Anneme Sunntig früeih, se gangi in mine Gidanke
uf der Stroß spaziren, und wie's eim eppen au go cha,
chummi witer, as i weiß und as i ha welle.
Drum 's isch au so heimlig gsi und d'Sunne het gschiene
rechts und links an d'Dörfer und an die gwiißgete Chilchtürn,
und die Chilchtürn stöhn und bschauen enander vo witem,
über 's Weizefeld und über die duftige Matte,
und 's will kein der Afang mache: »Nochber, fang du a!
Bisch rat du der ältst und hesch die chräftigste Glocke?« –
»'s het jo no nit Nüni gschlage«, seit er zum Nochber,
»und sie tränke no an alle Brunne und hole
in der Metzg no Fleisch und flechte de Chindere d'Zupfe.«
Sieder gangi und gang, und los, wie d'Vögeli froh sin,
wil es Sunntig isch und wil sie elleinig im Feld sin,
und pfif au mi Morgepsalm und d'Vögeli lose,
luege nenander an und denke, das isch e Lehrjung,
seig er, wer er well in sine plüschene Hose.
Nu i gang dur d'Rebberg uf in mine Gidanke,
– 's het scho weichi Trübli gha und zitige Beeri –
bis es zsemmelütet an allen Enden und Orte
übers Stoppelfeld und über die grasige Matte;
und es lüpft mer's Herz und 's Wasser schießt mer in d'Auge:
»Gohsch jez in kei Chilche, und goht der Sunntig di nüt a?«
sagi zu mer und lauf und chumm no, ebe wil's Zit isch,
anne Chilchhof uffem Gupf und schlenkere 's Gertli,
woni gha ha, weg und denk: Jez gangi uf Grotwohl
zue der nächste Türen in und setz mi, wo's Platz isch,
zu de Mannen oder Bueben oder uf d'Orgle.
Und jez loset, was der Pfarer predigt und gseit het;
chani 's it sage wie er, se will is sage, wie i 's cha. –
Vreneli, leng mer e Stuhl und jag z'erst d'Hühner zur Tür us.
Betet hei sie, wie bi üs und gorglet und gsunge.
Wo sie gsunge hen, se stigt der Pfarer uf d'Chanzle
und dreiht's Stundeglas und rüttlet's e wenig und chlopft druf;
's het nit welle laufe, und druf, wo d'Orgle verbrummt het,
fangt er e Predig a vo sellem Tauben und Stumme,
wo ne fremde Ma am galiläische Meer her
gwandlet seig und heig dem Chranke d'Finger ins Ohr gleit
und uf d'Lefzgen au, und wiener ›Hephata‹ grüeft heig:
›Hephata, tue dich auf!‹ se seig dem Chranken uf eimol
's Wasser in d'Auge gschosse. ›Nei loset, wie brusche die Welle!‹
heig er gseit, wie pfift der Wind so lieblig im Schilfrohr!
Nei, wie singt der Fischer dört so lieblig am Ufer!‹
Und der Vater und d'Mutter seig schier vor Freude vergange.
»'s isch e chräftig Wort, das Hephata«, seit er, »vom Himmel,
's tut's kei Dokter no, kei Apotheker vo Sulzburg.«
Jo 's mueß chräftig si; wol möchti 's au nemol höre,
hani denkt, und wie n is denk, se seit er: »Und tönt's nit
wo me numme loset, an allen Enden und Orte
und uf alle Matten, in alle menschliche Herze?
Am Dreikünigtag wie isch der Bode mit Schnee deckt,
hart und chalt, voll Gsöm und Gwürm e leidige Chilchhof.
Tribt e Gräsli, lacht e Blüemli, zittigt e Chörnli?
's duuren ein die arme Vögel, Spatzen und Finke,
und die arme Lüt in ihrem verrissene Plunder.
Wuchen um Wuche vergoht. Es isch scho Pauli Bikehrung,
's wird nit anderst, numme d'Not wird größer und herber,
d'Liechtmeß chunnt, 's isch no wie almig; d'Fasten isch au do,
und der Vogt und 's Gricht, der Kaiser und sini Saldate
zwinge 's nit. Kei Menschewort dringt aben in Bode,
bis im Merz en andere chunnt und ›Hephata‹ usspricht,
›Hephata, tue dich auf!‹ ›Wie weiht der Tauwind so liebli‹,
seit der Vater zum Suhn, wo mit enander in Wald göhn,
und chnüpft 's Brusttuch uf, – ›wie wird der Bode so lucker!
Loos, wie's rislet und tropft, und lueg doch, wie alles so grün wird.‹
Und deheim seit d'Mutter: ›Gang, Töchterli, weidli ans Fenster,
loß mer de Früehlig in d'Stube mit sine heitere Auge
und löhnt d'Schöfli us, der Hirt fahrt ebe durs Dorf ab.
Jez chunnt alles in Trieb und schießt in heimlichi Chnospe,
in de Gärten, im Feld, an alle Bäumen und Hecke;
und der Vogel, wo vor churzem d'Wegstür nit gha het,
isch e riche Buur. Er het in alle Reviere
Würmli uf der Weid, in alle Bündtene 's Zehntrecht,
hat si eige Huus und Hof. Die flißige Huusfrau
baut e Bettli dri, und wemme näume derzue chunnt,
nei, se bhüetis Gott, was lit im Bettli verborge?
Goldni Eili, rund und chli, mit Düpflene gsprenklet.
Was isch in de Chnospe, was isch im Eili verborge?
Niemes weißt's und niemes luegt und nieme cha's uftue.
Tag um Tag vergoht, der Ostermentig und -zistig,
bis die Stimm vom Himmel tönt und ›Hephata‹ usspricht.
Und jez rüeft es Tag und Nacht und Sunntig und Werchtig:
›Hephata, tue dich auf!‹ und 's höre 's alli und folge.
Und me het nit Auge gnug zum freudige Bschaue:
's Chnöspli tut si uf. O lueg die schöne Zirinkli!
's Vögeli fliegt vom Nest; o lueg e Stübli voll Chinder! –
He, es währt vom Ostertag e freudige Firtig
bis zum Pfingstfest, Tag und Nacht und Sunntig und Werchtig;
's glitzeret zendum wie Gold und Silber und Demant,
's weiht e Blüteduft ab alle Bäumen und Hecke,
's tönt, me weiß nit was, in alle Gärten und Matte
wie Klavier- und Harfeton und silberne Glöckli;
wo me lost und wo me luegt, isch Leben und Lebe,
d'Gluckere goht selbzwölft und d'Lämmli weiden im Grüne,
d'Halme schieße, d'Ähre schwankt, d'Sägese juckt scho,
und me seit Gottlob und Dank und wartet afange
uf e warme Rege. Was seit der Barometer?
Obe will er usen und 's Rüttle bringt en nit abe,
und der Himmel isch zu, wie zu den Zeiten Eliä,
zweites Buch der Könige Kapitel das siebzehnt. – –


La mañana se cobija satisfecha
confiada en su despertar
de nueva aurora: esperanza.


O***, great meed shalt thou receive,
Great meed of fame, thou and thy learn'd compeer,
Who 'gainst the sceptic's doubt, and scorner's sneer,
Assert those heav'n-born truths, which you believe.


Klebt man gar zu sehr am Alten,
Wirds zuletzt doch morsch und faul;
Von eurer Freiheit habt ihr nichts behalten,
Als das ungewaschne Maul.


Had but his tender budding genius thriv'd,
Still blooming on, spite of the frosty blast;
Till ripen'd into manhood still surviv'd,
The fruits full ripe — how rich the sweet repast!


Prst duchový jak hodin směrné kyvy,
tep srdce zrychlí nepokoj mi lstivý,
chlad bázně skráň mi mrtvou rukou studí
a duši štve hrůz scestné na záludí...


Ty srdce, jež nálada pouze
a s ní každá náhoda mění!


»O des Argen! So dich zu verlaßen!«
Bacchus rief's, und hielt vor Zorn sich kaum;
»Mag er fliehn bis an der Erde Saum,
Meine Rache soll ihn dennoch faßen!
Aber nun, o Nymphe, schone dein!
Er vergaß dich: so vergiß auch sein!
Laß mich dir den süßen Becher mischen,
Und dein mattes Herz erfrischen!«


مَنْ قصدُهُ يرشفُ ماءَ اللمى
يصبرُ في الحبِّ لما ألما
بي وبمَنْ قد لامني من صلا
شباك طرفٍ وانتضى منصلا
وبعدما تيَّمني بلبلا
فؤاديَ المضنى بلي بل بلا
يا عاذلي رفقاً فقد ضرَّ ما
في مهجتي مِنْ هجرِهِ ضرَّ ما
أهوى حبيباً وجهُهُ قد حُبِي
حسْناً به يستعذبُ القدحَ بي
فَهْوَ مليء لازمُ المطلِ بي
ما نلتُ مِنْ تقبيلِهِ مطلبي
قلبي إلى نارِ الجوى أسلما
فلو رآهُ كافرٌ أسلما
لم أحتملْ مَنْ لامني أو سعى
فانصحْ لغيري مرةً أوسعا
سيَّانِ مَنْ لم يدعُ لي أو دعا
فيمنْ بقلبي جمرةٌ أودعا
فتى على سفكِ دمي أقدما
وما رعى لي موثقاً أقدما
ما ضاعَ فيه سهدُ عيني ولا
يضيعُ مني في عليٍّ ولا
يحيا بهِ يحيى فما أجملا
مسعاهُ في تفصيلِ ما أجملا
يا خلعةَ الملْكِ لقد رقَّ ما
عليكَ يحيى وابنُهُ رقما
أرهفَ أقلامَ المعالي وسنْ
فناظرُ الملكِ بهِ في وسنْ
ذلك فضلُ اللهِ يؤتيهِ مَنْ
يشاءُ يولي المرءَ منْ غيرِ مَنْ
فراحتاهُ أَيَّةٌ منهما
تلامسُ الصخرَ جرى منه ما
تهذي به العليا لتهذيبهِ
وألسنُ الحسادِ تهذي بهِ
فتى كشيخٍ حسن تجريبهِ
سوابقُ التوفيقِ تجري بهش
والدهرُ عبدٌ لعلاهُ فما
يخلي منَ الأمداحِ فيه فما
ما نصبَ السلطانُ فيمنْ نصبْ
مثلَ علاءِ الدينِ ينفي نصبْ
يا محيياً للفضلِ ذكراً ذهبْ
تنشي لنا دراً فننشي ذهبْ
أنشرَ تأهيلُكَ لي أعظما
فحقَّ لي واللهِ أنْ أعظما


Oh! laß die Jammerklagen:
Da nach den schlimmsten Tagen
Man wieder froh genießt.


Doch es werden Zeiten kommen,
Wo das Herz mir wieder frei,
Und zu heitrem Sang verschwommen
Meiner Seele Jammerschrei.


A gran ventura, Amor, gli stratii tuoi,
che fur pur troppo, ohimé, da che divenni
altr’huom di prima, e lieto a goder venni
quanto può dar signor cortese a’ suoi.


So schloß man dazumal: allein, was denkt man itzt,
Nachdem mein Arm den Schatz zehn Monden lang besitzt,
Dem Wunsch und Hoffnung ihm vieleicht nur schätzbar machte,
Und der doch schlechter war, als er entfernt gedachte?
Ist nicht die Liebe blind, wie sonst das Sprüchwort sagt?
Wie mancher hat nicht schon ihr Zauberwerk beklagt!
Sie kehret Spreu in Gold; aus Raben macht sie Pfauen;
Jedoch an Bräuten nur, und niemals an den Frauen.
Der süße Honigseim wird oft in kurzer Zeit
Ein herber Wermuthwein voll Gall und Bitterkeit.
Was Freyern englisch dünkt, das fliehen sonder Zweifel
Die Männer oft so sehr, ja ärger, als den Teufel.


أظنُّ القوافي ساورتها صبابةٌ
بمجدك والشوقُ المُبرِّحُ نازعُ
فلان لي الصعب الشديد وأصحب ال
حَرونُ وواتاني العصيُّ الممجانع
فأصبحت اِما قلت فيك فصيحةً
جلتْها بأفواهِ الرواةِ المجامعُ
فوجهك وضاحٌ وكفُّك هاطلٌ
وبأسك مرهوبٌ وصدرك واسعُ
حويت حلال المجد طراً فلم تدع
مساعيك اِلا ما اقتْفاه المُتابعُ
تهاب سُطاكَ المشرفيَّةُ والقَنا
وتحسدُ كفيَّك الغيوثُ الهوامعُ
صدوقُ الحَيا للشائمين ومُغدقٌ
إذا كذب الشَّيْم البروقُ اللوامع
وكم خلَّةٍ من بائس ذي خصاصةٍ
سددتَ وقد أكْدتْ عليه المطامعُ
ولهفانَ مكروب الفؤاد أجَرتْهُ
بنصرٍ وقد سُدَّتْ عليه المطالعُ
وجرمٍ جليل قد غفرتَ خطيرَهُ
وقد ضاق حلمٌ واستُريبتْ مفازع
فأنت لطول العمرأهلٌ وللعُلى
وللمجد ما حلَّ الأراكَةَ ساجعُ
يجلُّ غياث الدين عن وصف مادحِ
فكل مديح دون عَلياهُ واقِعُ
فتى كالحسام العضب أما فِرنْدهُ
فصافٍ وأما حدُّه فهو قاطِعُ
سليم نواحي الصدر من صور الأذى
يرى شرَّ عارٍ ما حوتهُ الخدائعُ
نقيٌّ إذا غشَّ الولاةُ رعيَّةً
عطوفٌ اذا يقسو القدير مُطاوعُ
يجاذبهُ الطفلُ الوليدُ بسلمهِ
ويفرق منه الجيش وهو مُماصِعُ
وخيلٍ كسيدانِ الموامي يحثُّها
إِلى الطعن غُرَّان الوجوه الموانعُ
تغادر نجد الأرض غوراً ويجعل ال
هواءَ خَباراً وطْؤها المُتتابعُ
كأن نِهاءَ القاعِ بعد ورودها
أخاديدُ كثبانِ الصَّريمِ اللَّوامع
اذا احتبست خلت الرياح جرت ضحى
على قصب الآجامِ وهي زعازعُ
عليها الكماة الحُمس صيداً كأنهم
مصاعبُ نيبٍ تطبَّيها المقارعُ
اذا بسموا للحرب من طربٍ بها
أعادوا رماحَ الخطِّ وهي دوامعُ
يُجيفون ضغناً لو يمرُّ برهْمةٍ
لساورها من قيظ سيرافَ سافِعُ
تقنَّصها السلطانُ منه بحملةٍ
أعادت مجال القوم وهو مَصارعُ
تقنَّصها الحامي حقيقة صحْبهِ
اذا صافحت بركَ الرجال البراقِع
فأوسع ضرباً وانثنى بعد نصرهِ
وهوباً لديه رِقَّةٌ وتواضُعُ
فنعمَ ملاذُ الحيِّ والمحْل عارق
ونِعمَ ملاذُ الحيِّ والشرُّ رائعُ
أبا الفتح دُمْ للمجد ما ذرَّ شارق
وما غرَّدتْ فوق الأراكِ السواجع
وما اتخذت غُبرَ الأداحيّ بالنَّقا
نعامُ المّلا فيها طليقٌ وراتِعُ
دُعاء وليٍّ خالص الود مخلصٍ
اذا نمَّقَ الودَّ الكذوبُ المخادِع


Das scheue Wild macht sich von hinnen/
Der Vögel junge Zucht verschmacht:
Man sieht kein Tröpflein abwerts rinnen/
Wie hart der Wetter-Sturm erkracht!
Das Vieh wirfft die verdorrten Glieder
Todt bey der leeren Krippen nieder!


Flächenbewohner verschiedener Himmel
Pflegen Ihr unübersehliche Saaten,
Ziehen die Frucht des Lebens Ihr reif.
Unter verschiedenen Sonnen
Pressen Ihr Hügelbewohner
Aus den Trauben den Wecker des Muths.


伏阁朝廷一谏官
白头武将亦欢颜
要知此喜非私喜
为救孤忠去巨奸


Fölugrik, az úrfit megrohanja:
„Gyilkos, zsivány, gaz, lator, haramja!
Igy csábitsd el más ember mátkáját...”
S kirántotta zsebéből bicskáját.


Erkenne forthin den August/
Der dir die Fässel läst benehmen.
Was darff sich deine stoltze Brust
So Edlen Uberwinders schämen?
Kein Knecht soll sich an dich mehr reiben:
Die Sau soll frey und Christlich bleiben!


Na krásné to blýská časy.


弦改南薰曲自调
萦回小篆水沉消
叶舟自打窗前过
只有杨花度小桥


büyükannemin ölüm saati


Hieltest du deinen Reichtum nur halb so zu Rate wie jener
Seine Armut, du wärst unsrer Bewunderung wert.


Ihr Schatten, die ihr nur alleine bei uns seid,
und du auch stille Luft, die unsern Odem reget,
seid Zeugen zwischen uns! Der Eid ist abgeleget,
der Eid, der mir und ihr sol nimmermehr sein leid, -


Kitől féltek, kitől, mitől?
A Vér: útjait csinálja
S minek dőlni kell, dőlni dől.


