يا دارَ سَلْمَى بسَفح ذي سلَمِ
حيّاكِ حيّاكِ واكفُ الدِّيمِ
نِداءُ صبٍّ لا يُسْتجابُ لَهُ
وغيرُ مُجدٍ نداهُ ذا صَمَمِ
أينَ الأُلى أَقْفَروكَ وارْتَحلُوا
وأوحشوا الرَّبع بعد أُنْسهِمِ
كانوا وشملُ الْوصالِ مُنتَظَمٌ
فأصبَحوا وهو غير منتظم
أنأَتْهُمُ عَنكَ أيْنُقٌ رُسُمٌ
ما لِي وما لِلأَيانقِ الرُّسْم
مَريضةُ الفْنِ لحظُ مُقْلَتِها
يُحِلُّ صيدَ القلوبِ في الحَرمِ
كَتَمتُ مِنْها خَوف الوشاةِ هوىً
أَصبْحَ بالدَّمعِ غيرَ مُتكتم
وجاهلٍ بي يَلُومني سَفَهاً
ولَوْ دَرى ما أُجِنُّ لَمْ يَلُمِ
أَوقَفَني ما رَآهُ مِن غَزَلي
ومِن نَسيبي مَواقِفَ التُّهمِ
أَسْتَغفرُ الله لَم يكُنْ أَبداً
سلوكُ وادِي الغَرامِ مِن شيمي
وقَدْ أقولُ النَسيبَ مُفتَتِحاً
مَدْحاً وليسَ النَّسيب من هِمَمي
هَيْهَات قَلْبي ما دَام يَصحبُني
بغيرِ آلِ النَّبِيّ لَمْ يَهِمِ
لا كُنتُ لاَ كنتُ إنْ جرى أبداً
بمدحِ قومٍ سواهمُ قلمي
إن قلْتُ مدحاً فَفِيهمُ وإذا
أقسَمتُ يوماً فإِنّهم قسمي
حَسْبهمُ أن يكونَ فَضْلَهمُ
في النّاسِ فَضْلُ الشِّفا على الألَمِ
قَدْ عَدل اللهُ في بَريّتِه
واللهُ في العَدْلِ غيرُ مُتَّهمِ
إذا خصَّ خيرَ الورى وعِيرتَهُ
مِن كلِّ فَضلٍ بأوفَرِ القِسَمِ
لو قُلتُ ما قُلْتُ فيهمُ قَصْرَتْ
عَنْ عُشْرِ مِعشار فَضلِهمْ كلمي
وحَقَّهمْ مَا أَبرَّه قَسَماً
وما أُحَيْلاَ وحقَّهمْ بِفَمِي
لاَ حُلتُ عَن ودِّهم ولو تَلِفَتْ
رُوحيَ في ذاكَ أو أرِيقَ دَمي
حُبّهُمُ شِيمتي ومُعْتقَدي
ومَذْهَبي في الورَى ومُلْتزمي
وهوَ جَوازِي عَلى الصِّراط إذا
زلّتْ بما قَدْ جَنيتُهُ قَدمي
لا يُبْعد اللهُ غيرَ زِعْنفةٍ
مِن كلِّ رِجسٍ عن الرَّشادِ عَمِي
قد كتموا مِن سَنَا فَضائِلهمْ
ما لَمْ يكنْ نورُه بمنكتمِ
وأسِّسُوا ظُلْمَهُمْ فكَمْ هُتِكَتْ
من حُرَمٍ للنّبيِّ في الحَرَمِ
واسْتَوجَسوا مِن عِقاب خالِقهمْ
ما أُوعِدوا في قَطيعةِ الرَّحِمِ
وحَلَّلوا عَقْدَ عَهْدِ أَفْضل مَنْ
وصَى بحفْظِ العُهودِ والذِّممِ
وزَحْزحوا مَنْصب الإمامةِ عَنْ
مَعْدنِ فَصْلِ الخِطاب والحِكمِ
أكانَ مَنْ لم يَسْجُدْ إلى صَنَمٍ
أَولَى بميراثِ سيّدِ الأُمَمِ
أَمِ الذي ما انْحنَى لِخالِقهِ
حتّى انْحنى في السّجودِ للصَّنمِ
أفٍّ لَها إمرةً مَضَتْ عَجَلاً
دَامَتْ مراراتها ولم تَدُمِ
ذاكَ متاعُ الغرور حينَ مضَى
مَضَى بلا تَوبةٍ ولا نَدمِ
وعارضٌ أَقْشَعَتْ سحابُهُ
كأنّما أَبصروهُ في الحُلُمِ
نفسي فِداء الغريّ إنّ بِه
خَيرُ إمامٍ مَشى عَلى قدمٍ
نَفْسي فِداء الغريّ إنّ بهِ
من لا يُسامَى في القَدرِ والعِظَمِ
نَفْسي فِداء الغريّ إنّ بهِ
جلاء هَمَي والبرءُ مِن سقمِي
نَفْسي فِداء الغريّ مِنْ بَلَدٍ
ما ضَمَّ من سُؤددٍ ومِنْ كَرمٍ
نَفْسي فِدَى مَنْ ثَوى به فَلَقَدْ
ثَوتْ بهِ المكرمات عَنْ أمَمٍ
يا تُربةً قد حَوَتْ له رِمَماً
بُورِكتِ من تُرْبةٍ ومنْ رمَمٍ
ليسَ سِوَى طَيبةٍ تفوقكِ في
الفَضْلِ فتيهي مَا شِئت واحتْكمِي
فَفِيكِ كشّافُ كلِّ نازِلةٍ
عَنِ البَرايا وفارجُ الغُمَمِ
ومَنْ إذا الحربُ أضرَمَتْ لهباً
لم يتأخر عنها ولم يخِمِ
قطب رحَاها إذا الكُماة بها
بينَ قَتيلِ وبينَ مُنْهزمِ
مَنْ نَامَ في مَرْقدِ النبيّ دُجى
وأعيْنُ المشركين لم تَنَمِ
فداهُ بالنّفسِ لَم يَخَفْ أبداً
ما دبَّروا مِن عَظيم كيدِهمِ
يا سيّد الأَوْصياء دَعْوةَ مَنْ
إن هَامَ شوقاً إليكَ لَم يُلَمِ
أنتَ ملاَذِي في كلِّ نائبةٍ
أنتَ عياذي وأنتَ مُعْتَصَمِي
بكَ اسْتقامَ الهُدى وقَام ولَوْ
لاَ أنتَ لم يَستقِمْ ولم يَقُمِ
وسَابقُ العالَمينَ أنتَ فَمَنْ
مِثلكَ في العَالمين كلّهمِ
ونفسُ خيرِ الأَنامِ أنت فَمَنْ
مِثلكَ في العَالمين كلّهمِ
كم رُتبةٍ في الفخارِ سَاميةٍ
بَلغتَها قبلَ مَبْلغِ الحُلم
فيكفَ يخفى ما فيكَ مِن كرمٍ
ومِن خلالٍ غرّ ومِن شِيَمِ
وخالَفُوا النَصَّ فيكَ وهْو سنىً
كالْبدرِ يَجْلُو حنادِسَ الظُلَمِ
وسَتَرُوا مِن عُلاكَ ما عَلِمُوا
وهيَ لعمرْي نارٌ على عَلَم
رَامُوا انْتِقاماً بالثار مِنكَ كَمَا
قَتَلْتَ مِنهمْ في اللهِ كُلَّ كمِي
فَحينَ لا نَاصِرٌ لَجأتَ إلى
خيرِ عزيزٍ وخيْرِ مُنْتَقِمِ
سَيُنْصِفُ اللهُ مِنْ عِداك ومَا
أَعْدَل ربِّ العِبادِ مِنْ حكمِ


