هَنيئاً لِعَبدٍ طَيَّبَ الحُبُّ قَلْبَهُ
وقامَ لهُ من سِرِّ ذلكَ حالُ
لَعَمْرُكَ ما كلُّ النِّساءِ وإن مشَتْ
نساءٌ ولا كلُّ الرِّجالِ رجَالُ
همُ القومُ أَدْناهُمْ إليه حَبيبُهُمْ
لمعناه فيهِمْ رَوْنَقٌ وظِلالُ
إذا جِئتَ للوادي رأَيتَ خِيامَهُمْ
ولاحَ لأُسْلوبِ الجَمالِ مِثَالُ
يَئِنُّونَ ليلاً من صَميمِ قُلوبهِمْ
وللشَّوقِ في طيِّ القُلُوبِ نِصَالُ
تَراهُمْ على الأَعتابِ باللَّهْفِ خُضَّعاً
تُحَطُّ لهُمْ حولَ الرِّحابِ رِحَالُ
خِفافٌ إذا يَدْعوهُمُ الحِبُّ للهوَى
ولكنْ لأَقوالِ السِّوى فثِقَالُ
فهُمْ ضمنَ أَبراجِ النُّجومِ نُجومُها
وهُمْ للجِبالِ الرَّاسِياتِ جِبَالُ
كم فُرِّجتْ فيهِمْ عن النَّاسِ كُربَةً
وحلَّ بهِمْ للعاشِقينَ عِقَالُ
يَذوبونَ إنْ طلَّتْ خِيامُ حَبيبِهِمْ
وإنْ لاحَ من تلك الخِيَامُ خَيَالُ
ومن عَجَبٍ إنْ نَهْنَهَ الشَّوقُ سلَّموا
خُشوعاً وإنْ سامَ المُعارِضُ صَالوا
لهُمْ شيَمٌ قدسِيَّةٌ جلَّ شأنُها
وحالٌ ومن طَوْرِ الرَّسولِ خِصَالُ
دَعاهُمْ مُلِحُّ العِشقِ من مُلكِ ذاتِهِمْ
فمالوا لداعيهِ الكَريمِ وقالوا
ولمَّا سَرَيْنا والدَّياجي طَموسَةٌ
وللطَّيرِ ما بينَ الغُصونِ زِجَالُ
ورفَّ من اللَّيلِ المُغَلْغَلِ سَجْفُهُ
وشوهِدَ ما بينَ السُّجوفِ هِلالُ
جَثَوْنا انكِساراً خاشِعينَ لعِزِّهِ
بذُلٍّ وللحُبِّ العَزيزِ دَلالُ
وخاطَبَني من أَيمنِ الحَيِّ قائلٌ
يُقالُ بكُمْ مُضنًى فقلتُ يُقَالُ
فقالَ على المُضْنى يُصَالُ تهَجُّماً
بشرعِ الهَوَى مَعنًى فقلتُ يُصَالُ
فقالَ يُهَالُ القلبُ منهُ إذا رأَى
علامَةَ هِجرانٍ فقلتُ يُهَالُ
فقالَ يُخَالُ الموتُ في وَجَناتِهِ
غَراماً لمن يهْوى فقلتُ يُخَالُ
فقالَ يُسَالُ الدَّمعُ من بحرِ جَفنِهِ
إذا ما رأَى الوادي فقلتُ يُسَالُ
فقالَ يُغَالُ الجسمُ منه تلهُّفاً
لآرامِ وادينا فقلتُ يَغَالُ
فقالَ يُحَالُ الدَّمعُ منه كما الدِّما
ويحفُرُ أُخْدوداً فقلتُ يُحَالُ
فقالَ يُنَالُ الوصلُ إنْ كانَ هكذا
فبَشِّرْهُ يا هذا فقلتُ يُنَالُ
مُسَيْكِينُ قلبي ذابَ من لوعَةِ النَّوى
ووالاهُ جمرٌ لاهِبٌ وزُلالُ
وبيني وبينَ البَيْنِ حربٌ سِجالُها
مُلِحٌّ وفيه ضجَّةٌ وقِتَالُ
وعَيني عَداها النَّومُ لم تأْلَفِ الكَرى
وعَزمي مَحاهُ يا هُذَيْمُ زَوَالُ
تعلَّمَ منِّي رقَّةَ الشِّعرِ في الهَوَى
مُحِبٌّ ليَدري الشعرَ كيفَ يُقَالُ
جَمالُ غَرامي للأَحِبَّةِ أَزْمَعَتْ
فأَدْهَشَها بينَ الطُّلولِ جَمالُ
تِجارَةُ شوْقي كلُّها الدِّينُ والهُدى
وفي طيِّ زعْمِ العاذِلينَ ضَلالُ
لهُمْ مثلُما عندي من الوجدِ والضَّنى
كَلالٌ وعزمٌ فاتِرٌ ومَلالُ
وإنِّي شَهيدُ الحُبِّ في معْرَكِ النَّوى
قَتيلٌ على ضُعفي الأَحِبَّةُ صَالوا
إذا قلتُ يا قومي حَرامٌ تأَوَّدوا
بقتْلي يَقولونَ اتَّئِدْ فحَلالُ
وما كنتُ أَدري قَتْلَ من دِينُهُ الهَوَى
حَلالٌ ولكنْ قيلَ ذاكَ يُقَالُ
صَبَرْنا رَضينا ما حَيينا بحُكمِهِمْ
لهم كيف شاءوا عزَّةٌ وجَلالُ
فإنْ قَتَلوا مِتْنا وطِبْنا بأَمرِهِمْ
وإنْ هُمْ يُقيلونا هُناكَ نُقَالُ
وما دينُنا إِلاَّ رِضاهِمْ وحبُّهُمْ
وللحُبِّ ما بينَ الصُّفوفِ رِجَالُ


– „Nechci zpátky! – Do světa chci, otče,
vidět cizí kraje chci a lidi,
o kterých mi čítal plebán Petr,
o kterých mi otec vypravoval...“


Elizabeth sagt weiß.


Lerne die Lehren der Schule; doch, gleich der Leukothea Binde,
Bist Du am Ufer, so wirf sie in die Wellen zurück!


Já odpouštím ti, bratře! Víš, co činíš?
Sám vnitřní tmou si slunce boží stíníš.
Já darů nebes mírně požívám
a stavím oltář Tvůrci po obřadu
a z toho, co mi dal, mu oběť kladu
a vděčným okem k nebesům se dívám.
A když má oběť stoupá jako sen,
dím vroucím retem: Bůh buď veleben!


Zwei Störe, groß gewaltig; dabei war das Gesetz,
Daß jährlich sie den einen fingen davon im Netz.
Sie hätten sich sollen begnügen!


وَمُستَحلى المَراشِفِ سُكَّرِيَّ
أَتى بِغَرائِبِ الحُسنِ الظَريفِ
تَنازَعَ خَصرُهُ وَالرِدفُ حَتّى
بَدا حُكمُ القَوِيِّ عَلى الضَعيفِ
فَقُلتُ وَقَد رَأَيتُ كَثيفَ رَدفٍ
يَموجُ لِهَزَّةِ القَدِّ اللَطيفِ
لِذا غَدَتِ الحَلاوَةُ فيهِ طَبعاً
لِمُعتَدِلٍ يُؤَثِّرُ في كَثيفِ


Liete superbe ed onorate e chiare
Per voi, Signor, non per l'arene d'oro
Mille e mille anni andran l'onde del Tago.


Por um púcaro de barro
Bebe-se a água mais fri
Quem tem tristezas não dorme,
Vela para ter alegri


Was sehen denn die Leute
Mich bloß so eigen an?
Als wüßten sie es alle,
Was keiner wissen kann.


Nincs végezve itt még a cikk,
Folytatása következik:
Én-Uram, légy én szerkesztőm,
Új folyamban újrakezdőm.


Chi gran canton sopra' ripar rovina,
e ognora mille sassi par che caschi,
e chi colle parole il disciprina.


E·ttu, vagha fanciulla e·ttutta honesta,
gientil, pulita, leggiadra e acchorta,
de!, non voler che mia vita molesta
io per te meni, ell'alm'alfin sia morta.
Mio morire e chanpare solo 'n te resta,
puo'mi 'n ciel fare e nello 'nferno schorta,
puo'mi lasciare e tenere dove vuoi,
che 'll'alma e 'l chorpo e' sensi miei son tuoi.


Der Bey sich ist allein, ist auch in allen Dingen,
Froh ist Er, wenn sie sich zurücke wieder bringen.


灯前一影客中身
鸡未鸣时起已频
每日盆梅千百担
倚楼闲作看花人


忆昔初为总角儿
年年秋后厌旌旗
只今廓廓浑无事
樽酒何妨乐圣时


Mert most a babér nyomja homlokom,
És nyugtalanít minden szeretet,
Jobban, mint csel, mit gyűlölet vetett,
S mint ádáz irigység, mely rámszakad,
Lehajtom főmet a babér alatt.


Sólo ruidos de un orbe que despierta
con la salud de su existir herbario.
Ruidos alucinantes del apiario
cultivador de la gramínea huerta.
La anatomía del terreno, injerta
profundos ruidos al canal acuario,
y un ronco alud del comunal pecuario
del monte cunde a la planicie abierta.
Los ruidos de la vida en el boscaje,
con la grandiosidad de lo salvaje
aturden los geológicos oídos.
Y cuando cesa el percutir violento,
la voz del hombre vegetal al viento
surge y corona los solemnes ruidos.


Ugrál nyája körűl Títirus, és paraszt
Sípján víg dalokat billeget: Istene,
Pán meg nem veti, bátor
Kis mézet, s tejet áldozott.


昨夜清凉梦本山
眠云唤鹤有惭颜
青莲道士长堪羡
身外无名至老闲


Ainsi, monstre exécré, dont la serre homicide
Étouffe le talent dans son germe timide,
Reptile dont le souffle impur et venimeux
S'épanche incessamment sur tous les noms fameux ;
Toi, dont le dard caché brûle de sa piqûre
Tout ce qui, dans les cieux, lève une tête pure,
Toi que l'enfer pétrit d'un fétide levain,
Toi qu'enfin l'homme abhorre et que l'on nomme Envie,
Et que l'heureux mortel qu'attend une autre vie
Ne voit que des hauteurs d'un sublime dédain.


乱石深云寻野泉
老侬怪我地行仙
钟情山水醇于酒
今夜竹床成醉眠


Bei Gräbern und bei alten Kirchenmauren
Will Stentor künftig trauren.
Der Dinge natürlicher Lauf!
Denn heute kündigt' ihm sein Wirth die Wohnung auf.


V hospodě se skočně vejská,
Pekař housky prodává:
Mnohá přesmutně sy stejská,
Že se ještě nevdává!


Or nota, Malagigi, se tu vuoi
ch'io dica pur la mia diffinizione,
e domanda i teologi tuoi, poi:
voi dite: "in una essenzia tre persone",
ovvero "una sustanzia", e così noi:
"un atto puro sanza admistione";
però che questo di necessitate
convien che sia Quel che tutti adorate:


Wie sühnt sich die verjährte Schuld,
Die bitterlich bereute?
Mit einem strengen Heute?
Mit Büßerhast und Ungeduld?
Nein. Mit ein bißchen Freude!


酒病羁愁一洗空
长歌高枕雨声中
传闻溪港深三尺
明日扁舟处处通


Ed ecco, a pena lieto
Sopra l'aureo sentier battea le penne,
A fulminarlo venne
Repentino cadendo alto decreto,
Che, quasi al vento foglie,
Ogni speranza tua dissipa e toglie.


Wie trug, wie trug das Tal den Wasserspiegel!
Wie rauschend stand der Wald, wie schwoll der Hügel!
Hoch flog ein Falk, still leuchtete der Raum:
Im Leben lag mein Herz, in Tod und Traum.


Parmi les frondaisons rôdent d’anciens soupirs,
Et le bonheur lui-même est incertain et tremble.
Je suis une qui se recueille et je rassemble
Mes souvenirs, mes souvenirs, mes souvenirs…


Nicht von Raben, nein mit Raben
Wurde Elias ernähret –
Also ohne Wunder haben
Wir die Stelle uns erkläret.


E non gridâr le guardie per cagione
che già nessuna gente l'assalisse,
anzi lo fêr per cominciar quistione
e che la gente alla zuffa venisse.
Allor montò molta gente in arcione,
secondo che l'autor per vero scrisse.
La gente della guardia, che dormia,
a quel rumore subito venia.


Nappal?... Finom zenét, hogy a szférák
testvérként mosolyogjanak az élet tetején rád!
Hogy zúgjon, ömöljön a lélek, a klasszikus mámor
s a szív is feszüljön a serleg szárnyas italától!


Svatého Marka zlatý chráme,
ty nádherný a zářící,
jak před tebou se zadumáme,
my bídní, chudí hříšníci!
Tvé klenby a tvé zlaté stěny
pnou závratně se do výše,
že člověk divně zamyšlený
podivem ani nedýše...
Ten oltář celý ze zlata,
sta démantů kde svítí, plane,
ta sláva stará, bohatá,
ty mosaiky vykládané,
ta minulost, jež na všem leží,
ty vzpomínky, jež táhnou hlavou,
to věčné modlení tvých kněží
s umrlou tváří popelavou
a s hlasem, že jde tělem mráz –:
vše mohutně sic dojme vás,
leč zdá se mi, že z duše vaší
i modlitbu i zbožnost plaší.
A při tom Angličanů davy
a zpropitné a shon a šum
a Němec, jenž se nahlas baví,
dům boží mění v museum
a v atelier nebo v trh,
kam abys přišel, Ježíši,
a v kupčení to náhle vtrh’,
čas věru zdá se nejvyšší.
A přece ve všem tom, co ruší,
že nelze se tu modlit ani,
já klečet viděl mladou paní,
jež, zdálo se, tu s celou duší
se modlila ke svaté Panně.
A vedle ní stál její muž, –
já s nimi setkal se tu maně:
jsou svoji celý týden už...
(Já poznal hned jich známé tahy,
i vy je jistě znáte z Prahy.)
A mladá žínka, trochu bledá,
ač jinak štěstím celá září,
k Madonně vroucně oči zvedá,
jež usmívavá na oltáři
Ježíška, dítě v lokti chová.
A mladá žínka vždycky znova
na Madonně svým zrakem prodlí
a opět zbožně hlavu sklání...
Já vím, zač panička se modlí, –
jí nebe splň to zbožné přání!...


Se ´l foco mio questa nevosa bruma
non tempra, onde verrà, che sperar possa
refrigerio al bollor, che mi disossa,
né cal di ciò chi m´arde e mi consuma?


	Tutto allor mi s'offrì l'eccidio mio
Compendiato in quel funesto segno.
Rapido cresce il fatal morbo, ed io
Con l'arti inefficaci invan mi sdegno.
Il la voce talvolta al cielo invio:
Più che d'eletti spirti il sommo regno,
Forse non ha, per tante macchie immondo,
Mestier di virtuosi esempi il Mondo?


Die Straffen sind das Saltz, damit man abewehre,
Daß gute Zucht sich nicht in Fäul und Stanck verkehre.


Da, Tyrus, Indien dir Weihrauch streute,
Und da, Korinth, zu deinen Marmorschwellen
Der Römer kam, da auf den hohen Wellen
Dein Leu, Venedig, allen Flaggen dräute;


Die Menschheit selbst verstummt ob deiner Stimme,
Wenn oft dein Zorn erwacht;
Und Menschen dann in seinem höchsten Grimme
Zu Kanibalen macht.


So gings den lieben Alten,
An derer Fuß und Pfad
Wir uns noch täglich halten,
Wanns fehlt am guten Rat:
Wie mußte doch sich schmiegen
Der Vater Abraham,
Eh als ihm sein Vergnügen
Und rechte Wohnstatt kam!


Král pak Václav, jménem líný,
Káže Janu přijíti,
Královny své všecky činy
Velí Janu zjeviti.
Zpověd její vyzvěděti,
Chce se všeho dověděti,
Co se žena zpovídá,
Na Janovi vyzvídá.


耕破威音那畔田
向来荒草不知年
铁牛闲卧无人唤
回首芃芃绿满川


Nech z bouře jedno jen uchráním drahé,
V níž nadějí mých zbořila se lodě,
Když v divém zoufání na skále nahé
Mé štěstí plynout viděl sem po vodě.


Les armes de Satan c’est les sept débauchés,
Et c’est le prince-évêque et les sept évêchés,
Et les tentations courant sur les marchés;


Sólo a tu heroica frente se dedique
la Augusta Rama, que el desdén esquivo
de tu ingenio a la luz depone sólo.


Mít orla perutě a oko sokolí,
a víru, do hnizd jich že Bůh vše ptáky vodí,
a jenom přírodě choditi do školy!


Alles dies in einem Haus;
Keiner ging noch aus ihm aus,
Der das Glück nicht pries,
Das ihn hier in engem Raum
Einen guten klaren Traum
Leibhaft sehen ließ.