Esa mano caída del occidente,
de la última floración del verano,
arriba lentamente a los corazones
sencillamente como la misma primavera.
Las mismas bocas más frutales,
la tierna carne del melocotón,
el color blanco o rosa,
el murmullo de las flores tranquilas,
todo presiente la evaporación de la nube,
el cielo raso como un diente duro,
la firmeza sin talla brilladora y amante.
El aroma, el no esfuerzo para perdurar,
para ascender,
para perderse en el deseo alto pero lograble,
todo esto está dichosamente presidido por el mediodía,
por lo radioso sin fin que abarca al mundo como un amor.
Una inmensa mariposa de brillos,
un respirar batiente que pasa sin recelos
dadivoso de dichas perfectamente compartidas,
va y viene en forma de belleza, en forma de transcurso,
haciendo al tiempo justamente un instante a vista de pájaro.
Ni palmas ni brillos, ni mucho menos ya primores.
Sino lo liso, lo raso, lo tenso y lo infatigable.
Esa senda hecha para la planta de oro,
también para los labios,
para recorrerla despacio,
para ir diciendo los nombres a los horizontes,
para que todo lo más en un momento de desfallecimiento se pueda
uno convertir en río.
No pido despacio o de prisa,
no pido más que libertad.
Pido que todos vayan allá, más lejos,
y allá me esperen mucho tiempo,
hasta que troncos lisos sin pavor den señas de su existencia.
Porque yo soy escéptico.
La libertad en fin para mj acaso consiste en una gamuza,
en esa facilidad de abrillantar los dientes,
de responder con mi propio reflejo a las ya luces extinguidas.
Pido señales o pido indiferencia.
Se me puede creer si digo que a veces un brazo pesa más que otro astro,
que un párpado de espuma respira quietamente, pero que nunca accederá a dormir en nuestro seno.
Pido sobre todo no lamentos, no salutaciones o visos;
que todo pase como debe.
Fila infinita de tormento olvidado que duele,
preocupado únicamente de no ver mojado su zapato por esa espuma negra.


Ich bin der Wächter an dem Turm,
Mein Ruf sind Felsenhieroglyphen,
Mein Hornesstoß der Zeitensturm,
Allein sie schliefen, schliefen, schliefen!
Und schlafen fort, ich höre nicht
Den Meißel klingen am Gesteine,
Wo tausend Hände sind wie eine,
Ich hör' es nicht! –


После тех самых путей и перепутий,
Мимо зеркала теней, все напевы в мечтах,
Под семицветием радуги медля в пышном приюте,
Где девятой Каменой песнь была начата, —
Я роком был брошен, где миг всегда молод,
Где опыты стали — не к часу, в тени,
Где дали открыты на море, на молы, —
В такое безумье, в такие днЗдесь была наша встреча; но разные видения
За собой увлекали мы с разных дорог:
Рим и мир миновал я, ты — первое предупреждение
Объявляла, вступая в жизнь едва на пороНо в оклике ль коршунов, в орлем ли клекоте
Мы подслушали оба соблазн до высот,
Словно оба лежали мы, у стремнины, на локте, и
Были оба бездетны, как стар был КазоИ в бессмертности вымысла, и в сутолоке хлопотной,
И где страсть Евредику жалит из трав,
Ты — моя молодость, я — твоя опытность,
Ты — мне мать и любовница, я — твой муж и сестрДва крыла мощной птицы, мы летим над атоллами
К тем граням, где Полюс льды престольно простер
И над полыми глубями в небе полное полымя
Бродит, весть от планеты к планетам, в простор!


جَلا مُحَيّاكَ عَن أَبصارِنا الرَّمَدا
وقرّبَ اللَّه مِن مَرآكَ ما بَعُدَا
وجاءَ يَحمِلُ مِنكَ الطِّرْفُ أربعَةً
البدرَ والطودَ والدّأماءَ والأَسَدا
تَكادُ تَبذُلُ عَينُ المَرءِ أسْوَدَها
في نظرَةٍ منك تنفي الهمَّ والكَمَدا
كُلٌّ مسرٌّ بِوَجهٍ في أَسِرَّتِهِ
نورٌ إذا ما رماهَ أكبرٌ سَجَدا
ظُباكَ بالردّ عن دين الهُدى انفرَدَتْ
وأنتَ ما زلتَ بالإنعامِ مُنْفَرِدا
ليثٌ تَخالُ سُيوفاً في بَراثنِهِ
وتحسبُ الزّغْفَ منه الشَّعْرَ واللبدا
كَأَنَّ أجفانَهُ في الحَربِ قَد وَرَدَت
مَعَ الدِّماءِ منَ الهِندِيِّ ما وَرَدا
لِشِدَّةِ البَأسِ في يُمناهُ ضَربَتُهُ
إِن أُسكِرَ السَيفُ مِنها بِالنَجيعِ شَدا
وَلِلرُّدَينِيِّ يَوْمَ الطّعنِ عالِيَةٌ
تَلوكُ بَينَ حَشا الضِّرغامَةِ الكَبِدا
فالدِّينُ معتَمدٌ مِنهُ على مَلكٍ
يُمسي ويُضحي على الرّحمنِ مُعتَمِدا
كَأنّ شُهبَ رجومٍ في أَسِنَّتِهِ
يُرْدي بِها مِن طُغاةِ الكفرِ مَن وَرَدا
وَكُلَّما عَقَدَ الرّاياتِ مُعتَزِماً
حَلّتْ أَياديهِ مِن آرائِهِ عُقَدا
شَهمٌ صَبورٌ إذا ما القرمُ زاحَمهُ
مُزاحماً في كِفاحٍ ظَنّهُ أُحُدا
وقُرَّحٍ بكُماةِ الرّوعِ مُقْدِمَةٍ
كَأنَّهُنَّ سَعَالٍ تحمِلُ الأُسُدا
إذا تَبِينُ سماءٌ عن عجاجَتِها
كَانَت لَهُم سمهَرِيَّاتُ القَنا عَمَدا
مِن كُلِّ ذِمْرٍ منَ الفولاذِ غاصَ به
يُجَمّدُ القَرُّ مِنهُ فَوقَهُ زَبَدا
يَسطُو بِعَضبٍ إِذا ما هَزّ مَضْرِبَهُ
يومَ الضّرابِ لعيني ساهِدٍ رَقَدا
لا يشربُ الرّوحَ من جُثمانِ ذي زَردٍ
حَتَّى يَرى الحدّ مِنهُ يَأكلُ الزّرَدا
أسَلْتَ سَيْلَ نجيعٍ من عِداكَ بهم
في الأرضِ منهُم فَغادَرت الثرى عَمِدا
يا مَنْ عليه مَدُار المَكرُماتِ ومَنْ
بِعَدْلِهِ كُلُّ مُضطَرٍّ له سُنِدا
طارَتْ إِلَيكَ بَنُو الآمالِ وَانتَشَقَتْ
مِن ذِكرِكَ الندَّ واستَشفَينَ مِنكَ يَدا
فَما انحرَفْتَ بِراجٍ عن بُلوغِ مُنىً
ولا تركتَ لصادٍ بالعطاءِ صدا
لا نأيَ لي بِتَنائي السّيرِ عن بَلَدي
فقد رضيتُ بحمصٍ بَعْدَهُ بلَدا
بُدِّلتُ مِن مَعشَرِ الأَدْنَين مَعشَرها
لا فَرَّقَ اللَّهُ فيما بَينَنا أَبَدا
وكَم حَوى التُّرْبُ دوني من ذَوي رَحِمي
وما مَقَلْتُ لِبُعدي منهمُ أحدا
ولم يُسِرْنيَ من مثواكَ مَوْتُ أبي
وَقَد يُقَلقِلُ مَوْتُ الوالِدِ الوَلَدا
وما سَدَدتَ سَبيلي عن لِقائِهِمُ
لَكِنْ جَعَلتَ صِفادي عنهُمُ الصّفَدا
وحسنَ برٍّ إذا فاضَتْ حلاوَتهُ
على فؤاديَ من حَرِّ الأَسى بَرَدا


Budou se mi brzo
Bledá usta rdíti,
Brzo srdce moje
Teplou krev zacítí!“


一夜溪山雪
乾坤似玉壶
捲帘孤坐处
佳境入诗无


O Narr, was rennst du so nach Reichtum in der Welt
Und weißt doch, daß man wird dadurch in Pfuhl gefällt?


Ich hörte nicht des Alten Spruch.
Ich sah aufs bunte Erdentuch.
Oh blutig Rot, wie Flammenwut!
Oh giftig gelbe Giereglut!
Oh kaltes Weiß! Oh Gramesgrau!
Oh Schwarz, wie steiniger Acker rauh!
Das Blau verblaßt, das Grün verdrängt,
Von bösen Farben eingeengt ...


pues la espera de rigor tan fiero
no me permite voz articulada,
decid a mi desdén que por él muero.


Uram, te nagy haragodban,
Ki miatt vagyok búban,
Engemet ne feddj meg,
És haragodnak tüze,
Szűnjék meg sebessége,
Kiben ne büntess meg.


Now o'er the fading landscape all around
His silver mantle hoary Winter spreads:
No more the groves with melody resound,
No cheerful herbage crowns the lonely meads.


A dívka je tam, smíšek čilý,
pěnička milá, veselá,
kam oči tvé se obrátily,
tam její zjev se zabělá,
kuchyní, parkem, loukou letí
i s lovci chodí po polích –
když náhodou jí neviděti,
pak prozradí ji hlas a smích.


Enveloppé d'épaisse prose,
Comme de flanelle un frileux,
Laisse parler l'esprit morose,
Qui s'est trop pressé d'être vieux.
Le chardon médit de la rose ;
C'est le péché des envieux.


Возвел я мысленные взоры
В небесны, лучезарны горы, —
И помощь мне оттоль пришлЯ помощь сильную приемлю
От Сотворившего всю землю
И в небе звезды без числНоги моей в поползновенье,
Ниже в малейшее смятенье,
Он не допустит, и хранит,
Хранит меня и не воздремлет,
И всем моим Он нуждам внемлет,
И свыше на меня глядиГосподь, Господь — мой покровитель,
Помощник, жезл и подкрепитель,
И щит Он на груди моей:
Ни солнце в день не опаляет,
Ни лунный свет не ужасает
Меня в тме бледностью своеВезде со мною пребывает,
Сопутствует, остерегает
От всякого меня Он зла,
Блюдет мой вход и исхожденье,
Предупреждает искушенье,
Чтоб злость вредить мне не могл


„Vy, jejž znám dosud jako bytost Boha,
jen z jeho zázraků“ – ach, list ten tenkrát –


怪君岿如山
诗句最奇峭
此篇如缚须
为作陆云笑


Mit armen außgestrecket/
Wil deiner warten hie;
Mirs leben mehr nit schmecket/
Alweil noch seumest je.
O Vatter dir zun händen
Mein Seel von hinnen reist;
Zu dir wol muß ich senden/
Schaw da dan/ meinen Geist.


Tam harfy zlaté strunou rozechvěnou
v těch ňádrech zníti plně můžových
a vlasem věnce něhu neproměnou
kol dívčích vinout skrání růžových.


Wer wird mir, mein Herze, das Jesulein geben?
Heiliges Leben.
Wo werd ichs berühren mit Armen und Lippen?
Gehe zur Krippen!
Was Krippe? So liegt denn der König im Stalle?
Ach ja, im Stalle!


Immortalita (streut Weihrauch auf den Altar.)


Quando poi d'età carco
Il bisogno lo stringe,
Chiede opportuno e parco
Con fronte liberal, che l'alma pinge.


أَلا تِلكَ عِرسي إذا أمعَرت
أَساءَت مَلامَتَنا والإِمارا
وقالَت أرى المالَ أَهلَكتَهُ
وَأَحسَبُهُ لَو تَراهُ مُعارا
وَيَمنَعُ مِنها نَماءَ الإِفال
نسيءُ القِداحَ وَنَقدي التِجارا
وَقَولُ الأَلَدَّةِ عِندَ الفِصالِ
إِذا قُمتُ لا تَترُكَنّا حَرارا
غَشيتُ حُزوناً بِبَطنِ الضِباعِ
فَأَلمَحتُ مِن آلِ سَلمى دِثارا
نَظَرتُ وَأَهلي عَلى صائِفٍ
هُدُوّاً فَآنَستُ بِالفَردِ نارا
عَلَيها خَذولٌ كَأُمِّ الغَزالِ
تَقرو بِذَروَةِ ضالاً قِصارا
تَنُصُّ لِرَوعاتِهِ جيدَها
إِذا سَمِعَت مِن مُغَمٍّ جُؤارا
أَصاحِ تَرى البَرقَ لَم يَغتَمِض
إِذا زَعزَعَتهُ الجَنوبُ اِستطارا
فَسَلَّ مَصابيحَهُ بِالعِشاءِ
تَحسَبُ مِن حافَتَيهِ المَنارا
كَأَنَّ تَكَشّفهُ بِالنَشاصِ
بُلقٌ تَكَشَّفُ تَحمي مِهارا
أَقامَ بِذي النَخلِ رَيعانَهُ
وَجادَ مُسَلِّحَةً فَالسِتارا
وَحَطَّطَ أَحمَرَ بِالدَونَكَينِ
يغشَينَ مُعتَصِماتٍ تِعارا
فَأَضحى بِمُعتَلِجِ الوادِيَينِ
يَبرُقُ مِنهُ صَبيرٌ نَهارا
حَسيفَ يَزيفُ كَزَيفِ الكَسيرِ
يَنهَمِرُ الماءُ مِنهُ اِنهِمارا
وَغَيثٍ تَبَطَّنتُ قُريانَهُ
يُجاوِبُ فيهِ نَهيقَ عِرارا
ذَعَرتُ عَصافيرَهُ بِالسَوادِ
أُوَزِّعُ ذا مَيعَةٍ مُستَطارا
مِنَ المُغضِباتِ بِفَضِّ القُرونِ
إِذا كَرَّ فيهِ حَميمٌ غِرارا
إِذا نَزَّعَتهُ إِلَيَّ الشَمال
راجَعَ تَقريبَهُ ثُمَّ غارا
كَما جاشَ بِالماءِ عِندَ الوَقودِ
مِرجَلُ طَبّاخِهِ ثُمَّ فارا
يَعِزُّ القَوافِل سَهلَ الطَريقِ
إِذا طابَقَت وَعثَهُنَّ الحِرارا
يَفينَ وَيَحسَبُهُ قافِلاً
إذا اِقوَرَّ حملاجَ ليفٍ مُغارا
وَمُفرِهَةِ تامِكٍ نَيُّها
إِذا ما تُساقُ تَزينُ العِشارا
لَقَيتُ قَوائِمها أَربُعاً
فَعادَت ثَلاثاً وَعادَت ضِمارا
فَجاءَ إِلَينا أَلَذَّ الرِجالِ
يُقسِمُ يَأَخُذُ مِنهُ اليَسارا
تَفَلَّت عَن غِلمَةٍ شارِبينَ
لَو طارَ شَيءٌ مِنَ الجَهلِ طارا
فَلَمّا تَبَيَّنَ مِكروهُنا
وَأَيقَنَ أَنّا نُهينُ السَيارا
تَصَدّى لِنَجزِيَهُ مِثلَها
وَنَنظُرَ ماذا يَكونُ الحِوارا


远渡溪头入翠微
钟声缥缈隔烟霏
遥知古刹深藏处
夹岸青松尽合围


So gedenket sie zugleich der Beweisung deiner Proben,
Die in diesen unsren Tagen wenig ihres gleichen kennt.


Po perli perla opadá,
navléká perla se nová:
však v jedno pojí všechny je
ta prostá lidskosti slova.


Pták dávno zmlk’ a západ zhas’
a jím jak byl by projel mráz;
vzal za kliku, šel v jizbu zpět;
za ním se zavřel celý svět.
A bříza tmou se kývá.


Valli nemiche al sol, superbe rupi
che minacciate il ciel; profonde grotte,
onde non parton mai silenzio e notte:
sepolcri aperti, pozzi orrendi e cupi;


Den Blick laß in die blaue Ferne tauchen
– Dort ist es nicht, nur Trug und Pein!
Da unten, wo die stillen Hütten rauchen,
Da muß es oder nirgend sein!


Der Satan sei gefesselt, ohne stärk:
Mein Jesus halt des Geistes Höllenfahrt!
Er steh in mir zum Fridrichs wesen auf!
Das Centrum geh aus seinem Centrum vor!


Soll dir frommen ein Schlag, das merke,
Führ' ihn gleich mit entscheidender Stärke!
Nur nichts Halbes, wo dir bewußt,
Daß du das Ganze vertreten mußt!


Erkargte Schaͤtze, ſchlummert nur bey meinen Feinden!
Jch wuͤnſche nichts, als daß ich frey,
Als daß ich froͤhlig unter Muſen, Wein und Freunden,
Nie fremder Thorheit Sklave ſey!


Kulturní chrt, jenž čichá ve všem jen sensace,
pomíjí hory hrdé bídy a dílny myslících duchů,
a množí tak denně slovník lidských blbostí...


„Však pochovali Karla také záhy,
jenž o zem českou otcovskou měl péči;
já s přátely jsem od’šel z zlaté Prahy,
cizině sloužit ramenem a meči;
již po dvou letech zemřel ot mi drahý,
kdy ve Francii slavně jsem se bavil:
tam Albion se dál a dále vtíral,
dvůr hejřil, národ v marném boji zmíral,
a zbytky – nepřítel ve spolku s morem dávil.“


十八盘南甃沸汤
燕京楼子待梳妆
当时浴起萧皇后
何似骊山睡海棠


曾上青泥蜀道难
架空成路入云寒
如何却向巴东去
三十六盘天外盘


Seine Arme, die erschreckten,
Hängten sich um den Präfekten.
Schreiend klappt er in die Knie:
Unschuldig wär' er wie nie!


