Hier seh' ich abermahl die Wunder-volle Spur
Der wirckenden Natur,
Die solchen Trieb und Kraft in jedes Thier gelegt;
Daß sich ein jedes fast verschiedentlich bewegt;
Da viel', um fortzugehn, sich wunderbarlich biegen,
Da ihrer viele mit, viel' ohne, Federn fliegen,
Da ihrer viele mit, viel' ohne, Füsse gehn,
Der wir an vielen zwey, an vielen hundert sehn.
Die Vögel heben sich, durch Flügel, in die Lüfte,
Und können doch zugleich gehn, hüpfen, sitzen, stehn.
Der Maulwurf gräbt sich fort durch seine finstern Grüfte,
Kann er darinnen gleich des Tages Licht nicht sehn.
Die Eyder siehet man, von einer Seit' zur andern,
Auf recht besond're Weis', und doch geschwinde, wandern.
Am grünen Laub-Frosch sind die Füsse so formirt,
Daß alles, was er, auch so gar im Sprung, berührt,
Ihm gleich zur Leiter dient, und wär' es noch so glatt,
Und wär' es noch so steil:
Wie ich ihn denn in Eil',
Als er im Sprung ein Scheiben-Glas, so platt,
Ereilet hatt',
Ohn' alle Müh' daran empor spatziren gehn,
Nicht ohn' Erstaunen einst gesehn.
Verwunderlich weis sich die Schlange fortzubringen,
Wie auch der Regen-Wurm; kein Flügel, Hand noch Fuß
Hilft ihr, im Gehen, fort; ihr Leib muß in sich dringen;
Dann schiesset sie sich selbst, bald wie ein Bogen-Schuß,
Bald schnell, bald langsam, fort. Auf andre Weise strecken
Die langsam wandernden, gehörnten, glatten Schnecken
Ihr schlüpfrig Fleisch voraus; sie ändern Stand und Ort
Unsichtbar, unvermerckt; sie fliessen gleichsam fort.
Die Maden schliessen sich
Den Kopf an ihren Schwantz, recht wie gekrümmte Bögen,
Und werfen sich dahin so schnell, als wenn sie flögen,
Indem, was sonsten keine thut,
Die Spinn' in Lüften geht und ruht.
Ein weisser Raupen-Wurm zieht sich recht wunderlich
Mit seiner Schnautze fort. Die Muscheln mit der Zungen,
So fast unglaublich scheint. Ein' andre Raupe schwebet
In freyer Luft, in welcher sie
Recht aufwärts in die Höh', und, mit besond'rer Müh',
Nicht kriecht, nicht fliegt, nicht springt, an ihrem Drat sich hebet.
Dort kriecht die faule Laus in steter Langsamkeit;
Dort hüpft ein schneller Floh viel tausend mahl so weit,
Als wie er selber lang. Viel Würme sind so klein,
Daß, ohn' ein Gröss'rungs-Glas, sie nicht zu sehen seyn;
Und dennoch können sie sich wunderbarlich regen,
Und theils unglaublich schnell sich hin und her bewegen.
Viel' haben tausend Füss', und viele gar kein Bein;
Viel sechs, acht, zehn, auch zwölf. Fast jedes grosse Thier
(Nur nimmt der Mensch sich aus) hat ihrer vier.
Es ist bewunderns werth, daß viel' auch fliegend rennen,
Und, auf verschied'ne Art, der Ort verandern können.
Ein Käfer fliegt und kriecht, die Fliege fliegt und geht,
Die Heuschreck kriechet, fliegt und springet.
Ein Fisch, der, wie der Blitz, sich durch das Wasser dreht,
Und sich bald auf- bald abwärts schwinget,
Geht schwimmend fort, hält schwimmend seine Ruh';
Die Schild-Kröt' ebenfalls; doch geht sie noch dazu.
Es schwimmet, geht und läuft ein Crocodill;
Der Bieber gleicher Weis', wenn er sich nähren will.
Der Frosch schwimmt, geht und springt; die Gans geht-fliegt und schwimmt,
Als die zu ihrer Lust drey Elemente nimmt.
Dieß Wunder-Werck, wie leider meist geschicht,
Sieht jedermann, und sieht es nicht.


Ze komory služky vedou
nebohou svou paní bledou.


Wenn alles schwarz und still im Haus,
Dann wart' ich in der Laube.
Wenn alles still, dann komm heraus,
Du meine weiße Taube.


Když zřím, jak bavíte se v kruhu dam,
jich prohlížíte účes, nové šaty,
do kouzla vzpomínek se zahloubám,
jež mysli naše jako řetěz zlatý
svou čarodějnou mocí drží spjaty:
sním o vás rád jda cestou žití sám.


 può star benissimo
senza sedere;
via, riposatevi,
fate il piacere —.


Durch Donner hallt und Sturmgebraus
Mir eine Stimme. Fort, hinaus!
Ich flieg' hinab die Stufen,
Zu dir in Blitz und Wirbelwind,
O Mutter Nacht! Du hast dein Kind
Vergebens nicht gerufen.


Ich entsage alle deme,
Was dir deinen Ruhm benimmt,
Ich will, daß mein Herz annehme
Nun allein, was von dir kömmt.
Was der Satan will und sucht,
Will ich halten als verflucht,
Ich will seinen schnöden Wegen
Mich mit Ernst zuwiderlegen.


Kormidlo v ruce zírám v širou dál.
Koho jsem potkal, třeba nepřál mi,
naposled každý v plavbě pomáhal.
Po větru vlajka nad stožárem vlaje.
Teď vesla výš! A stále v před a v před!
Tíživé mdloby, která zabita je,
vzpomínám – s láskou – naposled...


come in lo specchio fiamma di doppiero
vede colui che se n'alluma retro,
prima che l'abbia in vista o in pensiero,


Daß Götter zu den Menschen kommen,
Wie Phrygien längst wahr befand,
Beschwuren sonst die alten Frommen,
Und ist nur Dichtern recht bekannt.
Wie zärtlich sie der Welt gewogen,
Lehrt aus Philemons güldner Zeit
Ovidius, der nie gelogen,
Und Swift, der Ruhm der Geistlichkeit.


半露云牙半插天
危峰倒卓若虚悬
试从霁后看山色
白白苍苍几缕烟


El hombre solo en tantos animales,
Leonardo, nació al llanto; él solo atado
es el día que nace, desarmado,
sin defensa ni pies contra los males.
Así empieza la vida: a los umbrales
de ella ofreciendo llanto anticipado,
no entonces por algún otro pecado
que el de nacer para miserias tales.
A él fue dada insaciable sed de vida;
el solo cuida de la sepultura,
y en su alma brama un mar de ansia y afeto,
por do algunos dijeron: «No es natura
madre, sino madrastra aborrecida».
Mira si error oíste más discreto.


O Gott/ du hast
Die Welt erhaben/ 11
Sammt ihrem gantzen Last
Aus nichts hervor gegraben; 12
Du bist der grosse Sabaoth,
Der Erden/ und des Himmels Gott/
Dich will ich ewig preisen/
Dann du hast mich getröst/ 13
Von dem unweisen
Gestanck erlößt.


Doch wer sie liebt, der findet tausendmal
Sie holder so, als in des Festes Saal.


V průvodu chůvy směla vyjíti.
Zří v dětském udivení do plesa,
v němž vlídný měsíc počal zářiti.
A potom zaplanula nebesa.
„Chci vylovit ten bílý kotouč, Ruth.“


Daphnis / o du schöner knabe/
Daphnis mir so lang bekandt/
Offt bey mir du schnittest abe
Ried/ vnd röhrlein allerhandt.
Viel du deren hast verschlissen/
Wan du spieltest deiner herd;
Seind im blasen vil zersplissen/
Waren mehr dan geldes werth.


‘Si cognovisses, Ierusalem, et tu’:
cioè, ‘tu piangeristi sì come io’,
perché dannata et poi destructa fu.


Los campos con su verde vestidura
del labrador compensan los sudores,
y en tus brillantes galas, sus amores,
sus glorias, simboliza la criatura


未终七碗似卢仝
解跨骎骎两腋风
北苑鎗旗应满箧
可能为惠向诗翁


白玉蜂儿绿玉房
蜂房未绽已闻香
蜂儿解醒诗人醉
一嚼清冰一咽霜


Dass sich Corvin vor jung, weil er gesund ist, schätzt,
Vor reich, weil er nichts schuldig ist;
Vor schön, weil er kein Glied nicht misst,
Vor klug, weil wo man speisst, er sich zur Tafel setzt;
Vor glücklich, weil ihm nicht, was ihm gehört, entgeht,
Vor witzig, weil man ihn versteht;
Das halt' ich alles ihm zu gut,
Corvin ist witzig, jung, schön, glücklich, klug und reich:
Doch hierin hat er gantz nicht gleich,
Er nennt sich Tugendhafft, weil er kein böses thut. 1


Alles was wächset/ besämet sich auch.


Nemám domku: denně předc vycházím;
Jak vysoko vystupuji,
Tak hluboko sestupuji:
Noclehu však nikde nenacházím.
Ani koní běh aniže skok
Nepřeběhne můj nehlučný krok.
Kdo jsem asi? zdažli znamenáš!
Častým vídáním mne dobře znáš.


Ich ging fürbaß, und wie ich ging,
Erklang es in der Höhe.
Das ist die Nachtigall, sie singt
Von Lieb' und Liebeswehe.


精神交月不交尘
看到黄昏故可人
拈出孤山难状处
一年诗债又从新


夜鼓山城棹
娥眉月影清
棹歌听不尽
山鬼亦关情


Mein Lied erklingt so sehnsuchtschwer
Wie Murmeln einer Quelle;
Ich eile flüchtiger daher
Als Panther und Gazelle.
Und wilder meine Küsse glühn
Als Sonn- und Wettergluten,
Wenn zischend sie herniedersprühn
Und durch die Wolken fluten.


种梧待凤雏
此计乃可笑
不如看月堕
与子舒清啸


Za blázna sám v pytel vlez’:
,„Rychtářem chci být už dnes.‘“
Honza pytle nechal,
s bravem domů spěchal.
Věru, měl nejvyšší čas:
rychtář tu s konšely zas.


Wohl manchem blüht aus solchem Tod Gefallen:
Daß er nun eng ans blühnde Herz gedrücket,
Von roten Lippen holdre Sträuße pflücket
Als Lenz je beut mit Wäldern, Wiesen allen.


Soll von der Wirklichkeit dies Rätsel handeln?
Solls etwas geben oder nur betören?
In welchem Zeitraum, laß uns mindest hören,
Sich zutrug dies entsetzliche Verwandeln?


Bál jsem se hledět v tento jas,
bál jsem se zahledět v slunce.
Bál jsem se hledět v lidský zrak,
abych v něm nečetl hanbu!


Per le camere tue fanciulle et vecchi
vanno trescando, et Belzebub in mezzo
co' mantici et col foco et co li specchi.


Te preghi per l'acquin del fontanin
che lava el mostaccin de Doridin
in sul poggin verdin, freschin, gingin.


Ob unter Euch viel Meilen weit der Schienenstrang geklungen,
Und über mancher Grenze Pfahl sich Euer Zug geschwungen,
Ihr seid doch in der Heimat noch, im Vaterhaus geblieben,
Wo Einer Mutter Kinder Eins im Hoffen, Dulden, Lieben.


»Hats denn mein Vater verruschelt
In Würfel- und Kartenspiel,
So sey es Gott erbarmet,
Daß ich sein Tochter bin.«


Mit csinálnak Magyarhonban?
Esznek, isznak, hadakoznak.
Szörnyűség! - No nem kell félni,
Csak szavakkal kardlapoznak.
Kár a szóért; de hiába,
Szóból ért a magyar ember,
S gyakran a szó dolgokat szül,
Gyakran a szó éles fegyver:
Csakhogy aztán,
Majd ha ember kell a gátra,
Nyelves-gyáván
Ne maradjon senki hátra.


Heav'n from all Creatures hides the book of Fate,
All but the page prescrib'd, their present state,
From Brutes what Men, from Men what Spirits know,
Or who could suffer Being here below?
The Lamb thy riot dooms to bleed to day,
Had he thy Reason, would he skip and play?
Pleas'd to the last, he crops the flow'ry food,
And licks the hand just rais'd to shed his blood.
Oh blindness to the future! kindly giv'n,
That each may fill the Circle mark'd by Heav'n,
Who sees with equal eye, as God of All,
A Hero perish, or a Sparrow fall,
Atoms, or Systems, into ruin hurl'd,
And now a Bubble burst, and now a World!


Ich bin ein deutscher Jüngling
Mein Haar ist kraus, breit meine Brust;
Mein Vater war
Ein edler Mann, ich bin es auch.


Such are the honours grateful Britain pays,
So patriots merit, and so monarchs praise.
O'er distant times such records shall prevail,
When English numbers, antiquated, fail:
A trifling song the muse can only yield,
And sooth her soldiers panting from the field;
To sweet retirements see them safe convey'd,
And raise their battles in the rural shade.
From fields of death to Woodstock's peaceful glooms
(The poet's haunt) Britannia's hero comes —
Begin, my muse, and softly touch the string:
Here Henry lov'd; and Chaucer learn'd to sing.
Hail fabled grotto! hail Elysian soil;
Thou fairest spot of fair Britannia's isle!
Where kings of old conceal'd forgot the throne,
And beauty was content to shine unknown;
Where love and war by turns pavilions rear,
And Henry's bow'rs near Blenheim's dome appear;
The weary'd champion lull in soft alcoves,
The noblest boast of thy romantic groves.
Oft, if the muse presage, shall he be seen
By Rosamonda fleeting o'er the green,
In dreams be hail'd by heroes' mighty shades;
And hear old Chaucer warble through the glades:
O'er the fam'd echoing vaults his name shall bound;
And hill to hill reflect the favourite sound.


Vstříc živlům aby šel,
zřel klidně hvězdám v tvář
a v ňadrech vlastních měl
lidskosti božskou zář.


S duší rozechvělou, vzácná ženo,
potulný zří pěvec ve Tvou tvář.
Ó ten zrak! Co vše v něm obsaženo,
jaká čarná svítá z něho zář
světíc vše,v co časem porušeno,
co vzal cizák vetřelec a žhář,
boře dětem svaté otců hroby
a květ lidu honě do poroby.


Wer sich mit Seelenkunde befaßt,
Wird manch verborgnen Schatz entsiegeln;
Doch welcher Mann zu welchem Weibe paßt,
Kein Psychologe wird's erklügeln.


أنحلَتْني حبيبتي
أنحلَ اللهُ خصرَها
كَسَرَتْني جفونُها
ضاعَفَ اللهُ كسرَها


Du willst in Furien die Hexen travestieren.
Meinst du, das sei die Art mit Hexen umzugehn?
Da werden beiderseits die Damen protestieren,
Und Shakspeare, Aeschylus, sich selbst nicht mehr verstehn.


Sie flimmern oft von zauberhafter Lust,
Von Lieb' und Scherz;
Doch schweigend blutet in verborgner Brust
Mein dunkles Herz.


Dócil y sumiso, cabizbajo
Ícaro regresa al redil
Murmurando unos salmos penitenciales
Alto fue su vuelo
Unos cuantos metros sobre el suelo.
Con el rabo entre las piernas
Humillado, avergonzado
Ícaro regresa al seno materno
Brutalmente castrado.
Corto fue su vuelo
Unos cuantos segundos sobre el suelo
Veloz como un rayo
Ícaro termina su proeza
Rebelde y furioso, blasfemando
Triste fue su hazaña
Estampado contra la acera
Desecho en mil pedazos.


山腰路转多临水
峡口天开又见山
疑是庆云曾结盖
故留仙境在人间


Hle, na obzoru z mrákoty
zlatá se hvězda zjevila,
o drahá hvězdo naděje,
tys jitřenko mě spasila.


Umsonst, Verstockter, tadelst du das Neue,
Allmächtig herrscht die Zeit:
Zwar eine schöne Tugend ist die Treue,
Doch schöner ist Gerechtigkeit!


Tu Prometheus s šije skalné
svůj nářek mísí v bouře svist,
tam Ahasvera k pouti dálné
štve lítost, stud a nenávist,
tam krví Kaina rudne tráva,
tam bůh na kříži dokonává,
ba v konec věků z pekla vstává
na dračích křídlech Antichrist.


Nad lomy života svého stojím
nahý a bledý. Hledět se bojím.


Nalehl život a potřeby všední,
nouze se většila ke dni,
jakže teď jinak, než pracovat,
lopotit v stálý, horečný chvat?