Frau Königin tat es so gehn,
Als sie am frischen Grab tat stehn,


Assim como Ovídio chorava — exilado,
Ó fortes Gaúchos, valentes, e guapos!
Sozinho vagueio, no Pampa isolado,
Chorando o destino dos bravos Farrapos,
Assim como Ovídio chorava — exilado!


Nur eines hab' ich noch nicht können leider
Mir auskundschaften, wo im Schrein verborgen
Du aufbewahrst den Vorrat deiner Launen,


Almen non tante, una sol crudeltate!
Purché presto me occidi, io te perdono
i sdegni, il stratio e le ingiurie passate.


Il est doux quelquefois
de rever le bonheur
Среди песков, степей ужасных,
Где солнце пламенем горит,
Что душу странников несчастных
Отрадой сладкою живит?
Надежда — что труды не вечны;
Что степь, пески не бесконечны;
Что странник в хижине своей,
В прохладе нежного Зефира,
В объятиях любви и мира,
Жить будет с милою семьеНадежда! ты моя богиня!
Надежда, луч души моей!
Мне жизнь — печаль, мне свет — пустыня:
Дышу отрадою твоей!
Хотя томлюся и страдаю,
Но ты во мне… не умираю!
За тучей вижу я зарю,
И сердце бьется в ожиданьи —
Живу в любезнейшем желаньи:
Вдали возможность счастья зрю!
Еще мы можем, ангел милый,
Друг друга радостно любить!
В душе моей, теперь унылой,
Твой образ может с счастьем жить!
Когда? когда? — увы! не знаю;
Но, веря чувству, ожидаю,
Что нам готовится венец;
Что мы навек соединимся
И в жизни раем насладимся:
Умрем в слиянии сердеРучей два древа разделяет,
Но ветви их сплетясь растут;
Судьба два сердца разлучает,
Но вместе чувства их живуПрепятствий страшных миллионы,
Тиранство рока и законы
Не могут страсти прохладить:
Она всего, всего сильнее;
Всего, мой милый друг, святее —
Сам бог велит нам так любить!
Он влил мне в грудь небесный пламень
Любви, всесильныя любвМогу ль сказать: «Будь, сердце, камень, —
Угасни огнь в моей крови?»
Могу ль сказать прости надежде?
Мы видим — любим, друг мой, прежде
Чем знаем, должно ли любить;
Полюбим, и в себе не властны;
Умолкнет разум беспристрастный —
Лишь сердце будет говоритКогда ж, о милый друг! нам должно
В сем мире только слезы лить,
В другом, в другом еще возможно
Несчастным счастливыми быть!
Клянуся… Небо будь свидетель!Любить святую добродетель,
Чтоб рай в том мире заслужить,
Где всё прошедшее забудем,
Где только милых помнить будем;
А рай мой… там с тобою жить!


Er sehnt wie hier
Sich stets nach dir;
Fest, wie den Stamm die Eppichranke,
Umschlingt dich liebend sein Gedanke.


těcha stálá, děděný mrav, pole boží,
v jehož úhor k předkům vnuk mdlé kosti složí,
zapadlých dob zkazky šeré
s chrámem stužily ves v svazky steré.


Ein Dichter, der nur dichten kann, nachdem er erst sich voll gelesen,
Ist wie ein wiederkäuend Thier, das in der fremden Saat gewesen.


Přikrývku odkryli, v kočáře nic.
Marno je prohledat kapsu.
Přátelé, voliči, mohu to říc’:
Vídeň je také už na psu!


Rauschend auf der Liebe Seraphsschwingen
Macht der Himmel die Vollendung kund;
Heil und Dank! hört man die Geister singen,
Jubelnd tönt's zurück vom Erdenrund.


Vorrei poter, come desidri e brami,
ne la mia patria far l'usata stanza,
ma mal sta l'huomo ove non ha speranza,
né ben canta uno ocel sui secchi rami.


Эй!
Шахтер-приискатель!
Раньше
золото твое
шло буржуям в брючкРаньше
золото твое
украшало буржуек ручкА сам ты
ходил гоИ все-таки работал,
работал
и работал, как воТеперь
республика золото береДля того,
чтоб буржуям заткнуть роЧтоб разбойники не напали
на твой дом,
чтоб Россия
мирным занялась трудо1На золото получим машин1Машинами твое же хозяйство возродитс1Будет на тебя работать,
чтоб ты насытиться смог,
чтоб ты же мог рядитьс1Золото пойдет на то,
чтоб тебя же спасти от нищет1Шахтер!
Отчего же лодырничаешь ты?


Wie in dem himmel, so auf erden
kan nichts, dan deine herrlichkeit,
an schönheit und an süßigkeit
der rosen gleich gefunden werden:
Daher dan, wan die frülingszeit
die welt zu der lieb streit und beut
beherzet und das erdreich zieret,
erhebet sich die ros mit wohn,
alda, weil sie der blumen kron,
sie unter allen triumfieret.


Wo Sodom vormals stund, steht itzt der todte See.
Im Mittelmeere stieg manch Eyland in die Höh.
Trinakrien ward einst von Wälschland abgerissen,
Und von Britannien will man ein gleiches wissen.
Atlantis sank ins Meer, dieß macht uns Plato kund:
Und in der Schweiz verschlang so Stadt als Berg ein Schlund.
Auf hohen Alpen ist der Fische Rest vorhanden:
Und neue Berge sind in Wälschland schon entstanden.


Чуть-чуть еще, и он почти б был положительнейший тиИван Иваныч —
          чуть не «вождь»,
дана
 в ладонь
         вожжа емК нему
   идет
       бумажный дождь
с припиской —
          «уважаемый»В делах умен,
      в работе —
          быстКичиться —
       нет привычеОн
 добросовестный службист —
не вор,
   не волокитчиВелик
      его
       партийный стаж,
взгляни в билет —
          и ахни!
Карманы в ручках,
       а уста ж
сахарного сахарнеНа зависть
    легкость языка,
уверенно
       и пусто
он,
 взяв путевку из ЭМКА,
бубнит
   под Златоуста
*
Поет
    на соловьиный лад,
играет
   слов
    оправою
«о здравии комсомолят,
о женском равноправии»И, сняв
   служебные гужи,
узнавши,
      час который,
домой
      приедет, отслужив,
и…
 опускает шторРаспустит
    он
         жилет…
         и здесь,
— здесь
   частной жизни часики! —
преображается
      весь
по-третье-мещански
*
Чуть-чуть
       не с декабристов
              род —
хоть предков
        в рамы рамьте!
Но
 сына
      за уши
      дерет
за леность в политграмотОрет кухарке,
      разъярясь,
супом
   усом
       капая:
«Не суп, а квас,
         который раз,
пермячка сиволапая!»
Живешь века,
      века учась
(гении
   не ро́дятся)Под граммофон
         с подругой
              час
под сенью штор
          фокстротитсЖена
    с похлебкой из пшена
сокращена
    за древностьЕго
 вторая зам-жена
и хороша,
       и сложена,
и вымучена ревностьЕлозя
     лапой по ногам,
ероша
     юбок утлость,
он вертит
        по́д носом наган:
«Ты с кем
        сегодня
       путалась?»
Пожил,
   и отошел,
       и лег,
а ночь
      паучит нити…
Попробуйте,
        под потолок
теперь
   к нему
      взгляните!
И сразу
   он
    вскочил и взвыРассердится
       и визгнет:
«Не смейте
    вмешиваться
          вы
в интимность
      частной жизни!»
Мы вовсе
        не хотим бузитМы кроем
    быт столетниНо, боже…
    Марксе, упаси
нам
 заниматься сплетней!
Не будем
       в скважины смотреть
на дрязги
       в вашей комнатУ вас
    на дом
       из суток —
             треть,
но знайте
        и помните:
глядит
   мещанская толпа,
мусолит
      стол и ложе…
Как
 под стекляннейший колпак,
на время
       жизнь положиИдя
 сквозь быт
      мещанских клик,
с брезгливостью
          преувеличенной,
мы
 переменим
      жизни лик,
и общей,
      и лично


Až potom na venkově kdysi
jsem s Taťánou se ještě shledal
tam, kde bych ji byl nejmíň hledal.
Já náhodou tam v zákulisí
chudého vešel divadla
a ta, jež poslala mi psaní,
Taťána, již jsem neznal ani,
tam stála – starší, přepadlá,
leč na ústech jí ležel smích
tak svůdný, měkký, lichotivý
a v lesku očí podivných
zřít mohl’s žár, jejž vášeň živí –
ta vášeň, která v srdce na dno
jsouc vložena tam doutná, plane
a jednou rozhoří se snadno
jak blesků moře rozpoutané...


Wenn ich dieses überlege,
Was für ungemeine Kraft
Unser Luft-Kreis in sich hege,
Und wie aller Pflantzen Saft,
Wie die Theil' aus allen Dingen
Sich beständig aufwärts schwingen,
Und in Luft verwandelt seyn;
Nimmt mich ein Erstaunen ein.


Die Väter hoffeten auf ihn mit Tränen und mit Flehn,
Und sehnten sich, den Tag des Herrn zu sehn;
Und sahn ihn nicht.
Was Gott bereitete,
Und von der Welt her heimlich und verborgen war,
Ward in der Zeiten Fülle offenbar.
»Und in der Krippen lag, zu ihrer großen Freude,
In seinem Windelkleide
Auf Grummet von der Weide
Der Knabe wunderschön.«


Jusqu’en ces lieux déserts, Dans l’ombre et le silence
De la patrie en deuil le malheur me poursuit !


De ogni turpe e imperfecto factol privo,
la forma a' membri stabilì per modo,
che a dirlo cum l'ingegno io non arivo:


Tam na dlažici mramorové svítil.
Jak přišel tam? To jistě chanův syn
se vplížil v harem jako noční stín
a tam jej ztratil. – Amru prsten chytil


Na divých vlnách loďka se kmitá;
v propasť se kácí, na horu lítá,
zhlcena, pohřbena opět se jeví, –
jaký to strašlivý buřanů vztek! –
K sedátku spoutána postať je děvy,
u vesla bůh-li to, nebo-li rek?


"Unhappy man, ill-fated prince!
What star malignant mark'd thy birth?
The virtues of thy soul evince
Worth to improve and grace the earth;
But by mistaken maxims led,
Thy faults were of opinion bred,
And form'd by links unseen the chain
Of sad disastrous chance that clos'd in blood thy reign.


a prchat budeš ulicemi Vídně
a bída rvát ti bude plášť tvůj s těla
a mrzáci ti berlou budou hrozit
a slepci klnout.


هبَّ النَّسيمُ فَسارَ بالأسْرارِ
رِفْقاً بِسرِّ قُلوبنا يا سارِ
تَرْجمْ لنا لَهفاتِنا في حُبِّهمْ
واحْفَظْ لَنا المِعْراجَ في الأطْوارِ
واحْرِصْ على نَصِّ الغَرامِ بِعَيْنهِ
سُقْمُ الرِّوايَةِ آفَةُ الأخبارِ
وإذا ذَكَرْتَ لَدى الأحبَّةِ وَجْدَنا
سُقْ للحَديثِ لَطائِفَ التَّذْكارِ
قُلْ شِمْتُ عَبداً بالغُوَيْرِ أضَرَّهُ
فَتْكُ الهَوى ونَوائِبُ الأسْفارِ
قد كانَ جاراً للأحِبَّةِ خالِصاً
واليومَ بُعْدُ مَهامِهٍ وبِحارِ
قَلقٌ كَئيبٌ مُسْتَهامٌ والِهٌ
رَشَّ البِقاعَ بِدَمعهِ المِدْرارِ
دونَ الخَيالِ نَحافَةً وبِثَوبهِ
عن عاذليهِ بِلَيْلِهِ مُتَوارِ
حتَّى إذا طَلَعَ النَّهارُ طَوى لهُ
كَشْحاً وليسَ نَهارُهُ بِنَهارِ
قد شَدَّتِ الأيَّامُ عَقدَ إزارِهِ
بالوَجدِ مَيْتاً ضمنَ عَقدِ إزارِ
ما سارَ ريحٌ من قِبابِ طُلولِكُمْ
إِلاَّ وراحَ بآهِهِ السَّيَّارِ
فإذا لَوَوا طَرْفاً إليكَ بِرَحْمةٍ
لِتَوَلُّهي فاذْكُرْ لَهُمْ أسراري
قَسَماً بِهِمْ وهُمُ أعَزُّ ألِيَّةٍ
وأجَلُّ ما أدْعوهُ في الأخطارِ
همْ روحُ روحي ضِمنَ نَشأةِ أمْرِها
مع عُنْصُري وتَكَوُّنِ الفَخَّارِ
وارَحْمَتاهُ لِزفرَةٍ في مُهْجَتي
ولِدَمعِ عَيني المُسْتَهلِّ الجاري
أُعْجوبَةٌ قد صِرْتُ في عُشَّاقِهمْ
ما بينَ ماءٍ قد جَمَعْتُ ونارِ
وعُهودُنا وشُهودُنا ووُفودُنا
لِجَنابِهِمْ وعَزيزِ تلكَ الدَّارِ
من فازَ منهمْ في المَنامِ بِرُؤْيَةٍ
نالَ القُبولَ ونالَ عُقْبى الدَّارِ
روحي فِداءُ غُبارِ ساحةِ بابِهِمْ
ويَقِلُّ في ذاكَ الغُبارِ غُباري
لولا مَحاضِرُهُمْ وبَهْجَةُ عَصرهِمْ
ماتَتْ مَحاضِرُ جُمْلَةِ الأعْصارِ
هم أهلُ يَثْرِبَ والمَشاعرِ واللِّوا
هم قِبْلَةُ الغُيَّابِ والحُضَّارِ
هم نورُ ضِئْضِئي الوُجودِ وحُبُّهُمْ
زادُ القُدومِ على العَظيمِ الباري


水松百本映门栽
池上荷花似锦开
记取横塘风景好
归程摹入小诗来


Sprich, was erhub dich zur Clio des hohen Geschlechts Bonaparte?


¡O nuevo ardid! ¡O misteriosa maña!
del amor grande, ciego, y prevenido,
pues el Cetro del Rey más ofendido,
porque al herir se rompa, le hace caña.


Heilige Flammen, o kehrt, kehrt wieder zurück, und gereinigt
Werde des Tods hinfort schnöde verpestende Luft!
Möge zu Staub der Bestattende wieder die Leiche des Freundes
Sanft auflösen, und sanft sink in die Asche der Schmerz!
Wieder in reinlicher Urne, zunächst der bevölkerten Wohnung,
Ruhe der köstliche Rest aller Geliebten um uns!


Ma il traditor di Gan, ch'era fuggito
fuor di Parigi e stava di nascoso,
poi ch'egli intese come il fatto era ito,
drento al suo cor fu molto doloroso;
e pensa come Carlo abbi tradito,
e giorno e notte non truova riposo:
sente che in corte si facea gran festa,
la qual cosa più ch'altro gli è molesta.


Ne, toho člověku už líto není,
co je teď pryč a co se nevrátí...
Ta mladost, láska, žhavá krev a snění,
vše, čím se chtěl kdys pyšně blýskati –


Beate, die vor wenig Tagen
Der Buhlerinnen Krone war,
Fängt an sich violet zu tragen,
Und kleidet Canzel und Altar.
Dem äußerlichen Schein gewogen
Hält mancher sie für engelrein.
Die Welt will ja betrogen seyn:
Drum werde sie betrogen!


a hroudy z oné země,
již Vlasti urvali,
ti cizí lidé chvatně
na rakev sypali. – –


La plus lointaine du ciel clair. »
— L'ombre, en vain semblait les confondre —
Son doigt restait fixe dans l'air ;
Je le suivais sans lui répondre.


Yet when, with woes unmingled and sincere,
To Earth's cold womb in silence I descend;
Let her, to grace my obsequies, appear,
And with the weeping throng her sorrows blend.


Dos veces asombrado el hemisferio
contempló tus grandeza o tus maldades,
según fueron del orbe potestades
León o Borgia, César o Tiberio


A pravdu má, když smete jako třtiny
tu havěť, která bez povahy lhavá
své limonadě říká vroucí láva
a cetku frase mísí do své špíny.