Zlata bych ti snesl domů,
Co je záře na horách,
Perlí bych ti přidal k tomu,
Co je rosy v prostorách.


Ich schimpf' nicht Dir, Herr Grenadier!
Ich schimpf' nur diesen Besen;
In München dras vorm Angerthor
Da war sie schon einmal im Por -
:,: Tell bei der Madam Meyer,
Gar nicht einmal sehr theuer. :,:


Gosse Herren bringen Gaben.
Was wird mangeln mir forthin,
Wann ich Gott zum Gast werd haben
Und wann sein Palast ich bin?
Weiche, Welt! weich, Höll und Sünde!
Fleisches-Lüste, weicht von mir,
Daß der Geist des Himmels hier
Nicht, was ihm zuwider, finde.
Nun so komm zu mir, mein Hort,
Bis ich zu dir komme dort.


Dvě česká vojska proti sobě stojí
a čekají jen na velení k boji.


»Was trauern denn die guten Kinder?
Sie sind so jung, da hilft's geschwinder.«
Habt ihr's vergessen, alte Kinder?
Es schmerzt im Augenblick nicht minder.


Wer liefert mir kleine Regen- und Sonnenwürmer?
Meine Molche hungern.
Ich bin ein armer terrarischer Prolet.
Einen Regenwurm, meine schöne Dame, im Vorüberwandeln!
Einen Sonnenwurm, mein feiner Herr,
Für meine armen hungernden Molche.


Ty musíš mluvit pravdu,
když zákony jsou lež,
lže soudce, biskup, úřady
a básník též, ach též!


Mint egy csillagos ég, Lajos ott beméne,
Urai, szolgái, sok hintaja, méne;
Álommal ez a fény, e pompa határos,
Csupa nyitott szem, száj mind az egész város.
Vala ott császárnak szép nagy palotája,
Odaszállt Prágában magyarok királya,
Mivel maga Károly fent lakik a várban
Szellősb neki ott fenn, kellemesebb nyárban.


Káže Žofie. „Snad ji jen
Něco bolestného tísní.
Ale buďte připraveni!“


Zrození Páně tam dnes oslavují
věřící duše hlasně, nadšeně,
Ježíška v chlévě všichni obdivují,
jenž leží v jeslích, v plenkách na seně.


V bílém krbu, jenž je vzácná práce vlaská
v budoáru vkusném, čilý ohník praská,
z nádherného lustru nad kulatým stolem
příjemné se světlo stele po komnatě.
U stolu, jejž mnohá vzácná krmě tíží,
sedí Vladimír a k němu něžně vzhlíží
Camilla; je v prostém, domácím jen šatě,
ale svůdném tak, že Vladimíru zdá se,
že jí nikdy ještě v také nezřel kráse.
S utajeným dechem každý pohyb její
sledoval a líc mu plála ohnivěji,
krev mu kolovala u větším vždy žáru;
a když z kouřícího potom samovaru
s úsměvem kol kyprých rtíků krásná vdova
horkého mu čaje nalévala znova,
při čemž dotkla se ho paže její holá,
neodolal déle kouzelné té víle.
polibky jí pokryl rámě sněhobílé,
široký jež rukáv odhalil mu zpola.
Camilla jej sličná žertem za to kárá,
ale marně skrývá mocné rozčilení,
také v jejích ňadrech divný plamen hárá
a hlas neubrání silnému se chvění.


أثار الدمع مرفضّ الجمان
تذكر عهد دار الترجمان
تعاوَرَها الحيا وأتى عليها
من الأعوام منتصف الثماني
مغان حق فيا الدمع لا قى
مغاني الشعب طيبا في المغاني
مغان بان فيها الصبي لا في
مغاني الرقمتين ولا أبان
فاشباه الظباء ظَعَنّ عنها
وخلفن الظباء بها حوانِ
متى تعد الروابي قلت هذى
سوالفها وأعينُها الرواني
تظل بقاعها مثنى فرادى
تهادى في رياض الديدمان
بها قد طالما غنيت وأمست
كان لم تمس بالأمس الغواني
بنو العشرين حول بنات عشر
يحلين النضار مع الجمان
ونامت مقلة النمام عنهم
وعنهم حادث الملوان وان
فما يصطادهم الا هنودٌ
بدا منها اشتقاق الهندواني
ومن مقلاتها قلَتُ البرايا
ومن أسنانها أصل السنان
نواعم ان جلسن جلسن هونا
ومهما قمنَ قمن على تواني
وبالشَهواتِ كالنّيران حُفّت
وحفّت بالمكاره كالجنان
ورَشّفنَ الخلِيّ مدامَ لهو
وجَرَّعنَ الحميم حميم آن
يريكَ دنوّها والوصل ناء
وتنأى الشمس حين الضوء دان
إذا وعدت أشار الحال منها
إلى خلفِ المواعدِ بالبنان


The well taught philosophic mind
To all compassion gives;
Casts round the world an equal eye,
And feels for all that lives.


Vidíš, kterak nad horami jitro svítá,
a pod mezí slyšíš tlouci pěnici?
Pojď, mám v srdci všecky písně Theokrita,
duch můj luh jest v barvách duhy zářící.
Co mi to zvoní u hlavy?
Jakoby někdo pohodil cymbál do trávy.


