O máximo que se pode dizera propósito do desfileé que à Cabeça era vermelh Tendo o gosto do grotesco o arquitetoaquiesceu,infladosbarrigas e balõe Ele tinha a mania da grandeza,foi o que diss Acompanhando das lateraisnão estávamos exatamente contentese sim gelados pelo vento de neve,nossos pés encolhendono couro não-adaptável nossos olhos formaram lágrimas verdadeiramente gigantescas que soltamos após a passagemdo último soldado e o enterrodo confete na lixeir Foi um dia e tant Trouxe para casaum poema lacrad Deve crescerna cozinha próximo ao fogãose eu conseguir espremer dos olhoságua o suficient Águ   :  Parade´s end (in The Blue Stairs, 1968) The most that can be saidfor following the paradeis that the Head was re  Liking grotesque the architectwent along with it,the balloons and belliesenlarge  He had a craze for size,so he sai  Looking at it from the sidelineswe weren't so amusedas chilled by the snow wind,our feet getting smallerin unadaptable leather  our eyes formed truly gigantic tears  we dropped when the lastsoldier had passed and the confettiwas buried in the ash ca  It was quite a da I brought homean unopened poe It should growin the kitchen near the stoveif I can squeeze out of my eyesenough wate Wate


Ketten virasztunk néma éjben:
Te alvó pásztorifjadat,
Én e sírboltnak ajtajánál
Elhervadt szép halottamat.


绮袂二尺长
珠璎半垂额
宝马杂香车
东城复南陌


Die ernste Stunde hat geschlagen;
Mein Herz gebeut; erkoren ist die Bahn!
Die Wolke fleucht, und neue Sterne tagen,
Und Hesperidenwonne lacht mich an!
Vertrocknet ist der Liebe stille Zähre,
Für dich geweint, mein brüderlich Geschlecht!
Ich opfre dir; bei deiner Väter Ehre!
Beim nahen Heil! das Opfer ist gerecht.


Deh gli studi volgete e gli occhi vostri
A quest'alta del ciel nuova beltate,
E miracol sì grande in altra etate
Ne' volumi scolpito altrui si mostri.


Esta bruma de jabón en el aire
Que de repente derrocha

Burbujas en el rostro
Luego cae al hueco de la noche
Donde sólo hay mesas sin sillas

Muelles sin barcos

Días inexistentes
A veces uno se quiere palpar

Saltan los escalofríos
Uno es depósito ajeno
   Reflejo de algo

De sombras errantes

De islas

De regresos
De cuerpos que juegan a ser ellos

No sé si de Dios
Uno es el otro

La otra versión del ausente
Tul del agua que se filtra
Como si estuviera vivo
     Entre las
desnudas

Ramas del aire
Alguna vez nos lanzamos
     Al juego
súbito del olvido
Y nos tatuamos la piel

Con los pinceles del aire
Nos duele el tiempo
Los espasmos de elefante de sus pisadas
Las piedras que nos exceden
El soliloquio con Dios
     Pensamos en
caminar
El camino está siempre

Al borde del vacío
Dibujado por el pensamiento
El camino es ese fuego

Calcinado
Que sueña el olvido.


Ostrý v den je svítivý,
jindy skorem nevidný,
když den chmurný, deštivý,
ponurý a nevlídný.


我是延平旧史君
忍闻水沴欲销魂
人言辛酉溪流涨
更减今年丈二痕


Die Tochter bat die Mutter schön,
Sie möchte in die Kirche gehn,
Die Bilder anzubeten,
Denn sie jezt große Heiligkeit
Inbrünstig hätt betreten.


Tož listí zřím-li padat,
i mně jest snadno strádat
těch zdob, jež sprchnout musí;
hůř těm, kdo jinak zkusí.


Al rebaño mayor de sus cuidados
que a la orilla del Po paciendo se iba,
dijo Vandalio con la mente esquiva,
los ojos de sus lágrimas bañados:
«Paced, mis ovejuelas, pues los hados,
la invidia ajena y la aspereza altiva
de la ribera de Pisuerga os priva
y de sus verdes y floridos prados.
»Si en las hierbas halláis amargo el gusto,
si el agua es menos clara que solía,
si os muestra el cielo invierno a primavera,
»no es fuera de razón, antes muy justo,
pues tan lejos estáis del alma mía,
que sea todo al revés lo que antes era».


Den aus des Paradieses verlorner Lust
Der unversöhnte zürnende Gott gejagt,
Ziemt's dem, die süße Frucht zu wünschen,
Deren Genuß ihm den Tod bereitet?


Ó, nemluv již! Tvůj hovor je tak ryzí,
a přec, kdož ví, zda slovo jedno není,
jež přejde rty, a kouzlo navždy zmizí.


Im Felde, wo noch frey vom künstelnden Bemühen
Die reizende Natur entzückt,
Sah man sich einen Busch in hundert Aesten ziehen,
Von tausend Rosen ausgeschmückt:
Fünf Blätter, welche sich an Farb' und Schönheit gleichen,
Bekrönen jener Blume Haupt;
Doch einer Blume nur ist größrer Schmuck erlaubt,
Daß ihr die andern alle weichen.
Zum Vorzug, der ihr eigen ist,
Kann sie allein, in wiederholten Kreisen,
Da einer stets den andern in sich schließt,
Fünf Blätter jedesmal, doch oft vervielfacht weisen.
Sie fand ein Blumenfreund, er nahm sie mit Vergnügen;
Die andern würdigt er nicht einmal anzusehn:
Wie ist dadurch der Rose Stolz gestiegen!
Wie fing sie an, die Schwestern zu verschmähn!
Doch ihren hohen Sinn zu schwächen,
Hat ihr der, der sie nahm, des Vorzugs Grund erklärt:
»Im Garten würde man unzählig bessre brechen,
Am wilden Rosenstrauch bist du bewundernswerth.«


Wär auch meine Schuld so groß
Als des ganzen Volcks zusammen,
Sündigt ich auf Gnade los,
Hülf ich dich in Tod verdammen,
Ja begieng ich noch zur Zeit
Aller Laster Mögligkeit,


Ty staré časy, slávy, boje,
zapadly tuze v srdce mi,
vždyť i má růže – mládí moje
tu někde dřímá pod zemí! –


Por eso como esencia de la gloria,
va cual perfume embalsamando el cielo,
sagrada florescencia de la historia


Внемлю речам, объятый тьмой
Философических собраний,
Неутоленный и немой
В весеннем, мертвенном туманВон — ряд неутомимых лбов
Склоняется на стол зеленый:
Песчанистою пылью слов
Часами прядает ученыПрофессор марбургский Когэн,
Творец сухих методологий!
Им отравил меня ,
И увлекательный, и строгиЛишь позовет она, как он
Мне подает свой голос кроткий,
Чуть шелковистый, мягкий лен
Своей каштановой бородки
Небрежно закрутив перстом,
И, как рога завьются турьи,
Власы над неживым челом
В очей холодные лазури; —
Заговорит, заворожит
В потоке солнечных пылинок;
И «Критикой» благословит,
Как Библией суровый иноУводит за собой; без слов
Усадит за столом зеленым…
Ряды прославленные лбов…
С ученым спорит вновь ученыМосква


S nimi pestří motýlové,
každý skvostně ozdoben,
letí jako průvodcové
na luh, sad i květný len.


yalnızım


Přistupují k němu ještě braši mnozí,
Zástupníci z přeslovútných měst,
Rozmnožit chtí svojencům vždy čest,
Jejich počet zhoubou odporníkům hrozí.
Zde je vidět Zdenka, Sudomíra,
Tlachomila, Sporuslava, Bečkoboje,
V znaku nesou chramostejle, nedopýra,
Nezavrhujíce medoviny zdroje.


塞上秋始肃
野草叶叶黄
侬家有菊花
灼灼不忧霜


Je livrerai ce peuple à la mort, au carnage
Le fer moissonnera comme l'herbe sauvage
—Seigneur, épargnez-nous ! Seigneur ! —Non, point de trêve,
Et je ferai sur lui ruisseler de mon glaive


Ich wünsche nie, so rühmlich auch die Bahn
Zum Himmel ist, als Heiliger zu schimmern;
Der, den du liebst, ist hier zu wohl daran,
Um sich noch viel um jene Welt zu kümmern.


瑞草如梅早占春
谁将龙凤付仙人
烹来盏内花犹白
浇出胸中不语尘


»Wer wagt es, Rittersmann oder Knapp,
Zu tauchen in diesen Schlund?
Einen goldnen Becher werf ich hinab,
Verschlungen schon hat ihn der schwarze Mund.
Wer mir den Becher kann wieder zeigen,
Er mag ihn behalten, er ist sein eigen.«


Wer ist der edlere Mann in jedem Stande? Der stets sich
Neiget zum Gleichgewicht, was er auch habe voraus.


Ma se a la dama dispensar non piace
Le vivande o non giova, allor tu stesso
La bell'opra intraprendi. A gli occhi altrui
Più così smaglierà l'enorme gemma,
Dolc'esca a gli usurai che quella osàro
A le promesse di signor preporre
Villanamente: e contemplati fièno
I manichetti, la più nobil opra
Che tessesser giammai angliche Aracni.
Invidieran tua delicata mano
I convitati; inarcheran le ciglia
Al difficil lavoro: e d'oggi in poi
Ti fia ceduto il trinciator coltello
Che al cadetto guerrier serban le mense.
Sia tua cura fra tanto errar su i cibi
Con sollecita occhiata, e prontamente
Scoprir qual d'essi a la tua bella è caro;
E qual di raro augel, di stranio pesce
Parte le aggrada. Il tuo coltello Amore
Anatomico renda, Amor che tutte
De gli animanti annoverar le membra
Puote, e discerner sa qual aggian tutte
Uso e natura. Più d'ognaltra cosa
Però ti caglia rammentar mai sempre
Qual più cibo le noccia o qual più giovi;
E l'un rapisci a lei, l'altro concedi
Come d'uopo a te pare. Oh dio, la serba
Serbala a i cari figli. Essi, dal giorno
Che le alleviàro il delicato fianco
Non la rivider più: d'ignobil petto
Esaurirono i vasi: e la ricolma
Nitidezza lasciàro al sen materno.
Sgridala, se a te par ch'avida troppo
Al cibo agogni; e le ricorda i mali,
Che forse avranno altra cagione, e ch'ella
Al cibo imputerà nel dì venturo.
Nè al cucinier perdona, a cui non calse
Tanta salute. A te ne' servi altrui
Ragion fu data in quel beato istante
Che la noia e l'amore ambo vi strinse
In dolce nodo; e pose ordini e leggi.
Per te sgravato d'odioso incarco
Ti fia grato colui che dritto vanta
D'impor novo cognome a la tua dama;
E pinte strascinar su gli aurei cocchi
Giunte a quelle di lei le proprie insegne:
Dritto sacro a lui sol, ch'altri giammai
Audace non tentò divider seco.
Vedi come col guardo a te fa cenno
Pago ridendo, e a le tue leggi applaude;
Mentre l'alta forcina in tanto ei volge
Di gradite vivande al piatto ancora.


秋桃实累累
久熟双颊赤
风来堕苔径
取食味如蜜


Aber nicht, wie jener Frevler wollte,
Hat die zärtliche Gestalt des Brodes
Regen oder Wind zerstören mögen.


Kommt, groß' und kleine Sünder, doch,
Die ihr mühselig seid!
Dies liebend Herz steht offen noch,
Das euch von Sünd' befreit.


Wer ist denn draussen, wer klopfet an?
Der mich so leis aufwecken kann;
Es ist der Herzallerliebster dein,
Steh auf, steh auf und laß mich rein!


Und der Morgen wird ein Küssen,
Mittag wird ein süß Umfangen;
Abendrot ein still Verlangen,
Nur die Nacht werd' ich vermissen.


Ella si mostra tutta lieta, e finge
di queste nozze aver sommo disio;
e ciò che può indugiarle, a dietro spinge,
non ch'ella mostri averne il cor restio.
Più de l'altre s'adorna e si dipinge:
Olindro al tutto par messo in oblio.
Ma che sian fatte queste nozze vuole,
come ne la sua patria far si suole.


Chtěj v ledu točen rozdmýchati plamen,
vše marná je tvá péče účinlivá:
jen živ-li národ, je i píseň živa
a z jazyka pak přejde v svaly ramen.


Ebne dich, du treue Welle,
Führe mich auf fernen Wegen
Zu der vielgeliebten Schwelle,
Endlich meinem Glück entgegen!


y a quien tú visitaste en el silencio
de la noche, y con fuego examinaste,
ardiendo el alma en otro más ardiente.


