sie ihr Geld hier zu empfangen,
Und mußten auch sobald alda das Miethgeld langen.
Ja diese hatten all die Großen unter sich,
Kein einzger ihm zukam. Nun höret ferner mich:
Sie bauten vor das Volk aus Stall und Winkel Häuser
Darein zu setzen sie, die nicht vor sie der Kaiser
Wohl aber dieser Stadt, die in der Bürgerpflicht
Die Gaben rechnen dran und sollten geben nicht.
Es konnten viele nicht nicht einen Mann erlangen,
Ob sie gleich oft und viel zum Herren seyn gegangen;
Sie sagten bald zu ihm: geht ihr habt eu'r Bericht
Nicht bei euch schickt es sich, und ihr verstehts auch nicht.
Sie machten sich gar frey, daß sie nichts durften geben,
Und also thäten sie bei großen Gütern leben.
Es mußten ihre Werk und Thun stets seyn gerecht,
Auch trotz dem, der nur was wieder das aufbrächt.
Im Gaben mußten sie die Bürger übertragen,
Und dieses konnten sie auch keinem Rechten klagen:
So also bin ich hier aus dieser Stadt verbannt,
Daß ich itzt und darin bin nun nicht mehr bekannt.
Ich sprach, sie sey getrost, man wird sie wieder kennen,
Ein jeder Mann wird sie sein Schatz und Freundin nennen:
Dem Könige gehört mit Recht das ganze Land,
Der der wird geben ihr ihr Schwerdt in ihre Hand;
Und ob er gleich noch ist in seiner Blüth der Jugend,
So find't man doch an ihm das Muster aller Tugend.
Er liebet Frömmigkeit, die reine Gotteslehr,
Und mit ihr zieht ins Feld Gott selbst sein Engelheer;
Ich selber werde ihm auch dieses alles sagen
Das was sie so betrübt und was sie mir thut klagen.
Mit ihr macht ers bald aus, es ist geschehn der Schluß,
Daß sie sich packen soll, daß sie nun weichen muß.
Sie darf nunmehro nicht an keine Macht gedenken,
Sonst wird der König sie gewißlich lassen henken.
Ein jeder nehm sich nur vor diesem Weib in acht!
Auf daß er nicht mit ihr werd auf den Bau gebracht.
Sie glaub mir sicherlich, sie wird an ihm den finden,
Der ihre Hände wird auflösen und aufbinden:
Sie hoffe nur getrost, indem ich weiter geh,
Sie leb indeß vergnügt, ich sage ein Adieu.


Wer gab denn zu warten der Heerde das Recht,
Wer nennt, was ich übte, verworfen und schlecht,


Sinnend sitzt er, und es flattern
Bart und Haar im Sturme weit,
Und die Zeit wird ihm so lange
In der stillen Ewigkeit.
Da fühlt er die Angel zucken:
»Ei, das ist ein schwerer Fisch!«
Freudig fängt er an zu rucken,
Stemmt sich, zieht und windet frisch.


嵩少心期杳莫攀
好山聊复一开颜
明朝便是南荒路
更上层楼望故关


»Ob uns bald des Schicksals Wagen
Donnernd in den Abgrund rollt: –
Unser Mund wird niemals klagen,
Denn wir haben's selbst gewollt!«


Zmlknul Janík. Plachým zrakem
táže se kol jenom dál.
Ticho jako pode mrakem –
gazda jeho ruku jal:
„Lidé naši pramen živý
nezjeví ti jaktěživi,
kdybys jako anděl hrál!


A zpustošiv kostela svaté hrobky,
vylévá zlosť a hněv svůj na zemřelých.
Hyéna dravá – pase se na tělích,
tak Bergmann řádí v klenbách tiché kobky.


Der Gatte geht mit Zuversicht und Liebe,
Wohin ihn das vereinte Glück
Oft ruft, und sieht mit Mißtraun nicht zurück;
Als ob den Bund ein Engel schriebe,
Für ihn allein das Paradies noch bliebe:
Die Unschuld bürgt mit ihrem Seelenblick.


Mit ihnen gehen untermengt
Die Prediger und Lehrer,
Die Bischöf und (welchs mich wohl denkt)
Die armen Kirchenmehrer.
Sie gehn mit Büchern, ihrer Lust,
Mit Lichtern voller Leben,
Mit Jesu Namen auf der Brust,
Mit goldnen Pilgerstäben.


Schick mich aber selber zu/
Wie du mich bereit wilt haben/
Schencke mir die gutten Gaben/
Weil ich selbst nichts Guttes thu/
Reu und Glauben/ Krafft und Willen/
Dein Wort besser zu erfüllen.


Weh, o weh der bösen Sonne! stellt mit libelosem Strahl
Zwischen mich und sie, die Ferne, hohe Berg' und tiefe Tal',
Bringet Dörfer, bringet Städte, ziehet Flüsse, leitet Seen,
Läßt ein wild Gewühl von Menschen zwischen ihr und mir erstehn.
Und je näher dann die Sonne leuchtend an dem Himmel zieht,
Weh! je ferner sie, die Ferne, über Berg' und Tale flieht.
Aber wann die Sonne fliehet, mit sich ziehend Berg' und Tal,
Mit sich ziehend Flüss' und Städte und die Menschen allzumal:
Kehret schon die Ferne wieder, leis vom Abendstern bewacht
Schifft sie in dem Kahn des Mondes durch das stille Meer der Nacht.


休遣玲珑唱我诗
我诗多是别君词
明朝又向江头别
月落潮平是去时


Genug, genug, genug! Ich will ja gerne schweigen,
Eh mir die Kinder noch die Sittenlehre zeigen.
Ich weiß ja endlich wohl, daß dieses Ehre heißt,
Wenn man von Jugend auf der Ehre nachgereist,
Wenn nur ein König schlägt, wenn ihn die Not gedrungen,
Und doch auch Friede sucht, wenn er den Feind bezwungen.
Ich weiß, daß Ehre nicht durch Pöbelworte fällt
Und wer nur Herz besitzt, das Herz auch wohl behält,
Daß man am klügsten fährt, wenn man vor Narren schweiget
Und für das Vaterland doch Löwenkräfte zeiget,
Der Fürsten hohen Spruch mehr als sich selber acht't,
Den alten Adel ehrt, doch nicht zum Götzen macht,
Sich nicht aus Phantasei nach Hungertiteln dränget,
Die Ritterwappen nicht an Pfefferbuden hänget,
Bei langer Wissenschaft nur kurze Bücher schreibt
Und in Gedanken stets ein Ungelehrter bleibt.
Ich weiß auch, daß ein Mann den Weg der Ehre kennet,
Der nicht nach Ehr' und Glück auf Silberschlitten rennet,
Daß keusche Sittsamkeit und nicht befleckte List
Des Frauenzimmers Glanz und rechter Adel ist,
Und daß ein Weiser denn sich über Weise hebet,
Wenn er für andre mehr als für sich selber lebet,
Von seinem Überfluß den andern unterstützt
Und für das bloße Recht in dem Gerichte sitzt.
Ich weiß, daß Scipio viel höher war zu loben,
Da ihn das Glücke warf, als da es ihn erhoben,
Daß Witz und Tugend noch am Narrenfieber liegt,
So lang ein großer Geist sich selber nicht besiegt,
Und wir den höchsten Punkt erst in der Ehre finden,
Wenn unsre Seelen sich mit Gottesfurcht verbinden.


denně pohledem ji políbím
v její stromové a tiché končině –
denně aspoň chvilku o tom sním,
co by mohlo být... sním o domovině.


„Stařečku,“ praví, „ne tak kvapně!
Sečkej, až ode mne teď zvíš,
Co mého srdce vroucné přání!
Nemyslím, že mne oslyšíš.“


benim babam benim dedem yâdellerde öldüler


Gieb mir deine Hand,
Einmal noch ein Schmerz,
Einmal noch ein deutsches Herz –
Dann leb wohl, mein Weib, mein Vaterland! – –


Der sechzehn Ahnen Dunst verschwand
Gemach aus ihrem Hirne,
Sie bot ihm buhlerisch die Hand,
Wie eine Bürgerdirne.
Narciß dreht ihr den Rücken zu,
Und schreit ihr in die Ohren:
Mamsellchen, laß sie mich in Ruh,
Sie hat hier nichts verlohren.


ché da levante vien per fianco il forte
Gherardo a un tempo, e da ponente viene
Manfredi, e l'uno e l'altro ha in man la morte,
e fa di sangue rosseggiar l'arene:
trasser le genti lor con pari sorte
di là da l'onda, e per le rive amene
taciti costeggiando a un punto furo
sopra i nemici incauti al ciel oscuro.


Disse Rinaldo: - Chiedi pur merzede
a quel Signor che la grazia t'ha fatto. -
E cominciògli a predicar la Fede,
tanto che fu contento Fuligatto
e disse che in Gesù si fida e crede,
ed osservò, come e' promisse, il patto.
Rinaldo a una fonte lo battezza,
e quivi co' dottor si scandalezza:


Lamer o lenguarse
las pieles nocturnas
hasta hallar a Neptuno.
Romper la avidez.
Conquistar la explosión.
Boca, bocas, buscas, barcos:
No cesar de repetir
hasta anunciarse en sueños
y esquivar los rancios dedos
de la muerte.