Не чернокнижница! В белой книге
Далей донских навострила взгляд!
Где бы ты ни был — тебя настигну,
Выстрадаю — и верну назаИбо с гордыни своей, как с кедра,
Мир озираю: плывут суда,
Зарева рыщут… Морские недра
Выворочу — и верну со дна!
Перестрадай же меня! Я всюду:
Зори и руды я, хлеб и вздох,
Есмь я и буду я, и добуду
Губы — как душу добудет Бог:
Через дыхание — в час твой хриплый,
Через архангельского суда
Изгороди! — Все уста о шипья
Выкровяню и верну с одра!
Сдайся! Ведь это совсем не сказка!
— Сдайся! — Стрела, описавши круг…
— Сдайся! — Еще ни один не спасся
От настигающего без рук:
Через дыхание… (Перси взмыли,
Веки не видят, вкруг уст — слюда…)
Как прозорливица — Самуила
Выморочу — и вернусь одна:
Ибо другая с тобой, и в судный
День не тягаются…
Вьюсь и длюсЕсмь я и буду я и добуду
Душу — как губы добудет уст —
Упокоительница…
25 марта


The buxom air, the saphire main,
All height and depth confess thy gracious reign;
But chief is thy delight to dwell
Lodg'd in the human breast, thy dearest cell.
Favour and friendship meet thee there,
And tender transport with the gushing tear:
There wedlock at thy altar bends,
There halcyon peace securely broods,
And meek tranquillity attends
To quell unruly rage, and sooth the swelling floods.


¡Vuelve aquí!, querida niña,
No huyas de mí,
Sólo tú y mi alma saben...
¿Qué podría ser más agradable y perfecto?
En este loco corazón que te ama...
Tengo todo lo que necesitas,
es una mentira, ¡lo siento!...
Ni, tú tienes todo lo que necesito,
pero juntos, lo tenemos casi todo...
No soy perfecto, lo siento.
Pero tú eres inteligente y bonita.
No tengo muchas esperanzas ni tanto tiempo...
Pero te daré mi vida, mi mente, mi corazón y mi alma.
Quizás no sea nada en absoluto,
pero podría ser suficiente dentro de ti...
Tómalo con calma, voy a estar esperando tu amor...
Ahora estoy seguro, que existe el amor,
¿Es suficiente? Entonces Señor,
¡Bendice nuestros corazones!


A tou slinou dotýkáni,
vkročili jsme do tvých cest,
navždy stigmatisováni,
jak nás znamenal tvůj křest!


Die Musen neun, die Grazien drei,
Nach ungleichen Zahlen zu zählen.
Vielleicht damit keinem benommen sei,
Sich eine dazu noch zu wählen.


Vor'm Thor dröhnt die Drommete, es scharrt wie Rossehuf,
Es schmettern und wirbeln die Trommeln. Ha, Max, das ist dein Ruf'
Willkommen in Dendermonde! Laß hoch dein Banner wehn
Und siegverkündend hernieder in alle Lande sehn!


Только в мире и есть, что тенистый
Дремлющих кленов шатеТолько в мире и есть, что лучистый
Детски задумчивый взоТолько в мире и есть, что душистый
Милой головки убоТолько в мире и есть этот чистый
Влево бегущий пробо


Die Uhr, die vor der Sonne fünfe schlägt –
Einsame Menschen packt ein dunkles Grausen,
Im Abendgarten kahle Bäume sausen.
Des Toten Antlitz sich am Fenster regt.


Iuste Poeta iaces, sed non tua fama iacebit:
Sis licet extinctus, nomine vivus eris.


Prokleté záští!
co to už stálo
životů, krve,
přetrpkých vzdechů,
zoufalých slzí.


Und nach dem Spiel ihn mit Geschwätz ergötzte,
Das lieblich von den Lippen floß,
Bis im Entzückungsschlummer sich das letzte
Der hundert Augen schloß!


Schavv den menschen / den die liebe
Viel zu starck am hertzen brann:
Lieb vom himmel jhn vertriebe/
Nacket er zur erden rann.
Er zun menschen vnverdrossen
Sprang vom seinem gülden saal/
Jhn die menschen gar verstossen/
Hassen/ meiden vberal.


Nicht eine Gnadenflamme hehr
Vor deinem Volke soll ich gehn;
Nein ein versteinert Leben schwer,
Wie Sodoms Säule muß ich stehn,
Und um mich her
Die Irren träumend schwanken sehn.


Et a voler tenir zaschun signore,
Sempre se faza temer et amare;
Al pizol, al mezan et al magiore
Justicia renda equal, se vol regnare:
Perché l'è mie' morir che deventare
Di signor servo e dimandar mercede.


Aj, tu padla žalu hrozná tíže
na Širaha, Pečeněhů kníže,
v boji zalkal jako malé dítě:
„Marné, lide můj, jsou všecky vzdory.
Ustaň honem, křesťan zahubí tě.
Neústupně stojí jako hory;
ucouvněte, sice na nás padnou!“
Uslyšeli slova jeho pláče,
potratili klid a mysl chladnou;
každý jako plachý zajíc skáče
a na útěk ve divokém běhu
dává, se roj lítých Pečeněhů.
Zdouval jarý vichor chomol hřív
a Don rozpjal náruč nenasytnou.
Ohnivěji ještě nežli dřív
Monomachu sivé zraky kmitnou,
slyšíš volati jej z hlasů mnoha:
„K předu, děti, k předu jménem Boha!“
Nedbá, že krev se mu z plecí roní,
divočeji Pečeněhy honí.
Jásá země pod kopyty koní.
a step jásá, výská při tom hluku,
o vítězství meče Rusů zvoní,
ku radosti sviští šípy z luku.
Hnali je jak vlky sinou dálí,
letěli jak neúmorní ptáci. –


Tam tělo Ctiradovo chopili
a vložili je na loď zdobenou,
již Přemysl z chobotu pod hradem
jim poslal vstříc; loď byla samý květ,
a brunát zlatem protkaný se vlek’
daleko za ní brázdou hlubokou,
již ryla do hladiny Vltavy,
a dvacet krásných, nahých jinochů
po obou stranách lodě plavalo;
ty pravou rukou klečí zlacených
se drželi, a levou mávali
květoucí ratolestí úměrně,
a Vltava jim k plavbě zpívala
a házela jim perle do vlasů,
a červánky na těla bělostná
pablesky rudé s výše sypaly,
a slunce večerní zlatilo vzduch.
Když k břehu dorazili skalnému,
pozvedli z květů tělo jinoši,
a brány hradu otevřely se,
a Přemysl jim kráčel smutně vstříc.
Ved’ bohatýry své v lípový dvůr,
tam Ctirada oděli v zlatý háv
a na hranici položili jej.


O gib dich mir und zücke mich,
Mein Jesus, ganz in dich!
Laß mich dich in dir genießen,
Denn ich kann in Ewigkeit
Sonst von keiner Lust und Freud
Als von dir, mein Manna, wissen.


Der Himmel liegt gar weit, ist leichte nicht zu finden;
Die Höll ist aber nah; es treffen sie die blinden.


曾骑白鹤上扬州
头上花枝秉烛游
樽酒迩来谁是伴
白云收尽数峰秋


bu nisan rüzgârı da şahadet eder,


Žil jednou v Čechách smavý rek,
vám známý rytíř Paleček;
on samý šprým a nápad byl,
rád dobře jed a dobře pil,
a lidem dobře činil.


Půl v stín a v záři zpola
je země stopena dnes,
slyš, kukačka tě volá
ve vlídný, chladivý les,
i shodíš s ramen svých tíhu
a vezmeš si s sebou jen knihu
a jdeš, a doutníku modrý
kouř táhne přes žlutou mez.


Griphon chelvede in sella: & che non basta
si fiero incontro perche a terra vada
dice fra se: quel che non pote lhasta
in cinque colpi o sei fara la spada
& su la tempia subito lattasta
dun dritto tal che par dal ciel cada
e un altro gli accompagna e un altro appresso
tanto che lha stordito: e in terra messo


Dvanácte časů sedělo při ohních,
padaly řeky v hladové moře též,
kde smrt ústila, života ústil smích,
babylonská také se stavěla věž.


(Дума)
Все творенья в божьем мире
Так прекрасны, хороши!
Но прекрасней человека
Ничего нет на земле!
То себя он ненавидит;
То собой он дорожит;
То полюбит, то разлюбит;
За миг жизни век дрожит…
Даст желаньям ли свободу —
Землю кровью напоит;
Буйной воле даст ли волю —
Под ним море закипиНо изменятся стремленья,
Озарится светом ум —
И своей он красотою
Все на свете помрачит…
15 июня 1836
Воронеж


Hoch o své povinnosti dbal,
nevyšel téměř z bytu.
Po osmi letech udělal
šťastně svou maturitu.


Hajh, zászlók, mosti jó helyeteken
Hányszor fojtogatott kivánat,
Mindig egyforma áhitattal
Sírván esthajnali imámat.


La gola è quella ch'apre ogni serrame
della lasciva umana, ed è sentina
d'ogni immondizia e fetido letame.


Vše shltí čas; jediné nepomine,
Co věrnou snahou darů tvých a sil
V zdar národu a k blahu země skyne,
Kamž Bůh tě na pouť zdejší postavil.
Světáctví mrzké zhyne v prach a troud,
Cnosti však slávu hlásá věkův proud.


Buď šťastno, mé dítě.
S Bohem!
V pláči usedavém
stanul jsem na zemi.
Brzo přijdu zase.
Na vždy!


e' se ne passi, perché molto spesse
son quelle volte che tai vendicare
tal vuol, che saria me' che se ne stesse.


Déchiré va-t-il entier
Rester sur quelque sentier !


郢城遥向武昌还
千里风帆三日间
直到汉阳聊舣棹
推篷先措八分山


Ach lockt mich nicht, ihr artgen Augen,
Durch eure süsse Zauberey.
Vielleicht soll ich zum Schertze taugen /
Nein, nein, ich bleibe lieber frey.
Ich kenne die verstellten Blicke,
Wie balde nehmt ihr sie zurücke,
Ihr lachet, weil ich euch geliebt,
Ihr schertzet, weil ihr mich betrübt.


„Zdráv buď! – znějí zvučně hlasy –
Zdráv buď Sultán k slávě nám!
Soliman ží dlouhé časy –
Neb on přemohl se sám.“
A jak když se slunce zračí
Skrze mračna hustá drát:
Fatima skrz lid se tlačí,
Jme se k Sultánovi brát.


Che furor santo, che splendor, che luce,
che novo ardor il petto già m'ingombra
di tant'alto desir, ch'indi disgombra
ciò che di bassa voglia vi dipende?
Come sì tosto si dilegua l'ombra,
che m'offoscav'il cor, onde riluce
sì chiaro lume, che mi guida e duce
ove del sacro lume il lume splende?
Già scalda il sol del ciel il mezzo, e istende
per valli, colli e piagge il vivo fuoco,
né giace sott'il nostro clima luoco
u' non penetri il nodritivo raggio:
e pur, tra il globo della fredda luna
e 'l nostro, miro gir dorata stella,
ch'or basso or alto scintillando corre
dal Borea all'Austro, in questa parte e 'n quella,
e nova gente vedo che s'aduna,
anzi adunata segu' il bon vïaggio,
ch'a Cristo mena, che nasciuto in terra
l'intricata catena vuol disciorre,
che la strada del ciel al mondo serra,
privo di pace e pieno d'ogni guerra.


Tak ovšem pouze v jaru svém se jeví
pud onen přemocný, v tom libém kvítí,
jímž kvete hruď jen jinoší a děví;
neb člověk má jen jednu vesnu v žití,
kdy, jako v přírodě zde každým rokem,
vše, co v něm nejkrasší, květ vydá skvělý,
že sám až opojen zří ducha okem
v tu zář, jež zlatí také svět mu celý.


Hable a los siglos Córdoba elocuente,
por sus Sénecas, no, ni por Lucano,
como pretende el gran Bilbilitano,
sino sólo por Góngora eminente


论诗远到二南风
句里波涛得意浓
我亦赓酬还自笑
真成鱼目眩骊龙


Wie? Schwester? doch mag ich dich wohl mit Recht so nennen,
Der Geilheit Hitz und Brunst, Vernunft, und Menschheit raubt,
Ein Unthier, das man sieht von solcher Liebe brennen,
Die aus der Hölle stammt, und kaum die Nachwelt glaubt.
Vermaledeyte Brunst! verfluchenswerthe Liebe,
Entmenschte Buhlerinn! du Scheusal der Natur!
Du hast, vom wildem Vieh gewiß dergleichen Triebe
Erlernt und abgesehn; dies zeigte dir die Spur;
Sprich, welche Furie hieß dich den Kiel ergreifen,
Den du selbst in den Schlamm der Geilheit eingetaucht?
Wer führte dir die Hand, so süß mir vorzupfeifen?
Hat dir nicht Pluto Wort und Einfall eingehaucht?
Ists möglich, daß du mich, Sirene, suchst zu kirren?
Nein wilde Biblide, dein glattes Buhlerlied
Wird mich nicht in das Netz, so du mir stellst, verwirren,
Weil Caunus dich weit mehr als eine Schlange flieht.
Ihn dünkt, da du so frech und unverschämt gehandelt,
Als hätte dich nunmehr dein unverschämter Trieb,
In einen Basilisk und Drachenbrut verwandelt,
Als ob nichts menschliches von dir mehr überblieb.
Wie? hast du auf einmal, Barbarin, gleich vergessen
Daß ich und du zu gleich, kann wohl was näher seyn?
In einer Mutter Schooß so fest verknüpft gesessen?
Wir sind ja, Biblide, von einem Fleisch und Bein,
Es hat uns eine Brust gesäuget und genehret,
Und doch sieht mich dein Aug, als einen Fremdling an.
Unsinnige! die Brunst so leider dich bethöret,
Drückt dir ein Brandmal ein, das sich nicht bergen kann.
Wie magst du mit der Macht der Liebe dich wohl schützen?
Rechtfertige diesmal ja dein Begehren nicht,
Dein Vorwand gründet sich auf nichts als mürben Stützen,
Da dir Vernunft und Recht in allem widerspricht.
Sie hat uns beyderseits zwar durch ein Band verstricket;
Doch auf verbothne Glut den strengsten Fluch gelegt,
Den deine wilde Faust doch nimmermehr verrücket,
So stark das heisse Blut sich auch in Adern regt.
Sie hat uns Aug und Mund, so fest sie kann versiegelt,
Damit nicht Blick und Kuß ihr hohes Recht entweyht,
Und der Geschwister Herz in solchem Fall verriegelt;
Doch Schaam und Furcht entfernt von dir sich allzuweit.
Die Wollust läßt dich nicht an Schloß und Siegel denken
Ein unbedachter Zug sprengt beydes leider auf
Erwege, wie mich muß dein frecher Anfall kränken,
Verhaßter Liebesbrief. Verfluchter Sehnsucht Lauf!
Ich kann dich, Frevlerinn, hinfüro nicht mehr leiden;
Weil mir so gar dein Bild ein rechter Greuel ist.
Fleuch Caunus, weil du kannst, dies Scheusal zu vermeiden,
Verlaß dein Vaterland, damit du sicher bist.
Die Schlange kann dich nicht in fremder Luft vergiften.
Verhel ihr Weg und Farth, und scheu kein Ungemach,
So kann dir Biblis doch kein weitres Schrecken stiften;
So schleichet dir nicht mehr die freche Schwester nach.


Lopatka v ní po lopatce
vonné mouky mizí hladce,
tolikeré práce plod.
Napřed hravě, potom tíže
za kopistí kolem díže
matka běhá o překot.


Чтоб к партии рабочих
буржуи
и не подходили близко,
с 1 августа
в Российской коммунистической партии
пересмотр личного состава,
проверка
и очисткРоссийская коммунистическая партия огромна, — разумеется,
в ее рядах и примазавшиеся имеютсПройдет один путем очковтирательства или подлога,
порекомендует другого,
вдвоем протащут третьегНе успеешь оглянуться, а их уже многТеперь примазавшимся конец!
Все члены партии подлежат проверкНа чиновников царя и Керенского
наведут проверку особуПусть изнутри
партию разлагать не пробуюНа тех,
чья служба с привилегиями связана,
также посмотрят строгКому много дано,
с того и спросим мног1Также
особой проверке подлежат
совслужащие всякого рода
и все прочие,
вступившие в партию после октября 17-го год1Разумеется, к рабочим одна,
к прочим — другая меркРабочим более легкая,
прочим — строже проверк1И снова
под этим знаменем чистым
к великим победам мчи́сь ты


Italia mia, benché 'l parlar sia indarno
a le piaghe mortali
che nel bel corpo tuo sí spesse veggio,
piacemi alme che' miei sospir' sian quali
spera 'l Tevero et l' Arno,
e 'l Po, dove doglioso et grave or seggio.
Rettor del cielo, io cheggio
che la pietà che Ti condusse in terra
Ti volga al Tuo dilecto almo paese.
Vedi, Segnor cortese,
di che lievi cagion' che crudel guerra;
e i cor', che 'ndura et serra
Marte superbo et fero,
apri Tu, Padre, e 'ntenerisci et snoda;
ivi fa' che 'l Tuo vero,
qual io mi sia, per la mia lingua s' oda.


