Ach, wir bringen sie dir, Jüngling, entgegen! wir
Lehren Jungfraun allein schmachtendes Sträuben! wir
Tauen glühenden Nektar
In die Blume der Sittsamkeit!


I byl jsem strom starý, jenž vždy a sám
se svěřoval bouřím a samotám.


rabja módjára, csak a dalra
figyelve menni, különös
züllésben, semmi mást se hallva
és minden célra közönyös...


Az te seregedben más is találkozik,
Az ki ilyen fáradságtul nem irtozik.
Elhittem, vitéz Demirhám el nem bujik,
Sem Idriz Zagatár ettül nem rettenik.”


临水人家竹树中
只因孤屿水船通
当门细荇牵微浪
绕屋藤花落软风


Cítíme v hloubi: Jediná chvíle sladkého klamu
uprchne, sotva že sem plná ji zachytla číš.


Denn Füße nur von Ton hat der Koloß,
Und stürzen wird er über kurze Weile,
Im Fall begrabend seiner Knechte Troß.


Kde ke mně anděl s první písní slétl?
Když v duši mojí světle měsíčném
keř tatíčkových pohádek mi kvetl!


Fu Irneo di Montecuccoli il secondo,
figliolo del signor di Montalbano,
giovane disdegnoso e furibondo,
e di lingua e di cor pronto e di mano;
a carte e a dadi avria giucato il mondo,
e bestemmiava Dio com'un marrano:
buon compagno nel resto e senza pecche,
distruggitor de le castagne secche.


Hu! Tváře jako umrlčí
a šláře na nich z pavučí
i věnce z divných obručí;
ta cimbuří má za korunu,
ta kruh má čehos jako člunů
a třetí srpovitou lunu.


L'âpre Exil, qui livre avec joie
L'homme au courroux des éléments,
L'a promené, comme une proie,
Sous les tristes cieux incléments.


S hazugság volt az áruló szava:
»Ékes tündér, hát nem mentek haza?
Mert itt őket nem érte bántalom...«
- A hölgy előtt minden nyilván vagyon.


Ich haus' allein im wilden Wald,
Im fernen, fernen Westen;
Den Wolf, den Graubär ungestalt
Hab' einzig ich zu Gästen:
Es nahet mir kein Menschenfuß,
Es grüßet mich kein Freundesgruß: –
Der Sturm pfeift in den Ästen.


Ante los demás te oculto
como un grano, deformidad o vicio.
Y es que si supieran que me tienes loco del corazón
me llamarían loco sin remedio.
Como sombra buscando forma en la forma de su dueño
voy perdido de la mano de los que a mi lado van.
Ayer me di de bruces con el suicidio.
Abrí la ventana. Era de noche. Noche de verano.
Agucé el oído y no escuché la vida.
Sabía que estaba ahí; pero con otros. ¿Adúltera!


فديْتُكَ قد وعْدتَ فقُلْ صريحاً
متى يخضَرُّ للمَوعودِ عُودُ
وقلتَ الجودُ بالموجودِ شَرْطي
فهلْ يرتاحُ للمَوجودِ جُودُ


Как — пыли —
— Вьет!
Как —
— Тени
Пали
В пропасти!Как —
— Ветер —
— Из ковыли —
— В дали —
— Рвет —
— Платана —
— Лопасти!
Как —
— Из тумана —
— Пены
Нижут —
— Взмои —
— Перегонных
— Вод!
Так —
— Смены
Поколений —
— Слижут
Мглой
Плененный
Род…
Круги —
— Миров —
— Нарушены…
Беги!
И — верть!
И — смерть!
Дома —
Разрушены…
Сама —
— Не держит —
— Твердь…
Дым —
На поляСухие
Мяты,
Тьмы…
Бежим —
— Куда-то, —
— Тьмой —
— Объяты, —
— Мы!


Vinul, balil plachty bílé,
dokonal své dílo,
srdce kol mu téže chvíle
také žalno bylo;
hlava níž se ukláněla,
ruka srdce tiskla,
v oči jak by vlna smělá
dvě mu perly tryskla.


Gott, der helf' uns frisch zusammen!
Mittels dessen tut wie ich!
Doppelt eurer Liebe Flammen
allzeit mehr und mehr auf mich,
daß sich eure reiche Funken
in mein Meer der Tränen dunken!


Kaffee, er läßt die Zungen
Wie Flämmlein weitergehn,
Und Jede wird gezwungen
Brühheiß was zu gestehn.


Te Zeüsz, te isten, vagy bármily nevű légy,
Ki e világot részre szaggatád,
Földünket mért nem alkotád nagyobbá,
Nem akkorává, hogy ha bírhatom,
Ne kelljen búnom a napfény elől,
A nagyban e kis morzsadomb urának.


Srdce tvoje krásná hvězda,
velebnosť plá v její svitu,
v rozechvění strhnul bych ji
na své ňádro se blankytu.


Ein Kreis von grünen Bäumen,
Gesträuch und Rasenplan;
Es schleicht mit blankem Dolche
Ein Mörder lauernd heran.


Er ist gekommen, hat sein Blut
Vergossen und in solcher Flut
All unser Sünd ersticket.
Wer ihn nur faßt,
Wird aller Last
Benommen und erquicket.


Ja deine funfzig Gulden,
Die sind uns schon recht,
Die wollen wir kriegen,
Und wärs noch viel mehr.


La Ximena se tait quand elle a dit ceci.


In den middelsten Stig würd en Kirschbom sin,
Nich rechtsch un nich linksch stunn hei 'ranner.
»Dat's min!« säd de Öllst', »de Kirschbom is min!«
»Du büst woll nich klauk«, säd de anner.


Ale pro zvyk veštípený
Chci tím proudem plovati,
Krom že krátce z upřímnosti
Chci svou kýžbu konati.


生长天垂力
孤悬有作奇
最先承晓露
终不堕春泥


射阳湖上春水多
射阳湖北长青萝
君归莫向湖中卧
恐有蛟龙不得过


che vendetta è di lui ch' a ciò ne mena,
lo qual in forza altrui presso a l' extremo
riman legato con maggior catena.


Dem Sänger Heil, des heiße Jugend
Die Kraft geübt hat, nicht entweiht,
Daß ihm der Dichtung höchste Tugend,
Des Maßes stille Heiligkeit,
Nun vollgereift das Alter leiht.


Pěkná jsou to luka
od Strakonic k Štěkni,
až tam tudy půjdeš,
dudáku náš, řekni!
Vyběhnem ti v ústret
ze stodol i lánů,
dudati nám musíš
od večera k ránu.


Ich, Jesus, habe selbst das zeugnis dir gegeben,
Das du vom meinem nehmst das zeugnis aller zeit.
Ich bin erschinen dir, das du auf mich solst sehen,
Weil Ich dir hab alleine es geschenkt.
Ich lis erfahren dich so mancherlei zufälle,
Das du erlernetest, wi alle gnade mein.
Di Menschlikeit ward allen offen,
Das mein unendlich glantz in dir als mein erschin.
Di Stund ist da, mein Sohn, zum rechtem Wesen,
Das ich, dein Jesus, werd in dir bethrönt, bekrönt!


Van, aki sír, van, aki jajgat,
Van, ki őrjöngve káromol
Én hűvösödve csukok ajkat,
Míg minden vesztés rám omol.
Ó, nem dicsekszem, nem a gőg ez,
Ne csodáljátok hős dacom,
Nem kevélység, és nem erő ez,
....megfojtott panaszom...


Íme, a szép tavasz kiesett az évből,
Egy nemzedék holt ki az emberiségből,
Nyugszik temetőben;
Serdül Bethlehemnek, felnő számos ifja:
De egynek se lészen születése napja
E két esztendőben.


Pipin, ein Knapp aus Lotharingen,
Der Kempen Schmuck,
Von dem noch heut die Ammen singen,
Vernahm den Spuck.


De hospedar a gente extraña,
O Flamenca o Ginovés,
Si el huésped overo es
Y la huéspeda castaña,
Según la raza de España,
Sale luego el potro bayo.
Allá darás, rayo,
En cas de Tamayo.
De muy grave la viudita
Llama padre al Capellán
Con quien sus hijos están,
Y Amor que la solicita
Hace que por padre admita
Al que recibió por ayo.
Allá darás, rayo,
En cas de Tamayo.
Alguno hay en esta vida,
Que sé yo que es menester
Que a su querida mujer
(¡Nunca fuera tan querida!)
Tomen antes la medida
Que a él le corten el sayo.
Allá darás, rayo,
En cas de Tamayo.
Con su lacayo en Castilla
Se acomodó una casada;
No se le dio al señor nada,
Porque no es gran maravilla
Que el amo deje la silla,
Y que la ocupe el lacayo.
Allá darás, rayo,
En cas de Tamayo.
Opilóse vuestra hermana
Y diola el Doctor su acero;
Tráela de otero en otero
Menos honesta y más sana;
Diola por septiembre el mana,
Y vino a purgar por mayo.
Allá darás, rayo,
En cas de Tamayo.


O Vergine Maria dei gratia plena,
o giusto specchio, o sempiterna luce,
o divina virtù, stella serena,
misericordia che sempre riluce,
consolatrice d'ogni alma terrena,
eterna gloria ch'ogni ben conduce;
per tua santa piatà che ciascun sazia,
concedi alquanto a me della tua grazia,


هُو بدرُ الجمَالِ يَرنو لبَدرٍ
وغزالٌ مِن خلفِ ظِلِّه يَجري
نظمَ الحُسنُ منهما بيتَ شِعرٍ
وهلِ الشِّعرُ غيرُ شَطرٍ بشَطرِ
ورَقيبٌ عليهمَا قد تَصَدَّى
لهُما غيرَ أنَّه واوُ عَمرِو


Nur kommt mir nicht etwan mit albernen Poßen
Und rückt mir die starcken Versprechungen vor!
Im Lieben hat warlich die Rache kein Ohr.
Ich schwöre verbindlich, bis daß ich's genoßen;
Und bin ich dann fertig, so schwenck ich den Hut
Und gehe zur andern, die eben das thut.


Právem ctíš ty jeho snahy,
aby národ náš byl blahý;
pokud na něm záleží,
věrou slouží mládeži.


Lieblich war der Lüfte Säuseln
Nach dem rauhen Sturmestosen;
Auf der Meeresruhe schwebten
Die Gesänge der Matrosen. –


Publicado no livro Guanabara (1936)
In: FONTES, Martin Poesi Or Cassiano Ricard Rio de Janeiro: Agir, 195 47-4 (Nossos clássicos, 40


O Music/ vor allen
Anmühtigen Hallen
Sehr lieblich/ und schön!
All Harffen/ und Geigen
Still müssen ja schweigen
Vor diesem Gethön;
Arion 12 selbst muß
Die Zitter ablegen/
Darff keine Hand regen/
Sein Spiel ist lauter Verdruß.


Meč nyní tasit? Nemohu a nesmím!
Že Němec je? Vím, Němec, ale křesťan.
Že despota? Aj, pravda, soudím, je to.
Ve Štýrsku deptal víru mnohých krutě,
však to věc boží. Jemu nechme soudy.
A že nám stejně odvděčí se asi?
Tak slaba naše víra, bratři milí?
Bůh naše hradba, zeď je nerozborná,
nic před ní Buquoi s Dampierem bude.


e di nudrire il mal prendea diletto
con l'esca dolce d'un soave errore:
sì mi sforzava il lusinghiero Amore,
che s'avea ne' begli occhi albergo eletto.


Du warst mein lieber Engel,
Was bist du mir entwichen?
Mein blühnder Rosenstengel,
Was bist du mir erblichen?


Sie schwieg; und sieh, ein Bild des schönsten Frauenzimmers,
Es schien den Göttern gleich, doch nicht von unsrer Art,
Fuhr durch den Tempel hin, der fast zum Himmel ward
Von wegen des von ihr geworfnen Sonnenschimmers.
Ihr Mund, der mehr ins Ohr als zum Gesichte drang,
Erhob der Stimme Kraft: Wer Ohren hat, der höre
Den Spruch Eusebiens! Der Hahn soll mir zur Ehre
Ein Wächter Zions seyn, womit sie sich verschwang.


»Wie lieb' ich dich, mein Vaterland,
Wo ich den ersten Odem zog,
Und frische Lüfte athmete;
Wie lieb' ich dich! wie lieb' ich dich!«
So sprach ein deutscher Biedermann,
Und Thränen flossen vom Gesicht.
(Oft weint' ich in der Mitternacht
Auch solche Thränen – Gott, du weißt's!)
Ihn hört' ein Weltmann, kalt wie Schnee,
Nahm Schnupftabak und lächelte.
Was Vaterland? Haha, ha, ha!
Mir ist, weil ich erfahrner bin,
Die ganze Welt mein Vaterland.
Wo für mich Brod und Ehre ist,
Da ist mein Vaterland! – Der Deutsche
Sprach biedermännisch, keck und kalt:
So schlägst du mit geballter Faust
Die eigne Mutter, die dich tränkte,
Ins Angesicht? Undankbarer!
Hat jene Dirne dich gesäugt,
Der du die geilen Lippen küssest?
Fleuch hin zur Krippe, draus du frißst,
Und nenne sie dein Vaterland.


Verkauft ein ganzes reiches Leben,
Das seines Werths sich kaum bewußt,
Mit Träumen, die das Herz durchbeben,
In wilder ahnungsvoller Lust!
Ein glühend Schwelgen, süßes Bangen,
Ein fiebrisch zitterndes Verlangen,
Das um das Glück gebiet'risch fleht,
Bis von dem kalten Tod umfangen
Das Leben und der Traum verweht!


Mutter ward ich wie noch keine,
Ohne Sorg' und ohne Schmerzen,
Die ich jetzo erst beweine,
Seit sie doppelt mir im Herzen,
Doppelt Leiden mir gegeben
Um den Sohn,
Daß im Tod der Herr des Lebens
Ist entflohn.


Olhar-te um pouco
Como se fosse sempre
Até ao fim do tempo, até amanhecer
E a luz deixar entrar o mundo inteiro
E o sonho se esconder


Sie haben dich, heiliger Hafis,
Die mystische Zunge genannt
Und haben, die Wortgelehrten,
Den Wert des Worts nicht erkannt.


Das Militair wirft sich in Drillichhosen
Und übt sich schwitzend im Paradeschritt,
Als ging's kopfüber gegen die Franzosen,
Und krampfhaft schleppt es die Tornister mit.
Und blitzt der Exercierplatz dann exotisch
Wie ein gemaltes Farbenmosaik,
Dann wird die Schusterjugend patriotisch
Und lautauf spielt die Regimentsmusik.


Ich nannte die Namen, teilt all meine Wonne,
Uns allen leuchtet nur eine Sonne!


Gütig will ich zu dir blicken,
Will dich tragen in Geduld,
Will dir freundlich kindlich nicken,
Kühlen dich mit meiner Huld!


Она и мат Молчат — сидят
Среди алеющих азалиВ небес темнеющих глядят
Мглу ниспадающей эмал«Ты милого, — склонив чепец,
Прошамкала ей мать, — забудешь,
А этот будет, как отец:
Не с костылями век пробудешь»Над ними мраморный амуУ ног — ручной, пуховый кролиЛьет ярко-рдяный абажур
Свой ярко-рдяный свет на столиПьет чай и разрезает торт,
Закутываясь в мех свой лисий;
Взор над верандою простер
В зари порфировые высТам тяжкий месяца коралл
Зловещий вечер к долам клониТам в озера литой металл
Темноты тусклые уронит; —
Тускнеющая дымом ночь
Там тусклые колеблет воды —
Там — сумерками кроет дочь,
Лишенную навек свободСеребряный Колодезь


O amor, quando se revela,
Não se sabe revela
Sabe bem olhar p'ra ela,
Mas não lhe sabe fala
Quem quer dizer o que sente
Não sabe o que há-de dize
Fala: parece que ment
Cala: parece esquece
Ah, mas se ela adivinhasse,
Se pudesse ouvir o olhar,
E se um olhar lhe bastasse
P'ra saber que a estão a amar!


Sie zu wahren vor den Wettern,
Schnittest du sie schnell vom Strauche,
Eh der Sturm sie kann entblättern
Und entführen ihre Hauche.