Ach večer, ten večer mi nezmizí z duše,
tak příbuzný, tesklivý pocit mne jal,
když rychlíkem jeli jsme v horečné tuše,
zřít zámek, jejž vystavěl bavorský král.


Kdo se stará o duši,
člověkem jest, jak sluší.


Já viděl jsem tě jako dítě hrát,
mé lásky bylas smavou dekorací.
A měl jsem smích i žvatlání tvé rád
jak květy, ptáky, když se z jara vrací.


Nisteten nicht Vögel auf ihm, und das Staubthier,
Lag's nicht um ihn wie unzählbar? In des hohen
Quellentrunkenen Baums Beschattung
Wohneten Völker umher.


Ma hozzád indúlok reggel a lucsokba,
S hogy senkit se látok ott a kunnyhotokba,
A rigód el hozom. Dóris elő talál,
Kérdi, mi van nállad? mit hozol, s hol valál?
Meg állok, s mutatom néki a rigódat
S ő - -


Was mir die Liebe und ihr Leid beschied?
Ich fühl es schon; es keimt ein neues Lied.
Das wird von dir ein glühend Singen sein,
Das wird aus Qualenwust mein Herz befrein.
Wie Thränensturz schwillt heiß sein starker Fluß,
Und aus dem Herzen kommts in einem Guß,
Ich halte nichts, ich halte nichts zurück,
Im Lied verströme ich mein ganzes Glück.


Denn etwas ist, du magsts wie weit entfernen,
Das dich umspinnt mit unsichtbarem Netz,
Das, wenn du liebst, du aufschaust zu den Sternen,
Dich unterwerfend dasteht als Gesetz.


Depuis lors un « souci » mystérieux le ronge.
Bien que parfois l'amour encor le berce en songe
D'une Napolitaine au beau rire effronté !


Oder hast du nur in Eile,
Eh die Senne dir entrauscht,
Deinen Pfeil mit Eros' Pfeile,
Ach, zu meinem Glück vertauscht?


Schopenhauer m’embête un peu
Malgré son épicuréisme,
Je ne comprends pas l’anarchisme,
Je ne fais pas d’Ibsen un dieu.


Za všechna rouhání, za všechny útoky,
za pohled krutým pohrdáním hluboký,
za moji modlitbu, jež byla prokletím,
za moje výkřiky, jež hnuly podsvětím,
za útok zběsilý, jenž ďábla nezapírá,
za mého AI Capone všehomíra,
hrozivý odpůrče, zdánlivě bez citu,
ty, který velíš hvězdám, slunci, blankytu,
titanům, démonům i roji moskytů,
všem silám, tvorům všem a veškerému žití,
ty, který nežiješ, poněvadž nesmíš sníti,
jediným pohledem jsi moji bolest změřil,
viděls mou nevěru, poněvadž jsem ti věřil,
jediným pohledem jsi moje hoře shlédnul
a gestem jediným mne potom k slunci zvednul.


On lehce šimrá ve snu starouška,
cos hezké dívce šeptá do ouška,
ba často kaplanovi při kázání
a mnichu, jenž se nad brevířem sklání,
v úst koutky sedl a se mih’
král Smích.


Co sliboval ti mladý věk,
to vyrvi ze svých vzpomínek,
to lži jen byly klamné.
A je-li dosud jaký cit
v tvém dobrém srdci pro mne skryt,
hleď navěky ho utajit
a nemysli víc na mne!


en el año de nil tloaecientos treinta y cuatro


Veux-tu, pour me sourire, un bel oiseau des bois,
Qui chante avec un chant plus doux que le hautbois,
Que veux-tu ? fleur, beau fruit ou l'oiseau merveilleux ?
— Ami, dit l'enfant grec, dit l'enfant aux yeux bleus,


Dícenme las zagalas
«¿Cómo, siendo tan niño
tanto, Batilo, cantas
de amores y de vino?»
Yo voy a responderles,
mas luego de improviso
me vienen nuevos versos
de Baco y de Cupido;
Porque las dos deidades,
sin poder resistirlo,
el pecho, todo, todo,
me tienen poseído.


Je nablízku někdo aby se na prahu jitra postavil úprku snů?
To tedy asi ví jak blízko má lotr k anděli aťsi k vůli „Zadrž
Abrahame byla to jen zkouška“ na sebe nevražili


Sie sind vom Zorne taub und blind,
Hart wie ein Stein, der nichts empfindt,
Auch gar nicht zu erweichen.
Sie nehmen aus dem Essigfaß
Und machen einen Schwamm mit naß,
Den lassen sie ihm reichen.
Ihr Herz ist voller Bitterkeit,
Und damit sind sie auch bereit,
Den, der jetzt stirbt, zu laben.
Viel machen aus dem Ernst ein Spiel
Und sprechen: halt, laß sehn, er will
Eliä Hilfe haben. –


Depuis que la mort,
Cette vie en mieux,
A brisé l’effort
De Toi vers les cieux,


hrozila jemu – mrtvá mumie.


Das Hertz in vns verschmachtet fast,
Für wartung böser Dinge,
Dein Trost ist vns für aller Last
Des Schreckens zu geringe,
Wir bringen Wunderzeichen auß,
Die irgendswo des Himmels-Hauß
Soll' haben lassen sehen,
So daß wir unsrer Straff vnd Pein
Vnd dessen eigne Bohten seyn,
Was künfftig sol geschehen.


o arquétipo


Der kroch zum Hühnerloch hinaus. Hum usw.
Wohl in das nächste Nachbarhaus. Ha usw.


So bereit sei, sonder Klage
Zu verzeihn in jeder Frist,
Wie mit jedem neuen Tage
Er bereit zum Segnen ist.


Der deutschen Ströme König bist du, Rhein!
Wie herrlich Mainz, umkränzt von Nektarhügeln,
Und Bacharach und Bingens Moosgestein
In deinem grünlichen Kristall sich spiegeln!


百卉芳菲二月时
先春梅萼著疏枝
只缘姑射风姿别
不怕寒威损玉肌


quei che Gregorio invidiava a' servi
ceppi tonando nel tuo verbo, o Roma,
memore forza e amor novo spiranti
fanno il Comune.


Du bist es, Seele, die ich meine,
Da ich hier in der Krippe weine;
Wenn dich bewegt mein Liebesschmerz,
So öffne mir geschwind dein Herz!


Halima.


Heil ihm, der dort den Tod gewann!
Seit Lieb' und Liebesschmerz begann,
Ward nicht gleich ihm geliebt ein Mann.


Komm zu uns auf Urlaub,
Und hilf uns im Streit,
Und bring uns a Fahndel
Im Himmel geweiht.


So weiß dein Geist lebendig zu entfalten,
Was räthselhaft den Busen wechselnd hebt;
Auf deinen Wink, gleich finstern Luftgestalten,
Vom Machtgebot der Willkühr rasch belebt,
Ziehn sie daher, die nächtlichen Gewalten,
Bei deren Nahn das bange Herz erbebt;
Doch dämmernd kränzt ein leiser Strahl der Milde
Den Uebermuth der trotzigen Gebilde.


Mé žádosti nepořádné
Svádějí ducha mého;
Žeť tak lehce zanedbávám
Pravdu zákona tvého;
Ach vůli mou posylňůj,
Mysl, rozum osvětcůj:
Hotov sem se, a t. d.


明朝将解缆
叮嘱不曾离
文无识顷刻
不久便当归


Auf meinem Gesicht
Steht ein Gedicht,
Drin ist zu lesen,
Wie's stets gewesen.


Otec v bibli: knihu kněh,
pevné oko hrouží,
kouř, jenž z dýmky vzhůru zběh’,
nad hlavou mu krouží;
Bože, k sobě sám jsem děl,
dým-li to, či sesivěl?
a má hruď se ouží,


مَنْ فاتَه من نفسه وَعْظُ
هَيْهاتَ أَنْ يَنْفعَه اللفْظُ
ما تنفع العين إذا لم يكن
لقلبِ من يَرْنو بها لَحْظ
لو مَلك الدنيا امرؤ جاهلٌ
لكان ممن فاته الحظ
وعالمٍ لا عملٌ عنده
بالعلم لا ينفعُه الحفظ


Ó mládí přeludy! Já pro vás mečem vlád,
já s druhy metal jsem smrt děsnou s barikád,
mé ruce pro vás krvácely – – –
dnes dumy nezkojné mých druhů z dávných dob
již navždy utišil ve smírném lůně hrob, –
já z milosti dán v tuto celi.


Se l'onor vostro, e queste tre vi sono
punto care, ch'avete in compagnia,
più vi sarà sicuro, utile e buono
non gir più inanzi, e trovar altra via.
Questa al castel de l'uom di ch'io ragiono,
a provar mena la costuma ria
che v'ha posta il crudel con scorno e danno
di donne e di guerrier che di là vanno.


És a vak éj után
Ragyogva kél napunk;
Jelenti: álmaink
Után - feltámadunk.


وإذا النوائب أظلمت أحداثها
لبست بوجهك أحسنَ الإشراقِ


أَخي قَد طالَ لُبثُكَ في الفَسادِ
وَبِئسَ الزادُ زادُكَ لِلمَعادِ
صَبا فيكَ الفُؤادُ فَلَم تَرعهُ
وَحِدتَ إِلى مُتابَعَةِ الفُؤادِ
وَقادَتكَ المَعاصي حَيثُ شاءَت
وَأَلفَتكَ اِمرَءاً سَلِسَ القِيادِ
لَقَد نوديتَ لِلترحالِ فَاِسمَع
وَلا تَتَصامَمَنَّ عَنِ المُنادي
كَفاكَ مَشيبُ رَأسِكَ مِن نَذيرٍ
وَغالَبَ لَونُهُ لَونَ السَوادِ


توفى راشدُ والِى الإمامِ
فتى خلف الفقيد ابن الكرامِ
مضتْ سبعونَ عاماً بعد ألفٍ
وحولٌ بعدها يا ابن الهُمامِ


když světa věc tě stále rozechvívá,
nemůže srdce jistotu jen lhát.
ať rozum na to soucitně se dívá,
sejdou se přece – šťastni jedenkrát,


O misera Ravenna, t'era meglio
ch'al vincitor non fêssi resistenza;
far ch'a te fosse inanzi Brescia speglio,
che tu lo fossi a Arimino e a Faenza.
Manda, Luigi, il buon Traulcio veglio,
ch'insegni a questi tuoi più continenza,
e conti lor quanti per simil torti
stati ne sian per tutta Italia morti.


Melly édes jutalom egy iró tollának,
Hogy ezer áldásit hallya hazájának,
S ha már enyészik is fenekén sirjának
Mégis tömjéneznek boldog árnyékának!


Protect my unexperienc'd youth,
From ev'ry ill, from grief and pain,
Inspire my heart with love and truth,
Without ambition's idle claim.


Aspro concento horribile harmonia
d alte querele d ululi e de strida
de la misera gente che peria
nel fondo, per cagion de la sua guida
e stranamente concordar s udia
col fiero suon de la fiamma homicida
non piu signor non piu di questo canto
ch io son già rauco e vuò posarmi alquanto


Je vais songer à la jeune fille que j'ai
Peinte naguère au tome II de l'Abrégé
De mes Amours et dont la grâce était fleurie.
Cet abrégé n'est pas encore en librairie
Mais elle est dans mon cœur comme une rose dans
Un livre. Je souris, mais j'ai serré les dents
Avec un tel sanglot que j'ai fendu ma pipe
L'autre hiver. La douleur elle-même se fripe
Et plus rien ne demeure au fond de nous que des
Fleurs mortes. C'est enfin l'heure que j'attendais
Du calme intérieur et de l'ombre assagie ;
Et je puis maintenant allumer ma bougie
Pour feuilleter l'herbier poudreux du souvenir.
Mais j'entends les chevaux de l'aurore hennir !
Ah ! laisse le passé, bois mort et feuilles sèches.
Le soleil sur les toits lance de rouges flèches ;
Détourne tes regards des vierges d'autrefois ;
Leur visage pâlit comme la lune et vois
Bondir en secouant leur sauvage crinière
Les quatre étalons blancs cabrés dans la lumière.


„Krvavou o pomstu otčina tě volá,
Hledík ti ji v trpkou litost jen obrátí,
A tvá láska k lidstvu – ta ti život zkrátí;
Otčiny však hlasu nikdo neodolá!“


الرزء أعظم أن تراق دموع
أو أن تقد من الزفير ضلوع
والحزن أبرح أن تشقق حلة
ويخد خد بالأكف شموع
هذا هو الخطب الجليل لأنه
لو كان حلماً نافداً لفظيع
وهو المصيبة في الورى عمت فلا
أد يخص به ولا يربوع
ذي ثلمة وقعت كأسد آدها
في العلم بين العالمين وقيع
كادت بها تطوى السموات العلا
والأَرض ترجف والجبال تميع
بقلوب أهل الأَرض منها مثلة
وبقلب أملاك السماء صدوع
من سره دفن العلوم فهكذا
دفن العلوم وهكذا التشييع
أو سره للبين توديع النهى
والمكرمات فهكذا التوديع
ليس العزيز على الردى بمعزز
بيد الزؤام ولا المنيع منيع
حظ الشريف من الردى وضريحه
يلقى المثال من المحل وضيع
قبض الردى الأوعال من قلل الحمى
ومضى به في حجرة اليربوع
يا راغباً في هذه الدُنيا أما
لك من مصائبها العضال مريع
تسهو وتلهو والردى لك لازم
ترجو الاناءة منه وهو سريع
ألهاك ما جرفته وجمعته
والجامع الأسوا لك المجموع
رقعت بالدنيا ومن يبلى بها
هي حية رقشاء وهو لسيع
تباً لذي الدنيا ومن يبلى بها
فالدين هتك هتك المرقوع
ونعيمها الصافي يكدره الردى
إن النعيم مع المنون ضريع
لا غصة كالموت إلا بعده
سم الحياة والبقاء نقيع
فامهد لمضجعك التقى كل امرئ
ما قمشته يداه فهو ضجيع
واعلم بأنك ميت يا ميتا
واعلم بأنك للبلا مدفوع
والموت لم يوجع منيباً وقعه
لكن فقدان المنيب وجيع
ولقد رأيت الحر ليس له بقا
لكن يبقى ذكره المرفوع
آها على فقد الذي قد برني
فيه ضنى وتأوه وولوع
أودى الذي أخلاقه أبقت لنا
كالمسك ذكراً في الندى يضوع
فكأنه سر تضمنه الحيا
بعد الممات وفي الحياة يذيع
أودى الذي كانت بنور هدائه
تهدى الأنام إلى الصلاح جميع
فكأنه نار على علم بدت
ليلاً لها كل البلاد تريع
أودى الذي قتل الهواجر صائماً
والليل قد أحياه وهو نجيع
فكأنه نبع حني هجيرة
وكأن صبحاً ليله المسفوع
وصل الصيام إلى القيام كأنه
صب بحب هوى غد مولوع
أودى الذي كانت له سير بها
قامت على كل العماد شروع
فكأنه أعطي النبوة والمنى
فهو المطاع وقوله المسموع
أودى الذي كان العفاف دثاره
وتضاعفت منه عليه دروع
فكأنه من خوفه وبكائه
فوق الفراش ممرض مصروع
أودى الذي كان الملائك دائماً
في داره لهم بها ترجيع
وكأنها البيت الحرام مقدسا
وكأنهم طير عليه سجوع
أودى الذي كان القضاء لأمره
طوع القياد كما يقاد تبيع
فكأنه حكم عليه موكل
وكأنه عبد عليه مطيع
أودى الذي في حلمه متثبت
ما قيل فيه زلة ووضوع
فكأنها الخصماء تلقى عينه
سيف يسل على الحود قطيع
أودى الذي في كل حي ناطق
أو أخرس منه عليه صنيع
فكأنه فيهم وهم في حكمه
شيخ يتيم في يديه رضيع
أودى الذي كانت مناهل كفه
بالسيب تفهق والعفاة شروع
فكأن في كفيه عشر سحائب
من كل واحدة جرى ينبوع
أودى الذي كان الضيوف بسوحه
صيف لهم يمضي به وربيع
فكأنهم ذو الهنائد كفه
روض رعته ولن تراع مريع
فاليوم أصبح ثاوياً تحت الثرى
عما يروم معبد ممنوع
درست ربوع منه في الأحيا وقد
عمرت به للقاسطين ربوع
من لي بمثلك بعد مسكنك الثرى
يا صالح متحمل زعزيع
هل إن دعوتك يا ابن بلحسن الرضى
أنت المجيب وللدعاء سميع
خلفتني سلو الحوادث كلما
نعت النعاة فإنني مفجوع
بي منك ما بك في الضريح فربما
أنت المريح وإنني لنزوع
وكأنني بدح من الحزن الذي
أورثتني عن أمه مخلوع
أبكي عليك وحق لي طول البكا
نفدت دموعي فاستهل نجيع
أبكي عليك وكل من وطئ الثرى
يبكي عليك وليس عنك يروع
أبكي عليك وقد يعظم لوعتي
فيك البكا والحُزن والتفجيع
أبكي عليك وقد بكت عندي العلا
وجماعة وجمائع وجموع
لو كان يعلم غاسلوك بلوعتي
تركوك لي عوض المياه دموع
بل ليت قبرك كان في عيني وفي
أحشاي واللحد المصان ضلوع
روحي فداك أقول كنت وما درت
روحي بأنك قبلها مبخوع
أنا بعد مسكنك الضريح بغصة
ما طاب بعدك في العيون هجوع
أنا بعد ما فارقتني في وحشة
ومن الزمان وأهله لقنوع
يا قدوة الأبدال هنيت الرضى
أنت الشفيع لك النبي شفيع
هذا السحاب بكى عليك بعبرة
للرعد فيه زماجر وبعيع
ولجنة الفردوس روحك روحت
وعليك من لطف الاله خليع
فمبارك عقباك فهو مبارك
عقب الغروب من الضياء طلوع
والاخوة الأبرار والأعمام هم
نعم الخلائف نهجهم متبوع
طابوا أصولاً والصلاح دليلها
والأَصل مهما طاب طين فروع
رفعت منابرهم لهم فسمت بهم
إن الرفيع ولو أهين رفيع
دين الأباضي صار منهم أبيضا
والعلم منهم زانه التوريع
عشتم بني عبد السلام بدولة
أنف العدو لكم بها مجدوع
وعليكمو بالصبر في بلواكمو
إِن الحلم بما أتيح قنوع
فالموت قنطرة على ظهر الرجا
عمرت وعابرها الأنام جميع


إذا اختفت في الهوى عني إساءته
أبدى تجنبه ذنبي قبل أجنيه
كذاك إنسان عيني لا يزال يرى
عيبي ولست أرى العيب الذي فيه


Ja, vor dieser Anmut Zauber,
Vor Hafisas Tanzesreigen
Wird sich noch berauscht die ganze
Gläubige Gemeine drehn!