So ruft sie aus, und wandelt kühn
Den unbetretnen Pfad. Bald hemmet eine Klippe,
Bald eines Stromes Lauf, bald dornigtes Gestrippe
Die matten Füße, bald umziehn
Die öden Felder steile Höhen;
Nichts schreckt sie ab. Doch jetzt entschwindet alles Grün
Der durst'gen Au; nichts ist als Sand zu sehen,
Und schwüle, gift'ge Lüfte wehen
Verderben auf die Flur. Die Haine stehn verbrannt,
Fremd scheint der Himmel hier, roth glimmt der Sonne Feuer
Und Acherons umschilfter Weiher
Wirft seine schwarze Fluth lauttönend an den Strand.
Am Bord des Sees erhebt hochauf in finstre Lüfte
Ein kahler Fels sein ungeheures Haupt.
Kein Eppig, keine Rank' umlaubt
Mit kargem Schmuck den Schlund der schaudervollen Klüfte,
Die gähnend ihn umziehn. Dem Land des Todes nah,
Scheint ihm das Leben fremd. In eine hohe Pforte,
Von ew'ger Nacht bewohnt, stürzt sich des Sees Fluth
Hinab zu jenem dunklen Orte,
Wo alle Freude schweigt und aller Kummer ruht.
Psycharion betritt mit fürchterlichem Zagen
Den schmalen Pfad, an dem der Strom sich nieder rollt.
So soll sie jetzt dem süßen Licht entsagen?
Zwar viel hat sie im Leben schon ertragen,
Und ach, doch lächelt ihr das Leben noch so hold!
Doch nur getrost! Was sollte der nicht wagen,
Der nichts mehr zu verlieren hat?
Hinab, hinab den fürchterlichen Pfad!
Giebt Amor dir nicht freundlich das Geleite?
Schwebt Lieb' und Hoffnung dir nicht lächelnd an der Seite?
Reißt deine Sehnsucht dich nicht hin zur raschen That?
Der Kämpfer strebt nach Sieg und Ruhm im Streite,
Doch nie ward Sieg und Ruhm noch ohne Schweiß erreicht;
Doch wenn der Liebe Hand das Schwert des Helden weihte,
Wie wird ihm dann der Sieg und wie der Tod nicht leicht?
Die Liebe überschifft des Meeres tiefe Gründe,
Die Liebe trotzt der Elemente Macht,
Sie kämpft und siegt in wilder Männerschlacht,
Sie bahnt sich einen Weg durch nie betretne Schlünde,
Und taucht sich froh in's enge Reich der Nacht.
So ruft sie aus, und geht, halb muthig, halb mit Zittern,
Dem Strome nach, der gleich entfernten Ungewittern
Dumpfmurmelnd braust und lacht. Ein jeder leise Tritt
Scheint den benetzten Grund elektrisch zu erschüttern,
Und ringsum bebt die Fluth, die Wände beben mit.
Umhüllt von dicht gewebten Schatten,
Hört sie nur noch der Wogen dumpf Gebraus.
Doch plötzlich dehnet sich ein weiter Himmel aus,
An dem sich Nacht und Tag, in sich verfließend, gatten.
Ein Dunkel herrschet hier, kein Licht.
Der schauerlichen Dämmrung Schleyer
Durchglimmert ein bewegtes Feuer,
Dem es an Glanz und Helligkeit gebricht.
Psycharion erbebt. So bist du denn im Lande,
Das Keinem je die Wiederkehr vergönnt,
Wo der Vernichtung Hand des Lebens schönste Bande
Zerreißt und Herz vom Herzen trennt;
Wo ohne Gram und ohne Klage
In langen Schlaf der müde Pilger sinkt,
Indeß mit nassem Blick am düstern Sarkophage
Um den entflohnen Freund der Freund die Hände ringt.
So bist du denn in diesen öden Weiten,
Wo Schatten nur die Dämmerung durchgleiten,
Die einzig Lebende! Gedanke voller Graus!
Hier schlägt kein Herz dir liebevoll entgegen,
Die bleichen Wesen fliehn auf nachtumhüllten Wegen,
Und keines hält den Blick des Lebens aus.
So denket sie, und unbegränztes Bangen
Ergreift die Zögernde. Doch schnell ermannt sie sich,
Sie schreitet fort. Schon rennen fürchterlich
Mit blassen, eingefallnen Wangen,
Die faltenreiche Stirn umzischt von gelben Schlangen,
Und das zerstörte Kleid mit schwarzem Blut befleckt,
Die Furien heran. Rings grinsen Ungeheuer,
Und Natternbrut, im Orkus ausgeheckt,
Versperret jeden Pfad. Bewehrt mit regem Feuer,
Streift dort Chimera her und, tief im Sumpf versteckt,
Zischt Lerna's Drache dort, von jedem Fuß gemieden.
Harpyen flattern hier, dort grause Stymphaliden,
Dort ruht das Ungethüm, das Perseus hingestreckt.
Doch seht, schon naht sie sich den Wogen
Des schwarzen Styr. Der graue Fährmann weilt
Am Strand, auf's Ruder hingebogen,
Bis sich der Nachen füllt. Mit leisen Schritten eilt
Psycharion herzu und, jedem Blick verschleyert,
Betritt sie kühn das Schiff. Schon flieht das Land zurück,
Und langsam jetzt und schwer durchsteuert
Das morsche Boot die Fluth. Noch einen nassen Blick
Wirft Psyche wehmuthsvoll zum fliehnden Uferrande,
Und schauet stumm und starr dann auf die Fluth hinab.
Du siehst das Leben fliehn und eilest in dein Grab!
Raunt ihr die Furcht in's Ohr; doch schnell zum süßen Pfande,
Das Amor ihr geschenkt, blickt sie ermuntert hin,
Und Rosen blüh'n im düstern Schattenlande,
Und heitrer wird der tiefgebeugte Sinn.
Jetzt naht der Kahn des Orkus düsterm Strande,
Und leise, wie ein West um junge Blumen hüpft,
Die seinen Ruß kaum fühlen, schlüpft
Psycharion heraus. Mit grimmiger Gebehrde,
Das Schlangenhaar gesträubt, die Zähne scharf gewetzt,
Springt Cerberus hervor. Wild peitscht sein Schweif die Erde.
Die weiten Rachen sind mit schwarzem Blut benetzt.
Laut brüllt er auf. Beym schrecklichen Geheule
Erbebt der Grund, und lang' hallt Echo es zurück.
Psycharion erblaßt, sie wendet ihren Blick
Hinweg, und flieht in rascher Eile
Dem Ungethüm vorbey. Und sieh, aus Marmor hebt
Sich jetzt ein Dom hoch in die schwarzen Lüfte,
Von keiner Kunst geschmückt, von keinem Reiz belebt.
Einfach und groß, so wie Aegyptens Königsgrüfte,
Ragt er empor. Ein ew'ges Schweigen schwebt,
Die Flügel weit gespannt, um seine düstern Zinnen,
Und jeder Ton, der hier dem Mund entbebt,
Scheint lautlos und gedämpft zum Flüstern zu zerrinnen.
Zwey Sphynre sind dem Thor als Hüter zugesellt;
Sie ruhn bewegungslos; nur ihrer Augen Blitze
Sind ihres Lebens Pfand. Den Busen bang geschwellt,
Naht Psyche jetzt des Hades ödem Sitze.
Sie tritt hinein, und auf erhabnem Thron
Sitzt hier an seiner Gattin Seite
Der Gott, den nie der Schmerz, nie süße Lust erfreute,
Saturnus ew'ger ernster Sohn.
Wild ist des Gottes Blick. Auf seinen Augenbraunen
Ruht sinnend düstre Majestät.
Die Schöne beugt die Knie und dreht
Den Ring vom Finger ab und Staunen
Ergreift des Gottes Herz. Wer bist du, ruft er aus,
(Und wie entfernter Donner tönet
Der Stimme Laut) die bis in Hades düstres Haus,
Zu dem noch niemals sich ein Sterblicher gesehnet,
Dich unsichtbar genaht? O Gott, Erhabner, spricht
Psycharion, nicht frevlendes Gelüste,
Nein, eine stärkre Macht und eine höh're Pflicht
Zwang mich herab zu des Kocytus Küste.
Drum zürne, Mächtiger, der armen Psyche nicht.
An deine Gattin hat Cythere mich gesendet.
O wenn dein Herz das süße Mitleid kennt,
So sprich ihr zu, daß sie zu reden mir vergönnt,
Daß sich ihr Blick nicht zornig von mir wendet,
Von mir, die Glück und Leben von ihr fleht!
So ruft sie zitternd aus, und geht
Gebeugt hinzu, und wirft sich nieder,
Küßt demuthsvoll des Herrschers hohen Thron,
Hebt schmachtend dann die holden Augen wieder,
Und flüstert, flehnden Blicks, mit sanftgedämpftem Ton:


Give me thy Strength, O GOD of Pow'r!
Then let Winds blow, or Thunders roar,
Thy faithful Witness will I be —
'Tis fix'd! I can do all thro' Thee!


The hinds are seen in arms, and glittering spears
Instead of crooks the Grampian shepherds wield;
Fanatic rage the plowman's visage wears,
And red with slaughter lies the harvest-field.


battığı yerden doğduğunu söyledihakikat derdi


A pohlavím je vesmír
a pohlavím je moře
a pohlaví má duše
a pohlaví je hoře.


Mert hozzád többé nem visz a vonat,
csak így emelhetem rád arcomat.


Mas el confuso pueblo, que atendía,
la causa pide; y el varón prudente
«Hombre brusco», responde, y diligente
con nuevo ahínco vuelve a su porfía


Lásce, co v srdci kvetla kdys,
ať lehká zem je jí!
Kdybys mou byla, jistě bys
nebyla v naději,
cha cha!
nebyla v naději.


Mensch, solltest du in dir das Ungeziefer schauen,
Es würde dir vor dir als vor dem Teufel grauen.


Besando con furia loca
la boca de un niño ajeno,
miro yo a la virgen cándida
y no sé lo que comprendo.
¿Qué es ese brilo en los ojos?
¿Qué es en el rostro ese incendio?
¿Qué es ese temblar de labios?
¿Qué es ese crujir de nervios?
Para ser a un niño... a un niño...
esos besos... esos besos...


Stanno nel grigio verno pur d'edra e di lauro vestite
ne l'Appia trista le ruinose tombe.


Drum, so du von aller Pein,
Meine Seel, wünschst frei zu sein,
So du suchst dich zu ergötzen
Und in ewge Ruh zu setzen:
Liebe Jesum und sonst nichts,
Meine Seele, so geschichts.


Fatima zas na zad zírá
v sladkém vytržení –
Vaddo, sličný pěvče ghazel,
jste snad srozuměni?


Er ist erschienen in der Welt,
Erfreulich wie die Sonne,
Und hat sich unter uns gestellt
Mit freudenreicher Wonne.
Gebenedeit sei, laßt uns schrein,
Jesus, mein Schatz und Seligsein!


Byl konec pohádky. Já domů se zas vracel
v svou smutnou, malou vlast, jež slunce nemá, moře,
a v melancholii se duch můj chabě kácel,
v ten český smutek náš, jenž zná jen vztek a hoře,


Pak se ozvou šíré pláně,
Až radostí budem pět:
Chvalte v žasu jméno Páně,
Jeho svět je krásný svět.


Tenga yo salud,
qué comer y quietud
y dinero que gastar,
y ándese la gaita por el lugar.


Oda van ő is menthetetlen,
Szegény, szegény Ernő gyerek
Küzd szenvedélye szörnye ellen,
Nógatja lelkiismeret.
De végre az torkon ragadja
És egyre jobban fojtogatja.
Féltérden is - ördög, pokol!
Viódik egyre, fuldokol.


Subir aos montes,
saborear o gosto da brisa
que quase uiva…


Boa noite, Maria!  Eu vou,me embor
A lua nas janelas bate em chei
Boa noite, Maria! É tard  é tard
Não me apertes assim contra teu sei
Boa noite!   E tu dizes - Boa noit
Mas não digas assim por entre beijo
Mas não mo digas descobrindo o peito,
— Mar de amor onde vagam meus desejos!


Ma vo seguendo il mio fatal destino;
né resterò, se già madonna o morte
non mi facessin torcere il cammino.


S tudják-e, hogy mi is lesz
Mindennek a vége?
Hát erről is referál
E közgazdász-gége.
Vége az lesz, hogy önök
Sorra megpukkadnak,
Nekem viszont a kormányok
Tán egy ordót adnak.


Mas Apolo aqui fechando
As altas cousas futuras,
E deixando o pobre velho
Alegre, mas às escuras;


¿cómo desactivar la lápida
con el sembradío?
¿la guadaña
con el clavel?
¿será que el hombre es eso?
¿esa batalla?


Lerchenabendsang
Schwebet in den Lüften,
Hirtenflötenklang
Kommt aus fernen Triften;
Und des Waldes Grün
Zittert im Karmin,
Den die Abendstrahlen
Auf die Wipfel malen.


Antikváři, pozor! Vzhůru bílou bradu!
Svět má pro vás vzácné starožitnosti.
Kupte, snášejte jen rychle do svých skladů
se vším všudy vrchnost z boží milosti!


Ché tra le cose indegne e tra le belle,
Tra le virtù del mondo e tra gli errori
S'inalza il giusto al fin come la palma.


Híres nagy pörnek te valál kezdője, Holéczy.
Tudnillik: magas a tölgyfa, s te makkja valál.


Weil niemand vor gewiß kan seinen Vater kennen:
Was plaget ihr das Mensch: Die Kinder, die sind dar
Ohn Vaters Nein, doch nehmt hier des Entdeckten wahr:
Dann den gewißen wird sie euch gar schwerlich nennen.


Grana e verzino mena d'ogni lato,
composte di carote e uve nere;
ora a vendemia spera tanto bere
ch'arà tre be' figliuoli a un portato.


Brüder, laßt die Gläser klingen,
Denn der Muskatellerwein
Wird vom langen Stehen sauer,
Ausgetrunken muß er sein;
Valleri, vallera,
Und juchheirassa,
Bester Schatz, bester Schatz,
Denn du weißt es weißt es ja.


بنفسي الرايةُ البيضاءُ تهفو
بأنفاسي وأنفاس الرياحِ
تدلُّ عليه إذ يخفى ويَبدو
كخيطِ الفَجرِ دلَّ على الصَّباحِ


Comprador mais exigente
ao droguista participa
que, apesar dos pós, a gente
das pulgas não se emancipa.


Toť čas, z nějž jindy s rozkoší tesknou jsem dýchal
dlouhé umírání barev a světel a naslouchal hudbě
blížících se stínů. Tajemný smysl mluvíval ke mně
z těsné blízkosti noci, oddech věčného snění.


خلّي صدودك وهجرِك
واطفى لهيبي ووجدي
ساعة وصالك وأربك
أغلى من العمر عندي
بصدّي إنتم رضيتم
وهان عليكُم بعادي
واِنتم اطلَعتم ودادي
اللَه يصبّر فؤادي
يا نرجس الروض مالك
سلّطت لحظك عليّ
اللّي كواني جمالك
لكن سببها عنّي
حنّي إديك من دموعي
واِرسم عليهم أساور
وإن كنت خايف عذولي
أرخي شعورك ستاير
لاِجلك هجرني منامي
وفيك جفيت كل صاحب
ولاِجل اربك ووصلِك
صاحبت غير الحبايب


«Irgalmazz, óh! magzatodnak!
(A szüz tisztes dajkája
Miklós úrnak térden könyörg;
Könnytől ázik arczája)
Ne tedd kedves neveltemet
Kaján fajnak rabjává!
Ne, kimondom, az ármánynak
Kínos martalékjává!
Kérdezzed csak cselédeit,
Kik ismerik gaz tetteit;
Kegyetlen ő s fajtalan;
S ágyosa már számtalan.


نُبِّئتُ أَنَّ رِجالاً خافَ بَعضُهُمُ
شَتمي وَما كُنتُ لِلأَقوامِ شَتّاما
فَإِن يَكونوا بَراءً لا تُطِف بِهِم
مِنّي شَكاةٌ وَلا أَسمِعهُمُ ذاما
وَإِن يَحينوا أَقُل قَولاً لَهُ أَثَرٌ
باقٍ يُعَنّي قَراطيساً وَأَقلاما


Než však domov ten mne pojme,
Znamenat chci dráhu činem,
Pozemské bych matky drahé,
Vlasti, sloul vždy vděčným synem!


Así te yergues tú, para mis ojos
Forma en sosiego de ese resplandor,
Trasluz seguro de la luz versátil.
Si aquellas nubes tiemblan a merced,
Un día, de un estrépito enemigo,
Mescolanza de súbito voraz,
Oscurecidos y desordenados
Penaremos también. Y no habrá alud
Que nos alcance en la ternura nuestra.
Esos árboles próceres se ahíncan
Dedicando sus troncos al cénit,
A un cielo sin crepúsculos de crimen.
Si tal fronda perece fulminada,
Rumoroso otra vez igual verdor
Se alzará en el olvido del tirano.
Y pasará el camión de los feroces.
Castaños sin Historia arrojarán
Su florecilla al suelo —blanquecino.
Un ámbito de tarde en perfección
Tan desarmada humildemente opone,
Por fin venciendo, su fragilidad
A ese desbarajuste sólo humano
Que a golpes lucha contra el mismo azul
Impasible, feroz también, profundo.
Fugaz la Historia, vano el destructor.
Resplandece la tarde. Yo contigo.
Eterna al sol la brisa juvenil.


Dal bel paese ov'ebbe Laura i canti
Del mio poeta e la memoria pia
Or peregrina imagine d'avanti
Mi rifiorisci ne la fantasia:


»So sprich, die vierzig Tausend
Sie mähte alle der wilde Sturm?«
»Ja nieder warf er sie brausend,
Vor des Schweizers Speer und vor Nancy's Thurm.«


Ya el agua por los campos extranjera,
hace a las flores tan violento daño,
que fue su nacimiento breve engaño,
que ni a esperar las sombras persevera.


Sofro, assim, pelo que sou,
Sofro por este chão que aos pés se me pegou,
Sofro por não poder fugi
Sofro por ter prazer em me acusar e me exibir!


V tom, měsíčný jak srp kdy z mračen pluje,
tak štíhlý, hlavou ladně nachýlený
stín lehký, bílý ze tmy vystupoval;
mdlý lesk naň zaplál: postava to ženy.
„Tu miluje! Zde by jej rána ťala!“
Ta myšlénka se bleskem zakmitala
v stín hluboký dum Robinsonových. –
„Stůj!“ křikl; „odkud se to kradeš domů?
Co činilas tu? Jest-li třeba k tomu
tmy půlnoční a bouře, byl to hřích!
Ba co by jiného? Neb kdo ti velí:
,Jdi, spáchej, co víš zlého, – mě to těší,‘ –
kdo poslal tě, je v hříchu zplesnivělý
a tvýma rukama tu na mně hřeší;
co vsel ti do hlavy, je ďábla setbou,
a k čemu navádí tě, čpí to kletbou.“


يا بدرَ تمٍّ نورُهُ باهرُ
منزلُهُ في القلبِ والطرفِ
صدغُكَ حرفُ النونِ في مشقِهِ
مَنْ يعبدُ اللهَ على حَرْفِ


Du streitest nicht durch eigne Kraft,
Drum muß es dir gelingen.
Gott ist es, welcher beides schafft,
Das Wollen und Vollbringen.
Wenn gab ein Vater einen Stein
Dem Sohn, der Brot begehrte?
Bet oft; Gott müßte Gott nicht sein,
Wenn er dich nicht erhörte.


Er schläft? ... Er wälzt auf seidnem Pfühl
Die Glieder mit Fluch und Gewimmer,
Ist's ihm zu heiß, ist's ihm zu kühl,
Recht ist's dem Schächer nimmer.


Multiplican mis ojos tu corriente,
contra la fuerza del celeste rito,
pues cuando abrasa el Sol todo el distrito,
de sus márgenes pasa la creciente.


Che ragli al cielo dolorosamente?
Non dunque è amor che te, o gagliardo, invita?
Qual memoria flagella o qual fuggente
Speme risprona la tua stanca vita?


So ließ Er sich auch in die Seite stechen, damit da blut und wasser könnt durchbrechen,


Denkt: Gottes Saat erstirbt auf Hoffnung; ihrer harret
Ein Tag der Ernte, dunkelschön und groß.
Da windet sich der Staub in Staub verscharret
Auf seines Herrn Posaunruf los.


Ať zbožňuje svět zisk, jen zisk,
ať doufá v klam a ve útisk
a jedná licoměrně,
vás k špatnosti nic nepřinuť,
vám chloubou to a heslem buď:
Vždy poctivě, vždy věrně.


