[O] Padre eterno, da cui tutto procede,
Dona, di grazia, a me, che son terreno,
Che seguir sappia te, che non vien' meno
A chi te ama con perfetta fede.
Ancora prego te, che di mercede
Se' chiara fonte, che mi lava il seno
Sì ch'i' non caggia fra mal'acque almeno
Dove è costretto andar chi non ti crede,
Deh, di tal grazia, ben ch'i' non sia degno,
Non mi far niego, o padre mio superno,
Per quell'umiltà ch'avesti 'n sul legno
Per salvar tutti dal tenebroso inferno
Di carità spargendo il dolce segno,
Di sangue e acqua, già non curando scherno
Che ricevessi da chi poi ab eterno
È stato in bando per lo amaro poto
Il qual basti per tuo ciascun devoto.


Ve páře jitra, ve které září
se sklání k zemi zrajícím vínem,
v aleji stromů košatých sváří
se divně v slunci světlo se stínem.
Ve páře jitra v aleji stromů
se sklání k zemi listí a nese
a babí léto na štítech domů
se divně v slunci chvěje a třese.
V aleji stromů ve páře jitra
v hře divných barev země jen plane,
plameny lesům šlehají z nitra
krvavých listů, jak zlato kane
jehličí s větví a v tanci línem
amethyst svítí zrajícím vínem.
V hře divných barev zlomených tonů
příroda rovna puklému zvonu
ve páře jitra chví se a třese,
jen ptáče tiká zpozděné v lese,
jen ptáče, kterému ulétli druzi.
V aleji stromů zřím stínů chůzi,
zřím listů polet v aleji stromů
a babí léto na štítech domů
a oheň slunce ve listí zvadlém
a něhu země ve květu spadlém.


雪顶昆仑著意猜
十头罗刹笑颜开
镬汤冷处君先入
浒眼横时待我来


Zatmělo se slunce slávy, spásy,
rachotí hrom ječný po nebesku,
blesku sykot zhoubný k zemi pádí –
Lípa roztřískána kůru svléká,
větev po větvi se k zemi sklání,
jenom peň tu ještě stojí,
země šťávou rány hojí,
a ty rány, sotva zacelené,
nová zloby bouře z nova stíhá.
Mnoho vody v moře uplynulo,
mnohé pokolení odumřelo,
avšak žádné z oněch pokolení
Lípu Slávy kvésti nevidělo.
Mnoho dlouhých rokův uplynulo,
mnohokráte slunce zaplanulo,
mnoho vláhy nebe na zem lilo –
ach, ta Lípa nechce zeleň bráti,
nechce větví korunou se zdobit,
čeká více světla, tepla, vláhy! –


Es war Herr Gui, ein Ritter fein,
Der fing wohl an zu singen:
»Ich wollt, ich wär ein Vögelein,
Wollt mich zu Liebchen schwingen.«


Vstanem, jako poražený
z prachu vstane muž:
jenom otrok poslouchává,
když kdo řekne: „Služ!“


Wenn auch schmerzlich bewegt, daß ein alter Freund von mir scheidet,


Ich bin verliebt in meine Pein,
Und nicht allein
In ihren hochgeschätzten Schein:
Denn wann der Schlaff ein sanftes Ziel
In meinen Sorgen setzen will,
So stellt sich meine Mattigkeit
Noch jmmer in den Gegenstreit,
Biß sich ein Traum ins Hertze spielt,
Daß er mir die Gedancken stielt.


Spricht der Polier: »Nu bloß noch das eine:
Herr Schultze, wohin mit die Leichensteine?
Die meisten, wenn recht ich gelesen habe,
Waren alte Nonnen aus ›Heiligen Grabe‹.«


Když se večer snášel na krajinu,
vrátilo se známou cestou domů
stádo bílých vespignanských ovcí
jenom se psíkem a bez pasáčka.


Bald gehend und bald springend
Siegfried mit Schritten schnell
Lief nach dem Walde singend,
Es schien die Sonne hell.


Schöner Traum, der leichtgewoben
Mich umspielt wie Frühlingswehn,
Nur zu spät, als du zerstoben,
Sollt' ich deinen Ernst verstehn!
Ach, schon unauslöschlich brannte
Mir das Herz in süßer Qual,
Als er sich Odysseus nannte
Und Penelopes Gemahl.


Nun laß die Falten von der Stirn
Und komm in meinen Arm,
Damit dein kaltes Herz nicht friert –
Mein Bett ist weich und warm.«


Liebster.


Sin temer el camino voy contando
los pasos por do a muerte voy derecho
y, con quien trabaja en su provecho,
me voy de paso en paso apresurando.


Eu amo, aplaudo e respeito
certas palavras de mel,
que reservaram no peito
quarenta arráteis de fel.


Národ, její milený,
z řady volných svržen,
od hostí svých nezvaných
ve vazbě byl držen.


In Gott wird nichts erkannt: er ist ein einig Ein,
Was man in ihm erkennt, das muß man selber sein. 16


Ty jako básník veliký si postačuješ sám,
a jako básník letíš k Sluncím – prcháš mrtvým tmám!


سَرى الهَم تَثنيني إِلَيكَ طَلائِعُه
بِمِصر وَبِالحوف اعتَرَتني رَوائِعُه
وَباتَ وسادي ساعِد قَل لحمُهُ
عَن العَظمِ حَتّى كادَ تَبدو اشاجِعه
وَكَم دونَ ذاكَ العارِض البارِق الَّذي
لَهُ اِشتَقَّت مِن وَجه اسيل مدامِعُه
تَمشي بِهِ اِفناءُ بكر وَمَذجِح
وَاِفناءُ عمرو وهو خِصبٌ مرابِعُه
اِعِنّي عَلى بَرق اريك وَميضُهُ
تُضيء دجنات الظَلامِ لَوامِعُه
اِذا اِكتَحَلت عينا محب بِضوئِهِ
تَجافَت بِهِ حَتّى الصَباح مَضاجِعُه
قَعَدَت لهُ ذاتَ العَشاءِ اشيمَه
وَاِنظُر من اينَ استَقَلَّت مَطالِعُه
هَنيئاً لام البُختري الرَوى بِهِ
وَاِن انهَج الحَبلُ الَّذي انا قاطِعُه
وَما زِلت حَتّى قُلت إِنّي لِخالِع
وَلائي من مَولى نمتَني قَوارِعُه
وَمانِح قوم انتَ منهُم مَوَدَّتي
وَمُتَّخِذ مولاكَ مولى فتابِعُه


Isto não é o Carnaval, nem e
Tenho vontade de dormir, e and
O que passa, ondeando, em torno meu,
Passa ()


Ihr Flüche, ruft den Donnerwettern
Und zündet Gottes Eifer an!
Flieht, flieht und reizt die starcken Keile,
Damit ihr Schlag mein Elend heile,
Damit sie dies mein Haupt zerschmettern,
Das doch nicht eher ruhen kan.


Surprise dans ses jeux, la Force est asservie.
Il met les Lois au joug. A sa voix, à son gré,
Découvertes enfin, les sources de la Vie


Mé srdce, co tě ještě leká,
syn marnotratný také jsi;
ó vrať se, vrať, hle, Otec čeká,
ať radost zahřmí nebesy!


Deo no n'aberga 'n core stretto;
tant'è granne, quant'ài affetto.


القدس بين عميدها وعقيده
ضاعت وما كذابها بمعيدها
والعرب بين معينها ومهينه
أودت بخير تليدها وجديدها
وتفرقت دولا فكل حكومة
مشغولة بخلافها وحدودها
شارون عربد إن أمة يعرب
محكومة بسجونها وقيودها
عربد فأمة يعرب عن قدسه
وحقوقها شغلت بجور جنودها
عربد فإن عداءها وشتاته
أقوى وأعظم من قنا عربيدها
عربد فما عمر يسوس شعوبه
بالعدل إن العدل أس عمودها
عربد فما عمرو يقود جيوشه
أو خالد يزجي سراة حشودها
عربد فإن صلاح حين أعاده
للدين أكرمها بحفظ عهودها
فتداولتها أمة من عبده
لم ترع حرمة شيخها ووليدها
عربد فأمتنا تبلّد فكره
بالجهل بين جمودها وجحودها
عربد فلن تنحاز أمريكا إلى
من كنت تقتله بنصل حديدها
بل سوف تنعتهم بما هي أهله
(الإرهاب) أما أنت فابن حفيدها
عربد فهذا العصر يا خنزيره
عصر يعيث قروده بأسودها


leč ruka pero držet nedovede,
slovíčko každé odletá mi plaše,
písmenka se mi v slzách utápějí –


سَمِعتُ بِذِكر الناسِ هندا فَلَم ازَل
اخا دَنَف حَتّى نَظَرت إِلى هند
فَأَبصَرتُ هنداً حرة غير إِنَّها
تصدى لِقَتل المُسلِمين عَلى عَمد


Es bringt die Magd die Todeskunde
Vom Schwesterchen der Knabenschaar;
Da rufen sie mit Einem Munde:
Sie ist nicht todt, es ist nicht wahr.


Mais ne vous flattez pas de le changer d’empire.
Ne le sauraient de l’onde extraire qu’il n’expire…


A stojím – je mi ku pláči,
skráň vřelá k sklu se přitlačí,
což duší mou to chvělo!
Duj větře! blesku směj se tmám,
kdo jako já jde žitím sám,
ten neskloní své čelo!


Sie nahmen es bald von deiner Seit';
sein kurzes Leben war Qual und Leid,


V němž cítím jen: krev srdce svého dala
by za tvou rozkoš radostně a vždycky –
a utrpení tušíc, líbezně se smála
svým důvěřivým smíchem melodicky.


Jan Železný – jdi do Uher;
zde českou nivu przní,
sic v hruď mu na sta vbodnu děr,
tam v Karpatech si zmrzni.


Im entlaubten Fruktidore
Wölbt sich Brust zur Frucht gewaltsam.
Unsre atmenden Motore
Sausen nachtwärts unaufhaltsam.


适自相遭各有时
莫悲团扇与秋辞
班姬不死天无准
定悔当时作许悲


Hin klangen die Glocken. – Los war sie der Qual.
Fragt nicht, warum ich weine!
Hilla Lilla frohlockt im Himmelssaal.
Mein Leid weiß Gott alleine.


A tu pochopíš pak, že ti nezbylo volit,
nežli zlíbit si kal, se hnusem nezápolit,
nebo zajíti radš,
nebo vítězný zhoubu tu skolit.


Messze a kék part mögöttem.
Földe a kopár valónak,
Honnan el-ki számüzötten
Fut reményem, e kis csónak.


Regier in Frieden, rieten die Menschen dir,
Ein Rat, wie wenn am Morgen des ersten Tags
Das Nichts dem Schöpfer raten wollte:
Schlaf und erschaffe die Welt doch ja nicht!


Kombt wer mir in die Qwere/
dan hat ihn gleich auff Ehre
der alte Gözze Baal /
der Hellen-General!


天籁无声地籁沈
一轰千仞裂层阴
朣朣唤得关山月
不作离鸾别鹄吟


Frühling hat sich wieder
Bei uns eingestellt,
Bringet Freud' hernieder
In die trübe Welt.


碧天如水驻冰轮
粲粲裁馀一两星
想见墙东病居士
废书捐枕步中庭


Rozbitou chalup má ten Žid,
a říkají mu Lánský –
stůl u našeho podruha
je proti jeho panský.


O felice casetta, o lieto ospizio,
che serbi ogni mio bene e quel ch'io solo
vorre' di mille albergar pure un giorno!


二儿并辔入公门
博局纷纷启祸原
不及贾生何处是
弗将礼法教儿孙


Toi, Rome te regarde, immole-lui ta race !
Va combattre ton frère ! et toi, vieil empereur,
Efface pour jamais la victoire d'Horace,
Aux pieds de la clémence immole ta fureur !


Der Jüngling sprach zu seiner Braut:
»Meinen Garten habt ihr nun beschaut,
Ich will Euch geben das Geleit
In Euer Land, es ist nun Zeit.«


أمـلي أن تُسـعِدينـي
حين أنـوي، رافقينـي
لو أنا أبـحرتُ سَـهْواً
في جُنـوني، حذّرينـي
بالمآسـي، ذكِّـريـني
عنـدما يشكو سَفينـي
من دُوارٍ، من جُنـوحٍ
أدركيـني، ساعدينـي
لا تقولي:أنتَ خصْـمٌ
بـل صديقٌ، صدّقينـي!
حَمّلينـي فوق جُهْدي
لا أعـاني، فاسْتَبينـي
مُخْلِصٌ، عَبْـدٌ، مطيعٌ
لـو إلى حَتْفي، مُرينـي
لا تُغالي في اتـهامـي
حاكميـني، وارحـميني
فإلى قاضي الهوى، اسْـ
ـتَسْلمـي أو سَلِّـميني
قاسميـني دمـع عيـني
شِـئْتِ أو لا، فاتركيني
لا تُسيئي حُكْْمَ ظـنّي
آمِـني بي، واصْدُقينـي
ناولينـي جُزْءَ وَعْـدٍ
بعـد يـوم، جَـرّبيني
وإلى قصـر المُنـى، اسْـ
ـتَقْدميني، واسجُنيني
من رحيقِ الوجْـدِ، جودي
اِحْقِنيني، خـدِّريني
بالثواني، في كـؤوسي
في طـقوسي، شاركيني
خَبِّرينـي عن هُيامـي
عن سـهادي صَبِّريني
عَلّميني: كيـف أشدو
كيـف أسلو،أوخذيني
صادري مستقبلي،عقـ
ـلي،بصمتٍ،أو ذريني
في همومـي أحتسيهـا
مُرْغَماً، أرجوكِ، لينـي
هل غدا عشقي صـلاةً؟
لَيْتَـهُ ما كان دينـي!
من بلاء الهجرِ، أجـري
شِبْهَ مهزومٍ، سَلينـي
أكتفـي بالصَّدِّ حـيناً
منكِ قَهْراً، فاعذرينـي
أمـهليـني حِقْـبَةً من
كل عمري، جاملينـي
لا تبالي، عَجِّـلي،مَهْـ
ـما أُغالي، سامحينـي
عن عيـوبي إنْ تَخَفََّتْ
أو تَبَـدَّتْ، سائلينـي
واغفري لي كُلَّ خِطْءٍ
رغم حُمْقي، واكِبينـي
بعد أنْ أذْلَلْتِ نفسـي
اِنْدَمي، واسْتَغْفِرينـي
إِنَّ أهْـلي قد رَمَـوْني
بِجُـنونٍ، فاسْعِفينـي
بِلـِقـاءٍ فيـه قُـرْبٌ
ثُمَّ وَصْلٌ، واشترينـي
قَـدِّري ودّي بِصِـدْقٍ
بالعِدى، لا تسْتَعيني
وادْرَئي عنّي شُـجوناً
تَعْتَريـني، كلَّ حـينِ
في شِغافِ القلب، صوني
عِـزَّتي: حُبِّي الأمينِ


Was wilst du ferner haben?
Begehrst du noch mein blut zu lohn?
Denn meine seele hast du schon/
So nimm es; dir will ichs vergraben.
Wird hierdurch deine lust gestillt/
So will ich mich noch sterbend freuen/
Und also mach ichs wie du wilt;
Doch wo du menschlich bist/ so wird mein tod dich reuen.


Por entre os arcos da nuca e a luz
vidrada dos oblíquos idiomas do amor: as cinzas
de um pássaro refractam-te os cristais da
respiração, prendendo-me os olhos no sulco das cores
amargas da vo Um eco de mar na concha dos lábios
anuncia o crepúsculo dos hemisférios, que uma
súbita dissolução de versos canta - rumor
que se perde no canto dos mapas, onde o rumo do corpo
se sobrepõe ao traçado de um continente sinuosColho as flores coaguladas dos sexos
abolido Misturo-as no fogo dos tampos arredondados
da manhã, quando o avermelhado silêncio das cigarras
se afoga num encrespar de charc Bebo as
essências de um sonho cartulário, húmidas sombras
cuja mancha se inscreve na obscura alm - Que
forma reproduzem? Traços da análoga caverna, peitos
marcados pelo chicote das viagens, im-
precações do rum na voz rouca dos faróiSó o que ouço subsiste ( - Mas que luzes
vacilam ainda na névoa da eternidade?)Nuno Júdice | "Obra poética 1972 - 1985", pá 297 | Quetzal Editores, 1999


O sonnt' ich doch in diesen Augen,
Den Mücken gleich, mein Angesicht,
O dürft ich Lieb' aus ihnen saugen,
Und wärmen mich an ihrem Licht!


Wie der Somma Reben sprießen
Auf vesuv'schem Schuttgerölle,
Als ob eine Saat von Grüßen
Aus versunknen Tempeln quölle;


林下虽无忧可消
许由闻说挂空瓢
请君呼取孟光饮
共插花枝煮药苗


Apró, kemény kontyú ángyom
réz-homloka fénybe cikkan,
réz-hajlással földet érint,
búzát kötöz csörögve a nyomainkban.


Vergis der falschen immerhin/
und mache dich zur träuen Roselinde:
es folgt dier nach mein hertz und sinn/
und wündscht dier alle guhte winde.
Gedenke meiner dan
wan du sie lässt erwarmen/
die dich so liebgewan/
in deinen träuen armen.


