Zavítej k nám, božská ty Lado-Niólo,
ty písni vtělená, ty dcerko luzných snů;
zachvěj nám zpěv svých nocí, půvabná ty viólo,
jich odlesk bude nám teď slunkem jasných dnů.
Jedinká slza jen ať skropí zpěv ten můj,
jiskerka jen ať skane k ňader snivých dnu,
požárem zpěvů pak dokáže ctitel tvůj,
žes úsměvem všech mroucích bohů zlíbaná,
žes v rumech našich světů šťastně vykolíbaná! –


Ihr klagende Plagen steht jetzo von fernen/
es fliehe der ächzende krächzende Neid!
Mein Gang ist gegründet auch über die Sternen
ich fühle der Seeligen spielende Freud'.
Es flammen die Lippen
Die rößlichte Klippen
die blühen und ziehen mich lieblich an sich.
Was acht' ich dich Honig! was Nektar-wein dich!


涡曲攀花泥酒卮
西园春去一凝思
谢公今系苍生望
无复东山携妓时


y si el alma ha de hallar bien que le cuadre,
he de volver la mente con los ojos
al pan con besos que me dio mi madre


Darmo srdcem vzhůru spěti,
když se v duši počne tmít
a když shasnou ideály
a cíl zmizí v dálavě ti –
darmo, darmo, darmo žít!...


fondo?


Stožár je zlomen, - cosi ještě výská.
Lodníci spiti – v posled vidí zemi.
Kapitán hledí teskně na skaliska,
a složil ruce zamlklý a němý.


Amor, se 'l giogo ove legato m'hai
per a dietro m'è parso alpestre e duro,
e se gli acerbi e dolorosi lai
molesti al mio miglior gran tempo fûro,


Nun laßt die Glocken tönen, und zuletzt
Werd er mit lauter Trauer beigesetzt!
Wer ist's, der ihm ein Lob zu Grabe bringt,
Eh noch die Erde rollt, das Chor verklingt?


Jdou, jdou, velemúdré hlavy jdou
na slunéčko s vošatkou –
rádi by je polapili,
do šatlavy posadili –
ale krátci, krátci jsou!
Holahou!


Mon emplette m’échappe et tombe dans la Seine ;
Pas un homme de cœur pour lui porter secours.
Ainsi disparaissez, illusions, toujours.


Io sì bello animando almo strumento,
Del silenzio dirò mutolo e fosco,
Ma cheto sì che non sia fronda in bosco,
Che segno dia di mormorar col vento.


sypejte ptáčatům,
nesypte lidem,
těm lidem hnije dům,
vesele, s klidem
nechte jej shnít.
nešťasten, kdo se už
neumí smáti;
smáti se jako nůž,
ostří své znáti,
vědět a chtít!


Věnce nám poslalo z liljí a růží.
Cítíš, jak blažená vane z nich vůně?


Des Lebens schönste Blume reicht
Der Hoffnung stille Hand;
Die blühet, wenn sonst Alles bleicht,
In glänzendem Gewand;
In Freud' und Lieb' und Schmerz
Besänftigt sie das Herz.


postaví se v čelo jeho voje,
buď, ó buď jím, drahé dítě moje!“


Brütend liegt der Mittag über
Pästum's öder Fiebergegend,
Schwüle Nebel niederlegend,
Selbst die Sonne schimmert trüber,
Und die alte Stadt Poseidon's,
Stumm und einsam liegt sie da,
Ein zerstörtes Sodoma.


Aber der Gott,
Entzündet von der Anmut,
Die er geschaffen,
Er neigte sich und nahm den Knaben in seine Arme
Und küsste seine Wangen
Und küsste seine Wimpern
Und küsste seine Brust
Und küsste seine Kniee
Und küsste seine Lippen
Und küsste seinen Schoss.


Der Geister Aufschwung lähme kein Machtgebot!
Die freie Type fess'le kein Zwanggesetz!
Dem Höhern huld'ge Kron' und Inful!
Innigst durchdringe sich Staat und Kirche! ...


Ah falsa dea! va' su' misteri orrendi
De' druidi a correr sanguinosa, ascolta
L'emonie voci, e da le maghe svolta
Ne l'orgie scendi.


Inspiring thought of rapture yet to be,
The tears of love were hopeless but for thee!
If in that frame no deathless spirit dwell,
If that faint murmur be the last farewell;
If fate unite the faithful but to part,
Why is their memory sacred to the heart?
Why does the Brother of my childhood seem
Restored awhile in every pleasing dream?
Why do I joy the lonely spot to view,
By artless friendship blest when life was new?


Míg a szív fájdalmat érez
S foly a köny, szó: késő éj lesz,
Fátyolával bétakargat
Eget, földet, síkot, darvat
És újító csendes álom
Nehezűl a szempillákon:
A kis nőszobában addig
Ég a mécses, ég viradatig;
S lát az úr, hogy reggel ébred,
Rémült arcu szolga-népet,
Ez jéggel fut, az theát hoz...
,Nos, mi baj van?’ - »Hát az asszony...
Nem hittük, hogy felviradjon«...
Rohan most a férj az ágyhoz,
S csakugyan... kit simogat, kér:
Felesége rá sem ösmér!
Szeme kiholt és aljáról
A fekete szivárvány szól...


Sorgen, und doch nichts ersorgen,
Heist: was nicht zu zahlen, borgen.


Poi si volse ver me con lieta fronte
e sorridendo incomincia a parlare:
«Sempre star ti conviene a questa fonte,
perché disposta son farla guardare;
però ti fian le cose tutte conte,
sappiendo che di là non dei tornare,
perché persona giammai non ci arriva,
che di qui mai si parta, o morta o viva».


Slyš, Fischere Otakare!
Slyš, jak v ohni praská keř –
a ten praví: Než-li řežeš,
milý Oto, dvakrát měř!


Das sei der Opfer letztes und zärtlichstes,
Hinfort laß ab von Hoffnung, du kennst dein Loos,
Dein Glück, dein kurzes Zauberleben
Flieht mit dem fliehenden Bild der Berge.


Das spielende Kind, das neckend hier
Sein Schneckenhäuschen geschleudert hat,
Die glühende Braut, die lächelnd dir
Von der Ringelblume gab Blatt um Blatt;
Der Sänger, der mit trunkenem Aug'
Das Metrum geplätschert in deiner Flut,
Der Pilger, so am Gesteine geruht,
Sie alle dahin wie Rauch!


Скажи кольцо, как друг иль как злодей
Ты сжало мне трепещущую руку?
Скажи, что мне сулишь: ряд ясных дней
Иль черных дней томительную муку?
Нет, за тебя мне сердце говорит,
И я тебя, мой друг, кольцо, целую, —
И, вечности символ, твой круг сулит,
Как ты само, мне вечность золотуЧто ж ты молчишь, предвестник лучших дней?
Скажи ты мне, подарок обручальный,
Скажи, далек ли миг, когда у ней
Блестит чело короною венчальной?
И счастье мне! Но мне ль мечтать о нем?Дают ли груз сокровищ несть бессильным?
Мне счастья нет в страдальчестве земном, —
Найду ль его и за холмом могильным?
Зачем же миг, зачем миг счастья мне?
Зачем в цепь узника сапфир лазурный?
Пусть я несусь по яростной волне,
Чтоб потонуть в пучине жизни бурной!
О, не мертвей, небесное лицо,
Не раздирай души твоим страданьем!
О, не блистай, заветное кольцо,
И не сжигай груди твоим блистаньем!
Прочь, счастье, прочь! — я не привык к тебе,
Ее кольцо меня с тобой сковало, —
Но, море, — вот, возьми его себе:
Его давно ты с шумом ожидало!
И не меняет моего лица
От тиши к бурям переход столь быстрый,
Но сердцу так легко: нет на руке кольца —
И нет в душе надежды даже искры!


Jí teď patří vše mé pomýšlení;
Zpomínám si na ni při modlení,
Před svou láskou v lesy utíkám;
Tam mě stíhá, tam mě následuje,
Ohlas tam můj nářek opakuje;
Zřím, že marně s kouzly potýkám.


V tom pohybem náhlým pana Martina židle zavrzla,
ku předu povznes’ dlaň, rtoma pohnul, témě povypjal,
upřel do vzduchu zrak, jak sebrat chtěl by myšlenky;
pak ruka klesla mu zas, v šos volně se hroužila dlouhý
a z něho ohmatanou, vetchou tabatěrku vynesla,
malbou ozdobené, podlouhlé víčko otevřev,
šňupce kolem pánům s vážnými posuňky nabízel.


Sólo es constante la desdicha mía,
que como nace de mi amor durable
no se puede mudar como solía.


Yo le quiero jurar, y ella de presto,
toda encendida en un color de rosa,
con un beso me impide, y presurosa
busca tapar mi boca con su gesto


Dieses Gut, das herrlich prangt,
Hat aus Gottes Hand und Throne,
Mein Herr Linde, wohl erlangt
Eures Hauses Ehr und Krone.
Ihre Begierde nach himmlischer Au
Ist ihr erfüllet, der seligen Frau.


Quoi ! les Dieux s'en vont-ils, Madame ? et notre France
Verra-t-elle ce soir tomber sans espérance
Sur sa plus belle idole un éternel rideau,
Comme un voile jaloux sur un divin flambeau ?


Ó nehleď na má slova tak,
Ó ve zvlhlý mi popatř zrak,
čti v mého srdce hlase:
ten duch by nerad upad v klam,
a přec ti celý podávám,
čím stal se v našem čase.


Jizlivě se ďábel směje:
„Nechať prchá! Žíti musí,
aby v poutech beznaděje
jednou život proklínal.
Kroky jeho ďábel hlídá,
pokud cit v něm neudusí
sklamání a hlad a bída,
pro mou pomstu musí žít!


S hogy botrány lenne, ajajaj,
Micsoda cifra, szörnyü baj,


Die Freiheit hat man satt am End',
Und die Republik der Tiere
Begehrte, daß ein einz'ger Regent
Sie absolut regiere.


Komm Iris unter Buchen
Ein labend Kühl zu suchen!
Mich schmelzt der Sonnenstrahl
Noch mehr der Liebe Quaal.
Doch hör' nah' im Gebüsche
Tönt ein verliebt Gezische,
Wenn dich der Laut nicht schreckt,
Sind wir dort mehr bedeckt!


»O Muttererde laß dich grüßen,
Du trugst mich treu in stiller Qual,
Laß deine kühlen Lippen küssen,
Hast andre Kinder ohne Zahl,
Doch ich gehör dem Vaterlande,
Dem Vater in dem Himmelreich,
Es lösen sich die alten Bande,
Zum letztenmal die Hand mir reich.«


Ol Nawer Springer nül ok ganz in Dutten
Un trock de Plinken slapri op un dal.
Doch keem der'n Slag, so hal he'n depen Athen
Un reet de Luken apen as en Schündœr
Un sä: Du großer Gott, dat is je gręsi!
Grotvader snack, as rę he mit sik sülm;
De Junge hör em half, un half dat Dunnern
In Angst; doch reep der'n Kukuk oppe Hütt,
So harr he ok wul Lust hendœr to gripen
Un gau de Lacherduv ant Been to faten.
»Wa drœhnt dat langs de Höchden«, seggt de Ol,
»Un murrt un knurrt vun Westen gegen an,
As wenn sik Haff un Hęben wat vertelln
Un wulln mal hörn, werkeen de deepste Baß harr.
Ik hol dat mit de Luft; de See is gruli.
Un wenn man oppen Dik bi Büsum steit
Un denn de Waggen all hemdsmauden kamt,
De een de anner wüthi oppe Hacken,
Un as en Slang, so wit de Ogen reckt,
Grisgrön de ganze lange Dik hentlank,
Mit eenmal gräßli an den Steenwall dunnert –
De een is noch ni weg, so kumt de anner,
In grote Paltens flüggt de witte Schum,
Un hoch derœwer fleit de Ręgenpipers,
De Mewen lacht, de Kiwitt schriggt un schellt:
Dat is en Larm, man kann ni hębn noch hörn,
De egen Stimm verdunst as ünnern Dęk.
Ik weet ni, wa se't utholt in de Hüs'
Dicht achtern Dik – de Schum flüggt anne Finstern.
Man kann sik doch an Allens wenn' un wöhnn! –
De ol Jan Schipper hett mi oft vertellt,
Man hör int Bett de Schępswach dœr de Schösteen,
As fahrn se dribens baben œwer hin.«


Ob jemand mich ersucht,
Es ist wie auff der Flucht,
Man gehet seiner Wege;
Ein jeder liebt sein Hauß,
Der Ehgenoß hält aus
Mit wahrer Pflicht vnd Pflege.


Es schmerzen Leber, Lung' und Magen,
Man schnürt sie trotzdem fester ein;
Erst wieder jetzt, in diesen Tagen.
Wie soll die Alte munter sein?


Gib, gib und immer wieder gib der Welt,
und laß sie, was sie mag, dir wiedergeben;
tu alles für, erwarte nichts vom Leben, –
genug, gibt es sich selbst dir zum Entgelt.


Os passarinhos não cantam,
perderam sua alegri
Já não canta a cotovia,
voando sobre o arad
Alentejo abandonado
oh terra afogada em dor,
diz-me lá terra queimada,
onde está o teu valor?
«Hoje estou escravizada,
estão meus campos solitários,
aldeias em agonia:
vieram os mercenários,
Já não canta a cotovia
a sua doce cançã
Agora só canta em mim
a Aldeia de Baleizão:
na sua voz derradeira
erguem-se clamores sem fim
àquela linda ceifeira;


Ah, daß ich frei bin! Wintersonne, sieh,
Hier steh ich fröhlich zwischen Eis und Schnee,
Und niemals wußt ich mehr, was Frühling ist.


¡Oh, cuán te adoro!, con la luz del día,
tu nombre invoco apasionada y triste,
y cuando el cielo en sombras se reviste
aun te llama exaltada el alma mía


Die Schaar der Seraphin vnd Cherubinen
Müssen Gott auch mit flug vnd Stimme dienen,
Aber wenn sie den Trometen Thon erheben
Muß alles beben.


Jünglinge, die Losen,
Werfen uns mit Rosen,
Daß wir ihre bloßen,
Weißen Arme sehn.
Löset mit mir Bänder!
Streift die Brustgewänder!
Nackend sind sie schön!


Últimos Sonetos


春来日日到西林
飞锡经行不可寻
莲池旧是无波水
莫逐狂风起浪心


Hlasem vzrušen Taras pokračoval:
„Mám vám říci, jak mi bylo děsně?
Avšak muž, ten nepodá se tísni,
ač ho dvakrát had ten v srdci bodá.
Nepromluvil já jsem ani slova,
vyskočil zas na koně jsem svého,
obrátil se zády, s Bohem dal všem
a tak tiše z vesnice jsem vyjel.


Das Werthchen, das grüne Eiland,
Das liegt im Rhein, bei der Stadt,
Das kennt wohl jeder, der weiland
Zu Köln geliebet hat.


Da ward aus Nacht ein schöner Tag gebohren,
Der Himmel sprach zum zagenden Geschlechte,
Er selber kämpft in jeglichem Gefechte,
Des Heilgen Sieg hat Schaar für Schaar beschworen.


A kopl zas — a žhavý kus
kles’ na královský šat –
král v spánku vzdech’, leč neprocit’
v snů žhavých loktech jat. –


„Hogy férhet ott?” - „Csodás büvészet!” -
„Az asztal - értem az egészet” -
Nyujtja nyakát ifjú is, vén is,
s egy hölgy szól: „Hadd próbálom én is!”


Wie schön, wenn Knaben, jung und alt,
In jenen goldnen Tagen,
Zur Schul', in Riemen eingeschnallt,
Mich alten Knaster tragen!


Popil si, Janíku,
špatně kůň tvůj nosí,
když ho cestou k svěřeněnce
boží oko zrosí!


Y el placer, el pesar, el riso, el llanto,
gozar y padecer, daño y provecho
igualmente por vos me satisface.


Sie rief mir zu, daß nur durch meine Liebe
In ihrem Leben Leben sey;
Und elend wärs und eine Wüsteney
Wofern mein Herz nicht ihrem Herzen bliebe.


Stoupali jsme ku třem zvonům
zavěšeným v strmé výši,
slouchali jsme jejich tónům,
ve oblačné, vzdušné říši;
co je vlito do té spěže,
co z ní v kraj se rozletí
z úzkých prostor malé věže,
sbíral jsem v své paměti.


Zwei Schwestern sah ich heut geschmückt,
Die zum Altare gingen,
Da hört' ich am Granatenbaum
Die spröde Dritte singen.


惨淡修途问若何
璇蕤琼藻未须多
使君此夕应难醉
红玉看人子夜歌


Ein Pfaffe deklamiert statt Demosthenen,
Das Kuchelmensch ersetzt die Charitinnen
Und schenkt den ewig durst'gen Pierinnen
Bock und Salvator, ihre Hippokrenen.


Näher muß ich jetzt betrachten
Diese Gegend durch das Glas,
Sie ist nicht ganz zu verachten,
Nur die Fern' ist allzu blaß.


Soll ich unser Land wohl schmähen? O kein schön'res find' ich wieder!
Soll ich unser Volk verlästern? Das ist treu und gut und bieder!
Einen Fehl nur haben beide: daß die Freiheit ihnen fehlt,
Drob das Herz nur eine Klage, nur ein Lied den Mund beseelt!


Elégetem, hogy újjá,
Nagyobbá szüljelek:
Kövessed isten ujját
S meglátod az eget! -


Though faithful to a proverb, we regard
The midnight chieftain of the farmer's yard,
Beneath whose guardianship all hearts rejoice,
Woke by the echo of his hollow voice;
Yet as the Hound may fault'ring quit the pack,
Snuff the foul scent, and hasten yelping back;
And e'en the docile Pointer know disgrace,
Thwarting the gen'ral instinct of his race;
E'en so the MASTIFF, or the meaner Cur,
At times will from the path of duty err,
(A pattern of fidelity by day;
By night a  lurking for his prey;)
And round the pastures or the fold will creep,
And, coward-like, attack the peaceful sheep:
Alone the wanton mischief he pursues,
Alone in reeking blood his jaws embrues;
Chasing amain his fright'ned victims round,
Till death in wild confusion strews the ground;
Then wearied out, to kennel sneaks away,
And licks his guilty paws till break of day.


