Dicső ember, valóban nagy!
Élni fogsz, míg ember él;
De bár mely nagy, alattam vagy,
Szívem veled nem cserél!
Egygyetlenegy boldog napom,
(Pedig mennyit ád az ég!)
Sokkal többet és jobbat nyom,
Mint az olyan dicsőség. -


na cirkus tak, který zkvetat
v Čechách bude velice,
když tam budou koně letat,
lidé, psi a opice,


Co tu krásy,
Co tu lesku!
Na sta světel
Plane bleskem,
Jako leskem
Tisíce hvězd
Na nebesku.
Sladce sálem
Hudba vane,
Věnce dívek
Šperkované,
Mládců sličných
Jako květů,
Růže tváří
Hlásí světu:
Věčně září
Očí světlo,
Jaro naše
Neodkvetlo!


Ich werde dich unentgeltlich frisiern
Und dir die Nägel beschneiden.
Du brauchst dich gar nicht vor mir geniern,
Denn ich mag dicke Fraun leiden.


Ein Gärtlein soll umhegen
Die dunkle Siedelei,
Drin will ich Rosen pflegen
Und Rosmarin dabei:
Will aus dem Born sie tränken
Und, wenn sie welk sich senken,
Im Herzen still gedenken,
Daß Lieb' ein Schatten sei.


Hrnek k ohni postavila,
do ohně se dívá,
slyš – to srdce básníkovo
vaří se a zpívá!


Iscarmigliato e bruno
Or si fa oltre Gracco: il pecorino
Cuor gli tentenna come il personcino.


推窗已喜疏星烂
隔竹犹贪缺月明
素达行云流水趣
琴书又作小春行


Szeretném letépni az arcomat,
Mint egy álarcot, úgy szaggatni le,
Lekaparni az évek rétegét,
Mígnem alóluk kibukkannál te!
Úgy irigylem a fehér homlokod,
S a hajad fodros aranytengerét,
S te gyermek nem irigyled semmimet:
Ó, hiszen minden kincsem a tiéd.
Erős férfi ha nem lehettem már,
Ha rombadőltek mind az élettervek,
Lennék legalább újra kisfiú,
Mindent előlről kezdő tiszta gyermek!


Igy ha néha könyvezek,
Nem egyéb könyvek ezek,
Hanem midőn tusakodok,
Gondjaimban megizzadok,
A verejték képemet
Elborítja, szememet.


Uns zu Liebe wolte Christus Marter, Schmach und Tod erleiden;
Ihm zu dancken wollen Christen Marter, Schmach und Tod vermeiden.
Wann nun aber Christus wird kummen in der Herrligkeit,
Wird, wer weit vom Leiden blieb, auch von Freuden bleiben weit.


Auf zerrissenen Standarten liegt des Feldherrn Lorbeerkranz –
Weiter schweifen meine Blicke, – dir, o Zeit, gehör' ich ganz!


Je pláče dcera králova,
tak sladká jak noc májová,
pro syna, pro uhlířova.“
Řekl a usnul, jak dudek spal, svěže.
Plaváček slyšel to, pod kádí leže,
slyšel to všecko v úkradí,
jak zazvonil ten každý vlas,
co všecko radil Dědův hlas.
Div neposkočil pod kádí
tou sladkou návnadí.


Já věřím, národe, v tvůj kořen zdravý,
horečky dětské svoboda že mladá překoná,
že národ smysl žití svého pravý
rozpozná a že dílo obrození dokoná.


Vom Felsen stürzt der Wasserfall,
Fort schäumt der Fluß im tiefen Thal;
Er eilt so froh der ew'gen Ruh',
Dem stillen Ozeane zu.


Nepokojna se židlice
Běla vyskočila,
bledla hned, hned v bílé tváři
krev se vyproudila:
líbá dítko, k srdci vine:
„Uchovej mne, Bože,
na žhavé bych hlavu kladla
Záhořovo lože;
hodláte mne rozpáčiti
v úmyslu a vůli,
však já přece neopustím
dítka stříbru k vůli,
mrzko bych je zaprodala
strádání – snad smrti –
chraň nás Pánbůh všeho zlého –
ne, ne!“ hlavou vrtí.


Člověk, našed poklad skrytý v poli
A, jakou má cenu, dobře věda,
Skrývá jej a pokoje si nedá,
Leč až pole to jest jeho rolí.
I jde a rád prodá, což měl koli,
A to pole koupí od souseda.


The milky splendors of the dawning ray
Now thro' the grove a trembling radiance shed,
With sprightly note the wood-lark hail'd the day,
And with the moonshine all the vision fled.


To zvuky dávné as již písně tklivé
mně k sluchu dolétly, té písně snivé,
a tichem večera tak smutně lkaly –
mně pláčem duše se ty tóny zdály.


Tato předpodivná Hora,
Sydlo sladké Panenky,1)
Jeť ta škříně předůstojná
Arnoštovy Milenky;2)
Skrze Obraz Arnoštova
Zjevila se Matka Slova3)
Procházkovi slepému;4)
Skrz něj lidu věrnému.


»Willst du meinen Finger tauschen,
Ringlein, mit dem Rosenreis?«
Anna nimmts, die Hecken rauschen,
Und im Dickicht naht es leis.


Or po' ch'a te rinata è nuova voglia
di lasciar la via vecchia per la nuova,
non veggio al viver mio alcun soccorso.


Für unsern liebetrunknen Sinn
War all sein Glück zu wenig.
Du warest meine Königin,
Ich, Dortchen, war dein König.


Solches hast du mich gelehret
Oder etwas auch dergleichen;
Was ich je dir abgehöret,
Wird dem Herzen nicht entweichen.


Viel tausend Galgen man dort hat,
Von allen Qualitäten,
Es ist die wahre Wohlethat,
Wenn Einer dran geht flöten.


Tož přátelů jsem trochu nalezl si
a v „cizině“ se za čas okoukal
a polní šípek s přeostrými trsy
se panským růžím v lecčems podobal.


Die Heerde treibt den Hirten fort
Der Galatheen nach zu lauffen,
Pan braucht sich jetzt der besten Wort',
Ihr Nymphen, ewre Gunst zu kauffen.


Aber, ach, was soll die Rache?
Was entbrechen? Nimmermehr.
Was ich höre, seh und mache,
Rührt mich ihrentwegen sehr;
Linden, Waßer, Feld und Stein
Prägen mir ihr Bildnüß ein
Und erwecken meine Liebe,
Die sie wider mich beschüzt
Und, indem ich mich betrübe,
An der Seite weinend sizt.


Der heylig Geist dich hat erhaben/
Vnd schön geziert mit grossen Gaben.


فلا تبكِ العراصَ ودمنتيها
بناظرةٍ ولا فَلْكَ الأميلِ


Ty květy barev jsou vábivých tak
a rostou z hluboka, z nitra,
tak mají blankytný, zářící zrak
jak vzpomínka mládí, slib jitra.
Co tobě cesta je, co tobě mrak?
co nástraha sterých zlob chytrá?
Právě tu před tebou jeden se zved’,
jak dívčí oko plá, nebeský květ,
ó poutníku, nehleď více zpět
ni v před –
jen utrhni květ!


Doch scheint auch ihr mir nicht vom besten Stempel,
Und so verschmerz' ich euer pfäffisch Schnauben
Und euere für mich verschloßnen Tempel.


Wir eilen auf fliehenden Gondeln zurück,
Und lauschen den Sängern der Elbe;
Die ruhigen Wellen umfassen den Blick
Des Mondes am Sternen-Gewölbe.


Branou co prošlo ohrady,
dozoru ušlo v chvíli mdlé,
s tím, buď již dobré nebo zlé,


Sein Haus, die Speise, die das Herz ihm sättigt,
Und jedes segnest du mit eignem Segen,
Natur! und gibst dich ihnen zum Geschäft,
Und trägst und nährst zu ihrer Blütenfreud
Und ihrer Frucht sie fort, du Gütige!


Des Eisbergs Weiße leuchtet an den Wänden
Des Schiffes, das im Rückwärtsgehen stöhnt.
Der Tod jedoch läßt nicht den Schiffsrumpf aus den Händen,
Und die Maschinenkraft bald nur gedämpft noch tönt,
Hilflos bei Meeresmeilen und fern von Küsten und Geländen.


Fruchtlos hienieden
Ringst du nach Frieden!
Täuschende Schimmer
Winken dir immer;
Doch, wie die Furchen des gleitenden Kahns,
Schwinden die Zaubergebilde des Wahns!


Ванда, Ванда, Дева Польши, уж сведен с минувшим счет,
Светлый призрак в глубь принявши, Висла медленно течеТвой отец,  Панна Влаги, был властитель Польши, Крак,
Он убил смолою Зми Подвиг тот случился таЗмей Вавель, в горе пещерной, извиваясь был в гнезде,
Истреблял людей и нивы, изводил стада вездМудрый Крак, чтоб искушен был Змий Вавель, хититель злой,
Начинил бычачьи шкуры липко-черною смолоБлиз пещеры, где чернела та змеиная нора,
Встали чудища бычачьи, началась в горах игрЗмий Вавель бычачьи шкуры пастью жадною пожрал,
И внутри воспламенился, и, безумствуя, сгораИ сгорел, пробив ущель Спас свою отчизну КраГород Краков именитый есть лишь дней минувших знаДочь такого-то героя Ванда стройная былКак была она надменна, как была она светла!
Много витязей хотело Деву Польскую пленить,
Мысль ничья ей не сумела золотую выткать нитВанда, в день когда раскрылся красоты ее цветок,
На себя взглянула утром в протекающий потоИ сказала: «Разве может рядом с золотом быть мед?
Нет достойного мужчины — Польской Панною владеть»И молва о светлоглазой прогремела там вдали,
В край ее, из стран далеких, Алеманы подошлАлеманский повелитель, пышнокудрый Ригогар,
Красотою Ванды взятый, пленник был всевластных чаИ отправились к ней дважды, трижды к ней послы пришли,
Но привета Ритогару в сердце Девы не нашлБранный клич тогда раздался, — нет добра, будь гений зла,
Вся дружина Алеманов копья длинные взялНо, хоть длинны, не достали, но, хоть остры, нет копья,
Ты была сполна красива, — Ванда, власть сполна твоВся дружина Алеманов, Ванду видя пред собой,
Пораженная как Солнцем, отступила, кончен боКликнул вождь: «Да будет Ванда на земле и в сне морском!
Ванда в воздухе!» — воскликнув, поразил себя мечоИ свершилось чарованье, отошла звезда к звезде,
Ванда всюду, звездность всюду, на земле и на водУстремившись в воды Вислы, Ванда там — в текучем сне,
Светлый взор ее колдует Польским судьбам в глубинПесня в воздухе над Вислой да не молкнет никогда,
Как победный образ Ванды жив, пока течет вод


Gleich als hätten ausgespannt
Unsre Seelen weit die Schwingen,
Übers abendstille Land
Friedlich uns »nach Haus« zu bringen.


Nichts ist mir sicher als das nie Gewisse
und dunkel nur, was allen Andern klar,
und fraglich Nichts als das für sie Gewisse,
denn nur der Zufall meint es mit mir wahr.
Gewinner stets, verspiel'ich immerdar;
mein Frühgebet: Gott, mach den Abend gut!
Im Liegen vor dem Fallen auf der Hut,
bin reich ich, der ich nichts verlieren kann,
und hoff' auf Erbschaft, ich, ein rechtlos Blut –
ich, hoch geliebt, geflohn von Jedermann.


Was manchen vor der Zeit geschickt zur Erden/
Wie will es vor den Tod ein Mittel seyn?
Wie manchem muß ein Todten-Eppig werden
Der Rebeu-Krantz/ ein Sarg der Eymer Wein.


Indessen wächst sein Vbermuth
Durch der so schönen Länder Gut,
Und hofft auch unser Land zu kriegen
Weil wir vns in den Haaren liegen.


Orlando lascia a Morgante Rondello
e va nel padiglion col re pagano;
e Manfredon così diceva a quello:
- Chi tu ti sia, saracino o cristiano,
ti tratterò come gentil fratello;
e perché il tuo venir non sia qui invano,
soldo darotti, se t'è in piacimento,
tanto che tu sarai, baron, contento. -


Viel lieber mit alten Narren verkehren,
Als weise Kinder predigen hören!
Die Einen treiben's nicht weiter auf Erden,
Ach, aber was kann aus den Kindern noch werden?


Euch ist ein kindlin heut geborn,
Von einer jungfraw auserkorn,
Ein kindelein so zart und fein,
Das sol ewr freud und wonne sein.


Deh s'unqua vi scaldò fiamma d'Amore,
se di prego mortal vi calse mai,
non mi siate ora, a sì grand'uopo, avare.


笑谭裁割发硎馀
岂是丞能不负余
并舍过从无一事
坐看㶁㶁水循除


红妆翠袖一番新
又向园林作好春
却笑华清夸睡足
只今罗袜久无尘


Seit wann besteht dies Prachtgerät?


Mysterious round! what skill, what force divine,
Deep-felt, in these appear! a simple train,
Yet so harmonious mix'd, so fitly join'd,
One following one in such inchanting sort,
Shade, unperceiv'd, so softening into shade,
And all so forming such a perfect whole,
That as they still succeed, they ravish still.
But wondering oft, with brute unconscious gaze,
Man marks  not, marks not the mighty hand,
That, ever-busy, wheels the silent spheres;
Works in the secret deep; shoots, steaming, thence
The fair profusion that o'erspreads the ;
Flings from the sun direct the ;
every creature; hurls the  forth;
And, as on earth this grateful change revolves,
With transport touches all the springs of life.


Dich, o Göttin! die wir Weisheit nennen,
Sucht sich unser reger Geist zur Braut;
Aber wird er dich erreichen können,
Dich, vor deren Höh' dem Blicke graut?


Die liebe Entenmutter,
Die wundert sich gar sehr,
Daß ihre lieben Kinder
Gehorchen gar nicht mehr.


岪郁云边铁是城
九丝摧破洞巢平
凤头山接鸡冠岭
建武新屯十万兵


"Uno defetto par che agi del scilenzio de tacere;
multi santi per quieta nel diserto volser gire.


Soudruh Rudka pokoj chce,
kazimíry hledá –
ale tak jak bratr Výr
tobě pokoj nedá.


Zas pokývla a smála se a smála
a konečně mi vážně povídala,
že paměť mám, že každou hloupost drobnou
dovedu vepříst v upomínku zdobnou,
však člověk, jenž prý proudem prosy pluje,
jak ona nyní, stěží pamatuje
(já při tom kosmo hleděl v její čelo,
hle, lehounkých pár vrásek se tam chvělo),
a, praví dál, my buďme jenom rádi,
že za námi už je to celé mládí,
že hloupostí to těkavých je řada,
jež den co den se do růžence skládá,
sny bláznivé, jimž není vyplnění,
krev, která se nám zbytečně vždy pění,
a sentimentalita bezejmenná,
dnes směšná sic – však tenkrát procítěná –
to že je mládí – a to když nám shasne,
že vzpomínce jen jeví se být krásné,
prý naše paměť vůbec ze zvyklosti
vždy krášlí hroby každé minulosti...


Ó jak dobře pracuje se
za pomocí c. k. pošty,
s muži péra pod ochranou
redakčního tajemství!“


Und sie lenkt den zarten Finger
Am Metall hinauf, hinab,
An den sonndurchglühten Zeichen,
Die das große Rom uns gab.
Und wie von der Kinder Locken
Gold in Gold zusammenfließt,
Von der Wangen Freudenröte
Ros' an Rose blühend sprießt.


Leč doma často v bezesných svých nocích,
když temná nebesa mé duše stíny
hvězd protkávala mihotavým stříbrem,
tu často v ucho věrné družky svojí,
tu samotě jsem žaloval své dumy
a ptával jsem se neslyšený tebou:
„V můj osamělý život čím tys, ženo?
Kdo hodil tebe v cestu mého žití
jak skvostný květ? Zda andělům snad z rukou
tvá duše padla, bílá kamelie?
Mám zvednout ji a ozdobit jí skráně
své poesie? Či jen pouze vůní
mám oblažit svou unavenou duši
a nedotknutou v bezúhonné kráse
ji nechat těm, jichž spanilou je sestrou?“
Ó Heleno! ta snivá, jemná vůně,
jež z prvních fijalek se řine tiše,
mne nejala jak vůně tvojí duše,
sen panenství, jímž kmitá úsměv lásky.