Como un bruto o eunuco patológico
estás sobre las clases defecando
y a tu estiércol lo estimas antológico.
Un viejo perro muerto anda aullando
en tus quejidos de gran roña ahita
y, al vomitar, te vas desintegrando...
Toda tu obra mal robada, imita:
«Macchu-Picchu» es Ramponi, el argentino,
a quien plagiaste su «Piedra Infinita».
Tagore, Baudelaire, Vallejo, (vino
y mito), te encubren, y te aterra
haber transado tu alma de cochino.
El fosil colonial de Inglaterra
entre biblias y whiskyes y serpientes
engendró «Residencia en la Tierra».
Si hablando a gentes proletarias, mientes,
mientes cantando y llorando y, mintiendo,
mientes a delincuentes y a inocentes.
Como lo heroico no lo estás viviendo,
tú frenas la potencia de las masas
con tu veneno «poético» horrendo.
Por tus siete maletas, sobrepasas
el equipaje multimillonario,
cuando el botín repleta tus tres casas.
A alguna menopáusica de acuario,
«tu Farewell» ¡de Blomberg!, le produjo
alteraciones en su calendario.
Sabat Ercasty te dejó con pujo
sangriento, y «El Hondero Entusiasta»,
es la baraja y el moco del brujo.
Siendo un feto, te das de iconoclasta,
y a mí me has estafado desde el nombre
a esta línea de fuego, que te aplasta.
No eres un hombre pobre un pobre hombre
condecorado como a un espía
del anticomunismo, cobre a cobre.
«Punta de lanza» de la porquería
capitalista, porque no batallas,
en la agonía de la burguesía.
Ni Trujillo agregó a tantas medallas
tanta asquerosa maldad engañosa,
y «Chapitas» fue ejemplo de canallas.
El gran oficialismo es tu ruidosa
pantalla, adulas a cualquier Gobierno
y le cambias por plata, verso o prosa.
«Gran mal poeta», (engendro del infierno),
te llamó Juan Ramón en «Españoles
de Tres Mundos», Caín de mas de un cuerno.
¡Y tú, coleccionando caracoles
o mascarones en que te defines!...
«Radio La Habana» baleó tus controles...
Entre los más rosados querubines,
te «canonizarán» de comunista
con la trompeta de los malandrines.
Un Belaúnde pronacifascista
y asesinador de guerrilleros
coronó tu cinismo de pancista.
Como a chancha «matada», los culeros
te lastiman el lomo y las berijas,
(dos instrumentos de los marulleros).
Es decir, las ambiguas sabandijas
de la retórica y de la poética,
ya sólo en los sobacos las prohijas.
Porque como eres «loco» de la estética
y el robot parroquial de un clan idiota,
hasta tus cómplices piden genética.
¿Tú revolucionario? La pelota
del trotzquismo te cuelga del hocico,
enmascarándote. Y Lenin te azota.
Con tu conducta de sapo y de mico
ofendes a la inmensa clase obrera,
y a costillas del pueblo eres tan rico.
Además, el Pentágono reitera
en dólares sonantes y contantes,
su amor a la canalla aventurera.
Y la CIA procura resonantes
éxitos al carajo «bien portado»
y condecoraciones y diamantes.
Y un horrendo esplendor prefabricado
y queso y pan y vino, todo de oro,
y los difraces del enmascarado.
La gritería universal, el toro
de cartón rojo, el Caballo de Troya,
la gran máquina-jaula para el loro.
Turbia gran bruja macabra de Goya
es tu aflicción de «Toribio Gallina,
el Náufrago», colgando de una bo... ya.
A tu «realismo» échale formalina
en el tronco esencial de la macana,
porque muestra su lengua femenina.
La épica social americana
la escribo yo, rugiendo pueblo adentro,
con mi pluma-fusil, (gran hacha humana).
Y tu canción de amor es epicentro
de mistificadores, y bolina
de maricas, con punto y como al centro.
Lo bautizaste como «Guillermina»
al «Mascarón», que oculta tus «apremios»
de bailarín de la Tía Carlina.
Y si aún deseas premios y más premios,
te ofrezco el premio a la sirvengüenzura
colosal y feroz de los bohemios,
que se cavan la propia sepultura:
no importas tú, ¡importa tu impostura!...


Hiába lesz a földi földdé,
Porember, gőgöd él örökké!
Hiú elmével képzeled,
Hogy a holtak is kényesek.


Telegram můj Vlasti věstil,
že můj koncert, slavný koncert,
největší byl událostí
koncertního období!


بِالنَص فَاِعقد اِن عقَدتَ يَمينا
كُن بِاِعتِقاد الاِختِيارِ ضَنينا
مَكِّن لِقَولِ الهِنا تَمكينا
وَاِختارَ موسى قَومَهُ سَبعينا


Mit heiliger Begier und nicht mit bloßem Beten,
Mit heilgem Lebenslauf kommt man zu Gott getreten.


On monte encor, toujours ! Enfin,
On n'est plus qu'un souffle divin
Flottant sur l'immense campagne :


Břeskná fanfara jsou v jízdě za nevěstou,
ale básník ví jen, co ztratily cestou!


Bald gieng es an ein bluten/
An Geiselen vnd Ruthen:
Sechs Hencker schlugen zu/
Ohn alle Rast vnd Rhu.
Jhn schlugen sie voll Wunden groß/
Man sah jhm Bein vnd Rippen bloß/
Auch Haut vnd Fleisch hieng alles bloß.


Co neseš mi? Jak vždycky myslím, světlo.


Děl Anděl: V hvězdné oděju ji nachy,
neb jako dítě prostá je a cudna.
Milosti boží nesměrná je studna
a kapkou bude v ní ta duše malá;
ač hřešila, však ona litovala,
a plamen lítosti je duše lázeň.
Pojď, vážko zlatá, zaplaš trud a bázeň,
pojď, zakmitni se v lemu boží řízy
jak světluška, jež ve vrkočích mizí
té noci, která nad horami vstává!
Tě vítá ráj a vyvolených sláva!
Tam svatí v nebi juž čekají na tě,
tam svítí stromy v purpuru a zlatě,
v nich ptáci pějí. V klín svůj svatá Panna
tě chytne, holubičko, štěstí mana
tě opojí při zpěvu Serafinů.
Pod stromem Parakleta sedneš v stínu
a všecko, na zemi co’s vytrpěla,
ti bude pouze jako bajka ztmělá.
Pojď, pospíchej a v let se dáme k nebi!


Adamův rode, zprahlý želem,
tvá naděj ve mně ožívá;
je Slovo učiněno tělem
a ve mně, plod můj, přebývá!


Zweitausend Jahre? Und die kaum erweckte
Gemeinde will den Weltenscepter führen?
Und nach Jahrtausenden, welch neuer Sekte
Wird dann der Bildung erster Rang gebühren?


Zda si dobře neporadím,
Když ten kvítek dověrně
Do komůrky teplé sadím,
Do srdéčka Lidky mé?


镜湖如黛染山螺
莫似黄庭换白鹅
三迭琴心留自赏
从他门外有风波


V právní cestě platí svědek,
Stavové jdou do sněmu:
Pojav mladé děvče dědek,
Stele postel jinému!


Jóságos Isten, áldottszívű kertész –
Szirmaim nem szép, pompás csillagok;
csak egy tövises, csúf növény vagyok,
lekonyult, béna, bús, haszontalan.


Figurez-vous un beau front triomphant,
Un frais sourire en une fraîche bouche,
Un œil limpide, innocent et farouche
Dont la paupière en amande se fend.
Elle était gaie et rose, grande et belle.
Je respirais à peine devant elle,
Tout fier d'être homme et tout sot d'être enfant.


Das Brot ernährt dich nicht: was dich im Brote speist,
Ist Gottes ewigs Wort, ist Leben und ist Geist.


Aus Wollustdämmrung will ein Bild sich ringen,
Das in der tiefsten Brust mein Geist gehegt,
Und wie es Haupt und Glieder wachsend regt,
Muß es in Schmerz und Lust zum Tag' hindringen.


Da wuschen mir vom Angesicht
den blutigen Tau die Regengüsse,
da ward ich sehend, ward ich licht
und wissend , daß ich sterben müsse –


Die Außenwelt verführte meine Blicke,
In der sich alles rundet und ergänzt,
Kein Leeres irgend, nirgends eine Lücke,
Und jede Bildung voll und scharf begrenzt.


Zu schwarzen Massen ballen sich
Der Eichen kahle Zweige,
Der Waldkauz ruft so dumpf und hohl,
Der Tag geht auf die Neige.


Dolce lo prega: — Deh, se non vi pesa,
ditemi quel ch'ancor fanciullo essendo
fêsti di vostra madre a la difesa,
l'onor quasi perduto a lei rendendo;
io già sentii parlar di questa impresa,
se pur con la memoria al ver m'apprendo,
anzi il mio genitor, da un cavaliero
ch'allor tornava a noi dal franco impero. —


Heist nicht der Unbestand ein König aller Reiche,
Den das Verhängnüß wehlt und die Verwüstung crönt?
Sein Scepter, deßen Stahl das Gold der Fürsten höhnt,
Macht oft ein ganzes Land zu einer seltnen Leiche.
Carthago kennt nicht mehr das Feld, worauf es stund,
Seitdem des Nachbars Neid den Hannibal vertrieben;
Fragt man, wo Babels Stolz und wo sein Thurm geblieben,
So fällt die Antwort drauf: Der Giebel sucht den Grund.


Hry této svědek němý,
jsem cítil v nitru žas,
a děl jsem, s hady těmi
lze věru srovnat nás.
I nás tak osud láká
svou sladkou písní ptáka
výš, výš až nad oblaka
ve říše snů a krás.


Nám, vitéz Balassa jó Horvát Ferenccel
Harcolni kezdének ott az terekekvel,
Sok kopját törének ők nagy merész szívvel,
Lőnek az terekek sok puskával, kézívvel.


O nehmt sie fort, die Trikolore,
Die eurer Väter Taten sah,
Und schreibet warnend an die Tore:
»Hier ist der Freiheit Kapua!«


Když paprsky jitřní hrály
v stezce sněhem zaváté,
tiše jsme se ubírali
na vánoční rorate.
Zraky plály dětským žasem,
měsíc hořel plným jasem
a báň věže zatmělá
mlhy hávem popelavým,
pod polibkem jeho hravým
do žhava se zarděla;
z chrámu hudba temným hlasem,
jak vítr k nám šuměla.


Могла ли Биче словно Дант творить,
Или Лаура жар любви восславить?
Я научила женщин говорить…
Но, Боже, как их замолчать заставить!


Er ist dem Vater gleich an Macht,
Er sitzt auf seinem Throne.
Er trägt der ganzen Gottheit Pracht
Auf seines Hauptes Krone.
Die Himmel der Himmel begreifen ihn nicht,
Er reicht von Ende zu Ende.
Die Mächtigen leisten ihm schuldige Pflicht
Und alle himmlischen Stände.


Staří Římané orbu zvelebili*,
Vlasti od pluha zprávce vyvolili**,
Ten, jenž bohatství země pluhem množil,
Slavné cti dožil.


Sklavenketten sind der Erde Leiden,
Oft, ach! öfters bricht sie nur der Tod!
Blumenkränzen gleichen ihre Freuden,
Die ein Westhauch zu entblättern droht!


O! sehnend Herz, ergötze dich nicht mehr,
Mit süßen Bildern wesenlos zu spielen,
Der Arm, der sie umfassen will, ist leer,
Kein Schattenglück kann diesen Busen kühlen;
O! führe mir die Lebende daher,
Laß ihre Hand, die zärtliche, mich fühlen,
Den Schatten nur von ihres Mantels Saum,
Und in das Leben tritt der hohle Traum.


Přeběhly bouře... Vyslancové klidu
hold u kolébky kladli povinný,
zas peníz blaha blyštěl v dlani lidu,
chvat ukracoval dělné hodiny.
Zas supěl jícen žroucích pekla hutí,
zámořské kvetly vonné obchody,
milenci snili pevně obejmutí,
selanky vroucné plály u vody...
Rosť malý král, čas klenul jeho čelo,
bled chloroticky, malounko jsa zdráv;
zda význam jaký nemělo, či mělo,
že hračkou byl mu harlekýn a páv,
duchovní radou kněz regule tvrdé,
fatální bázeň boha nezmorná,
zevnějšku cílem obraz máti hrdé
a centrem touhy smilná komorná,
netřeba slabým rozhodovat lidem:
jsou cesty tajné, po nichž duše dá se,
nevíme zdání, kudy na ně přijdem,
nevíme zdání, v jakém dojdem čase.
Rost malý král a astronomům říše
hloubati dáno v jeho osudu...
„Neronem zmaru!“ ‚Hanibalem spíše!’
Řek: vím jen to, že králem nebudu!!
A plakal tehdáž... Neznal k vůli čemu,
štkal celým nitrem... zase přišel čas,
přestali shýbat něhu svoji k němu,
přestali laskat... (Nemiluje nás!)
Kord počal nosit, na rtu závoj chmýří,
odložil všecko zření minulé,
sil náhlých nabyl pronést slova štíří
k mnichovi svému tvrdé regule.
Sil nabyl říci: „Urozená máti,
náš pýchy plášť je příliš obnošen,
chci hutníky též, drsné knechty znáti,
sil nabyl říci: chci též tělo žen!!“
Ó, co tu bylo slzení a mdloby!
Scén mnoholi a kolik výjevů!
„Dejte mi právo, proraziti hroby!
zalknu se takto ve svém oděvu!“
Vytrh’ se vzpřímen, navlék’ městské šaty,
zbrunátněl trochu slasti tušením,
když proklouz’ hladce sídelními vraty;
pes kosmatý táh’ pozdaleku s ním.


Aller Tugend Bild/ Rosille
aller Schönheit Trozz und Schimpff/
meine Fromme/ meine Stille
nimt zwar dieses an im Glimpff'
Aber ich wil sie beschüzzen
weil die kluge Dinte fleußt:
meine Feder soll sie stüzzen/
weil sie Lob und Ehre preist.


Tu t'abagli te stesso in falsa erranza
con falso immaginar, per le presenti
cose che son di famosa mostranza.


Wenn wir unsern Leib von innen
Mit Aufmercksamkeit besehn;
Spühren wir, daß für die Sinnen
Alle Wirckungen geschehn;
Daß sich unser Hertze reget,
Daß sich unser Blut beweget,
Daß es, wie ein Brunnen, springt,
Und durch tausend Adern dringt;


Die eine, stark von Wuchs, mit sichern Händen,
Betritt den Boden festen Tritts und scharf,
Des Sämanns Tuch um ihre mächtgen Lenden,
Streut sie den Samen jeglichem Bedarf.


Aeneast, Achillest, Parist, Aristotelest
kicsalád ez világbúl,
Sok más ezereket, nem győzöm neveket,
ölél meg ártatlanul,
Kerítő beszéddel küldéd ígérettel
poklokra az udvarbúl.


voi vi posavi qui col becco aperto
per attender di Francia un che venisse
a portarvi la manna nel deserto,


„A jaká tam cesta?“ „Žádná, pane!


Hoy te escribo amor mío;
despidiéndome de ti...
ya que hoy comprendí
que nunca te enamorarás de mí...


Az Illés-nép Ég felé rohan
S megáll ott, hol a tél örök,
A Himaláják jégcsucsain
Porzik szekerük és zörög.


Deh, non tanta durezza
alla mia pura fede,
ché solo in te servir tutta è mia spene!
Alla tua gran bellezza,
donna, non se rechiede
tener sì fedel servo in tante pene.
Ama, madonna mia, chi ti vuol bene;


On co s mužstva druhou půlí
přes Uznoim se pustí na jih,
kde se s loďstvem svojím setká
v březových pod Svinou hájích,


Tú mismo a ti sin término te vendes
(¿lo que te digo negaran Letrados?)
si dejas tus escritos maltratados,
los pleitos buscas y la paz ofendes.


Varchi, da cui giammai non si scompagna
il coro de le Muse, e ch'a l'affanno
com'a la gioia, a l'util com'al danno,
sempre avete virtù fida compagna;


Szárnyakat öltve repűl az arához.
»Mária! Mária! Már sose távoz
Párod; ezentul hű szived ó,
Élni, ah élni, ah élni beh jó!«


Blumen schweigen still bescheiden,
Wollen trösten nicht mein Leiden,
Noch an meinem Weh sich weiden.
Niemand soll mich weinen sehn
Als in Feld und Aue
Blumen, deren Augen stehn,
Meinen gleich, im Thaue.