So the Tongue was the lawyer and argued the cause
With a great deal of skill, and a wig full of learning,
While chief baron Ear sat to balance the laws,
So fam'd for his talent in nicely discerning.


Ist es die wunder-schöne Stadt;
So dich bißher ergetzet hat?
Ach nein, vielleicht ist anderswo,
Der Städte Zierrath eben so:
Beliebt dir die Gelegenheit,
Zu aller zarten Höflichkeit?
Ach nein, ich habe diesen Pracht,
Der Heucheley vor längst veracht.


»Im Haupte soll die Pallas thronen;
Hier,« sprach er, »soll die Weisheit wohnen
Und zeig' im Blicke den Verstand.
Die Stirn sei Tempel der Gedanken;
Hier werd' erfunden, was in Schranken
Der Menschenstirn ein Mensch erfand.


Buďmež veseli, a t. d.


Ai! Como estou tão sozinho
Ai! Como tudo é tão triste
Ai! A beleza que existe
A beleza que não é só minha
E também passa sozinha


Schaut das Leiden seiner Armen,
Daß es einen Stein erbarmen
Und einen Stock bewegen sollt!
Ist nicht alles so zerrenket,
Ausgezogen und gekränket,
Wie seine Feinde selbst gewollt!


أرِْقتُ مِن بارقٍ بالجِزْعِ لمّاعِ
بدا فهيَّجَ أشواقي وأوجاعي
أهدَى الحنينَ وقد لاحتْ لوامِعُهُ
لمغرمٍ مِن بعادِ الحيَّ مُرْتاعِ
مصاحبُ البينِ ما تنفكُّ أينُقُهُ
مغذّةً بينَ أجراعٍ وأجزاعِ
تَعافُ أن تردَ الماءَ الجِمامَ وأنْ
ترعَى الجميمَ على خِصْبٍ واِمراعِ
في كلَّ هَجْلٍ بعيدِ القفرِ تقطعُهُ
سواهماً بينَ اِيجافٍ واِيضاعِ
تهوى بكلَّ ربيطِ الجأْشِ مُدَّرعٍ
ماضي العزيمةِ حامي العِرْضِ شرّاعِ
يحمي السوامَ إذا الأذوادُ أهملَها
رعاتُها وأناخوها بِجَعْجاعِ
مُهَمّلاتٍ غَدَتْ في كلَّ ناحيةٍ
مضاعةً لم تَصُنْها سطوةُ الراعي
يذودُ عنها العِدى يقظانَ ما اكتحلتْ
عيناهُ عمّا يراعيهِ بِتَهْجاعِ
بكلَّ أسمرَ دامي الحدَّ لَهْذَمُهُ
وكلَّ أبيضَ ماضي الغَرْبِ قَطّاعِ
مِن حولهِ غِلْمَةٌ يحمونَ جارَهُمُ
يومَ الصريخِ إذا ما ثوَّبَ الداعي
يمشونَ والموتُ قد أبدَى نواجِذَهُ
اليهِ ما بينَ سبّاقٍ وسرّاعِ
لا يعرفونَ بروداً غيرَ ما لبسوا
مِنَ الشجاعةِ أو مِنْ زَغْفِ أدراعِ
في الحربِ والسلمِ مِنْ كَرًّ ومِنْ كَرَمٍ
لم يَبْرَحوا بينَ ضرّارٍ ونفّاعِ
يا صاحِبَيَّ أعيدا ذكرَ كاظمةٍ
على فؤادٍ إلى الأحبابِ نَزّاعِ
واستنشقا نفحاتِ البانِ أن نسمتْ
بنافحٍ مِنْ عبيرِ العِقْدِ ضَوّاعِ
فثمَّ موضعُ أطرابي ومألَفُها
بلْ ثمَّ شهوةُ أبصاري وأسماعي
فلا عدا أرضَها تَسكابُ دمعيَ اِنْ
ضنَّ السحابُ بِتَهْمالٍ وتَهْماعِ
دمعٌ إذا أقلعَ الغيثُ المُلِثُ هَمَى
على المنازلِ لم يُؤْذِنْ باِقلاعِ
أرضٌ تباعدَ أهلُوها وما نَقَصَتْ
عمّا عَهِدْتُ صباباتي وأطماعي
ما هبَّتِ الريحُ إلا هِمْتُ مِنْ طَرَبٍ
إليكِ يا ظبيةَ الوَعْساءِ والقاعِ
بيني وبينكِ بيدٌ لا يُقَرَّبُها
اِلاّ عزيمةُ اِمضائي واِزماعي
فما الأناةُ ونُجْبي في معاطِنِها
سئمنَ عطلة أقتادٍ وأنساعِ
شُدَّ الرحالُ عليها فَهْيَ كافلةٌ
بالوخدِ تقريبَ ما أعيا على الساعي
عيسٌ إذا غمراتُ الآلِ طُفْنَ بها
حسبتَها منه في لُجًّ ودُفّاعِ
يطولُ باعي إذا الباغي أرادَ بها
سوءاً ويَقْصُرُ عن نيلِ الخَنا باعي
تُحْمَى بأشوسَ ضرّابٍ بصارمِهِ
مفارقَ الصَّيدِ شرّابٍ بأنقاعِ
لا يعرِفُ الأمنَ إلا أن تراهُ على
أَقَبَّ نحوَ قِراعِ البيضِ مُنْصاعِ
تسري بذمَّتِهِ في مَهْمَهٍ قَذَفٍ
خُوصٌ تَدافَعُ في كُثْبٍ وأجراعِ
خِرْقٍ هُمامٍ كحدَّ السيفِ مُنْصَلِتٍ
مُشَيَّعٍ لِثنايا المَجْدِ طَلاّعِ


Ich zog mit ihm, seit ihm der Flaumbart sproßte,
Manch' welschen Dolchstoß fing ihm auf mein Schild,
Sein Herz deckt' ich durch alle seine Tjoste: – –
Soll's ungedeckt sein, da's den letzten gilt?


Sucede que mi boca es una herida
Los ojos de las monjas son medallas.
Mirando al mar de espaldas a la vida.
La espuma es una novia destrozada.
Sucede que es muy tarde para todo
Los niños saben cosas y se callan
Mirar el mar sin ti, me da tristeza.
Soy la costra de un sueño, si me levanto sangro.
Sucede que me duele aquí, en la tinta.
La radio tiene manos y te abraza.
Tengo que irme ya, me necesito.
Copular con la luz de sombras me embaraza.


Zaržání ztrženého cvalu mrštěných štafet,
dunivý seskok uřícených hord,
a útroby vyjevené země
hekly.
Na krátkých opratích třímán, vrch se vzpíná,
a bubny už
dalekých katů úderný ferman bravurním vířením chrlí.


Con voz sonora y plectro nunca oído
en manos de la fama el Mantuano
puso el incendio y el furor Troyano,
con que quedó seguro del olvido


画船载酒过枫桥
送到东风雪未消
此日相逢又相别
蓝桥西去路迢迢


Da wird er auff den Marckt gestellt,
Vnd auch verkaufft für wenig Geld,
Und muß in strenge Knechtschafft gehen
Auff erst-gefertigter Galeen.


Daß sie für solches Rosa nichts verlangen.
Bleibt es für sie und lächelt aus der Luft?
Sind Engel da, es zärtlich zu empfangen,
wenn es vergeht, großmütig wie ein Duft?


