Juntos aquí como esa tarde estamos,
y el mismo cielo es ara suntuosa
de aquel amor que entonces nos juramos
y hoy, en los mismos dos, arde y rebosa.
Ahí está el campo, el mirador collado,
el pasmoso horizonte, el sol propicio;
la cúpula y el templo no han variado.
Vuelva el glorificante sacrificio.
¿Y no ha herido tal vez tu fantasía
que aquella tarde insólita, imponente,
fue sólo misteriosa profecía
de este rnisteriosísimo presente...?
En aquel hinmo universal, un dejo
percibí melancólico; y al fondo
de una lágrima tuya vi el bosquejo
del duelo que hoy en lo pasado escondo.
Pasó... Pero esa tarde en su misterio
citó para otra tarde nuestra vida.
Y hela aquí. El alma recobró su imperio
del sol abrasador a la caída.
¡La tarde!, la hora del perfecto aroma,
la hora de fe, de intimidad perfecta,
cuando Dios sobre el sol que se desploma
el infinito incógnito proyecta.
Cuanto es ya el suelo en fuego y tintes falto,
es de ardiente el espíritu y profundo;
y abiertas las esclusas de lo alto
flotamos como en brisas de otro mundo.
Ve cómo el blanco Véspero fulgura,
pasando intacto el arrebol sangriento.
¡Es la Amistad!, la roca firme y pura
que sirve a nuestro amor de hondo cimiento.
Nadie dejó de amar si amó de veras.
Cuando en árido tronco te encarnices
con la segur, tal vez lo regeneras
si son como las nuestras sus raíces.
Y antes te sonará más dulcemente
templada en el raudal de los gemidos,
la antigua voz que murmuraba ardiente
la música de mi alma en tus oídos.
¿Han pasado años?... Puede ser. ¿Quién halla
que el Tiempo sólo arrumbe o dañe o borre?
¡Cuánta espina embotó! ¡Qué de iras calla!
¡Su olvido a cuántos míseros socorre!
Para los dos el ministerio suyo
fue de ungido de Dios y extremo amigo.
Te veo sagrada, y sacro cuanto es tuyo,
y como de un cristal al casto abrigo.
En torno a ti, y a cuanto es tuyo, encuentro
halo de luz, atmósfera de santo;
como al santuario a visitarte hoy entro
y algo hay solemne en tu adorable encanto.
¡Dulce es sentir que hay almas, y que aman!
Su amor.inerme el tiempo para ellas.
Las vuelve, al Dios que férvidas aclaman,
Como El las hizo.jóvenes y bellas.
Han pasado años, sí... ¡por fin pasaron!
¡Rudo tropel que atravesó el camino!
Ya, como un nubarrón se disiparon,
Y nuestro sol a reclamarnos vino.
¡Y ande el tiempo, y sin fin rondando siga
La fiel aguja que su afán nos muestra!
¿Qué hora marcará que no nos diga:
«Aquí os amasteis; yo también soy vuestra?».
En todo grato sueño nos parece
Que ya lo hemos soñado: ese es su hechizo.
Mi mejor sueño a ti te pertenece;
En ti el pasado mágico realizo.
Como a la aparición del rey del día,
De entre la nada lóbrega que espanta,
Brota un mundo de vida y poesía
En que todo ama y resplandece y canta;
Así tú para mí: foco potente.
Núcleo de una creación que he poseído,
Llegas, y en torno a ti surge esplendente
Mi portentoso hogar, y en él resido.
Y el corazón se me abre inmenso, en alas
De música ideal que lo acaricia;
Y tanto aroma y fuego en mi alma exhalas
Que a un tiempo vivo y muero de delicia.
Y tú y yo, tierra y cielo, mente y acto,
Hoy y ayer, la esperanza y la memoria,
Todo ya es uno, en inefable rapto,
Fruición anticipada de la gloria.
Y esa es la juventud: el fugitivo
Presagio de la eterna, que al conjuro
Vuelve de Amor, como en miraje esquivo,
A enseñarnos un bien siempre futuro.
¿Y el sueño cuál será? ¿La no apagada
Luz, o esta bruma efímera de invierno?
¡Ah! lo que pasa no es: es sombra, es nada;
Y no hay más que una realidad: lo Eterno.
Atando el hilo roto un largo instante
Sigamos, pues, llorada compañera,
Hacia atrás, y a la par hacia delante.
A nuestro gran será que hace años era.
Como Fray Luis saliendo del profundo
«Decíamos ayer» también digamos:
Corra el tiempo del mundo para el mundo
Nuestro tiempo, en el alma lo llevamos.


Quede admirado aquel, que desconfía,
y de vuestra Piedad, Virtud, y Celo,
esa, y más Religión, no suponía.


A ona nešla, nešla... Ztich’
ve větvích stromů její smích,
a její velký plavý pes
sem nevlít’ prudkých ve skocích.


 Ballottato così di mano in mano,
da una fitta d'arpie preso di mira,
ebbi a soffrire un Gallo e un Catalano
che si messero a fare a tira tira:
alfin fu Don Chisciotte il fortunato,
ma gli rimasi rotto e sbertucciato.


Laß ich von schlimmer
Wahl mich betören,
Besser, ich legte mich gleich ins Grab.
Klug ist es immer,
Auf Rat zu hören –
Rate mir gut, doch rate nicht ab!


Hle, klobouček tam se hmitá,
Vise na kři růžovém!
Oč že číhá na mne skryta
V altánečku korovém.


للهِ دهُقانُ أنِسْتُ بقُربِهِ
ورأيتُه يَختالُ في حُلَلِ الغِنى
حُرُّ إذا أطعَمْتَه ألفَيْ جنى
مِن جَنَّتي أهدى إليَّ الفَيْجَنا
أبداً أراهُ أو واغِلاً
فكأنَّه نَغَفٌ يزاحِمُ أنْفَنا
قد قلْت لَما جاءني مُتَطَفِّلاً
يا ضيفَنا ما جئْتَ إلاّ ضَيفَتل


Die Gottgestalten, die der Künstler ehrte,
Nie milderten sie der Tyrannen Herz;
Was ihrem Uebermuth und Frevel wehrte,
Auch in Dir selbst, war ihnen Tand und Scherz.
Wer thun kann Alles, was sein Herz begehrte,
Ihn kümmert keines Wundgedrückten Schmerz;
Und Solchen dientet Ihr als Schmeichlerinnen,
Süßnährend ihren Uebermuth, Sklavinnen!


A noite vem buscar secretamente
através das dobras das cortinas
brilho de sol esquecido em teu cabel
Olha, nada mais quero que não seja
ter entre as minhas tuas mãos , e ser
tranqüilo e bom, todo cheio de pa


بَكَيتَ وَما يُبكيكَ مِن رَسمِ مَنزِلٍ
كَسَحقِ سَبا باقي السُخومِ رَحيضُها
عَفَت غَيرَ أَنصابٍ وَسُفعٍ مَواثِلٍ
طَويلٍ بِأَطرافِ الرَمادِ عَضيضُها
كَأَن لَم يَكُن مِن أَهلِ مَيَّ مَحَلَّةَ
يُدَمِّنُها رُعيانُها وَرَبيضُها
أَكَفكِفُ مِن فَرطِ الصَبابَةِ عَبرَة
فَتَنتُقُ عَيني تارَة وَأُغيضُها
فَدَع ذِكرَ عَيشٍ قَد مَضى لَيسَ راجِعا
وَدُنيا كَظِلِّ الكَرمِ كُنّا نَخوضُها
فَيا مَن لِقَلب قَد عَصاني مُتَيَّم
لِمَيٍّ وَنَفسٍ قَد عَصاني مَريضُها
فَقولا لِمَيٍّ إِن بِها الدارُ ساعَفَت
أَلا ما لِمَيٍّ لا تُؤَدّى فُروضُها
فَظَنّي بِمَيٍّ إِنَّ مَيّا بَخيلَةٌ
مَطولٌ وَإِن كانَت كَثيراً عُروضُها
أَرِقتُ وَقَد نامَ العُيونُ لِمُزنَةٍ
تَلأَلأَ وَهَناً بَعدَ هَدءٍ وَميضُها
أَرِقتُ لَهُ وَحدي وَقَد نامَ صُحبَتي
بَطيئا مِنَ الغَورِ التِهامي نُهوضُها
وَهَبَّت لَهُ ريحُ الجَنوبِ تَسوقُها
كَما سيقَ مَوهونُ الذِراعِ مُهيضُها
فَلَمّا عَلَت أَقبالَ مَيمَنَةِ الحِمى
رَمَت بِالمَراسي وَاِستَهَلَّ فَضيضُها
إِلَيكَ وَليّ الحَقِّ أَعلَمتُ أَركُبا
أَتَوكَ بِأَنضاءٍ قَليلٍ خُفوضُها
نَواجٍ إِذا ما اللَيلُ أَرخى سُتورَهُ
وَكانَ سَواءً سودُ أَرضٍ وَبيضُها
مَقاري هُمومٍ ما تَزالُ عَوامِلا
كَأَنَّ نُغوصَ الخاضِباتِ نَغيضُها
بَرى نَيَّها عَنها التَجَهُّدَ في السُرى
وَجَوبُ صَحارٍ لا تَزالُ تَخوضُها
كَأَنَ رَضيخَ المَروِ مِن وَقعِها بِهِ
خَذاريفُ مِن بَيضٍ رَضيخٍ رَضيضُها
ذَرَعَن بِنا أَجوازَ كُلِّ تَنوفَةٍ
مُلَمِّعَةٍ وَالأَرضُ يُطوى عَريضُها
قِفارٌ مَحولٌ ما بِها مُتَعَلَّلٌ
سِوى جِرَّةٍ مِن رَجعِ فَرثٍ تُفيضُها
فَما بَلَّغَتكَ العيسُ حَيثُ تَقَرَّبَت
مِنَ البُعدِ إِلا جَهدُها وَجَريضُها
إِذا حُلَّ عَنها الرِحالُ وَأَلقَيت
طَنافِسُ عَن عوجٍ قَليلٍ نَحيضُها
فَنِعمَ أَبو الأَضيافِ يَنتَجِعونَهُ
وَمَوضِعُ أَنقاضٍ أَنيٍّ نُهوضُها
جَميلُ المُحَيّا هَمُّهُ طَلَبُ العُلى
مُعيدٌ لإِمرارِ الأُمورِ نَقوضُها
كَساكَ الَّذي يَكسو المَكارِمِ حُلَّةً
مِنَ المَجدِ لا تَبلى بَطيئاً نُفوضُها
حَبَتكَ بِأَعلاقِ المَكارِمِ وَالعُلى
خِصالُ المَعالي قَضُّها وَقَضيضُها
سَيأَتيكُمُ مِنّي ثَناءٌ وَمِدحَةٌ
مُحَبَّرَةٌ صَعبٌ غَريضٌ قَريضُها
سَيَبقى لَكُم إِلا تَزالَ قَصيدَةٌ
إِذا اِسحَنفَرَت أُخرى قَضيبٌ أَروضُها
رِياضَةَ مَخلوجٍ وَكُلُّ قَصيدَةٍ
وَإِن صَعُبَت سَهلٌ عَليَّ عَروضُها
وَقافِيةٍ مِثلَ السِنانِ نَطَقتُها
تَبيدُ المَهارى وَهيَ باقٍ مَضيضُها
وَتَزدادُ في عَينِ الحَبيبِ مَلاحَةً
وَيَزدادُ تَبغيضاً إِلَيها بَغيضُها


Durch der Vergangenheit Gefild
Schwebte mein Geist,
Auf der Geschichte Blättern
Weilte mein Auge,
Als mit dunkelem
Sternbesäeten Fittig
Ueber die Erde
Hinzog die Mitternacht.
Auf meine Schläfe
Legte sich's plötzlich
Wie beschwörende
Zauberhand,
Meine Augen erkannten
Nicht mehr die Lettern
Und diese dehnten sich aus
Und wuchsen
Und waren zu fassen
Und wurden zu Körpern ...
Und plötzlich
Stand ich auf einem
Unendlichen,
Großen Friedhof ...
Von Horizont zu Horizont
Reichte die Reihe der Gräber,
Und auf ihnen standen
Kreuze und Male,
Und dazwischen glühten
Lichter, als wäre
Der Tag aller Seelen.
Wie ich nun hinblickte
Sah ich, daß aus den Gräbern
Jedem wuchs eine Hand,
Eine anklagende Todtenhand,
Den Richter anflehend
Um Gerechtigkeit.
Und an den Kreuzen
Hingen blutige
Leichname
Mit schmerzverzerrten
Gesichtern
Und gebrochenen Augen
Und von den erblaßten,
Wehdurchzuckten Lippen
Tönte die Klage
Gegen Tyrannen
Und alle die Grausamen,
Die seit der Welt Beginn
Die Menschheit gepeinigt
Und gemartert,
Die nicht wußten,
Daß die Menschen
Alle nur Brüder
Und die der Liebe vergaßen ...
Die Leuchten aber
Waren Scheiterhaufen,
In denen
Verdammte stöhnten,
Und unter den
Steinernen Gräbermalen
Keuchten Schatten,
Als trügen sie
Noch wie dereinst
In grausamem Frohndienst
Die Felsenblöcke
Hin zum Baue
Der Pyramiden ...


Wo dir der von Florentz ein Gottes Lästrer ist,
Der so viel Ränck' und List im Herrschen auffgeschrieben,
Wie wird dem, der getaufft, der seine Lehr erkiest:
Die grösten sind: die, was er hat geschrieben, üben.


Ce festin, je ferai des milliards de lieues
Pour me l’offrir et le manger avec les doigts,
Goulûment, salement, sans grand goût ni grand choix.
Et j’inaugure aujourd’hui ce ruban de queues,


Sinnreich bist du, die Sprache von fremden Wörtern zu säubern,
Nun, so sage doch, Freund, wie man Pedant uns verdeutscht.


Ein Knabe zieht die Straß' herunter,
Mit Rosenbüscheln zum Verkauf,
Der kleine Proletarier, munter,
Horcht bei des Alten Stimme auf.


„Nu kmotře – co to znamená –
jakž pak to se příšerou?“
A lokte se a kolena
pod stolem tajně perou.


Finestra gratiosa, ché te stai
senza el mio sole sì pensosa et trista,
che par che sempre me acompagne in vista
a ciò che piangiamo i nostri guai?


Quanto la tua di cui la voce ancora
Nel ciel fia intesa e qua non sol la plebbe
Ma gl'incliti a honorarte arder farebbe
Laudando el stil, le rime, el giorno e l'hora,


Násilí církve každé znamením,
stát žádný není nežli vlastnictvím,
vlád práva mrtvých moc jen zákonů,
vlád spravedlnost ozbrojený mír,
kast mravnost výsad, úřednictví lež:
TY MIMO CÍRKVE, VLÁDY, KASTY ŽIJ!


Mein grünes Heimatleben,
Wie tauchst du mir empor!
Des Schwarzwalds Wipfel weben
Herüber an mein Ohr;
So säuselt's in der Rebenflur,
So braust der Rhein, darauf ich fuhr
Mit meinem Lieb zu zweien
Im Maien.


Ein Dervis klagt' einmal bei einem seiner Brüder,
Ihn quälten Reich und Arm, und überliefen ihn.
Dem ward, wie Sadi schreibt, der gute Rath verliehn:
Freund, gib den Armen nichts, so kommen sie nicht wieder:
Von Reichen suche Geld, so werden sie dich fliehn.


Ach, mne tarantella píchla,
v chvíli té jsem divě vzdychla,
v rej se dala okamžitě.
Stále, dále v kole hbitě,
bez naděje, že bych stichla!


Noc mraznýma mne líbá rtoma
a slepá matka, ta je doma.


绿杨飞絮扑帘轻
百结愁肠夜转生
斜抱银筝对明月
十三弦里最关情


鹢鹢何为至
于陵转馈予
出哇吾不敢
笑付老庖厨


E lagrimando per grande allegrezza,
mirando quel fantin, le par vedere
Africo propio in ogni sua fattezza,
e veramente gliel par riavere;
e lui baciando con gran tenerezza,
diceva: – Figliuol mio, gran dispiacere
mi fia a contare, e grandissimo duolo,
la morte del tuo padre e mio figliuolo. –


Fast mit Bitterkeit bemerkt sie:
Daß ein Ehemann, der wahrhaft
Religiöse sei, das Kästchen
Gleich zu Gelde machen würde,


Vstali druzi; bylo záhy k ránu,
Boček napřed v Bobnickou jel bránu,
také sladovnická chasa vstala,
z příkopu vod k várce nabírala.


La speme, la credenza, la certezza
che de la fede di mia moglie avea,
m'avria fatto sprezzar quanta bellezza
avesse mai la giovane ledea,
o quanto offerto mai senno e ricchezza
fu al gran pastor de la montagna Idea.
Ma le repulse mie non valean tanto,
che potesson levarmela da canto.


天风吹折碧琅玕
神化茫茫接岂难
凤髓鸾胶天上有
世人休作等闲看


Za poklady obešel jsem
cizích zemí lem,
však ten poklad ve tvém, dívko,
srdci rozmilém.