Cristo! quanti penser hoo paraa via
in quell'attem che seva adree a sbraggià!
M'è fina vegnuu in ment, Esuss Maria!
ch'el fuss el condam reficciô de cà,
ch'el compariss lì inscì a fà penitenza
de quij pocch ch'el s'è tolt sulla conscienza.


Vedro veliké
Sic tvory všeliké
Moří;
Ženci pilní nedbají na to,
Přece jen do snopů skládají zlato,
Nebe ať hoří.


Kdo s svou hřivnou věrně těžil,
Světu prospěšným se stal,
Jenom pro sebe sám nežil,
Svět se zblažit snažoval,
Toho památka buď věčná,
Potomstva pak láska vděčná
Navštiv jeho tmavý hrob,
Ctnými slzami ho skrop.


A za to, že jim v počtu let
rok jeden chybí ze sta,
dej z kmenů jejich vystavět
dům starců v lůně města,
ať v teple babka v něm či děd,
klest zbůjců v kamnech trestá.“


Wie eine zarte Braut erwacht,
Wenn sie des Liebsten Stimme höret,
Nachdem der Hochzeitkerzen Pracht
Ein trauriges Gerücht von seiner Gruft gestöret;
Sie rafft sich auf, und sieht umher,
Und horcht bestürzt, und zweifelt sehr,
Ob irgend sie dabey ein süßer Traum betrogen;
Doch endlich glaubt sie, was sie sieht,
Und weil ihr Glück nun wieder blüht,
So wird im Augenblick der Brautschmuck angezogen:


Zeman durdí se a kati:
„Z blat, kde trčí suchý peň,
dvakrát měsíc než se ztratí,
vysušíte prohlubeň;
vše tam hnije, mor se rodí
z oněch zaplštěných vod;
robotník můj ať se brodí’!...“
děl a vratmo koně bod’.


So zog mit seinen Dienern allen,
Mit Duft, Gesang und Sonnenschein,
Einst in des Winters dunkle Hallen
Der schöne Frühling prangend ein,
Und ließ aus seinen Siegeszweigen,
Um jenen holden Augenblick
Nach fernen Jahren zu bezeugen,
Die schönste Blume, dich, zurück.


Vyšel kozák smutným krokem,
ze žaláře do hospody
rovnou cestou zaměřil.
Vrtěl hlavou, blýskal okem:
„Vyvázl jsem bez nehody
z proklatého reje toho, –
kdo by tomu uvěřil?“ –
Kroutil kníry, myslil mnoho.
„Snad to vše byl pouhý sen?“ –
Náhle stanul zaražen. – –
Proti němu v tichém pláči
sousedova dcera kráčí,
malé děcko v objetí. –
Zahřmí kozák: „Čí to dítě?“ –
„Rychtářovo!“ rozpačitě
bledá dívka odvětí.
Slza proudí s oka jemu,
staré srdce dusí žal:
„Škoda, škoda, konec všemu, – –
a já ji tak miloval!“ –


Ist denn die Wahrheit ein Zwiebel, von dem man die Häute nur abschält?
Was ihr hinein nicht gelegt, ziehet ihr nimmer heraus.


las palabras del sueño de la infancia de la muerta


¡No muere el arte, no! ¡Mientras potente
vibre tu voz que los espacios llena;
mientras pintado el júbilo y la pena,
la noble inspiración arda en tu frente;


Aber weißt du, ob der Schönen,
Die besitzt, was dir versagt,
Nicht zu Haus mit tausend Tränen
Heißer Gram am Herzen nagt


Nevěřím, že Kristus, lásky pramen,
v zemi tu vás vyslal, kněží zloby,
by ji proměnil váš meč a plamen
v poušť a spáleniště, rum a hroby!


E quando il foco le radici sforza
superando l'amor, vidi 'n quell'ochi,
non so per qual virtù, la fiamma smorza;


Óh az eső rossz mulatság,
nem mulat más, csak a kacsák,
hangjuk mint a vásári síp,
hápog hápog visít visít.


naše krby – led a mráz;
naši snové – žal a děsy;
naši dnové – vzteklí běsi;
naše cesty – strž a sráz:


Si está de sol vestida y adornada,
porque al eterno sol vimos en Ella,
si con sus plantas a la luna huella,
de más vivos albores circundada:


Herr! schenk mir deine Freudigkeit
Die Welt mit Lust zu lassen,
Und jene süße Ewigkeit
Mit Freuden zu erfassen.
Gieb mir zu meinem Todes-Schrit,
O Gott! die Glaubens-Flügel mit;
So kan ich seelig sterben.


Den Acht und Vertig is Badeschop gekohmen,
Wieben Peter hedde Knechte angenohmen
To Jevern in Fresen Lande,
Darmit wolde he up de Dithmarscher nehmen,
Und dohn enen weh und bange.


yakutlara çevirin kehruba çehremi


A forar vidi gli spiatati denti;
e 'l magnanimo e franco Catalano
disse: «Deh, sieno i giorni e' cieli spenti!»


罨画层波蕙草荒
冷云客雁两回皇
梅花到得吹成雪
尽是清愁不是香


Mir fehlt ein Held! – »Ein Held, er sollte fehlen,
Da Jahr und Monat neu vom Neusten spricht?«
Ein Zeitungsschreiber mag sich schmeichelnd quälen,
So sagt die Zeit: es sei der rechte nicht.
Von solchen mag ich wahrlich nichts erzählen,
Da nehm ich mir Freund Juan ins Gesicht;
Wir haben in der Oper ihn gesehen,
Früher als billig war, zum Teufel gehen.


„Nic nevím, nech mne v brázdách tlíti;
zkad vzals mne, uložit mne spěš,
chci klidu sobě dotoužiti,
jak každý tvor a ty snad též.


雾帐桃笙昼寝馀
此君那可一朝无
秋来冷落同班扇
岁晚温柔是锡奴


V posledním čase cítil pojednou,
že přitížilo se mu na prsou,
a ulehl. V těch několika dnech
ji nespatřil a jemu bývalo
tak neskonale smutno, k zoufání...
Jak věčnosť byla každá hodina
a po dni nekonečném nastala
noc ještě smutnější. Tu v bolesti
těch, kdo jsou sami, když jim smutno jest,
těch, kteří štěstí vidí z dálky jen
a jsou tak opuštěni, vzpomínal
na každý pohled sladkých očí té,
jež, neznámá, přec jemu stala se
tak drahou a tak blízkou, jako vždy
se srdci stane bytost předrahá,
již nade všecko srdce miluje.