فِداً لَكَ مَن يُقَصِّرُ عَن مَداكا
فَلا مَلِكٌ إِذَن إِلّا فَداكا
وَلَو قُلنا فِداً لَكَ مَن يُساوي
دَعَونا بِالبَقاءِ لِمَن قَلاكا
وَآمَنّا فِداءَكَ كُلَّ نَفسٍ
وَإِن كانَت لِمَملَكَةٍ مِلاكا
وَمَن يَظَنُّ نَثرَ الحَبِّ جوداً
وَيَنصِبُ تَحتَ ما نَثَرَ الشِباكا
وَمَن بَلَغَ التُرابَ بِهِ كَراهُ
وَقَد بَلَغَت بِهِ الحالُ السُكاكا
فَلَو كانَت قُلوبُهُمُ صَديقاً
لَقَد كانَت خَلائِقُهُم عِداكا
لِأَنَّكَ مُبغِضٌ حَسَباً نَحيفا
إِذا أَبصَرتَ دُنياهُ ضِناكا
أَروحُ وَقَد خَتَمتَ عَلى فُؤادي
بِحُبِّكَ أَن يَحِلَّ بِهِ سِواكا
وَقَد حَمَّلتَني شُكراً طَويلاً
ثَقيلاً لا أُطيقُ بِهِ حَراكا
أُحاذِرُ أَن يَشُقَّ عَلى المَطايا
فَلا تَمشي بِنا إِلّا سِواكا
لَعَلَّ اللَهُ يَجعَلُهُ رَحيلاً
يُعينُ عَلى الإِقامَةِ في ذَراكا
وَلَو أَنّي اِستَطَعتُ خَفَضتُ طَرفي
فَلَم أُبصِر بِهِ حَتّى أَراكا
وَكَيفَ الصَبرُ عَنكَ وَقَد كَفاني
نَداكَ المُستَفيضُ وَما كَفاكا
أَتَترُكُني وَعَينُ الشَمسِ نَعلي
فَتَقطَعُ مِشيَتي فيها الشِراكا
أَرى أَسَفي وَما سِرنا شَديداً
فَكَيفَ إِذا غَدا السَيرُ اِبتِراكا
وَهَذا الشَوقُ قَبلَ البَينِ سَيفٌ
فَها أَنا ما ضُرِبتُ وَقَد أَحاكا
إِذا التَوديعُ أَعرَضَ قالَ قَلبي
عَلَيكَ الصَمتُ لا صاحَبتَ فاكا
وَلَولا أَنَّ أَكثَرَ ما تَمَنّى
مُعاوَدَةٌ لَقُلتُ وَلا مُناكا
قَدِ اِستَشفَيتَ مِن داءٍ بِداءٍ
وَأَقتَلُ ما أَعَلَّكَ ما شَفاكا
فَأَستُرُ مِنكَ نَجوانا وَأَخفي
هُموماً قَد أَطَلتُ لَها العِراكا
إِذا عاصَيتُها كانَت شِداداً
وَإِن طاوَعتُها كانَت رِكاكا
وَكَم دونَ الثَوِيَّةِ مِن حَزينٍ
يَقولُ لَهُ قُدومي ذا بِذاكا
وَمِن عَذبِ الرُضابِ إِذا أَنَخنا
يُقَبِّلُ رَحلَ تُروَكَ وَالوِراكا
يُحَرِّمُ أَن يَمَسَّ الطيبَ بَعدي
وَقَد عَبِقَ العَبيرُ بِهِ وَصاكا
وَيَمنَعُ ثَغرَهُ مِن كُلِّ صَبٍّ
وَيَمنَحُهُ البَشامَةَ وَالأَراكا
يُحَدِّثُ مُقلَتَيهِ النَومُ عَنّي
فَلَيتَ النَومَ حَدَّثَ عَن نَداكا
وَأَنَّ البُختَ لا يُعرِقنَ إِلّا
وَقَد أَنضى العُذافِرَةَ اللِكاكا
وَما أَرضى لِمُقلَتِهِ بِحُلمٍ
إِذا اِنتَبَهَت تَوَهَّمَهُ اِبتِشاكا
وَلا إِلّا بِأَن يُصغي وَأَحكي
فَلَيتَهُ لا يُتَيِّمُهُ هَواكا
وَكَم طَرِبِ المَسامِعِ لَيسَ يَدري
أَيَعجَبُ مِن ثَنائي أَم عُلاكا
وَذاكَ النَشرُ عِرضُكَ كانَ مِسكاً
وَذاكَ الشِعرُ فِهري وَالمَداكا
فَلا تَحمَدهُما وَاِحمَد هُماماً
إِذا لَم يُسمِ حامِدُهُ عَناكا
أَغَرَّ لَهُ شَمائِلُ مِن أَبيهِ
غَداً يَلقى بَنوكَ بِها أَباكا
وَفي الأَحبابِ مُختَصٌّ بِوَجدٍ
وَآخَرُ يَدَّعي مَعَهُ اِشتِراكا
إِذا اِشتَبَهَت دُموعٌ في خُدودٍ
تَبَيَّنَ مَن بَكى مِمَّن تَباكى
أَذَمَّت مَكرُماتُ أَبي شُجاعٍ
لِعَينِيَ مِن نَوايَ عَلى أُلاكا
فَزُل يا بُعدُ عَن أَيدي رِكابٍ
لَها وَقعُ الأَسِنَّةِ في حَشاكا
وَأَيّا شِئتِ يا طُرُقي فَكوني
أَذاةً أَو نَجاةً أَو هَلاكا
فَلَو سِرنا وَفي تَشرينَ خَمسٌ
رَأَوني قَبلَ أَن يَروا السِماكا
يُشَرِّدُ يُمنُ فَنّاخُسرَ عَنّي
قَنا الأَعداءِ وَالطَعنِ الدِراكا
وَأَلبَسُ مِن رِضاهُ في طَريقي
سِلاحاً يَذعَرُ الأَبطالَ شاكا
وَمَن أَعتاضُ عَنكَ إِذا اِفتَرَقنا
وَكُلُّ الناسِ زورٌ ما خَلاكا
وَما أَنا غَيرُ سَهمٍ في هَواءٍ
يَعودُ وَلَم يَجِد فيهِ اِمتِساكا
حَيِيٌ مِن إِلَهي أَن يَراني
وَقَد فارَقتُ دارَكَ وَاِصطَفاكا


Je unavena, dnes ji bolí hlava,
dí: Škoda, dnes mne salon očekává!
a k panské: Nejsem pro nikoho doma!


Soused hodný, spravedlivý,
poctivou se prací živí,
s roztomilou moudrou chotí
nadarmo se nelopotí.
Děti jako růže květ
na očích má zbožný děd,
otec-li i s chotí svou
do kostela spolu jdou.
Celá obec neustálou
rodinu tu daří chválou.
Závistník však mluví časem
potměšilým k němu hlasem:
„Sousede, Ty živ jsi vskutku
v nekonečném trapném smutku;
nevycházíš z bytu svého,
neznáš ruchu veselého;
hlučný hlahol, bujné písně,
nezbavují Tebe tísně.
Odřekni se večer vody,
půjdem’ spolu do hospody.“
Zbožný křesťan slovům těm
odpovídal úsměvem,
až pak svůdce řeč svou stavil,
on tak jemu vlídně pravil:
„Příteli, jsi na omylu,
poznej svatých ctností sílu!
kterouž Bůh náš, Kristus sám,
hojně dává věrcům nám.
Hospodu mi chválíš?
tou mne neošálíš,
vidím, že Tvá snaha
nemá mnoho blaha;
z rodinného štěstí
já se nedám svésti.
Hospodě-li výhost dáš,
řekneš: „Bratře, pravdu máš!“


صبراً وإن جلَّ الأسى وانتضى
لكلِّ قلبٍ حدّه الجارح
كلٌّ إلى هذا الثرى صائرٌ
لا صالحٌ يبقى ولا طالح


يا صاحِبَيَّ قِفا نُقَضِّ لُبانَةً
وَعَلى الظَعائِن قَبلَ بَينِكُما اِعرِضا
لا تُعجِلاني أَن أَقولَ بِحاجَةٍ
وَقِفا فَقَد زُوِّدتُ داءً مُحرِضا
ما أَنسَ لا أَنسَ الَذي بَذَلَت لَنا
مِنها عَلى عَجلِ الرَحيلِ لِتُمرِضا
وَمَقالَها بِالنَعفِ نَعفِ مُحَسِّرٍ
لِفَتاتِها هَل تَعرِفينَ المُعرِضا
هَذا الَّذي أَعطى مَواثِقَ عَهدِهِ
حَتّى رَضيتُ وَقُلتِ لي لَن يَنقُضا
وَزَعَمتِ لي أَن لا يَحولُ فَإِنَّهُ
ساعٍ طَوالَ حَياتِهِ لي بِالرِضا
وَاللَهُ يَعلَمُ إِن ظَفِرتُ بِمِثلِها
مِنهُ لَيَعتَرِفَنَّ ما قَد أَقرَضا
فَأَصَختُ سَمعي نَحوَها فَكَأَنَّما
أَورَيتُ بَينَ جَوانِحي جَمرَ الغَضا
فَعَطَفتُ راحِلَتي وَقُلتُ لِصاحِبي
أُنظُر بِعَمرِكَ نَحوَها أَن تومِضا
قالَ الجَري قَد أَومَضَت قُلتُ اِئتِها
وَاِحذَر حَريذَ مَقالِها أَن يُعرِضا
قالَت لَهُ بِاللَهِ رَبِّكَ قُل لَهُ
قَولاً يُحَرِّكُهُ عَسى أَن يَمعَضا
حَمَّلتَها وَجداً لَوَ مسى مِثلُهُ
يَوماً عَلى جَبَلٍ إِذاً لَتَقَضقَضا
وَتَنَظَّرَت مِنّي الجَزاءَ لِوَعدِها
حَولاً تَجَرَّمَ كُلَّهُ حَتّى اِنقَضى
فَأَجَبتُها إِن قُلتُ فَاِعفوا وَاِصفَحوا
فَأَنا الَّذي لا عُذرَ لي فيما مَضى
زَعَمَت بِأَنّي قَد سَلَوتُ وَلَو دَرَت
أَن لَم أَجِد مِن حُبِّها مُتَعَرَّضا
ما عُدتُ أُرضي الكاشِحينَ بِهَجرِها
أَبَداً وَإِن قَلَ النَصيحُ وَعَرَّضا
وَأَطَعتُ فيها الكاشِحينَ فَأَكثَروا
فيها المَقالَةَ شامِتاً وَمُعَرِّضا
طاوَعتُ فيها واشِياً فَكأَنَّني
في صَرمِ ذاتِ الخالِ كُنتُ مُغَمِّضا
وَسَفاهَةً بِالمَرءِ صَرمُ صَديقِهِ
يُرضي بِهِجرَتِهِ العَدوَّ المُبغِضا
اِرجِع فَعاوِدها المَساءَ فَإِنَّني
أَخشى مِنَ العادي بِها أَن يَعرِضا


A nyní zaduj v roh! Až jitro pozdraví
náš oheň obětní, rozmetá popel lesem,
my oba smíšeni se v prachu vzhůru vznesem’
nad mlžné planiny a modré doubravy!