وَأَرجم قبره في كل عام
كرجم الناس قبر أَبي رغالِ


Jak jiných světů báj v té vůni a v tom šeru!


Ich glaubte dir und folgte deinem Recht:
Lis sorgen dich in Einfalt wunderschlecht.
Nun sorge Gott, nachdem si mich mishandeln,
Als du verstissst, di nicht mit dir mehr wandeln.


Não é preciso que o vate
Cante o feito glorioso
De um arriscado combate,
Nem que o incenso cheiroso
Queime a Vênus, queime a Flora
Para ter lira sonora.


Würde doch das Grab ihr Bette!
Ruf ich oftmals überlaut.
Stürbe sie, wie Mariette,
Unsers Schöns geliebte Braut!
Wahrlich, ihre Todtenkammer
Wirkte nicht so viel Verdruß,
Als voritzt der lange Jammer,
Den ich ihr erwecken muß.


Daß ich Genesungslust
Aus deinem Odem trinke,
Und all mein Herzeleid
In deinen Grund versinke!


Sie sprach es hegend am gebrochnen Herzen:
Ich habe, da ich dich empfieng, getrauert,
Dein Vater traurig lag in wunden Schmerzen,
In Trauer hat mich die Geburt durchschauert,
Traurig umwölkt sich deine Sterne schwärzen,
Weil du verwaist und von Gefahr umlauert.
Drum heiße Tristan mit dem traur'gen Namen.
Das ist mein letzter Muttersegen. Amen.


Und ihn zu bändigen, den Willen dir.
Des Rächers Rache trifft den schuld'gen Scheitel!


Hit s remények, e törött kebelnek
Mély sirjában halványan pihennek.
Szívem a sír, fejfa kín felette,
A csalódás, sírásója, tette!
Pilláimról a köny elmaradt rég,
Oldalamnál jó kancsó! te vagy még,
Hejh, maholnap el kell válni tőled...!
Most iszom hát, mig lehet, belőled!


沙鸟催朝梵
湫鱼趁夜潮
无心恋城市
来去任兰桡


O wie so anders, als die Herren singen,
Stellt sich der Lenz hier in der Großstadt ein!
Er weiß sich auch noch anders zu verdingen,
Als nur als Vogelsang und Vollmondschein.
Er heult als Südwind um die morschen Dächer
Und wimmert wie ein kranker Komödiant,
Bis licht die Sonne ihren goldnen Fächer
Durch Wolken lächelnd auseinanderspannt.


És ágyát, melyet fájdalom vete,
Elhagyta magzatával hirtelen;
Réten, mezőkön tántorogva ment:
Fehér kisértet, sötét éjjelen.


Das volk mag schwören, spilen, saufen,
die fürsten schänden gleich das land,
die ganze welt fall gleich zu haufen
voll krieg, untreu, blut, greuel, schand:
so bleib doch reichlich ich begabet,
von meiner süßen lieb erlabet.


Z kruté seči na Znojemsku
vybaviv se ve zdraví
milevský pan Jiří do Čech
navrátil se z Moravy,
odhodlán, že na svém statku
po přestálém vojny zmatku
klášter Bohu vystaví.


Criste, du von götlichem stam,
von got vatter geboren,
Der zu uns her auf erden kam,
auf das nit wurt verloren
Wer in dich glaubt; des bist ein haubt
aller Cristgelaubichen:
o sun Davit, du für uns trit,
dir sei lob ewiklichen!


Лютня! Безумица! Каждый раз,
Царского беса вспугивая:
«Перед Саулом-Царем кичась»…
(Да не струна ж, а судорога!)
Лютня! Ослушница! Каждый раз,
Струнную честь затрагивая:
«Перед Саулом-Царем кичась —
Не заиграться б с аггелами!»
Горе! Как рыбарь какой стою
Перед пустой жемчужницеЭто же оловом соловью
Глотку залить… да хуже еще:
Это бессмертную душу в пах
Первому добру молодцу…
Это — но хуже, чем в кровь и в прах:
Это — сорваться с голоса!
И сорвалась же! — Иди, будь здрав,
Бедный Давид… Есть пригороды!
Перед Саулом-Царем играв,
С аггелами — не игрывала!
14 февраля


O, dann lisple leis' dem armen Müden:
»Hier wohnt Ruhe! hier wohnt stiller Frieden,
Trockne deine Thränen ab;
Unter diesem grünen Hügel
Ist Elisens Grab!


Hát például
Hadügyminiszter lesz - Turai bácsi,
Mert neki van sarkantyúja,
És cselédszerző akadémiája,
Ha ő a harci trombitáját
A zsebkendőbe kifújja,
Holtra dagad az ellenség mája,
S ha ő lóra ül, azaz a - Lórira,
A papagájra,
Vész már minden nációra,
Zsidóra s gájra.


Tobě se zalýbiti,
Bože, vždycky chceme;
A dobře živu býti
Tobě slybujeme:
Od hříchu pro žádnou věc
Nechcem být zajatý;
Požehnej nás Bůh otec,
Y syn, y duch svatý.


Wann der Kuckuck singt, wann der Kuckuck singt,
Ist Hochzeit im grünen Wald,
Und es tanzt und springt, und es spielt und klingt
Die Liebe mit süßer Gewalt;
Die Knaben und Mädchen zu zweien
Sie wandeln im fröhlichen Maien
Zum grünen, grünen Wald.


Minha imaginação é um Arco de Triunf
Por baixo passa roda a Vid
Passa a vida comercial de hoje, automóveis, camiões,
Passa a vida tradicional nos trajes de alguns regimentos,
Passam todas as classes sociais, passam todas as formas de vida,
E no momento em que passam na sombra do Arco de Triunfo
Qualquer coisa de triunfal cai sobre eles,
E eles são, um momento, pequenos e grande
São momentaneamente um triunfo que eu os faço se
O Arco de Triunfo da minha Imaginação
Assenta de um lado sobre Deus e do outro
Sobre o quotidiano, sobre o mesquinho (segundo se julga),
Sobre a faina de todas as horas, as sensações de todos os momentos,
E as rápidas intenções que morrem antes do gest
Eu-próprio, aparte e fora da minha imaginação,
E contudo parte dela,
Sou a figura triunfal que olha do alto do arco,
Que sai do arco e lhe pertence,
E fita quem passa por baixo elevada e suspensa,
Monstruosa e bel
Mas às grandes horas da minha sensação,
Quando em vez de rectilínea, ela é circular
E gira vertiginosamente sobre si-própria,
O Arco desaparece, funde-se com a gente que passa,
E eu sinto que sou o Arco, e o espaço que ele abrange,
E toda a gente que passa,
E todo o passado da gente que passa,
E todo o futuro da gente que passa,
E toda a gente que passará
E toda a gente que já passo
Sinto isto, e ao senti-lo sou cada vez mais
A figura esculpida a sair do alto do arco
Que fita para baixo
O universo que pass
Mas eu próprio sou o Universo,
Eu próprio sou sujeito e objecto,
Eu próprio sou Arco e Rua,
Eu próprio cinjo e deixo passar, abranjo e liberto,
Fito de alto, e de baixo fito-me fitando,
Passo por baixo, fico em cima, quedo-me dos lados,
Totalizo e transcendo,
Realizo Deus numa arquitectura triunfal
De arco de Triunfo posto sobre o universo,
De arco de triunfo construído
Sobre todas as sensações de todos que sentem
E sobre todas as sensações de todas as sensaçõe
Poesia do ímpeto e do giro,
Da vertigem e da explosão,
Poesia dinâmica, sensacionista, silvando
Pela minha imaginação fora em torrentes de fogo,
Em grandes rios de chama, em grandes vulcões de lum


雪堕关河枫叶丹
扁舟南去路漫漫
一竿不是寻常赠
要看青青傲岁寒


Stolistá růže bledě se rdí,
Pivoňka z červena k modru se tmí.
Starého železa chytá se rez,
Modrá je fiala, charpa i bez,
Indik modře tmavý,
Med i lev jest plavý,
Kaštan hnědý, mouřenín snědý,
Vrabec šedý, měsíc bledý,
Sova pak šedivá,
Holubice sivá,
Barva oblohy blankytná,
Lidské mrtvoly moroutná,
Vlasů černá, vraná, bělavá,
Plavá, hnědá, rusá, ryšavá.


Jsou ještě osli v bahně Evropy!
Však ten je slabý, kdo má slabé bratry,
ten krví otrockou zem pokropí,
jak výčitka ten přes obří ční Tatry,
zamlklý, s resignací úžasnou
člověka marně hledá, nenachází...
Barbarská země s mocí barbarskou...
Smluvení vše už vyloupili vrazi?


Neobmezenou jsi vnad svých mocnářkou;
nebo poslala’s, bys mohla plné panství
nad nimi provádět lichou přetvářkou,
na vždycky ruměnec zpurný do vyhnanství.


Daß man schwarzen Müttern ihre Knaben
Von der Brust ans Felsenufer wirft,
Bis die Räuber aus der Wildniß traben,
Und des Tiegers Zahn die Kleinen schlürft;


Wo die Complimenten sind, mangelt was gewiß am Willen;
Sonsten dörfften Worte nicht, wann nicht Mangel, was ervöllen.


Tu na vrcholu v tichém zadumání
rád s ptactvem zpěvným čekám na svítání
a hledím na slunce, jak niž se kloní
v šeř západu, a ve vsích zvonky zvoní.
Ó v slunci tom zřím Tebe, země milá!
Když vzchází slavnostně, až obzor celý
plá ve zlatě, a vzduch jest rozepělý,
když stojí v zenitu a jak mír boží zírá
neb krvavě když slzíc klesá, zmírá:
Tvé děje vidím, matko moje drahá,
Tvou slávu, velkosť, popraviště nahá.


Die Trommel stapft
Das Horn wächst auf
Und
Sterben stemmt
Das Haupt durch flattre Sterben
Sträubt
Gehen Gehen
Sträuben
Geht
Und geht und geht
Und geht und geht
Und geht und geht und geht und geht
Geht
Stapft
Geht.


Dříve Sála tato ku pramenu
Obrátí svou vodu na zpátek:
Než já Tebe, Míno, zapomenu.


Ah ! Des ailes
À jamais !


Ist's doch jetzt eine Wunderzeit,
Wo Gletscher brennen wie Essen,
Weiber turnieren im Männerkleid,
Und Knaben die Rute vergessen.
Jeder Wurm entfaltet sein Licht,
Und jeder Narr seine Kappe,
Also, Seele, wundre dich nicht,
Wenn heute du stehst an der Klappe.«


Erdenhoheit geht mit der Abendsonne danieder,
Himmlische steigt mit dem ewigen Morgen empor.


A proč je chladný, stínový
tvůj klad dnes jako zápor –?
A kde jsi nechal z mladých dob
ten zkrvácený prapor?


Drum mußten Deine theuren Glieder zittern,
Dein edler Leib vor Angst und Graus erschüttern.
Diß mußtst Du blos allein für unsre Schulden,
Aus Liebe dulden.


Mein Liebchen, wir saßen beisammen,
Traulich im leichten Kahn.
Die Nacht war still, und wir schwammen
Auf weiter Wasserbahn.


湖南茶寇甫能平
湖北徭人复弄兵
政是耕桑好时节
尔曹何苦自捐生


A jest mi lehko, jak by křídla ptačí
mé duši rostla, zajásal bych v pláči;
i zvonů slyším snivý hlas a milý
tón plný bájí z mládí sladkých chvílí.


Himmel, welch eine Pein sie fühlt! Sie hat so viel Tugend
Immer gesprochen, daß ihr nun kein Verführer mehr naht.


Die Weisheit ists, das Himmelskind,
Das edle Herzen leicht gewinnt,
Und das nur blöde Seelen scheuen.
Die Tugend beut ihr selbst die Hand,
Und hilft der Thorheit Widerstand
Mit Großmuth und Geduld zerstreuen.
Wer zweifelt, ob die Wahrheit siegt,
Wenn dieses Paar sich zu ihr fügt?


All Fishers know the changing  Deceit
How clung to Rocks, when coming Dangers threat,
New Forms they take, and wear a borrow'd Dress,
Mock the true Stone, and Colours well express.
Now o'er their liken'd Parts the Limners spread
A mossy Green, or streak with dusky Red;
On their soft Skin now whitish Marl imprint,
Or raise the clouded Azure of the Flint:
As the Rock looks, they take a diff'rent Stain,
Dapple with Grey, or branch the livid Vein.
Nor scaly Foes, nor Fishers curious Eyes
Perceive the Cheat, or find the false Disguise.
Thus they conceal'd the dreaded Danger shun,
By borrow'd Shapes obscur'd, and lost in seeming Stone.
But when with near Approach the weaker Prey
Invites, her waning Colours all decay;
No Vizard then, or mimick Form they seek;
Vig'rous they quit the Rock, and own the real .


Ma s'eo non audo, né veggio, né membro
lo gran piacer piacente, amor, de voi,
ch'angel di Deo sembrate in ciascun membro;


Mám bázeň, drahá, o Tebe,
pakli nás los kdy spojí,
že mého kletba osudu
též ztíží hlavu Tvoji.


龙驹并辔别仙羊
万里秋空疋练长
一顾定知声价重
主人原是昔孙阳


Die Regel durch das Leben sey:
Vertraulichkeit, und selten nur Vertrauen,
Und links und rechts, von Furcht und Hoffnung frey,
Auf Seelenphänomene schauen;
Erwarten und nichts auf Erwartung bauen;
Nur alle Menschen menschlich nehmen,
Das Gute so, wie wir es sehn;
Mit Muth und Kraft dem Bösen widerstehn,
Anstatt darüber uns zu grämen:
Und zu der Sicherheit der Sache,
So weit das Erdenelement
Uns Sicherheit in seinem Schooße gönnt,
Den Geist der Vorsicht auf die Wache.


Doch seht dort Frankreichs Banner sich ferne glänzend regen,
Auf, laßt zum Aufbruch blasen, und rasch dem Feind entgegen!
Was sitzen wir vor den Wällen, verpuppt in träger Schanz',
Indeß dort frohe Boten uns nahn mit dem Ehrenkranz?«


Als das Gesinde besorgt nun war, und reichlich befriedigt,
Lud auch Thecla den Vater zum Mahl, und der gütige Vater
Setzete sich zum traulichen Tisch. Zur Rechten und Linken
Saßen die Töchterchen ihm, die Einzigen, welche von Sieben
Ihm das Verhängniß gespart. In des Lebens Knospe gebrochen,
Ruhten die Fünf im Ring des Kirchhofs. Zwischen den Fünfen
Ruhete, welche die Sieben gebahr. Das Leben der Jüngsten
Bracht' ihr den Tod vorzeitig. Des Mägdleins offenes Auge
Sahe die Sterbende noch, und schloß getröstet das Ihre.
Oft noch füllete sich seitdem das Auge des Vaters,
Wenn er das Kind ansah, das ihn so theuer gekostet;
Aber er liebt' es nicht minder darum. Er liebt' in Jucunden
Seiner Entschlafenen frühestes Pfand, in Thecla ihr Letztes.


Seele, und du schaust noch trübe
Auf die Dinge niederwärts?
Giebt's für dich noch andre Liebe?
Erdenfreude? Erdenschmerz?


桐君南部尽仙官
叱石为羊也不难
凫舄一双须好在
金华旧省是长安


„Ó, rci, co nad mlýnem zříš? – Zrak můj v tvůj se hrouží...“
„Nad mlýnem jako dřív holubi vzduchem krouží.“


Mi mindent ittál, részeg muzsika,
Hogy mire ideájulsz a fülembe,
A charleston kéjes, fátylas ritmusa
Úgy döng, mintha kivégzés dobja lenne?


وطالِبُ الدُّنْيا بعلْ
مِ الدِّينِ أَيّ بائِسِ
كَمَنْ غَدا لِنَعْلِهِ
يَمْسَح بالقَلانِسِ


ذَكَرْتُكَ وَالبَحْرُ طَلْقُ الْمُحَيَّا
عَلَى مَتْنِهِ رَوْنَقٌ وَابْتِهَاجُ
فَآضَ سَرِيعاً يُحَاكِي فُؤَادِي
لِأَمْوَاجِهِ لَدَدٌ وَانْزِعَاجُ
أَلاَ لَيْتَ شِعْرِي أَيَجْمَعُنَا
بِلاَدٌ لَهُ مِنْ سَنَاكَ سِرَاجُ


Welch reiches Fest das war! wie schön die Frauen!
Und doch nur Puppen gleichend, seelenlosen,
Die man geschmückt mit duftig-frischen Rosen ...
Zuweilen packte mich ein fröstelnd Grauen.


Ya todo es ahora silencio,
solo me queda el recuerdo
de ese amor que te guardo,
al que idolatro y reverencio.
Ya dora el suave terciopelo
de los campos sembrados,
reposan inertes los arados
y la tierra abraza al cielo.


Essa que ao coração me fala, quando
Me vejo triste, imensamente triste,
Não desceu a este mundo miserando
Senão na luz que no alto céu existe.