Krásné jest aloe na pohled,
však hořce chutná jeho květ,
jest Leila krásná jak dne vznět,
a přec je pro mne mořem běd.


şimdiye ve sonraya


V srdci tak někdy po letech klidu,
ve kterých život líně tek’,
palčivá bolest náhle se vzbudí,
zabouří z hlubin starý vztek,
prameny, které zapadly v písku,
hovoří sladkou ozvěnou
pro jednu lásku, pro jednu vášeň
dávno a dávno pohřbenou...


Das Christenreich durch Jesuskrone
Kommt endlich zu dem Thronenthrone:
Dem alle thronen sind zum fus
Demüttigst bittend ihren kus.
Si müssen sich i tiffer beugen,
I höher noch ihr stoltz aufgeht:
Es sinkt, was nun so hoch erhöht;
Es steigt, was sich so tiff mus neigen.


»Ich habe kein Kind, Mylady,
Denket nicht so schlecht von mir,
Ich hatte Stiche und Schmerzen
Unterm Herzen hier.«


بَنِي المُلَوَّحِ لا حَامٍ ولا واقِ
طَافَ الرَّدَى وتَلاقَى الشَّرْبُ والسَّاقِي
أتتكُمُ المرهفاتُ البِيضُ زائرةً
فاستقبلوها بهاماتٍ وأعناقِ
مشى بها غالبٌ في غيرِ ما وَهَنٍ
يَلُفُّ للحربِ آفاقاً بآفاقِ
رَمَتْ به هِمَمُ الإيمانِ مُمعنةً
فالشِّرْكُ يَرجُفُ من خوفٍ وإشفاقِ
ما خطبُ هذا الذي لاقَتْ فوارسُهُ
عِندَ القديدِ أيَمضِي غير مُعتاقِ
كلا فإن يَكُ حقّاً ما يقولُ فما
فيما يُريدُونَ من ظُلمٍ وإرهاقِ
يُقيمُ حتى يَعودوا ثم يَصحبُهُم
إلى الرسولِ على عهدٍ وميثاقِ
وإن يكن كاذباً فالسَّيفُ صاحبُهُ
والسَّيفُ صاحبُ صدقٍ غيرِ مَذَّاقِ
جاءوا الكَدِيدَ فما يَغْفَى رَبِيئَتُهُم
والنّومُ يلهو بأجفانٍ وأحداقِ
ولاح باللّيلِ فوقَ التَّلِّ مَنظرُهُ
لساهرٍ قام من ذُعرٍ على سَاقِ
رَمَى بِسهمَيْنِ لم يُخْطِئ له نَظَرٌ
ولم يُجاوِزْهُ في نَزْعٍ وإغراقِ
انْزَعْهُما ابنَ مكيثٍ لا تَكُنْ جَزِعاً
ولا تُرَعْ لِدَمٍ في اللهِ مُهرَاقِ
ويا سيوفَ رَسولِ اللهِ لا تَدَعِي
للعاكِفينَ على الأصنامِ من بَاقِ
النّازِلينَ وَراءَ الحقِّ منزلةً
ما اختارَها غيرُ فُجّارٍ وَفُسّاقِ
ما يُنكِرُونَ من الدِّينِ الذي كرهوا
هل جاءَ إلا بآدابٍ وأخلاقِ
دِينُ السجايا العُلَى تَمضِي بهم صُعُداً
ما تستطِيعُ مَدَاها هِمَّةُ الرّاقِي
دِينٌ هو الغُلُّ يَنْهَى كلَّ مُبَتدِعٍ
يرمي النُّفُوسَ بأغلالٍ وأطواقِ
لا يَحبسُ النَّفسَ إلا حينَ يُطلقُها
وليس يَظلِم في حَبْسٍ وإطلاقِ
بَنِي الملوَّحِ رُدُّوا مِن غَوايَتِكم
فالحقُّ ذُو وَضَحٍ بادٍ وإشراقِ
هو الشِّفَاءُ لأداوءِ النّفوسِ إذا
حَارَ الطبيبُ وأَمْسَى رَهْنَ إخفاقِ
أتَصْدِفُونَ عَنِ المُثلى وقد هَتَفَتْ
بها الدُّعاةُ فَلَبَّى كلُّ سَبَّاقِ
لولا العَمَى مَا اقْتَدَيْتُمْ في ضَلاَلَتِكُم
بمعشرٍ من قُريشٍ غيرِ حُذّاقِ
والنّاسُ من زُعماءِ السُّوءِ في خَبَلٍ
يُؤذِي الطبيبَ ويُعيي حِكمةَ الرَّاقِي
يا وَيْلَكُم إن رَضِيْتُمْ جَوْفَ مُظلِمَةٍ
مَسْجُورةٍ ذاتِ أطواءٍ وأعماقِ
ماذا صنعتم بخيلِ اللهِ حين دعا
يَسْتَصرِخُ الحيَّ منكم كلُّ نَعَّاقِ
طارت بكم غارةٌ حَرَّى فأطفأها
وَادي قَدِيدٍ بِسَيْلٍ منه دَفَّاقِ
لا تنكروا وقضاءُ اللهِ يُرسِلُهُ
ما كانَ من دَهَشٍ جَمٍّ وإطراقِ
أعظِمْ بها آيةً لولا جَهالَتُكُمْ
كانت لخيرِ البرايا خيرَ مِصدَاقِ
سيقتْ لِنُصْرَتِهِ الأقدارُ تَمنَعُكُم
أن تُدرِكُوا جُنْدَهُ من كلِّ مُنْساقِ
وأنتَ يا أيّها المُزْجي مَطِيَّتهُ
إلى الرسولِ يُوالي سَيْرَ مُشتاقِ
أصبتَ من نِعمةِ الإسلامِ كَنْزَ هُدَىً
أغناكَ ربُّكَ منه بَعْدَ إملاقِ
فَاسْعَدْ برزقِكَ وَاشْكُرْ مَن حَبَاكَ به
سُبحانَهُ مِن عظيمِ الفَضْلِ رزَّاقِ
أصبتَ من نِعمةِ الإسلامِ كَنْزَ هُدَىً
أغناكَ ربُّكَ منه بَعْدَ إملاقِ
فَاسْعَدْ برزقِكَ وَاشْكُرْ مَن حَبَاكَ به
سُبحانَهُ مِن عظيمِ الفَضْلِ رزَّاقِ


Diese Erd' ist so schön, wann sie der Lenz beblümt,
Und der silberne Mond hinter dem Walde steht;
Ist ein irdischer Himmel,
Gleicht den Thalen der Seligen.


年年绿水送残红
不怨东君只怨风
芳草连云愁更远
劝君当醉万花中


¿Sabes lo que es una nube, tú la que mientras
te estoy hablando te has desvanecido?
¿Sabes lo que es una nube?


Hajh, megutáltam az életet,
Lelkem csatákban összelőtten,
De lelkem és e bús magyar föld
Új Kisértetét várva várja
S itt piroslik előttem.


Ora hai ben quel che vuoi, mio avversaro:
tolto ogni buon volere, ogni speranza,
amor, salute, ogni virtù s'asconde!


Des Mondes Silberstralen bebten
Durch dünner Zweige zartes Grün,
Des Abends Nebelwolken schwebten,
Gleich Sylfen, über Blumen hin.


Zpod žaluzií shrnutých
od stolu okny zřím jen řeku,
čas prchá, míjí kamsi tich
a já též mizím v jeho vleku,
sloup slunce západního padá
od řeky k mému stolu sem,
a chvěje se a skví se, skrádá, –
jsem zalit jeho přílivem.


Örömkönnyek – emlékbe vésünk, –
amelyek megáldották
a mi születésünk;


Der Weisen Weisestes, der Milden Milde,
Der Starken Kraft, der Edeln Grazie,
Vermähltet ihr in einem Bilde
Und stelltet es in eine Glorie.
Der Mensch erbebte vor dem Unbekannten,
Er liebte seinen Widerschein;
Und herrliche Heroen brannten,
Dem großen Wesen gleich zu sein.
Den ersten Klang vom Urbild alles Schönen,
Ihr ließet ihn in der Natur ertönen.


В тени сикоморы душа, изнывая…
Поют про зеленую иву…
Рука на груди, на коленях другая…
Поют про зеленую иву, про иву, про иву…
Бежали ручьи, отвечали томленьям…
Поют про зеленую иву, про иву, про иву…
Соленые слезы смягчали каменья…
(Отложи эт)
Поют про зеленую иву, про иву, про иву…
(Пожалуйста, уходи отсюда, — он приде)
Про иву, про иву, она мне — зеленый веноПусть он от людей не увидит прощенья, —
Мне мил его гнев и понятно презренье…
(Нет, это не то… Послушай! Кто стучит?)
(Эмили Это вете)
Неверным звала я… а он говорил…
Поют про зеленую иву, про иву, про иву…
Люби ты мужчин, как я женщин любил…


A sua boca doirada
E o seu corpo esmaecido,
Em um hálito perdido
Que vem na tarde doirad
(As minhas grandes saudades
São do que nunca enlace
Ai, como eu tenho saudades
Dos sonhos que sonhei! )


故园又复返沙亭
绕屋峰峦作画屏
兄弟行中吾与子
遗书真解读骚经


Zur Heimat endlich eilend
Soll ruhig uns erfreuen
Jeglicher Müh' Ertrag.
Auch hier die Sorgen theilend,
Will ich die Saaten streuen,
Will Gärtner, Winzer werden,
Und gern der Reben warten;
Du thust indeß im harten
Gesteine manchen Schlag,
Und förderst aus der Erden
Edles Metall zu Tag.


Aber eh er in dein reich ging, wars ausgesprochen, daß der jünger freud an euch bleib unterbrochen.


Hát Matyi hol jár most? Vátig keresék, de az éjnek
Jó oltalma alatt hamar általment a határon,
És már új módon gondolkozik a mi urunknak
Más izrombeli megpüföléséről. Mikor elsőbb
Vándorlott, egy vén doktornál jó darab ízig
Szolgált; (hajdann ez valamely külföldi seregnél
Felcser vólt) minthogy híven szolgálta, bizonnyal
Tudta tehát, hogy még jó szívvel látja: ez úgy lett;
Még életbe lelé, s hozzá beszegőde inasnak,
Olly feltétel alatt, hogy az esmeretes nyavalyáknak
Cifra nevére; haszonvehető fűvekre, porokra;
Érvágó, köppöly, kristély, láncéta, borotva
S más borbélyszerszám hasznára; sebekre való szer,
Fördők s párgolatok készítésére, kenőcsre
Oktatná őtet. - Feje jó volt a mi Matyinknak,
S egy-két hét csak alig múlt, hogy vagy római nyelven
Vagy görögűl, sok rossz nyavalyákat elő tuda bölcsen
Mondani; mellyek azon században műbe valának;
És az azokra való szer kotyvasztáshoz is értett. -
Elkéré ekkor doktor Skorbuntzius úrtól
Ócska parókáját, spádéját, vén paripáját,
Bőr-bugyogóját, és a tábori régi kabátját,
Hadd csapjon velek egy fársángot földesuránál.
Ráállott az öreg, minthogy jó zálogot ígért. -
Felveszi hát a vén hacukákat; doktori módon
Kezdi viselni magát; illett rá tászli, paróka,
Koszperd és bugyogó; úgyhogy Skorbuntzius úr is
Megfogván a hasát, majmát majd hóltra nevette.
Ő meg búcsút vesz, s Döbrögnek ereszti fakóját.
Döbrögi még szintén meg sem szabadúlt az elébbi
Megpüfölés szedres daganatjaitól: ihol újra
Látogatásra megyen hozzá Matyi, hajdani szörnyű
Ígéretje szerént. Híjjába keríti magát bé
Puzdrás és láncsás hajdúkkal: nincs neki annyi
Lelke, hogy a bosszús Matyinak kikerülje husángját. -
A végső faluhoz jutván Matyi, ott maga mellé
Egy vezetőt bérelt; mikor osztán Döbrögöt érte,
Ott a bírótól katonás hangon kalaúzt kért,
Mert ő menni muszajn Szakkerment a Generális, Quartély aki betegh. (Hihető abban az időben
Történt vólt e’ meg, mikor a sokféle keresztes
Ponyva hadak szanaszét kóborlották be hazánknak
Nagy részét.) Biztatja Matyit szóval, hanem elsőbb
Földes urához fut bíró uram, és bejelenti,
Hogy hadi orvosló vagyon itt; mert Döbrögi fűhöz-
Fához kapkoda, és akit csak ajánlani tudtak,
Bárha kerékgyártó, lóorvos, marhakuruzsló
Vólt is, kínjában mind meghallgatta tanáccsát.
Kéreti hát ezt a felcsert is, hogyha az Istent
Féli, tekintse az ő nyomorúságát, s ha csak egy-két
Pillantást szánjon megnézésére; jutalmat
Várakozása felett ígér, és a kocsijában
Küldi el a generál szállásáig. Matyi gazda
Egy darabig vonogatta magát; végtére az egymást
Felváltó posták elvitték csaknem erővel.
(Bárha nem említném, lehet elgondolni csak úgy is,
Hogy Matyi a képét okosan bé tudta vakolni,
És különös módon elváltoztatni beszédét.)
A mi urunk, ki szegény, még vagy három daganattal,
Mellyek a hátáról nem akartak eloszlani, ágyban
Kornyadozott: hogy vélt orvossa felé közelített,
Majd kirepűlt szedres bőréből; kéri az égre
S földre, hogy illy nyomorúlt sorsán ha lehetne segítsen.
Megtapogatja erét Matyi, és veszedelmes hevűlést
Érez megromlott vérében: hogyha azonnal
Fördő nem készűl, és köppöly, még ma bizonnyal
A szívére megy, és - ekkor vállat von az álnok.
Kéri az úr minden szentekre, hogy amit az Isten
Értésére adott, rendeljen. Doktori módon
Harmadik ujjával megbökvén homloka búbját:
Fördővíz szaporán, úgymond, és fűvek! ezeknek
Elszámlálja külön neveket; száz erdei, réti
Dudvák vóltak ezek; nyúl-, farkas-, békacseresznyék;
Medve-, szamár-, disznó-, eb-, egér-, kutya-, macskatövissek
Hát meg az angyal-, szent- s ördög-gyökerek (mivel akkor
A fűvek neve csak barom, ördög s szent vala; Fűvész-
Könyv még nem lévén). Nosza ispán, szólga, poroszló,
Hajdú, kukta, szakács, kertész, szoba- konyhaleányok,
Béres, strázsa, kocsis, fullajtár, bába, favágó,
Egy szóval minden, valamely’k csak elől vagy utól volt,
Fusson az udvarból a rétre, ligetre, mezőre;
Addig az üstben víz legyen, és hadd égjen alatta.
A nép mind kirohant, egyedűl egy sánta banyára
Hagyván a tüzelést; hanem a szemfül Matyi ettől
Úgy szabadúla meg: a paphoz küldé, hogy az Istent
A fűveknek erőt szerző menybéli malasztért
Kérje a hívekkel. - Maga megvizsgálja az úrnak
Vakszemeit; kendőt vesz elő, s addig simogatja
A két szárnyával, hogy száját béfedi; ekkor
Megköti hátulról tarkójánál. Uram! úgymond,
Nem felcser vagyok én, hanem a Lúdas Matyi, kit kend
Megveretett, s lúdját elvette, de hasztalan a szót
Nem szaporítom; elég, hogy most másodszor adom meg,
Amit megmondtam; főképp hogy kend is a hosszas
Várakozásba magát ne gyötörje sokára, csak essünk
Által rajta; ha még nekem a jó Isten erőt ád,
Harmadszor se fogok majd késni. Előveszi osztán
Döbrögit, és a vert testét megdöngeti rútul.
Ekkor az ágyfőből a pénz kulcsát kikeresvén,
Lúdjaim árát és költségemet elveszem, úgymond.
Azzal búcsút vesz, kimegy, a paripára felugrik;
S illa berek. - Haza jő a fűvész csorda rakodtan:
Bészalad egy szobalyány, meglátja az úr csuda képét;
Elsikkantja magát, kifut, öszverikoltja az udvart.
Egyik kérdi, mi baj? másik, hogy hol van az orvos?
Kúcsolják kezeket, tanakodnak, hogy ki az ördög
Fojtá bé ismét száját nagyságos uroknak?
Óldjuk meg szaporán. - A félholt Döbrögi ekkor
Már csak alig szuszogott, és minden pontba elájúlt.
S csak lassan nyöghette ki, hogy Lúdas Matyi vólt az,
És hogy agyon kínzá. - Mind lóra kap, aki csak ülhet,
Kergetik a Matyi hűlt nyomait, de haszontalan, ő már
Tudj’ Isten hol járt, bizonyos, hogy csalfa örömmel
És degesz erszénnyel tért meg Skorbuntzius úrhoz.