Er wird gar schwere Hand auf eure Köpfe legen,
Mit Helleparten giebt er euch den besten Segen.«


Ba srdce, srdce... To teď hlásí se
o svoje právo. Dí svým tepotem
teď člověku: „Mně podřiď rozum svůj –
ten bláhový, ten domýšlivý rozum,
chci pánem být – chci býti tyranem!“ –
A člověk naslouchá teď rhytmu srdce
a nerozumí mu. A sleduje ten vír,
ten divý vír, to kolotání bludné
všech citů, vášní, tužeb, nadějí,
tu pestrou pohru nedosněných snů,
ten smích, ten pláč, to divé zoufání
a zase mír, jenž v srdci zavládá.
A člověk k srdci ruku klade si
a zas vzpomíná na tu hříčku z dětství,
na sklíček několik ve pestré tubě,
na fantastické hvězdic útvary,
jež zahrávají v barvách duhových,
jež řítí se a ruší obratem
a v nový pestrý tvar se skládají,
a vše to kouzlem divným, neznámým,
tak neznámým, jak mrazu kouzlo jest,
jež sněhu tvoří třpytné hvězdice
a exotické květy na oknech...


纱幮纹簟北窗眠
只道清声比管弦
谁念夕阳官道里
几多客旅听凄然


Sein haupt-gebot ist:
Chor.
(Lieben leut! hört das gesetz mit innigkeit:)
Daß wir glauben an die person von Jesu Christo, seinem Sohn;
25.


Zweiter Zusatztheil.


ما لي أُوَدِّعُ كُلَّ يَومٍ ظاعِناً
لَو كُنتُ آمُلُ لِلوَضاعِ لِقاءَ
وَأَروحُ أَذكَرَ ما أَكونُ لِعَهدِهِ
فَكَأَنَّني اِستَودَعتُهُ الأَحشاءَ
فَرَغَت يَدي مِنهُ وَقَد رَجَعَت بِهِ
أَيدي النَوائِبِ وَالخُطوبِ مِلاءَ
تَشكو القَذى عَيني فَيَكثُرُ شَكوُها
حَتّى يَعودَ قَذىً بِها أَقذاءَ
شَرَقٌ مِنَ الحِدثانِ لَو يُرمى بِهِ
ذا الماءُ مِن أَلَمٍ أَغَصُّ الماءَ
أَحبابِيَ الأَدنَينَ كَم أَلقى بِكُم
داءً يَمُضُّ فَلا أُداوي الداءَ
أَحيا إِخاءَكُمُ المَماتُ وَغَيرَكُم
جَرَّبتُهُم فَثَكِلتُهُم أَحياءَ
إِلّا يَكُن جَسَدي أُصيبَ فَإِنَّني
فَرَّقتُهُ فَدَفَنتُهُ أَعضاءَ


Triumf! Es schallt! Triumf! ein Freudgeschrei!
Triumf! Das uns! Triumf! Willkommen heisst!
Triumf! Es naht! Triumf! ein heilig Volk!
Triumf! Sein hertz! Triumf! ist eins mit uns!
Triumf! Zum werk! Triumf! des grossen Gotts!
Triumf! Von dem! Triumf! gezeugt di Schrifft!
Triumf! Triumf! Triumf! Wir ankern an!


满城都是火
府官四散躲
城里无一人
红军府上坐


Meu querido e belo amigo
Por que não tens outro abrigo?


Zähle meine Tränen
Und mein kläglich Sehnen.
Wäge meine Schmerzen,
Die ich um dich leide,
Jesu, meine Freude,
Innerlich im Herzen.


Pohádky nejkrásnější už ode mne člověče žádej,
jen abych sám nebyl životem, nechtěj!
Co by sis' počal s uspokojením snění a krve?
Zda bys chtěl tančit tak závratně na pevné zemi?


Außen fügen schwere Blöcke
Sich zu einem runden Thurm,
Ohne Zierrath, ohne Zinnen
Trutzt er aller Wetter Sturm.
Aber innen gleißt und strahlt es,
Herrlich funkelte der Schein,
Sieben goldne Schlachtenpanzer,
Hundert andre stehn in Reihn.


Schau' her, wie bebet Strauch und Laub
Im jungen Sonnenschein!
Wie küssen sich die Blumen lieb!
Und rufen: Kleiner Honigdieb,
Komm, sammle Blumenliebeskost!
Denn dieser Lenz ist dein.


Für die süße, zarte Liebe,
Was ist Lorbeer, was ist Kranz?
Wenn er dreimal ewig bliebe,
Für die süße, zarte Liebe
Nichts ist alles Ruhmes Glanz.


Dulce pastor que nuestro valle pisa
desde las flores de su prado eterno,
esposo, a quien el Alba del invierno
entre rizos de sol perlas divisa.


nenáležeje k národu mizerů
diplomatických a žurnalistických,
ne k bohatým trubcům a zbohatlým lichvářům,
šíleně nenáviděje panství měšťáků,
za které omylem prolili krev –


偶作吾儿真梦寐
暂来人世误娄罗
虽然修短由天命
致汝无辜我罪多


Mlhou černý dým komínů továrních teče,
vlá jak nad hroby prapory hoře.
Za mnou v samotu revolta bídy se vleče,
za mnou valí se prokletí moře.


E porto nel cor fisso il suo compagno
che cosi scioccamente ucciso havea
per far: con sua gran noia: empio guadagno
d una Progne crudel duna Medea
& se la fede e il giuramento magno
& duro freno non lo ritenea:
come al sicuro fu morta lhavrebbe
ma quanto piu poteva in odio lhebbe


Es flogen drei Schwäne über die Heide,
Drei silberne Schwäne und keiner mehr;
Sie kamen von Morgen und Abend und Mitternacht,
Aber von Mittag kam keiner her.


Hned uradil se bratrů sbor:
„Slyš, Oldro z Grafenecku,
spěš k Matějovi na tábor
a vzkaz mu dones k děku!“


Mais la bonne ouvre l'œil, car le vieux hobereau
La secoue à deux bras : — Qu'est-ce ? dit Geneviève.
— Ce que c'est ! ventrebleu ! que le diable t'enlève ! »
Hélas ! elle a laissé tout brûler un perdreau,
Au bruit sempiternel du canon de sureau.


Sterben soll ich heut – Oh, laß mich
Nur bis Mitternacht noch leben,
Daß ich meine Hochzeit feire
Mit Bankett und Fackeltänzen.


Já melancholik, neznat facit všeho!
Strniska zbude smutná sézona
a tenký vítr prchat bude z něho,
přípravy tupé horal vykoná.


Szegény Ábel irul-pirul, haloványul.
Szégyene füröszti melegbe pogányul.
Látja maga magát szörnyü ügyetlennek.
Képzeli, most rajta mások hogy nevetnek...


Su ave es la venusina, la tímida paloma.
Vencido hubiera en Grecia, vencido hubiera en Roma,
en todos los combates del arte o del amor.


Tout le respect, malgré l'offense de la chair,
Point de l'âme, aveuglée à ces lueurs d'enfer,


Dem musikalisch ästhetischen,
Dem talentlos poetischen
Ein gleiches Geschick
Zu aller Lebenden Glück.


Eu amo alguns dos Viscondes,
por inversão Condes Vis;
de baralho sejam Condes,
e tenham grã-cruz de Avis.


I pass before the windows lit
         With inward, curtained light,
 And in the houses I see flit
 Now and again shadows that hit
         The curtain's yellowed whit
 Others a little gleam but show:
 Inside, the people chat, I kno
 And I feel cold and feel alone,
         Not that I no one have,
 But - ah that dreams should ne’er be done! -
 That among many I am one,
         As among flowers a grave;
 One, and more lonely than can be
 Imagined conceivabl
 If l were born not to aspire
         Beyond the life that lead
 These people whom life cannot tire,
 Who chat and slumber by the fire
         Contentedly indeed,
 Behind those curtains, by that light
 That to the street is somewhat bright;


Ve dne v noci řvala děla,
až se země rozechvěla.
Domobranci na posicích
osud proklínají, hynou.
V městě páni ve dne v noci
zábavu si hledaj jinou.
Však nejlepší je proti strachu lék
přec jenom těch šest tisíc nevěstek.


Horch! Hohe Dinge lehr’ ich dich.
Vier Elemente gatten ſich;
Sie gatten ſich, wie Man und Weib,
Vol Liebesglut in einen Leib.
Der Gott der Liebe rief: Es werde!
Da ward Luft, Feuer, Waſſer, Erde.


Wan dan die Schäfflein ebenfals
Den flachen grund bescheren/
Or jenseit eines holen thals
Gahn weiden in der ferren/
Wil auch von Jesu spielen ich/
Wil nur von jhm erklingen/
So werdens gleich versamblen sich
Vnd mir zun händen springen.


照水依山祇自奇
晞风沐雨借光辉
冰肌不受红尘涴
赪颊从教酒晕肥


داعـبي بالحلم قلـبي
فالأمـاني منـك حسبـي
رغم ماتـخفيه عـني
راضِياً اختــرتُ دربـي
بيـن أشـواكٍ ووردٍ
ومَـلامٍ بعـد عَتْـــبِ
مالكي،ياقيـدَ روحي
فيـك أهـوى كلَّ صَعْبِ
إنَّ شـوقي قد بَـرَاني
هل لشوقي بعضُ كربـي؟
فالهـوى عندي شعور
فاق أشـهى كلِّ عَـذْبِ
أنتِ لُغْـزٌ في حـياتي
في المآسـي ، أيُّ ضـرْبِ؟
لا تلـومي في غـرامي
رَفَّ قلبـي، ذاك ذنبـي
عاشقٌ، فـانٍ، صريعٌ
بعدمـا أنكـرتِ صَبّـي
حينما يهفـو فـؤادي
في خـيالي، أنتِ قُطْبـي
من ذهـولي، من عـذابي
عن شؤوني، بِتُّ أُنْبـي
كـلَّ خِـلٍّ، عـن دواءٍ
من طبيبٍ، لا يُـلَـبّي
عاجـزٌ عن كَفِّ دمعي
فمـتى ينـزاحُ كربـي؟
عيلَ صبري،قيلَ سِـرِّي
قَـلَّ عَوْني،جَلَّ خَطْـبي
رَقَّ قـلبي،سَحَّ دمـعي
صـاحَ عـقلي:لا تُلَبّي
كُنْ حكيماً،عِـشْ كريماً
وابـتعدْ عن أيِّ رَيْـبِ
إنَّـني شَهْـمٌ كـريمٌ
اِسـألي خصمي وصـحبي
واسألي عن حـالِ بالي
بـلْ مَـآلي حين نَحْبـي
فإذا ما رُمْتِ وصْـلي
أَقْـبِلي، من غيرِ كُـتْبِ
طامـعٌ في يـومِ وَصْلٍ
لا يُحـاكي يوم َ غَيْبِ
واجْنَحي للسِّلْمِ دَوْماً
وانْعَمـي حـيناً بقربـ


Der ist nicht werth ein freyer Mann zu seyn, der je vergessen kann, daß unsre Väter es erfochten.


一瓶西注一瓶东
两径初移绿未浓
忽见白衣持酒至
拟留一斗待秋风


Mas de quien no comprenda el verdadero
valor de mi tesoro, tenazmente
como el avaro recatarme quiero


Šel se jen vykoupat, ubohé dítě,
proč jsi jej poťouchle zdrhl v své sítě?


O pietoso pittor, pennel cortese,
le desti il senso e le negasti il moto
sol perché non mi fugga e che m'ascolti.


Doveano allhora haver li excessi loro
di Dio turbata la serena fronte
che scorse ogni lor luogo il Turco e il Moro
con stupri: uccision: raine & onte
ma piu di tutti gli altri danni: foro
gravati dal furor di Rodomonte
dissi chebbe di lui la nuova Carlo
et che in piazza venia per ritrovarlo


Du darfst dich nicht mit ihr vereinen;
Laß ihre vollen Rosen stehn,
Und siehe, wie die Lilien scheinen,
Und höre, wie die Palmen wehn.


A ticho, jež se valí šerem,
bzuk much a vrbky rozhoupané
a rosa, která v listy kane,
a měsíc bílý před večerem.


Tendrá que ver
cómo mi padre lo decía:
la República.
En el tranvía amarillo:
la República, era,
lleno el pecho, como
decir la suave,
amplia, sagrada
mujer que le dio hijos.
En el café morado:
la República, luego
de cierta pausa, como
quien pone su bastón
de granadillo, su alma,
su ofrendada justicia,
sobre la mesa fría.
Como si fuese una materia,
el alma, la camisa,
las dos manos,
una parte cualquiera
de su vida.
Yo, que no sé
decirlo: la República.


Mancha el sol de tu perla la blancura;
mas que en ti no haya mancha ¿a quién admira
si aun al sol presta rayos tu hermosura?


A Cavtat čeká... Nehrdinsky –
by mohlo říc’ se skoro snad –
však nedbá úsměv na dětinský,
jímž chtěl by ten ho pokárat,
kdo Ameriku v hlavě nosí,
a rád má vzdutý bzukot vosí,
v němž není radost ani pláč,
v němž každý dře se, čert ví nač.
Zde každý prostě věří v sebe
a k bohu mysl pozvedá –
otec se opřel o děda,
syn o otce a kousek nebe,
v něž také jiní hleděli
a byli klidní, veselí...


Светись, светись, далекая звезда,
Чтоб я в ночи встречал тебя всегда;
Твой слабый луч, сражаясь с темнотой,
Несет мечты душе моей больной;
Она к тебе летает высоко;
И груди сей свободно и легко…
Я видел взгляд, исполненный огня
(Уж он давно закрылся для меня),
Но, как к тебе, к нему еще лечу;
И хоть нельзя — смотреть его хочу…


Ah ! L'enfant qui vit de ce nom, poète !
Il se rêvait, seul, pansant Philoctète
Aux nuits de Lemmos ; ou, loin, grêle ascète.
Et des vers aux moineaux,
Par le lycée en vacances, sous les préaux !


畬田种胡麻
结草寄林樾
珍重无心人
寒栖弄明月


Vom Kloster herüber das Ave klang,
Leis trug es verschwingend der West,
Wir waren so still: – Rotkehlchen sang
Zutraulich zu Haupt uns im Nest.


Y España te admiró en el Parlamento
cuando en aciago, tormentoso día,
de allí alejaste la discordia impía
con tu suave irresistible acento


Kam padne Krása, vše jest čarodějné!


Közte sűrű kénynek, fájdalomnak,
Lyányka, lyányka nyugszom kebleden,
Gyakran Léthe lankadási nyomnak,
Gyakran védő karjain angyalomnak
Új örömfény terjed létemen.


Freund! wär' ich Heraklit, so weint' ich nun wohl freylich,
Dass ich, wie überall, hier wieder Narren fand:
Doch ein gewisses Mass von Tollsinn ist verzeihlich;
Die Welt ist ja der Thorheit Vaterland.
Man mag sie weit und breit von einem Pol zum andern,
Zu Wasser und zu Land durchwandern,
So trifft man allerwärts der Menschheit Schwächen an.
Wer drob sich härmen will, ist wahrlich schlimm daran,
Besonders hier; denn traun! bey allen Völkerschaaren
Kann Aberglaube sich mit Sittenlosigkeit,
Schamlose Betteley mit Aufgeblasenheit
Wohl nirgendwo, als hier, in solcher Blösse paaren.


José casou com Maroca,
E Antônio casou com Fina;
Foi cada um p’ra a sua toca
Numa alegria divina.


Tu, Geneveva pia, tu pio Marcello,
Veri Gallici Divi, e tu Dionigi
Fate, che Carlo, Imperador novello
Del vostro felicissimo Parigi,
Che con un spirto si svegliato, e bello
De' padri invitti suoi segue i vestigi,
Tanta età, tanto honor, tanto ben goda,
C'habbia non men d' Augusto imperio, e loda.


I řek Bůh: „Stvořena byla země ohnivá,
a bláto nalezám na ní.
Oživena byla dechem mým,
a mor vydává po všem světě.


Že vás Bůh zde k plouhu určil,
Vroucně zato děkujte! –
V bázni Boží s dobrou myslí
Spravedlivě pracujte;
Neb kdo věrně pracuje,
Tenť již k nebi putuje.


Hast du dich gesellt
Wol zu meinen Sinnen,
Nichts in dieser Welt
Wird mein Hertz gewinnen:
Denn was gleicht allhier
Deiner hohen Zier?


Weg / Eytelkeit!
du must bey seit /
der Andacht Platz zu machen;
daß das Sünd-entschlummert Herz
mög zu Gott erwachen.


A bölcs hosszú kortyokban hajtogatja
E korsó édes nedvét untalan;
Mért gazdálkodnék? amidőn jól tudja,
Hogy minden percben ismét tele van.


Tam, jako kouzlem, na zašlost
se vzpomíná – zapomíná.
Tam láska, jako dravci spár,
dráp náhle v srdce vtíná,
že pojímá je hrozný stesk,
jak věčném při loučení,
při věčné zradě života
při lásky nezkojení...