Liebt man still, jeder wissen muß,
Sehnt auch der andre einen Kuß.


Však travič lapen již. Ten padouch drzý
se bez obalu přiznal k zločinu.
Jej, pane, přísně suď! Pak ale brzy
hleď opustit tu zrádnou krajinu!


¿Qué convidado habrá que satisfaga,
aunque le preste méritos el cielo,
a caridad, Señor, tan estupenda?


Unzählge Geier schweben auf der Schlacht,
Auf jeden Fels der Berge hingeschwungen.
Sie spähen sorgsam in die Niederungen.
Des Schauspiels Wächter halten stumm sie Wacht.


青枫成血立河旁
新筑河桥百尺长
犹是君侯留爱地
县人不肯种甘棠


Wenn alle mit mir tanzen,
Bloß du nicht allein,
So tanz ich, was ich tanzen kann,
Wenn nicht, denn nicht,
Wenn nicht, denn nicht,
Dann läßt und läßt du's sein.


Und, ihr Feinde, gebt es zu,
setzet euch mit uns in Ruh',
daß wir bei der letzten Zeit
stehn in sichrer Einigkeit!


Du auch vom Weibe gebohren,
 Die nicht unedel, und nie
 Stolz, hochgebiethend geweſen,
 Du kamſt zu Sorgen und Laſt!


Az állatok országában, míg nálok király
Nem volt, kegyetlen gyilkosság uralkodék;
Sokszor csekély, vagy semmi okból szaggatá
Erős az erőtelent: haszontalan panasz
Hegyeken, erdőkön és mezőkön hallatott.
Elvégre többen öszvegyülvén, gondolák,
Hogy egy hatalmasbat birónak kellene
Választani, kitől félne nagy és kicsiny lator.
Ekkor az oroszlányt választották, és neki
Királyi pálcát adtak, azon kötés alatt:
Hogy lenne kegyes, irgalmas, jó törvényhozó;
Hitét s igéretit szentűl megtartaná.
Alig kezde parancsolni, tett igéretit
Megbánta; mert előbbi vad természetét
El nem felejté. Hát álnoksághoz fogott:
Majd ezt, majd azt az állatot szép szín alatt
Hivá magához, s kérdezé: Büdös-e nekem
Szájam, lehelletem? Ha találta mondani:
Büdös; megölte, s azt is, aki hallgatott.
Igy elvészett sok szarvas, őz, nyúl, erdei
Disznó s más állat.
A majmot utolszor hivá,
Ki, amit tőle kérdezett, arra ravaszúl
Felelt: Uram, királyom! Nemcsak nem büdös,
Hanem ugyan kellemes illatú lehelleted.
Ennek, szégyenből akkoron, megengedett,
Mint nagy dicsérőjének; de vigyázott reá,
S az ölettek számát vele toldani szándékozott,
Igy tett: Mintha beteg volna, tetteté magát.
Ezt hallván, öszvejőnek minden állatok
Látogatására a királynak. Orvosok
Nyelvét nézegetik: majd bal, majd jobb pulsusát
Billegetik; s azt találák, hogy gyomrát neki
Terheli nyers falat, amely úgy lágyulhatna meg,
Ha majombél véresen boríttatnék reá.
A Főtanács kiáltá: Úgy, úgy, úgy legyen!


Des Waldes Thiere sind dem Löwen unterthan;
Der Eber schäumt, und droht mit groß gewachsnem Zahn
Des Jägers stark gewordnen Gliedern:
Ich bin ein schwaches Weib, und wehre mich mit Liedern.


Wenn meines Amors Wagen,
Gefleckte Tiger ziehn,
Dann spannen mit Gelächter
Der Venus lose Töchter
Auch an den Wagen ihn!


Sie schreiten und reiten um Berg und zu Tal,
In Stürmen auf Wolken zum Mitternachtmahl.
Ich füll' mir indessen den Becher mir Wein
Und lasse vergangen Vergangenheit sein!
Vorüber ist mancherlei, das uns gequält,
Und war es auch bitter, es hat uns gestählt.
Die stürmischen Tage des Lebens vergehn,
Wie jagende Wolken am Himmel hin wehn.


Já o Inverno, expremendo as cãs nevosas,
Geme, de horrendas nuvens carregado;
Luz o aéreo fuzil, e o mar inchado
Investe ao pólo em serras escumosas;


مَنْ لي برَدِّ سوالفِ الأحقابِ
ومآربٍ أعيَتْ على الطُلاَّبِ
أتبعْتُها نَفَسَ المحبِّ تضرَّمَتْ
أحشاؤُه لتَفرُّقِ الأحبابِ
أتبعْتُها نَظَرَ المَشُوقِ تجمَّعتْ
زَفَراتُه لتَفرُّقِ الأترابِ
إنَّ الظِّباءَ حَمتْ مراتِعَها الظُّبا
ورَعَتْ سوائمُها أُسودَ الغابِ
من كلِّ سكرَى اللَّحظِ أثمرَ غصنُها
نوعين من وردٍ ومن عُنَّابِ
ريَّا أخَاضَتْنا على ظمإِ الهوى
من وعدِها الممطولِ لَمْعَ سَرابِ
للهِ أعرابيّةٌ غدرَتْ بنا
إنَّ النِّفاقَ سَجِيَّةُ الأعرابِ
حَجَبَت محاسنَها الخيامُ ولو بَدَتْ
كانَ العَفافُ لها أتمَّ حِجابِ
وأحلَّها من قلبِ عاشِقِها الهوى
من وعدِها الممطولِ لَمْعَ سَرابِ
هيهاتَ ما صدَرَتْ عقودُ نسيبِه
عن لوعةٍ كمَنَتْ ولا أوصابِ
لكنَّها فِكَرٌ إذا ما سُومِرَتْ
باتتْ تُفَتِّحُ زَهرَةَ الآدابِ
يَهْنى العواذلَ أنَّه هَجَرَ الصِّبا
أُنف الشَّبابِ مُعَذَّلَ الأصحابِ
لحْظُ الكواعبِ سرَّه فوَجَدْتَه
عَفَّ السَّريرَةِ طاهرَ الأثوابِ
كم قُلْنَ لمَّا قامَ في مِحرابِه
سِيَّانِ أنتَ ودُميةُ المِحرابِ
يا حُسْنَ ما خَلَعَتْ على أعطافِه
أيدي الصِّبا وأو زانَه بتصابي
إنَّ الوعيدَ ثَناه عن آرائِه
حتى تجنَّبَ مُونِقَ الآدابِ
الآنَ قَصَّرَتِ النَّوائبُ فاغتدَتْ
بِنَدى الأميرِ كليلةَ الأنيابِ
سَفَرَتْ لنا من رأيه وحُسامِه
عن ضوْءِ صُبْحٍ مُسْفرٍ وشِهابِ
مَلِكٌ عُقودُ الحمدِ مِلْءُ يمينِه
ونَداه ملءُ حقائبِ الطُّلاَّبِ
شفَعَ النَّدى لعُفاتِه بنَدىً كما
شفَعَ الرَّبيعُ سَحابةً بسَحابِ
وعَفا فردَّ البِيضَ في أغمادِها
وسَطا فَعلَّ متونَها بخِضابِ
وجَرى فبينَ مقصِّرٍ عن شأوِه
متخلِّفٍ عنه وآخرَ كابي
شيَّدتَ مجدَكَ فاعْمَلَنْ بمهذَّبٍ
بينَ القبائلِ والشُّعوبِ لُبابِ
وَنَصَبَتْ نفسَك للنبيِّ وآلِه
حتى شَفَيْتَهُمُ من الطُّلاُّبِ
فأعزَّ نصرَكَ منهمُ باقي الهُدَى
وأذلَّ عنه بقيَّةَ الأحزابِ
نَزَلوا فِناكَ مُخضبَّينَ أَعِزَّةً
ما بين رَحبِ خلائقٍ ورِحابِ
فكأنما حَلُّوا بيثربَ منه أو
نَزَلوا بمكةَ في رُبىً وهِضابِ
فَاسْلَمْ أبا حَسَنٍ ليومِ مَكارمٍ
وُطْفٍ سحائبُها ويومِ عِقابِ
لم تَنْضُ أثوابَ الصيِّامِ مُودّشعاً
حتى كساكَ الفِطْرُ ثَوبَ ثَوابِ
فَاسْعَدْ بعيدٍ عادَ كوكبُ سَعْدِه
طَلْقَ الضِّياءِ مؤكَّدَ الأسبابِ
وتَحلَّها نظْمَ اللسانِ وإنما
نَظْمُ اللّسانِ فرائدُ الألبابِ
لو صافَحَت سَمْعَ الوليدِ جَثَا لَها
أرسومُ دارٍ أم سُطورُ كتابِ
بل لو تأمَّلَها ابنُ أوسٍ لم يَقُلْ
لو أنَّ دهراً رَدَّ رَجْعَ جوابي


Ja, ja, man weiß oft selbst nicht wie,
So kommt man in die Jahre;
Pardon, mein Schatz, hier haben Sie
Schon eins, zwei graue Haare! –


Dinanzi Vien Oldrado e Fieramonte
Un Duca di Glocestra un d'Eborace,
Con lor Ricardo di Varuccia conte,
E di Chiarenza il Duca Henrigo audace,
Han Mattalista e Follicone a fronte
E Baricondo, & ogni lor seguace
Tiene il primo Almeria, tiene il secondo
Granata:tien Maiorca Baricondo.


Der Kenner aller Welten,
Der in dem Sterngewölbe
Kometen und Trabanten
Und neue Sonnen suchet,
Und ohne Scherz und Liebe
Durch alle Nächte wachet,
Bewog mich iüngst am Abend
Zu frieren und zu wachen.
Den holen Raum des Himmels
Erhell'ten tausend Sterne,
Wie tausend helle Lampen
Den weissen Saal erhellen. 1
Sie brannten in dem Blauen,
Und warfen kleine Stralen,
Wie Lichter Stralen werfen;
Und oft sah ich, verwundernd,
Wie sie sich selber putzten.
Sie brannten still und sicher,
Bis Lunens stolzer Schimmer
Den Abgrund heller machte;
Schnell waren von der Menge
Die kleinsten ausgelöschet.
Ich rief dem Mond entgegen:
So dulde doch, Tiranne,
Bey deinem grossen Schimmer
Die kleinen Himmelslichter!
Allein der Sternbeseher
Beseufzte meine Dummheit,
Und rief beim letzten Seufzer:
Du Dummer, steh doch stille!
Ich stand; er rief: Steh veste!
Und legt auf meine Schulter
Ein Rohr, als wollt er schiessen.
Ich bat ihn um mein Leben,
Allein ich muß ietzt lachen,
Es fehlt ihm Rohr und Pulver,
Denn die vermeinte Flinte,
Das Rohr auf meiner Schulter,
War nur ein langes Auge,
Womit er durch die Lüfte
Den Mond herunter holte.
Er holt' ihn auch herunter
Und sah ihn in der Nähe,
Und sprach: Ich will im Monde
Die Thäler voller Tannen,
Und alle Wälder zälen;
Ich will die Berge messen
Und alle Flüsse zälen.
Er zälte schon bis zwanzig;
Allein, indem er zälte,
Erhub er schnell die Stimme
Und rief, wie Wächter rufen:
Im Monde wohnen Mädchens!
Er, der noch nie gelächelt,
Fing plötzlich an zu lachen,
Und sahe nach dem Monde,
Und lachte plötzlich wieder,
Und sprach, noch halb im Lachen:
Ich sehe kleine Mädchens;
Sie tanzen unter Knaben,
Sie tanzen nach Figuren,
Nach Winkeln und Quadraten,
Nach Kegeln und Cilindern,
Nach Zirkeln und Ovalen,
Und spielen mit dem Zirkel,
Und stehn auf hohen Gipfeln,
Und sehn mit längern Augen,
Als Neuton und Kopernik.
Ich habe nie mit Mädchens
Getanzet und gespielet;
O! könnt ich doch im Monde
Mit diesen Mädchens spielen.
Ach lieber Sternbeseher!
So sprach ich, blöd' und furchtsam,
Ach laß mir doch die Mädchen
Mit meinem Auge sehen.
Gleich grif er an mein Auge,
Und sprach, wie Zaub'rer sprechen:
Dis Auge werde länger.
Indem er dieses sagte,
Ließ ein vergnügtes Mädchen,
Das mich und ihn beschau'te,
Das mich und ihn verlachte,
Die schwarzen Augen funkeln.
Schnell rief ich: Weg vom Auge!
Mein Auge soll nicht wachsen.
Besieh' du deine Mädchens.
Ich will mit diesen spielen.


Intercalées dans l'an c'étaient les journées neuves
Les vendredis sanglants et lents d'enterrements
De blancs et de tout noirs vaincus des cieux qui pleuvent
Quand la femme du diable a battu son amant


Lobt, Heiden, lobt, der euch regirt!
Der mit Vernunfft euch hat bezirt!
Der täglich euch mit allen Gaben
So reichlich pfleget zuerlaben.


Weinen ist unser Leben ohn Wein/
einsam und ohne Freunde zu sein;
Trincken verbindet menschlichen Sinn/
nimmet Verdacht und argen Wahn hin:
Freunde sind gleich dem freudigen Mahl/
welche man kieset in mehrerer Zahl/
mittels des Weins/ mit offener Wahl.


„Snad odnesl je lid,“ děl král
a bádal, aby zvěděl
a celé noci přemítal
a na svém loži seděl.


Un va pensoso per strani sentieri,
pur, quando a l'osteria la sera arriva,
in su l'uscio dà bando a' suoi pensieri;


Dass Doris dem Amint gefällt,
Und er Sie liebt aus Selbst-Betrug,
Dass macht, dass niemand ihn vor klug,
Noch Doris er vor hesslich hält.


画桥朱阁水东西
柳带花梢耸复低
欲上扁舟还借问
此中时有晋人迷


مَعاليهِ يُحصى قَبلَ إِحصائِها القَطرُ


Kde jaký stařec, vyhřívá
na slunci bedra chromá,
veselý nápěv zachvívá
babičkám zase rtoma;
vlašťovky táhnou v rodný kraj,
na křídlech nesou štěstí – aj! –
jaro je u nás již doma!
Všady je ho plno
celém okrsku,
všade blaží krásou
zlatých paprsků,
na skal prsa holá drn a květy volá –
nic tu vzdorem jeho smíchu
dlouho neodolá...


Hiába!... már a városvégi lankán
Bolyongtam, künn egy agg szántotta földjét,
A bölcsek szelíd nyugalma ömölt szét
Szépmívű arca évötvözte lapján,
Köszöntött, és én elmerengve néztem.


Und sie kommt und wirft sich zu ihm nieder:
»Ach, wie ungern seh ich dich gequält!
Aber, ach! berührst du meine Glieder,
Fühlst du schaudernd, was ich dir verhehlt.
Wie der Schnee so weiß,
Aber kalt wie Eis
Ist das Liebchen, das du dir erwählt.«


Ni yo desde tan largo apartamiento
tengo más que ofreceros que una vida,
que de no veros es eterna muerte.


Nu trug ick wedder keenen –
wen weet, wat he nich lüggt!
Nu is mi, as ob'ck weenen,
dot, dot mi weenen mücht.


V tom hábit pohnul se. I patřím zděšen,
že prázdna kapuce. Tím žasnu divem:
Šat pouhý vlaje tady vzduchem nešen,
tak jakby spočíval na těle živém.
Teď hábit prázdný schlipuje se, splaská
a k zemi padá, avšak jednu řasu
cos vlní, leze z pod ní, smíchem třaská –
Zřím v očka rudá trpaslíku ďasu.


Laß die Flamme stets mir brennen,
O mein Heiland Jesu Christ!
Laß es alle Welt erkennen,
Daß mein Herz dein Altar ist.


Ich war in einem schönen Haus
Und schien darin ein werter Gast,
Die Damen sahn wie Musen fast,
Sogar die Hunde geistreich aus,
Die Luft, von Ambraduft bewegt,
Schwamm wie zerfloßne Phantasie,
Und wenn ein Vorhang sich geregt,
Dann war sein Säuseln Poesie.


Vši sílu – jarní mízu –
jste do krůpěje vyžily,
v svých květech výskajíce,
jste marnotratně hýřily.


只鸡斗酒祭夫君
尚想平生意气亲
痛惜中原未恢复
如何天乃丧斯人


莫叹吾家似磬悬
资生犹有卖文钱
不知万落千村里
多少人家绝火烟


葳蕤帐躲剡溪藤
谁道梅花冷似冰
梦入罗浮最深处
一团春色煖霞蒸


Seit sie damals, bettheiß, als die Hure
übern Jordan floh und, wie ein Grab
gebend, stark und unvermischt das pure
Herz der Ewigkeit zu trinken gab,


Fernab der Reigen der Willis schwingt,
Fernab tosendes Jauchzen verklingt.


Wenn Adam ohne Sünd' in Eden blieben wäre,
Samt der, mit welcher ihn des Schöpfers Huld gepar't;
So können wir von ihrer Lebens-Art
Nichts fassen, als daß sie, zu ihres Schöpfers Ehre,
Zum Preise seiner Lieb' und seiner weisen Macht,
An aller Creatur Vollkommenheit und Pracht,
An der Vortrefflichkeit und den verlieh'nen Gaben
Sich würden ungestöhrt ergetzet haben.
Kein and'rer Gottes-Dienst, als der allein,
Und gar kein' andre Weise
Vom Gottes-Dienst im Paradeise,
Kann uns begreiflich seyn.
Hieraus nun ist ja Sonnen-klar
Und überzeuglich zu bemercken,
Wie Gott gefällig, nöthig, wahr
Die Lehre von dem Dienst des Schöpfers in den Wercken.
Auf denn, geliebter Mensch! laß deiner Seelen Kräfte
Zu dem so nöth- als nütz- und fröhlichen Geschäffte
In Andacht rege seyn, bestrebe dich dahin,
Bloß durch Erkänntlichkeit getrieben,
Als Schöpfer, Geber, Herrn und Vater ihn zu lieben!
Laß Gott durch einen jeden Sinn,
Den er dir ja zu diesem Zweck verliehen,
Zur Ehr', in deiner Lust, ein Andachts-Opfer glühen!
Denn nichts so sehr, als dieß, kann unsern Geist bereiten
Und nichts so sehr, als dieß, kann unsre Seele leiten
Zu den verlohr'nen Herrlichkeiten.