Was ihr Treues uns erwiesen,
Sei von uns mit Dank gepriesen!
Was ihr ferner werdet bauen,
Sei erwartet mit Vertrauen!


O Graf! den Friedrich Augusts Güte
Zum Diener Seines Staats bestimmt;
Und der mit redlichem Gemüthe
Stets Theil an beyder Wohlfahrt nimmt:
Verdienste sieht man Dich erheben,
Kein blindes Glück hat Dich im Schooß:
Des Königs Weisheit macht Dich groß,
Und wird Dir noch ein mehrers geben;
Denn Deine Treue kann allein
Des fernern Wachsthums Bürge seyn.


O ztracených zemích mnohých,
Rodrigo to zavinil,
kterého žár lásky krutý
odsoudil i vyvinil.


A když slunce zapadne,
Dne příštího zprávy se naději;
A než se mi s tou zas vrátí,
Vždy bude se vděk mi zdáti
O tobě.


Weit beßer klingt es dort, wenn die bekehrte Ruth
Ihr in dem Gözendienst ersofnes Volck verschworen,
Wenn Hanna jeden Tag durch andachtsvolle Glut
Sich im Gebeth vertieft, sich in der Schrift verloren,
Wenn Esthers reiner Geist sich von der Welt entfernt,
Ja, wenn Eugenia in zwölfmahl sechzig Tagen
Nicht ohne großen Fleiß des Höchsten Bund gelernt,
Den die Apostel uns nebst Mose vorgetragen.


Wollen klagen mit hellem Schlag
Bis an den rosenroten Tag,
Züküht, züküht.


A v jiskrách slunce špičky jejich chví se
cos pochvalně si sdělují –
jak ti, kdož pojedli a napili se
a život sobě libují.


Sedmý rok již ani krůpěj rosy
nezvlažila zprahlé brázdy niv,
na kolenách pláče lid a prosí
o nebeský, svatý deště div,
tisíc obětí do chrámu nosí...
Na něm leží stejný žár jak dřív.


To vše uzavřel v knihu Kazatele.
I děl mu kdos: Co platný rmut a slina,
jež vrhl jsi na dílo stvořitele?
Přec ku polibku není žena líná,


Und ließe er mir nur den Kern,
Wollt's Fleisch alleine essen,
Schlüg' ich ihm in die Fressen!
Drum sagt, warum's mit großen Herrn
Nicht räthlich, Kirschen essen?


Wi der Comen außging nach Amsterdam sehr glükklich/
Als dem Befehl er kommen nach:
So wär auch Drabitz nicht verfallen in solch Ende/
Wo er gegangen wär befohlen zu Deinem Vater.
Er kommt nunmehr im Geist/ zeigt billichst seine Straffe/
Und hält der Welt und Euch Sich selbst zum Spiegel vor.
Er rufft: Wi mich das Thir zuletzt auch überwunden/
Nach beider Zeugen Art/ als sich mein Zeugniß endt:
So überwindt es Euch/ wo Ihr es nicht antastet/
Und wird Euch selbsten thun/ was Ihr ihm thun gesollt.


Las memorias se venden bien, pero su precio oscila.
Depende de si guardan árboles, lagos, travesuras de infancia,
columpios o lunas, algo que se llamó ideales
y también amores, abuelas tiernas, huesos, frutas.
Sí: los sueños ya suben mucho, y sobre todo algunos.
Y para poco gasto tenemos las de algunos que sólo cuentan
tiempos perdidos y que a los sumo fingen
llagas de sombra con rostros de tarde o de tortuga.
Nada es. Pero alcanza a cualquier bolsillo.
Yo ya siempre lo había dicho: las memorias
de los poetas castrados
nunca valdrán un duro.


燕颔鸢肩总属夫
几何人得上凌烟
且烦写在山岩里
野服黄冠看瀑泉


Ő szól: De ti, mézet győtő bolond méhek,
Rózsán, violákon itt mit szedegettek?
Ha mézet kerestek, azt nem itt lölitek,


Der schwarzen Locken Glanz wird, fast ohn' Unterscheid,
Bei dir der Schönen Rang entscheiden.
Auf Blonde stichelst du. Mich däucht, du gehst zu weit:
Sei klüger, Freund, und halt's mit beiden.


Holtom után vajjon mi lesz belőlem?
Vadfa lenni szeretnék az erdőben;
Ott lenne az én számomra jó tanya,
Egész világ engem ott nem bántana.


至老从生臭革囊
知他费了几盆汤
更言妙触宣明底
埋没光明古佛堂


Ó slzy nebes, co krok žitím chabý
provázel svit váš dojemný a bludný,
na velký myslím dvůr a na rov báby
a na večery blíž té staré studny...


¡oh si valiesen, si valiesen tanto
estos incendios en que yo me anego,
pues nacen llamas si cenizas riego,
que incendios con mis lágrimas levanto;


Wie klingst du doch so schön,
O Lied aus alten Tagen,
Auf Siegens alten Höh'n,
Da wohnen treue Sagen,
Der Väter Wort und Lust,
Der Väter Sitt' und Art
Wird noch in frommer Brust
Ein Ehrenschatz bewahrt.


„Érik a, érik a
Hisztérika
Nálamnál hűbb” stb.


que aunque todas las aguas del olvido
bebiese yo, por imposible tengo
que me escapase de tu lazo asido,
donde la vida a más dolor prevengo:
¡triste de aquel que por estrellas ama,
si no soy yo, porque a tus manos vengo!
Donde si espero de mis versos fama,
a ti lo debo, que tú sola puedes
dar a mi frente de laurel la rama,
donde muriendo vencedora quedes.


Již mu hlava sněhem vzkvítá –
stárne ten náš Táborita!


Der Glückliche, der hell der Liebe Leben zeigt,
Das ihm durch das Geäder seiner Äste steigt.


O väterliche Fluren!
Welch Tempe, welche Schweiz
Trägt eurer Wonnespuren
Unsäglich holden Reiz?
Hoch auf beschneiten Gipfeln
Und auf erzürntem Meer
Weht sanft aus euren Wipfeln
Erquickung zu mir her!


叶如华黍实如珠
移种官庭特葱茜
但蠲病渴付相如
勿恤谤言归马援


To všechno, co se stalo kdysi,
to bylo, ale není dnes,
rád mnoho člověk vysvětlí si,
co kdysi s těžkým srdcem nes’...
Soumraky, vizte, diskrétní jsou,
má milá, všude vůně jen...
Dnes opravdu Vám nechci lhát:
chci milovat, chci milovat!


Arglos und harmlos,
Glücklich ich bin,
Hör' ich das Böse,
Denk ich nicht hin!


E perché conosciuto avea il drapello,
ch'aiutò lui contra la gente infida,
esser de' suoi più cari ed esser quello
che già seguì l'insidiosa guida,
e Tancredi con lor, che nel castello
prigion restò de la fallace Armida,
ne la presenza sol de l'Eremita
e d'alcuni più saggi a sé gli invita;


檀槽一抹广陵春
定子初开睡脸新
却笑吃虚隋炀帝
破家亡国为何人


„Můj andílku!“ říkáš holce.
Anděl jest, však anděl zhoubce.


Ustrašen rychlo se smrčinou beře
Vévoda k bráně na lovčí svůj hrad,
V chasu pak najmutý zbujník se vdeře,
Jakož se v hustiny ukryje had.


	l'udranno sol queste felici arene,
questo d'Adria beato e chiaro mare,
porto de' miei diletti e di mie pene.


Und wir kamen ins Revier,
Wo umrauscht von alten Bäumen
Junge Stämmlein sonder Zier
Sproßten auf besonnten Räumen.


Dich ruf ich; gib mir deinen bittern Krug;
und siehst du mich auch bang mich von ihm wenden; –
da mir das Glück allein nicht Kraft genug,
so hilf denn du mein Tagwerk mir vollenden.


草阁衔杯记昔年
仕途荏苒各风烟
天寒落日沧江上
一笑相逢亦偶然


Mám zažehnat je dávným nadšením,
když ztajená v nich beznadějnost zplála?
Ne! – vždyť tam zdáli zřím tak libě-vábný stín,
že loď má s touhou míří k břehům svým,
by ji tam spoluplavců uvítal družný klín:
Dbejte, by v přístav šťastně doplavala!


De fuego son tus lágrimas, Finea.
En tempestad donde es el agua fuego,
la muerte es corto efecto de los rayos.


halle más presto el oro en tus despojos,
las perlas, el coral, la plata fina:
mas ¡ay que es ángel y llevolo al cielo!


Deine liebe Stimme fehlte,
Wie ich auch hinübersah,
Deine Fensterscheiben zählte,
Du bliebst fort – was sollt' ich da?


FANE-TOI, beau jardin dont j’aimais les odeurs,
Où s’attardaient, plaintifs et las, les vents rôdeurs.
Que périssent demain tes miels et tes odeurs !


Die Lust/ so überhäufft sich findet/
benimmt uns des Gedenkens Krafft.
Ie mehr sich Amors Gluht entzündet
ie mehr Verstand wird hingerafft.
Mein Sinn war dunkel/ gleich den Blinden
und kunte sich in sich nicht finden.


Von den Spielsachen
Zu Weihnachten,
Von den vielfachen,
Die sie brachten,


Das deuchte einem Schelm nicht recht,
Ein Ritter, doch von Sinn ein Knecht,
An Ehren mißgeboren,
Der sagt's dem König alles aus,
Der rüstet sich und schirmt sein Haus
Mit Wehr an Türmen und Toren.


Das ew'ge Wort! deß höchsten Kind/
Dein Trost/ dein Heil vnd Ruh.
Das Opffer Mensch vor deine Sünd
Spricht dir vom Creutze zu:
Ach! gib acht/ an diesem Ort
Auff's Mittlers letzte Wort.


Grad' vor der Laube steht ein Lindenbaum,
Den Rindenschnitt an ihm erkennt man kaum,
Sechs Jahresringe zeitigte die Linde;
Im Juni war's, jung war das Buchenlaub,
Der Winter kam mit Frost und Flugschneestaub,
Die braunen Blätter tanzten wild im Winde.


Denn im Sonn- und Mondenglanze
Und im stillen Sternenkranze
Lächelt mir ein Angesicht;
Hör' ich nicht,
Wie es spricht:
Wir sind ewig Licht im Licht?


Jiné trosky halí větve v šumotu,
jak by zakrývaly jejich nahotu,
jenom Velíš bez ochrany ční
u nejkrutší úpal sluneční.


Milé dítě, zdravé rozjímání
Pudí mě, bych vyjevila tobě
V poslední snad žití svého době
Osudů svých děsné kolotání. –
Jesti tomu téměř dvadcet roků,
Co jsem chotí milovanou byla,
Po manžela statečného boku
Na hradě tam zavltavském žila.
Manžel můj, vzor českého rytíře,
V rozbroji o kalich vášnivém,
Věren zůstal na dědictví svém
Staroslavné, svaté víře.
V jedné noci, v hrůzyplné době
Taboritů voj k nám přirazil,
Na hrad obořiv se, v kruté zlobě
Zlezl zdě a Vojnov vydobyl.
Hrozná noc – o děsné zpomínání!
Oheň – ryk a krve prolévání –
Manžel poraněný v hrozném boji,
Pustil duši v náruči ach mojí –
A já v mdloby mrákotu jsem klesla.
Když odtáhli z hradu zbořeného
Krvaví ti vrazi, tu mě nesla
Věrná družka z hrůzy této ven.
Já tu procitnu a volám svého
Manžela – své dítě – děsný sen
Trval – trvá .... paměti mé světlo
Potop se již ve stín hrobu černý!
Syna mého, jemuž čtvrté květlo
Jaro, unes’ panoš, Vít náš věrný,
Manžel přemilé mé Jarmily.
Hledaly jsme našich milých stopy –
Stopy krvavé se zjevily;
Muž tam mrtvý – v boku jeho kopí –
Bylť to Vít – kde však můj drahý Jan,
Jedině ví na nebesích Pán!
Vítova choť v děsném ulekání
Ku porodu tenkrát pracovala –
Nad věrnou se slitovalo nebe,
Neboť života pouť dokonala,
Porodivši, Ludmilo má – tebe!“ –
Ludmila tu lilie co bledá
Sepne ruce srdcem nad zbouřeným,
Oko k nebi pnouci, tamo hledá
Útěchu. Tu hlasem povznešeným,
Chvějícím se mluví žena dále:
„Matka tvoje v tajné hradu skrýše
Drahé klenoty mi vydobyla,
Za něž tento hrádek, luka, chýše
Pro tebe jsem, dívko, vyměnila;
Nebo ty jsi srdci mému,
Želem krutým ztrápenému
Anjelem milostným těchy byla.“
Ludmila teď hořce plakající
Na kolena kleká před ženou –
Tato klade ruku žehnající
Na tu hlavu zbožnou, milenou.
Nyní opět slova ženy zněla:
„K tobě volám, Pane na výsosti,
Z hloubí duše volám do nebes,
Aby na peruti archanjela
Klid se blahý, odlesk tvé milosti,
Na předrahou tuto duši snes’!
V duchu žehnám nyní syna svého,
Strašným osudem mi ztraceného;
Požehnání mateřské zde skládám –
Vše své hoře, bolesti a strasti
V této života posvátné době
Obětuji, věčný Pane, tobě,
O blahost jen syna svého žádám!....


Dios al César francés, cuyo deseo
fue el mundo sostener, cual otro Atlante,
como a un esclavo encadenó a una roca


– Jak možno, pošetilče, koupit věc tu? –


Vyšli jsme, bouř stále více rostla,
brzy balvan našli jsme, jenž právě
přikrýt mohl otvor naší sluje.
Jménem Páně pozvedli jsme paže,
jménem Páně napjali vše svaly,
ale darmo, balvan přikovaný,
jak by vrostlý v půdu pevně trčel,
a z propasti vedle cosi znělo
jako ostrý smích, snad stékající
byl to déšť, já nevím, nechci soudit.


Muže znám – to anjel prostý vrásky,
Duše jeho rovna jezeru,
Když se nachem leskne k večeru
A lesk ten jest oblesk boholásky.


父仇已屠脍
射草复何为
岂不念无益
其如罔极悲


Jasný Přízrak Mistra mého
zmizel v žlutých vlhkých mlhách,
a já opět žlutým světem
mlh a par jsem kráčel sám...


Když pak se i sklidí dvě tři zrna z klasu:
jedno z nich přec zase musí nazpět k Ďasu.


Pán, hle, potichu se usmívá,
na rohoži měkké křížem nohy,
pouta přitužuje truchlivá,
cety z plechu přišívá
robu za robem vždy podle vlohy.


Šedivou hlavou třás’, divil se, divil:
„Nejlepším světlem mým pták se živil!


Weill du mir stets geboten deine handt/
Ich habe die mitt schrecken sehn vergehn/
Die mir vndt dir Herr wolten wiederstehen/
Du hast mein ach/ vndt ihren trotz gewandt:
Drumb will ich/ weill ich werd' ein ader rühren
Dein wehrtes lob in meinem munde führen.


Süldő istennők, ím, elereszt
Vágyó arcom
Benneteket talán örökre már:
Veronikákul
Asszonyibb nőket hív a kereszt.


Und so lang du das nicht hast
Dieses: Stirb und werde!
Bist du nur ein trüber Gast
Auf der dunklen Erde.


Come Kinsman (said the little God)
Put off your Wings; lay by your Rod;
Retire with Me to yonder Bower;
And rest your self for half an Hour:
'Tis far indeed from hence to Heav'n:
And You fly fast: and 'tis but Seven.
We'll take one cooling Cup of Nectar;
And drink to this Celestial Hector —


Das er euch, die sein wort hie lehrt,
beistand das sein wort fruchtbar werd,
Das er euch, die sein wort auch hört,
durch sein Geist segne, der es mehrt.


