خُذُوا قَودِي مِنْ أَسيرِ الكِلَلْ
فَواعَجباً لأَسيرٍ قَتَلْ
وَقُولوا عَليّ إذا نُحْتمُ
قَتيلَ العيُونِ جَريحَ المُقَلْ
وَلي جَلدٌ عِنْدَ بِيضِ الظُّبَى
وَبِالأعْيُنِ النُّجْلِ ما لي قِبلْ
وَلي قَمرٌ ما بَدا في الدُّجَى
وَأَبصرَهُ البَدْرُ إلّا أَفلْ
فيا خَجْلةَ الظَّبْي لَمّا بَدا
شَبيهاً لَهُ في اللَّمَى وَالكَحَلْ
وَيا خَجْلةَ الشَّمْسِ لمّا بَدتْ
ألم ترَ فيها احْمِرارَ الخَجلْ
يُضِلّ بِطُرَّتِهِ مَنْ يَشا
وَيْهدِي بِغُرَّتِهِ مَنْ أضَلْ
وَقَدْ عَدَلَ الحُسْنُ في خَلْقهِ
على أَنَّهُ جَارَ لَمّا عَدَلْ
فَعُمَّتْ مَعاطِفهُ بالنَّشاطِ
وَخُصَّتْ رَوادِفُه بِالكسَلْ
وَقَدْ عَلمَ النّاسُ أَنّي امْرُؤٌ
أحِبُّ الغَزالَ وَأهْوَى الغَزل
فَلا تُنْكِرُ اليَوْمَ يا عَاذِلي
فَلسْتُ أميلُ إلى مَنْ عَذَلْ
فَألحَفْتُ قامَتَهُ بالعناقِ
وَأَذْبلتُ مَرْشفهُ بِالقُبَلْ
وَكمْ تُهْت في غَوْرِ خَصْرٍ لهُ
وَأَشْرَفْتُ مِنْ فَوْقِ ذاك الكَفَلْ
وَأذَّنْتُ حِينَ تَجَلَّى الصَّباحُ
بِحيّ على خَيْرِ هذا العَملْ
وَها أثَرُ المِسْكِ في رَاحَتِي
هَداه فَمِي فيهِ طَعْمُ العَسَلْ
دَعاني إلى رَشْفِ تِلْكَ القُبلْ
غَرامٌ صحيحٌ وَما لي قِبَلْ
إذا فَتكتْ فِيَّ ألحاظُهُ
بِقَدٍّ يَقُدُّ فكيفَ العَملْ
هُناكَ تَرى أَدمعي المنُحْني
وَقلْبي برمْي الجِمارِ اشْتعَلْ
وَدْمعِي مِنَ الشَّوْقِ يا ما جَرى
عَقيقاً وَباللّه عَقْلي ذَهلْ
فما ضَرَّهُ لو سَمح بِالكَرى
وَلوْ ساعةً بَعْدَ ما قَدْ فَعلْ
وَسَكَّنْتَهُ في لَظَى مُهْجَتي
وَذاكَ لَعَمْرِي جَرا مَنْ قَتلْ
وَمِنْ عَجبٍ زارَ في لَيْلةٍ
وَعمَّا جَرى بَيْننَا لا تَسلْ
فَصِرْتُ أشاهِدُ تِلْكَ الرّياضِ
على وَجْنَتَيْهِ أنا في خَجَلْ
وَأَقْطفُ وَرْداً بأغْصانِه
وَلم يَكُ هذَا بغَيْرِ المُقَلْ
فَلِلَّه دَرَّك مِنْ لَيْلَةٍ
تُعادِلُ أَرْواحَنا بَلْ أجلْ
تُريكَ إذا أَسْفَرتْ بَهْجَةً
وَرَوْض السُّرورِ بها قَدْ حَصَلْ
وَلا عَيْبَ فِيها سِوَى أَنَّها
خَلتْ مِنْ رَقيبٍ لنَا أَو عَذلْ
ألا فَلَّلَ اللّه سَيْف المُقلْ
فَكَمْ ذَا تَعدَّى وَكَمْ ذا قَتلْ
وَما مِنْ قتيلٍ لأَهْلِ الهَوى
سِوى أَلْف راضٍ بما قَدْ فَعلْ
لقد نَصرَ اللّهُ جَيْشَ الملاحِ
بِبدْرٍ لنا حُسْنُه قَدْ كَملْ
وما بَطلٌ في الوَغى فارسٌ
إذا قابلَ الغِيدَ إلّا بَطلْ
إذا قَاتلتْني عُيونُ الظِّبا
فَوا فَرحِي لَوْ بَلغْتُ الأملْ
رَعى اللّهُ ليلةَ زَارَ الحبيبُ
وَغَابَ الرقيبُ إلى حَيْث أَلْ
فَخَبأْتُه في سَوادِ العُيونِ
وَقْد غَسلَ الدَّمْعُ ذَاكَ المَحَلْ
وَأَلصَقْتُ خَدّي بِأَقْدامِه
وَأَذْبلْتُ أخْمَصهُ بِالقُبَلْ
فَرَقَّ وَمالَ بِأَعْطَافهِ
فَدبَّتْ بِرُوحِي ذاك الميَلْ
وَعَانَقْتُهُ وَخَلعْتُ العِذارَ
وَمزَّقْتُ ثَوْبَ الحيَا وَالخَجلْ
وَما زلْتُ أُشْغِلهُ بِالحديثِ
وَسِتْرُ الظلامِ عَليْنا انْسَدلْ
إلى أنْ غَفا جَفْنهُ بالمنامِ
وَعنِّي تَغافل أو قَدْ غَفَلْ
وَخلَّيْتُ عَنْ خَصْرِه بَنْدَهُ
وَأَجْفَيْتُ عَنْ مِعْطَفيْهِ الحُلَلْ
وَبتُّ أُشاهِدُ صُنْعَ الإلهِ
تَباركَ رَبُّ البَرايا وَجَلْ
فَظُنَّ بِنَا الخَيْرَ أَوْ لا تَظُنَّ
فَلا تَسْأَلِ اليَوْمَ عَمَّا حَصَلْ


Wohl lichte Bäume wehen,
Wohl klare Blumen blühn,
Wohl Schäferinnen stehen
Umher in Tales Grün.


Trotz im Auge, Groll im Mund
Stehn, die jüngst noch Kampfgesellen;
Ach, nicht birgt das Land am Sund
Ihres Haders tiefste Quellen.
Deutschland gilt, was sie entzweit;
Eisern, eisern ist die Zeit.


Ihr Redner/ deren Lippen Quellen/
Mit güldnen Adern ausgelegt/
Wo Geist und Anmuth sich gesellen/
Küßt dieses Grab von Schmertz bewegt:
Der Mund/ wo Lieblichkeit geflossen/
Liegt unter diesem Stein geschlossen.


Ama leányasszonyok
Asszonyfővel járnak,
Kik miatt még felzokog
Szívemben a bánat.
Új pár ül a kis padon,
Diák, bakfis, látom,
Ó, hiába tagadom,
Oda sok szép tegnapom,
Édes ifjuságom.


Eu foi São Tomé!


仙葩簇玉凌波出
白羽摇风翻翐翐
主人好事集宾僚
明朝有意还来不


Naučil jsy snad se soudům od Piláta.
Na smrt musý nálezem tvým nevinný,
Bez trestu se propouštějí zločiny,
Když se strachu nažene ti, dá též zlata.


„Dávno mám už vybraného
šohaje,
sednu sobě na klín jeho –
Povězte mi, kde pak je?
Černé, plamenné má zraky –
Nejel! Nepojedu taky!“


Nach diesen kommt der Märtrer Heer
In Scharlach angezogen,
Ein Heer, groß wie das weite Meer
Und dessen Wasserwogen.
Sie schwingen all ein schönes Fahn
Zum ewgen Siegeszeichen
Und machen lustig jedermann
Mit ihren Ritterstreichen.


Entre las chicas norteamericanas
que estudian español en la academia
de enfrente de tu casa, hay una gorda
que es igual que la Venus de tus sueños.
Bajo una camiseta de elefante
que pone «University of Indiana
(Jones)» y unos pantalones de hipopótamo,
se mueve por el mundo con el arte
que le da su ascendencia mitológica.
Hace ya varios días que vigilo
desde el balcón su cuádruple barbilla
y el sol dorado de su cabellera.
Hace ya varios días que le envío,
cuando se pone a tiro de mis ojos,
dardos de amor y flechas de deseo.
Pero no llegan nunca a su destino.


Körűl a táj az éjben elmerült;
Csak a kuvik szól, más madár elült,
Dalolt, kicsínyeit megápolá,
S fejét meleg szárnya alá dugá.


Kdos útrpně mou tiskl ruku,
a jiný prohodil pár vlídných slov,
když bolu mého uzřel muku
při spuštění mé matky v šerý rov.


Na blízké stráni pod oborou
stádo se pase prořídlé.
Tu a tam kráva odpočívá,
tam zase koza vzepřená
březové větve oškubuje
mrštně a labužně, a s ní
malé si kůzle pochutnává,
veselý čertík nezbeda.
Na matčin hřbet si vyskočilo,
ohýbá horní větvičky,
s chvatnou je chutí okusuje,
aby pak s pružným poskokem
s matčina hřbetu seskočilo
s březovou v zubech větvičkou.


C'incontriamo... Io ti derido?!
No, compagno nello stento!
No, fratello! È un vano grido
che gettiamo al freddo vento.
Né c'è un viso che s'affacci
per dire, Eh! spazzacamino!...
per dire, Oh! quel vecchiettino
degli stacci...
degli stacci!...
- stacci! stacci!


Was Tag und Nacht mein Herz bewegt,
Im Bilde sei's euch dargelegt:


Nun, ob auch andre fröhlich wieder grasen,
Sind ihm ein Schreckensort die Waldeshallen,
Und wenn im Mondlicht Herbstesnebel wallen,
Hört er die wilde Jagd die Luft durchrasen.


平桥小陌雨初收
淡日穿云翠霭浮
杨柳不遮春色断
一枝红杏出墙头


أَيُّها الحامِلُ هَمّاً
إِنَّ هَذا لا يَدومُ
مِثلَما تَفنى المَسَرّا
تُ كَذا تَفنى الهُمومُ
إِن قَسا الدَهرُ فَإِن
نَ اللَهَ بِالناسِ رَحيمُ
أَو تَرى الخَطبَ عَظيماً
فَكَذا الأَجرُ عَظيمُ


Als an ihrem Mund ich hangend
Sog noch ihren Odem ein,
Träumt' ich viel von Tod und Trennung
Und von Sarg und Leichenstein.


أوحى الفؤاد إلى اليراع الجوهر
فمضى يرصع بالنضار الأسطرا
ويخط أروع ما شدا مترنم
غرد وأجمل ما جنى وتخيرا
تتفتح الألفاظ من أكمامه
كالورد رائحة يروق ومنظرا
سر البلاغة في بدائع منطقي
تقديرك الشعر النضير النيرا
ونفور سمعك من غثاثة منطق
تأباه نفسك كالحديث المفترى
تسمو القوافي في رحابك والنهى
بك في الفضاء الرحب تجتاز الذرى
يا سيف دولتنا وقائد جيشه
سلمت يداك متوجاً ومؤزرا
حلف الزمان ليأتين بمثله
حنثت يمين الدهر مثلك لن يرى
أنت الفريد قيادة ومهابة
وفطانة منها ترى مالا نرى
ما المهرجان وإن تسامى قدره
عبر الأثير وإن سما وتبخترا
والطائرات وإن علت في جوه
فسمو قدرك فوقها بين الورى
زدنا من الفعل الجميل تطلع
نحو العلا وتقدما وتطورا
يزدد بك الوطن الكريم كرامة
مثلى يحق لنا بها أن نفخرا
فإليك أغلى ما تضم خزانتي
عقداً فرائده تفوق الجوهرا


Erschrecklich muß es ihnen sein,
Wenn sie von Teufeln allen
Noch über jetzt erzählte Pein
Erst werden angefallen.
Weiß doch nicht ein beherzter Held,
Was er vor Angst soll machen,
Wenn ihn nur ein Gespenst anfällt;
Was sind dann tausend Drachen!


Wo ist des Feindes Pracht? Hir ist di macht von Jesu!
Empfangt das Mas, mit dem gemessen,
Als er im trauren dargesessen.
Er ward von mir sehrwunderlich geführt,
Und habt ihr mich in ihm, nicht ihn, entzirt.
War dis di Lib aus meinem Libeswesen?
Wi ihr gelibt, so seid ihr itz genesen.


Er liebt den treuen Unterthan,
Und haßt nicht seiner Länder Freude:
Dem Handel schafft Er freye Bahn,
Schützt Pallas und Apoll, und kennt und liebt sie beyde.
Auch selbst im Strafen zeigt Er Huld,
Kann zitternder Verbrecher Schuld,
Mit Großmuth übersehn und Feind und Neid besiegen.
O König! Wem vergleicht man Dich?
Wo hat ein Prinz so königlich,
Als Du bereits gethan, den neuen Thron bestiegen?


Dieser schwellende Mund, den Reiz der Heimat noch atmend,
Kennt die Sprache nicht mehr, die ihn so lieblich geformt:
Nach der Grammatik greifet die müßige Schöne verdrießlich,
Stammelt russischen Laut, weil es der Vater befiehlt.
Euer Stammeln ist süß, doch pflegt ihr, trutzige Lippen,
Heimlich ein ander Geschäft, das euch vor allem verschönt!


Dreißigmal haben die Kinder des Liedes
Scheitel und Harfen im Monde der Blüthen
Wieder mit Eichenjugend umlaubt;
Seit Ihr das Gold der Gebieter
Auf der erhabenen Scheitel,
In der mächtigen Rechten Ihr strahlt.


Die Seele antwortet: »Ich bin aus Preußen,
Die Vaterstadt ist Berlin geheißen.
Dort rieselt die Spree, und in ihr Bette
Pflegen zu wässern die jungen Kadette;
Sie fließt gemütlich über, wenn's regent –
Berlin ist auch eine schöne Gegend!
Dort bin ich Privatdozent gewesen,
Und hab über Philosophie gelesen –
Mit einem Stiftsfräulein war ich vermählt,
Doch hat sie oft entsetzlich krakeelt,
Besonders wenn im Haus kein Brot –
Drauf bin ich gestorben und bin jetzt tot.«


La plaza y los naranjos encendidos
con sus frutas redondas y risueñas.


Počet roků, trest i vina spolu
Při každém se pilně značili
V očistcovém tomto Protokolu;


Nasadil si Pišta na dvůr zvíře,
chytnul si je kdesi,
a zvířátko v pěkné rostlo míře,
ale běda! nepodobno k víře,
žralo statky, planiny i lesy.


In keinen pfühlen kan sich ein kindlein so sicher fühlen vor kalter luft.


Pojďme, chlapci, na zboj k bílým pannám,
otevřeme srdce hadím ránám.


Be kár az elmult ünnepekért,
az elszalasztott csókokért,
be kár mindenért,
amit megírtam.


While he the dang'rous Ocean braves,
My tears but vainly flow;
Is pity in the faithless waves,
To which I pour my woe?


Traurig ist es einsam sein!
Einsam sitzt man auf der Wache,
Wie der Vogel auf dem Dache,
Und guckt in die Welt hinein,
Traurig ist es einsam sein.


狂吟不觉兔毫枯
偶探囊中笑子虚
欲觅管城何处是
中书君自有中书


Und über mir war nichts als blauer Raum;
Doch als ich mich dicht an die Erde schmiegte,
Sah unten ich durch dünner Stämmchen Saum,
Wie Land und See im Silberduft sich wiegte.


木落孤山墓草荒
梅花千古带诗香
吟魂仙去谁招得
独鹤一声幽恨长


Mondják, apáink bűne, ami történt.
Mindegy. Mienk a végzet és a sors.
Ők még a multba révednek tükörként,
mi már a sodró víz tükrén, a gyors
jelenben látjuk arcunkat s a törvényt:
Tűrni – a bölcsek ételén a bors,
okulni – szükség, megbocsátni – jóság,
dolgozni – ez a legnagyobb valóság.


Yonder azure Vault on high,
Yonder blue, low, liquid Sky,
Earth on its firm Basis plac'd,
And with circling Waves embrac'd,
All, Creating Pow'r confess,
All their mighty Maker bless.
Thou shak'st all Nature with thy Nod,
Sea, Earth and Air confess the God:
Yet does thy pow'rful Hand sustain
Both Earth and Heaven, both Firm and Main.


Drumb sei der Schatten bloß zum Leibe frey gewand,
Drumb hat ohn Unterlaß der Leib die Seel erkannt:
Drum geh' in Gott die Seel, auff daß in Einem drey
Vereinigt Seel und Leib und Schatten ewig sey.


Les femmes l'admirent aussi ;
Mais bien loin d'être leur esclave,
Il n'a d'elles aucun souci.
Car sachez que ce jeune brave


Du edler Schachriar,
So fand denn vor dir Gnade
Die alte Schehrezade
Mit ihrer Märchen Schar,


Viz! jak dlažbu darmo tlapou mnozí,
Hle! jak modě slepě otročí,
Skélka zdravých nutí do očí,
Kníry pod nosem a bradu kozí,
Los jim ještě k růžkům dopomozi!
Načechraný vlas, barvené obočí,
Časem hůlkou směle zatočí,
Lorgnette se na šňůrce sem tam vozí,
Summy v cigarech drahých prokouří,
Chodit, jíst a pít jich hlavní děj;
Začasté i noční čas probouří.
Zemdlenými vůkol hledí zraky;
Duchaprázdný nese obličej
Předčasné vysílenosti znaky.