Der Amtmann, der im Weine floß,
Die Bauren schlug halbkrum,
Trabt nun, auf einem glühnden Roß,
In jenem Wald herum.
Der Pfarrer, der aufs Tanzen schalt,
Und Filz und Wuchrer war,
Steht nun, als schwarze Spukgestalt,
Am nächtlichen Altar.


per vostra campa vol pregar quel flore
che vui vedeti qui tanto çogliosa,
adorna e bella: e mai non fu sdegnosa ».


Der Marschall steht oben am Fenster im Schloß
Und starrt in den einsamen Garten.
Schon ein Jahrzehnt, das ihm verfloß;
Wie lang läßt der Tod auf sich warten.
»Was soll mir das Leben, was soll mir der Tag,
Zu dem ich mich freuen nicht kann und nicht mag;
Längst bin ich vergessen, vergessen.


Quando há baile, contradança-se;
mas o Modesto não dança,
nem dança sua mulher.
Portanto, para a festança
antes venha outro qualquer.


Mir doch wil es gantz so klingen.


vinciam col braccio della umilitade:
ché altro scudo non c'è a questa guerra,
e l'uom per pazïenza assai acquista.


Malby její – starých bohů kvasy, boje nejvíce –
zbledly dávno, oprýskaly na zavlhlé omítce.


Der aber über alle thronet,
Und in den stillen Seelen wohnet,
Der weiß um die Gelegenheit,
Und kennet sie von Ewigkeit.


Tied a dicsőség, hatalom;
Csak mulass emésztő kinomon.
Kegyetlen fény ragyog szemedben.
Halálra itélt rab - szerelmem.


Lire, au contour sacré d'une lèvre pareille,
Le verbe de Dieu seul, et, baisant cette oreille,
À Dieu seul confier ce que j'aurais senti.


Heisa lustig! denn das Bersten,
Rieseln, Säuseln hört Ihr nicht,
Höret nicht das leise Knistern,
Das doch so verderblich spricht.


Nyní jeho mysl zaujímá cele
smutný výraz v tváři druha-kazatele.


曾记开尊向夜分
北山堂上共论文
可怜一炬成焦土
空有荒垣锁暮云


Za živa zlým vína strůjcem,
nyní v trestu vězí,
ty že dával míšeniny
všem, i ke mším knězi;
jednou však mše nedosloužil
kněz o božím hodě:
sotva popil, klesl mrtev,
k osadníkův škodě.


Doch ein Geist, durchglüht von Dichterfeuer,
Ist nicht edler, als ein reines Herz.
Edel, wie Gefühl für Harf' und Leyer
Ist Gefühl für Menschenwohl und Schmerz.
Theu'r dem Engel und dem Menschen theuer
Ist ein zartes ungefärbtes Herz,
Dessen Einfalt noch kein Wahn verschraubte,
Dem noch Thorheit nicht die schöne Unschuld raubte.


dış görünüşün değil,


Anima bella, che nel bel tuo lume
divino interno ti rivolgi e giri,
e indi in voce dolcemente spiri
il suon ch'avanza ogni mortal costume;


What are the splendors of the gaudy court,
Its tinsel trappings, and its pageant pomps?
To me far happier seems the banish'd Lord
Amid Siberia's unrejoycing wilds
Who pines all lonesome, in the chambers hoar
Of some high castle shut, whose windows dim
In distant ken discover trackless plains,
Where Winter ever whirls his icy car;
While still-repeated objects of his view,
The gloomy battlements, and ivied spires
That crown the solitary dome, arise;
While from the topmost turret the slow clock,
Far heard along th' inhospitable wastes,
With sad-returning chime awakes new grief;
Ev'n he far happier seems than is the proud,
The potent Satrap whom he left behind
'Mid Moscow's golden palaces, to drown
In ease and luxury the laughing hours.


Erbarmen, Herr, und Liebe hebt
Uns über alles Streben;
In guter Menschen Herzen lebt
Sich wol das schönste Leben;
Für Andre wirken, ist uns Ruhm
Und Trost und Evangelium.


قل لقومٍ لا أُبالي
فيهمُ مَن ذا ألومُ
رحلوا نجداً وقلبي
في ثرى نجدٍ مقيمُ
أنَا وحدي دائمٌ وَجْ
داً بمن ليس يدومُ
إنّ من يسلف في الحب
بِ ولا يقضي كريمُ
قل لمن يعذل دعْ عَذْ
لِيَ فالخَطْبُ جسيمُ
ما اِستوى منك ومن قلْ
بي صحيحٌ وسليمُ


Guter Mond, du gehst so stille
Ueber Deutschlands Fluren hin
Vetter Michel rückt die Spille,
Greift sein Weibchen unter's Kinn;
Nimmt das Amtsblatt, streckt die Glieder
Und spricht gähnend: 's ist schon Zehn
Morgen kochst du Klöße wieder;
Laß' uns jetzt zu Bette gehn.


La luz, que sino pudo oscurecida,
se vio con accidentes de turbada;
ya que la defendisteis arriesgada,
no la desamparéis restituida.


紫驼宫锦玉连钱
南陌春风别去年
唯有越王台畔草
销魂依旧带寒烟


„Chtěl bych, dítě milované,
svým tvé srdce zvát!“


savaş gemisinden


Již vím. Já usnul na snů Hoře znaven
a spánek chorobnými sny mě spoutal –
ta bolest však v mém nitru ještě hlodá,
tu bolest však jsem od tisíců slyšel –
kde jsou? Hle, kolem nemocných je tábor


Episch erscheint in italischer Sprache der Ton der Oktave;
Doch in der deutschen, o Freund, atmet sie lyrischen Ton.
Glaubst du es nicht, so versuch's! Der italische wogende Rhythmus
Wird jenseits des Gebürgs klappernde Monotonie.


„Vždyť máme práci!“ řekla tiše jednou,
když mrak se s mrakem honil mojí skrání,
když život – teď jej s tváří vítám lednou –
mi smutný byl a trpkým odříkání.


Telle Eunice emporte Hylas !
Tout s'enfuit de la mémoire,
L'oubli vient, puis le remord,
C'est bien l'éternelle histoire.


Ó, gyönyörű, te kivánságim fő tárgya, nem útra,
Nem messzebb földekre megyek: már vége utamnak.
Itten, ezen tájon fogok én nyugodalmasan élni,
Itt hol Atyám, nagy Atyám meghaltanak, halni, ha nincsen
Tiltva viszont megtérni szülő földemnek ölébe,
Melyből elragadott csábító szókkal egy álnok
S a kietlen váras zajos örvényébe merített.
Nem lehet ott az otromba falaknak gátjain által
Látni, miként kel az ormok alól, mint nyugszik el a nap
Szép fölségében, mint itt láthatni gyönyörrel.
Izzasztó heveit dél tájban szórja csak, és nincs
Mely hüvös árnyékot nyujtson, puha pázsitos erdő,
A suhogó lombok, patakok csörgése, vegyülten
A madarak csevegéseivel míly kedvesebb itten:
Ott háborgó zaj szegi a szép reggeli csendet
S ekkor kezdődvén a késő éjbe merűl el.
Nyájas lányka, nem útba kiván igazodni szerencsém,
Mely ide visszahozott, legyen itten vége utamnak.
Ó de tekints könyörűletesen kíndúlta szivemre.
Völgyeken, és hegyeken egyirányt szédelgve kereslek,
S ott, hol fürtjeivel födelet sző a hüvös erdő,
S ottan is, hol lassú csörgéssel ömöl le


Mélyen belenéztem
Fekete szemedbe,
S fehér kezecskédet
Tartottam kezembe’.
Hogy úgy egymást néztük,
Ily szókat ejtettem:
Ha mi most itt kővé
Válnánk mind a ketten!


Es solte Sammt/ nicht Graß noch Heu
betten seines Kripleins Streu/
Dann schlieff es sonder Frost und Noth/
biß an das kühle Morgenroth/ Alle.


Již v sferách záři
harf ve žaltáři
volají: Svatý!
Ti, jimž on volnost dal,
okovy k sobě spjal:
Buď Požehnán!
Již z mračen temných řas
chýlí svůj bleskný jas,
volají: Svatý!
Již Boha poznali,
jediným nazvali:
Svatý a Požehnaný!


De ifju tagjaidra föld
Ne tárja holt ölét;
Enyém vagy: sírod ajtaját
E vas rombolja szét.