¡Cuál quedara la envidia, Lisi mía,
al verte como estás desconfiada,
desvanecida su mordaz sospecha,


Von der Sehnsucht Schrei
Wie bezaubert, schwanken
Raschelnd vor dem Fenster
Wilden Weines Ranken.
Auch das arme Laub
Träumt von einem andern,
Milden Land und möchte
Mit den Vögeln wandern.


Miliony věží strmých
v neprůhledných žlutých mlhách
ztrácí se a mizí v říši
žlutých par a žlutých mlh.


No more those bow'rs might Strephon see,
Where first he fondly gaz'd on thee;
No more those beds of flow'rets find,
Which for thy charming brows he twin'd.


Nicht sehn den Bräutigam mit hohlen Augen,
Und neben ihm die junge Braut,
Das Blut mit blassen Lippen saugen,
Das aus der Todeswunde thaut.


Mancher auf dem Seitensteige
Hat sich im Gebüsch verloren,
Und da schlugen ihm die Zweige
Links und rechts um seine Ohren.


El hombre, a quien el hambre de la rapiña acucia,
de ingénita malicia y natural astucia,
formó la inteligencia y acaparó la tierra.
¡Y aún la verdad proclama! ¡Supremo ardid de guerra!


Der Buchenwald ist herbstlich schon gerötet,
So wie ein Kranker, der sich neigt zum Sterben,
Wenn flüchtig noch sich seine Wangen färben,
Doch Rosen sinds, wobei kein Lied mehr flötet.


Wohin? O Mensch. Zurück. Umbsonst gehst du herfür,
Bleib in dir. Wilt du Gott. Gott selber wartet dir.


Léta plynuli, a léta doplynovali,
A čas osudný se přibližoval.
I vyčekala děva to tříletí troje,
A ušila osum košil pro bratry svoje;
I pro toho nejmladšího bratříčka
Byla juž hotová, ta devátá košilička,
A dívka, ta mladá a pilná, pod vrbou seděla
A jenom rukávek levý došívala.
I když tako sedí, a na rukávek hledí,
Lesové zahučeli a větrové zakňučeli,
A všecky skály a jeskyně pootřásaly se!
I vyskočí děva, a k lesu se dívá –
A hrůzu čeká, a vidouc ji, hrůzy se leká!
Huj, huj! – v tom lese, v tom divokém lese,
Všecko se láme, a kácí, a všecko se třese;
U lesa se blejská, a v lese to vejská,
A v lese to hučí, a fučí, a kručí!
Kručí to strašně, a děvu to děsí,
A kady se to valí, tam hoří lesy!
I hoří to v lese, zeleně, černě a žlutě,
A huj! a huj! – k dívce letí to chutě!
Letí to kanec z toho černého lesa,
Škaredou babu na řbetě nesa;
A ta baba vejská, a baba si vyje,
A kanec utíká, a pění, a plameny plyje!
I zhrozí se děva, a škaredé baby se lekne,
Baba však zastaví, a takto jí řekne:
„Neboj se, děvo; a slyš můj hlas!
Poslalo mě Povětří, v pravý ještě čas;
Plynuli sou, a doplynuli juž osudní leta;
Po devateru bratrův tvých bude veta,
Nevysvobodíšli je – ještě dnes!
A protož, zhůru! na skalinu vlez.
Huj! děvo, huj! naposledy se zmuž!
Času je málo! – Huš, huš, huš!“
A zpátky ujíždí, a řičí a vyje,
A kanec skáče, a plameny plyje:
Skok divoký honí skok divější,
Vždy hluboko dolů, a zas do vejši;
Po rovné planině: žup, žup, žup!
A přes hluboké příkopy: hupyty hup!
Už sou v lese! a tam všecko se třese;
U lesa se blejská, a v lese to vejská,
A v lese to hučí a fučí a kručí!
Kručí to strašno, a děvu to děsí,
A kudy se to valí, tam hoří lesy! –


quem ri quando goza
é poesia
até quando é prosa


Tvá moudrost rozšafná, tvá vzorná výchova
jít po ní brání ti –
mně nedá hrdost má, ta hrdost bez slova,
už na ni vstoupiti.


Und wenn schon bisweilen
Der Tod auch regiert-
Ach er hat mein Lieb mir
Von dannen geführt!


Mir, mir, mir Niedaboarn,
So san ma'r aufzog'n woarn,
Daß ma koan Angst net g'spüart,
Daß si koa Zweifi rüahrt,
Daß mir scho allesamm
So an schön Glaab'n hamm,
Da gibt's scho gar nix mehr.
Hau a Pris her!


S a bor az öreget jókedvre tüzelve,
Hogy’ kinyilt a szíve! hogy’ megoldott nyelve!
Kezdte a beszédet Miklósnak nagyapján,
(Ostoros gyerek volt annál néhanapján);
Azután fordítá apjára, anyjára,
Györgyre a bátyjára, végre önmagára,
S tán a szó belőle, míg a világ, folyna,
Ha Miklós szomorún így nem kezdte volna:


Itt hagynám én ezt a várost, ha lehetne,
Ha engemet az én Lillám nem szeretne.
Vígan tenném fel lantomat szekerembe,
Ha őtet is űltethetném az ölembe.
De ki előtt kell danolni már énnekem?
Egypár édes csókot kitől nyér énekem?
Ki bíztatja Múzsám édes mosolygással?
Ki önt belém lelket egy fél pillantással?
Árva Múzsa! árva író!
Óh, lesz-é egy biztató szó?


Wilt du zum Herren dich mit warer busse kehren:
Wilt du den sünder-weg (von sünden abzustehn)
Verlassen vnd hinfort des Herren wege gehn:
Wilt du das wort des Herrn mit hertzen-andacht hören:
Wilt du mit frömmigkeit des Herren nahmen ehren:
Wilt du in deinem lauf nach seinen stapfen sehn:
Wilt du/ dz durch dich sol dem näh'sten guts geschehn:
So lass den teufel dich durch aufschub nicht verstören.
Wer guts verrichten wil/ der lasse sein verweilen/
Damit des Satans list/ jhn ja nicht mög' ereilen/
Daß er hernach nicht kan/ was er an itzo wil.
Ist guts thun morgen gut/ warumb denn auch nicht heute?
Heut' ist der tag des heils. Gott weiss jhr blinden leute/
Wer etwa morgen lebt. Kein mensche weiss sein ziel.


Wir sehen wol am Sternensaal
Die goldne Rüstung glänzen,
Ihr Engel Gottes allzumal
Mit grünen Palmenkränzen,
Die ihr die Menschen schützt und liebt,
O werdet nie von uns betrübt!


A v Ostřihom se ubírá,
smrt jeho hody ruší,
zrak strhán je, Jan umírá
a v kletbě pouští duši.


Co bude to? Snad zbrojnice to bude,
kam lid, až jednou nouze přijde v boji,
si pro zbraň půjde, ve výhni již rudé
jsem ukul žárem vroucí lásky svojí.


قُريْشيٌّ بهِ تَفْخَرُ
يومَ الفَخْرِ عَدْنانُ
بلَيْلِ الجَدْبِ مِطْعامٌ
ويوم الحَرْبِ مِطْعانُ
هو الزَّعْزَعُ في العَزْ
مِ وعند الحِلْمِ ثَهْلانُ
لهُ مِنْ عُذْرهِ عِيٌّ
وفي جَدْواهُ تِبْيانُ
يَزينُ الوجْهَ والكَفَّ
لهُ حُسْنٌ واِحْسانُ
بَرودُ الجودِ لكنْ بَأ
سُهُ الأغْلَبُ حَرَّانُ
فلا يَعْدو الوزيمرَ النَّ
صْرُ ما أدْلَج رُكْبانُ


Trůn dřevěný má ze dvou břeven
a nad ním nebe baldachýn;
svět u nohou mu leží zjeven,
pod tíhou hříchů svých a vin.


Jak had, jenž nástrah být chce prost,
ven touží Maďar v děsném křiku,
sto uhlířův však bylo dost
na deset tisíc Maďaříků.


Heut hat noch der Fremde dein Herz in Pacht,
Mich behandelſt du recht eintönig.
Doch ehe die Sichel rauſcht, nimm dich in Acht,
Bin ich dein Herr und König.


Will ich mich der Straf entziehen:
Wie umsonst ist meine Flucht!
Mag ein Sterblicher entfliehen,
Den des Höchsten Auge sucht?
Heere, Lager, Scepter, Krone
Schützen den Verbrecher nicht:
Auch beym schimmerreichen Throne
Findet Gott den Bösewicht.


Was wahrhaft treibt, was sich dir vorgespiegelt,
Vermissest du dich richterlicher Macht?
Tat ist ein Brief, von Gottes Hand versiegelt
Und von der Botin Ewigkeit gebracht.
Die Freiheit wohnt verschlossen und verriegelt
In einem Haus, davor die Riesin wacht,
Genannt Notwendigkeit in Gottes Namen,
Die Welten webt auf ungeheurem Rahmen.


Sich heissen einen Christen
Ist worden heut ein Ketzerthum,
Weil keinen wil gelüsten
Zusuchen eintzig Christusruhm.
So bald si sich getheilet,
Ist Christus weggeeilet,
Das nun verdorrt di glaubensblum.


Waß irr' Ich hier im Jammerthal',
In disem fremden Lande,
Ja leid' hieselbst so manche Quahl,
So manchen Spott und Schande?
Ich wil heraus:
Des Vatters Haus
Kan Ich zur Wohnung haben;
Ja diser Ohrt
Wird Mich hinfohrt
Mit höchster Wollust laben.


Těch dětí nebýt, mír by dávno měla,
jejž kříž a cypřiš zamračená hlídá,
vždyť v jejím vlase jako v žule slída
vlas stříbrný juž leskne se a bělá.


Én bús vagyok; de te, ki még szerethetsz,
Kit gyermekek mosolyganak körűl,
Ki jó maradtál, mondd, mért nem remélsz te?
Ki még szeretni tud, az még örűl.


Plakalo, ach plakalotě hořce,
že i horám kvítka zalévá,
nám jen že nemůže lásku zrosit,
anť ve tvrdé skále prodlévá!


Und du kommst und nimmst die Spenden,
säst sie aus mit Sonntagshänden,
und die Erde blüht von Farben,
und die Menschen thun's in Garben
Herrr, den Bengel kümmert nischt,
was man auch für Lügen drischt!


Eines füg ich nur darzu:
Gott sey eure Gnüg und Ruh,
Vnd gebiete seinem Segen,
Daß Er sich, wie ihr begehrt,
In die Wieg und auf den Heerd
Allzeit reichlich möge legen.


By všichni dobří ožili a vzkřísilo se něco v nich
a přiblížilo se, co žít chce dáno v touhách jich,


Schmerzens-wunden JESU,


O wie wirst du erst erstaunen,
Lässest du ins Ohr dir raunen,
Was dem Hirten wird vertraut,
Der mit aufgeschlossnem Blicke
Die Dämonen der Geschicke
In Gebirg und Thälern schaut.


Schöne Welt, wo bist du? – Kehre wieder,
Holdes Blütenalter der Natur!
Ach! nur in dem Feenland der Lieder
Lebt noch deine goldne Spur.
Ausgestorben trauert das Gefilde,
Keine Gottheit zeigt sich meinem Blick,
Ach! von jenem lebenwarmen Bilde
Blieb nur das Gerippe mir zurück.


O süsser wind/ O süsser Blast!
Von beyden her geblasen:
Erleuchte meinen Sünden-last/
Heil meine Wund/ vnd Masen.
Ach mache mich der Sünden loß/
Der Bürden vnerträglich:
Blaß auff die ketten/ band/ vnd schloß/
Mit seufftzen vnaußsprechlich.


Fortuna, cuya impía providencia
condena al pobre a eterno sufrimiento,
si no hay bien en sus males, ¿con qué intento
en su daño es piadosa tu inclemencia?


Die Fenster sind von Bergkristall
Aufs sauberste polieret,
Die Rahmen silbern überall
Geätzt und ausgezieret.
Der stolzen Dächer Glanz und Pracht
Ist Schmelzwerk bestermaßen,
Vom teuersten Metall gemacht
Mit wunderlichen Straßen.


Svit sladké naděje mu v duši šeří,
i strasti zapomíná rány palné,
že v ráj se vrátí, blahé touze věří.


Z přemilostných zpěvu toho vratek
Blaženosti rájské pro mne kanou,
Toť mé žatvy, to můj celý statek.


O vento sopra lá for
Faz-me mais sozinho, e agora
Porque não choro, ele chor
É um som abstracto e fund
Vem do fim vago do mund
Seu sentido é ser profund
Diz-me que nada há em tud
Que a virtude não é escudo
E que o melhor é ser mud


Ha jól olvasnád mikor szent János szól az szép városról,
Ott megtalálnád hogy ebek, disznók távol lesznek attul,
Medve, oroszlán, farkas, agg róka olly nagy szép várostul.


  Irremediablemente deberás cruzarlo:
el bosque que desciende por ladera escabrosa,
el bosque en que no hay nadie
y el bosque en el que puede haber de todo,
el bosque de humedades venenosas,
morada de lo negro
y de una luz que enturbia la mirada,
  Entra en él con cuidado y sal sin prisas,
mas nunca se te ocurra abandonar la senda
que desciende y desciende y desciende.
Mira mucha hacia arriba y no te olvides
de que este tiempo nuestro va pasando
como la hoz por el trigo.
  Allá arriba, en las ramas,
no hay luces que te cieguen si es de día.
Y si fuese de noche,
la negrura más honda la sierran faros ciertos.
Todo lo que está arriba guía siempre.
  Mira, te espera el bosque impenetrable.
Recuerda que la senda que lo cruza
—la senda como río que te lleva—
debe ser dulce cauce y no boa untuosa
que repta y extravía en la maraña.
Que te guíe la música que dejas
—la música que es número y medida—
y que más alta música te saque
al fin, tras dura prueba a mar de luz.


Ó povstaň, moje dítě! Chci modliti se dnes!
Jak? Zapomněl jsem zcela, kdy ve propast jsem kles’,
kde k žehnání a prosbě se nehne chladný ret,
kde vzdor a kletba spurná svůj těžký vleče let.
Ty pojď a uč mne prosit a modliti se tak,
jak v blahých dobách mládí, kdy matky vroucí zrak
s mým dětským okem vzhůru se vznášel, odkud k nám
skrz jasné nebe dolů zas Bůh se díval sám.
Ty uč mne lásce, smíru, ty vůdcem mojím buď,
a svolej poklid nebe v mou rozbouřenou hruď,
a pomoci-li není, ty samo za mne pros!
Já věřím, že se změní tím žití mého los,
že probudí se znovu, co tlelo v duši té,
že zacelí se rána ve hrudi rozryté,
a čistá moje duše se v mocný vznese let,
a na perutích lásky se ztratí v nebe zpět.


Jak krve krůpěje, tekoucí létu z ran,
jež mřelo vichrů kvasem,
slétáte na úběl, jímž lesní pokryt stan,
a granátovým jasem
se rdíte v třepotu, když slunce zlatá zář
pláň vroucně líbá sinou,
až jiskří radostí a rumění se tvář,
a slzy blaženství jí v perlách z očí plynou.


teď z nepoznatelných dálek
stín boha na mne pad.


Gesagt, gethan. Susette war
Nun eine Märtyrin,
Und oben drein verdammt ein Jahr
Den Schellenkarrn zu ziehn.


Byl jsem sám jen s družkou věrnou,
nejvěrnější, nedotěrnou,
se samotou sám jsem byl.
V hlubokém jsme zamlčení
probírali, čeho není,
čeho svět nám nesplnil.


Große Leute, große Toren!
Prangen sehr und sind doch Kot,
Füllen Sinnen, Aug und Ohren:
Kommts zur Tat, so sind sie tot;
Will man ihres Tuns und Sachen
Eine Prob und Rechnung machen,
Nach dem Ausschlag des Gewichts
Sind sie weniger denn nichts.


Blüten wehen, Lieder klingen
Durch des Lenzes grüne Hallen,
Liebestrunkne Nachtigallen
Hört man von den Rosen singen.


Natura certo, quando fa bellezza,
la 'nduce sol perché t'inganni Amore
nel senso e nello spirto per salvezza


Nunca vuestros brazos se muestran cansados
vuestros picos se clavan con dureza en la roca
desafiando al grisú, hombres valientes y arrojados
para que la riqueza humana no sea poca.


Vergine bella, che dal Re del cielo
de l'alma i doni sì graditi avesti;
che 'l gentil sangue e i bei sembianti onesti
sprezzasti, e ciò ch'offende il caldo e 'l gelo;


Sie binden sich nicht sklavisch an die Regel
Der Lebensart, und fahren auf gut Glück,
So wie der Wind der Laun' in ihre Segel
Just stoßen mag, bald vorwärts bald zurück,
Und lassen das gemeine Volk lavieren.
Sie haben vor den selten Wundertieren
Ein Stärkerrecht, daß man sie sorgsam hegt,
Dankbar bekleidet und verpflegt,
Zu hoch und frei, sich selber zu genieren.
Und wenn der Überfluß verkehrter Welt
Oft Affen, Murmeltier' und Raben,
Und Kakadu und Papagei erhält:
So sollten sie den Leckerbissen haben,
Der von des reichen Tische fällt.
Allein wie karg ist die verkehrte Welt
Für ein Genie mit ihren Gaben!