Ha volna egy kevés remény,
a lelketek megmenteném,
ti drága-drága szentek,


Du irrst, wann du so kurz in deiner Schreibart bist:
Halt deinen Leser nicht für klüger, als er ist!


Margarita, meine Sehnsucht,
siehst du dort den Abendfalter
taumeln durch die Fliederblüte?
Margarita, siehst du nicht!«


风花舞弄江亭月
水石烟花共酒缘
老我醉中都忘却
是谁吾道是谁禅


Nem küldök bársonyt, aranyat és gyöngyöt,
nem küldök fényes, gyémánttüzű éket,
csak egyszerűen, igazán
üzenek Néked.


A v této náladě tak silné, milé dítě,
když slyším trhaně své divné srdce bíti,
jsem schopen Vronského kdys skolit okamžitě,
však jako Werther též svůj život ukončiti.


Wohlan! so will ich auch darbey ein Zeuge seyn.


Die deutsche Kraft, den deutschen Geist
Ihr nicht so leicht in Stücke reißt.
Ein ehrlich Volk mit gradem Sinn
Stiebt nicht in alle Winde hin.


A když tak k ránu dospěli jsme k bodu,
kdy šílená jen radost s námi byla,
tu Kleopatra, silná žena vášně,
nechala sluncem líbat svoje tělo.


Wenn schon dein Schatten mir ein flutend Leben,
dein blasses Abbild mir ein Höhenglück
und aller Schmerzen Herrlichkeit gegeben –


Am Hügel geht der Mondschein
Wie Hauch der Sehnsucht um,
Die frischen schallenden Wellen
Werden am Ufer stumm.


Auf, Leibseelgeist! Schau deine Väter an,
Wi si verlangt zusehen disen tag!
Dein Adam steht mit Even hocherfreut,
Das er erzihlt aus Jesu seinen Sohn!
Der Henoch jauchtzt, das er nun völligst redt,
Und Noach ist mit Abraham erquikkt!
Der Moses wird mit Josua voll wonn!
O David psalmt! Mein Salomon spilt hoch!
Elias eilt im feuerwagen ab!
Johannes zeugt; nun nah sein Himmelreich!


Durch der Alpengewälde Nacht, am Tosen
Wilder Ströme der Tief', o Salis, wandelt
Ueber Wolken dein Freund am grauen Bernhard
Sinnend und einsam.


Geduld ist meine Bitte,
Die ich sehr oft und viel
Aus dieser Leibeshütte
Zu dir, Herr, schicken will.
Kommt dann der letzte Zug,
So gib durch deine Hände
Auch ein geduldigs Ende!
So hab ich alles gnug.


Rrrance, štvance, zaprodance,
obřezance míškovat!
Retrogradní observance
spasí nás. Ať žije kat!


Devançant les troupes d'oiselles,
Psyché perd seulement un peu
De la poussière de ses ailes
Et s'évade vers le ciel bleu.


Tersa, alegre, blanca y fina...
en apariencia es igual
la nieve a la sal marina.
Dime tú, Nieves divina,
si eres nieve o eres sal.


Wir, deren Blick nicht in die Ferne reichet,
Verstehn es nie, was unsere Bittet wagt:
Mit einer Huld, die seiner Weisheit gleichet,
Verzeiht sie Gott, auch wenn er sie versagt.
Wie, daß mit dir mein Glück hier zu genießen,
Noch jetzt mein Wunsch sich unbedachtsam sehnt!
Gott hat vielleicht dich meiner Noth entrissen:
Ruft mich zum Kampf, und du bist schon gekrönt.


Ist kochen eine Kunst, so kan ich mich vermessen,
Ich habe viel von Kunst, drum künn ich viel, gefressen.


Kdyby krásny byly všechny děvice
tolik jako ty, ó potom lyrice
nastaly by časy tuze žalostné;
nebo kdož by skládal písně milostné!


kocaman bir gül yer alıyor arkamızda


Weiland waren wir geacht, daß wir rühmlich gastfrey waren;
Daß wir diesen Ruhm und Art nunmehr etwas schimpfflich sparen?
Gäste haben Haus und Wirth gantz vertilgt bey diesen Jahren.


Nad pahorků modré lemy
vzpjal se velký měsíc žlutý,
jako lampa hledí k zemi
zamyšlený, nepohnutý.


uma promessa
de água e soma
um som premissa Eu
Eros
quero
te dizer, disseminar, minar-te


Sehn wir also, daß die Grüfte,
Daß der allertiefste Schacht,
Daß der Hölen Tief' und Klüfte,
Die so wohl der Mensch gemacht,
Als der selbst zerborst'nen Schlünde,
Von der Erden äuss'rer Rinde
Nicht den zehnten Theil durchdringt,
Wie unglaublich es auch klingt.


Touhu, ach touhu tam,
Kde milý můj přebývá,
Tam v onen krásný háj,
Kde noha jeho dlívá.


Rtem ženy své jsem vyplul z žalu víru;
jak slunce nad jich mořem zvlněným
plál její zrak, až zapad’ v duše míru.


JAK hrdlička, když houkne střela
do nebes klenutí,
nám z kraje píseň odletěla
Bůh ví kam! –


a z děťátka v túž hodinu
učinil jsem sirotinu!


Doch bald kam er zurück, sah traurig, sprach zu ihr:
Man muß sich vor dem Jüngling scheuen;
Er giebt nicht acht aufs Spiel, merckt nicht auf Tändeleyen,
Auch nimmt er keinen Pfeil von mir.


Már száll is... Az ágok, a bokrok...
lányok ruhája... száll, suhan...
Csak én botozok botladozva,
a könnyűek közt súlyosan.
Oh hogy szeretnék megfogózni
valami lomb vagy szoknyaszárny
fodrába: mind szakadna, tűnne,
mint tüske közt a pókfonál.


tolik zrní, by při jeho stole
najíst moh’ se jeden člověk chudý,


Poi l'Aquilina e poi la Silvanella,
poi la Montana e poi quella dal Corso;
la fata Bianca, e la Bruna sorella,
et una a cui tese le reti Borso;
poi Griffonetta, e poi questa e poi quella
(ché far di tutte io non potrei discorso)
dolendosi venian, chi d'Oliviero,
chi del figlio d'Amon e chi d'Uggiero;


Jak často v urážek a hany dešti
si vzpomenu na tato slova věští,
jež, útoků nechť hlučí vřava stálá,
mou víru básnickou přec nesklamala,
neb očištěný, proměněný časem
se básník vždycky vrátí, s jiným hlasem
po věku strhne stín závistí tmavý
a vstoupí velký v dědictví své slávy.
Co křehkého, to časem na něm svadne,
co lidského, to jako slupka spadne,
a pouze co v něm nesmrtelné bylo,
se vrátí v lidstvo, by v něm dále žilo.
Pak mluví básník pouze hlasem duchů,
jenž nezanikne v denní vřavy ruchu.
Jen co v něm velké, pravdivé a ryzí,
byť nyní světu nejasné a cizí,
se zjeví v celém lesku, on se vrátí.
Svit, který nyní jeho čelo zlatí,
jejž všední život, malých vášní tření
tak často zatemňují, v ozáření
kdys důlky oční, bledou lebku holou
mu teprv zatopí svou aureolou.
Ne člověk – světu básník bude pouze.
Co uštklo jej, zmij závist, čubka nouze,
vše zmizí, vichr bude v prázdno váti
prach jeho nepřátel – však on se vrátí!


Bey meines Buhlen Kopfen,
Da steht ein güldner Schrein,
Darin da liegt verschlossen,
Das junge Herze mein,
Wollt Gott, ich hätt den Schlüssel,
Ich würf ihn in den Rhein.
Wär ich bey meinem Buhlen,
Wie möcht mir baß gesein.


Einst auch so auf dem Hausbalkone saß ich,
Unstät irrte mein Auge von dem Maulthier,
Das den Bergpfad herauf der träge Führer
Der rothwammsige, nach des Thores grauer
Wölbung führte, hinweg in weite Fernen:
Lange mocht' ich wohl so hinüberschauen,
Den Gedanken folgend, die gleich den Wolken
Manchmal über die schöne Erde schweben,
Und im fliegenden Wechsel bald verwehen,
Als mein Blick nach Olevano's Terrassen
Aus der Ferne zumal sich kehrt; und siehe,
Drüben, wo sich am Fels das Dorf emporhebt,
Da gewahr' ich auf hoher Loggia schöne,
Farb'ge Frauengestalten, eine aber
Ragt vor allen hervor an Wuchs und Hoheit
Und an Jugend, an reicher Tracht und Kleidung.
Weiß, in reizendem Faltenwurf erglänzt das
Busentuch, um den Nacken sanft sich wölbend;
Albanesische Sitte, weiß der Schleier,
Blendend weiß das Gewand auch, Rosenbänder
Und viel andere zieren Brust und Arme,
Groß und königlich anzuschauen ist sie,
Dienerinnen nur dünken mir die andern;
Nieder aber von des Balkones Höhe,
All die schönen Olivenhaine, die den
Fuß des Felsens mit Silbergrün bedecken,
All die Fülle der Feigen und Kastanien
Und die farbigen Gründe der Campagna
Ueberblickte sie, zu der Volsker fernen,
Violetten Gebirgen dann sich wendend.
Und mir däuchte – warum? ich wüßt' es deutlich
Nicht zu sagen – ein Weib aus grauen Zeiten
Aus homerischer Welt zu schauen, sei es
Nun Andromache, die von Priams Beste
Ueber Ilion's Eb'ne blickt, wo Hektor
Mit den Danaern kämpft, sei es die schöne
Königstochter Antigone, die ängstlich
Mit der Sklavinnen Schaar von Thebens Mauern
Niedersieht in das Feld, wo sich der Sieben
Waffenglänzendes Heer zum Sturme nähert.
Also königlich war sie anzuschauen,
Jene Frauengestalt im weißen Schleier,
Und im weißen Gewand und Busentuche;
Nur ein Punkt in der weiten Felsenlandschaft,
Schien sie doch mir die Herrin all des Landes.


Und hieß dem frommen Volk ein Sohn der Sonne,
Gleich milde, wachsam so wie sie,
Und so wie sie des neugebornen Landes Wonne,
Und ewig jung wie sie.


De la famosa rueda tan cercana
non fue por belleza Virginea,
nin fizo Dido, nin Dampne Penea,
de quien Ovidio grand loor esplana


人生何事厌嚣尘
泛宅浮家冬复春
今日暂来猿鹤语
他年应召白云人


Und heißt ihr Anblick mich auf seine Weisheit schließen,
Auf Güt und Macht: so schließt nur mein Verstand;
Das Herz bleibt ungerührt, betäubt bleibt das Gewissen,
Und Gott, mein Herr und Vater, unbekannt.


秉钺登坛宠圣朝
功成海宇报清霄
幕中拟议多奇策
扫尽烽烟罢戍辽


Auch dumm hat mich dein Spruch genannt.
Fast füg ich mich darnach,
Denn was die Dummheit anbelangt,
Da bist du, Freund, vom Fach.


Die erste Magd soll die Erinnrung sein
Memoria ist stäts bei Tag und Nacht
Wie sie das Haus des Königs halte rein
Und auf sein Lob und seine Ehr' bedacht.


长安太液赋牵牛
底事于今二十秋
溪桥也是天河水
不信牛郎有白头


Igen, tudom, hogy szétesik az agy,
az én velőm, hol annyi sok gonosz forr,
kifut az én szemem, nyomot se hagy,
csontom csak enyv és mész és némi foszfor,
húsom foszlik, vérem csomóba fagy,
nyálam ecetté romlik, mint a rossz bor,
ismét elemmé züllik az elem,
mi csak enyém volt, – ám mi lesz velem?


Die Nonne, voll von welscher Wuth,
Entglüht' in ihrem Muthe,
Und sann auf nichts als Dolch und Blut,
Und schwamm in lauter Blute.
Sie dingte plötzlich eine Schaar
Von wilden Meuchelmördern,
Den Mann, der treulos worden war,
Ins Todtenreich zu fördern.


Pětasedmdesát tisíc voličů
v Praze abstinovalo tak vzpurně,
ale přece jenom od těch svázaných
něco najít by se mohlo v urně.


Er goß des Wohllauts süßen Wein
Aus über die Wogenheere;
Mocht noch so laut die Brandung schrein,
Doch stärker klang sein Spiel darein,
Wie Orgelton am Meere.


万壑春流泻海门
人家多住绿杨村
花飘马首如红雨
何处听莺不断魂


马驹踏杀天下人
炙地熏天气转腥
百岁翁翁开口笑
江西从此足人行


No turba la tarde un vuelo.
Un noble zafiro obscuro
Es el mar; y de tan puro,
Luz azul se ha vuelto el cielo.
Azul es también la duna...
Y en esa uniforme tela,
No hay más que una blanca vela
Que sale como la luna.
Tan honda es nuestra ventura,
Que algo en ella va a llorar,
Y lento solloza el mar
Su constancia y su amargura.


Pobres não somos, na fatal desdita,
Embora falte o pão em nossa toalha,
E seja, a nossa vida, toda aflita
Como a de quem se vê numa batalha.


V proměně věků před našimi zraky
zjevilo se to Nejvyšší, to Svaté,
dějům co rovná pochod křivolaký,
v oharky sžíhá molochy a draky,
obrací vrahů dýky jedovaté
v hruď jejich, tyranům jich spády mate.


Im tiefen Boden
Bin ich gegründet;
Drum sind die Blüten
So schön geründet.


Donnant jusqu'à son dernier sou,
Il n'est vêtu que d'une loque.
On le prendrait pour un chien fou,
Et sa soutane s'effiloque.


白在东都元已薨
兰台凤阁少人登
冬瓜堰下逢张祜
牛屎堆旁说我能


come facil si biasma ov'e' si incorre,
come a diverso fin l'abito e i panni
ci s'introduce ove altri ci vuol côrre,


Schau, die feigen-bäume grünen,
Brechen vor,
Sehn empor
Ihrem printz zu dienen:
Und die blumen in dem lentzen
Geben dir,
Meine zier,
Ihre Pracht zu kräntzen.


Hvězd sítí Israfel se k zemi díval.
Noc byla jasná, za stínem stín splýval,
kol měsíce tlum obláčků táh pestrý,
tu bílé růže, do dálky se ztrácí,
tu vlny stříbrné, tam zlatí ptáci.
A s tichem temno jako rodné sestry
nad světem rozepjaly křídla vonná,
v nichž démanty hvězd rozhrály se zvolna
a plály víc, až azur, temná clona,
se jimi chvěl jak zlata krůpějemi.
Snil Israfel a lýry píseň bolná
se nesla k nebi – ale dolů k zemi
za hvězdou padající letly s chvatem
sny jeho duše; na kruhu z hvězd spjatém
stál v těžkých dumách. Jako holubice
když k nebi vzhledne, nežli zřídlo zčeří,
zrak jeho těkal k hvězdám od měsíce,
dvé křídel složil jak ten, kdo se modlí,
a přece v duši propasť viny měří.
Jak dlouho v snění u bran ráje prodlí,
kdy ukončí tu píseň čaruplnou,
jež vichrem lká, sní stromem, šeptá vlnou,
v níž stvoření se k svému tvůrci blíží,
jenž v jejích vlnách blesknou tvář svou zhlíží?
Ta píseň zní jak harfa Aeolova
a posud v nocích máje v teplém vzduchu,
kdy stichne slavík, zazvoní nám k uchu
zpěv cizích hlasů, k nimž duch skládá slova,
zní, padne v duši odlesk její bludný
jak slunce paprsk na dno tmavé studny,
zní, jejím tónem usne trud i vina,
a srdce doufá, touha uhasíná,
zní, stále zní a více neuhasne!
Teď Israfel vzpjal křídlo zlatořasné
a sklonil hlavu, jak na štíhlém stvolu
květ lilije se pohne slíbán lunou,
zas křídel van, jak někdo chvěl by strunou,
v tmách hvězdou letěl – musil, musil dolů!