And if a tear that speaks regret
Of happier times appear,
A glimpse of joy that we have met
Shall shine, and dry the tear.


أنتَ يا كاملَ الحجا
والكلامِ المصحَّحِ
قوليَ الظرفُ ملكُهُ
هاتِ مثلَهُ واشرحِ


Mein Schaz sein Herz,
Sein Mund mein Scherz.
Ihr Menschenkinder, seht uns küßen,
Und wollt ihr gleiche Lust genießen,
So liebet unsrer Unschuld nach;
Aus Cabul macht die Liebe Gosen.
Da Capo.


奉诏修书白玉堂
朝朝骑马傍宫墙
闸河东畔垂杨柳
时有莺声似故乡


Der aber hob in Eil'
Das scharfgeschliffne Beil
Und schwang's und sah ihm ins Gesicht: – –
Er zuckte mit der Wimper nicht,
Und zuckte nicht mit Arm noch Hand,
Fest auf Gregor den Blick gewandt.


Pipacs piros ajakid,
Kökény egy pár szemeid,
Pár czitrom mellyeid,
Sólyom tekéntetid.


In den alten Biederzeiten,
Da noch Menschheit Sitte war,
Und ein Weib nicht um ein Haar
Durft' aus ihrem Wege gleiten,
Kam ein Rittersmann von weiten,
Der zum Kaiser sollte reiten,
Von Navarras Fürst gesandt,
In das heil'ge deutsche Land.


Beglückt, das Wort der Dichter zu verstehn,
Mit ihnen wandelnd auf der Menschheit Höhn.


Sie trug mich stets auf ihren Armen;
Sie lehrte mich den ersten Schritt,
Und weinte ich zum Herzerbarmen,
So weinte sie erbarmend mit.
Wenn sie des Abends mich ins Nestchen
Mit linder Segenshand gebracht,
So bat ich: »Bleibe noch ein Restchen«,
Und meinte da »die ganze Nacht«.


Ó já jim závidím, že nejsem jako oni,
jichž píseň najednou se těsné kukle zbaví,
jak motýl nádherný, jenž na slunci se honí
unešen paprskem, jenž vstříc mu kyne smavý.


Soon to the grove there came a lovely maid,
For maiden sure she did to me appear,
In plain check-laton was the nymph array'd,
Her sparkling eyes stood full of many a tear,
And she bewept the absence of her dear.
Alas! should beauty be to woe allay'd?
Beauty, methinks, should meet with better cheer,
Content should never wander from her side;
Good luck, I pray to heav'n, the face that's fair betide.


枇杷子黄山杏肥
海榴花发燕雏飞
绿窗五月南风起
金剪新裁白苎衣


Niemals können sie sich selig
Blick in Blick und liebend ansehn;
Nur im Hauch, nur im Berühren
Nahen süße
Seelengrüße,
Wenn sie Hand an Hand sich führen.


Ach, to krásné čelo bílé!
Ach, ty černé oči milé –


Blesk píše to, hrom s vichřicí to pěje,
co já bych pěti měl! duj, bouře, duj!
mdlá píseň má co mrtvý dech jen věje,
jsem sláb, a potupen jest lavřín můj!“
O skálu zlatou lyru rozdrtil
a věnec svrhl – vír jej pohltil!
vichřice duje, blesk se s bleskem stíhá,
po skalách v dálce pěvce zjev se míhá.


Na Vitkova zborové se ženou,
Jímajíce vůdce pějí písně.
„Muži bratří!“ dcera s odváženou
Myslí mluví, „vytrhněte z tísně
Vlasti kmen a hlavu oslavenou!
Čili Čechům bázlivosti plísně
Zprzní věčnosti a slávy věnec?
Za mnou! kdo jsy pro vlast odváženec.“


A však darmo oči vyschlé mořím,
Bych sám sebe v slzách pohřížil,
Anť již roky, jako ohnižil,
V žhoucím živlu s duší, s tělem hořím:


去岁曾吟怨别诗
今春醉赏又参差
洛城虽是归来晚
趁得姚黄正发时


Nepovíš to, brachu, dobře věda,
pocítíš to časem lkaje, slze.
Nikolo, zda viděls na té skále,
jak se křídla zvedla nenadále
a jak příšera ta mizí v mlze.
Neštěstím ji smutní lidé zovou. –
Spěchá junák plání kamenitou,
pot mu padá na tu půdu sytou
krví, sytou bohatýrskou krví.
V těžké hlavě duma rodí novou
dumu, plaší druhý obraz prvý,
druhý obraz plaší obraz třetí,
a vše v zapomnění moře letí.
Jen ten obraz čarokrásné Jely
v temnu myšlénkovém hvězdou svítí...
vábí, jako na lučině kvítí.
Krásná tvář, v niž ani bědy, žely
nevryly svým nenasytným spárem
nejmenší té stopy utrpení,
plane, hoří, pálí velkým žárem,
v němžto známky hříchu znáti není.
Božství z něho mluví, které dřímá
v nás a kterým lidské pokolení
v bouři dějin za dob velkých hřímá.
Nikolovi večer prolet’ myslí,
kdy si spolu sedli pod kmen svislý
stoletého dubu, večer, kdy ji
přivil k sobě jako dítko matka,
kdy si hráti chtělo s hroznou zmijí.
Onen večer, kdy ji plaše, skrytě
řekl jako dítě: „Miluji tě.“
Říkávají, že prý z šťastných lidí
mnohý andělíčka strážce vidí,
jak si nad ním v nebi s druhy hraje,
jak v ty předaleké zírá kraje,
kde dlí duše, kterou stále chrání.
Nejšťastnější prý to v žití chvíle.
Nikola spěl kolem holých strání,
bral se, aby brzo dostih’ cíle,
viděl, přes kamení klopýtaje,
zlaté nebe a v něm lásku svoji,
lásku v andělíčka proměněnou.
Ručka, kterou líbal v sladkém znoji,
šíje, kterou v štěstí objímával
čelo úbělové, lící růže – –
Kdo to štěstí, kdo ten blaha nával
líčiti a vylíčiti může?
Suché květy z uvadlého vínku
opadají, oprchají, spadnou – –
Nikola zří v svoji duši chladnou
jako ten květ padat upomínku.
Upomínku? Vždyť ty květy kvetou,
nyní rozvity tak vábné, svěží. – –
Plání nekosenou, neposetou,
dobrý jonák nejde, ale běží.


Kol zaplál po hvozdě nach večera,
co chvíli dál se šine, výše stoupá,
až bleskl v písek na břeh jezera,
kde s pěnami se na mělčině koupá
i dále hloubkou modrých vln se brodí
až k protějšku. Tam širá skála holá
půl ve vlnách a nad vlnami zpola
se v hlubině i výši v šero tratí.
Prv bílá, jako deska hrobová
teď, jak by se jí v ňadra ledová
krev lila, rudne, plamenem se zlatí;
a v žáru tom, jenž sálá v sosen hlavy
a barvy lesa v jeden purpur taví,
hle, po skále stín velký, černý chodí.


Ich sah mich um an vielen Orten
Nach lustigen, gescheiten Worten;
An bösen Tagen mußt ich mich freuen,
Daß diese die besten Worte verleihen.


وَمِن عامِرٍ غِلمَةٌ كَالسُيو
فِ جِريالُ أَوجُهِهِم يَقطُرُ
إِذا صَدِئَ القَومُ لا يَصدَأونَ
كَأَنَّهُمُ الذَهَبُ الأَحمَرُ


ché al tuo vedere e a l'udir tua favella
stupidi gli omin stanno e gli animali,
tal che t'invidia in cel ciascuna stella.


Znáš písničku, znáš?


Fass' ich es in eine Stanze;
Ewig, o du armer Mann,
Träufst du nur von Bitterkeiten,
Und von Süße träuft Hafis.


Quetzalcoatl,

uno
con Nuestro Cristo de Todos,

y príncipe de elevación interior,
auxilia a tu pueblo
para que todos entreguemos nuestra personalidad

a Huehueteotl;
para que el fuego de su aliento consuma nuestras culebras
y encuere nuestras mentes de las vanidades,
de la sensualidad de nuestros deseos e intereses.
Danos la voluntad de comprender

los ciclos de la vida,
enséñanos a conquistar el estado de amor
que implica el aprender

a ofrendarse a si mismo,

para ser     luego
la periódica renuncia,
el olvido de todo lo que no podremos cargar
cuando volvamos a nuestro origen estelar.
Permite que la luz

centre

todos nuestros impulsos y sentimientos.

D e s c u b r e
la presencia cósmica que nos da

estar presentes y ser la conciencia
del universo como sociedad de personas.
Para nuestras múltiples razones danos tu corazón.
Así coordinaremos en una sola vibración

el aquelarre de nuestros varios
cachos de verdades.
Sé tú nuestra razón de ser

iluminados cristianos.