Číš zvedám zlatého vína,
jež smývá s duše chmury,
naslouchám sladké flétně
v křišťálném znící vzduchu;
růžovou pršku květů
na moje čelo sije
dvé smějících se, jásajících
dvé nejkrásnějších dívek Hu-kuangu.


Tanto sincero amor non si divida,
ch'è sufficiente da l'a infino al fio
a supplire ogni impresa, ogni diffida.


Que me fait votre gloire indifférente et fière,
Dieux heureux, qui toujours protégez les plus forts ?
Je ne veux plus offrir mon culte et ma prière
Qu'à celui qui promet le pardon au remords,
A la faiblesse un juge, une espérance aux morts.


Nehmt euch in Acht, ihr Spätzchen!
Es kommt das Mausekätzchen.
O Spätzelein,
Nehmt euch in Acht vorm Kätzelein!


Nichts kann in dieser Welt in Nichts verschwinden,
Ein Etwas bleibt stets was ein Etwas war,
In andrer Form nur muß sich's wiederfinden,
Aus Raum und Zeit stellt sich der Wechsel dar:
Die Blätter keimen, grünen und verwehen,
Geschlechter kommen und Geschlechter gehen.


Mám myšlének pár, nechci zapírati,
viz třeba tu, jež teď mnou zachvěje
kolikrát za den: nechci Tobě přáti
k té čtyřicítce, hloupý zvyk to je,
sám kysele se budu usmívati,
až vejde jednou v moje veřeje:
host nemilý to s přísnýma je rtoma
a nelze dít mu: pán teď není doma!


Alma, lo tuo vestire
sì è de le vertute;
nulla ne pòi avere
che siano sceverute.
Pur brigale d'envenire
cun totto tuo valore!


Začal skákat, začal dupat,
začal rožněm o zem’ prát,
začal čerty házet do řek,
hřbety všech sám valchovat,
jako bouře divukrásná
zuřilo a hřmělo to:
Kde jste tohle, tohle vzali,
zpropadená holoto? –


Doch wo seyd ihr, prächtige Gefilde?
Ihr entweicht gleich einem Schattenbilde,
Gleich der Träume flatterhaftem Chor.
Ach, was seh' ich? Feyre diese Szene,
Hekate, komm, hauche Klagetöne
Und Verzweiflung in mein mattes Rohr.


هُوَ الدَهرُ قَد جَرَّبتَهُ وَعَرَفتَهُ
فَصَبراً عَلى مَكروهِهِ وَتَجَلُّدا
وَما الناسُ إِلّا سابِقٌ ثُمَّ لاحِقٌ
وَآبِقُ مَوتٍ ثُمَّ يَأخُذُهُ غَدا


Co jsem zač, se, signorino, ptáte? –
Čech jsem, pravý Čech, a mřít chci za to,
leč už dřív než krásný jih sem shlednul,
bylo srdce vlašským ohněm zňato.


Příště, buď jist, už nepotrápím tě takým
rozjímáním. Doufám, že v knihovnách tamních
klášterů čeká na mne chutnější sousto,
jehož vůní neopomene list svůj
zpříjemnit tobě tvůj
Poggio Bracciolini.


Ou mais ainda quando, em sons de valsa,
Ela ergue as saias como exige a moda
Para mostrar a rendilhada calça
Que sob a renda as coxas lhe acomoda;


Dne druhého kat zděšen stanul před knížetem.
– Ó pane všemocný – třas drkotal mu retem –
co sudů se smolou, co drv jsme zapálili,
co věder oleje jsme v peklo žhavé vlili,
a přece netknutý, hle, jazyk s lýrou v děsu
ti v důkaz kouzel zlých, ó světlý pane, nesu!
Nuž raď, co počíti! Když hasnul žáru příval,
když v horkém popelu plam slední dohoříval,
tu náhle zablýsklo cos z něho. V hrůze němé
jsme, pane, myslili, že jasem oslepneme.
A žalmy latinské jsme v sboru zanotili,
kropáčem nanovo jsme v kleté kouzlo dštili,
že satan mate nás, v té chvíli každý cítil.
Však lesk ten slnivý přec stále plál a svítil.
Já posléz ruku vztáh’ a jako zoři zlatou
jsem ze škvar vynořil pěvcovu lýru klatou,
strun jejíchž ve spleti – kdož pochopí ty divy –
tkvěl jazyk krvavý a čerstvý jako živý.
Je popel rozmetán ve všecky úhly světa,
nám vichor pomáhal, však tato kouzla kletá
jak přemoci, raď, pane! – – Topili jste málo! –


que a Doña Inés matáronla traidores,
a Blanca un rey, con esta diferencia:
culpada Blanca, y Doña Inés sin culpa.


Zas býval málomluvný, smutný – jako dříve, –
ba ještě níže mladou hlavu klonil;
někdy si rukou čelo pozaslonil,
jak na vidiny by se upomínal snivé;
pak sobě tiše vzdychnul, pokývnul si hlavou
a krokem volným dál se parkem brával.
Již více ani radu nehledával,
jako by vůbec knihu zavřel nad zábavou. –
I častěji než jindy v pokojíku dlíval
a psaní psal, či kul tam svoje plány;
a častěji a déle do dálky se díval,
jako by znovu toužil v ony strany. –


Ihr klugen, derer Faust die Feder embsig führet,
Zu klagen dessen Tod, der an die Wolken rühret
Durch Thaten ohne gleich, durch Thaten, die der Welt
Deß Himmels kurtze Gunst hat einig fürgestellt
Zum Eigenthum zwar nicht, zum Wunder aber allen,
So weit der Titan leucht; der Mut mag euch entfallen,
Daß diß, wo ewig Ding genug zu schaffen hat,
Die Feder enden soll und ein papiernes Blat.
Weicht ab von da, wo Fleiß gar schwerlich Frucht gewinnet;
Klagt nichts so sehr als diß, daß klagen ihr nicht könnet.


家在江南山水村
黄尘陌上两眸昏
偶然此景梦中见
归路迢迢欲断魂


旭老今年锥也无
粪堆却得旧明珠
穹庐半夜无灯烛
请尽平安一纸书


Zří, jak za ním v dálku
patří děvče prosté,
a jak její krása
dálkou jenom roste.


Halte dich still, halte dich stumm,
Nur nicht forschen, warum? warum?


schielt auf meine frierenden Hände,
und ich fühle meinen Hunger;
grau sind diese nackten Wände,
und sie flimmern. Und mein junger


Yet vainly wou'd despotick will conclude,
That force may sway the erring multitude,
Justice, 'tis own'd, should ever guide the free,
But pow'r of wrong, in all, is liberty;
And for whatever purposes restrain'd,
A nation is enslav'd that may be chain'd.
Heaven gives to all a liberty of choice,
A people's good requires a people's voice;
Man's surest guide, where diff'rent views agree,
From private hate, and private int'rest free.
Fatal their change from such who rashly fly,
To the hard grasp of guiding tyranny;
Soon shall they find, when will is arm'd with might,
Injustice wield the sword, tho' drawn for right.


Daré la vuelta, planeando por Corrientes
seguiré el tránguay de la vía final.
y ya en Medrano saludaré mi gente,
y a los chochamus del feca del billar.
Quiero arribar temprano a Chacarita.
Primera fila si es posible ocupar
para tenerlo al Morocho de cerquita,
cuando en la noche, se nos ponga a cantar.
Y ese es el cielo, el cielo que yo quiero,
el de Corrientes, de Chaca al Luna Park.


Jejich zbožnost bez cum grano salis,
pakli nejsou hloupí docela,
kopírují pátry, bojce chytré,
starají se vlastní o těla.


Der uns dies neue Liedlein sang,
Er hat's gar wohl gesungen;
Er ist dreimal in Paris gewesen,
Und immer wieder kommen.


Wurde, wie ich. Im Kristall versiegt's nicht selten. Das Waldhorn
Hallet; wer singen kann, singt. Wir freuen uns innig! Ich werde
Hundert Monde verjüngt! Wenn Rache, wie die vollbracht ist;
Darf sich taumelnd die Freude freun.


Tím jen pravé bohatství si střádá,
Učiní-li všecko na zvon rudou,
Z něhož Bohu věčné chvály hudou.


Es bringt Poeterey zwar nicht viel Brot ins Haus;
Das drinnen aber ist, das wirfft sie auch nicht auß.


Bei der Stadt ist Stattlichkeit,
Bei dem Dorffe Dürfftigkeit.
Ist's nun recht, wenn gleich die Stat
Statlich auch zu steuern hat?


¿Cómo olvidar aquel magnífico occidente
que encerraba tus manos
y encerraba tu cara?
¿Cómo decir al astro, primero de la tarde?
¡Brillas sobre el funeral
de mi pobre esperanza!
Te amé...
Reclinado en los naranjos soñolientos
oyendo los zureos de una paloma
y oyendo los rasgueos de una guitarra.
Te amé...
Cuando la ingenua adolescencia
me lanzaba a la rápida corriente
de incomprensibles aguas.
Te amé...
Sin que mis ojos ni tus ojos
pudieran serse fieles,
en la acepción de la palabra.


Daß ich mit Liebeshauch dich warm begrüße,
Konnt' ich dem Herzen, Thörichte, nicht wehren;
Mich lockte mehr als des Verlangens Süße
Des Weibes Wonne, zärtlich zu gewähren.
Doch wenn ich bitter mein Vertrauen büße,
Wenn deine Schwür' in Märchen sich verkehren: –
Eh meine Rosen welkend sich entfärben,
Mög ich hier vor des Himmels Antlitz sterben!


Ist dieses nun der Danck, daß sie in ihren Kräften
Zu deinen durch den Schmerz verflognen Lebenssäften
Im Lager, das dich drückt, kein Nahrungsmittel sieht?
Was hilfts nun, daß du sonst so klug vor sie gewesen?
Jedoch wir irren uns, jezt bistu recht genesen,
Da dich des Höchsten Hand dem Lazareth entzieht.


Pan král-li vyhraje, musíme pryč
z Vídně a vévodství svého;
císař-li zvítězí, do klatby dá
pan papež dům náš i jeho.


Átfúrom azt, de látni kell
Még egyszer arcodat;
Egyszer teremt csak olyat ég,
Oly csalfát s bájosat.”


لو لم يناسب ريق فيه الراح
ما كان شاكل خده التفاح
ساق به كملت ليالي الأنس فال
ريق المدام وفرقه المصباح
في وجهه روض الجمال فخده
ورد وذاك الثغر منه اقاح
تصى لطيب حديثه اسماعنا
وقلوبنا بجماله ترتاح
تتنشق النسمات رباه ولا
عجب اذا هامت به الأرواح
خالفت عذالي عليه لجلهم
وعصيت ما قد قاله النصاح
ما باله بالوصل لم يسمح ولم
يربح ثوابي والسماح رباح
رشأ تبرج بي لواحظه وما
لي عن هواه في الغرام براح
كم لي حديث في هواه مسلسل
عني رواه مدمعي الفضاح
عجبا له في الحب لم يعدل ولم
تصفح لواحظه وهن صفاح
وجوانحي منه لقد ملئت جوى
وجوارحي منها بهن جراح
واها لايام الشباب لو انها
عادت وكان قرارها الارواح
للّه عصر شبيبة قضيّته
وزمان لهو كله افراح
حيث الصبا والوصل طوع يدي ولي
حكم عليه ولا عليّ جناح


Régön Príni Péter kettészakasztá,
Az nagy várat fallal általrakatá,
Az monostort belső várba hagyatá,
Szanktuáriomát egy bástyának hagyatá.


Nebe se zatmělo celé,
bleskem se osvítil mrak,
bez ráhna a stožáru, plachty,
hle, pluje už mořem jen vrak!


Co má dělat nyní? Ani nevěděla,
ve dne v noci blíže synagogy dlela,
na prahu tam stála, práh se přejít bála,
bála se a svého srdce jen se ptala.
A když v synagogu hrnuly se davy,
vklouzla mezi husté, kučeravé hlavy.
Naslouchala mistru, opojení pila,
ví, že tomu nikdy v tvář by nenaplila.
Jaká vroucnost zbožná, jaká smírná něha
z těchto očí kmeta divuplně šlehá!
Kterak do těch vrásek plných hlubých stínů
metnout nečistou má úst svých kalnou slinu?
Kterak tyto oči, andělé z nichž kynou,
tyto svaté oči potřísnit má slinou?
Ale domů nesmí, pokud nenaplije:
a tak skoro stále na ulici žije,
u chudiny stolu sousto sebere si,
na rabbiho čeká v koutku ulic kdesi,
chví se celým tělem zříc ty pejsy šedé...
Jehovo! V tvář toho naplít nedovede!


一春归计又蹉跎
穷粤风光奈病何
总有青山千万叠
行人长少鹧鸪多


Aus deiner Liebe kommt mir solch ein Segen,
Sie macht mein Herz so sorglos und so fest,
Ich kann so ruhig mich drin niederlegen,
Wie sich ein Kind dem Schlafe überlässt.


村杏野桃繁似雪
行人不醉为谁开
赖逢山县卢明府
引我花前劝一杯


Standosi quivi, e di gran spazio essendo
passato il tempo che tornare a lei
il suo Ruggier dovea, né lo vedendo,
vivea in timor di mille casi rei.
Un dì fra gli altri, che di ciò piangendo
stava solinga, le arrivò colei
che portò ne l'annel la medicina
che sanò il cor ch'avea ferito Alcina.


هلال عين العبد يا سيِّدي
كحاجب وصفي له واجب
لا عجب قاضي قضاةِ الورَى
وافَى وفي خدمتِه حاجب


Sie blickt des lieben Herrgotts Welt
So traut, so freundlich an
Und geht gerad und unverstellt
Den Lebensweg hinan.


Wer hat in gold- vnd silber-stück/
Die Sonn/ vnd Mon gekleidet?
Wer hats gemacht so schnell/ vnd flück/
Daß nie kein pfeil erleidet?
Wer hat die sternen zündet an?
Wer hats gezehlt mit namen?
Wer hats mit wesen angethan!
Da sie von nichten kamen?


Er wäre nie gekommen,
Sie hatten sein nicht Noth,
Sie furchten daß der Große
Sie alle schlüge todt.


Ulekl se Mojžíš této zrady,
na útěk hned z Egypta se dal,
vždyť se právem jeho život mladý
jisté pomsty Faraona bál.


Schatten gleiten übers Kissen,
Langsam schlägt die Mittagsstunde
Und sie atmet schwer im Kissen
Und ihr Mund gleicht einer Wunde.


Orlando vòlse a pena udire il tutto,
che giurò d'esser primo a quella impresa,
come quel ch'alcun atto iniquo e brutto
non può sentire, e d'ascoltar gli pesa:
e fu a pensare, indi a temere indutto,
che quella gente Angelica abbia presa;
poi che cercata l'ha per tanta via,
né potutone ancor ritrovar spia.


Para libar el jugo de agrios vinos
—no dejes ver la pierna,
muchacha— los marinos
vendrán dentro de poco a la taberna.
Son de brusco perfil, bíceps de acero,
niños enormes de cuadrada espalda
y andar patojo. —Pero,
¿te arreglarás la falda?
Con sus jarrones de licor, sus dados
y sus cachimbas se darán al juego
carnavalescamente iluminados
por la epilepsia del candil. Y luego
terminarán rugiendo una salvaje
canción sensual. —Del cafetín me salgo,
porque —bájate el traje!—
lo que es aquí pasa algo...


Sieh Pyramiden, grün umschirmt,
Von Gottes Finger aufgethürmt,
Die Spitzen reichen wolkenan,
So weit das Auge reichen kann;
Und hoch auf den Spitzen, den Augen graut,
Stehen Schlösser, von Menschenhand aufgebaut.


Zdrojem slasti jest mi každé psaní,
I ta pečeť! Zpečeťuje zrůst
Naší lásky s zrůstem potrvání.


Sind Könige je zusammengekommen,
So hat man immer nur Unheil vernommen.


Kam letí asi klínem v šiku?
Tam hleď, jak víří nad strání!
Však poznáš, nežli zmizí v mžiku,
to zlověstní jsou havrani!


Wunderbare Ähnlichkeit
In dem Schicksal beider Dichter!
Nur daß jener erst im Alter
Seine große Wallfahrt antrat.


Doch den Handschlag bot er mir, den treuen,
Eines Volkes frank und unverstellt,
Das – in Ehrfurcht, aber ohne Scheuen! –
Für sein Recht den Fuß beim Male hält!


Nun salbt euch mit Düften!
Legt an das Geschmeid'!
Umgürtet die Hüften
Mit purpurnem Kleid!
Der Herr ist nicht weit.
Auf güldnen Geschirren
Bald gilt's ihm zu zünden
Weihrauch und Myrrhen.
Drum schlummert nimmer,
Rüstet die Lampen!


A stejně chválit pána zástupův.


Koráby starostí a hoří
křižují denně po tvém moři,
je vysíláš i přijímáš.
A tenhle provoz samočinný
nečeká ani na pokyny,
do smrti hojnost zboží máš.


Co dnes nám děj, pohádky plná látka?
Kus feerie prázdné! Doba nová
jde lhostejně dál, mluva křišťálová
jí nepohne, ni zvučná slova hladká.


上蔡人归古县封
蜀江依旧水流东
末山云散庵犹在
敖岭丹成井已空


Quel corps me traîne à sa fin paresseuse,


Wenn ein Stamm im Sturme bricht,
Halten ihn die Brüder;
Und er sinkt zur Erde nicht,
Schwebend hängt er nieder.


