Here they, perhaps, shall add  name,
Censure his courage, and his conduct blame:
'Tis false, 'tis false, I did not basely yield,
I left indeed, but left a bloody field:
Believe not, future ages, ne'er believe
The vile aspersions which these wretches give;
If you too far my injur'd honour try,
Take heed, my ghost, it will, it shall, be nigh,
Rise in his face, and give the slave the lie.


Ne, ne, mně nijak nelíbí se
už déle nežli od lonska
Mabučim v básních opěvaná
ta mladá láska japonská.


Plakali mládci nad hrobem,
každý nad druha děvčetem,


Chléb krájím bílý a chléb krájím černý
a vzpomínám a vzpomínám a slzím. –


Kommt nun mit eurer Beute: der Rauch steigt schon ums Dach,
Der Stier schleicht matt zu Hause, und schleppt die Pflugschaar nach.
Ein langer Schatten fällt ins Thal von seinen Hügeln;
Bald wird auf diesem See, ihr Silberlicht zu spiegeln,
Die stille Phöbe hangen. Bald singt, vom Sumpf empor,
Ein ander Volk der Gegend sein lermend Schlaflied vor.
Der Tag sinkt roth hinab; 17 schon hauchen mich die Pferde
Mit schärfern Athem an vom Strand der Abenderde!


Dudy dují se, zadudají,
Píštaly, trouby zahudají;
Echo se v háji probuzuje,
A naše písně opětuje.
Opětuje.


ما وَقَعَ التَقصيرُ في لَفظِنا
لَو صَدَقَت أَفعالُنا الأَلسِنَه
كَم حَسُنَت في الأَرضِ مِن صورَةٍ
وَلَم تَكُن في عَمَلٍ مُحسِنَه
وَما عُيونُ الناسِ فيما أَرى
مُنتَبِهاتٍ مِن طَويلِ السِنَه
إِنَّ أَمامِيَ أَسَداً فارِساً
لا بازِلاً يوطِئُني فِرسَنَه
إِن تَتَطَيَّر أَو تَفاءَل فَما
تَملِكُ ريبَ الدَهرِ أَن تَرسِنَه
خيرِيَّةٌ في لَفظِها خيرَةٌ
جاءَتكَ بِالسوءِ مِنَ السَوسَنَه
وَالأَمَلُ المَبسوطُ قِرنٌ إِزا
ءَ اللَيثِ لا يَترُكُ أَن يَلسُنَه
لَو قيلَ لَم يَبقَ سِوى ساعَةٍ
أَمَّلتَ ما تَعجِزُ عَنهُ سَنَه


ať chabou víru, pokleslou a chudou,
zas paprsky té zvěsti povznesou,
že byli Češi, jací ještě jsou,
a jací bývali, že jsou i budou!


Oči lehko snesou, když se nový
Řádně za darem dar vyvine,
Zniklý v sardci druhým pomine
Účinek, an čas i místo hoví:


„Melynek is láttára királyi Etele,
Mint valamely gímvad, úgy visszarettene;
Mint az, aki csupán élet és egészség,
Megdöbben ha érzi a halál intését.


Firmeza, y cuerpo ofrezco a tu memoria,
si la igualdad honrosa de fortuna
de tenerme a su lado no se afrenta.


Und über die Giebel und Wälle
Und über den Fluß dahin
Wogt festlich das Geläute
Der Glocken von Sankt Marien.


Tvář dívčí, vděk,
smích, polibek,
hlas, který slzou změk’,
slza, jež v smíchu hasla,
kdos jen dvě slova řek’,
a srdce při tom se třásla.


一点晖晖落扇间
欲飞还扑近栏干
乾坤日月光明藏
莫作书边冷眼看


Jesus, este vôo infindo
Há de amparar-me nos braços
Enquanto eu direi sorrindo:
Quebrei meus laços!


Zase hodil Mojžíš popel vzhůru,
po čem vředy dostal Egypťan,
po těle měl všude chorou kůru;
ještě nezhrozil se král těch ran.


ma chi prende sua croce e segue Cristo,
ancor mi scuserà di quel ch'io lasso,
vedendo in quell'albor balenar Cristo.


小小宫娥到内园
未梳云鬓脸如莲
自从配与夫人后
不使寻花乱入船


Z přátelství, jenž pojí nerozlučně
v štěstí, v strasti prsa blahorodá, –
jistý pud pak – zvyk i mnoho dělá,
pak snad soupeřů též náhlá shoda.


Der Alte lehnt im Stuhle todt,
Doch Leben heuchelt der Schminke Roth,
Die auf dem Antlitz blaß und kalt,
Wie eine große Lüge, prahlt.


欲花未花时
此妙无人知
著花已多事
更为花吟诗


نامي !
فعين الله نائمةُ
عن وأسرابُ الشحاريرِ
والسنديانةُ والطريق هنا
فتوسدي أجفانَ مصدورِ
وثلاث عشرةَ نجمةً خمدتْ
في دربِ أوهامِ المقاديرِ
لا شئ يوحي صمت تفكيرِ
جرحٌ صغي مات صاحبُهُ
فطواه ليل كالأساطيرِ
تاريخه  أنفاسُ مزرعةٍ
تسطو عليها كفُّ شريرِ
كانت , فلا نقرات قبَّرةٍ
بقيت , ولا صيحات ناطِورِ
وغصونُ زيتونٍ مقدسةٌ
ذبلت عليها قطرة النورِ !
لا شئَ يستدعي غناءَ أسى
فالموت أكبر من مزاميرنام عيون الله نائمة
عنا, وأسرابُ الشحاريرِ
وضِمادُ جرحكِ زهرةٌ ذبلت !
في مسربٍ في السفح مهجورِ
لكنَّ عين أخيك ساهرةٌ
خلف الضباب ’ ووحشة السورِ
وفؤاده ملقى على جسد
ينهدُّ كالأطلالِ مصدورِ
ويداه ممسكتان في لَهَفٍ
بتراب رغم الأعاصيرِ !
الموت في الغابة
نامي !
فعين الله نائمةُ
عن وأسرابُ الشحاريرِ
والسنديانةُ والطريق هنا
فتوسدي أجفانَ مصدورِ
وثلاث عشرةَ نجمةً خمدتْ
في دربِ أوهامِ المقاديرِ
لا شئ يوحي صمت تفكيرِ
جرحٌ صغي مات صاحبُهُ
فطواه ليل كالأساطيرِ
تاريخه  أنفاسُ مزرعةٍ
تسطو عليها كفُّ شريرِ
كانت , فلا نقرات قبَّرةٍ
بقيت , ولا صيحات ناطِورِ
وغصونُ زيتونٍ مقدسةٌ
ذبلت عليها قطرة النورِ !
لا شئَ يستدعي غناءَ أسى
فالموت أكبر من مزاميرنام عيون الله نائمة
عنا, وأسرابُ الشحاريرِ
وضِمادُ جرحكِ زهرةٌ ذبلت !
في مسربٍ في السفح مهجورِ
لكنَّ عين أخيك ساهرةٌ
خلف الضباب ’ ووحشة السورِ
وفؤاده ملقى على جسد
ينهدُّ كالأطلالِ مصدورِ
ويداه ممسكتان في لَهَفٍ
بتراب رغم الأعاصيرِ !


Ich rühm und ehre deine Gütte
So lang' ein Athem lebt in mir/
Und wenn die Seel aus ihrer Hütte
Nach deinem Willen reist zu dir/
So soll mein Mund in Ewigkeit
Dein Lob zu singen seyn bereit.


From the Account the Loser brings,
The Conj'ror knows, who stole the Things.


Cuando al caer la tarde, como un suspiro, orea
los rumorosos patios del barrio de Triana,
y el cabello de Carmen, que de negro azulea,
y sus ojos, en donde amor florece y grana...
Envuelto en ese halo de gracia, que defiende
al hombre que es amado de una mujer hermosa,
pasa Antonio; y, en una larga mirada, enciende
el alma y las mejillas de Carmen, ruborosa.
Ella lo ve alejarse, sintiendo confundido
al latir de su pecho el paso conocido.
Y al rezar el Rosario, y al regar las macetas,
un nombre la perturba con delicias secretas...
Y sola ante el espejo —confesará mañana—,
prende en su negro pelo una rosa temprana.


苍翁宰柏今几尺
菊居诗来双眼明
金精夜半风雨过
竹石草木皆成声


Pak po jich dlouhém běhu,
jenž stíny spěl a Nocí
a mhou a mrákotami,
kdos druhý přišel: – Bledý
a vysílený, v potu tvář a v krvi
a nesl břevno kříže
na rameni na místě pádna kyje
Herkulova.


Nikdy! – Snáším všecko mlčky, trpělivě,
i když nouze s hladem bijí do mne divě.


Ich bin ihr Kind und nicht ihr Richter!
In meinen Adern wallt ihr Blut,
Entbrannt sind meines Geistes Lichter
Am Widerscheine ihrer Gluth,
Sie ist an jedem Keim betheiligt,
Der sich in meiner Brust erschloß,
Als Mutter ist sie mir geheiligt,
Und ihr Geschick, es ist mein Loos!


Superstición, consérvame el radioso
vértigo del minuto perdurable
en que su traje negro devoraba
la luz desprevenida del cénit,
y en que su falda lúgubre era un bólido
por un cielo de hollín sobrecogido...


No wither'd witch shall here be seen,
No goblins lead their nightly crew:
The female fays shall haunt the green,
And dress thy grave with pearly dew!


ما بالُها ناوِيَةً شُقَّةً
تودي بِشَخصِ الناقَةِ الناوِيَه
لَم تَأوِ لِلعيسِ وَلا بُّدَّ مِن
قَبرٍ إِلَيهِ أَوَت الآوِيَه
وَتَقدَمُ الأَرضَ نُفوسٌ أَتَت
مَخلوقَةً مِن أَنفُسٍ تاوِيَه
وَالدَهرُ كَالحَيّوتِ في
إِهلاكِهِ ما حَوَتِ الحاوِيَه
إِن تَعمَرِ الدُنيا فَلا بُدَّ مِن
يَومِ رَدىً يَترُكُها خاوِيَه
فَاِهرُب مِنَ الإِنسِ إِلى الوَحشِ كَي
تَسكُنَ في الدَوِيَّةِ الداوِيَه
إِن يَسمَعوا شَرّاً تَوافَوا لَهُ
حِفظاً وَمِثلُ الشاعِرِ الراوِيَه
ما أَنفَعَ السَيفَ لِمَن شامَهُ
أَخضَرَ ما رَوَّضَتهُ ذاوِيَه
ذُبابُهُ إِن يَشدُ يَحدُث لَهُ
جِدٌّ يُوازي لَعِبَ الغاوِيَه
يَقتَسِرُ الدُنيا لِأَخلافِهِ
مُحتَلِباً أَخلافَها الصاوِيَه
أَلوى نَباتُ الأَرضِ وَهوَ الَّذي
لَم يُلوِ بَل أَلوَت بِهِ اللاوِيَه
هاوِيَةٌ نَفسُكَ ما ساءَها
فَلتَخشَ أَن تُلقى إِلى الهاوِيَه
مَنِ اِتَّقى اللَهَ فَأُسدُ الشَرى
لَدَيهِ مِثلُ الأَكلُبِ العاوِيَه


Publicado no livro Em Nome da Vida (1981)
In: FÉLIX, Moacy Antologia poétic Rio de Janeiro:  Olympio, 199 178-17


Herr, was mein Mund geredt, das soll das Herze halten,
doch soll ich Beides tun, so mustu helfen walten;
hilfst du mir halten nicht, so hilft mich keine Pflicht.


So heimlich süß war unsre Hochzeitsfeier:
Wir lagen dicht
Beisammen, überwallt von einem Schleier;
Man sah uns nicht.


مَنْ كان مرتحلاً بقلب محبِّهِ
يوماً فإنك راحل بجميعي
وأنا الذي ترك الوداع تعمُّداً
مَنْ ذا يطيق مرارة التوديعِ


Aus allen Himmeln lieg' ich hergestürzt
Im Schlangenturm, verfemt, ein Mann des Hohns;
Ich kann ihn nicht zerbrechen, weh, und auch
Vergessen nicht, was sonst war.


“Já me não lembra o que me disse a morte!...
Ah! sim, já sei!
—Junto ao sepulcro da fiel Coema,
Ali serei:
Ogib emprazo, que a falar me venha
Ao anoitecer! —
O velho Ogib há-de ficar contente
Co’o meu dizer;
Talvez que o velho, que viveu já muito,
Queira morrer!”
Emudeceu: alfim tornou mais brando.


Ch'ell'ha 'l su' viso tanto dilicato
com'al mondo non ha nessun vivente;
così non fosse quel vis'ancor nato!


Als erkrankt' oder stürb' er nie, sei auf Kenntnis bedacht, wer klug.
Als hielt ihn schon an den Locken der Tod, wandl' er den Pfad des Rechts.


An seinem Säulenrand verlor
die Wand sich hinter den Ikonen;
und, die im stillen Silber wohnen,
die Steine, steigen wie ein Chor
und fallen wieder in die Kronen
und schweigen schöner als zuvor.


亭边老树影𣰦毵
阅尽犀珠压去骖
岁晚行人风雪里
也须障面过江南


Kdo pak, paní moje,
na roušky ti přede?
Aj, rusalky šedé,
které jeseň vede;
což jsi neviděl jich
ruče jak a hbitě
lesem natahují
hebce tkané sítě?


Ne legyek inkább semmi sem!
Enyésszen el végképp hirem,
Törüljetek ki a világbol,
Semhogy magamat megtagadjam,
S mi bennem oly lobogva lángol,
Elfojtsam s lelkemet eladjam,
Kinálva cenket italából!


فَلا يَدعُني قَومي لِنَصرِ عَشيرَتي
لَئِن أَنا لَم أَجلِب عَلَيهِم وَأُثقِبِ


Komm, mein Liebster, laß mich schauen,
Wie du bist so wol gestalt,
Schöner als die schönste Frauen,
Allzeit lieblich, nimmer alt.
Komm, du Auffenthalt der Siechen,
Komm, du liechter Gnadenschein,
Komm, du lieblichs Blümelein,
Laß mich deinen Balsam riechen.
Du mein Leben, komm heran,
Daß ich dein geniessen kan.


Du hast dein freundlichs Angesicht
In diser Noht verborgen nicht;
Du hast erwiesen in der That,
Daß deine Treü kein Ende hat.


Wir rennen, laufen, sorgen viel,
Und eh wir uns versehen,
Da kommt der Tod, steckt uns das Ziel,
Und da ists dann geschehen;
Wie fliehen eilend und behend,
Und ist doch niemand, der sein End
Und Gottes Zorn bedenke.


Ich ritt mein Schifflein durch den Schaum,
Die Seekrankheit bemerkt' ich kaum.


Wan wol dan hat gezehret/
Daß völcklein honig süß/
Es mit dem rest beschweret/
Die beyden hinderfüß/
In lufft sie mütig tretten/
Mit brommen vnd gesauß:
Bey trommel/ vnd trompetten/
Sie fahren reich nach hauß.


Avšak pozdviženým jej matka pokárala prstem
a k tomu žertem půl, polovážně promlouvala dále:
„Marně zamítá dlaň, k čemu líc tvá zná se ruměncem.
Ó zpytatel bystrý jest vroucí matčino srdce!
Věř mi, že čísti mohu tvou každou s líce myšlénku,
jakbych v otvořenou knihu tvého nahlížela nitra.
A zřím černovlasou tam štíhlé dívky hlavičku
s důlky na líci milém... Vždyť ve tvém pohledu každém
v Jiskrově jizbici tam při dnešní hostině poutní
i zrak méně znalý moh’ snadno vypátrati kouzlo,
jež tvůj stále pozor přiklánělo na stranu jednu.“


Szomorú világ ez! s a vers oly riadva muzsikál
mint cigány a siralomházban.
Hess, hess, ti sok verdeső, zümmögő, fényes bogár!


Tiszaháti módon egy oldal-tarisznya
Volt csepűmadzaggal nyakába hajítva,
Vele született ő a szép tarisznyával;
Most leoldá Héring nagykörmű ujjával.


O sagt mir, schöne Frau Wirtin, sagt!
so sacht!
zwei Kinder von ihm hattet Ihr –
hört' ich im Dorf – nun habt Ihr vier?
so sacht, so sacht?


Niederfallen rings die Aehren
Wie vom Schnitter hingebreitet,
Und die blauen Blumen welken,
Werden weiß wie blaue Lippen.