Jsem chudá jen švadlenka,
však s klýdným srdcem svým
u jehly i přádénka
svůj život protrávím;
mé tiché živobytí
je práci určené
a co chci více míti,
je-li spokojené!


Ó první noci úchvatná
nad hroby! Hrůza závratná
plá z lemu tvého pláště dnes
od siré země do nebes,
a chmury výš, hloub řeky sten,
a v nebi Bůh tu svědky jen!


Mért mégis az arcon e néma ború,
Felhői között mire érik a bú?
Lelkére mi rémletek árnya vonúl,
Hogy felriad álmai karjaiból?
Mért hölgye szelíd ölelése helyett
Nyujt durva vitéznek orozva kezet,
S hozzája titokteli éjfeleken
Véralku felett tanakodni megyen?
Oh szent haza! érted ez aggodalom,
Mely nem hagy örűlni a szűz karokon:
Éretted az égiek asztalitól,
Hol szüntelen örömek éneke szól,
Szent isten imádatos arca elől,
Bár ülne sugárai jobbja felől,
Fölkelne a honfi s dicső nevedért
Eljőne csatáidon ontani vért.
S esküdve az alku az égbe megyen:
Nagy Hunyadi bajnoki címeiben
Fog küzdve kiállni a síkra Kemény,
S vagy győzni vagy esni a hír mezején.


Mein Liebling, den ich siebzehn Erndten
Gekannt, gewünscht, gehofft, geliebt,
Ach, der ist unter den Entfernten
Da, wo Gefahr das Zelt umgiebt!


Zpomínám doby,
kde hlučná hudba
kolem nás hrála,
kde však jen Tvojí
líbezné mluvy
lehounké vání
znělo mi v duši.


Geheiligt und verklärt schon hier
Schwebt er hinauf zum Lichte;
Sein Blut weiht er Erlöser, Dir!
Er sieht des Himmels Liebeszier
In göttlichem Gesichte.


Euch Brüder hätt ich bald vergeßen,
Euch, die ihr nebst der deutschen Treu
Mit mir viel Nächte durch geseßen;
Sagt, ob wo etwas Beßres sey,
Als hier bey Pfeifen und Camin
Die Welt mitsamt den Grillen fliehn.


Tam z posekané husté trávy
vanula vůně otavy
a doleji ten potok hravý
se vkrádal v náruč doubravy.


Nun wir wollen uns gedulden,
Biß ihr eure späte Schulden
Nach Weynachten richtig macht:
Vnterdessen wünsch ich beyden,
Zu den angefangenen Freuden,
Eine wunder-süsse Nacht.


Tout en laissant aux rois les noms dont on les nomme,
Le poète luttait fermement, comme un homme
Épris de liberté, passionné pour l'art,
Respectueux pourtant pour ce noble vieillard.
Il disait : — Tout est grave en ce siècle où tout penche.
L'art, tranquille et puissant, veut une allure franche.
Les rois morts sont sa proie ; il faut la lui laisser.
Il n'est pas ennemi ; pourquoi le courroucer,
Et le livrer dans l'ombre à des tortionnaires,
Lui dont la main fermée est pleine de tonnerres ?
Cette main, s'il l'ouvrait, redoutable envoyé,
Sur la France éblouie et le Louvre effrayé,
On l'épouvanterait — trop tard, s'il faut le dire —
D'y voir subitement tant de foudres reluire !
Oh ! les tyrans d'en bas nuisent au roi d'en haut.
Le peuple est toujours là qui prend la muse au mot,
Quand l'indignation, jusqu'au roi qu'on révère,
Monte du front pensif de l'artiste sévère !
— Sire à ce qui chancelle est-on bien appuyé ?
La censure est un toit mauvais, mal étayé,
Toujours prêt à tomber sur les noms qu'il abrite.
Sire, un souffle imprudent, loin de l'éteindre, irrite
Le foyer, tout à coup terrible et tournoyant,
Et d'un art lumineux fait un art flamboyant !
D'ailleurs, ne cherchât-on que la splendeur royale,
Pour cette nation moqueuse, mais loyale,
Au lieu des grands tableaux qu'offrait le grand Louis,
Roi-soleil, fécondant les lys épanouis,
Qui, tenant sous son sceptre un monde en équilibre,
Faisait Racine heureux, laissait Molière libre,
Quel spectacle, grand Dieu ! qu'un groupe de censeurs
Armés et parlant bas, vils esclaves chasseurs,
À plat ventre couchés, épiant l'heure où rentre
Le drame, fier lion, dans l'histoire, son antre ! —


Spíš dudy své bych rozdupal
a rval si šedé vlasy,
vždyť celý svět by se mi smál,
že hrál jsem před lotrasy.


Když kdys – ach, tolik tomu let,
klekání odpěl zvon,
hlas trubky s cesty ve ves slét.
Oj pošta, postillon!


Bang' aufschauernd, nicht selten erreicht von dem stiebenden Dunstschwall,
Saßen die Mägdlein und schauten mit süßer Angst dem Tumult zu.
Thecla gedacht' an Amalrich; und einen der alternden Männer,
Welche saßen, des Garns wahrnehmend, fragte sie freundlich:


Literatura naše
jako horká kaše,
kocour historik pln nesnází
kolem dokola ji obchází;
jen se oblizuje,
po ní pokukuje:
Jiný sní mu kaši, když se vzdálí,
pustí-li se do ní, tož si hubu spálí.


夜宿黄云坞
秋登碧玉楼
归时一片石
见月过罗浮


So duckt und büßt der Jammermann
Und feindet jeden andern an,
Der, so wie er, nicht büßen kann,
Weil er nicht das, was er, getan.


Tous passèrent ainsi dans leur éternité ;
Prompte mort, d'une paix bienheureuse suivie.
Pour la Dame, en un cloître elle acheva sa vie.
Que Dieu la juge en son infaillible équité !


Le jour ne perce plus de flèches arrogantes
Les bois pleins d’ombre tiède et de rayons enfuis,
Et c’est l’heure troublée où dansent les Bacchantes
Parmi l’accablement des rythmes alanguis.


»Du sollst es Niemand sagen!« und
Zwei Augen sah ich leuchten,
Und wie auf einem frischen Mund
Zwei Lippen leicht sich beugten.


Ne, že bys zapomněl na silnic bílý prach,
ne že bys uzavřel v kraj širý okénka.
Hleď, poznej, pamatuj. Než odhoď starý strach.
Dům klidný asylu ti dává myšlenka.


Et notre rire étant celui de l’innocence,
Il éclate et rugit dans la toute-puissance
D’un bon orage plein de lumière et d’air frais.


يكلفني مولايَ رجعَ جوابه
وما لتعاطي المعجزات وماليا
أجيبك للفضل الذي أنت أهلُه
وأكتب مما قد أفدت الأماليا
فأنت الذي طوَّقْتَني كل منة
وأحسبت آمالي وأكسبت ماليا
وأنت الذي أعدى الزمانَ كمالُهُ
وصيَّرت أحرارَ الزمان مَواليا
فلا زلت للفعل الجميل مواصلاً
ولا زلتَ للشكر الجزيل مُواليا


Du büst lütt un pipig, Lurwig,
as 'n oll pipsig, mitig Hohn,
strakst di mit de Dirns to hüpig,
un du magst nich girn wat don.


Foco de luz, Edén privilegiado
que respetan tal vez las tempestades;
alcázar de esmeralda fabricado
por Aquel que gobierna las edades;
paraíso de flores habitado
por feronias, ondinas y oreades;
en ti de Dios lo grande se retrata,
y al visitarte el pecho se dilata.


Wenn irgendwo ein Kindgewesensein
tief in mir aufsteigt, das ich noch nicht kenne,
vielleicht das reinste Kindsein meiner Kindheit:
ich wills nicht wissen. Einen Engel will
ich daraus bilden ohne hinzusehn
und will ihn werfen in die erste Reihe
schreiender Engel, welche Gott erinnern.


i̇ster serseri deyin bana, ister ayyaş;


Chi vedesse ser Pepo incavallare
ed anitrir, quando sua donna vede,
che si morde le labbra e vuol razzare,


君子堂开邓子题
君子去后遗人思
后来居守者谁子
太丘恺悌吾无疑


Oba běží s polínkem:
„Kde je?“ – „Utek okýnkem.“
„Zamknout máš!
jaká jsi to děvečka,
že líp svého věnečka
nehlídáš?!“


Er ist's, den uns der Donn'rer nahm;
Der schrecklichste von allen Engeln kam.
Sein Blick ist Glut! Von seinem Flügel
Rauscht Tod und Mitternacht.
Unter dem Fußtritt beben die Hügel,
Wie von dem Lärm der Schlacht.
Er streckt sein Schwert! Mit weggewandtem Blick,
Gleich Stratons weggewandtem Blick,
Als Brutus seinen Stahl durchrannte,
So streckt er's hin auf Ihn!
Und plötzlich fällt das Herz der deutschen Lande
Wie von Gewittern dahin.


Hör mich du arme Pilgerin,
Die zu Wallfahrten hast den Sinn,
Nicht wollest du vorüber gehen,
Bey diesem Bilde bleibe stehen,
Erfrisch allhier die müden Füß,
Maria hier die Mutter süß
Ganz ruhig stehet und wartet,
Ob du bist gut geartet.


Herr! der du unsre arme Seele
Auf Deinem Mutter-Herzen trägst,
Und an der Werkstatt ihrer Höhle
Stets neue Treu vor Augen legst;
Erhalte uns nach Deinem Willen,
Bis jedes sich, Du Seelen-Mann,
In Deinen blutgen Wunden stillen,
Und Deines Joches rühmen kan.


„Ty ji nyní znáš tu vinu celou,
Vinu básníka i osudu;
Víš teď, jak se pěvec s myslí smělou
Do skeptických zabral přeludů,
Víš to, že on s duší v lásce vřelou
Ve své lásce nebyl bez bludu...
Však že báseň skončil beze sňatku,
Že měl ženskou věrnost za pohádku –
Toho nepředhazuj jinochovi,
Toho nepřipisuj hrobníkovi,
Který ve svých vášní plachém zmatku
Sám hrob kopal míru srdce svého,
Až pak, stana sotva na začátku
Svého povolání důstojného,
Rychlým pádem do hrobu byl skácen,
Nadějím pak vlasti navždy ztracen.


Sie klettert hinunter ein Trepplein schief
Und schleicht hinab in den Garten.
Die Sonne schlief, und die Grille schlief.
»Hier will ich sitzen im Grase tief,
Und der Sonne will ich warten.«


Mnich, pane, jenž tě zlákal,
to nebyl Boží mnich,
to vlk byl, to byl šakal,
žádostný statků tvých.
Když odtáhl jsi v zbrani,
on s harfou přišel sem
a zpíval před tvou paní
s milostným zápalem.


Schweigen müssen Uhr und Zeit,
Sehnsucht spielt auf blauen Geigen,
Und wie einst auf Märzenauen
Werden Balken in den Räumen
Wieder kühn zu Knospenbäumen.
Und auch taut im Mond wie Eis
Lautlos deines Spiegels Glas,
Will mir Heimlichkeiten zeigen,
Die der Spiegel nie vergaß,
Er, der zärtliche Vertraute,
Der nur lebt von deinen Augen
Und in deine Sehnsucht schaute.


Dice l'autore e 'l libro me dimostra,
prima che fusser nella piazza scorti,
più di trecento della gente nostra
furon da que' Pagan feriti e morti.
In sulla piazza ciascuno s'inchiostra,
guardando tuttavia e guerrier forti.
Già era matutino e più passato,
quando ognun la battaglia ha cominciato.


Le monde est assez grand pour moi :
Tout m'appelle au loin, tout m'avive,
Et je vais de mon aile vive,
Égayer la vitre du roi.
Je vole plus haut que-la loi :
Le monde est assez grand pour moi !


až budu sám...


Do bujného vjíždí sadu,
sadem přímo k branám hradu,
vrátný kloní před ní bradu,
pyšně vchází, vlečku vzadu.


Da po' che consentisti,
lo figliol concepisti,


O Gustav! Gustav!


Siete veces ha dado el cielo vuelta
del pez de plata al vellocino de oro,
mientras ausencias y desdichas lloro,
dándome amor su gloria en pena envuelta.


Da, hoch aufwitternd, aus dem Tann
Der Rothirsch zieht zur Tränke:
Das Häslein legt die Löffel an,
Gleichwie wenn's überdenke,
Ob's noch ein wenig schlummern mag:
Dann schießt's mit hohem Satz zu Tag,
Denn hoch ob Schäfers Pferche
Singt schon die Heidelerche.


诗人浪作水仙歌
我欲题诗为止哦
采石浊流浑彻底
夜涛安得见嫦娥


Der König lächelte: »Nun hör' Er, Herr,
Ich will's Ihm glauben; keiner ist der Tor,
Sich dieses Zeichens ohne Not zu rühmen,
Dergleichen sagt nur, wer es sagen muß,
Der Spott ist sicher, zweifelhaft das andre.
Poète allemand! Ja, ja, Berlin wird Weltstadt.
Nun aber sag' Er mir, ich les' da täglich
(Verzeih' Er, aber Federvieh und Borste
Wohnt auf demselben Hof und hält Gemeinschaft),
Ich les' da täglich jetzt in den Gazetten
Von Menzelfest und siebzigstem Geburtstag,
Ausstellung von Tableaux und von Peintüren
Und ähnlichem. Ein großer Lärm. Eh bien, Herr,
Was soll das? Kennt Er Menzel? Wer ist Menzel?«


Erst ist, vergleichbar einem wilden Schwan,
Er majestätisch durch die Luff gezogen
Und stieg dann nieder in den Ocean
Und spielte mit den grüngewellten Wogen.
Doch bald verlockte ihn der nahe Strand
Und hinter sich liess er das Meergebrause
Und ging mit Riesenschritten übers Land
Und hielt dann Rast in einer Felsenklause.


Von diesem Most, den ich noch keinem zugebracht,
Daß er ihn nicht gleich fühlbarer gemacht,
Von diesem Moste will ich trinken.
O Phillis! siehst du ihn nicht winken?
O liebe Phillis, laß uns trinken!


Žít znova, znova základ položit
a stavět hned, nešetře námahy,
na skále jen a za stavivo vzít
jen mramor krásy, ocel povahy.


Mindezen ichorok egy borzasztó fölleg-idomban
Összefolyának a lég közepén s nagy tóba szakadtak.
E tóból - iszonyú! de való - egy ezerkaru órjás
Szörnyeteg álla elő, rettentő vízi polypus.
Ez maga egy nagy has - hasa egy tó medre magában,
Karjai, mint ugyanannyi csatornák, messze kinyúlnak,
Rettenetes szájok tátongván mindenik ágnak
Végén; és az a jó, hogy még a csillagok akkor
Fényesen és tisztán nem voltak az égre kirakva,
Máskép elnyeli mind e falánk irtózatos állat.


Co chceš zase? Jesti lépe
rozmazleným sloužit dětem!“
Twardowski hned hlavu vztyčil: –
„„Co chci? Dnes chci letět světem!““


Onde noi lieti ringraziamo Amore,
Che a riva sì felice scorti n'ave,
Né degno era che desse il buon signore
Men dolce porto a sì leggiadra nave:
Adunque, donne mie, con tutto il core
Di servire ad Amor non vi sia grave;
Poiché è signor, che tanto vale e puote,
Siate sempre d'Amor serve e devote.


seniha'yı koydular ol solgunluğa


O du mein Stern und süßer Trost,
Du Schein von ferne, tiefer Klang
Aus Weiten, wo das Glück mir wohnt, –
O Mädchen, das ich nie gesehn!


Temný Žal se bludně krajinami plouží,
dechem život mrazí, v čelo vrásky ryje,
láme křídla duchu, který vzlétnout touží,
a zaráží srdce, které láskou bije.
Hle, kam vkročí nohou, všechno kvítí vadne
a poušť němá zívá, kam zrak jeho padne.


Nun übe dein Strandrecht, Helgoland,
Befrachte die Körbe und fülle die Flaschen!
Die Alten zechen, die Jungen naschen
Und spielen Granatenball am Strand.
Ein Zauber verwandelt das Inselland,
Daß wie ein Orangenhain in Düften
Es schwimmt, umhaucht von italischen Lüften.


Und Greises Segen sank aufs Kind;
Sein Wort, es drang ins Herz:
Er ward der Völker Heil und Licht,
Israel's Ruhm und Schmerz,
Ein Fels zum Fall und Auferstehn,
Der Mutter Schwert ins Herz.


Ausser den Schranken der Zeit,
Ohn' Empfindung des Augenblicks,
Dem der Augenblick folgt, schauet er nun
Deine Herlichkeit, Heiliger! Heiliger! Heiliger!


安宅旷弗居
浪自分彼己
傥由恕门归
天下一人耳


Wär' ich wie ihr, ihr sommerlichen Schwalben,
Ich wandert' aus von dieser öden Heide;
Ich schwör' es euch bei meines Herzens Leide,
Ihr seht's nur nicht, der Herbst ist allenthalben.


Brimmer Tod du liegst gebunden/
Teufels Krafft ist überwunden/
Höllen-Macht und Höllen-Qwaal/
Vns entnommen allzumal.