研底毫端秋气清
攒花蔟蕊笔通灵
看来不似篱边色
拔取何天白鹤翎


Heilig ist die Sternenzeit,
Öffnet alle Grüfte;
Strahlende Unsterblichkeit
Wandelt durch die Lüfte.


Aus den welkenden Gräsern
Steigt ein schwerer Duft,
Voll von süßen Gerüchen
Ist die zitternde Luft.


Das sind der Vordern fortgepflanzte Wellen,
die meinen Sinn bereitet und bereichert,
das Erbe ihrer Form- und Farbenzellen,
darin die halbe Erde aufgespeichert.


Der beßre Mensch tritt in die Welt
Mit fröhlichem Vertrauen,
Er glaubt, was ihm die Seele schwellt,
Auch außer sich zu schauen,
Und weiht, von edlem Eifer warm,
Der Wahrheit seinen treuen Arm.


Nejlepší z žen, praví Šiller, ta prej je,
O které se nikde zmínka neděje;
Na znamení špatné tedy to jest,
Že jde o tvé ženě hlučná pověst.


Godi seco pur tu, ch'io lieto intanto
godo il mio scampo; e da te lunge in pace
piango pentito di que' dì ch'ho pianto. –


Jesu, dir ward bang vor mich,
Meine Angst zu enden,
Wann itzt Tod und Sünde sich
Mir zuwider wenden.
Ach mich tröst' in allem Leid
Diß dein geistlichs Leiden:
Dein Blut mich im Tod begleit
Zu den Himmelsfreuden.


Wehmuth wandelt auf des Seees Welle,
Rieselt im Geklüft der Felsenquelle,
Wo die Echo seufzend wallt.
Und die Eule spreitet ihre Flügel,
Und eilt rauschend über Thal und Hügel
In den dunkeln Eichenwald.


Those who, the gen'ral good their real aim,
Sought in their Country's good their Monarch's fame,
Those who were anxious for his safety, Those
Who were induc'd by duty to oppose,
Their truth suspected, and their worth unknown,
He held as foes, and traitors to his throne,
Nor found his fatal errour till the hour
Of saving him was gone and past, till Pow'r
Had shifted hands, to blast his hapless reign,
Making their Faith, and his Repentance vain.


Bin ich denn nicht die Rose,
Die Königin der Blumen,
Warum denn schaut ihr mich nicht
Und schaut nur nach der Herrin?


Wir fürchten uns nicht in des Königs Saale;
Er lud uns zum Mahle,
So sind wir nun da.
Eia la la! Eia la la!
Ist doch auch des Königs sein Töchterlein da!


Das Höchste bleiben Land und Herd!
Doch sonst – kein Wort von blindem Hasse!
Auch uns ist dieses Banner wert:
Es brach de Freiheit eine Gasse!
Noch ist es feucht von Juliblut –
Nennt eins, das edler und verwegner!
Drum: sind wir auch auf unsrer Hut,
Ist uns gerecht doch solch ein Gegner!


Und doch ist seine Hoffnung Wahrheit,
Und Gottes Reich kommt doch herbei;
Bald wird aus Ahnungsdunkel Klarheit,
Und Frühling aus der Wüstenei.
Der Schnee umhüllt mit kalter Binde
Die schlummernde, begrabne Zeit,
Doch aus der eisgeborstnen Rinde
Blinkt hier und dort das grüne Kleid.


Tout est vide et muet. La ronce et l'herbe épaisses
Hérissent les jardins où le reptile dort.
Mais Nurmahal n'a point parjuré ses promesses ;
Nurmahal peut régner, puisque Ali-Khan est mort !


Jak lahodno, v klín složit ruce
a býti zas jen člověkem,
po dobách přísné revoluce,
po boji zlém a odvěkém!


Pappeln grünen umher, häusliche Schwalben baun
Unterm Strohdach, ein Quell sprudelt im Fruchtbaumwald,
Heimlich dunkelt ein Gröttchen
Hinter wankendem Efeulaub.


Daß du einst sie wiedersehest,
Dieses kannst du wohl verstehn,
Wenn du auch nicht das verstehest,
Wie du sie wirst wiedersehn.


Es un querer tan sólo bien querer;
es andar solitario entre la gente;
es un no encontrar nada que contente;
es creer que se gana con perder


Ich meyne, grosse Frau, dein sichrer Ruhe-Port,
Die Anfuhrt deines Geists aus dieser Welt Gewirre,
Sey von geraumer Zeit das süsse Hirten-Wort:
Kommt, Schäflein, näher her, kommt rükwerts aus der Irre!


百年苦忆高常侍
多病谁怜孟浩然
旧喜涉江今不涉
空斋时阅友朋笺


秣陵还泊岸
瓜步又乘潮
离情似新月
明夜胜今宵


Gottlose, ihr sucht einen Gott!
Er fehlt und ist euch doch vonnöten.
Dem Sünder tut ja auch ein Scherge not,
Soll er nicht fälschen, rauben, töten.


Půjdete spat, oči,
vyprahlé oči?
Půlnoc už minula,
uhasly hvězdy,
uprostřed bezhlasých,
hlubokých stínů
spí naše dítě...


De mind ezek előtt megyen kétszáz lovas,
Mindenik fegyveres, és mindenik tollas,
Fénlik mindeniknél páncér, sisak s karvas,
Mindeniknek hátán egy haragos farkas,


Daß, ob wir nur Einsturz schaun,
Trümmer, schwarzgeraucht vom Brande,
Doch schon leise durch die Lande
Waltet ein geheimes Baun;


أَيد اللَه أَسعَد الوُزَراءِ
بِدَوام الإِقبال وَالنَعماءِ
لا يَعدُّ النَعيم وَالفَخر شَيئاً
غَير تَنفيس كُربة الفُقَراءِ
الرَعايا وَدائع اللَه فيما
جاءَ عِندَ المُلوك وَالأُمَراءِ
وَاِحتِكام المُلوك ما زالَ أَولى
مِن دَلال الرَعية الحَمقاءِ
إِنَّما الهَرج الرَعايا هَلاك
وَبَلاءٌ وَالحُكم كَالأَحياءِ
شَبهوا لمللك مِن قَديم بِجسم
وَالوَزير الطَبيب لِلأَدواءِ
وَكَذا الجُند كَالطَبائع فيهِ
أَبَداً وَالكِبار كَالأَعضاءِ
كُل صَنف مِن الجُلود كَخَلط
أَن تَعدى فحسمهُ بِالدَواءِ
وَتَساويهم اِعتِدال مَزاج
كَتَكافي الصَفراءِ وَالسَوداءِ
وَلُزوم الحُدود لِلناس مَعنى
ما يُقال الذِئاب بَينَ الشاءِ
كُل ذَنب مِن الزَمان صَفَحنا
عَنهُ إِلّا تَحكم الغَوغاءِ
أَيد اللَه نَصرَهُ مِن وَزير
أَسبل الستر كاشف لِلبَلاءِ
وَمَحا اِسم العِصيان وَالبَغي لِلشا
م مَقرّ الأَبرار وَالأَصفياءِ
قَد جَلا غَيهب المَكاره عَنا
بِشُموس التَدبير وَالآراءِ
سَلَّ سَيفاً مِن غمد حلم رَزين
أَكَلتُهُ سَفاهة السُفَهاءِ
وَرَماهُم مِنهُ بِعَزمة صدق
دَهمتهم بَلَيلة دَهماءِ
فَمَحا اللَهُ آية اللَيل لَكن
بِشُعاع الحسام لا بِذَكاءِ
آذن اللَه بِالبوار لِقَوم
عاملوا الناسَ بِالأَذى وَالجَفاءِ
بِغُرور مِن بَعضِهم ما تَحاموا
هَتك سَتر الشَريعة الغَرّاءِ
كَم شَقيّ قَد اِستَرَق تَقيا
دَولة الجَهل غَصة الأَتقياء
خوفوا قَبل يَومِهم فَتَعاشوا
بِخُوف الهَلاك قَبل العَشاءِ
وَبريح كادَت تَزيل الرَواسي
وَعظتهم بِهَدمِها لِلبِناء
ما اِنتِفاع السَفيهِ بِالنُصح إِلّا
كَاِنتِفاع الخَفاش بِالأَضواءِ
خاطَبتُهُم بَلاغة السَيف لَما
أَعرَضوا عَن فَصاحة الفُصحاءِ
بِغرار الحُسام بادوا جزاءً
عَن غُرور بِالخَيل وَالخَيلاءِ
أَينَ هَذا الخَفاء بَعد ظُهور
أَينَ ذاكَ الظُهور بَعدَ الخَفاءِ
وَقعة ذِكرها عَلى الأَرض يَبقى
لاعتبار الأَبناءِ بِالآباءِ
هاكَ تاريخَها إِذا شئت بَيتاً
بَعدَ عَرض الثَناءِ غِب الدُعاءِ
قَد أَقامَ الحُدود لِلعَدل هَدياً
وَنَفى النَحس أَسعَد الوُزراءِ


Vše může přijít... Život zradí všecky,
kdož jdou jím... Zradí jistě, bezohledně...


Vögel, Briefe, Liebesboten,
Lied und Seufzer, sagt ihr's hell:
Suche ihn im Reich der Todten,
Liebchen, oder komme schnell!


Ercul sulcò già la palude inferna
e il tricipite Cerbaro provollo;
pur sotto panni femminili, il collo
pose, vincto el leon e l'idra in Lerna.


Jsou lednová pole holá,
ves světly se rozžíhá.
Za okny s ocílkou řezník
zkrvácen pobíhá.


hoje me desfiz dos meus bensvendi o sofá cujo tecido desenheie a mesa de jantar onde fizemos planoso quadro que fica atrás do barrifei junto com algumas quinquilhariasda época em que nos juntamosa tevê e o aparelho de somforam adquiridos pela vizinhatestemunha do quanto erramosa cama doei para um asilosem olhar pra trás e lembrardo que ali inventamosaquele cinzeiro de cobrefoi de brinde com os cristaise as plantas que não regamoscoube tudo num caminhão de mudançaaté a dor que não soubemos curarmas que um dia vamos


Vil tausend tugenden in dir
sih haufenweis ich um mich schweben,
daß ich nicht jeder nach gebühr
kan ihre stell in ordnung geben.
Also mein Musa irrend um
als in cretensischem irrgarten,
hat weder richtschnur, gleit noch trum
für deiner tugenden irrfarten.
Was fahr ich dan noch weiters fort,
daß ich mich nicht mach in den port,
weil es sich ja nicht will gebühren,
der götter ehr zu profanieren?


كأني على دائم معها
ها هي الأرض تكمل دورتها
ها هو الوقت يُثمر تفاحةً
وللوقت كفٌّ تداعبني
مرةً ,
وتقتلني
مرةً ,
أيها الوقت كن يدها كي أراك
أيها
الوقت
كن
يدها
كي أراه


Del que ya ilustró el Carmelo
lilio, y el Tormes hoy baña,
ceñida la Alba de España
no invidia la alba del cielo.


Lássátok, van egy lilaszínű őszöm,
egy bolondul sajgó piros szívrubintom,
zsebemben furcsán villogó húsz kavics:
húsz év –
és egy örökszép, fáradt, síró szerelem.


V domově svém okřál mladý lékař divem;
dřív-li nuda jemu vrásky ryla v tváři,
žal-li jiskru tlumil v zraku zádumčivém –
k životu teď láska z něho jenom září!
Často připadá sám sobě jako dítě;
jako před lety – zas v širých polích těká,
chrpu, koukol trhá ve vysokém žitě,
hned zas k chudobce se shýbá, na zem kleká,
mravenců se řadě neúmorných diví,
horlivě jak přes mez břemena svá vlekou.
Jindy zase mělkou přebrodí se řekou,
v lůno své pak les jej přijme zádumčivý;
zbožně poslouchá tu s utajeným dechem
chorál, který pějí duby věkovité,
podivuje skokům veverky se hbité,
za roháčem hledí, který kyprým mechem
prodírá se stěží; z myšlének jej časem
ptáci vyruší svým pronikavým hlasem,
na blízku-li dravec na kořist se spouští,
nebo plachá laň, jež skokem prchá v houští.
Vše mu zlatou dobu dětství připomíná,
nic mu není cizí, zná tu každé křoví,
ví, kde nejkrásnější místečka jsou stinná,
pod lístkem kde rudá jahoda si hoví,
ví, kde hřibů tají kloboučky se hnědé,
ví, kde mechem pramen klestí sobě cestu,
podzemní též tajnou chodbu zná, jež vede
od zřícenin hradu k sousednímu městu.
Ach, k těm zříceninám – zbytku dávné slávy –
vracejí se stále upomínek davy!
Před lety tu s druhy strávil chvíli mnohou
a vše dosud ještě v paměti má živé:
kterak v rozvalinách jasnou pod oblohou
na rytíře sobě hráli loupeživé,
pocestné a kupce v lese přepadali,
V ssutinách je věže uvěznili bílé
upomínka na ty blahé dětství chvíle
kyne mu teď jako vřelý pozdrav z dáli.
Také později, když jako student z města
v rodnou svoji vísku přišel na prázdniny,
k ssutinám jej drahým často vedla cesta;
v duchu viděl míhat nádvořím se stíny
rytířů, již na lov chystali se právě,
ohařů zřel smečky, mladé sokolníky,
bujné oře, kteří půdu nedočkavě
deptali, zřel toulce, lučiště a dýky,
ale nade vše jej mocně okouzlila
sličná postať dívky, jejíž pohled snivý
s cimbuří se nesl přes zelené nivy
v mlhavou až dálku... O lásce snad snila,
panoše jíž z hradu sousedního kochá;
a náš mladý snílek touhou sladkou zmírá
po vidině krásné, náruč rozevírá,
nenávidí z duše rytířského hocha...


Vor mir hält ein Pferd: da gleitet's
Panthergleich vom Sattel sacht,
An die Zelttür kauernd schreitet's: –
»Stirb, denn hier hält Walther Wacht!«


ثُمَّ تساءلْت : كيف يصير المكانُ
اُنعكاساً لصورتِهِ في الأساطيرِ،
أَو صِفَةً من صفات الكلامِ؟
وهل صورةُ الشيء أَقوى
من الشيءِ؟
لولا مخيَّلتي قال لي آخري:
أنتَ لَسْتَ هنا!


Búsnak kellene oh nevetőke Olívia lenned;
Mert minden kedvem vég temetője te vagy.


Tous ces palais sur leurs genoux
Laissent ruisseler leurs entrailles ;
On voit, comme des aigles fous,
S'envoler des pans de murailles ;


Mas sabe el optimista, religioso y pagano,
que por César y Orfeo nuestro planeta gira,
y que hay sobre la tierra que llevar en la mano,
dominadora siempre, o la espada, o la lira.
El paso es misterioso. Los mágicos diamantes
de la corona o las sandalias de los pies
fueron de los maestros que se elevaron antes,
y serán de los genios que triunfarán después.
Parece que Mercurio llevara el caduceo
de manera triunfal en mi dulce país,
y que brotara pura, hecha por mi deseo,
en cada piedra una mágica flor de lis.
Por atavismo griego o por fenicia influencia,
siempre he sentido en mí ansia de navegar,
y Jasón me ha legado su sublime experiencia
y el sentir en mi vida los misterios del mar.
¡Oh, cuántas veces, cuántas oí los sones
de las sirenas líricas en los clásicos mares!
¡Y cuántas he mirado tropeles de tritones
y cortejos de ninfas ceñidas de azahares!
Cuando Pan vino a América, en tiempos fabulosos
en que había gigantes y conquistaban Pan
y Baco tierra incógnita, y tigres y molosos
custodiaban los templos sagrados de Copán,
se celebraban cultos de estrellas y de abismos;
se tenía una sacra visión de Dios. Y era
ya la vital conciencia que hay en nosotros mismos
de la magnificencia de nuestra Primavera.
Los atlántidas fueron huéspedes nuestros. Suma
revelación un tiempo tuvo el gran Moctezuma,
y Hugo vio en Momotombo órgano de verdad.
A través de las páginas fatales de la historia,
nuestra tierra está hecha de vigor y de gloria,
nuestra tierra está hecha para la Humanidad.
Pueblo vibrante, fuerte, apasionado, altivo;
pueblo que tiene la conciencia de ser vivo,
y que reuniendo sus energías en haz
portentoso, a la Patria vigoroso demuestra
que puede bravamente presentar en su diestra
el acero de guerra o el olivo de paz.
Cuando Dante llevaba a la Sorbona ciencia
y su maravilloso corazón florentino,
creo que concretaba el alma de Florencia,
y su ciudad estaba en el libro divino.
Si pequeña es la Patria, uno grande la sueña.
Mis ilusiones, y mis deseos, y mis
esperanzas, me dicen que no hay patria pequeña.
Y León es hoy a mí como Roma o París.
Quisiera ser ahora como el Ulises griego
que domaba los arcos, y los barcos y los
destinos. Quiero ahora deciros ¡hasta luego!
¡Porque no me resuelvo a deciros adiós!


Neked adatott szemtől-szembe látni.
Te látod őket úgy, függetlenül
Mindentől, Testvér - tenmagadtól is.
Milyen lehet a te szemed belül?
Ahogy a világra most ráderül:
A világ nézi vele önmagát.
Ó, ha csak egy órára megszerezném
A szemed titokzatos alkatát!