Crisálida en nosotros,
chispa que nos transforma
de conversos en hechos.
Hechos del oficio,
 premio de luz
   a la humildad natural

de voluntades puras.
¡Purifica mi voluntad

para convertirme en puma!
Culmina el acumule

de labor
empleada en andar

las

Eras.
La conciencia del principio y el final,
la dualidad, el enfrentamiento y el acertijo
arman la vida

como momentos

al ejercerla.
Acerca mi principio

al final de su origen.
     Premia
la búsqueda que origina  este Quinto Sol,
(y que llamamos

Renacimiento Universal del Ser Humano).


初映钩如线
终衔镜似钩
远澄秋水色
高倚晓河流


Einst kam er mit betrübtem Schritte
Des Nachts vor eines Bauers Hütte
Und hielt um eine Zehrung an:
Laßt, rief er, eines edeln Armen,
Laßt eines Meisters euch erbarmen,
Der sieben freye Künste kann!


Já darmo šlapu ulice a schody
a kruším se pro úsměv jediný,
pro paprsk soucitu a paprsk shody;
ó, vystihni mých citů hlubiny!


Оикастъ любить начавъ, Ерасту говорилъ,
Когда подь тѣнію древесъ онъ съ нимъ ходилъ:
Исполнилось мой другъ твое предвозвѣщанье,
И премѣнилося со всѣмъ мое желанье,
Прошли тѣ дни, какъ я свободу почиталИ красоту дѣвиць съ любовью презиралЯ бросилъ нынѣ лукъ, я бросиль нынѣ уду:
Ни рыбы ужь ловить, ни птицъ стрѣлить не будНе стану за звѣрьми гоняться по лѣсамь;
Приковань нынѣ я къ пастушкинымь очамЕрастъ желалъ познать порядочно то дѣло,
И чье ево лице воспламенить умѣлЛикастъ о скромности Ераста твердо зналъ,
И таинство свое вѣщать надежно сталъ:
Ты знаешь говорилъ, прекрасну Антиклею,
Моя холодна кровь разженна стала еЯ ласку отъ нея сталъ видѣть ужъ давно;
Но было ласку зря мнѣ сперьва все равно,
Суровъ ли былъ ея поступокь иль привѣтливНо вдругъ не знаю какъ, я больше сталъ примѣтливъ,
Пастушкинъ на себя взоръ частый примѣчалъ…
И услаждаяся глаза ея встрѣчалЯ чувствовалъ по томъ, что кровь моя затлѣлась:
Какъ въ очи пристально ей зрѣлъ, она краснѣлась,
И опуская зракъ, лучь сердца моево,
Задумывалася, не знаю, отъ чево;
По семъ по вечерамъ дней тихія погоды,
Когда сходилися пастушки въ короводы,
Я больше вображалъ себѣ ея красу,
И чаще съ нею бывъ влюблялся отчасИ пѣніе ея мнѣ нравилось и пляска,
Взглядъ былъ ея все чивъ, и умножалась ласкОна по всякой часъ мою питала страстОтъемля у меня надъ сердцемъ прежню власть,
Въ послѣдокъ красотой я такъ ея прельстился,
Что больше безъ нея ни чѣмъ не веселился;
Но мукъ любви тогда въ себѣ не ощущалъ,
Желая быть ей милъ, имѣлъ, чево желалъ:
Осталось только мнѣ открыти то словами,
О чемъ я ей вѣщалъ разъ тысячу глазамНо какъ ей нѣкогда любовь свою сказалЯ всю свою тогда надежду потерялОна сказала мнѣ я етому не вѣрА какъ я клялся ей, что не лицемѣрю,
Она внимала то; я мниль себѣ маня,
Имѣть себѣ въ отвѣтъ, что любить и меня:
Я зрѣль, что слушала она тѣ рѣчи внятно,
И мнилъ, что было ей внимати ихъ приятнНо вся утѣха мнѣ въ тотъ ею часъ была,
Что клятвы выслушавъ какъ мнѣ она мила,
Отвѣта мнѣ не давъ пошла, и не простиласО какъ въ ночь дня того душа моя мутилась!
Смѣялся прежде я, кто въ страсти былъ такой,
И все то я въ ту ночь увидѣлъ надъ собоЗрѣлъ прежде я съ бреговъ, какъ морѣ волновалось,
Но вдругъ и подо мной оно возбунтовалосСмѣшно мнѣ было зрѣть, коль кто въ люби то нулъ;
Но самъ, тогда, я самъ стократно воздохнулъ,
Какъ лѣтня свѣтлость дня бываетъ вдругъ ненастьемъ,
Любовь моя бѣдой мнѣ стала, бывши щастьемПо утру покидалъ не спавъ я свой шалашВсю ночь была въ умѣ она, и въ день она жКакъ вы багряныя Авроры всходъ играли,
И изъ загоновъ въ лугъ скотину выгоняли;
Моя скотиа мнѣ престала быть мила,
И праздная свирѣль ненадобна былНе видѣль ни чево приятнаго я болѣ,
И овцы ужь мои шли безъ порядка въ полВъ несносной я тоскѣ весь день препровождалъ,
Поить, на брегъ рѣки, скотины не гонялъ,
Погода лѣтняя меня не веселила,
Страсть, мысли всѣ отбивъ, едину мысль вселила,
Которая одна безъ многихь тяжкихъ думъ,
Толь тягостна была, что мяла весь мой умПастушка мя узрѣвъ печаль мою зря ясно,
Приближилась сказать, что я грущу напрасно,
И утверждая то, сію вѣщала рѣчь:
Коль младость возмогла въ Ликастѣ кровь разжечь,
А серце кажется мое тебѣ быть злобно;
Тебѣ и безъ меня любиться стать удобнЯ здѣлала, что страсть твоя тебѣ вреднТщись быть любимъ иной, здѣсь я вить не одна,
Колико много дней бываетъ въ лѣтѣ ясныхь,
Толь много на лугахъ сихъ дѣвушекъ прекрасныхъ,
Сыщи такую ты, кто бъ кровь твою зажгла,
И многія бы дни владѣть тобой моглЧтобъ долго зрѣніе и страсть твою питало,
Ты видишъ, что къ тому мое пригожство мало,
Я часто на себя въ источники гляжу;
Того достоинства въ себѣ не нахожу,
Которо бъ серце чье на долго распалилНе знаю, чѣмь мое лицо тебя прельстилКогда тебѣ мила немножко стала я;
Не отнимай Ликастъ свободы моеНе дай мнѣ слѣдствіемь познати грусти люты,
И горькій здѣлать вѣкъ изъ радостной минутНе возмогу къ себѣ измѣны я снести,
И потерявъ тебя съ другимъ любовь свестЯ серца ни кому еще не отдавалТебѣ лишъ одному привѣтство я казала,
Не мня, чтобъ тѣмъ тебѣ любовну мысль подать;
Я дружбы, не любви старалася искать,
Что мысли нѣжныя одна любовь вселяетъ,
Недавно слабое мое то серце знаетНе знала я сама, что я къ любви текла,
И что не къ дружеству; но къ ней мя страсть влеклКогда о птички вы другъ друга цаловали,
И пѣсни на кустахъ веселы воспѣвали,
Что сладость есть въ любви, не вѣрила я вамъ,
И не былъ милъ ни кто тогда моимь глазамНо нынѣ ужъ мои не такъ свободны очи,
Не такъ забавны дни! Не такъ прохладны ночУже разрушился мой нѣсколько покой:
Но радости себѣ еще не вижу той,
Котору на древахъ вы часто прославляли,
Иль воспѣваючи вы все то птички лгали?
Повѣрь, вѣщалъ я ей, драгая пѣснямъ симь,
Повѣрь дражайшая, повѣрь словамъ моимъ,
Что въ истинной любви веселостей довольнНе весело еще то серце кое вольнНе вѣрь себѣ, что ты не столько хороша,
Какъ чтятъ тебя здѣсь всѣ, и чтитъ моя душа,
Краса твоя, что толь меня безмѣрно мучитъ,
Клянусь, что никогда Ликасту не наскучить;
Клянуся: естьли я къ тебѣ перемѣнюсь;
Пусть жизни я тогда пастушеской лишусь,
Не буду зрѣть полей, и къ пущей мнѣ досадѣ,
Пускай я буду жить по саму смерть во градПо сихъ словахъ моя жизнь нова зачалась,
Услышавъ клятвы тѣ, пастушка мнѣ здаласСъ тѣхъ дней о вольности ужъ я не сожалѣю,
И таю веселясь любовницей свое


Krásná socha v staré římské říze
v slunce naší doby hledí cize,
moudří nad ní hlavy dohromady,
ký to bůh, si nevěděli rady.


Generalen-Epauletten
Werden rot, weil sie nicht echt,
Neben den massiven Ketten,
Die der Herr Hofbanquier trägt.


Uvadly květy, zašel krásný máj,
I vůkol zpustlý vidím země kraj;
Nade mnou prázdný, bezkonečný strop,
Pode mnou chladný, věčně tmavý hrob!