5
Vejo vosso damno perto
Hireis perdendo o reynádo
E tão bem tende por certo
Morrerdes desconsolado


数竿苍翠拟龙形
峭拔须教此地生
无限野花开不得
半山寒色与春争


A náhle přijdeš – s milými tak slovy.
A já již v ústret ke dveřím ti letím,
vše zapomínám v ráz, co bylo před tím,
a zrak můj lačně zas tvůj půvab loví.


Quindi semplice anch' ei più forza prende,
Che da l' armi de l' arte, Amor possente
Ignudo più, che quando armato offende;


De győző Csabának nincsen mit örülni,
Látja szerelmesét magas égbe tünni.
Hasztalanúl vannak öldöklő fegyveri,
Az erő, mely Jevét viszi, nem emberi.


Už se nikdy nerozdní!
Věčná noc jen, mrtvá, tmavá.
Slábne krok, a klesá hlava...
Zhasla hvězda poslední.


Wir tanzten zärtlich im Wiesengrund
Und ruhten in einem reichen Gezelt.
Die Herzen pochten uns Mund auf Mund,
Nur allein die Liebe war auf der Welt ...


Náš každý pohyb vilný je a drzý,
rty naše v křeči páchnou po mrtvole;
duch hmotou zaškrcen je v boji tuhém
a ve hlubinách těla stlívá dole.


Bojovník za volnost Kašpar Číž
ideu šlechetnou hlásal:
po stupních žebříku lezl výš
a jiné šplhavce střásal.


Hoje,
Talvez uma palavra
Infinitamente repetida
Desvende no ápice
Do seu surgimento
O que na sucessão do antes
O afã de dizer , não dizia


Tu smutek těch jsem cítil, kteří zbyli,
když přišel chlad a nežli kdos jim kýv’,
jich touhu jít, kde čeká nás klid milý,
jich velký stesk po těch, kdo šli už dřív...


Drauf legte Teutschland an/ nach hundert tausend Leiden/
ein gantz spanneues Kleid/ das Kleid der Jubelfreuden
mit Golde durchgestickt. Das Haar uneingedreht/
der Westwind üm den Schnee deß Perlenhalses weht/
diß ist/ sagt sie/ der Tag nach soviel Morgenröten/
der alle Würgekrieg hat können würgend töden.
O blaues Sternendach! Hier dieser Danck ist dein/
weil du nach Vnruh heist die Länder ruhig seyn.
Damit der Streit auch wird/ gleich allem Streit/ geschlichtet/
so wirfft sich Teutschland auf/ der Zeiten Streit so richtet:


A sus hijuelos a volar provoca
el águila real, y al sol los lleva;
de la fineza de sus ojos prueba
mientras el rayo de su luz los toca


5. Jn deſſen weiß ich nicht/ wasich behalten ſoll/
Dann jener bin jch gut/ und die gefaͤlt mir wol/
Soll ich das hertze faſſen
Und ein geliebtes kind
Von dieſen beyden laſſen/
So bin ich taub und blind.


A harczolók sorában
Első volt mindenütt,
Mint vakmerő oroszlán,
Mint lelkes honfi vítt.


Chtěl vrahům vzdorovat i dně,
v boj příští směle patřil,
když v apatyce důkladně
se na to zaopatřil.


Ah! que tudo isso fique me esperando,
Na hora em que eu for do mundo me afastando,
Embora cheio da maior saudade.


Gewiß! der ist beklagenswerth,
Den seine Göttin nicht erhört;
Dem alle Seufzer nichts erwerben.
Er muß fast immer schlaflos sein,
Und weinen, girren, winseln, schrein,
Sich martern und dann sterben.


Die Trennung thut mir freylich weh,
Doch fürcht ich mehr um deinetwegen.
Was wird dir nicht die wilde See
Vor Eckel, Schmerz und Angst erregen,
Wenn Wetter, Sturm und Bliz und Nacht
Compaß und Mast zu Schanden macht!


Drey Würfel, eine Karte,
Das ist mein Wappen frey,
Sechs hübsche Fräulein zarte
An jeder Seite drey,
Komm her du schönes Weib,
Mein Herz freut sich im Leib,
Du mußt heut auf mich warten,
Der Wein ist Zeitvertreib.


Mancher Todtenkranz entkeimte
Lustig blüh'nder Gartenflur:
Drum am Haupt der Leiche säuselt:
Er von Lenz und Garten nur.


Seht hier die vollen Gläser blinken!
Wie? meine Muse sieht mich trinken,
Und schlummert unermuntert ein?
Winkt Bacchus euerm stolzen Schwarme
Umsonst mit feuervollem Wein
Und in der Freundschaft holdem Arme?


Die Mondessichel schied vom Firmamente,
Die Sterne wandeln den gewohnten Gang,
Sie sahn herab auf hoch erhobne Hände.
Zum Jammerruf, der sich der Brust entrang,
Die Nacht hat wohl für Klagelieder Raum,
Doch keinen mehr zu einem sanften Traum,
»Ein' feste Burg ist unser Gott!« tönt's wieder,
Wir singens doch, das schönste unsrer Lieder!


Jak podobna je pavučině kniha zákonů,
ji silný roztrhne a slabý se v ní zamotá.
Já silným nedovedl, slabým nechtěl být,
a proto zavolal mě mimosvětský klid
k zrcadlu unikání. Nechci více uvidět
Tamary královny, vtělení slávy svrchované,
bytosti do extáse, rozkoše a štěstí štvané,
ó, nechci do nádhery pozemšťanů bled
pohlížet po druhé. Je hluboký to žal, ne chvíle rozmaru,
bojím se přiznati a přece přiznávám:
Miluju Tamaru,
rniluju Tamaru a všeho odříkám se, budu navždy sám,
a nechci více uvidět
slavností, tanců, her a honů, hostin, trůnu,
rozkoše, lesku, nechci navrátit se v její přítomnosti svět.
Ať v onu rozšílenou štěstí strunu
ponoří hebké prsty Asat Grigolidse, krásný muž
královnu, ženy neodolatelné. Já jsem troska. Odcházením už
je život můj. Ať verši na pečetích, mečích, na hudebních nástrojích
básníci jíní velebí mou Tamaru, já odešel a ztich’.


修门同入不同归
归日青山未敢期
鸾匣君今正丘首
渔竿我亦上苔矶


Der lockere Kunde von Beruf
Hat meistens einen Pferdehuf.


Ihr kreuzigt täglich noch den Heiland,
Erschien' er wie er einst erschien,
Ihr riefet wie die Juden weiland
Und lauter nur: ha, kreuzigt ihn!


Pluky hrdin po zbrani se ženou,
nad hlavou jim Trobojnice vlaje.
Svatý prapor nocí ohvězděnou
šumí, zpívá, v širé zpívá kraje:


e dice lor: – Prego ch'alcun racconti
de' vostri brevi errori il dubbio corso,
e come poscia vi strovaste pronti
in sì grand'uopo a dar sì gran soccorso. –
Vergognando tenean basse le fronti,
ch'era al cor picciol fallo amaro morso.
Al fin del re britanno il chiaro figlio
ruppe il silenzio, e disse alzando il ciglio:


Wenn ich betet' über meinem Kinde:
Herr, erhalte du sie mir!
Eine Stimme sprach in mir gelinde:
Wenn es gut ist ihr und dir.


Hier wil Ich gantz nicht weg: Laß alle Schwerter klingen/
Setz Spiß vnd Sebel an/ brauch aller Waffen macht/
Brauch Fewr/ vnd was die Welt für vnerträglich acht/
Mich soll von Christi Creutz kein Todt noch Teuffel dringen.
Ob mich gleich Ach vnd Noth/ Angst/ Weh/ vnd Leid umbringen/
Ob Erd vnnd Meer gleich reist/ ob schon des Donners Macht
Mit dunckelrothem Plitz auff meinem Häupte kracht/
Vnd sambt dem Himmel fält; doch wil Ich frölich singen
Für dir mein trawtes Hertz; diß meiner Armen Band/
Sol von deim Creutz vnd Leib nie werden abgewand/
Hier wil Ich/ wenn Ich sol den matten Geist auffgeben/
Du aber der du hoch am Holtz stehst auffgericht/
Herr Jesu/ neig herab dein bluttig Angesicht:
Vnd heiß durch deinen Todt im Todt mich Ewig leben.


Die Mädels sind veränderlich,
Heut so und morgen so;
Kaum zeigt ein Rosenwölklein sich,
So sind sie hell und froh!
Doch morgen?
Ei, wie geschwind
Dreht sich der Wind!


Er kennet ja den Jammer,
Der oft so grausahmlich
In diser Trähnenkammer
Verzehret Dich und Mich.
Drum ist mein Hertz gewiß,
Daß Er auf Alles merket
Und die Betrübten stärket
In Ihrer Kümmerniß.


	era dipinta ad olio e non a fresco;
voglion certi dottor dir ch'ella fusse
coperta già d'un qualche barbaresco;


Olyan rövid az élet! - Én bucsut
mondok a nagy céloknak, és csak ugy


Kurz, du bist gleich wie die Gestalt
Der Zitronatenwälder,
Ausbündig, blühend, mannigfalt
Wie die gestickten Felder.
Wer dich nicht liebt, du schöner Gott,
Der ist lebendig tot.


Tes yeux sous tes cheveux sont comme des poignées
De rayons à travers des toiles d’araignées.


zda řada kar se k popravišti blíží,
snad počítá a prst si na prst vkládá,
jak hlava za hlavou do koše padá.


Kmen můj mrtvý v noci dones v chýši svou,
tesaři ti z něho rakev utešou,
a v té rakvi dej se, milá, pochovat,
v hrobě spolu budeme se milovat!“...


Nur deine Hand theilt Segen aus,
Gib Segen in mein kleines Haus;
Laß gern mich nutzen jedermann,
Und willig helfen, wo ich kann.


že takhle skončí vše, se ve snu nenadál.
Sám nyní přemýšlel, jak bude s farou dál,
až ona odjede, ten živý fary skřítek,
v svém srdci pocítil už ostré hrany výtek –
leč ona první přec roztrhla smlouvu v kusy,
a má-li dobře být – to ona přijít musí!
Tak oba čekali a marně. Druhý den
již Jirka odnášel balíky na vůz ven,
i kufr důkladný, pak velký ranec peřin,
a panna Terinka již sama za pár vteřin
tu byla – stírajíc si slzy horké z očí,
se ještě loučila. A do koní prásk’ kočí,
a ti se rozběhli... Pan farář oknem zřel,


Frau Wirthin, ist sie darinnen,
Hat sie gut Bier, gut Bier und Wein,
Schenk sie der Schönen dort,
Ja dort, von dem allersüßten ein.


主人随客共沉酣
无限风光入笑谈
独喜小童能解事
一声新调出江南


Glückauf! Die große, die herrliche Zeit
Strömender Frühlingsgefühle:
Wieder bricht sie mit Macht herein –
Lädt mich zum Waffenspiele ...


Füge; das Nämliche thun und begehren werden die Spätern.
Jegliches Laster erstieg den Höhpunkt; brauche die Segel,
Auf, und entfalte sie ganz! »Woher denn,« sagst du vielleicht hier,
»Jenes Talent, das dem Stoff entspricht? Woher die Geradheit
Früherer, jegliches, was dem entflammeten Geiste beliebte,
Niederzuschreiben, ›für die ich das Wort nicht wage zu brauchen?‹
Was gilt's, ob, was gesagt, ob nicht dir's Mucius nachsieht?
Setze dafür Tigellin, und du wirst dort leuchten am Kienpfahl,
Wo mit durchbohreter Brust aufdampfende stehen und brennen,
Und breitfurchige Spur dahin ziehn mitten im Sande.«


Ve starý běh se život vrátí
i starostí se vrací tíž,
i přestaneme vzpomínati –
cos nového též kyne již.
A oslavenec ve ústranní,
když nadšení plam dohoří,
můž’ přemýšleti o uznání
a dále bídně živoří.


双燕涎涎入禁闱
避风台上晓风微
轻盈不解随仙去
解逐花间赤凤飞


Tod bin ich nicht genannt,
Sprach Eckart noch im Weinen,
Du stehst in Gottes Hand,
Sein Licht mag dich bescheinen.


Wo das Lamm der Trauten hüpfet,
Trift man meine Herde nie.
Schüchtern und bedächtlich schlüpfet
Mein verstolner Blick auf sie.
Unverfärbt hör' ich sie nennen,
Scherz' und lache, wenn sie singt,
Und will nicht ihr Hündchen kennen,
Das liebkosend mich umspringt.


Cesta vedla dlouhým lesem
vysokých a štíhlých sosen,
na sosnách se drahokamy
v slunci třpytil bílý sníh.


Und ich kann Dich nimmer lassen,
Ewig halt' ich Dich umarmt.
Wolltest Du mich fliehn und hassen,
Müßt' ich noch Dein Kreuz umfassen,
Bis es jeden Stein erbarmt.


Hejh, sok szegény utas
Lelt enyhet ott,
S keskeny árnyékában
Kinyúgodott.


广文当日官虽冷
可奈才名振世何
他日君家须炙手
而今聊复雀堪罗


y un ángel retratado en alabastro
pedir venganza a mi abrasado celo,
que discurrió la tierra como el cielo
de cometa veloz fogoso rastro,


Und wen die Sehnsucht nach dem Herrn ergriff:
Wie immer auch geheißen sei sein Glaube,
Er mag sich bergen drin vor Flut und Riff.


Die Rosa konnt's vollbringen.
Sie wartet zwanzig Jahr.
Wenn auch die Jahre gingen,
Die Brautschaft ewig war.


Že zpěvy Vaše vybájil bůh sám,
rád věřím, nasytiv je svojí vůní
a dav se jimi poznati i nám.
Bez chvění slepý teď mu hledí v líc,
Vy sluníte se jeho na výsluní.


阆苑仙人白锦袍
海山宫阙醉蟠桃
三更月底鸾声急
万里风头鹤背高


Forse ama il Sole ancor esser sepolto,
vedendo un vivo Sol girne sotterra?
O pur la notte al giorno intima guerra
perché due Stelle le rapì d'un volto?


„Nézd, fényes az égbolt,
Ami volt, az rég volt
S az szerencsés, mivelhogy új esztendőt,
Ha minden ránk-szakad,
Áldjuk, higgyük, mint jósorsba menendőt.”


Ils traînent dans leurs rangs ces voiles dont le sort
Tout fiers de voir rentrer plus nombreuses au port


Блестят серебряные горы,
И отчеканились на них
Разнообразные узоры
Из арабесков снеговыЗдесь серебра живого груды;
Здесь неподдельной красоты
На пиршестве земном сосуды —
Огромно-чудной высотСвоею выставкой богата
Неистощимая земля:
Здесь Грановитая палата
Нерукотворного Кремл


Die hohen Berg und tieffen Thal/
Die Bäum und Kräuter allzumal/
Alß wenn sie stimmen hetten/
Sollen frölich antworten all
Mit einen hellen wiederschall/
Den Trommlen und Trompetten.


Sie zog mit kleiner Habe
Zum reichen Bauern hin,
Doch manche schöne Gabe
Hat ihr Natur verliehn.


Mrzká pýcho! Lesklým rouchem
tvým se vetchá bída září;
choroba pak, strast a mdloba
pod malbou tvých hrdých tváří.
Proč jsi jenom panstvu dána?
Proč o tobě chuďas neví?
Tam se smrt a bledé stíny,
život zde a síla jeví.


O hvězdě kázal rozechvěným retem,
jež vzplápolala ohnivá,
kde nad chudičkým, pustým Nazaretem
se palmy vějíř zachvívá.


Hladí skály, cídí louky,
odfukují zvadlé listí,
protkávají duhou křídla
brouků, motýlů a mšic.