To, co jsme tenkrát zaseli,
to vzejde, byť jsme nechtěli,
ta očka malá, malá jen
a modrá jak ten zkvetlý len.


Látogató ha keres, mondjátok, nem vagyok itt benn:
Lelkem a kedves hon messze határira szállt,
S tartja ölelve hegyét, völgyét, és síkjait, és az
Országos folyamon tengerek árjaig ér.
Fölhat a trón kebelébe szilárd, hűségteli gonddal,
Munkás szánat közt a kalibákba benéz.
És megnyílnak előtte az elmúlt századok évi,
S ami jövendőt a végzetek árnya takar.
S aggodalom s szent érzelmek közt kérdi magától:
Mit kell szólnia, mit tennie érted, o hon!
De jön idő, melyben süker éri a fáradozó főt:
Akkor nyílt ajtóm látogatóknak örűl;
És a barátságnak megnyílnak termeim újra,
Szívvel, lélekkel honn lesz a gazda megint.
Még jön idő, melyben poharat fogok ütni vidáman,
S jobbom jó kezeket híven ölelve szorít.
Addig zárva vagyok, test, melynek lelke kiszállott,
S zöld ágat keres a hon koszorúja közé.


La muerte me persigue con su carretilla al hombro
se desviste lentamente para que yo la vea
y me saluda de vez en cuando
dando gritos de vieja ardiente
La muerte tiene cuerda para rato
y yo que conozco sus trucos
yo que conozco su voz
yo que le sé hasta el ladrido
yo que me parezco a ella
como un mellizo fiel y resignado
yo soy la muerte también
y desde ahora soy eterno


Und des Hornes heller Ton
Klang vom Berge wieder,
Ob der tote Postillion
Stimmt' in seine Lieder. –


Fleucht der Teuffel für dem Creutze, wer ist so der Teuffel nicht?
Weil von Trübsal und von Creutze ieder sich so gern entbricht.


صبراً على أشياءَ كُلِّفْتُها
أُعْقِبْتُها الآنَ وسُلِّفْتُها
ويح القوافي ما لها سَفْسَفتْ
حَظِّي كأَنِّي كنتُ سَفْسَفْتُها
ألمْ تكُن هوجاً فسدَّدْتُها
ألم تكن عوجاً فَثَقَّفْتُهَا
كم كلماتٍ حكْتُ أبْرادَهَا
وَسَّطْتُها الحسْنَ وطَرَّفْتُهَا
ما أحْسَنَتْ إن كنتُ حَسَّنْتُهَا
ما ظَرَّفَتْ إن كنت ظرَّفْتُها
أنْحتْ على حظِّي بمِبْرَاتِهَا
شكراً لأني كنتُ أرهَفْتُهَا
فرقَّقَتْهُ حين رقَّقْتُها
وهفْهَفَتْهُ حين هفهَفْتُهَا
وكثَّفتْ دون الغنى سدَّها
حتّى كأنِّي كنتُ كثَّفْتُها
أحلِفُ باللَّه لقد أصْبَحتْ
في الرزق آفتي وما إفْتُها
لمْ أُشكِهَا قطّ بِتَقْصِيرَةٍ
فيها ولا من حَيْفَةٍ حِفْتُهَا
حُرِمتُ في سنِّي وفي مَيْعَتي
قِرَايَ من دنيا تَضيَّفْتُها
لَهْفي على الدنيا وهل لهفةٌ
تُنْصِفُ منها إن تلهَّفْتُهَا
كم أَهَّةٍ لي قد تأوَّهْتُهَا
فيها ومن أُفٍّ تأففتها
أغدُو ولا حالَ تَسَنَّمْتُها
فيها ولا حال تَرَدَّفْتُهَا
أوسعتُها صبراً على لؤْمِها
إذا تَقَصَّتْهُ تَطرَّفْتُهَا
فَيُعْجِزُ الحيلةَ منْزُورُها
إلا إذا ما أنا لطَّفْتُها
قُبحاً لها قبحاً على أنَّهَا
أقبحُ شيءٍ حين كشَّفْتُها
تَعَسَّفَتْني أنْ رَأتْني امرَأً
لم ترني قَطُّ تَعَسَّفْتُها
تَضَعَّفَتْني ومتَى نالني
عونُ أبي الصَّقْرِ تَضَعَّفْتُهَا
أرجوه عن أشياء جرَّبتُهَا
وليس عن طير تَعَيَّفْتُهَا
مقدارُ ما يُلْبِثُ عنِّي الغِنَى
إشارةُ الإصْبع أوْ لَفتُهَا
سَلَّيْتُ نفسي بأفاعِيله
من بعد ما قد كنت أسَّفْتُهَا
وقد يعزّيني شباباً مضى
ومدَّةً للعيشِ أسلفْتُهَا
فكَّرتُ في خمسين عاماً خَلَتْ
كانتْ أمامي ثم خلَّفْتُهَا
تَبَيَّنَتْ لي إذ تَذَنَّبْتُهَا
ولم تَبيَّنْ إذا تأنَّفْتُهَا
أجهلتها إذ هي موفورةٌ
ثم نَضَتْ عني فعُرِّفْتُها
ففرحَةُ الموهوب أعدِمتُها
وترحةُ المسلوب أردفْتُها
لو أن عمري مائةٌ هَدَّني
تذكُّري أنِّيَ نَصَّفْتُها
فكيف والآثارُ قد أصبحت
تُرجف بالعمر إذا قِفْتُها
كنزُ حياةٍ كانَ أنفقتُهُ
على تصاريفَ تصرَّفْتُها
لا عُذر لي في أسفي بعدها
على العطايا عفتها عفْتُها
إلا بلاغاً إن تأبَّيتَهُ
أشقيت نفسي ثم أتلفْتُها
قوتٌ يُقيم الجسم في عفّةٍ
أشعِرتُها قِدْماً وألحفْتُها
وقد كددتُ النفس من بعدما
رفَّهتها قدماً وعَفَّفْتُها
لا طالباً رزقاً سوى مُسْكةٍ
ولو تعدّت ذاك عنَّفْتُها
طالبتُ ما يمسكها مُجملاً
فطفتُ في الأرض وطوَّفْتُها
وناكدَ الجَدُّ فمنّيتُها
وماطلَ الحظ فسوَّفْتُها
وإن أراد اللَّهُ في ملكهُ
جاوزت خَمْسِيَّ فأضعفْتُها
بقدرة اللَّه ويُمْنِ امرئٍ
نعماه عُمْرٌ إن تَلَحَّفْتُها
فيها مَرادٌ إن تَرعَّيتُها
وأيُّ حِرز إن تكهَّفْتُها
يا واحد الناس الذي لم أجد
شَرواهُ في الأرض التي طُفْتُها
إليك أشكو أنني طالبٌ
خابت رِكابي منذ أَوجفْتُهَا
أصبحتُ أرجوك وأخشى الذي
جَرَّبتُ من حالٍ تسلَّفْتُها
فاطرُدْ ليَ الحرفةَ وادعُ الغِنى
واذكر سُموطاً كنت ألَّفْتُها
مَدائحٌ بالحق نمَّقتُها
وليس بالباطل زخرفْتُها
أعتدُّها شكوى تشكيتها
إليك لا زُلفى تَزلَّفْتُها
وكيف أعتدُّ بها زُلفةً
وإن تعمَّلتُ فأحصفْتُها
ولم أُشرِّفك بها بل أرى
بالحق أني بك شرَّفْتُها
ومن مَساعٍ لك ألَّفتها
لا من مساعي الناس لَفَّفْتُها
تعاوَرَتْها فِكَرٌ جمةٌ
أنضيتُها فيك وأزحفْتُها
وأنت لا تَبْخَسُ ذا كُلفةٍ
لا بَلْ ترى أن الغنى رَفْتُهَا
بحقِّ من أعلاك فوقَ الورى
إحلافةً بالحق أحلفْتُها
لا تُخطئَنّي منك في موقفي
سماءُ معروف توكّفْتُها
أنت المُرجَّى للتي رُمتها
أنت المرجى للتي خِفْتُها
كم بُلغةٍ ما دونها بُلغةٌ
قد نافرَتْني إذ تألَّفْتُها
فرُحتُ لا أرجو ولا أبتغي
وتاقت النفسُ فكَفْكَفْتُها
حُملتُ من أمري على صعبةٍ
خلَّيْتُها إذ عزّني كَفْتُها
بل خِفْتُ من كنتُ له راجياً
ورجَّتِ النفسُ فخوّفْتُها
ولم أخفْ في ذاك أنّي متى
وعدتُها رِفدَك أخلفْتُها
لكنني أفرَقُ من حِرْفةٍ
أنكرتُ نفسي منذ عُرِّفْتُها
أقول إذ عنَّفني ناصحٌ
في رفض أثمادٍ ترشَّفْتُها
إن أبا الصقر على بُعدِه
داني العطايا إن تكفَّفْتُها
ثمارُهُ في شُمِّ أغصانِهِ
لكنني إن شئتُ عَطَّفْتُها
لا كَثمارٍ سُمتُ أغْصانَها
إدْناءها مني فقصَّفْتُها
لِبَابِهِ المعمورِ أُسْكُفَّةٌ
لَتُعْتِبَنِّي إن تسكَّفْتُها
الآنَ أسلمتُ إلى نعمةٍ
غنّاء نفساً كنت أقشَفْتُها
قد وعدتني النفس جدوى له
إن شئت بعد اللَّه وظَّفْتُها
تاللَّه لا يَقْصُرُ دون المنى
قِرَى سجاياه التي ضِفْتُها
نُعمى أبي الصقر التي استبشرتْ
نفسي بريَّاها وقد سُفْتُها
خُذها ولا تَبْرَم بها إنني
قرَّطتُها الحسنَ وشنَّفْتُها
بَيِّنَةً من منطق محكمٍ
فَنَّنْتُهَا فيك وصرَّفْتُها
كم نظرةٍ فيها تَقَصَّيتها
كم وقفةٍ فيها توقَّفْتُها
بمجد آبائك أسَّستُها
ومجدِ آلائك شرَّفْتُها
ضَوَّعتُ فيكم كل مشمولة
لكنني من مسككُمْ دُفْتُها
ولم أدعْ في كلّ ما زانها
فلسفةً إلا تفلسفْتُها
إن كنتُ بالتطويل كمَّيتُها
فليس بالتثبيج كيَّفْتُها
لو أن خدّي كان أهلاً لهُ
واستهدفَتْ لي لتَهدَّفْتُها
يا من إذا صُغتُ أماديحَه
جَوَّدتُها فيه وزيّفْتُها
لو أنها ليلٌ لَنوَّرتُهُ
باسمك أو شمسٌ لأَكْسفْتُهَا


Der Engel der bei Lissa seinen Glanz,
Um den Gesalbten glänzte, war auch itzt
Sein Schutzgeist. Näher sah ich ihn, als dort,
Er trug im schönen Engelangesicht
Des großen Friedrich Wilhelms Miene ganz.


E sotto un fosco velo alto splendore,
quasi di notte il sol, mostrommi, ond’io
vidi come fra nubi aperto il cielo;


Einst glänzte am Himmel droben
Ein Stern so hell, so rein;
Oft hab' ich den Blick erhoben
Zu seinem goldenen Schein.


L'obietto suo è essa bonitate,
e, per quell'ottener, volt'a' mortali,
ciascun prossimo chiama amico e frate;


Vors Vaterland hab ich mein Leben auffgesezt:
In meinen Diensten ward noch Schweiß noch Blutt geschont/
Biß mir ein früher Todt/ wie andern Helden/ lohnt/
Und mein bekröntes Haubt ein harter Schuß verlezt/
Doch must ich noch den Sieg mit eigner Faust erlangen/
Mein Feind ist vor im Tod/ ins Leben ich gegangen.


Желал бы быть твоим, Семенова, покровом,
Или собачкою постельного твоей,
Или поручиком Барковым ,—
Ах он, поручик! ах, злодей!


»Mein Bruder, hör, mein Bruder, zum letzten Mal mich an,
Bestreiche mein rechtes Auge, wie du das linke getan,
Noch diese meine Bitte, die letzte, gewähre du mir,
Dann scheiden unsere Wege und Allah sei mit dir.«


10. So will ich dich probiren/
Es ſteht die wieder frey
Mich etwas rum zu fuͤhren/
Doch da wird meine treu
Jn allen proben voller Schein
Wie feines gold und ſilber ſeyn.


e largi gran barune,
ché non chéi lor mercato.


Ché un dì a lui, nell´aule algenti
là lontan su l´onda baltica,
dall´Italia andò un romor,
d´oppressori e di frementi,
di speranze e di dissidii
di tumulti annunziator.


Ein Hüter, der die Weiber für Schand in Obsicht nam,
War keiner nimmer treuer als tugendhaffte Scham.


十万全师出
遥知正忆君
一心如瑞麦
长作两岐分


Dahin sind sie,
Ich lebe noch –
Das Mondlicht fällt herein..
Fünf Treppen hoch,
Fünf Treppen hoch ...
Vereinsamt und allein !


Za Petrem lítala,
s Pavlem si špitala,
pro Frantu plakala,
na Vojtu čekala.


Kdes život spí, dát jenom křídla jemu
a začne rašit, plát, se v světlo týčit
a září i duh barvami se líčit
od pólu k pólu, k moři bezednému,


En este cerco fueron Lamia y Flora
llama y admiración del vulgo vano;
en este circo el luchador profano
del aplauso esperó la voz sonora;


Sehnend sah ich ihres Busens Wellen
Sanfter sich und reger zu mir schwellen,
Schwamm dann mit der Fläche sanft dahin;
Sah den schönen Kranz von Fels und Hügeln,
Sah die Sterne, sah den Mond sich spiegeln
In der süßen Freudegeberin.


A jako pod sněhem květ sasanky se zdvihá,
jak roní petrklíč své zlato v hnědý mech
ve třpytných krůpějích, v kterých se slunce míhá,
co táhnou nad hvozdy juž čápi v zástupech:


بِمَدْحِ المصطفى تَحيا القلوبُ
وَتُغْتَفَرُ الخطايا وَالذُّنوبُ
وَأَرْجُو أن أعِيشَ به سعيداً
وَأَلقاهُ وَليس عَلَيَّ حُوبُ
نبيٌّ كامل الأوصافِ تَمَّتْ
محاسِنُه فقيل له الحبيبُ
يُفَرِّجُ ذِكْرُهُ الكُرُباتِ عنا
إذا نَزَلَتْ بساحَتِنا الكُروبُ
مدائحُه تَزيدُ القَلْبَ شَوْقاً
إليه كأنها حَلْيٌ وَطيبُ
وَأَذْكُرُهُ وَلَيْلُ الخَطْبِ داجٍ
عَلَيَّ فَتَنْجَلِي عني الخُطوبُ
وَصَفْتُ شمائلاً منه حِسَاناً
فما أدري أمدحٌ أمْ نَسيبُ
وَمَنْ لي أنْ أرى منه مُحَيّاً
يُسَرُّ بحسنِهِ القلْبُ الكئِيبُ
كأنَّ حديثَه زَهْرٌ نَضِيرٌ
وَحاملَ زَهْرِهِ غُصْنٌ رَطيبُ
ولِي طَرْفٌ لِمَرْآهُ مَشوقٌ
وَلِي قلبٌ لِذِكْراهُ طَرُوبُ
تَبَوَّأَ قابَ قوْسَيْنِ اخْتصاصاً
وَلا وَاشٍ هناكَ وَلا رقيبُ
مَناصِبُه السَّنِيَّةُ ليسَ فيها
لإِنسانٍ وَلا مَلَكٍ نَصِيبُ
رَحِيبُ الصَّدْرِ ضاقَ الكَوْنُ عما
تَضَمَّنَ ذلك الصدْرُ الرحيبُ
يُجَدِّدُ في قُعودٍ أوْ قِيامٍ
له شَوْقِي المُدَرِّسُ وَالخَطيبُ
عَلَى قَدَرٍ يُمِدُّ الناسَ عِلْماً
كما يُعطِيك أَدْوِيَةً طبيبُ
وَتَسْتَهْدِي القلوبُ النُّورَ منه
كما اسْتَهْدَى مِنَ البَحْرِ القَلِيبُ
بَدَتْ للناسِ منه شُموسُ عِلْمٍ
طَوالِعَ ما تَزُولُ وَلا تَغِيبُ
وَأَلْهَمَنا به التَّقْوَى فَشَقَّتْ
لنا عمَّا أَكَنَّتْهُ الغُيُوبُ
خلائِقُهُ مَوَاهِبُ دُونَ كِسْبٍ
وشَتَّانَ المَوَاهِبُ وَالكُسُوبُ
مُهَذَّبَةٌ بنورِ اللَّهِ ليستْ
كأخلاقٍ يُهَذِّبُهَا اللَّبِيبُ
وَآدابُ النُّبُوَّةِ مُعجزاتٌ
فكيف يَنالُها الرجُلُ الأديبُ
أبيْنَ مِنَ الطِّباعِ دَماً وَفَرْثاً
وَجاءت مثلَ ما جَاءَ الحليبُ
سَمِعْنَا الوَحْيَ مِنْ فِيه صريحاً
كغادِيَةٍ عَزَالِيهَا تَصُوبُ
فلا قَوْلٌ وَلا عَمَلٌ لَدَيْهَا
بفاحِشَةٍ وَلا بِهَوىً مَشُوبُ
وَبالأهواءِ تَخْتَلِفُ المساعي
وَتَفْتَرِقُ المذاهِب وَالشُّعوبُ
ولَما صار ذاك الغَيْثُ سَيْلاً
علاهُ مِنَ الثَّرَى الزَّبَدُ الغَرِيبُ
فلا تَنْسُبْ لِقَوْلِ اللَّهِ رَيْباً
فما فِي قولِ رَبِّكَ ما يُرِيبُ
فإنْ تَخْلُقْ لهُ الأعداءُ عَيباً
فَقَوْلُ العَائِبِينَ هو المَعيبُ
فَخالِفْ أُمَّتَيْ موسى وَعيسى
فما فيهمْ لخالِقِهِ مُنِيبُ
فَقَوْمٌ منهم فُتِنُوا بِعِجْلٍ
وَقَوْماً منهم فَتَنَ الصَّليبُ
وَأَحْبارٌ تَقُولُ لَهُ شَبِيهٌ
وَرُهْبَانٌ تَقُولُ لَهُ ضَرِيبُ
وَإِنَّ محمداً لرَسولُ حَقٍّ
حَسيبٌ في نُبُوَّتِهِ نَسِيبُ
أمينٌ صادِقٌ بَرٌّ تَقِيٌّ
عليمٌ ماجِدٌ هادٌ وَهُوبُ
يُرِيكَ عَلَى الرِّضَا وَالسُّخْطِ وَجْهاً
تَرُوقُ به البَشَاشَةُ وَالقُطوبُ
يُضِيءُ بِوَجْهِهِ المِحْرَابُ لَيْلاً
وَتُظْلِمُ في النهارِ به الحُروبُ
تَقَدَّمَ مَنْ تَقَدَّمَ مِنْ نَبِيٍّ
نماهُ وهكذا البَطَلُ النَّجِيبُ
وصَدَّقَهُ وحَكَّمَهُ صَبيّاً
مِنَ الكُفَّارِ شُبَّانٌ وشِيبُ
فلما جاءهم بالحقِّ صَدُّوا
وصَدُّ أُولئك العَجَبُ العَجيبُ
شريعتُهُ صراطٌ مُستقيمٌ
فليسَ يَمَسُّنَا فيها لُغوبُ
عليكَ بها فإنَّ لها كِتاباً
عليه تَحْسُدُ الحَدقَ القلوبُ
يَنُوبُ لها عَنِ الكُتبِ المَوَاضي
ولَيْسَتْ عنه في حالٍ تَنُوبُ
ألَمْ تَرَهُ يُنَادِي بالتَّحَدِّي
ولا أحدٌ بِبَيِّنَةٍ يُجِيبُ
وَقد كَشَفَ الغِطَاءَ لنا وشُقَّتْ
عَنِ الحُسْنِ البَدِيعِ به جُيوبُ
وَدَانَ البَدْرُ مُنْشَقّاً إليه
وأَفْصَحَ ناطِقاً عَيْرٌ وَذيبُ
وَجِذْعُ النَّخْلِ حَنَّ حَنِينَ ثَكْلَى
لهُ فأَجابهُ نِعْمَ المُجِيبُ
وَقد سَجَدَتْ لهُ أَغصانُ سَرْحٍ
فلِمْ لا يؤْمِنُ الظَّبْيُ الرَّبِيبُ
وَكمْ مِنْ دَعْوَةٍ في المَحْلِ منها
رَبَتْ وَاهْتَزَّتِ الأرضُ الجَدِيبُ
وَروَّى عَسْكَراً بِحليبِ شاةٍ
فعاوَدَهُم بهِ العَيْشُ الخصيبُ
وَمَخْبولٌ أتاهُ فثابَ عَقْلٌ
إليه وَلمْ نَخلْهُ له يثُوبُ
وما ماءٌ تَلَقَّى وهْوَ مِلْحٌ
أُجاجٌ طَعْمُهُ إِلَّا يَطِيبُ
وعينٌ فارقَتْ نظراً فعادت
كما كانتْ ورُدَّ لها السَّليبُ
ومَيْتٌ مُؤْذِنٌ بِفِرَاقِ رُوحٍ
أَقامَ وسُرِّيَتْ عنه شعُوبُ
وثَغْرُ مُعَمِّرٍ عُمراً طويلاً
تُوُفّي وهوَ مَنْضُودٌ شَنيبُ
وَنَخْلٌ أَثْمَرَتُ في دُونِ عامٍ
فَغَارَ بها عَلَى القِنْوِ العَسيبُ
وَوفّى منهُ سَلْمانٌ دُيُوناً
عليه ما يُوفِّيها جَرِيبُ
وَجَرَّدَ مِنْ جَرِيدِ النَّخْلِ سَيْفاً
فقِيلَ بِذَاكَ لِلسَّيْفِ القَضِيبُ
وهَزَّ ثَبِير عِطْفَيْهِ سُروراً
به كالغُصْنِ هَبَّتْهُ الجَنُوبُ
ورَدَّ الفيلَ والأحزابَ طَيْرٌ
وريحٌ ما يُطاقُ لها هُبُوبُ
وَفارِس خانها ماءٌ ونارٌ
فغِيضَ الماءُ وانطَفأَ اللَّهيبُ
وَقد هَزَّ الحسامَ عليه عادٍ
بِيَوْمٍ نَوْمُه فيه هُبوبُ
فقامَ المصطفى بالسيفِ يَسْطو
عَلَى السَّاطي به وَلهُ وثُوبُ
وَرِيعَ لهُ أبو جهلٍ بِفَحْلٍ
يَنُوبُ عَنِ الهِزَبْرِ لهُ نُيُوبُ
وَشُهْبٌ أُرْسِلَتْ حَرَساً فخُطَّتْ
عَلَى طِرسِ الظَّلامِ بها شُطوبُ
وَلَمْ أَرَ مُعجزاتٍ مِثْلَ ذِكْرٍ
إليه كلُّ ذِي لُبٍّ يُنيبُ
وما آياتُه تُحْصَى بِعَدٍّ
فَيُدْرِكَ شَأْوَها مني طَلوبُ
طَفِقْتُ أعُدُّ منها مَوْجَ بَحْرٍ
وَقَطْراً غَيْثُهُ أَبَداً يَصُوبُ
يَجُودُ سَحابُهُنَّ وَلا انْقِشَاعٌ
وَيَزْخَرُ بَحْرُهُنَّ وَلا نُضُوبُ
فَراقَكَ مِنْ بَوَارِقِها وَمِيضٌ
وَشاقَكَ مِنْ جَوَاهِرِها رُسوبُ
هدانا للإِلهِ بها نَبيٌّ
فضائِله إذا تُحْكَى ضُروبُ
وأَخبَرَ تابِعِيهِ بِغائِباتٍ
وَلَيسَ بِكائِن عنهُ معيبُ
ولا كَتَبَ الكتابَ وَلا تَلاه
فيُلْحِدَ في رسالته المُريبُ
وَقد نالوا عَلَى الأُمم المَوَاضي
به شَرَفاً فكلُّهُمُ حَسيبُ
وما كأميرِنا فيهم أميرٌ
ولا كنقِيبِنا لهمُ نقيبُ
كأَنَّ عليمَنا لهمُ نبيٌّ
لدعوتِهِ الخلائقُ تستجيبُ
وَقد كتِبَتْ علينا واجباتٌ
أَشَدُّ عليهمُ منها النُّدوبُ
وما تَتَضاعفُ الأغلالُ إِلَّا
إذا قَسَتِ الرِّقابُ أوِ القلوبُ
ولما قيلَ للكفارِ خُشْبٌ
تَحَكَّمَ فيهمُ السيفُ الخشِيبُ
حَكَوْا في ضَرْبِ أَمثلةٍ حَمِيرا
فواحِدُنا لأَلفِهِمُ ضَرُوبُ
وما عُلَماؤُنا إلا سُيوفٌ
مَواضٍ لا تُفَلُّ لها غُروبُ
سَراةٌ لم يَقُلْ منهم سَرِيٌّ
لِيَوْمِ كَرِيهَةٍ يومٌ عَصيبُ
وَلَمْ يَفْتِنْهُمُ ماءٌ نَمِيرٌ
مِنَ الدنيا ولا مَرْعىً خصيبُ
ولم تُغْمَضْ لهمْ ليلاً جُفونٌ
ولا أَلِفَتْ مَضاجِعَها جُنُوبُ
يَشُوقُكَ منهمُ كلُّ ابنِ هَيْجَا
عَلَى اللَّأواء مَحْبُوبٌ مَهيبُ
له مِنْ نَقْعِهَا طَرْفٌ كَحِيل
ومِنْ دَمِ أُسْدِها كَفٌّ خَضِيبُ
وتنهالُ الكتائبُ حينَ يَهْوِي
إليها مثلَ ما انهال الكثيبُ
على طُرُقِ القَنا للموْتِ منه
إلى مُهجِ العِدا أبدا دَبيبُ
يُقَصِّدُ في العِدا سُمْرَ العَوالي
فيَرْجِعُ وهْوَ مسلوبٌ سَلوبُ
ذَوابِلُ كالعُقُودِ لها اطّرادٌ
فليسَ يَشُوقُها إلَّا التَّرِيبُ
يَخِرُّ لِرُمْحِهِ الرُّومِيُّ أنَّى
تَيَقَّنَ أنه العُودُ الصَّليبُ
ويَخْضِبُ سَيْفَهُ بِدَمِ النَّواصي
مَخَافَةَ أنْ يُقالَ به مَشِيبُ
له في الليلِ دَمْعٌ ليسَ يَرْقا
وقلبٌ ما يَغِبُّ له وجِيبُ
رسولَ اللَّهِ دعوةَ مُستقيلٍ
مِنَ التقصيرِ خاطِرُهُ هَيُوبُ
تَعَذَّرَ في المَشِيبِ وكانَ عَيَّاً
وَبُرْدُ شبابِهِ ضافٍ قشيبُ
ولا عَتْبٌ على مَن قامَ يَجْلو
محاسِنَ لا تُرَى معها عيوبُ
دَعاك لكلِّ مُعْضِلةٍ أَلَمَّتْ
به ولكلِّ نائبةٍ تَنُوبُ
وللذَّنبِ الذي ضاقَتْ عليه
به الدنيا وجانبُها رَحِيبُ
يُراقِبُ منه ما كَسَبَتْ يَداه
فيَبْكيه كما يَبْكي الرَّقوبُ
وأَنى يهتدي للرُّشدِ عاصٍ
لِغارِبِ كلِّ مَعصِيَةٍ ركوبُ
يَتوبُ لِسانُهُ عَنْ كلِّ ذَنْبٍ
وَلم يَرَ قلبهُ منه يَتُوبُ
تَقَاضَتْهُ مواهِبُكَ امْتِدَاحاً
وَأَوْلَى الناسِ بالمَدْحِ الوَهُوبُ
وَأغْراني به داعِي اقْتِراحٍ
عَلَيَّ لأَمْرِهِ أبَدَاً وُجُوبُ
فقلتُ لِمَنْ يَحُضُّ عَلَيَّ فيه
لعلَّك في هواه لِي نَسيبُ
دَلَلْتَ عَلَى الهَوَى قلبي فَسَهْمِي
وَسَهْمُكَ في الهَوَى كلٌّ مُصيبُ
لجودٍ المصطفى مُدَّتْ يَدانا
وَما مُدَّتْ لهُ أَيْدٍ تَخِيبُ
شفاعَتُهُ لنا ولكلِّ عاصٍ
بِقَدْرِ ذُنوبِهِ منها ذَنوبُ
هُوَ الغَيْثُ السَّكُوبَ نَدىً وعِلْماً
جَهِلْتُ وما هُوَ الغَيْثُ السَّكوبُ
صلاةُ اللّهِ ما سارت سحابٌ
عليه وما رَسا وَثَوَى عَسِيبُ


Vichr letí krajem, studeno tak v máji,
a ta naše srdce touhou rozkvétají!
Udobři se, sudbo, nerozluč jich, bědná,
vždyť v těch našich srdcích jenom radosť jedna!


Pan unser Hirten Gott steckt keine Hüttung aus,
Kein Strauch ist, da er mehr könt' in dem Schatten schertzen:
Die Gärte sind ohn Baüm: es wil Pomona stertzen,
Den Abschied setzet ihr der Mauer wüste Graus.


¡Ven acércate más! El campo umbrío,
el cielo torvo y el ambiente frío,
predisponen el alma a la tristeza.
Ven, apoya en mi hombro tu cabeza;
así, juntos, muy juntos, dueño mío.
Hablemos de tu amor; ¡de aquel soñado
amor! Cuando el invierno desolado
reina doquier, y pálidas se ahuyentan
la ilusión y la fe, ¡cómo calientan
los recuerdos benditos del pasado!
Ven, acércate más, mi dulce dueño...
y en tanto agita con tenaz empeño
la niebla gris su colosal cimera,
sobre nosotros vuelque la Quimera
el ánfora impalpable del Ensueño.


Ó, kedvesem, csak titkos kígyók, titkos kígyók
ne csuszkálnának itt minden bokorban,
a bálványok torzak és naivok és nevetségesek
Áfrika, Áfrika
de nem tudunk már nevetni rajtuk,
ketten vagyunk majdnem egyedül,
mindenfelől késeket fennek
ebben a rémes és gyerekes világban.


Merkt auf den Daniel mit seinen sibtzig wochen!
Er steht von seiner Ruh in seinem Kühltheil auf.
Er endt di ersten Jahr in Christi sibunddreissig,
Wann er aufs neu bis an den Drachen zählt.
Justinian beginnt di zweiundvirtzig Monden,
Als rechter rother Drach, der Christi Reich verjagt.
Der Pabst entwandt ihm seine kräffte,
Als an di seit er seine Canons sätzt.
Si fallen gleich, ob beid ungleich begonnen,
Wann Türk und Pers zugleich mit ihnen fällt und steigt.
Sibentzig Monden sind di grossen Sibtzig Wochen.


Poich'alpestre qual fera, aspra qual angue,
sol de lo strazio altrui sempre ti cibi,
né curi il tuo pastor ch'a morte langue.


Ein feuchter Blick sind ihre Zaubertöne;
Ein schlagend Herz ihr rührend Lied.
Sie schweigt beredt, sie stockt, sie stammelt schöne,
Ums stärkre Wort umsonst bemüht.


Vergine chiara et stabile in eterno,
di questo tempestoso mare stella,
d' ogni fedel nocchier fidata guida,
pon' mente in che terribile procella
i' mi ritrovo sol, senza governo,
et ò già da vicin l' ultime strida.
Ma pur in te l' anima mia si fida,
peccatrice, i' nol nego,
Vergine; ma ti prego
che 'l tuo nemico del mio mal non rida:
ricorditi che fece il peccar nostro
prender Dio, per scamparne,
humana carne al tuo virginal chiostro.


E como aqui cheguei, também chegara
Onde adorando assiste o pensamento;
E serva, como amante, ser prezara,
Adoçando sua vista meu tormento:
Se o temor, que fé tanta desprezara,
A tanto ousar não fora impedimento,
Na pátria (pode ser) preza a vontade,
Não terá para amar-me liberdade.


Auch dornumlaubt,
Ersank sein Haupt
Sanft ohne Freundesküssen,
Auf ein brechend edles Herz,
Auf ein froh Gewissen.


Mein Liebgen wil es nicht verstehn,
Daß ich in sie verliebet bin,
Sie kan vor mir vorüber gehen,
Als hätte mein getreuer Sinn,
Der ihre Lieb und Gunst begehrt,
Sich nach der Gnüge nicht erklärt.


Gesundes Leben kann erkranken über Nacht,
Ein Fels, auf den wir bau'n, kann wanken über Nacht.
Es kommen, wenn wir fest entschlossen scheinen,
Uns oft ganz andere Gedanken über Nacht.
Wer heute lacht, kann morgen müssen weinen,
Die größten Reiche schon versanken über Nacht,
Nichts übrig lassend als ein Mal in Steinen.


Der Knabe, der tät gleich also,
Und scherzt mit ihr und lacht so froh.


雾幌褰开秀色明
曲尘半臂亦多情
芳菲不拟亲桃姊
萧洒端宜齿石兄


Ben torna a consolar tanto dolore
madonna, ove Pietà la riconduce:
né trovo in questa vita altro soccorso.


Viele duftende Glocken, o Hyazinthe, bewegst du;
Aber die Glocken ziehn, wie die Gerüche, nicht an.


Morir y renacer es mi ejercicio
en el sabio deleite del oficio.
Amor universal mi paso guía
en bosque, llano, noche y mediodía.
Velo con Sirio, duermo con la sombra,
y en su aleluya me sonrisa nombra,
a la hierba que ayer hubo nacido,
al lúcido cabrito amanecido,
al desvelo del alba, a la primera
centella o sol que hiere o que me alumbra,
a la amorosa fuerza que me encumbra,
al combo cielo y tierra de la era,
a este jardín secreto de mi ensueño
sólo rico de orquídeas sobre un leño.


Vier gähnende Männer gingen
Hinaus ins Morgengraun.
Draußen hingen
Am Gartenzaun
Vier vertrocknete Fraun.


Willst den Wilhelm? willst den Helm?
Pfäfflein! statt der Perücke?
Meister nennt sich der arme Schelm;
Lehrbursch sitzt im Genicke.


Ty hvězdy – ach, světy veliké –
a – já jen prášíček malý;
jak jsou mé radosti drobounké
a směšné všechny mé žaly!