Zatím širým Jutskem, na ostrovech všade
mocný ruch a zápal chvátí staré, mladé.
Jméno „Dagmar“ letí po všem dánském kraji
od vesnice k vísce, přes vody a lada,
jako ve troud jiskra v každé srdce padá,
heslem zaznívá tu hlasitě, tam v taji.
Vše se bouří z míru kouzelným tím slovem:
rolník zaměňuje rádlo smrtným kovem,
klidný měšťan myslí bojovnou se nítí,
rybák oštěpu se chápe místo sítí,
lovec na hon lidí chystá břitké střely –
v jeden hrozný voj se mění národ celý.


Poi che il Monarca, ch'ogni cosa regge,
per la sua carità ardente e torrida
non trasse sé, non trarrà alcun di gregge.


Zvěděl jsem o ní málo: K zotavení
přijela sem, je umělkyní z Čech –
malířkou z povolání, v sladkém chvění
lpí „Marta“ jméno její na mých rtech.


勤政堂中夜话迟
清风生坐觉霜飞
山东群盗今安有
使者何烦着绣衣


mi vedreste, signor, per quant'io scerna,
fiammeggiar tutto d'amoroso zelo,
e qui goder de la scienza eterna.


Kde je Tvé království
Svobody, Lásky,
pro které na kříži
vykrvácels?


路近剡溪春雪深
此行有愧子猷寻
驱驰千里争蜗角
孤负扁舟自在心


- Or oltre, padre santo, e' non bisogna -
disse Rinaldo - arrossir però in volto. -
Rispose Squarciaferro in la vergogna:
- Non t'accostar. Ma s'io t'avessi còlto? -
Disse Astaròt: - O Malagigi in gogna
ti metterà prima che passi molto,
o tutti in Runcisvalle insieme andremo;
poi nello inferno ci ritorneremo.


Když vídával jsi roje hvězd,
zda k sobě děls, čím asi jest
v jich víru malá duše moje?
tě vždycky málo skonejší,
když zpět ku zemi ve jho svoje
se nenavrátíš silnější!
Co vlastně jsi na světa hroudě,
ty prachu ve všem, vlno v proudě,
víc není z tebe nežli dým,
a přece byl jsi hrdý dosti
se ani neptat ve své ctnosti:
Co vlastně jsem, co vlastně vím!


Amor hat sich jüngst verlohren;
Und nun will, die ihn gebohren,
Ihren Flüchtling wieder küssen;
Und man hat ihn suchen müssen.
In dem Schatten dunkler Linden,
Wo wir Dichter Amorn finden;
Unter froher Dichter Myrthen,
In den Städten, bey den Hirten,
Kann man nichts von ihm erfragen.
Mädchen! wollt ihr mirs nicht sagen?
Denn ihr hegt den Gott der Sorgen:
Hat er sich bey euch verborgen?
In den Rosen eurer Wangen,
Die mit frischer Jugend prangen?
Oder auf den Liljenhügeln,
Wo der Gott mit leisen Flügeln
Sich schon öfters hingestohlen?
Darf ich suchen und ihn hohlen?


Teď na nejvyšší strom on pověsil se,
v rolničkách vítr nechal hrát,
pod stromem v trávě maska jeho leží –
V tvář bledou slunce zvědavé se dívá:
On nechce, nechce se už smát...!


In deiner Jugend süße Mährchenruh' –
Um dich zu hartem Qualendienst zu wecken:
So ist es dir! – Das Auge schließt sich zu –


Den po dni kane v propasť věčna líně.


Perfeito é não quebrarA imaginária linhaExacta é a recusaE puro o nojSophia de Mello Breyner Andresen | "Antologia", pá 143 | Círculo de Poesia Moraes Editores, 3 edição, 1975


Den grünsten Waldplatz such' dir dort,
Um auszuruhn vom Ritte;
Bemooste Stein' umstehn den Ort,
Fern lugt die Köhlerhütte.


Ach, mein Rößgen ist verwelckt!
Wann ich etwas am Geruche,
An der Krafft und Schönheit suche,
Find ich nur ein dürres Blat,
Welches schlechte Reitzung hat,
Gleichwohl konte mein Verlangen
Gestern in derselben prangen,
Ach mein Rößgen ist verwelckt.


O já cítím, že to muži
Vítěznému v mnohém boji,
Osud v odměnu dal růži,
Jenž mu v stáří srdce kojí.


El bosque centenario
En sus antros encierra
Ese silencio eterno que acompaña
A las salvajes pompas de la América.
En el espeso toldo
Que al sol el paso niega,
Los cenzontles que cantan en las noches,
De rama en rama sin zozobras vuelan.
Y el cardenal errante,
Y el colibrí de seda,
Al beso de las tibias alboradas,
Dando celos al iris, juguetean.
De las copas más altas,
Como argentadas hebras,
Las canas de los viejos ahuehuetes
Dan a los vientos sus robustas crenchas.
Y revistiendo el tronco
De secular corteza,
Matizando sus tronos de esmeralda,
Se abre a la luz la trepadora hiedra.
Tapiza el suelo un musgo
Que ni el verano seca,
Donde recoge el aire en las mañanas
Un sempiterno olor a flores nuevas.
El bosque centenario
En su extensión inmensa
Repercute en las tardes los acentos
Más dulces de los cánticos aztecas.
Las voces de una raza
Peregrina y guerrera
Que va dejando con su sangre hirviente
De su incesante caminar las huellas.
Y vagan esas notas
Dulcísimas y tiernas,
Enseñando a los pájaros salvajes
Tristes y melancólicas cadencias.
Las repite el cenzontle
En la noche serena,
Cuando la luna en el azul espacio
El heno de los árboles platea.
Las dice la calandria,
El clarín las remeda,
Y en las tardes de mayo los jilgueros
Trovan los himnos de su amor con ellas.
Y cuando en tristes horas
De lluvia y de tinieblas
La tempestad su carro de relámpagos
Sobre los viejos árboles pasea,
Y con ojos de llamas
La lechuza agorera
Predice la catástrofe y la muerte
Como alada Sibila de la selva,
Cuando los vientos rugen,
Cuando los troncos tiemblan
Y cual cinta de lumbre en negro abismo
El rayo retumbando culebrea,
En el fondo del bosque,
Rasgando las tinieblas,
Se oye dulcísima y doliente
Que canta melancólicas endechas.
Son las notas de un arpa
De misteriosas cuerdas
En que surgen estrofas no aprendidas
Cuando calla el placer y hablan las penas.
Las extrañas canciones
Entre la sombra vuelan,
Mezclándose del viento a los rugidos
Y al sordo rebramar de la tormenta.
Vagan en el ramaje,
Cruzan por la maleza,
Y el paso no les corta la falange
De sabinos cual mudos centinelas.
Se extienden en los lagos
De superficie tersa
Donde crecen los juncos cimbradores
Y sus corolas abren las ninfeas.
Cruzan por los maizales
Cuyas cañas esbeltas
Sus hinchadas espigas, a las lluvias
Levantan a los cielos en ofrenda.
¿Quién canta esas canciones?
¿Quién dice esas endechas,
Que ya traspuesto el sol y quieto el mundo
Repiten los cenzontles en la selva?
¿De qué garganta brotan?
¿Quién delira con ellas
Y en la imponente majestad del bosque
En tristísimas horas las eleva?
Mirad, hay en el fondo,
Tras la enramada espesa,
Dominando los altos ahuehuetes
Una montaña de verdor cubierta.
La mano de un gigante
Amontonó sus piedras,
Sobre las cuales fabricó un palacio,
Para propio solaz, un rey azteca.
Son espesos sus muros,
Angostas son sus puertas,
Y parece, mirado desde lejos,
Vetusta cripta en la extensión desierta.
Pega el nopal al muro
Sus espinosas pencas,
Y como cenicientos obeliscos
Los órganos tristísimos lo cercan.
No tiene escudo noble
Tan rara fortaleza,
Ni levadizo puente, ni ancho foso,
Ni rastrillo, ni glacis, ni poterna.
No guarda férreos cascos,
Ni lanzas, ni rodelas,
Ni resonó jamás en sus salones
La armadura brutal de la Edad Media.
Los señores que ha visto
Esgrimen arco y flecha,
Llevan al combatir desnudo el sexo
Y adornada con plumas la cabeza.
Obscuros son sus ojos,
Sus cabelleras negras,
Su cutis, siempre al sol, color de trigo,
Sencillas sus costumbres y su lengua.
En tan triste palacio
Con sus damas se hospeda
Siempre sola, llorosa y resignada,
Como un lirio con alma, una princesa.
Y vive sin que nadie
A visitarla venga,
Que por rencor y celos y venganza
Víctima del amor allí la encierran.
Amó, cual amar saben
En su raza, en su tierra,
Las mujeres que encienden sus pupilas
Con la del alma inextinguible hoguera,
Un hermano celoso
De su pasión intensa,
Mató al indio bizarro que formaba
El culto terrenal de la doncella.
Y entonces con la rabia
Que electriza a las fieras,
Cuando el artero cazador destroza
Al cachorro que esconden en la cueva,
Ella tomó en sus manos
La macana de piedra
Y castigó a su hermano con un golpe
Que bien pudo arrancarle la existencia.
El padre, como ejemplo,
Como justa sentencia,
La alejó de su lado y encerróla,
Del viejo bosque en la mansión severa.
Y allí con la alborada,
Cuando la luz despierta,
Cuando en todas las ramas hay cantares
Y alza un himno de amor toda la selva,
Cuando se abren las fibras
Y en sus corolas tiemblan
Los pintados y errantes chupamirtos
Que de sabrosas mieles se alimentan,
Se oye como desciende,
Por las abruptas peñas,
Envuelta en un mantón de blancas plumas,
Seguida de sus damas, la Princesa.
Siempre al pisar el bosque
Toma la misma senda,
Para buscar el sitio apetecido
En que el placer y la delicia encuentra.
Allá, bajo las ramas
Más verdes, más espesas,
Y donde en haces de colores vivos
El sol naciente sus fulgores quiebra,
Engastada en el musgo
Cual líquida turquesa,
Convidando a la vida y al deleite,
Espejo del follaje, está la alberca.
El manantial fecundo
Al fondo borbotea,
Sin que nadie perciba sus rumores
Ni la quietud perturbe de la selva.
Dicen que cuando alguno
Se posa en sus arenas,
Queda encantado y con extraña forma,
Y el que a buscarlo va, jamás lo encuentra.
Por eso todos temen,
Y aún los hombres recelan,
Sumergirse en las ondas cristalinas
De una agua tan azul y tan serena.
Sólo la hermosa joven,
Cuando a los bordes llega,
Fija en el manantial una mirada
Que es la viva expresión de una promesa.
Deja el manto de pluma,
Sus cabellos destrenza,
Y a las caricias púdicas del agua,
Dando tregua al dolor, feliz se entrega.
Y míranse en las ondas
Las formas hechiceras,
Deslizarse flotantes y tranquilas
Como la flor que la corriente lleva.
Si el bello busto asoma,
Sobre los senos ruedan
Las gotas trasparentes y brillantes
Como si fuesen lágrimas o perlas.
Y cuando el cuerpo airoso
Quieto flotando queda,
Parece que el cristal azul y terso,
Enamorado sus contornos besa.
Semeja blanca ondina,
Ruborosa sirena,
Que, con un beso, el sol americano
Quemó su piel y la tornó trigueña.
¿Oís? cantan muy dulce
Las aves de la selva,
Las brisas no estremecen el ramaje,
Ni el heno gris en los sabinos tiembla.
El aire está suspenso,
Ningún rumor se eleva,
Porque en el viejo bosque centenario
Juega desnuda la gentil doncella.
Salta un instante al borde
De la azulosa terma,
Y los encantos que la dio natura
Sin velo encubridor al aire muestra.
Y escúchase de pronto
Un grito de sorpresa,
Cual lo lanzara el que soñó en un cielo
Y al fin, sin esperarlo, lo contempla.
Por el vetusto bosque,
El grito aquel resuena,
Y levanta los ojos espantados
La ninfa que en las aguas se refleja.
Y sin tino, temblando,
Pálida, como muerta,
Descubre entre las ramas de un sabino
De un ser desconocido la cabeza.
Es un amante osado,
Es un guerrero azteca,
Que adora a la doncella y la persigue,
Y hoy en su virgen desnudez la acecha.
Sin conceder más tiempo
De que sus formas vea,
Herida en su pudor la altiva joven
Se sumerge en el agua con violencia.
Y al manantial desciende
Y toca sus arenas,
Y se pierde a los ojos de sus damas
Y el guerrero la busca y no la encuentra.
Cruzaron varios soles
Por la azulada esfera,
Y nadie supo el postrimer destino
De aquella humana y púdica azucena.
Que allí quedó encantada,
Refieren las leyendas,
Y que al mediar los soles y las lunas
Flota sobre la líquida turquesa.
Su nombre ignoran todos,
Nadie ignora sus penas,
Y quedan de sus gracias como espejo
Los movibles cristales de la alberca.


Nun rufet seinen Reihen durch mich
In der Eiche Schatten Braga zurück.
Hüllte nicht daurende Nacht Lieder ein,
Lyrischen Flug, welchem die Höhn


Ruinen – Mauersturz, Geröll,
Getrümmer, Schutt und Raub;
Doch allwärts spinnt der blühende Dorn,
Und fröhlich sproßt das Laub.


Erotika knihtiskařskou vymrskána černí?
„Není o čem psát už“ – v sluch ti strašidelně zní.
V rozpacích však není poet moderní –
poesii hnedle stvoří homosexuelní.


Sei uns Mitwanderer im Thal
Der Hoffnung zu des Berges Strahl,
Der dort in Wolken vor uns ruht,
Und auf ihm harret ewig Gut!


Hle, co ční k nebi omšená ta skála,
tam kolébka mé poesie stála,
tam světu svoje odhalila líce,
tam lahodou se děcka rozesmála,
ač nad ní plála často blýskavice
a divá búra nad hlavou jí hrála.
A níže šumné řeky ve údolu
tam bloudili jsme často v dumách spolu,
tam vzkvetla bledá růže milování
a v srdce moje všecku vdechla vůni,
že zajásalo v rozkvětu a plání
jak zlatá muška léta na výsluní;
ba že i posud láskou tou se chvěje
jak list leknínu, kdy nad vody šerem,
v jasmínu vůni, v promyku hvězd sterém
naň dumná luna paprsky své seje;
a posud v strachu o svou lásku trvá,
snad že to byla jediná a prvá.


Ancor s'ella mi uçide, eo sto çachito,
tanto che la rota mi volga en çima,
che alor me vençerrò fin de la prima.


Legát bulu ztratil kdes,
klobouk, všecko všudy,
touží prchnout do Němec,
ale kudy, kudy?


Mély, csöndes és tiszta, jó vizek,
Erős karok, egyenes partok,
Békés, tele, bús nóták rajtok:
Férfi-dalok.


E tu pur mi richiami, e ricondanni
a l'aspre lutte del tuo crudo gioco,
là 'v'io ricaggia, e par ch'a poco a poco
di mio stesso voler mi sforzi e 'nganni.


Lass den fliegenden Augenblick,
Du, der mit ihm in das wahre Leben führt,
In einer Stunde deiner Gnaden,
Herr des Lebens, mich tödten!


csak én eljuthassak boldog országába,
s beléphessek egyszer gazdag udvarába,
úgy befúrom magam szép grátiájába,
mint az éhes féreg a piros almába.


Du allerschönste Statt, du Haus der Freud und Wonnen,
Princessin aller Städt' an Reichthumb und Gewalt,
Doch mehr, weil du erzeugt meins Lebens Auffenthalt,
Der keine Schätze nicht vergliechen werden können.


Dort oben staunte ich noch mehr:
Viel Blumen rannten rot umher.


Erstorben ist in meiner Brust
Jedwede weltlich eitle Lust,
Schier ist mir auch erstorben drin
Der Haß des Schlechten, sogar der Sinn
Für eigne wie für fremde Not –
Und in mir lebt nur noch der Tod!


né alle luci lacrimose avea
data quiete alcuna, anzi soletto
con questi versi il suo amor piangea:


Pan Aleš s Roháčem hleděli k dvoru,
kdy z něho k nim až zazněl náhle křik
přinášel větrem, jak by v divém sboru
smích sobě tropil z hromů ďáblů šik,
až řev ten odezval se v hloubi boru,
jakby se nebi rouhal pekelník.
Pan Aleš s Roháčem na sebe hledí –
však žádný nemůž dáti odpovědi.