دَع النَّدامةَ لا يذهب بك النَّدَمُ
فَلستَ أَوَّلَ من زَلَّت به قَدمُ
هيَ المَقاديرُ والأَحكامُ جاريةٌ
وَللمهيمن في أَحكامه حِكمُ
خفِّض عليك فما حالٌ بباقيةٍ
هَيهات لا نعمٌ تَبقى ولا نِقمُ
قد كنتَ بالأمس في عزٍّ وفي دعةٍ
حيث السرورُ وصفو العيش والنِعمُ
وَاليوم أَنتَ بدار الذلِّ مُمتهنٌ
صفرُ اليدين فلا بأسٌ ولا كَرَمُ
كأَنَّ سَيفكَ لم تلمع بوارقُه
وَغيث سَيبك لمتهمَع له ديمُ
ما كانَ أَغناكَ عن حِلٍّ ومرتحلٍ
لَولا القَضاءُ وما قد خطَّه القَلَمُ
يا سفرةً أَسفرت عن كُلِّ بائقةٍ
لا أَنتجت بعدكَ المهريَّةُ الرُسُمُ
حللتُ في سوح قومٍ لا خلاقَ لهم
سيان عندهم الأَنوارُ والظُلَمُ
تَسطو بأسدِ الشَرى فيها ثعالبُها
وَالصقرُ تصطادُه الغربانُ والرخَمُ
وَيفضل الغمدُ يوَ الفخر صارمه
وَتَستَطيلُ على ساداتها الخدمُ
إِن لَم يبن لهم فضلي فلا عَجبٌ
فَلَيسَ يُطربُ شادٍ من به صمَمُ
أَو أَنكروا في العُلى قدري فقد شهدت
حتماً بما أَنكَروه العُربُ والعجمُ
ما شانَ شأني مقامي بين أَظهرهم
فالتبرُ في التُرب لم تنقص له قيمُ
لا تعجبوا لهمومي إِن برت جسدي
وأَصبحت نارُها في القلب تَضطَرِمُ
فهمُّ كلِّ امرئٍ مقدار همَّته
وَلَيسَ يفترقان الهَمُّ والهِمَمُ
لا كانَ لي في رقاب المعتفين يدٌ
ولا سعت بي إلى نحو العُلى قَدمُ
إِن لم أَشقَّ عُباب البحر ممتطياً
هوجاءَ لَيسَ لها عقلٌ ولا خطمُ
أَمّا الركابُ فقد أَوليتُهنَّ قِلىً
وَالخَيلُ لا قرعت أَشداقَها اللُجمُ
ما زِلتُ أَطوي عليها كلَّ مقفرة
يهماء لا نُصُبٌ فيها ولا عَلَمُ
فَلَم أَنَل عندها مِمّا أُؤمِّلُه
إِلّا أَمانيَّ نفس كلُّها حُلمُ
يا للرِجال لخطب جلَّ فادحُه
حتّى المعارفُ ضاعَت عندها الذممُ
ما إِن وثقت بخلّ أَو أَخي ثقةٍ
إِلّا دَهاني بخطب شرُّه عَممُ
وكُلُّ ذي رَحمٍ أَوليتُه صلةً
شكت إِلى رَبِّها من قطعِه الرَحِمُ
هَذا اِبنُ أُمّي الَّذي راعيت قربتَه
ما كانَ عِندي بسوء الظنِّ يُتَّهمُ
أَدنيتُه نظراً مني لحرمته
وَذو الديانة للأَرحام يحترمُ
أَضحى لِعرضي مَع الأَعداءِ منتهكاً
وَراحَ للمال قبلَ الناسِ يلتهمُ
ما صانَ لي نسباً يوماً ولا نشباً
ولا رَعى لي عهوداً نقضُها يَصِمُ
قَد كنتُ أَحسبه بالغيب يحفظني
وَلَو زوانيَ عنه المَوتُ والعدمُ
حتّى إِذا غبتُ عنه قامَ منتهباً
داري وراح لما خلَّفتُ يغتنمُ
تاللَه ما فعلَ الأَعداءُ فعلتَه
كلّا ولا اِهتَضَموا ما ظلَّ يهتضمُ
هلّا نَهاهُ نُهاه أَو حفيظتُه
عن سلب ما حُلّي النسوانُ والحُرَمُ
وافى بهنَّ وما أَوفى بذمَّته
سُلباً عواطلَ لا سورٌ ولا خَدمُ
أَين الفتوةُ إِن لم يَنهَهُ ورَعٌ
وَلَم يَخَف غبَّ ما قد راح يجترمُ
هبه أَضاعَ إِخائي غير محتشمٍ
أَلَيسَ عن دون هَذا المَرءُ يحتَشِمُ
كأَنَّه كان مطويّاً على إِحنٍ
فَعِندما غبتُ عنه راح ينتقمُ
ما كانَ هَذا جَزائي إذ رَعيتُ له
حقَّ الإخاءِ ولكن للورَى شيمُ
فَقُل سَلامٌ على الأَرحام ضائعةً
فَقَد لعمري أَضاعَت حقَّها الأُمَمُ


苍茫迥野冻云低
马上遥山玉四围
自是诗人有清气
出门千树雪花飞


O s'e' mi manda ancor grossi cavretti
O gran cappon' di muda be·nodriti
O paperi novelli o coniglietti.


Di che apparecchio fa tanto solenne
quanto a pompa real possibil sia
onde la Fama con veloci penne
ne portò nuova per tutta Soria
et in Phenicia, e in Palestina venne
et tanto che al Astolfo ne diè spia
il qual col Vicerè deliberosse
che quella giostra senza lor non fosse


Scio ben che huom scelerato quel se chiama
a cui spiace la luce, ma non curo:
che mi val cum miseria buona fama?


朱英自作千珠实
不减葡萄万颗匀
虚想蟠桃天上见
人间那有此园春


Krajinu halí
koberce sněžné,
v okna mráz kreslí
květiny něžné.


»Ja, wenn ich bin entladen
Der Woche Last und Pein,
Dann führe, Gott der Milde,
Das Werk nach Deinem Bilde
In Deinen Sonntag ein.«


Jednou ránou v děsném vzchopu
muže ve snu sklál,
vrhl s vozu do příkopu
a jel dál.
„Proč pak bych tě,“ v smíchu praví,
„bezduchého dále vez’?“
koně ržáli, u nápravy
lkala šárka; skučel pes.


Que aproveitando a barbuda
Só pensa em fotografá-la
Mulher na democracia
Não é biombo de sala


Ohn' Anlass kam mir die Erinnerung,
Wie aus des Himmels weitem leerem Blau
Verschämt ein rosig Sommerwölkchen taucht.


víctor


Ich lobe dich von Hertzen
Für alle deine Schmertzen,
Für deine Schläg' und Wunden,
Der du so viel' empfunden.


Si piensa el que vio amarilla
A su dama de contino,
Cuando el rojo sobrevino
En una y otra mejilla,
Que no es ajena semilla
La que causa esta amapola,
Mamóla.
La dama que en su retrete
Sólo al tenderete juega,
Y para jugarlo alega
Ser la cama buen bufete,
Si piensa que el «tenderete»
No es juego de pirinola,
Mamóla.
Si piensa el que a doña Inés
En conversación la halló,
Donde sólo se trató
De la toma de Calés,
Que no fue sarao francés
Ni acabó en justa española,
Mamóla.
El que, por más que espolee,
No endereza el acicate
(Quizá porque mejor bate
Otro el vientre), si no cree
Que, porque no se mosquee,
Le han castigado la cola,
Mamóla.


O dann werf ich Jubellieder
In's Lobpreisen der Natur,
Echo spricht die Töne wieder,
Alles preißt den Ew'gen nur.


Ja, Vater! Vater, ja! Du bist so sehr aufzehrend
Als deine gütt ist deinem Volke gros!
Wi hoch di rechte hand ist guttes gutts gewährend,
So hoch ist auch di link erbarmungslos.
Allein ich fall zu fus
Und bitt um Jesuskus,
Den süssen, den er gab dir, Vater, vor uns sündern,
Um ihre straff zumindern.
Ach handle nicht, wi si verdint!
Sonst bleiben ewigst si entgrünt.


Doch, ob der Glanz der Völker erlischt,
Ob allen Winden ihr Staub sich mischt,
Den Kommenden bleibt ihr Vermächtnis;
Und was sie geschaffen in That und Wort,
Lebt herrlich und hoch noch fort und fort
In spätester Enkel Gedächtnis.


C'était une petite vieille,
A qui l'âge n'avait donné
Qu'un peu de misère, et pareille
A l'enfant toujours étonné.


Innig fleh' ich jetzt zu dir:
Halte du es so mit mir,
Mit dem tieferschöpften Herzen,
Das entschlummert ist voll Schmerzen.


Ó bouře, vítej nám! My hráze udržíme!“


Zeuch mit mir aus,
Bleib auch zu Haus,
O Vatter! bey den Meinen.
Mein Weib und Kind,
Mein Hausgesind
Mit Schutze wolst umzäunen.


¡Qué terrones más fuertes los mozos, y qué solos,
haciéndose notar entre los surcos, sobresaliendo
tanto y tanto
del trágico nivel que la rastrilla
imperante y mandatoria de la senectud impuso!
¡Qué montones de polvo comprimido, irrompible
por cualquier azadón que no sea el del tiempo;
con el corazón roto por falta de lugar
carnal donde ponerle sin que se hiciera daño!
Ni todas las obradas de yermos pedregales,
Cuando sus uñas caven, negárseles podrán;
Yo sufro por sus dedos, débiles, que no hallan
Afirmación de hembra para su soledad.


„Teď otcův kšaft, hleď odkaz tvůj:“
„„Poroučím ti, zprav život svůj!
Dosts marnotratný! rozmrhal,
Mně pásmo života strhal.““


Szerelem fejér felhői
Errefelé lengenek,
Mintha engem látogatni
Jőne egy angyalsereg.


Komm' in deiner heil'gen Rüstung!
Segnend winken, zürnend mahnen
Dich die kaiserlichen Ahnen,
Rufen dich zur Völkerschlacht.


Als ein Knabe sprang ich froh und munter,
Wenn der Schulmonarch die Stunde schloß,
Im Gefährtenschwarm bergauf bergunter,
Bis vom West die Abendröthe floß.


أفديه من هاجر وما هجرا
صدّ حذار الوشاة واعتذرا
تعلم الصد والوصال من الشم
س وحاكى في حسنه القمرا
فوصله نعمة وجفوته
أبيت فيها للوصل منتظرا
كذلك الشمس في تصرّفها
تغيب ليلا وتبتدي بكرا


冷碧新秋水
残红半破莲
从来寥落意
不似此池边


V kamnech záhy oheň převesele praskal,
otec drahé dítky hladil jen a laskal.
„Tak jste byly u ní, srdce mého touho –
ale rcete, kde jste po tom
chodily tak dlouho?“


Již zavál mráz a pustá, chmurná zima
na kostře koně z dáli jede k nám.
Chlad ňadrama jí proudí kamennýma,
dech její srdce lidská smrtí studí.
Můj smutný duch se v skrytu těžce trudí,
já na svou první lásku vzpomínám.


Onora il novo Ispan, ch'il tuo sen varca,
Che non ebber gli antichi tuoi Latini
Petti più forti, e ingegni più felici.


So in wechselnden Gestalten
Macht der Tod die Erdenrunde;
Heute aber geht im Heere
Sigismunds die Schreckenskunde:


Neb že k oase se přibližuje,
Milé znamení to živoucí:
Pouhou již k té schránce žádoucí
Nadějí se umdlý občerstvuje.


Staleté ledy pohnuly se, svatá
přec Spravedlnost přišla, pozdě třeba,
myšlenka zvítězila, pevně spjatá
s budoucí písní svobody a chleba...


Ily késő éjtszaka ki jár
Ott kinn a temetőn?
Az óra már éjfélt ütött,
A föld már néma lőn.


Durch welche Mittel sich behaupte
Die Meinung auf dem Weg zum Ziel?
Und sind es schlechte, unerlaubte,
So hast du schon gewonnen viel.


V hustém mraku
Jeví zraku
Dub se zpráchnivělý:
Podoben mu celý,
Kdo chtě sám se skvíti
Bratrů neosvítí.


"And wherefore starest thou on me so,
With a face so ghastly wild?" —
"White bones are found in the mould below
Like the bones of a stripling child."


Víc neslyšel. Však divoké v něm zaplanuly boje.
Jen jeden rok! Nu, tedy buď! Chce užiti ho zcela;
co posud tropil, hříčka jen to dětská, nyní měla
se rozpoutati bouřlivě ta jeho touha žhavá,
vše vidět, zkusit, prodělat, co srdce a co hlava
můž’ pojmout jen a procítit za rok, než smrt jej schvátí;
chtěl skoro Faustu podoben vše znát a svým vše zváti.
I přemýšlel a přemítal a protivy vše vážil,
v rok jeden obsah života on vměstnati se snažil.
A sotva že se uzdravil, dal „s bohem“ nám všem tady
a odejel, kam lákaly ho jihu bujné vnady,
žil ve Florenci, v Benátkách a v Paříži a Římě
a všady hojně utrácel; pak v Egyptě byl v zimě,
pak v lázních v létě u moře; počítat nebyl zvyklý,
vždyť rok měl žít jen jediný! Vše choutky, jež v něm vznikly,
ukájel hned a přehojně a rozhazoval všady.


Bourgs d'Ellé, je reviens ! Accueillez votre barde !
Vieux Matelinn, l'aveugle, allons, prends ta bombarde !
Place-toi sur ta porte, et pour moi joue un air
Quand je traverserai le pont du Gorré-Ker !


Ahora hermosa Virgen, que desata
mi lengua, vuestra mano, aunque no veo
quien hizo este milagro en mi deseo,
en vuestras alabanzas se dilata.


And are we free from error, and distress,
Whom Heav'n with clearer light has pleas'd to bless?
Whom true Religion leads? (for she but leads
By soft persuasion, not by force proceeds;)
Behold how we avoid this radiant sun!
This proffer'd guide how obstinately shun,
And after Sophistry's vain systems run!
For these as for essentials we engage
In wars, and massacres, with holy rage;
Brothers by brothers' impious hands are slain,
Mistaken Zeal, how savage is thy reign!


Das Hügelland wogt wie ein weißes Meer im Schnee,
Vom Himmel nieder wuchten violette
Schneewolken, eine dichtverschlungne Kette,
Die in der Luft an roten Öfen hängt –
Die Sonne brannte sie –
Am Horizonte aber wölbt sich aus der weißen Flur ein Berg,
Mit Tann bestanden, schwarz gekappt,
Ein ungeheurer Igel, der den Schneefall
Von seinen Borsten schläfrig schüttelte.


»Laß mich, laß mich! Don Ramiro!«
Wimmert's immer im Gewoge.
Don Ramiro stets erwidert:
»Sprachest ja, ich sollte kommen!«


Frühlingsgewölke steigen über die finstere Stadt,
Die der Mönche edlere Zeiten schweigt.


Cuando te conocí, por vez primera las águilas
sentían volar motores a propulsión de hidrógeno.
Y entendieron que el hombre las había vencido.
Nosotros, obstinadas células vegetales
permanecimos fieles al carbono y al gluten.
Las guacamayas y oropéndolas del Amazonas rauco
se columpiaban en los manglares de nuestra mocedad.
Sin comprenderlo, mi caballo simulaba el de Atila
y las madreselvas padecieron a mis pies.
Amaba tus codicias, tus ojos de anaconda,
la tersura de sal de tus senos amargos
y el rescoldo amarillo de tu piel traicionera.
Para nosotros, existir fue emboscar a la vida,
lo mismo que el samuro y el caimán en los pantanos.
Beber las emulsiones botánicas
y acostar en la sombra nuestro orgasmo sexívoro.
Un día me dijiste: hay una estrella misteriosa
que en las colinas de mi pecho duele.
¡Y era verdad, oh dios de las legumbres: el lucero
del cáncer rencoroso estaba allí!
De sus núcleos endógenos salía
hiel de las fauces de la cobra calva.
Lancé un gemido sordo de gorila en cadenas.
Olí impotables ríos nacer de mis riñones.
Aletazos de buitres y el zumbar de mil flechas,
contra mí disparadas por un indio antropófago.
No pudo el sol salvarte con sus rayos infragamma!
¡adiós, alondra-caballar, caprino citarista!,
me gritaste aturdiéndome.
¡Fue tu final aullido
de blasfemante perra cancerosa!
Después, rodaste al fondo de estéril sepultura,
perseguida por larvas y escorpiones.
Caíste con el ruido que produce en el silencio
de una alcancía la moneda rota.
Huí de ese reducto de iguanas pestilentes
y guaramos febriles.
Y yo, lector de infolios con metáforas
azules como abejas de cianuro,
me sumergí en un cuarto de paredes sacrílegas,
a sufrir como sólo la piedra ha sufrido;
a llorar como sólo la nube ha llorado
y a explorar con ojos ignorantes
el Panegírico de la Locura,
de Erasmo de Rotterdam.