Anda a brincar e a rir seja onde fo
Anda por ali em doida correri
Abram bem as estrelas do meio-dia,
Vejam se está no seio dalguma flor!
«Lá vem a Primavera!» oiço dizer;
«A sempre alegre e moça, a sempre bela,
A que das fragas rosas faz nascer!»


při jehož zvuku chýlí
se ve hrob starý svět –
Plá s dveří v tmu list bílý:
thes devadesát pět.


片片飞来总是秋
更于何处复添愁
自怜枝上无收管
却带慇勤出御沟


Szonettet nékik! Ölelkező rímmel!
Kanyargós, langyos, vajas, lágy szonettet!
Csiklandni bőrük a megőrült hímmel,
ki gyöngynek látja a soványt s molettet.


Tierra mojada de las tardes olfativas
en que un afán misántropo remonta las lascivas
soledades del éter, y en ellas se desposa
con la ulterior paloma de Noé;
mientras se obstina el tableteo
del rayo, por la nube cenagosa...
Tarde mojada, de hálitos labriegos,
en la cual reconozco estar hecho de barro,
porque en sus llantos veraniegos,
bajo el auspicio de la media luz,
el alma se licúa sobre los clavos
de su cruz...
Tardes en que el teléfono pregunta
por consabidas náyades arteras,
que salen del baño al amor
a volcar en el lecho las fatuas cabelleras
y a balbucir, con alevosía y con ventaja,
húmedos y anhelantes monosílabos,
según que la llovizna acosa las vidrieras...
Tardes como una alcoba submarina
con su lecho y su tina;
tardes en que envejece una doncella
ante el brasero exhausto de su casa,
esperando a un galán que le lleve una brasa;
tardes en que descienden
los ángeles, a arar surcos derechos
en edificantes barbechos;
tardes de rogativa y de cirio pascual;
tardes en que el chubasco
me induce a enardecer a cada una
de las doncellas frígidas con la brasa oportuna;
tardes en que , oxidada
la voluntad, me siento
acólito del alcanfor,
un poco pez espada
y un poco San Isidro Labrador....


O süßer strohm/ geh hin und zeuge/
geh/ zeug' es seiner Liebsten an:
daß er sich schon zum grabe neuge/
und ohne sie nicht leben kan.


Acaso está lloviendo también en tu ventana;
Acaso esté lloviendo calladamente, así.
Y mientras anochece de pronto la mañana,
yo sé que, aunque no quieras, vas a pensar en mí.
Y tendrá un sobresalto tu corazón tranquilo,
sintiendo que despierta tu ternura de ayer.
Y, si estabas cosiendo, se hará un nudo en el hilo,
y aún lloverá en tus ojos, al dejar de llover.


Je schärfer Streit, je größer Lob.
Das Unglück scherzet ziemlich grob
Und dehnt uns stets die theuren Jahre.
Jedoch, mein Freund, ergieb dich drein;
Ist Tugend nicht verlegne Wahre,
Wird endlich unser Fleiß auch unser Joseph seyn.


Pak vyšel ven a chodil v ambitech,
kol svatých soch a hleděl na hvězdy,
jež běle třpytily se nad sněhem,
a jejich jas mu vnikal do duše,
a srdce jeho bylo radostí
tak naplněno, že mu do zraků
ta radost jako světlo stoupala
a s hvězdami o závod zářila.


挟策刚为泮水行
暖风迟日试诸生
姚黄魏紫知何许
独有杨花扑砚轻


Propast se tmí. A ty, můj vzdálený,
ty vzdálený mne nejdeš zachytit,
já padám, zhasnu, krví zbrocený
mou stopu bude kámen krýt.


Marušku pochovali, Vašíčka Jiří
vyvedl za ruku na světlo boží.
Slunce vycházelo, zlatilo kraj,
nevyšlo v hochově duši.
Bydlili spolu v sušírně dál.
Jiří mu ve psaní vodil ruku,
z biblí ho obrázkům učil číst,
vyprávěl o světě, modlitby říkal.
Vašíček po něm monotonně,
na housle sladkým písním ho učil,
život mu vykládal a lidi v něm,
o divném pradědu pohádky dlouhé.
Vašíček naslouchal, kýval hlavou,
snad něco myslil, snad ne.
A Jiří zapíjel otcovskou bolest,
na toulky po poutích Vášu bral.
Váša si zased’ tam do koutka někde,
díval se, jak svět je veselý, rozumný.
Smáli se jim a říkali:
harmonikář a jeho koktavý syn!
Jiřího Vašíček strýčkem zval;
paňmáma ušila strakatý váček,
do něho žebraje sbíral dary;
neprosil nikdy (to chodíval sám),
jenom po prahu tančíval mumlaje
nebo ze studně vodu vážil,
po stěnách stavení křížky dělal.
Dali mu všude a žerty s ním tropili;
nejradší dával si nasypat
do váčku knedlíky selské.
Na jaře motyčkou u sušírny
záhon si udělal, osázel tam kudly,
jáhly a pepř a drobnůstky různé,
denně se dívával, brzo-li vyjdou.
Do váčku o žních si koukole nadrtil,
rozséval po strništích. –
Kdysi až na hřbitov zabloudil vesnický
za pohřbem z kostela kráčeje,
u zdi na Velibův rov used’ maně:
„Chichi! Ta – ta hlína tvrdá a černá!
Ta – taky tu roste tráva! I kamení!
Hm! jedna, dvě!“ a do tance se dal
a jednotvárně si zpíval:


Wie Mancher würde mich um diesen Vers verklagen,
Dir, Wund 2 , den er nicht trifft, konnt' ich ihn sicher sagen.


C'est la tombe verte où ton père
Ne se sent pas abandonné ;
Le lieu saint qui te dit : espère !
Le berceau de ton premier né !


„Ať hasnou oči, jimiž trpná chátra
chce světlo zřít, jež blaží vyvolence!
Kdo nevidí, víc věří, méně pátrá;
jen v temnu strádat učme oslepence!


Dvě řeky kolem – jak dvě bílá paže,
a jimi rodná objímá tě zem
a ke své hrudi tiskne tě a váže.


Du schmeichelst mein Ohr,
Ich kenne dein Rauschen,
Deiner Wogen Sirenen-Gesang!
Ost-See, du nahmst mich
Oft mit kosenden Armen
In den kühlenden Schoß!


più lieve ti si faccia d'ora in ora,
rendimi, priego, rendimi a me stesso:
non consentir che da me lunge io mora!


»Laßt kommen diese Zeit!« ruft Clärchen aus,
»Sie komme, wie der Tod! – daran zu denken,
Ist schreckhaft! – – Egmont! dich entbehren? – Nein,
Nicht möglich ists, – nicht möglich! ....«


On přemýšlel a vymýšlel
a pravil: „Nač se bít?
mám v sklepě hojnost řízných vín,
dám Čechům raděj pít.


لَوْ كانَ لِي كُلُّ لِسانٍ لَما
وَفَيْتُ بالشُّكْرِ لِبَعْضِ النّعَمْ
فكَيْفَ لاَ أَعْجَزُ عَنْ شُكْرِها
وَلَيْسَ لي غَيْرُ لِسانٍ وَفَمْ
هذا هُوَ الإفْضالُ هذَا العَطا ال
فَيّاضُ هذا الجُودُ هذَا الكَرَمْ


Das Kind entschlüpft der Mutter Hand,
Und springt und fliegt und schreyt vor Freude;
Die Mutter folget unverwandt
Dem Liebling in dem Flügelkleide,
Und jauchzt mit ihm an deiner Hand.


Und es kracht und knirscht und donnert
Und die stärkste Buche liegt
Mit den Wurzeln ausgerissen
Vor mir wettersturmbesiegt.


Plötzlich bin ich nicht mehr da.
Motor platzt im Dunkeln.
Und ich sehe sausend nah,
Tod, dein Auge funkeln.


Já na svou Martu čekal pod lipami,
že přijde sem, jak řekla před rokem,
den nadešel, kdy zase budem sami – –
vždy odloučeni: svoji v srdci svém.


Ich fühle schon die Liljen weiche Hand /
Ich seh die Brust mit Wollust-Rosen spielen /
Und ferner fort das angenehme Land /
Das meine Brunst ist willig abzukühlen.
Das / was mein Schiff nun eingeladen hat /
Das bleibet dir Sorelle vor die That.


To lo'e the carle that is sae auld,
Alak! it is na i' my nature;
Save but three hairs he wad be bald,
And wears nae wig to look the better:
The staff he's used this twenty year
I saw him burn it i' the fire;
Sae young the gowk tries to appear,
And fain wad mak ilk wrinkle liar.


Hat der Freund so manches Mal
Sonst doch nach mir aufgeschaut,
Und es hat mein feuchter Strahl
Wehmut ihm ins Herz getaut.


تأملتُ الكتابَ فكان فيه
مواقِعُ سَهْوِ ما خَطَّتْ يداكا
فاصلحناه كي يُضْحِي صَحيحاً
ويَنْسِبُ قارئوه إليك ذاكا


Do města jednou vždy v roce
zelený přichází les,
pryskyřic vůně, dech strání
do ulic jeho by vnes.


Este mármol no es escultura
Y este cuadro no es pintura
Igual a:
Este señor no es un hombre
Ya está
Ya está
Se acabó


小烦溪友语阳侯
好遣漂沙盖石头
能费奔流多少力
前头幸有一沙洲


Usedl v trávě, o kmen stromu
podepřen, v tichý jas zřel domu,
na stezek běl a zeleň puků,
na čerstvé svojí ráně ruku.
Chtěl pevnou svojí vůlí bdít,
kdo že si pro květ přijde, zřít.
Leč nikdo nešel, hasla touha,
hodina za hodinou dlouhá
se vlékla, crčící jen spěch
vždy krve zaschnul na prstech.


Darum liebt, ihr lieben Herzen,
Gottes Schriften, die gewiß
In der Herzensfinsternis
Besser sind als alle Kerzen;
Hier sind Strahlen, hier ist Licht,
Das durch alles Herzleid bricht.


刺史文章天下无
海中灵物识之乎
如何皇甫兼逢吉
不及潮州一鳄鱼


Zapadá slunce, řeka v ohni plá,
nad naší lodí prapor dýmu vlá,
stroj klape v taktu, kola v před se točí –
a na mě patří čarovných dvé očí...


Ach čím, ach čím – míň nežli paria,
jímž pohrdal bys; neb ty neznáš pohrdání.
Úzkostná vděčnost má rozchodu nezabrání.
Vybídnout nesměl jsem, zabavit neumím.


犯寒青匝野
信手各盈襜
不与草争长
听教荼比甘


Und der Säbel mittendrin,
In vergangenen Tagen
Einst von mir zu Schutz und Trutz
Durch die Welt getragen.


五更海底涌金轮
咫尺蓬莱不远人
欲和苏诗临绝顶
可怜汉节尚随身


O dann töne Gottes ernste Waage
Wonne dir, von jedem Misklang frei,
Und der Freund an deinem Grabe sage:
Glückliche! der lezte deiner Tage
War ein Sonnenuntergang im Mai!


半隐园中鸣桔槔
曲淙趋沼白珠跳
河流浅兆真堪笑
积雪虚瞻泰岱高


Sourire du printemps, je t'offre en holocauste
Les manchons, les albums et le pesant castor.
Hurrah ! Gais postillons, que les chaises de poste
Volent, en agitant une poussière d'or !


Ferraù disse: — Deh! non parlar tanto;
giurianci insieme, ciascun per suo fede;
quale abattuto sarà, tanto o quanto,
prigion s'arenda, chiamando mercede;
poi ciascun si dilunghi dal suo canto
e richiami colui in cui el crede. —
Orlando disse: — Giura tu in prima. —
Giurò allor Ferraù per tale stima:


Flor do asfalto, encantada flor de seda,
sugestão de um crepúsculo de outono,
de uma folha que cai, tonta de sono,
riscando a solidão de uma alamed
Trazes nos olhos a melancolia
das longas perspectivas paralelas,
das avenidas outonais, daquelas
ruas cheias de folhas amarelas
sob um silêncio de tapeçari
Em tua voz nervosa tumultua
essa voz de folhagens desbotadas,
quando choram ao longo das calçadas,
simétricas, iguais e abandonadas,
as árvores tristíssimas da rua!


近陂牛湩白
远浦鸭头青
一棹悠然去
东风吹酒醒


dün gece şarap arıyordum şehirde


أقول لمنكر يغتاظ ممّا
يرى من ضعف أركان الزمانه
تأمّل في الحقيقة كل حيّ
بعين الحقّ لا عين المجانه
ودقّق إن فطنت ترى رجالا
تواصوا الخيانة والمهانه
فلا أدب ولا دين وخوف
ولا فيهم لمؤتمن أمانه
فإن صاموا وصلّوا فهو شيء
على العادات لا حقّ الديانه


Nun das ist mein fester Schluß,
Und wofern ich warten muß,
Will ich lieber jetzt in zeiten
Nach der süssen Liebe gehn,
Alß daß ich so gar von weiten
Soll mit meiner Hoffnung stehn.


»O Düsterniß, o Trauerflor!
Der ist fürwahr der größte Thor,
Der sich für heller Sonne Strahl
Solch eine tiefe Nacht erkor.«


Erst wenn dir ward zur anderen
Natur der Rausch, wirst du im Kampf
Mit Freiern und dem Jammergeist
Der Katzen ewig sieg reich sein.


Mein Gott ich habe mir
Gar fest gesetzet für,
Ich will mich fleißig hüten,
Wenn meine Feinde wüten,
Daß, wenn ich ja was spreche,
Ich dein Gesetz nicht breche.


Hierve, no de otra suerte que el camino
de próvidas hormigas, o de abejas
el aire al colmenar circunvecino:


Aber Josef ihr zur Seiten
Ist in Sorgfalt ganz befangen,
Prüfend frägt er alle Steine,
Ob ihr Fuß zu kühn sich wagt;
Weiß nicht was er wird erleben,
Aber wunderbare Dinge
Haben aus des Kindleins Augen
Sich ihm heimlich angesagt.


楼头吹彻几寒梅
推枕穿衣晓帐开
蚁斗蜗争求予决
老夫身世自难裁


Beim Frührot rollte durch das Wetter
Ein letzter, mächt'ger Donnerklang,
Durch den ein jubelndes Geschmetter
In hohem, vollem Hymnus drang.


Spí živí. V pláni nekonečné
se choulí vrby skrčené,
kol leží světlo fosforečné
měsíční lampy studené.


Heřmánek, šalvěj s demutí –
nic do všech babích léků;
jsme nafouklí, jsme nadmutí
epidemií vzteku.


Átfut a hangulatunk szövetén,
Sötét mintában még sötétebb szín,
Vagy komor tűzű bíborcsillogás:
Lement nap tüze lelkünk vizein.


Ich bin die stolze Stadt des Herrn
und sage ihn mit hundert Zungen;
in mir ist Davids Dank verklungen:
ich lag in Harfendämmerungen
und atmete den Abendstern.


Da giebt das Resultat denn Null.
Freilich ließen sich solche Phantomen
Zusammenbacken aus Atomen,
Die innerlich dienen dem Nichts allein,
Und scheuen sich, wirklich da zu sein.
Da so ungöttlich ihre Thaten,
Wie sollten sie die Natur errathen,
Die nur der Gottheit Schein und Bild,
Unendlich groß und weis' und mild?


Doch wie lebt das zarte Kind?
Wie ein Bienchen schwelgt sie immer
In der Blüthen weichem Schooß,
Füttert sich mit Düften groß
Und mit warmem Sonnenschimmer;
Thränen die Aurora thaut
Und der Weste Klagelaut
Sind die stete Kost der Liebe.


Unalmas mese
az óra hat
és egyedül állunk némán: –
Elment a vonat.


Mein Mädchen durch den Garten geht
Und singt halblaute Weisen;
Mich dünkt, ich kenne der Lieder Ton:
Was gilt's, ich habe sie alle schon
Heut nacht dort oben gesungen?
Sie sind herübergeklungen!


„Kvete právě bíle,
za hodinku květy spadnou,
zaplať ji té chvíle!
Rozmarynka za dukát,
můžeš-li to za ni dát,
voní na dvě míle.“


春阴黯淡蔽人家
野水新生尚露沙
客子未归寒食近
满城风雨落梨花


O florir do encontro casual
Dos que hão sempre de ficar estranho
O único olhar sem interesse recebido no acaso
Da estrangeira rápid
O olhar de interesse da criança trazida pela mão
Da mãe distraíd
As palavras de episódio trocadas
Com o viajante episódico
Na episódica viage
Grandes mágoas de todas as coisas serem bocado
Caminho sem fi


Matko drahá! už jsem dlouho šel,
a jsem trním celý skrvavený,
růží však jsem ještě neviděl.