Schmach, Mutter, dir! den du zur Schmach geboren,
Umklammre deinen Sohn! entlaß ihn nicht!
Der Freiheit Ruf schlug nicht an seine Ohren,
Er fühlt für Polen keine Kindespflicht!


Sihest du in deinem Leben
Andre groß, dich aber klein,
Bild dir Gottes Ordnung ein,
Nimm die Stell, die er gegeben,
Es sey Zepter oder Pflug:
Wer Gott dient, ist groß genug.


雷公推车电施鞭
飞腾九泽舞百川
须臾开晴万物鲜
仰视白日当青天


Fröhliche Zeit! Es war der zweite heilige Christtag,
Als meinem Vater die Post scholl: Noch ein Knäbchen ist da!
Glückliche Zeit! Es war die sechste Stunde des Abends,
Wo in der südlichen Welt alles zur Wonne sich schickt.


Die haisse flutt/ der trüben lichter brunnen/
Der schier erstartten augen röhr/
Die reichen threnen bäche
Ergossen sich je mehr vndt mehr/
Der strom von dem ich spreche/
Ist tag vndt nacht/ ja für vnd für geronnen.
Herr das ich itzt vorbreche
Mitt jauchtzen Herr! das machstu meine Sonnen
Mein trost/ mein schutz/ mein ruhm vnd ehr.


Sie machte sich hurtig auf den Weg,
Wohl durch den Garten, wohl über den Steg.


جُنّيتَ خاويةَ السلاح وكلمهُ
أبداً وجانب نفسك الأسقامُ


Ach laß ihm doch, mein Gott, nicht zu,
Daß er mir einen Schaden tu;
Steur ihm mit deiner starken Hand
Und mache seine List zu Schand.


Dva havrani se nesli vzduchem
a zvolna plujíce nad oknem mým,
v němž ležel jsem, tak mluvili:
„Toť školomet?“ – zakrákal jeden,
zobákem na mne ukazuje.
„I Němec to!“ – ušklíb’ se druhý.
„Tak aspoň mluví, s pathosem
a s rozervanou rhetorikou
on ve hrob nepaměti vrhá
svou lásku – ach, tak srdnatě!
A zatím každým večerem
jak zloději se plíží vzpomínky,
vše bolesti a muky nesouce,
a kradou spánek mu i sladkosť snů,
hruď napájejíce jen tužbami.
I naslouchá, hruď trpko svírá se,
a na stolku, kde lampa shasla již,
on pozdě usíná. A ráno?
Pln resignace jest – chachacha!
– Ty, myslím, brachu, nevíš, co to
za slovo, že tak hloupě čumíš?
Máš měkký ještě zobák, chlapíku! – –
No, Němec pravdivý to!
Čert aby také řeči slýchal!“
A krákajíce zvolna pluli dál.


Und die Freunde meines Freundes
Forschten nach, wie er verblutet,
Und von mir ward gleich das Schlimmste
Von den Forschenden vermuthet.


Ovívej mne, ovívej,
sladký jarní vánku,
rozzpívej se, rozzpívej
v nebesích, skřivánku!


A proto řek’ jsem soucitně, bys údy
obrátil zpátky, nyní ale pravím,
viz jejich stav a viz, jak jejich bludy


Mit dir o Kind! o Schatz in dir/
All Gut/ all Gnad empfangen wir.
Amor, amor, amor, amor, amor, amor,
O Lieb/ o Lieb/ o Lieb/ o Lieb/ o Lieb/ o Lieb/
Amor, amor, amor,
O Lieb/ o Lieb/ o Lieb/
Ô quantus est amor.
Wie groß/wie groß o Lieb.


عِنْدَ ابْنِ مَسْعُودِ طَابَتْ أَنْفُسٌ سَعِدَتْ
بِحُبِّهِ فَسَلَتْ عَنْهَا الأَبَاطِيلُ
وَمَنْ يُعَلُّ بِكَأْسِ الرُّشْدِ لَيْسَ لَهُ
عَمَّا حَوَى مِنْ حِيَاضِ الْفَضْلِ تَهْلِيلُ


“Mély gödörben eltemetve
Por fedi csontjainkat,
Míg az éjfél új életre
Feloldja lánczainkat;
S míg az élő álomba dől,
Kizúdulva üreginkből
A föld szinén tévelygünk;
S homályos dalt zengve,
Sírok körül lengve
A sötétben enyelgünk.


„Odříkání!“ šepce hořká routa,
balšám, šalvěj, dýše tím i rmen.
Tiché sestry! Těsná vaše pouta
jediný bůh skruší – sladký sen!


Kam vzdor nohu šine, podžehá a loupí...
Drahý mír chce Uher, ale Čech ho koupí.


- Chiedi. Ove sono? Ma sei nell'isola -
dalle ondulanti cimbe le vergini
ti sussurravano soavi:
- che in mezzo del mare sognavi;


Milosrdný kmet okolo jel,
Vzal ho domů, dal mu líky;
Brzi uzdravený rytíř spěl
Do vlasti, mu vzdaje díky.
A když se již blížil k domovu,
Jala se ho hrůza černá:
Lubice ač přisahala mu,
Ruku předce dala jinému,
Byla, hana jí! nevěrná.“


So/ ob wir hier veralten:
Ob Händ vnd Hertz erkalten/
Gehn wir doch gar nicht ein:
So viel wir abgenommen/
So nahe sind wir kommen
Der Wollust oder Pein.


Das Blut der Seite hat mich eingenommen, mein herz ist von der wunden-glut entkommen.


Itt lakik a dajka, aki rokonom,
rokona a fiamnak,
rokona a feleségemnek,
mert hét évig szolgált nálunk és mi szerettük.


Ó, strhni konečně masku,
rci: „Sám jsem Bůh, Životem sluji,
já siju a dávám jen lásku,
té křídly vesmírem duji.


Valaha tudtam, hogy a nevetés
Mikor valódi arcomon
És mikor tettetés.


Ich konnt im Traume schauen
Weit über alle Zeit
Und fühlte da ein Grauen
Vor meiner Ewigkeit.


Crucé la frontera amor
Y aquí estoy nuevamente.
La volvería a cruzar para verte,
Vestida de colorido huipil,
Con tu cabello negro peinado,
Volvería para encontrarte,
Para reír, para llorar,
Para gemir.
Crucé la frontera amor
Y aquí estoy, loco por ti,
escribiéndote.
Pero volveré la mirada al sur
De donde salí un día,
Cargado de emociones,
Para escuchar mis canciones,
La música ranchera,
Para deleitarme con las nubes,
Besar el aliento de la mañana.
Volveré como el monte,
Cargado de rocío,
Húmedo, nostálgico, amoroso,
Volveré, si es que me deja,
Las circunstancias
Y la vida.
Volveré para recorrer,
De ilegal,
La línea del ferrocarril,
Cruzar el Suchiate,
Burlar la migra,
Robarles la mirada,
El calor, el viento
Tropical.
Volveré, sí, como revancha
Con el destino,
Solo para decirle:
¿Crucé la frontera, amor?


Což byla tvá láska jenom růže planá,
v chladný pozdní večer jara odchovaná,
a já žádal plnou, plnou růži, svěží,
ne však plané poupě, v kterém červ už leží.


Jen na srdce ho přivine,
jen sladce líbá v čelo,
co všecko požehnání již
se na hlavu mu schvělo.


Die Lippe schließt der Liebe Kuß,
Ich hab' ihn nie empfangen,
Es rühmt sich nur der Überdruß,
Es seufzt nur das Verlangen.


že mohu ve tvých stopách kráčet
a ssáti z tebe nadšení,
bych musil peruť v prachu vláčet
za tebou, svaté umění!
Co v barvu, v kámen vyhráněno
že mluví ke mně řadou let,
svět lepší, duchů velkých věno,
svět umění, že je můj svět;


Co osudem v hruď moji bylo seto,
co mého bolu věčná příčina,
co bylo stokrát žehnáno i kleto;


"Águas do Tietê,
onde me queres levar?
- Rio que entras pela terra
e que me afastas do ma"
(Mário de Andrade)


Fresca rosa animata,
Che da gelo e d'arsura
Ti serbi intatta e ti mantien sicura;
Del palagio d'amor porta ingemmata,
Ove ai moti del cor l'aura di vita
Trova dolce l'entrar, dolce l'uscita.


O guardião do Amor


تفور من نصف خوصةٍ قدري


Jenom v dáli
Slyšet bylo mořský proud,
Jak se srážel o úskalí.


Wie hast du denn das angefangen?


Welt und Laster! seyd gebethen,
Wenn ihr etwas übertretten
Meßet mir die Schuld nicht bey,
Fehlt ihr: so gestehts auch frey!
Denn im Spiegel sind die Flecken
Nicht so künstlich zu bedecken.


Una tarde, una tarde sorprendila
meditabunda, absorta y sonrojada;
fija en un árbol, de estos, la mirada;
al verla, pregunteme: —¿en qué cavila?—
Húmeda por el llanto su pupila
inmóvil, reluciente y dilatada;
parecía una estrella aprisionada
en un rincón de cielo —color lila.—
Poco a poco, acerqueme, sin rüido,
ansiando descifrar de sus anhelos
la misteriosa clave... y, —confundido
quedé, al alzar los ojos a los cielos;
porque... ¿sabéis lo que miraba?,— ¡un nido,
en el cual se besaban dos polluelos!


Dannbömeken! Dannbömeken!
Un ihr dat Morrn noch ward,
denn fött de kolle Dod di üm
un treckt di Kron un Nadel krümm
un ritt di an din Wöttel rüm
un makt di stif un swart.


Die ist in Gott, und Gott der ist zugleich in Ihr,
In der ich leb, und die auch wieder lebt in mir.


睢阳东苑三百里
中山后宫三百人
汉家制度无穷极
仅有宽仁不是秦


Wunderlicher Alter,
Soll ich mit dir gehn?
Willst zu meinen Liedern
Deine Leier drehn?


أَرِقتُ فَلَم أَنَم طَرَبا
وَبِتُّ مُسَهَّداً نَصِبا
لَطَيفِ أَحَبِّ خَلقِ اللَ
هِ إِنساناً وَإِن غَضِبا
إِلى نَفسي وَأَوجَهِهِم
وَإِن أَمسى قَدِ اِحتَجَبا
وَصَرَّمَ حَبلَنا ظُلماً
لِبَلغَةِ كاشِحٍ كَذَبا
فَلَم أَردُد مَقالَتَها
وَلَم أَكُ عاتِباً عَتِبا
وَلَكِن صَرَّمَت حَبلي
فَأَمسى الحَبلُ مُنقَضِبا


In meinem Burckhardt wühlt empört der Sturm:
So war es einst, so soll es wieder sein!
Das gafft nur, schafft nicht mehr um Giottos Turm.


Tu druhý oře zastavil.
„Dál nemohu, zde jest můj cíl!“


Denn alles fühlet anitzt des Frühlings mächtige Triebe;
Nun hat der Liebe gefürchteter Arm
Was lebt, im Wasser, auf Erd und in den ewigen Höhen;
Nur dich nicht, stolze Dorinde! besiegt.


Ey da will dich begleiten/
Du gut- vnd bester Hirt:
Weich nit von deiner Seiten
Gott geb waß widerfihrt.
Waß nemblich ich erblicket
Zuvor in schwärem traum/
Walt Gott/ sichs nunmehr schicket
Zum Creutz vnd galgenbaum.


竹径茅斋此日居
藤稍橘刺欲教祛
白云片片浴流静
黄鸟声声树影疏


东海先生久住人
品尝识得味偏真
爬沙跋浪横行者
都作将军瓮盎珍


بالله يا أحمد بن عمرو
تعرف الناس مثل شعري
شعرٌ يفيض الكنيف منه
من جانبي خاطري ونحري
نسيمه منتن المعاني
كأنه فلتة بجحر
لو جد شعري رأيت فيه
كواكب الليل كيف تسري
وإنما هزله مجونٌ
يمشي به في المعاش أمري


Der Heilige hob das Haupt, und das Gebet
fiel wie ein Helm zurück von seinem Haupte:
denn lautlos nahte sich das niegeglaubte,
das weiße Tier, das wie eine geraubte
hülflose Hindin mit den Augen fleht.


Io vedo, vedo, vedo un camposanto,
oscura cosa nella notte oscura;
odo quel pianto della tomba, pianto


Doch alles dies bleibt Dir stets ohnbewußt
Du hast mir aufgedrungen zu verlangen
Und nichts verlangen bleibet Deine Lust.


Gnug, ich ſehe mit Ergetzen
Noch den Fruͤhling eurer Pracht,
Andre moͤgen ſich entſetzen,
Die der Wahn zu fuͤrchten macht;
Schlangen, Fledermaͤus und Eulen
Moͤgen ſich bey euch verweilen,
Jhr Geniſt ergetzt mich kaum;
Nur im Zeitbuch kann ich leſen,
Was ihr ehedem geweſen.
Eines macht dem andern Raum.


Das Bild des Mann's in nackter Jugendkraft,
So stolz in Ruhe und bewegt so edel,
Wohl ist's ein Anblick, der Bewundrung schafft;
Drum Licht herbei! Und merke dir's, o Schädel!


e aquele corpo e alma
não pôde ser alma,
no tempo em que só almas transfigurando-se
podíamos se


螺头已荷兼三和
凤髓何须贵八珍
多谢邦君怜不饮
只将诗句巧争新


Albella, wärest du gleich nur ein kalter Stein,
Würd ein Pygmalion dein Buhler dennoch seyn.
Du lebst und bist so klar, was solt es wunder seyn,
Wann ein Pygmalion durch dich wird selbst ein Stein.


خَليلَيَّ قوما لِلرَحيلِ فَإِنَّني
وَجَدتُ بَني الصَمعاءِ غَيرَ قَريبِ
وَأُسفِهتُ إِذ مَنَّيتُ نَفسي اِبنَ واسِعٍ
مُنىً ذَهَبَت لَم تَسقِني بِذَنوبِ
فَإِن تَنزِلا بِاِبنِ المُحَلَّقِ تَنزِلا
بِذي عِذرَةٍ يَبداكُما بِلُغوبِ
لَحى اللَهُ أَرماكاً بِدِجلَةَ لا تَقي
أَذاةَ اِمرِئٍ عَضبِ اللِسانِ شَغوبِ
إِذا نَحنُ وَدَّعنا بِلاداً هُمُ بِها
فَبُعداً لِحَرّاتٍ بِها وَسُهوبِ
نَسيرُ إِلى مَن لا يُغِبُّ نَوالَهُ
وَلا مُسلِمٌ أَعراضَهُ لَسَبوبِ
بِخَوصٍ كَأَعطالِ القِسِيِّ تَقَلقَلَت
أَجِنَّتُها مِن شُقَّةٍ وَدُؤوبِ
إِذا مُعجَلٌ غادَرنَهُ عِندَ مَنزِلٍ
أُتيحَ لِجَوّابِ الفَلاةِ كَسوبِ
وَهُنَّ بِنا عوجٌ كَأَنَّ عُيونَها
بَقايا قِلاتٍ قَلَّصَت لِنُضوبِ
مَسانيفُ يَطويها مَعَ القَيظِ وَالسُرى
تَكاليفُ طَلّاعِ النِجادِ رَكوبِ
قَديمٌ تَرى الأَصواءَ فيهِ كَأَنَّها
رِجالٌ قِيامٌ عُصِّبوا بِسُبوبِ
يَعُمنَ بِنا عَومَ السَفينِ إِذا اِنجَلَت
سَحابَةُ وَضّاحِ السَرابِ خَبوبِ
إِلَيكَ أَبا حَربٍ تَدافَعنَ بَعدَما
وَصَلنَ لِشَمسٍ مَطلِعاً بِغُروبِ
إِلى مُستَقِلٍّ بِالنَوائِبِ واصِلِ ال
قَرابَةِ فَيّاضِ اليَدَينِ وَهوبِ
وَما أَرضُ عَبّادٍ إِذا ما هَبَطتَها
بِحَزنٍ وَلا أَعطانُها بِجُدوبِ
رَبيعٌ لِهُلّاكِ الحِجازِ إِذا اِرتَمَت
رِياحُ الثُرَيّا مِن صَباً وَجَنوبِ
وَطارَت بِأَكنافِ البُيوتِ وَحارَدَت
عَنِ الضَيفِ وَالجيرانِ كُلُّ حَلوبِ
إِلَيهِ أَشارَ الناظِرونَ كَأَنَّهُ
هِلالٌ بَدا مِن قُتمَةٍ وَغُيوبِ
وَلَولا أَبو حَربٍ وَفَضلُ نَوالِهِ
عَلَينا أَذانا دَهرُنا بِخُطوبِ
حَباني بِطِرفٍ أَعوَجِيٍّ وَقَينَةٍ
مِنَ البَربَرِيّاتِ الحِسانِ لَعوبِ
وَحَمّالُ أَثقالٍ وَفَرّاجُ غَمرَةٍ
وَغَيثٌ لِمَجلومِ السَوامِ حَريبِ
كَريمُ مَناخِ الضَيفِ لا عاتِمُ القِرى
وَلا عِندَ أَطرافِ القَنا بِهَيوبِ
كَثيرٌ بِكَفَّيهِ النَدى حينَ يُعتَرى
عَشِيَّةَ لا جافٍ وَلا بِغَضوبِ
عَروفٌ لِحَقِّ السائِلينَ كَأَنَّهُ
بِعَقرِ المَتالي طالِبٌ بِذُنوبِ
تَرى مُترَعَ الشيزى يَزينُ فُروعَها
عَبائِطُ مِتلافِ اليَدَينِ خَصيبِ
كَأَنَّ سِباعَ الغيلِ وَالطَيرَ تَعتَفي
مَلاحِمَ نَقّاضِ التِراتِ طَلوبِ


Lange hatt' ich auf sie, forschend geschaut,
Auf die redenden nicht; die Thäter! war,
Bey den Maalen der Geschichte
Wandelnd, den Franken gefolgt.