Eine goldene Feder die ins Wasser schreibet:


Und ihr dort zu Hause
Steht im Stahlgebrause.
Opfert Kraft und Blut.


I


Questo è il porto del mondo; e qui è il ristoro
de le sue noie, e quel piacer si sente
che già sentì ne' secoli de l'oro
l'antica e senza fren libera gente.
L'arme, che sin a qui d'uopo vi foro,
potete omai depor securamente
e sacrarle in quest'ombra a la quiete,
ché guerrier qui solo d'Amor sarete,


Lehr auch mich, wie du Ihn gelehrtest, die edle Kunst,
Dich in Menschen Gestalt (denn deinen Götterglanz
Trägt kein Sterblicher nicht;) reizend, daß jedes Herz
Dein eroberndes Lächeln fühlt,


Per me Lucia non prega e non la bella
Matelda appresta il salutar lavacro,
E Beatrice con l'amante sacro
in vano sale a Dio di stella in stella.


 Geliebtes Bild, das mir mit Feurentzücken
Die Seele füllt!
Wann werd' ich dich an meinen Buſen drücken,
Geliebtes Bild?


Falta o preceito firme a que a ação se conforme?
Falta uma diretriz certa e definitiva?
— Quem a teve jamais? O bom ideal é informe,
e a Certeza, ai de nós! de todo o encanto o priv
A torrente que corre e espadana, áurea e viva,
sem parar nem recuar no itinerário enorme,
busca um sonho que além, sob a névoa, se esquiv
e ai! dela, se desvenda o sonho azul que dorme!


Auch du, mein Bruder, wirst von mir
Durch diesen Abschiedsbrief geküßet.
Der Himmel will: Ich muß von hier,
Drum folg ich, wie sein Rath beschließet.
Vergieb mir, was durch mein Versehn
Dir dann und wann zu nah geschehn,
Und las mir allzeit deine Güte!
Verläst mich Freund und Vaterland,
Behalt ich gar nichts in der Hand,
Behalt ich doch ein treu Gemüthe.


Sanft, wie die Quelle, die durch die Wiese schleicht,
Nie trug sie brausend schwimmender Schlösser Last,
Nie schwoll sie schäumend über Blumen,
Die sich am nüchternen Rande spiegeln:


¿Para qué tratas tú de arderle en fuego
cuando le ha el tiempo y la razón helado,
y cuando tus engaños le han dejado
sordo a tus voces y a tu lumbre ciego?


Ah! tudo isso será o inferno, tudo,
Enquanto houver um sentimento mudo
Dentro da alma da mísera criatura.


Des Kriegs mit Schwerdt und Worten müde
Floh Carl der fünfte von dem Thron
In eine Zelle, suchte Friede,
Und fand ihn hier. Dem Göttersohn
Gab nun sein Gärtchen mehr Vergnügen
Als einst Paviens Lorberfeld,
Nicht Cäsar mehr war er noch Held,
Doch blos um über sich zu siegen.
Sein Zeitvertreib war Gottes Welt
Mit ihrem großen Bilderbuche,
Und die mechanischen Versuche.
Auf Turrianos Geist gestützt
Schuf er oft wandelnde Figuren
Mit Dädals Kunst aus Holz geschnitzt;
Sein liebstes Spiel trieb er mit Uhren,
Er drehte sie wie sonst den Staat,
Zerlegte, prüfte jedes Rad,
Und zeigte jedem seine Sphäre.
Einst sann er wochenlang darauf,
Ob es denn wohl nicht möglich wäre,
Zwo Pendeluhren gleichen Lauf
Und einen gleichen Ton zu geben,
Allein umsonst war seine Müh,
Umsonst auch seines Freunds Bestreben.
Ey, rief er endlich lachend, sieh!
Es will uns nicht einmal gelingen,
Zween Seiger in ein Joch zu zwingen,
Und mir und meiner Priesterzunft
Kam es zu Sinne, die Vernunft
Von Tausenden und ihr Gewissen
In eine gleiche Form zu gießen.


É triste possuir um corpo e não possuí-l
Nevoada, triste quando você sorr
E quando nã


Pán se ke mně nechtěl otcem znáti,
místo chleba dát, chtěl bičovati,
místo vína krev mi v ústa ronil,
místo lůžka do lesů mě honil.


Když ale v pěst ji sevře zloba siná,
jak radila by: ku pomstě se zvedni!
Své trestající rámě nepozvedni,
a míra nutné nápravy buď jiná.


Heftet nicht Joseph auf dich sein Adleraug'? Ha!
Schattet sein Flügel dir nicht?
Wachet nicht Friedrich der Mann der Schlachten für dich?
Ha, wo sind Herrscher, wie die!


Führe mich, Alter, nur immer in deinen geschnörkelten Frühlings-
Garten! noch duftet und taut frisch und gewürzig sein Flor.


Pompeji's Bürger, du, mit dessen Aschen
Vielleicht gerad vorbei die Winde spielen,
Die vor mir, tändelnd, Reb' und Rose haschen
Und in des Mittags Sonnenlocken wühlen!


O beau songe ! sonnet vivant !
Calice entr'ouvert que le vent
Sa main blanche comme le lait
Passe à travers le bracelet


Král jim přál, a proto posly
ku Cidovi poslal hbitě,
aby do Requeny přišel,
jednat chce s ním okamžitě.
Rodrigo tu dostav zprávu,
s Jimenou ten sdělil list,
nebo paní soud v tom pádu
bývá důležit a jist.


登临不但为山水
玉节政尔观民风
因君引我看胜处
诗在千山烟雨中


Ač byl sněm království českého
pravý výrobek Vídně,
přec křičeli Němci: „Řežte ho!“
a chuďas dokonal bídně.


Chci rythmus kolosů, jež duní z lidských dílen,
katastrof hrůzu, ticho po všech výkřicích,
ryk lokomotiv, které člověk řídí silen
po mostech, v tunelích, v letu a vichřicích,
hlas zvonů, které v nebezpečí ulity
nad světa propastí pyšně se houpají,
šumění nekonečné z nitra ulity,
kde vlny moří všech ke slunci stoupají.


Možná, že někdo tam myslí si na mě,
jako já nemůže spáti,
doufá, že Amora laskavé rámě
minulost sladkou zas vrátí,


今日冠春春十分
画图深处著侬身
纷纷扑面狂蜂蝶
错认闲人作主人


Piangendo, al tristo essordio chiamo Amore,
non com'io solea far, ma con dispregio.
É questo il sire egregio,
al qual pace si chiede e dà pur guerra,
vilipendendo chi più gli fa onore?
É questo il re del magno e gran collegio,
a cui si dà tal pregio
che infino al terzo ciel null'altro il serra?
Movasi l'ignorante, che 'n questo erra,
a veder come ei può via men che nulla!
Ma sciocchezza trastulla
chi segue senza fren sua vana fama,
che chiede e priega e non sa chi si chiama.


Ne jen obživených srdce věrná,
Ne jen osadníků žalosti,
Ach! všech Čechů naříkání perná
Jeví tklivých duší ouzkosti.


Jak drahé bylo mu to robátko,
když vztáhlo k němu tlusté ručky své
a v čistých očkách radost hrála mu!
Neb byly to zas oči Marie,
ty velké, tiché hnědé průhledy
do pohádkových krajin věčnosti.


Drauf weckte er den Juwelier
Und sprach: »Ich laß Gesellschaft dir,
Und zwar zur Nacht die allerbeste!«


Questa donna gentile al mondo un sole,
Che la parte miglior di me possede,
Et di bellezze ogni altra donna eccede,
(Perdonimi qual più bella esser suole)


Bez té se necítím k své Metě silným dosti,
bez té můj Život nemá Budoucnosti!


Wie aus dem Morgen-Glantze
Der kühle Feld-thaw rührt,
So häuffig wird die Pflantze
Der Kinder auch gespürt,
Das Land versorget kaum
So eine schöne Mänge,
Man schreyet für gedränge
Nach einem weitern Raum.


Sotva jaro první kvítky
Máji daruje,
Děva již ty Vesny dítky
Ladně spojuje.


Wann sich das starke Wetter regt,
Davon die Höhen fallen,
Wann deines Zornes Donner schlägt,
Daß Berg und Tal erschallen:
So trittst du zu
Und bringst zur Ruh
Uns, die dir wohlgefallen.


Thus to relieve the wretched was his pride,
And ev'n his failings lean'd to virtue's side;
But in his duty prompt at every call,
He watch'd and wept, he pray'd and felt, for all,
And, as a bird each fond endearment tries
To tempt its new-fledg'd offspring to the skies,
He try'd each art, reprov'd each dull delay,
Allur'd to brighter worlds, and led the way.


Do květů slunce zapadá,
ve slunci květiny hoří,
kouzelná je tvá zahrada
od nebe dolů k moři.


e 'l tuo fratello è morto, Fieramonte,
ché combattendo un dì con un cristiano,
gli passò l'elmo e ruppegli la fronte;
e dice che è il signor di Montalbano,
ed ha con seco quel famoso conte
Orlando, che tremar fa il monte e 'l piano;
la città presa ed abbruciata è tutta
e la tua gente scacciata e distrutta.


Ruggier che vide il comite e 'l padrone
e gli altri abbandonar con fretta il legno,
come senz'arme si trovò in giubbone,
campar su quel battel fece disegno:
ma lo trovò sì carco di persone,
e tante venner poi, che l'acque il segno
passaro in guisa, che per troppo pondo
con tutto il carco andò il legnetto al fondo:


Schenket mir vom besten Wein
In den größten Becher ein!
Balsam, wolle du bewahren
Auch noch unter weißen Haaren
Unsre Stirnen glatt und blank,
Unsre Herzen froh und frank!


Putujem světlem, putujem mhami,
odkud a kam?
Na ňadrech tmám
tryskáme, blýskáme drahokamy.
Vesmír je námi!


Herz, vertraue deinem Triebe!
Seele, deine Weltbetrachtung
wird nur durch den Mut der Liebe
frei von Ekel, Reue und Verachtung.


风吹山栗叶
夜落西园里
手把南华经
闲来看秋水


Кийс был начальником Ленинградского исправдом В результате ряда омерзительных поступков его перевели в Москву на должность… начальника Таганского исправдомВ «Таганке» Кийс орудовал старыми приемам Разоблачивший Кийса общественник Сотников после трех незаслуженных выговоров был уволеГУМЗ
*
восстановило Сотников Но вмешался Наркомюст, и Сотникова вновь уволил Дело тянется до сих по А Кийс, замешанный в ряде других темных дел, назначен ГУМЗ… начальником Сокольнического исправдом(Из письма юнкора)
Кипит, как чайник,
и кроет беспардонно
Кийс —
начальник
Таганского исправдомНо к старшим
у Кийса
подход
кисНежность в глазкаУслужлив
и ласкоЭтому
Кийсу
потворствуют высЗнакомы густо
от ГУМЗ
до НаркомюстА товарищ Сотников
из маленьких работникоНачальству
взирать ли
на мелких надзирателей?
Тем более,
если
служители мелкие
разоблачать полезли
начальника проделки?
И нач зубами
Кийса
в Сотникова вгрызсКийс
под ласковость высей
докатился до точкНе пора ль
этой Кийсе
пообстричь коготочки,
чтоб этот
Кийс
умолк
и ски


jak to už snést?


门外春将半
青青野色分
桃花开欲尽
无处觅灵云


In Polen ging es nicht so wie bey Babylon;
Dem Mönche war gewiß die Thisbe nicht entflohn.


ne imreniyorum sana bilsen


Ó zima je tu v jeden mih!
Můj sonete, ty dítě jihu,
buď s bohem, vrať se s ptáky v jih!


Jak těžký smutek vane slovy těmi!
Či pravdou tedy jest, že český rod
jen k záhubě jest určen v této zemi,
tak přehluboko klesnuv do temnot
a v nízkosť hanby, že proň spásy není,
že vlastní plémě má jej v povržení?
Jest národ ten tak nešťastný a nízký
jak žádný již, – a jeho skon – – jest blízký?


Mir will kein Antlitz scheinen,
O weh mir schrecklichem Mann!
Weiß nicht, ob auch eine Seele
Mich lieben und leiden kann.


Ha ki erős ember, erős az ő dolga,
vagyok én a magam búsultató dolga.
Kaszát kalapáltam s vittek háborúba,
menjek hát, kaszával, menjek háborúba.


»Zwei Thaler giebt kein großer König;
Ein solch Geschenk vergrößert nicht mein Glück,
Nein, es erniedrigt mich ein wenig,
Drum geb ich es zurück.
A.L.K.«


问得前程去莫迟
月篷催着梦中衣
湖山一览阳应复
早向梅花赋式微


V dálce výsklep popel šetří
Předků jeho velebných;
Žáden prápor tu nevětří,
Vnuk ho střísnil hanebný.
Nikdy nemá ovíjeti
Meč Alanův barda znět;
Kdoby doved’ vrahu pěti?
Reka slávu činí pěv.


Kde pták na větvi se houpaje,
A mně milé písně zpívaje
Křídla rozepínal malinká.


祖佛未生前
已震涂毒鼓
如今谁乐闻
请试分回互


Car par les isthmes ouverts
Il fait passer les flots verts ;
Et ce Titan philosophe,
Qui brave les cieux tonnants,
Déchire les continents
Comme on déchire une étoffe.


Per lacrime piangendo, non si sfoca
Né per chiamar mercede il mio disio,
Né per lamento pien d'amar suspiri,


DER CHAN: 'Hussiput 'Pipis .


Des Dorfes, und des Mädchens satt,
Warf er sich auf sein Roß,
Flog aus dem Dorf, kam in die Stadt,
Und wieder in sein Schloß.
Hier taumelt' er von Ball zu Ball,
Vergaß der Rasenbank,
Wo, beym Getön der Nachtigall,
Sein Mädchen ihn umschlang.


Dass wir dir danken, Vater, o gieb uns auch diese Gnade!
Herr, Herr! Preis, Ehr', und Ruhm sey, und Anbetung
Deinem grossen Namen!
Im Himmel oben hubst du deinen Arm auf,
Herr! uns zu segnen, Herr! uns zu segnen!


重色耽沉湎
娱音乐侈华
禽荒迷不返
未有不亡家


Sinto é um medo, um medo insuperável
Defronte das alturas misteriosa
E dizer que me agradam andorinhas
No céu e do campanário o alto voo!
Caminheiro de outrora, cá me iludo
Pensando ouvir à borda do abismo
A pedra a ceder, a bola de neve,
O relógio batendo eternidad
Se assim fosse! Mas não sou o peregrino
Que vem dos fólios antigos desbotados,
E o que em mim real canta é esta angústia:
Certo – desce uma avalancha das montanhas!
E toda a minha alma está nos sinos,
Só que a música não salva dos abismos!


汉军争看绣裲裆
十万弯弧一女郎
唤起木兰亲与较
看他用箭是谁长


Bylť Fantin samým králem poslán tam,
by vyplel rozsetý o Češích klam,
teď přišel – v tváři mír, mstu do úpalu,
a nad pokorou klobouk kardinálů.


Sus ! sus ! La coupe est pleine et déborde. Debout,
Les forts, les purs, les bons, car le monde est à bout !
Et voici que tantôt la vieille idolâtrie
S'en va noyer la terre et sa race flétrie,
Mieux qu'au déluge où Dieu jadis se résolut,
Moins la colombe, avec le rameau du salut !
Sus ! Empereurs et Rois, chefs du Centre et des Marches,
Cardinaux et Primats, Évêques, Patriarches,
Abbés, Généraux d'ordre et Docteurs très chrétiens,
Vous tous, les boucliers, les flambeaux, les soutiens
De la très vénérable Église, notre mère,
Qui languit et qui pleure en son angoisse amère !
Je vous adjure, au nom des Âmes en danger
Qui sont pâture aux loups et n'ont plus de Berger,
Par la sanglante Croix où pend le Fils unique,
Sus ! Debout ! Au très saint Concile oecuménique !