Un rich sik hoch un füri op,
Un swunk en bunten Stock herum –


Viens donc, ô chère créature !
Paris ne vaut pas un adieu !
Partons vite et, dans la nature,
Grisons-nous d'herbe et de ciel bleu !


Logo que a noite envolve em sombras o jardim
Parece que um mistério estranho me rodeia,
Bocas de flores se entreabrem para mim,
E não sei de quem são estes passos na areia
Nem este murmurar de uma queixa sem fi
Como a seiva da terra alimenta as raízes,
Uma seiva secreta enche meu coraçã
Deve ser o tal "gosto amargo de infelizes",
Plantinha sempre verde entre as pedras do chão,
Cujo travo provei em todos os paíse
Tudo que pude fiz para não ser assim,
Mas não posso esquecer o longe pelo perto;
Os que amei e perdi dormem dentro de mim;
A culpa é minha, sou eu mesmo que os desperto,
Logo que a noite envolve em sombras o jardi


Po západu, po západu
nebem, řekou růže hoří,
žhnou ty růže v českou duši
červánkovou, tesknou zoří.


Wie? werden hier die meisten sagen:
Wer würgt itzt Menschen bloß zur Lust?
Ich spreche: Wenn Armeen schlagen,
Aus Ehrgeitz in der Helden Brust.


Kaum, daß aus voller Seele
Er diesen Spruch getan,
Fällt aus des Mundes Höhle
Ihm plötzlich jeder Zahn.


Hauche des Frühlings bebten durch die Erlen,
Beugten lispelnd der jungen Blumenwiese
Zarte Halme, wiegten sich auf des Seees
Silbernen Wellen!


الخاص عا والعام خاص  حتى إشعار
آخر، بعيد عن الحاضر وعن قصد القصيدة!


Non so perché mi avvenga, isventurato!
Ché sopra me non fu mai servidore
d'amarvi, fresco giglio dilicato:
nova ferita avi' data al meo core.


Wehe, wen die Zeit geboren,
Seine Zeit geht ihm verloren!
Wehe, wer nicht bessre kannte,
Und sein Lebenslicht verbrannte!
Wehe, wer die bessre kannte,
Der vom Paradies Verbannte.


يُطَرِّدُ عَنها الجائِزينَ كَأَنَّهُ
غُرابٌ عَلى أَنباثِها غَيرُ أَعوَرا
أَأَسقَيتَها وَالعودُ يَهتَزُّ في النَدى
كَأَنَّ بِجَنبَيهِ زَرابِيَّ عَبقَرا
فَلَمّا رَجَعنا لِلَّذي قُلتَ قائِظاً
أَبَيتَ وَكانَت عِلَّةً وَتَعَذُّرا
فَلَمّا اِحتَضَرنا لِلجَوازِ وَقَوَّمَت
عَلى الحَوضِ راموها مِنَ الشُربِ مُنكَرا
فَقالوا أَلا قَبرُ الهُذَيلِ مَجازُها
فَقُلتُ لَهُم لَم تُصدِروا الأَمرَ مُصدِرا
أَتَشرَبُ أَسلابَ اِمرأً كانَ وَجهُهُ
إِذا أَظلَمَت سيما اِمرِئِ السوءِ أَسفَرا
كَذَبتُم وَآياتِ الهُدى لا تَذوقُهُ
لَبوني وَإِن أَمسَت خَوامِسَ ضُمَّرا
أَنَفتُ لَهُ بِالسَيفِ لَمّا رَأَيتُها
تَدُكُّ بِأَيديها الرَكِيَّ المُعَوَّرا
يَفُضُّ عَراقيبَ اللِقاحِ كَأَنَّهُ
شِهابُ غَضاً شَيَّعتَهُ فَتَسَعَّرا
أَلَيسَ اِمرُؤٌ ضَيفاً وَقَد غابَ رَهطُهُ
وَلَو سيمَ حَيّاً مِثلَ هَذا لَأَنكَرا
أَجادَت بِهِ مِن تَغلِبَ اِبنَةِ وائِلٍ
حِصانٌ لِقَرمٍ مِن رَبيعَةَ أَزهَرا
فَمَن مُبلِغٌ فِتيانَ تَغلِبَ أَنَّني
عَقَرتُ عَلى قَبرِ الهُذَيلِ لِيُذكَرا
وَرُحنا بِأُخرى ما أَجازوا وَبَرَّكَت
عَلى الحَوضِ مِنها جِلَّةٌ لَن تُثَوَّرا
رَأَت ذائِداً حُرّاً فَطَيَّرَ سَيفُهُ
عَنِ الحَوضِ أولاها فَأَجلَينَ نُقَّرا
وَباتَت بِجُثمانِيَّةِ الماءِ بَيتُها
إِلى ذاتِ رِجلٍ كَالمَآتِمِ حُسَّرا
يُحَبِّسُها جَنبَي سُفَيرٍ وَيَتَّقي
عَلَيها ضَغابيسَ الحِمى أَن تُعَقَّرا


A többi cigány is vérszemet vesz legott:
„Köszönjétek - ordít - hogy porunk elfogyott!”
Lehetetlen, hogy ezt ne hallja távolrul -
Hallja is az ellen, mert lám, visszafordul.


Sein Glück von seinem Gott begehren,
Ist dies denn eine schwere Pflicht?
Und seine Wünsche Gott erklären,
Erhebt dies unsre Seele nicht?
Sich in der Furcht des Höchsten stärken,
In dem Vertraun, daß Gott uns liebt,
Im Fleiß zu allen guten Werken,
Ist diese Pflicht für dich betrübt?


Zum Galgen und aufs Hochgericht,
Wer unsers Kaisers Frieden bricht!
Wir ruhen nicht,
Als bis dem letzten Ritter
Sein Wappenschild in Splitter,
Bis jede Kette bricht.


O harter Fall, das Adam ist
Dem Schöpfer Feind geworden,
Wodurch hernach in schneller Frist
Auch in der Sünder Orden
Wir arme Menschen sind gesetzet!
Der Fall hat uns so sehr verletzet
Das wir zum Guhten taub und blind
Itz nichts als HöllenKinder sind.


حبذا الريف والخلائق فيه
ضاحكات الوجوه تفترّ سحرا
من يراه وقد تبين فيه
زمراً في الزّحام تحشر حشرا
يحسب الضيق آخذاً في حماه
بخناق ويحسب القوم أسرى
وهم النور والمحبة والقلـ
ـب طليقاً مع النسائم حُرا
منظر تلمح البساطة فيه
وترى طيبةً وبشراً وطهرا
منظرٌ تلمح السعادة فيه
لا تقل لي أرى شقاء وفقرا
انظر الجرّة التي خلفوها
وانظر النيل ضاحكاً مفترا
عبدوا النيل مذ قديم وألقوا
كل عام له عروساً بكرا
مصر سحر ورقة وصفاء
لِمَ لا يعبد المحبون مصرا


Toť neslýchané! César nezná nás


»Und da ich sterbe allerschönsten Tod,
Noch einen Becher drückt mir in die Hand,
Die Thräne fällt, dann ist er voll zum Rand.
O schöne Sonne, Erd und Erdenglück –!
Lebt woh! legt in die Blumen mich zurück!
Freut euch! Nothwendigkeit ist aller Tod.«


Über die Berge steigt schon die Sonne,
Die Lämmerherde läutet fern;
Mein Liebchen, mein Lamm, meine Sonne und Wonne,
Noch einmal säh ich dich gar zu gern!


Ach, daß ich dich so heiß ersehne,
Weckt aller Himmel Widerspruch,
Und jede neue bittre Träne
Macht tiefer nur den Friedensbruch.


Geh auf denn, mein Licht! Geh wieder zur Ruh'!
Ich darf dich, du schönstes, nicht nennen;
Doch strömet mein Herze wie Wasser dir zu,
Heiß fühl' ich es lodern und brennen!
Auf! lasset es schmettern und klingen!
Es will mich die Wehmut bezwingen.


Kinder werden den Discant
Freudig lassen schallen,
Und was sonst der Alt genannt,
Solches wird gefallen
Jünglingen und Jungfräulein.
Männer sollen fassen
Den Tenor, den Baß gahr rein
Nur den Alten lassen.


Zeisig, mein Zeisig, wo geht's dir so gut?
»Nirgend als dort allein,
Dort wo ich frei kann sein.«
Doch doch doch sag' mir noch, ei, wohin doch?


qualcosa che in tanti e tanti anni,
cercando tra gioie ed affanni,
ancora non poté riporre
da portar via con sé.


A bylo slibu tu, který by nebyl selhal?
A byla půda tu, na které možno stát?
Illuse ztraceny. Je nutno, by se belhal,
kdo nedočkavě letěl jedenkrát.


Mein Schloß war fest... Und als ich mich gerettet
Noch zu der höchsten Zinne, rief Er dort:
»O guter Schlaf, auf Dorn und Steingebettet!«


Oh te, kit a Fébus születésedkor maga szentelt
Papjának, oh kedves Gyurim!
Vedd le soká heverő citarádat, vedd le szegéről,
S pengesd, hogy élni tudjalak.
Amit az ég nyújtott, éljünk vele: szent adományát
Ílly háladóság tiszteli.
Az, ki hazájának szolgál, felemelkedik, és az
Irigy gonoszságon tipor.
A buta lelkekkel nem tart; hozzájok azonban
Nagysága jó, s mértékletes.
Míg ifjúságod mosolyog, míg bíztat erővel:
Járj a dücsőség útjain.
Nem hoz ugyan sok ezüstöt, aranyt a Músa: de hoz majd
Porunknak is hírt, életet.


Et se le Muse se vi sono offerte,
Perche mostriate in dir alto, e sovrano
Le gratie, ch'ebbe vi han cortesi offerte,


»Mit dir ist nicht zu streiten,
Du bist mir allzu stolz,
Doch führst du an der Seiten
Ein Trinkgefäß von Holz:
Nun macht die Jagd mich dürsten,
Drum tu mir das, Gesell,
Und gib mir eins zu bürsten
Aus diesem Wasserquell!«


Bem velhinho que estás e ainda trabalhas tanto,
Com a rede pesada, às costas, noite e dia.
Mas, às vezes, recorda a tua rede um manto
De ouro, onde a vaga azul deixou sua ardentia.


Frau Venus wollte neulich
Ihr loses Söhnchen schlagen:
Da ist er ihr entlaufen
Und hat sich still gekauert
In eine Rosenknospe.
Kommt, ruft er, kommt, ihr Mädchen,
Und pflückt euch eine Rose!
Und Eine, selbst ein Röschen,
Brach sich die Blum' und steckte
Sie an den kleinen Busen.
Das ist ihr schlecht bekommen!
Denn Amor, ohne Bogen
Und Pfeile, rupft ein Dörnchen
Sich von dem Rosenstiele,
Und sticht damit die Arme,
Daß sie es viele Sommer
Noch wird im Busen fühlen.


“Jaj! én szerencsétlen mire nem jutottam?
Sorsomnak illy végét csak nem gyanítottam!
De most látom, hogy kész vesztembe futottam,
mikor szűz kezemet Kelmednek nyújtottam.


Darf im Laub und in Nächten ihr Blut dann begleiten,
Bin nah ihr wie grüne und schneiende Zeiten,
Darf als Lied mich im Bett ihres Herzens ausbreiten.


Es zeiget mir der Rest
Von einer Sehn', auf welche Weise
An dieser zarten Haut so Fleisch, als Sehne, fest;
Doch geht sie nur so weit, als im Gehäuse
Der Zahn vorher gesteckt. Dieß stellt mir nun von neuen
Ein weises Wunder dar; es scheint absonderlich
So künstlich zugericht't, damit die Haut nicht sich
Verschöb' und nicht verletzet würd' im Käuen.


Es muss die Erde fruchtlos nach ihm bangen,


Es trennt uns kaum das dritte Hauß
und deine Treu ist schändlich auß/
es sind die Worte mit den Winden
geflohen zu des Meeres Gründen.


Um sie auf dein werk zu lenken
Und vom bösen abzuziehn.
Bist du reich an erdengütern
Sorge dass du deinen brüdern


Quel sol, che 'n fra' mortal lume risplende,
cantor solenne di sì magni versi,
fonte ch'un tal liquor produci e versi,
che qual ne gusta in santo ardor s'accende,


De halld mivoltát: a bércoldalon
Elrejtve régi falrakás vagyon;
E honba rontott szittya őseid
Rakák hajdan oltárul e falat,
Hadúrnak első lángot itt vetett
Az uj földön a véres áldozat.
S akkor a bérc büvös erőt nyere;
S annak most is, aki fegyvert visel,
Vagy véres boszút forral kebele:
Hozzája-férhetlen a régi hely.
Tatárfutáskor ezrek életét
Tartá meg a bérc, mely csudásan véd.
Hatalmas úr! vesd el hát fegyvered,
Jöjj... és a drága zsákmányt ott leled!«
Szól, - s Karvaly véle a nagy éjszakán
Elvágtatott gyorsan futó lován.


Ich lebe dir allein zu eigen,
Und leb ich gleich vorjezt gedrückt,
So wird sich bald ein Mittel zeigen,
Das unsre Tugend höher rückt;
Alsdenn soll unser Rosenbrechen
Die Misgunst in das Auge stechen.


Regen, Stürme, Schnee und Schein
sagen, daß sie flüchtig sein;
Glut und Luft und Flut und Erden
sind stets nichts, daß sie was werden.


Freude des Daseins ist groß,
Größer die Freud am Dasein,
Wenn du, Suleika,
Mich überschwenglich beglückst,
Deine Leidenschaft mir zuwirfst,
Als wär's ein Ball,
Daß ich ihn fange,
Dir zurückwerfe
Mein gewidmetes Ich;
Das ist ein Augenblick!
Und dann reißt mich von dir
Bald der Franke, bald der Armenier.


(no céu da boca a memória absurda


Die unverzärtelt muntre Lerche,
Wenn sie den Morgenthau, gantz frostig, wie bereift,
Von den geschütterten beperlten Federn sprützet,
Dringt durch die Macht unschuldig heisser Triebe
Bis unters rothe Thaugewölck;
Schaut unter sich Berg, Thäler, grüne Felder,
Wann die verjüngte Sonn erscheint,
Und wieder in die Wolcken sincket;


Hast du mich offt ergetzt?
Hab ich auff dich gesetzt
Trost, Hoffnung vnd Verlangen?
Hat deiner Anmuth Schein
Mit diesen Engelein
Vns offt gefangen?


Et ecco questa gioven donna altera
m'aparve, tanto gratiosa in vista
ch'io diedi fede a la sua lieta cera.
Ma più crudel de lei non fo mai vista,
né più selvaggia né più errante fera,
che per siguirla perdecti la vista;
et, non che questo, ma per suo amore
m'arebbe io tracto fuor del corpo el core.


Ach, člověk se nenaděje
do pyšného jména,
jaká pod ním často zeje
bída zatracená.


Fünftes Rad, fürwahr, du solltest
Ein Eliaswagen sein!
Fünfte Macht, wenn du es wolltest –
Und Europa wäre dein!


Přiletí-li však
muška jako mák,
hoj, tu vyskočí
jako divý drak!


	Ferma colonna di virtù sostegno,
io mi vergogno d'esser tanto stato
ch'al vostro adomandare non abbia dato
quel che per voi mi facea degno.


Weib, Kinder, macht es ihr? Verlängert ihr mein Licht?
Seht meinen Jammer an, ist dieses LiebesPflicht,
Zu schlechtem Vortheil euch mein Vortheil mir nicht gönnen?


Zu ihren Füßen stellt sich
Ein junger Fant und kniet,
Und spielt auf seiner Geige
Ein letztes Abschiedslied.


Ein Bettlein ward mir zugedacht,
Wie's keine Mutter sanfter macht.


Ich selber, ich will nichts von Sammt und von Seiden,
Doch möcht' ich mein ehlich Gemahl mit bekleiden,
Sie ist wie ein Engel aus himmlischen Höhn,
Sie ist für den Kittel der Armut zu schön.«


Der Schatten misst die Zeitt/ in dem er fleucht mit ihr.
Die Mensch dich mit sich reist/ und du stehst müßig hir.


Was ist denn los?
In unsrer alten Kirche Schoß?
Das kann nicht mehr zur Ruhe kommen,
Das quält und ängstet alle Frommen,
Das brodelt, gärt und schäumt und zischt,
Als hätt' der Teufel was gemischt,
Das riecht verflucht nach Ketzern,
Nach Neuerern und Hetzern!
Es wird gebessert, aufgehellt,
Das Alte auf den Kopf gestellt,
Es regen sich die Zweifler,
Die Nicht-so-ganz-Begreifler – – –
Da aber schallt
Zu Rom ein donnernd Halt.
Wir finden keine neuen Wege.
Wer sie betritt, kommt ab vom Stege,
Der immer noch so eng und schmal
Zu Gott führt aus dem Jammertal.
Ihr eifervollen Umgestalter!
Was Dummheit und was hohes Alter
Der guten Menschheit heilig macht,
Wird nie in andre Form gebracht!
Wie wollt ihr Halben und ihr Lauen
Das Eingestürzte neu erbauen?
Entweder Heide – oder Christ,
Und nehmt die Kirche, wie sie ist!