Mas un día —¡oh, Rembrandt!, no ha trazado
Tu pincel otro cuadro más negro—
Agrupados en ronda dantesca
De la fiebre los rojos espectros,
Al rumo de canciones malditas
Arrojaron mi lánguido cuerpo
En el fondo de fétido foso
Donde ariados croajaban los cuervos.
Como eleva la púdica virgen
Al dejar los umbrales del templo,
La mantilla de negros encajes
Que cubría su rostro risueño,
Así entonces el astro nocturno,
Los celajes opacos rompiendo,
Ostentaba su disco de plata
En el negro azulado de cielo.
Y, al fulgor que esparcía en el aire,
Yo sentí deshacerse mis miembros,
Entre chorros de sangre violácea,
sobre capas humeantes de cieno,
En viscoso licor amarillo
Que goteaban mis lívidos huesos.
Alrededor de mis fríos depojos,
En el aire, zumbaban insectos
Que, ensanchados los húmedos vientres
Por la sangre absorbida de mi cuerpo,
Ya ascendían en rápido impulso
Ya embriagados caían al suelo.
De mi cráneo, que un globo formaba
Erizado de rojos cabellos,
Descendían al rostro deforme,
Saboreando el licor purulento,
Largas sierpes de piel solferina
Que llegaban al borde del pecho
Donde un cuervo de pico acerado
Implacable roíame el sexo.
Junto al foso, espectrales mendigos
Sumergidos los pies en el cieno
Y rasgadas las ropas mugrientas,
Contemplaban el largo tormento
Mientras grupos de impuras mujeres,
En unión de aterrados mancebos,
Retorcían los cuerpos lascivos
Exhalando alaridos siniestros.
Muchos días, llenando mi alma
De pavor y de frío y de miedo,
He mirado este fúnebre cuadro
Resurgir a mis ojos abiertos,
Y al pensar que no pude en la vida
Realizar mis felices anhelos,
Con los ojos preñados de lágrimas
Y el horror de la muerte en el pecho,
Ante el Dios de mi infancia pregunto:
—«Del enjambre incesante de ensueños
Que persiguen mi alma sombría
De la noche en el frío silencio,
¿Será sólo el ensueño pasado
el que logre palpar mi deseo
En la triste jornada terrestre?
¿Será el único ¡oh Dios! verdadero?»


Mit einer roten Führerfahne,
Ritt er voran der Karawane.


Mi alma os ha cortado a su medida,
dice ahora el poema,
con palabras que fueron escritas en un tiempo
de amores cortesanos.
Y en esta habitación del siglo XX,
muy a finales ya,
preparando la clase de mañana,
regresan las palabras sin rumor de caballos,
sin vestidos de corte,
sin palacios.
Junto a Bagdad herido por el fuego,
mi alma te ha cortado a su medida.
Todo cesa de pronto y te imagino
en la ciudad, tu coche, tus vaqueros,
la ley de tus edades,
y tengo miedo de quererte en falso,
porque no sé vivir sino en la apuesta,
abrasado por llamas que arden sin quemarnos
y que son realidad,
aunque los ojos miren la distancia
en los televisores.
A través de los siglos,
saltando por encima de todas las catástrofes,
por encima de títulos y fechas,
las palabras retornan al mundo de los seres vivos,
preguntan por su casa.
Ya sé que no es eterna la poesía,
pero sabe cambiar junto a nosotros,
aparecer vestida con vaqueros,
apoyarse en el hombre que se inventa un amor
y que sufre de amor
cuando está solo.
Mi alma os ha cortado a su medida


Wo ein kleiner Freudenquell
Tief im Eschengrunde fließet
Und die Silberadern hell
Durch das samtne Moos ergießet,
Wirft der schlanke Dieb sich nieder
Mit der Dirn im braunen Arm,
Löst ihr hastig Tuch und Mieder,
Und er flüstert liebewarm,
Daß sein glühend Herz erklingt,
Wie die Nuß im Feuer singt:


Das Schwert des Gottes schüttert leis.
Da springt hervor mit Erzeslaut
Ein Hinterhalt, ein Mörderkreis,
Die Sippe der verratnen Braut.


Jetzt, mit dem Element im Kampf,
Verbirgt ihn bald der krause Dampf,
Bald steht er schwarz im hellen Schein
Auf kräftig ausgespreiztem Bein;
Umstoben von der Funkenglut,
Lenkt er des Wassers Silberflut
Und schleudert mächtig Strahl auf Strahl
In den empörten Flammensaal.
Sein indian'scher Kriegerschmuck
Erzittert vom gewalt'gen Druck,
Der Geierfittich schräg im Schopf
Raucht halb versengt auf seinem Kopf.
Das ist ihm nun die wahre Lust,
Ein Jauchzer steigt aus seiner Brust
Hoch über allen Lärm und Drang.


Však... sníh teprv jednou na hrob její napad,
a on chtěl zas ve dvou cestu žitím šlapat,
jež mu v osamění od té smrti její
blínem strastí zarůstala
stále divočeji.


Zabil jej a tak se pomstil.
Hlavu rázem jediným
srazil mu a spokojený
s touto klek před otcem svým.


Ebben a hív szeretetben,
Hóltig való tiszteletben
Vigan ontom véremet,


Renda la vista del suo ben presaga,
lascia a dietro il partir, guarda il ritorno,
e nel futuro omai lieto t'appaga.


Man liebt ich weiss nicht was, man folgt ich weiss nicht wem,
Wir spieln mit Feur, und sind ein Spott der eignen Triebe;
Es ist zwar angenehm, doch thöricht erste Liebe,
Ja weil sie thöricht ist, drum ist sie angenehm.


O pascol degno d'anima sublime!
O chiara o nobil mente! A te ben dritto
È che si curvi riverente il vulgo,
E gli oracoli attenda. Or chi fia dunque
Sì temerario che in suo cor ti beffi
Qualor partendo da sì begli studj
Del tuo paese l'ignoranza accusi,
E tenti aprir col tuo felice raggio
La Gotica caligine che annosa
Siede su gli occhi a le misere genti?
Così non mai ti venga estranea cura
Questi a troncar sì preziosi istanti
In cui non meno de la docil chioma
Coltivi ed orni il penetrante ingegno.


يا داعياً نحو العلاءِ مُثَوِّباً
لَبَّيك إن الحق أزهرُ أبلجُ
أنشأت تنطق بالصواب ولم تزل
قِدْماً وسهمُك في الصواب الأفلجُ
فشكرتَ سيِّدَنا وقلتَ بفضله
ولقائِل الحق المبَيَّنِ منهجُ
ولئن نطقت بحكمةٍ وبلاغةٍ
ومن الكلام محقَّق ومُثبّجُ
فلقد وجدتَ لمن مدحت مآثراً
من مثلها يُبْنَى المديح وينسجُ
ما زال يلبس مذ تأَزَّر وارتدى
مِدَحاً تُحبَّر باسمه وتُدبَّجُ
ولَيُجزلنَّ لك الثوابَ ولم يكن
لخليقة منه نَتيجٌ مُخْدَجُ
وليقبلنَّ صحيح وُدِّك إنه
لا يدفع الحسنى بما هو أسمجُ
وليشكرنَّك وهو أعلم عالمٍ
أن المديح به ينير ويَبْهجُ
وبأن ما حَلَّيته من منطقٍ
حسنٍ فمن فَعلاته يُسْتنتجُ
فاعجب لشكر البحر إنْ حلَّيته
والحَلْيُ من بُطنانه يُستخرجُ
أبشرْ أجارك من زمانك ماجدٌ
حبلُ الجوار لديه حبل مدمجُ
ما دون معروفِ العلاء وعفوهِ
عند الرجوع إليه بابٌ مُرْتَجُ
إن العلاء لَمَاجِدٌ ولِمَاجِدٍ
من معشر طلبوا العلاء فأدلجوا
ملك إذا الكُرَبُ الشداد تظاهرت
فبوجهه وبرأيه تَتفرَّجُ
ممن إذا أبت الخطوبُ أو الْتَوَتْ
عاج الأبيُّ به وقام الأعوجُ
لا عيبَ في نُعماه إلا أنها
للخاطبين وغيرِهم تتبرّجُ
أو أنها تصفو لنا وتعمُّنا
حتى يُخَيَّل أننا نُسْتَدرَجُ
أضحى الملوك وهم مَجاز نحوه
للطالبين الخيرَ وهو مُعَرَّجُ


„Laurencinu přiveďte mi
bez váhání hned,
není možná, aby stonal
lev můj Mohamed.


飞燕身轻未是轻
枉将弱质在岩扃
今来不得同鸳枕
相伴神魂入杳冥


Was hilft mir ein rother Apfel,
Wenn er innen faul ist;
Was hilft mich ein schöns Kindlein,
Wenn sein Herzlein falsch ist.


Mais pour nous qui, jusqu'à présent,
Soupons sous la treille en causant
(Et c'est notre meilleur repas !)
Ami, ne nous enlevez pas


Egli è l'Isacco del buon tempo antico
Che porge al ferro il bel collo gentile,
E guarda il percussor con volto amico,
E gli si atterra semplice ed umìle:
Né il tien pietà del suo fior giovenile
Né de la fine amara
Né de gli amplessi de la madre Sara.


柱分南裔恢皇度
碑勒燕然兆女戎
一样亲臣连桂掖
到头功罪欲谁从


Ans Ringen schließt sich die Geduld,
Die auf des Königs Hülfe wartet,
Nach Seiner freyen Lieb und Huld,
Und unterdeß im Streit erhartet.
Sie sieget über den Verdruß,
Dems alsobald verdreußt zu leben,
Wenn er ein wenig harren muß;
Sie haßt das fälschliche Ergeben,
Wenn einem nichts dran liegt,
Ob man auch wirklich siegt.
Denn, wird gleich keine Zeit beniemet,
Wann man gewinnen soll;
So ist der Kampf doch toll,
Der sich nicht endlich Sieges rühmet.


MÉ drahé, drahé dítě,
ty píšeš, smutno že ti
a že ten čas tak zdlouha,
tak tuze zdlouha letí.


Je po půlnoci: papa v rozčilení
dnes přines zvěsti: princi urození,
Madame de Polignac a Broglie a více
vysoké šlechty prchlo za hranice.
A myslím, zřídka papa vztek měl větší,
řezavě mluvil, jakby bodal řečí –
a když mi vposled dobré noci přál,
zavzdychl těžce: Ubohý ten král...


Lze zapomenout? Jaká byla pýcha
v tom odmítnutí! Jak mě bolela!
Vždyť já přec jako holubička tichá
se chtěla vzdát mu docela!


Les armes de Jésus c’est tout homme proscrit
Qui sera rappelé, c’est le jeune conscrit
Qui sera convoqué, c’est le jeune homme inscrit


Flammen leuchten durch die Ferne,
Unhörbare Winde weh’n
Und das Aug’ von Stern zu Sterne
Kann den Himmel offen ſeh’n.


Leise wie ein Traum
Ist sie durch Seele mir und Sinn geweht,
Und ich war selig. Rosen sah ich rings,
Und Rosen deckten mir die ganze Welt,
Die Welt voll Gräuel, Traumesrosen deckten
Mit Blütenranken mir die Wahrheit zu.


لَوْ كُنْتَ فِينا وَلِهاً مُغرَماً
شُغِلْتَ بِالحُبِّ عَنِ الشَّكْوَى
حَتَّى تَرى أَيْسَر ما نَلْتَقِي
أَعْظَمَ مَا تَحْكِى مِنَ البَلْوَى
مَا عَزَّ صَبٌّ قَطُّ في صَبْوَةٍ
إِلَّا إِذَا ذَلَّ لِمَنْ يَهْوَى


倚天危阁贴重冈
细路萦纡石磴长
曲涧碧流疏宿雨
夹山红叶助斜阳


Sinnvoll weilt Dir am Bilde die Hand, es mit Liebe vollendend,
Gleitet beflügelt und leicht über die Harfe dahin.
Also hegst Du was ernst das Leben erfüllt und es freundlich
Zieret, der Anmuth Scherz neben dem tiefen Gefühl.


et giureresti già d'esser Burchiello,
et se' tanto in su questo stato a bada
che non verranno hor più nella guastada
le muse; ah, ah, mie dolce ser Baccello.


Řebíček to není,
ni lilije snivá,
ni fijalka, jež se
rouškou sněhu skrývá.


Auch du dort, Henker voll der blut'gen Witze,
Befleckter Wüstling, Narr Caligula!
Wähnst du dich endlich vor dem Glanz der Blitze
Hier sicher? Sprich doch, grinse doch ein Ja,
Wie einst so oft beim Mahl von deinem Sitze
Zu Bluturteilen. Und auch du, sieh da,
Der hoch vom Turm ein griechisch Lied gesungen,
Als Rom im Todesflammenkampf gerungen.


Csemetéim bodorodva nőnek,
Hosszu sorral mind elémbe jőnek,
Örömarccal, mint hálás növendék,
Mutogatván a piruló zsengét.


朱冠玄臆气横秋
得食相呼饱即休
语默从来有程度
不妨风雨夜飕飕


Nemělo přejít všechno, co přešlo,
mohl přec dále valčík znít,
a pohár mohl cinkati dále,
daleko ještě nedopit – – –


Piccole dita che baciai, che tenni
fra le mie, pensando ai derelitti
consolati di affanni e di delitti
dal gioco delle mani dodicenni:


Děsné ticho vládlo stepí,
ticho vládlo na bojišti,
jenom větřík lehkoperý
občas stepní travou sviští.


A když ze vsi za svítání
scházeli se ke mši ranní,


Sladce bude se to spáti v vodním stanu,
S rybičkami obcovati nepřestanu.


1 Não tenta nada de que se tivesse já esquecido; o seu objetivo, agora, é organizar o present 2 Com as mãos, procura avaliar a qualidade da terra: se as folhas lhe dão a consistência do ser vivo, ou se a pedra que está por baixo, com os restos fósseis da origem, rompe a sua unidade, e impede o caminho às raíze 3 Os olhos não sabem, ainda, que a visão profunda os dispens Por dentro, o olhar implica a noite; e é da fusão das formas no negro último do céu, para além da superfície das estrelas e das nebulosas que essa verdade brilha com a sua exata eternidadNuno Júdice | "Meditação sobre ruínas", 1995


月照河台酒
离情那可消
衡阳飞鸟尽
君去更迢迢


Quien ama y a su Amor no está presente,
mal podrá tolerar tan triste vida,
mal; porque siendo tan mortal la herida
la muerte alivia, y el dolor se siente.


朝廷典礼尊王正
玉帛充庭万国朝
殿上侍班天咫尺
五云深处听箫韶


Dich aber, der sich nie gekettet
An Eitles, das die Erde bot,
Dich nenn' ich noch einmal gerettet,
Nenn' frühen Sieg den frühen Tod.


To slzy horských bratrů jsou,
že cizota je kruší,
jež tajně těká Šumavou;
tlum krkavců má nad hlavou
a vlčí zlobu v duši.


norveç'te sogne fiyoru


Così n'andorno su per vaghi poggi,
pur di laüro e mirto ornate, e quivi
facean ragionamenti alti e filici


Непобедимое страданье,
Неумолимая тоска…
Влечет, как жертву на закланье,
Недуга черная рукГде ты, о муза! Пой, как прежде!
«Нет больше песен, мрак в очах;
Сказать: умрем! конец надежде!
Я прибрела на костылях!»
Костыль ли, заступ ли могильный
Стучит… смолкает… и затих…
И нет ее, моей всесильной,
И изменил поэту стиНо перед ночью непробудной
Я не один… Чу! голос чудный!
То голос матери родной:
«Пора с полуденного зноя!
Пора, пора под сень покоя;
Усни, усни, касатик мой!
Прийми трудов венец желанный,
Уж ты не раб — ты царь венчанный;
Ничто не властно над тобой!
Не страшен гроб, я с ним знакома;
Не бойся молнии и грома,
Не бойся цепи и бича,
Не бойся яда и меча,
Ни беззаконья, ни закона,
Ни урагана, ни грозы
Ни человеческого стона,
Ни человеческой слезУсни, страдалец терпеливый!
Свободной, гордой и счастливой
Увидишь родину свою,
Баю-баю-баю-баю!
Еще вчера людская злоба
Тебе обиду нанесла;
Всему конец, не бойся гроба!
Не будешь знать ты больше зла!
Не бойся клеветы, родимый,
Ты заплатил ей дань живой,
Не бойся стужи нестерпимой:
Я схороню тебя весноНе бойся горького забвенья:
Уж я держу в руке моей
Венец любви, венец прощенья,
Дар кроткой родины твоей…
Уступит свету мрак упрямый,
Услышишь песенку свою
Над Волгой, над Окой, над Камой,
Баю-баю-баю-баю!»