Dort oben hauste der Räubergraf
Mit all den zünftigen Possen,
So bieder, ritterlich und brav,
Doch nur gegen Standesgenossen.


Ve hedvábném černém čepci
zřel’s ji před králem zde státi,
na podlahu klesla v smutku
a pak začla naříkati:


Mein Schatz ist von Adel,
Von Adel ist er,
Was hat er für einen Tadel?
Kein Waden hat er.


ma gli occhi tieni aperti — a ogni giuoco;
distingui il tempo e il loco,


z děr se plíží, z výmolů, z křovisek a z mechu,
k svému králi staví se v bojechtivém spěchu,


Já que um mesmo inimigonos golpeia no escuroe numa mesma armadilhatenteamos perdidosunamos as nossas noitescomo os destroços dispersosde um exército vencidoSerá vitória o silêncio:não requer som o diálogose em vez de dois somos um:Poichè uno stesso nemicoci colpisce nel buioe tra le stesse insidiebrancoliamo smarritiuniamo le nostre notticome gli sparsi tronconidi un exercito in rottaSarà vittoria il silenzio:il colloquio non ha suonose non siamo due ma uno


Vuelve otra ves el rostro, Fabio, y mira
cuanto arrebata la ambición humana,
rija lo cuerdo esta locura vana,
y no te engañe hipócrita mentira.


Pero aquella que a dar lo justo viene,
cuya memoria mil siglos abarca,
eterniza por letras a Petrarca
y al Cid, porque en valor igual no tiene


Sedělať jí na ňádérkách,
V bělotě se stříbřila.
Spíle si ji sehnala;
Bžučíc jako plakala,
Že jí slasti není přáno;
Matným letem po pokoji bloudila.


Mezi nimi jeden, tvář má mou i tělo,
z černé, hladké žuly nadpozemský ční,
v něm já k věčnému snu uchýlím své čelo,
živý, pokavad on tam v své póse sní.


Wie der Lichtstrahl kamst du, Holde,
Der nur leuchten, wärmen mag,
Daß von seinem klaren Golde
Heller noch der hellste Tag;


Tys jenom ještě poupátko,
jež sotva vzešlo do světa,
a přece na Tvé tváři už
překrásná růže vykvetá.


Wißt ihr, warum der Sarg wohl
So groß und schwer mag sein?
Ich legt auch meine Liebe
Und meinen Schmerz hinein.


Matka zas u kněze sedí
A si dobré rady hledí;
Zas se domů vrátila,
Svátečně se strojila.


Ich sach mit einer einen scherzen/
da fiel die Rosilis mir ein.
Was? fiel erst Rosilis mir ein/
als ich die beyde sahe scherzen?
die Rosilis ist allzeit mein
und schwebet stets in meinem Herzen.


Du gibst auf alles fleißig acht,
Hast dise Stund an uns gedacht
Alß an den Noah in der Fluht,
Dem du gefristet Leib und Guht.


Mire harsonás hangom odaér:
zümmögő áldás, duruzsoló átok – –
Hallga csak, csitt, csitt,
már nem is halljátok.


Cuando los japoneses adquirieron
el rockefeller center
ellos que tienen geishas y la sony
y samurais y teatro no
y kamikazes y kurosawa
y matsuo basho y panasonic
y aprenden flamenco por computadora
y pueden cantar tangos sin entender palabra
cuando los japoneses adquirieron
el rockefeller center
supe que por fin había empezado
la sutilísima la dulce
venganza de hiroshima


يقولُ لي بوابُهُ إذْ رأى
بالبابِ منِّى وِقفةَ الحائِرِ
لهُ مخازيمُ بها شغلُهُ
قلتُ مخازيمُ بلا آخرِ


Non alio cantu Sirenes credere dignum est
In Siculo puppes detinuisse mari.


Our Eyes on Earth survey
The Dazling
Bright, in endless Glory bright
Now in Flesh He stoops to dwell
GOD of GOD, and Light of Light,
Image of th' Invisible.


Hle, u vábný se věnec květy pojí,
hned kalich vztýčí, hned pod vodu padnou,
jak myšlenky, které se v hlavě rojí,
a hned zas mrazem skutečnosti chladnou;
hle, u vábný se květy věnec pojí –
sem věnec ten na tichou rakev moji!


Očitěch sem tomu, Žertohravek,
Květovoň dal název sedmému,
Krotipláč a Milhost jinému,
Sálorostek zas a Sorboslávek:


Dios me libre y
me defienda.


Die ihr voll Mut zu schleudern euch nicht scheutet
Ein blitzend Wort in unsers Lebens Schwüle,
O Glück, wenn ihr euch auf dem Sterbepfühle
Vom Neid zerstückter Kränze noch erfreutet!


Полноч Злая стужа
На дворе трещиМесяц облаками
Серыми закрыУ большого зданья
В улице глухой
Мерными шагами
Ходит часовоПод его ногами
Жесткий снег хрустит,
А кругом глухая
Улица молчит;
Но шагает ровно
Бравый часовой,
И ружье он крепко
Жмет к плечу рукоВспомнился солдату
Край его родной;
Вспомнилась избушка
С белою трубой;
Вспомнилась голубка,
Милая жена:
Чай, теперь на печке
Спит давно онМожет быть, ей снится,
Как мороз трещит,
Как солдат озябший
На часах стои


Da sah ich meinen Irrthum,
Und bat den Hochergrimmten
In spanischer edelster Mundart
Er möge mir verzeihn.
Und wie ich ihn öfter Usted genannt
Und Castilien und das Volk gepriesen,
Ward der Alte freundlich
Und klagte in Menschentönen
Sein Leid und Ungemach.
Am Abend sahn wir uns wieder,
Und tranken im guten Florentiner
Unsrer neuen Freundschaft.


Aj řeko, řeko hluboká,
však znám tu černou hloubku tvou,
však vím, co světla utíká,
že pekelné to sítě jsou!


Das brodt/ ich sprich/ dē weitzen-schnee
Nahm erstlich Er zun händen/
Ers jhnen reicht/ vnd thät es geh
Zum waren fleisch verwenden:
Hernach den wein/ den rothen safft/
Reicht jhnen gleicher massen/
Durch nur im wort verfasste krafft/
In wares blut zerlassen.


حبيبيَ ذاك البدر إذ وافَقَ النِّصفا
فألبستَه ثوباً من الذلِّ فاستخفى
وظنوا به خَسفاً وكان احوراره
تخلِّيه من تنوير وجهك لا كسفا
وظَنَّكَ بدراً قد أتيتَ بعَزله
فذلَّ لكي يدعو له الناسُ أن يُكفى
ولمّا صرفتَ الوجهَ عنه تكبُّراً
رأينا لذاك اللون عن وجهه صرفا
فيا قمراً أزرى على قمر الدجى
برعتَ بحسنٍ ما نطيق له وصفا
ملاحة شكلٍ فوق تقويم حاجبٍ
تَرى بين هذين الملاحةَ والظَّرفا
فلو كانت الدنيا عروساً وحُلِّيَت
لتُجلى عليها كنتَ أنتَ لها شفّا
تدلّ علينا في الملاحة بالهوى
فتعصي ولا تُعصَى وتجفو ولا تُجفى
فبي سَقَمٌ من سُقم عينيك لا يُشفى
على حَرَقٍ من نار خدَّيك لا يُطفى
ومن أين يخفى عنك عشقٌ لعاشقٍ
وعينُك عينٌ تعرف السرَّ والأخفى
فواعجباً من لحظ طرفك إنه
إذا زاد ضعفاً زاد قوتنا ضعفا
وأعجب من هذين ردفك كلّما
ترجرج زاد الخصر من فوقه لطفا
فيا شكل ذا خصراً ويا ثقل ذا ردفاً
ويا حسن ذا خدّاً ويا نَبل ذا طرفا
ويا طيبَ أنفاسٍ على حسن مَضحكٍ
فذا المسك بل أذكى وذا الدرُّ بل أصفى
ويا خمر ريقٍ فوقه ورد وجنةٍ
فمَن لي بذا رشفاً ومن لي بذا قطفا
بدأتَ بإحسان فجُد بتمامه
وإن الفتى من لا يكدِّرُ ما صَفّى
فهذا الهوى عيش المحبِّ إذا صَفا
ولكن إذا لم يصفُ كان له حتفا


Tím prvním zdarem naším povznešeni
kráčíme dále na vítězné dráze.
Před námi bylo slyšet táhlé hřmění,
na důkaz, že boj posud zuřil v Praze,
že posud čeká pomoc bez prodlení,
an boj jest nerozhodnut ve své váze.
A každá hučící k nám z Prahy rána
bolestně zněla, jak za matku hrana.“


Cet Esprit était beau comme un grand mont chenu ;
Une foudre grondait autour de son front nu ;
Il était impassible et dur, et sur sa bouche
Siégeaient l'amer mépris et le vouloir farouche.
Il secoua sa tête où crépita le feu,
Et parla comme suit, sans vergogne, à son Dieu :


Di quest'unguento, ch'è cotanto fino,
el prete bumbacache e fa farsetti,
ed è buon maestro d'acconciar e tetti.


Er reitet vorüber an einem Teich,
Da stehet ein schönes Mädchen bleich
Und singt, ihr Hemdlein flattert im Wind:
Vorüber, vorüber, mir graut vor dem Kind!


A Úzkost neslyšná mne ve tmě škrtí
a příval krve žene k obličeji, –
rty zpráhlé vztekle papirosu drtí
a všecky nervy napjaté se chvějí – –


Stets, doch immer umsonst, unter dem fremden Volk,
Sei's auch milde gesinnt, sucht ich ein zärtliches,
Huldvolles Gemüt, wie du bist,
Ein erwünschtes Gespräch, wie deins.


They, whom once the desart-beach
Pent within its bleak domain,
Soon their ample sway shall stretch
O'er the plenty of the plain.


An Meeresstrand bist du geboren,
umrauscht von seinem frischen Wind,
erblühtest du, der Welt verloren,
der Freiheit unentwegtes Kind!
Dein Wiegenlied schon sang der Wogen
geheimnisvolle Melodie –
so ward, in ihrem Hauch erzogen,
dein Traum und Sinnen Poesie.


Let angry Zealots quarrel for a Name,
The good, the just, the virtuous are the same:
Grace to no Sect, nor Virtue is confin'd;
They blend with all, and spread amongst the kind;
And the pure Flame that warms the pious Breast:
Those cannot merit who condemn the rest.


Nuž shltněte jen tvrdou kůrku
mne v slávě stihnout daleky:
Žít bude „Cesta do Štamburku“,
žít bude, musí na věky...“


Es su marca de fábrica o divisa
«Moralidad» impresa en cada frente,
y la soberbia márcala en su ambiente
y la ambición la impele a toda prisa


Ich lebe nach der Schrifft/ und nach der alten Weise/
Denn Brodt und Wasser war vor diesem aller Speise.
Zwar nach der Mode heißts/ ihr Prasser/ nicht gelebt.
Allein/ wer weiß/ wen man zu erst von uns begräbt.


Lidské lásky poznav rozkoš
Bezejmennou chystat musí
K loučení se s cizím tělem,
Čeká jej tam věčnost pustá –
Slasti prázdná – hrozná – –
Počne jeho bědování,
Osud závidí jinochu,
Jemuž nezůstala strastná
Paměť – an jej vítá hrob!! –


Wie wird mir? edles Naß, du Freuden-Feuers Quelle,
Ich fühl', ich seh' in dir ein sonst nicht sichtbar Licht,
Das durch des Schwermuths Duft und Unmuhts-Nebel bricht.
Der Argwohn, nebst der Furcht, der Menschen Plage-Geister,
Sind durch dich weggejagt. Du machst, an ihrer Stelle,
Dich aller meiner Sinnen Meister.
Es wird in meiner Seelen helle.
Vertraulichkeit, Muth, Großmuth, holde Triebe
Der fast erstorb'nen Nächsten-Liebe
Berziehen mein Gemüth, beherrschen meinen Sinn.
Kaum bin ich mehr derselbe, der ich bin.


O Gnade! o Fülle!
Wie liebt mich mein Freund:
Sein ewiger Wille
Hat selbst uns vereint.


Ich lieb, und sage Nein,
Wie kan das möglich seyn?
O ja! wer wolte sich nicht heut zu Tag verstellen /
Die Welt mag, wie sie will, ihr Urtheil drüber fällen.
Ich lieb, und sage Nein,
Wie kan das möglich seyn?


rivolto al mio nimico, onde gli ho porto
sì velenoso strale e la saetta
che 'l nome di sua fama al mondo ho morto.


tu zoru krve, v které shasne
nemocné naše století,
již na všech stranách v záři jasné
lze prostým okem viděti –


Pues al primer peligro y al segundo
dan la lisonja, y ambición la mano
Scilia y Caribdis del poder del mundo.


Und, horch! durch Busch und Blüthen all'
Schlägt noch einmal die Nachtigall.
Dein Schlag schlägt mir durch Leben und Sein.
O Nachtigall, Nachtigall, schone mein!


В тот день все люди были милы
И пахла, выбившись из силы,
Как сумасшедшая, сиренИ взяв с собою сыр и булку,
Сюзанна вышла на прогулкАх, скучно дома в майский день!
Увидев издали Сюзанну,
Воскликнул пылкий Жан: Осанна!
И прыгнул к ней через плетенПылая факелом от страсти,
Сюзанне Жан промолвил:-3драссте!
И тотчас к ней присел на пенБыла чревата эта встреча!
И, поглядев на них, под вечер
Стал розоветь в смущеньи денИ вот на утро, как ни странно,
Не вышла к завтраку Сюзанна…
— Ах, мама, у меня мигрень!
Вот что от края и до края
С Сюзаннами бывает в мае,
Когда в садах цветет сирень!


V tom světě, jenž se potácí a šílí,
když Satan úzkostí mi hrdlo stáhnul,
nad záhad tůň když příliš jsem se nahnul,
tvůj zvoní verš jak zpěv zbloudilé víly,


石泉宵泠泠
清响杂寒吹
恍惊山雨来
醒我一觉睡


Neplač, máti, dobrá máti!
Neplač pro syna;
Ajta, jedu tebe chránit,
Jedu vlast a krále bránit,
I Lenky věna.


En las noches de abril, mansas y bellas,
en tanto que recuerdas o meditas,
ascienden al azul las margaritas
y se truecan en pálidas estrellas.
Cuando el sol en las mares infinitas
del orto, desparrama sus centellas,
descienden a los campos las estrellas
y se truecan en blancas margaritas.
Por eso, cuando llena de rubores
deshojas margaritas de alabastros,
auguran el olvido y los amores;
presienten el futuro: ¡han sido astros!
comprenden el amor: ¡han sido flores!


El breve tránsito de la lucha,
la llanura o la aspereza insólita,
esa muchacha recogida en dos golfos,
todo lo que extendido medita,
permite un azul distante hecho de música o lino,
el tránsito otra vez a esas bolas de paño,
a esa dulce sensación de que el respiro se acaba,
de que vidrieras sordas van a empezar su centelleo
y un agua casi doncella te va a llegar hasta los labios.
Así la muerte es flotar sobre un recuerdo no vida,
sobre ese azul postrero hecho de lágrimas oídas,
de ese laberinto de hilos que como manos muertas
ponen una azucena como un mundo ciñendo.


Wüthewind,
Kommst du, zu verwüsten diese Blüthenflur,
Sei gelind,
Schone diese Rose, diese Rose nur!


Und ihr, der Brautnacht reiche Bettgehänge,
Ihr Pfühle, die ihr euch so breit erstrecktet,
Ihr Teppiche, die Lieb und Lustgedränge
Mit euren seidnen Fittichen bedecktet!
Ihr Käfigvögel, die durch Zwitschersänge
Zu neuer Lust und nie zu früh uns wecktet!
Ihr kanntet uns, von euerm Schutz umfriedet,
Teilnehmend sie, mich immer unermüdet.


Край ты мой заброшенный,
Край ты мой, пустырь,
Сенокос некошеный,
Лес да монастырИзбы забоченились,
А и всех-то пятКрыши их запенились
В заревую гатПод соломой-ризою
Выструги стропил,
Ветер плесень сизую
Солнцем окропиВ окна бьют без промаха
Вороны крылом,
Как метель, черемуха
Машет рукавоУж не сказ ли в прутнике
Жисть твоя и быль,
Что под вечер путнику
Нашептал ковыль?