Der Ganges rauscht, der große Ganges schwillt,
Der Himalaja strahlt im Abendscheine,
Und aus der Nacht der Banianenhaine
Die Elefantenherde stürzt und brüllt –


Sprecht von den Alten mit mehr Ehrfurcht, ihr Jünger der Seichtheit,
Weil ihr ihnen ja doch Alles in Allem verdankt:
Kunst habt ihr von den Griechen gelernt, Politik von den Römern,
Habt selbst Religion bloß von den Juden gelernt!


Poi che Fortuna il doloroso petto
vuol che tanta mestizia indarno voma,
disvolgerò mia chioma
per isfogar sua rüinosa face.
Chiamo la morte e per maggior dispetto
da me si fugge e pur m'allonga il tempo,
dove non truovo mai un'ora pace.
Così si strugge e sface
il core, il senso, ogni mio spirto afflitto
omai già vitto - in quel, che sempre a tempo
e ognor più per tempo
veggio il mio male e forse il da fuggire,
ma non m'oso partire
da questi lacci, ond'ène 'l mondo avvolto,
d'ogni salute denudato e sciolto.
Vibromi spesso lacrimoso e penso
come aver mai potesse un giorno lena,
e veggio che mia pena
fatta è perpetüale in questo stato.
Poi mi rivolgo intorno e veggio accenso
il fuoco, la tempesta e la ruina,
d'ogni soccorso vero abandonato.
Così munto e beffato
ora i fianchi mi batto, or gli occhi e 'l viso,
conquiso - sì ne la crudel sentina.
Quale altra disciplina
portò giamai beato in pace e amore,
com'io per gran dolore,
che più non posso e quasi il giuoco forza
che di posare ha fatto un callo e scorza?
Dubito in forma, lasso, ad ora ad ora,
quasi smarrito, e dico in fra me stesso:
"Fortuna volge spesso,
ch'è mobile creata e fia eterna";
ma l'incredibil dardo che m'accora
stabile è sempre, fermo a la sua orma
che qual non so sia questa pena inferna,
se per fato discerna
falsa credenza in quanto a nostra fede,
benché si vede - forse in altra forma;
e così senza norma
colpa Fortuna l'animo confuso,
bench'è comunale uso
(tal come cieco e tal non sa d'inganno)
che molti han voce di color che sanno.
Perch'io non oso, e forse io ben conosco
donde l'immenso mio martìr attinga,
non so quale io mi finga
che l'usitato nome di Fortuna.
E così il petto tenebroso e fosco,
pien di tormento e di dolor, mi solo;
<e> in parte i' svampo la mia mente bruna,
benché vorria digiuna
esser fin mo di sua pristina vita,
morte infinita - onde vivendo è dolo.
Ahi, 'nabissato polo,
sotto del qual mia ombra si nutrica,
che libro over rubrica
né lingua porria dir le mie gran pene,
ch'io non sentii giamai un dì di bene!
Già dispogliate, omè, le stanche membra,
che nulla si discerne infino a l'ossa,
non so com'io mi possa
vipera qui venire, o cangiar penna;
e più mi duole or quando el mi rimembra
dove e in che punto adormentato e' giaccio,
bench'un pensier mi punga e pur m'accenna:
"Ma la dolente antenna,
vecchia d'usanza, può piegar suo corso?".
L'ultimo morso - e mai null'altro laccio,
ond'io di speme agghiaccio.
Ma sai che fia, dolente anima e carca?
Disarmarò mia barca:
fra rocche e scogli, fra tormenti e lai,
seguirò il vento e chi mi guida omai!
Canzon, tu ne girai fra gli sciagruati,
se tu trovassi mai un sì infortuno;
ma credo che nessuno
nacque giamai in simile pianeta.
E se pur dimandata, non sia queta:
di' che nel corpo l'alito è rimaso,
e di' che son più raso
che fusse mai di seta al mondo velo,
che non mi trovarresti adosso un pelo!


Vizte mastičkáře před hudoucí branou jarmareční
Stojí na nejvyšším schůdku, podvodník, a řeční
Dav zevlounů se tlačí před vraty
s nadějí že se tam lze nějak dostati
(tak jako šťastná řada aut a taxi
jež vjíždí zadarmo božským to právem jaksi)
Ten dav je ubohý a nemá na vstupné
i šeptá jen a i ten šepot často jak když utne
to když se privilegované vozy vracejí
s prázdnem a s načechranou nadějí
Ten dav ten dav jsou velcí chudáci
jimž usouzeno státi stranou
co si to jejich lehkověrnost dává za práci
a do brány se přece nedostanou
zatím co jeden pacholík tak sveřepý a tak zlý
se s boží pravdou uštěpačně mazlí
a špalírem zarytých diváků
pronáší šále strážné anděle
svou krutost ustrojenou za pohádku:
Velkolepého dne stín valně pokročilý
pondělek nedělní jejž řeky ovroubily
to Eufrat, pomalý, a Tigrid který čilý
dva různí sokové již tak nadšeně pílí
do trpkých mořských vln jichž pach je spřátelí.


Nicht lassen wollend. Jener entwich, da focht's
Sechs Jahr um ihn, sechs Jahre, befreit zuletzt
Ihn aus der Haft. Er kommt und liefert
Seine Befreier dem Blutgerüst aus.


Ja selbst die kalte Mauer
Berührte mein brennender Mund;
Doch hielt ich zitternd inne,
Denn an mich hinan sprang sein Hund.


Derruba uma floresta esmaga cem
Homens,
Mas tem um defeito
- Precisa de um motorista


A pod lesem na poli
klasy vánkem šveholí,
jak jde vlna za vlnou,
vítají je poklonou.
Dal jsem jim za to příjmení:
„Bratří stálého klanění.“


Sollen Praxillens lachens-werthe Sachen
Itzt schaamroth unsre Rosenthalin machen?
Nein/ nein. Erinne/ du auch Telesille/
schweige nur stille.


Megszólal álmosan a zongora,
s míg pang az élet, itt véresre festve,
kormos köpenybe megjelen az este.


¿Ahora entiendes que ya no podré estar contigo?
TE AMO BONITA.
Ahora ya es tarde
ya jamás volveré a ser feliz.


nefsine mal ettiğin


Bez ptaní ať se k dílu ruka vloží,
toť povinnost tvá. A tvé čisté snaze
dát zdaru, to zas povinnost je boží.


Ein Blick, blau, hold, sich aufthat aus dem Dunkeln.
Nun kann ich erst an Stern und Auge glauben,
Seit mir im Herzen dieses Blicken zittert.


Es hört nicht auf, es rast ohn Unterlaß;
Die Kerzen brennen und die Geigen schreien,
Es teilen und es schließen sich die Reihen,
Und alle glühen; aber du bist blaß.


Alles dient zu deinem Frommen,
Was dir bös und schädlich scheint,
Weil dich Christus angenommen
Und es treulich mit dir meint.
Bleibst du deme wieder treu,
Ist's gewiß und bleibt dabei,
Daß du mit den Engeln droben
Ihn dort ewig werdest loben.


يا ربنا يا مظهر الشهود
ومصدر الفيض على الوجود
وعنصر الفضل ومادة الرسول
وسدرة السير لمنتهى الوصول
أبسط علينا من أيادي الامتنان
ما يثلج الصدر له مدى الزمان
وافتح علينا من فيوض المدد
لجج بحر ما لها من عدد
واشرح صدورا بالتجلي والكشوف
واغسل ظغائن أليمها مخوف
وأسبل علينا الستر والأمانا
فرح قلوبا وأزح أحزانا
واستعمل الأشباح في الطاعات
كذلك الأرواح للمشاهدات
وجرد النفس من الكثافة
وحلها بحلل اللطافة
وجرد العقل من العقال
وتوج السر بتاج الكمال
وهذبن بفضلك الأخلاقا
ويسرن بجودك الأرزاقا
وعلمن منك العلم المكنون
وعمنا من فيض سرك المصون
واحفظ علينا السمع من آفات
والشم والذوق من العاهات
كذا اليدان وكذا الرجلان
والأصغران وكذا العينان
واستعملنها في رضاك يا ودود
وجبين إليها كثرة السجود
واحفظها يا رب من الشيطان
ومدها من مدد الرحمان
بحق قيوم السماوات ومن
له الشؤون كل يوم تظهرن
وحق من إليه تلجأ الورى
عند الشدائد فتخنل العرى
من علينا بحلاوة الإيمان
والانخراط في بساط الإحسان
نحن ووالدونا والأهلونا
كذا الأصحاب أنل فنونا
كذا بنون ما بقوا منعمين
في الدين والدنيا مع المستيقنين
واحفظ عليهم دينهم وأكلأهم
من الشياطين فلا تفتنهم
عما أمرتهم به أعيذهم
بكلماتك التي تنجدهم
وأغننا يا غني يا وهاب
حي كريم رؤوف توّاب
واشفنا يا شافي فقد عم الحرج
واشتدت الأزمة عجل بالفرج
واكفنا يا كافي إذا دهمنا
بضغطات الدهر لا ذهلنا
واكشف خطوب الدهر يا قويّ
حي قيوم عظيم ولي
واسبل علينا الستر يا قيوم
في كل لحظة لنا يدوم
وزج بي في لجة المشاهده
ولا تثبطني عن المجاهده
لكي أكون شاربا بالكاسين
ومعطيا شعائرا بالعلمين
يا ربنا يا ربنا يا ربنا
يا ربنا يا ربنا يا ربنا
وطهر العقول من شكوك
واحفظ أوامري من التروك
مهيمن قدوس يا رحيم
سلام مومن شكور حليم
ودود يا غفور يا رحمان
عطو يا حنان يا منان
سلم جموعنا من التكسير
أدم كمالنا بلا تغيير
واجمع قلوبنا عليك يا قريب
في كل وقت يا كريم يا مجيب
واكفنا شر الحسود الغشوم
مع المعاند الغبي الظلوم
بما تشاء يا مذل يا وكيل
خيب فخوخ الكافرين يا جليل
واكسف عقولهم وأركس مسعاهم
امحل خلجانهم وخصب مرعاهم
واعقم تدابر لهم والمصائد
أوقعهم بها في جب الأخاديد
أذقهم اللهم بؤس المشئمات
وقد خلت من قبلهم المثلات
واجعل آراءهم لها تناكس
في الجزئيات وكذا النوامس
وخذهم أخذ عزيز مقتدر
بالبشطة الكبرى وبأمر قد قدر
ورد كيدهم بهم يا قهار
اقهر عدوي وانتقم يا جبار
وشتت الجموع منهم يا قدير
واذهب بنورهم يا حق يا بصير
وعمهم منك بجند الرهبوت
واشمل إيماننا بجند الرغبوت
واحفظ علينا بيضة الإسلام
وزدها ريشا بتآخي الأنام
أيد عقولنا بروح القدس
ومدنا بدون حصر الأكؤس
وخيب القصود والأماني
منهم على الفور بلا تواني
أدر علينا من دروع وزرود
ومن حصون الحفظ جودا ودود
بحق سر باء بسم الله
والذات والصفات يا إلهي
لا تخفرن ذمتنا فيما انتمى
لنا ولاذ وأنله مغنما
واجعل رحابنا مناهل الوراد
حسا ومعنى وملاذا للعباد
هذا الدعاء وعليك التكلان
أجب دعانا عاجلا يا رحمان
بالمصطفى لبنة التمام
مشيد الإيمان والإسلام
أزج كروبي وأذهبن غمومي
واكشف شجوني وأمط همومي
بآله وصحبه العظام
ما حدا حاج بحمى الكرام


Ihr werd't doch nicht die Lust erjagen,
Ihr mögt durch alle Wälder gehn;
Nur müde Füß und leere Magen –
Mir möcht die Jägerei vergehn!


Convien che pur mo ancor da te derivi
il nostro scampo, o primo, o summo Amore:
impotenti siam nui, tu fa difesa!


رأيناهُ يخطرُ في روضةٍ
كأنْ قد تعلمَ من بانها
فكانتْ بهِ جنةُ العاشقين
وكانَ فؤادي كرضوانها
وما سميَّ الروضُ باسمِ الجنان
لو لم يكن بعضَ ولدانها


Begabt, um höher aufzuragen,
Hielt ein Gedanke deinen Flug;
»Was würde wohl mein Vater sagen?«
War dich zu hemmen schon genug.


Como el clavel del patio estaba seco,
yo, entristecido por sus tristes males,
bajé al jardín para cavar un hueco,
en buena sombra entre dos rosales.
Y eran rosales cerca, gajo a gajo
en una cercanía indiferente,
pero al cavar un poco, vi allá abajo
sus raíces trenzadas locamente.
Así, esta tarde, descubrí el secreto
de un cariño verdadero, hondo y discreto,
transplantando un clavel que se secó.
Y, en nuestra indiferente cercanía,
qué loco ensueño se descubriría
si alguien cavara un hueco entre tú y yo.


Tak hýčkala, tak zpívala,
tak pevně v zrak se dívala,
a stále ke mně níž a níž,
a blíž a blíž
se shýbala,
pak – hlavu k hlavě –
tak šepotavě
zas zpívala:


Brünstig glühn Johannisfunken,
Sternlein kühl am Himmel prunken,
Und das Irrlicht hüpft betrunken,
Wo Du gingst ein Jungfräulein.


Je suis la pitoyable et la tendre Maîtresse.


Plus tard, revenu des enfers
Que la sombre Histoire devine,
Et des doux paradis offerts
Par la nature âpre et divine ;


The drops which glide down GERTRUDE'S cheeks,
Mid bitter agonies did flow;
And though awhile her pallid lips might glow,
'Twas as a blossom blighted soon with woe:
Her disregarded tresses, wet with tears,
Hung o'er her panting bosom straight and sleek;
Her faithful heart was all despondency and fears.


Ye need na doubt, I held my whisht;
The infant aith, half-form'd, was crusht;
I glowr'd as eerie's I'd been dusht,
In some wild glen;
When sweet, like modest Worth, she blusht,
And stepped ben.


Es schwiegen längst des Waldes Sänger,
Der Tag wird kürzer, die Nacht wird länger.
Da denkt der Herbst: nun ist es Zeit,
Zu scheiden bin ich gern bereit.


Recall the word, renounce the thought,
Command thy heart and bend thy knee.
There is to all a pardon brought,
A ransom rich, assured and free;
'T is full when found, 't is found if sought,
Oh! seek it, till 'tis seal'd to thee.


si de amor canta o por amor suspira,
corazones de piedra vuelve en cera
con los dulces acentos de su lira.


Az egyik ember fát farag, fütyülve
s a holdba néz, mely bepislant a csürbe.


Endlich gar bald ich einen ersah,
Der zu dem Nest gieng dreist und nah,
Und dieser flog geschwind hinein,
Ich dacht bei mir: Wer mag dies seyn?
Daß es ohn Scheu der andern alle,
Der Eulen also wohl that gefallen,
An Federn ich ihn gleich erkannt,
Daß er der Gimpel ward genannt.


芙蓉池上擅风流
今代宗藩古帝州
借问西园飞盖夜
何人托乘月中游


Der Fels springt von einander,
Ein bunt Gewimmel drein,
Man sieht Gestalten wandern
Im wunderlichen Schein.


Hvizd vlaku, který mne oddálí,
zní pronikavě v uchu mém.
Z údolí hledím na skály,
ty jsou mi smutným divadlem.
Mraky se stahují nad hlavou,
morosní rys se všemu vrací.
Osud má péči jímavou
o cituplnou dekoraci.


A la inmortalidad cierra el camino
el que escalar pretende en vano el cielo
con el que su ambición fausto permite.


»Gebt Feuer!« – ja, das hat er oft gesprochen,
Wenn er zu Roß durch eure Reihen flog;
Wenn zu der Hufe ungeduld'gem Pochen
Er nun sein Schwert, das makellose, zog!
Für Spaniens Heil, für eurer Waffen Ehre,
Wie hat er stets zu führen euch gewußt!
Heut lenkt' er wieder Feuerröhre,
– O Gott, auf seine eigne Brust!


„„Neříkej to, pane náš!
Ty jsi velký, on je větší! –““


Ach qvillet/ Zähren/ qvillt! ergieß dich/ Thränen-Bach!
Ob ich gleich schon so viel der Thränen Fluht vergossen/
Daß fast der Lebens-Geist mit ihnen fortgeflossen/
Und ich nichts sprechen kan/ als lauter Weh und Ach!
Ja weil die Kirche nichts für Jammer mehr kan sagen/
So helfft/ ihr Schulen/ auch den Jammer mit beklagen.