„Pokyň, nechť mne na smrt vedou,
Smyslí muky neslýchané!
Zplésám, jestli tváří bledou
Na trápení zhlídneš pane!
Jaká rozkoš volně mříti,
Otcy kruhy stříti.“


Er greift, als spiele er Harmonium.
Kaum hat der Tod den kahlen Kopf gesenkt,
Legt schon ein andrer sich die Haarschnur um.


Sad založ cností spanilých si v srdce,
V pout dají rajské se radosti na svět
A celým slastí oborem si ujmou
V tobě obydlí.


Fürst der Legionen Gottes, Herzog über unsern Bund,
Wer ergreifft das Creutz-Panier, wer ermahnt den Bund, zu streiten?
Meister von gelehrter Zunge! Geist des Höchsten! schweigt Dein Mund:


睡鸭香销烟霭浓
化为云气总从龙
谁知一片帘前雨
远隔巫山十二峰


襄阳才子得声多
四海皆传古镜歌
乐府正声三百首
梨园新入教青娥


A kakas forgó szavakat szól,
a néni a tyúknak magot szór
s a kenyerek erősen, bízva,
kelnek,
harangszó ömlik a Tiszába,
frissen, nyujtózva kel a lárma,
derékig mosdok s a vizet
reápacskolom fejemre.
Oly hűsen, tisztán símul hozzám,
úgy ring a tálban, úgy zenél,
mint a danoló lányok melle.
Kitárt ajtómon szellő jön be,
szaglász, vigyorog diadallal
s mint rozsvetésben kisgyerek,
édesen rúgkapál hajamban.
Álmomban kazalról gurultunk,
rózsámmal bukfencet vetettem,
tótágast állnék most is én,
de már munkába kell sietnem.
Fürgén, vigan viszem magam,
most úgyis én vagyok a legszebb
és szépet, tisztát kell már egyszer
fölmutatni az embereknek.
Szeretnek majd, ha eljövök,
szeretnek, mert közöttük voltam,
együtt jártuk a széles utcát,
zápor előtt velük loholtam.
Az apókkal és az anyókkal,
akik ráncaim tervét hordják,
fiúkkal - s lányokkal, kik munka
után a mellüket kibontják.


قُلْ للخُطوبِ إليكِ عنّي إنّ لي
في الخَطبِ عَزْمَا مثلَ حدِّ المُنْصُلِ
لا يستكِينُ لحادثٍ مِن نكبةٍ
طرَقَتْ ولا يَعيا بأمرٍ مُشكِلِ
يَلقى الخطوبَ إذا دَجَت أهوالُها
بالصّبرِ حتى تَضمَحِلُّ وتَنجلِي
تنجابُ عنه الحادثاتُ إذا عَرتْ
عن قُلَّبٍ ثبْتِ العزائِمِ حُوَّلِ
قد جرّبَ الأيامَ حتى خِلتَه
يُبدي له الماضي خَفِيَّ المُقبِلِ


细雨薰风未熟梅
仙禽啄实下莓苔
夏芳将尽无多景
红白葵花相背开


¡Alguien toca mi mano en este instante!
¡Alguien por mí secretamente escribe!
¡Hay otro oído que en mi ser percibe
pitagórica música distante!
¡Exploro mi terrígeno semblante:
todo es igual en él, que alza y exhibe
su diaria identidad, donde recibe
lo mismo el sol que la lunar menguante!
¡Pero algo modifica sus moléculas,
como cambian sus iris las nubéculas
desintegradas que la noche enfría!
¡Es mi gemelo cósmico, el que lanza
su peso celestial en la balanza,
si el otro hacia la Muerte se extravía!


Was ist es dort? Ein anmuthsvolles Ringen,
Ob Einer leisten solle, ob genießen,
Ob füllen oder leeren bloß die Schaale.


El cabello lo pintaron de rojo,
los ojos los hicieron de piedra negra,
las orejas fueron de bronce,
la nuca la figuraron de ausencia.


Mehr trübt der Nebel, wenn, was du thatest, du
Selbst redest; mehr noch, wenn du ihm Schimmer giebst:
Auch schafst du diesen nicht, durch kleiner
Blössen Enthüllung, zu Licht der Wahrheit.


Ich mag nicht Kraft, Gewalt, Kunst, Weisheit, Reichtum, Schein;
Ich will nur als ein Kind in meinem Vater sein.


Der Zweifel, der mir schwarz oft nachgestrebet:
Ob Güte sei? durch sie ward er erhellt;
Der Mensch ist gut, ich weiß es, denn sie lebet,
Ihr Herz ist Bürge mir für eine Welt.


Immer kämpfen, immer streiten
Und das lohnt doch wahrlich nicht –
Und das Recht hat viele Seiten,
Und der Friede, er ist Pflicht.


Vinha ao touro pedir, dos músculos de guaxo
A rigidez, para jamais viver por baixo,
Para jamais recuar de façanhas audazes...


Durch die Büsche winden Sterne
Augen tauchen blaken sinken
Flüstern plätschert
Blüten gehren
Düfte spritzen
Schauer stürzen
Winde schnellen prellen schwellen
Tücher reißen
Fallen schrickt in tiefe Nacht.


كأنّ جَنَى القُوطِيّ في رَونَق الضّحَى
وَقَد حَمَلَتهُ رَاحَةُ الوَرَقَاتِ
نُهودُ عَذارَى زُحزِحَت عَن مَقَرِّها
فَقَامَت على الأَطراف والحَلَمَاتِ


In centonovella ich lase,
wie zu Florenz vor zeiten sase
ein jung edelman, weit erkant,
Fridrich Alberigo genant,
der in herzlicher liebe brennet
gen einem edlen weib, genennet
Giovanna, an gut ser reiche,
an eren stet und gar lobleiche.
der edelman stach und turniert,
zu lieb der frauen lang hofiert;
sie aber veracht all sein liebe,
an irem herren treulich bliebe.
Gar reichlich Friderich ausgab,
bis er verschwendet große hab;
entlich verpfent er all sein gute,
zug auf ein sitz und in armute,
nichts dan ein edlen falken het,
mit dem er teglich baißen tet
und nert sich aus eim kleinen garten,
des er auch tet mit arbeit warten.


Eine weiß ich wohl zu finden,
Der ich Vieles gönnen mag;
Offen steht mir ihre Pforte,
Und es kennt mich ihr Gemach.


Však ráno zase
v lesku a jase
v nové vzplá kráse!


S mint látja a beteg képén a hű szem
A lassan terjedő halványodást:
Felösmerém mezőn s lombfedte bércen
A még alig tetsző baljós vonást,
Mely a dal-, fény-, s mosolygó képletekből
Csendet, homályt s bús hervadást jövendöl.


»So muß ich,« rief der alte Mann,
»Den Wiking selbst bestehn,
Auf, legt mir Helm und Harnisch an
Und stützet mich im Gehn.«


Pak tmavé vody stáří jsou ti blíž, –
ó bouři smrti hučet neslyšíš?
Loď pod hladinou klesá v lůno vod
v té chvíli, mžikem, slední mizí hrot.
Snad potápěči někde blízko jsou
a zlato, jež tam bylo, vynesou!


The Father ceas'd.
From ev'ry mouth burst forth — as if  soul,
voice, through all the army reign'd — "We go!"
Inspir'd thus by the Priest's heroic charge,
Each seem'd to press to be the  victim;
Their souls on fire, were eager to depart
The earthly sphere, and seise on their immortal crowns.
Thus rapt, the soldiers pass; and through the gates,
Like mists exhaling from the earth's moist bosom,
Spread on the surface of the hostile plain.
The gates shut close their wide-extended jaws,
— Shut close for ever, on the valiant youths,
Whose feet now leave them — to return no more:
But they, by  hopes than life inspir'd,
March on; whilst Night her curtain closer draws
To hide their progress from the watchful foe.
In vain the night her sable curtain draws,
And bids the stars keep hoodwink'd in their course;
For faithless Echo to the  guard
Betray'd the distant sound of pacing steps.
From guard to guard the hasty signals fly,
And shoot like meteors through the dark expanse.
The Infidels, alarm'd, seem all in motion,
Whilst the faint quiv'ring lights, that lately serv'd
To guide the hunters in their dang'rous chace,
Now blaze and multiply, till all the camp
A vast illumination seems, that gilds
With dreadful splendor the surrounding gloom.
Our troops, undaunted, quicken as they tread,
And hasty marching grows to eager speed.
To arms! to arms! the scar'd besiegers cry.
Your arms are here! th'advancing foe replies,
— Thirsting to drench their swords in  blood!


Hát a bocskor?


- Én bűnös kéjt vadásztam, - tudva bár
Azt a sivár átkot, mely rajta van; -
Lábbal tapodtam hűséget, frigyet;
Eszeveszett valék és fajtalan;
A drága nő szivét meggyilkolám,
Szétszórtam édes, szép családomat!
Hah mily örvény...! menten alábukom,
Ha kezed, oh Isten, nem támogat!


Od září severních
k problémům gravitace
neviditelná práce
atómů půdy i éterních.


Auf einmal hört ich's wie Gesang,
Und glänzend stieg's hernieder
Und sprach, mit hellem hohen Klang,
Das Waldtal sprach es wieder:


Oder wenn er an der knöchernen Hand des Greisen
Abends vor die verfallene Mauer der Stadt ging
Und jener in schwarzem Mantel ein rosiges Kindlein trug,
Im Schatten des Nußbaums der Geist des Bösen erschien.


Ty stíny mrtvých otců přišly v chvat
zdroj poslední své krve uvítat,
kmen mladistvý, jenž jako bleskem sťat
se navždy k zemi zřítil,
a každý ránu tu jak též by pad’,
až v středu srdce cítil!


„Messze hazába,
Amerikába
szállnék én,
tengeri hantra
vízi kalandra -
járnék én:
metszve a szárnyam,
ajtóm zárván,
tömlöcös árnyon
tengem árván
tengeri hantra
nem szállok
vízi kalandra
nem járok.”


Над морем красавица-дева сидит;
И, к другу ласкаяся, так говорит:
«Достань ожерелье, спустися на дно;
Сегодня в пучину упало оно!
Ты этим докажешь свою мне любовь!»
Вскипела лихая у юноши кровь,
И ум его обнял невольный недуг,
Он в пенную бездну кидается вдруИз бездны перловые брызги летят,
И волны теснятся, и мчатся назад,
И снова приходят и о берег бьют,
Вот милого друга они принесуО счастье! он жив, он скалу ухватил,
В руке ожерелье, но мрачен как быОн верить боится усталым ногам,
И влажные кудри бегут по плечам…
«Скажи, не люблю иль люблю я тебя,
Для перлов прекрасной и жизнь не щадя,
По слову спустился на черное дно,
В коралловом гроте лежало он—
Возьми!» — и печальный он взор устремил
На то, что дороже он жизни любиОтвет был: «О милый, о юноша мой!
Достань, если любишь, коралл дорогой»С душой безнадежной младой удалец
Прыгнул, чтоб найти иль коралл, или конеИз бездны перловые брызги летят,
И волны теснятся, и мчатся назад,
И снова приходят и о берег бьют,
Но милого друга они не несу


Ó Maria, mal sabes o fadário
Que o moço bardo arrasta solitário
Na impotência da do
Quando vê que debalde à liberdade
Abriu sua alma - urna da verdade
Da esperança e do amor!
Quando vê que uma lúgubre coorte
Contra a estátua (sagrada pela morte)
Do grande imperador,
Hipócrita, amotina a populaça,
Que morde o bronze, como um cão de caça
No seu louco furor!
Sem poder esmagar a iniqüidade
Que tem na boca sempre a liberdade,
Nada no coração;
Que ri da dor cruel de mil escravos,
— Hiena, que do túmulo dos bravos,
Morde a reputação!
Si quando vejo, ó Deus, que o sacerdote
As espáduas fustiga com o chicote
Ao cativo infeliz;
Que o pescador das almas já se esquece
Das santas pescarias e adormece
Junto da meretri
Que o apóstolo, o símplice romeiro,
Sem bolsa, sem sandálias, sem dinheiro,
Pobre como Jesus,
Que mendigava outrora à caridade
Pagando o pão com o pão da eternidade,
Pagando o amor com a luz,


»Die Mutter steht im Wege,
Die Mutter sie muß fort,
Wenn ich auch Hand anlege –
Dies ist mein letztes Wort.«


Vidíš ta města? –
Kamkoliv šine se zor,
jedno vše jařmo!
Přede mnou k severu, na jihu za mnou,
jeden vše útisk a vzlyk,
k západu na levo, k východu v pravo,
váda a křik – – –


Soulève ta paupière close
Qu'effleure un songe virginal ;
Je suis le spectre d'une rose
Que tu portais hier au bal.
Tu me pris encore emperlée
Des pleurs d'argent de l'arrosoir,
Et parmi la fête étoilée
Tu me promenas tout le soir.


Da sah man wie die Veste bey Willisow hell brennt,
Den Herzog mit dem Heere ein jeder daran kennt.


Ziska will den Namen ›Freiheit‹,
Der sein Herz zu Taten schwellt,
Tief mit seinem Heldendegen
Schneiden in das Mark der Welt.


To Psyché a genia rozžehnutí,
hádanka chará, v ráz vzplají a pstrý
se genre zrodí z popěvku, gnom hry,


E che madonna mia, che al mondo è un sole,
tu abbi al tuo volere io ne son certo,
ben che dotata sia d'ogni virtute.
Ma scolta le devote mie parole,
risguardo el mondo, che serìa diserto
se 'l fessi privo di tanta salute.
Le lingue serien mute,
perduto el nostro bene,
e d'infinite pene
albergo ogni omo di tormenti e doglia.
Serìa la terra senza fiori e foglia,
el ciel senza le stelle, el mar senza onde;
però prego tu voglia
lasciar costei e contentarti altronde.


Wo bist? komm an! – er taucht und dreht
Die Augen rings und schwimmt und späht
Und sucht den grimmen Feind verwegen;
Da schießt das Untier ihm entgegen,
Weit gähnt ihm zu der Rachenriß
Und fletscht nach ihm das Mordgebiß.
Doch denkt er nicht der eignen Sache,
Nur Rache, seinem Toten Rache.
Tief in des Meeres Einsamkeit
Und Dämmerung beginnt der Streit,
Wild, atemlos, still; wer bezwungen,
Wird stiller nicht, als er gerungen,
Der Dolch, die Zähne sind gezückt,
Das Auge nah dem Auge rückt.


Otro tiempo lloré, y agora canto;
canto de amor mis bienes sosegados;
de amor lloré mis males tan penados,
que por necesidad era mi llanto.


Mas do valor de um Sá, da grão fortuna
Dará o Índico mar eterno indício,
E será de Ceilão forte coluna,
No tempo, que irá toda em precipício.
Este, os Céus querem, que as virtudes una
Exercendo feliz o heroico ofício:
E se verão no ilustre Constantino
Em ser humano assomos de Divino.


Za nocí kdos’ přijde, ani slova nedí,
smutné oči ze tmy vyčítavě hledí.


A hned se mu čelo jasní
a rumění bledá líce –
neb ten, jenž tam v dřevě visí,
trpěl než on ještě více.


每愧铜盘走柘丸
忽惊檀轴卷丝阑
真成敝帚千金享
笑唤诸雏挂壁看


Wie? Soll ich deinen Ruf nicht hören?
O ja!
Ich bin auf dieser Hochzeit da,
Und werde sie durch mich beehren.
So hab ich noch zuletzt gewonnen.


Die Schönheit rührt, doch nur die Anmuth sieget,
Und Unschuld nur behält den Preis,
Die Unschuld die von keiner Schminke weiß
Und überwindet und nicht krieget,
Und mehr allein durch ihre Reitze wieget,
Als aller Kunst gemeßner Modefleiß.


O Gottes Stadt, O himmlisch Liecht,
O grosse Freüd' ohn' Ende,
Wenn schaw ich doch dein Angesicht,
Wenn küß' ich dir die Hände?
Wenn schmeck' ich deine grosse Güte?
O Lieb, es brennet mein Gemüte.
Ich lig' und seufftze mit Begier,
O allerschönste Braut, nach dir.


徙倚高枝凌短鬓
摘来杯里注春愁
也知一别扬州去
他日相思洛水头


Albanie/ der schönen augen licht/
Der leib/ und was auff den beliebten wangen/
Ist nicht vor dich/ vor uns nur zugericht/
Die äpffel/ so auff deinen brüsten prangen/
Sind unsre lust/ und süsse anmuths-see.
Albanie.


Mich hätt, eh ich den Ruhm geschmeckt,
Die erste Kugel hingestreckt,
Nachdem mein Söhnlein mir gestorben,
Mein Weib treulos mirs Bett verdorben.


Herangedämmert kam der Abend,
Wilder toste die Flut,
Und ich saß am Strand, und schaute zu
Dem weißen Tanz der Wellen,
Und meine Brust schwoll auf wie das Meer,
Und sehnend ergriff mich ein tiefes Heimweh
Nach dir, du holdes Bild,
Das überall mich umschwebt,
Und überall mich ruft,
Überall, überall,
Im Sausen des Windes, im Brausen des Meers,
Und im Seufzen der eigenen Brust.


Uram, utolszor evvel ostorozz meg
Nagy bűnök után méltón, fájón, nagyon
És azt az asszonyt,
Kire korbácsolt, rossz szivemet hagyom.