Somos las protectoras del vicio y del tormento:
amparamos el crimen que va a ser, es o ha sido;
que se llama asechanza, golpe o remordimiento;
que busca el abandono, la fuga y el olvido.
Nosotras contemplamos hasta que raya el día
al jugador arqueándose en angustiada espera,
sacudiendo los dados con fúnebre alegría
cual crótalos vibrantes entre una calavera...
Nosotras, ya cansadas de ver en |os salones
el desvelado baile, solemos otras veces
rondar a las parejas que cambian sensaciones,
allá en las poderosas y ocultas lobregueces...:
Nosotras sorprendemos al que, con manos secas
y ojillos avispados, tesoros acumula,
mientras haciendo extrañas y repugnantes muecas,
pesadamente duerme la roncadora Gula...
Nosotras, cual si el diablo nos diera con su cola,
giramos azotadas, más locas de alegrías,
alrededor del ebrio que se echa cual la ola
y arroja sus espumas sobre las piedras frías...
Somos las protectoras del vicio que nos ama
y del dolor sagrado que acaso nos detesta,
¡No nos importa el nombre con que el dolor sa llama
resignación que gime u orgullo que protesta!
En un rincón a veces hallamos la herramienta
que duerme las fatigas de la jornada dura;
y a veces sorprendemos con cara macilenta
al tísico trabajo pendiente en la costura...
Velamos siempre cautas el impecable lecho
donde, soñando, yace la virgen inocente;
soñando, entrambas manos en cruz sobre su pecho,
quizás con la manzana, mas no con la serpiente...
Seguimos al mendigo contando sus monedas,
hasta el hogar impuro donde el rencor se aloja;
rencor que a la fortuna le quebrará las ruedas
el día decisivo de la bandera roja.
Danzamos, cual sopladas por procelosos austros.
Y acaso poeídas de insólita fiereza,
en los dormidos templos, en los escuetos claustros,
y en las celdas oscuras donde hasta el viento reza...
Del pesar y del crimen a un tiempo protectoras,
tenemos radiaciones de nítidos encantos,
caritativas luces, chispas consoladoras:
si somos noche, estrellas; si somos dolor, llantos.
¡Pero otra vida extraña y espléndida vivimos,
con luz que salta trémula o lánguida reposa,
cuando nos encontramos, cuando nos refundimos
dentro los ojos negros de una mujer hermosa!...


Lobet ihn, Sonn' und Mond! Frohlockt ihm, leuchtende Sterne!
Sirius, Rigel und Yed, Azimech, Anear, Arktur!


Platit mu nemusíš a děkovati detto –
on z lásky udělá, co za peníze jiní
a to je pro podnik veliké dobrodiní.


Ich muß die Metten singen, mein Herz ist nicht dabei.
Vergib mir, du mein Heiland, wie sündhaft ich auch sei,
Vergib mir und vergib auch in deiner reichen Huld
Den Blinden, den Betörten, die an dem Unheil Schuld.


quando nel grave sonno un tristo gioco
vidi: di crudelezza armato Marte.
Soccorso allor chiamai all'altra parte
alla mia donna, sì ch'ero già fioco.


„Csakhamar rálelünk a kötélhágcsóra,
Feljutunk a hosszu régi folyosóra,
Ott bevárjuk egymást és nyugodva késünk,
Míg lecsillapodik fáradt pihegésünk.


Und deutschen Seelen! Endlich würgeten sie sich,
O Mutter Deutschland! sich und Dich,
Am Busen Dir die Kinder! Brüllt
Ein Chaos so, wie's Deutschland füllt,
Das Zwistgewitter! Unzubeugen,
Du Wolkenschlacht, o wirst Du, wenn?
Im Segen niedersteigen,
In Fruchtbarkeit zergehn?


No parle did either party use,
Impell'd by fierce disdain;
One sought as men who'd all to lose,
The other to regain.


万杉深处着僧庐
中有昭陵飞帛书
想象承平心似醉
小亭伫立看跳珠


Den ew'gen Schlangenkreiß, der uns umfahet,
Könnt' überschauen nur des Schicksals Wächter;
Uns schwindet Eines, wenn das Andre nahet.


Cuando armó las cien manos belicosas
Tifeo con cien montes, insolente,
víboras de la greña de su frente
atónitas lamieron a las Osas.


Pues el físico decía
que, en dicho caso, quien
una herida tal tenía,
con el venablo moría,
sin el venablo también.
¿No comprendes, Asunción,
la historia que te he contado,
la del garrido garzón
con el acero clavado
muy cerca del corazón?
Pues el caso es verdadero;
yo soy el herido, ingrata,
y tu amor es el acero:
¡si me lo quitas, me muero;
si me lo dejas, me mata!


	Sì mutato d'ognuno era il sembiante,
E sì tra lor conformi apparian tutti,
Che a gran pena gli venne in sul davante
Riconosciuto in fin Mangiaprosciutti,
Rubatocchi e poche altre anime sante
Di cari amici suoi testè distrutti:
A cui principalmente il sermon volto
Narrò perché a cercarli avesse tolto.


Basta sentir o peso do calor,
a voz rude dos que dominam,
o odor indisfarçável do real,
logo um sonho me transpõe,
busca teu sono para se acudir
e te fazer sonhar, transmigrar,
manchar com a fé nossa cama,
sensual castelo, firme, irrea


Tel qu'un lourd et muet décombre,
L'Esprit plonge au vide dormant,
Dans la mer immobile et sombre.


To v prvním svítání
když otevřeným oknem pláč a vzlykání
otřásá tichem, muškátu jímž vůně provane,
pocítíš, jaká bolest snesla se tu.
Teď mrtvý promluví si ještě s celou vsí
v plápolu svic a květů polních vůni.
Zkřížených rukou prsty velké, upracované
pod bradou kvítků pár si nechtíc utrousí.
Ta hlava spí. A celá ves tu klečí u ní.


Maďar Šandor v Srbských písních
Užuž našel oslavu –
Píseň odchová čin jeho
Až do nejpozdnějších dnů. –
Hrdinům a jejich pěvcům
Mohyla se otvírá;
Slavný čin však neumírá,
Věčný život v písni má.


Die dritte kommt geschritten
Und streckt mir hin ihr Bein:
›Hättst du dies abgeschnitten,
Würd' ich noch lebend sein.


Thus all forgetting, or forgot,
While  are from our view,
To knot and read, and read and knot,
Is all we have to do.


To v srdci bodne; – a jako když dechne
na poušti vítr v náhlém nárazu
do fata-morgany, tak z duše všechné
to vidmo prchá rajských obrazů.


Ano díky mnohem větší
dávati mi za to sluší,
že tak laskavou máš péči
o mé tělo, o mou duši;


Werdt beste Freunde, werdt, ihr meine ärgste Feinde!
Erfahrt, erfahrt mein hertz, das es sei voller Lib!
Lasst Christi Gutt eur bitteres durchsüssen,
Und schmekkt durch ihn in Uns der Lilge Rosenruch!
Lasst euer schwartzes blei in euch durch Uns durchgülden!
Was sol di feuersstreng euch gäntzlich schlukken auf?
Das feindlich gifft gehöhrt dem Teufel:
Es ist von ihm, nicht euch, das ihr so wüttend wart.
Es sei nur ihm, nicht euch, dis Wütten zugezählt.
Drum lasst den Teufel selbst auf ewig sich anfeinden!


Wie die herrlichen einst, Pindos und Helikon,
Und Parnassos, und rings unter des Vaterlands
Goldnem Himmel die freie,
Klare, geistige Freude glänzt.


Drauff müßt' ich barfüssig
(Zu keiner Stund müssig)
Der Welt mich erklären
Und unerhört-viel leiden/
Alles meiden/
Was ein Tröstlein könnt' gebähren.
All mein Thun/ und Raht
War' ein Missethat;
Mit bösem wir haben es vergolten/
Meine Werck gescholten/
Ausgeruffen frey/
Daß nur Zauberey 11
Mein Beginnen sey.


Storch, sprach der Habicht, spare doch
Die Seufzer nur! Den du verzehrt,
Der arme Frosch, der ist beklagenswert!
Vorhin quakt' er so artig noch!


May heav'n and Sylvia grant my suit,
And bless the future hour,
That Damon, who can taste the fruit,
May gather ev'ry flow'r!


Do pole spěchal jsem. Neb večer kouzlaplný
mně nedá vmísit se ve městě v lidu vlny.
Jsa sám, pak dvojnásob tu milou cítím vůni,
jíž vzdychá květina a zastavím se u ní.
Neb večer doba jest, kdy člověk mlče cítí,
a mluví květ a pták a hvězda, která svítí.
Neb večer doba jest, kdy člověku se vrátí,
co v parném běhu dne on ze svých snění ztratí.


Por una fisura del aire
se evapora el eco
del último suspiro
y el testigo de una lágrima
se asfixia en secreto
en la penumbra de los párpados.
Entonces el raudo, falaz
sabor del sueño
recoge sus trofeos,
huye en la piel
de un pájaro absorto
y me deja la llaga
de un adiós irremediable
sin un puñado de soles,
sin el soplo de una estrella.


So jung und hübsch, und doch so gut
Wie Engel Gottes sind,
Und mir so treu, bei meinem Blut
Möcht' weinen, wie ein Kind.


Je rozloučil kdysi zlých pomluv stín.
Byl básník a proto měl více snad vin.
Teď, mnila, kdy k smrti churaví,
snad vykoupí ho a pozdraví,
zvlášť vůni-li přinese z rodných lad,
zpěv pasáků prostý a zvonků stád...


A duše má zas choře stůně.
Ten svící plamen mihotavý
v Tvém budoiru, plném vůně,


... si lograra con la reja de sangre
y el arado de fuego llegar al corazón
y surcando en sus tierras cultivar la alegría!
... y si después hubiese fiesta
y un viento jubiloso derramase en las calles
este hallazgo mío —la dicha del hombre,
la Vida sola— ¿quién no viviría?
¿quién no saldría a buscar oro puro y,
encontrándolo,
no hollaría su propio corazón para seguir viviendo,
¿quién, quién no?


昨者邳徐表奏通
圣朝除吏遍山东
新来调卒防秋浦
又与山东报不同


Tous nos billets de mariage
Sont des billets d'enterrement.


Sie glaubte stets das Eine,
Daß er noch kommen würd'.
Doch hielt sie sich alleine
Und ward Heinz nie zur Bürd


De la santa virtud y del talento,
que al hombre ofrecen perennal grandeza,
el noble, el sabio a la suprema alteza
aspiran sólo, con sublime aliento


Unschuldig verurteilt sein,
Ist ein Unglück, das nicht klein,
Doch natürlich ist es fast
Trifft den Richter keine Last –


霜透青棱暖弗回
冰侵鹤骨瘦于梅
床头幸有溪藤制
唤起家僮亟展开


Wie! seid ihrs/ die ohn' erbarmen
mich so hart-bedrängten armen
laßen zaplen in gefahr
gantz und gahr?
Ohren habet ihr zu hören/
aber hände bei zu stehn/
und das übel abzukehren
wollen euch nuhn gantz entgehn.


Os astros contemplando Etol entanto,
Que a escutava, lhe disse: As luzes belas
Enxuga, ilustre Glaura, que a teu pranto
Fim ditoso prometem as Estrelas.
Ir conosco te importa, deixa tanto
Inútil suspirar, e vãs querelas.
Vem, Malaca verás em tempo breve,
Que ao pensamento imita o lenho leve,


Vergangen sind an zweiundzwanzig Jahr.
Der Kandidat Konsistorialrat war,
Hofprediger, Generalsup'rintendent,
Ein großer Stern am preuß'schen Firmament.
Und heut vom Königsschloß her, klar und munter
Kommt er den breiten Opernplatz herunter,
Und an der Neuen Wache, glau und schlau,
Wer will an ihm vorbei? – die Krügersfrau.


Jak rád bych hořký pohár žití dopil,
jen kdybych věděl, co mu na dně vězí,
rád smířil bych se s každým stínem, rezí,
jak děcko přeludy se znova opil,
v proud Lethy všecko, co mne bolí, ztopil!


赤子亲曾约子房
阿谁培植到横岗
向人面面皆奇巧
廊庙如何作栋梁


Ärger, der am Herzen frißt,
Wird's nur ärger machen.
Was nicht wegzuschelten ist,
Such es wegzulachen.


Auch lief ich, Katzengold zu suchen,
Oft Tage lang im Wald umher
Und schwärmte unter hohen Buchen
Von einstger Nimmerwiederkehr.


Wie sieht dein Liebster? sag' es mir!
Er ist gantz außerlesen,
Wie Rosen sind die Wangen schier,
Wie Gold sein prächtigs Wesen.
Er ist der schönste Baum in Wäldern,
Er ist die beste Frucht in Feldern,
Er ist wie lauter Milch so schön:
So ist mein Liebster anzusehn.


¡Oh cuánto mejor fuera
el don de hermosura, que del cielo
te vino, a cuyo era
habello dado en velo
santo, guardado bien del polvo y suelo!


Wohl Dir, o Held! Du hast den Lauf vollendet,
Den großen Lauf, den Dir der Herr gebot.
Dein Geist hat sich von diesem Stern gewendet
Und lebt ein höh'res Leben nun in Gott.
Dein Trauern all, Dein Sehnen ist geendet,
Tief unter Dir liegt jede Erdennoth.
Wohl Dir! Weh mir!


Jen ve kupeckém slohu
pár suchopárných dat,
a sotva pozdrav v rohu
tvých křídel nese chvat.


A mají mne rádi, ne, není to lež,
jak tebe mívali prve,
neb cítí, jsem jejich, a já to vím též,
že z jejich, že z jejich jsem krve!


Za říjnových večerů nevlídných,
když stíny se valily po polích,
mne jiskření světel táhlo k sobě,
jež nad městem v dálkách planulo,
já samotář na vsi žil v té době,
kde žití mé v klidu vadnulo.


O dass ich dich noch lieben kann,
macht mir das Herz so froh, so weit!
O dass ich dich noch lieben darf,
läutert mein Herz für alle Zeit!


Stel, matko, lůžko, půjdu spat
a za tři dni budete lkát
nad rakví mou! Však bude smát


Már eljött a derékviadal napját megelőző
Ünnepi nap; már a csapatok nyomakodnak előre
Majdan a főtábor hadi testéhez csatolandók.
Bende az üsdieket vezeté, százhúsznyi szekéren;
Nyolcvan kassal a Vízmentéről Tyúkody, Szűzváll;
Holnapy Sárfalvát száznyolcvan tengely-erővel
Hozta, kilencvenen a Felső-járás nem-adózó
Híveit Olmody és Tagadó s bajnok Maradossy;
Legkésőbb maradott Nyakaló meg hős Nemadózy:
Ők hatvan-hatvan szekeret vezetének az Alsó-
Járásból, keserű jajt csikorgó kerekekkel.
Voltak azonban sok megyebéli urak, kitapasztalt
Kortesek, e csapatok paripás vezetői: hogy össze-
Tartsák a tömeget, hogy vissza bokorba szökéstől;
Ott vala gróf Telivér maga is, ragyogó paszomántban,
Meg mások, kiket itt minek elszámlálnom egyenként?
Úgy is aligha önök, szeretteim, ismerik őket.


年来只识釜中鱼
出海修鳞梦也无
宝鳘带糟俄入眼
儿童惊动哄寒厨


Doch getrost! Zerriß nicht, als sie schied,
Laut ihr Schwur die Pause stummer Schmerzen:
»Mann, du wohnest ewig mir im Herzen«?


نَطَقتُ حَيّاً نَيِّراً فَاِعذُري
مَن نَطَّقَ النَيِّرَ أَو لومي
سَلي عَنِ الخَيرِ فَعَهدي بِهِ
مَعَ التَقَصّي غَيرُ مَعلومِ
أَنصَفَ مَولانا وَكُلُّ اِمرِئٍ
يَظلِمُ وَالظُلمُ مِنَ اللُومِ
قَد يُقتَلُ الحُرُّ وَما دينُهُ
في طاعَةِ اللَهِ بِمَكلومِ
لا شَيءَ في الجَوِّ وَآفاقِهِ
أَصعَدُ مِن دَعوَةِ مَظلومِ


Ach, mit euerm frohen Lachen
Könnet ihr mich weinen machen,
Weinen nicht zum Scherz.


Vsak život bez lásky – toť také sudba děsná,
tak teď má čekati, až ve vlas padne sníh...
V tom kočár zahrčel! Muž! Vzbouzela se ze sna,
a Nero zaštěkal a ze země se zdvih’ –


Slepá láska mizerná je páska,
uvědomělou je pravá láska,
směju chybám svým se nastokrát,
a mám sebe předce tuze rád.


Po kamenité cestě zní
mé klisny podkova.
Mě žádný příkaz nevězní,
a nemám domova.
Květ pro mě barvou nehýří
v slunečně zlatých dnech,
mě s osudem noc nesmíří,
a pusto je v mých snech.


Lasse gleichsfals zu uns kommen
das berühmte Saitenspiel,
es mag kosten was es will!
Alles dient zu deinem Frommen:
daß man von dem schönen Tage
durch das ganze Jahr durch sage!


Cuando el mundo termina en la subasta
y unos pocos compiten por sus partes
y el martillo golpea indiferente,
sólo el arte no opta por callarse.


Bezruči Petře,
ne, Ty jsi se nezrodil z ženy –
ze země šlehl jsi, plamen a oheň rozezlený,
hlas útrob a ledví tajemné, zoufalé ržání,
bolest a rána otevřená až do skonání.
Naříkavý a žalný, stonavý Ostravice hlas
a zrazený Těšín, který se třás’... hořem se třás’...