Ein Brieflein deiner Magd fällt hier zu deinen Füssen,
Und wünschet: Tugenand, sey alles Seegens voll;
Weil du mir es geschafft, so hab ich schreiben müssen,
Sonst weiß ich, daß ich nicht mit Fürsten reden soll.
Ich bin wie dir bewust von gar geringen Stande,
Und weiß nicht was ein Brief so grosser Hand begehrt,
Man ehrt als einen Gott dich in den Deutschen Lande,
Ich aber bin gewiß nicht deiner Knechte werth.
Ich schreibe wie gesagt, doch mit verwörrten Sinnen,
Ich bin nicht Adlers Art, mich blend' der Sonnen Licht,
Ich weiß nicht wie mir ist, und waß ich soll beginnen,
Vor Strahlen deiner Gunst kenn' ich mich selber nicht.
Ein grosser Hertzog soll ein arme Magd erkiesen,
Die keinen andern Schmuck, als Tugend in sich führt,
Von Stande schlecht berühmt, von Schönheit ungepriesen,
Von Weißheit unbekandt, von Reichthum ungeziehrt.
Scham, Furcht und auch verdacht läst mich nicht Worte finden,
Daß ich wie sichs gebührt recht Antwort schreiben kan;
Wem Angst und Blödigkeit die schwachen Finger binden,
Der greift die Feder nur mit grossen Zittern an.
Es träget mir itzund dein wohlgeziehrtes Schreiben,
Die Bluhmen hoher Gunst in Ruhmes Schalen für,
Laß dich zu deiner Magd doch nicht die Liebe treiben,
Denn was du hast gerühmt, das findst du nicht allhier.
Es soll der Purpur sich mit Purpur nur vermählen,
Den besten Ring beschämt ein falscher Diamant,
Ich weiß dein Bitten ist ein höffliches Befehlen,
Doch glaub, ich bin zuschlecht vor eines Fürsten Handt.
Das Hauß von Sonnenreich, so schwer von Cronen worden,
Und dem der Purpur Rock fast angebohren ist,
Vergist sich endlich selbst, und seinen hohen Orden,
In dem mich Tugenand vor andern ausserkiest.
Ich weiß nicht was ich wohl soll für Gedancken führen,
Und ob dein Feuer nicht zu meinem Schimpffe brennt;
Oft pflegt der Ehrenkrantz die Bluhmen zuverliehren,
Wenn eine schlechte Magd die grossen Herren kennt.
Ein Tritt in unser Hauß von solchen hohen Füssen,
Ist ein Genaden Werck, begleitet mit Verdacht,
Der Mund so heute sich läst einen Fürsten küssen,
Wird morgen Kinder Spott und hönisch ausgelacht.
Ihr Gold macht oftermahls uns arm an Lob und Ehre,
Ein Strahl von ihrer Gunst verzehrt oft unsern Ruhm,
Was hilfft es, das ich mich verdächtig loben höre,
Es ist entlehntes Werck, und nicht mein Eigenthum.
Wie manch erlauchter Kuß hat Bluhmen weggerissen,
Wo Nesseln mit der Zeit dafür gewachsen seyn.
Und manche muß itzund mit heissen Thränen büssen,
Daß sie sich hat erwärmt an grosser Sonnen Schein.
Darf meine Kühnheit noch was mehrers hier vermelden,
Die Lieb' ist voll Gefahr, die Macht und Waffen trägt,
Die Keuschheit wird zu nichts für einen edlen Helden,
Der auf Verweigerung bald einen Krieg erregt.
Da Ja muß Schuldigkeit, und Nein Verbrechen heissen,
Und dessen Traum alsbald in Wercke wird verkehrt,
Der wegen seiner Lust nur will den Krantz zerreissen,
Und durch der Liebe Gluth oft sich und uns verzehrt.
Da schaut man, daß alsdenn von grosser Herren Feuer
Nichts, als der Ruß verbleibt, der unsern Nahmen schwärtzt,
Gedencke Tugenand, ein Kuß ist allzutheuer,
Der unsre Ehre nimmt, wenn er hat ausgeschertzt.
Dann kan man unsern Spott an allen Wänden lesen,
Und unser Nahme muß der Lust zu Dienste stehn,
Ja wo ein solcher Held vor diesem ist gewesen,
Da will alsdenn ein Knecht nicht wohl zu Bette gehn.
Vergieb mir, was ich itzt aus freyer Einfalt schreibe,
Die Früchte, so du schaust, die hastu aufgebracht,
Und dencke, dieser Brief der komt von einem Weibe,
Die dein Erniedrigung hat allzukeck gemacht.
Ich gründe mich nun gantz, mein Fürst, auf deine Tugendt,
Du heist bey iederman ein Spiegel dieser Welt,
Ich muß dir stille stehn, so fern in meiner Jugendt,
Wo nichts zu etwas wird, dir etwas wohl gefällt.
Ich hoffe deine Gunst, die wird mich nicht beflecken,
Denn wie die Sonne schwärtzt, und doch auch bleichen kan,
So wirstu einen Strahl der Keuschheit auf mich strecken,
Mich deucht er streicht mich schon mit edlern Farben an.
Ich lasse Gott nunmehr und deine Tugend walten,
Ist dieses nechst bey mir, so leb ich Kummers frey;
Ich weiß du trachtest mehr dein Ehre zu erhalten,
Als wie dein Liebes Wunsch recht zuerreichen sey.
Was Eh' und Ehrlich heist, hast du mir zugesaget,
Ein wort von deiner Hand ist mir ein theurer Eydt,
Ich muß gehorsam seyn, weil dir es so behaget,
Und du Belieben hast an meiner Dürfftigkeit.
Man wird mir zwar alsdenn ein scheles Auge zeigen,
Und dencken Sonnenreich sey viel zu hoch vor mich.
Ja deinem Vater will diß Werck zu Hertzen steigen,
Er saget: Tugenand will itzund unter sich;
Ich werde neben dir manch schnödes Urtheil hören,
Doch unverdienter Haß ist wohl gegründter Ruhm;
Und ein vergälltes Wort, das wird mich nicht versehren,
Bleibt deine hohe Gunst nur stets mein Eigenthum.
Itzt hoff ich mehr Befehl von deinen werthen Händen,
Und schlüsse mich nun gantz in deinen Willen ein,
Ein Geist, der züchtig ist, den kan ich übersenden,
Sonst weiß ich keinen Schatz, der um mich konte seyn.
Itzt höre noch ein Wort von deiner Zuchtheimine,
Weil ich nicht zweiffeln kan an dem, was du gesagt,
So schwer' ich daß ich dir mit gantzem Hertzen diene,
Und will mein Tugenand, so sterb ich seine Magdt.


Und in Gewittern von den Bergesspitzen
Der Herr die Weltgeschichte schreibt mit Blitzen –
Denn seine sind nicht euere Gedanken.


Toť divný stesk!... Tak asi vojínovi bývá,
tak bolně lká mu v srdci upomínek roj,
když přední stráží je a v černou noc se dívá
v předtuše, že juž zítra rozhodný vzplá boj!


Perded vuestro cristal, cual cera al fuego;
o cual al rubio sol, la blanca nieve,
quizá perdido, ganaréis sosiego.


„Stoj! Přetvářky závoje snímám! Viz tedy, já kdo jsem,
jíž v bojácné úcty úklonu svět líbá i roucha lem,
kde mnich se odvrací, mne neznaje. Teď bez prosby poroučím už:
Pros Boha o syna pro mne! Ne Jemu vždy, mně nyní služ!“


Za slíbené honorář vybírám denně,
k večeři, k obědu nosívám ženě,
děkuji, lesy, děkuji.
Za hříbečky, kuřátka, kozáky,
za pečárky, janky, růžáky,
za holoubky, smrže a modráky,
děkuji, lesy, děkuji,
tu hymnu vám, lesy, slibuji,
z věčného kovu ji ukuji,
řekněme: snad.


Erſt ward zur Stund, uns Jammer kund im Freu- denbund,
Da wir den Tag anſahen,
Wohl Mund an Mund, gar ſuͤß verwundt im Kuß ge-
ſund,
Und liebliches Umfahen,
Ward Liebes-Scherz in Scheidens-Schmerz,
Gar treu getheilt und ſchnell ereilt.


Az ötvenéves ember is megérzi,
hogy lenn, a földbe megfordult a mag:
hogy a levegő selyemkárpitjára
reálehellt a langy ibolyaszag.


Já říkal jí: „Ó nevěř mu,
jeť slovo jeho med,
však žahadlo v něm skryto je,
to poraní tě v ret!“
Leč ona přece přála mu,
co měla, všecko dala mu,
a jsem myslil, zoufalstvím
že sšílím naposled.


Wohl mir, Ihr Götter! mir, der Dürftigkeit,
Den Menschen heilige Nothwendigkeit.
Mein scharfer Stahl ermuntert ihre Triebe;
Und ward mir nicht ein süßes Kind, die Liebe?
Sie schenkte mir ein reicher Genius,
Der von den Göttern kam, der Ueberfluß.


I začal boj s ní, on, jenž život celý
jen růžemi ji zasypával vděčně,
co dal jí, násilím vzal, barbar smělý,
vždyť bral s tím vše, čím žít moh’ lidstvu věčně!


Zvony zvoní v chladném jitřním vzduchu,
oslepivě svítí v jarním slunci
bílé stuhy Dunaje a Sávy.
Mladý duben – zářivé je jitro. –
Zvoní zvony nad městem i krajem,
rozlévá se, vlní hlahol zbožný
do roviny na sever i západ,
bije k horám na východ a k jihu.
Klidně tepe život v žilách města,
procitlo již, posíleno spánkem:
hřmotí tramway, píská vlak a supá,
hlahol zvonů ve výši se vlní,
dole chrámy pozvolna lid plní –
mladý duben, zářivé je jitro,
svátky lásky – velkonoce světlé. –


Ich hörte den dumm-philiströsesten Tropf
Um alte Gesetzlasten klagen,
Und sah' ihn voll Wuth mit dem eigenen Zopf
Auf jedwede Neuerung schlagen;
Ich sahe Hetären mit Myrthe geschmückt,
Die rosigste Unschuld vom Leumund erdrückt;
Sah' wie Geier sich Dichter auffingen
Und sie ließen im Käfige singen!


Beim Himmel, das ist ja der kleine Schuft,
Nun bitt' ich, da rast er sich ab in der Luft.


对君君不言
坐我语不语
浮云敛太空
相看祇如许


„Není žluté, není bledé,
Rozmilé je děvčátko;
Jest co Anděl, jen že snědé
Ve tváři je drobátko.


Vzpomínka jak zimný vítr
na hlavu mi běží,
jak jest dětem, kterým matka
na hřbitově leží.


Es klang sein Flegel die klapp, die klapp,
Er drosch nach alter Art;
Er drosch ihnen Arme und Beine ab,
Er drosch nicht allzu zart.


Llanto tus ojos con razón derraman;
mas tu patria, tu hogar en este suelo,
está en el corazón de los que te aman


Auf lös' ein Räthsel mir geschwind –
Ein Rath den jeder liebgewinnt,
Dess Güte dickes Blut verdünnt,
Der manches sucht und manches findt,
Sich leiten läßt als wie ein Kind,
Ein Autor ist wie wenig sind,
Mit einem sechsten Sinn empfindt,
Der auf die Sympathie sich gründt,
Im Stillen auf ein Liedlein sinnt,
Der Mayenkäfernfaden spinnt,
Dem Salomon nach Hause zündt
Und doch an beyden Augen blind?


Jak démon krásná, zlatý cymbál v klínu,
s pavlánu kněžna v skvostném hermelínu,
psa u nohou a panoše,
do modrých lesů stápí skalin stínů
své vlahé oko rozkoše.


Jsou krásná jezera, než já se nenakláním
nad jejich čistou, zrádnou hladinu.
Toť také zrcadla! A řece též se bráním.
Toť také zrcadlo a tož je pominu.


Wie viele haben nicht, fragt man das Alterthum,
Schon vor bemooster Zeit mit gröstem Preis und Ruhm
Das Ruder ihres Reichs so klug zu lenken wissen,
Daß wir sie wirklich noch bis itzt bewundern müssen?
Wer war Semiramis, die durch der Waffen Macht
Die Grenzen ausgedehnt, ihr Reich empor gebracht,
Und Babylon, die sonst der Städte Fürstin hiesse,
In ungeheure Wäll und Mauren fassen liesse?


Obzore dálný! Rozepínáš náruč ke mně
a kyneš povždy s úsměvem tak jemně,
že nevím, vábíš-li mne ve své nitro stinné,
či zjev tvůj loučí se a pozvolna mi hyne? –
A tvář ta nad tebou, ta nebes klenba šírá
lazurem hlubokým tak soucitně sem zírá,
že nevím, kát-li mám se z jakés velké viny,
či plakat hořké slzy – pláčem sirotiny.


Ještě dolů pohleděli, požehnali zemi šerou,
a pak k nebi vysokému Syn a Matka již se berou,
a jak louky pestrým pasem svatí jdou stop jejich jasem.


Wohl wie nach Speis' in Hungersnot
Wird sie nach Botschaft bangen,
Es soll kein Bröcklein Trostesbrot
Je zu ihr hin gelangen;
Ich bring' ein köstlich Gift ihr bei,
Das Zweifelgift an seiner Treu –
Das muß das Herz ihr brechen.«


S nyugvó tenger van szemében,
Mely egekre néz,
Melyet dúlni már nem látszik
Semmi földi vész,


Da dieses Land war reich für Jahren,
Da glaubten wir, daß Bettler waren;
Nun dieses Land durch langes kriegen
Bleibt Menschen-leer und wüste liegen,
Ist Steuer gar nicht zu bereden,
Man sey nun arm von so viel Schäden.


Ein recht demüthig Pferd,
Küßt oftermal die Erd,
Er taugt gar wohl zu Rittertänzen
Und ist gut zu den Reverenzen,
Zieh, Schimmel, zieh!


父母辛勤养汝身
直须五鼎奉双亲
有田若不勤耕稼
菽水犹亏岂是人


Che giova la memoria, o l'intelletto,
a poter conservar la spezie umana,
se s'acquistano gli uomini nel letto,


Ich will mit sanftem Hirtenstab
Hier meine Schafe weiden.
Hier, Liebe! schenke mir die Freuden,
Die mir die Stadt, die stolze Stadt nicht gab.


Kriegeswagen
Rollen herbei;


Megsebheté s földúlta szívem
Sok veszteség, sok fájdalom;
Az élet is gyötrelmes, únott
Teherré lőn már vállamon.


a reta
irá se perder
no infinito
ao último grito
afogado em leite e mal
duvido que haja
travesseiros mais bonitos


Cual árbol con los años
la gloria de Francisco sube y crece;
y entre mil ermitaños
el claro Antón parece
luna que en las estrellas resplandece.
¡Ay, Padre! ¿y dó se ha ido
aquel raro valor? ¡Oh!, ¿qué malvado
el oro ha destruido
de tu templo sagrado?
¿quién cizañó tan mal tu buen sembrado?
Adonde la azucena
lucía, y el clavel, do el rojo trigo,
reina agora la avena,
la grama, el enemigo
cardo, la sinjusticia, el falso amigo.
Convierte piadoso
tus ojos y nos mira, y con tu mano
arranca poderoso
lo malo y lo tirano,
y planta aquello antiguo, humilde y llano.
Da paz a aqueste pecho,
que hierve con dolor en noche escura;
que fuera deste estrecho
diré con más dulzura
tu nombre, tu grandeza y hermosura.
No niego, dulce amparo
del alma, que mis males son mayores
que aqueste desamparo;
mas, cuanto son peores,
tanto resonarán más tus loores.


Sie wiegte bald ein süßes Kind
Auf ihrem Schoße mütterlich,
Da zeigten an dem Laubgewind
Viel goldne Früchte sich.


O nein! Fest steht das Weltgesetz
Der alten ewigen Dinge:
Wir sind mit Hand und Fuß im Netz,
Mit Schnabel und mit Schwinge,
Und wolln wir brechen aus der Pein,
Wir zerren fester nur uns ein
Und rollen im engeren Ringe.


Jak z vosku v prstech růženec,
od matky malý kříž,
jak v chvíli té, Smrt, starý žnec,
kdy sňala jí s beder tíž.


Lyánka édes! csak egy szóra
Nyisd meg illat-ajkidat,
S mint egy hang az üdvösségből,
Ifjuló szivemre hat.
Csak kis szó, a m’ért esengek,
Még is oly nagy, oly dicső,
S szebb világba lobban által
Lelkem, a rég csüggedő.


A kdyby už jinou ženu citný pěvec v srdci choval,
do tebe by, krásná paní, vším ohněm se zamiloval.


كم غريفي هوى الدنيجنى منها النٌدامة


So bin ich wie ein Fisch im Meer,
Und bleibe gerne hier.
Vivant die Bäume um uns her!
Der Zweig hier über mir!