Die Raben sie krächzen, die Krähen sind laut,
Der Winter hat Brücken von Eis gebaut,
Der Hunger ist bitter und tief der Schnee –
Was will das bedeuten? O weh! O weh!


che avean portato al sacro fiume ignoto
un errabondo popolo nettunio
dalla città vanita su nel vuoto
d'un plenilunio.


رأيتُ الذي يسعى ليُدركَ حَظَّهُ
كسارٍ بليلٍ كي يُسامتَ كوكبا
يسيرُ فلا يَسْطيعُ ذاك بسيره
وكيف وأنَّى رام شأواً مُغَرِّبا
ولم لم يَسِرْ وافاهُ لا شك طِلْبُه
بغير عناءٍ بادئاً ثم عَقَّبا
أرى الحظ يأتي صاحب الحظ وادعاً
ويعيي سواه ساعياً فيه مُتعبا
إذا كان مجرى كوكبٍ سَمْتَ هامةٍ
علاها وإلا اعتاص ذلك مطلبا


sappii che spesso el dessignar vien scarso,
e di guerre lo advento è più dubioso;
e in mille experimenti questo è apparso.


Und ruft: »Hab' ich euch doch erdolcht!
Was braucht ihr fürder mich zu quälen?
Wer schickt euch, daß ihr mich verfolgt,
Blutrünstige Gedankenseelen?
Wer hat den Rückweg euch gebahnt
Aus eurem Nichts, ihr trotzigen Dinger,
Daß an die Schlachtzeit ihr mich mahnt,
Drin euch hineinwies dieser Finger?


gli sguardi agli occhi mie tuo luce sante,
ch'i' possa altra bellezza un'altra volta
amar, po' che di me non ti contenti.


Unüberzählbar wälzet sich die Menge
Dicht aneinander durch das Thor.
Von zehen tausend Zungen steigt, wie Lobgesänge,
Ein frommer Zank empor.


Tak je to naproti, tak je to okolo
pod každou vyrudlou střechou.
Je zákon takový: blecha nesesloní
a slon být nemůže blechou.


desecha ya, por Dios, del mar Tirreno
-si tus orejas hiere el son humano-
un movimiento crudo y tan insano
que el Noto levantó por caso ajeno;


Que m’importe ! — À travers le vide,
S’il échappe à mon vol rapide,
Sa poursuite est seule un plaisir.
Le tumulte est ma destinée ;
Par ma loi fatale entraînée,
Pour moi, s’arrêter c’est mourir.


Budorgis sazte sich, weil, was Sie vor gezieret,
Mit ihrem ATLAS fiel, in blassen Todten-Graus.
Und starrt', als wäre sie vom Donner-Strahl gerühret,
Brach aber doch zulezt in diese Seufzer aus:
Erzürnter Himmel komm', und schütte deine Blizen
Auf die gekränckte Schos! Komm, häuffe Streich auf Streich,
Und mache meinen Thron, der auf den Ceder-Stützen,
Die du zerschmettert, stund, der Gräber Asche gleich!
Ich hab' es längst verdient. Ich tadel deine Schlüsse
Und ernste Strafen nicht, ich ehre deinen Schlag:
Nur steh mir dieses zu, daß ich die Hertzens-Risse,
Den kläglichen Verlust genung beweinen mag.
Ihr Töchter Schlesiens bejammert meine Schmertzen,
Schaut eurer Fürstin Angst nicht sonder Thränen an,
Nehmt meine Seelen-Quaal, mein Leiden, recht zu Hertzen
Und sprecht: Budorgis, ach! es ist umb dich gethan!
Dein Lorber-Baum verdorrt, dein Rosen-Stock verblühet,
Dein Ancker bricht entzwey, dein Schutz-Gestirn vergeht,
Dein stärckster Pfeiler fällt. Wer in die ferne siehet,
Sieht wol, daß über dir ein schwer Gewiter steht.
Ach Schwestern! Freylich ist des Höchsten Zorn-Gerichte
Auf überhäufte Pein und neues Weh bedacht:
Als meine Sonne schien, war alles klar und lichte,
Auf ihren Untergang folgt eine düstre Nacht.
Ach Sonne! die zu früh, zu plötzlich hingegangen,
Wie herrlich zierte mich dein angenehmer Glantz!
Ich konte mit dem Kern der Wissenschafften prangen,
Und Frembde liessen mir den schönen Sieges-Krantz.
Der Guarini schwieg vor meines Pindus singen,
Sein Schäfer schmückte sich mit unsrer Landes-Tracht:
Marin vermochte nicht sich gegen uns zu schwingen,
Wie hönisch er vorhin ein deutsches Lied verlacht:
Erhub Venedig gleich des Loredano Sinnen,
Erlangte Gratian vom Tagus ein Altar:
Mein Phöbus zeigte schon den deutschen Pierinnen,
Was mehr als Gratian und Loredano war.
Der Britten Lichter sind vor seinem Licht' erblichen,
Das kluge Franckreich warf ein neidisch Aug' auf mich:
Rom hat die Segel oft vor mir und Ihm gestrichen,
Von Deutschland sag' ich nichts, weil Opitz selber mich.
Ach Fürst der Poesi! Ach Brunqvell edler Künste!
Was hätte nicht die Welt von deiner Hand erblickt?
Wenn nicht Bescheidenheit, das köstlichste Gespinste,
Das Seid' und Scharlach trozt, entwunden und zerstückt.
Du hast, was seltsam ist, den Ehren-Durst bezwungen,
Und deinem eignen Ruhm selbst Ziel und Maaß gesezt;
Biß andrer Frevel-Faust dir Schrifften abgedrungen,
So die gelehrte Welt vor Wnnder-Wercke schäzt.
Doch hat dich nicht allein der Lorber-Krantz gezieret,
Die Klugheit legte dir der Würde Purpur an;
Du hast mein wanckend Schif vernünftig angeführet,
Und mehr als Phocion und Fabius gethan.
Dein himmlischer Verstand gefiel den Majestäten
Des grossen Oesterreichs: Sie sahen deinen Witz
Mehr als genädigst an, und gönten bey den Räthen
Des hohen Kayser-Stuls dir einen Ehren-Sitz.
Daß kein erhizter Sturm mein Glück' und Wolseyn fällte,
Erhielt ich meistentheils durch deinen weisen Rath,
Biß dich der Sternen-Schluß selbst an das Ruder stellte,
Das deine Hand zwar kurtz, doch wohl gelencket hat.
Ach Auge! das so scharf zu meinem Heil gesehen,
Ach Auge! das vor Kirch' und Rathhaus stets gewacht.
Ach Sinnen! die ihr diß, was vormals ie geschehen,
Was gegenwärtig war, was künftig schien, bedacht:
Ach nie gesparter Fleiß! der täglich unverdrossen
Vor meine Ruh gesorgt: Gelehrt- und kluger Mund!
Aus dem der Grichen Schertz, der Römer Ernst geflossen!
Der vor so manchen Riß des Vaterlandes stund.
Standhafte Redligkeit! die keine List, kein Dräuen,
Kein schnöder Eigen-Nutz, kein Silber überwog.
Magneten-gleiche Huld! die ieden kont' erfreuen,
Die meiner Bürger Hertz und Neigung nach sich zog:
Die von den Dornen selbst oft Blumen abgelesen,
Und in das schärfste Recht viel Honig eingeflöst.
Ach Tugend! sol dein Haus, dein Tempel izt verwesen?
O Zufall! der ein Schwerd durch meine Brüste stöst.
Pflegt das Verhängnis denn so wunderlich zu spielen?
Kan Klett' und Hagedorn des Winters Grimm bestehn?
Muß nur der Rosen-Glantz des Nordens Toben fühlen?
Und, was aufs schönste blüht, zum ersten untergehn?
Muß auch ein Ceder-Stamm sich vor dem Donner beugen?
Macht Kunst und Wissenschaft nicht von dem Sterben frey?
So ists: Mein itzig Leid wird diesen Satz bezeugen,
Ich lerne nur zu viel, daß nichts beständig sey.
Verworffener Aprill! in meinen Tage-Büchern
Sol dein betrübtes Licht, dein Wolcken-voller Schein,
Der Florens Schmuck verhüllt mit schwarzen Klage-Tüchern,
Durch Thränen ausgelöscht und ausgetilget seyn:
Durch Thränen, welche die zugleich mit mir vergissen,
Die wahre Vater-Treu und ungefärbte Pflicht
Der keuschen Liebes-Glutt durch diesen Schlag vermissen,
Der Ihr- und meinen Stab in tausend Stücke bricht.
Weint, Schwestern, über mir! Ich habe diß verlohren,
Was mich ins göldne Buch der Ewigkeit geprägt:
Der bleiche Kummer wohnt in allen meinen Thoren:
Mit kurtzem: Meine Pracht ist in den Staub gelegt.
Izt solt' ich auf Dein Grab, erblaster ATLAS, dencken,
Und wäre nur die Kraft, wie Wunsch und Willen ist,
So wolt' ich dich in Gold und Alabaster sencken,
Es würde nichts, was groß und ewig macht, vermißt:
Bernini solte Dich in theuren Jaspis hauen,
Die Grab-Schrift legte man mit Amethysten ein;
Weil aber mir versagt, dergleichen Gruft zu bauen,
So sol Dein bestes Grab der Bürger Seele seyn.
Ich schwere bey dem Schmertz, der meine Sinnen kräncket,
Der diese Brust verzehrt: Wer nicht mit steter Pflicht
Dein Helden-Bild verehrt, und doch darbey gedencket
Mein rechter Sohn zu seyn, den kennt Budorgis nicht.


Nodier kleknuv opakoval v ohlase,
jak by se do modlitby srdce vtělila:
„Svatá Charlotto Cordayová, pros za nás!“


III


E helyet elbódúlt szerető keresé ki magának,
És szomorú fákkal rakta meg a szomorú.
Őt tavasz, ősz, egyaránt s tél és nyár sírva találta,
Mint bujdokló rém jár vala lombjai közt.
Nézz be utas, s ha talán elszúnyadt volna, kivánjad:
Álma legyen boldog: élete nem vala az.


A vous seul à jamais! Bože,
jak se tenkrát milovalo!
Chápete vy, moje paní,
jak to někdy bylo možno:
pro vždy – věčně – do hrobu!


In deiner Mitgebor'nen Kreise
Fällt jedes Weh' auf dich zurück;
Du nimmst es hin in deiner Weise,
Du nimmst es hin, als wär's ein Glück.


Ich wills vor Augen setzen,
Mich stets daran ergötzen,
Ich sei auch, wo ich sei;
Es soll mir sein ein Spiegel
Der Unschuld und ein Siegel
Der Lieb und unverfälschten Treu.


Un año más. El sembrador va echando
la semilla en los surcos de la tierra.
Dos lentas yuntas aran,
mientras pasan la nubes cenicientas
ensombreciendo el campo,
las pardas sementeras,
los grises olivares. Por el fondo
del valle del río el agua turbia lleva.
Tiene Cazorla nieve,
y Mágina, tormenta,
su montera, Aznaitín. Hacia Granada,
montes con sol, montes de sol y piedra.


Ich sah in meinem schlaf ein bild gleich einem got,
auf einem reichen thron ganz prächtiglich erhaben,
in dessen dienst und schutz zugleich aus lust und not
sich die torechte leut stets haufenweis begaben.
Ich sah, wie dises bild dem wahren got zu spot
empfieng, zwar niemal sat, gelübd, lob, opfergaben
und gab auch wem es wolt das leben und den tod
und pflag sich mit rach, straf und bosheit zu erlaben.
Und ob der himmel schon oftmal, des bilds undank
zu strafen, seine stern versamlete mit wunder,
so war doch des bilds stim noch lauter dan der dunder;
Bis endlich, als sein stolz war in dem höchsten schwank,
da schlug ein schneller blitz das schöne bild herunder,
verkehrend seinen pracht in kot, würm und gestank.


Und als ihm vom Auge die Kappe wich,
Der Falk, der dehnte sich mächtiglich.


Yo era un prelado riguroso. Mi autoridad pesaba sin
contemplaciones sobre un distrito fortificado. Mi palacio gobernaba el
río de la frontera, de cauce irregular, alterado por el
precipicio y la caverna. Mi estandarte, en figura de triángulo,
mandaba con acento vigoroso el concierto de escarpas, reductos y
atalayas.
  Yo quería imponer, en su significación
cabal, los dragantes de mi blasón.
  Me encarnizaba especialmente con los delitos de
condescendencia y de flaqueza. Vivía sumido en la
ventilación del problema de la gracia y del albedrío, y
sustraído al hechizo de la naturaleza sensible.
  Yo ordené el castigo inhumano del
emparedamiento al saber el caso de una monja enamorada y
permanecí impasible a la súplica de sus deudos
arrodillados.
  La infeliz se dirigió al sitio del suplicio
al compás de una música sorda y llevando a la diestra el
cirio de la penitencia.
  Yo me enfermé de un mal incurable al recibir,
el día siguiente, la visita del progenitor de la víctima.
El anciano había aprendido, en la compañía de las
aves, un arte afectuoso. Habitaba, hasta ese momento, en la linde de
una floresta, en la vecindad de los ruiseñores, y los
había defendido de la saña innata del gavilán.
  Las aves le habían referido, en trinos y
gorjeos, el cuento de esa vieja enemistad, notada, desde el alba de la
historia, en más de una teogonía venerable.
  El anciano tañía el violón de
un ángel filarmónico, visto por mí en una
miniatura alegórica del paraíso.
  Sus increpaciones, en el momento de alejarse, dieron
al traste con mi severidad.
Yo quería imponer, en su significación
cabal, los dragantes de mi blasón.
  Me encarnizaba especialmente con los delitos de
condescendencia y de flaqueza. Vivía sumido en la
ventilación del problema de la gracia y del albedrío, y
sustraído al hechizo de la naturaleza sensible.
  Yo ordené el castigo inhumano del
emparedamiento al saber el caso de una monja enamorada y
permanecí impasible a la súplica de sus deudos
arrodillados.
  La infeliz se dirigió al sitio del suplicio
al compás de una música sorda y llevando a la diestra el
cirio de la penitencia.
  Yo me enfermé de un mal incurable al recibir,
el día siguiente, la visita del progenitor de la víctima.
El anciano había aprendido, en la compañía de las
aves, un arte afectuoso. Habitaba, hasta ese momento, en la linde de
una floresta, en la vecindad de los ruiseñores, y los
había defendido de la saña innata del gavilán.
  Las aves le habían referido, en trinos y
gorjeos, el cuento de esa vieja enemistad, notada, desde el alba de la
historia, en más de una teogonía venerable.
  El anciano tañía el violón de
un ángel filarmónico, visto por mí en una
miniatura alegórica del paraíso.
  Sus increpaciones, en el momento de alejarse, dieron
al traste con mi severidad.
Me encarnizaba especialmente con los delitos de
condescendencia y de flaqueza. Vivía sumido en la
ventilación del problema de la gracia y del albedrío, y
sustraído al hechizo de la naturaleza sensible.
  Yo ordené el castigo inhumano del
emparedamiento al saber el caso de una monja enamorada y
permanecí impasible a la súplica de sus deudos
arrodillados.
  La infeliz se dirigió al sitio del suplicio
al compás de una música sorda y llevando a la diestra el
cirio de la penitencia.
  Yo me enfermé de un mal incurable al recibir,
el día siguiente, la visita del progenitor de la víctima.
El anciano había aprendido, en la compañía de las
aves, un arte afectuoso. Habitaba, hasta ese momento, en la linde de
una floresta, en la vecindad de los ruiseñores, y los
había defendido de la saña innata del gavilán.
  Las aves le habían referido, en trinos y
gorjeos, el cuento de esa vieja enemistad, notada, desde el alba de la
historia, en más de una teogonía venerable.
  El anciano tañía el violón de
un ángel filarmónico, visto por mí en una
miniatura alegórica del paraíso.
  Sus increpaciones, en el momento de alejarse, dieron
al traste con mi severidad.
Yo ordené el castigo inhumano del
emparedamiento al saber el caso de una monja enamorada y
permanecí impasible a la súplica de sus deudos
arrodillados.
  La infeliz se dirigió al sitio del suplicio
al compás de una música sorda y llevando a la diestra el
cirio de la penitencia.
  Yo me enfermé de un mal incurable al recibir,
el día siguiente, la visita del progenitor de la víctima.
El anciano había aprendido, en la compañía de las
aves, un arte afectuoso. Habitaba, hasta ese momento, en la linde de
una floresta, en la vecindad de los ruiseñores, y los
había defendido de la saña innata del gavilán.
  Las aves le habían referido, en trinos y
gorjeos, el cuento de esa vieja enemistad, notada, desde el alba de la
historia, en más de una teogonía venerable.
  El anciano tañía el violón de
un ángel filarmónico, visto por mí en una
miniatura alegórica del paraíso.
  Sus increpaciones, en el momento de alejarse, dieron
al traste con mi severidad.
La infeliz se dirigió al sitio del suplicio
al compás de una música sorda y llevando a la diestra el
cirio de la penitencia.
  Yo me enfermé de un mal incurable al recibir,
el día siguiente, la visita del progenitor de la víctima.
El anciano había aprendido, en la compañía de las
aves, un arte afectuoso. Habitaba, hasta ese momento, en la linde de
una floresta, en la vecindad de los ruiseñores, y los
había defendido de la saña innata del gavilán.
  Las aves le habían referido, en trinos y
gorjeos, el cuento de esa vieja enemistad, notada, desde el alba de la
historia, en más de una teogonía venerable.
  El anciano tañía el violón de
un ángel filarmónico, visto por mí en una
miniatura alegórica del paraíso.
  Sus increpaciones, en el momento de alejarse, dieron
al traste con mi severidad.
Yo me enfermé de un mal incurable al recibir,
el día siguiente, la visita del progenitor de la víctima.
El anciano había aprendido, en la compañía de las
aves, un arte afectuoso. Habitaba, hasta ese momento, en la linde de
una floresta, en la vecindad de los ruiseñores, y los
había defendido de la saña innata del gavilán.
  Las aves le habían referido, en trinos y
gorjeos, el cuento de esa vieja enemistad, notada, desde el alba de la
historia, en más de una teogonía venerable.
  El anciano tañía el violón de
un ángel filarmónico, visto por mí en una
miniatura alegórica del paraíso.
  Sus increpaciones, en el momento de alejarse, dieron
al traste con mi severidad.
Las aves le habían referido, en trinos y
gorjeos, el cuento de esa vieja enemistad, notada, desde el alba de la
historia, en más de una teogonía venerable.
  El anciano tañía el violón de
un ángel filarmónico, visto por mí en una
miniatura alegórica del paraíso.
  Sus increpaciones, en el momento de alejarse, dieron
al traste con mi severidad.
El anciano tañía el violón de
un ángel filarmónico, visto por mí en una
miniatura alegórica del paraíso.
  Sus increpaciones, en el momento de alejarse, dieron
al traste con mi severidad.
Sus increpaciones, en el momento de alejarse, dieron
al traste con mi severidad.