Du, guter Freund, bist du, der andre du dein Freund;
Er aber ist nur er, ob er wie du gleich scheint.


Hüte dich/ der mehrlein-träger
Bringet dir doch nimmer guts:
Er sucht seinen eigennutz
Als ein rechter beutelfeger:
Er dient in der lügen läger/
Vnd ist aller warheit trutz:
Er ist deiner feinde schutz:
Ja er ist des Satans jäger.
Darumb neige deine ohren
Thore nicht der wäscherey/
(Wäscherey ist keine trew)
Mancher würde nicht zum thoren/
Mancher käme nicht in noth/
Gäb' er nicht dem wäscher brodt.


Da bricht der Abend, der frühe, herein:
Von Lichtern blinket ein ferner Schein.


Und preise glücklich dich in allen Schmerzensnöthen,
Wenn von den Namen all dich keiner macht erröthen.


1) Erkenntnis Gottes.
2) Lob der Propheten.
3) Gott wird gepriesen.
4) Fülle des Gottesdienstes ist notwendig und nützlich.
5) Pflichten gegen Vater und Mutter.
6) Herkunft durch Tugend zu erhöhen.
7) Nach welchen Regeln man sprechen muß.
8) Die letzten Regeln Nuschirwans.
9) Zustand des Alters und der Jugend.
10) Wohlanständigkeit und Regeln beim Essen.
11) Verhalten beim Weintrinken.
12) Wie Gäste einzuladen und zu bewirten.
13) Auf welche Weise gescherzt, Stein und Schach gespielt werden muß.
14) Beschaffenheit der Liebenden.
15) Nutzen und Schaden der Beiwohnung.
16) Wie man sich baden und waschen muß.
17) Zustand des Schlafens und Ruhens.
18) Ordnung bei der Jagd.
19) Wie Ballspiel zu treiben.
20) Wie man dem Feind entgegengehen muß.
21) Mittel, das Vermögen zu vermehren.
22) Wie anvertraut Gut zu bewahren und zurückzugeben.
23) Kauf der Sklaven und Sklavinnen.
24) Wo man Besitzungen ankaufen muß.
25) Pferdekauf und Kennzeichen der besten.
26) Wie der Mann ein Weib nehmen muß.
27) Ordnung bei Auferziehung der Kinder.
28) Vorteile, sich Freunde zu machen und sie zu wählen.
29) Gegen der Feinde Anschläge und Ränke nicht sorglos zu sein.
30) Verdienstlich ist es, zu verzeihen.
31) Wie man Wissenschaft suchen muß.
32) Kaufhandel.
33) Regeln der Ärzte, und wie man leben muß.
34) Regeln der Sternkundigen.
35) Eigenschaften der Dichter und Dichtkunst.
36) Regeln der Musiker.
37) Die Art, Kaisern zu dienen.
38) Stand der Vertrauten und Gesellschafter der Kaiser.
39) Regeln der Kanzleiämter.
40) Ordnung des Wesirats.
41) Regeln der Heerführerschaft.
42) Regeln der Kaiser.
43) Regeln des Ackerbaues und der Landwirtschaft.
44) Vorzüge der Tugend.


Los frescos pintados en la pared
transforman el Salón Reservado
en una Plaza de Toros, donde el suelo
tiene la consistencia y el color de la arena:
gracias a que todas las noches
se riega la tierra con jerez.
Jinetes en sillas esqueletosas,
tufos planchados con saliva,
una estrella clavada en la corbata,
otra en el dedo meñique,
los tertulianos exigen que el cantaor
lamente el retardo de las mujeres
con ¡aves! que lo retuercen
en calambres de indigestión.
De pronto,
en un sobresalto de pavor,
la cortina deja pasar seis senos
que aportan tres mamás.
Los párpados como dos castañuelas,
las pupilas como dos cajas de betún,
negro el pelo,
negras las pestañas
y las extremidades de las uñas,
las siguen cuatro niñas, que al entrar,
provocan una descarga de ¡oles!
que desmaya a las ratas que transitan el corredor.
La servilleta a guisa de capote,
el camarero lidia el humo de los cigarros
y la voracidad de la clientela,
con pases y chuletas al natural,
o entra a colocar el sacacorchos
como pone su vara un picador.
Abroqueladas en armaduras medioevales,
en el casco flamea la bandera de España,
las botellas de manzanilla
se agotan al combatir a los chorizos
que mugen en los estómagos,
o sangran en los platos
como toros lidiados.
Previa autorización de las mamás,
las niñas van a sentarse
sobre las rodillas de los hombres,
para cambiar un beso por un duro,
mientras el cantaor,
muslos de rana
embutidos en fundas de paraguas,
tartamudea una copla
que lo desinfla nueve kilos.
Los brazos en alto,
desnudas las axilas,
así dan un pregusto de sus intimidades,
las niñas menean, luego, las caderas
como si alguien se las hiciera dar vueltas por adentro,
y en húmedas sonrisas de extenuación,
describen con sus pupilas
las parabólicas trayectorias de un espasmo,
que hace gruñir de deseo
hasta a los espectadores pintados en la pared.
Después de semejante simulacro
ya nadie tiene fuerza ni para hacer rodar
las bolitas de pan, ensombrecidas,
entre las yemas de los dedos.
Poco a poco, la luz aséptica de la mañana
agrava los ayes del cantaor
hasta identificar
la palidez trasnochada de los rostros
con la angustiosa resignación
de una clientela de dentista.
Se oye el klaxon que el sueño hace sonar
en las jetas de las mamás,
los suspiros del cantaor
que abraza en la guitarra
una nostalgia de mujer,
los cachetazos con que las niñas
persuaden a los machos
que no hay nada que hacer
sino dejarlas en su casa,
y sepultarse en la abstinencia
de las camas heladas.


Zerrißen ist ihr Regenbogenschleier
Der Mahlerei, vertauscht mit düsterm Flore,
Und halb entsaitet der Musik die Leier;
Gespalten tönen dumpf der Syrinx Rohre;
Die Bildnerei entbehrt Prometheus Feuer;
Es sitzt die stolzeste vom ganzen Chore,
Architectur, wie Niobe versteinet,
Auf Steinen, deren Umsturz sie beweinet.


Horch, o Mädchen, wie dein Sang
In die Brust den Bergen drang,
Wie dein Wort die Felsenseelen
Freudig fort und fort erzählen!


Ein König von Gottes Gnaden,
Ein Dichter, daß Gott erbarme,
Tönt in das: Gott erhalte
Ein: Helf Gott für Bettler und Arme.


i̇çeri sürüklenemanastirli hi̇lmi̇ beye i̇ki̇


Kroků pět – (pět písmen i v „Marie“!)
kroků pět ode zdi tmavé
rovek zemí skorem pohlcený –
pod ním domov lásky pravé!


Stati che sono in gran piacere et festa
con Norandin quivi otto giorni o diece
perche l amor di Francia li molesta
che senza essi lasciar tanto non lece
tolgon licentia, et Marphisa che questa
via disiava, compagnia lor fece,
Marphisa havuto havea lungo disire
al paragon di paladin venire


Im Traume schritt ich jüngst ins Feld,
Zwei Männer mir zur Seite.
Sie hatten zum Geleite
Sich unterwegs zu mir gesellt.


Und sie in ihrem Sammetkleid,
Von Perlen und Juwel umfunkelt
Bleich war sie, aber nicht von Leid,
Ihr Blick doch nicht von Gram umdunkelt.
So mild hat sie das Haupt gebeugt,
Als wollt' auf den Altar sie legen
Des Haares königlichen Segen –
Vom Antlitz ging ein süß Geleucht.


Wie ausgetretene Schuhe
Sind diese Kähne. Hat jeder Kahn
Solch friedlich häusliche Ruhe,
Hat keiner das Getue
Der preußischen Eisenbahn.


Non di vertù ma di enconveniença
à posança che procede da Marte:
mutasi en Venus, nì formato pare.


“Come, come”, dicea, “pallido, essangue,
Fior sì bello colà languir si vede!
Ti darò stampe eterne anch'io di sangue,
Ma fia sangue del petto, e non del piede”.


Georgia Augusta, schön und stark,
Voll Lebensgeist und Mark,
Mit Athenäens Rüstung angethan,
Ging tadellos bis heut der Ehre Bahn,
Und stritt des Ruhmes Streit
Mit ungeschwächter rascher Tapferkeit.
Nun steht sie, lehnt sich ruhend auf den Speer,
Und darf – das zeuge du, Gerechtigkeit! –
Getrost zurück auf ihre Thaten schaun.
Des Kampfes Richter nehmen mild und schmeichelnd
Nun zur Erholung ihr die Waffen ab,
Und kleiden sie in festliches Gewand,
Für ihren ersten Jubelfeiertag.


sciolse, e gittolla splendida nel piano:
—Come la mia macedone corazza
stia nel deserto e a' barbari ed a gli anni
regga Alessandria.—


Es kamen in dunkeln und leuchtenden Stunden
Geflogen Zeichen freundlicher Huld,
Zart fernhergrüßend Gedenken.


В моем сознаньи — дымы дней сожженных,
Остывший чад страстей и слепотЯ посещал дома умалишенных, —
Мне близки их безумные мечты,
Я знаю облик наших заблуждений,
Достигнувших трагической чертКак цепкие побеги тех растений,
Что люди чужеядными зовут,
Я льнул к умам, исполненным видениВкруг слабых я свивался в жесткий жгут,
Вкруг сильных вился с гибкостью змеиной,
Чтоб тайну их на свой повергнуть суОт змея не укрылся ни единый,
Я понял все, легко коснулся всех,
И мир возник законченной картиноНевинность, ярость, детство, смертный грех,
В немой мольбе ломаемые руки,
Протяжный стон, и чей-то тихий смех, —
Простор степей с кошмаром желтой скуки,
Оборыши отверженных племеВсе внешние и внутренние муки, —
Весь дикий пляс под музыку времен,
Все радости — лишь ткани и узоры,
Чтоб скрыть один непреходящий соНа высшие я поднимался горы,
В глубокие спускался рудники,
Со мной дружили гении и ворНо я не исцелился от тоски,
Поняв, что неизбежно равноценны
И нивы, и бесплодные пескКуда ни кинься, мы повсюду пленны,
Все взвешено на сумрачных весах,
Творцы себя, мы вечны и мгновеннМы звери — и зверьми внушенный страх,
Мы блески — и гасители пожара,
Мы факелы — и ветер мы впотьмаНо в нас всего сильней ночная чара:
Мы хвалим свет заката, и затем
Двенадцатого с башен ждем ударСоздавши сонмы солнечных систем,
Мы смертью населили их планеты,
И сладко нам, что мрак-утайщик неВо тьме полночной слиты все предметСкорей на шабаш, к бешенству страстеМы дьявольским сиянием одетМешок игральных шулерских костей,
Исполненные скрытого злорадства,
Колдуньи, с кликой демонов-людей,
Спешат найти убогое богатство
Бесплодных ласк, запретную мечту
Обедни черной, полной святотатствИ звезды мира гаснут налету,
И тень весов качается незримо
На мировом таинственном постВсе взвешено и все неотвратимДобро и зло два лика тех же дуВиденье мира тонет в море дымВо мгле пустынь свирепствует саму


In diesem stande nun fand der ergrimmte tod/
Bey seiner wiederkunfft/ das lager ihrer seelen;
Wie? schrie er/ weiß man hier von keiner höllen-noth/
Und herrscht der himmel noch in dieser bettel-hölen?
Verschmitzte furien/ beweiset eure that.
Was aber müh ich mich? mein wüten ist vergebens.
Ein frommer tadelt stets den zucker dieses lebens/
Der in dem hause selbst noch keine myrrhen hat:
Doch dürfft ich einmahl nur am leibe sie versuchen/
Was gilts/ sie solte Gott in sein gesichte fluchen.


My, dráty elektrické...! My, dráty elektrické,
jsme s tebou, mluno, obsadily život
a ze všech nejvíce pronikly jsme mu ledvím,
otvory provrtavše do všech stěn a zdiv.
Jsme nervový systém, hra svalů, vladař a uhlokop;
ze dvou stran sbíhajíce se, aby povstala jiskra,
ze všech stran táhneme, aby tryskal
života paroxysmus.
Do služeb člověka jsme zapřáhly okeán ukázněný,
člověku dobývajíce hromady zlata, požitků, změny.


将军丧马懊无颜
奋臂宵驰敌垒间
何似贾生行劫去
独骑南部紫骝还


Oui ! le dogme terrible, ô mon cœur, a raison.


Turno pareva quivi che di vere
lagrime avesse tutto molle il viso,
dogliendose del troian forestiere.


وَما فَضَلوكُم غَيرَ أَنَّ أَباكُمُ
أَطالَ فَأَكدى ثُمَّ قالَ فَأَنكَدا
وَفاحَشَ أَهلَ الشَرَّ حَتّى بَذاهُمُ
وَإِنَّ أَباهُم قَلَ خَيراً وَأَحمَدا
فَجاؤوا عَلى ما عُوِّدوا وَأَتَيتُمُ
عَلى عادَةٍ وَالمَرءُ مِمّا تَعَوَّدا
وَما الفُحشُ إِلّا مَن أَتى الفُحشَ سادِراً
وَما المَجدُ إِلّا مَن عَلا وَتَمَجَّدا


Je vous assure {1}, что вы мне милы,
Что вас люблю de tout mon Coeur {2},
Pourquoi {3} же вы теперь унылы?
Чрез то теряю mon bonheur {4}Quand vous {5} со мною — мне приятно;
Блаженствую, quand je vous baise {6},
Mais quand {7} целуете обратно…
Как от того je suis bien aise! {8}
Donnez la main {9}, мой друг сердечный!
Приди в мои embrassement! {10}
Le temps {11} в сем мире быстротечно;
Лови, лови l’heureux instant! {12}


علَّمتَ ليثَ الشرى وثوباً
والسحبَ علَّمتهنَّ هطْلا
حاشاكَ ذمٌّ وكلُّ ضدٍّ
فصحَّ قولي حاشا وكلاَّ


Comparto con la noche su premura
de tiempo, ese impaciente tránsito
circular de la sombra
que de otra sombra es víspera
o esa morosa voluntad de amarte
a partir de mañana, cuando
como a la luz te haya perdido
y sólo quede un último
plazo para esperarte
en la fugacidad del día siguiente.


Quel che la tigre de l'armento imbelle
ne' campi ircani o là vicino al Gange,
o 'l lupo de le capre e de l'agnelle
nel monte che Tifeo sotto si frange;
quivi il crudel pagan facea di quelle
non dirò squadre, non dirò falange,
ma vulgo e populazzo voglio dire,
degno, prima che nasca, di morire.


Bitev ryky dozněly mi,
ramen zvadla síla,
mezi druhy mladickými
není pro mne díla.
Nemám synů, jsem tu sám a sám:
což po sobě vlasti zanechám?


年年新竹破苍苔
清拂江南旧柏台
不道停云高兴发
却从江北寄春来


Táhne černým lesem
tiché, smutné chvění,
že už nemám v světě
žádné potěšení.


Pero tanto es, en fin, mi desearos,
que todo me parece gran rodeo,
sino cada hora y punto más amaros.


Wenn wirst du von meinem Rucken
Reissen dieser Bürden pein/
Die mich vnauffhörlich drücken?
Komm' Erlöser brich doch ein!


E io el so, el qual già longamente
chiesi mercé con doloroso pianto
agli occhi bei, che già fur dispiatati;


Gerne dien ich den Freunden, doch tu ich es leider mit Neigung,
Und so wurmt es mir oft, daß ich nicht tugendhaft bin.


Doch allzuviel gewagt! es reut mich abermal,
Was dringt mein kühner Fuß in deinen Hochzeitsaal?
Mein finstres Auge starrt, wo tausend Lampen brennen,
Und kann vor Glanz und Licht und Schimmer nichts erkennen.
Was greift mein heisrer Mund, der dich kaum nennen kann,
Dein Lob, das rechte Werk der größten Dichter, an?
Wie kann mein matter Arm die stumpfe Feder schärfen,
Der Anmuth seltne Pracht, der Fürstinn zu entwerfen,
Die noch itzund die Spur des Wesens blicken läßt,
Das sie vor langer Zeit, am ersten Hochzeitfest,
Göttinnen gleich gemacht. Wie könnt ich wohl des Helden,
Des großen Fürstensohns erworbnen Ruhm vermelden;
Des Sohns, in dem der Geist des tapfern Vaters sitzt,
Auf den mein König selbst mit Gnadenstralen blitzt.
Wie weis mein blöder Blick mit unverwandten Sinnen,
Das sternengleiche Licht erlauchter Prinzeßinnen
Von nahem anzusehn? Nein, nein! das ist zu schwer,
Wo nähme wohl mein Geist dergleichen Kräfte her?
Drum, Herr! verzeihe mir, ich habe mich vergangen,
Ich will mich niemals mehr ein gleiches unterfangen.


Calíope victorias; danzas guía
Terpsícore gentil; Erato en rosas
cubre las flechas del amor y el arco;


Hu! – Jak truchlá bude sence
sirým dětem vověšence.


Osmého dne po radostném
dítka v chlévě narození
Maria a Josef byli
zamlklí a zkormouceni,
neboť kněz, jejž betlemský lid
v uctivosti velké choval,
obřízce ne bezbolestné
pacholíčka podroboval.