فَما نُطفَةٌ كَانَت صَبِيَر غَمامَةٍ
عَلى مَتنِ صَفوانٍ تُزَعزِعُهُ الصَبا
عَلى مَجَّةٍ من صَفوِ أَريٍ أَتى بِها
حَرِيصٌ يَرى في الحَقِّ أَن يَتَكَسَّبا
بأَطيبَ مِن فيها وَلا طَعمَ ريقِها
إِذَا النَجمُ أَصغى للمَغِيبِ وَصَوَّبا


Come chi tra pungenti e dure spine
rosseggiar vede una vermiglia rosa,
o tra vecchie di mura e vil' ruine
splender da lungi gemma precïosa,


Jak šupiny by spadly s očí mdlých a kalných,
a s prsou sřítila se skála strastí valných,
jsem oddychl si s lesem. Vidím nyní jasně,
co činiti mi jest a kterou cestou jíti –
dál vítězící slunce na obloze svítí,
na tmavé mraky zavěsilo zlaté třásně
a povznáší se silou vysvobozující.
Již utišilo se mé srdce žalující,
dech radosti se dotek' zarosených lící –
Proč soužit bych se měl? Svou tíseň slunci svěřím
a odevzdám se vůdci, jemuž plně věřím!


At length with firm, but gentle dignity
And cold averted eye she thus replies:
"No! let him go: nor power nor wish have I
His conduct to control. Let this suffice;
Before my path a surer guardian flies,
By whose direction onward I proceed
Soon as the morn's first light shall clear the skies."
She ceased, then languishing her griefs to feed,
Her cold dark chamber sought from observation freed.


Prunkend steht Maria
Stolz aus Gold am Dache
Vom Marienburgschlosse,
Glühend wie die Rache.


Mint egy víg rigó
vígan ríkitó
kiáltottam egyszer:
Huncut a biró!
Huncut aki kap,
huncut aki pap,
huncut aki úr és
huncut aki rab.


Ach, was beginnst du? Willst du dein eignes Werk,
Das Werk zerstören, welches ein lichter Strahl
In jenem goldnen Kranze seyn wird,
Welcher im Himmel dich einst umleuchtet?


Mások, hiú gyanúból s féltékenység miatt,
Hogy kegygyel nézi Béla a hősi kúnokat,
Vak dühvel a kunoknak gyilkolják ezreit,
Kiket közös seregben ő a tatárra vitt.


Minha papoula da India
Minha flor da Tailândia
Es o que tenho de suave
E me fazes tão mal


Da kam die Polizei euch auf den Leib:
Was soll der demagogische Zeitvertreib?
Der Staat will Köpf' und Seelen, doch mit Nichten
Turnleiber, so die Steuer nicht entrichten.


dal qual formata è 'mpressa la mia fronte».
«Ogni amicizia è falsa, se non quella
– dissi –, ch'è temperata in questo monte,


Vyslyšelo slunko, sklonilo se,
dotknulo se keře zlatou září,
dotknutím už poupě rozvilo se,
zčervenalo jako panna v tváři.


Ein Album im Glücksspiel gewonnen,
Hat wahrlich mit Glück begonnen.
So setz es sich fort, dein Lebenspfad
Sei heitrer als heuer das Römerbad.


Ach, žel Bohu! po všem veta!
Ten klikatý čas
Mne ubohou rozdrancoval,
Jako litý ďas!
Po celém mém hladkém těle
Brázd mi navoral;
Ostatky mé sličné krásy
Šeredně zedral!


Však kouzlo lásky slétlo v ňadro též
a sladká touha srdce rozechvěla
a často hlubý vzdech se vydral z rtů
a předmět její sladkodechých snů
se Jo-Han Šo-Ran nazýval, a byl
pastýřem stád. Znal sladké písní pět
a ty jí nakanuly do duše
jak vonná ambra v květnu měsíci,
jež kane z rány bělorouchých bříz.


L'église s'éclairait sous la vague lueur
Du matin ; à genoux contre un pilier de pierre,
Blanche priait encor, quand son vieux confesseur
Se montra, puis, craignant de troubler sa prière,
S'arrêta sur le seuil. Dès qu'elle l'entendit,
Blanche marcha vers lui d'un pas ferme, et lui dit :


Dan sein geist hat kein bleiben, hert!
er muß wider ausfaren
Und wider kumen zu der ert,
sein anschleg sint verlaren.
Wol dem, des hilf got Jacobs ist!
wol dem, des hofnung alle frist
stet auf got, seinen heren!


Non iacerà a dormire quella che ài ferita;
tal te darà percossa che non ne sirai leta;
d'alcun te darà enfamia, che ne sirai schernita
e menarai poi vita con molte tempestate.


Volt olyan is, kit tán szóval avagy tettel
Etele megbántott, mit nem feledett el;
Vagy, ha nem is bántá, vette zokon önként:
Nem tudja, mivel sért, a hatalmas, gyöngét.


Toho ctěme, tomu pokloňme se,
toho národy nechť slavným zovou,
kdo svým duchem našel pravdu novou,
k práci zřídil písty, páky, kola –
tomu čest a tomu gloriola!


柴桑松菊正宜秋
典午衣冠尽姓镏
长啸一声赋归去
清风高节振林丘


Die andern sprachen: »Dort unten im Feld
Unterm Schilde liegt ein erschlagener Held.


Heb, o hebe die Hülle nie
Von den modernden Särgen,
Die in der Seele begraben sind!
Ruhen, bis dein Leben verrinnt,
Mögen die Toten alle, die sie
Drunten dem Tagslicht bergen.


Hinter einem jeden Kreise
Findt sich eine schwartze Wand,
An der, auf besond're Weise,
Da sie gleichsam ausgespannt,
Durch die wässrichten Krystallen
Mancherley Gestalten fallen,
Wann das Licht, so sie bestrahlt,
Tausend Bilder daran mahlt.


E di loro una: si accosto al cavallo
per la staffa tener: che ne scendesse
laltra con una coppa di crystallo
di vim spumante: piu sete gli messe
ma Ruggiero a quel suon non entro in ballo
perche dogni tardar che fatto havesse
tempo di giunger dato havria ad Alcina
che venia dietro: & era homai vicina


Ihr guten Christen, laßt euch nicht
Von Satans List umgarnen!
Ich sing euch das Tannhäuserlied,
Um eure Seelen zu warnen.


Splende l'emblema come nel codice ammirando:
Venezia trepidando nel sacrosanto nome.


Ihr bringt's durch Theophrasts Arkan
Nun schon so weit, dass dann und wann
Die Tiegel sammt dem Golde scheitern:
Die Schwestern können, Gott weiss wie,
Doch sicher sonder Alchymie,
Euch euer Gold weit besser läutern.


Gli occhi mie vaghi delle cose belle
e l'alma insieme della suo salute
non hanno altra virtute
c'ascenda al ciel, che mirar tutte quelle.
Dalle più alte stelle
discende uno splendore
che 'l desir tira a quelle,
e qui si chiama amore.
Né altro ha il gentil core
che l'innamori e arda, e che 'l consigli,
c'un volto che negli occhi lor somigli.


Byl bych seděl na verpánku,
král jak ve své pýše:
čistou práci, drobné floky,
do zámku i chýše.


Teď z vůní srší jed, a vzlykot ze smíchu,
a ze přepychu bída,
co nyní vzruší mne, je pochod smuteční
a velká panichyda.


طَلَعتْ شموسُ الخِدْرِ كَيْمَا تَغْرُبا
وبدَتْ محاسنُها لِكَيْ تتغَّيبا
فكَفاه أن يَصِفَ الصبَّابةَ ناطقاً
دَمعٌ إذا وصفَ الصبَّابةَ أطنَبا
يا حَبَّذا شمسٌ جلَتْ عنها النَّوى
فجلَتْ على الصَّبَّ الشَّنيبِ الأشنَبا
وتعمَّدَتْه بِلَحظَةٍ لو أنَّها
سَهمٌ لَجازَ عن الشَّغافِ مُخضَّبا
قامَتْ تُمَيِّلُ للعِناقِ مُقوَّماً
كالخُوطِ أَبدعَ في الثِّمارِ وأَغرَبا
حملَتْ ذُراهُ الأُقحُوَانَ مُفَضَّضاً
يَسقي المُدامةَ والشَّقيقَ مُذَهَّبا
وأَبَتْ وقد أخذَ النِّقابُ جَمالَها
حركاتُ غُصنِ البانِ أن تَتَنَقَّبا
ما كنتِ إلا البدرَ فارقَ حُجْبَه
حتى إذا شِمْناه عادَ مُحجَّبا
فغدَوْتُ لا أدري أكان له الحِمى
لَمَّا تغيَّبَ مَشرِقاً أو مَغرِبا
فإذا الحَيا أعطى الرِّياحَ قِيادَه
فانقادَ تَجْنُبُهُ الجَنوبُ أو الصَّبا
فسقَى محّلاً بالعَقيقِ وخُلَّةً
ورُبىً بأطرافِ الغَميمِ ورَبرَبا
ما لي رأيتُ الدَّهرَ وكَّلَ صَرْفَه
بالقُلَّبيِّ الشَّهْمِ كيفَ تَقلَّبا
سَأُرِيهِ جِدّاً في مَخيلَةِ لاعبٍ
والنَّدبُ ليسَ يَجِدُّ حتى يَلعَبا
ومُعرِّضٍ لي بالطِّرادِ خَسَأتُه
ومتى رأيتَ اللَّيثَ طاردَ ثعلَبا
فَلْيَثْوِ في رَمْسِ الخُمولِ فإنني
نارٌ تضرَّمُ في ذُؤابةِ كبكبا
هيهاتَ جانبْتُ السَّفاهَ وأهلَه
حَدَثاً فكيف أرى السَّفاهةَ أشَيبا
وأَحلَّني عِزُّ الأميرِ مَحلَّةً
لو رامَني فيها الزَّمانُ تهيَّبا
عُدْنا بمُبْيَضِّ الصَّنَائعِ راضياً
منه ومُحمرّش العَواملِ مُغضَبا
غَمْرِ المَواهبِ لا يُساجلُ مُرغِباً
في المكرماتِ ولا يُطاولُ مُرهِبا
ومُمنَّعٍ يُردي العدوَّ إذا ارتدَى
بالسَّيفِ أو يحبُو الوليَّ إذا احتَبا
وأَغَرَّ لو نَطَقَتْ رِحابُ مَحَلِّه
قالَتْ لطُلاَّبِ المَكارمِ مَرحَبا
ناضلْتُ منه بذي السَّدادِ فما هَفَا
وضربْتُ منه بذي الفَقارِ فما نَبا
وصَحبِتُ أيامَ المَشيبِ بِجُودِه
مُبيْضَّةً فذمَمتُ أيامَ الصَّبا
بَشَرٌ كمِصباحِ الحَيا وخَلائِقٌ
تَخبو لبَهْجَتِها مصابيحُ الرُّبا
ومُناسِبٌ حازَ الفضيلةَ أعجَماً
فينا كما حازَ الفضيلةَ مُعِربا
إن شاءَ عُدَّ من الشُّعوبِ أجلَّها
أو شاءَ عَدَّ من القبائلِ تَغلِبا
يرتاحُ ما غَنَّى الحديدُ إلى الوغَى
فيخوضُ مَوجاً منه أكدرَ مُجلِبا
ويَكُرُّ مَطرورَ السِّنانِ كأنه
قمرٌ يطارِدُ في العَجاجةِ كَوكَبا
أَأَشيمُ بارقةَ الغَمام وقد غدَتْ
يُمنَى أبي الحَسَنِ الغمامَ الصيِّبا
قاظَ الزَّمانُ فكنتَ ظِلاً سَجْسَجاً
ونأى الربيعُ فكنتَ رُوْضاً مُعْشِبا
تَرَكَ القصائدَ قَصَّرَت عن عَدِّ ما
يُسدِي ومن يُحصي الحَصَى والأثْلَبا
والطالبيّون انْتَحَتْكَ وفودُهُم
فرأَوا نَداكَ الغَمْرَ قرَّبَ مطلَبا
لا حظْتَهم والفكرُ يَصرِفُ عنهم
لحْظَ النَّواظرِ بِغضةً وتجنُّبا
فنظمْتَهم جمعاً وقد نَشَرَتْهُمُ
أيدي الزَّمانِ فَفُرِّقُوا أيدي سَبا
أَحْبَبْتَ ذا القُربى وليس يُحِبُّه
إلا امْرُؤٌ رفَضَ الغريبَ الأجنَبا
أمَّا الصِّيامُ فقد أجبْتَ دُعاءَهُ
ورأيْتَه فِعلاً أغرَّ مُهذَّبا
شهرٌ وصلْتَ صيامَه بقِيامِه
فَنضَوْتَهُ نِضْوَ الجَوانحِ مُتعَبا
فأجِبْ دُعاءَ الفِطرِ مُصْطَبِحاً فقدْ
ناداك حَيَّ على الصَّباحِ فثوَّبا
وتَمَلَّها بِكْراً فلستُ مُزوِّجاً
شَرَفَ الشريفِ من المدائحِ ثَيِّبا
حمْداً أمَرَّ الفِكر ُسِلْكَ نِظامِه
فأصاب دُرّاً من عُلاكَ مثقَّبا
إن حَلَّ أوطنَ في صُدورِ رُواتِه
أو سارَ شَرَّقَ في البلادِ وغرَّبا


O único altar onde estás
Agora, e em todo tempo te verás.


se non che alla ragion ritornai ratto,
amaestrato da sì fatto donno,
di star di lui gaudente in ciascun atto.


In einem kühlen Grunde
Da geht ein Mühlenrad,
Mein Liebste ist verschwunden,
Die dort gewohnet hat.


A férfi szól: Ó, hogyha láttad volna egyszer,
amint könnyezve, mereven,
imádkozó, áldott kezekkel
letörte én áldatlan életem.
Ó, hogyha láttad volna egykoron,
mint mostan én az arcodon.
Igen, ilyen volt: festék és hamis máz,
a szája egy kis rózsaszínű színház.
Villanylámpácskák gyúltak a fejében,
ha nevetett,
rózsás világos lett a levegő is
feje felett.
Tükrökbe nézte furcsa-gonosz arcát,
mély tükrök mélyiben,
és az ezüstmámortól szertepattant
a tükör és szivem.
Megfeketült a mellemen a rózsa,
melyet adott,
és ráncos lett, mint egy vénasszony arca,
halott, halott.
És megvakult kezében
az ezüst és arany...


午醉醺醺到日晡
起呼茶碗炷熏炉
隔窗几点敲花雨
子细听时却又无


Eines du thust, und willst es doch gern meiden,
Den Vater tödtest du,
Die Welt soll dir's verleiden,
Den Menschen zählen zu.


Deus puro, Apolo Musageta,
Deus sem espinhos e sem cruz,
Ofereço-te a plenitude secreta
Em que bebi e vivi a tua luOfereço-te a minha alma transbordante
De mil exaltações,
Purificada em mil confissões
Da sua longa tristeza delirantOfereço-te as horas deste dia completas
No teu sol tocando as coisas materiais,
Ofereço-te as nostalgias secretas
Que se perderam em gestos irreaiSophia de Mello Breyner Andresen | "Dia do mar", pá 40 | Edições Ática, 1974


Die Rose sprach zum Mägdelein:
Ich muß dir ewig dankbar sein,
Daß du mich an den Busen drückst
Und mich mit deiner Huld beglückst.


Ó, Ty znáš na nebi hezoučké hvězdy,
mají tam za noci úžasné sjezdy,
družka se ke družce laskavě tulí,
každá zná Tvůrcovu přesvatou vůli;
vzorně si všímají vytknutých cest,
Vševládci vzdávají chválu a čest.


E disse a quella mesta, io ti conforto
che tu veggia di porne entro alle mura
che sel giovene anchor non havran morto
piu non l uccideran stanne sicura
Ruggiero havendo il cor benigno scorto
de la sua donna e la pietosa cura
sentì tutto infiammarsi di desire
di non lasciar quel giovene morire


A že je pastýř tak ochočil,
toť řídké moudrosti náznak,
toť vlastně čin jeho největší,
hotový tvůrčí to zázrak! – –


Was trägt die Gans auf ihrem Schnabel?
Federgans?
Einen Ritter, mit sammt dem Sabel,
Trägt die Gans auf ihrem Schnabel.
Federgans.
Was trägt die Gans auf ihrem Kopf?
Federgans?
Einen dicken Koch mit sammt dem Topf,
Trägt die Gans auf ihrem Kopf.
Federgans.
Was trägt die Gans auf ihrem Kragen?
Federgans?
Einen Fuhrmann, mit Roß und Wagen,
Trägt die Gans auf ihrem Kragen.
Federgans.
Was trägt die Gans auf ihren Flügeln?
Federgans?
Einen stattlichen Ritter, mit sammt den Bügeln,
Trägt die Gans auf ihren Flügeln.
Federgans.
Was trägt die Gans auf ihrem Rücken?
Federgans?
Ein altes Weib, mit sammt den Krücken,
Trägt die Gans auf ihrem Rücken.
Federgans.
Was trägt die Gans auf ihren Zehen?
Federgans?
Ein Jungfer, die thut Hemdlein nähen,
Trägt die Gans auf ihren Zehen.
Federgans.
Was trägt die Gans auf ihrem Schwanzerl?
Federgans?
Ein Jungfrau in dem Hochzeitskranzerl,
Trägt die Gans auf ihrem Schwanzerl,
Federgans.