间世宗英学海龙
交情尤为野人浓
天香御茗分奇绝
尽是殷勤手自封


ليس لله في الوجود شريكُ
لا اشتباه فيه ولا تشكيكُ
والذي يدعي الوجود مع الل
ه فدعواه هذه تشريك
إنما الله ظاهر يتجلى
وهو نور يمحي به التحليك
ومحيطٌ بكل شيءٍ كما قا
ل ولا شيءَ سوقةٌ ومليك
فاعرف اعرف من قبل موتك يا من
لم يفده نصحٌ ولا تسليك
لتكن مؤمناً بربك حقاً
ويزول التسكين والتحريك
وترى الكل فيه كن فيكون ال
أمر منه له اللجين السبيك


“Ejnye, forgós miljom - fölpattan a legény -,
Mondaná más bárki - gyáva-e, már mint én?
Mondd, mit tegyek érted? megvivok magával
Bár a pokolbéli ördögök hadával!”


Au fond, contre le mur, tel qu'une ombre pensive,
Un grand Christ. Une cloche auprès. Sur un bloc bas
Une épée au pommeau de fer, nue et massive.


怒号中夜忽收声
枯叶寒梢细细鸣
晓起一杯檐外立
满阶无处认梅英


Hle, má pusta nedohledná,
nikde jakás cesta sledná,
sotva někde v řídkém křoví
unavený pták si hoví!


Ich sage nur nicht viel, es geht mir freylich nah;
Doch dieses ist gewiß ich bliebe gerne da.
Du liebe junge Magd, du kennest meinen Sinn,
Du weist daß ich bey dir am allerliebsten bin.


Živ buď Král náš dobrý, ctnostný!
Nad hvězdy zahřmi ten hlas!
Potřen budiž zhoubce zlostný
Strašlivě na věčný čas!


七尺龙蟠皂线绦
倭儿刀挂汉儿腰
向谁手内亲捎得
百遍冲锋滚海蛟


有仙何必高
神会即嵩华
岷峨纵在前
当使入我跨


hak, hakikate uğramadıkça


My vždycky v průmyslu jsme vynikali:
Tak Němci za Žižky již české cepy znali,
jim za hranice jsme je tehda dodávali,
též kůže ve velkém jim vydělávávali.


Wann der volle Mond, mit bleichem Strale
Schwermuthsvoll wie ein getrennter Freund,
Auf die frühen moosbewachs'nen Maale
Himmlischer Geliebten scheint:


Quieren éstos andar muy apartados,
buscando soledad a sus tormentos;
recógense en sus propios sentimientos
y entre sí con el mundo andan doblados.


mráz probíhá! – Co síla, co mé ctnosti?
Ó jak jsou bozi ve své slávě chudí!
Zpět v prach a bláto, nebo Olymp nudí,
za zvěří šla jsi v svojí šílenosti!“


Così da nuovo ardor casto ripinto
Colla zampogna sua dicea Damone,
E poi seguiva: O mio più bel ch'Adone,
Vago, dolce, gentil, forte Tirinto,


Své oči zavři, abys neviděla
bolesti, která nesmrtelné tvoří.
Vteřiny mrou. A krása tvého těla
věčnými nadějemi bíle hoří.


Povídka došla svojich hranic.
Známosti z lázní – vždyť to víte. –
Jste zpovědníkem bezděky
a zítra jen se rozletíte,
už zmizíte si na věky.


Földhöz szúrva a köténye, -
Szegény meg van fogva véle;
Halk sikoltás hangzik ajkán,
S életnélkül rogy le a lány.


Spoután, jak pyšný Albrecht chtěl,
týrán byl, ale neúpěl;
hrd hlavu pozvedá šedou,
oděnci ven ho vedou.


TAuſentſchoͤn du liebes Kraut; jede Jungfer iſt beflieſſen
Daß ſie dich (es hilfft ſie auch) muͤg in jhrem Garten
wiſſen:
Dennoch hat dich keine gar; ſo ein Aeſtlein manche hat/
Jſt doch derer eben viel/ dte die da haben kaum ein Blat.


So traurig du warst vor, so froh sei nun itzunder
und achte dieses Werk vor nicht ein schlechtes Wunder,
in dem dir Gott ist gut. Bring' erstlich deinen Dank!


DOTH it more move our anger or our mirth
To see these THINGS, the lowest sons of earth,
Presume, with self-sufficient knowledge grac'd,
To rule in Letters and preside in Taste.
The TOWN's decisions they no more admit,
Themselves alone the ARBITERS of Wit;
And scorn the jurisdiction of that COURT
To which they owe their being and support.
Actors, like monks of old, now sacred grown,
Must be attack'd by no fools but their own.


Wenn Christus seine Kirche schützt:
So mag die Hölle wüten.
Er, der zur Rechten Gottes sitzt,
Hat Macht, ihr zu gebieten.
Er ist mit Hülfe nah;
Wenn er gebeut, steht's da.
Er schützet seinen Ruhm,
Und hält das Christentum:
Mag doch die Hölle wüten!


Ja kindt das ist wahr allzumahl/
Man sieht es leider über all/
Das die von Hohen Schulen kommen/
Vnd von menschen Lehr eingenommen/
Sind mit stoltz und hoffart besessen/
Ehrsüchtig/ geitzig/ Gotts vergessen/
Häßig/ fräßig/ leicht zuentrüsten/
Unrein und folgen ihren lüsten,
Predign umb Gelt/ lieben die Welt/
Vnd thun nicht das Gott wolgefelt/
Sind vieler schand' und laster voll/
Darumb man solche meiden soll/
Sich nicht nach ihren nahmen nennen/
Oder zu ihrer Sect bekennen:
Dann mans an ihren früchten sicht/
Das sie sein Christi Jünger nicht/
Bey der lieb kennet man allein/
Spricht der Herr/ die mein Jünger seyn/
Wie man den baum kennt bey den früchten/
Darnach soll sich ein jeder richten/
Ein guter Baum bringt gute Frücht/
Ein fauler arge/ Christus spricht::
Nach seiner art ein jedes ist/
Von Dornen man kein Trauben liest/
Vnd von den Disteln keine Feigen/
Thut ferner uns der Herr anzeigen.
Das böse kan nichts gutes bringen/
Merck diß mein kindt/ in allen dingen:
Was gut ist/ kömpt von Gott allein/
Bey ihm wohnt alle Weißheit rein/
Darauß die rechte Lehr herfleußt/
Vnd sich in fromme hertzen geust;
Sie will nicht sein bey den verkehrten/
Welt-weisen/ klugen/ Schrifftgelehrten/
Die nach ansehn und hoheit trachten/
Vnd Christi Demuth weinig achten:
Solche finden die Weißheit nicht/
Die Gottlosen (als Syrach spricht)
Vnd hoffertigen sie nicht sehn/
Die heuchler nichts von ihr verstehn/
Man findt sie nicht beym grösten hauffen/
Sie lest sich auch für Gelt nicht kauffen/
Kömpt nicht von Hohen Schulen her/
Als Welt-Weißheit und Menschen Lehr/
Dafür man sein Gelt gibt dahinn/
Vnd sucht wiederumb darauß gewinn.
Die thöricht/ toll und blinde Welt/
Meint das man Weißheit kaufft umb gelt/
Vnd nimt auch wieder geld dafür:
Gott lob/ ein bessers wissen wir/
Für geldt kaufft man kein Himlisch gaben/
Die Perl ligt nicht im koth vergraben.
Einn andern Acker muß man pflügen/
Nicht achten der Welt-weisen lügen,
Sie sind in ihrer witz verkehrt/
Keiner das Liecht zu sehn begehrt;
Ihnen geselt ihr krämmerey/
Sie haben vollen bauch dabey.
Also ein blinder fuhrt den blinden/
Ihr keiner wird die weißheit finden:
Dann die nichts wollen wissen mehr
Als menschen weißheit/ kunst und Lehr/
Sind reich und satt in ihrem sinn/
Vnd fahrn in ihrer witz dahinn:
Die sind und bleiben immer Thorn/
Vnd werden nimmer Newgeborn:
Die aber von Gott sind berührt/
Aus der blindtheit zum liecht geführt/
Vnd die Salbung empfangen haben/
Können verstehn die hohen gaben/
Dürffen nicht lernen von jemandt/
Weil ihnen alles ist bekandt/
Die Salbung lest sie jrren nicht/
Iohannes der Apostel spricht:
Dann die ist wahr, lehrt allerley
Ohn falsch/ kein lügen ist dabey.
Kömpt aus den Geist von oben her/
Bringt allein mit die reine Lehr/
Die sich gantz kräfftiglich erweist:
Dann was aus diesem Brunnen fleust/
Vnd von dem Heilign Geist entspringt/
Gewaltig zum gemüth eindringt;
Wird vom Geist wieder angenommen/
Hat safft/ und schafft viel nutz und frommen.
Aber der Menschen Lehr verschwindt/
Kein krafft das hertz davon empfindt/
Geht wie sie kömpt/ bald wieder hinn/
Des lebens kern ist nicht darinn.
Wie offt bist wol zur Kirchen gangen?
Sag was hastu für nutz empfangen?
Welcher Pfaff sagt vom innern wort?
Hast von der Salbung auch gehort?
Von der Tauff mit dem Geist und fewr?
Wie ist doch diese Lehr so theur?
Keiner thut uns davon bericht/
Man hörts in ihren kirchen nicht/
Ihr keiner uns den Mosen lehrt/
Vnd die Propheten recht erklert:
Wer macht dir auch das Buch bekandt/
So Offenbarung wird genandt?
Wer ist von allen ders außlegt/
Vnd die Geheimnüß deutet recht?
Wer kennet doch den Geist der Schrifft?
Wer ist der seinen Sinn recht trifft?
Darinn die höchste weißheit steckt/
Das alles bleibt für uns verdeckt/
Keiner zum innern grund uns führt/
Vnd das Gemüth recht contentirt /
Nenn mir von allen Pfaffen einen
Ders thut/ ich weiß du findest keinen.


En vain tu mets tes doigts sur mes yeux inquiets
Et me caches les prés, les branches et le ciel,


Daß Chrysip behutsam geht,
Daß er langsam spricht und dencket,
Daß ihr ihn offt zehlen seht,
Daß ihn Schertz und Freude kränket,
Daß er stets sein Gold bewacht,
Daß er jährlich küßt und lacht,
Glaubt er, komme vom Verstande, da es doch sein Alter macht.


en el mar guía el norte, a mí una estrella;
nadie se fía del mar, de nada fío;
vase allí con temor, yo temeroso;


Výstupy jdou monotonně, –
a když není smát se čemu,
napřed tlusté primadonně
a pak počnou tleskat jemu...


der Aquädukte Herkunft. Weither an
Gräbern vorbei, vom Hang des Apennins
tragen sie dir dein Sagen zu, das dann
am schwarzen Altern deines Kinns


Das Holtz, das Schaf-gedärm, das Har
So vor der kühnen Rosse war
Kan das die Anmuht von sich geben?
Sag ist er menschlich dein Gesang,
Und rührt der angenehme Klang
Zu uns herab aus jenem Leben?


云起松关作远山
一庭细草未曾删
吏书抱去琴声静
骢使何须采下艰


Wie aber kan
Jch Unterthan
Dem HErren fluͤchtig werden?
Ach eitler Traum
Da iſt kein Raum
Auf dieſer weiten Erden.


Und manchem ehrlichen Philister bangt,
Es könnte enden, eh er angelangt;
Auch der Poet, er watschelt mit hinaus
Und sendet seinen Kennerblick voraus.


Ordonner à son sang héroïque d'agir ;
Quitter ses vanités pauvres, clinquant et crasse,
Et revêtant l'orgueil, claire et bonne cuirasse,
D'un élan ivre au seuil de l'infini surgir !


Schon liess der rauhe Nord die Flügel wehen,
Rings waltete des Herbstes Düsternheit,
Der Harfe Klang war stille Traurigkeit,
Und was einst Wonne schuf, im Untergehen;


Los ojos, grandes, ojos
que parecen tentar. Ancha se ve la frente,
hoy que esparcida está en la luz tranquila,
posada, sobre el hervor profundo.
Pálida su mejilla. ¿Callada? Aún su forma de niño
ha avanzado hasta aquí. La boca, abajo,
parece que aún pronuncia los nombres: «Madre; la luz; el sueño;
quiero dormir». Dormir... Pero sus ojos hondos velan, palpan.
Solicitan. Ah, cumplida verdad que un soplo inunda.
Porque este que aquí miráis con fondo madrileño,
nació, risueño un niño, junto al Madrid del Austria
en Madrid popular, y asomó pronto
por la Cava o subió hasta Palacio,
donde juegan los niños en el jardín de Oriente,
frente a la gravedad velazqueña del fondo,
en grises claros que sus ojos copian,
mientras la boca en burla juzga o ríe.
Después la adolescencia, no la turbia «loba»,
pero la clara fuerza en vida hirviente,
frente a los serenados ojos pensadores
—a veces una tristeza mate en su hondo celo.
Con un brillo levísimo,
delicado, que en la palabra da. Y un iris vuela.
Aún le recuerdo, en altas noches
de la ciudad, con frío y ciencia,
mirar largo, cual si la recogiese o sepultase
en su pecho. Y allá perderse
en otro amanecer.
         O era a la inversa:
Desde el amanecer
salir a luz, entre pinar, cantueso,
por entre las encinas, rozando jaras,
pisar el monte vivo, con pie firme y marchar,
marchar, subir esa ladera,
correr esa cañada, desembocar en llano,
ascender al picacho,
divisar la subida del sol, el ave grande,
las alas grandes que a veces un instante
ponen sombra en la frente,
y allí la libertad, el pecho abierto,
los ojos puros en el aire fuerte,
y el canto. La palabra, otro iris
de cumbre a río, o un puente
para el pie de la vida.
La letra enseña o mata.
Pero este vive
en su doble valor. La vida es breve;
justo para decir
Eulalia. Un soplo cierto
que lentísimo pasa, y en él la letra vive,
significa, reduce, ensancha. El campo, eí mundo.
El universo rueda. Un joven ama.
Nada vale mentir. La verdad ávida
fue la enseña de este vivir. No vale gloria
—vivir— si con mentira muere.
Y si de esa frente el campo
desguarnecido está, y si de esos ojos
la luz cansada tras cristales puja,
por su verdad hoy jura la boca misma que besó y aún ama.
La que adujo verdad con ciencia extrema,
como ese brazo tiende su ademán y señala
al hombre y dibuja el contorno,
y definido está, con tristes luces.
¡Basta! Amor contradicción sería
si no fuera una síntesis humana, y el que condena
levanta, y el que calla no juzga
y el que habla perdona y dulce infiere.
Y: «vosotros», o «yo». Lo mismo. Y viven.
Enormemente. Dámaso cual Dámaso.
Macromundo. Total. Que un pecho encierra.
Este que aquí miráis
sus ojos abre. ¿Veis? Es la luz,
la misma luz que redentora sube
desde el niño; que pasa
por los umbrales ciegos donde durmió extendido
—sí, pasaje, verdad—, y sigue y roza
la mejilla callada, la mano lenta que esas hojas dobla,
y la ventana misma por donde ahora ese poniente dulce
se filtra en soplos
hasta tocar los ojos y cerrarlos. Duerme...
Vivir, vivir. Sentidos, pensamientos,
acciones. El mundo; su verdad. La flecha cierta.
Pasada el alma, en pie, cruza aún quien vive.
Y cuando el cuerpo se desplome, el aire
cual Dámaso, empujará la luz de su hondo sueño.


Áldott csodáknak
Tükre a szemed,
Mert engem nézett.
Te vagy a bölcse,
Mesterasszonya
Az ölelésnek.
Áldott ezerszer
Az asszonyságod,
Mert engem nézett,
Mert engem látott.
S mert nagyon szeretsz:
Nagyon szeretlek
S mert engem szeretsz:
Te vagy az Asszony,
Te vagy a legszebb.


Veliký velikých zbojníků vůdce;
Schytralý schytralých pacholků svůdce;
Nejvyšší mistře při řemeslu svém
Líbezném, volném a utěšeném!


L'abaa Ovina, leal, senza sospett
del malann che quell birbo ed ghe covava,
ogni voeulta ch'el fass on disnarett
o quaj pocca truscetta ed le invidava,
ajutand, pover omm, senza savell
a piantass sott ai pee el sò trabucchell.


繁花昨夜香苞裂
露裛风吹照野时
能与离人添怅望
一时留与子规啼


أيّها العصفور قُل لي
أَتُغَنّي أم تُصلّي
هذه تغريدةٌ قد
طَيّرت قَلبِي وعقلي
رجِّعَنْها لحزَينٍ
يرتجي منكَ التّسلّي
أنتَ بالإنشادِ فوقي
إن تَكُن بالنّظمِ مثلي
زادَكَ اللهُ جمالاً
في التّغَنّي والتّفلّي
أعطِني وَزناً جديداً
لم يكُن للشّعر قبلي


Habla, y en el asiento se incorpora,
Como se alza un botón sobre su tallo;
Mas, rendido de fiebre abrasadora,
Cae implorando auxilio de un vasallo,
Y para disipar los pensamientos
Que, como enjambre súbito de avispas
Ensombrecen sus lánguidos momentos,
Con sus huesosos dedos macilentos
Las perlas del collar deshace en chispas.