Né sotto l'arme già sentir gli parve
caldo o fervor come di foco intenso;
ma pur, se fosser vere fiamme o larve,
mal poté giudicar sì tosto il senso,
perché repente a pena tocco sparve
quel simulacro, e giunse un nuvol denso
che portò notte e verno; e 'l verno ancora
e l'ombra dileguossi in picciol ora.


El tiempo y la ocasión han descubierto
la singular virtud que en vos se encierra
de quien toda malicia se destierra
sirviendo a Dios y al Rey que es lo más cierto.


E mais a trança negra, a trança que se espraia
Na vaga dos lençóis, na espuma da cambraia,
Trescalando o perfume incômodo de Orizza,


Антанта не успокоиласРумынию, Польшу и мелочь прочую
могут еще натравить на республику рабочуМелькают известия то там, то тут,
что к ним поезда с оружием идуА если им достанется победа


Midőn sebes-vágtatva megy,
Megeresztett kantárral,
Szívében megelégedve
A Bakacsnak tett kárral,
Midőn siet, hanyatt-homlok,
Nehogy utól érhesse
Gonosz tettét Bakacs mérge,
És kardjára vehesse; -


Was hilft mir nun mein Uebermuth,
Mein Reichthum, Ehre, Geld und Gut?
Was hilft mir nun all Zierd und Pracht?
Ach hätt' ich nie daran gedacht!
So säß ich nicht in dieser Flammen,
Da alle Qualen schlagen zusammen.


1
Ты помнишь ли больной осенний день,
Случайное свободное свиданье,
Расцвет любви в период увяданья,
Лучи, когда вокруг ложится тень?
Нас мучила столицы суматоха,
Хотелось прочь от улиц и домов, —
Куда-нибудь в безмолвие лесов,
К молчанию невнемлющего мохНет, ни любовь, ни осень не могли
Затмить в сердцах созвучное стремленье!
Нет, никогда не разорвутся звенья
Между душой и прелестью земли!
2
Ты помнить ли мучения вокзала,
Весь этот мир и прозы и минут,
И наконец приветливый приют,
Неясных грез манящее начало?
Ты помнишь ли, — я бросился у ног,
Я голову склонил в твои колени,
Я видел сон мерцающих видений,
Я оскорбить молчание не моБоялись мы отдаться поцелуям,
Мы словно шли по облачной тропе,
И этот час в застенчивом купе
Для полноты был в жизни неминуе3
Не знаю я — случайно или нет
Был избран путь, моей душе знакомыКакою вдруг мучительной истомой
Повеял мне былого первый слеВыходим мы: знакомое мне поле,
И озеро, и пожелтевший сад,
И дач пустых осиротелый ряд,
И все кругом… О Леля! Леля! Леля!
Да, это здесь росла моя любовь,
Меж тополей, под кудрями березы,
У этих мест уже бродили грезы…
Я снова здесь, и здесь люблю я внов4
Вошли мы в лес, ища уединеньСухой листвы раскинулся ковер, —
И я поймал твой мимолетный взор:
Он был в тот миг улыбкой восхищеньРука с рукой в лесу бродили мы,
Встречая грязь, переходя канавы,
Ломали сучья, мяли сушь и травы,
Смеялись мы над призраком зимИ, подойдя к исписанной скамейке,
Мы сели там и любовались всем, —
Как хорошо, тепло, как воздух нем,
Как в вышине спят облачные змейки!
5
В безмолвии слова так хороши,
Так дороги в уединеньи ласки,
И так блестят возлюбленные глазки
Осенним днем в осмеянной глушКругом болезнь, упрямые вороны,
Столбы берез, осины багрянец,
За дымкою мучительный конец,
В молчании томительные стонОдним лишь нам — душистая весна,
Одним лишь нам — душистые фиалки!
И плачет лес, завистливый и жалкий,
И внемлет нам сквозь слезы тишин6
Мы перешли на старое кладбище,
Где ждали нас холодные крестПочиют здесь безумные мечты,
И здесь душа прозрачнее и чищСклонились мы над маленьким крестом,
Где скрыто все, мне вечно дорогое,
И где она оставлена в покое
Приветствием и дерзостным судоИ долго я над юною могилой,
Обнявши крест, томился недвижим;
И ты, мой друг, ты плакала над ним,
Над образом моей забытой мило7
Еще сильней я полюбил тебя
За этот миг, за слезы, эти слезы!
Забыла ты ревнивые угрозы,
Соперницу ласкала ты, любя!
Я чувствовал, что с сердцем отогретым
Мы кладбище оставили вдвоеГорел закат оранжевым огнем,
Восток синел лилово-странным светоМы снова шли, и шли, как прежде, мы
К великому, безбрежному сближенью,
Чужды опять лесов опустошенью,
Опять чужды дыханию зим8
На станции мы поезд ожидали
И выбрали заветную скамью,
Где Леле я проговорил «люблю»,
Где мне «люблю» послышалось из далЛуна плыла за дымкой облаков,
Горели звезд алмазные каменья,
В немом пруду дробились отраженья,
А на душе лучи сверкали сноТо был ли бред, опять воспоминанья,
Прошедшее, воскресшее во мне!
Слова любви шептал ли я во сне,
Иль наяву я повторял признанья?
9
И две мечты — невеста и жена —
В объятиях предстали мне так живОдна была, как осень, молчалива,
Восторженна другая, как веснЯ полон был любовию к обеим,
К тебе, и к ней, и вновь и вновь к тебе,
Я сладостно вручал себя судьбе,
Таинственной надеждою лелеем…
Ты помнишь ли наш путь назад сквозь тень,
Недавних грез с разлукою слиянье,
Случайное свободное прощанье,
Промчавшийся, но возвратимый день?


Reméntelen mindeneknél életem,
Látván vesztem, örül sok ellenségem,
Csóválván fejeket, csúfolnak éngem,
Barátim is mind idegenek tőlem.


To byla moje duše mezi nimi,
jež na hranici svojí, lásku v hlase,
za štěstí tvoje zpěvy nadšenými
tam naposledy ještě modlila se.


Úgy lett. A sok ugrándozás alatt
Kifolyt a tinta; foltja megmaradt.
Megyeri elbusúl - kedvét szegi
Neki
A folt,
Mivel csak egy kabátja volt,
Amint mondom, csak egy kabátja volt.


Offen ist des Himmels Thor,
Dich begrüßt des Himmels Chor.


Vše ti dám, jen něco nechám
pro příhodu zas,
jestli svět mne mrzet bude:
pevný na provaz,
aby ona nemyslila,
že jsem teskliv byl,
když jsem v krčmě při cimbálu
rudé víno pil.


Voi, che cercate in note dolci e scorte
Incantar l'alta piaga, che ho nel lato;
S'Amor del vostro nome accompagnato
Provar vi fèsse mai quant'egli è forte;


Nace en los brazos de la muerte dura,
el gran rey de las fieras, que la imita,
y con piadosas voces resucita,
valiente de rebeldes sepultura.


Bleib du in deiner Meerestiefe,
Wahnsinniger Traum,
Der du einst so manche Nacht
Mein Herz mit falschem Glück gequält hast,
Und jetzt, als Seegespenst,
Sogar am hellen Tag mich bedrohest –
Bleib du dort unten, in Ewigkeit,
Und ich werfe noch zu dir hinab
All meine Schmerzen und Sünden,
Und die Schellenkappe der Torheit,
Die so lange mein Haupt umklingelt,
Und die kalte, gleißende Schlangenhaut
Der Heuchelei,
Die mir so lang die Seele umwunden,
Die kranke Seele,
Die gottverleugnende, engelverleugnende,
Unselige Seele –
Hoiho! Hoiho! Da kommt der Wind!
Die Segel auf! Sie flattern und schwell'n!
Über die stillverderbliche Fläche
Eilet das Schiff,
Und es jauchzt die befreite Seele.


dünyada insanca yaşamanız mı gerek


Kdes v sbírce památek, kde na vše strany
vzduch starobylostí byl ovanutý,
já starou sochu zřel jsem, nátěr žlutý
na shnilém dřevě byl již oprýskaný. –


Und wie der Leib, so war Ihr Geist,
Und wie der Geist, so war Ihr Glück.
Sie sollte vieler Völker Frau
Nach Ihrem Vater seyn.


el que hace al mundo desaparecer
¡Mientras tanto te escribo este soneto,
antes de juntos sucumbir y arder!


Und willst du nicht, so hab' einen Mut,
Und ich will es danken dir,
Und zieh dein Schwert und triff mich gut
Und laß mich sterben hier.«


Doch was nützt es um und an
sich mit toten Sorgen quälen
und ihm seinen Haß erzählen?
Gott sei Dank, es ist getan!
Laßt uns itzt mit neuen Freuden
die befreiten Geister weiden!


A ten čert se k duši páně žene,
že je jeho a že musí dolů,
anděl prá však, že to biskup, že ne,
že má místo u božího stolu.


Marje – ty jen jedinou jsi –
jedinou mou duše spásou!
Láska naše nezná jmena,
jsouc přec nejkrásnější krásou!


江东山望说茅庐
庵为康家孝子居
岂肯人间名教地
却容释老说清虚


Ich bin betrübt,
Weil mich mein Kind nicht wieder liebt,
Denn dieses Feuer meiner Pein
Muß noch zur Zeit verborgen seyn.
Und die mir gefället, die weiß es noch nicht,
Und wenn sie es wüste, so glaubte sies nicht,
Und wenn sie es glaubte, so sagte sies nicht,
Und wenn sie es sagte, so traut ich ihr nicht,
Und wenn ich ihr traute, so hülffe michs nicht;
Drum lieget mein Hertze gefangen, und spricht:
Es ist umb mich geschehn,
Ich bin zu lauter Qual versehn.


Würdigster Denker, dir schenk' ich den Esel der himmlischen Krippe.
Buridans sprödes Dilemm werde durch ihn dir gelös't!


Quero fugir. A peste me segura.
Por pouco mais me tomo um assassino.
Sinto que passa um vento de loucura.


Los funcionarios no funcionan.
Los políticos hablan pero no dicen.
Los votantes votan pero no eligen.
Los medios de información desinforman.
Los centros de enseñanza enseñan a ignorar.
Los jueces condenan a las victimas.
Los militares están en guerra contra sus compatriotas.
Los policías no combaten los crímenes, porque
están ocupados en cometerlos.
Las bancarrotas se socializan, las ganancias se privatizan.
Es más libre el dinero que la gente.
La gente está al servicio de las cosas.


So ists! So gehts! Doch ists erschrekklich schwer,
Was mich nun mehr umlägert vor ein heer!
Wann Ziklag weg, ist David erst in nöthen:
Sein Eigenvolk wil ihn aus Unmutt tödten.


Ella m’ascolta e fisa, e dice cose
veramente celesti, ed io l’apprendo
e serbo anchor ne la memoria ascose.


Guarda pur tu se la mia morte brami
como mostri però, ma dillo aperto:
vedrai s'io troncarò li orditi stami.


Es ist geschehn – Gott du bist frey,
Und aller Himmel Himmel riefen:
Die letzte Prüfung ist vorbey,
Der Gott ist frey, der Gott ist frey!


fölöttük sorban álltak
ómajolika-tálak,


Dauphins, vous jouez dans la mer,
Mais le flot est toujours amer.
Parfois, ma joie éclate-t-elle ?
La vie est encore cruelle.


Sólo al formar al hombre trabajaste,
manos poniendo en ello y pensamiento;
que al alma hiciste soplo de tu aliento,
en lodo vil maravilloso engaste


Elment.
Az alkonyat lassan-lassan szertefolyt,
a gyárkémények egyenletesen, szürkén füstölögtek, mint
az este didergető sötétsége.


Primeln stolzieren
So naseweis,
Schalkhafte Veilchen,
Versteckt mit Fleiß;
Was auch noch alles
Da regt und webt,
Genug, der Frühling,
Er wirkt und lebt.


Na památku, že jim ustlal
vlídně, měkce na posteli
nerušené, nepřístupné
tatíček můj odumřelý.


Obrubou škeble však v sítí
hraje cos, kmitá a svítí.


Tanto v'accieca la presente sete,
che grosso tienvi sopra gli occhi un velo,
che le cose discosto non vedete.


十宇寺神呼韩王
身骑白马衣戎装
手弹箜篌仰天日
空中来仪百凤凰


Und ob der eifersücht'ge Groll,
Den ich am Tag gehegt,
Sich, wie er nun auf immer soll,
Im tiefen Herzen regt.


Z temných podzemí na světlo ven,
zazněte kladiva práce, ne zkázy,
svornými rázy!
Noc přešla, je bílý den.


Roj jepic bzučel nad rybníkem,
síť zdál se býti z pavučin,
a čejka s teskným vzlétla křikem
a zapadla kdes do lučin.


Und solche Gnad und Treue
Tut er den Menschen gern.
Er segne Paul aufs neue,
Und unsern lieben Herrn!


忆坐松根石
相看说大还
昆仑云一朵
唤作九华山


Drága kincs szived nálom,
Kitől soha sem válom,
Bár tetszik, hogy álom;
Mégis declarálom;
Ha azt hivnek találom,
Hevséggel meghálálom.


牡丹姚魏荔方陈
欧蔡亡来罕识真
纵使有文堪续谱
未知楷法属何人


Hierauf tritt herein das gehörnte Pferd,
Das seltsam geformte, seltene Gnu
Und leicht hüpft herein das Känguruh.
Ein »Ach« des Staunens im Kreise man hört,
Denn des Känguruh's seitwärts laufender Sprung
Erregt die allgemeinste Bewunderung.


Auf hob ich es, das weinend lag,
Und grimmig weinend um sich fuhr,
Und freilich, was es stieß vom Hag,
Mein schlimmes Helfen war es nur. –
Und an der Klippe stand ich auch,
Bei Vogelbrut mit Flaumenhaar,
Und drüber pfiff wie ein Korsar
Ein Weihe hoch im Nebelrauch.


"Ai!  Que vale a vingança, pobre amigo,
Se na vingança a honra não se lava?
O sangue é rubro, a virgindade é branca —
O sangue aumenta da vergonha a bav
"Se nós fomos somente desgraçados,
Para que miseráveis nos fazermos?
Desportados da terra assim perdemos
De além da campa as regiões sem termo
"Ai! não manches no crime a tua vida,
Meu irmão, meu amigo, meu esposo!
Seria negro o amor de uma perdida
Nos braços a sorrir de um criminoso!   "


Es knallt. Es ist ein Fest vielleicht,
Ein Feuerwerk zur Goethefeier! –
Die Sontag, die dem Grab entsteigt,
Begrüßt Raketenlärm – die alte Leier.


Mentre pur io del cavalier romano
che cantò Delia e la fé conta e chiara
e del sol ch’Arno e Sorga orna e rischiara
cerco i vestigi, e ben li cerco invano,


Del sol del verano los rayos de fuego
calcinan la tierra,
Las horas transcurren y en lenta agonía
se abraza y consume la mustia pradera.
En la árida playa del próximo río
tan sólo hay enjutas y ardientes arenas;
vapores que se alzan de un fétido estanque,
brillando a lo lejos titilan y tiemblan.
En todo el espacio que abarca la vista
ni un alma se mueve, ni un eco resuena.
¡Qué paz y qué tedio! solemne el paisaje
de un gran cementerio la calma remeda.
De pronto en la línea del ancho horizonte
blanquísima nube surgiendo ligera
se agranda, se extiende, y en pocos instantes
entolda la esfera.
La atmósfera ardiente palpita de gozo
y el leve murmullo de brisa indiscreta
en prados y bosques esparce el anuncio
de próxima fiesta.
La anuncian distantes Los ecos confusos
del viento que vuela;
sutil, diligente, retoza en el prado,
se lanza a la aldea,
Recorre las calles, tropieza en los muros,
sacude las puertas,
y en calles y prados exclama triunfante:
¡Ya vienen! ¡Ya llegan!
Y plantas y flores sacuden el polvo
y al goce se aprestan,
y en tanto, en la nube que entolda el espacio
retumba la orquesta.
Turbión de agua y viento que anubla el paisaje
con loco algazara chillando se acerca
y al soplo pujante se agita confusa
la vasta pradera.
Turbión de agua y viento que arrastra en sus giros
ramajes y flores, guijarros y arenas,
y en pocos instantes, sembrando el desorden,
transforma la escena.
Flexible y gozosa se entrega a su impulso
la inquieta arboleda,
y molles y sauces ensayan la danza
tendida a los aires la gran cabellera.
Los troncos añosos, el bárbaro empuje
resisten apenas
con secos gruñidos, de bosques y prados
la suerte lamentan:
Pared piedrecillas de la árida playa,
¿sabéis, revoltosas, a dónde se os lleva?
¿queréis ver mañana cubierta de escombros
la hermosa pradera?
Las flores que al borde del fétido estanque
lucieron sencillas su blanca inocencia
¿qué harán si ese fango se agita y rebosa
de miasmas malsanos llenando la senda?
Al ave que el nido colgó de la rama
¿que suerte le espera?
¿Qué hacéis, insensatos, trastorno y desorden
sembrando doquiera?
Y el viento, aturdido, con risa estridente
responde a sus quejas;
y en tanto en la nube que entolda el espacio
retumba la orquesta.
La danza prosigue. Mil gritos de orgía
se apagan por grados... La noche comienza...
y el campo, cubierto de fango y destrozos,
se envuelve en tinieblas.
¿Qué fue de las aves, qué fue de las flores,
qué fue de la hermosa, fecunda pradera?...
Tras noche de horrores se ve como siempre
surgir la mañana brillante y serena.
Vistiendo ropajes de frescos matices
las ramas se cubren de brotes y yemas,
el campo renace luciendo sus galas,
¡sus galas eternas!
Tal es ¡oh misterio! la ley de la vida
que todo renueva,
que el viento y la nube son fuerzas que a un tiempo
destruyen y crean.
Mas ¡ay! que esa aurora transcurre cual otras,
la pálida tarde de nuevo se acerca
y exhala en el fango confusos gemidos
el alma doliente de flores ya muertas.
Vosotras que, erguidas, alzáis a los cielos
la frente serena
¿sabéis por ventura lo que es la existencia?
¡Ah! triste el destino que cupo a las flores
Felices las piedras,
felices las rocas que ignoran la vida
que sienten apenas.
También cual vosotras ufanas un día
pasamos las horas forjando quimeras;
mas ahora... ¿qué somos? despojos humildes
que abonan el surco que el germen sustenta.
Brotar de la nada, sentirse inmortales,
soñar unas horas... volver a la tierra...
¡Oh ley misteriosa! continua mudanza,
¿cuál es tu grandeza?
Si el íntimo anhelo, perfume del alma
que sube a la esfera,
no alcanza otra vida; si sólo es engaño,
si sólo es quimera,
¡maldita mil veces! ¡oh madre! ¡oh Natura!
¡maldita mil veces tu vana tarea!