Wie freundlich trägst du mich auf deinem grünen Rücken,
Uralter Rhein!
Wie suchest du mein Aug' empfindlich zu erquicken
Durch Ufer voller Wein!
Und hab ich doch die tausend Lustgestalten
Tief im Gedächtniß zu behalten
Nun weder Dinte noch Papier,
Nur dieses Herz, das dich empfindet, hier!
Es scheinet fast, du liebest, Allzugroßer,
Nicht mehr der Maler Prunk, der Dichter Klang,
Es scheint, du willst wie Schlosser,
Nur stummen Dank.


Ach, Mörder Colon! ach, wie hast Du uns die Welt
Und Alles, was sie Schönes hält,
Reiz, Sitte, Leben, Jugendkraft,
Mit Deinem Gift verheeret!


Von Freiheit will ich klingen –
Das ist der höchste Klang –
Von Freiheit will ich singen
All, all mein Leben lang,
Daß mächtig ihr Geläute
Die kühnen Herzen weckt
Und für die schönste Beute
Der Tugend Sehnen streckt.


A nosotros
nos empujaba el viento
y nos arrastraban los huracanes
en el Golfo de México.
Nuestro rumbo era inexistente
Y a nadie le importaba,
de todos modos,
el raciocinio
no nos dejaba en paz,
aunque en ese entonces
no supiéramos
que la tranquilidad no existe
y que es un mero invento
de los hombres.
Nosotros
la inventábamos siempre.
Surgía en las tardes
en que las fichas de dominó
sustentaban los sueños.
Las tardes
eternizaron nuestras figuras
en el barrio.
Nos hicieron inmutables
entre dos calles.
El tiempo
nos encontraba constantes
al acecho
del amor imposible,
cuando la ternura
necesaria para sobrevivir
estaba al alcance de la mano,
en cualquier muchacha benévola
descubierta en la tarde encendida.
No fuimos devorados por la noche,
aunque abreváramos tantas veces
en lo obscuro,
en los rincones,
en las banquetas sucias
y en la noche
que se manifestaba cómplice,
para descubrir abrevaderos.
La sed era inagotable
y el reloj de la iglesia
nos avisaba
la llegada de las horas.
Las horas incontables
en que la sed
se manifestaba sin remedio.
El Valiant 68
era veloz en el 75,
o así lo creíamos,
o así lo creyeron,
o así quisieron creerlo,
los tripulantes intrépidos,
las amigas incansables,
los envidiosos,
los testigos,
la ciudad sin tráfico
y los autos veloces.
El Valiant 68
era poderoso.
Resistía las inclemencias
a las que era sometido,
aunque una tarde
pareció temblar
y se detuvo
eternamente.
Los días
no siempre eran festivos
y nos acostumbramos a verlos
sucederse sin explicación alguna.
Algunos trazaron
la estética del tropiezo
y otros se empeñaron
en volverla explicable,
mientras el sol
calcinaba los huesos,
en las tardes
propicias para desfilar
por las plazas,
al redoble incesante
del corazón
que no conocía la pena
y no quería saber
que los días
no siempre
son festivos.
No nos importaba llorar
de vez en cuando,
a veces
ni siquiera
comprendíamos la pena.
Era quizá tan recurrente,
como la sonrisa,
como los sueños
que no admitían desengaños
ni cansancio,
en la vigilia
donde el día y la noche
eran semejantes
y la pena
tan cotidiana
y tan pasajera
como la naturaleza
misma del tiempo.
Los colores
eran más intensos
y la banda interpretaba
letras nuevas,
donde las buenas vibraciones
fueron cambiadas poco a poco,
por un desencanto interminable.
Los jueces nos entregaron
la medida de las cosas
y las cosas se negaron
a manifestarse.
Tu voz
se adentró en la nada
y Celia Cruz
se dejó escuchar en la rockola
donde los Beatles
le dejaban poco espacio.
Tu voz
estremeció
mis huesos.
A veces
se recrudece
la nostalgia,
aparece
y parece
interminable,
pero nunca se ausenta
y uno sigue estancado
en los días que se fueron para siempre.
Los días que llevamos dentro.
Nos llenaron de huellas,
de trazos finos,
de sonrisas perpetuas,
heridas pertinaces
que no se fueron
y se negaron
a ausentarse del todo.
Las sonrisas recíprocas
eslabonaron ciudades
y construcciones permanentes
que se creyeron a salvo
de la multitud.
La ciudad
se descubrió invadida.
Había crecido demasiado pronto.
Quizá su adolescencia
ya había durado demasiado
y era el instante justo,
aunque nadie podía saberlo,
de extender las calles
por las huertas
y los lotes baldíos,
hasta donde descubrieron
alacranes y tarántulas,
en otra ciudad
subterránea.
La ciudad no era luminosa
y apenas figuraba en los mapas
del tráfico obligado.
Los músicos
deseaban sonar como
La Internacional Orquesta Tampico
del maestro Claudio Rosas
y nunca pudieron conseguirlo.
Tampoco fueron tan famosos
como Pérez Prado
y Glenn Miller
estaba aún más lejos.
Tan distante como la capital
que determinaba triunfos.
Un niño miró los carteles del cine,
se detuvo
entre el blanco y negro
de las fotografías inagotables.
Durante mil años
se perdió en las sombras.
Antes de reanudar su marcha,
sobre mosaicos grises
y la calle desierta
poco después del ocaso.
A sus espaldas
también se apagaron
las lámparas
y los carteles
se volvieron fugitivos.
Una paleta de limón,
dos de tamarindo,
y una de fresa.
Todas de agua
y la bicicleta
esperando en la sombra.
El limonero y el tamarindo
crecían en cualquier solar,
las fresas llegaban del centro
de un país remoto,
del mismo sitio
de donde Raúl
trajo un Mustang,
más allá de la distancia marciana,
donde se alzaban nuestras naves
y Led Zeppelin
inauguraba conciertos.
Nos ofrecieron triunfar
y nos preparamos para vencer.
No nos contaron la historia completa
y desamparados
atestiguamos la caída,
de una generación entera,
mientras el futbol
arrastraba multitudes
y el olvido
era tenaz
como la lluvia
y se arraigaba en la noche.
El olvido
era constante,
pocos recuerdan
los rostros que ofrecieron
a las cámaras.
Los rostros
consumidos
por la lluvia que no cesa.
Los muchachos se llenaron
de arrugas.
El Fiero y el Topaz
y el Pontiac y el Galaxie
sustituyeron al Barracuda
y al Falcon
y al Valiant,
pero ya nadie
quiso adentrarse
en la carretera,
ni emprender
la búsqueda del río.
El mar
estaba demasiado lejos.
Los muchachos
ya no pudieron recordarlo
y se olvidaron de sí mismos.
A veces,
como hoy,
arrecia el invierno
y las voces
vuelven repetidas,
para contar las mismas historias,
aunque siempre queda espacio
para volver a inventarlas.
Un día
supe que en la calle siguiente,
un hombre había sido asesinado,
nunca imaginé que lo habían matado mis amigos,
los mismos
del partido de futbol inacabable
en el cauce del río seco
y el polvo sempiterno;
los inculpados alquilaban bicicletas
para rondar muchachas
de vestidos claros,
y calcetas blancas.
El hombre irreconocible
mostraba tajos en las manos
y en los brazos
tras romper
a golpes el parabrisas
del auto
desde donde lo habían insultado.
La herida que lo mató
apenas sangraba.
Estaba oculta
entre las otras heridas
y nadie pudo notarla.
Mis amigos
lo llevaron al hospital
y no pudieron escapar a tiempo.
Al otro día,
los diarios hablaron,
del hombre victimado
por sus propios amigos.
Los que rentaban bicicletas
y jugaban futbol contra nosotros.
Mis amigos fueron liberados.
Pudieron comprobar su inocencia,
pero nunca más
volvimos a encontrarnos por la tarde.
No es bueno contar estas historias,
siempre se corre el riesgo
de inventar un poco,
de añadir colores y metáforas,
para sustituir los lugares comunes
que atestiguaron historias,
donde los muertos
fueron menos frecuentes
que los vivos.
Nadie puede decir
que estuvo solo,
todos lo estuvimos siempre.
Rita Coolidge
se encargó de confirmarlo
con la autocompasión
de una diva
que no tenía motivo alguno
para quejarse.
Quizá sólo posaba,
como La Foca
acostumbraba hacerlo
en los llanos,
al tirar a gol
o al driblar un contrario,
porque La Foca
posaba más que nosotros
y no por eso anotaba más goles.
Sólo ganamos un campeonato.
Nada más uno,
a pesar de las estrategias imbatibles,
los integrantes,
la amistad
y nuestra autoevaluación
que siempre era favorable,
pero los rivales
no nos dieron ocasión de demostrarlo,
o quizá dejamos de pagar el arbitraje.
A la fecha,
no hemos encontrado
justificación alguna,
para explicar
la falta de victorias.
Nos consuela
pensar que un día
ganaremos el torneo
de veteranos
bajo un sol
cada vez más inclemente.
Siempre pensamos
que entre las huestes
que engrosaron nuestros equipos,
hubo muchos,
quizá no tantos,
de calidad inusitada,
de buen manejo de bola,
de disparos contundentes,
de liderazgo natural,
pero ninguno
se acercó
a la primera división.
Los candidatos alegaron
incompatibilidad con los estudios
y prefirieron las aulas,
aunque los profesionales
no siempre fueran tan buenos.
Alguna vez
jugamos preliminares
del futbol asalariado
en estadios
que se llenaron
poco después
de marcharnos.
En los buenos tiempos,
enfrentamos a dos o tres cuadros
de la primera y la segunda división,
sin parecer tan malos,
no fue muy difícil,
arrancar dos empates,
luchar sin complejos
y comprobar
la vulnerabilidad
de los rivales.
Los huracanes
nos sorprendían
de vez en cuando.
Éramos arrastrados
por las rachas terribles del viento,
como embarcaciones inservibles
que no lograban mantener el rumbo
en la noche
que no dejaba de ser cómplice,
para enardecer los sentidos
y acrecentar las dudas,
porque los elementos
y el raciocinio,
no nos dejaban en paz.
No lograban los relámpagos
mantener la luz encendida.
Toda respuesta parecía distante,
entreverada con las nubes
que ocultaban el puerto.
La arena se deslizaba entre los dedos
como una clepsidra desquiciada,
en la playa del sol interminable
donde la luz alimentaba fogatas
que ardían durante la noche entera.
El tiempo
era un reloj de arena
sin confines.
El laberinto perenne,
la simetría
circunscrita por la nada.
No sé cuando comenzamos a extrañarnos
y a dejar en el pasado las miradas.
Quizá fue necesario,
quizá lo necesitamos todos.
No quiero decir
que sólo vivamos de recuerdos,
pero aquellos tiempos,
parecen más reales,
más próximos
y menos injustos,
aunque no abunden
las historias felices.
Quizá no hacemos nada
distinto a lo que hicieron otros.
Los que un día se descubrieron
inmersos en la memoria,
para extraer fortaleza de los sueños.
Las piedras volaban
de un lado a otro del río.
Las resorteras y las hondas
eran las armas elegidas
para el combate interminable
que libraban dos grupos
de adolescentes.
Una piedra reventó
miradas
y prohibieron
todo combate
a peñascazos.
Los domingos
íbamos al matiné
y a la función que comenzaba
a las dos de la tarde.
Apenas quedaba tiempo
para el traslado oportuno,
el baño,
el cambio de ropa,
y para caminar
quince o veinte calles
bajo el sol despiadado.
La función de la tarde
terminaba alrededor de las seis,
cuando la brillantina comenzaba
a dejar rastros húmedos en las sienes
y en el cuello de las camisas estridentes.
El sol quizá era más intenso.
Nosotros nunca nos quejamos.
Nos esperaba
una banca de la plaza,
la de la esquina,
donde nos sentábamos
en el respaldo,
para mirar mejor
a las muchachas.
Un estéreo de ocho tracks
proporcionaba la música
y a veces desgastaba
la batería
del Impala de Marco
que no sentía preferencia
alguna por el rock
y nos aturdía
con Leo Dan, Palito Ortega,
Celia Cruz y José Alfredo.
Tu voz
se adentró en la nada.
Tu voz
era el eco
de mis palabras
profundamente repetidas.
Tu voz
era mi voz
y nunca lo supe.
Confundido
como estaba
en encestar más puntos,
en descubrirme goleador
y en dibujar otras líneas.
El hombre
se acostumbró a caminar la luna
y la muerte visitó mi casa.
Llovía la tarde de enero
en que falleció papá.
Las lluvias parecieron
prolongarse
muchos meses.
El invierno
se hizo más triste
y sólo ahora puedo advertirlo.
Ya no tengo miedo
de manifestar mi pena
y puedo hablar de la ausencia
y el desconcierto
donde me extravié tantos años,
como si mi voz
hubiera sido intimidada por la lluvia.
Tu voz
dejó de acompañarme.
Tu voz
se volvió imprecisa.
Tu voz
desapareció entre las aguas
de las tormentas infinitas,
el viento del norte,
las sombras,
el invierno
y la marea
empecinada
en ir
y venir
sin ti.
El sol
era una llamarada
y el río
estaba lleno de pozas
donde crecían las acamayas.
El sol
era una fogata,
una ensalada de locos,
la guerra interminable,
un bonzo incandescente,
la miseria repetida,
el país sobre las brasas,
la farsa enmascarada
y el sol arriba,
en lo más alto,
no daba tregua
al espíritu
que anhelaba
subir hasta
las llamas.
La lumbre
ardía en todas partes,
aunque algunas veces
se transformara en tedio,
asombro,
protesta,
indiferencia colectiva
y rescoldos
sin juicio.
La hoguera
fundió
voluntades,
confundió
propósitos
y el humo
alimentó
las nubes.
Las hizo subir
aún más alto.
La razón
se confunde,
las encrucijadas
no son bien resueltas.
Una guitarra
despedaza el cielo.
La voluntad
es flexible.
El Kepler
se volvió loco.
La última vez que lo vi
le regalé una chamarra
y una cobija.
Tropezamos
cuando tocó
la puerta de mi casa en 1979,
sin saber
que iba a encontrarme.
Ya no sonreía
como cuando jugábamos
futbol en el parque.
Apenas habían pasado cinco años.
Los símbolos
se volvieron imprecisos.
La autoridad fue cuestionada
y muchos quisieron ser la autoridad.
Otros decidieron ignorarla
y fueron apresados
por algo aún más fuerte.
Dicen que el Kepler
tuvo un mal viaje
y caminó en las sombras
hasta que fue sorprendido
por una golpiza.
La misma noche que Monterrey
festejaba el campeonato de los Tigres.
Desde entonces
se multiplicaron
los eclipses
y la medianoche
del Kepler
pareció perpetua.
No volvió a mi calle.
Yo no sé si regresó
a su casa.
Estaba sucio
y llevaba un pomo.
Yo le regalé
unas monedas,
lo invité
a comer
y él me ofreció
unos tragos.
Cuando al fin
pudo reconocerme.
habló de los ausentes,
del parque y de su novia.
Prometió volver
y no regresó nunca.
La banca de la plaza
nos seguía esperando
tan descascarada
como siempre.
Nos sentamos en el respaldo
y nos pusimos cómodos,
para escuchar por radio
los eventos lejanos,
la Guerra de Vietnam,
los muertos del 71,
los triunfos de Olivares,
la odisea espacial,
las canciones de Janis,
la década obscura,
la muerte de Lennon,
la caída del muro
y las paradojas
eternas.
Los rumores
precisaban
la ubicación
de los eventos.
Hablaban de quinceañeras,
de bodas,
de viejas amigas en festejo,
de grupos famosos,
de bandas locales,
en los casinos y terrazas
que tomamos por asalto.
Las estaciones de radio
hablaban de los ídolos
alimentados por nosotros
y de las historias
que asombraban al mundo.
Las fiestas,
en cambio,
estaban al alcance
de la mano.
Nos perdimos
donde el barrio terminaba.
Era difícil
dejar atrás
a los amigos,
la medianoche,
el vino
y la nostalgia.
Las voces y las risas
de las muchachas
de antaño
desaparecieron
en lo obscuro,
en los confines
del barrio
y en la nada.
Un rumor
de polvo
desgasta
volúmenes inmensos.
Ahí se escribieron
las historias,
las pesadillas
recurrentes
y el anhelo renovado
de quien escribe
y deja testimonios
sin saberlo.
La historia
se confunde
en la medida
en que intentamos
explicarla;
añadir variantes
y resultar ilesos.
El drama
multiplica escenarios,
no es sólo uno,
aunque
aparente
lo contrario.
El instinto
se opone
a lo tangible.
La realidad
se contradice,
cambia cada minuto.
Las palabras
se desgastan,
lo mismo que
la historia.
Las fronteras
han cambiado
varias veces
y las murallas
siguen siendo
inexpugnables.
El testigo
pudo ver
reinos pasajeros,
ninguno pudo ser eterno,
aunque
algunos muertos
regresaron novedosos,
para ofrecer
la misma mierda,
a los fieles
empeñados
en resucitar
los miedos.
El cometa
dibujaba
un sueño
arriba
de la infancia.
Muy cerca
de la Osa Mayor,
el tejado
y las tres
de la mañana.
Sin saber
que la voluntad
iba a empecinarse,
no sé porqué,
en rastrear las noches
claras del verano.
Los mundos
crecieron de prisa
y la palabra
transformar,
fue asociada
con la técnica,
lo desechable,
la moda,
el estilo
y las promesas
que repetían
otras ofertas
del futuro
esquizoide.
El futuro
que no admite
permanencia.
Fuimos sorprendidos
por lo cotidiano,
más que por lo insólito.
Si.
Es absurdo,
pero es más lógico,
uno espera siempre
lo terrible
y naufraga
en las aguas
quietas;
sorprendido,
indiferente.
La música
entreveró
sus rumbos
y las letras
se acercaron
a la gente,
para sugerir
cambios
en la ruta,
el aspecto
y las ideas.
Algunos
se descubrieron
solitarios
y tan tristes
como antes
de la década.
Tras la ventana,
la luz
y los frentes de batalla.
Tras la ventana,
el espejo,
la mirada repetida,
el encuentro
que no admite excusa
y el testimonio
que traza tu rostro.
El eco,
la asociación
y los mundos dispersos
en que la realidad
fue dividida,
para volverla
esperanza,
locura,
coartada
y espejo.
Al otro lado;
aguarda el poema,
es inmenso
y no repite
sus líneas.
La memoria
se cristaliza,
se vuelve transparente
y a la vez
indescifrable.
El polvo
levanta parapetos
en la ciudad
y reconstruye
tu rostro.
En la mirada
se desvanece
el día
y las palabras
buscan otros ámbitos,
son arrastradas
por el viento,
la lluvia
y la arena,
para definir ciudades
imposibles
y miradas
eternas,
donde el día
se desvanece
para siempre.
La noche,
la sed constante,
el rostro desfigurado,
la plenitud
experimentada
tantas veces
y el huracán
empecinado
en arrastrarnos,
más allá
de los símbolos
y el puerto invisible
y la ciudad
construida
con arena
en las tardes
ardientes
del estiaje.