Das Fegfewr brent vnd nicht verbrent/
Fewr vol ist wo man sich hinwendt/
Wir gehn im Fewr/ wie Fisch im Meer/
Ach! Ach! wie bin ich kommen heer.


يا أيها الحافظُ الذي بسَنا
طلعتِه الدهرَ يُطرَدُ الحلَكُ
مجلسُك الآن قد سما فلِذا
مجالسُ الغيرِ حازَها الدّرَكُ
حفّ بك الطالبونَ فاستمعوا
لفظاً لألبابهم هو الشّرَكُ
فهُمْ نجومٌ تلوح زاهرةٌ
وأنت بدر والمجلسُ الفلكُ


Wir wollen uns lieben, meine Brüder,
Denn wir sind einsam ...


Montañas de sombríos y hayas llenas,
último fin de mi esperanza vana,
antigua sierra de tu nieve cana,
castillo que de hielo forma almenas.


Již město v hloubi halí podvečer,
zde mezi květy dýchá se to líp,
teď několik hvězd vzplálo, noci dcer,
teď hvízdnul pták, teď někdo vraty skříp’.


¿Quién no te supiera
decir la verdad
y no se admirara
de tanta beldad?
¿Quien no te quisiera
tener, sin pensar
que quizás perdiera
toda libertad?
¿Del huerto?
Los brezos.
¿De tu amor?
Los rezos.
De tu ardiente cuerpo
los profundos besos.


Co chcete, nevím. Já jsem spravedlivý,
chtěl spatřiti bych všechny nebes divy,
je nebeli-to. Chtěl bych náhodě
se vymknout, bohu pevně patřit v tvář,
se pokořit neb říc’ mu, že je lhář,
chtěl v nitro bych se poďvat přírodě!


Hle, na východě obláček bílý!
Čarovná noc se k západu chýlí, –
jitro se hlásí! – Jakoby mrazem
zachvěla náhle dívka se bledá,
snivé své oči upírá k zemi,
ztracené štěstí snad v mechu hledá.
Vzdechem se chvěje ret její němý. –
K myslivci sotva pohledla okem,
do lesa kráčí váhavým krokem,
k zámeckým sadům sama se blíží. –
Co hbitou nožku dnes jí tak tíží? –


Své nese zrcadlo, kam člověk nohou vkročí.
Já lidí bojím se, já obávám se očí.
Toť také zrcadlo a nejhorší je všech.


Unbefangene Tage der frühen, blühenden Jugend,
Als mein fröhliches Herz lauter zu klopfen begann!
Als die Erstlingsgefühle der Liebe sich regten im Busen,
Als mir die Freundschaft zuerst reichte den duftenden Kranz!


Correrà il mare e fermeransi i fiumi,
caldo fia il verno e gelida la state,
spargerà il sol la notte assai fïate
i raggi, e 'l dì la luna i freddi lumi;


a my, kdož kdysi tělo tvoje bílé
jsme chránili až v zuření
kol tebe jdeme všedně ledabyle
už fatalismem zkrušeni;


„Jak pak by to pravda nebylo?
černooké děvče pravilo:


假守圣朝多宰辅
纪题昔日尽名贤
我今始会由来意
此境栖迟本列仙


Und das junge Gesicht
Von zarter Blässe,
Indem die Augen
Ruhn auf den Kleinen,
Strahlt von geheimem Stolz und Glück,
Wie jener Römerin,
Die ihre Kinder der Freundin zeigte
Als ihren Schatz an Kleinoden.


Bald anfangs bringt er ihnen dar
Die zärtlichsten Gerichte,
Von seiner Kindheit erstem Jahr
Und kleinem Angesichte.
Er setzet auf sein junges Blut
Sein Unschuld, seinen Namen
Und zieret alle Speisen gut
Aus seiner Weisheit Kramen.


Du Weib bist Schale nur und Spiegel
Der Taten, die mein Hirn erzeugt,
Denn nur durch meines Kopfes Tiegel
Das All nach Immer-Formung keucht.
Ich bin der Mann, ich bin der Wille,
Und du bist Weib und bist die Stille –
Du bist die Ader, bist die Stirn,
Doch ich bin Blut und heißes Hirn,
Ich bin der Keim in deinem Schoß:
Ich sprenge ihn ganz mitleidlos.
Doch:
Bin ich auch Schrei und du nur Kehle,
Bin ich Orkan und du nur Ruh:
So bist du Leib doch meiner Seele:
Und Mensch bin ich und Mensch bist du!
Und nur als Eins sind wir Vollendung:
So wächst in unserm Einen Schoß
Mein Schöpferdrang in Taten groß:
Und du bist Werk und Alles-Endung.


Sag ihm, daß unter all den Millionen
Von Bösen auch noch gute Menschen wohnen,
Die, schlecht und recht, das Eine sich erflehn,
Ringsum beglückt die ganze Welt zu sehn.


To nelidské, dost příští boj nás schvátí,
nač napřed komolit se? Zbabělci!


千尺丹厓削石屏
波光倒树碍云行
何当借我烟霞榻
卧听泉声看月明


A teď se zdá mi, anděle,
že ještě větší štěstí kdes,
než, oči pláčem zardělé,
když prvně jsi mi v náruč kles’:


boğuldular


戎马奔忙日易斜
风尘荏苒一长嗟
荒村寥落炊烟绝
愁听垂杨噪暮鸦


Erlebt stets die Realität,
Heiß wie der Topf am Feuer steht.


ANA MARIA NÃO PENSA
ANASTÁCIA SONHA SEMPR
Serena calma de poeta


un lugar
no digo un espacio
hablo de
         qué
hablo de lo que no es
hablo de lo que conozco
no el tiempo
sólo todos los instantes
no el amor
no
  sí
no
un lugar de ausencia
un hilo de miserable unión


Werfft weg mit mir der Götter meng
Und all verbotenes gepräng,
Um überall nach Gottesweisen
Gott Vatern, Sohn und Geist zupreisen!


Oh! vroucí lásky blaženosť
Se líbá s dětským věkem:
Těch nejsladších to snů je sen
Ozářen bájí vděkem.


Packt euch erst, ihr Laster-seuchen
Zu der Mörderischen Schaar!
Geht, Ihr grawsame Gefahr!
Wolt ihr nicht? Ihr müsset weichen!
Dieses Haus sol meinem Leben,
Christo, einig seyn ergeben.


Szem-meredve tekintett le
Ínsége örvényébe,
Mint egy volkán hajborzasztó
Kiégett üregébe. -
Ha egy imily pillanatban,
A szívbe, mely így érez,
Egy valaki kését döfi, -
A gyilkos jóltévő lesz.


Y allá, donde la tierra se le aduna,
Ensoñará la playa con la luna,
Y ya nada tendrá más que el deseo,
Pues la luna será otro mausoleo.
En vano querrá el bloque mover bocas
Para tragar los hombres, y las rocas
Oír sobre ellas el horrendo grito
Del náufrago clamando al infinito:
Ya nada quedará; de polo a polo
Lo habrá barrido todo un viento solo:
Voluptuosas moradas de latinos
Y míseros refugios de beduinos;
Oscuras cuevas de los esquimales
Y finas y lujosas catedrales;
Y negros, y amarillos y cobrizos,
Y blancos y malayos y mestizos
Se mirarán entonces bajo tierra
Pidiéndose perdón por tanta guerra.
De las manos tomados, la redonda
Tierra, circundarán en una ronda.
Y gemirán en coro de lamentos:
¡Oh cuántos vanos, torpes sufrimientos!
—La tierra era un jardín lleno de rosas
Y lleno de ciudades primorosas;
—Se recostaban sobre ríos unas,
Otras sobre los bosques y lagunas.
—Entre ellas se tendían finos rieles,
Que eran a modo de esperanzas fieles,
—Y florecía el campo, y todo era
Risueño y fresco como una pradera;
—Y en vez de comprender, puñal en mano
Estábamos, hermano contra hermano;
—Calumniábanse entre ellas las mujeres
Y poblaban el mundo mercaderes;
—Íbamos todos contra el que era bueno
A cargarlo de lodo y de veneno...
—Y ahora, blancos huesos, la redonda
Tierra rodeamos en hermana ronda.
—Y de la humana, nuestra llamarada,
¡Sobre la tierra en pie no queda nada!
            *  *  *
Pero quién sabe si una estatua muda
De pie no quede aún sola y desnuda.
Y así, surcando por las sombras, sea
El último refugio de la idea.
El último refugio de la forma
Que quiso definir de Dios la norma
Y que, aplastada por su sutileza,
Sin entenderla, dio con la belleza.
Y alguna dulce, cariñosa estrella,
Preguntará tal vez: ¿Quién es aquélla?
¿Quién es esa mujer que así se atreve,
Sola, en el mundo muerto que se mueve?
Y la amará por celestial instinto
Hasta que caiga al fin desde su plinto.
Y acaso un día, por piedad sin nombre
Hacia esta pobre tierra y hacia el hombre,
La luz de un sol que viaje pasajero
Vuelva a incendiarla en su fulgor primero,
Y le insinúe: Oh fatigada esfera:
¡Sueña un momento con la primavera!
—Absórbeme un instante: soy el alma
Universal que muda y no se calma...
¡Cómo se moverán bajo la tierra
Aquellos muertos que su seno encierra!
¡Cómo pujando hacia la luz divina
Querrán volar al que los ilumina!
Mas será en vano que los muertos ojos
Pretendan alcanzar los rayos rojos.
¡En vano! ¡En vano!... ¡Demasiado espesas
Serán las capas, ay, sobre sus huesas!...
Amontonados todos y vencidos,
Ya no podrán dejar los viejos nidos,
Y al llamado del astro pasajero,
Ningún hombre podrá gritar: ¡Yo quiero!...


Sóbrale tanto cuanto falta a Roma;
y no nos puede ver, porque le vimos:
lo que fue esconde; lo que usurpa asoma.


Auf Trümmern nur versunkner Heiligthümer,
Im Sturz der Zeiten, namenlos?
So wie in Tagesneig' ein Moderwölkchen
Im fernen grauen Ost.


Értek vala éjszakára
Kur vizének a partjára;
Folyóvíznek partja mellett
Paripájok jól legelhet.


知稼堂中一味闲
卷帘终日卧看山
虽无微禄供贫病
幸有新诗伴往还


Kdo? jenž tu nedá pokoje?
Mluv, ať je tady bez boje!
Ha, kdo to? – Stínové,
Jež činí zvonové;
A sova z díry holotá;
Tak mysl v strachu drkotá,
My staří troupové!


Die Geister woll'n die lichte Nacht gewinnen,
Und sänft'gen sich in tausendfach Gestalten,
Im reinen Zorn glänzt oft das Liebesfeuer.


Zmizel anděl. Jan se vzbudí,
zírá v touze ku blankytu,
kde se leskne mocná duha
jako svatý prapor český,
jasný, pyšný, neskloněný,
vítěz hrobů, smrti král.


C'est Strasbourg calme sous les bombes
Qui chaque jour ouvrant des tombes,
Passent foudroyantes dans l'air ;
Noble cité qui se résigne
À la mort, et veut rester digne
De ses fils, Ulrich et Kléber !


A szem, melyet én szerettem,
Mely szivembe tőrt vete,
Nem volt sem világos égszín,
Sem borongó fekete.
Nyájasabb a feketénél,
Gyenge kéknél tüzesebb,
Gyorsabb ennél, hívebb annál;
Andalítóbb s csendesebb.


Cotali esser dovean que duo ladroni
che Rinaldo caccio da la donzella
da lor condotta in quei scurivalloni
perche non se ne udisse piu novella
io lasciai ch ella render le cagioni
sapparecchiava di sua sorte fella
al Paladin: che le fu buono amico
hor seguendo lhistoria cosi dico


Darein ist ganz mein Geist versenkt,
Der, ohne zu beachten,
Was hier die Menschen thun, nur denkt,
Was dort die Menschen dachten.


l'armonia, Delia, in pianto si converse,
ch'arder fea il mondo d'onorato zelo,
coprì di nubi i suoi tanti occhi il cielo,
che i tuoi veder già spenti non sofferse.


Schmerzen, klein und groß,
Ziehet endlich aus,
Nicht der Dichtung Los
Ziemet Weh und Graus.


笔端春草已如生
点缀虫沙更未停
浅著鹅黄作蝴蝶
深将猩血染蜻蜓


Was ist ein weiblich Reim? Den Weibern reimt sich wol
Ein Reim, der langer mehr als kurtzer Glieder voll.


Ojos dulces y claros, de gracia peregrina,
Más bellos que los ojos cantados por Cetina,
Ojos dulces y claros, de gracia peregrina;
Mano exangüe y sedeña, mano sedeña y breve,
Donde duerme la casta blancura de la nieve,
Mano exangüe y sedeña, mano sedeña y breve;
Labios rojos cual pétalos de rosa purpurina,
Labios rojos que un claro resplandor ilumina,
Labios rojos cual pétalos de rosa purpurina;
Ojos que sois fanales en mi noche, ojos claros,
Labios rojos y manos cual mármoles de Paros,
Dejadme de rodillas y en éxtasis besaros.


Rache! Dort auf Meeres Sand
Nordens Deutsche! Vaterland
Athmet Rache! Väterblut,
Ha, die schwarze große Fluth


desem ki vakitlerden bir nisan akşamıdır,


لِمَن طَلَلٌ موحِشٌ أَقفَرا
فَأَصبَحَ مَعروفُهُ مُنكَرا
وَلَو أَنَّهُ يَستَطيعُ الجَوا
بَ لَأَخُبرَ إِذ سيلَ أَن يُخبِرا
وَلَكِنَّهُ غَيَّرَتهُ الصَبا
فَأَمسَت مَعالِمُهُ دُثَّرا
وَكُلُّ مُسِفٍّ لَهُ هَيدَبٌ
إِذا ما حَدا رَعدُهُ أَمطَرا
وَقَد كُنتُ أَلقى بِهِ شادِناً
قَطوفَ الخُطى ناعِماً أَحوَرا
أَسِيلَ المُحَيّا هَضيمَ الحَشا
كَشَمسِ الضُحى واضِحاً أَزهَرا
أَقولُ لِمَن لامَ في حُبِّها
أَرى لَكَ في الرَأيِ أَن تُقصِرا
فَلَستُ مُطاعاً فَلا تَلحَني
وَلَيسَت بِأَهلٍ لِأَن تُهجَرا
فَكَم مِن أَخٍ لامَ في حُبِّها
فَأَقصَرَ مِن قَبلِ أَن أُقصِرا


V tom člun se objevil na řece maně,
v něm bílý chlap! – v tom blesk, a slyšet ránu,
a vzkřik! – a dítě svalilo se v stranu,
– však také člun se začal klonit k straně.


Die gleich sammt der gotlosen Rott
verachten mit der that nur Got,
Vnnd wünschen jhn vergeblich ding
die vor Got seind geacht gering.


The raven plumes his jetty wing
To please his croaking paramour;
The larks responsive ditties sing,
And tell their passion as they soar.


Und höre, höre zuletzt,
Dort liegt, da drinnen im Schrein,
Ein Tuch mit Blute genetzt,
Das legte ich heimlich hinein.
Er ritzte sich nur an der Schneide,
Als Beeren vom Strauch er mir hieb,
Nun hab' ich sie alle beide,
Sein Blut und meine brennende Lieb'.


Allein zu stammelnd war und allzu wirr
Sein Unterricht und zu versteh'n zu schwer;


Troverà pace il cor lasso e meschino,
Hor sì dubioso, che più che ombra o fumi
Non sia il sperar suo van, per cui consumi
Convien la vita drieto al suo camino;


Ma nella sala del bell'Aldo intanto
Lorma sedeasi d'una quercia al lume.
Scendea la notte; Aldo non torna, è mesto
Il cor di Lorma. O cacciator di Cona,
Che si trattien? pur di tornar giurasti.
Fa sì lungi il cervetto? oppure il vento
Ti freme intorno su i deserti piani?
Sono in suolo stranier: che più mi resta
Fuorch'Aldo mio? vien da' tuoi colli, o caro,
Vientene a Lorma tua. Gli occhi alla porta
Volti le stanno: al susurrar del vento
Tende l'orecchio; il calpestio lo crede
Del suo diletto, le si sparge in volto
Subita gioia: ma ritorna tosto
Sul volto il duol, come vapor sottile
Sulla candida Luna. Amor mio dolce,
Né torni ancor? voglio veder la faccia
Della rupe, e dell'onde. In oriente
Splende la Luna, placido sorride
Il sen del lago. E quando i cani suoi
Vedrò tornarne dalla caccia? e quando
Udrò da lungi a me volar sul vento
La voce sua? vien da' tuoi colli, o caro,
A Lorma tua, che ti sospira e chiama.