« Des Rackçhaças immondes,
» Hari, dieu des trois Mondes,
» Confonds les attentats


Am Horizonte Hirten, die
Im Heidekraut sich strecken,
Und mit des Aves Melodie
Träumende Lüfte wecken.


El Re chiede al Circasso, che ragione
ha nel cavallo, e come gli fu tolto
e quel di parte in parte il tutto expone
et exponendo s arrossisce in volto
quando gli narra ch el suttil ladrone
ch in un alto pensier l haveva colto
la sella su quattro haste gli suffolse
e di sotto il caval nudo gli tolse


Seit ich das erste Lächeln sah
Für mich auf deinem Mund,
Seitdem die erste Thräne dir,
Der Lieb im Auge stund,
Seit du zum ersten Mal dich warfst
Mit Küssen an mein Herz,
Seitdem ergreift mich nur um dich
Um dich nur Freud und Schmerz.


مرآتكَ العقل كلّ وقت
تريكَ من نفسِكَ الخفايا
فلا تحكِّم هواك فيها
إنَّ الهوَى يصدئ المرايا


Conviene estudiar los autores originales, no los copiantes y malos traductores.


Beijo partido de vidro
incandescent
De cores escorridas
e pincéis sujo
Beijo de papel branco
No canto jogad
Beijo cheio de ausências,
de cortes e dores,
De braços cansado
Beijo de caminho sem volta,
de quarto vazi
Beijo sem boca,
Sem corpo, sem cust
Beijo no claro e vazio da minha alma
Que se solt
Calm


Steig an den Sarg des königlichen Todten,
Durch ihn gefallne Nation,
Und rufe laut und in den grellsten Noten,
Da wo man einst dich feilgebothen,
Ein heiliges Threnodion
Um seine Gruft, und stirb am letzten Ton.


Vesnice tichá pro ni celým světem,
– vždyť neslyšela nikdy hluku měst –
víc nežli s lidmi mluví s ptákem, květem,
dny žití tak jí plynou klidným letem
a duše jako leknín čista jest.


文章事业初何有
钟鼎山林本自同
昨暮钓鱼天镜北
今朝采药石帆东


Zeuch in Gottes Krieg hinaus,
Altes Hohenstaufen-Haus!
Wo man Teufels Künste dämpft,
Wird um Gottes Reich gekämpft.
Hier auch gibt es Sarazenen,
Hier auch ist ein Orient,
Wo die deutsche Liebe brennt,
Hier auch ist ein Platz der Thränen.


Juchhei! Vögelein!
Klinge und singe!
Blütenhain und Sonnenschein,
Frühling tanzt den bunten Reihn –
Juchhei! Heididei!
Vöglein, und singe!


“Já se me dá pouco ou nada
Da sua guerra pequena:
Tenho gente em campo armada,
Tenho Mendonça co’a pena,
E Dom Quixote co’a espada. “


Álmot hozott a bor latrok pillájára...
Jancsinak sem kellett több, ő csak ezt várta.
Mikor a zsiványok jobbra, balra dőltek,
Jancsi a beszédet ilyformán kezdé meg:


Deine Hand liegt auf meinem Herzen,
Deine Küſſe fallen auf mein Haupt,
Meine Seele zittert in deinen Armen.


Beato chi èe çovene, forte e sano,
beato chi cum vertù vuol sapere,
beato chi èe richissimo di avere,
beato chi nel dire èe dolce e plano;


向来平勃颇相知
使粤归来岁月移
只以一篙为导从
亦无剑马可相随


Stralsund, wie dein Markt vom Blute floß!
Die Straßen der Holländer Fußvolk schloß:
»Ergebt euch, Schill!« rief ihr General:
Doch der Schill, der hieb ihn stracks vom Roß:
Da trafen ihn Kugeln zwölf zumal:
»Hoch Deutschland!« rief er: dann sprach er still:
»O Kön'gin Luise!« – so starb der Schill. –


So klagt das arme Vögelein
Bei jedem Regenschauer,
Schläft Abends spät in Trauer ein,
Wacht Morgens auf in Trauer.


Hekate! Keusche! dir schlacht ich die »Kunst zu lieben« von Manso,
Jungfer noch ist sie, sie hat nie was von Liebe gewußt.


O Jesu, schliess' itz meine Seel'
In diese deiner Seiten höl'
Und lass Mich, frei von allem streitt',
Erheben dich nach dieser zeit
In Ewigkeit.


Land des Rechtes, Land des Lichtes,
Land des Schwertes und Gedichtes,
Land der Freien
Und Getreuen,
Land der Adler und der Leuen,
Land, Du bist dem Tode nah',
Sieh Dich um, Germania!


A na večer vždy z bařin stoupaly
mor v klíně jímající výpary,
chlad měly v sobě, který smrtil sic,
však žádné nepodával úlevy
těm, kteří vedrem suchým hynuli.
Ty šeré, husté mlhy plížily
se jako lstivé šelmy hladové
a číhající k hradu blíž a blíž
a do vnitř domu zrádně vnikaly
jak hadi schytralí a vrhli se
na Piu slabou jako na kořisť.


Im Herbst, wenn sich der Baum entlaubt,
Nachdenklich wird und schweigend,
Mit Reif bestreut sein welkes Haupt,
Fromm sich dem Sturme neigend:


Wir bitten dich, Herr Jesu Christ,
Durch deinen Tod und Leiden:
Gib, daß doch wir zu jeder Frist
Die Sündengreuel meiden,
Daß wir uns trösten in der Noht,
Wann Leib und Seele durch den Tod
Muß von einander scheiden.


Dort zeigt sich Passau mir, die wohlgebaute Stadt;
Sein Cardinal verdient der Bürger Liebe.
Er drückt die Armen nicht, und folget keinem Triebe,
Der ihre Quaal zur Wirkung hat.
Kein Schwelgen, Spiel, kein Jagen und Stolzieren,
In Kleidung und Gefolg, erschöpft des Landes Mark.
Sein schöner Dom kann Aug und Herzen rühren,
Und ist an alter Baukunst stark.
Der Inn vereinigt sich hier mit der Donau Wellen,
Um ihre Fluth mehr aufzuschwellen.


V čele vůdce, za ním ve zápětí
Lidstva roj se žene; šťastně přejde
Řeku první – druhou – již i třetí.


Bledosť prokvétá mu v líčku –
Touží jenom na chviličku
srpek vetknouť do kadeří,
v bílou košiličku.


A pohořím, skvrnami, mořem a pouští,
červení, žlutí, modří a šedí
jeden bod letěl, tečka jen černá
jak ve vzduchu pták, jak na moři člun.


So wandeln wir einher mit froher Botschaft,
Und nichts hinfort
Soll uns Verfängliches als schöne Augen
Und schönes Haar sein!


去年君过我山中
尊酒相欢十日同
别后相思肠欲断
暮云空复指江东


Sonatu štěstí jsem ráno dal orkestru duše své hráti,
však jásání harfy mé v příboji tónů, ach, nebylo znáti.
Prstům jsem zděšeným přejet dal v zoufalé úzkosti přes ni.
Zachvěly struny se ztajenou touhou, leč mlčí má harfa a nezní.


Ein Mönchlein, ein zechend entschlafnes, wird reg:
»Wer bist du? Der Satan? Dir weis ich den Weg!«
Er zeichnet ein Kreuz. »Nun entmumme dich nur!
Ich bin der gelehrte Pancrazi von Chur!«


Kam se muži poděli
s povinnosti úděly,
když se o ně dobrodruzi
nebo chlapci rozdělí!


寡嫂多风节
门如法吏家
小郎空好事
不为表贞嘉


La guêpe au vol strident vibre, la sauterelle
Bondit dans l'herbe sèche et rase, le bruit grêle
Des clochettes d'argent tinte, et les cavaliers
Mêlent le rire allègre aux devis familiers :
Ruses de guerre et rapts d'amour, et pilleries
Nocturnes par la ville et dans les Juiveries,
Querelles, coups de langue et coups de merci-Dieu ;
Mais, immobile en selle et plus ferme qu'un pieu,
Le Rui Diaz ne dit rien, étant d'une humeur sombre.


mezarda upuzun yatar görecek sensâki, yüzün c


Le lierre tressaillant dans les fentes des voûtes ;
Le vent, funeste au loin au nocher qui périt ;
Les chars embarrassés dans les tournants des routes,
S'accrochant par l'essieu comme nous par l'esprit ;


Ať dělám co dělám, celý den,
pořád’s mně, můj milý, přítomen.
V klidu i práci srdce se ztrácí
a k tobě letí, k tobě jen.


So zischte mir ein Judenbube zu
Und wühlte grimmig in den krausen Locken,
Doch schwieg er plötzlich und entsprang erschrocken,
Denn Beppo hört' ihn und er knirschte: Du !! –


Sonst stand ich blau am Quelle
Und sprach: vergiß mein nicht,
Hier glüh' ich weiß und helle
Und sage: weine nicht.


Suche auf in grünen Bergen,
Wo die Töne sich verbergen,
Ob sie sind bewacht von Zwergen,
Ob geraubt von Morgenlerchen?


Schelling, der ist unersetzlich!
Ein Verlust vom höchsten Wert!
War als Philosoph ergötzlich
Und als Mime hochgeehrt.


Járj köztünk, drága Isten-Ember,
Tavasz van, nőnek a gazok
S kevesek az igaz igazok.


Sirjatok énvelem ti is, o, szép Musák,
Eggyütt sirassátok az én nyavalyámnak
Sulyát, kedves Driadesek, szép Napeák,
Ékes Naadesek, szép termetü Nymphák!


Víc nejsou muži zde, ó žel,
než bez plamenů krby,
a vyklenutý místo čel
jsou od poklon jen hrby;
duch svatý opelíchal v nich
a sotva křídla vleče,
jen kde je věnec, nebo vích,
v křivd potvory se seče.


Er spricht ›die jrem eygen thun
vnd menschen werck nach trachten,
Daß sie da durch kommen zur suhn,
wann sie jr opffer schlachten,
Ich wil verwerffen jre gab,
jrs namens nimmer gdencken,
den meinen wil ich schencken
Das Erb, welchs ich erworben hab
durch mein leiden vnd blute
den glaubigen zu gute.


Teljesítsd angyali szókkal
Szeretőd amire kért:
Ezer ambrózia csókkal
Fizetek csókjaidért.


V rostlinách tam, střemchách hustých
Děvče s jiným stálo;
On ji vinul, líbal, tisknul,
Děvče se jen smálo;
Já pak zvolal jsem;
Darmo v noci nespal jsem,
Sil jsem, nežal jsem,
Miloval jsem, nevzal jsem!


Tam ostrov rajský, zpívající zdroje,
v tom tichu slyším odraz jejich ech,
po jejich březích andělů jdou voje,
pel stříbrný hvězd plá jim na křídlech.


قَد باشَروكَ بِمَكروهٍ أُديتَ بِهِ
حَتّى تَوَهَّمتَ أَن لَيسوا مِنَ البَشَرِ
زَهوُ التَكَبُّرِ لا زَهوُ النَخيلِ بِهِم
وَالنَبعُ لَيسَ بِمَجنِيٍّ مِنَ العُشرِ
خَمساً وَعَشَراً أَجادوا في قِراءَتِهِم
وَوَفَّروا المالَ مِن خُمسٍ وَمِن عُشرِ
وَما يَحُجّونَ مِن دينٍ وَلا نُسُكٍ
وَإِنَّما ذاكَ إِفراطٌ مِنَ الأَشَرِ
إِذا اِستَشاروكَ فَاِنَصَحهُم وَإِن غَضِبوا
فَإِن كُفَيتَ وَلَم تُسأَل فَلا تُشِرِ
إِنَّ اللَيالِيَ تَسقي الحَتفَ ساكِنَها
قَيلاً وَصُبحاً وَفي الظَلماءِ وَالجَشرِ
وَتُلهِمُ النَحلَ جَمعَ الأَريِ جاهِدَةً
حَتّى إِذا جَمَّ قالَت لِلعَديمِ شُرِ
تُعطي وَتَأخُذُ حَتّى مَبسِماً دَرِداً
أَعطَت بِأَخذِ الَّذي فيهِ مِنَ الأَشَرِ
وَقَد طَوَتني كَأَنّي ضَربُ مُنسَرِحٍ
فَيا لَطَيٍّ لِطَيٍّ غَيرِ مُنتَشِرِ
وَاللَهُ يَنشُرُ أَرواحاً بِقُدرَتِهِ
وَيَبعَثُ الغَيثَ في أَرواحِهِ النُشُرِ


Stojí lípa v šírém poli,
Pevně v půdu vkořeněná,
Že nižádný příval proudu,
Ni ztěk vichřice bouřivé,
By ze všech sousedních hor se hrnul,
Nevyvrátí, neshýbne ji;
Tělo přímé má i nevyzáblé,
Ač si lezou houfy po něm
Broučků malých, a za kůrou
Potvorné se plémě hnízdí;
Šíro tělnaté haluze
A husté rozkládá větve;
Ač větvička někde suchá,
Pošlá nepříznivým časem,
Nebo nalomená drzým
Kazisvěta zalíbením;
Zdravý strom jest a nádějný,
Že vyplní, což kázáno
Jest osudem celkovládným,
Od té chvíle, jak semínko
Padlo v půdu zrůstodárnou.
Každá větev zas má žilek
Souměrně se rozbíhavých
Mnoztví bujné okovábné.
A na koncích nesčíselný
Listův počet zelená se,
Světlochtivých, rosovodných;
Na kloničkách za listami
Hnízda chytře vystavené,
Ptactva osadou mnohého,
Všelikého péří, kroje,
A štěbotu rozlíčného. –
Uhnízděni jsouce v stínu
Jedné a té samé lípy,
Zdali žijou ve svornosti
Jedno hnízdo s druhým hnízdem?
Smutno jest se přiznať,
Že nežijou ve svornosti
Jedno hnízdo s druhým hnízdem. –
Ach nedávno v kruté půtce
Rozpoltěno ve tří hnízdo,
A to hnízdo statných plemen
Spadlo k zemi utraceno,
Až zalkala otřesouc se
Šumem kvilným lípa svatá. –
Však nestačí smělosť, síla,
Ano srdce odporuje,
Vypověděť bez okolku,
Jak lipovců neshodnutí
Posloužilo nepřátelům,
Nepřátelům člověčenstva.


Mas el Señor, que, en vara bien armada
de hierro, su gobierno justo cierra,
muestra en su amor clemencia coronada.


Tré rukou jest, jež z vůle vyšší
to rozbolené srdce tiší:
buď matčiny, buď milé ženy,
neb dětskými-li nahraženy. –


Vous allez tous à la tombe !
Vous allez à l'inconnu !
Aigle, vautour, ou colombe,
Vous allez où tout retombe
Et d'où rien n'est revenu !


Zdálo se mi, že tu děvu,
za niž jsi Ty právě pěla,
u moře zřím zamyšlenu,
ana vzývá archanděla,
ať ten koráb rukou střeží,
který s jejím druhem běží,
by nevrazil v skalní stěnu.


sen avucunda bir lokma rüzgâr tutuyordun


Však Hermes mlčel... Bohů celý sbor
vpad’ Zevu v slovo: „Co se stalo, mluv?!
Co dělá Pygmalion?“ – „Sešílel.“


道穷千载乐庵翁
埋没孤坟草莽中
今日我曹来拜扫
纸钱摇曳舞春风


Come chi ad altri toglie il manto o l'oro,
la prima forma tramutar non resta,
perché il tolto nasconda, così questa
cangia, per ingannarne, il suo lavoro.


NÁŠ rodný erb, ten tvrdého je slohu,
jej první šlechtic marně v štítu hledá,
jak na nás přešel od dědova děda:
klas potem zrosený a větev hlohu!


„„„Pověz, až mé srdce stane,
jaký tělo šat dostane!“““


Tichter sind gemeinlich arm; arm ist aber nimmer nicht,
Wer ihm selbsten Geld und Gut, Würde, Ruhm und Hoheit ticht.


A trégua
a entrega
o disfarce


Sanft kamen Lüfte aus des Waldes Herzen,
Sanft bliesen seitwärts sie das Licht der Kerzen,
Klar war der Sang der Nachtigallenkehle,
Lieblich der Duft der Lindenblütenseele,
Verlockend wild der ferne Hörnerklang,
Reizend der Mond auf seinem stillen Gang.
Süß auch die Unterhaltung dieser Freunde
Wie guter Geister fröhliche Gemeinde,
Wie sanftes Summen, das wir rundum hören,
Wenn Hesperus erscheint mit Sternenchören.
Süß sei ihr Schlaf – – –


Ultimamente al corso poi si venne,
di cui teneva Olinda il pregio in mano;
io m'accinsi al certame, e non ritenne
il corpo stanco l'appetito insano.
M'aggiunse ai piedi Amor veloci penne,
e mi rendè l'andar facile e piano,
tal che gli altri precorsi, e giunsi dove
sedean l'alte bellezze altere e nove.