纷纷俗物久堪憎
爱子萧萧眉宇清
莫叹青衫掩事业
白头卿相死无名


Na okénko ťuká Jeník tiše,
kdež mu stříbrem paprsk luny píše
o lásce tu zářnou pohádku,
a ta chvilka v ráj mu všecko mění,
kdy smí vtisknout svému poupátku
na rty prvé sladké políbení. –
S dárkem Jeník vytasil se s pouti,
se srdéčkem sladkým, velikým,
na němž doved' trošku vystihnouti
lásku jeho vytištěný rým.
Růženka však také z ňader skrytu
překvapuje Jana dárkem svým:
prstének, jenž ve měsíčním svitu
očkem zaplál temně narudlým.
Nepoznané blaho, jež teď teprv cítí,
ze zraků jich plane, vře a svítí,
potůček jim bublá, voní keř,
Růženka kdy rety na rtu zticha
v duši Jeníkovu na věk dýchá
velkou lásku svoji: miluj, věř!
I ta krůpěj, která padá s kola,
v známé písni do duše jich volá,
i ten strom, co hrdě strmí v šeř:
miluj, miluj, věř, má duše, věř! – –


Desde el primer Adán que vio la noche Y el día y la figura de su mano, Fabularon los hombres y fijaron En piedra o en metal o en pergamino Cuanto ciñe la tierra o plasma el sueñ Aqui está su labor: la Bibliotec Dicen que los volúmenes que abarca Dejan atrás la cifra de los astros O de la arena del desiert El hombre Que quisiera agotarla perdería La razón y los ojos temerario Aquí la gran memoria de los siglos Que fueron, las espadas y los héroes, Los lacónicos símbolos del álgebra, El saber que sondea los planetas Que rigen el destino, las virtudes De hierbas y marfiles talismánicos, El verso en que perdura la caricia, La ciencia que descifra el solitario Laberinto de Dios, la teología, La alquimia que en el barro busca el oro Y las figuraciones del idólatr Declaran los infieles que si ardiera, Ardería la histori Se equivoca Las vigilias humanas engendraron Los infinitos libro Si de todos No quedara uno solo, volverían A engendrar cada hoja y cada línea, Cada trabajo y cada amor de Hércules, Cada lección de cada manuscrit En el siglo primero de la Hégira, Yo, aquel Omar que sojuzgó a los persas Y que impone el Islam sobre la tierra, Ordeno a mis soldados que destruyan Por el fuego la larga Biblioteca, Que no perecer Loados sean Dios que no duerme y Muhammad, Su ApóstoJorge Luis Borges | "Poesía Completa", pág 475 e 476 | Debolsillo, 3 edição, 2016


Im Wunderland als Wilde dann,
Mit hüpfend leichtem Tritt,
Neckt sie den eifersücht'gen Mann
Und alle Männer mit.


Nejvíce se podivila ale,
když v svém hněvu papá před ní stál...


Je pravdou, chce-li zpít se znova
kdo rozkoše zas kalichem,
ten pozná, víno jed že chová
a otráví se utrýchem. –
...Chtěl pít jsem z číše ještě jednou
– já po vás šílel bezmála –
však pohrdla již pouze jste mnou
a mně jste se jen vysmála.


Wie um Kartoffeln, die dumpfen,
Im Keller mit bleichem Keim
Werden die Tage nicht heller,
Kommt mir mein Blut nicht heim.


Wir, hochwürdiger Herr, umbilden die Fabel zur Wahrheit,
Doch Sie stellen dafür Wahrheit als Fabel uns dar.


Cierre mi mano piadosa
tus ojos al blanco sueño,
y empape suave beleño
tus lágrimas de dolor.
Yo calmaré tu quebranto
y tus dolientes gemidos,
apagando los latidos
de tu herido corazón.


涧道双飞百尺泉
行觞邀客此流连
仙踪一去无消息
千载空传葛稚川


Felesége Xanthust egynéhány napig elhagyá,
Kit a filozófus hivata több ízben haza;
De a kevély és mérges asszony nem tudott
Fogadni szót; sőt méginkább durcáskodék:
A jó férj járt, kelt, de sehul kedvét nem lelé.
Látván Eszópus ura bús aggódásait,
Én, mond, ha akarod, megteszem: hogy itt legyen
Holnap; bizd rám e dolgot. Ne gyötörd lelkedet.
Másnap magához pénzt vevén, piacra megy;
Ott öszvevásárol s szed sok kappant, ludat,
Récét, sok csirkét, fácánt, nagy szarvas-tagot,
Vaddisznóból is jó darabot, jár ide s oda;
És még házanként mindent, amit gondola
Szükségesnek nagy lakodalomra, keresgetett.
Asszonya szüléi házokhoz mint tévedő,
Noha készakarva, bément, s kérdezősködött,
Volna-e, mit pénzért adni akarnának neki.
Egy szolga kérdé tőle, kinek számára szedsz
Ennyit? Xanthus filozofus, az uram, így felelt,
Holnap mennyegzőt tart: számos vendégei
Lesznek: vajh, öszveszedhetnék még többet is!
A szolga nagy sietséggel visszaszaladott,
És a durcás asszony előtt a történetet,
Tudnillik amit látott és hallott, elég
Nyersen s bőségesen elbeszélte; a Madám
Halavány viaszként elsárgult, majd meg pirult.
Mit tenne? hazatért, és urával csendesen
Megbékélt. A nagy vacsorához vigan ültenek.


Sie kamen und ich schenkte frisch ein:
Gebt acht! schrie ich, da, seht ihr, da!
Jedoch sie stürzten hurtger hinein,
Als sich der Mond im Glase besah.


Quando
Estou no escuro
Minha alma
Dança alegre
Sob uma facho de luz


Když zelené se jaro na svět blíží
a v stříbře zdrojů nebes tvář se zhlíží
a zlatem rdí se šedé vrchů lemy,
rád v srdce hledím probuzené zemi.


Al fin con l'aspre cure e co' sospiri
accompagna il parlar tremante e basso,
e dice: — Ove, o disio d'onor, mi tiri
per forza, ahi folle! a periglioso passo?
Come vuoi tu ch'ad alte imprese aspiri,
s'io son privo del cor, s'a dietro il lasso?
Più che la forza in guerra il cor bisogna;
senz'esso andrò dunque a mercar vergogna?


Palmström steht an einem Teiche
und entfaltet groß ein rotes Taschentuch:
Auf dem Tuch ist eine Eiche
dargestellt, sowie ein Mensch mit einem Buch.


Wie wenig g'nügt, daß, wer es will, sich täusche:
Marielies mußte mir den Namen tauschen
In Amaryllis formosissima.


Zweimal hast du mit eiserner Hand die Welt
Gedrückt, Herrschsüchtige, größer als du war nur
Das Schicksal, drum auch zweimal hat's dir
Strafend entwunden den schweren Scepter,


Geh hin und nimm ein kühles Bad,
Thu dich im Thau erlaben,
Wenn Feuer und Stroh beysammen sind,
Den Schnee darzwischen treibt der Wind,
So muß es dennoch brennen,
Ja brennen.


日魂月华二气真
含胎育子自堪神
变转欲终君自见
分明化作明窗尘


Wer aber seinen Nebenmenschen zwingt,
Weniger zu wissen als er selber weiß,
Der unterdrückt seinen Bruder,
Der tritt auf ihn
Und der saugt ihn aus.


Venusine schaudernd,
Funken in den Haaren,
Sieht die Stadt voll Wölfe
Und voll Raubtierscharen.


Pták vesele se za kořistí honí,
a k pisklatům a k hnízdu hbitě letí...
Snad každá růže k poupatům se kloní
a líbá je – Jen my nemáme dětí!“


Nevýslovná teskna z dálky
divně na mne jdou,
šel bych třeba pravým peklem
za matičkou svou!


e, benché truovi 'l mondo tardo e grosso
a ricever d'Amor lo studio e l'atto,
dal moto suo già mai non è rimosso.


Dein Wort, das ist geschehen,
Ich kann das Licht noch sehen,
Für Not bin ich befreiet,
Dein Schutz hat mich erneuet.


Eilt' durch die rüst'gen Zecher
Die Marketenderin,
Reicht' flüchtig ihre Becher,
Nimmt flücht'ge Küsse hin.


Wenn sich jede Holde noch entzückt
Vor den Sänger warf,
Ist damit nicht deutlich ausgedrückt,
Daß er alles darf?


Und das Hälmchen in dem Ried,
Und das Blatt am Strauch,
Alles, Alles, was es sieht,
Alles freut es auch.


Durch wolkigte Nacht ein prächtiger Blitz!
Hui! hinter ihm schlagen die Pforten zusammen!
Geizig schlingt ihn der Rachen der Nacht!
Zucken die Völker
Unter seiner verderbenden Pracht!
Aber Heil dir! vollendet!
Majestätischer Sünder!
Deine furchtbare Rolle vollbracht!


So viel die Seel in Gott, so viel ruht Gott in ihr;
Nichts minder oder mehr, Mensch, glaub es, wird er dir.


Niemals hab' ich mit dem Feind
Ränkevoll Verkehr gepflogen;
Die's dem König hinterbracht,
Hier beschwör' ich's, daß sie logen.


Epitaf ještě, epitaf, jenž značí
úlevu v světě, radost pro všecky.
Vesele poutník mimo hrob ten kráčí:
Zde odpočívá Pámbu německý!