Den Philistern allzumal
Wohlgemut zu schnippen,
Jenen Perlenschaum des Weins
Nicht nur flach zu nippen,
Nicht zu liebeln leis mit Augen,
Sondern fest uns anzusaugen
An geliebte Lippen.


i̇çin acelecidir


Im Kreise der Vasallen sitzt
Der Ritter, jung und kühn;
Sein dunkles Feuerauge blitzt,
Als wollt' er zieh'n zum Kampfe,
Und seine Wangen glüh'n.


E chi offendere pò cum raxone,
s'elo perdona è summa vertute,
e nobelemente fa sua vendeta.


Romantik z Gončarova – samý cit a cit,
chtěl, stále klamán, věčnou lásku žít:
Jen cit a cit, jen samý cit a cit,
jen samou věčnost v samých extasích!


Wouldst thou, thy Vats with gen'rous Juice should froth?
Respect thy Orchats; think not, that the Trees
Spontaneous will produce an wholsom Draught.
Let Art correct thy Breed; from Parent Bough
A Cyon meetly sever; after, force
A way into the Crabstock's close-wrought Grain
By Wedges, and within the living Wound
Enclose the Foster Twig; nor over-nice
Refuse with thy own Hands around to spread
The binding Clay: Ee'r-long their differing Veins
Unite, and kindly Nourishment convey
To the new Pupil; now he shoots his Arms
With quickest Growth; now shake the teeming Trunc,
Down rain th' impurpl'd Balls, ambrosial Fruit.
Whether the  Fibres are contriv'd
To draw th' Earth's purest Spirit, and resist
It's Feculence, which in more porous Stocks
Of  finds Passage free, or else
The native Verjuice of the , deriv'd
Thro' th' infix'd Graff, a grateful Mixture forms
Of tart and sweet; whatever be the Cause,
This doubtful Progeny by nicest Tastes
Expected best Acceptance finds, and pays
Largest Revenues to the Orchat-Lord.


Chcem čistší vzduch – zahrajte skočnou,
volně chcem vydechnout, dusna je hospoda.
Na dlažbu ulic. – Páni ať počnou,
zavzněte polnice a teď již do kola:
Dansons la Carmagnole!


Mert büntetésül mondta
A tündér átka ki:
Hogy nyelvével lakoljon,
Melylyel vétett neki.


Auch ist's ein Trost für unser Leben,
Für unsre schwächliche Natur:
Erbsünde hat uns Gott gegeben,
Erbadel gaben wir uns nur.


Es bringt mir in der Morgenkühle
Des Sonntags reine Himmelslust
Die längst entschlummerten Gefühle
Erinnernd wieder in die Brust.


Die Menschen sind mir todt,
Ich muß mir Freunde suchen
In Eichen, wilden Buchen,
Ihn'n klagen meine Noth.


Меж братьями я меньший был;
В дому отца был самый юныОвец я в поле выводил,
Перстам моим привычны были струнКто б господу о мне сказал?
Он, сильный, сам о мне услышал!
Меня иноплеменник клял,
Но я с пращой ему навстречу вышеСемь братьев — все сильней меня,
Но бог не их призвал из кущПредстал мне ангел в свете дня,
Святил меня елеем всемогущиСмеялся грозный Голиаф,
Глумился посредине станНо, у него же меч отняв,
Я голову отсек у великана!


Seelen gibt es, die an Sterne mahnen,
Unbemerkt auf sonn'gen Alltagsbahnen;
Dämmerung und Finsterniß erst sagen
Euch, wie viel des Lichts sie in sich tragen.


溪边鹄白芦花瘦
山下鹅黄稻实肥
更得天公晴十日
今年穑事庶乎几


Friss hótól pöttyös báránybőr süveg,
vásári pénz koppan a durva markon.
Kilógó ing, zord búsa szemivek,
s római szó kopik a szennyes ajkon.


栉密翠婵娟
结根岩石前
不饶尘土地
自信雪霜天


Bez mnohé starosti, bez mnohé péče,
Lidský věk spěšně a vesele teče;
Bída a psota preč utíkají,
Radost a štěstí se přibližují.


Komm her, komm her, trink meine Brust,
Leben von meinem Leben,
O könnt' ich alle fromme Lust
Aus meiner Brust dir geben.


«Assai, bel figlio, el tuo desir m'agrada,
che nostra gloria ognor più l'ale spanda;
chi erra torni alla verace strada,
obligo è di servir chi ben comanda.
Pur convien che di nuovo in campo vada
Lauro, e si cinga di nuova ghirlanda:
ché virtù nelli affanni più s'accende,
come l'oro nel fuoco più risplende.


Nemívá tam hospodářství zniku,
kde se schází mnoho hodovníků.


Вчера
Зачем вы расцвели, осенние цветы?
Замерзните… засохните… увяньте…
Вы говорите мне о горестном таланте,
О юности моей, о жажде красотЯ так утомлена, мне нужен лишь покоВесне возврата нет, мечты мои померкли…
Мне все равно: среда, суббота ли, четверг ли, —
Живу я не живя, замерзла я душой…
Но было время… да! была я молода,
Я верила, ждала…надеялась…страдала…
Но не было «его»… Сирень благоухала,
И яблони цвели… и вяли без плода!
А я-то! я-то! я! Как я хотела жить,
Любить, безумствовать, смеяться до рыданья!
И вот явился «он»… Но новые страданья
Он мне принес с собой; он не умел любить!
Он не постиг моей трепещущей души, —
Он не сумел постичь… он понял только тело…
А я его всего, всего его хотела!За все мои «цветы» он мог мне дать… «гроши»!О, я превозмогла отчаянье и стыд, —
Его отвергла я! Я, гордая, не пала…
Окаменела я… Сирень благоухала…
И яблони цвели… Но их бесплодный вид
Внушал холодный страх и навевал печаль мне…
Спасаясь от себя, я вышла замуж; муж
Остался мне чужим, — и без слиянья душ
Я зачала детей в своей трагичной спальне…
Люблю ли я детей? О да! они — исход
Безвыходной мечты… Они — мое забвеньА я все жду «его», не веря в появленье, —
И снова нет «его»… В мечте — сирень цветет,
И яблони бесплодные цветущи…
Но я утомлена… Весне возврата нет…
Осенние цветы! гасите же свой свет:
Пока цветете вы, мои мученья пуще…
Сегодня
Благоухайте вы, весенние цветы!
Молю, помедлите… да пощадит вас тленье…
«Он» сам пришел ко мне, «он» принял воплощенье!
Но я… гоню «его»… чтоб сохранить… мечты!