قاضي القضاة لقد حويت من العلى
خطًّا يطلُّ على الكواكبِ من عل
وفتاوياً وفتوَّة شاهدتها
فحلفت ما في الكون أفنى من علي


Then not unuseful has the Muse
From Meudon's annals sketch'd this Tale;
Of Henry's woes, Eulalia's love:
And snatch'd it from oblivion's vale.


Bin ich hier ausgewurzelt ganz,
Mich dort ins Paradies verpflanz
Zum eng'lischen Spazieren,
Da man nicht Dorn noch Unkraut sieht,
Da Liebe, Freud' und Friede blüht
Und selig's Jubilieren!
Kinder, Sünder,
Lernt euch bücken, Lernt euch schicken,
Wie wir müssen!
Gott und Ewig wird's versüßen.


Nemáš plodů, nemáš setí,
z dvorků slunná prchla zář,
ba i vrabec vyhne se ti,
nížin hojný proletář.


De Kiep lang eens, Dirn, her
un't Lechel dorto
un huk di man hier her
uppe Garw, as ick do!


Tornò Griphon con la medesma antenna
ch intiera e ferma ricovrata havea
et in tre pezzi la ruppe alla penna
del scudo del signor di Lodicea
quel per cader tre volte e quattro accenna
che tutto steso in la groppa giacea
pur rilevato al fin la spada strinse
volta il cavallo, e ver Griphon si spinse


Und von ihrem Gott ergriffen,
Hub sich jetzt die Seherin,
Blickte von den hohen Schiffen
Nach dem Rauch der Heimat hin:
»Rauch ist alles irdsche Wesen,
Wie des Dampfes Säule weht,
Schwinden alle Erdengrößen,
Nur die Götter bleiben stet.«
»Um das Roß des Reiters schweben,
Um das Schiff die Sorgen her,
Morgen können wirs nicht mehr,
Darum laßt uns heute leben!«


Musas, que en Helicón monte Sagrado
A vuestra alta Deidad, rica morada
Tenéis de muro en derredor cercada,
Tan fuerte, que jamás se vio pasado:
Do si algun alto espíritu guiado
Por la luz vuestra, a pocos otorgada,
Quiso llegar, primero ante la entrada
Gran tiempo estuvo de velar cansado:
¿Quién ahora la estrecha, áspera senda
Del trabajoso monte ha descubierto,
Do cualquier bajo ingenio ose tentalla?
¿Y quien ha tanto el firme muro abierto,
Que poseer vuestra beldad pretenda?
Un espíritu indigno de adoralla.


Solche Gedanken führten uns heim. Wir freuten uns innig
Unsers unsterblichen Lebens und unsrer ewigen Freundschaft.


未送馀寒归嶰谷
先传春信到花丛
侵凌竹色回新绿
点注梅梢破小红


Valamint: vezérünk ha legyőzne téged,
Őt uralkodónak ösmerje el néped.
Kivüled vezérünk mással is kimégyen,
Csakhogy az vezéri - főuri vér légyen.”


Ach Schwester, liebe Schwester,
Der Kater wird es sein,
Wir woll'n die Tür verriegeln,
Dann kann er nicht herein.


El mirlo en la incandescencia de tus labios se extingue.
Yo siento en ti grandes heridas y te desnudas en mis fuentes.
Se extingue el mirlo en las alcobas blancas donde soy ciego, donde, algunas veces, suenan en ti grandes campanas.


"Nostra sventura è ben che qui s'impieghi
tanto valor, dove silenzio il copra.
Ma poi che sorte rea vien che ci nieghi
e lode e testimon degno de l'opra,
pregoti (se fra l'arme han loco i prieghi)
che 'l tuo nome e 'l tuo stato a me tu scopra,
acciò ch'io sappia, o vinto o vincitore,
chi la mia morte o la vittoria onore.


Aber Grauen des Orkus! Sterbegewimmer!
Grauen des Orkus! dort dem Felsen zu!
Wie? – so kenn ich diese Todentrümmer!
Wehe! wehe, also siegtest du? –
Aber weg! ihr höllische Schreckengesichte!
Täuschende Furien! weg! er ist es nicht!
So zerschmettern nicht der Götter Gerichte –


Ven, v život peřestý, kde vlní se to, honí,
kde žízeň po činu všem vroucně plane z očí,
kde září úsměvy a vlasy ženské voní,
v ten rej, kde vítěz je, kdo směle do vln skočí!


Bajo tu piel avanzo, y es sangre la distancia.
Mi cuerpo en una densa constelación gravita.
El universo agolpa su errante resonancia
allí, donde la historia del hombre ha sido escrita.
Mirar, y ver en torno la soledad, el monte,
el mar, por la ventana de un corazón entero
que ayer se acongojaba de no ser horizonte
abierto a un mundo menos mudable y pasajero.
Acumular la piedra y el niño para nada:
para vivir sin alas y oscuramente un día.
Pirámide de sal temible y limitada,
sin fuego ni frescura. No. Vuelve, vida mía.
Mas, algo me ha empujado desesperadamente.
Caigo en la madrugada del tiempo, del pasado.
Me arrojan de la noche. Y ante la luz hiriente
vuelvo a llorar desnudo, como siempre he llorado.


Desde entonces los carneros
Van perdiendo sus esposas,
Y de lanas de bayeta
Les va el lobo haciendo lobas.
Río abajo, río arriba,
Pasos gasta, viento compra,
Que se venden por suspiros
Y valen misericordia.
Tantos días, tantas veces
Oyó su voz lagrimoso
El río desde su urna,
Que un día sacó la cholla,
Y le halló entre unos carrizos
Ventoseando unas coplas,
En favor a lo que dicen
De su húmida señora,
Que lo oía entre unos sauces
Haciendo desdén y pompa
Del pastor y de sus versos,
Zahareña y gloriosa.
De las plumas de una mimbre
Cortó el viejo dos garzotas,
Y en el envés de la Ninfa
Me las desnudó de hojas.
Cansado, pues, el pastor
De invocar piedad tan sorda,
De mi bella pastorcilla
El dulce favor implora.
Un rato le ruega humilde
Que su lira sonorosa
Al aire haga y al río
Cualque suave lisonja.
Condescendió con sus ruegos
Cloris, y luego a la hora
yerba y flores a porfía
le tejieron una alfombra.
Pulsó las templadas cuerdas,
y al punto el cielo se escombra,
el aire se purifica,
la ribera se convoca.
Las Ninfas que de aquel soto
los muchos árboles honran,
vistiéndose miembros bellos
desnudan cortezas toscas.
A un verde arrayán florido
Se casaron dos palomas,
Blancas señas de que el aire
La madre de Amor corona.
Un dulce lascivo enjambre
De hijuelos de la Diosa,
Vertiendo nubes de flores
Jazmines llueven y rosas.
Sofrenó el Sol sus caballos
Para oír a mi pastora,
Tanto, que besó algún signo
Las caderas luminosas;
Y fue tal la sofrenada,
Que con las lucientes colas
Ensuciaron y aun barrieron
Dos tachones de la zona.
Su verde cabello el Betis
Descubrió, y su barba undosa,
Y el húmido cuerpo luego
Vestido de juncos y ovas.
La hija aguarda que el padre
Todo el campo reconozca,
Y a las detenidas aguas
fía luego la persona.
Salió de espumas vestida,
y por lo que es vergonzosa,
calzada una celosía
de caracoles y conchas.
¡Oh, lo que diera el pastor
por ser aquel día babosa
de algún caracol de aquellos!...
Mas quédese aquí esta historia.


小池栽得数枝莲
也占新凉七月天
说道南湾纳空阔
尽将野意换韶妍


Und warum, warum gehalten?
Konnt' ich, wie der Großsultan,
Über Millionen schalten?
War ich unter Mannsgestalten
Ein Apoll des Vatikan?
War ich Herzog großer Geister,
Prangend in dem Kranz von Licht,
Den die Hand der Fama flicht?
War ich holder Künste Meister?
Ach, das alles war ich nicht!


Soldado no quiero ser,
que así no habrán de mandarme
a herir al niño y al negro,
y al infeliz que no tiene
qué comer.
Soldado así no he de ser.
¡Mira al caballo en dos patas,
y al soldado encima dél,
con ojos llenos de furia,
con boca llena de hiel,
y el machetón, que lo mismo
mata viejo que mujer!
Soldado así no he de ser.
¡Ah de los trenes de tropas,
fríos al amanecer,
en duros rieles de sangre
corriendo a todo correr,
para aplastar una huelga
o estrangular un batey!
Soldado así no he de ser.
¡Ah de los ojos con vendas,
porque vendados no ven!
¡Ah de las manos atadas
y la cadena en los pies!
¡Ah de los tristes soldados
esclavos del coronel!
Soldado así no he de ser.
Si a mí me dieran un rifle
les diría a mis hermanos
para qué sirve.
A mis hermanos soldados
para qué sirve.
Pero a mí no me lo dan,
porque sé para qué sirve,
por eso no me lo dan.
Ni a ti te lo dan, ni a ti,
ni a ti, ni a ti... ¡Qué soldados
íbamos a ser nosotros
en caballos desbocados!
Soldado así quiero ser.
El que no cuida el central,
que no es dél,
ni reina, como un rey tosco
de cuartel,
ni sobre el campo de caña
tiras arranca de piel,
feroz igual que un negrero,
y aún más cruel.
Soldado libre, soldado
no más que al esclavo fiel:
soldado así quiero ser.


Quando morto estiver meu corpo,
Evitem os inúteis disfarces,
Os disfarces com que os vivos,
Só por piedade consigo,
Procuram apagar no Morto
O grande castigo da Mort
Não quero caixão de verniz
Nem os ramalhetes distintos,
Os superfinos candelabros
E as discretas decoraçõe
Quero a morte com mau-gosto!


Jdi a hledej jinou děvu,
já nebudu nikdy tvojí,
svou kdo mohl máti zradit
zradit můž‘ i ženu svoji.“


偶过清轩坐饷时
道人煮茗索题诗
红尘六月门前路
疏雨泠泠滴小池


Tannhäusře pane můj, rytíři ctný,
ret váš jak pelyněk chutná,
v duši vám vyrostl hrobový květ
a duše k smrti je smutná!


caldo


Minha esperança perdeu seu nom
Fechei meu sonho, para chamá-l
A tristeza transfigurou-me
como o luar que entra numa sal
O último passo do destino
parará sem forma funesta,
e a noite oscilará como um dourado sino
derramando flores de fest
Meus olhos estarão sobre espelhos, pensando
nos caminhos que existem dentro das coisas transparente
E um campo de estrelas irá brotando
atrás das lembranças ardente


Und nieder gehn wir, nieder,
Im Städtchen sind wir wieder,
Der Dom, er schließt sich auf.
Getaucht in Licht und Lebensluft,
Muß ich hinab in Modergruft,
Und Särge stehn zuhauf!


قلت للخمر الذي في فمهِ
عندما انهبَ مني حسي
ما الذي أنزلك الثغر فقل
قال هياني شيخ الدبسي


y era la edad en que más viva ardía
la nueva sangre que mi pecho encierra,
cuando el consejo y la razón destierra
la vanidad, que el apetito guía;


Der Tod! – der Tod? Das Wort erschreckt mich nicht,
Doch hab ich im Gemüt ihn nicht erfaßt,
Und noch ihm nicht geschaut ins Angesicht.


Úgy fekszem itten most az ágyon,
mint egy rossz, összekötött ördög.
Kényszerzubbony nekem a sorsom
és benne esztelen dühöngök.


Poi che le parve aver fatto soggiorno
quivi più ch'a bastanza, fe' disegno
di fare in India del Catai ritorno,
e Medor coronar del suo bel regno.
Portava al braccio un cerchio d'oro, adorno
di ricche gemme, in testimonio e segno
del ben che 'l conte Orlando le volea;
e portato gran tempo ve l'avea.


Я сказал моей невесте:
«Верь, что я до гроба твой»Но она, нахмурив брови,
Покачала головоЯ спросил мою невесту:
«Навсегда ли ты моя?»
И она сказала грустно:
«Я теперь и завтра я
Неужель одна и та же?
Может быть, мои мечты
Через день уже увянут,
Как недолгие цветЗа себя сказать не смею, —
Обмануть тебя боюсЯ люблю тебя как радость,
Но навек не отдаюсь»


هذا المُحيَّا عليهِ أشرَقَ النورُ
فنوَّرَ الزَّهرُ فيهِ وهو ممطورُ
لكنَّهُ جنَّةٌ لا يُجتَنى زهرٌ
مِنها لأنَّ سياجَ الشَّعرِ مضفور
إن جئتُ أجنيه أو أسقيه روَّعني
سيفٌ من العينِ فيهِ النارُ والنور
ما زلتُ في حبِّها أرتدُّ مندحراً
وكيفَ أظفرُ والسفّاحُ منصور
في غصنِ قامتِها ما شئتُ من ثمرٍ
فليتَ قلبي على الأثمارِ عصفور
عيناكِ بلّلتا خَدَّيكِ فارتسمت
لي وردةٌ أزهرت والطلُّ منثور
فأمطري الوردَ في خدَّيكِ حاجَتَهُ
من مزنِ عينيكِ فالإحسانُ مشكور


徵选名歌闲且都
繁声缓节劝提壶
不知病里闻歌懒
却道先生太性迂


Ich habe viel zu dir gesprochen
Auch letzte Worte bis zum Tod,
Und hab' mein Herz vor dir gebrochen,
Wie ich dir brechen darf dein Brot.


Obeslali ještě téže noci
starší z lidu k sobě v jistý den,
že se mluvit bude z Boží moci,
lid jak blažen, Bůh jak má být ctěn!


Das Fräulein, das war weise,
Mit seinen Worten klug,
Wie bald nahm sie den Habersack,
Ihn zu der Mühle trug,
Nun seh, du lieber Müller mein,
Den Haber sollst du mahlen,
Wohl um den Willen mein,


„V sobě chovám zisk a chloubu,
Má jak máti; v každém roubu
Sazeném, kdy káže čas,
Žiji dál a květu zas.“


Ich habe liebe Verwandte
Die trugen im Herzen das Leid,
Allein wie dürfte verkümmern
Ein Leben so vielen geweiht?
Die haben sich eben bezwungen,
Für andere Pflichten geschont,
Doch schweben meine Züge
Zuweilen noch über den Mond.


yorgun ayaklarım


هلا سألت معالم الأطلال
والرسم بعد تقادم الأحوالِ
دِمناً تهيج رسومها بعد البلى
طرباً وكيف سؤال أعجم بالي
يمشين مشي قطا البطاح تأوَّداً
قبُّ البطون رواجح الأكفالِ
يرمين بالحدق القلوب فما ترى
إلا صريع هوى بغير نبالِ
من كل آنسة الحديث حييةٍ
ليس بفاحشة ولا متفالِ
أقصى مذاهبها إذا لاقيتها
في الشهر بين أسرة وحجالِ
وتكون ريقتها إذا نبهتها
كالشهد أو كسُلاف الجريالِ
وإذا أردن زيارة فكأنما
ينقلن أرجلهن من أوحال
قاد الجيوش لخمس عشرة حجة
ولداته عن ذاك في اشغال
قعدت بهم هِمَّاتهم وسمت به
همم الملوك وسورة الأبطال
فكأنما عاش المهلب بينهم
باغرَّ قاس مِثالَه بمثال
في كفه قصباتُ كل مقلد
يوم الرهان وفوز كل نصالِ
ومتى أزنك بمعشر وأزنهم
بك أُلْفِ وزنَك أرجح الأثقالِ


Eo sì ne l'adornai
de ioie e d'onoranza,
mea forma l'assignai
en la me' simiglianza;
àme fatta fallanza,
vònne peligrinato.


Verzeih' uns doch auß Gnaden
All' unsre Missethat,
Damit wir sind beladen,
HERR Jesu, du weist Raht:
Durch deine Schläg' und Wunden
Ist ja das Mittel funden,
Das uns erlöset hat.


Odkud jen se bere síla v nás,
stokrát zdeptána, že vstane zas?
Je to úděl božství snad?
Je to vůle, růst a zrát?
Je to vlastní duše hodokvas?


Der eine saß zusammengekauert,
Starr, unbewegt,
Den Kiefer auf das spitze Kinn gelegt,
Ein Raubtier, das auf Beute lauert.
Und unverwandt,
Am plumpen Sensenschaft die Knochenhand,
Umraschelt leis von welkem Lorbeerlaub,
Dran noch die weiße Atlasschleife baumelt,
So stierte mich, der jäh zurückgetaumelt
Im Wegestaub,
Der Tod wie drohend an.


荡荡发航船
千里复万里
愿持金剪刀
去剪西流水


Vše, co mám, to hřivnou – Tvojí lásky darem!
Duše rozumná i volná v těle jarém;
Pravda, jež mé duši, oku mému svítí;
Láska, jíž mé srdce rozkoš nebes cítí;
Síla, ježto plynouc z milosti Tvé zdroje,
Proniká mou vůli, tuží síly moje,
Abych, v díle svatém angelův jsa druhem,
Vítěziti mohl v boji s vrahy tuhém.
Vše, co mám, čím vládnu – v duši, v těle,
Tvou je hřivnou, darem lásky Tvé jest celé;
Nemám ničehož, leč co tvá láska dala,
Jež mne stvořila, do Církve povolala.


Z hladomorny neduní těžký okov,
okna kaple lesknou se, úzká, dlouhá,
přes arkády lijí se světla proudy
v zelený trávník.


Jemand lieb ich, das ist nötig;
Niemand haß ich; soll ich hassen,
Auch dazu bin ich erbötig,
Hasse gleich in ganzen Massen.