De tus ojos, bella Flora,
muy bella será la llama,
cuando aquí llega la fama
de su brillo y su beldad,
Y cuando yo desdeñando
de la envidia los enojos,
la hermosura de tus ojos
celebro en mi soledad.
Yo declaro, aunque no he visto
la belleza de tu cara,
que ninguna estrella clara
tiene tanto resplandor,
Y que el mismo sol ardiente
con tener matices rojos,
si se presentan tus ojos
pierde al mirarte el color.
Y yo sin verte declaro,
por solo presentimiento,
que eres de gracias portento,
un tesoro de bondad,
Y que faltando a mi mente
una musa protectora,
invoco en mis versos, Flora,
por numen a tu deidad.
¡Ay! yo quisiera decirte
cuánto tu rostro merece...
pero, Flora, son ya trece
Los Álbumes que hoy firmé;
Y de mi numen escaso
gasté tantos consonantes,
que las perlas y brillantes
de su tesoro agoté.
¡Ojalá que tú primero
me dieras el Álbum, Flora,
y no me encontrara ahora
tan exhausta para ti!;
Mas tú serás la postrera
ya que la suerte lo quiere;
para los Álbumes muere
quien pone su firma aquí.


Singt, ihr Nachtigallen,
Singet hübsch und fein,
Gute Nacht! singt allen
Meinen Blümelein!
Singt, ihr Nachtigallen,
Singet hübsch und fein!


trenin barında alnımı yağmurlu camlara


Forse coloro ancor che leggeranno,
di questa tanto piccola favilla
la mente con poca esca accenderanno
de' monti o di Parnaso o di Sibilla;
e de' miei fior come ape piglieranno
i dotti, s'alcun dolce ne distilla;
il resto a molti pur darà diletto,
e l'auttore ancor fia benedetto.


Der Faulheit nicht; der Ruh' allein:
Zwey Eingäng' hatt drum dieses Hauss,
Es führt der eine dich hienein,
Der andre weisst dich gleich heraus.


per divenir signor di cui ischiavo
son suto tanto, di sì gentil volto,
il qual com'uno iddio i' adoravo;


Morgen fällt dein Namenstag,
Um dich froh zu sehen,
Schenk ich dir zum Angebind
Die gemischten Ehen.


„Hle, mrtvý hříšník, živ-li zas?“
lid v jeden volá sbor,
„že nelze víček přiklopit
na vyvalený zor?“


Verwegner Reim! wo irrst du hin?
Hör auf, durch allzu weites Schweifen
Den so schon halb betäubten Sinn
Mit Gram und Kummer anzuhäufen.
Vielmehr zieh von der liebsten Grab
Den hochbetrübten Wittwer ab.
Ein Geist, der uns mit Trost verbinden,
Und sich auch selbst bemeistern kan,
Läßt, griff man ihn auch härter an,
Sich doch gesetzt, und standhaft finden.


轻翻拍板度新声
花底微闻百啭莺
座客一时齐侧耳
就中谁是最关情


De az soká lesz, addig én,
Leszállhatok a sírba...
Fejfámra ne legyen nevem
Sötét betükkel írva!


Na jednom ty, na druhém já břehu
jaré vody budu státi –
třebať šumot nepopřál nám slova –
budem v řeku slze lkáti!


يَا بُدوراً لَسْتُ عَنْهَا بِصَاحْ
مَا لِقَلْبِي عن هَواكُمْ بَراحْ
آهِ مِنْ وَجْدِي مِنْ بَعْدِكُمْ
آهِ رَوْحُ الْمُسْطَلِي بِانْتِزاحْ
فَوَمَا أَسْأَرْتُمُ فِي الْحَشَا
إِذْ سَقَانَا الوُدُّ رَاحاً بِراحْ
مِنْ هَوَى نَمَّتْ بِهِ أَدْمُعِي
إِذْ وَشَى شَوْقِي بِوَجْدِي وَبَاحْ
مَا رَضِيتُ مِنْ لَدُنْ أَرْقَلَتْ
بِي النَّوَى شَيْئاً يَسُرُّ الَّلوَاحْ
وَفُؤَادِي مِنْ لَدُنْ بِنْتُمُ
فِي اغْتِبَاقٍ بِالْجَوَى وَاصْطِبَاحْ
وَعَذُولِي عَذْلُهُ ضَائِعٌ
مِثْلَ مَا ضَاعَ سِرَاجُ الصَّباحْ
أَأُطِيعُ عاذِلاً فِي هَوَى
مَنْ أَنَا مِنْ حُبِّهِمْ غَيْرُ صَاحْ
لاَ وَهَذَا الْحَبْرِ مَنْ أنْجَبَتْ
بِمَعَالِيهِ سُرَاةٌ صِبَاحْ
فَغَذَاهُ الفَضْلُ ذَرَّ السَّمَاحْ
وَسَقَاهُ الْحِلْمُ رَاحَ الفَلاَحْ
شَيْخُنَا الكَمَّادُ مَنْ ذِهْنُهُ
حمَلَتْ مِنْهُ الْمَعَانِي السِّلاحْ
الْهُمَامُ الْبَرُّ مَنْ أَشْرَقَتْ
بِسَنَا عِلْمِهِ دُهْمُ النَّوَاحْ
نَشَرَتْ هِمَّتُهُ فُوْقَهُ
رَايَةَ الْمَجْدِ الصَّمِيمِ الصُِّراحْ
وَالْعُلاَ أَلْقَتْ عَلَيْهِ مُلىً
نَسَجَتْهَا بِيَمِينِ النَّجاحْ
وَالْهُدَى أَصْلَتَ مِنْ فَهْمِهِ
بِيَمِينِ الْيُمْنِ أَمْضَى الصِّفَاحْ
فَغَدَا السَّعْدُ به فِي ارْتِيَاحْ
وَغَدَا الْوَجْدُ به فِي انْزِيَاحْ
فَاقَ مَا تُبْدِيهِ أَقْلاَمُهُ
أثَرَ الْبِيضِ وَسُمْرَ الرِّمَاحْ
فَاضِلٌ تُنْسِيكَ أَخْلاَقُهُ
خُلُقَ الرَّوْضِ الأَنِيقِ الْبِطَاحْ
وَجْهُهُ يَبْرُقُ مِنْ بِشْرِهِ
مِثْلَ مَا حَيَّتْكَ خَوْدٌ رَدَاحْ
قُلْ لِمَنْ قَدْ لَجَّ فِي مَدْحِهِ
وَهَدِيلُ الْوُرْقِ غَيْرُ النُّبَاحْ
مَنْ يَرُمْ يَحْصُرُ أَمْدَاحَهُ
حَلَّ فِي لُجَّةٍ عِيٍّ بَوَاحْ
أيَفَيِ شِعْرٌ بِمَدْحِ امْرِئٍ
حَازَ عِلْماً ضَاقَ عَنْهُ الْبَرَاحْ
سَعِدَتْ كُتْبُ الْبُخَارِي بِهِ
مُذْ غَدَا يُبْدِي سَنَاهَا وَراحْ
فَا لصَّحِيحُ نَشْرُهُ عَاطِرٌ
ضَاعَ يَوْمَ الْخَتْمِ مِسْكًا وَفاحْ
بَسَمَتْ غُرُّ أَحَادِيثِهِ
عَنْ وُضُوحٍ كَابْتِسَامِ الصَّبَاحْ
لاَ تَزَلْ تُبْرِزُ أَسْرَارَهُ
كَالصَّبَا تُذْكِي أَرِيجَ الأَقَاحْ
وَشَذَا مَدْحِكُمْ فَائِحٌ
مَا هَمَى مُزْنٌ وَهَبَّتْ رِيَاحْ


Bom-dia, Pingüim
Onde vai assim
Com ar apressado?
Eu não sou malvado
Não fique assustado
Com medo de mi
Eu só gostaria
De dar um tapinha
No seu chapéu de jaca
Ou bem de levinho
Puxar o rabinho
Da sua casac


Itzt dacht ich eben dran/ ich will die hand beschauen/
Die hand! Die hand sieht aus/ als wie bey jungen frauen;
Das Venus-cingulum läst einen durchschnitt sehn/
Bedeutet/ daß es ihr wird heut als gestern gehn.
Und immer so fortan. Was zeigt gesicht und stirne?
Die braut vergleichet sich/ die allzuschöne dirne/
Mit einem fruchtbarn baum/ ich seh es ihr wohl an;
Nun ein fataler tag Fabi-Sebastian
Heut im Calender steht/ was kan man etwan schlüssen?
Der safft tritt in den baum/ an äpffel/ pfirschgen/ nüssen/
Und andern stamm-gewächs; ich wünsch ein fruchtbar jahr/
Man applicir es recht/ so ist die deutung klar.


卢沟之水流汤汤
闻道桑乾忆故乡
家在粤南天万里
不知何以望咸阳


V pondělí to bylo letnic
slunných, teple zářivých,
z louček vály dechy květnic,
rže vytryskly po pás z lích,
kvetly pylem ojíněny,
král v průvodu na koních
na bělouši, ověnčený
polním kvítím, pentlemi,
v rukávcích a ve fěrtochu
jako děvče v kruhu hochů
travnými jel mezemi.
Růži v ústech rozhořenou,
znak tajemné úrody,
mlčky nesl na zapřenou
od vsi ke vsi přes brody.
Sám plodnosti zosobnění
v barev třpytu, zvonků znění
zemi kynul: Štědra buď!
V žhavém slunce políbení
planým klasem nezarmuť!
Jak když hony máku vstanou
a se šinou do dáli,
pestřilo se celou Hanou,
hlasatelé v uvítanou
hýlom, hýlom zpívali.
Jeli s králem dobrotivým,
pod růží svou mlčelivým,
o čem myslí, věděli,
drobné mince pobočníci
mezi davy jásající
štědře vůkol házeli.


一片秋波万叠山
丹枫白草夕阳间
征鸿只解将愁去
不见孤帆送客还


Se el-Rei o apanha
por conselheiro,
acha uma agulha
neste palheiro.


Das Jauchzen stirbt. Blutzeugen liegen stumm
am Wege. Ihre bleichen Häupter krönt
der kühle Glorienschein der frühen Sonne.
Verlorne Lorbeerblätter von der Stirne
der Göttlichen weht nun der Wind im Spiel
um der Gesunknen kalte Schläfen.


Tritt zu ihm zu!
Such Hilf und Ruh!
Er wird's so machen, daß du ihm wirst danken.
Er weiß und kennt
Was beißt und brennt,
Versteht wohl, wie zu Mute sei dem Kranken.


Da war auch einer drunter,
Der grüne Jägersmann,
Vom Kaiser Rotbart munter
Zu sprechen hub er an:


pe' raggi che fendean quel sereno,
onde chi si ingirava paria d'oro:
li ucelli, l'onde, e pesci e' verdi colli.


Sie schliefen. – So schlief auch Polyphem;
Und geblendet ward der Riese
Durch den herrlichen Dulder Odysseus. Soll
Ich jetzo blenden auch diese?


A kdybych zemřel dnes,
tak zahynu, aniž bych hles’,
mně Bůh již dosti dal:
chrám Jeho, přírodu jsem miloval.


Uprostřed na návsi, obec v obci
s kostelíkem a s baňatou věží
na výšícím se krčí kopci,
v čtverhranu zdí se drolících.
Tiše se nebožtíkům leží
pod drny tlením vonících.


„Jemin.....“


So ging es jüngst im Himmel zu: Der Alte Fritz sprang auf
Und rieb die Hände sich und schlug an seinen Degenknauf;
Er schritt im Himmel auf und ab und schaute grimmig drein
Und trat dann vor den Blücher hin und vor den Herrn von Stein.


1
A noite, porém, rangeu e quebrou:


Der Landvogt voll von Raache schnaubt
Ihn an: »Schieß deinem Kind
Schnell einen Apfel weg vom Haupt;
Sonst würg ich dich geschwind«!


Se quiser o homem ser grande,
Faça isto, nem mais nem menos:
Frequente os pequenos, ande
Junto aos que são-lhe somenos.


So sang der zarte Filamor,
Als Phyllis ihm den Fehler vorgerücket,
Er hätte sie zu oft, zu heftig angeblicket.
Was kann ich, sprach er, denn davor,
Daß du so reizend bist?
Daß sich mein Aug auf deinen Lilgenwangen,
Die schon so manches Herz gefangen,
Verirrt, vertiefet und vergißt?


仙境清虚别有天
岩中一石似横船
向来恐有问津者
亡却渔舟在此悬


„Tak ty tak i v chrámu páně, lotře!“
zvolal kalkant hněvem zsinalý,
„pytel mouky o mou čest se otře.
Ať si kdo chce fouká v píšťaly;
vem je čert! a tebe napřed, kmotře,
však by všickni mleči jásali.“
Řek’ a odpliv’, s měchů shoup’ se skokem,
a již ten tam; mlynář než mrk’ okem.


Šuhaj jede s pole,
divokou hruď hude;
na svou milou myslí –
„Bude vojna, bude.“


Ich möcht' mir ziehen einen jungen Staar,
Bis daß er spräch' die Worte rein und klar,
Bis er sie spräch' mit meines Mundes Klang,
Mit meines Herzens vollem, heißem Drang;
Dann säng' er hell durch ihre Fensterscheiben:
Dein ist mein Herz, und soll es ewig bleiben.


钱塘江上撑空塔
塔外遥山翠作堆
酒罢凭栏呼落日
水云深处子陵台


Ihrer viere sitzen im Knapphans-Zelt.
Eine Kottbuser hat sich jeder bestellt,
Einen Kornus dazu; das Bier ist frisch.
Ein Berliner setzt sich mit an den Tisch,
Ein Berliner Budiker – da währt's nicht lange,
Plappermühl' ist im besten Gange.
»Wahrhaftig, ihr habt die schönste Montur,
Litzen, Paspel, Silberschnur,
Blechmützen wie Gold, gut Traktement,
Und der König jeden von euch kennt.
Erstes Bataillon Garde, Prachtkerle vor all'n,
Solch Götterleben sollt' mir gefall'n.«


Wo ist dann das Uebrige vom Fischlein hinkommen?
Maria, mein einziges Kind!


Quando l'estivo sol da lei si è tolto,
più vive qurore fian tra le sue brine,
e al cader de le rose, le tue spine
più acute, Amor, da più candido volto.


灵岩深锁旧离宫
香井琴台辇路通
池上花饶西子醉
屧声时向画廊东


Havia um beijo — eis tudo quanto havia!
A tela estava inteiramente branc


Ho da voi el giorno mille stral pungenti,
Et ogni stral mi dà mille ferite;
Ogni ferita mille ardor cocenti,
Et ogni ardor mille amorose invite;
Ogni invita mi dà mille tormenti,
E ogni tormento al cor dà mille uite;
Per ogni vita ho mille morti in uso
Et mille volte el dì resto confuso.


zdál se být sobě málo dokonalým
co poet drobný, suchý, upjatý
(a stimulantem, věru, není malým,
ctižádost v žití, jak lze citáty
z Tacita, myslím, z Aischyla též snad
nad jasné světlo slunce dokázat –
ostatně každá čítanka tak svědčí),
Však já tu ztrácím trochu nit své řeči!


O Gott, was ist das für ein Leben,
Was ist das für ein himmlisch Liecht,
Das du uns wilt aus Gnaden geben,
Wenn wir von dir nur lassen nicht?
Es ist ein Leben sonder Tod,
Das nimmer weis von Angst uff Noth,
Es ist ein Leben sondern trauren,
Das sol und muß ohn' Ende tauren.


Ei gridava in Bresciano: — Innanz, innanzi;
che l'è rott'ol nemig, valent soldati,
feghe sbità la schitta a tucch sti Lanzi
maledetti da Dé, scommunegati. —
Così dicendo, già vedea gli avanzi
del destro corno andar qua e là sbandati,
e raggirarsi per que' campi aprichi
cercando di salvar la pancia ai fichi:


Hle, dárce stínu velmi shovívavý.
A nadevšecko milující děti,
jimž úrodu svých měkce oblých snětí
pro hru i zdobu střásá s mocné hlavy.


Indem ich Persien nun sage gute Nacht
und auf mein Vaterland so schleunig bin bedacht,
so muß ich gleichwol dir die kleine Zeit vergünnen


Osmihodinnová
doba pracovní
požadavek bude
před všemi první.
Proletáři, plesej,
mužně si jej haj
a slav slavně slavný
příští první máj.


Na trhy, mohyly,
na nivy luzné,
v trosky, jež rozbily
údaje hrůzné.


E questi di sciagura aspra e noiosa
segno portàr che 'n apparenza è certo:
rotta del buon Rinaldo e sanguinosa
la sopravesta ed ogni arnese aperto.
Tosto si sparse (e chi potria tal cosa
tener celata?) un romor vario e incerto.
Corre il vulgo dolente a le novelle
del guerriero e de l'arme, e vuol vedelle.