桥上月如昼
鱼罾收未曾
清光且迟转
留作小家灯


To žluč se střetla zatvrzelá,
kamínky, jež tě prohlodá,
s mou chorobou, jež omrzelá
v světnici jedné vysedá.


Dórida, hermosísima pastora,
cortés, sabia, gentil, blanda y piadosa,
¿cuál suerte desigual, fiera, rabiosa,
pone a mi libertad nueva señora?
El corazón que te ama y que te adora,
¿quién lo puede forzar que ame otra cosa?
¿Amarílida es más sabia o hermosa
que tú? No sé. Contempla esta alma ahora.
¿Fue jamás de Amarílida tratado
tan bien como de ti, tan sin fiereza?
¿No me acordabas tú si yo te amaba?
Pues sin mudarme yo, ¿quién me ha mudado?
Respondió el eco: «Yo, que en tanta alteza
mucho tiempo tan dulce ser duraba».


Na večer pak se rychle ustrojil
a Aziza mu byla pomocnou,
šperk zděděný po otci na turban
mu připevnila, vonným kořením
mu šaty prokouřila, a když šel,
na štěstí lásky jeho modlitbu
ku nebi slala s těžkým povzdechem.


O trewer Gott, erweck' in mir
Nur einen Hunger stets nach dir,
Daß mich die Welt verliere;
Auch lehre mich, du starcker Held,
Zu thun allein, was dir gefält;
Dein guter Geist mich führe,
Damit ich ausser bösem Wahn
Stets wandlen mög' auff ebner Bahn.


Lenguas le rodeaban lisonjeras,
compaña que a los reyes de contino
sola sigue en las burlas y en las veras,
loándoles el bueno y mal camino.


Ihr vollzieht des Höchsten heissen /
in gehorsams höchstem Grad:
bleibt in seiner Ordnung Pfad
mit dem Einfluß / Lauff / und gleissen.
eures Thun und Lassens Ziel
ist / vollbringen was Gott will.


¡Cómo en la soledad de tu ribera
con encendidas lágrimas llorara,
si acaso ganas de llorar tuviera!


Kdy, lidstvo, osud krásu božských vděků
jak máje zázrak do tvých ňader vloží,
kdy slovem víry slunce lásky boží
v žár vzplápolá vzdor nepřátel všech skřeku?


Hinein mit vollen Segeln in den Sturm!
Es denkt an mögliche Kometenschwenkung,
Die Land und Meer wegfegt und Sonnenschein,
Auf seinem grünen Grashalm kaum der Wurm –
Hinein denn, Kämpe Mensch, da voll hinein!
Dann steige wieder bei dir selber ein,
Hinein in deine tiefste Selbstversenkung,
In Platons Abgrund mutig dann hinein!
Da schaust du in dem wilden Weltengraus
Mit Götterblicken aus dir selbst heraus,
Da schaust du rechte Lenkung, rechte Schwenkung,
Da klingt aus stillster, innerster Bedenkung
Dein großes Ja, vernichtend jedes Nein:
Du bist, du bist gewesen, du wirst sein.


Eltévedt egy tehénke
Az erdőben, szegényke,
Keresi is szaporán
A hámorból egy leány.
Csingi, lingi, lánga...
Én is hát utána.


Thy flow'ry side, where POPE has plac'd
The Muses' green retreat,
With ev'ry smile of Nature grac'd,
With ev'ry art compleat.


Und eine Rechnung reichten zur Zahlung sie ihm dar,
Wo Postgeld nebst der Bütteln Gebühr verzeichnet war;
Er aber sprach und lachte: »Geduldet euch, ihr Herrn,
Hier paßt wohl ein Geschichtchen, und ich erzähl es gern:


Du gabst mir oft Befehl, ich sollt' die Schafe speisen;
O du, in dem man stets die schönste Weide find't,
Ach, führe sie doch selbst, sonst sie des Todes sind!
Ein Wolf, der voller Wut, kommt dort, sie zu zerreißen.


Musy, dcery Zeva a Mnemosyny,
vidí vše a třesoucím se šeptají rtem
ve věšteckém vyděšení Sybill:


El aliento del aura inocente
deambula entre pilares milenarios
de una noche de presagios,
retoza en los jardines
en forma de fragantes lenguas,
suena en los hilos
de algún títere travieso
y empuja el concierto
por los umbrales sordos.
En la sinfonía de los tiempos
con la bravura de la cadencia final
él viene hacia mí.
Su paso de relámpago embrujado
promete desafiar las hogueras
de todas las ausencias.
Parece un héroe troyano
en medio de un alud de lunas rotas
ganadas en victorias
de no sé qué camposanto.
Las caricias se atropellan
como vibraciones cromáticas
de un fragor de timbales.
Los besos se descuelgan
como de un olivar
las maduras aceitunas.
Mis moradas encienden
las ascuas enterradas,
estallan las compuertas
tras cascadas de burbujas
y al temblor acompasado
de encandilados tropeles
se cuaja en un latido
el fulmíneo brebaje del amor.
Por una fisura del aire
se evapora el eco
del último suspiro
y el testigo de una lágrima
se asfixia en secreto
en la penumbra de los párpados.
Entonces el raudo, falaz
sabor del sueño
recoge sus trofeos,
huye en la piel
de un pájaro absorto
y me deja la llaga
de un adiós irremediable
sin un puñado de soles,
sin el soplo de una estrella.


Svatý klid ti žalů sprostí,
žel, že také od radostí,
od lásky tě odlučuje!
Duch tvůj jasný zůstaň s námi,
ve spojení nad hvězdami,
až tam i náš koráb vpluje!


Čert upachtěn sotva již dýchal,
jen potil se, funěl a kýchal,
jak zplašený motal se čehý a hat,
až klopýtl na prahu pekelných vrat,
Čert vrátný jej propustil vraty,
a Marbuel vzkřik’ na své braty:
„Hou! Rychle mi pomozte od Káči!“
Však marně to zkoušeli roháči.


Odono i morti di Bezzecca, e attendono:
«Quando?» grida Bronzetti, fantasmi erto fra i nuvoli.


De toda tu belleza en mí sólo perdura,
en el deslumbramiento de la intensa blancura
de la cual luminosa que tus muros enjarra,
la queja de una copla que los aires desgarra


Měly štíty z prken sbité,
výstupky v nich kruhovité
jako kazatelen krovy, –
s holubičkou mnohdy také.
Koberec tkal sametový
v pěkné barvě všelijaké,
do zelena, ruda, hněda,
mech na došků rouna šedá.
Pode střechou bílé pruhy
propínaly hnědé trámce,
z bílého pak oken rámce
zřelo kvítí v barvách duhy.
Pod oknem též sádek něžný
odíval se pestrým šatem:
Mák tu ruměnný a sněžný
s plamenným se družil zlatem
kněžek slunce štihlounkých,
růžemi se obeskvíval
pyšný slez, an oměj kýval
modrem přilbic drobounkých.
Tu se chata ukrývala
z pola v jasnolistém víně,
tamo dotěravá kdýně
na nízkou se střechu vzpjala,
stelouc jí své květy zlaté
a své plody boubelaté.


Die Kunst, die dencken lehrt,
Wird nicht gar hoch geehrt;
Kunst wird vielmehr geehrt,
Die das Vergessen lehrt.


Our anxious Pains We, all the Day,
In search of what We like, employ:
Scorning at Night the worthless Prey,
We find the Labour gave the Joy.


E disse alla sua donna: – O cara sposa,
nostro figliuol mi pare adormentato,
e molto ad agio in sul letto si posa,
si ch´a destarlo mi parria peccato,
e forse gli saria cosa gravosa,
se io l´avessi del sonno isvegliato. –
– E tu di´ ver, – rispondeva Alimena –
lascial posar, e non gli dar più pena. –


ألفٌ ألا انعم بالمحبة حالا
واجررْ لأبراد المنى أذيالا
باء بدا شفق المغيب وأوقدت
سرج النجوم فعاطني الجريالا
تاء تلوت محاسن البيض الدمى
سوراً وجدت بها الرحيق حلالا
ثاء ثوينا نجتني زَهَرَ المنى
من كل غصن في نقا قد مالا
جيم جرت أفلاك بدري أقمرا
مما تدور بأنجم تتلالا
حاء حباني من حبيت بوصله
برضابه فرشفت منه زلالا
خاء خلال الروض وهو ممسك
بتنا نباري الفرقدين وصالا
دال دنت بي منه رحما زورة
فظننتها مما ازدهيت خيالا
ذال ذؤابة من هويت زمرد
لو طاول المسك الأحم لطالا
راء رنا ظبياً وغنى أورقاً
ومشى قضيب نَقا ولاح هلالا
زاء زعمتم بالنصال فطرفه
أَصمى الفؤاد وما أعد نبالا
طاء طوى الهيمان طيَّ وشاحه
بمخصر فتوشح الخلخالا
ظاء ظللنا تحت ظلِّ مودة
في روض أنس نجتني الآمالا
كاف كساه الحسن غرة جعفر
فاهتزَّ من طرب وفاق جمالا
لام لواء المجدِ تحت يمينه
ولجامُ طِرْفِ العز منه مالا
نون نبيل إن تناول رقعة
خلت اليراعة أسمراً عسالا
صاد صدقت لقد بلوت فلم أجد
في المجد لابن أبي الربيع مثالا
ضاد ضمنت لمن أناخ بظله
إلا أن يحط على الخطوب رحالا
عين عفا رسم الوفاء فجددت
منه سوابغ فضله أَطلالا
غين غدت منا اللحاظ كأنما
نرعى به بدر التمام كمالا
فاء فريد الحسن منه يزيده
باللحظ تكرير العيون صقالا
قاف قُدِ العلياء يا قطب النهى
واجعل لها كرم الخلال عقالا
سين سموت وقد نمتكَ عصابة
مَلأَتْ صدوراً هيبة وجمالا
شين شآبيب الندى بأكفهم
عند الشدائد تطرد الأمحالا
هاء هم الغر الكرام وإن عروا
أردوا على الغر الكرام رجالا
واو وعندهم حمام عدوهم
من قبل أن ينضوا عليه نصالال
ياء يُلاقي ذكرهم لفؤاده
جزعاً كما يلقى النسيم ذبالا


Te láttad őt elesni s elfeküdni
önritmusának hengere alatt...
Míg hosszú árnya átölelte búsan
a vesztőhely körül a hűs falat...


Was trägestdu di falsche Weltfigur?
Du scheinst ein Lamm, und gleichest doch den Schlangen!
So widrig (Ach!) di Lamm- und Schlangenspur:
So widrig ist dein Mund– und Geistverlangen!
Dis wis di Schrifft, di dir einst zugeschikkt:
Doch warestdu gerecht in deinen Augen!
Di Warnung blib rechtschaffen dir verdrükkt:
Wi deine Tauf, wil auch dein Nahme taugen!
Jehova, hilf! Jehova, steh mir bei!
Jehova, komm! Jehova, mach mich frei!


»Und bist du noch Walthers, des jungen, gedenk?«
Fragt lächelnd der Feldherr weiter.
»Ei wohl!« – ruft jener, vom Rebengetränk
Schon halb umnebelt und heiter, –
»Ei wohl gedenk' ich des argen Wichts;
Ein Wildfang war er, ein Taugenichts,
Wie in ganz Schwaben kein zweiter.


vždy jen výsměch z hloubky zní ti –
a ty, duše, chtěla’s žíti!


E havia nas suas fraldas
Liquescentes esmeraldas;


Ganz in allem gegenwärtig,
Sei es Ernst und sei es Spiel,
Ist Natur des Winks gewärtig,
Der ihr zeigt des Strebens Ziel:
Gestern noch in Mädchenspielen
Gleitet Sie auf Eis mit Lust;
Frühling kommt, Sie lernet fühlen,
Fromme Milch schwellt Ihre Brust.


仙艾垂门绿
灵丝绕户长
何人握彤筦
金殿纪多祥


Das hat gesungen ein Reuter gut,
Ein Berggesell hat ihn verdrungen,
Er trinkt viel lieber den lautern Wein,
Denn Wasser aus kühlem Brunnen.


Nun zierliche Geschirre, sie zu trinken,
Leiht, Götter! uns, und Marmor, um zu bauen
Den festen Damm zur Rechten und zur Linken!


Ob man erbauen kann aus Zaubertönen
Ein Demantschloß, darin auf Saphirfesseln
Sitz' engelgleich die Schönste aller Schönen.


Nur auch umbsonst! Das Gifft wird Sacraten dir weisen,
Das Bad den Seneca, den Cicero das Eysen:
Die sagen: daß, wie scharff und spitzig ihr Verstand,
Sie, wie die Welt denn lohnt, was spitzigers erkannt.


– Cos řekla, Bibi, tomu tanečníku,
jenž uchvátil mě zrovna v okamžiku,
jak vešly jsme? Já pranic neviděla
než uhlazené vlasy kolem čela
a zlaté brejle, pozděj’ viděla jsem,
že hezký muž to, mluvil pěkným basem
a vybranými slovy – hádám skorem –
že bude asi někde profesorem.
A ten, jenž zadal se mi na besedu,
básníkem zdál se být dle řeči, hledu,
tak snivě zřel a mluvil velmi krásně
a citoval mi roztomilé básně;
pak student kýs, ten vplétal v rozhovory
komické vtipy na své profesory,
byl zábavný, a teď si představ, Bibi,
on říká, jak se mu mé jméno líbí,
(já řekla mu je), dále řečí dlouhou
mi povídá, jak zůstane mu touhou
mě spatřit ještě, ptá se, doufat smí-li –
a jeho oči tak mě uprosily,
já řekla mu, kdy chodím do piana,
on na to, bych nebyla polekána,
když zjeví se mi za některým rohem.
Teď rci mi, není-li to v vzhledu mnohém
hotové vyznání? Já neberu to přísně,
on jen chce přinést Hálkovy mi písně,
ty budem’ čísti. A pak na chviličku
přec můžem’ provést žertovnou s ním hříčku,
nic vážného, vždyť my ty muže známe,
a proto, viď, se nikdy neprovdáme.
Co měla máť má z toho, že se vdala?
Vždy říká mi, jak noci proplakala
a mě že raděj v klášteře by zřela,
neb sebe v hrobě, kdybych vdát se chtěla! –


Wir dürften viel egoistischer sein
Aus tierisch frommem Gemüte. –
In dem pompösesten Leichenstein
Liegt soviel dauernde Güte.


达摩西归不记年
雪山消息更茫然
行人不会真如事
唯爱长芦含暮烟


Ať to, kde je chyba, vynahradí
Kupec perlou, čepcem švadlena,
Kde zbyt, škřinka vtipná pozahladí;


	ché tutto sta nel cuore ciò che facciamo,
e Dio vede quanto noi pensiamo.


Sin temer que un mosquito le interrompa,
en fuegos sulfurantes ampos ampa;
cuando su ninfo su conturno estampa
en el Adonis, jabalí se rompa.


„Evuško!“ zvolal skoro šeptem
rozchvělý Jiří zjevem tím,
horoucí polibek jí vtiskl.
Cítil, jak celá se prochvěla,
kterak jí vyvzdýchlo blaženě srdce.
Cos nikdy necítěného
hučelo, bouřilo jemu nitrem,
bystřina skalným ložiskem,
neznámá slast a blahost nová,
nový už život. Zadržet,
zadržet okamžik ten, dát mu růsti,
množit jej. Tvůrcem, tvůrcem být!


Auf dem Petersdome
Lagen Abendfeuer.
Abendrosen hingen
Über Roms Gemäuer.


La Muerte se disfraza de capricho,
Y en la más increíble paradoja
Subsiste quien vivió a merced del bicho
Y muere quien ¡no hay toro que lo coja!...
Quedan atrás los años de la infancia:
Sevilla y su noctámbula capea...
Como un Jasón, Juan, en su rica estancia
Mira en la tauromaquia una Medea.
Porque si en su niñez fue Juan Sin Suerte
Y fue en su adolescencia Juan Sin Pan,
Hoy, ya casi un anciano, es Juan Sin Muerte
Porque la Muerte tuvo miedo a Juan.
Y quien burló a la muerte en tantos ruedos,
Mil veces sentenciado por suicida,
Sólo cuando lo quiso, y con sus dedos
Mató su muerte y se quitó la vida...
A Juan, que no toreó por soleares,
Muerto, no he de llorarlo en seguiriyas.
Sean por martinetes mis cantares,
Cante de yunque y fragua y herrerías:
Cristo de la Expiración
Cachorro de los trianeros,
Bríndale tu absolución
Al mejor de los toreros
Cachorro, si en Viernes Santo
Te faltara un penitente,
Asóciate a nuestro llanto
Que es Juan Belmonte el ausente...


Depuis qu’en un autre langage,
On a si bien parlementé,
Il nous pousse un nouveau courage ;
L’audace de la lâcheté.


Passos furtivos na escada
Da minha imaginaçã
Sabendo-os frutos de nada
São reais como os que sã
Basta que os oiça e provocam
A minha insónia de assalt
Se fujo, seguem-me, voam
Se grito, gritam mais alt
Por favor, bom senso  Não!
É a resposta que eu não poss
De que me serve a razão
Se não existe o que eu ouço?