只游玉峡并三峡
未到帘泉与叠泉
少日跻攀今老矣
且随筋力度残年


Getröstetes Hertze,
Frohlocke und schertze,
Dein JESUS ist da.
Weg Kummer und Plagen,
Ich will euch nur sagen:
Mein JESUS ist nah.


Hvězdy svítí, slavík pěje,
pojďme, pojďme v zelený háj!
z luk a zahrad vůně věje,
uvítejme květnatý máj!


Ozdobit se tvými liliemi,
lampu nevinnosti planoucí,
v dálku odvanout tou smutnou zemí
jak to Ave zvonů tichnoucí.


يا أخا الروح من يبلّ أوامي
يا لحزني وأنت تحت الرجام
من لقلبي وقد تملّكه اليأس
ونفسي الثكلى وروحي الطامي
آه من لي بلمّ شمل القوافي
فأنا لم يعد بكفّي زمامي
ربّة الشعر هات ما شئت منه
واطلعي يا عرائس الإلهام
أسعفيني به قلست بقنّاص
فاصطاده وبلي أوامي
اسعفيني به لأرثي رفيقا
غيّبوه تحت الحصا والرغام
وا صديقاه وا حنيني إليه
واشتياقي وحرقتي وهيامي
يا أخا الروح آه ما ضرّ لو
ودّعتني أو خصصتني بالسلام
يا أخا الروح كيف أصدرت
الأقدار حكما عليك بالإعدام
كيف نفّذته بنفسك يا هذا
بلا رهبة ولا إحجام
وا صديقاه آه بل كيف يصفو
العيش لي بالقسوة الأحكام
كيف يحلو لي المقام بدار
الغدر والغشّ والفنا والسقام
كيف تحسو كاس الردى قبل أن
اشربه وهو غايتي ومرامي
ليتها إذ سقتك هذا غبوقا
أصبحتني الدنيا بكأس الحمام
لهف نفسي على شباب نضير
كفنوه واحرّ قلبي الدامي
لهف نفسي على المروءة والإخلاص
والنبل والشعور السامي
ذبل الغصن وهو غصن رطيب
وذوى الزهر وهو بالأكمام
وطويت البساط مذ غيّبوه
فدعوني يا معشر اللوام
حطّموا العود والكؤوس فلا
حاجة بالعود أو كؤوس المدام
واصرفوا عنّي الندامى
فقد عطّل نادي الغرام والأنغام
يا صديقي أما سمعت نواحي
كنواح الرضيع يوم الفطام
وأنيني أما سمعت أنيني
دونه يا أخي أنين الحمام
وا صديقاه وا حنيني إليه
واشتياقي وحرقتي وهيامي
ليتهم إذ رموه بالضعف ذاقوا
بعض ما ذاقه من الأيام
وادّعوا أنّه الجبان أمنهم
واحد قابل الردى بابتسام
فمن الظلم أن يعذّب حرّ
ويعيش اللئام بعد الكرام
ومن الغبن أن تموت وما حقّقت
حلما وا ضيعة الأحلام
وا صديقاه وا حنيني إليه
واشتياقي وحرقتي وهيامي
حطمت جسمه صروف الليالي
ورمته بالبؤس دنيا الطغام
وسقته صاب القنوط دهاقا
إي وربّي ألجام بعد الجام
وا صديقاه وا حنيني إليه
واشتياقي وحرقتي وهيامي
كنت أشكو إليك آلامَ نفسي
حول ذاك الشاطي بجنح الظلام
فتواسي وما تملّ الموا
ساة فأرتاح ناسيا آلامي
كم سبحنا معا ونحن نشاوى
بسماء الخيال والأوهام
وسهرنا معا ونمنا وقمنا
وجلسنا العام بعد العام
وقتلنا مع الزمان ليالي الصي
ف بالشدو أو لذيذ الكلام
ولهونا على الرمال مع الصح
ب إلى أن يحين وقت المنام
يا لها من ذكرى تؤجج في القلب
ضراما ويا له من ضرام
وا صديقاه وا حنيني إليه
واشتياقي وحرقتي وهيامي
فاض كاسي وخار عزمي وأعلنت
خضوعي لليأس واستسلامي
لست أسطيع ردّ صرف الليالي
أنا أغمدت رغم أنفي حسامي
وا صديقاه وا حنيني إليه
واشتياقي وحرقتي وهيامي
يا صديقي الشهيد نم ناعمَ البال
ودعنا نعيش كالأنعام
نم فيومي الأخير ليس بناء
فمتى يا ترىيصيب الرامي
نم فإنّ المقام بالقبر خير
للكريم الأبيّ بين اللئام
فعلى روحك البريئة عبد اللَه
ألفا تحيّة وسلام


我来万籁正号风
壁上观诗忆蔡公
惟有秋林旧时月
夜深犹照梵王宫


 Lo dardo de l'Amore là ove giunge,
da poi che dà feruta sì s'aprende
di foco c'arde dentro e fuor non pare;


Ej! tu strygu pochováme,
proč nám porobila –
pak v husličkách ubydlí se
zlatovlasá víla,
ta nás bude v opak, báči,
k radosti zváť místo k pláči.
Jaj, ta sladká, živá krása
celou Slovač zjásá!


En el gozo mayor, en el contento
de mayor calidad que se desea,
en el bien que no hay bien que igual le sea,
y en la gloria mayor de mi tormento,


Era la indiferencia
Ayer murió, pero moría
desde que vino al mundo, casi.
Echado al sol, contra una tapia,
fumaba, mirando el aire...
Se lo comían los parásitos
mas nada, nada le movió, ni nadie


Idos los hacedores de soles y de lunas
los constructores de templos y de tumbas
desvanecidos los dioses en los cerros
y perdidos los hombres en la noche
por la desierta calle sólo vaga un perro hambriento
con toda el hambre de la historia en sus entrañas
y todas las puertas cerradas a su paso
¿Quién siguiéndolo por la Calzada de los Muertos
atravesando los espectros que flotan en la tarde
entre serpientes mariposas y pájaros
al penetrar el espacio de la ciudad fantasma
no ha de llegar por siempre al destino del hombre?
Aquí donde se construyó una y otra vez
el templo sobre el templo y el hombre sobre sus cenizas
aquí en el poniente extremo
donde se precipitaron juntos sacerdotes y edades
y donde el quinto Sol se ha de hundir en la noche terrestre
brilla todavía nuestro sol cotidiano
Muertos los dioses y deshechas sus obras
los siglos al final se hacen palabras
ruinas mordidas por la luz y el viento
y el hombre en su agonía no sabe
hacia dónde reclinar la cabeza
ni con qué voces dirigirse a la muerte
mientras por el valle desolado sólo pasa
el más inasible de los dioses el aire


Dios


Ah! para todo o sempre minha amada,
Meu sol eterno, minha Estrela d’Alva,
A tua luz é a luz da madrugada,
A que dos mares lúgubres me salva.


青笺擘处银钩断
红袂分时五箸悬
云脚渐收风色紧
半规斜日射归船


Hier prangte vor Zeiten ein luſtiges Schlos,
Das laͤngſt in Schut und in Truͤmmer zerſchos.
Noch woͤlbten ſich Keller und Halle. Von vorn
Verbargen ſie Neſſel und Diſtel und Dorn.


Vše to, bratře, žils tak hezky
padesát let a jsi mlád,
smích svůj tkal jsi v „Humoresky“,
„Pod čárou“ hněv nechals plát.
„Za dědictvím“ též byls v honu,
na „Tři cesty“ jsi se dal,
na „Návštěvy“ v dobu onu
Atlantik jsi přeplaval.


Horizontes a su paso incansable,
Que destruya murallas de dolor,
Que envaine su sable contra el culpable,
Que pinte en su pecho al hombre, sudor
De la tierra nuestra, tierra marchita.
Que sea ella nuestra fiel compañera,
Lo quiere ella y la piel la necesita.
Piel de los hombres, sólo verdadera
Si no se teme, si no se limita
Y se viste de palabra guerrera.


Soigné par un malin, le vieux ayant pour tic
De balayer son nez du revers de sa manche
Bâfrait, buvait, montrant par plus d'un pronostic,
Qu'il achèverait saoul le saint jour du dimanche.


剪彩隋宫事已非
犹馀粉黛貌芳菲
莫教展向金屏里
睡蝶游蜂尽欲飞


Почему лоси и зайцы по лесу скачут,
Прочь удаляясь?
Люди съели кору осины,
Елей побеги зеленые…
Жены и дети бродят по лесу
И собирают березы листы
Для щей, для окрошки, борща,
Елей верхушки и серебряный мох,-
Пища леснаДети, разведчики леса,
Бродят по рощам,
Жарят в костре белых червей,
Зайчью капусту, гусениц жирных
Или больших пауков — они слаще орехоЛовят кротов, ящериц серых,
Гадов шипящих стреляют из лука,
Хлебцы пекут из лебедЗа мотыльками от голода бегают:
Целый набрали мешок,
Будет сегодня из бабочек борщ —
Мамка свариНа зайца, что нежно прыжками скачет по лесу,
Дети, точно во сне,
Точно на светлого мира видение,
Восхищенные, смотрят большими глазами,
Святыми от голода,
Правде не веряНо он убегает проворным виденьем,
Кончиком уха чернеВдогонку ему стрела полетела,
Но поздно — сытный обед ускакаА дети стоят очарованны «Бабочка, глянь-ка, там пролетела…»
Лови и беги! А там голубая!Хмуро в лес Волк прибежал издалека
На место, где в прошлом году
Он скушал ягненкДолго крутился юлой, всё место обнюхал,
Но ничего не осталось —
Дела муравьев,- кроме сухого копытцОгорченный, комковатые ребра поджал
И утек за лесТам тетеревов алобровых и седых глухарей,
Заснувших под снегом, будет лапой
Тяжелой давить, брызгами снега осыпан…
Лисонька, огневка пушистая,
Комочком на пень взобралась
И размышляла о будущем…
Разве собакою стать?
Людям на службу пойти?
Сеток растянуто много —
Ложись в любую…
Нет, дело опасноСъедят рыжую лиску,
Как съели собак!
Собаки в деревне не лают…
И стала лисица пуховыми лапками мытьсВзвивши кверху огненный парус хвостБелка сказала, ворча:
«Где же мои орехи и жёлуди?-
Скушали люди!»
Тихо, прозрачно, уж вечерело,
Лепетом тихим сосна целовалась
С осиноМожет, назавтра их срубят на завтра


Hoch beglückt, ja hoch gesegnet,
Wem in diesem Lustgefild
Liebesglück noch hold begegnet,
Und die letzte Sehnsucht stillt.


Ach, klesá, klesá ledů lem
do dlaní noci bílé,
a mezi mnou a letmým snem
jsou míle, míle, míle –


kde voní to jak květem ztrouchnivělým
a obraz matky – stále truchlí po ní –
nad chudým ložem smuteční flór cloní:
rci jim, jak bol jich cítím, smutků želím.


Auf, Josua! auf, auf! auf, eile fort!
Auf, Josua! auf, auf! auf, schlage dort!
Ein Heer wi sand am Meer beut trutz,
Der Cananiter letzter Schutz!
Triumf! es ist hin weg! Triumf! das Königdreissig!
Triumf! Gott gab, was Gott einst vorbelobt!
Verrichte, Israel, nun Gottesdinste fleissig:
Ach schau, wo sind, di gegen Gott getobt!
Nur Josua, nur Caleb sind verhanden
Zu Gottes Lob und euer Eltern schanden!


S megszégyenűlvén színed előtt, dühös
Bűnének átkát fogja kesergeni,
A fényes erkölts mord írígye,
A fenekedni szokott gonoszság.


Wo ist des Feindes Pracht? Hir ist di macht von Jesu!
Empfangt das Mas, mit dem gemessen,
Als er im trauren dargesessen.
Er ward von mir sehrwunderlich geführt,
Und habt ihr mich in ihm, nicht ihn, entzirt.
War dis di Lib aus meinem Libeswesen?
Wi ihr gelibt, so seid ihr itz genesen.


أَشكو إِلى اللَهِ قَلباً لا قَرارَ لَهُ
قامَت قِيامَتُهُ وَالناسُ أَحياءُ
إِن نالَ مِنكُم وِصالاً زادَهُ سَقماً
كَأَنَّ كُلَّ دَواءٍ عِندَهُ داءُ
كَأَنَّ قَلبِيَ يَومَ البَينِ طارَ بِهِ
مِنَ الرِفاعِ نَجيبُ الساقِ عَدّاءُ


Mladá paní svého muže prosí:
Vezmi s sebou svoji mladou ženu,
nech ať tobě v boji zbraně nosí,
vždyť máme svá srdce za výměnu,
umru strachem, nepřežiju chvíli,
zůstaň, – zůstaň! – – Půjdu s tebou, milý,
vezmi s sebou svoji mladou ženu. –


Erhitzt bekämpfen sich die Reihen
Zur rechten und zur linken Hand,
Und überm Hader der Parteien
Denkt keiner mehr ans Vaterland.


Mein Rücken ist eine wahre Pracht;
Da flammt der Rubin, da glänzt der Smaragd.«


يا بَديعاً بِلا شَبيهِ
وَيا حَقيقاً بِكُلِّ تيهِ
وَمَن جَفاني فَلا أَراهُ
هَب لي رُقاداً أَراكَ فيهِ


Não vou me deixar embrutecer
Eu acredito nos meus ideais
Podem até maltratar meu coração
Que meu espírito
Ninguém vai conseguir quebrar


هَل غَيرُ أن كَثُرَ الأشرُّ وأَهلَكَت
حَربُ الصَّديقِ أَكاثِرَ الأَموالِ
وَلقيتُ ما لَقِيَت مَعَدٌّ كُلُّها
وفَقَدتُ راحِي في الشَّبابِ وخَالي


Was nutzet aber hie mein zorn
für disen süßen gilg und rosen,
die alle, stets frisch und ohn dorn,
dem herzen und gesicht liebkosen?
darum gib mir sie her,
daß ich sie küß mit ehr.


te alejas de los nombres
que hilan el silencio de las cosas


Byl zdárný rok, kdy berani a lamy
přetěžká rouna darovali nám,
pán polousmířen hospodařil s námi,
klas netušený vyhnal nížinám.
Tur z planin zajat, dýmem plně chřípě,
dojnice naše březí učinil,
a v děrách skal a v starodávné lípě
med brunátný roj vosů ustranil.
I ryby krotce vyplývaly z řeky,
ať u břehu je čekal ubít kyj,
a stromy věčné, vonné jako léky,
své dary váhly k zemi lidské: pij!
Tu šly mé děti oběť blahořeči
v posvátné spálit říčné údolí,
kde plachý mír a mladé cedry klečí,
by nezašly sem stopy bůvolí.
Bral oheň hravě Abelovy dary,
byť vedrem skleslé věnce pohanky,
a v šero zvonil slavný úval starý,
dým v klenbu hnal své zbožné beránky.
Však temná byla oběť Kaina nebi:
dobytče mírné nahou rukou sklál,
až ohlas pustý vyšel jeho lebí
a krve sliz se zhoubně z tlamy dral.


Tak někdy myslím na vás, veršů řádky,
z mé síně než se rozletíte v svět,
kde hovor váš as komu bude sladký,
kde na brvách se budou slzy chvět.


Vuelvo a ti, mi niñez, como volvía
a tierra a recobrar fuerzas Anteo,
cuando en tus brazos yazgo, en mí me veo;
es mi asilo mejor tu compañía.
De mi vida en la senda eres la guía
que me aparta de todo devaneo,
purificas en mí todo deseo,
eres el manantial de mi alegría.
Siempre que voy en ti a buscarme, nido
de mi niñez, Bilbao, rincón querido
en que ensayé con ansia el primer vuelo,
súbeme de alma a flor mi edad primera
cantándome recuerdos, agorera,
preñados de esperanza y de consuelo.


أمِن شعرٍ في الرّأس بُدّلَ لونُه
تبدّلتِ يا أسماءُ عنّي وعن ودِّي
فإنْ يكُ هذا الهجرُ منكِ أو القِلى
فليس بياضُ الرّأس يا أسْمُ من عندي
تصدّين عمداً والهوى أنتِ كلّهُ
وما كان شيبي لو تأمّلتِ من عمدي
وليس لمن جازته ستُّون حجّةً
من الشيب إنْ لم يردِه الموتُ من بُدِّ
ولا لومَ يوماً من تغيّرِ صِبغتي
إِذا لم يكن ذاك التغيُّرُ من عهدِي


晚来随驾上城游
行到东西百子楼
回望苑中花柳色
绿阴红艳满池头


树树穿榕是木棉
人家多在海门边
初晴雨气犹含日
乍暖春阴尚作烟


– Nám milost!... Psi! My vaši zem
i vás, kacíři, rozšlapem!