Sogleich vernahm den Trauerton
Fürst Sanherib, sein Vetter, –
Zu Assur hat er seinen Thron
Und ehret fremde Götter.
Die Balle Lüge kommt so recht
Zustatten meinem Götzenknecht.


Heil dir lächelnder May,
Blumenschöpfer,
Herzenfeßler,
Wecker des Vergnügens,
Heil dir lächelnder Blüthenmond!


Du duftest Balsam, wie mit der Abendluft
Der Würze Blume von dem Gestade dampft,
Dass selbst der Krämer die Gerüche
Athmender trinkt, und nur gleitend fortschift.


لَقَد مَنَعَت مَعروفَها أُمُّ جَعفَرٍ
وَإِنّي إِلى مَعروفِها لَفَقيرُ
وَقَد أَنكَرَت بَعدَ اعتِرافٍ زِيارَتي
وَقَد وَغِرَت فيها عَليَّ صُدورُ
أَدورُ وَلَولا أَن أَرى أُمَّ جَعفَرٍ
بِأَبياتِكُم ما دُرتُ حَيثُ أَدورُ
أَزورُ البُيوتَ اللاصِقاتِ بِبَيتِها
وَقَلبي إِلى البَيتِ الَّذي لا أَزورُ
وَما كُنتُ زَوّاراً وَلكِنَّ ذا الهَوى
إِذا لَم يُزَر لا بُدَّ أَن سَيَزورُ
أَزورُ عَلى أَن لَستُ أَنفَكُّ كُلَّما
أَتَيتُ عَدُوّاً بِالبَنانِ يُشيرُ


Klaget ihn, den guten Hainenwandler,
Espenwipfel! Wieget
Eure lauen Flügel, Sommerlüftchen,
An dem frommen Hügel!


„A co teď? Co si nyní počnem?“
víc zamudroval, nežli ptal se,
když básník všecko vypověděl.


Rozmarný zlatník, listy vytepal
ze zlata, bronzu, ze zamžené mědi,
je do trav rozhodil a větrům, dětem dal,
k hrám jejich zasněn hledí.


珍木千章与世殊
瑶花一半近精庐
方今金马多才隽
好向名山结隐居


Denn du, alter treuer Gott,
Alter lieber deutscher Gott,
Hast mit Männern und mit Rossen
Über mich dich ausgegossen,
Mich in Staub getreten sehr,
Und ich bin kein Freier mehr.


望断碧云无白衣
一春长是独醒时
烦君卷舌东风里
休劝饥人食肉糜


So manch Erinnern? Wenn die Schatten steigen
Aus ihrer Gruft, wird sie's nicht traurig machen?
Da sah ich grüßend dein Gesicht sich neigen,


Keck wirft sich hinein in die gaffende Menge
Der Fackeln rother lodernder Schein,
Musik erbraust in das dunkle Gedränge
Und Rossewiehern hintendrein.
Halloh! Du fürstliche Augenweide,
Du trunkene, du elegante Welt,
Vorübersaus in Pelz und in Seide,
Und spotte der Kälte, die – frisch erhält!


i v té bídě, zřejmé jasně,
kyne možnost ta a ta:
Piš si román, piš si básně –
ale nepiš dramata!


Aj tu tvář jí zahořela,
Tys to viděl, měsíčku!
A tu, odemne co měla –
Roztrhala kytičku.


Man liest zu Hause meine Bücher,
Und mancher freut sich meiner Schrift.
Mich decken schon die schwarzen Tücher,
Und meine Lippen speien Gift.


Manche liegen immer mit schweren Gliedern
Bei den Wurzeln des verworrenen Lebens,
Andern sind die Stühle gerichtet
Bei den Sibyllen, den Königinnen,
Und da sitzen sie wie zu Hause,
Leichten Hauptes und leichter Hände.


Ya besando unas manos cristalinas,
Ya anudándome a un blanco y liso cuello,
Ya esparciendo por él aquel cabello
Que Amor sacó entre el oro de sus minas,
Ya quebrando en aquellas perlas finas
Palabras dulces mil sin merecello,
Ya cogiendo de cada labio bello
Purpúreas rosas sin temor de espinas,
Estaba, oh claro Sol invidïoso,
Cuando tu luz, hiriéndome los ojos,
Mató mi gloria y acabó mi suerte.
Si el cielo ya no es menos poderoso,
Por que no den los tuyos más enojos,
Rayos, como a tu hijo, te den muerte.


breve equipaje


Die Gottheit, der dein Wesen ganz zu eigen,
zu Leben ward sie dir aus leerem Klang;
in deiner Seele wurde zu Gesang,
was andre ehren als das große Schweigen.


谁云学宦不同源
人镜风流百世存
想见当年临案牍
必无书限误成根


I přijde nepřítel a ocelovou pěstí
jak volky zapřáhne nás do jha potupného.
Jsme bez vzdoru a sil, jsme churavou jen klestí,
jež mimo minulost víc nemá praničeho.


  Булгарину {1}
Мстислав, сын Владимира Великого, был удельный князь Тмутаракански Столица сего княжества, Тмутаракань (древняя Таматарха), находилась на острове Тамани, который образуют рукава реки Кубани при впадении ее в Азовское мор В соседстве жили косоги, племя горских черкесо В 1022 году Мстислав объявил им войн Князь Косожский, Редедя, крепкотелый великан, по обычаю богатырских времен предложил ему решить распрю единоборство Мстислав согласилс Произошел бой: Тмутараканский князь поверг врага и умертвил ег Косоги признали себя данниками Мстислав Он умер около 1036 год Летописи называют его УдалыКак тучи, с гор текли косоги;
Навстречу им Мстислав летеСтенал поморья брег пологий,
И в поле гул глухой гремеУж звук трубы на поле брани
Сзывал храбрейших из полков;
Уж храбрый князь Тмутаракани
Кипел ударить на врагоВдруг, кожею покрыт медведя,
10 От вражьих отделясь дружин,
Явился с палицей Редедя,
Племен косожских властелиОн к войску шел, как в океане
Валится в бурю черный вал,
И стал, как сосна, на кургане
И громогласно провещал:
«Почто кровавых битв упорством
Губить и войско и народ?
Решим войну единоборством:
20 Пускай за всех один падет!
Иди, Мстислав, сразись со мною:
И кто в сей битве победит,
Тому владеть врага страною
Или отдать ее на щит!»
«Готов!» — князь русский восклицает
И, грозный, стал перед бойцом,
С коня — и на курган взлетает
Удалый ясным соколоСошлись, схватились, в бой вступил30 Могущ и князь и великан!
Друг друга стиснули, сдавили;
Трещат… колеблется курган!Стоят — и миг счастливый ловят;
Как вихрь крутятся… прах летит…
Погибель, падая, готовят,
И каждый яростью кипит…
Хранят молчание два строя,
Но души воинов в очах:
Смотря по переменам боя,
40 В них блещет радость или страТо русский хочет славить бога,
Простерши длани к небесам;
То вдруг слышна мольба косога:
«О! помоги, всевышний, нам!»
И вот князья, напрягши силы,
Друг друга ломят, льется пот…
На них, как верви, вздулись жилы;
Колеблется и сей и тот…
Глаза, налившись кровью, блещут,
50 Колена крепкие дрожат,
И мышцы сильные трепещут,
И искры сыплются от лат…
Но вот Мстислав изнемогает —
Он падает! конец борьбе…
«Святая дева! — восклицает: —
Я храм сооружу тебе!»
И сила дивная мгновенно
Влилася в князя… он восстал,
Рванулся бурей разъяренной,
60 И новый Голиаф упал!
Упал — и стал курган горою…
Мстислав широкий меч извлек
И, придавив врага пятою,
Главу огромную отсе


Sie riefs mit bangem sehnen
Vom Felsen wo sie saß,
Und weinte helle Thränen,
Ihr Busentuch ward naß.
Da trieb die Woge schäumend
Den kalten Leichnam her:
Sie starrt ihn an wie träumend,
Erblasst und sank ins Meer.


Da steh' ich nun am öden Strand
Und schaue, wie im Traum,
Hier von des Ufers schmalem Rand
Nach jener Küste Saum.
Und Thränen drängen brennend sich
Mir in den starren Blick,
Ein Räthsel ist der Himmel mir,
Ein Räthsel mein Geschick!


Je Kristus, jenž dlaň natahuje,
z těch zraků On to vyhlíží;
z těch slov On sám to vykřikuje,
jak jde tu kříže pod tíží.


hle, trochu ducha přece jenom
se v tobě nějak nastřádá...
a náhle začneš kritisovat –
A to je celá paráda.


Přijal Miloš dárek, přijal, s koně
povděčně zaň uklonil se dárci, –
a hle, již tu mladší z doževiců
se srdečnou se mu blíží řečí,
damašenku přináší mu šavli,
– bůh sám ví, co dáno za ni peněz! –
junácká jí opáše mu bedra.
„Nos ji,“ praví, „slávy jí si dobuď!“


Ha reményid árbocát
Sors viszálya széttöré
Nézz a csillagok köré:
Ők lesznek vezéreid,
Ha szivedben él a hit.


So thöricht sind doch nicht Madrit,
Nicht Stambols Reich, nicht die Sarmaten;
Venedig macht kein Spielwerk mit,
So bunt es in Paris der Stutzerzunft gerathen.
Nur du schämst dich der deutschen Tracht,
Und hast dir eine Kunst erdacht,
Wie Proteus, tausendfach dein Ansehn zu verwandeln.
Auch deutsche Nahrung schmeckt dir nicht;
Du mußt manch ekelhaft Gerücht
Mit lüsternem Geschmack nach fremdem Gaum erhandeln.
Wo pflegt die laute Nachtigall
Des Guckucks Sylben nachzuäffen?
Wo sucht durch ihrer Kehle Schall
Die Lerche das Geplerr des Wachtelvolks zu treffen?
Die Schwalbe singt, die Taube girrt:
Und beyder Ton wird nie verwirrt,
Wenn gleich der Frösche Heer in lauen Sümpfen kröchzet.
Das deutsche Volk vergeht sich nur;
Indem es wider die Natur
Die eigne Mundart haßt, nach fremden Sprachen lechzet.


Plus s’exaspérera mon horreur de la nuit
Et du front qui se ride et de l’heure qui fuit.


Mein treues Artlich-seyn/ mein angenehmer Schertz/
Erwarb des Herren Gunst/ gewann der Franen Hertz.
Wird Heucheley und List zu Hofe sonst getrieben/
Ich bin stets ohne Fleck/ wie ohne Galle/ blieben.


si nunca en vuestra cima y pura fuente
de oír se deja mi dolor crecido,
y si por el camino que han seguido
otros, su afán llorando, voy presente,


Jeť sláva jako ono víno z pekla,
jež Mefisto dal z Auerbacha sklepu
pít chásce zpité z pekelného čepu
a jehož kapka vzplála, sotva stekla.


Er hat erweckt den Sophokles,
Erweckt den Euripides,
Und möchte jetzt, zu aller Schrecken,
Den Herren Christus auch erwecken.


Tra le purpuree rose, e bianchi gigli,
che tepida aura freschi ogn hora serba
sicuri se ne gian Lepri, et Conigli,
et Cervi, con la fronte alta et superba
senza temer che alcun li fera, o pigli
pascano, o stiansi rominando l herba
saltano i Daini, et Capri isnelli et destri
che sono in copia, in quei luochi campestri


i kletby Kaina, jejž hřích světem honil,
pláč lidstva před potopou na útěku,
čím v slunce vzchodu Memnon v poušti zvonil;


In königlicher Weisheit unterwiesen,
Zu Kriegestugenden erhitzt,
Sind beide hoher Hymnen werth. – Bald singe diesen,
O Muse! jenen itzt.


Vše ve směs podivnou kol spolu splývá,
jak by tam skonával sbor květův uvadlý;
ta vůně je jak víno omamivá,
že v náruč snění vábnou upadá duch mdlý...


e o povo?


Waß man alhier auf Erden
Im Glauben guhtes thut,
Sol ja vergolten werden;
Nun aber wird das Guht'
Hier selten angesehen
Mit einem GnadenLohn:
So muß es ja geschehen
Für Gottes FreüdenThron.


Wasser fallen um zu springen,
Um zu klingen um zu singen
Schweig' ich stille, denn zu sagen
Wäre wagen und entsagen.


Dir flimmert Gleich Gestirnen
Der Blumen bunter Glanz,
An unsern nackten Stirnen
Klebt ein verstäubter Kranz.


Alma que a ratos suelta mariposas
A campo abierto, sin fijar distancia,
Y les dice: libad sobre las cosas.
Alma que ha de morir de una fragancia
De un suspiro, de un verso en que se ruega,
Sin perder, a poderlo, su elegancia.
Alma que nada sabe y todo niega
Y negando lo bueno el bien propicia
Porque es negando como más se entrega.
Alma que suele haber como delicia
Palpar las almas, despreciar la huella,
Y sentir en la mano una caricia.
Alma que siempre disconforme de ella,
Como los vientos vaga, corre y gira;
Alma que sangra y sin cesar delira
Por ser el buque en marcha de la estrella.


撚断吟须字未安
短歌聊尔代长叹
春风座上无边景
漫道儒官是冷官


Knížata bratří! k čemu čas promrhajíce
Budeme mrtviti ctnost, jenž plamenem hoří?
Zchopme se v boj, jak mužové neustupní
Zdrážděme na sebe vztek vší hrdosti lidské,
Zbořme y nevěry trůn. Zde Zulima s synem.
Křesťane! rcy: proč nemstíš Krystovy slávy?
Zemřeli žena, y sultán zahyne hanbou.


Zwen kaufleut kamen auf sein schloß,
den wart genumen gelt und roß,
die klagten iren kumer groß:
Das hetten getan seine knecht,
sie hetens gruntlich augespecht,
sagten im all warzeichen recht.
Der edelman
sprach: »lat verstan,
hett ir die guten röck auch an,
da euch mein knecht beraubet han?«


Cesen lamentos ya, pues su violencia
sólo fue amago, en trueno escandaloso,
porque topó del golpe lo furioso,
en el Laurel Augusto resistencia


Also entrückt der vaterländschen Erde,
Verpflanztest du, was so versprechend schien,
Hin, wo im Treibhaus am geheizten Herde
Und unter Glas sie bleiche Pflanzen ziehn.


Ejhle švihák, jenž se řečí lhavou
Na vlastence ráčil změniti;
Pudivětra lze vám spatřiti
Přes vrtkavost ducha pronikavou.


Ein Löwe schlummerte, die Sorge für sein Reich,
Und seiner Völker Ruh, ließ ihn nicht ruhig schlafen,
Er lag, wie auf den Sprung, gefaßt auf jeden Streich,
Die Feinde seines Reichs zu schrecken, und zu strafen.


Ueber Wiesen und Felder ein Knabe ging;
Kling-klang schlug ihm das Herz,
Es glänzt ihm am Finger von Golde ein Ring,
Kling-klang schlug ihm das Herz.
»Oh Wiesen, oh Felder,
Wie sind ihr schön!
Oh Berge, oh Wälder,
Wie seid ihr schön!
Wie bist du gut, wie bist du schön,
Du goldene Sonne in Himmelshöhn!«
Kling-klang schlug ihm das Herz.


Fiúk: Jertek ma, fiúk, valamennyien,
kik lakjátok erdős Phylakét
s nagy Démétér földjét, Pyrasost
s juhok anyját, a virágos Itónt,
tengeri Antrónt s füves Pteleost
a sokcsucsu Thessaliában.