Stále dál a stále dál
podél moří, středem skal,
něco hledám, včera, dnes,
snad to cesta do nebes?


AGAIN the balmy Zephyr blows,
Fresh verdure decks the grove,
Each bird with vernal rapture glows,
And tunes his notes to love.


Ó jak mi jest! Co tato bledosť náhlá,


Legen mich die schwarzen Leute
Einsam in ein enges Bette,
Schleppen sich mit ihrer Beute
Langsam nach der Ruhestätte;
Priester, Bräutigam und Gäste
Singen fröhlich bei dem Feste, –
Auch die Rede war vorbei –
Ei, ei!
Nicht ein Tänzlein, oder zwei!


عَليكَ سَلامُ اللَهِ يا قَبرَ عُثمانِ
وَحَيّاكَ عَنّي كُلُّ روحٍ وَرَيحانِ
وَلازالَ مُنهَلّاً عَلى تُربِكَ الحَيا
يُغاديكَ مِنهُ كُلُّ أَوطَفَ هَتّانِ
لَقَد خُنتُهُ في الوُدِّ إِذ عِشتُ بَعدَهُ
وَما كُنتُ في وُدِّ الصَديقِ بِخَوّانِ
وَعَهدي بِصَبري في الخُطوبِ يُطيعُني
فَما لي أَراهُ اليَومَ أَظهَرَ عِصياني
فَيا ثاوِياً قَد طَيَّبَ اللَهُ ذِكرَهُ
فَأَضحى وَطيبُ الذِكرِ عُمرٌ لَهُ ثانِ
وَجَدتَ الَّذي أَسلاكَ عَنّي وَإِنَّني
وَحَقِّكَ ما حَدَّثتُ نَفسي بِسُلوانِ
وَعُوِّضتَ عَن دارٍ بِأَكنافِ جَنَّةٍ
وَعُوِّضتَ عَن أَهلٍ بُحورٍ وَوِلدانِ
فَدَيتُ الَّذي في حُبِّهِ اِتَّفَقَ الوَرى
فَلَو سُئِلوا لَم يَختَلِف مِنهُمُ اثنانِ
لَقَد دَفَنَ الأَقوامُ يَومَ وَفاتِهِ
بَقِيَّةَ مَعروفٍ وَخَيرٍ وَإِحسانِ
وَواراهُ وَالذِكرى تُمَثِّلُ شَخصَهُ
كَأَنَّهُمُ وارَوهُ ما بَينَ أَجفاني
يُواجِهُني أَينَ اتَّجَهتَ خَيالُهُ
كَما كُنتُ أَلقاهُ قَديماً وَيَلقاني
وَأُقسِمُ لَو نادَيتُهُ وَهوَ مَيِّتٌ
لَجاوَبَني تَحتَ التُرابِ وَلَبّاني
هَنيئاً لَهُ قَد طابَ حَيّاً وَمَيِّتاً
فَما كانَ مُحتاجاً لِتَطيِيبِ أَكفانِ
صَديقي الَّذي مُذ ماتَ ماَتَت مَسَرَّتي
فَما لِيَ لا أَبكيهِ وَالرُزءُ رُزآنِ
وَكانَ أَنيسي مُذ بُليتُ بِغُربَةٍ
وَكُنتُ كَأَنّي بَينَ أَهلي وَأَوطاني
وَقَد كانَ أَسلاني عَنِ الناسِ كُلِّهِم
وَلا أَحَدٌ عَنهُ مِنَ الناسِ أَسلاني
كَريمُ المُحَيّا باسِمٌ مُتَهَلِّلٌ
مَتى جِئتُهُ لَم تَلقَهُ غَيرَ جَذلانِ
يَمُنُّ لِمَن يَرجوهُ مِن غَيرِ مِنَّةٍ
فَإِن قُلتَ مَنّانٌ فَقُل غَيرَ مَنّانِ
فَقَدتُ حَبيباً وَاِبتُليتُ بِغُربَةٍ
وَحَسبُكَ مِن هَذَينِ أَمرانِ مُرّانِ
وَما كُنتُ عَنهُ أَملِكُ الصَبرَ ساعَةً
فَما كانَ أَقساني عَلَيهِ وَأَقصاني
هُوَ المَوتُ ما فيهِ وَفاءٌ لِصاحِبٍ
وَهَيهاتَ إِنسانٌ يَموتُ لِإِنسانِ
كَذَلِكَ مازالَ الزَمانُ وَأَهلُهُ
فَمِن قَبلِنا كَم قَد تَفَرَّقَ إِلفانِ
وَما الناسُ إِلّا راحِلٌ بَعدَ راحِلٍ
إِلى العَلَمِ الباقي مِنَ العالَمِ الفاني
وَإِلّا فَأَينَ الناسُ مِن عَهدِ آدَمٍ
وَمِن عَهدِ نوحٍ ثُمَّ مِنهُ إِلى الآنِ


Heut ein Jahr hat Dich Gott der Welt geschenket,
Deiner Eltern Herz erfreut; wenn man also dran gedenket,
Daß Dein Leben voller Hoffnung, täglich immer weiter steigt,
Muß man Gott auch täglich bitten: Daß Dein Herz sich zu Ihm neigt.
Zwar Du bist itzt noch zu schwach, Dir von Gott was vorzusagen,
Denn Du wirst noch, als ein Kind, auf der Mutter Arm getragen,
Bist kaum von der Brust entwöhnet. Aber Hoffnungsvolles Kind!
Gott, und seine Gnaden-Gaben sind ein herrlich Angebind.
Dieser Name, dieser Werth muß den ersten Odem seegnen,
Dieser muß dem kleinen Kind an dem ersten Tag begegnen,
Diesen muß man täglich nennen, eh' ein Kind noch Lallen kan,
Hört es gleich noch unvollkommen diesen großen Namen an,
Mit der Zeit entwickelt sich auch der Seelen Kraft und Stärke,
Hat man Gott zum Grund gelegt, so gerathen alle Werke,
Leben, Klugheit, alles Wissen, alle Weisheit kömmt daher,
Alle Wohlfahrt, aller Seegen fließt aus diesem vollen Meer.
Ich empfehle Dich dem Gott, den Du itzund noch nicht kennest,
Für den Du , durch Seine Kraft, Dir noch unbewust, schon brennest,
Der Dich mit den Kindes-Rechten, in der Taufe, hat beschenkt,
Daß Er, mit dem ersten Jahre, gleich Dein Herze zu Sich lenkt.
Deiner Eltern Lust, und Ruhm, wird mit Deinem Leben blühen,
Und Sie werden, Gott zum Ruhm, Dich , Ihm selber, auferziehen,
Gott wird Dich mit Ihnen seegnen, und alsdann wirst Du verstehn
Was Gott ist, wie man Ihm folget, und auf Seinem Weg kan gehn.
Dieses ist mein Wunsch für Dich , und Gott wird ihn auch erhören!
Deiner Eltern Wohl und Glück wird Er mir zugleich gewähren!
Ich hab' Pflicht für Sie zu bethen. Ich muß Ihnen dankbar seyn,
Stimmet gleich mein Unvermögen nicht mit meinem Willen ein.
Sie sind gütig gegen mich, und vergönnen mir die Schwelle,
Daß ich drüber gehen darf, und im Hauße eine Stelle,
Wo ich sicherlich kan wohnen. Es wird mir Ihr Brod gereicht,
Und viel tausend andre Güte, gern, und oft, und stets erzeigt.
Dieses nun verbindet mich, Gottes Liebe zu bewegen,
Weil ich nicht vergelten kan, daß Gott Seinen wahren Seegen
Reichlich über Sie ergießet, Ihrer Kinder Wohl bestimmt,
Und mir Ihre Gunst bewahret, daß man sie nicht von mir nimmt!
Lebe! Wachse! Werde groß! Bleib gesund in Gottes Namen!
Dieser sey Dein Angebind! und Er seegne Dich ! mit Amen !


¿Qué el soneto y la métrica, «poeta»,
a la «excelsa» poesía del momento
no le sirven siquiera de receta?


صين سري ومدمعي عنوانه
ربُّ سرٍّ أذاعه كتمانه
قرَّح الخدَّ هاطل السحبِ من عي
ني وأضني عزائمي جريانه
ما الذي تبتغي العواذل مني
بعد قلبٍ لهابةٌ نيرانه
هل يطيب القرار يوماً لخلٍّ
أبعدته تحكُّماً خلاته
صار جيرانه الأقاصي واقصا
هُ لأمرٍ مطلسمٍ جيرانه
فإذا حاضروه غاب اندهاشاً
وإذا خالبوه كلَّ لسانه
أه وا طول حسرتي من زمانٍ
ذي اعوجاجٍ إخوانه خوانه
عن شكوت الهوى رأيت من الع
ذال شأناً يشينُ شأني بيانه
وإذا ما سكتُّ الفيت جمراً
في فؤادي يعلو السماء دخانه
قل لركبِ الأحباب والحبُّ دينٌ
صاح إذ تجهد السرى أظعانه
لو حملتم في الساقة اليوم عبداً
هو مداحُ ركبكم حسانه
إن يدمدم بذكركم في فناءِ ال
بيت ترتجُّ هيبةً أركانه
حيَّرته الأشواق فيكم وأفنت
ه هياماً بحبكم أشجانه
قسماً بالغرام وهو حقيقٌ
قسمٌ لم يزل يعظَّم شانه
إن فتكتم بالقلب حرقاً وجرحاً
هو إيمانه بكم إيمانه
يا لقلبٍ تعوَّد الحنَّ الأَ
نَّ وفي ذين جيدٌ إدمانه
أسعفوه بلفتةٍ فلعمري
عظمت من هجرانكم أحزانه
سادتي سادتي لكم عبدُ رقٍّ
ملأَ الأرض كلَّها ديوانه
خافكم والتوى عن الكون لم يع
بأ بغيرٍ آناً وأنتم أمانه
مغرمٌ في العشاق شرقاً وغرباً
راجحٌ في غرامكم ميزانه
مستعينٌ بكم وحاشاه أن يغ
لب دهراً من أنتم أعوانه
بنماط الحالين منكم إليكم
هومحضٌ وسرُّه إعلانه
يلتوي قلبه إليكم بمعنى
كلَّما الروض تلتوي أغصانه
وإذا هفهف النسيم تداعى
ولها من وجوده بنيانه
يتباهى بذكركم فإذا فا
ه بمعناه عطِّرت أردانه
لم يزل ضمن ظلكم مستقراً
بصنوف الألطاف يمضي زمانه
قد علا للعلى لكم وتسامى
وقد انحطَّ عنده أقرانه
ما أدَّعى في مشاهدِ القوم دعوى
ذات بالٍ إلا علا برهانه
هي آياتكم فمصحفكم في ال
كونِ عالٍ مؤَيَّدٌ فرقانه
ومحيا جمالكم أطلغ الصب
ح فمن شمس نوعه لمعانه
شملتكم من ربكم صلواتٌ
ما ازدهى الحيُّ عابقاً ريحانه
وانطوى في مهامه الغيب نشرٌ
نشر الطيَّ ظاهراً إبانه
ودعاكم في حضرة القدس داعٍ
ذو ولوهٍ غرامه ترجمانه


Nichts anders als der feisten Ziegen Schar
In Galaad, ist auch dein schönes Haar;
Die Zähne sind wie Schaffe, recht zu sagen,
So reine sind, und Zwilling' allzeit tragen.


In das Gewehrfeu'r lief er 'nein,
Da wies man ihn hinaus;
Da macht' sich seitwärts hin der Bub',
Wo Kugeln schlugen ein, die grub
Er mit dem Messer aus.


Dévajság az, mint késértnek,
Hizelkednek, és mást értnek,
Obligálják mindeneket,
S majd kipökik ők sziveket,
Hogy hálóban keritnek,
S azután kinevetnek.


Rok celý, celý na ten den
jsem čekal v bázni, nekliden
a ve strachu. Já v hrůze čekal
jsem za nocí i za dnů všech
na chvíli tu, jíž jsem se lekal,
až po všech mukách, úzkostech,
mé drahé, dobré, zlaté dítě,
smrt ze všech trýzní vykoupí tě.
A přišla ona chvíle hrozná...
Zde ležíš mrtvá, navždy spící, –
a člověk pozdě teprv pozná,
co všechno ještě chtěl by říci,
zač děkovat by v lásce měl,
zač ruku stisknout zapomněl.


茅茨低小对青山
准拟馀年向此闲
南望青山是黄鹤
欲凭黄鹤寄书还


Ha, Hulda, siehst du nicht
Die gottgeweihte Schauerin der Zukunft?


Pojednou víčka klesají .
ó sladká, sladká spánku moc!
Tvůj obraz vidím před sebou –
milenko drahá – dobrou noc!


I hrálo si s ní dítko hodný čas,
A když kočičku někdy kleplo zas,
Jak ránu a bolest kočička cítila,
Hnedky to pazourkem holčičce vrátila,
Až se i ručinka jí krví zbarvila.
Obě však nic z toho sobě nedělaly,
A spolu jak jindy za dobré bývaly.


Auch diese Frucht sollst du ersiegen,
Wenn erst das Salz dein Ruder netzt,
Und all die Sterne, die sich jetzt
Stolz überm Haupt dir wiegen,
Gleich schmucken Sklaven dir zu Füßen liegen;
So zwischen zweien Himmeln hinzufliegen –
Dies Ziel ist dir gesetzt!


Proč vnuk tam podruhem
cizích pánů,
kde šel děd za pluhem
po svým lánu?


per dimostrarsi a lei, che canoscente
si faccia poscia de li miei martiri;
ma non può far Pietà ch'ella vi miri;


片云风驾雨飞来
顷刻凭看润九垓
槛外近聆新水响
遥穹一碧见天开


V Tobě zbudu
Všeho trudu,
V Tobě vášeň utichá.
Tu dle Tebe
Dlí mé nebe,
Tu duch rájem oddychá.


O nimm die kleine Gabe gern
Und lebe froh und rein,
Und wandle fromm vor Gott, dem Herrn,
Und denke freundlich mein.


ed un vago e bellissimo garzone
vide che sotto un pin steso giacea,
ed era di sua età nella stagione
sacra e dicata a la ciprigna dea,
quando a sua voglia Amor di noi dispone:
né del fiorir del pelo in lui parea
pur segno alcun, ma netto e bianco il mento
avea, qual terso avorio o puro argento.


mi vedresti al tuo nido in mezzo l'acque
arder, non già per forza d'arte maga,
ma del desio che in me per fama nacque.


So ward ich überholt von kühnern Schiffern;
Sie fuhren rasch vorbei zum sichern Ziele,
Wenn ich im Traume rang mit goldnen Ziffern,
Verstrickt in meines Herzens Trauerspiele.


韩柳子孙皆物故
士民尸祝尚如新
吾行天下已头白
三百年唐惟二人


Esta es, Tirsis, la fuente do solía
contemplar tu beldad mi Filis bella;
éste el prado gentil, Tirsis, donde ella
su hermosa frente de su flor ceñía.
Aquí, Tirsis, la vi cuando salía
dando la luz de una y otra estrella;
allí, Tirsis, me vido; y tras aquella
haya se me escondió y ansí la vía.
En esta cueva deste monte amado
me dio la mano y me ciñó la frente
de verde hiedra y de violetas tiernas.
Al prado y haya y cueva y monte y fuente
y al cielo desparciendo olor sagrado,
rindo de tanto bien gracias eternas.


1
Человек —
       только с часамЧасы
         только МозерМозер
    только у
ГУМ2
Самый деловой,
         аккуратный самый,
в
ГУМе
             обзаведись
         мозеровскими часам3
Все, что требует
               желудок,
               тело
              или ум, —
все
      человеку
         предоставляет
ГУМ
4
Где и как
достать английский
         трубочный табак?
Сообщаем,
    чтоб вас не мучила дума, —
только в
ГУМе
             и отделениях
ГУМа
5
Не уговариваем, но предупреждаем вас:
голландское масло —
         лучшее из масДля салатов, соусов и прочих ед
лучшего масла
         не было и не6
Нет места
    сомненью
         и думе —
все для женщины
         только
              в
ГУМе
7
Комфорт —
        и не тратя больших сумЗапомни следующую строчку:
лучшие ковры продает
ГУМ
—
доступно любому, дешево
              и в рассрочк8
Хватайтесь
       за этот
         спасательный
              круг!
Доброкачественно,
         дешево,
              из первых ру9
Дайте солнце
           ночью!
         Где
               найдешь
              его?
Купи в
ГУМе!
           Ослепительно
              и дешев10
Тому не страшен
                мороз зловещий,
кто в
ГУМе
        купит
         теплые вещ11
Нечего
    на цены плакаться —
в
ГУМ,
комсомольцы,
         в
ГУМ,
рабфаковцы!
12
Приезжий с дач, из городов и сёл,
нечего
    в поисках
         трепать подошвы —
сразу
         в
ГУМе
          найдешь всё
аккуратно,
    быстро
         и дешево!


Wie gut, wie menschenfreundlich denkt Herr Kilian,
Er sieht die ganze Welt für seines gleichen an!


Megjött már jókedvem, és még
Nem hagyott el bánatom;
Sírjak-e vagy mosolyogjak
Örömömben? nem tudom.