Tak zmizíš a shasneš ty. Jsem propast bezedná,
jsem nenasytný, jsem krutý, jsem nedoměrný chtěním...
Já vlažně se mohu jen smát. Však vypiju tvou krev,
jak přátel kdys prostoduchých a bláhových bez počtu děv.
Mé ruce jsou lichotné, má hlava nevzhledná,
a duši mé možno růst jen světel pohlcením...


ناعورة أنَّة أَنِينَ الهوى
لمَّا شكت حَرَّ وساويسها
أنينها صَرَّةُ تدويرها
ودمعها ماء قواديسِها
كأنما الكيزان في بِئرِها
هامُ ملوكٍ في نواوِيسِها
تَقذِف بالماء إلى روضةٍ
كأنها ريش طواويسِها
كأنما السَرْوُ بها نِسْوة
قامت إلى قرعِ نواقيسِها
ويُحسب الخَشخاشُ مِن حولها
يدا أشارت بدبابِيسها
وانفتح النرجِس عن أعين
مصفرَّةِ الأحداقِ من بُوسها
وأُقحوانٍ كثغور المَهَى
مفترَّةٍ من بعد تعبِيسها
وسَوْسَنٍ كالقَرْصِ لمَّا بدت
آثاره في لِينِ ملموسها
نَبَّههُ القَطْر بأندائِه
إذ نثرتْهُ السُّحْبُ من كِيسها
تلعب بالأبصار أنوارُها
لِعْب الأمانِي بِمفاليسها
فرُحْ على رَيْحانها واسترِح
للرّاحِ في دَوْحة مأنوسها
وهاتِها يخفى على الحِسّ ما
جاءت به رِقّةُ محسوسها
كأنما الساقي إذا حثَّها
يقدح لمعَ البرق في كُوسها


黑鹰度海下林峦
怒目雄惊胆气寒
良史笔端参造化
为留英气画中看


Nun dich lieben, o spät, bis dir ein Enkelsohn,
Gut und weise, wie du, trauernd den Aschenkrug
Mit Zipressen umwindet,
Füßli, neige dein Abend sich!


Verteilt euch, wackre Männer, hier
Durch dieses ganze Waldrevier,
Und wachet hier im stillen,
Wenn sie die Pflicht erfüllen.


Säß' ich auch denkend, und schwöll' ein rühmliches Lied
Hoch mir im Busen, und itzt
Führ' ich zur Harfe, da trät' ein Jüngling zu mir
Lehrbedürftig heran;
Laß mich den Durst nach Ruhm,
Welcher im Liede wohnt,
Dämpfen, ein Leiter und Aug der Jugend zu seyn.


لَقَد عَلِمتُ وَمالي ما أَعيشُ بِهِ
أَنَّ الَّتي أَدرَكَتني حِرفَةُ الأَدَبِ


绿叶阴阴护翠枝
晚花虽小亦应稀
东风不惜残桃李
吹作春愁处处飞


Nesejde mu na diváku, –
každému dá po zlaťáku,
kdo to víko truhly zvedne,
a to vše tam spatří – ve dne.


(A Ovídio de Alpoim)


Pas un falo
Seul, assis à la grève,


Podivný cit se úlisně v hruď krade....
na konci obzoru čís pohled hoří;
zrak setká se s ním dlouhou cestou všade,
a v chvatu dne nás ve vzpomínkách moří...


Co Odin mu, co Walhaly je ples,
co srdce klid, co mlčenlivý les?


Wenn drauf der kühle Nachttau fiel
Auf Palmen und auf Tannen
Und Vogel Strauß und Krokodil
Ihr Abendlied begannen:
Da setzte sich die Königin,
Geschmückt mit goldnen Franzen,
An ein idyllisch Plätzchen hin
Und dichtete Romanzen.


Ty trhala’s ho jednou za rosy,
pod ňadry hrdlička pěla,
pod čelem píseň pěnkavky zněla,
v oku ti zpívalo šumivě rákosí.


Wir sinds, wir Schwestern auf der Flut.
Wir sind mit Recht erfreut auf heute
von wegen dieser großen Leute,
die noch behalten Geist und Gut.
Von Holstein her und ihnen kommet,
was euch und euren Nachbarn frommet.


Blühende Triften!
Euch haben zwei, die noch nicht konnten schreiben,
Für mich beschrieben ganz mit Liebesschriften.


K útoku kynulť Zbyněk nenadále
a divá touha vzplápolala vojem
vztýčiti prápor na menštejnském vale
s kalicha rudým blahověstným znakem.
Jak chvít se bude Oldřichovo tělo
pod kopyt koňských smrtonosným mrakem;
jak zakmitne se nízké pána čelo
v haluzích lípy před paláce stěnou!


Hüte, hüte den Fuß und die Hände,
Eh sie berühren das ärmste Ding!
Denn du zertrittst eine häßliche Raupe
Und tötest den schönsten Schmetterling.


Vorrà una nana, un bufoncello, un pazzo,
e compagni da tavola e da giuoco
che tutto il dì la tengano in solazzo.


西寺东城两幅图
长虹脊畔小浮屠
杭州惠郡都游遍
醉眼时将作石湖


一树秾华半夜风
平明枝上十分空
黄蜂紫蝶纷纷去
留得苍苔藉碎红


Wir halten uns umfangen
In Nacht und Paradies.
Die Abendglocken klangen
Aus dumpfestem Verließ.
Wir wissen unsrer Hände
Und Herzen einen Pfad.
Wer weiß, wie bald das Ende
Uns naht.


Ein Dämmer lag auf Stirn und Haar,
Ein Brüten und ein Weben,
Von grünem Blätterschatten war
Der schlanke Wuchs umgeben.


Touha má širá jest jako svět
a kolem osy krouží též:
kolkolem osy z pravdy i ze snu,
po které vzletím nebo klesnu
a naposled.


Was zu naschen, was zu spielen
Von so schönen Sachen vielen
Magst du Kind? Das Kind sprach schwer:
Mutter, ich mag gar nichts mehr.


(Intuicionado depois da leitura dum artigo de «A Palavra»)


Keine Frucht der süßen Ähren
Lädt zum reinen Mahl sie ein,
Nur auf gräßlichen Altären
Dorret menschliches Gebein.
Ja, so weit sie wandernd kreiste,
Fand sie Elend überall,
Und in ihrem großen Geiste
Jammert sie des Menschen Fall.


Du lässest dein Haar in die Stirne wehn
Und tief deine Wimper sich senken.
Kein Mann, kein Mädchen soll erspähn,
Was deine Augen sich denken.


Fortuna e forza mi gittar ne l'onda,
or destin e ardir m'han posto in fiamme:
e a l'un scusa conviensi, e a l'altro loda.


紫髯才俊总超群
笔底春生五色云
千里相思共良夜
东龛岩畔月纷纷


Wie es klopfte in den Wänden,
Wie der alte Schrank geknackt,
Wie es einst mit kalten Händen
Mutter Urschel angepackt,


In: CARVALHO JÚNIO Parisin Pre Arthur Barreiro Rio de Janeiro: Ti de Agostinho Gonçalves Guimarães, 1879


Musa frouxa e rasteira,
Que o louco amor, e seus triunfos cantas,
É hoje a vez primeira
Que acima das estrelas te levantas;
Não arda o santo fogo
Sempre em matérias vãs, de riso e jogo.


Wohl spein die Haubitzen Verderben und Tod,
Wohl deckt sich mit Leichen die Bahn,
Und die Luft wird wie Blei, und die Erde wird rot,
Doch vorwärts stürmt der Ulan.


In der Anmuth Schule ging ich,
Um ihr Alphabet zu lernen,
War ein ungeschickter Lehrling,
Denn ich faßte nur das Elif,
Blieb beim ersten Zuge stehen;
Wollt' ich mich von ihm entfernen
Und zu andern übergehen,
Ohne Frucht war alle Plage,
Voll Verwirrung meine Lage,
Nicht zu tragen meine Pein.
Und so prägte sich allein
Dieser König aller Ziffern,
Aller Züge schlank und fein –
Deine schöne Form mir ein.


Nach dieser Pflicht und anbefohlnen Gnade,
Geliebte Schwester, so ermahn ich dich,
Zu wandeln auf dem gleichgemachten Pfade,
Dem Haupt und der Gemeine würdiglich,
Und keine Kraft zu sparen,
Ob du gleich nach den Jahren
Kaum Jünglings-mäßig bist,
Da du geboren wardst 1 hab ich erfahren
Was Fleisch und Blut des Menschen-Sohnes ist.


Liebe, süße Minne, dir
Will ich dienen für und für!
Alles, was mein Herz begehret,
Alles hast du mir gewähret,
Und mein Liebchen lächelt mir!


Lykon der Schwelger.


Am Boden; — bis ſie durch ſein Heer zerſchlagen,
Das unaufhaltſam weiter drang,
Wie Halmen von des Himmels Schloſſen niederlagen
Dreyhundert Hufen lang.


e allinearon elle gli emuli viali d'ottave
storiando la tomba di Merlino profeta,


Pourtant, sans peur et sans reproche,
Fidèle au but essentiel,
Il est jeune comme Gavroche
Et comme les moineaux du ciel.


Je má a trůnu mého povinnost,
by veřejný byl slaven sňatek,
ať pozná nezvaný i zvaný host,
že v Čechách není nedostatek!“


Der Waͤchter ſprach: „Frau thu zur Sach, denn „Feld und Dach
„Hat kuͤhler Thau umgeben,
„Seit du nun haſt ein fremden Gaſt, ſo hab nicht Raſt,
„Heiß' ihn von dannen ſtreben.
„Ich ſeh manch Thier in dem Revier
„Von Hohl zu Hohl ja ſchluͤpfen wohl,
„Das zeiget mir die Sonne.“


Ott alszik a lyány, oly nyugtalan alszik,
És szíve dobog és sóhaj a hallszik.
Mi bántja, mi búja, mi titka lehet?
Először, utolszor, örökre szeret;
S mint őzike, mely’t a vadász csöve hajt,
Reszketve, lihegve, alélva sohajt
«Oh titka szívemnek,
Oh sziklateher!
Oh ifju szeretlek
S nem mondhatom el!
Megölne a szégyen,
Megölne a bánat;
Elhervadok érted,
Haldoklom utánad!»


Noch mehr, es zeigt sich dem Gesicht
Selbst wenn der Himmel trüb', ein Licht,
Das itzt fast überall entspringet,
Und dessen man auf Erden gantz und gar,
Wanns trocken ist, nie wird gewahr.
Auf einem jeden Holtz', auf einem jeden Stein'
Entdeckt sich, wenn sie feucht, ein sanfter Schein.
Die Pfützen, die voll Wasser stehn,
Die lassen uns das Licht noch stärcker sehn,
Indem so gar die Wagen-Gleis- und Lachen,
Samt jeder Fuß-Spur, sich zu kleinen Spiegeln machen,
Worin nicht nur ein Licht in weissen Schimmer fällt,
Nein auch manch Schatten-Bild von Häusern, Sträuchen, Zweigen,
Die sich recht eigentlich auf nassen Stellen zeigen,
Im Wieder-Schein sich uns vor Augen stellt.
Jedoch ist alles trüb' und ungewiß
In einer Dämmerung und lichten Finsterniß.


文举客满坐
渊明酒盈尊
虽无古高躅
妙意亦常存


Wie endigt Heut? und was wird Morgen bringen?
Wer kann mir sagen, ob gestreute Saaten,
Heilsam an sich, mir nicht zum Gift gerathen?
Was fremder Willkür mag an mir gelingen?


'O Thou wha gies us each guid gift!
' Gie me o' wit an' sense a lift,
'Then turn me, if Thou please, adrift,
' Thro' Scotland wide;
'Wi' cits nor lairds I wadna shift,
' In a' their pride! '


A sedím sám, jak před dávnými lety,
kdy písní mocný příboj v mojí hrudi
jak bouře divé hřmění dal se v lety.
Snad poslední to ozvěna se budí
již v hrudi mé a střásá pozdní květy
mně do vlasů, co v hrudi vulkán pálá,
již s pola vyhaslý: již tichne řev,
před okem duše žití lidstva zjev
se rozvíjí, ta bolest jeho stálá.
Jak cizí by to byla, ne má bytost:
ni naděje, ni zoufalost jest ve mně,
ni ochablost, jež doprovází sytost –
ne! Pod mou nohou mizí nyní země,
já všehomíru tuším obrovitost,
ji objímám, ač vím, že jsem jen prachem,
ba ničím u srovnání s oním věčnem,
jež pojme mne v svém ruchu nekonečném
a zničí, přetvoří – a oblékne zas nachem.
Ni slávy mam, ni cetky malicherné,
jež marnost lidská na sebe si věsí,
víc nezkalí mé duše zraky věrné,
mě pekla hrůzy více nepoděsí
neb zřím v to moře věčna bezeměrné,
kde zlo a dobro v nekonečném boji
hřmí o sebe jak hukot bouře věčné,
jak střídají se v pásmo nekonečné
smrt s žitím, které proudí k svému zdroji.
Když zdánlivě zde jednotlivci hynou,
tak jako kapky v řece jen se mění
a proudí v moře, z něho zpět se vinou
jak pára k oblakům. A s nimi v bouře znění
jak vláha tíhnou v zem. Pak zpět se řinou
jak prameny zas v řeky, ty pak v moře:
tak v stálém život třímá koloběhu
země k moři – od moře zas k břehu
a v něj se věčně mísí smrti hoře.
Je to tam skála hory nebetyčná?
Či postava to jakás obrovitá,
jak vzdoruplna – hrůzy – přec však sličná?
Hle, moře života se divě zmítá
dol ní, až k nebi lítá pěna ryčná:
však socha pevně hledí v nebe vzhůru
jak zosobněný vzdor. Tak zírá v příští
jak s pohrdou, zří, jak se vlny tříští
i u nohou o skalnou boků kůru.
O vlasti má, o člověčenstvo celé!
Co jest zde chvilka, miliony věků?
Můj národe! Tys též byl boji v čele,
Tys účasten byl jeho divých vzteků
a cítils ve svém srdci – Spasitele!
Již skončen úkol Tvůj? Zda jesti psáno,
žes dohrál již v té velké tragédii,
jež nedohrána – jejíž zvony bijí
kol nás až dosud? Komu určit dáno?
Ty žiješ, ale letíš opět v dáli,
jak vrak v tu bouř, jež kolem Tebe kypí
a budoucnost se v temno věčna halí –
Já slyším v bouři sténat větve lípy,
pod kterou kles’ jsem moře na úskalí,
Jest posud noc – však probouzí se ráno
a přijde den! Den člověčenstva spásy,
kdy hymny vítězné kol zahřmí hlasy
jak jednou z Golgaty: „Jest dokonáno!“
Jest dokonáno! Národe můj drahý,
zda uslyšíš tu hymnu vítězící?
Zda na Tvé krví, potem vlhké pruhy
svobody slunce povznese svou líci?
Či nezdoláš své nelítostné vrahy
a mrtev budeš, když svět kolem Tebe
v ten nový život kypící zde zkvete –
pro kterýs trpěl v bouři tisícleté,
pro kterýs – umíral v své vstoupí nebe?
To nevím. Vím jen, že jsi posud živý,
žes darmo netrpěl a neumíral,
vím, že je smrti přelud pouze lživý,
že prapor zvítězí, jejž v pravici jsi svíral,
než podlehnul – ač vykonal jsi divy!
Jak Roháč bojoval jsi na Sionu
když padl Žižka! Sirotci jsme jeho!
Vždyť jednou z moře věků zbouřeného
zazáří Sion, jemuž není skonu.
Zřím okem věštce do věčnosti proudu:
Ne! nemůže mne sklamat věští síla,
ni posměch, pochyby a hana bloudů:
Již věky pílí k dokončení díla
Svobody, Lásky – k poslednímu soudu:
ba znovu oživne i mrtvý kámen,
ta všechna hesla nesmrtelná, skvělá,
jež ve smrt hnala pokolení celá,
se vtělí jistě v život věčný! – Amen.


Auf meine Wangen jugendlich hingeweint:
Tränen der Freundschaft, Tränen der Ehrbegier,
Wenn du mit seelenvollem Auge
Bald mich umarmtest, bald Miltons Schatten


A políbil ji s pláčem, – tvrdou zem.
Pak zarděl se a ohledl se plaše.
„Prokletá země!“ vykřik. – S úsměvem
mu řekla žena: „Ale přec je naše!“


Ich bin das Meer, schier ohne Grund und Küste,
Ihr wißt es, Perlen hat das Meer.


Das Schicksal wird sein seltnes Wunder pflegen,
Wir dürfen still der dunkeln Zukunft traun:
Der heil'ge Lorbeer trotzt des Blitzes Schlägen,
Die Myrte sproßet nur auf Blumenau'n;
Die hohen Mächte laßen alle Segen
In Purpurwolken auf sie niederthaun;
Der Friede trägt die immer grüne Palme,
Und Ueberfluß neigt seine schweren Halme.