Dierx ! dont le nom fait pour la gloire sonne clair
Comme une bonne épée en la main d’un héros.
Qu’avons-nous de commun, nous, rois avec ce gros
De rustres s’en allant en guerre de quel air ?


Nászútra viszlek, édes, drága szívem,
szálljunk be, prüszköl a tüzes vasút.
Ne félj, ne félj, borúlj reám szelíden,
így tán nem fáj úgy e borzalmas út.


久病多愁易老身
尘容衰鬓不长新
早须置我山岩里
不是麒麟合上人


Az idő mindenen kifog,
Vele minden múlandó;
S ha változó minden dolog,
Tán gőgje sem állandó? -
Üt óra, mely megolvasztja
Szíved, szívem bálványa!
A természet, bár halasztja,
Adóját megkivánja.
Ha te majd ezt lefizeted,
Ínségem elitélheted:
Akkor talán majd megszánsz
S imádóddal jobban bánsz.


Maienlüste wehen durch die Haine,
Blüthen brechen aus dem Keim hervor;
In der Sonne mütterlichem Scheine
Richtet sich die Pflanzenwelt empor.
Vögel singen in den grünen Zweigen,
Käfer schweben freudig hin und her –
Doch aus mir will nicht der Winter weichen,
Und das Herz ist mir erstarrt und schwer.


Chi ha si tenga e non peni se perde,
ché l'erba secca mai non torna verde.


Where shall we find its high Abode?
To Heav'n the Sacred Ray aspires,
With ardent Love embraces GOD,
Parent and Object of its Fires.


In mezzo d'aspri colli, in verde prato,
fra cerri, faggi, abeti e sacro alloro,
ferimmi Amor d'una saetta d'oro
il lasso core, onde riman piagato.


A účtování to je věru snadné:
Za oko oko, zub ať za zub padne!
Bodák a pušku v tvrdé, čestné ruce
ať stane Slovák v řadách revoluce!


Das Banner dräut, wie Herzblut dunkelroth,
Und dort die Fahn’, ſchwarz wie der Würger Tod.


Jest plaché tak, že květ, jenž padá z jívy,
mu v mladé srdce vnáší horký lék,
a slunce jarního lesk dovádivý –
je děsí jako elfa červánek.


E 'ntorno a queste cose co' mia occhi
vidi pianton di peri e mele al sole,
che par ch'ognun mille dolcezze fiocchi.


Du trittst, ohn' anzuklopfen, ein,
Und setzest fest dich nieder,
Und trollst dich, um recht grob zu sein,
Auch ohne Urlaub wieder.


Schauen auf vom Blumenboden,
Auf zum Himmel durch Gezweige,
Längs dem Bach ins Fremde schreiten,
Niederwandeln sanfte Neige:


Měsíc leje stříbrorohý
Slabý lesk na důl a strom,
Tam na hoře svadlé hlohy
Nuzně věnčí skalní lom.


Und was er von farbigen Feuern geboren,
Das flieget, das braus't ihm vor Augen und Ohren,
Die hellen Springquellen, das römische Licht;
Er lauschet mit Wonne dem innern Gesicht.


Hier dagegen ist es einsam,
Auf der kalten Bergeshöh',
Und des Winters sind wir gänzlich
Wie begraben in dem Schnee.


الورد سلطان كل زهر
لو أنه دائم الورود
بعد خدود الملاح شيء
ما أشبه الورد بالخدود


Les voilà devant moi comme un fleuve tari
Et leur mémoire même avec eux a péri !


Les rois sont les vives images
Du Dieu qu'ils doivent honorer.
Tous lui consacrent des hommages ;
Combien peu savent l'adorer !
Dans une offrande fastueuse
Souvent leur piété pompeuse
Au ciel est un objet d'horreur ;
Sur l'autel que l'Orgueil lui dresse
Je vois une main vengeresse
Montrer l'arrêt de sa fureur.


Přišlí hosté ověsivše hlavy
Kradmo ze síně se tratili,
Až já sám jsem zůstal s dcerou Slávy.


Tam venku kvetly růže – přinesla
mi plno růží... V slzách rozhlédla
se jizbou mojí chudou, na mou tvář
se zahleděla dlouhým pohledem
a zaplakala. Skryla hlavu svou
na prsou mých a beze slova tak
jsme řekli si, i rty když byly němé,
že dávno se a z duše milujeme.


Na uzdě měj křehké tělo,
aby nijak nezbujnělo;
na vášně své pozor dej,
každou ve své moci měj.


Und er wend't sich mit den Blicken
In die schwarze Wolkennacht,
In der Finstre wird ein Zücken
Wie ein Blitzen angefacht.


Normannenherzog Wilhelm sprach einmal:
»Wer singet in meinem Hof und in meinem Saal?
Wer singet vom Morgen bis in die späte Nacht
So lieblich, daß mir das Herz im Leibe lacht?«


Fehér az ős-szín.
Talán nem is szín,
A költő szerint csak „világos csend”.
Fehéren, tisztán
Buzog a véghetetlen térből
A csillagzatok vándorfénye,
Míg fennakad egy hitvány üvegen.


On šel napřed, – z povzdáli
mušketýři šňupali;
od Zbirova do Točníka
lidé za ním kýchali.


草软沙平日暖天
相摩相倚最相怜
无端走上长楸道
喷玉争先掣电边


春晚落花馀碧草
夜凉低月半枯桐
人随远雁边城暮
雨映疏帘绣阁空


Чернеет лес по берегаОдин сижу я в челноке,
И к неизвестным берегам
Я устремляюсь по рекНа небе ясная луна,
А на реке туман встаёСияет ясная луна,
И кто-то за лесом поёО, ночь, единственная ночь!
Успокоительная сень!
Как пережить мне эту ночь?
К чему мне свет? К чему мне день?


Plötzlich scheint ein Rad gebunden,
Und der Wagen steht gebannt,
Und das schöne Mädchen unten
Hält mich schelmisch bei der Hand.


Sag' an, wird heuer Korn und Wein
Und Kraut und Kohl gedeihen?
Wird uns dein Lenz mit Sonnenschein
Zu rechter Zeit erfreuen?


Kde z venku panstvo za stoly
do přátelského kruhu
se v krčmu sešlo z okolí,
kýs’ šlechtic v tiché nevoli
zřel na svatého sluhu.


Das Mädel drehet sich herum
Und weinet bitterlich,
Sie lief in aller Eilen
Des Tags wohl zwanzig Meilen,
Bis zu dem tiefen Thurm.