Ich muß von mir auch diese Blätter geben;
Es sei kein Rest an mir von jener Zeit;
Das Wort von dir, das ich vermelodeit,
Soll mit dem Glück ins Dunkel rückwärts schweben.
Mich ruft das Licht, ich muß ins klare Leben.
Fliegt, Flatterlügen, fort! Ich bin bereit.


Dovunque drizza Michel Angel l'ale
Fuggon le nubi, e torna il ciel sereno:
Gli gira intorno un'aureo cerchio: quale
Veggian di notte lampeggiar baleno,
Seco pensa tra via dove si cale
Il celeste Corrier per fallir meno,
A trovar quel nimico di parole
A cui la prima commission far vuole,


Všech nevázaných kvítků, kteří byli
postrachem slušných lidí celých Athen,
byl výkvětem a hlavou Polemon.
Dne nebylo, by nešli na agoru
a netropili žert svůj z pilných ševců,
již v potu tváří robili svá díla
v chladivém stínu dlouhých podloubí;
by nerušili soudů chod a vážnost
posměšných poznámek svých pustým rojem
matouce žalobce i obviněné
v jich vývodech i sporu líčení;
by nezjevili v hromadách se lidu,
kde věci obce byly přetřásány,
a vpadajíce v řečnických vojsk čety
je v zmatek obraceli vtipy svými
ku hněvu rozšafných všech občanů;
by v divadle s míst svojich na jeviště
poznámky nevolali hře i hercům,
je občanskými jmény jmenujíce,
čímž ovšem značně trpěl dojem hry.


Confuso y atrevido pensamiento,
adonde vais que a mi bajeza cuadre,
si no vi padre, ni conozco madre,
donde te lleva el lisonjero viento?


Was schenckt ihm nicht sein Amt vor Vortheil und vor Lust.
Die Krancken heißen ihn als ihren Gott willkommen;
Es bleibt ihm nichts geheim; oft wird er in die Brust,
An der er vor geheilt, zum Liebsten eingenommen.
Die Mütter traun ihm stets ihr schön- und blaßes Kind,
Die Armen bethen ihn zu einem reichen Manne,
Bey Reichen strahlt sein Lohn in einer Nectarkanne,
Und Fürsten sind bey ihm, was andre Menschen sind;
Und schreibt ihn Nabal gleich nicht allemahl zum Erben,
So hat er dies von ihm: Er lernt getroster sterben.


Ob ihr euch, Völker, risst von meiner Einheit los,
Als Adams saat noch unbeformt euch trug,
Doch ruff ich euch zurükk zu meiner Einheit Schlos:
Und schenke euch am Abend meinen flug.
Wi ich euch gab den eingen Sohn zum segen,
Als er den fluch im buch vertilgt:
So gebe ich in ihm dis Neubewegen,
Das ihr durch ihn genadbelilgt.
Wir kommen nun mit allen unsern thronen
In eurem hertz, O Völker, neu zuwohnen.


Der Christoph Eißenhammer
Durch sein groß Missethat
Fing an ein großen Jammer
Zu Passau in der Stadt.


Kterak, táži se, ty, tak živá ve vzpomínce, tak vonící v mou přítomnost,
tak teplá, tak marnivá, samý úsměv –
nejsi dnes už víc, než co bylo,
co přešlo, co dohaslo, co je mrtvo?
Kterak, že v sobě nesu spár tvého objetí,
že jsi mne učinila jiným, než jsem byl před prvním tvým polibkem,
a přece jen, že ty sama nejsi dnes víc než smrt?


Semelha um tronco gigante
De palmeira, que sesco
No dorso da correnteza,
Como bóia esta canoa!
Mas não branqueja-lhe a velar
Nágua o remo não ressoa!
Serão fantasmas que descem
Na solitária canoa?


„Pro pána, snad jsi pikulík!“
„„Najdu-li hezkou vdovičku –““
„Čtveráku, zdáš se pochlebník“ –
„„Za teplou v zimě světníčku
a chladnou v letě, složím dík
a k tomu sladkou písničku““ –


Primo nel suo vigor sorse Catillo
Possente figlio di Lormar; trecento
Giovani lo seguian, prole animosa
Del suo flutto natio; fiacco è 'l suo braccio
Contro Cartone; i suoi fuggiro, ei cadde.


Pět kroků studánka je hadí.
Kdos pod jabloní v noci skryt
zřel ďábla, jak tu svatou svádí...
A já tam slýchám srdce bít!


Devoir des rois, leçon des sages,
Vertu digne des immortels,
Clémence, de quelles images
Dois-je décorer tes autels ?
Dans les débris du Capitole
Irai-je chercher ton symbole ?
Rome seule a-t-elle un Titus ?
Les Trajans et les Marc-Aurèles
Sont-ils les stériles modèles
Des inimitables vertus ?


初冬常忆宴梁州
百炬如椽满画楼
三十七年犹未死
茅檐霜冷一灯幽


Sciolto che fu il pagan con leggier salto
da l'ostinata furia di Baiardo,
si vide cominciar ben degno assalto
d'un par di cavallier tanto gagliardo.
Suona l'un brando e l'altro, or basso or alto:
il martel di Vulcano era più tardo
ne la spelunca affumicata, dove
battea all'incude i folgori di Giove.


Als nechst Seelewig spatziret
In dem buntbekleidtem Feld,
Ward si hochbeschmertzt verspühret,
Seufftzen stig zur Sonnenwelt,
Weil ihr Jesus si verlassen,
Ja stat Libe wolte hassen.


Co místo ni pak tají zrak
ti nesmím říci – noc jen čirá
ze hrudi, kterou dusí mrak
tím prázdným okem na svět zírá.


„Ó krásná jarní písni má,
ty hymno o svobodě...
však mnohé k žití jarnímu
budilas po národě...


不独岩扃与市尘
金门亦可晦吾真
孤风大义人谁见
宣室聊曾抗幸臣


غموضُك دَرْبُ الحلي غبارُ كواكبَ لا اُسم لها
وَلَيْلٌ غُمُوضُكِ في لُؤْلُؤ لا يُضيءُ سوى الماء ,
أَمَّا الكلامُ فمن شأنه أَن يضيء بمفردةٍ واحدةْ
((أُحبُّكِ))لَيْلَ المهاجر بين مُعَلَّقَتَيْن وَصَفَّيْ نخيلْ


Nicht mit der Liebe mag ich sie vergleichen,
Wie ihr vordem im Minnelied gethan.
Sie sei für mich der Dichtung heilig Zeichen
Wie ich ihr folgt auf meiner Lebensbahn.
Die Rose heißt der Blumen Königin,
Ihr will man stets den ersten Preis gewähren,
Im kindschen Spiel liegt oft ein hoher Sinn,
Der Dichter sagt's, ich will's Euch jetzt erklären.


云马香车欲上时
寒梅数点酒三卮
东坡长吉文章在
带我新词作解颐


Dvacet soudků sice Praze
poslal divý brach,
v těch však byly pouhé saze,
popel, bláto z drah.
Ač mi prach – psal – právě nyní
pro nás drahou věc,
zakázal dát Cesarini,
posílám ho přec!


»Warum hat dich das schöne Kind verlassen?«
Ich kann sie darum doch nicht hassen:
Sie schien zu fürchten und zu fühlen,
Ich werde das Prävenire spielen.


Ich empfieng davor von jhr
Einen Krantz von Myrten,
Hiedurch brach mein Lob herfür
Vnter allen Hirten,
Amor aber vor sein theil
Drückt in mich ein scharffes Pfeil,
Dessen ich noch schmertzen
Fühl' in meinem Hertzen.


Smutný pohřeb, kterým, Pane,
s Tebou se zde loučíme.
Smutný, ale smiřující.
Hle, teď Tebe vložíme


Welcher Dritte vermögt' es,
Wenn wir zwei nicht vermögten,
Mit dem Mörtel der Eintracht
Ihren Bund zu verkitten?


Dans la douceur du soir, pour ravir le rêveur,
Un rayon plus royal octroyé par faveur
Irradie, arrosant l'horizon qu'il irise.
Et la forêt s'embrase au soupir de la brise ;
Et la mare où se mire un troupeau lent et las
S'est moirée à son tour de miroitants éclats.
Et l'ombre est couleur d'ambre et tout s'y recolore.
Pour ravir le rêveur un éclair vient d'éclore
Dans la douceur du soir aux bleus vite éblouis,
Un éclair revenu des jours évanouis !
Sur la rumeur éparse où l'esprit se disperse.
L'écho d'un frais refrain qu'on écoute et qui berce
Met au cœur rajeuni l'ingénu battement
D'autrefois, aux clartés d'un climat plus clément,
Quand l'àme encor crédule a les joyeux coups d'ailes
Et l'essor arrondi d'un essaim d'hirondelles;
Et les frais souvenirs, la savane et le toit
Paternel, tout revit, revient et se revoit.
Une odeur adorable est sur la plaine et plane
En s’affinant dans l’or de l’air plus diaphane,
Odeur sacrée en qui tout vain parfum se fond,
Qui s’exhale on ne sait de quel exil, du fond
De quel ravin boisé rêvant sous les tropiques,
De quelle Ithaque en fleurs des mers aromatiques ?
L’odeur d’El-Dorado qu’a seul un premier sol
Sur ce val apaisé repose un peu son vol,
Pour ravir le rêveur, et dérouler la spire
Des espoirs embaumés que de loin il aspire,
Croyant ouïr les voix de son enfance et voir
Ses clairs matins passer dans la douceur du soir.


Vy vladaři! Jak vy já povstal z temna,
cos z vaší síly plá mi v zrak a líc,
jen slza má dí, bohu výtka jemná:
Nic z ničeho jdu v nic!


né men fidava al mar sì cara amica;
ma, prese del suo augel forme più nove,
v'avria portata degnamente in cielo.


¡Qué presto que se ciega el más prudente
viendo una bella y celestial pintura!
¡Qué bien le llaman al amor locura,
instantáneo furor, fuerte accidente!


扬州梦断十三年
底事犹存未了缘
不见拥鬟帘下立
断肠骑马过门前


Ch'ognior non segua l'angoscioso stile
Et brame l'ombra delle trecce bionde,
Ove per consumarme amor nasconde
Il foco et l'esca, e 'l sordo suo fucile,


Vším chvěji se, jsemť právě Vrchlický.
To, čtenáři, vem sobě za pomlázku:
vždy česky vroucí, modní, sapfický –
však vždycky týž, nechť stokrát měním masku!


« Les chants de ce Lesbos dont les cœurs se sont tus…
Et je ne saurais point célébrer tes vertus.


Beleuchtet von dem abendroten Strahl
Sah ich all die Gesichter noch einmal,
Den Turmknopf oben in der goldnen Ruh –
Es war ein Blitz, sie schlossen wieder zu.


Lira dos Vinte Anos
    Segunda Parte


Vegni alla conclusion
e dighi che te fee proppi d'incant
a stà lontan di guaj infina ai Sant.


sorgu suale de tutmasalar,


NA slávy němé rty svou ruku vložil
a řekl : „Mluv!“ – A žezlo, purpur králů
vzal mohylám. – Prach rozmetaný ožil
a vztyčil se jak obr z pod přívalu
slz porobenců. – A jak on tu stojí
v své velikosti majestátném klidu,
v spor věků hledě, vstříc mu duní v boji
mohutné srdce vzkříseného lidu.


十年归梦绕庭闱
薄分都缘触事迟
玩水看山宁所乐
此心犹赖有君知


S důvěrou-li, že to k cíli,
přes dnů jek i hmoty jdeš
a jen sníš si do posily –
vzkřikne pravda: „Je to lež!“
Jako výsměch beznadějí
na tě prázdné jamky zejí,
jimiž hlad ti konejší
často chléb náš vezdejší.


Et les saints dont le front se meurtrit sur les dalles,
Ceux dont le peuple baise à genoux les sandales,
Car leurs pieds bienheureux touchèrent autrefois
Le sol trois fois béni du chemin de la croix ;
Les chérubins de pierre aux figures pensives,
Les anges flamboyants qui jettent des ogives
Un reflet de leur robe aux magiques couleurs
Et des rayons de lune épanouis en fleurs,
Tous chantent à genoux les célestes cantiques,
Et la voûte d'azur pleine d'échos mystiques
Redit l'hymne sans fin de l'univers en chœur,
Et jusqu'au marchepied du trône du Seigneur
Les fléchas, s'élançant ainsi qu'une prière,
Portent les mille vœux et l'encens de la terre,
Tous nos soupirs mêlés dans un commun soupir,
Avec le sang du Christ pour les faire accueillir.


Esmeretes az Úr Isten
Az Júdában, és szent neve
Az Izráelnek földében
Messze terjedt dicsősége,
Az Sálémben szép ő sátora,
Az Sionon lakóhajléka.


إن أنتَ صادفتَ شيخَ سُوءٍ
كأنما الذّقْنُ منه حِبْثَى
فاستَجر اللّه يا خليلي
وضع على حلقه الهِلَبْثا


Lernt di verlohrne Seel, wi alles folge nach,
Dann ist es vil zu spät zuwünschen nach dem geist!
Der leichnam ist dahinn, darinn di freiheit stund
Zusäen eine saat zum leben oder tod.
Der samen ist verflucht: verflucht ist seine erndt.
Di bösen werke werden bös,
Und ewig böserer, i böserer si warn:
Ein einger tropff wird ihr ein gantzes meer.
Si sihet ihre schand stets sich verschändlichern;
Vermillionen sich, was si erst zweifach zählte.


Ten květ snů, plný vůně, vláhy
než rozvil v jeho klidné mysli plně,
ryk v lesích strašný zavzněl právě –
a děti ozvěny, jichž nesčíslně
se toulá kolem, opáčí jej v lese.
Kůň polekán se na všem těle třese,
jak neštěstí by nad ním peruť zvedlo.
I vyhoupnul se Záviš rychle v sedlo,
bod’ koně v bok a dále kvapem spěje,
by dověděl se, co se to kde děje.


Z bran Vyšehradu byly zástupy
juž při svítání slavně vytáhly
na horu lesnatou při Vltavě,
kde velkou oběť bohům konaly,
kde postavily stolec Libušin
pod šeptajících stromů koruny,
kde čekaly na slovo věštící,
jímž kněžna lid svůj blažit slíbila.


Und blicket sie lange verwundert an.
Drauf spricht er: »Es ist euch gelungen,
Ihr habt das Herz mir bezwungen,
Und die Treue, sie ist doch kein leerer Wahn,
So nehmet auch mich zum Genossen an,
Ich sei, gewährt mir die Bitte,
In eurem Bunde der Dritte.«


为爱溪南竹
春深长凤毛
终然秉高节
容易出蓬蒿


O Herz, sey endlich stille!
Was schlägst du so unruhvoll?
Es ist ja des Himmels Wille,
Daß ich sie lassen soll!


die Welt, das Ding, die Folge, Zeit und Raum
alles ein schwerer, rätselwirrer Traum.
Und heute schreit man laut auf allen Gassen:


Letras
cartas marcadas
de um baralho cansado:
Náuse
Balbuciante cicio
latir bem alto
palavras
como pedras lançadas ao mar:
vômito em jat
Palavras como pedras
em três dimensões
para guardar no bolso
e
afundar no mar
e lá
ficar
sepultada --- sob letras
--- sob pedras


Du solt glewben und nicht wancken,
das eyn speyse sey der krancken,
Den yhr hertz von sunden schweer
und fur angst ist betrubet seer.


أَنا في كَفِّ مَن بِهِ تَفخَرُ الأَر
ضُ وَتَسمو عَلى السَماواتِ قَدرا
أَنا مِن وَجهِهِ أُقابِلُ شَمساً
أَنا مِن ثَغرِهِ أُقَبِّلُ دُرّاً
أَنا مِن نَشرِهِ وَطيبِ سَجايا
هُ أَفوتُ العَبيرَ طيباً وَنَشراً
وَكَأَنّي مِن بَأسِهِ وَعَطايا
راحَتَيهِ جاوَرتُ لَيثاً وَبَحراً
زِدتُّ تيهاً بِهِ عَلى كُلِّ مَلبو
سٍ وَفَخراً فَزادَهُ اللَهُ فَخرا


Schließ auf, schließ auf
Den engen Ring, der meine Brust umpreßt!
Der mich nicht atmen läßt,
Der mich zum qualgepflügten Boden niederwarf,
So oft ich meine Stirn erhob –
Du hast die Macht.


»Herrin, was hab' ich verbrochen?«
»Neig' dein Ohr, ich will dir's sagen:
Du begnügst dich mit der Zofe
Und warst wert die Königin.«


O, möcht' ich sterben! möcht' ich im Traum der Lust
Von hinnen scheiden! Nimmer erträgt das Wehn
Des kalten Nords die zarte Blüthe,
Welche der wärmere Hauch gepflegt hat.


Fahr wohl, fahr wohl, mein Dichterbild!
Noch einmal laß mich dich umstricken,
Noch einmal dir in's Antlitz blicken,
Dann laß uns scheiden, ernst und mild.