Nach solchem warmen Tage,
Wer hat die Wärme angefacht,
Wer bringt der Kälte Plage,
Bald wärmet mich dein erstes,
Bald wärmet mich dein Händedruck,
Bald deiner Lippen rother Schmuck.


五月枇杷实
青青味尚酸
猕猴定撩乱
欲待热应难


Mi sötétebb, mint e ködborulat?
Az ifjunak arca, ki benne halad.


Denn meines Wesens sechste Seite,
und sei es auch ein Auge bloß,
sieht immerdar, statt in die Weite,
der Erde ewig dunklen Schoß.


Mihelt Isten ezt felőlök megérte,
Ő nagy haragja ottan fölgerjede,
És meggyűlölé az Izráel népét,
Elhagyá Silót, ő választott helyét,
Holott az ő szent sátora állott,
Kiben ő az emberek közt lakott.


Dimmi, triangoluzzo mio squadrato,
Che al mondo se' de gli animali rari,
Furono prima i ciuchi o i somari?
E quel tuo capo è un circolo o un quadrato?


Injusto es tu poder, como tirano,
dígalo Euterpe en lúgubres Endechas
llorando aquel prodigio soberano.


Noc halenu černou hodila mi
v ubohou duši zbědovanou:
Věčnost lebkou kývá a z tlamy
bílé zuby drsnou zvoní hranou,
tak nějak světa pláč zní pekla před branami.


Freund! unser Wandel ist ein Gang nach Morgen;
Ein langer Schatten läuft uns lustig nach,
Es ist das Leben, mit verhüllten Sorgen;
Vor uns die Welt, ein offnes Lustgemach;
Doch Abend wird's, und unsre Kräft' ermatten,
Und vor uns schwebt der liebgewordne Schatten:
Nun laufen wir dem lieben Flüchtling nach!


A tua boca rubra e o teu olhar tão belo!
A tua boca mordo e em teu olhar me inflamo,
Cheio de ânsias, febril, alma eivada de zelo,
Porque te quero, assim, e te desejo e te amo.


Manzon, s'i' te l'ho detto, tu lo sai,
e s'i' non te l'ho detto, tel vo' dire:
quand'i' te l'arò detto, il saperai.


Es kostet manchen stolzen Mann,
Der seine Haut wollt rücken dran,
Zu retten seinen Herren,
Und ihm ein treuen Beystand thun
In Nöthen gänzlich nicht verloren,
Mit Tapferkeit zu wehren.
Es konnt damit doch nichts mehr seyn,
Sie waren überlänget,
Der Feind drang bald auf sie herein,
Daß sie wurden zerdränget,
Noch dennoch war ihr Herz so gut,
Eh einer seinen Herrn lassen wollt,
Vergossen sie ihr eigen Blut.


Jamás el cielo vio llegar piloto
al deseado puerto tan contento,
de las furiosas olas y del viento
la nave sin timón y el árbol roto


Pur s'avviava ove e' sentia gran zuffa,
e riscontrossi appunto in Ulivieri,
ch'era nel mezzo di questa baruffa,
e della spada gli dètte al cimieri,
tanto che 'l colpo ne lieva la muffa;
ma non poté piegarlo in sul destrieri.
Ulivier lo conobbe incontanente,
e trasse della spada un gran fendente.


Dir zum Lohne will ich Gottheit fodern,
Ew'ge Schönheit, ew'gen Jugendglanz;
Deiner Scheitel halbverwelkter Kranz
Soll zum Denkmal bei den Sternen lodern.«
Also sprach er; ihn und seine Braut
Grüßten neue Dithyramben laut.
Beide wurden auf beschwingtem Wagen
Zum Olymp emporgetragen.


Na hřbitově mládeneček sedí,
Hořké slzy s očí se mu řítí,
Kalným okem na dva hroby hledí –
Jako hrob jest temné jeho žití.


Ein Gruß sei auch den Toten
Entboten,
Dies Glas der ganzen Welt!
Eu'r Wohlsein, ihr Gespenster!
Dein Wohlergehn, geschwänzter
Komet am Himmelszelt!


Sonnez, grelots; sonnez, clochettes; sonnez, cloches !
Car mon rêve impossible a pris corps, et je l'ai
Entre mes bras pressé : le Bonheur, cet ailé
Voyageur qui de l'Homme évite les approches,
– Sonnez, grelots ; sonnez, clochettes ; sonnez, cloches !


夹径梨花玉作英
年年寒食伴阴晴
要看雪色无边际
十二楼前月正明


Hither the cherub Charity shall fly
From her bright orb, and brooding o'er my mind,
For misery raise a sympathizing sigh,
Pardon for foes, and love for humankind.


城下茨藜十里沙
城中无处觅人家
琼英开遍无人赏
肠断衰翁对日斜


Die Zeit hat deiner Ahnen Burg zerschlagen,
Dein prunkend Pergament verzehrt in Bränden;
Was dir an Flittern blieb, wen soll's noch blenden?
Ein Rest, nicht werth, des Volkes Haß zu tragen! –


Ach meine Söhne im blutigen Grund,
Wer hat Euch alle erschlagen?
Ach, meine Blumen am schattigen Bach,
Wer hat Euch alle gemähet?
Sag, Mildeburg! Die Äuglein naß,
Dein Blut soll Violen färben.
Sag, Heldengast! Dein Mündlein blaß,
Dein Haar zerzaust im Sterben.


fa' ch'io possa ridir quel che pavento,
tu che lo stato e la salute al mondo,
Amor, donasti, e sei di te contento.


O de la ria, malnata, orribil mosca
morte e fuga e terror, gran dio Miàgro,
cui vide il mondo più d'un tempio sagro,
bench'oggi il tempo rio non ti conosca;


Mir ist in solchen linden, blauen Tagen,
Als müßten alle Farben auferstehen,
Aus blauer Fern sie endlich zu mir gehen.


Na hrobech české slávy
květ’ blín už dlouho dost, –
teď vzhůru, české hlavy,
je čas, by vavřín rost!


Sem, sami konečně své celé vnesli štěstí.
Jak chví se ona, vyplašené ptáče,
jak ňadra vlní se, div mohou snésti
tu myšlenku, že jeho, jeho jesti –
hle, ve úsměvu pláče!


Jak blaze mi, že v pustých ňadrech
mně hudba tvého hlasu zní
jak dojemný zvuk dávných zvonů
tam doma s vížky kostelní.


Zünde mir Licht an, Knabe! – »Noch ist es hell. Ihr verzehret
Öl und Docht nur umsonst. Schließet die Läden doch nicht!
Hinter die Häuser entwich, nicht hinter den Berg, uns die Sonne!
Ein halb Stündchen noch währt's bis zum Geläute der Nacht.«
Unglückseliger! geh und gehorch! Mein Mädchen erwart ich;
Tröste mich, Lämpchen, indes, lieblicher Bote der Nacht!


Als ich scheu zur Seite trat,
Kam ein Paar gegangen,
Das es mit behendem Rat
Wußte anzufangen.


join all ye nymphs of the grove,
And sing of the change that I find,
At length I have conquer'd my love,
And taught the dear youth to be kind.
My bow'r shall with chaplets be dress'd,
My lambkins no longer shall stray,
For my bosom no more is oppress'd,
Henceforth I'll be happy, and gay.


AS MAILIE, an' her lambs thegither,
Was ae day nibbling on the tether,
Upon her cloot she coost a hitch,
An' owre she warsl'd in the ditch:
There, groaning, dying, she did ly,
When Hughoc he cam doytan by,


O peixe
e sua inquietação de faca


Nihm Gott und dann in Ihm den Umbschweiff dieser Welt,
Wie viel du hast, du hast doch nichts, wann Gott entfält.


¡Bajad a la pobre niña,
    bajadla con mano trémula,
    y con cuidadoso esmero
    entre la fosa ponedla
    y arrojad sobre su tumba
    frías puñadas de tierra!
    Aún sobre sus labios rojos
    la sonrisa postrimera,
    tan joven y tan hermosa
    y descansa helada, yerta,
    y está marchito el tesoro
    de su dulce adolescencia!
    Bajad a la pobre niña,
    ¡bajadla con mano trémula
    y con cuidadoso esmero
    entre la fosa ponedla
    y arrojad sobre su tumba
    frías puñadas de tierra!
    Cavad ahora otra fosa,
    cavadla con mano trémula,
    de la sonrïente niña
    del triste sepulcro cerca,
    para que lejos del mundo
    su sueño postrero duerman
    mis recuerdos de cariño
    y mis memorias más tiernas.
    Bajadlos desde mi älma
    bajadlos con mano trémula
    y arrojad sobre su fosa
    frías puñadas de tierra!...
         X
A Natalia Tanco A.
    ¿Has visto, cuando amanece
    los velos conque la escarcha
    los vidrios de los balcones
    cubre en la noche callada?
    Deja que el rayo primero
    de la luz de la mañana
    los hiera, y verás entonces
    formarse figuras vagas
    en la superficie fría
    helechos de formas raras,
    paisajes de sol y niebla
    de perspectivas lejanas
    por donde van los ensueños
    a la tierra de las hadas
    y al fin un caos confuso
    de luz y gotas de agua
    de ramazones inciertas
    y perpectivas lejanas
    que al deshacerse semeja[n]
    el vago esbozo de un alma.
    Las neblinas que el espíritu
    llenan en horas amargas,
    como a los rayos del sol
    de los cristales la escarcha
    si las hiere tu sonrisa
    se vuelven visiones blancas.
         XI
    Cabe el remanso sombrío
    del arroyo transparente
    palpita y tiembla de frío
    y la copia la corriente.
    El tronco del árbol viejo
    y las verdeoscuras frondas,
    como en veneciano espejo
    se retratan en las ondas,
    suelto el cabello abundoso
    sobre el hombro alabastrino
    su cuerpo esbelto y airoso
    vela sólo el blanco lino.
    ¡Un rayo de sol!... El tul
    de las nieblas rompe el día
    ¡aguas, yerbas, cielo azul
    todo respira alegría!
    ¡Llegó el momento! El cendal
    que la cubre deja huir
    del arroyo en el cristal
    el cuerpo va a sumergir.
    ¿Mas por qué vuelve asustada
    los ojos y busca llena
    de afán?... Una carcajada
    aún en los aires resuena,
    es que al ir al escondido
    arroyo donde se baña
    despertó a un silfo dormido
    en una tela de araña.


Sei gegrüßt, du Frühlingszeit,
Frühlingszeit, schöne Zeit!
Alles sich schwingt,
Hüpfet und springt,
Dreht sich herum und jubelt und singt.
Alles ist zum Tanze bereit,
Alles voll Fröhlichkeit.
Willst du allein
Fröhlich nicht sein?
Frisch an den Reih'n!


Smýšlej světy, vztýčené obrať v rumy,
spojuj břehy, vysušuj moře, buduj,
řinči kruhy otroctví, třískej pouta,
v převratech nových;


红烛台前出翠娥
海沙铺局巧相和
趁行移手巡收尽
数数看谁得最多


Ya la corona lírica tus sienes
Con no usado esplendor ceñido había
Cuando tú, en tu magnánima porfía,
Lauro mayor a tu ambición previenes:
Y a vista de Madrid estremecido,
Su puñal a Melpómene arrebatas,
Y al noble Munio en su dolor retratas,
Librándole por siempre del olvido.
Aspira a más: y si el valor guerrero
Tal vez tu numen sin igual inflama,
Dale aliento a la trompa de la fama
Y venza en fuerza y majestad A Homero.
Así crezca tu honor, Musa española.
Sé del Parnaso gloria y esperanza,
Y el mundo te tribute la alabanza
Que nadie mereció sino tú sola.


美人楼上晓梳头
人映清波波映楼
来往舟行看不足
此中风景胜扬州


吾家积德亦云稠
不易生儿到岁周
印绶干戈非敢冀
百年聊欲绍箕裘


Klopffe derohalben offt 1
Unverhofft/
An bey meinem Hertzen/
Sagte mir/ ich solte nicht
Wider Pflicht
Seine Lieb verschertzen;
Aber sein Ermahnungs-Lehr
War' an mir verlohren/
Dann ich gab' ihm nur Gehör
Mit Ulysses -Ohren. 2


Funda o estilo à sua imagem:
Na tábua seca do livro


IX


Weiß hat Newton gemacht aus allen Farben. Gar manches
Hat er euch weisgemacht, das ihr ein Säkulum glaubt.


O komm! Dann eilt zum weißen Hügel,
In schnellem Lauf,
Mein Mädchen, auf der Liebe Flügel,
Zu mir herauf.


Ó lide český, žádáme tvou leb
všem ranám v odraz, k práci tvoji dlaň,
tvá prsa za štít, za hřivnu tvůj chléb,
tvou celou duši nadšenosti v daň;
tvé srdce věrné, vzdor tvůj k vytrvání,
tvůj vřelý dech, tvých pudů silný zdroj,
vše, každý zázrak, každé odříkání, –
a v jaký – v jaký voláme tě boj?


Zeugin der stündlich empfindenden Schmertzen/
Tunckele Finsternis/ traurige Nacht/
Welche mein thränendes Auge den Kertzen
Himmlischer Lichter zur Wette durchwacht/
Decke mit ewig-vergessener Ruh
Meine gehäuffte Bekümmernis zu.


Ved cuál debe de estar quien no se entiende:
que siendo causa vos del mal que siento,
de vos, que lo causáis, me cubro y celo.


Bučina si zpívá tiché dumy,
vzdychne sobě a zas lehce šumí,
list se k listu přiklání a shýbá,
záře sluneční je všecky líbá.


Byl krásný, vonný Máj, když on svou píseň pěl.
Byl máj, když kolem něho sletěli se ptáci,
z nichž jeden po druhém juž v dálce se nám ztrácí,
v té dálce, do níž Vítězslav náš odletěl!
Snad tehdy pohled boží na něj pad’,
a utkvěv na mladistvém apoštolu,
usoudil mu, by zůstal ještě mlad’,
až mladším dávno sklesne hlava dolů.


E narrò lor come il re Norandino,
re di Damasco e di tutta Soria,
fatto avea il paesano e 'l peregrino
ch'ordine avesse di cavalleria,
alla giostra invitar, ch'al matutino
del dì sequente in piazza si faria;
e che s'avean valor pari al sembiante,
potrian mostrarlo senza andar più inante.


Ragione è ben, che dietro a così fida
Scorta v'alziate, ove quel ben si chiude,
Al qual ne chiama il sommo Padre eredi.


Ce qui partout ailleurs est un dur labourage
N'est ici que récolte et dessaisissement.
Ce qui partout ailleurs est le déclin d'un âge
N'est ici qu'un candide et cher vieillissement.


Od solných jezer se poledne blížila; žhavostí blankytů
všemu, co zemřelo, let jejich zazvonil hranami;
křídla svá fosforná po celém obzoru k zenitu
prostřela nad námi.
Kam jejich stíny se složily, zraky se v umdlení zavřely,
krev jako výheň metala reflexy v nejčistších snech:
mučící palčivost uprostřed věčnosti štěstí,
nebeské město v plamenech.


Co dělá? Těká posavad
sem tam jak běsem hnán?
Zří posud palcát Prokopův
a Žižkův buzdogán?


空山寂无声
花开流水清
席地无限兴
煮茗有馀情


„Synu, pro své rány shlédni
na zemi kraj po kraji!
Vína, chleba, kousku šatu,
přístřeší tam nemají.“


Es kommt ein Wandersmann gegangen,
Ein Handwerksbursch mit bleichen Wangen.


Klébrovi odevzdal pak velení
a s několika ze své družiny
i hrstkou granátníků oddaných
do lodě vstoupil, lze-li lodí zvát
tu kocábku, tu hříčku mořských vln;
Fortuna slula však a proto snad
tak šťastně ve Francii přistála,
ač vše, co mělo vlajku anglickou,
dělové čluny, brigy, korvety,
číhaly na ni, by ji lapily.


Idegen szavak bábel-zavarából
félrevonulva, ím, lelket cserélek
s kezemet szépen összekulcsolom –
Te még megértesz, ugye, Istenem,
akkor is, hogyha – magyarul beszélek?