Monumental, das muß er werden,
Monumental ist alles hier,
Ganz gleich, ob Rathaus, ob ein Häuschen,
Auf dem man liest das Wörtchen: »Hier!«


Tiran sette volte a sorte
Chi dovesse irlo a cercar.
Su 'l buon vecchio di suo padre
Tutt'e sette ricascâr:
Le tre fu la rea fortuna,
Quattro fu malvagità.
Volge la briglia al cavallo,
A l'amara cerca va:
Va la notte per la strada,
Per la selva il giorno va.


Szólott a királyné. «Ej no, küldjön el hát,
A zsidóhoz át, itt a pénz, egy gárdistát!»


Oh, na tobě, lípo, se hlavy rozhoupaly těch štvaných,
kdysi tak obávaných,
co cizáčtí dobrodruzi
na řehtajících koních se vzpínají, stoupají dýmy,
let válečných třicet hoří a ozvěnou znásobněnou
se strašné jezdecké bouře po zdupaných svazích ženou.
Jsou prostřeny cizákům stoly. Cizáků za orgií
a pod jezovitskou škorní se zkrocený rebel svíjí.
Jak dobře mířené rány
řeč, náboženství, moc práva jsou otroku diktovány.
A povaleni v prach vzdorní.


Et me voilà ! voilà comme tu m’as rendue :
À deux pas de tes pas, je suis, seule, perdue ;
Je dépends d’un nuage ou du vol d’un oiseau,
Et j’ai semé ma joie au sommet d’un roseau !


Nem foly már most a méz fáknak leveléből,
Vagy tej a Dunának sziklás kutfejéből,
Sem lángok magoktól tüzkő rejtekéből,
Munkával verünk ki szikrákat eréből.


Jako hloh i život raní
a má trpké ovoce,
píchá v srdce, píchá v skráni
v křivé losů zátoce.


„Nic nechcy, řek zlý host,
Než to mně přislíbíte,
O čemž teď sotva víte
Doma; mámť na tom dost.“
„Po čtyřmecytmém roce
Mrzet to bude otce.“


Doch sind die Stimmen alle
Nur abgebrochne Halle,
Ein ahnendes Besinnen
Kaum auf des Lieds Beginnen.


Es ist geschehn, o ja, mein Herz ist schon erlegt,
Des liebsten Meisters Pfeil trifft's recht;
Solang ich hoch stund auf der Stange,
War ich vor fremden Pfeilen bange.


Du gabſt mir einen wilden Rappen,
Umſchnürteſt meine Bruſt mit Erz
Und unter Thränen in mein Wappen
Haſt Du geſtickt ein blutend Herz!“


Elfordulok. Undor fog el
A tetszészaj, taps hallatán:
Nem erre tört a tűz kebel
Az ifjuság szép hajnalán!


High on a hill as shrinking  stood,
And watch'd the onset of th' unequal fray,
She saw her Deva, stain'd with warrior-blood,
Lave the pale rocks, and wind its fateful way
Thro' meads, and glens, and wild woods, echoing far
The din of clashing arms, and furious shout of war.


the snow carefully everywhere descending;


Sprach's; da erhebt sich ein Jüngling und spricht:
»Greis, deine Worte versöhnen mich nicht.


Němčina je Čechům velmi potřebna,
Němcovi však, tomu je už darebná.
On si sedne a obdaří brzy zem
z brusu novým „Klíčem,
jak lze ve třech hodinách
stát se převýborným Francouzem.“ ...


Nehmt euch in acht vor den Bächen,
Die da von Tieren sprechen,
Jetzt und hernach!
Dort bei Roßbach! dort bei Roßbach!
Dort von eueren Rossen
Hat man euch einst geschossen,
Ist das Blut geflossen
In rechtem Bach.


Darum geh in diesen Tagen,
Deutsches Volk, in Hoffnungstracht;
Grüne Röcke musst du tragen,
Weil man dir nur Hoffnung macht.


My prohledali města, vísky.
Někdy se zdá
květ radosti tak strašně blízký.


    Quando será que tantas almas duras
    em tudo, já libertas, já lavadas
    nas águas imortais, iluminadas
    do sol do Amor, hão de ficar bem puras?


La Reina, al son de fúlgidos clarines vibradores,
desnuda, y en el lomo de un gran tigre tendida,
ve, con la Orgía inmensa de que ella va seguida,
el avance de Baco, del mar a los rumores.
y el monstruo, bajo el peso real, entre fulgores
de sol radiante, huella la playa florecida;
y al roce de la mano que conduce la brida,
muerde, de amor rugiendo, de la brida las flores.
Sueltos sobre la espalda los dorados cabellos,
uvas negras y de ámbar enlazadas en ellos,
la Esposa no oye entonces el rugido estridente.
y ebria al fin de ambrosía su boca, y anhelante,
y olvidando sus gritos hacia el infiel amante,
ríe al próximo beso del Domador de Oriente.


Ó Mladvaňku, ó Mladvaňku,
slyš houfnic temný hlas!
Hleď, Albrecht na oko jen prch’,
hleď, Albrecht je tu zas!


Ich wüßte noch so manches kluge Wort,
Doch hab' ich eine Weisheit nicht vergessen,
Die auch die Alten manchmal schon verspürt:
Mit großen Herrn ist nicht gut Kirschen essen.


Пляскою своей, любезна,
Разжигай мое ты сердце,
Пением своим приятным
Умножай мою горячностМоему, мой свет, ты взору,
Что ни делаешь, прелестнВсё любовь мою питает
И мое веселье множиОбольщай мои ты очи,
Пой, пляши, играй со мноБей в ладони и, вертяся,
Ты руками подпирайсРуки я твои прекрасны
Целовал неоднократно:
Мной бесчисленно целован
Всякий рук твоих и пале


Wollt' ich vom Herzen fort den Felsen rollen,
Sein tiefgeheimstes Inn're mir erschließen,
Zum Stein erstarren müßt' ich dann vor diesen
Medusen, die es schmerzlich wild umgrollen.
Hätt' ich in Klagen mich erleichtern wollen,
Sie müßten wie ein Strom sich laut ergießen,
Es müßt' in bitt'ren Thränen mir entfließen
Des Lebens beste Kraft und höchstes Wollen.
Nein, wie ein Räthsel fast soll mich umschweben,
Was so mich drückt und peinigt ohne Schuld –
Wie könnt' ich sonst mich je zum Glück noch heben?
Blind, taub und schweigend, will ich weiter schreiten,
Und über Alles kalt und ruhig breiten
Die starre Leichendecke der Geduld!


Vnd müßten wie dasselbig gras
verdorren vor der zeite,
Das es ein jder wind hinblas,
eh man es je abschneide,
Das nit dem Schnitter komm zu nutz,
wan er es fleissig schon abstutzt,
nichts in sein hand doch trucke.


Jen pozorně! – Sem chodí každodenně.
Buď stopuje, jak papíry jsou v ceně,
též někdy po milencích kolem těká,
na hejla, který dá se chytit, čeká,
též ob čas zkusí v hazardní hře štěstí
a celkem klidná, dobré mysli jesti.
Ji poznáš snadno. Šatí se vždy stejně,
jak s tebou pokud žila, čarodějně
tě uchvátí, jen cinkni v kapse zlatem
a jistě v náruč tobě vletí s chvatem.


Shoř, shasni, stiš se, srdce, smíru dbej,
nech vzletu, odpočiň si, umírej!
Což nezraněno’s šípem jedovým?
Chceš ještě vzplanout? šlehat? Marno, vím!


孝宣不召山阳守
痛在糟糠不下堂
家国莫先笞己子
汉人空识抱成王


Singe, sprach sie zu mir, was die Natur dich lehrt!
Jene Lieder hat dich nicht die Natur gelehrt;
Aber Freundschaft, und Tugend
Sollten deine Gesänge seyn!


لاحت عهود اللوى للعين منك ألا
تبكى إذ أبصَرتَ من دور اللون طللا
أقوت معاهدها بعدي فألبسها
من بعد جدتها الأقواءُ ثوب بِلَى
أمست ألف أولاد الوحوش فما
بها من الأنس إلا جؤذر وطَلا
جرت بها ذيلها الآرام وانطمست
إلا بقايا رسوم خِلتها خَللا
دور عفت أيَها وطفُ الغمام وقد
أغرَى بها الملوانُ الهيفَ والشملا
بها عهدنا من الأبكار آنسةً
تحكى الجدايةَ جيدا والمها مقلا
ما راجع القلب في آن تذكرها
إلا تحدر دمع العين وانهملا
قد لامني عُذَّلِي فيها فقلت لهم
يا عاذلون أقلوا اللوم والعذلا
لا تَنكأوا قَرح صَبٍّ بالغرام شَجٍ
ليس الشجىَّ كَمَن وصلِ الحبيب سلا
هل من سبيل إلى وصل الحبيب ولا
إخاله بعد طول الهَجرِ أَن يَصِلا
إني وإن أصبحت أسماء صارمة
حبلى وألبستُ ثَوبي شيبةٍ وَجِلا
لأبتغي وصل مَن يبغي مواصلتي
ولا أرى واصلا ذا بغضة وقِلَى
وإن أُلاين أُكُن لمن يُلاينني
سهلا ومهما اُخاشن استحل جبلا
إذا استُعنتُ أعنتُ المستعين وإن
ألَمَّ خطبٌ حلوتُ الحَادِتَ الجَلَلا
لم استكن لذوى بغضى ومن خلقى
ترك الهوينا وفي الجُلَّى أنا ابن جلا
قل للفخور إذا ما كنتَ أتيَه
أخطأت عقلا ولما تقتفِ الفضلا
ظلمتَ بالسب من كانت سريرتُه
تقوى الإله وظلم الصالحين بَلاَ
ظلمتَ أورع لا تخشى بوادره
قد اكتسى من جميلِ المكرمات حُلَى
شيخا تقيا نفي العرض ذا ثِقةٍ
يعفو إذ مَا رَأى الجواد قد بخلا
يقرِي الوفودَ ويعطى الراغبين وإن
يطعم فداعيه لا يدعو سوى الجَفلى
لا يزدهي حلمه الجهول ولا
يلغى لدى الخير مِمَّن يَألفِ الكسلا
سمت به في مراقى المجد همتُه
حتى شىحين جارَى في العلا رجلا
وإن ألمت ملمات الزمان به
لم يلفَ ذا جَزَع كَلاَّ ولا عَجِلاَ
ما ضَرَّهُ بين أربابِ البصائر أَن
هجاه مَن لم يزل من سكره ثَملا
نذلٌ تردَّى رداء الطيش واستَلبَت
منه الوقارَ خِلاَلُ الكبرِ والخُيُلاَ
أهدى إلينا قريضا منه أودعه
من فاحش اللحن ما أبدى به خِللا
فسوف أخزيه في النادِى وألبسه
بين البرية مِن سوءاته حُلَلاَ
والشقريُّون إِنى لست آخذهم
بالذنب منه فاعصى اللهَ والرسلا
قد كان في دركات السوءِ ذَا صِغر
يَهوِى ومازال في السوءات منسفلا
تراه في القوم منبوذا لِشَقوَتِه
كما رَمَى المرءُ في مرحاضه النَّبَلاَ
قد عَوَّدَ النفسَ أخلاقَ اللئام فما
منها نصيب يرى من شيمة الفضلا
ما دنس العرض منا ما افتراه وما
من ترهات علينا الكاذبُ افتعلا
قد استوى الهجو والاطراء منه فكم
سب الفويسقُ من ذى عفة وعُلا
سب الشبابَ وسب الشيب كلَّهمُ
حتى أباه وسب السهل والجبلا
ونزهة موت من قدمات مندرجا
في عشرةٍ فاذكروا لا تنسوا المثلا
قد ادَّعَى العلمَ مورُوثا فقلت له
ما هكذا تفعلُ الأكياسُ والنُّبَلا
أحدثتَ في اللغة الفصحى حوادث لم
تعهد وشر لغى الانسان ما جُهِلا
خلت الونوءَ نهوضا إذ جهلت ومَن
تعمَ البصيرةُ منه يألفِ الزللا
لا يدعي إرثَ نيلِ العلم ويحك مَن
قد غير الأصلَ منه الجهلُ إِذ جَهِلاَ
العلم لا يدعى من غير مَا عملٍ
عار على مدعيه تركُهُ العملا
العلم ما اكتسب التقوى فنور هدى
علم الفقيه لأدران القلوب جلا
أيدعي العلمَ ذو فسق سجيتُه
عقوق أصلٍ وعصيانُ الاله عَلاَ
لم يأتمر في شقاق الاصل منه بما
في الذكر في سورة الاسراءِ قد نَزَلا
قل للفويسق إذ أمسى يُعيِّرنا
من غيه ما وددنا الشاء والإبلا
أغفلةٌ منك أم سهو تعيرنا
فعل امرىء غير ذى علم بما عَمِلا
ما هكذا قول مَن قد سَبَّ والدَه
واعتاض من بره أن أحرزَ الخولا
تِلكَ الرَّذائِلُ لا لُؤم اللئامِ وَلا
حِرصُ الكِرامِ وَلا أَن يبخل البخلا
فَهَاكَهَا من عَيِّى القوم مُندِيةً
مِن أجلها سوف تبقى باسرا وجلا


Tak hynu v záři, slunci podoben!


Weiß sie auch was Thränen sind?
Wenn des Lenzes Rosenwangen
Bleichend nach und nach verglühn,
Wenn die Kränze nicht mehr blühn,
Die um seine Stirne prangen,
Wenn er scheidet von der Flur,
Ach, dann weinet die Natur,
Und es weint mit ihr die Liebe.


a argila quente do dia


Weil niemand vor gewiß kan seinen Vater kennen:
Was plaget ihr das Mensch: Die Kinder, die sind dar
Ohn Vaters Nein, doch nehmt hier des Entdeckten wahr:
Dann den gewißen wird sie euch gar schwerlich nennen.


3. Jch weiß kein eintzig ſpiel/
Das mir belieblich waͤre/
Zwar/ wann ich ſpielen wil/
So find ich kein gehoͤre/
Drum gebt mir einen mann/
Der mit mir aus-und ein im bette ſpielen kan.


Bys Kristu sloužila a ne On tobě,
On stoupil v propast, ty’s volila zbraně
i pole, křížem utkaná’s v své zlobě.


Schimmernd gießt die Ampel Dämmerwogen um dich her,
Leise kommt der Orchideen Duft geflogen um dich her
Aus den bunten, schlanken Vasen; und der Spiegel streut die Strahlen,
Die er, wo der Schimmer hinfällt, aufgesogen, um dich her.
Auf dem Teppich, dir zu Füßen, spielt der Widerschein des Feuers,
Zeichnet tanzend helle Kreise, Flammenbogen um dich her;
Und die Uhr auf dem Kamine, die barocke, zierlich steife,
Tickt die Zeit, die süßverträumte, wohlgewogen um dich her.


Come è piu appresso lo sfida a battaglia
che crede ben fargli vuotar l arcione
quel che di lui non stimo già che vaglia
un grano meno, e ne fa paragone
l orgogliose minaccie a mezo taglia
sprona il destriero, e l hasta al scudo pone
Sacripante ritorna con tempesta
e corronsi a ferir testa per testa


只愁城向度岁时
红颜耐得几分离
销魂自是情男子
除却江郎总不知


Was starrt ihr alle, gleich als ob euch graute,
Lebend'ge Säulen wie das Weib des Lot?
Ich denke, klar sind meines Spruches Laute.


Pod balkonem, oknem tvojím,
v tiché noci sám tu stojím,
lásky touhu zpěvem kojím,
sladká doňo má!


Mein Seel sollt ein güldenes Rauchfaß seyn,
Mit dem ich dir täglich wollt opfern fein,
Gewürzwerk, so viel dir behaget,
So viel ganz Arabia traget;
Die Menschen, die hätt ich an einer Kett,
Und jeder ein englische Stimmlein hätt.


狂风横雨忽来鸣
半夜长亭客梦惊
想见海门春涨急
奔军百万听潮声


Blaugrüne Motten ruhn erschöpft
Vom Liebesrausch auf Skabiosen;
Der Löwenzahn hat sich beköpft
Mit silbergrauen Flockenrosen;
Die Kiefern stäuben schweren Duft;
Im Espenwipfel zirpt die Meise;
Darüber zieht durch trübe Luft
Ein Habicht drohend seine Kreise ...
Ein unsichtbarer Schnitter wetzt die Sense.


Verwandelt in purpurne Träume Schmerz und Plage
Des steinigen Lebens,
Daß nimmer der dornige Stachel ablasse vom verwesenden Leib.
Tief im Schlummer aufseufzt die bange Seele,


Die tanzen froh um sie herum.
Seit dem geht sie um zwölfe um
Im Reihn der Nachtgespenster.
Und wo sie geht, da heults und lachts;
Langbärtig kukt sie oft des Nachts
In spröder Jungfern Fernster.


Veselá, úhledná,
klidná, čistá –
máme v ní, ptáčata,
všichni místa.


Klimmen wir nie hinauf zu der Höh, wo nur wenig
Wahres, hier Spross, da Beschatter, dem Orkan steht,
Und wohin du dem dichtverwachsnen
Wald' ohne Blut nicht entrinnst?


Passer mai solitario in alcun tetto
non fu quant' io, né fera in alcun bosco,
ch' i' non veggio 'l bel viso, et non conosco
altro sol, né quest' occhi ànn' altro obiecto.