Donne mie gentili, al parer meo,
del nome vostro gran pregio disvanza,
quando alcuna di voi 'n disperanza
pon su' servente, come son post'eo,


Nech sem dobrým! Milku, já už déle
Nechci tuto s tebou cestiti,
Neb i mne by mohli zabiti
Tito slepí Slavů nepřátelé;


„Ne, nikdy nepřišla v své podobě,“
zní kmeta Dobrovoje odpověď,
„však s jarem přilétla co vlaštovka
a obletala švitořivě dům.
Tak tklivý byl pak polednice hlas,
že proudy slz vylákal z očí všech,
kdož slyšeli jej pěti v soumraku.
Naposled přilétla co žežhule
a lkala žalostivě pod oknem
po celý den a celou dlouhou noc.
Mne pojal strach, ten nářek děsil mne,
sen prchal s víček mých a obava,
že zmizíš mi, že dům můj osiří,
ta jako dravec vťala spáry své
v mé srdce tesklivé. Chtěl jistotu
jsem mít, chtěl dozvědět se stůj co stůj,
co hrozného chystala budoucnost...


Však zašumí háj – zahučí –
Mraky táhnou – větry hlučí –
Blesk a blesk – i hrom zahřímá,
Že to strašně ucho jímá.
Bouř přeletí. – Hvězdic zbor,
Tichá noc a tišší háj,
Usnulých temena hor,
Starý dub a Máchův Máj,
Bůh ve hvězdozlatém bytu
Svědkové jsou jeho vřelých cítů.


Was dir noch blieb, wird werthgehalten
In allen Kunstakademien:
Die Alten bleiben gern beim Alten,
Und keiner darf ein Haar draus ziehn.


Drum traue nicht dem Außen, nicht den Sinnen;
Richt alle Sorgen um dein Heil nach innen,
Denn nur das Herz hört, was der Vater spricht.
Und will ein fremder Ton dies schmeichelnd rügen,
So trachtet dich ein Gleißner zu betrügen;
Sei klug, und folge dieser Stimme nicht!
Nur die Verführung kann das Kinn dir streicheln;
Die Wahrheit aber wird dir niemals schmeicheln.


Mahomed.


Hattst es unter Küssen mir geschworen:
diese Nacht! Ich bebte vor Entzücken –
O du loses, leidigliebes Mädchen!


Der letzte Tageslaut verklang in dunkler Ferne;
Still wandelte die Nacht durch die Natur;
Wie Augen Gottes, sahn die Sterne
Des Himmels nieder auf die Flur:
Da schlich Elpinor, wie zum Raube
Der Tiger schlicht, zur Rosenlaube,
Wo Holdys Engel wacht – und fort
Aus der Natur scheint aller Zwist geschieden;
Doch spricht ihr leises Friedenswort
Ins tobende Gemüt Elpinors keinen Frieden;
Sein Innres brütet Unschuldsmord.
Er naht der Laube sich, wo durch das dunkle Schweigen
Ein ahnungsvoller Schauer rann:
Da weht es ihn, aus Holdys Rosenzweigen,
Wie seufzendes Geflüster an.
Er horcht – die Fromme betet für das Leben
Der Mutter, deren Trost und Pflegerin sie war,
Und sieh! vor diesem frech entheiligten Altar
Ergreift den Sünder jetzt ein nie gefühltes Beben.
Ein Glanz der stillen Nacht durchzuckt den Fruchtbaum-Wald.
Da schimmert durch die Laubenranken,
Die hin und her im Abendwinde schwanken,
Die schöne, betende Gestalt.
Die Zweige, die den kleinen Tempel decken
Wo fromm und heilig Holdy kniet,
Sie drohn dem Wüstling Gottes Schrecken;
Zur Hölle wird um ihn die Gegend; – er entflieht.


Göttersohn! o wär ich, wie du, so könnt ich vertraulich
Einem der Himmlischen klagen mein heimliches Leid.
Sehen soll ich es nicht, soll tragen die Schmach, als gehört ich
Nimmer zu ihr, die doch meiner mit Tränen gedenkt.
Gute Götter! doch hört ihr jegliches Flehen des Menschen,
Ach! und innig und fromm liebt ich dich heiliges Licht,
Seit ich lebe, dich Erd und deine Quellen und Wälder,
Vater Aether, und dich fühlte zu sehnend und rein
Dieses Herz – o sänftiget mir, ihr Guten, mein Leiden,
Daß die Seele mir nicht allzu frühe verstummt,
Daß ich lebe und euch, ihr hohen himmlischen Mächte,
Noch am fliehenden Tag danke mit frommem Gesang,
Danke für voriges Gut, für Freuden vergangener Jugend,
Und dann nehmet zu euch gütig den Einsamen auf.


Volt, amíg élt, országút vadja,
De, ha az erő elfut inából,
Hazafias árok fogadja.


Ich hab von Kindheit an
Geführt ein eitles Leben/
Mich auff die Tugend-Bahn
Mit keinem Fuß begeben/
Mein gantze Arbeit war'
Die Schmückung meiner Haar:
Kein ander Ding mein Ziel/
Als Lust/ und Freudenspiel.


Вээ_о_ми пелись взоры
Пиээо пелись брови
Лиэээй пелся облик
Гзи-гзи-гзэо пелась цепь
Так на холсте каких-то соответствий
Вне протяжения жило Лиц


Ať jeho chmel kol tyčí převysokých,
jak půvab jeho dívek útlobokých
kol statných jinochů, se družně vine
a z plných číší k veselosti kyne!


Ein bauer saß im Oberlant,
dem die armut tet we und ant,
sagt: es hat mich als glück verschworn,
mir hat umbgschlagen weiz und korn,
linsen, erbeiß, ruben und kraut
und als, was ich diß jar hab baut,
auch sint zwo mastseu mir gestorben,
und ein kalb im brunnen verdorben,
darzu ein ros worden gestoln.
ich weiß mich nit mer zu erholn
des schadens, das mein gilt ich zal,
die gfordert ist zum dritten mal,
ich fürcht den schultturen alwegen,
darin ich vor bin drei mal glegen;
steck sonst auch in ser großer schult,
des reitet mich groß ungedult;
ich glaub, wenn iezt der teufel kem,
mir gelt brächt, das ichs von im nem
und wer darnach ewiglich sein.
in dem kam der teufel hinein,
sprach: bauer, ich hab ghört dein klag,
mit gelt ich dir wol helfen mag,
doch das du darnach seiest mein.
der bauer sprach: ja, das sol sein,
wenn du mir gibest gelts genug.
du möchtst abr treiben ein betrug,
sprach der teufel, sag mir vor an,
wie vil geltes must du denn han,
das du des geltes genug hetest?
der bauer sprach: wenn du mir tetest
gleich eben disen malsack vol,
daran sol mich benügen wol;
denn sol dein sein mein leib und leben.
der teufel sprach: den wil ich geben,
daran soltu haben kein zadel,
setz dich heint zöberst auf dein stadel
mit deinem sack, so wil ich kummen
und dir bringen des geltes summen;
doch sag im dorf sonst nichts darvon,
das gelt nem sonst der edelmon.
die sach war schlecht, der teufl fur hin,
der bauer dacht in seinem sin:
wie greif ichs an, das ich gelt nem
und aus mein großen schulden kem,
doch nicht verlör der selen heil
und dem teufel nicht würt zu teil?
ich weiß ein rank, wil den bekennen,
wil den sack am boden auftrennen
und wiln in dem dachstadel hoch
hinein henken durch das firstloch,
was der drein schütt von gelde allen,
wirt unden durch den sack ausfallen,
herab hoch in den stadel innen,
das dem teufel muß gelts zerrinnen,
e er mir fült disen malsack;
und wenn mir fort get mein fürschlag,
so überkom ich groß reichtum,
wirt doch des teufels nit darum.
tet also bei des mones glitzen
oben auf den stadelfirst sitzen,
sein bodenlosen sack mit zoch
und hieng in nein zu dem firstloch.
der teufel sich gen Frankfurt hub
und ein keßel mit gelt ausgrub,
den ein altr jud eingraben het,
und den mit im hinfüren tet
zum bauren auf den stadel sein,
schütt das gelt in den sack hinein.
das fiel alles unden durch aus.
der teufel hindr eins bauren haus
auch ein hafen mit gelt ausgrub
und den mit großer eil erhub,
den ein beurin eingraben het,
den auch in den sack schütten tet.
nach dem begrif den sack gar wol,
ob er nicht wer mit gelt schier vol,
da grif er entlich an der stet,
das der sack keinen boden het,
sprach: bauer, du hast mich betrogen,
das helmlein durch das maul gezogen,
weil dein sack hat kein boden nicht;
was ich nein schütt, das felt gericht
unden durch aus nab in den stadel.
ich würt haben mangel und zadel
an allen schetzen diser welt
und an allem eingrabnen gelt,
e ich dir füllet deinen sack.
der bauer diser red erschrack
und furcht des teufels grimmen zorn.
derselb auch fieng an zu rumorn
und den bauren grimmig anplatzt,
sein hals und sein angsicht zerkratzt
mit sein spitzigen klaen scharf,
beim har in nab vom stadel warf.
der teufl fur hin in zoren grim
und ließ ein wüsten gstank hindr im;
der bauer lag, war gfallen hart,
das er sein lebtag hinkent wart.
auffur der bauer obgemelt
und klaubt im stadel zam das gelt
und legt das in sein haberkasten
und dacht: erst wil ich frölich masten,
und ob ich gleich bin hinkent schon,
bin ich doch iezt ein reicher mon,
und hat ein ent mein ungedult,
nun kan ich zalen all mein schult,
kan sitzen auch bei külem wein,
da ander reich bauren auch sein;
nun wirt ich auch zogen herfür,
darf nicht sitzen hinder der tür.
also er aller kurzweil wielt
und ein fröliche fasnacht hielt
mit seinem schatz im haberkasten;
und als es nun war nach mitfasten,
wart der bauer seim pfarer beichten,
sein herz von sünden zu erleichten,
die handlung mit dem teufel melt
und von seinem zubrachten gelt
und dem sack, der kein boden het.
der pfarer dem nachdenken tet
und brauchet einen schwinden list,
sprach: bauer, wiltu zu der frist,
das ich von sünt dich absolvier,
so mustu zu lon geben mir
disen dein bodenlosen sack.
der bauer diser red erschrack,
sprach: herr, ich hab den sack erstritten
und ser vil unglücks drob erlitten,
den sack ich nicht geren verlir.
der pfarer der sprach: es zimt mir
der sack und ist auch eben recht
uns, dem ganz geistlichen geschlecht,
das wir darein samleten gelt
und alle güter diser welt,
auf das er dennoch nit würt vol,
drumb zimet uns der sack gleich wol.
der bauer sprach: so nemt in hin,
sagt, wie lang wolt ir bhalten in?
ich denk, es werd in kurzer zeit
euch den nemen die obrigkeit,
auf das ir schatz sich mer und wachs
zu gmeinem nutz, so spricht Hans Sachs.