É um mundo pequeno,habitado por animais pequenos- a dúvida, a possibilidade da morte -e iluminado pela luz hesitante de
pequenos astros - o rumor dos livros,os teus passos subindo as escadas,o gato perseguindo pela salao último raio de sol da tardDir-se-ia antes uma casa,um pouco mais alta que um impérioe um pouco mais indecifrávelque a palavra casa; não fulgEm certas noites, porémsai de si e de mime fica suspensa lá foraentre a memória e o remorso de outra vidEntão, com as luzes apagadas,ouço vozes chamando,palavras mortas nunca pronunciadase a agonia interminável das coisas acabadaManuel António Pina | "Todas as palavras - poesia reunida 1974-2011", pá 352 | Assírio & Alvim, 2012


Nós nos queremos bem: ah que derrama,
que hemorragia de sentimentos!
Irmãos! que almas transparentes temos!
O chão nos foge sob os pés, tão lev
Podemos nos olhar pelos avessos
que é tudo lu O bem que nos queremos
nos santifica até aos intestino
Que vísceras de vidro! Que evidência!
Meu pênis se eletriza — é um travessão! Um hífen!
Um traço-de-união entre duas almas
tão juntas, tão aninhadinhas
uma na outra que dá gosto e enlevo
Nos sabemos de cor, rosto e relevo
Tudo nos dança: umas fosforescências
embevecidas lambem nossos beiços
e um simples esplendor nos satisfaz!


„Jsi zlý či dobrý?“ pohledem ptám se, k pasu jsem sáh’.
Pekelné oči zablýskly do tmy, řekly: – Jsem vrah!


Los pródigos al uso
que vengan a nosotros a aprender
cómo se dilapida todo el ser.
Tu destino y el mío, contrapuestos,
vuelcan el apogeo de la vida
febril e insomne que se va, en la ida
de un cofre que rebosa
y se malgasta en una fecha ociosa.
Las monedas excomulgadas
de nuestro adulto corazón
caen al vacío, con
lúgubre opacidad, cual si cayera
una irreparable sordera.
Y frente al ínclito derroche
de los tesoros que atesora
el yacimiento de las almas, algo
muy hondo en mí, se escandaliza y llora.


As luzes de ouro da cidade
Vaporam fúlgida neblin
Esquivo ideal — felicidade,
Qual dessas luzes te ilumina ?


Und glückselig solcher Tauben und Raben
Und des Blattes, das sie im Schnabel haben,
Ruft den Spruch das alte Herz:
Auf der Wage überwog der Scherz.


e mostrò con sua arte e sua dottrina
che questi segni appariti sì strani
denotavan l'incendio e la ruina
e 'l sangue che fia sparto de' cristiani.
Ma Ganellone altrimenti indovina
e ben cognobbe gli argumenti vani,
e tutta quella notte insino al giorno
varie cose alla mente ebbe dintorno,


Fra cento alme città ch'erano in Creta,
Dictea più ricca e più piacevol era,
di belle donne et amorose lieta,
lieta di giochi da matino a sera:
e com'era ogni tempo consueta
d'accarezzar la gente forestiera,
fe' a costor sì, che molto non rimase
a fargli anco signor de le lor case.


Io per me, mai non c'hebbi fantasia,
E aver a far con vacche, veggio chiaro,
che non è arte per la casa mia.


Hlava klesla, ruka mdlá je,
v nohou ani ruch;
osiřely tvoje stáje,
osiřel tvůj pluh,
osiřela žena, děti,
za tebe k nám dohlížeti
bude už jen Bůh.


Žití se velká moudrost v nich
se silou, vzdorem mísí –
na starých mincích bronzových
jen spatříš také rysy.


晓游临碧殿
日上望春亭
芳树罗仙仗
晴山展翠屏


Solo con un leve beso
enferma de calenturas la noche.
Solo con una caricia se contagian las estrellas
de la fiebre insatisfecha del deseo.
Te miro a los ojos
y veo en ellos un relámpago fugitivo,
el misterio de una mirada furtiva.
No acierto a interpretar
esa mueca inadvertida.
Son tantas las miradas de tus ojos,
las caricias de tus manos,
las posturas de tus labios.
Hay tantos luceros que nos miran boquiabiertos.
Mujer, de antes, de ahora, de siempre,
eternamente unida por mis besos,
ahógame en las redes de tus brazos,
cuando apenas queda ya tiempo
para la llama de una cerilla de luz en el cielo.


إِلمامُ طَيفٍ شَنيبِ الثَغرِ أَلماهُ
أَحيا قَتيلَ هَواهُ حينَ حَيّاهُ
طَيفٌ أَلَمَّ وَلَمّا يَدرِ صاحِبُهُ
أَحسِن بِهِ وَبِمُهديهِ وَمُهداهُ
سَرى إِلى الشامِ مِن بَغدادَ مُعتَسِفاً
وَاللَيلُ مُعتَكِرٌ بُعداً لِمَسراهُ
داسَ الأَفاحيصَ وَالأُدحِيَّ مُبتَسِماً
لَم يَشكُ أَيناً وَلَم يَسهَم مُحَيّاهُ
صافَحتهُ وَلَثَمتُ الثَغرَ مُرتَشِفاً
فَفي يَدي وَفَمي كَالمِسكِ رَيّاهُ
مُذ سارَ أَسأَرَ ما بَينَ الضُلوعِ أَسىً
وَأَودَعَ القَلبَ بِالتَوديعِ بَلواهُ
وَأَحمَرُ الخَدِّ مَعسولُ المَراشِفِ مَع
شوقُ المَعاطِفِ لَم يَنبُت عِذاراهُ
حَيّا بِراحٍ وَما الناجودُ غَيرَ فَمٍ
مِنهُ وَعاصِرُ تِلكَ الراحِ خَدّاهُ
وَماجَ كالغُصنِ فَوقَ الدعصِ قامَتُهُ
ولاحَ نَورُ أَقاحٍ من ثَناياهُ
مجَرَّحُ الخَدِّ بِاللَحظِ الخَفِيِّ فَما
يوسى وَأَنّى وَوَحيُ اللَحظِ أَدماهُ
تَكادُ تَنهَبُهُ الأَلحاظُ لَو قَدَرَت
لَكِن لِهَيبَةِ مَرآهُ تَحاماهُ
كَذَلِكَ الشَمسُ تُعشي عَينَ ناظِرِها
وَالطَرفُ مُغضٍ وَفي الإِغضاءِ إِكراهُ
لِلغُصنِ هزَّتُهُ وَالشَمسِ طَلعَتُهُ
وَالمِسكِ نَكهَتُهُ وَالريمِ عَيناهُ
كَذاكَ لَم يُلفَ مَولىً سَيِّدٌ يَقِظٌ
إِلّا وَمَولايَ مُحيي الدينِ مَولاهُ
فَتىً رَقى مِنبَرَ العَلياءِ مُنذُ نَشا
فَأَدرَكَ المَجدَ أَدناهُ وَأَقصاهُ
وَلَم يَغِض ماءُ بِشرٍ مِن أَسِرَّتِهِ
وَكَم خِطابِ اِمرِئٍ أَبداهُ فَحواهُ
فَلِلمُعادينَ وَالحُسّادِ بُؤساهُ
وَلِلمُوالينَ وَالقُصّادِ نُعماهُ
لَم يَشكُ عُدوانَ صَرفِ الدَهرِ مِن أَحَدٍ
إِلّا إِلَيهِ وَأَشكاهُ وَأَعداهُ
وَلَم يَلُذ خامِلٌ إِلّا بِعَقوَتِهِ
إِلّا وَعافاهُ مِمّا كانَ عَفّاهُ
وَلا دَعاهُ أَخو حاجٍ يُؤَمِّلُهُ
إِلّا بِما يَرتَجيهِ مِنهُ لَبّاهُ
لَولاهُ لَم تَكُنِ الآدابُ نافِقَةً
وَلا أَتى أَهلَها مالٌ وَلا جاهُ
غَذاهُ ثَديُ العُلى طِفلاً لِبانَ نَدىً
فَصارَ طَبعاً وَحَجرُ المُلكِ رَبّاهُ
يا مُحييَ الدينِ وَالآدابِ لا جَرَتِ ال
أَفلاكُ إِلّا بِما تَهوى وَتَرضاهُ
إِنَّ الرَحيلَ الَّذي أَصبَحتَ تُزمِعُهُ
هُوَ الَّذي كُنتُ عِندَ القُربِ أَخشاهُ
وَكُلُّ مَن سَرَّهُ ذاكَ القُدومُ عَلى
شَوقٍ إِلَيكَ فَذا التَوديعُ أَبكاهُ
وَهَكَذا الدَهرُ ما أَصفى مَشارِبَهُ
إِلّا وَكَدَّرَ ما قَد كانَ أَصفاهُ
أَنتَ الحَيا فَمَتى ما حَلَّ في بَلَدٍ
أَماتَهُ الجَدبُ أَحياهُ بِجَدواهُ
لا تَأمَنُ العُلَماءُ الخَوضَ في خَطَأٍ
إِلّا إِذا ما تَوَخَّوا ما تَوَخّاهُ
وَلا يُطيقونَ أَن يَأتوا بِنادِرَةٍ
بَديعَةِ الوَصفِ إِلّا وَهيَ إِنشاهُ
فَلا مَحامِدَ إِلّا مِن مَكارِمِهِ
ولا مَحاسِنَ إِلّا عَن سَجاياهُ
وَلا فَرائِدَ إِلّا مِن عِبارَتِهِ
وَلا فَوائِدَ إِلّا مِن عَطاياهُ
وَلا جَدى المُزنِ إِلّا فَيضُ نائِلِهِ
وَلا شَذا المِسكِ إِلّا طيبُ رَيّاهُ
لا زالَ نَيلُ أَمانيهِ مُحالِفُ يُم
ناهُ وَكالِئُهُ أَنّى ثَوى اللَهُ


Jak, Otava, jež v daleký
kraj luhy, lesy chvátá,
že nenosí jak před věky
již ve svém proudu zlata?


Mische dich, o Muse, in die Reihen,
Die der Bahre folgen,
Wandle auf den Kirchhof, wo der Städter
Unter Marmor schlummert.


Dřív, než se mohla rozplynouti,
jak přízrak v keřů hustém proutí
zmizela. Do trav zahrady
pad‘ vysílen a bez vlády.


Doch einst komm' ich an deine Brüste,
Fata Morgana in der Wüste,


Zymbeln lassen sie klingen
In den Händen licht.
Manche flüstern, und halten
Kerzen vor ihr Gesicht.


日暮长杨猎骑归
西风弓硬马初肥
今年鹿尾休嫌少
且喜君王不合围


Felfordult a világ, eltörött tengele,
Régi csapásának se nyoma, se hele,
A hegyek költöznek, a sütő nap megáll,
A föld kerülette kerengőbe járkál.


Mais tu vis à présent dans la sereine gloire,
Calme, heureux, contemplé par le ciel souriant,
Ainsi qu'Homère assis sur un trône d'ivoire,
Rayonnant et les yeux tournés vers l'Orient.


Es hilft dir nichts, du bist dir ewig gleich,
und wenn du auch in jede Pfütze rennst
und dich mit jedem Lumpen Bruder nennst,
es hilft dir nichts, du bist doch rein und reich


野竹通溪冷
秋泉入户鸣
乱来人不到
芳草上阶生


Thränen des Danks, daß ihre Jugendtage
Gleich dem Säuseln des Mayn vorüberflohen,
Und den frohen Reigen ein neues ihrer
Jahre begonnen.