Ich hatte viel gefehlet,
Er hatte viel verziehn,
Viel Gnaden mir verliehn,
Zur Braut mich auserwählet,
Zum Kampf den Muth gestählet
Durch ew'ger Palme Grün.
Der Heerde zugezählet
Soll ich, dem Lamm vermählet,
Nun keinem Andern blüh'n –


Čerkes zaúpěl. Blíž něho klečí
mladý kozák, děsně bledý, němý,
patře divoce, jak úzká rýha
čepele, jejž nad zajatcem zdvihá,
rudými se plní krůpějemi.
Starší kozák, nad Čerkesem skloniv
šedou hlavu, čelo zakaboniv,
hlasem, plným trpké pohany,
druhu zašeptal: „Byl bezbranný!“


Cuando febril y trémula, te mueves
entre la seda de tu traje oscuro,
me pareces la imagen del Futuro,
pues no hay signo abisníal que tú no lleves.
¡Y cómo con tu traje me conmueves!
Al ver tu rostro de alabastro puro,
evoco la leyenda y me figuro
que surge de un crespón Blanca de Nieves.
Puesto bajo la luz finge tu traje
esa vivaz tremulación furtiva
que en el agua lunar forma el ramaje.
Si te lanzas al vals entonces toma
tu jubón con tu faz la actitud viva
de un cuervo extrangulando a una paloma.


Hledím v dálku, v rodný kraj. Vidím luhy snivé –
vidím, vidím ovčáky, loupeživé, chtivé – – –


But see the tender Redbreast comes,
Forsaking now the leafless grove,
Hops o'er my threshold, pecks my crumbs,
And courts my hospitable love.


No puedo tenerte amor...
Y la única manera de arrancarte de mi alma
son mis versos...
Alivio de un corazón que estalla...
Mis labios te buscan a tientas
en vano en la ausencia.
Mis manos tu pelo,
mi cauce tu vera...
No puedo tenerte amor...
Y se parten mis entrañas
como el mar sobre las rocas...
De ansiarte...
De anhelarte toda...


O reines jahr! O schöner tag!
O spiegel-klare zeiten!
Zur sommer-lust nach winter-klag
Der Frühling vns wird leiten.
Im lufft ich hör die music schon/
Wie sichs mit ernst bereite/
Daß vns empfang mit süssem thon/
Vnd lieblich hin begleite.
O Gott ich sing von hertzen mein
Gelobet muß der Schöpffer sein.


Padání listí šumí v mé snění
tesknou svou píseň beze slov tichou;
cítím tu vůni smrti a tlení,
vrší se vrší života líchou.
Drama mé! – Čekám na dokončení.


Ve chvílích šera, když zrak pláčem rudý
se v nejistotě v stíny noční ztrácí,
když staré sny a naděje a bludy
jdou spat jak honbou unavení ptáci;


Tam všecky jsou již, smíchy zní,
tam všecky bruslí v bujných kruzích,
o lásce pějí, o přízni,
o láskách svých a o svých druzích
i o těch, kdož odešli výš,
kams do hor seřídlého vzduchu,
kam vyhnala je zemská tíž
a nic jim nedoniká k uchu:
jen věčna zvěsti laskavé
chytají v snivé duše své...


Peregrino si el Pórfido no llora,
es porque guarda la belleza pura
de aquella Celestial rara hermosura,
que al Sol luces prestó, llanto a la Aurora.


Měsíc se v okna dívá –
mdlá víčka míjí sen,
tišinou noční hodin
krok spěšný slyšet jen.


e gli amanti,
anelanti
d'almo ardor,


春雨萧萧江上城
论花与子酒同倾
恨君未到淮阳市
一见姚黄慰此生


نشأتُ ولستُ أعرفُ لي عدوّاً
وها أنا لستُ أعرفُ من معيني
كأنَّ الناسَ ليسَ لهم قلوبٌ
تحركهنَّ أنفاسُ الحزينِ
إذا ما أبصروا ذا الهمِّ فرُّوا
فرارَ الروحِ من وجهِ المنونِ
وأكثرُ من تصاحبهمْ ديونٌ
ويا ويلَ الفقيرِ من الديونِ
دعِ الدنيا ترفعُ كلَّ وغدٍ
فإن الخمرَ قد سُدَّتْ بطينِ


Novochtivost zneterpělivená
Tu mne táhla vidět místa ta,
Na nichž stojí slavských Komnata
Starotin a vzácnost vystavená;


Édös hazájokban egri hőseknek,
Jelesben Dobónak és Mecskeinek,
Jó Gergely deáknak és az Petőnek
Szép asszonfeleségök kesergenek.


Das Mägdlein spricht erschrocken:
»Nein, edler Ritter, nein!
Laß du mein Ringlein golden!
Gar nicht begehrt' ich dein.«


„Snad boží vůle za nástroje
vám pekelníky přidělila;
ti hůř snad tropí, než vy chcete,
že ukrutná tak vaše díla.


Und der Wohllaut des Gesanges
Ward von Stadt und Land belobt,
Und die Macht des Liebeszwanges
Ward vom jungen Volk erprobt:


Moins : comme le zéphir, qui rôde,
Vent, on peut dire, un peu balourd,
Mais bon zouave, allant en maraude,
Peut froisser la Fleur la plus chaude
Des plus blanches du Luxembourg ;


Emblem divine of female purity!
Whose trust betrayed to like sad fate shall doom;
Pursued by scorn, consigned to infamy,
The hapless victims perish in their bloom
Mid the dark horrors of a living tomb;
Effulgent queen! thou wilt the pure defend
From the dark night of this opprobrious gloom;
Nor even with life thy favouring smiles shall end,
They bid illustrious fame beyond the grave extend.


A to jaro přišlo ke mně
a já jsem s ním hovořil!...
A já cítě, kterak jemně
jeho dech se s mojím pojí –
celou toužnou duši svoji
v jeho zrak jsem ponořil...


Il pensier, cosa è ria, malvagia e stolta;
poi che da lui si veggon solo uscire
dolori a schiera, e pianti a briglia sciolta.


Geheilt, erneut wird durch des Heilands Segen,
Der, welchen Aussatz greulich erst entstellt.
Er ruft es laut, preist Gott auf allen Wegen,
Er läuft, die Priester kommen ihm entgegen,
Wie ein Geschrei bei Nacht erweckt die Welt.


Letí sokol, letí,
křídloma třepoce,
plaší labutěnky
dole na potoce.


Ojos que nunca volverán a verla,
labios que no se cansan de nombrarla,
corazón infantil que por amarla
no has podido a tu lado retenerla


Elment az ifju. Fényes reg vala,
Csak a hölgy lelke volt setét;
A rózsát megjegyezte, - s a bucsú-
Könnyel már várta kedvesét.


سَأَلتُك عن منازلنا بنجدٍ
وهاتيك الأَرجاء والبطاح
أَروَّاها الغمامُ الجون حتَّى
سقى ما حولهنَّ من النَّواحي
وهل نَبَتَ الثّمام أو الخزامى
فَعَطَّر فيه أنفاس الرياح
وهل لطم الشقيق بها خدوداً
مضَرّجة على ضحك الأَقاحي
وهل خَطَبَتْ على الأَثلاثِ منه
حمائِمُها بأَلْسِنَةٍ فِصاح
وكيفَ عَهِدْتُ أقواماً مرامي
لديهم أَنْ أراهم واقتراحي
وهل ذكرت نداماي الأوالي
غبوقي في رباها واصطباحي
منازل صَبْوَتي وديار وجدي
ومنشأ لوعتي ومدى رواحي
لقد كادَ الفؤاد يطيرُ شوقاً
إليها يا هذيم بلا جناح


如云骠骑列辕门
烽火那堪动至尊
果使和戎为上策
琵琶一曲战功论


Fern in Winterdunst versunken
Liegt die graue Stadt. –
Auf bereifter Wiese
Träumt ein Frühgeborener
Von einer Stadt des Lichtes. – – –


Nachmittags dann holen,
Liebchen, du und ich,
Sträußer von Violen,
Kränz' aus Möserich;
Und wo grün von Zweigen
Junge Mai'n sich neigen,
Lagert man am Hügel sich.


Lebe wohl, du stolze Schöne!
Nimmer störst du meine Ruh!
Färbt die Scham nicht deine Wangen?
Schmetterling, du bist gefangen,
Ich bin flüchtiger als du!


Kdo Velký vám, i pro nás Velkým sluje,
byl pěvec slavný? nám zpěv jeho sládne;
i do nás sláva jeho vyzařuje
a k lásce nenajde v nás srdce chladné!


Und weithin durch die Lüfte dröhnt's
Aus Flinten und aus Böllern.
Anwortend glänzend noch verschönt's
Buntfeuer von den Söllern.


Tu, conselheira desde a eternidade,
Musa no Céu, e terra venerada,
Dize-me o que escurece a antiga idade,
E se obrou na região mais apartada:
Tu foste sem princípio imensidade,
Antes do tempo, e séculos gerada,
Com Deus obreira no princípio rudo,
E partícipe em tudo sabes tudo.


Al escuchar mi apóstrofe, dijiste:
—¡Mi vida es agua clara!
¡Sí, muy clara... aunque triste!
¡Si a ella te asomas... te verás la cara!—
Yo me asomé; pero al hurgar su fondo,
en apariencia plácido y sereno,
debajo de aquella agua, en lo más hondo,
¡hallé un montón de pestilente cieno!
No me detengo en el principio apenas
desde entonces; me agrada verlo todo:
porque ya sé que a veces las arenas
no son arenas... ¡sino inmundo lodo!


Ha! die frohen Geister ringen
Zur Unendlichkeit hinan,
Tiefer ahndungsvoller dringen
Wir in diesen Ozean!
Hin zu deiner Wonne schweben
Wir aus Sturm und Dämmerung,
Du, der Myriaden Leben
Heilig Ziel! Vereinigung!


Ve Mokříně na kopečku,
Stojí zámek knížecí,
V kterém se v jednom koutečku
Žije jako za pecí.


Yet not to those alone who bear command
Heaven gives a heart to hail the marriage band;
Among their servants, we the pairs can show,
Who much to love, and more to prudence owe:
and , though as fond as doves,
Were yet discreet and cautious in their loves;
Nor would attend to Cupid's wild commands,
Till cool reflection bade them join their hands:
When both were poor, they thought it argued ill
Of hasty love to make them poorer still;
Year after year, with savings long laid by,
They bought the future dwelling's full supply;
Her frugal fancy cull'd the smaller ware,
The weightier purchase ask'd her Reuben's care;
Together then their last year's gain they threw,
And lo! an auction'd bed, with curtains neat and new.


Eran con la regina di Castiglia
regine e principesse e nobil donne
d'Aragon, di Granata e di Siviglia,
e fin di presso all'atlantee colonne:
tra quai di Stordilan sedea la figlia,
che di duo drappi avea le ricche gonne,
l'un d'un rosso mal tinto, e l'altro verde;
ma 'l primo quasi imbianca e il color perde.


Ich hab in dieser ganzen Nacht
Still wie ein Stall geschlafen.
Ich hab in dieser ganzen Nacht
Geträumt von tausend Schafen.


Und ist schon/ schweig ich gleich/ der klugen welt bekandt.
Was ist es endlich denn? diß/ daß ihn seine hand
Durch ihre feder zwar biß an die sterne führet/
Doch lange nicht so sehr/ als sein gemüthe/ zieret.


春亦只如是
冬亦只如是
别有一清风
请君参此味


Gibt es in der Zeit
Schein-Vergnüglichkeit:
So verleide uns ein Leben,
Das kein wahres Wohlseyn geben
Noch den letzten Tag
Uns versüssen mag.


Ich lebe noch in dieser Welt/
Ich bin doch schon zum Himmel auffgehoben.
Ich trag ein Joch/ das mir gefällt:
Ich bin ein Engel/ und kan GOTT doch loben.
Ich heiß ein mangelhafftes Kind/
Und bin doch werth/ denselben zu umfangen/
An dem man nichts als heiligs find:
Ich hab ihn schon/ und muß ihn doch verlangen.
Sein Creutz wird leicht/ und doch auch schwer/
Nachdem ich so genau mit ihm vereinet:
Mein Hertz ist voll/ und dennoch leer:
Voll Liebe/ leer von dem/ was ich beweinet:
Ich bin ein Wunder-Mensch vor anderer Menschen Augen/
Und weiß nicht/ ob ich noch werd unter Menschen taugen.
Des Creutzes Krafft hat mich zum Thoren längst gemacht;
Mich wundert/ daß man mich nicht ins Gesicht verlacht.


Doktor Schnüffelberger, Redaktör
Einer durchaus gut kathol'schen
Zeitung, kam aufs Land von München her,
Um sich von der dort'gen alkohol'schen
Stimmung und was sonst die Nerven reizt,
Zu erholen. Denn das Waldozon
In Verbindung etwa auch mit Baden
Kann dem abgehetzten Großstadtsohn
An und für sich überhaupt nicht schaden.
Seine Arbeit nahm er auch mit sich
Auf das Pornographische bezüglich,
Nackicht, ganz und halb, und lüderlich,
Nur für die Verdorbensten vergnüglich.
Mit der Lupe sah er das Detail,
Wenn auch schon mit Abscheu, aber gründlich.
Ohne Schaden blieb sein Seelenheil;
Scheinbar war er wirklich nicht entzündlich.
Also Schnüffelberger mit Gepäck
Kam in diese unberührte, stille
– Zur Erholung und zum Arbeitszweck –
In die unberührte Landidylle.
Wohnt' bei einem gut kathol'schen Mann
In der Nähe auch des Seegestades,
Wo er allenfalles baden kann.
Mancher glaubt 's mir nicht, und doch, er tat es.
Ja, er nahm ein Bad. Nur bis zum Knie,
Weiter konnte er sich nicht verstehen.
Erstens einmal tat er 's vorher nie,
Zweitens hätte er sich selbst gesehen.
Drittens hat er 's gern am Nabel warm,
Und von jung auf hat er für das Wasser
Keine Lieb' und ausgesproch'nen Schwarm,
Als ein guter Zentrumsschriftverfasser.
Ergo badet er bloß bis zum Knie.
Plötzlich doch vernahm er ein Geräusche,
Neben ihm da badet eine »sie«,
von beachtenswertem Weiberfleische.
Was er übrigens nicht gleich erfuhr,
Sondern nur gewissermaßen ahnte,
Durch die alte Stimme der Natur,
Die bewirkte, daß ihm etwas schwante.
Schnüffelberger war ja kühl, und doch
Suchte er sogleich an allen Brettern
Mit dem schärfsten Blick nach einem Loch.
Er begann auf eine Bank zu klettern.
Endlich hat er eines! Ei, man sieht
Durch das Loch die ganze Badkabine,
Jede Ecke, kurzum das Gebiet
Dieser badenwollenden Blondine.
Husch! Sie zog sich mal die Bluse aus,
Und der starke Busen wogt' und wallte,
Theoretisch war ihm das ein Graus,
Aber praktisch überlief 's ihn kalte.
Sakrament! in einem Spitzenhemd,
Appetitlich und ans Kolossale
Grenzend – ist man noch so sündenfremd,
So ein Anblick freut uns allemale!
Husch! Husch! Husch! Jetzt fiel der Rock,
Und die Schönste stand nun in der Hose;
Schnüffelberger war nun zwar kein Bock,
Aber doch nicht ganz empfindungslose.
Zwar beruflich Antipornograph,
Täglich steigend in die schlimmsten Sümpfe,
Stand er dennoch als betroff'nes Schaf
Vor dem Anreiz dieser seid'nen Strümpfe.
Ui-ui-ui! Und was der Strumpf umschloß!
Diese Wade! Er gestand sich offen,
Was er sonst auf Bildern nur genoß,
War von der Natur hier übertroffen.
Teufel! Teufel! Wär' das Brillenglas
Nur zur Unzeit ihm nicht angelaufen!
Unerträglich war es, aber das
Kam natürlich vom erhitzten Schnaufen!
Weg die Höschen! Und auch weg der Strumpf,
Sieh das Hemd, durch das es rosig schimmert!
Schnüffelberger! Jetzt ist Stärke Trumpf!
Aber gelt, du Zipfel, wie 's dir flimmert!
Wische nur dein Glas mit Hastigkeit!
Auf der Stirne fängst du an zu schwitzen,
Bist du auch für andre sehr gescheit,
Hier läßt dich die eigne Tugend sitzen.
Na, nun drück die Nase ganz ans Brett!
Immer ran! Das Hemd wird hochgezogen,
Eins, zwei, drei! Ist das nicht wundernett?
Hat der Pornograph dich angelogen?
Alles, was du hier erblickst, ist rund,
Und man glaubt partout, man soll es streicheln,
Und du Ärmster, wie beim Hühnerhund
Fängt das Maul dir aber an zu speicheln.
Ganz wie Ariadne sitzt sie da,
Und dem Schnüffelberger schwillt das Auge,
Daß er alles, was er gierig sah,
In sein ewiges Gedächtnis sauge.
Und es überkommt ihn Schüttelfrost,
Wiederum muß er dann Hitze leiden,
Wie der Heilige auf einem Rost,
Und es wühlt ihm in den Eingeweiden.
Platsch! Nun taucht sie in das Wasser ein,
Röchelnd sagt der Lump und Pharisäer:
»So was sollte eigentlich nicht sein,
Ich beleuchte das noch heute näher.
Außerdem: wie schrecklich kann doch schaden
Unsrer Jugend das verfluchte Baden,
Nicht ein jeder ist, wie ich, gefeit
Angesichts von solcher Nackigkeit!«


Wollt nicht diesen Kampf beklagen,
Jenen Frieden nicht beneiden;
Merkt nur, daß in Lagern beiden
Helden stolze Kronen tragen.