Egy pedig, azki barátom vala,
Kiben bízom vala,
Kit tápláltam, és ötte kenyerem,
Lábat vét énnékem.
Légy kegyelmes azértan, Úr Isten,
Illy nagy szükségemben,
Gyógyíts meg, hogy valaha nékiek
Én megfizethessek.


日奉车音语易亲
朱奴立受再生恩
淮阴元是公全活
末着何妨更一言


Šíro modro kamsi
oči vydívám si,
hlavu k hlavě, ňadro k ňadru,
k nebi zazpívám si.


Dies hat mir durch theuren Kauff
Er, dein Erb-Printz, neu erworben;
Da er ist für mich gestorben
Schloß er mir dich wieder auff,
Und daß ich nicht irrte hier,
Macht' er selber sich zur Thür.


Was du hast für uns gewagt,
zeigen deine tiefen Wunden,
so du vor der Faust empfunden.
Rüchtig ist es und besagt,
was dein kühner Arm getan
auf dem Breitenfelder Plan'.


Jestli ale ještě nevíte,
Mílek neb co láska jest:
Však vy se to jistě dovíte,
To mi věřte – na mou čest!


Vom Heinz nimmt sie 'ne Hose,
Die war vom Militär,
Sie sitzt ihr nicht zu lose
Und wirkt auch nicht zu leer.


清如杜叟日卓午
直似姜公诗作丁
冰雪容颜俨相值
霸陵醉尉也须醒


Come ne' boschi al rotolar degli anni
Cadon le foglie, e mutano colore
Gli alberi tutti, o come i grossi panni
Io lascio allor che la stagion migliore
Ver noi rivolse i colorati vanni
E più freddo non ho; così l'onore
Perdono a poco a poco i nomi antichi,
E i pomi detti un dì si chiaman fichi.


Man vernimpt in diesen Tagen
Nichts durch jedes Bürger-Hauß
Als: Wie sieht Er itzund auß?
Diesen dieß, den jenes fragen,
Aller Sorge Trost und Rhue
Und Ergetzlicheit bist du.


Oceán čistý se neptá,
odkud ni kam ani proč,
lichotná vlna jen šeptá:
v tančící šalupu vskoč!


Ein Meister bin ich worden,
Zu weben Gram und Leid;
Ich webe Tag und Nächte
Am schweren Trauerkleid.


Je pozdě, pozdě... Rozesel jsem setbu
a osení mé zraje k době sklizně.
Na všecko pozdě... Záhy Pán se zeptá
po hřivně mojí. Ukáži mu zdrcen
obrazy Madonn – Pán v mé ledví vnikne
a pozná, že jsem rád měl láskou světa
královnu nebes, že mi proto byly
odporny ženy, o nichž církev praví,
že nádobou jsou nečistoty pouze;
a pozná, že má láska šla v mém hříchu
tak daleko, že Madonnu jsem svlekal,
a neomýlí Pána, že jsem změnil
ji na Venuši, bych ji svleci mohl...


رعاكَ الله كمْ ترعى أمورِي
وتجمع فكرتِي بعدَ الشتات
أما وسيادةٍ لكَ في البرايا
لها فخرٌ على ماضٍ وآت
لقد أحيَى ندَى كفَّيك حالي
كذاك الغيث يحيي للنبات


Que faire ? — À ce vent de la tombe,
Joignez les mains, baissez les yeux,
Et tâchez qu'une lueur tombe
Sur le livre mystérieux !


Let me feel
Find new places for me to explore
For you all to find


Tal qual teu manto sagrado
Todo o céu é salpicado


سائق الظَعن بِالحدوج تَأَنّى
وَاِقطَع البيد وَالسَباسب وَهنا
لَيسَ يَشفي لَكَ الوَجيف غَليلاً
أَسلَمتُهُ إِلى فوادك لبنى
ذات صَد يُذيب كُل جَليدٍ
وَجَفاءٍ لَو عَنَّ لِلصَخر أَنّى
ما ثَناها العِتاب يَوماً لِعَطفٍ
وَهِيَ في العَين بانة تَنثني
أَودَعتَني لَدى الوَداع إِلتِهاباً
وَذرت أَدمُعي فِرادى وَمَثنى
يا سقت دارَها السَحائب عَني
إِنَّ هَذا البُكاءِ لِلدَمع أَفنى
طالَما قَد خَلست لَذة عَيشٍ
في ذراها وَنِلت ما أَتمَنى
وَلَثمت الثَغور فيها أَقاحاً
وَهَصرت القُدود غُصناً فَغُصنا
لَهف قَلبي عَلى مَضي لَيالٍ
في دُجاها نَبهت كاساً وَدَنّا
وَيَفض الحَديث فيهنَّ شادٍ
يَستَفز النُهى إِذا ما تَغَنى
لَستُ أَرضى لَها بَديلاً وَلَكن
مَدح هَذا الأَمير عَنهنَّ أَغنا
ماج بَحراً وَجالَ لَيث عَرينٍ
وَسَطا صارِماً وَأَقبَل لَدُنا
راقياً بِالفَخار كُل عَليٍّ
ساحِباً فَوقَ هامة الشُهب ردنا
يا مُفيد الأَنام رَفداً وَفَضلاً
وَمُعير البُدور نوراً وَحُسنا
قَد هَززناكَ في المَكارم عَضباً
وَاِستَلمناكَ في النَوائب رُكنا
وَوَجدناكَ أَرأف الناس بِالنا
س حَنوّاً وَأَكثَر الناس حُسنا
فتَّ طائيهم عَطاءً وَمَبنىً
وَبِطيب الثَنا جدَّك مَعنا
وَسَموَت العباد عَدلاً وَحُلماً
وَمَلَكتُ البَلاد سَهلاً وَحُزنا
وَهَديت الكُهول مِن كُلِ قُطر
لِلمَعالي وَأَنتَ أَصغَرُ سِنّا
لَو وَزَنّا بِكَ المُلوك اِمتِحاناً
في العَطايا لَكُنتَ أَرجَح وَزنا
مَن يَقيس بِكَ الشُموس بَهاءً
حاشَ لِلّه أَنتَ أَبهى وَأَسنا
قَسَماً بِاِبتِهاج وَجهِكَ في الحَر
ب وَبيض الظِبا إِذا النَقع جَنّا
ما نُفوس العِداة عِندَكَ إِلّا
زَهرات بِحَدّ سَيفِكَ تَجنا
وَإِذا ما امرِءٌ تَغاضيت عَنهُ
غادَرَتهُ الخُطوب في الترب رَهنا
لِيَ قَلبٌ لَديك أَقرب شَيء
وَخُلوص إِذا تَباعَدت عَنا
أَنتَ ماءَ الأَماني أَخصَب وَاديهِ
وَرَقَت رِياضَهُ فَالتَجَأنا
كَيفَ نَرمي مِن الزَمان بُروع
وَلَنا في ظلال جاهِكَ سَكنى
لا وَهِيَ رُكنَك الَّذي صارَ لِلنا
س مَلاذاً وَلا عَفا لَك مَغنا


"Frate, eo sì trovo la croce fiorita:
de so penseri me sòne vistita;
non ce trovai ancora firita,
'nanti m'è ioia lo so contemplare".


Ohne Heimat in der Fremde
Bin ich ganz auf mich gestellt,
Und mein Herze und mein Hemde
Sind mein alles auf der Welt.


Amor m'ha fatto tal ch'io vivo in foco,
qual nova salamandra al mondo, e quale
l'altro di lei non men stranio animale,
che vive e spira nel medesmo loco.


Mint mikor a földet a vas felfeszíti,
a hüvítő harmat átát nedvesíti,
jön a Gazda, s magvát belé szenderíti,
melly gyenge gyökerét azonnal zsendíti;


Csak egy van, időtűl
S az ő erejétűl
Aki békével marad;


»Nun, Freund, bist du versöhnt mit den Philosophen? Du hast sie
Oben im Leben, das weiß Jupiter! tüchtig geneckt.«


掠燕藏莺覆碧潭
丝牵缕结弱难堪
可怜庾信多萧瑟
犹想春风似汉南


Viď, mezi ramínkem a ňader poupaty
se skrývá onen nevystihlý taj,
všech tužeb splnění, snů sladkých záchvaty.


Mit Gesang und Tanz sei gefeiert,
O du Tag, und o Nacht, auch du!
Denn er kömmt, der Fried', und erneuert
Die Gefild' uns mit Heil und Ruh!
Von der Grenze kehrt, wer gestritten,
Mit der Eichen Laub' in die Hütten!
O wie eilt ihr Gang
In der Trommeln Klang,
In der Hörner Getön und dem Siegsgesang!


Nyní na kritickou vochlovačku
Kloboučky zas můžem vzít;
Neboť, co má šněrovačku,
Chce i klobouček též mít.


论文尊酒意欢然
蜡炬高烧夜色鲜
得婿端同权相国
传经更似老韦贤


Věru stokrát víc
byla touha moje,
když roztáhla na měsíc
křídla svoje.


Опять меня объемлет лень,
Опять душа дремотнНемой и лживый день
Идёт, как прежде, беззаботнА за дверьми стоит опять
Угрюмый гость, тоска ночная,
Неумолимо поджидая
Минуты, чтобы вновь терзат


Pouze to je
pravé štěstí,
zuby trhat
bez bolestí!“


和彻诗篇得暂闲
落梅香里立栏干
新裁白纻春衫薄
犹怯东风一阵寒


Duše těch květů, byla-li kdysi,
barev tu bledých nechala rysy.


Což v té ruce kříž byl skrytý,
že pryč chasa ďáblů chvátá?
Světější tu kříže byla
ďáblu – ruka mozolnatá!


por do, si alguna vez, yo río o canto,
es por querer, con el placer de fuera,
encubrir mi secreto y triste llanto.


De jól van így. Ő nem közénk való -
S ez, ami fáj, ez a vigasztaló.


一勺如琼液
将愚拟望贤
欲知心不变
还似饮贪泉


Gehüllt in blauen Mantel sah vor Zeiten
Der Mönch sie fromm gemalt an Kirchenfenstern;
Das will in Schmerzen freundlich noch geleiten,
Wenn ihre Sterne durch sein Blut gespenstern.


„Vám všechněm taky...“


Liebend um geliebt zu werden,
Lauscht der Wald dem Tritt von Pferden!
Kommt Sie da? Ich hör' im Düstern
Vögel flüstern!
Nein, es jagen sich die Füllen,
Kinder lieben nicht im Stillen.


Strž lesní je jak duše kout,
kde vášeň, zlo a zášť se skrývá.
Tu poušť a změt, tu zablesknout
se nezříš zář, zde vždy se stmívá.


Mein Mädgen ist mir gut!
Sie macht ihr Amts-Gesichte
Bißweilen noch zu nichte,
Und rühret mir das Blut
Durch lieb-gesinnte Blicke:
Drum spricht mein freyer Muth,
Ich habe noch das Glücke,
Mein Mädgen ist mir gut.


Smutno kolem!
Nad kvetoucím dřív a smavým dolem
led a sníh se kmitá;
od strnulé horské říčky prahů
s křikem, jak by duše vrahů,
vran šedivé mračno lítá.


Y tú, noble adalid, canto de guerra,
de Patria y Libertad, alza valiente,
clavando este estandarte en nuestra tierra


تذكرت في أوطانيَ الأهل والصحبا
فأرسلت دمعاً فاض وابله سكبا
وبتّ طريد النوم أختلس الكرى
بشاخص طرفٍ في الدجى يرقب الشهبا
كئيب كأن الدهر لم يلق غيره
عدوّاً فآلى لن يهادنه حربا
يقلّ كروباً بعضها فوق بعضها
إذا ما رمى كرباً رأى تحته كربا
وإنّي إذا ما الدهر جرّ جريرةً
لتأنف نفسي أن أكلّمه عتبا
وقد علم القوم الكرام بأنني
غلام على حبّ المكارم قد شباً
وإني أخو عزم إذا ما انتضيته
نبا كل عضب عنه أو أنكر الضربا
وإني أعاف الماء في صفو القذى
وإن كان في أحواضه بادراً عذبا
ولكنّ لي في موقف الشوق عبرة
تُساقط من أجفانيَ اللؤلؤ الرطبا
إذا ضربت أوتار قلبي شجونه
بدت نغمات ترقص الدمع منصبّا
وقاطرةٍ ترمي الفضا بدخانها
وتملأ صدر الأرض سيرها رعبا
لها منخر يبدي الشواظ تنفساً
وجوف به صار البخار لها قلبا
تمشّت بنا ليلاً تجرّ وراءها
قطاراً كصفّ الدوح تسحبه سحبا
فطوراً كعصف الريح تجري شديدةً
وطوراً رخاءً كالنسيم إذا هبّا
تساوى لديها السهل والصعب في السرى
فما استسلهت سهلاً ولا استصعبت صعبا
ندكّ متون الحزن دكاً وإنها
لتنهب سهل الأرض في سيرها نهبا
يمرّ بها العالي فتعلو تسلّقاً
ويعترض الوادي فتجتازه وثبا
وتخترق الطود الأشم إذا انبرى
وقد وجدت من تحت فنّته نقبا
يرنّ بجوف الطود صوت دويّها
إذا ولجت في جوفه النفق الرحبا
لها صيحة عند الولوج كأنها
تقول بها يا طود خلّ ليَ الدربا
وتمضي مضيّ السهم فيه كأنما
ترى افعواناً هائجاً دخل الثقبا
تغالب فعل الجذب وهي ثقيلة
فتغلب بالدفع الذي عندها الجذبا
طوت بالمسير الأرض طيّا كأنها
تسابق قرص الشمس أن يدرك الغربا
وما أن شكت أينا ولا سئمت سرىً
ولا استهجنت بعداً ولا استحسنت قربا
عشيّة سارت من فروق تقلّنا
وتقذف من فيها بوجه الدجى شهبا
فما هي إلا ليلة ونهارها
وما قد دعونا من سلانيك قد لبّى
فجئنا ولم يعي الصفار مطيّنا
كأن لم نكن سفراً على ظهرها ركبا
تعاليت يا عصر البخار مفضّلاً
على كل عصر قد قضى أهله نحبا
فكم ظهرت للعلم فيك معاجز
بها آمن السيف الذي كذّب الكتبا
تظاهرت من فعل البخار بقوّة
يُذلّل أدنى فعلها المطلب الصعبا
وأُقسم لو لا الكهرباء فوقه
لقلت على كل القوى ته به عجبا
هو العلم يعلو في الحياة سعادة
ويجعلها كالعلم محمودة العقبى
فكلّ بلاد جادها العلم أمرعت
رباها وصارت تنبت العزّ لا العشبا
متى ينشئ الشرق الذي اغبّر أفقه
سحابة علم تمطر الشرف العذبا
فإنّ دبور الذلّ ألوت بعّزه
وكادت سموم الجهل تحرقه جدبا
تبصّر إذا دارت رحى الشرق هل ترى
سوى الجهل في أثناء دورتها قطبا


Ach, tvořit krásu! – Jaký sen to vzácný!
Ó, jaký pochod závratný a pracný,
kde, aby člověk v závoji zřel Boha,
se vlastní krví držet musí noha,
kde kondorovi peruť závidíš
a pod sebou jen mhu a stíny zříš!


Gott selbst ist wider mich
Erzörnt zu Feld gezogen/
Die Sähn an seinem Bogen
Zieht er schon hindersich/
Den Zorn-geflammten Pfeil
Beginnt er auffzutragen/
Mir durch das Hertz zu jagen/
Laßt mir zur Flucht nicht Weil.


örnek yaşamlarını, sana rehber bul


Auf der alten und der neuen Erde,
Von dem Fürstensaal zum Bettlerherde,
Hört' ich Menschen über Menschenplagen
Mit des Jammers heißen Thränen klagen.


nasıl öderim senin varlık hakkını


olan, insanda ben


Van egy örvénylő pont a gát felett,
Hol megtorpan a jólnevelt Szamos,
És mintha útját visszafele venné:
Törvény, természet, Isten ellenére
Erőszakol egy lázadó csodát.


Tvou neurčitou bytost, vůni Tvé kouzelné duše,
co kolébání gondol, sen hudby, hlaholy světel,
má duše, duši Tvé cizí,
a přece zase tak blízká,
Krásná, Ukrutná Ženo,
Záhadná, Osudná Ženo,
Tajemná Undino-Ženo,
milovat musí věčně!