Adelindens zarte Hand
Pflückte Blumen durch diß Land/
An statt deren/ die sie brach/
Schossen neue Blüten nach.


Verstummt der Rennbahn Lärm, die Siegspäane,
Der Opferzug durchs hohe Säulenthor!
Nur über mir noch säuselt die Platane
Zu der Cikaden Sommerchor.


2.
JAcobs Stern/ du Licht der Erden/
Sonne der Gerechtigkeit/
Laß die Nacht zum Tage werden/
Wirff die Strahlen weit und breit
Auf die/ ſo bey deiner Wiegen
Jn entzuͤckter Demuth liegen.


Föl hát! eredből, melyet megnyitál,
Csak egy csepp vér... s közöttünk a frigy áll;
Szolgálatomra lelked átadod...
S én felhozom szerencse-csillagod...!’
- - »Oh Sátán, szánj meg, s ne kisérts tovább!«


Nel petto qui con l'hasta un colpo crudo
Mi diè, tal che fe via l'anima andarne.
E in Argo il mio riconosciuto ho scudo
Nel tempio di Giunon piagato starne.
Tosto, che de la carne resta ignudo
Lo spirto, ad animar corre altra carne.
Cosa non può giamai perire alcuna,
Ma ben loco cangiar, forma, e Fortuna.


Ki a lombokat és az oszlopokat
beezüstözöd és a tengereket,
a haboknak számtalan kacaját,
erdei források szent fejeit
és a földet, mindenek anyját
s a rémeket és a szerelmeket
üdvözlégy, isteni holdfény.


Den süssen Purpur-Mund zu küssen
Geht mir zu schwer und sauer ein,
Dieweil ich mich befürchten müssen
Es möcht ihr nicht belieblich seyn,
Wiewohl was hilfft ein kalter Kuß,
In dem man sonsten warten muß.


月出孤松阴
风生百泉响
空山不见人
解带苍苔上


Bleischwer drückt die Nacht auf mich,
Wolken jagen rasch vorüber,
Trübe schon und immer trüber
Hüllt der Mond in Nebel sich.


V chatě, kam se slunce děrou dívá,
žila žena hříšná, závistivá.


Qui si ragionerà de gli aiuti di Francia.


Wie viele singen heute auf,
Noch unbekehrt und blind,
Die nach vollbrachtem Jahreslauf
Schon Staub und Moder sind.


Macht alles gleich! hüllt in dasselbe Kleid
Der Menschheit urerschaffne nackte Blöße,
Bis alles ärmlich, wie ihr selber seid,
Und euer Maß die vorbestimmte Größe.


Se tra' nomi eccellenti io bene annovero
più Giovanni si truova in apostolico
seggio romano, e così nell'argolico
libro de' santi, sanza far rimprovero.


Und es senkt sich die Nacht.
Kühle Winde, blasse Sterne.
»Du, hast du mich gerne?«
Und sie küßt mich und lacht.


游了诸山问了禅
却来庵里坐安然
何如一瓣焚香去
飞作祥云遍九天


Nu kik! Wat is mi dat? Nu bün
so klok ick, as ick was!
He wist nich rut, he wist nich rin,
min Schoh liggt jo fördwas.


Enganado (ai de mim) fui homicida
Do bem maior, que então gozava a terra.
Dá-me atenção um pouco; e logo a vida,
Que aborreço, do peito desencerra:
Foi minha esposa; antes de o ser, querida
Do enganoso Muliás, que, nesta guerra
Mortalmente ferido, à minha ofensa
Deu, dando a vida, acerba recompensa.


Con questi gridi gli animai richiami,
perché non restin grami - alle tempeste.
Gioconde feste - agli angeli, a' demòni
fatiche doni.


Die Demuth wil nicht tragen
Gewand das köstlich sey/
Sie haßt das Blaw am Kragen/
Vnd all solch Schmiererey.
Geziert vor Gottes Angesicht/
Gefallen wil den Menschen nicht/
Wer Gott gefällt ist schon/
So schon noch Sonn/ noch Mon.


Und Mir ergeht es gar blos wie dem Trichter,
der von sich giebt, was man hineingetrichtert.
Gebt mir Gefühl – in echter Form, in schlichter:
und formvoll wird vonselbst sich alles schlichten!


Der Sinne Reich beruht nicht ganz in deinen Händen;
Denn du läss'st über dich die Augen Urtheil fäll'n;
Ich aber kann Vernunft und Augen so verblenden,
Daß ich die Raben auch in Schwäne kann verstell'n.
Der Schönheit Schnee zerschmilzt vor meiner Anmuth Hitze,
Ihr Scharlach krieget Fleck', ihr Alabaster Ritze.


Tak časy běžely jak řeka rychlotoká,
a který člověk ví, co po čase ho čeká?...


君恩曾未报涓埃
便学渊明归去来
尽日从容无一事
好花犹自倩人栽


– Peuvent dire ceux-là que sacre le haut Rite,
Ayant conquis la plénitude du plaisir,
Et l’insatiabilité de leur désir
Bénissant la fidélité de leur mérite.


Palas vestidos, carros Ericteo,
la plata halló Mercurio, Cadmo el oro,
Amor el fuego y celos el infierno.


Poklonil se Jiřík Pánu,
k peklu kráčel zadumán,
z daleka mu čerti bránu
otvírají do kořán.


„„Óooh, oh, – ó šašku, šašku ty!
Stůj šašku!““ – s hrůzou vykřik‘ prudce
přes dubový stůl nahnutý,
své marně po něm týčil ruce,
leč nezadržel v letu stín,
jenž zjevil se mu tady znova,
tíž nevyzvěděl svojich vin,
jen cítil, jeho těžká slova
jak s dravou chutí šakala
se na srdce mu sápala...


翠袖啼痕日日新
回看汉月远随人
不知世上黄金贵
空信朱颜镜里春


Gott Vater, der du aller Dinge
Ein Anfang und ein Schöpfer bist,
Der du mit höchstem Lobgesinge
Von allen Vater wirst gegrüßt:
Gott Vater sei in Ewigkeit
Gelobet und gebenedeit.


Už míza naplňuje stonky,
už přišly modré anemonky,
a na mezích se posadily
drobounké žluté potentilly.


Fest riegelt er die Tür. Er prüft Pistol und Schwert.
Gell pfeift der Sturm. Die Diele bebt. Die Decke stöhnt.
Die Treppe kracht... Dröhnt hier ein Tritt?... Schleicht dort ein Schritt?...
Ihn täuscht das Ohr. Vorüberwandelt Mitternacht.
Auf seinen Lidern lastet Blei und schlummernd sinkt
Er auf das Lager. Draußen plätschert Regenflut.


Lucii zjev jeho přines’
ovzduší těch dnů a místa,
kde dřív žila, kde jej zřela
prvníkráte; při tom zdál se
být jí nějak proměněným,
nějak menším, mělčím, prázdným.
Napadl ji jeho pokoj,
ony ženské podobizny,
fotografie tam na zdi,
a teď cosi nutilo ji
stopovati s pozorností
každé slovo, úsměv, pohyb;
cítila zas růsti v duši
onu divnou zžíravinu,
která ničí jeho obraz,
vleptaný tam kdesi v hloubi.


Fern am Wogensaum, im Grabe
Schläft, was Lust und Leben war! –
Dieses Bechers Feuergabe
Bring der Schläferin ich dar!


Nordlands Männer schwangen rächend
Eisen in der starken Hand,
Stürme brausten, Flammen tobten,
Zündeten im deutschen Land.


Ihol ama híres gróf Listius László
írtam krónikámat, magyarokért gyászló,
ritmusban a gaz tar vérpatakot gázló,
fegyver, hadieszköz, címerek és zászló.


-¡Tuya o de Dios!- con infantil denuedo
de hito en hito mirándome decía
-¡mía, prenda del alma, siempre mía!-
le contestaba yo casi con miedo


A gleccserek kékesfehéren
csillognak a délsarki tenger
mélyfekete vizében.
Magány, határtalan magány.
Alattunk mélyen az örök jég.


Děti, tváře nach, vlas zlatý,
naproti mi běží z chaty
v jarní, svěží vzduch;
šumí dub, včel plna lípa,
jeřáb vrzá, rumpál skřípá,
všady práce ruch.


Nun rufet seinen Reihen durch mich
In der Eiche Schatten Braga zurück.
Hüllte nicht daurende Nacht Lieder ein,
Lyrischen Flug, welchem die Höhn


Nestas ânsias chegou de voo a fama
Da suspirada ingrata, exagerando
O mal fundado amor, o quanto a flama
Dos ciúmes, e amor cresce abrasando:
Iniquíssimo o amor mil vezes chama,
E a que desesperado está adorando
Geme, suspira, chora, e não descansa,
Todo envolto em desejos de vingança.


«Fehérbe öltözél,
Szerette gyermekem!
Hogy istent angyalúl
Láthasd a mennyeken!»


O, schweift' ich wieder, wo ein Bursch' ich war,
Auf meiner Heimat waldbewachsner Haar,
O, ständ' ich wieder, wenn die Drossel schlägt,
Dort, wo der Hofschulz Femgericht gehegt,
Auf Lisbeths, Oswalds, meinem eignen Boden –
Da bräch' ich still des Holzes grünste Loden!


Es tobt der Sturm um Mittag in den Forsten,
Dass Zweige splitternd knicken in den Speichen.
Und Stamm um Stamm sinkt übern Weg, geborsten
Von seinen fürchterlichen Todesstreichen.


Přešla doba, jiná slétla z věků;
z kovu socha jezdcova je slita.
Ejhle světec! něhy vzor, vrch vděků!
V duši mistrově zář slávy svítá.


elomen elomen lefitalominai
wolminuscaio
baumbala bunga
acycam glastala feirofim blisti
elominuscula pluplusch
rallabataio


عذراً على ما جرى مني من الزلل
إن كان يقبل عذر العبد في الخلل
وتوبة من صميم القلب خالصة
على كلام جرى كالنار مشتعل
جرى على حدة مني على عجل
وهكذا خلق الإِنسان من عجل
واثكلتاه لأقلامي وما رقمت
كأنها من رماح الدهر تشرع لي
فما جنيت على غيري بما رقمت
أناملي وبما أمليت يا أملي
لولا انقطاع كتابي عن مقامكم
لقلت عمداً رماك اللّه بالشلل
وقلت لا حملت من بعدها قلماً
كفى ولا حركت يوماً إلى عمل
ومات من عطش ذاك اليراع وما
سقى هناك بعل الحبر والنهل
وقطعت بسكاكين الدواة يدي
ولطخت بمدادي بعده حللي
وحرمة الود بل والاتحاد وما
أدلى به من وداد كان في الأزل
لما تعارفت الأرواح فيه كما
جاءت أحاديثه عن خاتم الرسل
ما كان قصدي سوى إيقاظ ذهنكم
إذ نام عن واضح ما فيه من خلل
بلى بلى كلما قلتم أصدقه
وكل بحث رقيق فهو من قبلي
فرد ما شئت من قولي ممزقة
كما تريد على التفصيل والجمل
أيهدم الودَّ ألفاظ مزخرفة
هي الزجاج وذاك الود من جبل
واللّه إنك بحر لا أساجله
وهل يساجل غب البحر بالوشل
أنا الجهول فما لي والعلوم وذا
وصفي بنص حوى القرآن فيه جلى
واللّه ما أنا في ورد ولا صدر
منها ولا ناقتي فيها ولا جملي
بلى عرفت شعاعاً لا يضيء ولا
يهدي ويردي إن لم أنج بالعمل
طاشت لجهلي أقلامي ببارقة
جنت علي فآه ليت لم أفل
وقطرة من معين البحث صافية
جاءت بسيل طغى في السهل والجبل
وبحر عتب لأمواج التجرم في
تياره وثبات الفارس البطل
وددت أني أمِّيٌّ فكم جلبت
أقلام خلى من خبط ومن خطل
فاعذر فدتك نفوس العالمين وما
تحوى الأقاليم من خيل ومن خول


Die Schöpfung lebet!
Hinan die Flügel!


三十年来信脚行
一朝跳过是非坑
桃花岁岁随流水
一任傍人把路争


Zalehlo to k sluchu mému
ve šíleném, divém hlasu –
výkřik národu zoufalý
ve smrtelném ve zápasu.


Weg! weg! hinweg du stoltzer Geist! dafern mir schon die raue Wüsten
In welcher Gott mich prüfen wil/ nichts als nur harte Steine weist;
Wird meine matte Seele doch durch dessen kräfftigs Wort gespeißt.
Der alles Brodt vnd Speise schafft. Dafern du gleich mit schlimmen Lüsten
Mich in den Abgrund stürtzen wilt/ wird mich doch dessen Allmacht fristen
Der für die Seinen treulich Sorgt/ der in dem Weg vns bleiben heist/
Der durch der Engel starcken Schutz/ den seinen festen Beystand leist.
Vnd nicht von vns versucht wil seyn! du wirst doch (glaub ich/) keinen Christen
Der seinen Jesus treulich meynt/ durch tolle Herrligkeit der Welt/
Durch prächtig auffgeschmücktes Nichts/ durch Wollust vnd vergänglich Geld.
Bewegen/ daß er Knie vnd Hertz/ ohmächtig Wunder! vor dir neige?
Kom an! vesuche wie du wilt! Ich wil/ weil Jesus für mich batt.
Der deine gantze Macht zustört/ vnd dir den Kopff zutreten hat
Dir Erbfeind wiederstehn/ biß Er die Ehren-Kron mir endlich zeige.


Daß, wenn einst zerstäubt die Gitter
Rings um all, was gut und wahr,
Man dich grüßt als ersten Ritter
In der Nachgekommnen Schar.


Láttam... láttam! - és hajh, megszerezve máson
A tudományt, benne nincs vigasztalásom!
Ki voltam homályban, most vagyok setétben...
Kínlódás az élet, gazdagon, szegényen
Rabság és szabadság átka, üdve terhel!
Bölcsen és bolondul: nyomorult az ember!!


Sé que existes no sólo porque tus ojos vuelan
y dan luz a las cosas como ventana abierta,
sino porque de barro te hicieron y cocieron
en Chillán, en un horno de adobe estupefacto.
Los seres se derraman como aire o agua o frío
y vagos son, se borran al contacto del tiempo,
como si antes de muertos fueran desmenuzados.
Tú caerás conmigo como piedra en la tumba
y así por nuestro amor que no fue consumido
continuará viviendo con nosotros la tierra.


春深风雨半相和
节物令人意绪多
中酒何须问贤圣
和诗今尚许羊何


Man lobt dich in der Stille,
Du Sions Schutz und Heil:
HERR, hilf, daß Ich erfülle,
Waß Ich zu meinem Theil
Dir kindlich leisten sol.
Immittelst laß für allen
Diß Opffer dir gefallen,
So werd Ich Jauchtzens vol.


Mein Weib und all mein holder Kreis,
Mein Kind und all mein lachend Glück.
Ich rühre an die Saite leis,
Wie hell klingt es zurück.


Prázdno kolem všecko: mýtina i luh,
pod strání jen tamo u vesničky dole
malou kravku v hrubý zapraženou pluh
brázdí horal pruty neplodného pole.


S tovább nem szólhat Ida -
Ellágyult érzete,
Éjfél-sötét szemébe
Könyűket szöktete.


Sein Schloß kann keine Macht zerstören,
Sein Reich vergeht nicht mit der Zeit.
Sein Thron bleibt stets in gleichen Ehren
Von nun an bis in Ewigkeit.
Ein jeder liebe, was er will,


Mein Sinn ist wild, mein Sinn ist schwer,
Ich kann nicht lassen vom Lauschen;
Es klingt, als zög' in den Wolken ein Heer,
Es klingt wie Adlers Rauschen.


Erst, wenn alle Lust und Qual
Deinem Blick in Nichts zerronnen,
Wird der Liebe Weihestrahl
Läuternd dein Gemüth durchsonnen,
Und beginnen wird in dir
Wunderbar erhöhtes Leben,
Jenseitsfrieden in dem Hier,
Wenn du deiner dich begeben.


e el te ghe n'ha faa vuna
proppi maggenga e pesc della tempesta,
che in pocch paroll, senza tant franz, l'è questa.


Umsonst! Es nimmt das reine Element
Den Leib nicht auf, der sich mit Schuld beladen,
Das Mal, das mir auf Stirn und Achseln brennt,
Wäscht keine ab der kosenden Najaden.


Vtom, železem svázan jsa v nohy y vruce,
Se ohlídne na choť, y sepiav se prudce,
Vnic ztroskotá pouta, a roztrhne je,
A k milence letí, a křísyt ji chce.


Da lärmts und prahlt und tobt und schreit und droht,
Vernichtet jede Stunde zehn Tyrannen,
Will Freiheit, gält es hundertfachen Tod,
Und führt doch Krieg nur mit den vollen Kannen.


Kijöttünk semmiség setét barlangjából,
Agyaggal ruházott az ég hatalmából, -
Prometheus adott részt lopott lángjából,
S igy emberek lettünk nem voltak számából.


so war deines Lebens Zier,
junger Schürer! Deine Blüte
war ein kurzer Blumenschein,
der bald kömt und bald geht ein.
Nur dein feuriges Gemüte
funkelt noch bei uns nach dir.


sovente con le Grazie in lieti cori
vi danzò intorno; e per li rami in tanto
salian scherzando i pargoletti Amori.