城南击柝夜如何
清跸初传万乘过
辇道逶迤多暝色
故开宫扇望星河


Brüder! seht doch durch die Gläser.
Seht doch, welche Menschenköpfe!
Stehn doch Köpfe von den Thieren
Auf den Hälsen schöner Männer!
Jener da weist uns die Zähne.
Welcher Hund kann wol so Bellen?
Welcher Hund ist ihm wol ähnlich?
Dort im Winkel grunzt sein Bruder.
Hört! nun fängt er an zu lästern;
Denn er lästert auch im Beten.
Welche schwarze Lästerworte
Fliegen von den frommen Lippen.
Brüder seht! die frommen Lippen
Sind so schwarz, wie Priesterrökke.
Brüder kommt, wir wollen laufen,
Denn sie speien Haß und Geifer,
Und er trift schon ihre Brüder.
Kommt, und laßt die Narren lästern,
Kommt, wir wollen hier nicht trinken.


Il a raison, le vieux, car voyez donc
Comme est joli toujours le paysage :
Paris au loin, triste et gai, fol et sage,
Et le Trocadéro, ce cas, au fond.


A Gabriel de Espinosa klek’
a sklonil hlavu. „Bože,“ zašeptal,
„je hlas to tvůj?“ Mnich ruku položil


Sanct. ANN das Kind vmbfieng/
Vnd heim vom Tempel gieng/
Sie schied mit Schmertzen ab/
Das Kind Gott vbergab.


Triumf! der Erdkristall! Triumf! trägt heilge Früchte!
Triumf! unsehbar sind! Triumf! di Lichtsgesichte!
Triumf! O Freudenfreud! Triumf! so gar behend!
Triumf! Triumf! Triumf! Triumf! der sonder


Uns dörrte die verdorrte Sonne Flandern,
Der Polensumpf war uns nicht fremd.
Man hiess uns nach dem Goldnen Horne wandern,
Wir wuschen in der Drina unser Hemd.


Na ssutinách dÓmu kolínského
sedí muž a chechtá se, až slzí.
Opilec, jenž z putyky se vrací?
Blázen? Či snad komunista drzý?


Und wenn es wieder blühet
Und weiß von Blüten kühlet,
Und heiß von Früchten glühet,
Ein Feuer dich durchwühlet,
Das Feuer meiner Triebe,
Das Feuer deiner Liebe.


Im Herzen wühlt und lodert
Die wüsteste, tollste Begier
Und reißt und stößt und peitscht mich,
Madonna Lucia, zu Dir.
Die Glieder schauern und beben,
Das Auge Flammen sprüht,
Wie kochende Lavaströme
Das Blut meine Adern durchglüht.
Ich flehe Dich an, o gebrauche
Die göttlich dämonische Macht,
Die meine zerfaserten Nerven
Zum rasendsten Taumel entfacht.
Und wenn an Deinem Busen
Zum Wahnwitz schwillt die Lust,
Dann, üppigste, geilste der Schlangen,
Erwürg' mich an Deiner Brust.


Ach der Bäume Wipfel und die Büsche flüstern,
Dem Geflüster gleich der Kränz' auf Todtengräbern;
Ach, die Blumenkönigin


Sen zamkni nám oči do pevna,
úl dojmů měj záklopy v česnu:
ač zraku svit hvězd, ni tma noci nezjevna,
duch snící vidí i ve snu!


Jár utána gazdag, fösvény:
Nagy szerencse! fele köszvény,
Jár szegényes, az nem kényes:
Majd megeszi, olyan - éhes:
Ott az ösvény!


Jezt tröst ich mich mit Leonoren
In heiß- und angenehmer Pein,
Mein Vers ergözt ihr Geist und Ohren
Und bringt mir manche Nachtlust ein.
Sie ist ein Kind von edlen Sitten,
Und eh ich sie verlieren kan,
Eh will ich selbst den Himmel bitten,
Er fang an mir die Trennung an.


Reá felelének, mind jóváhagyák,
Nagy örömmel az császár hadát várják,
Segétségét Úristennek csak várják,
Benne bíznak, életöket jobbítják.


莲花冠子道人衣
日侍君王宴紫徽
花开不知人已去
年年斗绿与争绯


Istenhalálra vágyó ördögök,
Hitvány cselédség, mely megköpködött;
Judási csók, főd véres koronája,
Az igazságnak kézmosó birája,
Kereszthalál! Az áldozat betelt.
Van-e megváltás? Szívem nem felelt.


E piu de li altri il frate di Viviano
stava di questa pugna in dubbio e n tema
e v havria posto volentieri mano
per farla rimaner di effetto scema
ma non vorria che quel da Montalbano
seco venisse a inimicitia estrema
ch ancho havea di quell altra seco sdegno
che gli turbó quando il levò sul legno


Der Mitternacht Geflüster wecket mich
Auf meinem Lager. Ist's Walhallas Laut? –
Kein frommer Barde bleibet unbesucht
Von Lüftesöhnen. – Ha! wer naht sich mir;
Wer bist du? Gestalt!
Dein Schweben ist schön,
Dein Stahlgeschmeid' hell,
Dein Harfenspiel golden
Vom Lenze bekränzet,
Dein Auge voll Ruhe!
Du lächelst auf mich.
Ha, bist du nicht Kleist?


Die Sirene in den Wogen,
Hätt' sie mich im Wasserschloß,
Gäbe, den sie hingezogen,
Gern den Fischer wieder los.


晓起空庭月在松
惠山寺里正鸣钟
诗人访我来何早
第七峰前一短筇


谁移蓬岛在人寰
诏赐新居五百间
紫塞无兵清似洗
丹楼不动屹如山


Der Heiligen Gemeinschaft hat
Nur Einen Gott und Glauben,
Den aller Feinde Macht und Raht
Uns niemahls werden rauben.
Der Weg zum Himmel ist
Der Glaub an Jesum Christ.
O wahres SeelenHeil,
Wodurch uns wird zu Theil
Selbst Christus, der Gesalbte!


Der Gebrauch im deutschen Land,
Schwelgen und Gesundheit trinken,
Hat in's Kloster mich gebannt,
Da läßt mich der Mönch auch sinken,
Daß ich, aller Tugend Zier,
Liege längst begraben hier.


金陵过我嘴巴巴
于今老去寂无哗
持珠合口街头坐
拍手儿童呼佛爷


晚度牂牁赌命滩
滩声鼍吼势回山
长年力尽面如土
嬴得残生一线间


Já u ní budu bdíti, – –
a co mi na skráň padne
hvězd, – přinesu je tobě,
byť rudé růže žádné.


Von Waterloo die Fahnen,
Die sind jetzt in Berlin,
Und die von Langensalza,
Die sollen jetzt auch dahin.


Co mne to jenom vábí ven
na nebetyčné hory ty?
vždyť od paty až k temenu
jsou hustým sněhem pokryty.


Nun uns Freiheit ist erstritten
In Gedanken, That und Wort,
Schaffet denn die fremden Sitten
Ihr auch, deutsche Frauen, fort!


Joseph, lieber Joseph, mit mir ists bald aus,
Und wird mich bald führen zu dem Schandthor hinaus.


And welcome thrice to British land,
From Italy's voluptuous strand,
Ye destin'd men of art;
Breathe on the thrilling meaning sound,
Each grace shall still be faithful found,
At your admirer's heart.


Doch wie sich befreien, wie sich erretten
aus diesen widerwärtigen Ketten?
Ihr Westküsten, fing eine an zu spotten,
gedenkt ihr den Menschen etwan auszurotten?


Vřelé, dlouhé políbení –
a mé srdce blahem snilo:
„Hvězdo jasná, nezacházej –
nebe pak by smutno bylo!“


Mit balsamischem Gefieder
Deckt der Abend nun die Flur,
Sanfte Kühlung weht hernieder,
Stille sind der Vögel Lieder,
Feiernd schweiget die Natur.


Jak dlouho jsem tu, nevím. Nevím vůbec
ničeho více. Čekala jsem pouze
zrak obrácený v nitro, k duši svojí,
kde všecka slova tvoje ke mně, Tite,
tvé pohledy, tvůj dech, tvé hlavy vůně
se skryly, nezničeny časem, dálkou,
a potravou a nápojem mi byly.


Zeje na Kumburce zasypaná z pola
hladomorna šklebná,
do ní padá sníh i dešť, jak zuří bouře
děsná, převelebná.


Locar sovra gli abissi i fondamenti
de l'ampia terra e quasi un picciol velo
l'aria spiegar con le tue mani e 'l cielo
e le stelle formar chiare e lucenti;


O könnte ich aus allen Euren Jammern
Aus allen Freveln, die an Euch geschehen
Aus aller Not in Euren öden Kammern
Vor denen Laster als Versucher stehen:
Könnt ich ein Lied aus diesem allen weben
Und könnt es laut auf allen Gassen singen,
Da sollten wohl viel starre Herzen beben,
Viel Augen übergehn, viel Ohren klingen.


Wo sind die Freunde, die mir dort
Den Becher gastlich eingeschenkt,
Der starke Bruder, dessen Wort
Begeisternd uns wie Wein getränkt?
Ach, hingesunken, Haupt an Haupt,
Den Wipfeln gleich, die hier gelaubt.


Viola nem bírt tenni szíve ellen,
mely könnyes lett és puha, mint a vatta
s oly mozdulattal, amely csupa kellem,


Aller Wunder wundersamstes,
wie ergründ'ich dich, du Macht,
die du uns den Lichtweg bahntest,
Seelenwelt, gehüllt in Nacht!


És megnyergelnek, megnyargalnak -
milyen gyönyörüség nekem! -
Puha combjuk hideg nyomását
borzongó háttal élvezem.


Dunaj se pokojně valil, široká nehlučná řeka,
domácím Němcům poctivě klapaly dřeváky o zem
městečka Nibelungů,
velmi mírně se díval kostel a příjemně šuměly stromy
– dokud jen moravští chlapci nezačli zpívat.


Nur kleine Lieder pfleg' ich dir zu singen,
Drum lohnst du mir mit kleinen Wiesenblüthen;
Doch werd' ich einst dir größ're Gaben bieten
Und höhern Preis aus deiner Hand erringen.
Schön ist's, auf kühner Bahn emporzudringen,
Worauf nur wenig Kämpfer erst sich mühten,
Und jenen Kranz, den mächt'ge Geister hüten,
Im tapfern Streit den Mächt'gen abzuzwingen.
Mit dir, mit ihr, mit Gott werd' ichs vollenden!
Mir geben Erd' und Himmel gleiches Sehnen
Und gleiche Kraft, Gebet mir, Lieb' und Thränen.
Mag Gott mir Ruhm, mag sie mir Frieden senden,
Magst du mich einst mit edelm Lorbeer krönen,
Ich acht' es gleich, wie Schönes stets dem Schönen.


Zem těžce vzdychá! Větřík poskočil
a k houštinám se lesním zatočil,
kde ve větvích se rozložil na chvíli;
teď šeptá list a teď už větev celá,
už celá houština se rozechvěla
a večerní svou píseň zapět pílí.


Dál Tomeš neviděl; leč ve své duši
zotvíral přízraků všech směsici,
a když již shasli svíci v světnici,
on viděl víc, než viděti kdy tuší:
viděl je šeptat, domluvit co nelze;
viděl, v čem den jim bránil, na rtu ret;
viděl je z očí srdce napájet
a srdce v ústech cvičiti se ve lze.
Viděl je vedlé, pod tou samou střechou,
jíž žehnal z celé duše tolikrát:
ó, když tu může city v slova brát,
kdy nedomyslit, jedinou jest těchou!
Viděl je sycením roznícet žízeň
a v prosbě domlčet a selhat hlas,
viděl je anděly a ďábly zas – –
co sbásníš, duše ubohá, v svou trýzeň!


Cti, poutníče, mdlé stáří
a ujdeš kletbě pout,
snad tobě též se zdaří
jak pařez zestárnout.


يا حبذا يومي بحَدّه
وبُرودُ عَيْشي مُستجدّهْ
والغيمُ قد نشرتْ يدا
هُ على رقيق الأفقِ بُردَهْ
وعيون نَرجسها المراضُ
تنبّهتْ مِن بعدِ رَقْدهْ
والأقحوانُ غُصونُه
نحو الحدائق مُستمدّه
وزهوره تحكي الثغورَ
مقبلات فيه ورده
وترى البنفسجَ والشقيق
الغضّ والريحان عنده
فاغنمْ بها صفو المعيشةِ
فالنوائب مستعدّهْ
صفو المعاشِ كما علمتَ
من العواري المستردّهْ
فَالْعيشُ مُقْتبلُ الصِّبَا
والعُمرُ لَمْ يَبْلُغْ أَشُدَّهْ


Apresento-Te,
bem sabes como,
minhas misérias em formas de oferendas:
considera este arrependimento
e estas mãos vazias
que se estendem ansiosas de Teu be
Leva em conta a solidão deste corpo maltratado
que se oferece ao resgat
Avalia a fraca força que passo
às vezes
contra meu ma


Uns nicht gäntzlich übergeben
In Verwüstung, Raub und Schwerd.
Er verleihe dir nur Leben
Und des Geistes hohen Werth,
Der dich über alles hebt,
Was sonst hoch auff Erden schwebt.


O! weiche Söhne tapfrer Franken, sprechet
Helvetien um Männer an!
O! plündert unbewehrte Fürstenthümer! brechet
Mit Wagen, Ross und Mann


Azután hát aztán, hogy meghalálozott,
A mi reménységünk végkép megszakadott:
Mindazonáltal a reménytelenségbe’
Ugy szerettük egymást, mint annakelőtte.


Hier mahle die Natur, die nun, vom Lenz umkränzet,
In iedem Auftritt hier entzückt,
Und ungeschminkt, nur landhaft aufgeschmückt,
Doch in verschiednem Schmucke, glänzet.


东风吹暖入荷衣
忽忆家山笋蕨肥
功业未成玄鬓改
他乡虽乐不如归


A coisa estranha e muda em todo o corpo,
Que está ali, ebúrnea, no caixão,
O corpo humano que não é corpo humano
Que ali se cala em todo o ambiente;
O cais deserto que ali aguarda o incógnito
O assombro álgido ali entreabrindo
A porta suprema e invisível;
O nexo incompreensível
Entre a energia e a vida,
Ali janela para a noite infinit
Ele — o cadáver do outro,
Evoca-me do futuro
[Eu próprio dois?], ou nem assi
E embandeiro em arco a negro as minhas esperanças
Minha fé cambaleia como uma paisagem de bêbedo,
Meus projectos tocam um muro infinito até infinit


Malkolmů syn, jehož lásku
Zavrhla sem hrdě,
Zbil mé strážné, naložil pak
Semnou velmi tvrdě.


Sais-tu qu’une part de ma vie
Me manque et retourne vers toi ?
Où la tienne languit sans moi,
Dis, sais-tu qu’elle t’a suivie ?
Pour qui te voit, béni soit Dieu !
Pour qui te perd, bonheur, adieu !


Hle tiché, velebné moře, obraz míra,
Nepřehledně se před vojskem odevírá,
Zelenavé vlnky na břeh vystupují,
Otakara temným šumem pozdravují.


Nach seinem frommen Ebenbilde
Schuf Gott den Menschen, das bedenkt!
O lern't von seiner Vatermilde,
Auch er hat Mitleid uns geschenkt;
Und züchtiget mit Ruthenhieben
Die Buben, die das Vieh betrüben!


Voi sole siete
Le mie faville,
E voi sarete,
Care pupille,
Il mio bel foco
Sin ch'io vivrò.


Die Nachtigall seufzt' über seinem Haupt
Ihr Lied der Liebe; unweit neben ihm
Girrt' im getreuen Nest die Turteltaube:
Er hört' sie nicht. Es murmelte der Bach,
Der Westwind lispelt' in den Zweigen: er
Vernahm den fernen und den nahen Laut
Der Schöpfung nicht; in ihm war's wüst und leer.


Wer weiß, wer von uns Allen
Zuletzt erlöschen mag?
Der weiß auch, wer am längsten
Erzählt von diesem Tag!


Da quell'ora il meschin mai più riposo
non ritrovò, non ritrovò più pace:
da l'occulto venen il cor gli è roso,
che notte e giorno sospirar lo face:
gli par che liberale e grazioso
sia a tutti gli altri, et a nessun tenace,
se non a' Maganzesi, il re di Francia;
fuor che la lor premiata abbia ogni lancia.