„Slyšíš, jak vábivě hudba zní?
Stlumená touha tak chvěje se v ní,
jásavé tony, jež letí sem,
jako by svítily životem.
Jako bych v dáli, v té mlživé dáli
slyšel své zapadlé mládí se smát. –
Takhle tak za jitra jedenkrát
muziky hrály,
fábory a dívčí vrkoče vlály – –
Poslyš, jak přes pole sladký se přenáší hlas,
jak by ta chvíle se vracela zas!
Cítím, jak v duté a vypráhlé hrudi
stará se ozvěna budí – –“
Objal jí ohebný a štíhlý pás. – –


Più volte fe' de questo sperïenza,
a costui perdonando i primi danni,
per aver frutto ancor de soa semenza.


Im Blachfelde ringen
Die ehernen Geschwader
Zu rächen, zu sühnen
Der Könige Hader.
Und wieder verkünden
In Waffen zwei Heere
Die blutige Mahnung,
Die bittere Lehre:
Daß seit jenen Tagen,
Da Kain im Grolle
Den Bruder erschlagen,
Kein Retter erstand,
Kein Weiser sich fand,
Der Meinungen Streit,
Des Zwiespalts Brand
Zu lösen, zu löschen
Mit heilender Hand,
Daß der Blutthat Erbe
Nicht die Enkel verderbe.
Es wußten der milden
Gesittung Apostel
Nur umzubilden
In grimmere Waffen,
In Eisen und Flammen,
Die Keule des Wilden,
Daß, die einst zu Tode
Den Einen nur traf,
Jetzt Tausende schleudert
In ewigen Schlaf.
Des Himmels Blitze,
Des Donners Grollen
Aefft ihrer Geschütze
Aufleuchten und Rollen.
Die Gottes Gebote
Nur machen zu nichte,
Ihr Würgen und Schlachten
Sind Gottes Gerichte!
O herrlicher Richter,
Die tobenden Horden,
Die rauben und sengen,
Verstümmeln und morden,
Bis unter der Last
Der Greu'l und Verbrechen
Gelähmt und erschöpft
Sie zusammenbrechen!
Dann rufen sie jammernd,
Den sie thöricht verbannt,
Den Frieden, ins Land.
Doch kehrt er nicht wieder
Als der himmlische Bote
Von den Göttern entsandt
Mit des Füllhorns Brode.
Auf Flügeln von Blei,
Mit schwarzem Gefieder
Und heiserem Schrei
Schwebt er hernieder,
Ein Leichenrabe,
Der Todtes begrabe.
Die Faust bleibt König
Dem späten Geschlecht,
Dem größern Verderber
Das bessere Recht.


Zas známý, sladce svůdný hlas,
Života Maga-Pištce hlas,
vypráví krásnou svoji báj...


Mit den Flöten, mit den Geigen,
Mit Posaunen hell voran
Führe vorwärts deinen Reigen
Auf der morgenroten Bahn!
Einmal noch durch deutsche Lande
Führ ein deutsches Kaiserbild,
Reich zu schaun im Goldgewande,
Und wir grüßen fromm und mild!


»Ja, zarte Blumen welken bald!
Die Bäume stehn und werden alt,
Drum bleib' ich ungestorben!
Mein zweiter Traum mir treu verspricht,
Daß meiner Hütte Bau nicht bricht,
Eh' daß ein Baum verdorben!


Und deine Düfte gieße aus, –
mit Blütenblättern kränze du
der Menschheit tiefgefurchte Stirn.


霜叶飘红覆紫苔
懒缄幽怨向人开
御沟水去曾相谢
流到人间竟不回


بالله يا سائقَ الأظْعانِ خُذْ خَبَراً
من الكَئيبِ الَّذي أوْدى به الخَبَرُ
واذْكُر لأهلِ الحِمى من شأنِه أثراً
فالعَيْنُ غالَتْ بهِ والشَخْصُ والأثَرُ
أضْحى خَيالاً ولم تُدْرِكْ حَقيقتُه
إن يرجعِ الطَّرْفَ لم يَلْحَظْ له البَصَرُ
يَموتُ إن سارتِ الأظْعانُ مُزْمِعَةً
وجْداً ويُحْييهِ صَوتُ الرَّكبِ إن خَطَروا
قدْ حَمَّلَتْهُ اللَّيالي من فِراقهم
والهْفَ قَلباهُ ما لم يَحْملِ البَشَرُ
يَغارُ قَلباً عَليهمْ أن يَطوفَ بِهمْ
إذا تَجَلَّوا له من عَيْنهِ النَّظَرُ
قالَ العَواذلُ غابوا فارْوِ سيرَتَهُمْ
فَقُلْتُ في القلبِ إن غابوا وإن حَضروا
لله من زفراتٍ أحْرَقَتْ كَبدي
لأجْلِهمْ ودُموعٍ دونَها المَطَرُ
يا سائِقَ العيسِ والألبابُ طائِرَةٌ
أوْقفْ فُؤادي وإلا احْتاطَكَ الشَّرَرُ
هذا حَديثي مُعْتَلٌّ به سَنَدٌ
عَمودُهُ مُرْسَلٌ والنَّصُّ مُخْتَصَرُ
قلبي غَنيٌّ بِهمْ عن كلِّ بارِزَةٍ
لكنْ لَهُمْ أبداً والله مُفْتَقرُ
يا من طَوَيتُ لهمْ كلَّ الوُجودِ على
حَرفٍ وهَمِّي بأكْنافِ الوَرى نَشَروا
رِقُّوا لِحالي فإني هائِمٌ دَنِفٌ
وللمُحبِّينَ من حالي بَدَتْ عِبَرُ
يَطوفُ قَلبي بلا قَلْبٍ بِكَعْبتِكُمْ
وقد يَحُجُّ بِمغناكُمْ ويَعْتَمِرُ
هذا حديثي بِكُمْ تُرْوى رِوايَتُهُ
وسِفْرُ وَجْدي لكمْ تُتْلى بهِ السُّوَرُ
العَيْنُ باكِيَةٌ والرُّوحُ شاكيةٌ
والصَّبْرُ مُفْتَقَدٌ والوَجْدُ مُدَّخرُ
والحَيُّ مُبْتَعدٌ والمَوْتُ مُقْتَرِبٌ
والآهُ مُنْكَشِفٌ والجَمرُ مُسْتَتِرُ
ولا صَديقٌ على هَمِّي يُساعدُني
ولا حَبيبي لهُ في حالَتي نَظَرُ
لو أنَّها فَعْلَةُ الفاروقِ قُلْتُ لهُ
اعْدلْ عَليكَ سَلامُ الله يا عُمَرُ
لكنَّها فِعْلُ من روحي بِقَبضتِهِ
وإنَّني عَبْدُهُ يُفْدى لهُ العُمَرُ
موسى شُؤُنيَ لم يَفْقَهْ مُعارَكَتي
والياسُ لم يَدْرِ هذا السِرَّ والخَضِرُ
يا للعجائبِ من سِرٍّ أُلَجْلِجُهُ
بيني وبينَ حبيبي الدَّهْرَ يَسْتَتِرُ
لي منه قَصدٌ وقد طالَ المَطالُ به
والقَصدُ يَحصُلُ إن ما ساعَدَ القَدَرُ
قد حارَبَتْني شُؤُناتُ الُجودِ به
وضِمْنَ ضعفي به لا زِلْتُ أنْتَصِرُ
وفي الهوى صِرتُ رَأساُ في عِصابَتِهِ
وهُمْ أُناسٌ لقد ماتوا وما قُبِروا
إذا رأيْتُهُمو إن مَرَّ خاطِرُهُ
كأنَّهُمْ نشِروا من بعد ما حُشِروا
بِحبِّهِ اشْتَهروا في الكَوْنِ أجْمَعهِ
وطَيَّ أذْيالِهِ عن غَيرهِ اسْتَتَروا
أفْناهُمو حُبُّهُمْ لكنْ يَحِقُّ لهمْ
هم الحبيبُ الَّذي عَزَّتْ به مُضَرُ
عَدْنانُ سادَ به من قبلِ أن بَرَزَتْ
أنوارُ هَيكَلِهِ والياسُ والنَّضَرُ
صَلَّى عليه إلهُ العَرشِ ما طَلَعَتْ
شَمْسٌ ولألأ في أبراجِهِ القَمَرُ
وآلِهِ والصِّحابَ الخَيِّرينَ فهم
يَجري السَّلامُ عَليهمْ كُلَّما ذُكِروا


Jakou zrak mi kouzlí vidinu?
Okřídlený, bleskotavý stín, –
oko krásné hněvně na mne zírá,
bílá náruč k ní se rozestírá – –


J’aurais voulu montrer aux enfants ces dorades
Du flot bleu, ces poissons d’or, ces poissons chantants.
Des écumes de fleurs ont béni mes dérades
Et d’ineffables vents m’ont ailé par instants.


O social  é uma relação de compra e venda


行人共识孝廉家
流水当门略彴斜
日日高堂称寿罢
倚栏闲看紫荆花


Jenom jeden spurně hledí,
spurně hledí,
na vraníku nehnut sedí
bez otázek, odpovědí.


白雨频催荔子红
蝉声凉带芰荷风
林塘好是清和候
无奈君行向海东


Phaëthon,
Der Mundschenk der Götter,
Mischte den Göttern
Schlaf in den Wein.
Sie tranken,
Sie sanken
In Traum und in Schlaf.


Na půlnoční právě vyzvánějí
všemi zvony, až se okna chvějí.


Viz, skulinami okenic
a dveřmi spod, kde práh,
jak hrne se to v přerůzných
až ke mně podobách.


Doch mit der Kindheit goldnen Zeiten
Entfloh'n auch meines Lebens Freuden,
Denn die Erfahrung rief mir zu:
»Sei weise, prüf' zuvor die Herzen;
Dein Glaube schuf dir tausend Schmerzen,
Er brachte dich um Glück und Ruh!«


Ye  that pity'd our Distress,
And by your pacifying Showers
(The soft and usual methods of Success)
Kindly assay'd to make this Tempest less;
Vainly your Aid was now alas! employ'd,
In vain you wept o'er those destructive Hours,
In which the Winds full Tyranny enjoy'd,
Nor wou'd allow you to prevail,
But drove your scorn'd, and scatter'd Tears to wail
The Land that lay destroy'd.


教官昨自江南来
但有清风无尘埃
曾遇芙蓉池上客
仍过方家旧钓台


	Io parlo d'ogni sorte di confetto:
in torte, in marzapani e 'n calicioni
vo' sotterrarvi insin sopra el ciuffetto;


أرى هذي النياقَ لها حنينٌ
إلى إلْفٍ لها ولها رُغاءُ
وأجفانٌ بِعَبْرَتها رواءٌ
وأحشاءٌ بزفرتها ظِماء
وأنَّ بها من الأَشجانِ داءً
أعندك يا هذيم لها دواء
حدا منها بها للشَّوق حادٍ
وفاز بها بعد التوقّص والنجاء
أراها والغرام قد ابْتلاها
بلى إنَّ الغرامَ هو البلاء
أراعَ فؤادَها بَيْنٌ وإلاّ
فما هذا التَّلَهُّفُ والبكاء
وهل أودى بها يوماً وقوف
على رسمٍ ومرتبع خلاء
فذرها والصَّبابة حيث شاءت
أليس الوجد يفعل ما يشاء
تَحِنُّ إلى منازلها بسلع
عَفَتْها الهوجُ والريح العفاء
وقوم أحسنوا الحسنى إليها
ولكنْ بعد ذلك قد أساؤا
نأَوْا عنها فكان لها التفاتٌ
إليهم تارةً ولها انثناء
وظَنَّتْ أَنَّهم يَدنونَ منها
فخابَ الظَّنُّ وانْقطع الرَّجاء


饥乌窘兔不谋身
君亦衣穿桂作薪
小露化工陶铸手
地炉分得雪中春


Chvěj, statkáři, sprostý chlape, se pak všecek hrůzou, strachem,
až obloha nad tvým statkem krvavým se zbarví nachem.


tornare adietro el tempo antiquo et l'ore,
Boccaccin mio, vedrai, et tu voglioso
serai de porre al cel ciascun bracesco,


Eh quoi ! c'est ce manche à balai,
Cette poupée aux boucles rousses,
Qu'il emmenait à Viroflay
Sur le velours des vertes mousses ?


âdemoğlu


Co z toho, pakli těžkým vaším chladem
uvadne srdce mého jarní květ,
jen když mé čelo neostane ladem,
jen z něho kdy svou žeň si vezme svět!


حضاننا السحق فلا
تسحق دواءٌ بيدِ
وهو الذي قد جاءنا
من صبغنا بالولدِ
لا يجلب الصبغ الذي
تريده من بعدِ
إن الذي يصبغ لا
يزيد وزن الجسدِ
لذاك قد حدّوه في
علومنا بالعددِ
وقال قوم جهلوا ال
حكمة ذا قول ردي
حكماً بلا علم مقا
لَ جاهل ذي فندِ
ما خالفوا حكمتنا
لو وفقوا للرشدِ


I myslil jsem si, jak by as
bez lásky bylo světu:
almanach byl by suchá poušť
a v rýmech žádných „květů“.


Ta země kol, jak krásná jest,
jak vábná v šíř i dál!
brat Václav kdyby tady stál,
snad by se rozplakal.


In hohen Wassern braust der grüne Rhein,
Die Berge schaun, die Burgen still hinein;
Durch Felsgeklüft und Reblaub geht die Bahn;
Dort haust die Fei, die dir es angetan.
Spann' aus die Flügel denn! Was zögerst du?
Zu ihr! Zu ihr! Denn dort nur hast du Ruh'!


Feuer, ja, zu Gottes Ehren,
Um die Ketzer zu bekehren,
Und die Philosophen auch,
Nach dem alten, guten Brauch.
Lobt die Jesuiten!


Morte, uccidesti 'l dolce amor mio fino:
morir lo vidi 'nanz' agl'occhi miei,
ma non fie morto nel piacer divino.


Imagen dulce de la esperanza,
centella perdurable de la eterna alegría,
diosa tranquila que como luz combates
con el oscuro dolor del hombre.
Te conozco. Eres blanca y propagas
entre los brazos de tu dueño instantáneo
la eternidad, tan breve,
tan infinitamente hermosa bajo tus alas dulces.


Die Bienen sumsen durch das Gras
Und hängen an den Blüthen;
Das macht mein Auge trüb' und naß,
Ich kann mir's nicht verbieten.
Ihr süßen Lippen, roth und weich,
Wohl hing ich nimmer so an euch!


Chyt’ strážce svého za vousy;
však ten se hrdě vzpial
a krále mečem taseným
do vyschlé ruky ťal.


Duchové z všech živlů říše
byli včera tvými hosty,
nebes výš ti dala hvězdy,
moře tůň své všecky skvosty.


E o sorvete gelou seu coração


Hátvédnek ezt a házikót.
És rábízta a titkait
És minden embernek-valót.
Nem előörs, - hátvéd ez itt.
Túl rajta nyoma vész az útnak, -
Az embergőgnek takarodót fúnak.


Boldog volt a pár s boldogsága
Egész vidékre átszivárga;
Kalász, füvet hozott a hant,
Arannyá vált
A durva kő a hegyben:
Ágon-bogon
A méz s olaj megcseppen;
Áldás fent és áldás alant,
Mely a tájra még dúsabban kihat:
Midőn szül a Gnómkirálynő fait,
S dajkát választ a Gnómkirály
A felvilág lakóinál.


Harminchat ökör van fogva a járomba...
Majd csak bévontatják a paradicsomba.


Ja, ja, es reizt auch mich das blühende Gesicht,
Auch ich empfinde selbst die Kraft von diesen Blicken.
Der Mund, das Auge kann entzücken,
Und wer verehrt den vollen Busen nicht,
Der alles das an Liebreiz übersteiget,
Was Paris je gesehn, und Venus je gezeiget?


Gerechter Gott, wo wil es hin
Mit diesen kalten Zeiten?
Was Straffe hastu doch im Sinn
Mit uns verkehrten Leuten?
Was wird der stete Reiff und Schnee,
Der Schlossen Fall zu Land und See
Uns Armen noch bedeuten?


一啸风生百草枯
阴霾消处见于菟
眼中颇觉妖狐静
不道相看是画图


Hoy, mal introducida con la esfera
su casa, al sol los pasos le desvía,
y es tropezón de estrellas; y algún día,
si fuera más capaz, pocilga fuera.
Cuando a todos pidió, le conocimos;
no nos conoce cuando a todos toma;
y hoy dejamos de ser lo que ayer dimos.
Sóbrale tanto cuanto falta a Roma;
y no nos puede ver, porque le vimos:
lo que fue esconde; lo que usurpa asoma.


So must auch Du schon reisen,
Du junges Fürsten-Blut,
Und hiedurch uns beweisen
Der Satzung ernsten Muth,
Wie daß hinfort Dein Leben
Nichts anders werde seyn
Als reisen und stets schweben
In Arbeit, Sorg' und Pein.


Ein blutiges Lied! – es stirbt die Nacht,
Aus der Heide jubelt der Wind der Schlacht! –
Ihre Schwerter sind blau, ihre Banner rot,
Und sie reiten hinein in den roten Tod
Wohl über die breite Heide!


Sosiego el mar tendrá y el hombre puerto
en la tabla del mar, el sol serena
la cara, el preso y los demás victoria.


Feuer wärmet, kocht die Speisen,
Theilt, vereiniget, vezehrt,
Krümmet Holtz, durchdringet Eisen,
Schmeltzet, reiniget, bewährt,
Trocknet, machet Glas und Spiegel,
Backet, brennet Kalck und Ziegel,
Leuchtet, heitzet, wenn uns friert,
Färbt, erweichet, distillirt.