1
О мой читатель… вы москвич прямой
И потому, наверно, о Коломне
Не знаете… конечно, не о той
Я говорю, которая, как помню,
Лежит в стране, и мне, и вам родной,
Верст за сто от Москвы, да, впрочем, что мне
До счета верст — и вам, конечно… Есть
Другая — дай ей небо вечно цвесть!
2
В Коломне той вы, верно, не бывалВы в Петербург езжали по делам —
Иль, ежели за делом приезжали,
То, вероятно, не селились там…
Литовский замок, впрочем, вы видали —
Я говорю без оскорбленья вам, —
О нет, вы не сидели в заключеньи,
Ни — даже за долги в известном отделень3
Но, может быть, вы в северную ночь
Болезненно-прозрачную бродили
По городу, как я… когда невмочь
От жару, от тоски, от страшной пыли
Вам становилось… Вас тогда томили
Бесцельные желанья — вы бежали прочь
От этих зданий, вытянутых фронтом,
От длинных улиц с тесным горизонто4
Тогда, быть может, память вас влекла
Туда, где «ночь над мирною Коломной
Тиха отменно»; Где в тиши цвела
Параша красотой своею скромной;
Вы вспоминали, как она была мила,
Наивно любовавшаяся томной
Луной, мечтавшая бог весть о чем…
И, думая о ней, вы думали о не5
О том певце с младенческой душою,
С божественною речью на устах,
С венчанной лаврами кудрявой головою,
С разумной думой мужеской в очах;
Вы жили вновь его отрадною тоскою
О тишине полей, о трех соснах,
Тоской, которой даже в летах зрелых
Страдал «погибший рано смертью смелых»6
Иль нет — простите, я совсем забыл —
Вы человек другого поколенья:
Иной вожатый вас руководил
В иные страсти, муки и волненья;
Другой вожатый верить вас учил…
И вы влюбились в демона сомненья,
Вблизи Коломны Пушкина — увы! —
С тем злобным демоном бродили вечно вы!
7
А может быть, и вовсе не бродили,
Что даже вероятней… По ночам
Вы спали, утром к должности ходили
И прочее, как следует… Но вам
Европеизм по сердцу… Выходили
Из оперы вы часто, где певцам,
Желая подражать приемам европейским,
С остервенением вы хлопали злодейски8
Зимой, конечно, было это; нос
Вы в шубу прятали — и не глядели
Кругом… И гнал вас северный мороз
Скорей — но не домой и не к постели —
На преферанс…Но, верно, удалось,
Когда вы на санях к Морской летели,
Вам видеть замок с левой стороны…
И дальше вы теперь идти со мной должн9
В Коломне я искать решился героини
Для повести моей… и в том не виноваВ частях других, как некие твердыни,
Все дамы неприступны… как булат
Закалены… в китайском тверды чине…
Я добродетели их верить очень рад —
Им только семь в червях представить могут
грезы,
Да повесть Z… исторгнуть может слез10
А героиня очень мне нужна,
Нужнее во сто тысяч раз героя…
Герой? герой известный — сатана…
Рушитель вечный женского покоя,
Единственный… Последняя жена,
Как первая, увлечена змеею —
Быть может… демон ей сродни
И понял это в первые же дни…
11
По-старому над грешною землей,
Неистощимой бездною страданий,
Летает он, князь области мирской…
По-старому, заклятый враг преданий,
Он вечно к новому толкает род людской,
Хоть старых полон сам воспоминаниВсегда начало сходится с концом,
И змей таинственным свивается кольцо12
Он умереть не может… Вечность, вечность
Бесплодных мук, бессмысленных страстей
Сознание и жажды бесконечность!И муки любит старый враг людей…
И любит он ту гордую беспечность
Неисправимых Адамовых детей,
С которою они, вполне как дети,
Кидаются в расставленные сети…
13
14
Но что до ней, что до него? С зарею
Слилась заря… и влагою облит
Прозрачною, туманной, водяною —
Петрополь весь усталый мирно спит;
Спят здания, спят флаги над Невою;
Спит, как всегда, и вековой гранит;
Спит ночь сама… но спит она над нами
Сном ясновидящей с открытыми очам15
Болезненно-прозрачные черты
Ее лица в насильственном покоТо жизнь иль смерть? Тяжелые мечты
Над ней витают…Бытие иное
В фосфо»ре глаз сияет… Страшной красоты
Полна больная… Так и над Невою
Ночь севера заснула чутким сном…
Беда, кто в эту ночь с бессонницей знаком!
16
Беда тебе, дитя мое больное!Зачем опять сидишь ты у окна
И этой ночи влажное, сырое
Дыхание впиваешь?Ты больна,
Дитя мое… засни, господь с тобою…
Твой мир заснул… и ты не спишь одна…
Твой мир… и что тебе за дело до иного?
Твой мир — Коломна, к празднику обнова,
17
Известный круг, (балки), порою офицер
Затянутый, самодовольно-ловкой…
Мечтай о нем… об этом, например,
С усами черными… займись обновкой…
Вот твой удел; цвет глаз твоих так сер,
Как небо Петербурга… Но головкой
Качаешь ты, упрямица, молчишь,
С досадой детской ножкой в пол стучиш18
Чего ж тебе? Ты точно хороша —
Утешься…Эти серенькие глазки
Темны, облиты влагой… в них душа
И жажда жизни светитс Но сказки
Пока тебе любовь и жизнь… Дыша
Прерывисто, желанья, грезы, ласки
Передаешь подушке ты одной…
Ты часто резвишься, котенок бедный мой!
19
Гони же прочь бессоницу, молю я:
Тебе вредна болезненная ночь,
Твои уста так жаждут поцелуя,
И грудь твоя колышется точь-в-точь,
Как сладострастная Нева…Тоскуя,
Ведь ты сама тоски не хочешь превозмочЗасни, засни… и так уж засверкали
Твои глаза холодным блеском стал20
Погибнешь ты… меж ночью и тобой
Родство необъяснимое заметно…
Забудь о нем… Удел прекрасен твой,
Со временем и он блеснет тебе приветно
В лице супруга с Анной, даже со звездой, —
Чего тебе… Но тщетно, тщетно, тщетно!
Погибла ты… и чей-то голос над тобой
Звучит архангела судебною трубо21
Не слышишь ты, но вся природа внемлет
Ему в забвении, как первая жена,
И чутким сном под этот голос дремлеТаинственного трепета полна,
Тоска ее глубокая объемлет…
Князь области воздушной, сатана,
В сей час терзается тоскою бесконечной
И говорит с своей ирониею вечной
(1)
«Мелеет он, Адамов род,
И чем быстрей бежит вперед,
Тем распложается сильней,
И с каждым шагом человек
Дробится мельче на людеЯ жду давно — который век! —
Разбить запор тюрьмы моей,
Пробиться всюду и во всем
Всепожирающим огнем,
Проклятием, объявшим всех…
… … … … …
(2)
Был век великий, славный век,
Когда меня лицом к лицу
Почти увидел человек;
Мои страдания к концу,
Казалось близились… Во всем
Я разливаться начинал,
И вместе с чернью с торжеством
Дубов верхушки обрезаМне надоело в них сиять
Лучами славы и борьбы,
Хоть было жалко обрезать
Те величавые дубы…
Я в них страдал, я в них любил,
И, как они же, полон был
Презренья к мелочи людской
И враждования с землей…
Мне стало жаль… мне гнусен стал
Пигмеев кровожадный пир…
Я с чернью пьянствовать устал
И заливать бес цели мир
Старинной кровью… Я узнал,
Что вечный рок сильней меня,
Что есть один еще оплот,
Что он созданье бережет
От разрушителя огн(3)
… … … …  (4)
Но близок час… огонь пробьет
Последний, слабый свой оплот,
И, между тем, меня печаль
Терзает, и тебя мне жаль…
Мне страшно грустен образ твой;
Тебя я с бешеной хулой
Влеку к паденью… чистота
Твоя исчезла, и бежит
С твоих ланит хранитель — стыд;
Не облит влагой тихий взор —
Холодным блеском светит он;
Вошла ты также с небом в спор;
Из груди также рвется стон
Проклятий гордых на судьбКак я, отвергла ты закон,
Как я, забыла ты мольбу,
И скоро для обоих нас
Пробьет покоя вечный час…»
22
В таком ли точно тоне говорил
Князь области воздушной, я наверно
Сказать вам не могу: сатаниил —
Поэт не нам чета, и лишь примерно
Его любимый ритм я здесь употребил —
Ритм Байрона — хотя, быть может, сквернНе в этом дело, впрочем: смысл же слов,
Ручаюсь головою, был тако23
Любил не раз он — это вам известно —
По крайней мере, вам то Мейербер
И Лермонтов открыли — очень лестно
Для женщин это… надоел размер
Страстей обыкновенных им — и тесно
Им в узких рамках … … … … … … … … … … … … 24
В наш век во вкусах странен Евин род;
Не красота, тем меньше добродетель,
Ни даже ум в соблазн его влечет:
К уродам страсть бывает… Не один свидетель
Тому найдетс Дьявольский расчет
И равнодушие (в глуши ль то будет, в свете ль)
С известной степенью цинизма — вот
Что нынче увлекает Евин ро25
Жуанов и Ловласов племя ныне
Уж вывелось — героев больше нет;
Герой теперь сдал место героине,
И не Жуан — Жуана ныне свет
Дивит своим презрением к святыне
Любви и счастья, дерзостью побед…
Змеиной гибкостью души своей и стана,
Пантеры злостию — вперед, вперед, Жуан26
Вперед, Жуана… путь перед тобой
Лежит отныне ровный и свободный…
Иди наперекор себе самой
В очах с презрением и дерзостью холодной,
В страдающей груди с глубокою тоской,
Иди в свой путь, как бездна, неисходный,
Не знаешь ты, куда тот путь ведет, —
Но ты пошла — что б ни было — вперед!
27
Светлеет небо… близок час рассвета,
А все моя красотка у окна…
Склонившись головой, полураздета,
Полусидит, полулежит она,
Чего-то ждет… Но ожиданье это
Обмануто… Она тоски полна,
Вот-вот на глазках засверкают слезы,
Но нет… смежает сон их… Снова грезы…
28
И девочке все грезится о нем,
О ком и думать запретили б строго…
Герой ее танцклассам всем знаком,
Играет в карты, должен очень много…
С ним Даша часто видится тайком;
Он проезжает этою дорогой
В извозчичьей коляске на лихих,
Немного пьян, но вечно мимо ни29
Андрей Петрович… но о нем потом…
Семнадцать лет моей шалунье было,
Родительский ей страшно скучен дом,
В ней сердце жизни да любви просило,
Рвалось на волю… Вечно мать с чулком,
Мораль с известной властию и силой;
Столоначальник, скучный, как жених,
Который никогда не ездит на лихи30
И в будущем все то же, вечно то же,
Все преферанс в копейку серебром,
Все так на настоящее похоже —
Так страшно глупо смотрит целый доНет, нет, не создана она, мой боже!
К тому, что многим кажется добром,
И не бывать ей верною подругой…
Притом уже она просвещена подруго31
От наставлений матушки не раз,
От этой жизни праздной и унылой
С подругою она тайком в танцкласс
Зимою ездила… Подруге было
Лет двадцать… Даже не в урочный час
Они домой являлис Но сходило
Все это с ру Умела веру дать
В сердечной простоте всему старушка мат32
Жених-столоначальник глуповато
Смотрел на все: он был совсем готовый муж,
Чуждался сильно всякого разврата,
Особенно карманного, к тому ж
Доверчивостью был он одарен богато,
Носил в себе одну из одаренных душ
И, несмотря на то, что родился в столице,
Невинностью подобен был девиц33
Поутру, вставши, пил он скверный чай,
Смотрел в окно, погоду замечая,
И собирался к должности, там рай
И ад свой весь прескромно заключаНо пред уходом в свой обетованный край
Он в книжке отмечал, «что будет кушать чаю
Такой-то у него», и книжку клал;
Потом: «со сливками»- подумав, прибавля34
Вы спросите: зачем? Уж я не знаю —
Есть разные привычк Так текла
Вся жизнь ег Ему всех благ желаю —
Но страшно ведь глупа она была
Во все периоды: до и после чаю…
И Дашу бедную такая жизнь ждала,
Когда б так называемый злой гений
Ей не дал мук, желаний и волнени35
Пускай она заснула — в ней не спят
Безумные, тревожные волненья;
Уста полураскрытые дрожат,
Облиты глазки влагою томленьЧто снится ей? Соблазна полные виденья
Над нею видимо летают и кружат…
А чей-то голос слышен из-за дали,
Исполненный таинственной печалДитя мое! очей твоих
Так влажно-бархатен привет…
Не звездный свет сияет в них-
Кометы яркий свет…
Лукавой хитрости полна
Улыбка детская твоя,
И гибок стан твой, как волна…
И вся ты как змеТы так светла, что не звездам
Спокойным вечно так сиять;
Ты так гибка, что разгадать
В тебе легко сестру змеяДитя мое! так много их
По тверди неба голубой
Светил рассыпано благих, —
О, будь кометой роковой!
И дольний мир — ваш мир земной —
Богат стадами душ простых…
В нем много добрых, мало злых, —
О, будь же, будь змеей!
36
Тот голос был ли внятен ей? Она
Едва ль могла понять слова такие
Мудреные, хоть и весьма простыПрочла она в свой век Карамзина
Две повести, да две Марлинского другие
(«Фрегат «Надежда»», помнится была
Одна из них) Отборно объясняться
Привыкла потому — я должен вам признатьс37
Но странно, что ее тревожил сон
Не Гремин с пламенной душою и с усами…
Ее герой усами не снабжен —
Он, вероятно, сталкивался с вами,
Читатель мой, быть может, част Он
Играет, я сказал; со многими домами
Знаком поэтому; ни дурен, ни хорош
Собой особенно — на всех людей похо38
Чиновник он — и жить не мог иначе,
Москвич — но с Петербургом ужился,
Привык зимой к театру, летом к даче,
Хоть молод, но серьезно занялся
Устройством дел карманных и тем паче
Служебных: рано он за ум взялся,
Как истый петербурже Был ласкаем
Почтенными людьми и всеми уважае39
Играл же он, во-первых, потому,
Что этим путь в дома чиновьической знати
Открыл себе свободный — хоть в палате
Служил какой-то… а притом ему,
Как, верно, русскому не одному,
Разгул по сердцу был — а здесь и кстатИграл он ловко, нараспашку жил
И репутацию с тем вместе заслужи40
На женщин он смотрел с полупрезреньем,
От добродетельных чиновниц прочь
Бежал всегда… Искать любви терпеньем
Ему казалось глупо и невмочь,
В чем был он прав… Свободным наслажденьям
Любил он посвящать гораздо лучше ночОн был герой, и даже очень пылкой,
В танцклассе и с друзьями за бутылко41
И там-то Даша встретилася с ниОн был хорош, особенно вполпьяна;
В минуту эту мог он быть любим;
Разочарован был, казалось, очень рано,
Безумствова Чем не герой романа,
Особенно когда другого нет?
Ведь было ей всего семнадцать ле42
Он дерзостью какой-то начал с неОна краснела, хоть не поняла…
Переглянувшись с менторшей своею,
Ему на польку руку подалИ улыбнулася ему, злодею…
Потом уж с ним шампанское пила
И глупости девчонка лепетала,
Хоть вся, как лист, от страха трепетал43
А стоил ли он трепета любви? —
Другой вопрос… Не в этом, впрочем, дело,
Он был любим… Увы! в твоей крови,
Дитя мое, страсть бешенно кипела,
Рвалась наружу… а глаза твои
Сияли слишком ярко, хоть несмело,
Стыдливо опускались… ты была в огне…
Пусть судит свет — судить тебя не мне!
44
А свет свершит свой строго-неизбежный
И, может быть, свой справедливый суд,
И над твоей головкою мятежной,
Быть может многие теперь произнесут
Свой приговор бесстрастный и безгрешный;
Быть может, камень многие возьмут,
И в том сама виновна ты, конечно…
Ты жизни придалась безумно и беспечн45
А впрочем, что ж? Да разве ты одна
Осуждена толпой безгрешной и бесстрастной
За то, что ты, как женщина, страстна?
Утешься — и не в этом твой ужасный
Удел, дитя мое… Иное ты должна
Узнать еще… Покамест, сладостно
Раскинувшись… ты грезам предана…
46
Но вот она проснулась… С Офицерской
Коляска мчится… точно, это он,
Кому от матушки иного нет, как «мерзкой»,
Названия… Завоеватель дерзкой,
Он, как всегда, разгулен и хмелен…
Его немножко клонит даже сон…
Но, не менее, зевая, он выходит
Из экипажа — и к окну подходи47
Зевая — правду вам, читатель мой,
Я говорить обязан, — да-с, зевая,
«Здорово!» он сказал ей… На какой
Привет что отвечать, почти не зная,
Она «здорово!» с странною тоской
Сказала также… Он, не замечая,
С ней начал говорить о том, как он играл
И как на рысака пари держа48
И Даша молча слушала… И в очи
Ему смотрела робко… чуть дыша…
При тусклом свете петербургской ночи
Она была как чудно хороша…
Собой владеть ей не хватало мочи,
Из груди вон просилась в ней душа;
Болезненно и сладостно тоскуя…
Уста ее просили поцелуя…
49
И вот в окошко свесилась она
И обвила его прозрачными руками,
И, трепета безумного полна,
К его устам прижалася устами…
И в полусонных глазках так видна
Вся страсть ее была… что, небесами
Клянусь, я отдал бы прохладу светлых струй,
Как некогда поэт за светлый поцелу50
О поцелуй!… тебя давно не пели
Поэты наши… Злобой и тоской
Железные стихи их нам звенели —
Но стих давно уж не звучал тобой…
На божий мир так сумрачно глядели
Избранники, нам данные судьбой,
И Лермонтов и Гоголь… так уныло,
Так без тебя нам пусто в мире было!
51
Мы знали все — я первый, каюсь, знал
Безумство влажного вакханок поцелуя…
И за него я душу отдавал,
Томилась жаждой… Но иной люблю я,
Иной я поцелуй теперь припоминал…
То первый поцелуй, упругий, острый, жгучий,
Как молния, прорезавшая туч52
Как молния, по телу он бежит
Струею сладкого, тревожного томленья…
Как детский сон, он быстро пролетит —
Похищенный украдкой… Но волненья,
Оставленного им, — ничто не заменит,
Но рад бы каждый, хоть ценой спасенья…
Так робко, нежно, девственно опять
Тот поцелуй с упругих уст сорват53
О Р»омео и Юлия! Вы были
Так молоды, так чисты: целый мир
Вы в поцелуе первом позабыли…
За что же вас и люди, и Шекспир,
Насмешник старый, злобно так сгубили
За этот поцелуй? Безжалостный вампир
Был автор ваш… наполнил вас любовью,
Чтобы вкусней упиться вашей кровь54
О Ромео и Юлия! Не раз
Ночь, ночь Италии, я вижу пред собою,
Лимонов запах слышу, вижу вас
Под тенью их стыдливою четою,
Увлажненных безумной, молодою,
На все готовой страстью… Божий мир
Благословлял вас… дьявол был Шекспир!
55
Вот поцелуй куда красотки нашей
Завел меня… Что делать? виноват,
И каюсь в том: быть может, слишком Дашей
Я занимаюсь… Но часы летят,
И веет утром… Тот, кто полной чашей
Любви блаженство пьет, едва ли утру рад…
Его наивно Даша проклинала, —
Со мною, с вами Это же бывал56
Андрей Петрович был, напротив, рад
Успокоению от жизненных волнений;
Любил он крепко стеганный халат
И сладкий сон без всяких сновидений…
Они проснулись… Сел он — быстро мчат
Его лихие кони… и мгновений
Любви не жаль ему… Но думал он о чем
Дорогою — узнаете пото57
Она же долго вдаль с тоской глядела,
Потом окно закрыла и легла,
Всё думала, и хоть заснуть хотела,
Но и заснуть бедняжка не могла…
Уж солнце встало… Ложками гремела
Старушка мать, и к ней потом вошла,
Неся с собой свой кофе свой кофе неизбежный
Да вечную мораль родительницы нежно58
И снова день, бесплодно-глупый день
С уборкою того, что убирать не надо,
И с вечной пустотой, которой лень
И праздность жизни прикрывать так рада
Была старушка… Вновь ночную тень
Зовет моя красотка… Хуже ада
Такая жизнь… со сплетнями, с чулком,
И с кофеем, и с глупым женихо


„Sem slezte!“ vůdce volal, „do skal, do úkrytu,
za chvíli bude jasno!“ – A už každý spíchá,
pod balvan sedli jsme, však – cos k nám těžko vzdýchá,
jak v dešti máť by s dětmi lkala o záštitu.


trhám vzácné květy magnolie.


Begegnet ihr derselbig Knab,
Der Nachts bey ihr geschlafen hat,
Viel guten Morgen boten hat:
»Gut Morgen mein Feinsliebchen.


俯仰无穷乐
春风一草轩
此心还大舜
不见有流言


Stupide et vil, trempé d'inutiles sueurs,
En vain il rit des dieu qu'ont adorés ses pères,
Et s'élance aux profits du fond de ses repaires,
Les doigts crispés, les yeux pleins d'obliques lueurs.


Po práci sedmý den až odpočívá Pán,
já líného plnitel zákona,
jenž fysikou je setrvačnost zván.


Welch ein gewaltigs Heer! Vergebens sucht das Dencken
Der tiefen Algebra darein sich zu versencken.
Allein, was seyd ihr doch bey der Unendlichkeit,
Aus welcher ihr gebohren seyd?
Ihr seyd nicht einst geschickt, sie anzufangen.


Sie fühlt hinein, obs nit zu warm,
Und weint dazu, das Gott erbarm!


تفرّقوا ودَعوني
يا معشر الأعوانِ
فَكُلُّكُم ذُو وجوهٍ
كثيرةِ الألوانِ
وما أرى غَيرَ إِفكٍ
وتُرَّهاتِ الأماني
ولست أملِكُ شَيئاً
فَسائِلوا خُزّاني
فالويلُ فيما دَهاني
من نازلِ البُستانِ


Jak rád bys na mžik zadržel,
co nelze zadržeti;
těch hodin krásných je ti žel,
jež čas ryl do paměti.


Que es una bruja.


Votre
. . . . . . . . .
Günther.


O Träume, die mit milder Hand
Mir alle Erdenschwere scheuchten!
Die mich mit ihrem stillen Brand
Entrückten zu der Sterne Leuchten!