Do plechové kasy hodil
Řehák desetník. „Já pravím,“
pokračoval ještě přísněj,
„lid je dobrý. Material
přímo vzorný. Jako nikde.
Kolik je nás? Počítejte!
A teď hleďte: co tu máme
daní národních! To všecko
bez reptání, ba, co pravím,
s nadšením náš národ platí.
Podvolí se disciplině,
jaké disciplině! Prosím,
vzpomeňte si na ty volby
v letech sedmdesátých! To
byla doba zkoušky, síly!
Jak ty tvrdé lebky stály
jak zeď proti Vídni! To je
zkažená krev? Čerta! Jděte!
Lid je dobrý, hrom má vzít jen
jeho vůdce!... Dále prosím:
jaké spousty kněh tu ročně
vrhá tiskařský lis v zemi!
Jakou spoustu celých plachet
potištěných! míním vaše
noviny! Což, víte, páni,
jaká obrovská daň je to,
kterou takto platí národ
za svou osvětu? Jen kdyby
jste mu osvětu tu dali!
Bah, tu zdvihnete jej na trůn
jako svého suveréna,
– dívejte se, prosím, semhle!“ –
(ukazoval na „Národní“)
„nezvolí-li Vás, je stádem
tupých slepců. Rozháráte
pro nic za nic jeho zápal,
s nímž se šetřit má jak s zlatem,
v divou vášeň; napínáte
stokrát za rok jeho síly
k střelbě v efémerní terče;
házíte jím jako míčem
k oblakům kams, pak zas o zem;
slíbíte mu rajské časy,
když to, ono – když pak národ
jako pokažené dítě
upomíná, začne křičet,
tu vy přijdete: „Hm, Iid náš
zdědil krev zkaženou, kletou –
vše je marno. Bědno, bědno...“


S ha tán minden hiába lészen,
A köny s a vér s az áldozat;
Akkor, ha győző és legyőzött
Az itéletben számot ad:
Történetünk megrenditő lész,
Mint a sir-írat a kövön:
Ezek a sorssal birkozának,
Örök dicsőség nevökön!


Na to jsem já smrt podstoupil,
abych svět z kletby vykoupil.


Když pomoci bys čekal nejméně,
tam stupně prošlapány
se hlásí samy srázů po stěně
a nad strží, kde proud řve šíleně,
most čeká od skal hrany.


Contumaz, pues, sayón, Vero-Longino,
en nuestra redención su lanza pruebe
el que ha mil años que juró de leve
porque ha mil veces que su mes le vino.


纵横风雨尚如新
下马摩挲读未真
此际靳公应大笑
笑余虚是谪仙人


Zur Vesper


An meine Heimath dacht' ich eben,
Da schrieb ich mich von Fallersleben.
Ich schrieb's und dachte nie dabei
An Staatscensur und Polizei.


Ach unsprechlich Libeszeugnis!
Hastdu Unser i gebraucht?
War dis Uns zu einer beugnis?
Sih, wi Sodom in Uns raucht!
Ach ich schäme mich mit schämen!
Beuge, Vater, hertz und aug!
Bins unwürdig, das ich saug!
Darf di Kindschafft nicht annehmen!
Wil zu allem mich bequemen,
Weil ich (Undank!) noch nicht taug!


Já řek bych tobě: Zůstaň, dítě, na vždy!
však líp než já to stokrát řekl za mne
svou bílou slzou střemchy kvítek každý.


In dieser den Winter vertreibenden Lentzen-Zeit
Belebet sich alles im Reiche der Sonnen;
Erfüllet sich alles mit Anmuth und Lieblichkeit:
Der fröliche Weinstock hat Augen gewonnen.
Es eirckelt in Bäumen ein nähernder Lebens-Saft.
Die Knospen erheben sich, schwellen und bersten.
Es deckt sich der Acker, voll gährender Wunder-Kraft,
Mit grünenden Spitzen von Haber und Gersten.
In Wäldern erfolget durch wachsender Blätter Pracht,
Von denen jetzt gleichsam umnebelten Wipfeln,
Auf grünlicher Dämm'rung, die liebliche Schatten-Nacht.
Es spriessen aus scharfen erhabenen Gipfeln
Bewachsener Berge, die Kräuter jetzt überall.
Und füllen mit duftigem Balsam die Lüfte.
Es schwebet der schertzende, schwätzige Wiederhall
Um ihre bemoste verwachsene Klüfte.
Das dunckle Gebüsche, den schattigten Wald, erfüllt
Der schlagenden Nachtigall schmetterndes Schallen.
Es springet im blumigten Grase das junge Wild,
Und fühlet in Adern ein kitzelndes Wallen.
Jetzt murmelt und rauschet und rieselt die rege Fluth.
Auf wallender Wellen beweglichen Spitzen
Entwirft und formiret der strahlenden Sonnen Glut
Viel funckelnde Bilder in schimmernden Blitzen;
Man sieht, mit Ergetzen, die Blitze verwunderlich
In tausend beweglichen Spiegeln sich brechen.
Die Fluth, wie ein lebender Silber-Fluß, schlängelt sich
Durch grünender Felder smaragdene Flächen.
Der glänzenden Gärten bezauberndes Lust-Revier,
In welchem jetzt alles verherrlichet blühet,
Beflammet die Blicke mit feuriger Farben Zier,
Da alles fast weniger gläntzet, als glühet.
Indem nun, im Frühling, in Lüften und in der Fluth,
In Thälern, auf Bergen und Flächen der Erden,
Der herrliche Schöpfer unzählige Wunder thut;
So lasst uns uns freuen, um danckbar zu werden!
Es strahlet, durch Göttliches Wollen, das Sonnen-Licht;
Die Cörper sind sichtbar; Gott schenckt uns die Augen:
Wofern nun die Menschheit so träg ist, und sieht sie nicht;
Was kann doch den Fehl zu entschuldigen taugen?
Drum, weil ich den Schöpfer nicht anders erheben kann,
Als wenn ich sein Wircken empfind und erzehle;
So seh ich betrachtend, mit Freuden, die Wunder an,
Und opfer' ihm meine bewundernde Seele.


Bien dire et filer
Les motets antiques,
Bien dire et couler
Les anciens cantiques,
Filer et couler.


On jako jindy pojede dnes autobusem
a ona vezme métro
dnes jako jindy, a dnes jako denně
medové ranní světlo.
Věci však něco zamlouvají.
Něco mají. Něco tají.
Paříž je dnes jinačí.
A tamhleten a tamhleta:
proč se po nich otáčí?


Der Ehrliche kam fromm und schwer,
Ganz müde, spät, des Wegs daher,


اُلخميسُ
السَّوْسَنُ/
الاثنين/
أسماءُ المكان تشابَهَتْ أرْهَقْتُ أُغنيتي
بوصف الظلّ والمعنى يَرَى قَلْبَ
الظلام ولا يُرَ قال الكلامُ كلامَهُ,
فبكتْ إلهاتٌ كثيراتٌ على أدوارهنَّ/


وإيوان مجد برج ليث تخاله
به كوكب الإقبال أصبح مشرقا
حوى منزلي عز كأنهما به ال
سماكين والبدر البشير به ارتقى


—Hijos, ¿qué hacéis? —les pregunta.
Ellos se miran y callan.
—Subid al monte, hijos míos,
y antes que la noche caiga,
con un brazado de estepas
hacedme una buena llama.


إِلَى أَهْلِهَا تَنْعَى النُّهَى وَالعَزائِمُ
فَتىً فَوْقَ مَا تَهْوَى العُلَى وَالْعَظَائِمُ
بِبَنِيْكَ إسْمَاعِيلُ غُيِّبَ شَارِقٌ
وَقُوِّضَ بُنْيَانٌ وَأُغْمِدَ صَارِمُ
عَزيزٌ إلى مِصْرَ المُفَدَّاةِ رُزْؤُهَا
بِأَنْهَضِ مَنْ تَرْجُوهُ وَالخَطْبُ دَاهِمُ
لِوَجْهِكَ رَسْمٌ خَالِدٌ فِي ضَمِيرِهَا
تَدُولُ بِهَا الدُّوَلاتُ وَالرَّسْمُ
فَكَمْ مَوْقِفٍ لِلذوْدِ عَنْهَا وَقَفْتَهُ
تُعَانِي صًرُوفاً جَمَّةً وَتُقَاوِمُ
وَكَمْ هِجْرَةٍ قَدْ ذُقْتَ أَلْوَانَ ضَيْمِهَا
وَأَسْوَغُ مِنْهَا أَنْ تُحَزَّ الغَلاصِمُ
كَفَى شَرَفاً ذِكْرُ القَنَاةِ وَمِرَّة
بَدَتْ مِنْكَ حِينَ البَغْيُ لِلْعُودِ عَاجِمُ
فَكَانَتْ ضُرُوبٌ مِنْ عَذَابٍ بَلَوْتَهَا
ضَمِيرُكَ رَاضِيَهَا وَمَنْ شَاءَ نَاقِمُ
جَرُؤتَ فَنَاجَزْتَ القَضَاءَ مُنَاضِلاً
عَنِ الْحَقِّ لَمْ تَأْخُذْكَ فِيهِ اللَّوائِمُ
قِيَاماً بِفَرْضٍ لِلدِّيَارِ مُقَدَّسٍ
وَهَلْ مَنْ يُؤَدِّي ذَلِكَ الفَرْضَ نَادِمُ
تُخَاصِمُ فِي اسْتِنْفَاذِ إِرْثٍ مُضَيَّعٍ
لِقَوْمٍ غَفَوْا عَنْهُ وَمَنْ ذَا تُخَاصِمُ
فَيَشْكُرُ مَظْلُومٌ كَفَاحَكَ دُونَهُ
بِمَا بِكَ مِنْ حَوْلٍ وَيَشْكُوهُ ظَالِمُ
وَللهِ آيَاتُ الشَّجَاعَةِ وَالفِدَى
إذَا أُوتِيَتْ وَحْيَ العُقُولِ الضَّياغِمُ
لِيَوْمِكَ ذِكْرَى مَا تَقَادَمَ عَهْدُهَا
يَزِيدُ شَجَاهَا عَهْدُهَا المُتَقَادِمُ
بَنُو الأُسْرَةِ الأَنْجَابِ يُزجُونَ ضَحْوَةً
سَريرَ أَبِيهِمْ وَالدُّمُوعُ سَوَاجِمُ
وَلَوْ لَمْ يُرَوا مُسْتَأْثِرينَ بِحَمْلِهِ
لَخَفَّ إِلَيْهِ المَوْكِبُ المُتَزَاحِمُ
وَمَا دَامَ أَهْلُ البَيْتِ يَرْعَى شَبَابُهُمْ
شُيُوخَهُمُ فَالعِزُّ فِي البَيْتِ دَائِمُ
أَقَلُّوكَ مَوْفُورَ الجَلالِ مُبَجَّلاً
وَكُلُّ شَهِيدٍ وَاجِبُ القَلْبِ وَاجِمُ
إِذَ جَاوَزُوا مِصْراً وَ مِصْرٌ أَسِيفَةٌ
تُقَامُ بِهَا حُزْناً عَلَيْكَ المَآتِمُ
غَشُوا بِكَ فِي بُرْدِينَ دَاراً تَنَكَّرَتْ
فَعَامِرُهَا بِالأَمْسِ كَالرَّسْمِ طَاسِمُ
يَجُوبُونَ بِالنَّعْشِ المَعَالِمَ أَصْبَحَتْ
عَلَى غَيْرِ مَا أَمْسَتْ عَلَيْهِ المَعَالِمُ
تَنُوحُ قَمَارِيُّ الجِنَانِ حِيَالَهَا
وَقَبْلاً تَغَنَّتْ فِي ذَرَاهَا الحَمَائِمُ
إِذِ الرَّوْضُ فِيهَا بِالنَّدَى مُتَهَلِّلٌ
وَإِذَ وَجْهُهَا طَلْقٌ مِنَ الأُنْسِ باسِمُ
وَإِذْ يَفِدُ الضَّيفَانُ مِنْ كُلِّ جَانِبٍ
إِلَيْهَا يُلاقِي بَارِحَ الرَّكْبِ قَادِمُ
لَعَمْرِي لَنْ أَنْسَى شخُوصاً شخَصْتُهُ
إِلَيْهَا وَرَبُّ الدَّارِ جَذْلانُ سَالِمُ
بَكَرنَا مَسِيراً وَالغَزَالَةُ تَزْدَهِي
وَلِلْغَيْمِ نَقَّاشٌ بَدِيعٌ وَرَاسِمُ
تَئِن سَوَاقٍ بُحَّ بِالشَّجْوِ صَوْتُهَا
وَيثمَلُ سِرْبٌ حَوْلَهَا مُتَنَادِمُ
وَفِي الرَّوْضِ آيَاتٌ وللنيلَ رَوْعَةٌ
وَوَجْهُ الضُّحَى يَفُتَرُّ وَالطِّيبُ فَاغِمُ
تَجُوزُ الحُقُولَ الخُضْرَ أَبْهَجُ مَا بِهَا
نُجُومٌ مِنَ القُطْنِ الجَنِيِّ نَوَاجِمُ
وَأَبَدَعُ مَا فِيهَا النَّخِيلُ مُقَلَّداً
قَلائِدَ يَاقُوتٍ لَهَا الحُسْنُ نَاظِمُ
نُيَمِّمُ إِسْمَاعِيلَ خَيْرَ مُيَثَّمٍ
بِصَرْحٍ بَنَاهُ مُنْجِبُوهُ القَمَاقِمُ
وَفِي أُسْرَةٍ مِنْ مَاجِدِينَ أَعِزَّةٍ
هُمُ النُّبَلاءُ النَّابِهُونَ الْخَضَارِمُ
فَشَتَّانَ مَا بَيْنَ الَّذِي كَانَ وَالَّذِي
دَهَانَا بِهِ الْيَوْمَ الزَّمَانُ المُرَاغِمُ
دَهَى فِي عَظِيمٍ يَبْدَأُ الذِّكْرُ بِاسْمِهِ
إِذَ عُدَّ في مصر الرِّجَالُ الأَعَاظمُ
كَريَمٌ كَمَا تَهْوَى الْكَرَامَةُ مُسرِفٌ
وَشَهْمٌ كَمَا تَرْضَى الشَّهَامَةُ حَازِمُ
وَفِيٌّ إِذَا مَا انْهَارَ وُدُّ مُمَاذِقٍ
فَمَا اِلَّذِي يَبْنِي مِنَ الْوُدِّ هَادِمُ
فِدَاهُ أُنَاسٌ بِالمَزَاعِمِ أَوْرَقُوا
فَلَمْ يَكُنْ المَحْصُولَ إِلاَّ المَزَاعِمُ
رَقِيقُ حَدِيثٍ كَالمُدَامِ يُدِيرُهُ
فَيَشْجَى بِهِ فَدْمٌ وَيَطْرَبُ عَالِمُ
يَوَد الَّذِي أَلْقَى إِلَيْهِ بِسَمْعِهِ
لَوِ الكَوْنُ نَادٍ وَالشهُودُ الْعَوَالِمُ
خَطِيبٌ حَلاَ أَسْلُوبُهُ وَتَنَوَّعَتْ
فُكَاهَاتُهُ لُطْفاً لِمَا هُوَ رَائِمُ
يَفِيضُ بِسَهْلِ اللَّفْظِ إِلاَّ إذا دَعَا
إِلَى الجَزْلِ قَلبٌ أَغْضَبَتْهُ المَظَالمُ
وَقَدْ عَرَفَتْ مِنْهُ الصَّحَافَةُ كَاتِباً
بَلِيغاً يُحِقُّ وَالبُطْلُ رَاغِمُ
بِمِرْقَمِهِ فَاضَ الْبَيَانُ مَآثِراً
وَمِنْ قَبْلِهِ غَاضَتْ بِهِنَّ المَرَاقِمُ
فَإِمَّا تُثِرْ مِنْهُ الْحَفِيظَةُ ثَائِراً
فَفِي مَجِّهِ مَا لا تَمُجُّ الأَرَاقِمُ
لَهُ فِي تَصَارِيفِ السِّيَاسَةِ قُدْرةٌ
تَرُدُّ عَلَى أَعْقَابِهِ مَنْ يُهَاجِمُ
أَفَانِينُهُ فِيهَا أَفَانِينُ لَيِّنٍ
شَدِيدٍ يُرَادِي عَنْ هُدىً وَيُسَالِمُ
صَفَا ذِهْنُهُ حَتَّى لَيُبْصِرُ فِكْرُهُ
خِلالَ سُجُوفِ الرَّيْبِ مَا الْغَيْبُ كَاتِمُ
بِعَيْنٍ كَعَيْنِ النَّجْمِ لَمْحاً وَيَقْظَةً
لأَيْسَرِ مَا تَنْجَابُ عَنْهُ الغَمَائِمُ
إِذَا أَعْضَلَ الأمْرُ الشَّدَيدُ بَدَا لَهُ
وَلَمْ يَجْهَدِ الحَل السَّدِيدُ المُلائِمُ
يُحَكِّمُ فِيهِ رُشْدَهُ فَهْوَ غَانِمٌ
وَمَنْ لَمْ يُحَكِّمْ رُشْدَهُ فَهْوَ غَارِمُ
فَقَدْ تَخْطَأُ الآرَاءُ وَالْقَلْبُ حَاكِمٌ
وَمَا تَخْطّأُ الآرَاءُ وَالْعَقْلُ حَاكِمُ
وَكَائِنْ تَلَقَّى صَدْمَةَ الدَّهْرِ صَابِراً
كَأَنَّ نَظِيراً لِلنَّظِيرِ يُصَادِمُ
فَمَا زَالَ حَتَّى أَنْجَحَ اللهُ قَصْدَهُ
وَدُونَ الَّذِي يَبْغِي تُفْل اللَّهَاذِمُ
بِقوَّةِ نَفْسٍ يَكْفُلُ النَّصْرَ غِبهَا
وَهَلْ مَعَ ضَعْفِ النَّفْسِ إِلاَّ الهَزَائِمُ
عَزَاءَكُمَا يَا جَازِعَيْنِ عَلَى أَبٍ
تُخَلدُ ذِكَرَاهُ الْعُلَى وَالمَكَارِمُ
جِرَاحُكُمَا إِنْ لَمْ يَكُنْ وَازعُ الْحِجَى
لَهَا آسِياً لَمْ تَشْفِ مِنْهَا المَرَاهِمُ
وَحَسْبُكُمَا أَنَّ البِلادَ بِأَسْرِهَا
تُشَارِكُ فِي بَلْوَاكُمَا وَتُسَاهِمُ
وَأَنَّ شُعُوبَ الشَّرْقِ تَبْكِي دِعَامَةً
تَدَاعَتْ وَلَيْسَتْ بِالكَثِيرِ الدَّعَائِمُ
أَلا إِنَّ هَذَا الشَّرْقَ وَاليَوْمَ بَعْثُه
ليُبْكِيهِ أَلاَّ يَيْقَظَ اليَوْمَ نَائِمُ
سَقَتْ رَمْسَهُ بَيْنَ الضُّلُوعِ مَدَامِعٌ
وَلا أَظْمَأَتْهُ فِي ثَرَاهُ المَرَاحِمُ


Štván takto, lačný Herostrates chvátá
v chrám Diany – zřel příliš krásný tyčit
se do hvězd, nedovedl úžas líčit,
však pochodeň zaň promluvila vzňatá.