Quien no quiera polvo


Und du nanntest mir die Höhen:
Watzmann, Herzog Ernst, Großglockner –
Doch den höchsten Berg in Östreich
Hab' ich damals nicht gesehen.


Che rimedio ho se 'n sì strani accidenti
mi truovo, o Michel mio, essendo a noia
ancora a quei di cui mi chiamo figlio?


Keine verdrängt deinen warmen Blick,
Keine verdrängt deine wortlose Nähe.
Keine ist meines Lebens Geschick. –
Meine Liebe zu dir bleibt treu und zähe.


Quiriten höhrt! Ich wolt euch mehr erhöhen
Im achtem Rom, als Cäsar, als August!
Ihr solt vermarmlt, veralabastert stehen:
Eur Nahm und fam gar bei der Sonnenbrust.
Ich wolt in ernst vor allen auf der Erden
Quirit mit Euch, das ist, Lateinos werden.


Tyran mdlý již milovníky
zmařiv jasné šlechetnosti,
střelil na své pekelníky
slepé stroje ukrutnosti,
čím dál v správě kráčel,
tím víc krví máčel
jasnost svého trůnu,
sílu k zvěři vláčel,
květ třel v lásky lůnu. –


el temblor de mis labios/
quiero decir: el temblor de mis besos
se oirá en tu pasado
conmigo en tu vino/
abriendo la puerta del tiempo/
tu sueño
deja caer lluvia dormida/
dame tu lluvia/
me detendré /quieto
en tu lluvia de sueño/
lejos en el pensar/
sin temor/sin olvido/
en la casa del tiempo
está el pasado/
debajo de tu pie/
que baila/


Auf deinen Wassern
Schwebete Gottes Geist,
Als noch die Erde
Lag in traurender Stille,
Mutterfreuden kannte noch nicht!
Über dir wehet,
Hehr und geheimnisvoll,
Flutend und ebbend,
Sichtbar noch des Allmächtigen Hauch!


No sé qué decir.


All'ultimo bisogno, o cor dolente,
Che Amor sempr'arde, et ria ventura affrena
Colla sua propria man di nostra pena,
Fra i bei pensier d'amore alza la mente:


Mein' Officin verlanget,
O Klee, nach dir allein,
Wenn sie mit dir nicht pranget,
Was kümmert mich jhr Schein?


Fremd im beschäftigten Grünen wie eine Parade,
zieren sie sich und fühlen sich selber zu schade,
und mit den kostbaren Schnäbeln aus Jaspis und Jade
kauen sie Graues, verschleudern es, finden es fade.


Ich sprach: Wie strahlt in fürstlich reicher Pracht
Der Mond als Kronendiadem der Nacht!
Das Haupt der Rose schaukelt eine Kron'!
Denn Kronen sind der Schönheit Siegeslohn.


Ich blick' dir nach mit Sehnen,
Du Blüte! fortgeweht,
Doch fließen keine Tränen,
Weil es dir wohlergeht.


وَما لِيَ لا أُثني عَلَيكَ وَطالَما
وَفَيتَ بِعَهدي وَالوَفاءُ قَليلُ
وَأَوعَدتَني حَتّى إِذا ما مَلَكتَني
صَفَحتَ وَصَفحُ المالِكينَ جَميلُ


Nagy Isten igéjét ők bizon nem vevék,
Jámbor prédikátort várasból kiküldék,
Istennek jóltöttét ők ezzel fizeték,
Il éktelen dolgokon Isten megbosszonkodék.


Již Jí není! – zhasni nebe svíce,
Zatemni se, modré klenutí;
Noci, noci – zastiň moje líce,
Zahal den můj černou perutí,
Vzdychej se mnou v tichohrůzném znění:
Již Jí není!


十年为别只逡巡
喜见来篇墨色新
且解征鞍同一醉
异乡难遇故乡人


Ist es nicht eine harte Pein,
Wenn Liebende nicht beysammen seyn?
Drück mich fest in dein Herz hinein,
Wachsen heraus Vergiß nicht mein.


Наше войско двигалось мирно,
Оно вступило в области ГерушНаше войско двигалось мирно,
Оно сломило могущество ГерушНаше войско двигалось мирно,
Оно сокрушило вражий крепостНаше войско двигалось мирно,
Оно срезало сады и виноградникНаше войско двигалось мирно,
Оно сожгло дома и хлеба в полях,
Наше войско двигалось мирно,
Оно истребило тысячи тысяч людеНаше войско двигалось мирно,
Оно увело тысячи тысяч в плеНаше войско двигалось мирно,
Да будет слава Царю во времена времен!


Fragile è il ferro allor (ché non resiste
di fucina mortal tempra terrena
ad armi incorrottibili ed immiste
d'eterno fabro) e cade in su l'arena.
Il circasso, ch'andarne a terra ha viste
minutissime parti, il crede a pena;
stupisce poi, scorta la mano inerme,
ch'arme il campion nemico abbia sì ferme;


内宫新制玉清符
独赐亲臣道允孚
何事官家频顾问
宰公冠上戴曾无


én is osztán kivántt békesség-kötésre.
No de semmi! Lépjünk a vég jelenésre!”
Újjra elfakadván szíves nevetésre,
biztatták az Urak a befejezésre.


Nechť máte jména přebarvená,
vás uhájí jen vlastní cena.


Jen v srdci stará rána,
jen ta se nezcelí,
vždyť byla krutě dána
kdys zloby ocelí.
Co růží déšť pak na ní,
jejž lásky úsměv svál?
V ní vznik jest umírání,
ta pálit bude dál.


„Druhá choť má podlé svého rodu
Z velikého byla Novgorodu,
Velmožného dcera posadníka,4
Obce Pospolité náčelníka.
Obec tato v hrdém svobodství
Mnohá převyšuje království
Mocí svou a leskem slávy své.
Bojíť se jí mnozí králové;
Avšak bohové jí blaha přejí,
Jejichž chrámy po městě se skvějí.
V chrámích bohů stojí podoby,
Vedlé podob zlaté nádoby,
U nich davy služebníků dbalých
Bohům slouží podlé řádů stálých;
Protož nebe velkým bohatstvím
Ctitelům se odsloužilo svým,
Celá obec nadělením božím
Všelikerým kyne světa zbožím.
Velké jsou tam statky, velké datky,
Jsouť tam plesy, hry a stále svátky,
Hlučné hody, štědré hostiny
Bývají tam co den slavíny,
Kdež je do sytosti všeho dosti
Pro cizí i pro domácí hosti.
Vždytě Novohrad ten tržištěm,
Všeho obchodu jest rejdištěm,
Kde se po všem městě jeví všady
Nejbohatší tovarů všech sklady.
Obec pět set setnin mužů zbrojných
V dobách může vyslat nepokojných
Proti nepříteli do boje,
Aby zmožen šetřil pokoje.
Protož zdávna na severu vládlo
Slavné po všem světě pořekadlo,
Ježto králům bylo na příkor,
Že jest marný všecek vzdor a spor
Proti věčných bohů svatým řádům,
Proti mocným Velkým Novohradům.“


„Vstaňte, vstaňte, vstaňte! – – – “
Zdaž vstanu, abych v ráji žil,
zda k nekonečné muce?
„To Bůh Tvůj Tobě zůstavil,
svůj osud máš si v ruce!“


Öregek Domb alján,
Fiatalok Dombon,
Öregek emléken
S fiatalok gondon.


天禄先生空白头
时时好事载书游
滑稽不及鸱夷辈
寂寞端成淑德侯


Di cedro no, ma d'aste incise e parte,
d'ostili insegne e sanguinose è questa
pira costrutta, ch'oggi a te s'appresta,
splendor chiaro del Tebro, onor di Marte.


A dále rci, proč na hrobech
se urozuješ chladných,
proč zelení je věčnou kryješ,
a kořeny kol rakve viješ,
když v ní již citů žádných? –
Či onen mrtvý lásky cit
má v tobě dále žít?...


Jáť v koutku svém jak cicada
svou tichou píseň cvrčím
a když mne zpívat omrzí,
do kapsy lýru strčím.


青青塞草羽书稀
士女鼾眠畜牧肥
戏看侍儿呈舞马
醉邀幕客对弹棋


Vollgefüllt ist seiner Herrscherthaten Schale,
Erdengold soll er mit Himmelsgold vertauschen,
Gott, der Fürsten Herr, gebot's.


Sie steigt empor,
Knieet nieder,
Hohe Lieder
Schallen aus dem Himmels-Thor!


Bajo tu clara sombra
vivo como la llama al aire,
en tenso aprendizaje de lucer


Vše zpustlo rázem, a zdá se, že síla
běsnících hladovců prudkou se zátopou odvalila
a nad krve louží zbylá stráž v bezděčném trčení,
jak budovy černé naslouchá v noc a kamení.


Kvardián šedivou bradu si hladě
v modlitbách plíží se po zahradě,
ruší jej stále ten veselý zpěv,
mračí se, v očích mu zablýskal hněv.
„Hle, fráter laik“ – děl rozčilen k sobě,
„jak zpívá vesele ve svatopostní době,
kdy celý klášter se kaje a modlí,
on sotva minutu v modlitbách prodlí
a už jen v zahradu! Celičký den
z dohledu ztratí se v houštinách samoten.
Čpí cosi hříšného ze zraku jeho –
v čas postu velkého – proklatý! –
je čilý a rudý a kulatý,
jak měl by do syta všeho!
Pohled má plachý a nejistý,
hádám, že duch jakýs nečistý
se v duši a srdce mu vkrádá!
Však s něho nepustím očí už teď!
Taky přes vysokou klášterní zeď
mohla by proniknout zráda!“ –


Jen vzhůru srdcem! Neklesejž ti víra!
Z nás každý rozpal nadšením svou hruď,
vzplaň srdcem v buditele, v bohatýra
a lásce k vlasti apoštolem buď!
Ať povel, zákon, skutek, slovo přímé
všem hlásá: V znamení té lásky zvítězíme!


هَنيئاً بالقُدومِ منَ الزّيارَةْ
ولُقّيتَ السّعادَة والبِشارَةْ
وقادَ لكَ الإلاهُ خفيَّ لُطْفٍ
يُبلِّغُ مجْدَكَ الأعْلى اخْتِيارَهْ


Yo no soy ese grano al que acicalan
con carnes y mariscos
y sirven a la mesa camareros
que aprendieron el paso
ritual de la sonrisa,
sino el peón de brega al que rasuran
el mechón de la barba y desarropan,
ese descamisado sin padrinos
que se bebe la luz y el aire en cueros,
aunque a veces me duelan las caderas
de tanto trabajar mis agonías
y granar mi mendrugo de borona
en las mazorcas del silencio.
Menos mal que soy gallo de pelea
y no me tiembla el pico
hasta dar con la herida en que termine.
¡Viva el sol! Sea él quien me deje
la quietud de la muerte
tatuada en las costillas.
Pero antes quiero ser
cotufa
reventando
en un gran tostador de mar con viento.
Que me arranquen las muelas en las islas
y me hagan gofio de verdad y molienda,
solo o con la cebada
y su cola de alpispa
o con mi amigo el trigo
y sus dientes de oro.
No quiero, no, el verdor de los maizales,
recordar los machetes de la infancia
que les sacaron filos a mis hojas.
Me quiero en el cetrino
rostro de las llanadas,
transportado en los hombros de los indios,
apretando mis penas con las suyas.
Que me frangollen los desheredados.
Y sin decir adiós ni a la tristeza,
este grano que soy muere sangrando,
solidario del hambre de los niños,
muy cerca de mi propia lejanía.


Když pak plavec podlé větru
Plachty lodí spustí,
Tehdáž tiše odplyneme,
Boha všudy nalezneme,
On nás neopustí.


Mire a bakszerszám torony-alkotmánya
Annyira gyult, hogy nincs mód lépni reája
Odafent már jó kis csapat áll a bástyán;
Fehér lobogót tűz az olasz, ezt látván.
Mindjárt is a várnak kapuit feltárják,
Élteti az őrség magyarok királyát;
Kont bemegy, a várost hada megtapodja: -
Így nyilt meg e völgyben Lajosnak az útja.


Veliký Pan jim k tomu svou nejlepší píseň pěl,
a východ i západ, jih i sever ke chvále básníka zněl.


Du nötigst mich, ich soll nur schreiben;
Was weiß ich denn, das nicht ein jeder weiß,
Nicht jeder sucht von Stirn und Blatt zu reiben?
Denn alles, was wir wissen macht uns heiß.
Selbst dieser Pappeln kühle Säulenhallen
Auf goldnem Abendgrund des Domes Blau,
Der Spiegelwellen leises Pilgerwallen,
Der glühnde Berg erlöschend in dem Tau,
Selbst die zerstreuten Lichter in den grünen Räumen,
Und auf dem lieben Antlitz dort der Strahl,
Als zögre er, als dürfte er versäumen
Hinabzusinken mit dem Licht zum Tal.
Selbst alle Wahrheit, Wirklichkeit und Wonne,
All das Genügen dieser guten Schar,
Befreundet nach dem Untergang der Sonne
Zurückzurufen, was am Tag gemeinsam war. –
Ach! all dies äußre, innre, sel'ge Kühlen
Dem Wissenden ist es ein heißer Brand.
Wer aber wird, mein Kind, dies mit mir fühlen,
Und fühlt es Einer, geht er weggewandt,
Geht nicht zu mir, zu dir, geht zu dem Einen,
Der einsam steht, verlassen und verflucht,
Von seinem Volk, in grimmen Todespeinen,
Ans Kreuz genagelt, blutend, unbesucht.
Er kann nicht Kühlung suchen, kann nicht fliehen,
An Händ' und Füß' in heißer Nägel Zwang
Fühlt sengend er die Sonne um sich ziehen,
Für ihn ohn' Untergehn in glühndem Gang.
Er, der die Schmerzen aller Schuld gelitten,
Er, der Unschuldige, der rein allein
Für uns am Kreuz steht in der Dinge Mitten,
In ihm nur ist ein gut Zusammensein.
All andres Tun, all Lieben, Sehnen, Freuen,
All dieses bange Ringen nach Verein
Ist andres nicht, als Trennen und Zerstreuen.
Vergebens hier der Tisch und Brot und Wein,
Wir sitzen rings um ihn, daß er uns trenne,
Man ißt und trinkt; der zahnbewehrte Mund
Zerreißt, zermalmt, daß nicht die Zunge nenne
Die Eigenlust verschlingend durch den Schlund.
Horch! Gläser klingen! Man möcht' sich durchdringen,
Möcht' Eins nur sein, da man Gesundheit trinkt.
O kranke Lieb', der mit zerbrochnen Schwingen
Ein Zeugnis der verlornen Einheit winkt.
Wo fehlt's uns denn? Warum wird mir so bange,
Bei diesem Bruchstück vom zerbrochnen Bund?
Getrennt sind wir, es ist so ewig lange,
Im Tode wird die Liebe erst gesund.
Da hast du's nun, – was quälst du mich zu schreiben,
Verstehst du dies? Wer's liest verlachet mich,
Und wer es merkt, wird mich von dannen treiben,
So lebe wohl, dein Engel schütze dich!


Wer dich gar nicht brauchet
Und nicht stündlich schmauchet,
Ist des Mauls nicht werth,
Weil er die Natur verkehrt
Und die Gaben, die dich zieren,
Niemahls will probieren.


ma farlo eguale al tuo valor si sfida,
anzi si lagna che 'l suo corpo tutto
è breve urna a coprir tanta ruina.


Az igaz magyarnak. A jó hazafinak.
Íly fennírása volt minden ajtajinak.


Tak zoufanlivě vzplanul, že bylo k nevíře,
jak v jeho svitu zpyšněl mdlý portrét rytíře;


Lysander dünckt sich klug, wenn er sich eckel nennt,
Fürwahr das Weiber-Volck wird sich nicht um ihn reissen,
Denn wer den Vogel schon an seinen Federn kennt,
Der sucht ihm nicht so leicht die Schwingen auszureissen.