In Florenz lebte eine Schöne,
berühmt durch manchen schweren Sieg,
so reizend, daß selbst Anadiomene,
als sie der Flut entschwamm, ihr wich,
Doch launisch, wie das Meer, aus dem sie stieg.
Wer sie nur sah, der ward entbrannt,
aus jedem Munde hört sie Seufzer schallen,
allein umsonst, denn, ach, von allen,
die sie auf jedem Schritt umgaben, fand
nicht einer Mittel, Julien zu gefallen.
Das Übel greifet immer weiter,
der eine spricht von Stich und Schuß,
ja, und verdürbe Wasser nicht die Kleider,
ein andrer läge längst im nächsten Fluß,
ein dritter plagt in einer langen Ode
sich und den Leser grausamlich zu Tode.
...


para ir a la corrida,
y remudar con despacio,
ay, ay.
Al hijo de la "Velluda",
el remudo no le han dado,
ay, ay.
—Al toro tengo que ir
aunque vaya de prestado,
ay, ay.
Permita Dios, si lo encuentras,
que te traigan en un carro,
las albarcas y el sombrero
de los siniestros colgando.
Se cogen los garrochones,
se van las navas abajo,
preguntando por el toro,
y el toro ya está encerrado.
A la mitad del camino,
al mayoral se encontraron,
—Muchachos que vais al toro:
mirad que el toro es muy malo,
que la leche que mamó
se la di yo por mi mano.
Se presentan en la plaza
cuatro mozos muy gallardos,
ay, ay.
Manuel Sánchez llamó al toro;
nunca lo hubiera llamado,
ay, ay,
por el pico de una albarca
toda la plaza arrastrando;
ay, ay.
Cuando el toro lo dejó,
ya lo ha dejado sangrando,
ay, ay.
—Amigos, que yo me muero;
amigos, yo estoy muy malo;
tres pañuelos tengo dentro
y este que meto son cuatro.
—Que llamen al confesor,
pa que venga a confesarlo.
Cuando el confesor llegaba
Manuel Sánchez ha expirado.
Al rico de Monleón
le piden los bues y el carro,
ay, ay,
pa llevar a Manuel Sánchez,
que el torito lo ha matado.
ay, ay.
A la puerta de la "Velluda"
arrecularon el carro,
ay, ay.
—Aquí tenéis, vuestro hijo
como lo habéis demandado.
ay, ay.


Hie lert man, das ein triegner
betreugt allein die toren
und keinen weisen man,
Der weis glaubt keinem liegner
er ist gewitzigt woren
und oft gesetzet an.
Drum spricht man das alt sprichwort fert und heuer:
verbrentes kint das förchtet nach das feuer,
dest weiter get darvan.


Lesse la carta quattro volte e sei,
e vòlse ch'altretante l'imbasciata
replicata le fosse da colei
che l'una e l'altra avea quivi arrecata,
pur tuttavia piangendo: e crederei
che mai non si saria più racchetata,
se non avesse avuto pur conforto
di rivedere il suo Ruggier di corto.


Snad za hory a za lesy
ji naděj’ vábí lestná –
ó mezi čtyřmi kolesy
tak mnoho snů se směstná!


Abends auf der Terrasse betranken wir uns mit braunem Wein.
Rötlich glüht der Pfirsich im Laub;
Sanfte Sonate, frohes Lachen.


Noch taucht mir hier und dort aus Kampfeswogen
Dein Bild herauf, doch muß es wieder schwinden,
Bald hat die Brandung es hinabgezogen.


前宋衣冠迹己陈
芳洲胜槩属何人
贤孙今绍箕裘业
云路还从此问津


Along the Sunny Bank, or wat'ry Mead,
Ten thousand Stalks their various Blossoms spread:
Peaceful and lowly in their native Soil,
They neither know to spin, nor care to toil;
Yet with confess'd Magnificence deride
Our vile Attire, and Impotence of Pride.
The  smiles, in brighter yellow dress'd,
Than That which veils the nubile Virgin's Breast.
A fairer Red stands blushing in the ,
Than That which on the Bridegroom's Vestment flows.
Take but the humblest  of the Field;
And if our Pride will to our Reason yield,
It must by sure Comparison be shown,
That on the Regal Seat great  Son,
Aray'd in all his Robes, and Types of Pow'r,
Shines with less Glory, than that simple Flow'r.


Wie ruhig steht sie da im Thal,
Gepflanzt von Gottes Hand!
Es bleicht kein Reif, kein Sonnenstrahl
Ihr ewig grün Gewand.


Ejhle, téhož pěvce svatá píle
V písni projevená ohnivé,
V nejbujnější pozdvižená síle,
Sloužila své víře pravdivé,
Jako posvěcenec chrámu Páně,
Jako rytíř dámě zvolené –
Slovem svým a mečem cti jí chráně, –
Jako na dědičném na popluží,
Od roboty vzdálen nucené,
Rolník rodině své milé slúží.


Chci se vsadit, že z těch dívek mnohá
o hocha jde prosit Pána Boha,
mnohý zrak že na hezounké tváři
utkví spíše nežli na oltáři.


Po náměstí černý lid se
krouží jako v moři víry –
všudy v kole černé oči,
černý vlas a černé kníry.


Aber seine Freuden welkten;
Traurigkeit und Lieb' umwölkten
Sein verblühtes Angesicht.
Ach! er sahe Sie, und brannte;
Und dein frommes Mädchen kannte
Seiner Seele Jammer nicht!
Bang umschwebt' ich seine Qualen,
Und ihm Trost ins Herz zu strahlen,
War ich, doch umsonst, bemüht.
Freund, du sahest meinen Kummer,
Sangest bei Elisens Schlummer
Einst ein mitleidvolles Lied!


Élek-e még egyszer falun,
oly gondtalan, oly felelőtlen? -
A kerítés mögött, ahol
Veronikára leskelődtem...
Ebéd után elalszom-e
vadszőlő-árnyékos lugasban,
míg fecskék húznak lassan el
a kékszín sugaras magasban...


Y al modo del pintor, que un peregrino
ejemplar, de él valiéndose, atesora;
no suspende el retrato, del que adora,
mas presto amor responderá al destino.


Nadie sabe qué vieja caravana
Resbaló por tus márgenes frondosas,
Bebió en tus aguas y peinó con rosas
Tu retorcida caballera cana.
Hay en el culto de tu pompa indiana
Sombras de héroes, espíritus de diosas
Y ecos de unas batallas fragorosas
Que parecen venir del Ramayana...
En tu caudal de trágicas arrugas,
Hacen temblar sus mallas los caimanes
Y brillar sus corazas las tortugas;
Y en tu escudo ovalado y reluciente.
Alrededor de un choque de titanes,
Pone su monograma una serpiente.