Die Welt erschien mir noch als Fluch,
Ich floh gar gern in jedes Buch,


حملت بنا أمٌّ من الأرواحِ
والوضع كان لهيكل الأشباحِ
قلم بِلَوحٍ إن أردت فقل وإن
قد شئت فالأقلام بالألواح
هي ما ترى لا ما رأيت فإنها
تجلى على الرائين كل صباح
فإذا رأو لا يعرفون لمن رأوا
حتى تقوم لهم عقود نكاح
حاء الحيا والحلم والحفظ احتوت
كل الجمال وسائر الأفراح
ولها من النور الشريف تشعشع
كتشعشع الصهباء في الأقداح
والحال يشهد والشهيد هو الذي
شهد الأمور على أتم صلاح


To smutný život byl. Tak často bývá,
kde nouze domovem je, zlý ten host,
kde chybí i ta chleba suchá skýva,
kde nakupí se starost na starost
a každá do krvava srdce zrývá,
kde tvrdý život smilování prost –
a věčné strádání a věčná bída
člověka k hrobu od kolébky hlídá...


1. Elégelhet ennyit
2. Akárki is, s ezek által boldogan élhet,
3. Teljes szerencse kezében!
4. Noha némelykoron
5. Elméje háborog, - oh kellemes
6. Kor mért maradsz el örökre tőlünk,
7. Miként siet
8. Hátra a part a hajózóktól.


Ty, hochu, myslíš, Musa má že laň,
jež s hejnem všechněch českých básníků
ti plaše vzdává němé chvály daň
a chodí pít k tvých veršů rybníku?


Poi tolsi il pregio, e lieve in tôrlo strinsi
la man che quel tenea bianca e gentile,
e in questa di rossor le guancie tinsi,
ed a terra chinai lo sguardo umile.
Or veder pòi quant'oltre io mi sospinsi,
io di nissun valore uom basso e vile,
verso dama sì degna e sì sovrana,
e s'Amor mi rendea la mente insana.


Pélvicas angras
aonde veleja
meu barco ébrio
entre suore
Meu barco púbico
roçando o porto
de tuas ancas,
nos desespero
Se a quilha agito
qual um corcel,
nos descampados
já faço água
neste batel
desgovernado
nos teus desmando
Só sigo a viagem,
mais confortado,
quando fundeio
nos teus abraço
Enfim, assédios
de muitos frêmitos
me desintegram
nos teus penhascos!


Což nemá nic? – Ej, štědrý jsi ty pán!
Či straší tě snad Švehla z Kostolan?
Hleď, ve Vídni nám ani Boskovice
lid nepopřál, ač toužili jsme více.


交游回首散如烟
重过洪州隔世然
手种垂杨皆合抱
朱颜安得似当年


Bey schwarzem Brod und Wasser aus dem Quell
Saß frisches Roth auf meiner Wange;
Der Morgen fand mein Auge hell,
Und munter meinen Geist zu frölichem Gesange.


Am Feilbrett innrer Not und Pein
Man schraubte mich so kalt hinein,
Man klemmte mich, um nicht zu weichen,
Man strich mit scharfer Feile kühn,
Da flogen tausend Späne hin;
Drauf mußte man's ins Feine streichen.


Он молод был и болен,
Его томила нищета,
Но он судьбой своею был доволеЕго утешила блаженная мечта,
Открывши мир, где блещет красота,
Где люди радостны, как боги,
Где краток лёгкий труд,
Где отдых прячется в чертоги,
Где наслаждения цветут,
Где нет раба и властелина,
И где неведома кручинКогда сходил он с неба своего
В наш бледный мир, мятежный и угрюмый,
С какой презрительною думой
К нам обращался взор его!


Když slunce nad polem vzplá krvavým,
tu leží ti, již neuzří už drahou zem...
a přec jich líce čímsi jásavým
jsou rozjasněna, nejblaženějším jak snem...


Wallenstein hast du, die Stuart sodann zu Dramen geschichtet,
Mach nun den Robinson auch sauber zum tragischen Stück.


Oder vorbei an umrankten Ruinen
Stiegen wir, rings von Bächen umrauscht,
Bis wir zur Alpenfirne geklommen,
Keinen Ton mehr des Lebens vernommen
Und mit dem Donner der wilden Lawinen,
Statt mit den Menschen, Worte getauscht.


Ó nedivte se, že mě milý – –


Studené stěny mám se všech stran,
blyštění ošemetných kovů,
ohlasy hlídačů u svých bran...
Co zraje ve mně k slovu?


So ists! Mein Jahr von virmahlsibnen zahlen,
Und di darinn von Gott empfangne stärk,
Erläutert hell, was meine nahm umstrahlen,
Das Gott der Herr Werkmeister in dem Werk.
Gott war, der mich, eh ich noch war, geruffen,
Mittheilend schon di siben Weisheitstuffen.


Indessen drang, durchschlängelt rings von Blitzen,
Aus dem Gebirg' ein schwarz Gewölk hervor,
Und heulend riss bis zu der Berge Spitzen
Ein Windstoss Sand und dürres Laub empor.
Beängstigt flohn, sich vor dem Sturm zu schützen,
Die Pilger schnell vor eines Pächters Thor,
Und pochten an: allein mit lautem Fluchen
Hiess sie die Magd ein andres Obdach suchen.


Menino, não corras
Na mata a brincar,
Que o vil caipora
Te pode leva
Seus olhos pequenos são negros, e feros,
Quais d'onça, luzentes,
Ardente
E os dentes
São como os do mero, ferinos, cruéis;
E o duro cabelo,
Assim, como o pêlo
Dos bravos queixadas, que são-lhe fiéi
Menino, não corras
Na mata a brincar,
Que o vil caipora
Te pode leva
Qu'ousado e valente o tal caboclinho,
De penas coberto,
Espert
Decerto
Se vê-te quer fumo, pedir-t'o lá vem;
Se acaso lh'o negas,
Se não lh'o entregas,
Quem é que te salva? Lá vais ao moquém!


Ne v titěrných hračkách plané ženy,
v mužné práci pochvaluj si Čech,
nepřítel vždy meč má napřažený,
byť se píseň chvěla na ústech;
nových činů touží doba nová,
jak nového slunce nový den –
v slávy vítězství kdo víru chová,
skutky musí býti odkojen.


A szomszédban az odvas falu nyomda,
áthallani, hogy kattog a kerék...
Ó, drága, drága kis vidéki város,
selyem s darócból színes keverék.


Diß Kind hat schöne Namen,
Welch' Ihm vom Himmel kahmen,
Die lasset uns betrachten.
Er heisset Wunderbahr:
Was Menschen nie gedachten,
Ist dennoch worden wahr:
Gott und Marien Sohn
Sind einig in Person.


So laß uns denn auf unsern Pfaden
Umher nach Bundesgliedern spähn,
Und alle mild und freundlich laden,
In unser Paradies zu gehn.


e, mentre ei splende, io di desire avampo
d'aver pur notte agli occhi altrui di fore
per veder dentro in me lucido giorno.


Der Kaufmann ist mir hochgeachtet,
Der für sich und die Seinen sich quält
In ehrlichem Erwerb.
Ihn schätze ich dem Landmann gleich,
Der den Acker bauet mit schwerer Hand
Und das Gespenst des Hungers abwehrt von dem Menschen.
Aber der Kaufmann ist ja auch elend.
Die Nachbarn lauern auf seinen Untergang;
Einer jagt den andern, daß er ihn verderbe.
Es ist ein Grauen mit anzusehn.


前日归时花正红
今夜宿时枝半空
坐惜残芳君不见
风吹狼藉月明中


Einem unverständigen Wort
Habt ihr Sinn geliehen;
Und so geht's immer fort;
Verzeiht, euch wird verziehen.


Měl za sebou až po oblaky
svých zvítězilých tisíce
a skoumavými hleděl zraky
po vlasti reka z Kostnice.
Až k Moravě, až po Šumavu
zří rozstřenou zem drahou,
a vidí svítit lesk a slávu
nad stověžatou Prahou.


En los lavabos de los bares nocturnos los espejos responden a las preguntas de la gente. ¿Sigue siendo mía esta ciudad? Hay
momentos de plenitud que se merecen una respuesta afirmativa, porque los ojos nadan en la música y conocen el idioma de la sugerencia
y la felicidad. Pero hay un día en que el espejo hechizado nos habla de otro mundo que nace sin nosotros, la hermosura de una
Blancanieves que no provoca envidia ni cólera, sino la marca definitiva del extranjero. Granada tiene entonces una manera distinta
de besarse, otro modo de beber, otra ropa, una agenda diferente, una noche de nuevas direcciones. El espejo le dice al extranjero que la
ciudad no es suya, y el extranjero comprende la siniestra voz de los números de teléfono, la hierba que brota en la neutralidad arruinada de las matemáticas,
la distancia que cabe en un nombre cercano. Hay tachaduras que nos miran desde el papel como nos mira un cuerpo desnudo en la memoria.
El extranjero se va quedando sin ciudad y se imagina las huellas de su propio olvido, el número de veces que habrá perdido su nombre en las fotografías.


»Ich bin die Seele der Natur,
Da ohne mich die Welt zerfällt,
Und ihren öden Trümmerhauf
Des Chaos alte Nacht umkreis't.«


أَبلِغ أَبا الجارودِ عَنّي رِسالَةً
يَروحُ بِها الماشي لِقاءَكَ أَو يَغدو
فَيُخبِرُنا ما بالُ صَرمِكَ بَعدَ ما
رَضيتَ وَما غَيَّرتَ مِن خُلُقٍ بَعدُ
أَإِن نِلتَ خَيراً سَرَّني أَن تَنالَهُ
تَنَكَّرتَ حَتّى قُلتُ ذو لِبدَةٍ وَردُ
فَعَيناكَ عَيناهُ وَصَوتُكَ صَوتُهُ
تَمَثَّلتَهُ لي غَيرَ أَنَكَ لا تَعدو
فَإِن كُنتَ قَد أَزمَعتَ بِالصَرمِ بَينَنا
فَقَد جَعَلَت أَشراطُ أَوَّلِه تَبدو
وَكُنتُ إِذا ما صاحِبٌ رَثَّ وَصلُهُ
وَأَعرَضَ عَنّي قُلتُ بِالمَطَرِ الفَقدُ


إِنَّ اِبنَ طَوقٍ وَبَني تَغلِبٍ
لَو قُتِّلوا أَو جُرِّحوا قَصرَه
لَم يَأخُذوا مِن دِيَةٍ دِرهَماً
يَوماً وَلا مِن أَرشِهِم بَعرَه
دِمائُهُم لَيسَ لَها طالِبٌ
مَطلولَةٌ مِثلَ دَمِ العُذرَه
وُجوهُهُم بيضٌ وَأَحسابُهُم
سودٌ وَفي آذانِهِم صُفرَه


Zornige sahst du flackern, sahst zwei Knaben
zu einem Etwas sich zusammenballen,
das Haß war und sich auf der Erde wälzte
wie ein von Bienen überfallnes Tier;
Schauspieler, aufgetürmte Übertreiber,
rasende Pferde, die zusammenbrachen,
den Blick wegwerfend, bläkend das Gebiß
als schälte sich der Schädel aus dem Maule.


Cloridan, cacciator tutta sua vita,
di robusta persona era et isnella:
Medoro avea la guancia colorita
e bianca e grata ne la età novella;
e fra la gente a quella impresa uscita
non era faccia più gioconda e bella:
occhi avea neri, e chioma crespa d'oro:
angel parea di quei del sommo coro.


And yes, I love, ye sneering wise! —
Fair Honour, spurning still at lies,
As courting Liberty;
Still hand in hand great Nature goes,
With joys to honour never foes,
And all those joys are free.


Nada salta a la vista salvo alguna piedra
y lo que la piedra contiene y resguarda.
Aquí, lejos de la playa,
lejos del sitio donde el agua
devuelve cada tanto
metales oxidados, enmohecidas maderas,
algún cadáver de delfín o tortuga.
No sopla el viento capaz de empujarnos
hacia lo entonces prometido.
Los minutos que pasan se hacen horas
pero jamás días y sí noches
que jamás consienten en ser años
y sí siglos en los que alguien muere
y otro, que lo ignora, bosteza.


In eitler Gier, konnt ich mich selbst nur lieben,
für mich wollt ich des Lebens Güter rauben.
Es war umsonst, das Herz ist leer geblieben –
da fand ich dich und einen neuen Glauben.


Szívdobogva térítette,
Tartván nyakon kapástól,
Juhász, gulyás a marháját
A remete-lakástól.
A kápolna, melyet eddig
Feles nép megkeresett,
Most már minden tisztelettől
Teljességgel elesett.


Und fremde Leute stehen
Auf mancher Felsenwand,
Und stehen still und sehen
So schwindlig übern Rand.« –


Hat es fast vergessen
Mord und Todesurteil,
Als wär nichts gewesen.


E se qualche favor tal volta al canto
induce lor, securi da ogni inganno,
sì dolci voci da suoi pecti tranno,
che le sirene a quei darieno il vanto.


Im Schirm der Musengrotte dort,
Und dort des schönen Baumes,
Erweitern Lied und frohes Wort
Sein Leben enges Raumes.
Und schloß er dann die Augen zu,
So freut er sich in holder Ruh
Des hehren Morgentraumes.


Onde, s'io miro te, con dolce errore
Se sei tu non distinguo, o se son io:
Tanto può da virtù nascente amore.


Když západ nachem slunce zahořel,
stín akátů když v cestu klad’ se dlouhý,
a v jejich vůni motýl zvolna mřel,
já duši svoji plnou měl jsem touhy.


O klare Sonn/ du schöner Stern/
Dich wolten wir anschawen gern.
O Sonn geh auff: ohn deinen Schein
Jm Finsternuß wir alle sein.


Wie sie dort auf dem Altane steht,
Leis' umwebt vom zarten Mondenschimmer!
Ach, so schön erblickt' ich sie noch nimmer,
Wie sie dort auf dem Altane steht.
Weh mir, sie bemerkt mich, ach, sie geht,
Und doch sieht mein Auge sie noch immer
Wie sie dort auf dem Altane steht,
Leis' umwebt vom zarten Mondenschimmer.


Ich habe manche lange Nacht
Umsonst gewacht,
Und meinem Schmertzen nachgedacht,
Wiewol je mehr ich dencken muß,
Je mehr empfind ich Uberdruß,
Weil niemand die erwünschte Bahn
Zu meiner Hoffnung finden kan:
Und dannoch hab ich diesen Trieb
Der traurigen Gedancken lieb.


万里归来四壁空
旧游浑在默然中
明年我欲江南去
何处留诗可寄公


未信须眉梦里真
龙眠老手负高邻
寿觞有咏多名笔
便作山中不老人


Ó, matko nebohá, pro chabých veršů roje,
jichž křídla otřelá, jež zapřel snů mých jas,
jež zhubím sám neb čas, jsem zklamal srdce tvoje
a propás’ okamžik tvůj sladký slyšet hlas!


El nato essalta lei con voglie pronte,
e chi ne sostien morte e chi tormento,
ed io ne so parlar che l'ho provato.


Chi piangeva il nipote e chi 'l cugino,
chi 'l padre, chi 'l fratello e chi suo zio,
chi del figliuol si chiamava tapino,
ch'era rimasto nello stormo rio.
Tanti piangeano allora a capo chino
che 'l quarto racontar non potre' io:
eran magior le strida e le travaglia
che non fu quando si fe' la battaglia.


Er stand, als er es schwur, noch auf dem Wall
Der unbezwungnen Veste, sahe starr
Mit Heldenaugen, fähig durch zu sehn,
Was Götteraugen sonst nur sichtbar ist,
Nach dir, du Lager der Barbaren, hin,
Ein Fernglas in der Hand, sah, wie er dich
Vertilgen könnte, sah es, stieg herab.


Ať bolestná noc do vesmíru lehla,
Ty’s bílou hvězdou časem do tmy šlehla,
praotců lidských utěšlivý sen;
Ty’s z dáli blížila se v země sféru,
jak blýskající úsvit v teskném šeru,
tak tisícletím, jak se blíží den.


Y cuando ya sin alma en mi locura
quise abrazarme de la ofensa mía,
luz improvisa, y émula del día,
aliento, y se reduce, y asegura.


»Und welch' Verdienst so überreich die Zuversicht Euch schafft?«
»Des Weibes voller Schöne gleich wiegt volle Manneskraft.«


贺家湖上天花寺
一一轩窗向水开
不用闭门防俗客
爱闲能有几人来


Či lvem mám býti vyrušen,
či dechem rozkacené Etny?
Mně vrabci oživený klen
a v palmě rajek houfec četný
je stejně mil, mám rád ten svět,
mně ze všad voní písně květ,
a ve všem verš je ukryt vzletný.


Dame, Señor, el poderoso don
en que el prodigio de tu gracia esté:
venda mis ojos, y al luz veré
que atribulada busca mi razón


dünya dertleri zehir, şarap panzehigülün yüzü


Bring er Tochter nun und Söhne,
Sittenreich, in holder Schöne,
Vor den Vater alles Guten,
In die reinen Himmelsgluten.
Mitgenossen ew'ger Freuden! –
Das erwarten wir bescheiden.