Stolberg, über der Stadt am schiffbaren Busen der Ostsee,
Wo du, mich einst zur Seite der Braut im Schatten des Frühlings
Grüßend, des Liebenden Glück durch Freundschaft glücklicher machtest:
Kränzt den Bord, der vor Alters die höheren Fluten zurückzwang,
Hoch und verwachsen, ein Wald voll Kühlung und ahndender Schauer.
Allda ruht' ich vom sinnenden Gang', am beschatteten Bergquell,
Horchend der lockenden Wachtel im grünlichen Rauche der Ähren,
Und dem Wogengeräusch, und dem fernher säuselnden Südwind.
Über mir wehten mit änderndem Grün die verschlungenen Buchen;
Und es strahlte verstohlen ein flüchtiger Schimmer der Sonne,
Jetzt auf den finstern Quell, und jetzt auf die blinkende Stechpalm',
Jetzo mir blendend aufs Lied des grauen ionischen Sängers.
Aber mit Einmal, siehe! da leuchtet' es: Hain und Gefilde
Schwanden in Licht; es erscholl, wie von tausend Nachtigallchören;
Und ein Gedüft, wie der Rosen, doch duftender, atmete ringsum.
Und nun trat aus dem Licht ein Unsterblicher: seine Gestalt war
Morgenglanz, sein Gewand ein feurigwallender Nordschein.
Zitternd verhüllt' ich mein Antlitz; allein der Unsterbliche nahm mich
Sanft bei der Hand, und Wonne durchschauerte meine Gebeine.
Und er begann zu reden, und sprach mit melodischer Stimme:


ذاتٌ تبدَّت في بديع حُلاها
مخفية عمن يكون سواها
وحياةِ من بجمالها نتباهى
إن التي ملأ الوجود هواها
أصبحت مشغوفاً بمن سوّاها
هي ذات وجه تنجلي في حضرةٍ
للعاشقين بها الهيام بنظرةٍ
قال الحجى لا بد لي من نفرةٍ
فلقد تجلت لي بأحسن صورةٍ
فيها ولم يكن الوجود سواها
أنا لم أزل بين الورى أزهو بها
وأمد باعي في تناول قربها
وأقول مع سكرى بخمرة حبها
من أعجب الأشياء محو محبها
عند الشهود بعرشها وعماها
ذاتي التي هي في الوجود جديدةٌ
كم مغرم أشقته وهي سعيدةٌ
إني أنا حلل لها معدودةٌ
لطفت عن التشبيه فهي فريدةٌ
فيما جلته لنا وفي معناها
يا للهوى من غادة بدويةٍ
حضرية وهي التي في خفيةٍ
حرنا فلم نرها بغير منيةٍ
مع أنها في صورة جسديةٍ
وتَعُزُّ أن تُعْزَى لمن أبداها
نحن الشخوص نلوح في مرآتها
وهي الوجود لنا بحسن صفاتها
أواه واويلاه من فتكاتها
حجبت بصورتها حقيقة ذاتها
فمماتها في صورها محياها


Plesavě i smutně plovou,
Jak dá život, slasť či žal,
Kletbou ale osudovou
Mluvný zvuk se jim nedal.


Ze života radost hlásati mám tobě,
abys ocenit moh’ různý zjevů tvar,
koloběh ten věčný v roku každé době,
v žilách země spící odvěkých sil var.


Hin am Meere, wo, nach verschwundner Heitre,
Stürme brausen, verweht der Nothschrey jammert,
Bis die Lasten der Lotse
Zählt, die Leichen nicht mit!


خَليلَيَّ هَذا رُبعُ عَزَّةَ فَاِعقِلا
قلوصَيكُما ثُمَّ اِبكِيا حَيثُ حَلَّتِ
وَمُسّا تُرابًا كَانَ قَد مَسَّ جِلدَها
وَبيتا وَظِلاَ حَيثُ باتَت وَظَلَّتِ
وَلا تَيأَسا أَن يَمحُوَ اللهُ عَنكُما
ذُنوبًا إِذا صَلَّيتُما حَيثُ صَلَّتِ
وما منت أَدري قَبلَ عَزَّةَ ما البُكا
وَلا مُوجِعاتِ القَلبِ حَتَّى تَوَلَّتِ
وَما أَنصَفَت أَما النِساءُ فَبَغَّضَت
إِلينا وَأَمَّا بِالنَوالِ فَضَنَّتِ
فَقَد حَلَفَت جَهدًا بِما نَحَرَت لَهُ
قُرَيشٌ غَداةَ المَأزَمينِ وَصَلّتِ
أُناديكَ ما حَجَّ الحَجِيجُ وَكَبَّرَت
بِفَيفاء آل رُفقَةٌ وَأَهَلَّتِ
وَما كَبَّرَت مِن فَوقِ رُكبةَ رُفقةٌ
وَمِن ذي غَزال أَشعَرَت وَاِستَهَلَّتِ
وَكانَت لِقَطعِ الحَبلِ بَيني وَبَينَها
كَناذِرَةٍ نَذرًا وَفَت فَأَحَلَّتِ
فَقُلتُ لَها يا عَزَّ كُلُّ مُصيبَةٍ
إِذا وُطِّنَت يَومًا لَها النَفسُ ذلَّتِ
وَلَم يَلقَ إِنسانٌ مِنَ الحُبَّ مَيعَةً
تَعُمُّ وَلا عَمياءَ إِلّا تَجَلَّتِ
فَإِنَ سَأَلَ الواشُونَ فِيمَ صَرَمتُها
فَقُل نَفس حُر ّسُلِّيَت فَتَسَلَّتِ
كَأَنّي أُنادِي صَخرَةً حِينَ أَعرَضَت
مِن الصُمِّ لو تَمشي بِها العُصمُ زَلَّتِ
صَفوحٌ فَما تَلقاكَ إِلَّا بخيلَةً
فَمَن مَلَّ مِنها ذَلِكِ الوَصلَ مَلَّتِ
أَباحَت حِمًى لَم يَرعَهُ الناسُ قَبلَها
وَحَلَّت تِلاعًا لَم تَكُن قَبلُ حُلَّتِ
فَلَيتَ قَلوصي عِندَ عَزَّةَ قُيِّدَت
بِحَبلٍ ضَعيفٍ غُرَّ مِنها فَضَلَّتِ
وَغودِرَ في الحَيِّ المُقيمينَ رَحلُها
وَكانَ لَها باغٍ سِوايَ فَبَلَّتِ
وَكُنت كَذي رِجلَينِ رِجلٍ صَحيحَةٍ
وَرِجلٍ رَمى فيها الزَمانُ فَشلَّتِ
وَكُنتُ كَذاتِ الظَلعِ لَمّا تَحامَلَت
عَلى ظَلعِها بَعدَ العِثارِ اِستَقَلَّتِ
أُريدُ الثَوَاءَ عِندَها وَأَظُنُّها
إِذا ما أَطَلنا عِندَها المُكثَ مَلَّتِ
يُكَلِّفُها الخَنزيرُ شَتمي وَما بِها
هَواني وَلَكِن لِلمَلِيكِ اِستَذَلَّتِ
هَنيئًا مَرِيئًا غَيرَ داءٍ مُخامِرٍ
لِعَزَّةَ مِن أَعراضِنا ما اِستَحَلَّتِ
وَوَالله ما قارَبت إِلا تَباعَدَت
بِصَرمٍ وَلا أَكثَرتُ إِلّا أقلّت
وَلي زَفراتٌ لَو يَدُمنَ قَتَلنَنَي
تَوالي الَّتي تَأتي المُنى قَد تَوَلَّتِ
وَكُنّا سَلَكنا في صَعودٍ مِنَ الهوى
فَلَمّا تَوَافَينا ثَبَت وَزَلَّتِ
وَكُنّا عَقَدنا عُقدَةَ الوَصلِ بَينَنا
فَلمّا تَواثَقنا شَدَدتُ وَحَلَّتِ
فَإِن تَكُنِ العُتبى فَأَهلًا وَمَرحَبًا
وَحُقَّت لَها العُتبَى لَدينا وَقَلَتِ
وَإِن تَكُنِ الأُخرى فَإِنَ وَراءَنا
بِلادًا إِذا كَلَّفتُها العيسَ كَلَّتِ
خَليلَيَّ إِن الحاجِبِيَّةَ طَلَّحَت
قَلوصَيكُما وَناقَتي قَد أَكَلَّتِ
فَلا يَبعُدَن وَصلٌ لِعَزَّةَ أَصبَحَت
بِعَاقِبَةٍ أَسبابُهُ قَد تَوَلَّتِ
أَسِيئي بِنا أَو أَحسِني لا مَلومَةً
لَدِينا وَلا مَقلِيةً إِن تَقَلَّت
وَلَكِن أَنيلي وَاِذكُري مِن مَودَةٍ
لَنا خُلَّةً كَانَت لَدَيكُم فَضَلَّتِ
وَإِنّي وَإِن صَدَّت لَمُثنٍ وَصادِقٌ
عَلَيها بِما كانَت إِلَينا أَزَلَّتِ
فَما أَنا بِالدَاعي لَعَزَّةَ بِالرَدى
وَلا شامِتٍ إِن نَعلُ عَزَّةَ زَلَّتِ
فَلا يَحسَبِ الواشُونَ أَنَّ صَبابَتي
بِعَزَّةَ كَانَت غَمرَةً فَتَجَلَّتِ
فاَصبَحتُ قَد أَبلَلتُ مِن دَنَفٍ بها
كَما أُدنِفَت هَيماءُ ثُمَّ اِستَبَلَّتِ
فَوَالله ثُمَّ الله لا حَلَّ بَعدها
وَلاقَبلَها مِن خُلَّةٍ حَيثُ حَلَّتِ
وَما مَرَّ مِن يَومٍ عَلَيَّ كيومِها
وَإِن عَظُمَت أَيامُ أُخرى وَجَلَّتِ
وَحَلَّت بِأَعلى شاهِقٍ مِن قُؤادِهِ
فَلا القَلبُ يَسلاها وَلا النَّفسُ مَلَّتِ
فَوا عَجَبًا لِلقَلبِ كَيفَ اِعتِرافُهُ
وَلِلنَفسِ لَمّا وُطِّنَت فَاِطمَأَنَّتِ
وَإِنّي وَتَهيامي بِعَزَّةَ بَعدَما
تَخّلَّيتُ مِمّا بَينَنا وَتَخَلَّتِ
لَكَالمُرتَجي ظِلَّ الغَمامَةِ كُلَّما
تَبَوَّأَ مِنها لِلمَقيلِ اِضمَحَلَّتِ
كَأَنّي وَإِيّاها سَحابَةُ مُمحِلٍ
رَجاها فَلَمّا جاوزَتهُ اِستَهَلَّتِ


Wacht, denn da ist nichts zu scherzen.
Seid viel lieber klug als kalt.
Zittert stets für eure Herzen.
Hat man einmal diese Herzen,
Ha, das andre hat man bald!


Ach Todten! ach was lern ich hier!
Was bin ich/ vnd was werd ich werden!
Was fühl vnd trag ich doch an mir
Als leichten Staub vnd wenig Erden.
Wie lange wird mein Cörper stehn!
Wie bald werd ich die Jahre schlissen!
Wie bald die Welt zum Abscheid grüssen/
Vnd auß der Zeiten Schrancken gehn.


Indessen weil ich hier noch Stunden zählen soll/
So laß mich solche Zeit zu deinem Dienst anwenden;
Die Seele forder dann zu deinen sichern Händen/
Und laß den müden Leib im Grabe ruhen wohl.


ولمّا أَردت طروقَ الفتاةِ
وصاحبني صاحبٌ لا يغارُ
صموتُ اللسان بعيد السّماعِ
فسرِّيَ مُكتَتَمٌ والجهارُ
وَضاق العناقُ فصار الرّداء
لها ملبساً ولباسي الخمارُ
وَما لفّنا كاِلتفافِ الغصونِ
جَميعاً هنالك إلّا الإزارُ
وطاب لنا بعد طولِ البعادِ
رُواء الحديث وذاك الجِوارُ
شَربتُ بريقَتها خَمرةً
ولكنّها خمرةٌ لا تُدارُ
كأنّ الظّلامَ بإشراق ما
أنالَتْ وأعطته منها نهارُ
وَأَثّر في جيدِها ساعدي
وأثّر في جانبيَّ السِّوارُ
فَلو صُبَّتِ الكأس ما بَيننا
لما خرجت من يدينا العُقارُ
وناب منابَ ليالٍ طوالٍ
تقصّر هذي الليالي القصارُ


kdyby s dravým násilnictvím
evropského pochopa
právě jako s násilnictvím
vesele byl zatočil,


Seid mir gegrüßet! Festliche Ewigkeit,
Ich fühl, ich fühl es, daß ich unsterblich bin.
Ihr Engel, ach! ihr Seher Gottes,
Lächelt mir euerm Freund entgegen!


Jsem v slunci, pevná zem, a do daleka
zřím ztráceti se tebe, duši svou.
Na chvíli chvil vždy svoji, břeh a řeka
na věky věků sobě cizí jsou.


Vigjátékot irál s szomorú a Músa felette:
Mást ütnél, s botorúl, kába, velődet ütöd.


Ott a fa s bokor nélkűli rónán
Áll a kis domb egyszerű jelével,
S te természet, elhagyottak gyáma,
Vadvirágok- s fűvekkel födéd el.


Sie nähren sich noch zur Stunde
Vom alten Ruhme mit List,
Der doch auf der Wasser Grunde
Schon lange versunken ist!


Mora, seine Geliebte.


– La beltà che tu vedi è ben da quella,
ma cresce poi c'a miglior loco sale,
se per gli occhi mortali all'alma corre.


Zum Schatten wandelt es das beste Leben,
Es hat den kühnsten Adler schon gelähmt,
Wenn sich die Kraft in ihrem vollsten Streben
Erzitternd der Natürlichkeit geschämt.
Wie die Natur in ihrer ew'gen Schöne,
In edler Nacktheit schimmert nur allein,
So mögen ihre Töchter auch und Söhne
Nicht fürchten, sinnlich, wie sie sind, zu sein.


Das war zur schimmernden Maienzeit,
da sang ich Lieder voll Lust und Leid:
des Waldquells Rauschen, der Vögel Singen,
in tönende Reime tät ich's bringen.


Ich war einmal ein Blütenast
In Edens schönster Laube,
Da hattest du auf mir die Rast
Gewählt als girrende Taube.


老农具榻茅茨底
准拟先生欲岸巾
笑道已呼儿贳酒
月明且不厌家贫


És hát a többiek?... a testvér-emberek,
E hányódó, törött vagy undok, kapzsi bárkák,
Kiket komisz vitorlák vagy bús vértengerek
Rettentő sodra visz: kalózok s könnyes árvák, -
Ó, a vér s könny modern özönvizébe vetve
Mily szörnyü sors a sok szegény emberhajóé:
Tán mind elpusztulunk, s nincs, nincs közöttünk egy se,
Kit boldog Ararát várhatna, tiszta Nóé.


Und bald mißt er ihre Bahnen,
Und sein Scharfblick irret nie.
Ihre Gänge durft' ich ahnen
Aber Er berechnet sie!


A já chci přece býti vesel,
mne smrt ni hřbitov neleká:
já stále robil milá lůžka
pro tichý spánek člověka.


Berlin im Dünkel der Hoheit,
In München malzhopfige Roheit,
In Wien bacchantische Nacktheit,
In Dresden die Abgeschmacktheit,
Des andern kein Wo und kein Wie:
Wohin mit der Poesie?


Kdo věří, bude spasen. Snad.
Jistější, jméno přeškrtat!


Treues Herz, das nimmer von mir läßt!
Meine Liebe, sagst du, sei dein Leben?
O so frag', ob ich sie Dir gegeben,
Diese Thräne, die mein Auge näßt,
Treues Herz, das nimmer von mir läßt!


LÀ-BAS, JE NE SAIS OÙ


A minha irmã Isabel


Ich seh' es, gantz erstaunt, in tiefster Ehrfurcht, an,
Und, ob den Inhalt gleich mein Geist nicht fassen kann:
So spür' ich doch, daß sie mich so zu dencken treibt:
So schreibt der Schöpfer, wenn Er schreibt.


Rotta è l' alta colonna e 'l verde lauro
che facean ombra al mio stanco pensero;
perduto ò quel che ritrovar non spero
dal borrea a l' austro, o dal mar indo al mauro.


Da Adam wacht und sucht, wo findet er ein Weib?
Da Adam liegt und schläft, gibt ihm ein Weib sein Leib.
Ein fromes Weib gibt Gott, die Vorsicht thut es nicht;
Rührt Gott das Hertze nicht, irrt Ohr, und fehlt Gesicht.


Harag lehűl, a gáncs megül,
A vállára vesz a vak tömeg,
Verseimet ha könyv nekül
Szavalja majd ifjú s öreg:


Itt nyugszom. Végre megnyugodtam.
Elszállt az álom és a láz.
Ma föld fölöttem, föld alattam,
és nem emel, és nem aláz.
Ma föld fölöttem, föld alattam,
koporsó kerít, néma ház.
Keserű lelkemet kiadtam
és nem boszant a léha gyász.


Und er sagt: ich bedauer' sie haben mein Salz
So ordentlich g'fressen, aber ich glaub als,
So Rindviecher und so Kälber
Gibt's als-einmal noch von sich selber.


Ifjú testét, ím, hozza ringatón,
Csipőire, szent áldozat-hozókra,
Irigy örömmel ragyog a szemem:
Itt egy leány s én tanítom a csókra.


A ráno vstaneš s těžkými údy,
jak dosud Tvůj život by orgií byl...
V snách perfidních příroda krotí v nás pudy
bestialní...