鸥入篱门沙岸高
秋来新壁换芦条
半池烟荇浮黄萼
一架寒藤挂绿瓢


Vy píšete, po každé vaší roli
jak pomyšlením srdce mladé bolí,
co na těch prknech bude z vás,
kde nevěříte více sobě sama,
kde je vám všecko jako chmurné drama
a strom, s nějž vítr květy střás'.


Da senkt der Herr des Bogens bunte Spitze
Tief in des Berges fels'gen Riesennacken,
Bis sich versteint das bunte Kind der Blitze
In millionenfarb'gen Edelschlacken.


Ninguém me roubará algumas coisas, nem acerca de elas saberei transigir; um pequeno morto morre eternamente em qualquer sítio de tudo ist É a sua morte que eu vivo eternamente quem quer que eu seja e ele sej As minhas palavras voltam eternamente a essa morte como, imóvel, ao coração de um frut Serei capaz de não ter medo de nada, nem de algumas palavras juntas?


Tři sta blesků na vše strany sláno,
Uzří smělce, oči půvabné
Sklopí, krotne, šeple: „Dobré ráno.“


Planou paprskové blaženosti;
Takto – pane milý, za to mám,
Pacholík jsa sprostý. Znám, ach znám,


Solta, suspensa no espaço,
Clara vitória da forma
E de humana geometria
Inventando um molde abstrato;
Ao mesmo tempo, segura,
Recriada na razão,
Em número, peso, medida;
Balanço de reta e curva,
Levanta a alma, ligeira,
À sua Pátria natal;
Repouso da cruz cansada,
Signo de alta brancura;
Gerado, em recorte novo,
Por um bicho rastejante,
Mestiço de sombra e luz;
Aposento da Trindade
E mais da Virgem Maria
Que se conhecem no amor;
Traslado, em pedra vivente,
Do afeto de um sumo herói
Que junta o braço do Cristo
Ao do homem seu igua


破笠不眠云在溪
两肩诗竦竹篷低
波喧厉气风来北
山吐微光月出西


„Hraj králi, králi hraj,
hraj králi, zlý mu smutek duši tísní,
hraj králi, truchlou duši zvesel písní,
hraj králi!“ kolem zlatá hýká láj.


Ich blickte hinauf in der Nacht, in der Nacht,
Ich blickte hinunter aufs neue:
O wehe, wie hast du die Tage verbracht!
Nun stille du sacht
In der Nacht, in der Nacht,
Im pochenden Herzen die Reue!


De repente la luna alzó su disco.
Brotaron las estrellas a miriadas;
Y la noche me habló con su silencio,
¡Y Dios habló a mi alma!


Víš, že národ za učení
Husovo je ochoten
Obětovat statky, krev a
Životy; nebť vědomo mu,
Jak nám všem, již přátelsky jsme
S Husem obcovali, že Hus,
Co se týče jádra věci,
Nechtěl jiného, než špatné, hnilé
Vyhladiti, totiž lež a faleš,
Pýchu, zhýralost, soběctví,
A jak vůbec neřesti ty
Slují, jimiž člověčenstvo
Vždy víc hubení; že nechtěl
Jiného, než člověčenstva
Novozrození vší ctností
A vší šlechetností, ježto
Zdobiti má křesťana.
A na koho obráceny
Národu jsou zraky více,
Nežli na Tebe? Ke komu
Větší důvěru má národ,
Nežli k Tobě, kterýžto jsi
Slavnou pověst přines’ z Polska,
A svým ve vlasti chováním
Získal sobě srdce všechna?
Vzhůru, bratře Žižko, vzhůru!“


Je m’empresse de vous le dire,
Allons ! voilà qui va bien mieux !
Je ne suis pas (faut-il l’écrire ?)
Un poète, je suis sans lyre.
Je crois que cela saute aux yeux.


E quando à vida terreal vieste,
Por acaso estarias a sonhar?
E o que do espaço olímpico trouxeste?
E amaste como a gente deve amar?


无山平野云天阔
有月高楼烟水微
渴睡车中莺一啭
愁吟路上蝶双飞


O immortali voi menti superne,
Fermate il corso de l'eterne rote;
Cercate là, tra quelle forme eterne,
E fra le luci erranti e fra l'immote,
O ne le parti più del cielo interne,
Quelle bellezze a noi mortali ignote;
Dite se là ne la magion celeste
Più belle son quelle bellezze o queste.


يا أَوحدَ الأُدباءِ إِنّي ناصِحٌ
لا عاذِلٌ بَل عاذِرٌ فيمَن عَذر
لا تَجلسنَّ إِلى المَليح فَإِنَّني
أَخشى عَلَيك الرَشح مِن ضوء القَمر


V patách mu; záhuba zlosynu jistá...
Ohléd’ se, na odpor mečem se chystá.


Des Morgens Balsamduft am Lindengang,
Vom Binsendach der Schwalbe Wirbellauf,
Des Hahnes Krähn, des Hornes Wiederklang
Weckt sie nicht mehr vom kleinen Lager auf.


Hecho de nada soy, por nada aliento;
nada es mi ser y nada mi sentido
y, muerto, no seré más que —al oído—
un roce de hojas muertas en el viento...
A nada me negué. De nada exento
—pasión, fiebre o virtud— he persistido,
y de esa misma nada envejecido
sombra de sombras es mi pensamiento.
Pero si nada di, nada he pedido
y, si de nada soy, a nada intento:
espectador no más de lo que he sido.
Como inventé el nacer, la muerte invento
y, sin otro epitafio que el olvido,
a la nada me erijo en monumento.


„Jen málo toho jemu potřebí,
on nebesy i zemí otřese,
on skácí v rumy trůny boháčů
a zahladí moc zpupných pohanů,
on hvězdy syn, náš pravý Mesiáš!“


Pero mejor su fuerza se entendiera
si el alma, y no los cuerpos, transformara,
pues que su calidad y esencia altera.


Oznamují často příští porážky,
Často blížící-se hrozné neštěstí,
Oheň, nemoc, vraždy, chumel, neřesti,
Jsou to spasné obraznosti ohlášky.
Démonové jsou pak dvojí třídy,
Jedni dobří, ti nás nabízejí,
Bychom neupadli v nesnáze a bídy;
Druzí zlostní, ti nás v zhoubu popouzejí.


Doch der Vater, vor der Zukunft bange,
Durch Vergangenheit gewitzigt schier,
Nährt im Busen bösen Heimtucks Schlange,
Rasselt schrecklich plötzlich an der Thür;
Und vor seines Grimm's
Eile, durchs Gesims
Schwingt der Jüngling sich in's Luftrevier.


Welche schöne Sinnen Weide
Kan das Aug' im Lentzen sehn!
Auf so viele rauhe Zeiten
Sind die vorgen Lieblichkeiten
Und die Hoffnung wieder schön.


Eine Kuh gibt Milch und Butter,
Der Besitzer hat's nicht schlecht. –
Wollt Ihr mit den Tieren tauschen?
Mir ist schon der Schimmel recht. –
Mit den Tieren tauschen?! Topp.
Trabe, Bauer, hopp, hopp, hopp!
Selig, überselig preist sich
Hans im Glücke.


Никогда
ничего не хочу читатКниги?
Что книги!
Я раньше думал —
книги делаются так:
пришел поэт,
легко разжал уста,
и сразу запел вдохновенный простак —
пожалуйста!
А оказывается —
прежде чем начнет петься,
долго ходят, размозолев от брожения,
и тихо барахтается в тине сердца
глупая вобла воображениПока выкипячивают, рифмами пиликая,
из любвей и соловьев какое-то варево,
улица корчится безъязыкая —
ей нечем кричать и разговариватГородов вавилонские башни,
возгордясь, возносим снова,
а бог
города на пашни
рушит,
мешая словУлица му́ку молча пёрлКрик торчком стоял из глоткТопорщились, застрявшие поперек горла
пухлые taxi


Die Liebe lehrt mich tragen
Die spitze Dornen-Krohn',
Hat also mich zuschlagen,
Sie wircket diesen Hohn.


né più nel mal procede, — è me' che mai,
perch'oggi son gli stai


Und du warfst in begeisterter Wut den Becher hinüber,
Daß er am Schädel ihm, häßlich vergossen, erklang.


O sieh auch meine Reben
Mit holdem Auge an,
Daß mir im Herbste beben
Viel goldne Trauben dran.«


Ai! não te amo, não; e só te quero
De um querer bruto e fero
Que o sangue me devora,
Não chega ao coraçã
Não te am És bela; e eu não te amo, ó bel
Quem ama a aziaga estrela
Que lhe luz na má hora
Da sua perdição?


Ogn'altro ben fortuna mi nasconde
sol che seguir la fiera, ca 'l suo velo
me uccide e sana, e mai son vivo altronde.


Lieblich klingt es/ wann die Bach
Durch die Steine rauscht gemach/
Dieser aber geht sie vor/
Wenn sie singet/
Wenn sich schwinget
Ihre Stimme hoch empor.


Wi ein Kind in Mutterleibe
Durch zehn Monden wird geheim erzeugt:
So sprach Gott zu Uns: bekleibe;
Bis sein Wesen wesentlich aufsteigt.
Wi di Seele sich im leib anzündet,
Und der Geist aus ihr vorbricht
In dem lichten Feuerlicht
Augenblikklich zum Gesicht:
So hat Gott sein Werk in Uns gegründet,
Bis er sich aus Uns empfindet.


Mondjátok, hogy bolondot mondtam,
de én tudom,
hogy két gyémántgyűrűs,
sima fehér kéz
harangozó egy kis templomban!


Silák jsem býval, dnes však jsem silnější.
Nechci se bránit utrpení.
I když jsem hrubým jen mužem zůstal,
tuším, kde cesta je k vykoupení.


El tiempo, que ni vuelve ni tropieza,
en horas fugitivas la devana;
y, en errado anhelar, siempre tirana,
la Fortuna fatiga su flaqueza.
Vive muerte callada y divertida
la vida misma; la salud es guerra
de su proprio alimento combatida.
¡Oh, cuánto, inadvertido, el hombre yerra:
que en tierra teme que caerá la vida,
y no ve que, en viviendo, cayó en tierra!


Palmström denkt sich Dieses aus:
Ein quadratisch Bühnenhaus,


Какая прелесть в быстром движенья!
Поезд ли мчится, тройка ль несет —
В немую вечность бегут мгновенья,
Все дальше, дальше, вперед, вперед!Тенью минутной люди мелькают —
Не может память их сохранитОни наскучить не успевают,
Не успеваешь их полюбить…
Теснятся ели живой стеною
И грустно, грустно мне вслед глядят,
Как будто вместе они со мною,
Раскинув ветви, бежать хотяВ тумане ночи огни сияют —
В окне далеком горят огнЗовут, и манят, и обольщают,
И обещают покой они…
Но мимо, мимо их лживой ласки:
Там тесны стены, там сон гнетет…
Нет, лучше птицей нестись, как в сказке,
Душой свободной — вперед, вперед!


Dnes Čechům jest jich třeba na obranu!“ –
„Zvoň“, zvolal Václav, „zvoň si smutnou hranu!


Jsi u mne zas? – Tvá rada málo platí:
Tam hloub i sama skutečnost se tratí,
tam věčné záhady je temná říš.


E de toda uma vida de espera
De uma dor que se agrega
De um torpor que dilacera
Nada mais import
Chegas-t
Fim da Dor e da Espera


O Toter! wie bist du allein!
Kein Bruder folget deinem Schrein,
Gedungne Träger, stumm und kalt,
Fortschleppen dich ohn' Aufenthalt,


Noch ist Freude, noch ist Leben
Ueberall im deutschen Land.
Deutsche Fraun und Männer geben
Sich einander noch die Hand.


"Whence art thou, blooming nymph?" I cried,
And thus a tuneful voice replied:
"Men call me Fancy; at my shrine
" Myriads confess my power divine;
"There painters bend the willing knee,
" And laurell'd poets sue to me:
"For mine is every vivid ray,
" Which partial Nature gave the day;
"And, to the music of my song,
" A thousand nameless charms belong.


Což dal Bůh mně duši přecitlivou!
Každý cit se o ni odbíjí,
V nejhlubší se jádro zavíjí,
Bolest budí ve mně dolehlivou.


Mein Hertz klopfft an deß Himmels Thür,
In dem es stetig schläget
Und schweigend singet für und für,
Wann es sich stets beweget:
O Heilig, Heilig, bist Du, GOTT,
O Heilig bist Du, Sabbaoth:
Als deine Güte träget!


Farblos und Duftes bar, nichts weiß
Sie als den frommen Tau zu hüten,
Und dem Verschmachtenden ihn leis
In ihrem Kelche anzubieten.
Vorüber schlüpft die Schlange scheu
Und Pfeile ihre Blicke regnen,
Vorüber rauscht der stolze Leu,
Allein der Pilger wird sie segnen.


Leč léta jdou, ne, léta rychle pádí,
a ptáče zpěvné zvykne na svou klec,
a bouřná duše, nespoutaná v mládí,
ta zvyká též a dá se spoutat přec.


Místo aby proudem
šířila se světem,
smí má láska se jen
perlit jako rosa;
jak ta smutná rosa,
která má jen síly,
pokud na ni nezří
zrádný den ten bílý.


Aj, totě host náš z mnohých let,
náš starý známý – flašinet;
snad nové kousky ňáké?
Nu, tedy pojďte jenom blíž
a složte s beder lehkou tíž,
ať veselí jsme také.


وألوى سبى جفني مغير جفونهِ
ألم ترَ تسهيدي ومقلته وسنى
أيكسر جفناً لحظهُ وهو صارمٌ
ويعطي أماناً أم يسوّ فنا أمنا
فرم نجوةً وانبذ إليه ذمامهُ
فلولا ابتغاء الحربِ ما كسرَ الجفنا


Seigneur, tendez votre arc ; levez-vous, jugez-moi !
Remplissez mon carquois de vos flèches brûlantes.
Que des hauteurs du ciel vos foudres dévorantes
Portent sur eux la mort qu'ils appelaient sur moi !


Ich sah dich still an, und nur Uranien
Allein bemerket, dir aber unbemerkt,
Weissagend, in prophet'schem Geiste,
Segnet ich, Schmidt, dich zum heilgen Dichter.