Sperai lungo riposo a' lunghi errori,
Ma, s'io fermo il pensier, m'aggira il fato,
Ch'altrui moto mi tira al moto usato,
Come tiran le sfere i lor motori.


Müsst Eure Scheitel schmücken sehn
Mit einem Zopfperückchen;
Denn denkt, so kahl herumzugehn,
Das wär' ein feines Stückchen.


beyaz çimenler, beyaz çimenler


Tisícleté divoké ty příboje:
Skála stojí a Hrad na ní;
nová tisícletí půjdou do boje.
jak jdou šeře do skonání.


Hier unterstehet sich ein wohl bekanter Knecht
Mit Niedrigkeit der Kunst vor deinen Thron zu ziehen.
Herr! senke deinen Blik, den Strahl laß linde glühen.
Er tichtet, er bedenkt, er scheuet sich mit Recht:
Und hätt er Trieb und Kiel dem Dichter abgeborgt,
Der Carln besungen 3 hat; so blieb er noch besorgt.


Mensola, le parole non intende
ch´Africo le dicea, ma quanto puote
con quella forza ch´ell´ha si difende,
e fortemente in qua e ´n là si scuote
dalle braccia di colui che l´offende,
bagnandosi di lagrime le gote;
ma nulla le valea forza o difesa,
ch´Africo la tenea pur forte presa.


To byla jízda strašná v hrotech skal,
po špičkách jedlí, po oblacích, věžích
měst zakouřených, slunce lesk kde vzplál,
po lukách svěžích,...


Hejh!
Ha mi egyszer az Úristen elé
- Papunk mondta, hogy mindent ő ad -,
Ki a sorbaállást adta,
Szívünk helyével, szótlanul
Sorbaállunk elszánt csapatba
És követeljük az ifjúságot!


Das Mädel stutzt. Der Korb am Arm
Faßt Eier, Wurst und andern Kram:
Mais, Reis und Pomeranzen.
Da gehts nicht mehr, sie setzt ihn hin,
Und nur zu tanzen ist ihr Sinn,
Und sie fängt an zu tanzen.


So weit ist der todeseinsame Pfad,
So eng die Nähe dunkelt,
Dort hinten, wo schwarz sich die Wolke naht,
Ein glimmendes Lichtchen funkelt.


Na pařeništi lidského hnusu hověl si paria.
Co’s přivleklo se do jeho duše, rozchechtalo se pak.
Ucítil modro podzimních nebes v neznámé závrati,
rozhléd’ se kolem a nechápavě díval se do oblak.
V srdci mu žhavě se zapálilo... vzdálený, hořký cit...
z vlhkého vzduchu, v němž chvěly se a modraly páry zla,
když ztratil mládí, neznámá vůně pronikla smutně sem.
Po první lásce toužila marně teď duše zoufalá.


Und an Georgis' Vater sein Wort ergangen ist:
»Es werde deine Tochter beim Tanze nicht vermißt.«
Sie kam, und als am Abend er frei die andern sprach,
Da hatt er sie erkoren zu seines Bettes Schmach.


Scaccia le nevi e 'l gielo
e n'adduce il bel verde
anco il mio sol, che da quel tuo non perde
lume del mondo, o cielo:
da la fronte il notturno umido velo
anch'ei ti squarcia, anch'ei recane il giorno.
Poi quinci e quindi, intorno
intorno, a schiera a schiera
le stelle arma di rai ciascuna sera.


Wie man hört, so läßt sichs leben hier im ledgen brüder-haus.


Welt, dein Achten Und Verachten
Wird in dieser Wüste klein;
Vom Ergötzen, Lust und Schätzen
Scheid' ich willig ohne Pein.
Selig einsam, Gott gemeinsam!
Da gibt's Himmelbrot und Wein.


Megszűnt a vész, a hold is fönn az égen.
Már béke és fény lebeg a vidéken.
Hazamehetek hát s lefekhetem.
Mert béke és fény nem való nekem.


La mattina per tempo fu levato.
L'oste i cavalli apparecchiati aveva,
e da costor non volle esser pagato,
ma di sua povertà lor proffereva:
guata Rinaldo ed Ulivieri armato
e molta ammirazion seco prendeva,
ché gli pareva ognun fiero e gagliardo,
e Vegliantin vagheggiava e Baiardo.


Mnohému draku uťal hlavu
neb aspoň čestně s ním se střet,
a napsal mnohý verš, jenž věčně
národu bude v duši znět...“


A přece z nich každý sklidil, tak, jak předchůdce,
vzal za poctivou práci mzdu a šel
v neděli loukou ke své hospůdce,
žertoval se ženou a v srdci měl
i z práce radost, kterou konal rád
s tisíci jinými, a zklamání a zrad
a závisti byl prost, že každý měřil den,
jak roste mír: tož ze čtyř spokojených stěn.


إِنّي رأيتُكِ في المَنام ضَجيعَتي
وَكَأَنَّ ساعِدَك الوَثيرَ وِسادي
وَكأَنَّما عانَقتِني وَشكَوتِ ما
أَشكوهُ مِن وَجدي وَطول سُهادي
وَكأَنَّني قَبّلتُ ثَغرَكِ وَالطلى
وَالوَجنَتَينِ وَنِلتُ مِنك مُرادي
وَهَواكِ لَولا أنَّ طَيفَكِ زائِرٌ
في الغَبّ لي ما ذُقتُ طَعمَ رُقادي


Den šedý, jasný, lhostejně mi splývá,
vždyť mrtvo vše, co měla duše ráda;
mých snů a tužeb malá Iliada
jak domek z karet rozvátý mi kývá.


Frau Grete hatt' ein braves Huhn,
Das wußte seine Pflicht zu tun.
Es kratzte hinten, pickte vorn,
Fand hier ein Würmchen, da ein Korn,
Erhaschte Käfer, schnappte Fliegen
Und eilte dann mit viel Vergnügen
Zum stillen Nest, um hier geduldig
Das zu entrichten, was es schuldig.
Fast täglich tönte sein Geschrei:
Viktoria, ein Ei, ein Ei!
Frau Grete denkt: O, welch ein Segen,
Doch könnt es wohl noch besser legen.
Drum reicht sie ihm, es zu verlocken,
Oft extra noch die schönsten Brocken.
Dem Hühnchen war das angenehm.
Es putzt sich, macht es sich bequem,
Wird wohlbeleibt, ist nicht mehr rührig
Und sein Geschäft erscheint ihm schwierig.
Kaum daß ihm noch mit Drang und Zwang
Mal hie und da ein Ei gelang.
Dies hat Frau Gretchen schwer bedrückt,
Besonders, wenn sie weiterblickt;
Denn wo kein Ei, da ist's vorbei
Mit Rührei und mit Kandisei.
Ein fettes Huhn legt wenig Eier.
Ganz ähnlich geht's dem Dichter Meier,
Der auch nicht viel mehr dichten kann,
Seit er das große Los gewann.


Und meiner Verse Schar, so tändelnd schal,
Auf diesem Freibrief grenzenloser Qual,
Sie schienen mir wie Bildwerk und Gezweig
Auf einer Klinge tödlich blankem Stahl ...
– – – – – – – – – – – – – – – – – –


„O otevř srdce, Vladislave můj,
a pověz mně tvé minulosti děj,
bych celého tě mohla milovat.“


Ihr würdet mahnen an des Fröhners Sohn,
Der, woll' ihm Gott ein Königreich verſchreiben,
Für's Leben wüſte keinen beſſern Lohn,
Als ſeine Schweine dann zu Roß zu treiben.


e più assai ancora dopo a quelli
n'avea ch'io non conobbi, o che la mente
non mi ridice bene i nomi d'elli.


Bin ich im gelobten Lande? –
Herz, gesteh zu deiner Schande,
Vor dem Juden scheuest du!
Heiß' den Bruder doch willkommen,
Freue dich mit diesem Frommen,
Halte mit ihm Sabbathsruh!


Antes de que la luz llegue a su ansia
muy de mañana,
de que el pétalo se haga
voz de niñez,
vivo tu sombra alzada y sorprendida
de humildad, nunca oscura,
con sal y azúcar,
con su trino hacia el cielo,
herida y conmovida a ras de tierra.
Junto a la hierbabuena,
este pequeño nido
que está temblando, que está acariciando
el campo, dentro casi
del surco,
amapola sin humo,
tú, con tu sombra, sin desesperanza,
estás acompañando
mi olvido sin semilla.
Te estoy acompañando.
No estás sola.


En la sombra debajo de tierra,
donde nunca llegó la mirada,
se deslizan en curso infinito
silenciosas corrientes de agua.
Las primeras, al fin, sorprendidas
por el hierro que rocas taladra,
en inmenso penacho de espumas
hervorosas y límpidas saltan.
Mas las otras, en densa tiniebla,
retorciéndose siempre resbalan
sin hallar la salida que buscan,
a perpetuo correr condenadas.
A la mar se encaminan los ríos
y en su espejo movible de plata
van copiando los astros del cielo
o los pálidos tintes del alba:
ellos tienen cendales de flores,
en su seno las ninfas se bañan,
fecundizan los fértiles valles,
y sus ondas son de agua que canta.
En la fuente de mármoles níveos,
juguetona y traviesa es el agua
como niña que en regio palacio
sus collares de perlas desgrana;
ya cual flecha bruñida se eleva,
ya en abierto abanico se alza,
de diamantes salpica las hojas
o se duerme cantando en voz baja.
En el mar soberano las olas
los peñascos abruptos asaltan;
al moverse, la tierra conmueven
y en tumulto los cielos escalan.
Allí es vida y es fuerza invencible,
allí es reina colérica el agua,
como igual con los cielos combate
y con dioses y monstruos batalla.
¡Cuán distinta la negra corriente
a perpetua prisión condenada,
la que vive debajo de tierra
do ni yertos cadáveres bajan!
La que nunca la luz ha sentido,
la que nunca solloza ni canta,
esa muda que nadie conoce,
esa ciega que tienen esclava.
Como ella, de nadie sabidas,
como ella, de sombras cercadas,
sois vosotras también, las oscuras
silenciosas corrientes de mi alma.
¿Quién jamás conoció vuestro curso?
¡Nadie a veros benévolo baja!
Y muy hondo, muy hondo se extienden
vuestras olas cautivas que callan.
Y si paso os abrieran, saldríais,
como chorro bullente de agua,
que en columna rabiosa de espuma
sobre pinos y cedros se alza.
Pero nunca jamás, prisioneras,
sentiréis de la luz la mirada:
¡seguid siempre rodando en la sombra,
silenciosas corrientes del alma!


Nedivte se proto, páni,
že z nás chodí každý sám –
Nad vším pouze krčit nosem,
levný vstup je v slávy chrám!


أَجِدَّكَ لَم تَعرِف أَثافِيَّ دِمنَةٍ
مَرَرتَ عَلى أَطلالِها لا تُعَرِّجُ
بَلى فَتَداعى الدَمعُ حَتّى كَأَنَّما
جُفونُكَ سِمطٌ خانَهُ السِلكُ مُمرَجُ
لَيالِيَ لَيلى لا تَزالُ كَأَنَّها
هَميجٌ بِذي الدَثَّينِ غَرّاءُ عَوهَجُ
رَبيبَةُ خِدرٍ لَم تُكَشَّف سُجوفُهُ
وَفارَةُ مِسكٍ آخِرَ اللَيلِ مارَجُ
كَأَنَّ ثَناياها وَبَردَ رُضابِها
هُدُوّاً نِطافٌ بِالمَسيلَةِ حَشرَجُ
تَشَجُّ بِهِ رَقراقَةٌ صَرخَدِيَّةٌ
عَقيلَةُ مَحذوفٍ يَغَصُّ وَيَنشِجُ
تَذَكَّرتُها مِن بَعدِ ما حالَ دونَها
مِنَ النَأيِ طَلعٌ بِالحِجازِ وَعَوسَجُ
فَأَنّي بِلَيلى مِن بَعدِ ما حالَ دونَها
مِنَ دونِها غَولُ البِطاحِ فَمَنعِجُ
فَدَع ذا وَلَكِن هَل تَرى رَأيَ كاشِحٍ
يَخُبُّ إِلَينا بِالوَعيدِ وَيَهدِجُ
كَذَبتُم وَبَيتِ اللَهِ لا تَأخُذونَها
بَني عانِسٍ حَتّى تَروحوا وَتُدلِجوا
وَحَتّى تَرى الحَوَّ الطِوالَ مُتونُها
عَلى ضَوءِ نارٍ أَو مَعَ الصُبحِ تُسرَجُ
وَحَتّى تَرى النَجدَ البَسيلَ كَأَنَّما
يُصَرِّجُهُ بِالزَعفَرانِ مُضَرِّجُ
وَحَتّى تَرى اللِّيسَ الكُماةُ كَأَنَّما
تَصَلَّوا ذَكاً يَلوي القُلوبَ فَيُهرِجُ
كَبَت كَرَّةُ الأَبدانِ فَوقَ جُلودِهِم
إِذا لَبِسوا ما كانَ داوودَ يَنسِجُ
هُنالِكَ إِنْ تَغلِبْ تَكُن أَنتَ رَبَّها
وَإِن تَنهَكُم عَنها الحَواجِزُ تَعنَجوا
حَواجِزُ رَحمٍ أَو قِتالُ عَشيرَةٍ
وَعادَةُ بَعضِ الظُلمِ بِالظُلمِ تُلهَجُ
وَما خِلتُ أَنّي نِلتُ مالَ عَشيرَةٍ
وَلا حِيبَةً إِنَّ الأُمورَ تُفَرَّجُ
فَلَستُ بِمَولى باطِلٍ إن طَلَبتَهُ
وَمالَكَ عِندي بِالظُّلامَةِ مَدلَجُ
مَتى تَلقَني لا تَلقَ شِكَّةَ واحِدٍ
إِذا اِفتَرَّ يَوماً عَن لَظىً يَتَأجَّجُ
مَعي مَشرَفِيٍّ كَالعَقيقَةِ صارِمٌ
بِهِ أَثَرٌ بِالمُتنَتَينِ مُدَرَّجُ
وَأَسمَرُ خَطِيٌّ كَأَنَّ اِهتِزازَهُ
مِقاطُ قَليبٍ مَسَّهُ الماءُ مُدمَجُ
وَأَبيَضُ فَضفاضٌ كَنِهيٍ تَبَسَّمَت
لَهُ تَحتَ ذَيلِ الصُبحِ في القاعِ نَيرَجُ
فَيالَكَ مِن بَزِّ اِمرِئٍ ذي حَفيظَةٍ
يَخُبُّ بِهِ عَبلُ المَعاقِمِ مِهرَجُ
وَقَد عَلِمَتْ أَنّي وَأَنَّكَ في الوَغى
إِذ اِعتَكَرَت أَصغى إِلى السِلمِ مَذحِجُ
وَقَد لَفَّ شَخصَينا سُرادِقُ هَبوَةٍ
فَخانَكَ صَبرٌ يَومَ ذَلِكَ مُخدَجُ
فَحاذِر هُدَيّاها فَإِنّي زَعيمُها
وَأَشنَعُ ما يُنثى الكَلامُ المُلَجلَجُ


أبياتُ أشعارِ اليتيمَهْ
أبكارُ أفكارٍ قديمَهْ
ماتوا وعاشتْ بعدَهُمْ
فلذاك سُمّيَتْ اليَتيمَهْ


Sárból vagy, s ha besároznak:
sírni nincs jogod
saját elemeddel dob csak
aki sárral dob.


放溜山溪一叶轻
山溪尽处大江横
舟中寂寂无人语
只有波声及雨声


„Oh bizony... (a fő-fő, a nyakasabb szittyák
Buda királyságát ily szóval ahitják)
Oh bizony! akkor volt a mi szavunk kellő,
Mi magunk fő jobbágy, királyhoz egyenlő.


Tut, bitt' ich, tut euch auf, o ihr Korallenpforten,
und sagt mir eure Gunst mit halbgemachten Worten.
Doch, was begehr ich das? Du bist ihr Herzens Rat,


Nein, edles Roß! du bist verloren
U nd von der Meute totgehetzt,
We nn nicht der Fremdling dir die Sporen
Bal d wieder in die Flanken setzt;


Se si finsero al Mar lucide scorte,
giaccian da stolta Fama astri mentiti
in naufragio terren Sirti di morte.


Zeig Kopf und Herz einander ebenbürtig,
Das Leben hat dich dulden ja gelehrt.
Dein Sohn war einer solchen Mutter würdig,
Sei du auch eines solchen Sohnes wert.


Doch wo die Linden rauschen,
Da glänzt ein schneeweißes Haus;
Dort schauen die Monatsrosen
Hoch oben zum Fenster hinaus. –


Quel souffle loin du ciel chasse donc la prière ?
T'endors-tu donc aux chants des séraphins en chœur ?
Meurs-tu, pour racheter les fils d'une autre terre,


Před školním učením:
Duše svatý, duše spásy!
vyslyš naše vroucí hlasy,
dej nám rady, dej nám síly,
bychom moudřejšími byli.
Rozum bystrý, pamět čilou,
duši čistou, ušlechtilou
rač nám, duše svatý, dát,
dnešního dne při všech stát:
my pak chcem Tě plni děku:
chválit po vše věky věků. Amen.


Wärstu nicht schön wie hätt' ich dich geliebet?
nu bistu schön so hasset mich der Neid/
und gönnet mir nicht deine Freundligkeit.
Wärstu nicht schön/ so haßte dich ein Ieder:
nu/ bistu schön/ so liebt dich jeder wieder.
Ach! möchtestu doch mir nur schöne sein
so nennte sich kein ander deinen Knecht.
daß du nu schöne bist/ ist recht und auch nicht recht.