Am Morgenroth, im Lenz des süßen Lebens
Erwach' ich noch zu täglich neuem Glück;
Nie reizte mich ein holder Wunsch vergebens,
Und selten kam er reuend mir zurück.


Salicinina, salol, salicilato,
sub-sales salicílicas, succino,
solimán, sulfureto, santonino,
sulfaminol, sílicio, silicato;


„Igen, eloszlattad Akvilánál serged”
Veti Lajos vissza „miután szétvertek;
S szaladtál, hogy üszköt szórj ellenem ujra,
Hogy lángba borúljon lábam előtt Púlya.
Közelébb, hogy tőrbe csalnak, megizented:
Ki veté azt a tőrt? nem a te bérenced?...
De veled én hosszan mit feleselgetek:
Biráid előtt állsz: urak, itéljetek!”


List jitřní zřel jsem, jinou zeleň stromů,
lid nezkažený shonem, únavou.
Hluk práce denní nezněl ještě z domů
a život nebyl ještě popravou.


Já svůj klid si vybojuji,
ty si najdi štěstí ryzí –
s Bohem tedy, s Bohem navždy,
na věky jsme sobě cizí!


»Freude, schöner Götterfunken!«
Hallte herüber der klingende Sturm;
War kein Kirchenlied und kein Kriegslied,
Doch die Glocken schallten vom Turm.


Bez iluzí nemůžeš si
ani krk dát do smyčky.
S iluzemi přijdeš nejdál
do slepé jen uličky.


حادث في البحر ماذا
فيه يا ابن الباي قلتا
إنني قلت اقتباسا
مرج البحرين يلتاقيان


濯足双溪口
寻幽水竹村
淙淙斗门瀑
寒漱白云根


Doch getrost! Nun wirst du bald
Holden Heimatklängen lauschen.
Wieder wird der deutsche Wald
Kühl die Stirne dir umrauschen,
Wenn an des Benacus Strand
Alle Kreatur verschmachtet
Und die Luft, auch wenn es nachtet,
Nie sich kühlt vom Tagesbrand.


Aber Flüstern ringsum
Und in den Büschen ein schaurig Wehn
Und Stimmengesumm.


Da sprach zum Kind die reine Lilie,
Die nie vorher gesprochen hat,
Wach auf, wach auf zu mir Emilie,
Sing mit mir das Magnificat.
O Stern und Blume, Geist und Kleid,
Lieb, Leid, und Zeit und Ewigkeit.


Dammi, pietosa morte, a tempo aita:
Se mi fia del mio ben la via precisa,
Prima che parta il piè, parta la vita.


anzi meco mi glorio e Amor ringrazio,
e faccio cibo al cor de le mie pene,
vago di fin sì raro e sì felice.


Deito-me no meu corpo
E despeço-me de mim
Para me encontrar
No próximo olhar


A – hle! ke zvonu když dolez
Provazu se uchopil;
Červa v srdcy žeroucýho
V okamžení necýtil;
Aniž víc zvon taká slova
Nevydával ze sebe;
Zněl však, co hlas Cherubína,
Když se vracý do nebe. –


Brüder, küſſet ihn!
Denn die Jahre fliehn!
Einen Kuſs in Ehren
Kann euch niemand wehren!
Küſst ihn, Brüder, küſst,
Weil er kuſslich iſt!


¡Vaya un sermón el que hemos publicado!,
el fraile replicó: -Nuestra presencia
¡a cuánto pecador habrá angustiado!


Óh, kedves istenasszony! én is érted
Gyakorta mint sohajtozom,
Mert szívemet baráti módra érted,
Midőn veled gondolkozom.
Ártatlanúl kecsegtetel magadba,
Hív vagy, nem úgy, mint a mai
Színes világ barátai.


Finalment già nun duu no semm sposaa,
el divorzi pomm fall senza avvocatt,
chè i division tra nun hjn subet faa.


年来宦拙喜跻攀
门枕溪流四面山
时过邻僧话浮世
一轩长对此君闲


Pusztítja a phylloxera
A hegyet,
Itt bizony már szüretelni
Nem lehet.
Az ördög leszüretelte
Egészen:
A magyarnak, hejh szegénynek,
Többé bora sem lészen.


Ich muß die schnelle Zunge binden
Und was sie krümmt', nun machen schlecht,
Soll ich von Gott wahr'n Fried' befinden
Und soll mir immer werden recht.
(Aus dem Lateinischen I. Taulers)


يا مالك الرق ومن حقه
على الرعايا واجب مفترض
لم يمنع الخادم من قصده
سعياً إلى بابك غير المرض
إذا مرضنا وتخطتكم
عوائق الأيام فهو الغرض
لأنكم جوهر أيامنا
والناس فيها ما عداكم عرض


Ist es kein feiner Edelmann,
So mags ein Bauer seyn,
Giebt sich kein grosser Doctor an,
So mags ein Schuster seyn,
Hält mich ein Kauffmann nicht so werth,
Daß er mich zu der Frau begehrt,
So mags ein Mäckler seyn.


let řadu tajně čtla – jsou místy zašlé, smyté –
a marně ptám se, zdali horkým vlhkým rtem,
či slzou touhy nevyslovené a skryté.


表表青琅玕
倒蘸悬崖水
彷佛凤鸣阳
灵风吹欲起


霜晴如此月明何
独恨空庭著不多
窗外楼头都有了
其馀四散尽从它


Já začal znova práci svou
a mrvil půdu písčitou
pro hojnou sklizeň příští
a než mi uzrál první klas,
na skráni černý prokvet vlas
v parnu i ledné tříšti.


Auf schwarzer Wolke
Befährst du trunken von Mohn
Den nächtigen Weiher,


Kannen und Kelchen, zierlich gehenkelt,
Lepardenfellen, groß gesprenkelt,


Er, der wohnet im Himmel,
Er lachet der Wuth.
Der Herr
Wird spotten ihres Rathes.


Beleb das witwen-chor mit blutes-kräften, und laß sie selig seyn in lichts-geschäfften.


Ptáci pějí, potok zvoní,
větev květy v cestu hází,
jeho jen ta rána mrazí,
štká a pláče pro ni, pro ni!
Nedávno si povídali,
jak jim hezky bude v stáří,
až jim vzroste i ten malý
roční chlapec, nedočkali
se těch snů – on na trakaři
křížem k nebi obrácenu
voze rakev pro svou ženu. – – –


»Was denken Sie«, fragt' mich der Meister –
»Von meiner Zukunftsmusik?«
Nun – kämen wie Mozart noch Geister –
Das wäre der Zukunft Musik.


Chiamando vo l'etate, il nome e l'arte,
insiemi colla penna e colla mano,
sempre sperando nell'antiche carte.


Bittre Qual dort hat mein Leben,
Wie das Vaterland verklärt;
Einen Phönix sah ich schweben
Aus den Flammen unversehrt.
Hier in Otto's alter Krone
Hab' ich den Gemahl gesehn;
Ach, von einem andern Throne
Müssen leer die Stufen stehn!


Slýchám s plesem slavíkovy zvuky,
Též tvé, Bělo, sličná Prahy dcero,
Které za dne, a když přijde šero,
Jevíš v spolku hudby dle nauky.


هل تذكرين وأنت من غزلانه
وادي الشتا والعمر في ريعانه
والقلب مخضل الجوانب نشوة
رعناء قد أودت بثبت جنانه
فهنا هوى وهوى هناك وثالث
وقف عليك وأنت من أعيانه
يا مي ما للقلب حال وجيبه
صمتاً كصمت الميت في أكفانه
وعلام أحلامي أسف خيالها
وتبرمي يشتط في إمعانه
وعلام آمالي يروعها الأسى
واليأس يجذبها إلى أحضانه
وعلام شيطاني إذا استلهمته
شعراً يزيد الوقر في آذانه
هاتي الجبين أعل من نعمائه
عذباً نهلت الصبا من حرمانه
فلعل إلهامي القديم يعودني
ويحفني في وحشتي بحنانه
يا مي ما ذنبي إذا فر الصبا
ومضى ولم أجن الشباب لشأنه
وسواد شعرك حد من غلوائه
ومشى المشيب إلي قبل أوانه
يا مي ما ذنبي إذا دهري عتا
وسواد حظي لج في طغيانه
فالمرء يدرك ما يشاء من المنى
بالسعي والتأييد من إخوانه
وأنا الذي جحد الأحبة فضله
وأعان أصدقهم على خذلانه
هاتي الجبين فما تزال سعادتي
إن يدن من شفتي طوع بنانه
وتوسدي صدري وحسبي نعمة
هذا الذي توحين من خفقانه
مالي ودنياهم فحبك عالم
أسمى ولن يصل الأذى لكيانه
يا مي جلعاد الأشم كعهده
ما زال يريض جاثماً بمكانه
والغور ما انفكت غدائر نبته
وزهوره تحنو على غدرانه
وسماء إربد ما يزال سحابها
يسقي سهول الحصن من هتانه
يا مي ما برحت حمائم سدرنا
تشدو مصفقة على أغصانه
فتعهدي قلبي بحبك واسمعي
ما شئت من شدوي ومن ألحانه
كوخ الندامى قد تقلص ظله
وعراصه أقوين من ندمانه
ومضت برب الكوخ نحو حجالها
خرقاء في يدها زمام عنانه
فتنته لعنة خدرها عن رهطه
واستبدلته مخاوفاً بأمانه
وأساء محسن للقرين وعرسه
ولنا عشية صاغ عقد قرانه
فوددت لو أني استطعت حمية
للكوخ قبل العقد سل لسانه
وارحمتا للكوخ كيف تبرمت
ضجراً صوى اللذات في عنوانه
تدعو السقاة كؤوسها فيجيبها
رجع الصدى يرتد عن جدرانه
والزق يسأل عن سباة حريمه
والدف يسأل عن مصير قيانه
وارحمتا للكوخ إن حضيضه
قد ضم إشفاقاً ذرى بنيانه
والعود ألوى كاليتيم برأسه
وبكى لها فبكت غضاضة شأنه
هذا الكمان فأين عازفه الذي
يبكي حطام الكوخ شجو كمانه
وارحمتا للكوخ كيف تجهمت
من بعد إشراق وجوه زمانه
حتى أنا وأنا الوفي لعهده
أَصبحت لا أرتاد نجعة حانه
فكأنني عبود في إِسلامه
أو حمزة العربي في إِيمانه
وأخاف إن طالت جذور تقشفي
أن يدعيني القصر من شيخانه
عجباً حبائي من طلال عمامة
قوراء مثل البدر في إبانه
ونوال نايف سبحة حباتها
غاصت إلى الآذان في سبحانه
وعطاء سيدنا مقال ممتع
في الزهد يسكرني بسحر بيانه
وقصيدة عصماء من أبياتها
عاينت سر الحق في غفرانه
ورأيت أن اللّه أوسع رحمة
مما يظن البعض من عبدانه
وشهدت كيف العفو يسبل ستره
حتى على فرعون في عصيانه
لا تعجلو يا قوم إن تصوفي
ما زال مفتقراً إلى برهانه
يا مي قد عاد الربيع وعاودت
نفسي وساوس قصفه ودنانه
ورؤى خمار كنت معه أظنني
كسرى أنو شروان في إيوانه
حولي دهاقيني تحف بسدتي
شأن المتوج في ذوي سلطانه
حتى إذا روحي ترنح عطفها
من لحظك المخمور في أجفانه
واكتظ رأسي من جمالك نشوة
ضن الشراب بها على سكرانه
حطمت كأسي واعتصمت بتوبة
قد ألهبت صفعاً قفا شيطانه
وأنبت عن شرب العقار وبذله
وتنزهت شفتاي عن أدرانه
يا مي قد صرت جنادب حقلنا
وفراشه يختال في طيرانه
للّه أجنحة الضعيف فإنها
تسمو به ويقيم دون عنانه
فادني شفاهك من فمي وتوسدي
صدري يكف الدهر عن عدوانه
يا ويح حملان الخيال فإنهم
قربان واديهم إلى سرحانه
هاتي جبينك فالتلاع تبسمت
للمكفهر الفظ في لمعانه
وشعاب وادي السير سال لجينها
للبرق لما افتر عن أسنانه
هاتي جبينك فالحياة جوادها
شرس وليس فتاك من فرسانه
من لم يكن ذئباً فإن زمانه
يغري به العشرات من ذؤبانه
يا ويح أجنحة الخيال فإنها
تغتال طائرها بريش سنانه
وادي الشتا هذا وتلك ملاعبي
أيام كنت وكنت من جيرانه
فادني شفاهك من فمي إن لم يكن
يا مي قلبك قد من صوانه
وتوسدي صدري وحسبك نعمة
هذا الذي توحين من خفقانه
مالي ودنياهم فحبك عالم
سر الهوى وقف على سكانه


В пустынях хижинка состроена сия,
Не для затворника состроили ея:
В порфире, с скипетром, с державой и короной
Великий государь имел жилище в оноЛьзя ль пышный было град сим домом обещать?
Никто не мог того в то время предвещать;
Но то исполнилось; стал город скоро в цвете…
Каков сей домик мал, так Петр велик на свет


»Je, Vadder«, seggt oll Voß. – »Je, Vadder«, seggt oll Rohd.
»De Sak ...«, seggt Voß. – »De Sak ...«, seggt Rohd,
»Min Glowen is süs ok woll tämlich,
Indessen doch ...« – »Dat glöw ji nich?
Meint ji, min Pluto wir so dämlich,
As hei de Kahlen ranne bröcht,
Dat hei dat Fü'r namm in de Snut?
Hei böhrt tauirst den Achterbein tau Höcht
Un ded sick irst de Kahlen ut.«
»Ja, dat hett denn en annern Grund«,
Seggt Voß. – »Ja«, seggt oll Rohd,
»Hei makt sick irst de Sak kommod.
Ja dat, dat glöw ick von den Hund.«


Tu přetrhla se rozjímání nit,
a lakota se drala v duši jí
jak potopa žhavého olova.
Před zrakem jejím rozvlnilo se
jak kouzlem pekla v záři úchvatné
to skryté bohatství co ohromné
a nekonečné moře zlata, v němž
jak ostrovy plovaly rubíny;
jak toužil její ret se napít tam,
ó, tonouti by chtěla v zlatě tom!
A kdyby dosáhla tu bájnou tůň?
Slib její pošetilý, přísaha
ta vynucená, jako temný stín
by mezi rudým zlatem stál a ní,
a ruka paní Častolárové
by temnem kynula, a její prst
by ukázal na pravou dědičku!


Perto me aguarda a simples decisã
(Que por enquanto, aqui, é só a esper)
- E , arrependido, o coração
Vai dizendo que não
À Primaver


Herr! Herr! Gott! barmherzig, und gnädig!
Wir deine Kinder, wir mehr als Sonnen
Müssen dereinst auch untergehen,
Und werden auch aufgehn!


kâh yüzerken kıyılarında


E o seu reflexo pálido, embebido
Como um gládio de prata na corrente,
Rasga o seio do rio adormecid


Wie lange soll ich armes Kind
Der Seelen Ruh entbehren?
Wie lange soll der Sturm und Wind
Der Herzensangst gewähren?
Wie lange soll mein stolzer Feind,
Ders niemals gut, stets böse meint,
Sich über mich erheben?


Der Mai macht alles grün,
Auch meiner Kinder Grab.
Mit seinem Thaue sprühn
Die Thränen mir hinab,
Und seine Lüfte mühn
Sich mit den Seufzern ab.
Der Mai macht alles grün,
Auch meiner Kinder Grab.


Trotz sei dir, du trotzender Kot!
Ich habe den Höchsten bei mir;
Wo der ist, da hat es nicht Not,
Und fürcht ich mich gar nicht vor dir.
Du, mein Gott, kannst alles wohl machen,
Dich setz ich zum Richter der Sachen,
Und weißt es: es wird sich mein Leiden
Bald enden in Jauchzen und Freuden.


VORSÄNGER:


Wird Poesie sein unbestimmtes Träumen –
Ein Dichter zieht er fort aus diesen Räumen.


Národ každý původ svůj co robě
V přírodě před dávným věkem vzal;
Jako dítě s matičkou si hrál,
Nepohledna ještě přímo k světlu;
K prsu matky přírody se vinul,
Teď se klaněl jí, teď strachem hynul,
Líbávaje trestající metlu.
Strach a láska, děcké soběctví
Původem jsou byly všechněch bájí,
A přec v bájích ráj se lidstva stkví;
Člověk tenkrát jako lípa v háji
Honosil se květem volnosti,
Po paloukách blahých těkaje,
Mravokárcův ještě neznaje,
Bujně trávil léta mladosti.