Pasos de un peregrino son errante
cuantos me dictó versos dulce Musa,
en soledad confusa
perdidos unos, otros inspirados.
¡Oh tú que, de venablos impedido,
muros de abeto, almenas de diamante,
bates los montes, que de nieve armados,
gigantes de cristal los teme el cielo,
donde el cuerno, del eco repetido,
fieras te expone, que al teñido suelo
muertas pidiendo términos disformes,
espumoso coral le dan al Tormes!
Arrima a un fresno el freno, cuyo acero,
sangre sudando, en tiempo hará breve
purpurear la nieve,
y en cuanto da el solícito montero,
al duro robre, al pino levantado,
émulos vividores de las peñas,
las formidables señas
del oso que aun besaba, atravesado,
la asta de tu luciente jabalina,
o lo sagrado supla de la encina
lo augusto del dosel, o de la fuente
la alta cenefa lo majestüoso
del sitïal a tu deidad debido,
¡oh Duque esclarecido!,
templa en sus ondas tu fatiga ardiente,
y entregados tus miembros al reposo
sobre el de grama césped no desnudo,
déjate un rato hallar del pie acertado
que sus errantes pasos ha votado
a la real cadena de tu escudo.
Honre süave, generoso nudo,
Libertad de Fortuna perseguida;
que a tu piedad Euterpe agradecida,
su canoro dará dulce instrumento,
cuando la Fama no su trompa al viento.


Er zürnet auf den Stoff zu Iliaden,
Und seine Menschenfreundschaft heißt
Tyrann den Kriegesgott, der einer Welt zum Schaden
Sich wundersam beweis't.


Hat Lolli sein Konzert vollbracht, und
Des Mädchens Herz erweicht wie Wachs;
Dann führ sie durch die düstre Nacht, und
Allein zurück, doch nicht zu stracks.


Er hält sie im Arme bleich und stumm,
Er dreht das Schiff in den Wellen um
Tief zwischen den steinernen Rippen;
Dann schleudert er's an die Klippen. –


Puis il lui dit : — Je suis l'âme de ce Paris
Sous nos pieds, et qui fut la cité des esprits.


Rende l'Aurora coi be' raggi adorno
il mondo tutto e della bella estade
vago 'l principio, quando le contrade
fan vari augelli risuonar d'intorno.


Ὅτι σῦ τὰ τραύματα uns so blutig glänzen, καὶ Φυλάττεις βέλτιςα deines kirchleins grenzen.


Jeho píseň plesá, kvílí, jásá, pláče,
jde jak ostří meče každou lidskou hrudí,
v sny kolébá večer, ráno budí spáče,
co v ní skryto, hřeje, mrazí, pálí, studí.


De Kirch vörbi un Kirchhoff kann'ck
mi dor so wit ümsehn,
de grote Wisch un Schapdrift lank,
de heel deep Grund noch af un mank
de Hellbarg beid de Seen.


Schau! der Trennung Stunde blikt
Fürchterlich hernieder, zükt
Schon den Seelendolch nach mir,
Fernt, du Lieber, mich von dir!


أقبَّ مَحبوكَ القَرا أمين
لاحق بَطنٍ بِقراً سمين


Das Größeste ist das Alphabet,
Denn alle Weisheit steckt darin,
Aber nur der erkennt den Sinn,
Der's recht zusammenzusetzen versteht.


Ty se všude chlubíš dítky svojí musy,
my však cpem’ si uši plni hrůzy,
slyšíce řvát verše tvé i prosu:
Křičí tak, že máť jim dala kozu.


Ya cuelgan de mi muro sus escalas,
y es su fuerza mayor mi cobardía;
por nueva vida tengo cada día
que al cano tiempo nace entre la salas.


Wi Paulus fuhr nach Rom von Maltens Land,
Als er von dir zum Kaiser ward gesand:
So bin ich auch von Malten ausgereiset,
Als du das Rom des Ostens mir geweiset.


Mladistvý klame, krásný sne,
Ty, v nebe nahlédnutí!
Proč v kalných proudech života
Jest z tebe procitnutí?
Proč rajským hrozí květům tvým
Chlad, bouře – zahynutí? –
Jak blahé v tvých by bylo mhách
Na věky utonutí!


De Deus
só quero
a infinitude,
que me destrói
(me preservando)
De Deus não quero
a omnipotência,
que é muito grande
para este mund
De Deus só quero
o seu excesso
que desabrocha
em criatura


Busen wogen, Wangen glühn
bräutliches Begehren –:
Wird der Rechte heut sich mühn,
werden sie nicht wehren.


鹤骨清寒不受吹
白云侵砚懒题诗
雨深更觅山寒甚
过了重阳菊未知


Eine kurze Spanne weilt sie
goldbraun auf den stillen Wäldern,
bis ihr milder süßer Schimmer
plötzlich, wie ein Lächeln, stirbt.


Madre felice, la cui nobil alma,
Non già il bel corpo fe' l'inclito parto,
Nato a por giogo al Mauro, al Turco, al Parto,
Ed al popol fedel tor grave salma.


Ich zieh in Krieg auf grüne Haid,
Grüne Haid die liegt von hier so weit,
Allwo die schönen Trompeten blasen;
Da ist mein Haus von grünem Rasen.


Da wird manch Weib von ihrem Mann,
Manch Mann vom Weib gerissen,
Da nimmet man den Vater an
Und stößt den Sohn mit Füßen.
Hinwiederum steht mancher Sohn
Den Selgen zugeschrieben,
Der Vater aber wird davon
Mit höchstem Spott getrieben.


Come, Theban drug, the wretch's only aid,
To my torn heart its former peace restore;
Thy votary wrapp'd in thy Lethean shade,
Awhile shall cease his sorrows to deplore:
Haply when lock'd in Sleep's embrace,
Again I shall behold my EMMA's face;
Again with transport hear
Her voice soft whispering in my ear;
May steal once more a balmy kiss,
And taste at least of visionary bliss.


晓出花光寺
云沙照眼新
归来看图画
借问若为真


Du guter Dülon klage nicht,
Daß Nacht umflort dein Angesicht;
Hast du nicht tiefes Herzgefühl?
Nicht zauberisches Flötenspiel?


Der Jünger/ dem du sonderbar
Geneigt/ und wohl bewogen/ 8
Den du den andern immerdar
Hast mercklich vorgezogen/
Der hat hernach zu deiner Schmach
Dich dreymahl frech verneinet/
Doch war' die Schuld verkehrt in Huld/
So bald er heiß geweinet.


Čert už jednou chtěl vzít ten krám váš,
přišel na pomoc vám Mikuláš;
zavoláte-li zas Mikuláše,
zmoudřel-li, sám pošle Satanáše.


أَلَم تَعرِض فَتَسأَل آلَ لَهوٍ
وَأَروى وَالمُدِلَّةَ وَالرَبابا
بِأَيّامٍ خَوالٍ صالِحاتٍ
وَلَذّاتٍ تُذَكِّرُني الشَبابا
نَزَلتُ بِهِنَّ فَاِستَذكَينَ ناراً
قَليلاً ثُمَّ أَسرَعنَ الذَهابا
نَواعِمُ لَم يَقِظنَ بِجُدِّ مَقلٍ
وَلَم يَقذِفنَ عَن حَفَضٍ غُرابا
وَكُنَّ إِذا بَدَونَ بِقُبلِ صَيفٍ
ضَرَبنَ بِجانِبِ الحَفرِ القِبابا
كَأَنَّ الرَيطَ فَوقَ ظِباءِ فَلجٍ
غَداةَ لَبِسنَ لِلبَينِ الثِيابا
فَفارَقنَ الخَليطَ عَلى سَفينٍ
تَشُقُّ بِهِنَّ أَمواجاً صِعابا
تَرى المَلّاحَ مُحتَجِزاً بِليفٍ
يَؤُمُّ بِهِنَّ آجاماً وَغابا
إِذا التُبّانُ قَلَّصَ عَن مُشيحٍ
صَدَفنَ وَلَم يُرِدنَ لَهُ عِتابا
يَعِجُّ الماءَ تَحتَ مُسَخَّراتٍ
يَصُكُّ القارَ وَالخَشَبَ الصِلابا
يَعُمنَ عَلى كَلاكِلِهِنَّ فيهِ
وَلَو يُزجى إِلَيهِ الفيلُ هابا
إِذا ما اِضطَرَّهُنَّ إِلى مَضيقٍ
وَمَوجُ الماءِ يَطَّرِدُ الحَبابا
تَتابُعَ صِرمَةِ الوَحدِيِّ تَأوي
لِأولاها إِذا الراعي أَهابا
رَجَنَّ بِحَيثُ تَنتَسِغُ المَطايا
فَلا بَقّاً يَخَفنَ وَلا ذُبابا
إِذا أَلقوا مَراسيهُنَّ حَلّوا
دَبيبَ السَبيِ يَبتَدِرُ النِقابا
تَفَرَّجَ مائِحُ السُبَحاءِ عَنها
إِذا نَزَحَت وَقَد لَذَّ الشَرابا
لَيالِيَ وافَتِ الصُبحَ الثُرَيّا
وَأَحمَت كُلُّ هاجِرَةٍ شِهابا
أَفاطِمَ أَعرِضي قَبلَ المَنايا
كَفى بِالمَوتِ هَجراً وَاِجتِنابا
بَرَقتِ بِعارِضَيكِ وَلَم تَجودي
وَلَم يَكُ ذاكِ مِن نُعمى ثَوابا
كَذَلِكَ أَخلَفَتنا أُمُّ بِشرٍ
عَلى أَن قَد جَلَت غُرّاً عِذابا
شَتيتاً يَرتَوي الظَمآنُ مِنهُ
إِذا الجَوزاءُ أَجحَرَتِ الضِبابا
وَقَد قالَت مُدِلَّةُ إِذ قَلَتني
أَراكَ كَبِرتَ وَالصُدغَينِ شابا
فَإِن يَكُ رَيِّقي قَد بانَ مِنّي
فَقَد أُروي بِهِ الرَسَلَ اللِهابا
وَكُنَّ إِذا وَرَدنَ لِتِمِّ ظِمءٍ
عَبَأتُ لِكُلِّ حائِمَةٍ ذِنابا
أَذودُ اللَخلَخانِيّاتِ عَنهُ
وَأَمنِحُهُ المُصَرَّحِةِ العِرابا
وَحائِمَتَينِ تَبتَغِيانِ سِرّي
جَعَلتُ القَلبَ دونَهُما حِجابا
وَصاحِبِ صَبوَةٍ صاحَبتُ حيناً
فَتُبتُ اليَومَ مِن جَهلٍ وَتابا
وَنَفسُ المَرءِ تَرصُدُها المَنايا
وَتَحدُرُ حَولَهُ حَتّى يُصابا
إِذا أُمِرَت بِهِ أَلقَت عَلَيهِ
أَحَدَّ سِلاحِها ظُفُراً وَنابا
وَأَعلَمُ أَنَّني عَمّا قَليلٍ
سَتَكسوني جَنادِلَ أَو تُرابا
فَمَن يَكُ سائِلاً بِبَني سَعيدٍ
فَعَبدُ اللَهِ أَكرَمُهُم نِصابا
تَذَرَّيتَ الذَوائِبَ مِن قُرَيشٍ
وَإِن شُعِبوا تَفَرَّعتَ الشِعابا
بُحورُ بَني أُمَيَّةَ أَورَثوهُ
حَمالاتٍ وَأَخلافاً رِغابا
وَتَجمَعُ نَوفَلاً وَبَني عَكَبٍّ
كِلا الحَيَّينِ أَفلَحَ مَن أَصابا
وَمِنّا قَد نَمَتكَ عُروقُ صِدقٍ
إِذا الجَحَراتُ أَعوَينَ الكِلابا
مِنَ الفِتيانِ لابَهِجٌ بِدُنيا
وَلا جَزِعٌ إِذا الحَدَثانُ نابا
أَغَرُّ مِنَ الأَباطِحِ مِن قُرَيشٍ
بِهِ يَستَمطِرُ العَرَبُ السَحابا


In Jahren kumt dat mal vellicht,
Dat man en Stück ton Vœrschin kriggt:
En Kassen mit en oldmodsch Slött,
Wormfręten Borrn un half verrött:
Dar kikt en Blatt rut mit en Bild,
Swinsleddern Inband, mal vergüldt,
En Dos' ut Mischen mit en Kopp,
Hollandsche Rimelsch stat darop:
Mynheer mit Kalkpip oppe Tünn,
En nakten Neger inne Sünn,
En Schipp mit Sęgeln wit int Meer,
En Mann mitn Mistfork achterhęr –


Werd'ich also stets ins Leere fassen?
lebt nichts ewig vor mir her?
Nein! ich will mir nicht vom Leben mehr
meinen Blick verblenden lassen.


Daphné, prés de son ami,
D'entendre craquer les branches,
Et, prise d'un rire fou,
Du brun Thyrsis ses mains blanches.


霏微烟雨送秋寒
倦爱幽窗一榻闲
学语娇莺惊午梦
移床煮茗看青山


Macht mir ein schönes Buch; so bat ein Eremit,
Dumm wie ein Mops und straubicht wie ein Igel,
Den Büchner Kautz. Der Mann band ihm den Eulenspiegel
In Corduan mit goldnem Schnitt.


Az anyatermészet frigyes barátnéja
Meleg karjával a földet átöleli,
A mérget balsorsunk kebléből kiszíja,
S a világot szelíd kebelén neveli.


Noch nicht genug, auch überdies
Liest du verbotne Schriften,
Wie des Blumauer Aenëis,
Die nur die Welt vergiften,
Und schimpfst selbst auf den Papst von Rom,
Hältst keinen Geistlichen für fromm
Und nennst uns alle Heuchler.


Nadadora de noche, nadadora
entre olas y tinieblas.
Brazos blancos hundiéndose, naciendo,
con su ritmo
regido por designios ignorados,
avanzas
contra la doble resistencia sorda
de oscuridad y mar, de mundo oscuro.
Al naufragar el día,
tú, pasajera
de travesías por abril y mayo,
te quisiste salvar, te estás salvando,
de la resignación, no de la muerte.
Si te rompen las olas, desbravadas,
hecho su asombro espuma,
arrepentidas ya de su milicia,
cuando tú les ofreces, como un pacto,
tu fuerte pecho virgen.
Se te rompen
las densas ondas anchas de la noche
contra ese afán de claridad que buscas,
brazada por brazada, y que levanta
un espumar altísimo en el cielo;
espumas de luceros, sí, de estrellas,
que te salpica el rostro
con un tumulto de constelaciones,
de mundos. Desafía
mares de siglos, siglos de tinieblas,
tu inocencia desnuda.
Y el rítmico ejercicio de tu cuerpo
soporta, empuja, salva
mucho más que tu carne. Así tu triunfo
tu fin será, y al cabo, traspasadas
el mar, la noche, las conformidades,
del otro lado ya del mundo negro,
en la playa del día que alborea,
morirás en la aurora que ganaste.


Questo m'invita, questo m'assicura
con reverenza, donna, a dimandarvi
d'un'altra verità che m'è oscura.


cuando deje esta vida transitoria,
la dulce imagen de tu faz divina,
celestial anticipo de la gloria!


Les ztopen poslední je slunce září,
z rákosí rybníka se šedě páří,
dvě ličky ještě v rákos plovou,
vše rouškou zakryto je podzimkovou.
Mdle do tmy udýchaný potok vzlyká;
od města v cestu z dálky světlo bliká
a milý s milou po silnici kráčí.


Kalt! Still. Ha Adam, du alter Adam, sieh!


Das war ein Kampf! Oft gell und schrill,
Mit Durst und Hunger, Pest und Seuchen,
Und oft auch wieder todtenstill,
Man hörte nur die Pferde keuchen.
Wir aber wankten wie im Traum,
Die Zunge klebte uns am Gaum,
Der Sand stieg schier bis übers Knie
und seufzend klang's: Hilf, Sanct Marie!
Nur Einer, Einer für uns wachte
Und sprach uns Muth und Hoffnung ein,
Bis wieder uns das Kriegsglück lachte
Im Palmenthal beim Cyperwein,
Der Rothbart war's, der greise Held,
Dem silbern schon die Locke wallte,
Der stets als Erster trat vors Zelt,
So oft das All il Allah hallte.
Und wenn das Sarazenenheer
Dann rund um unser Lager sauste,
Dann war es wieder er, nur er,
Vor dem's den wilden Heiden grauste.
Er war ein Schild uns, war der Stern,
Der ins gelobte Land uns wies,
Und den das Heer als seinen Herrn,
Als seinen Hort und Hirten pries.
Und wär zum Glück der gelben Horden
Er uns nicht jäh entrissen worden,
Es hätte binnen wenig Wochen,
Anstatt vom Wüstenhauch umweht,
Des Kaisers Pater sein Gebet
Am heilgen Grabe selbst gesprochen.
Doch als des Salephs falsche Wogen
Ins feuchte Nixengrab ihn zogen,
Da war es aus mit unserm Hoffen,
Und jäh vom Todespfeil getroffen
Zerfiel sein schwarzes Flügelpaar
Germaniens nie bezwungner Aar.