„Košile, co jsem ušila.“


Quando, di maggio, tu le dolci sere
imbalsamavi co' tuoi fiori, ornello
(era un sussurro alle finestre nere
del paesello!);


Gott sei Dank! die Sud verdampfet
In dem Kessel, der allmählich
Ganz verstummt. Es weicht mein Spleen,
Mein westöstlich dunkler Spleen –


« Et nous, hommes déchus, infortunés esclaves,
« Nous qui baisons les mains qui nous chargent d'entraves,
« Honte à nous ! — Dieu qui fit pour les oiseaux les airs,
« Le soleil radieux pour éclairer la foule,
« Et le vent pour qu'il vole et le flot pour qu'il roule,


Nathos schiffet durch den Strom der Woogen
Ardan, Althos, seine Brüder mit,
Erins König, Caibars Zorn zu meiden
In geheimnißvolle Schatten kleiden
Dunkle Wolken ihren fliehnden Schritt.


Todos esses
Anjos que à noite
agitam cortinas e sussurram frases
que temes entender:
se te tomarem nos braços
se te beijarem na boca,
se te entrarem no corpo,
não te darão certeza de que morrer, viver,
são igualmente suaves e difíceis
loucos e sensatos , e urgentíssimos?


To otráví jej upomínka na konci bludných cest,
že nadarmo to všecko bylo a teď už pozdě jest.


شُرَيحُ لا تَترُكَنّي بَعدَما عَلِقَت
حِبالَكَ اليَومَ بَعدَ القِدِّ أَظفاري
قَد طُفتُ ما بَينَ بانِقيا إِلى عَدَنٍ
وَطالَ في العُجمِ تِرحالي وَتَسياري
فَكانَ أَوفاهُمُ عَهداً وَأَمنَعَهُم
جاراً أَبوكَ بِعُرفٍ غَيرِ إِنكارِ
كَالغَيثِ ما اِستَمطَروهُ جادَ وابِلُهُ
وَعِندَ ذِمَّتِهِ المُستَأسِدُ الضاري
كُن كَالسَمَوأَلِ إِذ سارَ الهُمامُ لَهُ
في جَحفَلٍ كَسَوادِ اللَيلِ جَرّارِ
جارُ اِبنِ حَيّا لِمَن نالَتهُ ذِمَّتُهُ
أَوفى وَأَمنَعُ مِن جارِ اِبنِ عَمّارِ
بِالأَبلَقِ الفَردِ مِن تَيماءَ مَنزِلُهُ
حِصنٌ حَصينٌ وَجارٌ غَيرُ غَدّارِ
إِذ سامَهُ خُطَّتي خَسفٍ فَقالَ لَهُ
مَهما تَقُلهُ فَإِنّي سامِعٌ حارِ
فَقالَ ثُكلٌ وَغَدرٌ أَنتَ بَينَهُما
فَاِختَر وَما فيهِما حَظٌّ لِمُختارِ
فَشَكَّ غَيرَ قَليلٍ ثُمَّ قالَ لَهُ
اِذبَح هَدِيَّكَ إِنّي مانِعٌ جاري
إِنَّ لَهُ خَلَفاً إِن كُنتَ قاتِلَهُ
وَإِن قَتَلتَ كَريماً غَيرَ عُوّارِ
مالاً كَثيراً وَعِرضاً غَيرَ ذي دَنَسٍ
وَإِخوَةً مِثلَهُ لَيسوا بِأَشرارِ
جَرَوا عَلى أَدَبٍ مِنّي بِلا نَزَقٍ
وَلا إِذا شَمَّرَت حَربٌ بِأَغمارِ
وَسَوفَ يُعقِبُنيهِ إِن ظَفِرتَ بِهِ
رَبٌّ كَريمٌ وَبيضٌ ذاتُ أَطهارِ
لا سِرُّهُنَّ لَدَينا ضائِعٌ مَذِقٌ
وَكاتِماتٌ إِذا اِستودِعنَ أَسراري
فَقالَ تَقدِمَةً إِذ قامَ يَقتُلُهُ
أَشرِف سَمَوأَلُ فَاِنظُر لِلدَمِ الجاري
أَأَقتُلُ اِبنَكَ صَبراً أَو تَجيءُ بِها
طَوعاً فَأَنكَرَ هَذا أَيَّ إِنكارِ
فَشَكَّ أَوداجَهُ وَالصَدرُ في مَضَضٍ
عَلَيهِ مُنطَوِياً كَاللَذعِ بِالنارِ
وَاِختارَ أَدراعَهُ أَن لا يُسَبَّ بِها
وَلَم يَكُن عَهدُهُ فيها بِخَتّارِ
وَقالَ لا أَشتَري عاراً بِمَكرُمَةٍ
فَاِختارَ مَكرُمَةَ الدُنيا عَلى العارِ
وَالصَبرُ مِنهُ قَديماً شيمَةٌ خُلُقٌ
وَزَندُهُ في الوَفاءِ الثاقِبُ الواري


Hört durch Fiedelschall und Zither:
»Prinz Eugen, der edle Ritter –
Stadt und Festung Belgarad« –
Wie auf einer Pulverwolke
Fährt sein Geist zum Sternenvolke,
Zu den Seinen, schnurgerad.


A Tonko stojí jako vbitý...
Zří: kámen praská, dvojí se –
v paměti obraz vše je smytý
a kouř kams pod zem tratí se...
Však z toho kouře co se vznáší?
Toť krásný jinoch v mluvě naší...
Má v ruce pochodeň a nůž...
To – bůh je –, tomu jenom služ!
Frygická čapka hlavu kryje,29
pod čapkou oči veselé –
však jsou to pruty z ocele,
v nich život všech nás zavřený je –
toť pravdy pravda pravdivá,
jež nikdy nic ti neskrývá!


karanlık salonlarda mihman


Das ist die Nachhut, die den Rücken deckt.
Drum auf zum Werke, Menschheit, unerschreckt!
Bau auf, reiß nieder und bau wieder auf:
Das Jahr geht immer seinen Segenslauf!


Guter Mond, du gehst so stille
Ueber Deutschlands Fluren hin!
Seine Durchlaucht liest Pasquille
Auf Höchst Ihre Buhlerin;
Dafür macht er null und nichtig,
Was die Stände woll'n und thun;
Denkt noch der Parade flüchtig,
Und geruhet dann zu ruhn.


Von ersten Eltern ists uns allen angeerbet:
Es kostet Heilge vil, eh dises Ichts gesterbet.
Schon Eva wolte ihn, den erst Maria seugt;
Nach dem virtausend Jahr ach! manche stund geneigt.


És úgy vagy most a legszebb:
A múltba tűnve távol, –
Köztünk lebeg egy ismeretlen,
Nagy, sűrű fátyol...


Was wir froh und dankbar fühlen,
Wenn es auch am Ende quält,
Was wir lechzen zu erzielen,
Wo es Herz und Sinnen fehlt:
Heitre Gegend, groß gebildet,
Jugendschritt an Freundesbrust,
Wechselseitig abgemildet,
Holder Liebe Schmerzenslust –
Alles habt ihr nun empfangen,
Irdisch war's und in der Näh;
Sehnsucht aber und Verlangen
Hebt vom Boden in die Höh.
An der Quelle sind's Najaden,
Sind Sylphiden in der Luft,
Leichter fühlt ihr euch im Baden,
Leichter noch in Himmelsduft;
Und das Plätschern und das Wallen,
Ein und andres zieht euch an;
Lasset Lied und Bild verhallen,
Doch im Innern ist's getan.


لَعَمرُ الحَقِّ ذا قولٌ جَميلُ
ولكن لو يُعَزِّزُ الدَّليلُ
كثيرُ العِلمِ في زَمَنٍقَليلٍ
لِمُستَملِيهِ هذا مُستَحيلُ
كأَنَّ العلمَ سَهلٌ ليس فيه
عَويصٌ فيه قد حارت عُقولُ
وكم لِمُؤَلَّفٍ لَفظٌ وجِيزٌ
ومعناهُ له شَرحٌ يَطولُ
وكم ليلٍ تَبيتُ بدون نَومٍ
وفِكرُكَ في تَفَهُّمِه يَجولُ
أبنَتَ تَساهُلاً في أَخذِ عِلمٍ
كأنَّ العِلمَ ماءٌ سَلسَبيلُ
ألا فاعلَم بأنَّ العِلمَ صَعبٌ
ولا يَكفي له الزَّمَنُ القَليلُ
وكم مِن جُملةٍ فيها وُجوهٌ
وآراءٌ وكُلٌّ ما يَقولُ
فمن لم يَجتَهِد فيه ويُجهِد
به نَفساً وعنه لا يَميلُ
فليسَ له على عِلمٍ حُصولٌ
وليس لهُ إلى عِلمٍ وصُولُ
وهذا ما رَوينا عن شُيوخٍ
وكلٌّ منهمُ شيخٌ جَليلُ
وشاهَدناه نَحنُ بِأُمِّ عَينٍ
وما راءٍ لِمُستَمِعٍ مَثيلُ


Et io ne son exempio al popul tutto,
che, cun lor caminando, in breve spazio
al commun precipizio era condutto.


Ma già la Fama all'impaziente Oneglia
Le rapid'ali affretta;
E gridando le dice: olà, ti sveglia;
E la tua luce aspetta.
Insubria, onde romore
Va per mense ospitali ed atti amici,
Sa gli stranieri ancor render felici
Nel calle dell'onore.
Or quai, Vergine illustre, allegri giorni
Ti prepara la patria allor che torni?


Jste příliš zpozdilý, když myslíte si,
že nevidím, co přede mnou se hraje!“
Stál u ní, přešel, mlčky naslouchaje
té vyhrůžce, jíž sama sebe děsí.


Foge o Diabo e Marta Dias diz:


I na hrobech starých stromy, které berou
z mrtvých těl svou sílu, láskou tisícerou


Pugh, you're a wag, the buskin'd prude
Reply'd, and smil'd; besides 'tis rude
To laugh at foreigners, you know,
And triumph o'er a vanquish'd foe:
For my part, I shall be content
If things succeed as they are meant;
And should not be displeas'd to find
Some changes of the tragick kind.
And say, THALIA, mayn't we hope
The stage will take a larger scope?
Shall he whose all-expressive powers
Can reach the heights that SHAKESPEAR soars,
Descend to touch an humbler key,
And tickle ears with poetry;
Where every tear is taught to flow
Thro' many a line's melodious woe,
And heart-felt pangs of deep distress
Are fritter'd into similes?
— O thou, whom nature taught the art
To pierce, to cleave, to tear the heart,
Whatever name delight thine ear,
OTHELLO, RICHARD, HAMLET, LEAR,
O undertake my just defence,
And banish all but nature hence!
See, to thy aid with streaming eyes
The fair afflicted CONSTANCE flies;
Now wild as winds in madness tears
Her heaving breasts and scatter'd hairs;
Or low on earth disdains relief
With all the conscious pride of grief.
My PRITCHARD too in HAMLET'S queen —
The goddess of the sportive vein
Here stop'd her short, and with a sneer,
My PRITCHARD, if you please, my dear!
Her tragick merit I confess,
But surely mine's her proper dress;
Behold her there with native ease,
And native spirit, born to please;
With all MARIA'S charms engage,
Or MILWOOD'S arts, or TOUCHWOOD'S rage,
Thro' every foible trace the fair,
Or leave the town, and toilet's care
To chaunt in forests unconfin'd
The wilder notes of ROSALIND.


die aus Holz, Eiweiß, Mehl und Schmer,
(durch Angst), mit Überspringung der


Mit kaltem strengen Angesichte
Blickt nur das Alpenhaupt darein;
Ist' s denn nicht auch berührt vom Lichte?
Was mag sein düstres Sinnen sein?


Der Frevler, der im Todeskampfe noch lernt ein Kreuz der Reue schlagen,
Der wird zum Lohn dafür von Engeln bis vor der Hölle Thor getragen.


Kassai kapitán az Czeczei vala,
Tizenöt esztendeig várast bírta vala,
Ő esze, elméje bölcseséggel vala,
Nagy víg embör vala, minden szereti vala.


万里宛驹入汉家
春云团出五文花
武皇空把黄金铸
不见河图出渥洼


Und er ließ am Abgrund hin
Melusinenlippen lachen
Und Sirenentöne ziehn,
Eh' der Drache zeigt den Rachen.


Mi hija es una hoja de nieve
desde los pies a la cabeza
En Delfos se me dijo por la Pitia
que iba a ser mío un blondo bebé
y no un cachorro como engendro oscuro
Pues yo no soy ni perro ni elefante
sino animal con alas y sueño
animal que espera el mañana
y lava el mundo con la luna
que me cayó en la mano
El suelo de mi casa está limpio
como el cabello de mi esposa
Con ella subí a una torre
por las escalas de la luna
y a ti te dimos nombre
Nacer es ya un principio del fin
Y a ti te dimos nombre
      II
Abuela de los pétalos
ya tiene un año de aire
habla canta y se divierte
y nos columpia el alma
Querube de abolengo eres
y eres vida día y noche
Cada pestañeo tuyo
es como un pez que crece
¿Quién soy yo que me prestan
los ángeles sus muñecas?
Plomo en los pies quiero ponerte
cuando me vaya al país natal
donde no hay rastro de polvo
para que no te corra sin mi ira
el huracán del mundo
      III
Mi niña es tallo
la flor de la superación
Mi niña es levadura
Ella también es yema
y sobre todo llama o fuego del cielo
Nada temas padre cantor
ella es ella es lo que es
ángel continuo y de raíz
y carne desnuda de viento ligero
Dulce algodón visible y muscular
pirámide de molécula
que a la fuerza interviene y se sitúa
desde los brazos de su madre
—mi esposa llena de cucharas limpias—
en la úlcera del mundo
El mundo can que aúlla catástrofe
ciego en los arrecifes
cojo entre los escollos
la cola entre las piernas
      IV
Nada temas Solveig pasa
la pluma de su mano por tu temblor paterno
Ese peso de lágrimas y de risa
llena el saco de nuestra vida
Ya trota y huella la tierra
Ya nos llama con su hato de sílabas
Ya su mímica vale la vida
Ya la vida vale su música
Ya sus gritos de gran ópera
sacuden los árboles del silencio
      V
Oigo su voz sin nido todavía
en la laringe armónica
Y tu madre se mete en la cocina
para inventar pasteles
Dios firme la paz sobre nuestras cabezas
y tú que no eres sino un relámpago
un relámpago en mis brazos
yerba humana crecida en el alba de oro
y viceversa alba de oro
crecida en la yerba humana
me has vuelto al reino invencible
de inocencia y bondad
      VI
Ella es la piel de mi alma
como su madre es la carne
Toda ella es mía y ella es mi mitad
La otra mitad es de cosa mía
Entonces tiene que vivir
Estrella de pelo dorado
Pitiminí del universo
Luz de todas mis letanías
y de todas mis metáforas


S mint sebhedt őz zöld fák alatt
Hordván kinját magával,
Fut a magyar mint gondolat,
Mint szél sebes lovával;
Omló tajtékban füredvén
Nyargal, szaguld a büszke mén,
S villámásként gyors lába
Szikrákat hány futtába.


Ave (aunque muda yo) émula vana
De la más culta, de la más canora,
En este, en aquel sauce que decora
Verdura sí, bien que verdura cana,
Insinuaré vuestra hermosura: cuanta
Contiene vuestro albor, y dulce espera
En horas no caducas vuestro día.
Responda, pues, mi voz a beldad tanta;
Mas no responderá, aunque Apolo quiera,
Que la beldad es vuestra, la voz mía.


hakkından


Doch Sterne blieben, und mein Geist ward freier,
Denn die Erinnrung lächelte noch mild,
Und ließ sich nicht aus meinen Träumen bannen.


Publicado no livro O poço do calabouço (1977)
In: NEJAR, Carlo A genealogia da palavr Intro Eduardo Portell São Paulo: Iluminuras, 198 145-14


Seelen regten sich
Damals mächtiglich:
Und in unsers Hauses Hütte
Stiegen auf Gebet und Bitte
Um die beste Wahl,
Zu des Herrn Gemahl.


Hasztalan zeng, őt nem látja;
Angyalképe nem mosolyg le,
Búsan tér el a ligetbe,
Hol párján nyög a fülmile.


Questo è giuoco comun che poco dura:
sciocco è colui, over folle tenuto,
che 'l senno atribuisce a sua ventura,


Teď Heráklesův již na tisíc,
čím dále však puch je větší...
A Heráklesův je stále víc,
i ohavných, slavnostních řečí...


中林昨夜待微月
因想谢公池上楼
何意师言石门路
一瓶还自上归舟


a k tobě, Překrásná, lét’ v touhy žáru,
ke tvému slunci, ráji hroznů, fíků,
proč Goethe spěchal v pošty dostavníku...


How could you say my face was fair,
And yet that face forsake?
How could you win my virgin heart,
Yet leave that heart to break?


يا أميراً زادت يداه لعافٍ
وأجادت يوم الحروب جهادا
صدق القائلون في كل وقت
لا يكون الجوادُ إلا جوادا


一条归梦朱弦直
一片离心白羽轻
明日灞陵新霁后
马头烟树绿相迎