Hledí Mistr jako ve snění
na to divůplné zjevení,
hledí hloub a hloub v tu nádheru.
V duši jeho odráží se v lesku
div ten celý i s tou notou stesku
hluboko jak v horském jezeru.
Cítí krásu tu, co síly vane z ní;
slyší, hlasové jak šepcou vítězní:


Längst war des Minnelieds Glanz vorbei
Und anderes wollt' sich gestalten,
Drum dacht' er, ein künstlerisch Konterfei
Entschwundener Pracht zu behalten.


E parendo a l'Ispano aver in questo
conflitto avuto le vittorie sue,
né volendo giucar co' Galli el resto,


Willkommen, Israel, nach zweiundsibtzig uhrn,
Zum grossem wunderwerk der zweiundsibtzig Völker!
Brüder, Willkommen vom Davids-geblütte!
Von dem samen, der vom Herrn gesegnet!
Lauter genädige Jahre Jehovens
Werden di Predigten eures gesalbten!
Alle di Könige sehen Jehoven,
Welcher verherrlicht Jerusalem wider!
Empfangt den neuen nahm, der ewiglich verbleibt!
Werdt, Israeliter, werdt durch Christ Jesuelitter.


Und ob der fremden Wunderau
Sah sie am Himmel wallen
Hoch einen Dom auf Wolken blau,
Hört eine Stimme schallen:
»Dies Gotteshaus, du fromme Braut,
Sei, wo die Bäume stehen,
In festen Grund von dir gebaut,
Nimm's aus geweihten Höhen!«


Ade, Ade, Geliebter!
Wie zeig' ich dir mein Herz?
In enger, stiller Kammer
Verschließt es Lust und Schmerz.


Der erste Stoff kommt aus Gottes Hand,
Ihn spinnt zu Fäden der Verstand;
Doch soll das Gespinst irgend Nutzen geben,
Muß neu das Gemüt ihn zum Stoffe weben.


Faccia chi pò ché ogni bon tempo passa
Et spesso a mezo el corso il tempo manca.
Faccia chi pò ché altrui fortuna lassa,
Quando si mostra men fugace e stanca.
Faccia chi pò ché in un momento abassa
Chi stava in cima et mai più se rinfranca.
Faccia chi pò ché li mortal disegni
Morte interrompe, tempo, ira e disdegni.


Esta imagen del arte, donde calla
naturaleza, y él admira en ella
darle materia en que poder formalla.


Februári estén,
Mikor tavaszt lesvén
Háborog a vén Duna,
Vigyázzatok ébren,
Míg alusznak mélyen,
Minden jó, kis fiura.


Der Mond hat abgenommen
Und ist dann verschwunden,
Dann neu hervor gekommen,
Um voll sich zu runden.


Hned druhý den jsem zajel do Prahy
a se sochařem, milým přítelem,
jsme hledali půl dne pak – ale žel,
vše bylo všední jen a banální
a bez půvabu, vkusu, jemnosti,
co nabízel nám prodavačů sklad.
Až v antikvářův zbloudili jsme krám
pak na štěstí, a tu jak cukránku
nám ukázali, vykřikli jsme: Tu!
Ze stříbra byla celá ryzího,
tvar neobvyklý měla barokní,
výzdoby její, květy, girlandy
tak jemné byly, ciselované –
nu, pravý skvostný kousek umění.


Wohl! wohl! fahrt immer also fort zu spielen/
Mein Freund/ weil Pallas Liebes-Euglein schielen/
nauff! nauff zum Himmel! wer nur kann der singe/
daß es erklinge.


Da mehrt sich Freude über Freud,
Da stehn sie voller Dankens
Und ewiger Genüglichkeit
Im Zirk dies selgen Schrankens,
Sie sehen alle, daß ihn' ist
Mit hunderten vergolten
Mehr worden, als sie selbst erkiest
Und selber wünschen wollten.


أمضيتُ هذا النهار بتأويل أحلامه
فمما رآه الملكْ، شُهبٌ هاوية، وبحرٌ عظيمٌ من الرمل تنداح فيه الخيامُ،
وتنثال فيه الخلائقُ كالطين
مما رآه الملكْ، ذئبان في غرفةٍ من حجرْ،
ينقذان البشرْ،
يغسلان الحقيقة بالوقت، حتى يجفّ النهر


Seit Monaten hat sich keiner mehr satt gegessen.
Was nützt den Reichen das goldene Geld im Kasten!
Noch im Schlaf wird der Krieg nicht vom Hunger vergessen.
Beide, Reiche und Arme, fürs Vaterland fasten.


Tu k smíchu velkost. Hanba tvář svou směle
pod sluncem žhavým odhalí.
Poblíže stánku stojí zlaté tele.
A kdož by tančit váhali?


Не знали долго ваши взоры,
Кто из сестер для них «она»?
Здесь умолкают все укоры, —
Ведь две м Ваша ль то вина?
— «Прошел он!» — «Кто из них? Который?»
К обоим каждая нежнЗдесь умолкают все укор —
Вас дво Наша ль то вина?


Tak lásko má, co bylo lásce možné,
vše, strome, jenž’s mi poskyt’ úkoj snivý,
na tebe zavěsil jsem v umírání!


峡江片片锦帆开
谁抱凌云作赋才
迟尔凤凰山下客
乘风还上钓龙台


Was sag ich? Nein! Wer sonst, als Du,
Wandt mir der Großen Neigung zu,
Die für der Musen Wohlfahrt wachen?
Augustus winkt von Seinem Thron:
Bald weist Sein Kronen-werther Sohn
Sich auch geneigt, mein Glück zu machen;
Sie wiesen mir ein Lehramt an,
Das Müh und Fleiß ermuntern kann.


Es zogen drei Schwäne mit Klaggesang,
Ein Grab zu suchen, die Heide entlang.


古岷横枕坤维首
连标远接昆仑右
我历江山欠此游
青梦绕之良已久


„Szeresd a virágot
És ne féltsd szívedet,
Mert, ki ezt szereti,
Rosz ember nem lehet;


Nun hat sich einer funden/
Der deine wacht verlacht/
Der deine pracht veracht't/
Wie wol zu guter stunden/
Vnd hat sich schon verbunden/
Sich wieder deine macht
Zu setzen/ tag vnd nacht/
Du wirst jhn nicht verwunden.
Dein schiessen wird nicht arthen/
Dein degen wird voll scharten/
Weil er nicht hafften kan.
Wie so? wirstu wol fragen/
Das wil ich dir wol sagen:
Er zeuht ein pantzer an.


Orpheûs mit seiner Lauten hat 16
Sein Weib der Höll entführt/
Als er auff wohlbeglücktem Raht
Die Seyten süß gerührt:
O wär ich jetzt an Orpheûs Stell/
So wolt' ich aus der Sünden-Höll
Erlösen wiederumb/
Die ich gemacht unfrumb.


Jdeš hromů kroky lidstva epochami
jak zářné slunce, světla veletoky
jež lije edeny i pustinami,
jdeš hromu kroky...


Nein, sprach der Deutsche, nein!
Wir Deutschen sind dem Ohren-Schnitte
Sehr gram.
Der Zank
War heftig, grob und lang,
Darum mag ich ihn nicht der Länge nach erzählen;
Ich würde nur die Ohren quälen,
Die kurzen und die langen; kurz, der Zank
Beschloß, weil beide Zänker
(Sie waren nicht die besten Denker!)
Den Geist nicht hatten, sich einander auszuweichen
In ihrem Streit,
Und über eine Kleinigkeit
Sich mit einander zu vergleichen,
Beschloß mit Schlägerei! Der Deutsche biß
Den Britten tapfer, schmiß
Ihn nieder, riß
Ein Aug' ihm aus, rieb ihm die Ohren,
Die abgestutzten, scharf, macht' ihn schachmatt,
Und kurz: der Britte hat
Die Schlacht verloren!


Do kumštu pán galerie,
rovněž doktor Kramář –


السلام أنين محبين يغتسلان
بضوء القمر


Kyselou a hořkou vodou
jedny se znamenají:
jiné železem a sodou,
jiné sírou chutnají.


千山绕缭杜鹃开
挂纸罍尊满插来
应是空斋兄妹血
年年春雨不能灰


Dulce es también a la feroz venganza,
que no obedece al tiempo ni al olvido,
los sedientos rencores que ha sufrido
apagar entre el fuego y la matanza.


Hádali se dva havrani
u Balkánské bílé skály,
kdeže zhynul hajduk Marko
a kde hrob mu vykopali.


Rozhněvá se král: „Což drahou krev nám
divé šelmy darmo píti budou?
k předu! k předu!“ rozvelí svým vojům,
a jak hrom se s nebe dolů kácí,
rázem k zemi sráží stromy silné,
tak to vojsko české mezi Uhry.
S rykem řady jejich ustupují.


Sie fingen auf das Blut von deinen Hüften,
Die Welt zu tränken mit gefälschter Schale,
Die Welt damit zur Feigheit zu vergiften,
Sie krankt vom Opium in deinem Grale.


Öreg minden. A forradalom
dobálni való hegyes köveken
köhögve guggol s csontos keziben
fillér fénylik: legszebbik dalom.


Se por acaso ao cruzar a luzteu pé não se apegar a mim e otrespassar em ti a espadafruto masculino prazer de dolorosa e umbrática sombraSaiba que por tiignorantemente passei sem querersem que sequer presumissese se supunhasentão era eu o tempo devidofossem Outroras ou nãoquando Aurora(ah sacra palavra)AuroraAURORAque em inglês também pressupõe pés sujosde americanos forjadores de matracanão fique aí paradoescoou – foi para baixo e sumiu na NoiteDAWNE quando todo lógico-poemanão quiser assinalar-se à ponta da escritaaquieta-te pássaro e força o prazer de pássaroolhando à revelia o céuporém alisentadinho mas num poleirinh  I Se fosse moça (se moça fora) não teria nomechamar-se-ia em boa gramáticade escrita antiga apenas MoçSó se faria maiúsculo o m de três pernasque duas já devera de ter por causa dos sustose do medo de perde A terceira perdaa perna terceiratecera infindávelo recomeçopara o FuturQuanta estranheza senhor Deusnas orações de dona RozendToda Ave-Maria era um coroar-se de reie de salve-rainhas a perder de vistaDepoisse por acaso alguém perdesse o dom de VerA Visãoaté isso era um coroar-se da Vida


O! wer kann die Wunderwerke deiner Liebe gnug erheben!
Selbst das Unglück ist uns nützlich, und beseligt unser Leben.
Zweifler rührt euch nicht die Liebe, o, so fürchtet seine Macht.
Zittert wie verscheuchte Sclaven, wenn des HErren Grimm erwacht.


Ať srdcem mateřím i zatřese
bol nade mnou, nad sirotou, –
já usnu jak v loktech jí dověrně,
tak poklidně, blaze nezměrně;
jak pod její kolébavky úkojnou notou.


Macht er den Helden zugleich zum Damöte,
So heißt es: Egmont, siehe Goethe.


TO speed the sad moments away,
Which by absence seem tedious and slow,
Attend, my dear girl, to the lay
That Love taught so sweetly to flow.


Stojíc chvíli před bohyní krásnou
ruku sklání v bázni, postrachu,
líbá sochu, slzou kropí jasnou,
v pokoře se kloní do prachu.
Blýskl meč a půda zaduněla –
tělo mrtvé u sochy se bělá.


Himmel gießt die selige Minute,
Als sie nach dem ersten Feuerkuß
Heiß verhüllt an meinem Nacken ruhte,
Oft mir noch in meinem Morgengruß.


Mé srdce ranila jsi, svatá Paní,
z mých víček prchá v noci každý sen
a den jde kolem v stínech zahalen,
co po Tobě tak toužím bez ustání.


Viz chvatně pijící ze číše plechové,
z pohárů stříbrných i zlatých tentýž žal,
aniž zná strasti proud vrcholy, nezná val,
avšak zůstává stát u jámy hrobové.


荠菜花开雨未晴
章江烟柳正愁人
无钱可买东风醉
自写唐诗过一春


Já byl jsem smutný; smutný nechci být.
Ve chvíli velké času k smutku není.
Věříte v tmu? Já věřím v slunce svit.
Přijďte vy ke mně, když jste zarmouceni.


Breve su 'l morto ed ultima s'intoni
La canzone di doglia,
Mentre ne l'Odi Barbare deponi,
Musa, la fredda spoglia.


Höhnen euch die herzlos Kalten,
Die Erglühn für Torheit halten:
Brennet heißer nur und treuer
Von des edlen Eifers Feuer!


裴郎四海一轻舠
身寄浮家小动摇
蝴蝶不来闲处舞
知随春梦到云霄


Den Teufel sah man eines Tags
Mit einer Seel' entschweben,
Das war ein ungerathner Sohn
Vom Flecken Fallersleben.


Dor an de Mür dor ünnen
dor stahn twee smuck lütt Böm,
twee stur teihnjohrig Linnen –
un mank se liggt een Steen.
Dor sett't de oll Mann dal sick;
de Tit, de nu vergahn,
kümmt wedder denn; denn bringt de Dod
in sin oll Hart sin bitter Not
un in sin Og 'ne Tran.


Sieh die glatten Kieselbälle
Liegen in dem weichen Sand!
Frage sie, wie oft die Welle
Sie geworfen auf den Strand,
Eh' an Klippen und an Riffen
Ihre Ecken sind zerschliffen.


Buď Bohu dík! Požáry bitev zhasly,
již neduní ten bouřný hukot dýmných střel,
a nivám, jež jen sopečně se třásly,
zas navrátil se květ a práce lidských včel.


Auch Krebsen, Schildkroten,
Sonst langsame Boten,
Steigen eilend vom Grund,
Zu hören diesen Mund:
Kein Predig niemalen
Den Krebsen so gfallen.


Hab' ich umsonst doch genäßt den Saum! Schneeglöckchen zu finden
Hofft' ich. Der Flocken genug fand ich, der Glöckchen nicht eins.


Publicado no livro A cachoeira de Paulo Afonso: poema original brasileiro (1876)
In: ALVES, Castr Obra complet Or e notas Eugênio Gome Rio de Janeiro: Nova Aguilar, 198


"Mighty victor, mighty lord,
"Low on his funeral couch he lies!
"No pitying heart, no eye, afford
"A tear to grace his obsequies.
"Is the sable warrior fled?
"Thy son is gone. He rests among the dead.
"The swarm that in thy noon-tide beam were born?
"Gone to salute the rising morn.
"Fair laughs the morn, and soft the zephyr blows,
"While proudly riding o'er the azure realm
"In gallant trim the gilded vessel goes;
"Youth on the prow, and Pleasure at the helm;
"Regardless of the sweeping whirlwind's sway,
"That, hushed in grim repose, expects his evening-prey.


S tím temným okem jestřábím,
jež upíjí mi krev,
s tím orlím nosem, či to sup? –
a se hřívou jak lev?


Con lágrimas escucha Masinisa
al grave Scipión, y ardiendo en saña
maldice la amistad hecha en España
y de Numidia los laureles pisa.


Anjel jde, chce vésť je k Hospodinu,
Tu se vzdor jich zvedá ze škýry,
Hřezne dál, ač vráží na štíry,
Chce míť slávu samostatných činů.


amarilla
Si hembra
Siembra


Ellos son diferentes.
Lo saben porque el tiempo detiene su mercado
y pasa sin usuras
ni diezmos de silencio,
por una extraña conspiración de vida.
A las tres de la tarde,
en la pequeña intimidad de un coche,
se apagan los latidos del trabajo,
al ritmo lento de la caravana.
Ellos son diferentes.
El universo frena su mecánica,
de beso en beso, en nube
de piel enrojecida,
porque el amor los marca todavía
al mes de conocerse, los abraza
como paredes húmedas
de pintura reciente.
Y ya no importa el rumbo de las tres
de la tarde, las horas
casi envueltas en papel de regalo,
entre nombres que salen de su antigua rutina,
Barriada del Pilar, ocho kilómetros
por una carretera de semáforos,
coches encadenados, impaciencia
de gente que se cruza y las afueras
de una ciudad sin brillo en la cuneta.
Ellos sin diferentes.
Pasa el amor y deja
sus huellas, es verdad; pero te juro
que también hay nostalgia de uno mismo,
necesidad de abrirse hasta una imagen
más piadosa del mundo.
Si no tenemos prisa, le dice, mientras vuelve
a frenar y la besa
con los ojos cerrados un momento.


Und ob des Meers mondschimmernden Bereichen
Erteilt sie so mit zärtlich bangem Blicke
Aus schlanker Hand des Kreuzes Segenzeichen.