Bis ich komme zu dem Örtchen,
Wo aus Büschen tief heraus
Mit dem beigelehnten Pförtchen
Winkt ihr kleines Hüttenhaus.


»O nun, o nun, süß süße Maid,
Süß süße Maid, halt ein!
Mein Busen ist ja nicht von Eis
Und nicht von Marmelstein.


Wie auf edle Adler stechen /
alle Vögel / doch umsonst:
So versucht die Misvergunst
ihre Pfeil' auch abzubrechen /
an der Tugend / mit viel Schmerz:
doch geht er ihr selbst ins Herz.


I poslechnul, plášť svlekl s ramenou
a za sfingu jej hodil. Za chvíli
týž hlas se ozval: „Nuže, chceš-li, vstup!“
A Zosimus hned vešel za sfingu.


雪月流光射客衣
雪风吹浪打船扉
故人溪上苑茨远
乘兴何如兴尽归


Aber, da mir nicht vergönnet
Solch ein heilender Erguß,
Geb' ich, weil die Fülle brennet,
Ach! nichts, als den Überfluß.


Fort dampfte der keuchende, jappende Zug
Mit Donnern und Blitzen und Rasen,
Der Weltschmerzgedanken verschrobener Flug
Zerstob wie vom Sturme zerblasen.


Und durch das finstre Tor der Grabeshöhle
Erblickst du schon die seligen Gefilde,
Das himmlische Verheißungsland der Frommen.


Und sprechen soll es mit melod'schem Grame,
Wie ferner Wellen klagendes Getose:
»Laß mich Dein Führer sein, o schöne Dame!


Bringt mir Kränze zum Fest! zum Fest, Ihr Knaben! des Frühlings
Erste Keime! zum Fest den immergrünenden Lorbeer!
Denn hier bau' ich an heiliger Grenz' den Altar der Feier,
Um vor seinem Gesicht den Freund zu küssen und letzen,
Der ins Antlitz uns segnet und flieht. Dem Fliehenden sollen
Festliche Lieder schallen und Weihrauchsdüfte nachsegnen!


Nicht niedre Lust, auch nicht Eroberer,
Noch Gold und Schätze will ich singen.
Mein Geist soll sich dem Tand der Erde kühn entschwingen.
Der Himmel sey mein Lied! Mein Lied der Herr!


Cusì chi crede con suo studio e cura
senza caldo d'amor placar tuo core,
erra, e di questo error cade in magiore
ch'el par voler garrir con la Natura.


Lieti li fo nel mondo, e similmente
do quella gioia che Amor promette
a' cor che senton suo dardo pugnente».


Quand' io guadagno non mi so partire:
nello star qui m'è utile e onore. -
Disse Filippo: - E' non bisogna dire.
Questi son tempi da fuggir furore.
Non vedi tu ch'al rischio di morire,
nello star qui, tu vai a tutte l'ore ?
Non ha' figliuoli e per danar tu goccioli,
e vedi che ci fioccono e gavoccioli. -


Del uno y otro a la sublime gloria
un Peregrino en su fortuna aspira
por la voz dulce y cortesano aviso


Allen voran der verderbliche Geier,
Kreischend nach Fraß und die Fänge gespannt:
Sonneverfinsternd erstrecket der Schreier
Schattende Schwingen vom Meere zum Land.


Fantómy, bubliny
z mé duše hlubiny,
která se vlní jak moře,
rostou a stoupají,
chvíli se houpají,
rozumu než kmitne zoře.


No púlpito um domingo se apresenta;
Pregas nas grades espantoso murro;
E acalmado do povo o grão sussurro
O dique das  asneiras arrebent
Quatro putas mofavam de seus brados,
Não querendo que gritasse contra as modas
Um pecador dos mais desaforados:


镫雪西归马并帆
参差燕子又呢喃
翠眉竞认封侯相
羞解沙场溅血衫


Rajmund nemoha svých již svírati cytů
U milé klekl: Tvým, Bohyně, otrokem věčným,
Promluvil s vášní, buda se v nebezpečenství
Hodím proud, muž slepě se proderu ohněm,
Abych jen vydobyv krás sy nejrozkošnějších
Na světě celém co Bůh sám panoval v srdcy
Zvolené své. Tvá sláva a žádosti duše
Nejnemožnější prácemi mými se zvěční.
Byťbych y zraditi vlast, byť bych Bohu se svému
Zpříčiti měl, rád, okemli milenka kyne,
Vyliji krev, svět k nohoum Bohyně složiv
Víru y přátely své jí v oběti vydám.


O Nejvyšší!


Er winkt mit edlem Ueberdrusse
Dem Schwulst genährt von Dichterwuth,
Der Kunst die niemand nützt, dem tauben Löwenmuth
Der Eifferer um nichts – zu jenem trüben Flusse,
Wo die Vergessenheit für Muttersorgen blind
Sich durch verbrannte Pfützen windt.


Doch nahm man die traurigen Fische fort
Und hatte dazu seine Gründe,
Sonst hätte der eifrige Tierschutzverein
Geklagt über Frevel und Sünde.


Ihr seid die beiden Doggen traut,
Die ich zum Kampfe brauche,
Ich treib euch an, ihr heulet laut
Und packt ihn unterm Bauche.
Ich geh mit Schwert und Schild voran,
Mit Helm und Panzer angetan,
Und schrei ihn aus dem Schlafe.


رأينا بوادي الرِّمثِ ظَبْيَ صريمةٍ
فصاد قلوباً لم يصِدْهنَّ صائدُ
تَقلّد حُسناً زانهُ في قُلوبنا
وَأَعيننا ما لم تزنهُ القلائدُ
وَلمّا طلبنا الوصلَ لم يكُ وصْلهُ
لطالبهِ إلّا السُّها والفراقدُ
وَما ثغرُهُ إلّا حَصىً من غمامةٍ
وَما فَرعه في العينِ إلّا أساودُ
وَقالوا لِقَلبي خَلِّ عنهُ وَقارَه
وَما قادَه إلّا الصَّبابةُ قائدُ
وَما يَلتَقي سالٍ وَصبٌّ إذا اِستوى
فَتىً غيرُ ذِي وَجْدٍ وَمَنْ هو واجدُ


Sein Sohn ist ihm nicht zu teuer,
Nein, er gibt ihn für mich hin,
Daß er mich vom ewgen Feuer
Durch sein teures Blut gewinn.
O du ungegründter Brunnen,
Wie will doch mein schwacher Geist,
Ob er sich gleich hoch befleißt,
Deine Tief ergründen können?
Alles Ding währt seine Zeit,
Gottes Lieb in Ewigkeit.