Bold, firm, and graceful, are thy generous youth,
By hardship sinew'd, and by danger fir'd,
Scattering the nations where they go; and first,
Or in the listed plain, or wintry seas.
Mild are thy glories too, as o'er the plans
Of thriving peace thy thoughtful sires preside;
In genius, and substantial learning high;
For every virtue, every worth renown'd,
Sincere, plain-hearted, hospitable, kind;
Yet like the mustering thunder when provok'd;
The dread of tyrants, and the sole resource
Of such as under grim oppression groan.


Un giovinetto che col dolce canto
Concorde al suon de la cornuta cetra
D'intenerire un cor si dava vanto,
Anchor che fosse piu duro che pietra,
Felice lui se contentar di tanto
Honor sapeasi, e scudo, arco, e pharetra
Haver in odio, e scimitarra e lancia
Che lo fecer morir giovine in Francia.


pues como aquellos que en atroz castigo
marchan cargados con la enorme roca,
yo tu recuerdo llevaré conmigo


Und gleich Tamarindensprossen,
Aufgehaucht vom lauen Merz,
Thauen Küsse, unverlohren
Bleibt der letzte auf des Mohren
Heißen Mund und glühend Herz.
Die Geliebte hält umschlossen
Kali, wie aus Erz gegossen,
Lange stumm in frohem Schmerz.


Ne? Tak jsi nejmíň státním radou.
A přec i vás, když konec jest,
do země k odpočinku kladou;
co všecka sláva, všecka čest?


Květy protěží a stříbrem posívalo
chladné světlo luny tůně močálu,
po leknínech křídly andílků si hrálo –
slétli se tam dolů s nebes portálů.


ne úskok; v přítmí je má moc: tak vlást,
bys musil, živ, se před mrtvolou třást.“


Sie kam wie Zigarettenduft
In meine Seelenzimmerluft,


Wilt du/ daß sich deiner seele
Der getrewe fromme Gott
Soll' erbarmen/ die der tod
Naget/ in des leibes höhle:
Daß er deine sach' erwehle/
Wenn du hier/ in fahr vnd noth/
Essen must dein thränen brodt/
Daß er deine tritte zähle/
Sol dein hertze sich des armen/
Auch in seiner noth erbarmen/
Wenn jhm hülf' vnd trost gebricht/
Wenn er noth vnd mangel leidet/
Wenn er sich mit thränen weidet/
Wie du jhm denn bist verpflichtt.


Doch selbst, o Gott, in Strafen unsrer Sünden
Läßt du den Weg zu unserm Heil uns finden,
Wenn wir sie uns, die Missetat zu hassen,
Züchtigen lassen.


我向无中生出妄
君从妄里却求真
葫芦可画虽依本
阿堵知君画不亲


Auf ewig grünem Laube spielen
Hier Scherz, und Lenz, und Zärtlichkeit.
Die Blumen küssen, Bäume fühlen,
Und Grotten, welche Zephyrs kühlen,
Verbergen manchen holden Streit,
Wenn eine Dryas hier im Thale
Dem jungen Faun zum erstenmale
Mit lautem Zwange Küsse weiht.


In allem halte Maß. Das Wort
Ist wirklich wert, daß man es oft verwende,
Den Kopf behalte kühl und warm den Fuß,
Denn blinder Eifer führt zu schlechtem Ende.


Ein Glanz sein Haupt umfließt,
Licht, liegt er, wie verkläret,
Vom Finger abgezehret
Der Ring gefallen ist.


Tma zahalila smutnou Ukrajinu
a nářek letěl z prsou její synů...
Krev Sulimova z lešení se roní
a smutná Ukrajina hlavu kloní
a teskná duma vylétá jí z klínu.


Wir wandeln hoffend und unbedacht,
Wir gleiten hinauf, hinab.
Bei Tag, wenn die Sonne über dir wacht,
Schwingst du den Wanderstab.
Doch steht ein ragender Grenzpfahl fernab,
Kreuzpfade wirr ringsum –
Der weist mit den Zeigern in die Nacht,
Da stockst du schaudernd und stumm.


Wut und Wahn die Herzen faßte
An den Borden rings am See,
Daß der Priester im Blute praßte
Und der Bruder den Bruder haßte,
Ihm zum eigenen Gift und Weh!


门无车辙紫苔侵
鸡犬萧条陋巷深
寄语弹琴潘道士
雨中寻得越江吟


Du hast mir, Sommer, der du plötzlich bist,
zum jähen Baum den Samen aufgezogen.
(innen Geräumige, fühl in dir den Bogen
der Nacht, in der er mündig ist.)
Nun hob er sich und wächst zum Firmament,
ein Spiegelbild das neben Bäumen steht.
O stürz ihn, daß er, umgedreht
in deinen Schoß, den Gegen-Himmel kennt,
in den er wirklich bäumt und ragt.
Gewagte Landschaft, wie sie Seherinnen
in Kugeln schauen. Jenes Innen
in das das Draußensein der Sterne jagt.
[Dort tagt der Tod, der draußen nächtig scheint.
Und dort sind alle, welche waren,
mit allen Künftigen vereint
Und Scharen scharen sich um Scharen
wie es der Engel meint.]


Dýše? jest mrtva? Ó jaký že bude –
jaký však byl její los?! –
Bouři mu v srdci, ať zlověst si hude,
kroť je a dráždi, ty mámivý blude,
lichoť a běsně mu hroz –


Odpoví druh: „Bloude, ty jsi kouzla kul,
Mocnost jsi tak naši provozoval,
Zde viz knihu, kterak jsi se pýchou dmul,
Jaké jiné věci ty jsi ještě snoval,
Nám se proukázat musí pravota,
Sic by s peklem, s nebem hrála holota;
Nemysli jsi, že jest mocnost naše matná,
Zakusíš sám, jak ta bude platná.


O sage mir, was Dich von mir trieb
Und mich so ruhlos machte,
Damit ich nimmer Dich, mein Lieb' ,
Und nimmer mich selbst – verachte !


Félre zord gond, ásitó bú,
a fehér fák közt a hó fú,
fázva zúg a téli kert,
zúzmarás nyomor diderg.
A közelbe s mégis messze,
a folyón túl zajba veszve,
fénybe, ködbe, kéjbe, könnybe,
küzdve, nyögve és hörögve
villámtűzbe kél az est.
Rongyselyembe kárhozottan
hadd vergődjön, sírjon ottan
háborogva, zúgva Pest.


أمسى حبيبُ اللهِ في فِردَوسِهِ
فادْعُوا بني الدَّهَّانِ أن يَدَعُوا البُكا
لقد اتَّكأتَ مؤرَّخاً في عَرشِهِ
يا مَن على صدرِ المسيحِ قدِ اتكَّا


Země česká mou jest vlastí,
Já syn český, to mou slastí;
Jen v Čechách žíti Čecha slast,
Čech do Čech spěje domů;
A lze se divit tomu?
Což není krásná naše vlast?
Rcete, kdo ji hanět může? –
V srdci Evropy se skví co růže;
Hledejte v světa vůkolí
Tak utěšené oudolí,
Které věnčí nebenosné hory,
Jímž se táhnou požehnané dvory,
Jehož háje
Jsou jak ráje,
Nímž se vinou valné řeky a potůčky jemné –
A to je ta krásná země,
V níž se těší Čechů plémě,
Země česká – moje vlast! –
Patřte na ni, jaká slast!
Každý strůmek má své dobré bůže,
Každá chyžka vlastní pohádky,
Každé místo svaté památky,
Pěstitelku svoji každá růže;
Každý pahorek má jméno svoje,
Každá kaplička své ctitele,
Každá studánka své přátele,
Každá lípa včeliček svých roje,
Každý háj má místa utěšená,
Zpěvce své a vánky jemné,
Každý les své háje svatotemné,
Každý rov svá kvítka poslzená,
Každý kámen má své zvěsty dávné,
Každá ves své muže veleslavné.


Was ist es nun, das dir an Lenge gleicht?
Ein Palmenbaum, der keiner Last nicht weicht.
Die Brüste stehn wie Trauben, die noch reiffen
Und harte sind zum ersten anzugreiffen.


Úbělovým svítí květem
do cest, strží, starý hloh,
skřivan jásá, jak by v závod
za tím sluncem letět moh’.
Od pluhu skráň oráč zvedá,
před sebou zří zlatý pruh,
na hruď jemu záře sedá,
dýchá zem a voní luh.


Es gibt wohl manches, was entzücket,
Es gibt wohl vieles, was gefällt;
Der Mai, der sich mit Blumen schmücket,
Die güldne Sonn' im blauen Zelt.
Doch weiß ich eins, das schafft mehr Wonne
Als jeder Glanz der Morgensonne,
Als Rosenblüt' und Lilienreis:
Das ist, getreu im tiefsten Sinne
Zu tragen eine fromme Minne,
Davon nur Gott im Himmel weiß.


Così duri a me sono i suoi pungenti
colpi, come a te fur dolci le piaghe,
ché l'uno fu d'amor, gli altri son d'ira.


Sie treten den Reigen, sie stampfen den Chor,
Da dunkelt's und lodern die Fackeln empor:
Ein Kranz in den Lüften! Ein wirbelndes Paar!
Ein brennender Nacken! Ein purpurnes Haar!


Smrt v noc se loudí pod okénko,
tam panna myslí na ženicha,
smrt na kost zadrnká si v píseň,
a panna slouchá, sotva dýchá.


O ertränk' mich wilder Regen
Schleudre mich du Sturm der Nacht
Einem scharfen Fels entgegen,
Daß mein schwerer Traum erwacht.


Sám vždy klidný, bez účasti
stejně dělný,
tichý umí světem třásti,
sám jako smrť nesmrtelný,
lhostejný, kde mysl líná
i kde zpíná
v hněvu zaťatá se pěsť.


Der Geizhals ist ein Narr, er sammlet was vergeht;
Der Mild ein weiser Mann, er suchet was besteht.


»Még nem érett, - lőn a válasz, -
Még fanyar, jó idegen!
De jöjj vélem, elvezetlek,
Amott fenn a bérceken,
Jól megérett puha somra...!«
Mond, s elindúl a leány;
És mosolygva ment a férfi
A kecses vezér nyomán.


Meg-, megállj, hó, hó!
Ne menj a poczitában,
Hanem csak éjféltájban.
O, O, O.
Meg-, megállj, hó, hó!


Wie schleunig wuchs in seiner Brust
Der angebohrne Zug zum Wissen?
Was andre mühsam lernen müssen
Begriff sein muntrer Witz zur Lust.
Das unvergängliche Latein,
Darinn es ihm so bald gelungen,
Die Anmuth der Pariserzungen,
Schien ihm natürlich leicht zu seyn:
Ja, was vermocht er in Geschichten
Nicht gleichsam spielend auszurichten?


Mutvoll in die weite Welt gegangen
War der Jüngling – und die erste Fahrt
Hat ihn vor Enttäuschung nicht bewahrt,
Nicht vor hohlen Augen, fahlen Wangen,
Seit er dich erreicht,
Schlachtfeld ohne Ruhm und ohne Ehre;
Denn vor Seuchen schützt ihn keine Wehre,
Wenn das Glück von seiner Seite weicht.


kdy pro mhu prst neviděls před očima
a mha ta hustá byla jako mouka
a dýchala se jako střípky ledu
a prolízala šatem jako voda.


Anzi m'anciderei, sol ch'io credessi
Di poter senza te vivere un'ora,
O da te lungi pure un punto stessi;


Hluk povstal. Pleše shlukly se
a bouřně rokováno,
až zvolena zas komise,
jíž za úlohu dáno,
by mudrci v ní shodli se,
zdaž pravdou, co je psáno.


Lesy se budí v modravé páře,
krásný den v písni pták prosí,
zbuď se, má duše, svět je pln záře,
květiny plny jsou rosy.


Der Heilge nimbt es gleich: laͤſt jhn GOtt liegen
Krank/
Er ſaget Jhm ſo gern als vor Geſundheit dank.


Das Herz auch hat sein Ostern, wo der Stein
Vom Grabe springt, dem wir den Staub nur weihten;
Und was du ewig liebst, ist ewig dein.


As uns' Junker nu würd gröter,
All de Höflichkeit verget 'e:
Hei lep vör de Guwernanten
Un vör sine säben Tanten
Un lep in den Pirdstall rin,
Drew sick mit de Stallknechts rüm.


古寺临江夜不扃
乘槎人到客为星
虚烦太守殷勤意
一榻还分令尹庭


Unsers Lebens schnelle Flucht
Leidet keinen Zügel,
Und des Schicksals Eifersucht
Macht ihr stetig Flügel.
Zeit und Jahre fliehn davon,
Und vielleichte schnizt man schon
An unsers Grabes Riegel.


Ces enfants de Moab, cette race d'Édom,
Et vous, superbes fils de Tyr et de Sidon,


„Co mne tepe, ani mocná
Neukrotí prorokyně,
Ani věrná přítelkyně
Nespne lahodnými hlásky.
Byť jsy hvězdám kládla běhy,
Spiala proudy vášní břehy,
Věčné nevyhladíš lásky.“


皎洁清光艳艳寒
几回捞摝犯波澜
凭谁说与寒山子
莫把吾心一样看


Kdo řek’ to, nevím. Jistě však znal lásku.
On věděl, třeba strhnout každou masku,
by na dno její viděl vítězící
a vážil bol a ztrátu přísnou lící.
Bol nad tím, že se nemůžem vždy míti,
a ztrátu každé vteřiny, jež řítí
se na nás bez nás lavina jak s hory.
Však silný byl a věděl, co jsou vzdory,
jak opříti se všednosti, jež deptá
co nejdražší nám, té, která se neptá,
čím žijem, proč a k čemu. Lásce pouze.
Kdo řek’ to hořejší, ten v kalné strouze,
již zveme život, našel démant pravý.
Ó buď mu požehnán! Lij do únavy
mu rosu, úkoj, oddech, blaho, štěstí!
Tou vírou musí každý pahýl kvésti,
což teprv duše, jež miluje v skutku!


河朔尘昏孰解纷
零丁独走不忘君
麻鞋见了重瞳子
还忆江东日暮云


Muzika, ač mdlobou klesá,
ještě písní víří, plesá,
jak když slavík kvílí z lesa.


Klein ist irdisch Streiten
Gegen jene Heldenschlacht;
Doch auch in der Erdennacht
Wird ein Dämmerschein uns leiten,
Himmelszeichen retten oft,
Wer auf Himmelsgnade hofft,
Steigern muß der ird'sche Streit
Daß zum Höhern wir bereit;
Ja, das Leben wäre Wahn,
Wenn es nicht des Himmels Bahn.


Der einst er seine junge
Sonnige Liebe gebracht,
Die hat ihn gehen heißen,
Nicht weiter sein gedacht.


S mégis, mégis számkivetve voltál,
Mint a gyilkos Kain bujdokoltál,
Szent nevedet bitora szögezték,
Érkezésedet hóhérok lesték.


Werd' heut zuerst die Welt durchwehn
Und singen hoch auf freiem Baum,
Viel neuer Art Gespielen sehn
Und neuen Wunderraum.«


«¿Mi hija?... ¡no!... ¡loca demencia!
infortunada criatura,
bastante es tu desventura
con deberme la existencia.
Flor de blanca transparencia
cuyo purísimo seno
está de lágrimas lleno;
mañana tal vez la ola
del ábrego, tu corola
arrastrará por eí cieno.
 Triste imagen de la muerte
¡infeliz! te ha puesto el hambre,
y débil como el estambre
ya no puedes sostenerte.
¿Para penar de esta suerte
de los cielos descendiste?
antes de nacer ¿qué hiciste?
¿qué sufres con un mendigo
de su pasado el castigo
que tú nunca mereciste?
 Dios a vagar por el mundo
te condena, pura ninfa,
como la diáfana linfa,
que corre entre fango inmundo.
Mas del nejo moribundo
si la vida se derrumba
y entre los dos una tumba
pone inflexible el destino,
aislada en el torbellino,
¿qué harás cuando yo sucumba?
 Tus labios, tal vez mis ojos
cerrarán, virgen preciosa,
tal vez tú al hacer la fosa
para inhumar mis despojos
lanzarás, hija de hinojos
ayes mil que el alma esconde,
y al ver que nadie responde
tomarás por compañero
mi bordón de limosnero
para ir... ¡qué sé yo adónde!
 ¿Qué porvenir se te espera
si el hambre tu orgullo abate?
quizá lúbrico magnate
con su oro te hará ramera.
Y aunque pobre limosnera
serás su amanle, en seguida
te dejará envilecida,
y tendrás, hija, que ser
vaso inmundo de placer,
flor de todos escupida.
 Si desde la excelsa cumbre
del pudor, al precipicio
ruedas, y de infando vicio
ardes en la horrible lumbre,
trocarás en podredumbre
tu pureza virginal;
un torcedor infernal
te matará, desgraciada,
y morirás devorada
de lepra, en el hospital.
 Tan horrorosa pintura
me hace el corazón pedazos,
mejor te ahogo en mis brazos:
¡muere!... ¡pero muere pural
Que de mi infame locura
venga el patíbulo en pos;
no hemos de sufrir los dos,
aunque execren mi memoria:
vete sin mancha a la gloria,
¡magüer me condene Dios!»