风下疏棂月下溪
愁边拓尽剖藩篱
平生漫说江湖客
未解人间手不龟


Mně zdá se, když tak mluvou nehledanou
své city, dumy vkládám do zpěvu,
že leckdo hodí knihu moji stranou
a v pohrdavém řekne úsměvu:
Oj, brachu, tvoje píseň není nová,
jde vyšlapanou všední pěšinou,
v děk davu známá, ošumělá slova
tká sobě za výbavu lacinou,
ji hluchým, planým třeskem doprovází
zvon frází.


Schnell ist die strenge Welt bereit zu richten,
Weil sie ein flammendes Gefühl der Liebe
Nicht schaffen kann, so will sie's doch zernichten.


Šlapaná povždy v porobu,
vykořistěná, plodná.
Má mladost přešlá zpívala:
Země, má země rodná!


El jarameño; parece
Que el caballero y caballo
Van a volar a las nubes,
Cuando de la fiera intactos
En primorosas corvetas
Se separan, y con saltos.
Un punto el toro vacila
Bramido ronco lanzando,
Y desplomase en la tierra,
Haciendo de sangre un lago
Con el torrente que brota
Por la cerviz, do, clavado,
Medio rejón aparece,
Que el otro medio en la mano
Del noble y valiente Conde
Va al concurso saludando.
Por balcones y barandas,
Vallas, barreras y andamios,
Formando una riza nube,
Ondean pañuelos blancos,
Y «¡Viva!» el pueblo repite,
Y los caballeros «¡Bravo!»
Y «¡Qué galán!» las mujeres,
Haciendo lenguas las manos.
La Reina, que, sin aliento,
Los ojos desencajados
En jinete y toro tuvo,
Vuelve, ansiosa, respirando;
«¡Qué bien pica el Conde!», dice,
Y «Muy bien», los cortesanos
Repiten. El Rey responde:
«Bien pica, pero muy alto».
Y en el rostro de la Reina
Clavó los ojos un rato.
Ésta demudóse, y todos
Los señores de palacio,
En quienes opinión propia
Fuera un peregrino hallazgo,
Repitieron, no sabiendo
Lo que decían acaso,
Y de entrambas majestades
Queriendo seguir el rastro:
«Pica muy bien; mas debiera
Haber picado más bajo».
Dos toros más se corrieron,
En que caballeros varios
Con gala y con valentía
Gran destreza demostraron;
Mas es pretender lucirlo
Después del Conde gallardo,
Exceso del amor propio,
Cuyos esfuerzos son vanos.
Ser en punto mediodía
Las campanas avisaron
De Santa Cruz en la torre.
En su carroza, a palacio
Retiráronse los Reyes,
Tras ellos los cortesanos,
Y aquel inmenso gentío,
La plaza desocupando,
Se apiñó en arcos y puertas,
Haciendo un todo compacto,
Que por las primeras calles
Rompió, que luego en pedazos
Por otras más dividióse,
Después en grupos, que al cabo
Reducidos a familias,
Muy pronto se dispersaron.
Tal vez así se desagua
Un artificial pantano,
Cuando se abren las compuertas
Del malecón, y apretados
Torrentes por ellas salen,
Que luego en arroyos varios
Se dividen, y se pierden,
Finalmente, por los campos.


Nyelvedre feltolakszik a poklok undok szitka,
szemed kinyitván látod, hogy tested puszta víz!
Miazmákkal vegyesen hol sűrű, hol meg ritka;
hol sápatag savó csak, hol nyúlékony csiriz!...


Oui, désespérément, je fixe mon exode
Vers ce refuge énorme et sombre de pagode,


Ty nevíš, kolik hvězd sem z noci hledí,
jak měsíc dlouze, stříbrně tu sní,
jak stínové se nesou k čelu bledí,
šept sladký vane jimi: „Neusni!“
Zvuk ploutví drobounký si tichem zvoní,
snů zlatých za ním letí milá tíž,
tys nebyl tu, kde rouška snů mne cloní,
viď, – ale duší, srdcem u mne dlíš?!


Hledali jsme je, do bědného žití,
do nejpodlejší doby malých lidí vbiti.
Ach, místo! majíMají je troufalí kořistníci,
hlupáci mají je i se svou milostnicí,
pitomci bez ducha, leč s usměvavou lící
zločincům nahoře pokorně kývající.
Ach, místo! Máš je teď a já je budu míti.


Vy Oidipové dvacátého věku,
jimž klid plá v tváři, v rukou soudu váha,
před její ňadra vstupujete nahá,
mstít chtíce její krutost na člověku,
vy trháte jí s hlavy závoj taje,
v boj zoufalý s ní jdete, ať se zdráhá,
až vysvětlí vám svoje šeré báje.


洛阳访才子
江岭作流人
闻说梅花早
何如北地春


Gedanken, freind und bücher, gut,
was recht stets lernen oder lehren,
der stirn und zungen gleicher mut,
den tod nicht förchten, noch begehren.


去年今夕晴还雨
今岁连朝雨忽晴
不请高人来共看
月华肯□十分明


Sans dague et sans haubert, la chevelure rase,
Avilissant sa race autant que ses aïeux,
Ce chef des braves gît, les larmes dans les yeux,
Sous le pied monacal qu'il baise et qui l'écrase.


Ma quel valor, del ciel perfetto dono,
chi sarà mai, ch'a par del vero mostre,
se 'l mio gran Tosco qui verrebbe meno?


Du streitest/ doch es siegt die teutsche Ritterschafft.
Dein Helden-Arm wird schwach; dein Ruhm behält die Krafft:
Es läßt der Sonnen Gold auch in dem Abend lesen/
Wie schön ihr Morgen sey und ihr Mittag gewesen.


Er schaut landein, landaus,
Horcht, keine Quelle fließt,
Blickt, sieht nicht Wald, nicht Haus,
So schattend ihn umschließt.


1.
VRunnqvell aller Liebe/
Gieb/ daß ich mich uͤbe
Dir beliebt zu ſeyn:
Du biſt ſelbſt die Liebe/


Šel sám jsem. Byly žně a plno vůně
a pole odevzdaně osiřela.
Mé srdce, cítil jsem, jak tiše stůně
a duše pláče, která osaměla.


Tak si řekla Italie
ku podivu upřímně:
„Věru mnohem chytřejší je,
když Tripolis patří mně
než jinému. Nebezpečí
v odkladu je, že ho něčí
ruka vstrčí pod kabát.
Kmotr sultán v Cařihradě
je teď chuďas na hromadě,
není se co chlapa bát.“
Inu lidi – jakáž pomoc,
politika je boj o moc!
Co se týká idejí –
toho nechme raději...


不听高皇召
还来太子宫
阿𡝠人彘祸
吾恨紫芝翁


Und die Flöte hört ein Kind,
Das im Busche Blumen brach.
Und es geht dem Klange nach,
Herzgeschwind.
Dachte hier sich ganz allein,
Und nun flötet Einer,
Wer mag dieser Flöter sein?
So wie der kanns Keiner,
Keiner, den sie je gehört;
Ach, sie ist ganz tonbethört,
Und ihr Herz schlägt schnelle.
Sicher, gar ein schöner Mann
Ist, der also flöten kann,
Und ein junger Geselle.


Wie ist der Himmel doch so weit,
Und wie so nahe kann er liegen,
Wenn über unsre Blödigkeit
Der Glaube und die Liebe siegen.
Ich blick empor; ich schau in mich;
Dort darf ich nichts, hier Alles hoffen.
Mein Gott und Herr, ich bitte dich,
Erhalt mir diesen Himmel offen!


石罅泓渟剑气潜
谁将楼阁苦庄严
只知煖热游人眼
不道苍藤翠木嫌


Einst hing ein traurig Volk die Harfen an die Weiden,
Und sang nur, wenn es sang, Gefangenschaft und Leiden.
Wir, die ein gleicher Schmerz zwey Jahre lang gekränkt,
Wir haben an die Wand die Harfen nur gehängt:
Die Bäume konnten wir mit ihnen nicht beladen,
Die senkten sich um uns, gespitzt zu Palissaden.
Noch träumend fühlen wir das Wohl, das uns geschehn:


Než spatřil jsem tě, neměl jsem ni tuch,
co gracie a krása, kouzlo ženy,
co každý den být znova opojený
úsměvem božským, čistší dýchat vzduch.


Příjemné teplo prostranný krb sýlá,
v němž vonná borovice praská, hoří;
a v záři, jež se kolem s něho lila,
skupení důvěrné rodina tvoří;
tam hospodyňky ruka pilná, čilá,
ty nejmilejší krmě vyvolila,
jež dědoušek jí rád, jak dobře ví:
v posled se rubín v číši objeví
a Žižka s úsměvem dí: „žínka roztomilá!“


Nun jauchze, mein Östreich!
Dein Adler schwebt auf,
Von spanischen Türmen
Brülln Löwen im Lauf
Hoch auf den Pyrenäen,
Und springen voll Lust,
Dich wieder zu sehen,
Dem Feind an die Brust.


Ki nem melegedett mennyei lángjánál,
S el nem ragadtatott felhevűlt szívétől?
Ki nem fellengezett tündér határánál,
S váltig nem lelkesűlt gyönyörű kényétől?


V nedostupných horách,
kam nemůže se člověk vznesti,
u křišťálného jezera
sedí bledá žena,
má zlatou korunu na hlavě,
hraje na harfě dumnou píseň,
kvílí a pláče:
Vlast.


Ten napsal v Umrlčí své hlavě
o platonické lásce rým
dost banální, jak v pero právě
mu tryskl, nazpaměť jej vím:


Of partial Mercian eyes the joy,
His parents idoliz'd the boy;
Saw with just pride each op'ning grace,
His charms of mind, of form, and face.
And as he oft, with modest air,
His thoughts and feelings did declare,
His father would delighted hear,
Would fondly drop the grateful tear;
And proudly cast his eyes around,
But not an equal could be found.
Warm from each lip applauses broke,
And every tongue his praises spoke;
The list'ning courtiers spread his fame,
And blessings follow'd Cen'lins name.


Was Gott recht rechnet auß, was Gott wol misset abe,
Steht nie so recht und wol, das Tadel nichts dran habe;
Dann Adams zartes Fleisch, das nie nichts leiden wil,
Hält klein für groß, nennt kurtz lang, heisset wenig viel.


冥冥细雨滞行装
且复高眠向北窗
识得静中滋味别
始知禅客最为忙


Bůh pln smilování
vyslyší-li děcko,
bude moje přání
vyplněno všecko.


Noch wird durch keine Frau vom Haus
Der Nektar und der laute Schmaus
Uns Glücklichen vergällt.
Vom Joch des Ehestandes frei,
Umflattert uns ein steter Mai,
Und golden ist die Welt.


Řek’ anděl k děcku, –
– (bylo to v smavé ráno) –:
„Buď svatým podle vůle!“ –
I usmálo se: „Ano!“


me consome  e me transforma
em tocha hum


仙媛昔餐霞
依止此山曲
不见承鸾踪
空馀春草绿


Na spadnutí boudu mám,
zpuchřel kryt a přehnil trám;
nu, když spadne, bude dole,
odstěhujem se do pole –
zdarma světlo, teplo, byt:
světe, rač mi z cesty jít! –


Esperançoso jovem
é novo Anacreonte,
e aplausos que lhe chovem
já não há quem os conte.


Ben che grave me sia che ti, che mio
Esser solevi et sei di caldo amore,
Novelamente mi canggi colore,
Et volti il manto a l'aversso desio,


أَلاّ يا لَهفَ نَفسي أَيَّ لَهفٍ
عَلى أَهلِ الفَقارَةِ أَيَّ لَهفِ
مَضَوا قَصدَ السَبيلِ وَخلَّفوني
إِلى خَلَفٍ مِنَ الإِبرامِ خَلفِ
سُدىً لا يَكتَفونَ وَلا أَراهُم
يُطيعونَ اِمرَءاً إِن كانَ يَكفي


	Prega pur Cristo ch'io non mi vi metta:
tu non me n'arai fatto però sei,
ch'io ti farò parer una civetta.


Egypťané byli v prostřed moří,
a to mocí božskou splynulo;
divotvorná hůl zdi vodní boří,
všechno jejich vojsko zhynulo.


Sie mischt den Kelch, den euch der Gram verbittert,
Mit Trost aus ihrem Vaterland,
Führt in dem Glück, reicht im Orkan die Hand,
Und hauchet, wenn der Sünder zittert,
Weil schwarz heran die Donnerwolke wittert,
Euch Frieden zu, von Gott herab gesandt.


Má víra Proteus je podob mnohých.
Zálibu nalezne dnes v krutých bojích,
v nichž vždycky vítězí – a zítra vzdává
se skoku přes potůček. Při mě stává
v mých malých rozhodnutích; marně sháním
ji zítra před velikým odhodláním.
A přec má víra není vrtkavá
a přec můj život není planá hra.


i pro to své vlastní v světě utrpení – –
Chvátej, než se ozve ze vsi kuropění!“


Doch herunter vom Sonnenberge
Hört ich seiner Barden Gesang.
Hörte Kleist , der für Friedrich
Mit der Harf' ins Blut stürzte;
Hörte Gleim , den Kühnen,
Der des Liedes Feuerpfeil
Wie die Grenade wirft.
Hörte Rammlern , der mit Flakkus Geist
Deutschen Biedersinn einigt.
Auch hört' ich Willamov , der Friedrichs Namen
Im Dithyrambensturme wirbelt.


Alle Lichtgedanken,
Die an Glück und Leid
Kühn sich aufwärts ranken
In die Ewigkeit.


Aj, co spáči andělů volání,
to jste vy mi byli,
géniové; vy jste sladké vání
v srdci probudili.
Ach vy strážné víly mládí mého,
proč mne opouštíte?
Či mne též jak Ahasvera svého
jednou pozdravíte?


S travnatých paží, prsou, zad
mu crčí voda – jaký chvat!


Heut weht hindurch ein Herbsthauch von Entsagen,
Der alle Farben dämpfen will und mildern,
In Haus und Park ein reizendes Verwildern,
Noch schöner fast, als da sie Schmuck getragen.


Ó krbe rodný! v mysli kdo tě chová,
ten útulný má chrámek milostinný,
v němž ochotně své bludné vítá syny
praotců svatý, dobrý skřítek.
Jsou drahé upomínky jeho slova,
a dary zář a květy dávných bájí,
jichž kouzlem duši drahé zaznívají
mateře písně, poklad dítek.


Das Ertz wird klein zerriben,
Zerklopfft, zermalmt, zertriben,
Bis es zur schmeltzung recht:
Ein Christ mus zucht erfahren,
Nechst Angst von ersten Jahren,
Bis durch so manch gefecht
Sein Sinn wird mürb und schlecht.


Es darff den Demant nicht der Böcke Blutt umschlüssen/
Noch scharff-gesäurter Wein den harten Fels begiessen/
Kein zugespizter Stahl/ kein Hammer schwer von Last/
Kein Eisen Mulcibers wird in die Hand gefast/
Wo Amor einen Bau giebt an/
Der Neid und Zeit besitzen kan.


Vers-leső kandik, szokottság családja,
Száz volt asszonyra hiába gondoltok:
Most jön elém csak az egyetlenegy
S ez az egy a más, ez az egy a drága.


小窗雨夜滴枝残
客馆灯寒归梦迟
明日犹寻西路去
青山长似越中时


Und wird's mir auch bisweilen schwer;
Mag's doch! Was schadet das?
Ein guter Schlaf stellt alles her,
Und morgen bin ich baß;


Cuando contemplo el valle
por la sombra obscurecido,
siempre pienso, Jesús mío,
que grande es mi vanidad.
Cuando subo a la montaña
y alcanzo la alta cima,
ya no pienso, Jesús mío,
que esa belleza es por mí.
Cuando entiendo la grandeza
de ser semejante a ti,
me da vergüenza, Dios mío,
no ser mar, ni valle, ni cima.


Chi siete voi? Dove siete avviati? -
Orlando rispondea: - Degna Corona,
noi siàn di nostra terra sbandeggiati
poi che 'l Soldan morì di Bambillona;
ché cavalier suoi fumo, or siàn cacciati,
e l'arme ne portiamo e la persona. -
Diceva Diliante: - E' mi dispiace,
ma d'ogni cosa alfin si vuol dar pace. -


Hřmi, valné moře! Velký den
to v žití pěvce! Vrchovatá
číš blaha, býti svoboden
a najít v souzvuk snů svých brata.
Ty’s bratr ten, ty velké, bezdné,
vše máš, čím ráj se odmyká:
děs propastí i víry hvězdné
i plesné hymny básníka!