Nun liegt der Kahn und fault am Strand,
Er aber ging ins fremde Land,
Er ging, ein hohes Weib zu frein, –
Gott geb' ihm Glück! Das Leid ist mein.
Traurig rinnen die Tage.


Urputný despot snad – my tu s ním v boji – despota s falešnou lící...
Či jen tyran je vznešeným? A již tak povadl, uslábl lidský duch?
Však jsou ještě šiky na hradbách kultury a mozky myšlenkou hřmící!
A ještě dost odvahy k leptavé práci v železný zákonů kruh!


紫坛云雾切三台
玉趾将临画鼓催
列炬照天驰道远
佩声遥自半空来


Wir sind Freunde auf Lebenszeit.
Ich kenne deine Vergangenheit.
Und ich weiß: Im wichtigen Augenblick
Bist du ganz und groß und hilfsbereit.


Allmächtiger und starker Gott,
Du hocherhabner Zebaoht,
Itz haben wir gehöret an
Mit Zittern, waß dein Allmacht kan.


Das Unsichtbare, das ich in mir hegte,
Die alte Zeit, die Liebe zu dem Hohen,
Der Glaub' an Kunst, den ich so innig pflegte,
Ist alles mit der Liebe weit entflohen;
Was herzlich sich mir an die Seele legte,
Wird sichtbarlich und will mir furchtbar drohen:
O Jammer! was ich ewig stets genannt,
Steht wild und zeitlich vor mir hingebannt!


hollow winds of night no more
In wild, unequal cadence pour,
On musing fancy's wakeful ear,
The groan of agony severe
From yon dark vessel, which contains
The wretch new bound in hopeless chains!
Whose soul with keener anguish bleeds,
As  less'ning shore recedes —
No more where Ocean's unseen bound
Leaves a drear world of waters round,
Between the howling gust, shall rise
The stifled captive's latest sighs! —
No more shall suffocating death
Seize the pent victim's sinking breath;
The pang of that convulsive hour,
Reproaching man's insatiate power;
Man! who to  shore has past,
Relentless, as the annual blast
That sweeps the Western Isles, and flings
Destruction from its furious wings! —
And woman, she, too weak to bear
The galling chain, the tainted air, —
Of mind too feeble to sustain
The vast, accumulated pain, —
No more, in desperation wild,
Shall madly strain her gasping child;
With all the mother at her soul,
With eyes where tears have ceas'd to roll,
Shall catch the livid infant's breath,
Then sink in agonizing death!
! the noble, blest decree
That soothes despair, is fram'd by thee!
Thy powerful arm has interpos'd,
And  dire scene for ever clos'd;
Its horror shall no more belong
To that foul drama, deep with wrong.
O, first of  polish'd lands
To ease the captive's iron bands;
Long, as thy glorious annals shine,
This proud distinction shall be thine!
Not first alone when valour leads
To rush on danger's noblest deeds;
When mercy calls thee to explore
A gloomy path, untrod before,
Thy ardent spirit springs to heal,
And, greatly gen'rous, dares to feel! —
Valour is like the meteor's light,
Whose partial flash leaves deeper night;
While Mercy, like the lunar ray,
Gilds the thick shade with softer day.


Daß ich nun von euch scheiden soll, –
Ach, der bittre Tod, der will es wohl!
Und möchte so gern noch leben.«


Itz gehen sie durch diese rawe bahn/
Mitt blossen füssen.
Vnd stossen offt an fels vndt disteln an.
Das jeder flissen
Nach ihrem tritt/ die purpur tropfen siht
Gleich wie die ros' aus ihren dornen blüht.


روح تغذت بتقوى الله طيبة
قوية ولها الرحمن حرّاسُ
وجثة نبتت مما يحل لها
من المآكل ما في ضعفها باس
كالغصن ماس به طوراً نسيم صباً
وقام طوراً به والغصن مياس
اجعل طعامك من غير الحرام على
مقدار علمك واترك ما به الباس
وابشر فإنك إن تحيا مناك تنل
وإن تمت لك من مولاك إيناس
والحل ينبت في الأعضا موافقة
أما الحرام فعصيان وأرجاس


Na Borovanských samotách,
blíž u Trocnovských blatných drah,
děl Sever v dumném bolu:
„Teď, dudáku, skoč dolů;
zde zadudáš si, jistě vím,
až důvěrně ti napovím,
že otec cepovníků
zde zrozen v bouře ryku.“


Doch weil die Esel noch so rar,
Wer leiht zur Buß' uns einen dar?
Des Bürgermeisters Pathe,
Der edle Herr von Frankenstein,
Der leiht ihn gern dem Rathe.


Dvanáctá bije. Pomalu
za ranou rána hučí,
stráž dole volá na valu
a z dálky ohlas zvučí. –
Co matek ztrácí den co den
teď syny, věc to všední jen.
A moje smrť? Zda lepší jest?
Slyš, co to zní? To pout je chřest.


CAR mon cœur, jamais fatigué
D’être ou du moins de le paraître,
Quoi qu’il en soit, s’efforce d’être
Ou de paraître fol et gai.


Vous aviez rarement
Gentillesse à me dire,
Vous aviez rarement
Pitié de votre amant.


Nám rosu, dešť a slunce dej,
Ó Pane,
mé práci vlídně požehnej.


V tu propasť mlh – tam krásná země klesla
jak zhlcená loď bez plachty a vesla.
Vše zmizelo, a hruď se úží steskem;
zřím náhle, jak to moře mlhové
se slepě valí po národě českém
a jak v něm tonou strážní duchové...


李老谷中闻杜鹃
江南游子不归田
利名引得滔滔去
竟渡滦河朝日边


Ifjúi szívén élemedett, s szelíd
Erkölcs parancsolt: tudta, hogy ember Ő,
És hogy halandó, kit csak a nagy,
S a feles érdemek istenítnek.


棹转溪回生面开
此峰竟作别峰猜
云堆石路迷山脚
忽听鸡声缥缈来


A vérpad fennáll már. Egyszerű valami,
Melyről semmi szörnyűt nem lehet mondani:
Négyszegű pad, egypár lépcsőig emelve,
Lépcseit és magát födi vérszin kelme.


Что есть истина?
Друг
Да, слава в прихотях вольнКак огненный язык, она
По избранным главам летает,
С одной сегодня исчезает
И на другой уже виднЗа новизной бежать смиренно
Народ бессмысленный привык;
Но нам уж то чело священно,
Над коим вспыхнул сей языНа троне, на кровавом поле,
Меж граждан на чреде иной
Из сих избранных кто всех боле
Твоею властвует душой?
Поэт
Все он, все он — прпшлед сей бранный 1,
Пред кем смирилися цари,
Сей ратник, вольностью венчанный,
Исчезнувший, как тень зарДруг
Когда ж твой ум оп поражает
Своею чудною звездой?
Тогда ль, как с Альпов он взирает
На дно Италии святой;
Тогда ли, как хватает знамя
Иль жезл диктаторский; тогда ль,
Как водит и кругом и вдаль
Войны стремительное пламя,
И пролетает ряд побед
Над ним одна другой вослед;
Тогда ль, как рать героя плещет
Перед громадой пирамид,
Иль как Москва пустынно блещет,
Его приемля,— и молчит?
Поэт
Нет, пе у счастия па лоно
Его я вижу, пе в бою,
Не зятем кесаря на троне,
Не там, где па скалу свою
Сев, мучим казпию покоя,
Осмеян прозвищем героя,
Он угасает недвижим,
Плащом закрывшись боевым;
Не та картина предо мною!
Одров я вижу длинный строй,
Лежит на каждом труп живой,
Клейменный мощною чумою,
Царицею болезней… он,
Не бранной смертью окружен,
Нахмурясь ходит меж одрами
И хладно руку жмет чуме
И в погибающем уме
Рождает бодрость… Небесами
Клянусь: кто жизнию своей
Играл пред сумрачным недугом,
Чтоб ободрить угасший взор,
Клянусь, тот будет небу другом,
Каков бы ни был приговор
Земли слепой…
Друг
Мечты поэта —
Историк строгий гонит вас!
Увы! его раздался глас 2—
И где ж очарованье света!
Поэт
Да будет проклят правды свет,
Когда посредственности хладной,
Завистливой, к соблазну жадной,
Он угождает праздно! — Нет!
Тьмы низких истин мне дороже
Нас возвышающий обман…
Оставь герою сердце! Что же
Он будет без него? Тиран…
Друг
Утешься


Auf! zeiget mir zu Gegenden die Wege,
Wo Menschen bess'rer Art,
Wo Sitten sind. Mein Volk ist kalt und träge,
Voll Einfalt, steif und hart.


Sage mir, mein spröder Bruder, ob ein trüber Tag im Mai
Dir nicht lieber, als die helle Sternennacht des Jenners sei?
Und dann deut' ich dir es aus, um wie viel der Liebe Leiden
Mir begehrenswerther sind, als die liebelosen Freuden.


Kde v žáru nebe strmí skalné Etham stěny,
dlel rabbi Simon v postu, stále zamyšlený.


Večer po robotě
chutná pivo k notě –
Počkej, mistře Šidlo, přijde
mistrová si pro tě!


Wehmuthsstimmen erschollen. So sangen Chöre der Engel:


Duras puentes romper cual tiernas cañas,
arroyos prodigioso, ríos violentos,
mal vadeados de los pensamientos,
y enfrenados peor de las montañas.


Vuelve a ver en la fuente, caso extraño,
que della sale el fuego, mas en ella
templarlo piensa; y la enemiga estrella
sus ojos cierra al fácil desengaño


Zwischen Kloster und Rotunde
Schlagen wir das Zelt im Freien.
Selig atm ich Meer und Himmel,
Bis mich Schlummer übermannt.«


Das Seytenspiel muß lauten süß/
Eia, Eia,
Susani, Susani, Su su su,
Dauon das Kindlein schlaffen müß/
Alleluia/ Alleluia.
Von Jesu singt vnd Maria.


Tout mystère où l'on jette un meurtre est obscurci ;
L'énigme, ensanglantée est plus âpre à résoudre ;
L'ombre, s'ouvre terrible après le coup de foudre ;
Tuer n'est pas créer, et l'on se tromperait
Si l'on croyait que tout finit au couperet ;
C'est là qù'inattendue, impénétrable, immense,
Pleine d'éclairs subits, la question commence ;
C'est du bien et du mal ; mais le mal est plus grand.
Satan rit à travers l'échafaud transparent.
Le bourreau, quel qu'il soit, a le pied dans l'abîme ;
Quoi qu'elle fasse, hélas ! la hache fait un crime ;
Une lugubre nuit fume sur ce tranchant ;
Quand il vient de tuer, comme, en s'en approchant,
On frémit de le voir tout ruisselant, et comme
On sent qu'il a frappé dans l'ômbre plus qu'un homme,
Sitôt qu'a disparu le coupable immolé,
Hors du panier tragique où la tête a roulé,
Le principe innocent, divin, inviolable,
Avec son regard d'astre à l'aurore semblable,
Se dresse, spectre auguste, un cercle rouge au cou.


ma standomi così, pur ch'io non moia,
verrò di rado in loco
che de lo mio veder vi faccia noia.


Hohl-Hippckens/ Hindbeer-Schmältz
schläkkt er sich in den Bältz
zu einer Plunder-Brähtzel;
worhin er das blohß dreibt/
daß ist for mir und bleibt
durchauß ein schwartzes Rähtsel.


Lasst di Völker Uns umgeben!
Gott Jehovah schützet seine Ehr!
Si verlihren Reich und Leben,
Und erscheinen Weltlich nimmermehr.
Durch Jehovah mus ich herrlich sigen!
Gott Jehovah ist mein Heil,
Meine Stütze, meine Seul,
Mein erkohrnes Erbschaffttheil.
Aus Jehovah ist mein gantzes rügen,
Und der andern unterligen.


粝食粗衣随分过
堆金积帛欲如何
百年身后一丘土
贫富高低争几多


Zaburácej pod nebesy,
ty, jenž plamen jsi a bič,
praporem svým nedočkavě
nad hlavami mávaje!
Probuď v hrudích všechny běsy,
každou touhu, každý chtíč,
proměň v čin ke svojí slávě,
velký králi mumraje,
žehni, svisti, duj a nič!


海激天翻电雹真
苍枝十丈擘为薪
须臾龙卷他山去
误杀田头望雨人


Ó buďme upřímní, jenž v poušti žijem!
Tak Antonín to nesnil s Pachomiem,
my jejich vzor jsme pošlapali v bláto
a vzali hrdou nečinnost jen za to,
my uspáváme svědomí své denně,
a tím, že těla vyrvali jsme ženě,
dáváme duši horšímu zlu – snění –
a propadáme kletbě otupění;
jsme stíny jen, jenž ve taláru chodí,
a loutky, Satan na šňůře jež vodí,
lžem sobě zásluhy a těžké muky
i stigma Kristovo ve dlaně ruky,
i plápolavý jazyk apoštolů;
jsme v propasti a sníme o vrcholu,
chcem světem být a svět jest beze hrází,
chcem věčnost obejmout – nám život schází.


Ultima es ya persecución sangrienta
con gloria del martirio la que llora
Raquel la Iglesia, cuyas aras dora
púrpura en jaspes, que su altar sustenta.


para ela — para a terra
maleável e amant Dela
de novo te aproximas


– Josefe, chci se na mostě z lián
ptákem houpati
a v tropech vlahým nocím taje
odposlouchati.
– Marie, Marie ze severu,
tropy jedovaté jsou,
chudáci nejvíce z jejich krásy
v knížkách poberou.


سأصبر حتى ينجزَ الله وعده
ولا بدّ للرحمن أنْ ينجزَ الوعدا
ألم يعدِ الله الكريمُ بفضله
مع العسر يسراً ينجح السعي والقصدا
ومازال لطف الله يفرج أزمةً
إذا استصعبتً عقداً أواستحكمت شدا
فيامن له الألطاف تأتي خَفيَّة
تدارك برحماها ومنتها العبدا
فقد وثِقت نفسي بوعدك سيدي
وقد علّقت منه الأذمة والعهدا
وحسنتُ صبري راضياً ومسلماً
وإن كان منى الصبرُ قد بلغ الجهدا
ومالي مقال غيرُ حمدٍ مردّد
على كل حالٍ فأقبل الشكرَ والحمدا
ولي رغبةٌ شفعت فيها محمداً
نبي الهدى السامي بأفق العلا مجداً
فشفعه يا مولاي واخصص جنابه
بأذكى سلامٍ ينضخُ المسكَ والنَّدا
وخر لي واختر لي فحسبي ما ترى
من الأمرِ لي خيراً وتختاره رشداً


Зори, —
Вы
Угарно
Огневое —
— Старое
Янтарное
Вино!
Тот же круг
И ков
Столетий —
— Те же сети —
Ткет
Из года в год —
— Веков
Веретено!
Трав
Густой
Настой
На луге колосистом!
Полни, —
— Солнце, —
— Круг,
Кольцо
Из молний!
Ты —
Змея!
…Змея
Из трав
В лицо —
— Взвилась —
— Сердитым
Свистом…
         Жаль
Восторгом ядовитым, —
Жаль, —
Печаль
Моя!
Полудень, —
Стой!— «О, золотой,
О, —
Мой!»
Полудень —
Непробуден:
Я —
Отравлен тьмой —
От
Света!
О, конец!
Кольцо
Колец!
О, —
— Злое, злое,
Злое —
— Лето!


Ché, se qui moro, non ho chi mi pianga:
qui sorelle non ho, non ho qui matre
che sopra il corpo gridi e 'l capel franga,


百舌声中柳色新
桃花何处斗青春
可怜涧道清如旧
不共当时洗足人


Die biedern Eidgenossen Gott riefen im Himmel laut,
Ein Regenbogen gar helle vom hohen Himmel schaut.


O télnek dermesztő hidegje!
Mely a folyókat lebilincseléd;
O télnek dermesztő hidegje,
Bilincseld le szememnek csepkönyét!


Ich weiß gar wol deine Sinnen,
Du vermeinst, es were Kunst,
Wann du mich durch Liebesbrunst
Würdest ganz verzehren können;
Darum solln wir ohne Freud'
Enden unsre junge Zeit.


Drauf sprach die Billigkeit : die Klagen sind wohl wahr;
Das Bitten ist gerecht; Allein so offenbar,
Man euch beleidiget; so zeigt doch manch Exempel,
Daß es in seiner Brust als wie in einem Tempel,
Euch heget und verwahrt. Glaubt, daß noch manches Kind
Das Jugend Schönheit hat, auch solche Wege findt,
Und auf denselben geht, von dem ihr könnet sagen:
Es ehrt uns würdiglich. Die Tugend darf nicht klagen,
Daß sie gehasset wär, und auf die Seit gesetzt:
Da sich noch mancher Geist an euch recht sehr ergötzt.


Hrob ten otcův, matčin,
mým též hrobem bude,
povedeme spolu
hospodářství chudé.


Kennst du noch das alte Liedchen
Von der Schlang' im Paradies,
Die durch schlimme Apfelgabe
Unsern Ahn ins Elend stieß?


Běda, že milejší jest jim
Se zříceninou blaha hráti,
Než šírých světa po luzích
Si chrámy míru budovati!
Že nenávisti úsilí
V nich širší kořeny rozkládá,
Než lásky jemná květina,
Jež říši blaženství ovládá.


Jednu na klobouček, jednu do pasu,
do rukou dvě, do šněrování,
jednu do vlasu.