VI


Enyém vagy! Én urad vagyok,
S a hatalomtól sápadok,
Hisz téged bírni vakmerény!
Szívedben az a nap ragyog,
Mitől meglelkesült s magasra gyúlt enyém.


Doch strenge blickt der Fürst ihn an
Und spricht: »Du hast als Held getan,
Der Mut ists, der den Ritter ehret,
Du hast den kühnen Geist bewähret.
Doch sprich! Was ist die erste Pflicht
Des Ritters, der für Christum ficht,
Sich schmücket mit des Kreuzes Zeichen?«
Und alle ringsherum erbleichen.
Doch er, mit edelm Anstand, spricht,
Indem er sich errötend neiget:
»Gehorsam ist die erste Pflicht,
Die ihn des Schmuckes würdig zeiget.«


十里西畴马送曛
晚风依约度溪云
悬知今夜桃花雨
一洗焦枯慰使君


„Dlíte, drazí, v lůně večernice,
Co tak milostně se na mne směje,
Jako matka celujíc mé líce,
Kojný balsam do mé rány leje?


秋行一月多逢雨
路入南荒总是山
烟火人家何处觅
鹧鸪啼在石林间


To byl jen zlatý svit,
však jeho kouzlem hned
mé duše každý cit
se rozvil v plný květ.


Ô divine Artémis, vierge aux flèches rapides,
Accours, l'heure est propice au bain mystérieux.
Sans craindre des mortels le regard curieux,


Ringt sich auf vom Druck der Wolke,
Den ihr Flügelschlag besiegt,
Wenn auf dem betäubten Volke
Zürnend das Gewitter liegt.


Večerní vánek rozhoupá
zvonky jak na klekání – –
slzička něžná, zardělá
v zeleň se k spánku sklání.


Die Hände strecken
Starre bebt
Erde wächst an Erde
Dein Nahen fernt
Der Schritt ertrinkt
Das Stehen jagt vorüber
Ein Blick
Hat
Ist!
Wahnnichtig
Icht!


Que perspectiva notável,
Que painéis dignos de estudo!
Que argumento aproveitável
Tira a moral sobretudo!


东华尘又起瀛洲
十屋今添第几筹
阿母西来骑白凤
蛾眉相见不胜秋


Et ce raisonnement touchait peu cette folle.
Force à la loi. Tout autre axiome est frivole.
Quoi, tant d'hommes savants, quoi, Treilhard, Portalis,
Quoi, Tronchet qui plaida devant les fleurs de lys,
Séguier, Berlier, auront dépensé des semaines
A souder la loi gothe avec les lois romaines ;
Bigot-Préameneu, payé par le budget,
Aura consulté Mourre et consulté Target.
Ils auront fait un çode étonnant, et ces maîtres,
Ces clercs, sachant par cœur le droit de nos ancêtres,
Cas simples, cas royaux ; chefs-plaids et francs-alleux,
Auront perdu leur temps ! Ce serait scandaleux,
Certe ; et puis à la fin l'amour-propre s'en mêle…
Quoi ! la loi fléchirait devant cette femelle !
Un jeune magistrat, voyons, peut-il lâcher '
Une femme qu'il est allé très loin chercher ;
Qui peut-être, après tout, quoique fort obstinée, —
Est à peu près coupable, et qui guillotinée ;
Fera parler de lui chez le garde des sceaux !
Cette fille est d'ailleurs sans mœurs. Les noirs ciseaux
Sont au greffe, et bientôt mordront sa chevelure.
Il criait : Parricide ! avoue. Il faut conclure ! —
Elle disait : — Jamais. — L'innocence est de fer.
On dut la murer presque au fond de cet enfer.


Dejž, ať dokud zdraví požívám,
Často chodím k svému hrobu,
Tam se na budoucnost podívám,
V radostnou y smutnou dobu,
Bych jsa věrný povinnosti
Došel vyšší blaženosti.


Von der Einfalt soll ich dir,
Gutes Mädchen, etwas sagen?
Allzu selten tönt von ihr
Noch ein Lied in unsern Tagen!


Stezku k chýžce tvé vysází rozmarýnou,
Podál veřejí cypřišem a kalinou.


DAs leichte ſteigt empor;
Drum geht bey vnſrer Zeit
Die leichte Sinnligkeit
Der Redligkeit weit vor.


Nulla in sue carte uom saggio antica o nova
medicina have, che d'Amor n'affide:
ver' cui sol lontananza e oblio giova.


Begehrt der wunde Mann, dass heilend schwinde
Der Wunde letzte Spur,


E Tullio – L'orazion mia per costoro
È troppo larga o stretta.
Lasciamo a Stanislao Pasquale il fòro,
E il senato al Pancetta. –


Schöne Jungfern, dencket nach! ist die Sonne voller Flecken,
Wie die Künstler durch ihr Glaß uns nunmehr gewiß entdecken,
Was für Mängel werden doch stecken unter euren Röcken?


Na barikádě u mostecké věže
se vzácná zrakům jeví podívaná:
na jejím temeni korouhev střeže
a druhům velí bohatýrská panna.


风劲胡胶折
霜深虏骑迷
向来长技尽
不敢到辽西


Por mí, la flor en las bardas
y la rosa de Martí,
por mí el combate en la altura
y en la palabra civil;
para mí no hay negro esclavo,
para mí no hay indio vil,
para mí no hay perro judío
ni hay español gachupín,
el bravo ataca el sistema
y respeta al paladín,
el Cid abre herida nueva,
no pega en la cicatriz
y es pura la niña mora
como las hijas del Cid.
Por mí, ni un odio, hijo mío,
ni un solo rencor por mí,
no derramar ni la sangre
que cabe en un colibrí,
ni andar cobrándole al hijo
la cuenta del padre ruin
y no olvidar que las hijas
del que me hiciera sufrir
para ti han de ser sagradas
como las hijas del Cid.


Kein andrer traut mir freylich zu,
Du kanst und must es glauben,
Nichts soll mir meine Seelenruh
In deiner Liebe rauben.
Bedenck es selbst, was macht ein Kuß,
Den oft die Unschuld leiden muß?
Ich kan's gleichwohl nicht wagen,
Dir einen zu vertragen.


V krvavé řece rýžujem zlato
pravdy a nového lidství,
hledáme boží spravedlnost,
my temní lidé a krutí.


Tu lehce vzkřikla, vstavši kvapem z mechu;
že oživuje socha se jí zdálo –
vždyť uslyšela zřejmě ohlas vzdechu.
A socha obživla ve hlasu echu –
ba socha obživla a zraky zvedla –
však ještě více při tom hledu zbledla:
„Odpusťte, slečno, prosím tisíckráte!“
řkouc s úklonou, „že vytrhuji vás.“


Signor mie car, tu sol che vesti e spogli,
e col tuo sangue l'alme purghi e sani
da l'infinite colpe e moti umani,


Dijera la clara cantiga de plata
del patio moruno, y la serenata
que lleva el aroma de floridas preces
a los miradores y a los ajimeces,
los salmos de un blanco fantasma lunar.


Da margem esquerda da vida
Parte uma ponte que vai
Só até meio, perdida
Num halo vago, que atra
É pouco tudo o que eu vejo,
Mas basta, por ser metade,
Pra que eu me afogue em desejo
Aquém do mar da vontad
Da outra margem, direita,
A ponte parte també
Quem sabe se alguém ma espreita?
Não a atravessa ningué


elim mi çiçek mi bilmiyorum


荒年卜筑正愁予
欲傍渔翁饱食鱼
贫病不关时事恶
西湖久断鹤来书


‒ Merci, merci, je n'ai que ma mie,


Voll Eifersucht und voll Verdruss,
Wie ein gereitzter Kater,
Trollt sie zum alten Orchamus,
Dem königlichen Vater
Leukothoens, sich hin, und spricht:
Herr Graubart, traut Apollen nicht!
Er schläft zur Zeit der Mette
In eurer Tochter Bette.


Nézz e homlok fellegére
Ezt is mind te terheled;
Nézd ez égést, nézd e rázást,
Ezt is mind te neveled.


A vánoční když stromky rozsvěceli,
již dřímala v svém hrobě v sněhu běli,
již měla v duši po svůj život celý.


Die Kirschbaumblüten im lichtdurchschwemmten Garten
Sind wie Kandelaber von Millionen Kerzen,
Die das Vollmondfeuer angesteckt. Die zarten Kissen
Grüngesprengten Rasens zwischen Krokusbeeten
Sind besteckt mit weißen Perlensäumen,
Und die kühle spiegelhelle Luft
Ist ein feiner Schleier von gewebtem Silber,
Den die Lenznacht heimlich glühend um die
Weiße warme Nacktheit ihrer Glieder hängt.


Ein prächtiges Wetter!
Drommetengeschmetter
Erschüttert die blaue, die strahlende Luft.
Ihr schollt, Apenninen,
Von hellen Klarinen
Und klangt bis in eure verborgenste Schluft!


m'al morir del buon Bembo, a cui secondo
serà chi da qui innanti unqua nascesse,
splende con luci assai più chiare e spesse,
e rende 'l ciel più lieto e più giocondo:


Tím ve vězení dvé dlouhých roků
v bídě a strasti těšíval sebe, –
ta naděj život chránila hochu.
A nesklamala! – Zámecká paní
zas přišla do vsi bavit se trochu
dobrými skutky. Hebounkou dlaní
otvírá sama šatlavu temnou.
Zalíbil se jí ten vězeň mladý
„Svoboden budiž!“ praví „Pojď se mnou!“
Útrpně šeptá: „Jak děsno tady!“ –
S úsměvem hledí na hocha stranou
a černé oči divně jí planou. –
Hoch za ní kráčí v komnatu její. –
Není víc krásnou, – však z hrdých tváří
půvabu stopy doposud září
a bujná ňadra vášní se chvějí. –
V komnatě její plno je zlata,
stříbra i perel, kamení drahých.
Zpozdilou láskou k hochu je jata
a tajně tráví chvílku s ním mnohou.
Se srdcem plným nadějí blahých
přemítá mladík: „Naděje svítá!
Již nový život duše má vítá,
krev cítím v ňadrách bouřněji bíti. –
Hle, mohu zlata dosyta míti, –
mé paní vášeň všechno mi skytá!
Proč se mám zdráhat za zlatou rudu
bavit ji chvilku? – Až bohat budu – –
Ó, znám já v dálce dívčinu jednu,
dcerušku její. K ní půjdu chvatem,
tu k srdci svému s jásotem zvednu,
od nožek k šíji zasypu zlatem,
modré jí oči zulíbám obě
a svého nebe hvězdičky sobě
najdu v jich hloubi, v taji tom svatém.“ –


Sei klein und eingekehrt, nicht stolz noch sicher lebe,
In Armut, wo du bist, an Gott im Grunde klebe!
Nichts ist dein Eigentum, du schwache Kreatur,
Ein zartes Fädelchen der Gnade hält dich nur.


Пусть кимвалы поют,
Пусть тимпаны звучат,
Богу Нашему гимн,
Стройный гимн возгласяПойте священные песни
В честь Вседержителя-Бога,
Он за народ Свой смиренный
Поднял десницу СвоС северных гор, из далекой земли,
Полчища вражьи Ассура пришли,
Как саранча, не десятки, а тьмы,
Конница их заняла все холмВраг грозил, что пределы мои он сожжет,
Что мечом моих юношей он истребит,
И о камень младенцев моих разобьеИ расхитит детей,
И пленит дочерей,
Дев прекрасных плениНо Господь-Вседержитель рукою жены
Низложил всех врагов Иудейской странНе от юношей пал Олоферн-великан,
Не рукою своей с ним сражался титаНо Юдифь красотою лица своего
Погубила егГромче звените, кимвалы,
Пойте звучнее, тимпаны,
Господу Нашему Богу
Песнь вознесем до Небе


A vzrostou-li tu silnější snad stromy,
do Prahy musí nebo do Vídně.
A tam už město pomalu je zlomí,
žijící v stínu, jaksi neklidně.


Wenn draus du betend rauschest
An meiner Kammer Wand,
Wenn draus du sinnig lauschest,
Klingt, glänzt die innre Wand.


Krásní snové poesie!
kdy a kde Vás najdu zas?
Vše, co ve světě se strácí,
ránem svým se zase vrací,
než co mládím uplynulo,
zda to vrátí někdy čas?


松庵寂寂老僧闲
万壑千岩指顾间
笑杀孔门忧世客
西风尘土变朱颜


Wieder einmal ausgeflogen,
Wieder einmal heimgekehrt;
Fand ich doch die alten Freunde
Und die Herzen unversehrt.


Già ne domandai gli occhi, ove tu eri:
tu formasti parole in quella bocca
da fare i monti gir, non che un cor preso.


War so heilig anzuschauen,
Wies die Sehnsucht himmelan,
Wie der Engel, den die Frauen
Einst am Grabe Jesu sahn.


لا تَغْضبنَّ لذمٍّ من أَخي حَسَدٍ
وَلا تُسَرَّ بمَدْحٍ في الْمَلا نَامي
فالنّاسُ في كُلِّ أمْرٍ تأتِيَنَّ بهِ
ما بَيْنَ مُثْنٍ بهِ يَوْماً ونَمَّامِ


V středu toho davu praporec se zdvíhal,
na něm svatý Václav s orlicí se míhal.


Nach Weihrauch duftet es und morschen Kränzen,
Von trocknen Salben ist die Luft beschwert.
Und in geborstnen Särgen schwimmt das Glänzen
Der Totenkleider, dran Verwesung zehrt.


Ne tak mně jest opuštěné;
Neustáleť hořekuji,
Slzím, vzdychám a se soužím;
A to proto – že miluji.


Du hast, o Güte, dem Leibe die Notdurft bescheret;
Laß doch die Kräfte im Guten nur werden verzehret!
Alles ist dein, Seelen und Leiber, allein;
Werd auch durch beide geehret!


تعلم بأَنَّ الأصدقاء ثلاثة
وَما كل من آخيته بصديقِ
وأَصفاهم وداً أَخو الطبع منهم
وأَثبتهم في وحدة وفريقِ
فَذلك موثوق به في أُموره
وَفي كل ما حالٍ أَعز وثيقِ
وأكذبهم وداً أَخو الكأس إِنَّه
صديق صبوح دائم وغبوقِ
وَبينهما المضطر يلتمس الَّتي
جميعهم فيها بكل طَريقِ
فَذاكَ تُدانيه فتدنيه مرةً
وَتَجفوه أُخرى منك فعل رَفيقِ
تُكافيه في الحالاتِ ما كانَ يرتجى
وَتحذر منه القرب عند مضيقِ
وَكلهم في طبعه يحذر الَّتي
تضرّ وَيَرجو النفع كل شروقِ


All überall Verklärungsschimmer
Auf jeder Höh', in jedem Thal,
Im Mondenlicht, im Sterngeflimmer
So wie im goldnen Sonnenstrahl.


Ich sah es. Ach unser Vater! Er muß wohl mehr krank seyn als er gestern war.


Wie rauh, o Mensch, ist selbst dein Gruß der Liebe:
Preßt deine Hand des Freundes Hand in sich,
Scheint's fast, als ob es dich zu sprechen triebe:
Freund, fühle meine Kraft, und wahre dich!


Gott, der ist nichts und alls ohn alle Deutelei,
Denn nenn was, das er ist, auch was, das er nicht sei.


Se všemi rozmlouval, sil na polích, tisk' ruce,
svou duši rozdával.
A všecky objímal tak upřímně a prudce,
než kráčel dál.


Denn hier muß nicht, wie auf Erden,
Ihre Fläche nur allein,
Sondern auch erwogen werden,
Wie so tief die Tiefen seyn:
Weil in diesen feuchten Reichen
Alle Stellen zu durchstreichen,
Und nicht, wie das feste Land,
Wo es nur der äussre Rand.


A minha vida sentou-se


Weint! doch nicht über mich! Ich trag eur Heil mit mir!
Weint über euch! Ich laß' ach Rach und Straff alhir.


Takto zakvik’ z jiné kapsy zase
kletý ďas a měně řadou křesla
dále v různě zpitvořeném hlase
metal do klubu ta hluchá hesla,
průpovídky babské lvího vzhledu,
nadulé ty žabky, plné jedu,
jichž se rodí na sta v bařenisku
zlovolného, nezbedného tisku,
laciné ty bliktry, jimiž chytá
politické hejly závisť skrytá,
sama nevědouc, jak provést lépe,
co svým kyjem pobláceným tepe.


تحيا مناصفة ،
لا أنت أنت ، ولا
سواك
أين ( أنا ) في عتمة الشبه ؟


Et vous, colères de l'autan,
Caresses de l'aube vermeille,
Et toi, Nuit ! — C'est le grand Titan,
HUGO, qui parle et se réveille.


双眼朦胧手一编
赵州虽老志弥坚
直须会取声前句
不负人间八十年