粉翼才成便斗飞
微虫气化岂先知
草间更看跳梁者
物物春风信有时


Ei con ali d'onor levato a volo
Su le rote del mondo erge l'ingegno;
Scorre di segno in segno,
E le lucide vie di polo in polo;
E gli arcani in mirar d'alma Natura
Con angusto oricalco il ciel misura.


Questa Melissa, come so che detto
v'ho molte volte, avea sommo desire
che Bradamante con Ruggier di stretto
nodo s'avesse in matrimonio a unire;
e d'ambi il bene e il male avea sì a petto,
che d'ora in ora ne volea sentire.
Per questo spirti avea sempre per via,
che quando andava l'un, l'altro venìa.


Morir non puote alcuna fata mai,
fin che 'l sol gira, o il ciel non muta stilo.
Se ciò non fosse, era il dolore assai
per muover Cloto ad inasparle il filo;
o, qual Didon, finia col ferro i guai;
o la regina splendida del Nilo
avria imitata con mortifer sonno:
ma le fate morir sempre non ponno.


Will Jesum suchen vberall,
Die stimm will ich erheben,
Vnd schreyen vber berg vnd thall:
Für lieb kan ich nit leben.


Akkor - magától - szűnik a vihar,
Akkor - magától - minden elcsitul,
Akkor - magától - éled a remény.
Álomfáidnak minden aranyágán
Csak úgy magától - friss gyümölcs terem.


El suave color que dulcemente
espira, el tierno ardor de rosa pura,
la viva luz de eterna hermosura,
el sereno candor y alegre frente;


„Sám? – ei věru velkou křivdu děješ
Slávy dcero! mně v té ve stránce,
Jestli na mne Hontu schovance
Nehledíš, když o Maďařích pěješ;


¿Quién no guarda el encanto ya lejano
que alguna vez jugó en una mirada?
¿Quién No se enamoró de niño
con la pureza más cristalina y diáfana?
¿Quién no tuvo un amor adolescente
y por la vida,
soñando muchas veces.
Recordando.
Desempolvó la caja agri-dulce
de la distancia?


»Ich ließ dich rufen, ich bin im Herbst,
Und die rotgelben Blätter fallen –
Hast du kein letztes Wort für mich?
Ich sterbe, Barbara Allen.«


Mikor majd ezt a szobát elhagyom,
Magamtól tisztán másnak átadom.


Jehovah geht mit mir, nun meine stunde naht:
Jehovah selbst zertritt, der ihn und mich zertrat.
Jehovah schützet mich in meiner hauptgefahr,
Legt sein und meine Feind auf ihre eigne baar:
Di gantze Welt erfährt, das ich sein knechtchen war.


خَليلَيَّ كَم مِن زَفرَةٍ قَد رَدَدتُها
وَمِن ظُلمَةٍ وارَت عَلَيَّ ضُحىً حَجرا
إِذا ما دَعا قَومٌ عَلَيَّ أَخاهُمُ
دَعَوتُ فَلَم أُسمِع حَكيماً وَلا عَمرا


My se líbali v noci,
Nikdo se nedíval,
Hvězdy na nebi stály,
Kdo by byl na ty dbal!


节量梨栗愁生疾
教示诗书望早成
鞭扑校多怜校少
又缘遗恨哭三声


a mládí své, jež krvácí,
a trpký úděl zrady
a oči, které zapláčí,
že měly kdys mě rády –


Maraviglia ne ha sol chi ne è inexperto;
ma chi nel regno suo pur messo ha il piede,
d'ogni dubio in un puncto è facto certo:


Was hilft es doch, zu flüchten,
Zum grünen, kühlen Wald,
Wenn hier aus allen dichten
Zweigen ein Klaglied schallt?


Nereide, Driade ninfe, anime dive,
silvestre fiere, animaletti isnelli,
porgete aiuto, e vui amorosi ucelli,
a quel che 'l suo dolor piangendo scrive.


Quella candida via sparsa di stelle
che 'n ciel gli dèi ne la gran reggia adduce,
men chiara assai di questa a me riluce
che guida pur l'alme di gloria ancelle.


Im Anfang war das Wort. In jenen Höhen
Wohin kein Blick des Cherubs dringen kann,
Da war das Wort von Anfang an.


Darum will ich klagen,
Darum traurig sein,
Denn in künftgen Tagen
Weiß ich mich allein.


Der süße Reiz der ewig jungen Freude
Wird stets durch Lieb' und Wein vermehrt.
Wenn ich den Scherz und den Tockayer meide,
So sagt: Bin ich der Jugend werth?


Tma krajem rozlitá do duše mojí padla
v závojích smutečních, jež těžké v cestu kladla,
má duše chvěla se, kol černé stíny stály,
a měsíc nevyšel a hvězdy nezaplály.


Denn solch' und größre Herrlichkeit
Verspricht der Stern, der golden leuchtet,
Und all das funkelnde Geleit
Mit seines Lichtes Thau befeuchtet;
Wo solche Stralen mild und klar
Sich auf die dunkeln Wege streuen,
Ja, müßten ziehen sie ein Jahr,
Es will sie dennoch nicht gereuen.


Jetzt ist der liebe Sonntag da.
Es läut't zur Kirchen fern und nah.
Man orgelt schon; mir wird dabei,
Als säß ich in der Sakristei.
Es ist kein Mensch im ganzen Haus;
Ein Mücklein hör ich, eine Maus.
Die Sonne sich ins Fenster schleicht,
Zwischen die Kaktusstöck hinstreicht
Zum kleinen Pult von Nußbaumholz,
Eines alten Schreinermeisters Stolz;
Beschaut sich was da liegt umher,
Konkordanz und Kinderlehr,
Oblatenschachtel, Amtssigill,
Im Dintenfaß sich spiegeln will,
Zuteuerst Sand und Grus besicht,
Sich an dem Federmesser sticht
Und gleitet übern Armstuhl frank
Hinüber an den Bücherschrank.


Einst aber geht mit schwarzer Lüge
Mama zu ihr!
Mein Kind, sagt sie, kennst du die Züge,
Des Schreibens hier?
Der ewge Treue dir geschworen,
Hat sie verfehlt.
Leander ist für dich verlohren,
Er ist vermählt.


岩路临磊砢
高棂营观皓
蝉语敛嚣啁
鸥侣欢沤藻


Didaskalien,
Lappalien
Für Pöbel und Kanaglien,
Die nicht gar fest in den Normalien.


Pak přijdu, víš to, přijdu nocí tichou
za bludičkami chladných zraků Tvých,
a urvu vše, co bylo Tvojí pýchou,
bych neslyšel víc záhadný Tvůj smích!


Už začal váhat... Uštvaná už duše
se podávala... Vyjít v svět... vzít ženu...
a žíti jako tisíce jich žije...
snad zmizelo by potom pokušení...


Jen vůz ještě a dvé hrdličátek,
O něž Milek stužky ovinul,
Zříti posléz skrz ten živlů zmatek;


Ein Thor eilt stets auf neue Wirbel los;
Ein Weiser ist, auch in der Stille, groß.
Ein Thor bedarf der Aemter und Geschäfte:
Der Wanduhr gleich, gibt das Gewicht ihm Kräfte;
Sonst kaum bemerkt, von eignen Trieben leer,
Blieb er ein Thor; durch Würden wird er mehr.


Wird mir nie der große Wunsch gelingen
In des Lebens treibendem Gewühl
Einmal noch den Arm um dich zu schlingen,
Dir den treuen Schwesterkuß zu bringen;
Eint uns nie ein freundliches Asyl? –
Ruhe floh, seitdem du mich verlassen,
Sehnsucht füllt mein Herz mit bangem Weh'n. –
Einmal nur, nur einmal dich umfassen,
Herrlicher! und ruhig dann erblassen;
Neidenswerth ist noch dies Wiedersehn.


石官入塾名彭祖
爱尔聪明每好奇
定是能删径边竹
不教摇动损花枝


A já jsem tebe ještě nepotkala!
jen ve snách někdy... a jen na minutku.
Ó jak bych ráda byla déle spala
a vše ti vyložila o svém smutku.


Frigga, Odins Weib


Por buen supuesto te tienen
Pues te envían a bogar,
Ropa y plaza tienes cierta,
Y a subir empezarás.
Quéjaste de ser forzado,
No pudiera decir más
Lucrecia del rey Tarquino,
Que tú de su Majestad.
Esto de ser galeote
Solamente es empezar,
Que luego, tras remo y pito,
Las manos te comerás.
Dices que te contribuya,
Y es mi desventura tal
Que si no te doy consejos,
Yo no tengo que te dar.
Los hombres por las mujeres
Se truecan ya taz a taz,
Y si les dan algo encima,
No es moneda lo que dan.
No da nadie sino a censo,
Y todas queremos más
Para galán un Pagano,
Que un Cristiano sin pagar.
A la sombra de un corchete
Vivo en aqueste lugar,
Que es para los delincuentes
Árbol que puede asombrar.
De las cosas que me escribes
He sentido algún pesar,
Que le tengo a Cardeñoso
Entrañable voluntad.
¡Miren qué huevos le daba
El Asistente a tragar
Para que cantara tiples,
Sino agua, cuerda y cendal!
Que Remolón fuese cuenta
Heme holgado en mi verdad,
Pues por aquese camino
Hombre de cuenta será.
Aquí derrotaron juntos
Coscolina y Cañamar,
En cueros por su pecado
Como Eva con Adán.
Pasáronlo honradamente
En este honrado lugar;
Y no siendo picadores,
Vivieron pues de hacer mal.
Espaldas le hizo el verdugo,
Mas debióse de cansar,
Pues habrá como ocho días
Que se las deshizo ya.
Y muriera como Judas,
Pero anduvo tan sagaz,
Que negó —sin ser San Pedro—
Tener llave universal.
Perdone Dios a Lobrezno,
Por su infinita bondad,
Que ha dejado sin amparo
Y muchacha a la Luján.
Después que supo la nueva,
Nadie la ha visto pecar
En público; que de pena
Va de zaguán en zaguán.
De nuevo no se me ofrece
Cosa de que te avisar,
Que la muerte de Valgarra
Ya es añeja por allá.
Cespedosa es ermitaño
Una legua de Acalá;
Buen diciplinante ha sido,
Buen penitente será.
Baldorro es mozo de sillas
Y lacayo Matorral,
Que Dios por este camino
Los ha querido llamar.
Montúsar se ha entrado a puto
Con un mulato rapaz:
Que por lucir más que todos
Se deja el pobre quemar.
Murió en la Ene de palo
Con buen ánimo un Gañán,
Y el Jinete de gaznates
Lo hizo con él muy mal.
Tiénenos muy lastimadas
La justicia, sin pensar
Qué se hizo en nuestra Madre,
La vieja del arrabal,
Pues sin respetar las tocas
Ni las canas ni la edad,
A fuerza de cardenales
Ya la hicieron obispar.
Tras ella, de su motivo,
Se salían del hogar
Las ollas con sus legumbres;
No se vio en el mundo tal,
Pues cogió más berenjenas
En una hora, sin sembrar,
Que un hortelano morisco
En todo un año cabal.
Esta Cuaresma pasada
Se convirtió la Tomás
En el Sermón de los peces
Siendo el pecado carnal.
Convirtióse a puros gritos,
Túvosele a liviandad,
Por no ser de los famosos,
Sino un pobre Sacristán.
No aguardó que la sacase
Calavera o cosa tal,
Que se convirtió de miedo
Al primero ¡Satanás!.
No hay otra cosa de nuevo,
Que en el vestir y el calzar,
Caduca ropa me visto
Y saya de mucha edad.
Acabado el decenario
Adonde ahora te vas,
Tuya seré, que tullida
Ya no me puedo mudar.
Si acaso quisieres algo
O se te ofreciere acá,
Mándame, pues de bubosa
Yo no me puedo mandar.
Aunque no de Calatrava
De Alcántara ni San Juan,
Te envían sus encomiendas
La Téllez, Caravajal,
La Collantes valerosa,
La golondrina Pascual,
La Enrique mal degollada,
La Palomita torcaz.
Fecha en Toledo la rica,
Dentro del pobre Hospital,
Donde trabajos de entrambos
Empiezo ahora a sudar.


Dívčinka je pročítá,
tvář jí růží prokvítá,
očima je prolítá,
štěstí jí z nich prosvitá;
jehlu z vlasů vyplítá:


Wenn die Lüfte dünner wären;
Könnt' die Dünn- und Seltenheit
Unsre Lunge nicht ernähren,
Durch die linde Feuchtigkeit.
Könnte sie sich sehr verdicken,
Müsten Vieh und Mensch ersticken,
Ja der Sonnen Lebens-Schein
Würd uns dann geraubet seyn.


e ben è vita emmaladetta
perdir Deo per tal boccone.


E quindi uscimmo a riveder le stelle.


Trau der Farbe nicht zu viel; was Natur so schön gebildt,
Drunter hat sich Geilheit, Pracht, Thorheit, Faulheit offt verhüllt.


Díjome: «Euterpe soy, que esta ribera,
que con sus flores céfiro divisa,
a mí, que aliento su nativa risa,
procura, ingrata, convertirme en fiera».


estos suspiros, que a mis penas valen,
cuando el anhelo de mis ansias pueden,
que de mi ardiente corazón proceden,
y de la fragua de mi pecho salen;


L’un si fuggì, tal hebbe oltraggio e scorno;
l’altro, già vincitor solo e possente,
inseme col mio cor passò repente,
quasi baleno, in sul bel carro adorno.


Le long des blancs bouleaux, le long du même saule,
Voyant un vagabond, quelque échappé de geôle,
Un autre centurion, de ceux que Rome enrôle,


فَما ساءَني شَيءٌ كَما ساءَني أَخي
وَلَم أَرضَ لِلَهِ الَّذي كانَ صانِعا
وَلَكِن إِذا ما اللَهُ أَمضى قَضاءَهُ
فَلا بُدَّ يَوماً أَن تَرى الأَمرَ واقِعا
وَلَو أَنَّني شووِرتُ فيهِ لَما رَأَوا
قَريبَهُم إِلّا عَنِ الأَمرِ شاسِعا
وَلَم أَكُ أَرضى بِالَّذي قَد رَضَوا بِهِ
وَلَو جَمَعَت كُل إِلَيَّ المَجامِعا
وَلَو حُزَّ أَنفي قَبلَ ذَلِكَ حَزَّةً
بِموسى لَما أَلقَيتُ لِلصُلحِ تابِعا


Doch dises ist geschehen
Durch kein vergänglichs Guht:
Zur Marter must' Er gehen
Und stürtzen Selbst Sein Bluht,
Durch welches wir allein
Mit Freüdigkeit empfinden
Vergebung unsrer Sünden;
Diß Bluht macht alles rein.


Die Tulpen, zarte Gestalten,
Neigen die schlanken Stiele,
Sie können im Kelch so viele
Tränen nicht mehr halten.


com torturas


Altgeschehnes, Neuerfahrnes
drängt in Eines sich zusammen;
und wir wissen nicht zu scheiden
dieses Lodern seltner Flammen.


拊髀平生志八区
暮年家国付夷吾
谁言子女能相豢
可笑周郎浅丈夫


دُموعي فيكَ لا تَرقا
وَداءُ القَلبِ لا يُرقى
وَمَحلُ الخَدِّ مِن غَي
رِ مَسيلِ الدَمعِ لا يُسقى
دُموعٌ تُعطِشُ الخَد
دَ وَأَجفاني بِها غَرقى
أَلا يا مالِكَ الرِق
قِ بِمَن مَلَّكَكَ الرِقّا
إِذا لَم تَقضِ أَن أَسعَ
دَ لا تَقضِ بِأَن أَشقى
تَصَدَّق بِالَّذي يَفنى
وَخُذ أَجرَ الَّذي يَبقى
وَذَكِّر عِطفَكَ المَيّا
لَ وَالرَدفَ بِما أَلقى
سَيَذَّكَّرُ مَن يَخشى
وَيَتَجَنَّبُها الأَشقى


小猎长思雁代西
双穿紫兔在花泥
月斜不返胭脂马
共枕琵琶毳帐低