Tente mano alevosa, y fementida,
que manchas tu valor, manchas la pura
Casta Azucena, con acción impura,
y la naturaleza está ofendida.


لا فَخرَ إِلّا قَد عَلاهُ مُحَمَّدٌ
فَإِذا فَخَرتَ بِهِ فَإِنّي أَشهَدُ
إِن قَد فَخَرتَ وَقَفتَ كُلِّ مُفاخِرٍ
وَإِلَيكَ في الشَرَفِ الرَفيعِ المَقصَدُ
وَلَنا دَعائِمُ قَد تَناهى أُوَّلٌ
في المَكرُماتِ جَرى عَلَيها المَولِدُ
مَن ذاقَها حاشا النَبِيَّ وَأَهلِهِ
في الأَرضِ غَطغَطَهُ الخَليجُ المُزبِدُ
دَع ذا وَرُح بِفِناءِ خَودٍ بَضَّةٍ
مِمّا نَطَقتُ بِهِ وَغَنّى مَعبَدُ
مَع فِتيَةٍ تَندى بُطونُ أَكُفِّهِم
جَوداً إِذا هَرَّ الزَمانُ الأَنكَدُ
يَتَناوَلونَ سُلافَةً عانِيَّةً
طابَت لِشارِبِها وَطابَ المَقعَدُ


Auf der schönen Rose Grabe
Steht der Lilien Herrlichkeit;
Dichter mit dem Wunderstabe
Schlichten, was Natur entzweit.


Eins nur bleibet und kann nie veralten,
Nimmer gleichen falschen Truggestalten,
Und dies Eine wandelt nicht;
Nie wird sich's dem Thoren offenbaren,
Nur der Weise kann es treu bewahren,
Ewig stralt sein reines Licht!


Wer wollte dich nicht englisch preisen,
Der so wie ich dein Antliz kennt!
Du kanst mit allen Blicken weisen,
Daß man dich billig Engel nennt,
Trift dies nur blos noch überein,
Daß Engel können grausam seyn.


U del bien u del mal vivo ofendido;
y es ya tan insolente mi pecado,
que, por no confesarme castigado,
acusa a Dios con llanto inadvertido.
Temo la muerte, que mi miedo afea;
amo la vida, con saber es muerte:
tan ciega noche el seso me rodea.
Si el hombre es flaco y la ambición es fuerte,
caudal que en desengaños no se emplea,
cuanto se aumenta, Caridón, se vierte.


Er ist's, der den Gedanken selbst besiegt,
Den unsichtbaren Riesen vielgestaltig,
Daß er gebannt auf zarten Blättern liegt.


Já sestár zatím, stal se hodně tišším,
však z škeble, na Dantově věčné básni
jež leží, slyším dál tvou píseň klamnou.


Tu zvonků hra zní nad kapličkou hradní
a komedie nutná počíná.
Ta princovu však nesnáz neusnadní –
vzpřímený stojí, zraněn vzpomíná...


Car, tu ne t'en vas pas enfin quand je t'en prie :
Que veux-tu ? Que sais-tu, fier de ta moquerie,
Si tu n'outrages pas ton Dieu pleurant en moi,
Triste dans sa grandeur d'être raillé par toi ?


V tento, kdesi v Trantárii
spískali si patálii;
měli na statisíc bodáků,
na statisíc statných vojáků.
Zdálo se, že Trantárové
v boji budou vítězové;
neboť táhli s nadšením
proti nepřátelům zlým.
Vypadlo to bledě ale,
neboť ono – a tak dále.
Tu jsem sobě na to šňup’:
„To jste vůdce? to jste – –“ co pak?
To je paměť! – co jsem říci chtěl,
šťastně jsem vám zapomněl.


Le pene mi furn'ale e 'l poggio scale,
Febo lucerna a' piè; né m'era allora
men salute il morir che maraviglia.


Už když mne maman zrodila,
otcova ostruha zvonila.


عاطيتني السحرَ أم صرفاً من الراحِ؟
للسحرِ عيناك أم للسكرِ يا صاح
لو شئتِ أن يصحوَ المخمورُ جدتِ له
مما بخديكِ من وَردٍ وَتفاحِ
"تشفي المراشفُ؛ والألحاظُ جارحةٌ"
يا دينَ قلبيَ من آسٍ وَجرّاحِ
هَلِ المشيبُ وَإِنْ شاعتْ طلائعُهُ
إذا التقينا لأحلام الصِبا ماح؟
دعِ العذولَ يمتْ من غيظه كمداً
ماذا يقول لحاه اللهُ من لاح
رثيتِ للطيف من عيني وَمنْ خلدي
يبيتُ ما بينَ خفّاق وَسفّاح
إِنْ هاجتِ الريحُ أشواقي فلا عجبٌ
فالنارُ تورى بأَنفاسٍ وَأرياح
يا يومَ بحبوحةِ الوادي عَلَى (بردى)
شفيتِ غلّةَ صادي القلبِ ملواح
نهرٌ عرائسُه من عبقر عزفتْ
له وَلاحتْ بأرواح وَأشباح
أهلَّ كالطفلِ وَضاءً مخايلُه
دلّتْ عَلَى مائرِ العطفين طَمّاح
قامت حواضنُهُ من جانبيه عَلَى
أَغرّ أزهر نضرِ الوجهِ نضّاح
يحبو وَينمو وما ينفكُ مطرداً
بغرّةٍ ذات لألآءٍ وَأوضاح
حتى يصير إلى ملآن من صَلَفٍ
صعب القيادِ جهير الصوت رَحْراح
شاكي السلاح من القصباءِ حيث جرى
يصول منها بأَسيافٍ وأرماح
ما ارتدَّ مذْ سار في سهلٍ وَلا جبل
كذاك يبلغ إِن لمْ ينكصِ الناحي
يريك في جريه من مائه صوراً
تبدو عَلَى ثَبَجٍ منه وَضحضاح
ما بين منسربٍ أو مزبدٍ لجب
أو مستدير كظهرِ الترس منداح
إذا تموّج مختالاً بجريته
عجبتَ من قابضٍ كفاً وَمن داح
ما مرَّ في بقعةٍ إلاّ وَخاطبها
طوْراً بغمغمةٍ طوراً بإِفصاح
في كل مرحلةٍ لحنٌ فمن هزجٍ
إلى هديرٍ إلى ترنيم نوّاح
يجدُّ في ضيقه حتى إذا انفرجتْ
ضفافُهُ سار رَهْواً سيرَ ممراحِ
إن دغدغته الصَبا آبَتْ بعبْستِهِ
لكنّها عَبْسَةُ السكّيرِ للراح
وَإِن تلاطم أَوْ جاشتْ غواربُهُ
سمعتَ من موجه تصفيقَ مفراح
وَإِن تململ في الوادي وَضاق به
سمعت همهمةً من صدرِ طلاّح
سمحٌ فإِنْ عارضته هوةً قُذُفٌ
أراك إِقدامَ وَثّابٍ وَدلاّح
هَوى وَعَجَّ وَلمْ يرفعْ ذلاذله
من تيهه وَرمى عن قوس نضّاح
يرغو وَيزيد منهلاً بكوكبةٍ
من نابلٍ إِثرَ سيّافٍ وَرمّاح
رشاشُه وَهو مبثوثٌ هنا وَهنا
مثل الفراش تهاوى حولَ مصباح
أو سرب نحلٍ مثار من خليتَه
أو وابلٍ في مهب الريح سحّاح
أو عقد درٍّ وَهى من نحرٍ غانيةٍ
أو منتحى أَكرٍ يرمي بها الطاحي
إذا تَشَعّبَ في الوادي حسبتَ يَداً
مُدَّتْ أصابعُها في كفِّ مسماح
وَإِنْ تغلغلَ في روضٍ كساه حلى
فمنْ وشاحٍ إلى عِقْدٍ إلى داح
يختالُ في موكبٍ جذلى بلابله
يحكي بشاشةَ أعراسٍ وَأفراح
وَكم تمطّى بأعطافٍ مرنَّحةٍ
في رفرفٍ كجنانِ الخلد فيّاح
تخاله ذيلَ طاووسٍ إذا لَمَعتْ
أَزهارُه بين مخضرٍّ وَميّاح
والشمسُ ترسل من خيطانِها شَبَكاً
عَلَى كرائم درٍّ منه لمّاح
تفنّنَ النورُ في تلوين بردتِه
صِبْغاً وَنفضاً بإِمساءٍ وَإِصباح
إذا الأصيلُ تراءى فوق زرقته
فالفجرُ في الأُفق من خلف الدجى ضاح
أين المجرة من نهرٍ يشع سنا
كم بين جهمٍ وطلق الوجه وَضّاح
ما نجمُها مثل نجم في جوانبه
من كل لون بديع النظم نفّاح
حيّته من عَذَباتِ البانِ ألويةٌ
وَمن هواتِفها ترجيعُ صدّاح
إذا ترنَّح غصْنٌ تحت ساجعةٍ
لم تدرِ أيهما النشوان وَالصاحي
ترى الفراشَ عَلى أزهارِهِ مرحاً
يعبُّ منها بأكوابٍ وَأقداح
فإِنْ تهافتَ حول الزهرِ رفرفة
حسبته شرراً من زند قدّاح
وَربَّ صفصافةٍ قد أَطرقتْ خجلاً
إِذْ شَمَّرَ الحورُ عن ساقٍ كسبّاح
جمّ التلفّتِ ذو وَجهينِ يدفعه
إذا تمايل زندُ التين بالراح
والزهرُ يلوي بأَعناقٍ وَيبتسِمُ عن
درٍّ وَيرنو بعين ذاتِ تلماح
نشوان أنفاسُه نمّتْ عليه فمنْ
زاكٍ وَمن عبقٍ بالسرّ بوّاح
يا أيها الشاربُ النشوانُ كم نفسٍ
وَإِن حرصتَ عَلَى الكتمان فضّاح
تمر بالزيزفون الريحُ راويةً
عن طيّبِ النشر والأنفاس فوّاح
والجلّنارُ إِذا مالَ النسيمُ به
نارٌ مؤججةٌ أو عُرْف صيّاح
جناتُ عَدْنٍ بها من كل فاكهةٍ
وَمن ثمار وَأعنابٍ وَأَطلاح
بثَّ الحياةَ وَبثَّ الحسنَ حيث جرى
وانساح بُوركَ من جارٍ وَمنساح
هذي (دمشق) بما فيها هديَّتُهُ
أكرمْ بها منحةً أكرم بمنّاح
في (الغوطتين) وَفيها منظر عجب
بحرٌ تعوم عليه ذاتُ ألواح
يا من رأى نَهرَاً قدْ أنشأتْ يدُه
بحراً يموج بأشجار وَأدواح
كم وَقفةٍ في ظلالِ الأَيك من (بردى)
وَبين أَدغالِه والجزع والساح
كنا كزَوْجي حمامٍ ناعمين ضحى
هذي تزقُّ وَذا مستطعم شاح
كلاهما طالبٌ بالدين صاحبَه
ملحاحة تقتضي من عند ملحاح
إِذا تلاحم منقاراهما اختلجا
وامتدَّ عنْقانِ من عطشي وَملتاح
تبادلا الزقَّ معسولاً بريقِهِما
وَمازجا بين أرواحٍ وَأرواح
لا يشبعانِ وَلا يُروى غليلهما
والعذبُ يُغري بإِفراطٍ وَإِلحاح
تحزُّ في كبدي الذكرى وَتوهجها
وَربما فَرَّجَتْ همي وَأَتراحي
وَتبعثُ الوجدَ حياً والتشوق في
قلبٍ لعهدِ الصِبا والحب مرتاح
قفْ موقفي بضفافِ النهرِ تَلْقَ به
بحراً من الشعر عجاجاً لممتاح
يا ناعماً بحماه أَنت في ملإِ
ترى وَتسمعُ فيه الملهمَ الواحي
قلْ للذي كَدَّرَ الصافي رُوَيْدكَ لا
تبغ الفسادَ به من بعد إصلاح
وردتَ أَعذبَ وردٍ من مشارعِهِ
فكفَّ عنه أَذى باغٍ ومجتاح
لم ترع حرمةَ وادٍ بتَّ تقذفُه
بكل خطبٍ يُشيب الطفلَ فدّاح
مرعى أنيق لأسرابِ الظباءِ فلا
تجعله دمنةَ نعّار وَنطّاح
وَلا تنفِّرْ قيانَ الطيرِ ساجعةً
عَلَى الغصون بخوّارٍ وَضبّاح
وارفقْ بزغبٍ عَلَى الأَعشاشِ جاثمة
من كل أَسود ذي نابين فحّاح
ولا ترعْ وادعَ الحملانِ راتعةً
بظفرِ ذئبٍ وَلا سكين ذبّاح
فالمنزلُ الخصبُ ما لمْ ترع حوزتَه
يؤولُ معشبُه يوماً لمنصاح
يا معطيَ القفلِ أعيا من يعالجه
ما نفعُ قفْلٍ عصى من غير مفتاح
سفينةٌ عصفةْ هوجُ الرياحِ بها
ليلاً فخفتُ عليها جورَ ملاّح
أَرى الكنانةَ تشفى في مواطنها
والرمزُ أَبلغُ من شرحٍ وَإيضاح
عليّ أَن أرسلَ السهمَ المصيبَ وَما
عليَّ إِنْ لم يغبْ في جلد تمساح


Das ist die üppige Sommerzeit,
Wo alles so schweigend blüht und glüht,
Des Juli stolzierende Herrlichkeit
Langsam das schimmernde Land durchzieht.


萤灯几点乱渔灯
远鼓时闻变寨更
欲把长江来酒盏
与君聊泻百年情


Jsi příliš krásná. V temnotě mých síní
tvá krása zbledne. Dusné obrazy
mých snů tě chytnou, změní na věštkyni.
Nad léta porostem, nad bahna, nad srázy,
životu mému dáš své rozkazy
a sama půjdeš, kam tvé slovo chvátá.
Na boha žárlím, jenž tě provází!
Tvůj klášter čeká. Vejdi, třikrát svatá!


The world — the clustring spheres he made,
The glorious light, the soothing shade,
Dale, champaign, grove, and hill;
The multitudinous abyss,
Where secrecy remains in bliss,
And wisdom hides her skill.


Mich ruft der Tod – Ich wollt', o Süße,
Daß ich dich in einem Wald verließe,
In einem jener Tannenforsten,
Wo Wölfe heulen, Geier horsten
Und schrecklich grunzt die wilde Sau,
Des blonden Ebers Ehefrau.


Moder naget an dem schönen Schleyer,
Den ein Geist bewohnte,
Der nur Moden, Opern, Aßambleen
Und Redouten dachte.


¡Ay! ¿Cómo quieres que tu madre encuentre
en este mundo bienhechora calma,
si le desgarras, al nacer, el vientre,
y le desgarras, al morir, el alma?


Yähnlich wird sich Jesus wittern
In seines Reichs Jesuelittern,
Di sich als Christen Christgeformt,
Nach Christusleben Christgenormt.
Schau, schau, wi si dreieinig gläntzen!
Wi Adams Krantz si kan umkräntzen!
Der Krantz, den er in Eden trug:
Den Jesuspflug uns macht zum flug.
Di Heiligen sind ausgeleutert!
Das Jesusreich wird stets erweitert.


Da bau' ich, leite Gräben,
Bepflanze rings die Höhn,
Seh Reblaub hier an Stäben,
Dort an der Ulme wehn,
Und weih' auf meinen Fluren
Euch Rettern aus Gefahr
Ein Feld, o Dioskuren!
Mit Wäldchen und Altar.


Unwirtlich
Leben soll kommen.
Munter will ich es haben,
Munter von zuckenden Toden,
Denn das nur ist echt.
Reiche will ich zusammen mir reißen,
Wie einer, der friert,
Um sich versammelt die Decken.
Meinen kleinen häßlichen
Braunen Körper
Den will ich verstecken
Unter tausend großblumigen Decken.
Die Blumen sind rot,
Die großen Blumen
Vom Blute der Männer.


Doch selbst in blutigen Kriegen
Man Waffenstillstand hält,
Wenn es sich just muß fügen,
Daß drein ein Festtag fällt.


„Kam spějí křídla vaše zachmuřená?
Snad zrodí blesk, by rozžal temno lesa –
či duhou míru slzí proud váš zplesá? – –
Kam cesta bloudí v stráni opuštěná?“


Jak ji objal kolem pasu,
vyšila dvou růží krásu.


一线悬崖鸟道通
石床钟乳斗玲珑
飞流万尺无人到
谁缩庐山此洞中


Én beszennyezlek. Én beszennyezlek
A leghavasabb, legszebb éjen:
Hiába kisértsz hófehéren.


 quando l'attonito
spettro d'Armino
riscosse il fulmine
del ciel latino.


Jeden radosť září,
druhý bolem zmírá,
s vítěznou pak tváří
třetí k Tobě zírá.


Was sollten bezwecken,
Herrin Venusine,
Schwarze Leberflecken?«


Die Tugend / ob sie schon vor Haß und Neid gefrieret /
in Gottes Gnaden-May sich frölich neu gebiehret.


Znám já růži vonnou
nevadnoucí vnady,
její krásou tonou
v slastech rajské sady.


Der Flut entsteigt der frische Meeresduft;
Vom Himmel strömt die goldne Sonnenfülle;
Der Frühlingswind geht klingend durch die Luft
Und sprengt im Flug des Schlummers letzte Hülle.


Nicht in die Hand des Jünglings! Geht, Ihr Freunde
Der Unschuldslieb' und Wonn' und ihrer Muse
Und ihres Thränenlustgesangs,


Fanatiker, der finster schaut,
Kein schönes Haus der Freiheit baut,
Es kann gemäß den Grundgebärden
Ein häßliches Verließ nur werden.


Ústa blahem zkulacená
sypou slova, slova sypou. – Hluk pršky.
Těžce povstávají, omámená,
čtverácký řetěz kumpánů ve vratké rovnováze.
A náhle
osamělo jedno každojediné
a zvrátivši hlavu, a samo, a samo,
s hlubokou příčnou vráskou na čele – samo –
je to lkající polobůh,
oh!
hroutící se na kolena,
beránek obětní.