Jakého bych ráda?
Na to sem se potázala s zlou,
Neboť všickni z jedné formy jsou –
Tu je drahá dobrá rada!
Panáčkové jeden jako druhý –
Kde jsou štiky, neulovím pstruhy;
A jak v hejně lišek chytit beránka,
Těžká bylaby to věru hádanka!
Čím pak déle mysl bádá,
Tím hloub klesá v pochybnosti.
Jak jen možno líčit mužů cnosti,
Kterých je tak hustě
Jako tučných čtvrtků v půstě?


All'altro lato con la man rosata
Como e di fiori inghirlandato il crine
I bissi scopre ove di Idalj arredi
Almo tesor la tavoletta espone.
Ivi e nappi eleganti e di canori
Cigni morbide piume; ivi raccolti
Di lucide odorate onde vapori;
Ivi di polvi fuggitive al tatto
Color diversi o ad imitar d'Apollo
L'aurato biondo o il biondo cenerino
Che de le sacre Muse in su le spalle
Casca ondeggiando tenero e gentile.
Che se a nobil eroe le fresche labbra
Repentino spirar di rigid'aura
Offese alquanto, v'è stemprato il seme
De la fredda cucurbita: e se mai
Pallidetto ei si scorga, è pronto all'uopo
Arcano a gli altri eroi vago cinabro.
Nè quando a un semideo spuntar sul volto
Pustula temeraria osa pur fosse,
Multiforme di nei copia vi manca,
Ond'ei l'asconda in sul momento, ed esca
Più periglioso a saettar co i guardi
Le belle inavvedute, a guerrier pari
Che, già poste le bende a la ferita,
Più glorioso e furibondo insieme
Sbaragliando le schiere entra nel folto.


Wir stehn wie die Eichen
Trotz Wetter und Wind,
Wir werden niemals weichen,
Was auch der Feind beginnt.


E que', che guarderà tuttor la strada,
Certana sie ch'e' li parrà morire
Insin ched e' no·lla vedrà venire:
Ché·ll'amor ch'uom' atarda, vie più agrada.


Zapadlý život probouzí zas,
tak dávno, dávno už shaslý,
umrzlé slzy, úsměvu jas
v těch brvách jak by se třásly.


Nein! für den Poeten ist's zuviel,
Dieses entsetzliche Strafgericht!
Verdammet ist mein Trauerspiel,
Und die alte Tante nicht.


Colombina, ¿Qué se hicieron
tus risas de cascabel?
¡Ah!, Desde que se perdieron
lo saben quienes te oyeron
quedó inconcluso, un rondel
Surge de las viejas salas
y como antes, oportuna,
vuelve a reinar, hoy que exhalas
suspiros por las escalas
con que asaltaste la luna.
¿Por qué ese reír que suena
como un fúnebre fagot?
Si es la que yo sé tu pena,
no te aflijas, que serena
fue la muerte de Pierrot.
Murió de haberte querido
Y ahora que sé tu mal,
para empaparte de olvido,
voy a mojar tu vestido
con agua de madrigal.
Pero debo imaginarte
entre todas confundida,
si es que quieres disfrazarte,
y así, empezaré a rimarte
la estrofa ayer ofrecida.
Y puesto que eres coqueta,
sensible a un buen decidor,
porque lo mandas, inquieta,
me vestiré de poeta
para cantarte mejor.
Anónima enmascarada
que vas, nerviosa, a la cita,
de sutil gasa adornada,
con una media calada
que a la indiscreción incita:
Lleva el disfraz colorado,
que te acompaña al placer,
la sangre que ha derramado
un corazón reventado
en tus manos de mujer.
Marquesita sin blasones,
sabia en la broma galante,
que escuchas en los salones
correr mil murmuraciones
de elogios a la intrigante
¡Cómo luce tu altanero
orgullo de flor de lis
cuando habla ese caballero
con traje de mosquetero
del tiempo de algún rey Luis!
Coqueta, linda coqueta,
risueñamente locuaz:
escondida y bien sujeta
lleva siempre la careta
debajo del antifaz.
Pues que está oculta la hermosa,
la fina mano enguantada,
¡Van, en la seda olorosa,
cinco lirios color rosa
corriendo una mascarada!
Como adivino un deseo
de burla, en tu voz y tienes
la gracia del discreteo,
me disfrazaré de Orfeo
para domar tus desdenes.
¿Qué es esa melancolía
que a conturbar así llega
el alma de tu alegría?
¡Bien haya la bizarría
del gesto que te doblega!
¡Ensueño de marmitones,
triste y loca fregatriz
que, por breves ilusiones,
abandona sus fogones
en traje de emperatriz!
Por la gloria de la gracia
de tu altivez de heroína
de tan bella aristocracia,
ha claudicado la acracia
del changador de la esquina.
Modista, pobre tendera,
o esclava del obrador:
vestida de primavera,
ya rendirás al hortera,
tenorio de mostrador.
Flor que aroma el delincuente
búcaro del cafetín,
loca máscara insolente
que aguarda lista, impaciente,
su gallardo bailarín.
Ebrio de amor y de vino,
sensual donaire guarango
lucirá tu cuerpo fino,
esta noche en el Casino
cuando te entusiasme el tango.
Muchacha conventillera
que, en apuros maternales,
pasaste la noche entera
arreglando esa pollera,
honra y prez de los percales.
Ya, despertando las ganas
de otras de la vecindad,
irás con tus dos hermanas,
Terpsícores suburbanas,
a un baile de sociedad
Mascarita viejecita,
¡En qué deslumbrantes fugas
va tu añoranza bendita!
¡Viejecita, mascarita
de caretas con arrugas!
Colombina, ¿Qué se hicieron
tus risas de cascabel?
¡Ah!, Desde que se perdieron,
lo saben quienes te oyeron,
quedó inconcluso un rondel
¡Venga la flauta divina
de tu risa de cristal!
¡Colombina, Colombina:
allá va una serpentina
continuando el madrigal!


Ó! to bylo kandidátů,
to bylo protekcí!
tu car, co jest topit bohy,
dostal teprv lekcí.


Man weiß, die Leute baxten sich
Von Kadix bis zum Rheine
So eben damahls fürchterlich,
Als wären Menschen Steine.
Mein Vater war im Kriegstumult,
Vor Kummer und vor Ungeduld,
Gott tröst' ihn dort! gestorben.


Vše jest hudbou. Mohutnost lví a síla!
Vše jest zázrak, lahoda, úsměv nebes!
Majestátem tragiky v stínu Orku
Charitky tančí.


Et, s'il peut braver la mort même,
Si le meilleur de l'homme est tel
Que rien n'en périsse, je t'aime
Avec ce que j'ai d'immortel.


Než ty pře tak Milek porozvázal:
Že chrám Žigmunda jest svatého,
Jeroným kde Pražský někdy kázal;


达磨西来教外宗
了无言说立全功
单传直指通身眼
谁信从前彻骨穷


Já nevím. Je to tak milé,
jak z dětství to vzpomínka je,
jak do tiché večerní chvíle
když hudba zahraje.


Ich hab' verdienet zwar, zu fühlen deine Blitzen,
Doch denke, Herr, was würd' dir's nützen!
Ich bin ja nur ein armer Staub der Erd',
Nicht einmal deines Eifers wert.


Valami bűvös, végtelen érzés
Visz, ragad el ma mindeneket,
Végtelen eszmék végtelen üdve
Hajtja magasba a szellemeket.


Or chi prima, chi poi fu l'abbattuto
dal ferreo Marte e dall'audace Ettorre?
Teutrante che sembianza avea d'un Dio,
l'agitatore di cavalli Oreste,
il vibrator di lancia Etolio Treco,
e l'Enopide Elèno, ed Enomào,
e d'armi adorno di color diverso
Oresbio che a far d'oro alte conserve
posto il pensier, tenea suo seggio in Ila
appo il lago Cefisio ov'altri assai
opulenti Beozi avean soggiorno.


Sobald er seine Schäfelein,
Der süße Gott, ersiehet,
So ist er sie zu benedein
Mit schönem Gruß bemühet.
Komm her, ruft er, geweihte Schar,
Vom Vater auserkoren,
Besitzt das Reich, das euer war,
Noch eh ihr wurdt geboren,


a los perros mi musa a de aplaudir;
tengan fama los perros donde quiera,
en los pueblos, los campos y los cerros


Wer seine Sachen weißlich führet
und redet alles mit Bedacht/
Ist wie ein schöner Quell gezieret/
So täglich quillt in voller Pracht.
Ein ander suche Geld und Guth/
Nach Weißheit steht mein Hertz und Muth.


We cast our lines in Largo Bay,
Our nets are floating wide,
Our bonny boat with yielding sway
Rocks lightly on the tide;
And happy prove our daily lot,
Upon the summer sea!
And blest on land our kindly cot,
Where all our treasures be!


 Гумилеву
В ремешках пенал и книги были,
Возвращалась я домой из школЭти липы, верно, не забыли
Нашей встречи, мальчик мой веселый?
Только, ставши лебедем надменным,
Изменился серый лебеденоА на жизнь мою лучом нетленным
Грусть легла, и голос мой незвоно


Es sey: daß sie Gericht und Recht verstehen,
Und nach Wissen und nach Gewissen gehen:
Weder Schulen noch Kirchen in nichts trennen:
Jedem seines /: Der Welt und Gott :/ zu nennen.


A když posléz v konci stane
u poslední řádky,
opět maní sny jej táhnou
ku počátku zpátky.


Dieß Paar ist ernsthaft; jens will scherzen:
Doch herrscht die Lust in aller Herzen,
Und Gram und Schwachheit zeigt sich nicht.
Wo bin ich? Sinds Elyserfelder?
Der Unterwelt gepriesne Wälder,
Wovon der Dichter Lehre spricht?


十载青山几战尘
还家何处访情亲
儿时巷陌今难认
却问新移来住人


A věže tvrdé za příkopem
strmě se poblíž zdvihají,
okénka v mřížích, děrou stropem
buřiči v hlubeň klesají.


Že si ten, kdo trošičku
Do korbele hlouběj nahlédl,
Časem domů přivedl
Jak říkáme, opičku,
Mnohý z toho dělá mnoho;
Což jest z toho?
Vždyť i onna opička,
Malá-li, je hezičká.


Gott ist die Liebe selbst und tut auch nichts als lieben;
Drum will er auch, daß wir die Liebe stets solln üben.


二年两度到蛾眉
今日还来话别离
所恨行人难久住
酒阑不见月明时


Zwei Jahre kaum, als heitre Träume scheuchten
Der Sorgen dunklen Schwarm aus deiner Brust;
Du riefst: »Ade!« Ich sah dein Auge leuchten
Und fühlte Tränen doch das meine feuchten,
Ich war der ew'gen Trennung mir bewußt.
Mein armer Wilm, das Rot auf deinen Wangen,
Es war das Rot des frischen Lebens nicht,
Der Tod nur, sichrer dich ins Netz zu fangen,
Ließ Rosen blühn auf deinem Angesicht.


如饴荼堇去周原
卢橘逾江性亦迁
最爱青青亭上柏
炎风朔雪总森然


Mi ricordo d´un gelso (e il veggio ancora
rimpetto a´ lari miei), nelle cui fronde
si risvegliava, a salutar l´aurora,
uno stormo di passere gioconde.
Quel gelso è la mia mente, in cui s´asconde
lo stuol delle memorie; e, quando infiora
l´alba d´un raggio gli alberi e le gronde,
quelle arcane dormenti escono fuora.
E van cantando a la rugiada e al sole:
ma non tutte, non tutte han gaio il trillo;
anzi qualcuna senza fin si dole.
E canta sì, ma desolato è il canto:
ond´io dentro di me la risigillo,
e le fan l´altre intorno un lungo pianto.


梦鹿初醒日上迟
戏禽偏爱午阴时
隐侯新制郊居赋
不遇王筠未解知


Řadou let oba mají v tom
podivuhodnou již praksi,
stali se v tomto oboru
na slovo vzatými jaksi.


خاض العذول بحبهم ظلما كما
هجم الرقيب تعنداً والمانع
حكم طواها صنع أمر نافذ
في العالم الأزلي فجل الصانع


Mert embereknek nincsen kincse,
szent megnyugvás: a kincsek kincse.
Nincs, ki a sírral elvegyítse
aranyját ott alul...


bir ayağım balıkesir bir ayağını bandırma


Wenn ich nun deinen Wunsch erfüllte,
Wenn all' die Schmerzen, Stück für Stück,
Ich nun vor deinem Blick' enthüllte,
Wie bebtest du entsetzt zurück!


Was erschreckst du denn so, Tod, des Beladnen Schlaf?
O bewölke den Genuss himlischer Freude nicht mehr!
Ich sink' in den Staub, Gottes Saat! was schreckst
Den Unsterblichen du, täuschender Tod?


A nevěřil jsem v anděly –
Co mám Tě v srdci údělem,
jest mojím nebem celý svět,
a tys v něm krásným andělem!


Música y noche arden renovando el espacio, inundan
sobre el cieno las áridas pupilas, relámpagos caídos
al bronce que precede la cima del letargo.
De orilla a orilla flota la penumbra
siempre reconocible, aquella que veían y hoy miramos
y habrán de contemplar en el dintel
donde una estrella elude la catástrofe, airosa
ante el insomnio donde nacen la música y la noche
como si un viento o la canción dejaran restos de su humedad.
Puesta la boca sobre el polvo por si hay esperanza
o por si acaso, en el placer la arcilla anima la memoria
y la conservación violenta de la especie.
Porque amados del himno y las tinieblas, aprendiendo a morir,
los cuerpos desafían el sosiego;
descienden sierpes, águilas retornan con áspero sopor,
y en lucha contra nadie tejen la sábana que aguarda
como la faz al golpear un paño oscuro
hace permanecer el miedo en una fatiga inagotable.
Sudores y rumor desvían las imágenes,
asedian la avidez frente al girar del vino que refleja
la turba de mujeres cantando bajo el sótano.
A lo humo reducido, los ojos de la esclava,
alud que en vano ruega, ahí holgará la estirpe confundida
por bárbaros naufragios, desoyendo
la espuma de la afrenta, el turbio eco al compartir
con islas que desolan armonías
la sofocante forma del lecho vencedor.
Desde su estanque taciturno increpan los borrachos
el bello acontecer de la ceniza, y luego entre las mesas
la tiranía agolpa un muro de puñales.
Sobre la roca inerte se disipa el nombre que grabó
la cautelosa bestia: asolada la máscara
en la sombra, tranquilo escombro que antes del desplome
ignora la espesura colmada de la herrumbre,
en su orfandad exige, implora, accede
al signo de la vid propicia a la simiente.
Cuando cede la música al fervor de la apariencia, grises
como las sílabas que olvida el coro,
casi predestinados se encaminan los rostros a lo eterno.
Vuelve la espada a su lugar, arrastra
hacia el asombro de Caín el dócil resplandor
del movimiento, impulsos y distancia mezclan la misma ola
y sólo en su heredad persisten los borrachos,
vulnerables columnas que prefieren
del silencio elegido la sapiencia de la desesperanza.
Salón de baile
Música y noche arden renovando el espacio, inundan
sobre el cieno las áridas pupilas, relámpagos caídos
al bronce que precede la cima del letargo.
De orilla a orilla flota la penumbra
siempre reconocible, aquella que veían y hoy miramos
y habrán de contemplar en el dintel
donde una estrella elude la catástrofe, airosa
ante el insomnio donde nacen la música y la noche
como si un viento o la canción dejaran restos de su humedad.
Puesta la boca sobre el polvo por si hay esperanza
o por si acaso, en el placer la arcilla anima la memoria
y la conservación violenta de la especie.
Porque amados del himno y las tinieblas, aprendiendo a morir,
los cuerpos desafían el sosiego:
descienden sierpes, águilas retornan con áspero sopor,
y en lucha contra nadie tejen la sábana que aguarda
como la faz al golpear un paño oscuro
hace permanecer el miedo en una fatiga inagotable.
Sudores y rumor desvían las imágenes,
asedian la avidez frente al girar del vino que refleja
la turba de mujeres cantando bajo el sótano.
A humo reducidos los ojos de la esclava,
alud que en vano ruega, ahí holgará la estirpe confundida
por bárbaros naufragios, desoyendo
la espuma de la afrenta, el turbio eco al compartir
con islas que desoían armonías
la sofocante forma del lecho vencedor.
Desde su estanque taciturno increpan los borrachos
el bello acontecer de la ceniza, y luego entre las mesas
la tiranía agolpa un muro de puñales.
Sobre la roca inerte se disipa el nombre que grabó
la cautelosa bestia: asolada la máscara
en la sombra, tranquilo escombro que antes del desplome
ignora la espesura colmada de la herrumbre,
en su orfandad exige, implora, accede
al signo de la vid propicia a la simiente.
Cuando cede la música al fervor de la apariencia, grises
como las sílabas que olvida el coro,
casi predestinados se encaminan los rostros a lo eterno.
Vuelve la espada a su lugar, arrastra
hacia el asombro de Caín el dócil resplandor
del movimiento, impulsos y distancias mezclan la misma ola
y sólo en su heredad persisten los borrachos,
vulnerables columnas que prefieren
del silencio elegido la sapiencia de la desesperanza.