烧残银烛绣房深
帘外春寒入翠衾
梦里不知离别后
笑援双带结同心


Ob Gott verzeucht, so harre sein,
Er wird gewißlich kommen!
Sein Ja ist Ja! sein Nein ist Nein!
Er hat das Reich genommen


À chaque endroit de la césure,
D’un bout de rythme à l’autre bout,
Tu règnes avec grâce et sûre
De remplir toute la mesure,
Assise, couchée, ou debout.


Láska mateřská je láska nesobecká:
v ní je něha křišťálová, vroucnost všecka,
leskem přezařuje všechny lásky jiné,
kdyby všechny zhasly, ona nepomine.


Ha nem látom, többé nem ér
Kegyeinek hatalma;
Ha nem hallom, ismét megtér
Szívem régi nyúgalma.
Elfelejtem, azt gondolám,
A nagy világ zajában;
Tőle messze lehúll a hám,
Hajh! de bezzeg nem úgy van:
A pont, melyben gondolatom,
Érzeményem, kivánatom
S egész létem öszvegyűl,
Ő mindenütt - s egyedűl


no la fa la cojona.
Se me tacca a la vitta on indiscrett
d'on creditor che no me lassa quiett,


Wo ist Sardanapal,
Der dapffre Kunckel-Held/
Der sich befunden immer
Nur bey dem Frauen-Zimmer/
Hingegen in das Feld/
Gewagt sich nicht einmal?
Der eitler/ als ein Weib/
Gepflogen seinem Leib?


A přec ten úsměv na tváři!
Tak sotva radost zazáří
na líčku těch, kdo v lesku niv
zří pláti kolem Vesny div.


In Danzig steht in Blüthe
So manche Jungfräulein stolz,
Sie beten von Gemüthe,
Sind keinem Franzmann hold.


碌碌浮生一梦中
并游无侣古今同
偶因晴牧闲行好
绝壁孤吟万壑风


Meghasadt lant keblem; húrjain
Vad kezekkel nyargal át a kín,
S olyan a dal, melyet rajta penget,
Mint a szélbe zúgó tűzharang.
Néha téved a harmóniátlan
Hangzavarba egy-két tiszta hang.
Cseppenj bé keserü életem
Poharába, édes szerelem!


Das erdreich mag zerspringend beben,
der luft schieß dunder, stral und blitz,
das meer mag seine flut erheben
und netzen gar der sternen sitz:
so bleib ich reichlich doch begabet
und von der lieb mit lieb erlabet.


Wir werden rühmen alle Gunst
So dir geschencket der Ebreer,
Auch deine Weißheit in der Kunst
Der Griechen, Syrer und Chaldeer.


Beiher lief sie den ganzen Tag,
Beiher im Sonnenstrahl;
Doch sprach er nie so hold ein Wort:
Nun, Liebchen, reit' ein mal!


Kde domov můj, kde domov můj?
Matka vlasť nám nad všecko jest svatou,
skrýváť v čele činů dálnou říš;
zdrojem čarných vzkazů vrchovatou
třímá dějin ověnčenou číš;
bohatýry, kněžky lásky pojí,
v klín své něhy těch přivíjíc jemně,
kdo skráň trním rvanou v laur jí strojí –
ach, to je ta krásná země!


Szétkujtorognak részeg-boldogan,
Elűzve a zsarnok királyt, a Gondot,
A gondolatok és az ízes lombok
Alól örök tavaszba száll, rohan


Meurs, ô toi qui jadis m'emportais sur ton aile,
Aigle des fiers Ottons, puissant, libre et joyeux !
Le hibou clérical t'a crevé les deux yeux ;
Rentre avec ton vieux maître en la nuit éternelle ! —


E trasse con tanta ira Durlindana
al prenze, che lo giunse in su l'elmetto,
il qual sonò che parve una campana
e con fatica alla percossa ha retto;
ed ogni cosa vide Luciana,
tanto ch'ell'ebbe del colpo sospetto,
ché 'nsino al collo del destrier piegossi
Rinaldo, tal ch'a gran pena rizzossi.


Drum ist mein Wort zu dieser Frist,
Wie's allezeit gewesen ist:
Mit keiner Arbeit hab ich geprahlt,
Und was ich gemalt hab, hab ich gemalt.«


Zaškubá bolest mu rety,
výčitky uštkne ho žal,
že ty dva bezmocné květy
ke svému osudu spjal.


Jak stíny neviděných duchů
se dotknou duše v tichém ruchu
a tajůplném ševelu,
jak vzdušná chůze andělů.


o Febo, a te sia sacra; a te che pòi
tor fuor di mano a l' importuna morte
i corpi, e loro dar spirto e salute,


Uzamkl vrata železná.
Zoufale zalká princezna:
„Vlci jsou venku, vítr, mráz,
do stáje aspoň zaveď nás.“


Singen wir das Lied der Lieder,
Hört es alle deutschen Brüder,
Hall' es, hall' es wieder, frohes Chor.


刬草曾升马祖堂
暖窗接膝话还乡
赠行百衲兜罗袜
处处相随入道场


con le ginocchia alla scala s'appicca,
e 'l manigoldo gli dava una scossa;
chi qualche dardo alle gambe gli ficca,
ma sosteneva in pace ogni percossa:
malvolentier dagli scaglion si spicca,
e cigolar si sentian prima l'ossa.
Pur per la forza di sopra e di sotto
sopra il terzo scaglion l'avean condotto.


Tu secreto es una
melodía de un rayo de luna...
—¿Una melodía?


来谁具眼识行藏
归去青山策颇良
多少京师夸不尽
圣君贤相在虞唐


En quittant le rivage aimé des matelots
Où régna Dardanos, où, roulant ses grands flots,
L'Ismare dans la mer jette une onde affligée,
Gagne la mer de Thrace, où le cap de Pangée
A l'ombre des palmiers montre, couvert de lys,
Le mausolée où dort l'amoureuse Phyllis ;
Autour de son tombeau, tu reverras l'enceinte
Où, fatiguant les airs d'une inutile plainte,
Elle appela neuf fois son jeune époux absent.
Sous les arbres en fleur, son spectre pâlissant
Le cherche encor parfois au milieu des arènes
Et revient l'appeler pendant les nuits sereines.


Im Bette kombt ein Floch,
Der hüpfft mir gar zu hoch,
Und macht so krumme Sprünge,
Daß ich mit Uberdruß
Von Hertzen wünschen muß,
Ach hätt ich eine Frau, die mir die Thiergen fienge.


ma nella patria
m'incontrerai,
teco vivrò.


银鱼笠泽生
小白无乃是
季鹰思莼鲈
此味未应弃


Sie schreiten einher nach zertrümmerter Macht,
Noch vom blutigen Staub der verlorenen Schlacht
Die Gewänder bespritzt, die Sandalen bestäubt
Und die Locken zerrauft und von Schmerzen betäubt,
Wie Schatten zum stygischen Eingang.


Darmo jest tučnou hekatombu páliť,
Darmo jest oltář slibovať obětný:
Jestli neshodné naše jest volání
Celku ve vazbě.


My best-lov'd-Son, great  made Reply,
(And back he casts the radiant Energy
Of his thick beams) my  draw Nigh:
And doubt no longer my
For, by my  by th' Intense delights
That gave thee Birth, so — now chuse a
And by the  'tis thine.