En vano quisieron
quebrarme la estrofa
con tribulación:
¡el corro la canta
debajo de Dios!


E como o cáctus desabrocha a medo
Das noites tropicais na mansa calma,
A estrofe entreabre a pétala mimosa
Perfumada da essência de sua alm
No entanto Ela despert num sorriso
Ensaia um beijo que perfuma a bris
 A Casta-diva apaga-se nos monte
Luar de amor! acorda-te, Adalgisa!


»Jetzt läßt der Ort dich weiter,
Da ihm sein Recht geschah,
Du hast die Blume getödtet,
Es war nichts Anders da.«


Por el camino de la mar
vino el pirata,
mensajero del Espíritu Malo,
con su cara de un solo mirar
y con su monótona pata
de palo.
Por el camino de la mar.
Hay que aprender a recordar
lo que las nubes no pueden olvidar.
Por el camino de la mar,
con el jazmín y con el toro,
y con la harina y con el hierro,
el negro, para fabricar
el oro;
para llorar en su destierro
por el camino de la mar.
¿Cómo vais a olvidar
lo que las nubes aún pueden recordar?
Por el camino de la mar,
el pergamino de la ley,
la vara para malmedir,
y el látigo de castigar,
y la sífilis del virrey,
y la muerte, para dormir
sin despertar,
por el camino de la mar.
¡Duro recuerdo recordar
lo que las nubes no pueden olvidar
por el camino de la mar!


Gieb acht mein Herr auf meine Stege,
Denn ich befehl dir meine Wege,
Mein Leben, Wandel, Amt und Stand.
Herr! Ich befehl dir meine Sachen,
Mein Kreutz und Leiden, Thun und Machen.
In deine gütge Allmachts-Hand.
In Hofnung, Glauben und Vertrauen,
Und wahrer Herzens-Zuversicht
Will ich auf deine Worte bauen:
Du läßt gewiß die Deinen nicht.


Geht dirs wohl, so denke du an mich,
Gehts dir übel, so kränkt es mich,
Wie froh wollt ich schon seyn, wenns wohl dir geht,
Wenn schon mein jung frisch Leben in Trauren steht.


E o sonho desce, quase sempre à noite...
Desce da luz da limpidez do espaço;
E antes que o tédio do viver me açoite.


„Buď mi vítán!“ Starý Grozvin
mlčky bílou hlavu schýlil,
trochu vína k poctě bohům
nad krb skláněje se vylil.


Poema integrante da série Parábola, 1946/195
In: MENDES, Muril Poesias, 1925/195 Rio de Janeiro:  Olympio, 195


Mach dich erst von der Freiheit frei,
Willst wirklich frei du werden,
Kein Sklave sein von der Menge Geschrei
Heißt frei erst sein auf Erden.


红栏一带树青青
帘幕风轻飏晓晴
日转花阴燕飞去
堂中惟有读书声


Jen hbitě
probíhej, člunku, mi hebounké nitě,
můj stave, jen chutě si klep,
vždyť drahý je chléb!


„Anděl strážný dítek vůdce,
chraniž tebe v každé chvíli;
matka Boží zapuď škůdce...“
těžká hlava zpět se chýlí.


Zda ještě i dnes bys tu našla pokrytecké dámy,
jež hádaly by se o tvou ctnost a z pýchy,
by házely tě kams navždy do odsudků jámy,
tě, bohatou žebračku, která bylas náš nejkrásnější květ,
tě, Illuse, krášlící radostmi strašně smutný svět?


Er mußte sterben – und umsonst gewarnt
Kam er von Córdova, verfolgt, umgarnt.


Tak volá své fanfáry krásná miss a potlesk ji omamuje,
před jejím nadšením štuková stěna do dálky ustupuje
a nový se otvírá svět,
nějaký milý, hodný svět, o němž zbytečno přemýšlet,
jakmile jista v něm jedna je věc:
že takový nevděčný milenec,
jako byl její Harry,
zákonů ženských pocítil by nemilosrdné spáry.


Vincitor dell'inferno, che per gradi,
aspersi del tuo sangue, ne sublimi
al cielo, acciò che, da' terrestri limi
purgato, io saglia e al tuo cospetto aggradi,


„„Však se ti vyplní, dítě,
lehni si jen a se ztiš!““
„Nemohu usnouti, matko,
v hlavě mi hučí – ach, slyš!“


Ben-Ha-Alim, ein Prinz erzogen an dem Thron,
Des grossen Perser Schachs, war seines Bruders Sohn,
Jung, lieblich, angenehm, und in dem ganzen Lande
Ein kleines Wunderwerk von keimendem Verstande.
Ben-Ha-Alim gieng einst mit seinem Großvezier
Lustwandeln in breitschattigten Alleen.
Ein armer alter Mann blieb in der Ferne stehen;
Wie ich im schlechten Rock einst an der Kirchenthür
Versteckt, anbethen stand, und schüchtern neben mir
Vorbey sah reiche Leute gehen:
So niederblickend blieb der arme Perser stehen.
»Gegrüsset seyst du mir, o Greiß!
Dich seegne der Prophet, und Gott, der ihn gesendet!«
So spricht Ben-Ha-Alim zum alten Mann gewendet,
Der ihn mit nichts zu danken weiß,
Als nur mit einer stillen Zähre,
Die von der Wang herunter fließt.
Schon froh, daß ihn der Prinz gegrüßt,
Vergaß er, daß er nackt und daß er hungrig wäre;
Die Hände faltet er auf seinem Stab, und hebt
Das Auge zu dem Gott, der allem, was da lebt
Auf Erden, Speise giebt. Ach! spricht Ben-Ha-Alim,
Der arme Mann! er betet für mein Leben!
Ich wolt ihm ohne dies schon geben.
Mein lieber Großvezier! vernimm,
Du gabst mir heute die Zechinen!
Sie sollten auf den Monath mir,
Zu meinen kleinen Kosten dienen;
Der alt gewordne Perser hier
Braucht Geld zu Rock und Brodt, er soll die Hälfte haben.
Der junge Prinz sprach so, und seine Finger gaben
Den halben Reichthum in die Hand
Des Mannes, der vor ihm als wie versteinert, stand!
Zu angenehm erschrack er vor so vielem Gelde.
Prinz! sprach der Großvezier, dich lohne der Prophet,
Dann dieser Greiß that jung auch tapfer in dem Felde;
Siehst du nicht, wie er hinken geht?
Und welche Narben auf den Wangen
Er von den Wunden hat, die ihm der Feind gemacht?
Sein Leben war ihm feil in mehr als einer Schlacht.
Die Hälfte gabst du ihm, doch hast du nicht bedacht
Wenn nun bald noch ein Armer käme?
O! sprach der allerliebste Sohn
Der frommen Menschlichkeit, Vezier! dann wüst ich schon
Auch Rath dafür. Mitleidig nähme
Ich meines Reichthums Ueberrest,
Und theilt ihn mit dem Mann, den ganz das Glück verläßt.
Du lehrst mich ja, Vezier! man soll die Menschen lieben.
Ich wollt es thun, und stünde kein Geboth
Dazu im Alcoran geschrieben;
Tief rührte mich des armen Mannes Noth.
Heyl sey dir, guter Prinz! sprach der Vezier, und redte
Mit Freudenthränen mehr in seinem Angesicht,
Als Cicero hoch ausgerufen hätte
Zum Lob Ben-Ha-Alims. Sprich, Heinrich! Würde nicht
Dein ganzes Herz gewogen werden,
Dem Ha-Alim, von dem das Buch der Perser spricht?
Die Menschen-Liebe war sein größt Gesetz auf Erden.
Mich dünkt, du gleichest ihm an Herzen und Gebehrden!


Wie langsam kriechet sie dahin,
Die Zeit, die schauderhafte Schnecke!
Ich aber, ganz bewegungslos
Blieb ich hier auf demselben Flecke.


hogy a minéműek a tárgyak magokban,
ollyanoknak haggyuk a rajzolatokban.
Sok változás történt az országlásokban,
sok őtöllök fogva a köz szokásokban!


Und wenn die Länder schweigen,
Funkelnd im Abendtau,
Soll manchmal dort sich zeigen
Eine wunderschöne Frau.


Übel ist ein Schiff berathen auf dem sturmbewegten Meer,
Doch ein Herz im Sturm der Liebe ist es wahrlich noch viel mehr.
Jenes wirft die schweren Lasten, die es drücken, über Bord,
Dieses schifft mit voller Ladung durch die wilden Fluthen fort.


Tak řada znamení v té celé líci pálá,
jež dobře známa jsou,
v nich dobře možno číst, že smrť si znamenala
zas oběť předčasnou...


Getilgt sind seine Schulden!
Und Cotta obenan
Hat mit viel Tausend Gulden
Die Kinder abgethan.
Ach, Mezger oft und Müller
Verklagten ehmals Schiller!


云横海上日初斜
倚杖偏寻处士家
不识淮南秋色里
角巾何处醉黄花


Ach ihr Bienlein/ ach jhr fehlet/
Ledig fahret jhr nach hauß:
Nur von JESV lefftzen stehlet;
Dannen klaubet honig auß:
JESV lefftzen/ mund/ vnd augen
Voll deß besten safftes seyn.
Da thut nun hinfürter saugen:
Noch so viel es bringet ein.


Ó bezdno hrůzy! Nejstrašnější z běd
je slepec, kmet;
tak stíny v Erebu též před se hledí.
On věčně v temnu sedí,
mně líto ho, chci pomoci mu hned.


Tak snil jsem o ní za mladosti jara
než prvá zoufalosť mi v srdce klesla.
Ten život sprostý, podlý – báj to stará...
Teď ještě by mne z bahna k hvězdám vznesla!


Pflückt Rosen und Veilchen sein Grab zu bestreun!
Umpflanzt es mit Rosen, begießt es mit Wein!
Umhänget die Urne mit blühenden Kränzen!
Sein Name wird bey den Unsterblichen glänzen!


když vidí, že už mozek tvůj se ztrácí,
že arterie tvé už dokrvácí,
že vůně brzy z duše vyvane...


Uma borbolet
Nada mais, nem leve arage
E a rosa é desfeit
Flor em que não vai
a libélula pousa
Na espuma do ma
Por acaso a sua
caminhada é a mesma, ou ela
o acompanha, a lua?


Wenn Du kommst
Müssen meine Augen
Ins Dunkel kehren
Wie in den Tod.


L'anno primier del fortunato regno,
non ferma ancor ben la corona in fronte,
passerà l'Alpe, e romperà il disegno
di chi all'incontro avrà occupato il monte,
da giusto spinto e generoso sdegno,
che vendicate ancor non sieno l'onte
che dal furor da paschi e mandre uscito
l'esercito di Francia avrà patito.


Ó, rozkoši, vzkřik plesný na rtu ztajit,
když vydání se první zdaří najít,
a v starých knihách labužně se hrabat!


Dicsőség bájvirágai
Vérökből termenek,
S sírjokról nagy világba át
Hírszellők lengenek.


Proč se jen v mou cestu mih’?
Za mnou letěl vln jen smích.


Theresia, die du ihn einst geboren,
Maria's Freundin hoch am Thron,
O bitte du vor aller Engel Ohren
Für deinen kranken Sohn.


Von Zeichen, die der Kund'ge sieht und höret,
Und den Orakeln leichter Vogelschwingen;
Auch von Sirenen, deren zaubernd Singen
Unwiderstehlich in den Tod bethöret.


Le ciel vaste où le mont dentelé se profile,
Lorsque ta pourpre, ô soir, le revêt tout entier !
Et le chant triste et doux des Bandes à la file
Qui s'en viennent des hauts et s'en vont au quartier.


Le rieur effrayant lui cria : Patience !


مَنَعَ النَومَ عَينَكَ الإِدكارُ
مِن حَبيبٍ شَطَّت بِهِ عَنكَ دارُ
وَلَقَد قُلتُ زاجِراً لِفُؤادي
لَو نَهاهُ عَن حُبِّها الإِزدِجارُ
صاحَ أَقصِر فَلَستَ أَوَّلَ إِلفٍ
قَد عَداهُ عَن إِلفِهِ الأَقدارُ
وَتَناءى عَنهُ الحَبيبُ فَأَضحى
بَعدَ قُربٍ قَد شَطَّ عَنهُ المَزارُ


Sie lehnt in einer Ecken
In Heinzens Paletot.
Er braucht sie nicht zu wecken,
Wach war sie so wie so.


Treibet das Handwerk nur fort, wir könnens euch freilich nicht legen,
Aber ruhig, das glaubt, treibt ihr es künftig nicht mehr.


Jest dokonáno!
Ty’s odešla
v tu dáli studenou,
kde v kalných mlhách obzoru
mrou vzpomínky
jak přísvit vlahé záře,
když slunce zašlo v západ.
Tak tiše mrou...
a duše s nimi – – –
Juž zemřely!
Jen duše bolně chví se
po sledních dotecích
– z neznáma jdou
jak lehce vdechnuty –
tvý ruky.
Juž není to ten žár
tak drásavý a mučivý
jak vzpomínky,
jež opět skutečností stát se chce –
v těch cestách citu v minulost
juž nehoří ten požár nádhery
a radosti – –
tvé tělo královské.....
Tvé tělo vítězné!
Zas’ jiných paží dvé
mou šíji objímá,
a nové ňadro
se vilnou rozkoší
na prsa moje tiskne,
a údy nepoznané
se v moje vplétají –
to tělo ledové!
to tělo lhostejné!
to tělo koupené!
A ústa moje navždy sžehnuta
jsou ohněm retů tvých,
v noc mého bytí
plá jenom tělo tvé jak úběl tuberos.
Ta vůně otravná!
V ní duše nadšením se ztrávila,
v ní mládí výsklo naposled,
k nebesům trysknouc až.
Ten plápol žhavý,
ten jas, jenž slunce zastínil – – –
jak chladné světlo měsíce
teď padá v nitro mé.
A vzpomínky v ně tiše kráčejí
jak z cel svých jeptišky
k večerní modlitbě...
Jest večer.
V tmy duše mé se hloubí chrám,
jenž opuštěn –
jen výdech omamný tu květů vlá,
jež trouchniví.
Svatyně znesvěcená rukou hanebnou:
na oltáři, jenž Panně oběť nes’,
Venuše Vulgivaga
své hnusné slaví orgie – –
jest k dávení to hnus! – – –
nevěstu objat touží duše,
nevěstu s velkým, hnědým okem nevinnosti,
kde vášeň čistá svítí – – – –
a rámě tiskne ženu potulnou,
jež lživou rozkoš chvíle prodává!
Má duše ve vzpomínkách víří,
vše směsuje se náhle,
jas podléhá,
jas zhasíná,
jas v šeď se ztápí –
jak netopýrů let
vzpomínky v nitro vznášejí se neslyšně...
já v mraků temnoty se pnu
jak maják,
v němž oheň vyhasl –
a kolem černá bouře vře
a vichr bije sychravý –
sám, samoten...
poslední plavec naděje
ve vlnách jeku zahynul...
tak tupě, bez účasti zřím,
jak pouze nemoc úkradkem se ke mně druží
a za ní smrt se plíží s tváří sebevraha...


»Ich will nicht deines Vaters Thron,
Und nicht sein Zepter von Golde,
Ich will nicht seine demantene Kron',
Ich will dich selber, du Holde.«


– „Hvězd ještě věčných nebem táhnul sbor,
kdy opustil své lože Pygmalion,
spát nemoh’ víc a v šeru dílny své
strh’ z díla svého všecky závoje
a při měsíci lačně pozoroval,
ba hltal krásu vlastní tvorby své,
a sotva z kopyt ořů Hélia
svit první šleh’ mu v dílnu, klečel již
před sochou svou, jak v tiché modlitbě
k ní ruce vzpínal. On ji miluje.
Den celý s ní byl a s ní hovořil,
s ní mazlil se jak s drahou bytostí,
jí z města přines’ fíky nejsladší
a melouny a růží celé klíny
ku drobounkým jí nožkám vysypal,
kol rozestavil zlaté poháry,
na trojnožích pak vznítil kadidlo
a klekl před ní v tichém zbožňování,
až usnul tak, smích blaha na ústech.“


J'irai, je rentrerai dans ta muraille sainte,
Je te rapporterai l'âme jamais éteinte


Der in Treue grau gewachsen,
Schickt, »der Wahrheit Freund«, die Sachsen
Gern zum Streit mit Lügenquark:
Und mit ihrem Blute wollen
Dank die wackern Holsten zollen,
Daß sie los von Dänemark.


Su la torre vicina armata ascese,
che fu di Sant'Ambrogio il campanile,
e per compagne sue seco si prese
Celinda e Semidea coppia gentile;
quivi l'arco fatal l'altera tese:
e sdegnando ferir bersaglio vile,
furon da lei le più degne alme sciolte,
e votò la faretra cinque volte.


Il giovine che'l pazzo seguir vede
La donna sua, gli urta il cavallo adosso,
E tutto a un tempo lo percuote e fiede
Come lo trova, che gli volta il dosso,
Spiccar dal busto il capo se gli crede
Ma la pelle trovo dura come osso:
Anzi via piu ch'acciar, ch'Orlando nato
Impenetrabile era, & affatato.


Von der Welt sich scheiden,
Was Gott schicket, leiden,
Recht einfältig, still und klein,
Beten und gehorsam sein.


Laissons à l'Angleterre
Ses brouillards et sa bière !
Laissons-la dans le gin


No fim do mundo há um tesouro
Quem for primeiro carrega o ouro
A vida passa no meu cigarro
Quem tem mais pressa que arranje um carro
Prá andar ligeiro, sem ter porque
Sem ter prá onde, pois é, prá quê?


Unter nechstem Weidenbaum
Trieb er/ vor des Wettersflammen/
Seine Heerde bald zusammen/
Daß sie alle hatten Raum/
Sich zu schützen vor dem Regen;
Bald die Winde wurden still/
Und die Sonn' ihm kam entgegen/
Sung er auf dem Schäferspiel:
Hoffnung deine Seele frist/
Hoff'/ da nichts zu hoffen ist!