Amid the green-wood Shade this Boy was bred,
And grew at last a Knight of muchel Fame,
Of active Mind and vigorous Lustyhed,
THE KNIGHT OF ARTS AND INDUSTRY by Name.
Earth was his Bed, the Boughs his Roof did frame;
He knew no Beverage but the flowing Stream;
His tasteful well-earn'd Food the silvan Game,
Or the brown Fruit with which the Wood-Lands teem:
The same to him glad Summer or the Winter breme.


笑亦待君掩
泣亦待君遮
黄金买不见
妾貌好如花


Dort wird uns Einsamkeit die Lider schließen.
Wir hören nichts in unserer Hallen Räumen,
Die Fische nur, die durch die Fenster schießen,
Und leisen Wind in den Korallenbäumen.


Die Hirten haben es schon gewißt,
Daß selbiges Kindlein der Heiland ist.
Denn auf dem Felde und bei der Nacht
Hat 's ihnen ein Engel zugebracht.


Mein dunkler Fittig, feierlich und schwer,
Warf seine Schatten über Dich schon her,


Já však nevěstu již mám.
Na světě žádná jiná!
By polibek líp chutnal nám,
napíti dám jí vína.


Die Lilienbanner hoben
Sich sachte weg aus Niederland
Und schoben sich und schoben
Tout doucement zum Rheinesstrand.
»Herr Prinz, welch köstlich Düften!
So duftet nur am Rhein der Wein!
Und dort der Turm in Lüften,
Herr Prinz, das ist doch Mainz am Rhein?


水木两芙蓉
为媚非一时
客爱承露色
我爱凌云姿


Du schönstes Bild von einem Weibe, 34
Ist's möglich? ist das Mensch so schön!
Muß ich an diesem hingestrekten Leibe
Den Innbegriff von allen Himmeln seh'n! 35
Und ach, das Busens wunderschöne Fülle,
Der runden Schenkel reinen Alabaster,
Und sanft schattirt von dunkelbraunen Haaren,
Des Paradieses himmlisch schöner Eingang.
Was ist das Leben ohne Liebesglanz! 36


群山雪不到新晴
多作泥融少作冰
最爱东山晴后雪
却愁宜看不宜登


Wenn einer feinsten Marmor nähm
Und wüßt ihn kunstreich zu behandeln:
Prometheus Stoff war niedrer Lehm;
Doch seine Bilder wandeln.


Ganz früh: Du tauchtest Dampf der morgendlichen Gärten
In meine Seele. Der blauen Sichel des Mondes
Namen gabst du, verwandt. Es reihten die Tiere
Dir sich gehorsam, Zauberer, der du die Blumen
Fremd im Abend beschworst zwischen Farrnkraut und Steinen.
Mich auch einmal. Und gehst mir weiter die fremden
Wege wie damals voran. Weißt schon den weißen
Schimmer des Haars. So reichst du, das Endliche kennend
Immer zuerst, den Tod wie damals den Tau, wie die Blumen.
Aber die Liebe verfließt, ein dunkles Gewässer
Ferne unendlich von Jedem einsam befahren.
Spülte mir niemals zur Seite, der dich trägt, den Nachen,
Hilfe verheißend. Es reichte mein Schrei
Nicht ins Land dir der Nacht: versink ich, erstrahlst du,
Tröstlich vielleicht, ein Letztes, verwandelt, als Stern.


convien ch'innanzi a l'aspra dipartenza
ch'a sì crudi digiuni l'alma invita,
ella più de l'usato sia nodrita,
per poter poi soffrir sì dura assenza.


Verstopftet ist des Ruhmes Quelle,
Die doch noch Männer euch gebar,
Damit ein Regiment der Elle
Die Bude wandle zum Altar?
Ihr macht aus eurer Trikolore
Ein schillerndes Chamäleon,
Und Frankreichs Krone, bittrer Hohn!
Sitzt fest auf einem Midas-Ohre.


E quel che fa più gravi i mei gran mali
è che il navilio tuo trovato ha il porto,
e il mio ne resta a' venti aspri e mortali;


Dann nichts mehr, nie, solang sie lebt! –
Sie nahm kein Trauerkleid;
Doch von dem Leid, das dort noch webt,
Der Ort heißt Aroleid.


Die Ehe heist für sich und hinter sich die Ehe,
Dieweil sie niemand trennt, als nur das bittre Wehe.
Soll W bey Ehe seyn, so bringt W hinten her
Als daß von fornen an weit nicht so viel beschwer;
Soll W bey Ehe seyn, ists besser, man begräbet
Ein from Weib, als daß die, die bös ist, immer lebet.


Merre jár most a fogyó Hold?
Ifjú hitek, vén emlékek,
Bűnös üdvök, üdvös vétkek
Fogyó, rokkant, hű katonája?


مَوْلايَ فَخْرَ الدِّينِ أَرْسَلْتُها
أَشكُرُ لِلصَّاحِب فِيها يَدا
فاقصُدْ بِها عَنيَّ أَبْوابَهُ
دَامَتْ مَدَى الدَّهْرِ لنا مَقْصَدا


U souseda co ten hoch
na poduškách leží?
horečný a smutný zrak?
Venku večer svěží.


E tu sai che non vien l'alba novella
a fugar l'ombre et a sgombrar gli orrori,
se pria non spunta in mar l'alma mia stella.


وَاللَهُ ما يَدري امروء ذو جنابَه
وَلا جار بيت ايُّ يَوميك أَجود
ايوم إِذا الفَيتَه ذا يَسارَة
فَاِعطَيت عَفواً مِنكَ ام يَوم تُجهَد
وَإِن خَليلَيكَ السَماحَة وَالنَدى
مُقيمان بِالمَعروف ما دُمت توجد
مُقيمان لَيسا تارِكيكَ لِخَلَّة
من الدَهرِ حَتّى يُفقِدا حينَ تُفقَد


Mein jetzt getröstet Hertz
Verlacht nur Quaal und Noth,
Und hoffet biß in Tod.
Gesetzt, ich kan noch nicht ergründen,
Warum ich nicht die Spuhr kan finden,
Die mir den schönen Hafen zeigt,
Wo die Zufriedenheit an Port und Ufer steigt,
So will ich doch mich dem Geschick ergeben,
Und nach des Schicksals Willen leben.


枯楂遥望识仙踪
大隐屏开一棹通
莫向幔亭歌九曲
虹桥消处暮烟重


»Aber warum wird«, so fragt' ich zorngeröthet, »denn von oben
Dieser Tollheit nicht gesteuert, dies Gesetz nicht aufgehoben?«
Da ... ich wußte nicht, was plötzlich sie so aus der Stimmung brachte:
Sah die Gräfin mich erstaunt an, schnitt Gesichter und – und lachte!


že světlý směr si nedáváte kalit
marnivou povídavostí
všech originálků a individualit
z idealistického zdroje hloupostí,


Rozmilý šohajku,
proč bloudíš po hájku?


Mar, oculta pared,
pez mecido entre un aire o suspiro,
en ese agua surtida de una mirada
que cuelga entre los árboles, oh pez plata, oh espejo.
Junio caliente viento o flores mece,
corro o niñas, brazos como besos,
sueltas manos de junio que aparecen
de pronto en una nieve que aún me llora.
Cuerdas, dientes temblando en las ramas;
una ciudad, la rueda, su perfume;
mar, bosque de lo verde, verde altura,
mar que crece en los hombros como un calor constante.
Yo no sé si este hilo que sostiene
dos corazones, láminas o un viento,
sabe ceder a un rumor de campanas,
péndulo dulce a un viento estremecido.
Niñas sólo perfiles, dulcemente
ladeados, avanzan -miedo, miedo-;
dos corazones tristes suenan, laten,
rumor de unas campanas sin destino.
Junio, fugaz, alegre primavera,
árboles de lo vivo, peces, pájaros,
niñas color azúcar devanando
un agua que refleja un cielo inútil.


A legvéznább is olyan asszonyos ma,
vérbe mosdott, csókba törülközött.


ty mou rychtu sobě;
měj v ní děda rád:
pěkně se mu v hrobě
bude potom spát.


Es singt auch nicht vom Sphärenreigen,
Dem stillen Stern der Ewigkeit,
Suchst du das Spiel von Himmelsgeigen,
So leg es ungehört beiseit!
Es singt auch nicht vom Sphärenreigen.


Unalmas arc, félig kifestve -
Egy úri nő lomhán kikel:
„Ah, kínos élet: reggel, estve
Öltözni és vetkezni kell!”
Ezt is hullámok nyelik el.


Benyúlnak a lelkünk mélyébe
Titkos, nagy ujjak, karmolók.
Medrünkben megborzongunk félve:
Rettenetes, végtelen ujjak
És fölsírunk a süket éjbe.


Svůj dům ať král obstará si,
než by cizí navštívil,
neb mne v sketu nepřetvoří
lásky žal a ženský kvil.


	Come falcon che a far la preda intende,
che gira un pezzo suspeso su l'ali,
poi di cielo in un tratto a terra scende,


Wer war Anakreon?
Fragt' einstens Doris mich.
Er war, antwortet ich,
Er war ein Mann wie ich!
Er sang am Helikon,
Den Musen Liederchen,
Und küßte Grazien,
Und war mit ihnen froh,
Und lebt' er noch, o so
Verließ er sie für dich.
Zög' aber Doris mich
Ihm vor, o Himmel! so
Wär' in Arkadien
Kein Schäfer wohl so froh,
Und so verliebt, wie ich;
Und seine Grazien
Behielt' er wohl für sich.


渔人生事足
日坐芦中矶
网得江鱼美
轻舟荡漾归


A žena klekla: „Otče ctihodný,
ó pozvol, bych tu ustlala své duši,
milosti boží tvor já nehodný,
v němž svědomí tluk nepokojně buší.
Byl tady člověk, nebyl stár ni mlád,
já pojala jej láskou, on mne taky,
já milovala jej, on mne měl rád –
a dali jsme si věrnosť pod oblaky.
Však víc než mne lid ze vsi miloval
a k němu přiložil své city vroucí –
pak bůh nám děcko do peřinek dal,
či živo, mrtvo, bůh ví vševědoucí...
Čas krátký připoutal jej k naší chýži,
však větší byla láska k sousedům;
byl prázden statek, stodola i dům
a samota je zlá a všecka tíží.
A tak jsem klesla. Člověk od nás blízký,
ó tehdy sličný – jak to pověděti? –,
topolí mladé podoben byl sněti –
mne oklamával polibky a stisky,
až Šimon – –“ U kamen se cosi hnulo.


Prends les larmes dont la rosée, —
La prairie en est arrosée —
Brode le manteau sans pareil
De la nature énamourée,
Puis, de la grenade empourprée ;


Thus lowly bending on my parent earth,
I view with tears the day that gave me birth;
Since I had power to think I ne'er could find
Myself of any service to mankind;
Tho' oft this vain, this giddy foolish heart,
For others griefs does most severely smart;
And yet I ne'er found means, or never could,
But this I know, I never did them good.
Me whom the iron hand of fate does press,
Tho' most familiar, never felt the less;
Scorn'd by those friends with whom I once could vie,
Without one kind companion doom'd to sigh,
I feel new causes, each succeeding morn,
To mourn the day when such a wretch was born.
But O! Almighty Father! if I dare
To left my eyes to thee, accept this prayer;
Let ne'er ambition fire my youthful breast,
Nor earthly trifles rob my soul of rest.
May I ne'er heave a sigh for dirty pelf,
Or any thing that but concerns myself,
Unless my sins: O! may they be forgiv'n,
And all my happiness be plac'd in heav'n!
O might I be enabled to relieve
The wants, and sooth the cares of those that grieve;
I'd view my birth-day with a heart elate,
And leave the world without the least regret.


Oft wohl durch unsre Tore,
Nach nie-gesuchtem Krieg,
Zog ein im Waffenchore
Der allerschönste Sieg;
Doch was uns je beschieden,
Heut ist es schöner da;
In Segen und in Frieden
Kamst du, Viktoria!


Gondold meg: ha élned itt kellene!
Ez a vadak hangos kietlene...
S mivel tápul kinál: hitvány gyökér,
Hogy légy, mikép az éhség, ösztövér!


Or, poi che si cangiò l'altrui desire,
E sdegno tronca l'ali al bel pensiero,
Speme, soggetto, e stil cangiar convienmi.


Noch in der Knechtschaft uns geboren
Lag trüb im Faß der beste Wein,
Doch hatt' er kaum erst ausgegoren,
Da glänzt' uns Moskau's Flammenschein.


Svých dobrých skutků viděl dav,
jak zástup žehnal mu sta hlav.


„Kde? Bože, při mně, dole v sadě,
v němž s květem pták se druží,
a jabloň závistná tvé vnadě
zas bude jako kytka z růží.“


y los dos, padre ausente, lo sabemos.


Mein Gleim, der in begluͤcktrer Luft
Mich halben Wilden oft bedauert,
Mich oft aus dieſer Wuͤſte ruft,
Wo noch mein Saitenſpiel an duͤrren
Straͤuchen trauert!


Wunder-Wunden JESU,


Dům osamělý, objat stromy,
nach západu se v oknech lomí
a všechno kvete dokola,
houpačka stará v stromech visí,
zříš plotem její stinné rysy
zakryté květy dopola.


柳似罗敷十五馀
宫腰舞罢不胜扶
年年折在行人手
为问春风管得无


Megszépül szatir-arcom,
Megszépül szatir-arcom:
Mosoly lesz az ajkamon,
Mosoly lesz az ajkamon.


Zum schutz ist stedts der HERR bereyt
vor allem vbel alle zeit,
Den trost verzeucht er nicht zu lang,
behüt deinn außgang vnd eingang,
Hilfft dir zu letst auß allem leydt
von nun an biß in Ewigkeyt.


南枝才放两三花
雪里吹香弄粉些
淡淡著烟浓著月
深深笼水浅笼沙


Gut der Wind, und fest das Steuer,
Leuchtend Silbergrün das Meer,
Über uns der Sterne Feuer -
Gebt die Mandoline her!
Syrakuser schenkt mir ein!
Heißer Sinn will heißen Wein.


Nuž, ach přece usmálo se
v bílých květech, v jasné rose
smavé děcko, jaro zlaté,
od hor ručky vztáhlo zas.


Er tritt zu äußerst auf den Wall
Am Pulverdampf sich labend,
Der wolkig zieht, mit seinem Schwall
Die ganze Stadt begrabend.
Doch wie den Qualm zertheilt der Wind,
Sieht er ein Häuslein stehen,
Daraus ein schönes Bürgerkind
In halbem Nebel gehen.


Wie der Glanz von dunkelm Licht
Schwach aus Todtengrüften bricht:
So blinkt deine trübe Seele
Aus des Leibes Trauerhöhle.


Darmo se již zpouzíš, budeš umořený!
Třeba statně bylo tebou bojováno,
dosud konečné i zkáze odoláno,
čas na tebe jícen má teď rozevřený:


De nous tous qui pleurions elle a fait ses élus…
Une cloche s’ébranle et le monde l’écoute…
Elle ne reviendra plus jamais sur la route,
Mais je la vois passer et je ne souffre plus.