O unnennbar lebend Sterben,
Himmelsbrot in Erdennot,
Lachen in uns selbst die Erben,
Macht der Tod die Wangen rot.


Sire, dojat láskyplnou pozorností,
jíž poctívá mě Veličenstvo Vaše,
a opravdovou zbožností, již jeví
Francie, církve nejmilejší dcera,
kdys ztracená a zase nalezená –
neváhám říci, že z dnů dosavadních,
jež dopřál Hospodin mým spatřit očím,
jsou tyto nejkrásnější. A tím více,
že rádců obavy a různé hlasy
mě zdržet chtěly v zdech svatého města,
o losu mluvíce mi avignonském,
o kaplanství u francouzského vládce –
a vyznám též, že výstrahplné rady
dost znepokojily mé choré tělo,
však duch byl silen: šel jsem a jsem blažen,
že rad jsem poslech vnuknutých mi Pánem.


Auf, auf, Herr Zebaoth, du Vater aller dinge!
Erschein, erschein, erschein! Es ist di höchste zeit!
Egypten, Salem, Rom der Amstel, Tems und Seyne
Vermeinen nun zubrechen deinen schlus.
Des Satans Sechssechssechs wil sich in ihnen siben.
Di menschen werden gantz halbteufel über A.L.L:
Si taumeln von der Hölle trunken,
Und rennen an auf Loth, als imals Sodom lif.
Si wollen sich an deinem Knechtchen rächen,
Und machen falsch dein Wort, das du gesprochen A.U.S.


Veracht ihn, Leyer, welcher den Genius
In sich verkennet! und zu des Albion,
Zu jedem edlern Stolz unfähig,
Fern, es zu werden, noch immer nachahmt!


Oft, wenn der Lebenstag mit dumpfer Schwüle
Auf meinem Haupte drückt,
Eil' ich zu dir, daß frische Dämmerkühle
Die müde Stirn erquickt.


Contestabas a mis quejidos
Con tus continuados trinos,
mirabas mis lágrimas
Con tu lastimero quejido.
Te dejé un ratito
Para tomar el desayuno,
Volví para verte
Y ya te habías ido.
Te busqué
Aún sentía el cosquilleo
De tus tiernas patitas
Sobre mi mano,
Aún estaba en mis pupilas
El recuerdo de tu cabecita
Contorneándose y mirando,
Y te seguí buscando,
Y te encontré.
Habías muerto.
Tenías paz en tu mirada
Y tu cuerpo rígido como el hielo.
Cuán triste y corta
Había sido tu experiencia,
Pero nos habíamos amado
Durante un corto instante.
Veo ahora otros pájaros
Que me recuerdan a ti.
Oigo el sonido de sus trinos
Que me hablan de ti,
Pero el encanto de esos minutos
No podrá ser sustituido por ninguno,
La dulzura de tu mirada
Quedará escrita para siempre
En mis pupilas, aún húmedas,
Por la cantinela triste de mi pajarillo.


S lehet-e gyávább, mint a törvény,
Mely váltig vérrel mos le vért,
A sötét rend, amelynek elve:
Fogat fogért, szemet szemért?


Ya se me cubre el cielo, el sol, la luna,
y tengo puesta el agua a la garganta,
la muerte misma de mi mal se espanta,
que vida muerte no se vio ninguna.


Du sprachst: Mein Kind, nun liege
Trotz dem, der dich betrüge,
Schlaf wohl, laß dir nicht grauen,
Du sollst die Sonne schauen.


经旬泥潦路难乾
烟袅长林雨暗山
常笑诗人愁屋漏
却思寒士与千间


Kaled.


Gewachsen in dem Umfang harter Schalen.
So liegt im schlechten Cörper oft versteckt
Ein Herz, nicht mit dem Glanze zu bezahlen
Der Mißgunst erweckt.


Doch, siehe, deine Hände sind zerrissen –:
Geliebter, nicht von mir, von meinen Bissen.
Dein Herz steht offen und man kann hinein:
das hätte dürfen nur mein Eingang sein.


朱桥矗矗两园间
湖水平时柳可攀
车马等闲湖上去
游人常踏月中还


Pod večer mocnou žertvou Pánu světů
se vzníti naše touhy, odříkání,
modlitba lidí – ušlapaných květů.


Pihen alattam a tajtékos élet,
Egy vén öreg a parton gödröt ás:
(Gyerekszem volt, de mélye feketéllett.)


Ve stolku spočiň. Básně svoje
do světa posílám.
Tak musí to býti. Tak dobře to je.
Přemítám, vzpomínám.


i̇manlarından taviz vermeyen olan da onlardor


Glük zu dem Herrn aufs allerbest bey diesem grossen sieges-fest.


Si pudiesen asidos de tu manto,
ir, en las torres a labrar el nido;
si curase la llaga de su canto
el pensamiento de futuro olvido;
¡ah! si supiesen que el soñado verso,
el verso de oro que les dé la palma
y conquiste, vibrando, el Universo,
¡oculto muere sin salir del alma!
Cantar, soñar... conmovedor delirio,
deleite para el vulgo; amargas penas
a que nadie responde, atroz martirio
de Petronio cortándose las venas...
¡Oh Poetas! Enfermos escultores
que hacen la forma con esmero pulcro,
¡y consumen los prístinos albores
cincelando su lóbrego sepulcro!
Aves que arrebatáis mi pensamiento
al limbo de las formas; divo soplo
traiga desde vosotras manso viento
a consagrar los filos de mi escoplo:
amo los vates de felina zarpa
que acendran en sus filos amargura,
y lívido corcel, mueven el arpa,
a la histérica voz de su locura.
Dadme el verso pulido en alabastro,
que, rígido y exangüe, como el ciego
mire sin ojos para ver: un astro
de blanda luz cual cinerario fuego.
¡Busco las rimas en dorada lluvia;
chispa, fuentes, cascada, lagos, ola!
¡ Quiero el soneto cual león de Nubia:
de ancha cabeza y resonante cola!
Como el oso nostálgico y ceñudo,
de ojos dolientes y velludas garras,
que mira sin cesar el techo mudo
entre ¡a cárcel de redondas barras,
esperando que salte la techumbre
y luz del cielo su pestaña toque;
con el delirio de subir la cumbre
o de flotar en el nevado bloque:
del fondo de mi lóbrega morada,
coronado de eneldo soporoso,
turbia la vista, en el azul clavada,
alimento mis sueños como el uso;
y digo al veros de mi reja inmota
pájaros pensativos de albas penas:
¡quién pudiera volar adonde brota
la savia de tus mármoles, Atenas!
De cigüeñas la tímida bandada,
desplegando las alas blandamente,
voló desde la torre abandonada
a la luz del crepúsculo naciente,
y saludó con triste algarabía
el perezoso despertar del día;
y al esfumarse en el confín del cielo,
palideció la bóveda sombría
con la blanca fatiga de su vuelo...


»Süh dor, süh dor! Gu'n Dag, Herr Bank!«
Röppt Pächter Banken tau Notorjus Klein,
»Ick heww Sei doch ok gor tau lang'
Bi uns hir nich in Wohren seihn.
Sei maken sick ok gor tau ror!«
»Wat sall ein maken, Herr Notor,
In'n Frühjohr hadd'ck so'n slimmen Haust,
Un nu bün'ck midden in den Aust;
Sei künn'n sick äwer seihn ens laten.«
»Ih, dat wir eben grad nich dull.
Doch äwerst, wat ick seggen wull –
Heww'n Sei all düchtig Häuner schaten?«
»Rabbhäuner? Ne! Nich äwer Johr.«
»Denn sünd de Dinger woll sihr ror?«
»Ih, Gott bewohre! Haun bi Haun!
Ick heww man likerst vel tau dauhn,
Dat ick nich recht afkamen kann.«
»Na, hüren S', Herr Bank, dormit Sei't weiten:
So mäglich, in de negsten Dagen,
Denn kik'ck en beten bi Sei an;
Min grötst Vergnäugen is dat Scheiten
Un denn vör all'n up Häuner jagen.«
»Na, dat's en Wurt un is gewiß!
Un wat dor denn von Häuner is,
Dat will'n wi all denn kappenieren,
Un nahsten will'n wi s' ok probieren.«


Dich hat der Sturm begnadet,
erfasst hat dich sein Hauch –
da nun zum Tanz er ladet:
dich lud er auch!


BE not the muse asham'd, here to bemoan
Her brothers of the grove, by tyrant man
Inhuman caught, and in the narrow cage
From liberty confin'd, and boundless air.
Dull are the pretty slaves, their plumage dull,
Ragged, and all its brightning lustre lost;
Nor is that luscious wildness in their notes
That warbles from the beech. Oh then desist,
Ye friends of harmony! this barbarous art
Forbear, if innocence and musick can
Win on your hearts, or piety persuade.


截彼君山竹
谱作潇湘思
他年遇阿猷
不得夸身贵


Und der holde Schutzgeist des geliebten
Theuern Vaterlandes klaget laut,
An den Fels gelehnt, gleich dem betrübten
Bräutigam, am Grabe seiner Braut.


Jak bylo by to dnes: tam stojím klidně,
kde otvory dva černají se vzhůru,
tam stojí otec a mne hladí vlídně,
ač v očích jeho vidíš děsnou chmuru,
kol stojí lid a k otvorům se dívá,
až vynese tma ven, co v sobě skrývá.


Qui tace, ed ei risponde: – Or ti sia noto
che quando in Chiaramonte il grande Urbano
questa spada mi cinse, e me devoto
fe' cavalier l'onnipotente mano,
tacitamente a Dio promisi in voto
non pur l'opera qui di capitano,
ma d'impiegarvi ancor, quando che fosse,
qual privato guerrier l'arme e le posse.


Es haben milde Lüfte
Von deinem Blumenbeet
Die wundersüßen Düfte
Zu mir herabgeweht.


Bis es mählich stille wurde,
das verbuhlte wilde Herze;
dann sein Gut den Armen gab er,
und ging hin und ward ein Mönch.


Ach! Ich gehe.


翰林子墨青毡稿
毛颖陶泓白发交
寄语诸郎须祓涤
一床书卷共衡茅


de parte de don Luis se les perdona
la calidad de entre una y otra puente,
como sean del golfo de Narbona.


Das Fräulein rief's, doch war ihr bang,
Der Wind pfiff nicht geheuer,
Die Alte blieb, die Alte sang
Ihr dumpfes Lied ins Feuer:


Aus einem finsteren Geklüfte Karmels
Trat Ahasver. Er schüttelte den Staub
Aus seinem Barte, nahm der aufgethürmten
Todtenschädel einen, schleudert' ihn
Hinab vom Karmel, daß er hüpft' und scholl
Und splitterte. »Der war mein Vater!« brüllte
Ahasveros. Noch ein Schädel! Ha,
Noch sieben Schädel polterten hinab
Von Fels zu Fels! »Und die – und die« mit stierem,
Vorgequollnem Auge rast's der Jude:
»Und die – und die – sind meine Weiber – Ha!«
Noch immer rollten Schädel. »Die und die,«
Brüllt' Ahasver, »sind meine Kinder, ha!
Sie konnten sterben! – Aber ich Verworfner,
Ich kann nicht sterben! Ach, das furchtbarste Gericht
Hängt schreckenbrüllend ewig über mir.


Törzs vagyok-e, vagy már csak torzsa?
Nem sors az egyes ember sorsa!
Fogom én, lám kötöm ujjongva,
a jó fa zúg, az édes táj dagad. -


Herr Jesu, Trost in aller Noth,
Du Länge meiner Tage,
Ich weis daß ich alzeit den Tod
An meinem Halse trage,
Wenn du gebeutst so scheid ich ab,
Vnd nehme mit mir in das Grab
Zeit, Welt und alle Plage.


Zuweilen gibt ein lichter Blick dir Kunde
Von Herzen, die in toten Dingen schlagen,
Und wenn du nur verstehest recht zu fragen,
Erfährst du manches auch aus stummem Munde.


غلامٌ جاءني وأراد منّي
أعلّمهُ الكتابة والشطوار
ووافقني على أجرٍ يسير
أبيع به مع العقل الكثيرا
فقلت وما معاشك قال إني
أحوك فقلت تبليني عذيرا
أعلّم حائكا وأبيع عقلي
وأخذ نائلا نزرا يسيرا


一夜清霜逗晓晴
桑林脱叶似滩声
云边恰有惊鸿过
直作滩头细橹鸣


故旧多星散
相思意惘然
病中孤好景
谁共对婵娟


Však sotva zajde za hory
a kalné mlhy nad nimi
své složí šedé fábory –
pak alejemi smutnými


Imperfeito o sabor de compensando
O grande espaço entre os troféus alçados
Ao centro do triunfo em ruído e band


Jak když se shýbá ke mně,
sám dávno stín a duch,
a kolébavku jemně
mi hravou bzučí v sluch.


Táž rozkoš sálá do širého kraje
a jeden úsměv lící země hraje,
i zdá se mi, že zjevuje tam lásku
tak božskou, mateřskou jak na obrázku.


In blassen Nebeln die Welt versinkt,
die letzten Laute die Stille trinkt.


O wie lieblich läßt sich träumen!
Lieder wehen aus den Lüften,
Lieder säuseln aus den Bäumen,
Aus der Blumen süßen Düften.
Aber Vetter Michel bleibet
Nur bei Raff's Naturgeschichte,
Holt sich daraus Stoff und schreibet
Große deutsche Prachtgedichte.


Da hat er sich eine Flöte gemacht, –
Ein Beinchen hatt' er gefunden –
Ein Schädel hat grinsend ihn angelacht,
Das Mäuschen ist huschend verschwunden.


Warum nicht, die höher strebet,
Buche mit dem Riesenschaft;
Oder die so zierlich schwebet,
Birke, säuselnd geisterhaft?


Stál o strom opřen, téměř klesaje.


Darauf mit schmollend süßem mund
sprach sie zu ihm von herzensgrund:
»So laß einmütiglich uns lieben,
und laß uns nu für tausend pein,
daß gleich dem leid die freud mög sein,
mit tausend küssen auch enttrüben.«


First there was but the moon
         And the black‑tramelled trees
 In the lunar lagoon
         Of the forgotten breez
 Then some unseen thing stirred
         Where the moon‑silence snowed
 And a vague whirl unheard
         Vacantly tip‑toe
 Slowly, idly, alone,
         Beyond the eyes of sight,
 Somewhere invisibly shown,
         They danced their deligh
 Their far vagueness wound
         Round the heart a pain,
 A phantom fear found
         Voluble and vai
 The heart remembered lives
         Before loves and homes,
 Whose rare memory revives
         Only when this dance come
 A wish for a vague thing soon,
         A loosened sense of selves,
 A thing in the soul like moon,
         Aught in the hopes like elves -


إنَّ للرسّامِ كفّاً
قدْ حوتْ مُلكاً منيفا
أيُّ ثوبٍ لمستْهُ
صارَ مرسوماً شريفا


I lesník zdřimnul si; jen stará myslivna
tu prázdná, vymřelá svou hlavu přiklání.
Ach, tak mi připadá dnes smutna, podivna,
že cítím loučení v tom našem shledání!


Und wenn ein trübes Leuchten
Sich durch die Zweige bricht,
Dann reiche Thränen feuchten
Das stille Angesicht.


La manzana es un manzano
y el manzano es un vitral
el vitral es un ensueño
y el ensueño un ojalá
ojalá siembra futuro
y el futuro es un imán
el imán es una patria
patria es humanidad
el dolor es un ensayo
de la muerte que vendrá
y la muerte es el motivo
de nacer y continuar
y nacer es un atajo
que conduce hasta el azar
los azares son mi patria
patria es humanidad
mi memoria son tus ojos
y tus ojos son mi paz
mi paz es la de los otros
y no se si la querrán
esos otros y nosotros
y los otros muchos más
todos somos una patria
patria es humanidad
una mesa es una casa
y la casa un ventanal
las ventanas tienen nubes
pero sólo en el cristal
el cristal empaña el cielo
cuando el cielo es de verdad
la verdad es una patria
patria es humanidad
yo con mis manos de hueso
vos con tu vientre de pan
yo con mi germen de gloria
vos con tu tierra feraz
vos con tus pechos boreales
yo con mi caricia austral
inventamos una patria
patria es humanidad


Szobámba leng az a nyilt ablakon,
Meg-megsimítja forró homlokom.


Dans cette bastille,
Peuple ! aux yeux de tous,
Flamboie et pétille ;
La cendre ; c'est vous.


Zoufalství a útrap neklid plný,
smrti stesk mě vrhá v dravé vlny,
marně – pes mi na hřbet skočí hbitě,
na břeh vynese mne okamžitě,
ruku líže mi i ztuhlé rámě,
dívá se jak milý člověk na mě.