S posledním rázem v posvěcený sklep
z dvanácti poslední též klesla leb.


C'est en vain que tu soupires !
Ils ont droit à leurs Herschels.
Sois juste pour nos Shaksperes
Et galant pour nos Rachels.


çoğu insana hayat oluacılara merhem oluyara


Konečně usmál patriot se jeden
a řek mi: „Blázne z bláznů, vyjdiž se mnou.“
Vzal pěkný bíločervený si prapor,
vstoup na balkon a rozvinul jej celý
a hromoval: „Ne chléb, Vlast matka napřed!“
I spustil prapor v davy. Prapor dopad.
Tu milion se vztekle na něj vrhl,
půl bílou oderval a šlapal divě
a rudou půli vznesl nad hlavami
a řval zas: Chléb! a Světlo!


Also stritten in der Luft die Geister
Überm See noch viel mit heftigen Worten,
Sie den Weidmann, er die Jungfrau preisend.
Doch zuletzt beschloß die Fei Maimune:
»Zwar nicht Ehre bringt es, solchen Gegner
Siegreich zu bestehn, doch meine Laune
Gönnt es dir, daß wir Entscheidung suchen,
Drum wohlauf! Entfalte deine Schwingen,
Nach dem Palmengarten fleuch am Ganges,
Und die Königstochter trag' im Schlummer
Auf mein Schloß; du sollst in seinen Toren
Schon den Jägersmann Nurreddin finden;
Auch ein Schiedsmann wird uns dort bestellt sein.«


Ad ora ad ora un alito propizio
ci portava un profumo di ginestre
sul commento retorico, fittizio.


石边老树带霜枝
黄菊䙰褷竹叶稀
看尽却思彭泽令
清高不为岁寒移


Sie wird Dir dienen, wird Dir tändeln,
Wird alle süße Mädchenseele
Dir schuldlos, kunstlos Dir enthüllen,
Wird Deiner List nicht trotzen, Arglist
Argwohnen nicht, wird nie Dich locken,
Wird wie ein Lämmlein um Dich spielen.
Nur, Höllenmörder, würg es nicht!


ciò è 'l fiorin, che fammi risbaldire
ed a mia donna mi tol la viltate,
quando non dice che me vol servire.


Mañana
me vestirán con cenizas al alba,
me llenarán la boca de flores.
Aprenderé a dormir
en la memoria de un muro,
en la respiración
de un animal que sueña.


Wird kein neues Band mir Dein Vertrauen,
Keines Deine Liebe mir entziehn?
Kann ich ganz auf Deine Treue bauen,
O so nimm mein Herz auf ewig hin!


in the Body-politic you see
Rebellion, rapine, bloodshed, anarchy,
That state you say is lost! So when you find
The body human with distemper'd mind,
The blood corrupted, and the fever high,
You doubt not to pronounce — that man must die.


Bei all den Orden, die mir geworden,
Weiß ich nicht, was die Leute meinen;
Ich habe nun drei Orden,
Und Schiller hatte keinen.


Vladimír teď nedbá pověsti, jež v lidu
lavinou se vzmáhá: že prý krásná vdova
opředla jej kouzla tajemného sítí,
ze které se žádnou silou nevyvine,
ale v níž tak jistou, bídnou smrtí zhyne,
jako když se moucha v pavučině chytí.


飞虫能斗体轻盈
拔翅成疮斗负疼
可用剪刀裁内翅
自然百战百番赢


Las dulces mensajeras de la tristeza son...
son avecillas negras, negras como la noche.
¡Negras como el dolor!
¡Las dulces golondrinas que en invierno se van
y que dejan el nido abandonado y solo
para cruzar el mar!
Cada vez que las veo siento un frío sutil...
¡Oh! ¡Negras avecillas, inquietas avecillas
amantes de abril!
¡Oh! ¡Pobres golondrinas que se van a buscar
como los emigrantes, a las tierras extrañas,
la migaja de pan!
¡Golondrinas, llegaos! ¡Golondrinas, venid!
¡Venid primaverales, con las alas de luto
llegaos hasta mí!
Sostenedme en las alas... Sostenedme y cruzad
de un volido tan sólo, eterno y más eterno
la inmensidad del mar...
¿Sabéis cómo se viaja hasta el país del sol?...
¿Sabéis dónde se encuentra la eterna primavera,
la fuente del amor?...
¡Llevadme, golondrinas! ¡Llevadme! ¡No temáis!
Yo soy una bohemia, una pobre bohemia
¡Llevadme donde vais!
¿No sabéis, golondrinas errantes, no sabéis,
que tengo el alma enferma porque no puedo irme
volando yo también?
¡Golondrinas, llegaos! ¡Golondrinas, venid!
¡Venid primaverales! ¡Con las alas de luto
llegaos hasta mí!
¡Venid! ¡Llevadme pronto a correr el albur!...
¡Qué lástima, pequeñas, que no tengáis las alas
tejidas en azul!


危坐秋林下
翛然古意生
山风吹耳净
幽绝涧泉声


co vzrostly z hrobu. Jejich šum
pěl sladce mrtvým manželům,
a ptáci létli k červánkům.


Estábamos unidos por la común tarea,
por quehaceres viriles, por cierto ser conjunto,
por labores sin duda poco sentimentales
—cumplir este pedido con tal costo a tal fecha;
arreglar como sea esta máquina hoy mismo—
y nunca nos hablamos de las cóleras frías,
de los milagros machos,
de cómo estos esfuerzos serán nuestra sustancia,
y el sueldo y la familia, cosas vanas, remotas,
accesorias, gratuitas, sin último sentido.
Nunca como el trabajo por sí y en sí sagrado
o sólo necesario.
Andrés, tú lo comprendes. Andrés, tú eres un vasco.
Contigo sí que puedo tratar de lo que importa,
de materias primeras,
resistencias opacas, cegueras sustanciales,
ofrecidas a manos que sabían tocarlas,
apreciarlas, pesarlas, valorarlas, herirlas,
orgullosas, fabriles, materiales, curiosas.
Tengo un título bello que tú entiendes: Madera,
Pino rojo de Suecia y Haya brava de Hungría,
Samanguilas y Okolas venidas de Guinea,
Robles de Slavonía y Abetos del Mar Blanco,
Pinoteas de Tampa, Mobile o Pensacola.
Maderas, las maderas humildemente nobles,
lentamente crecidas, cargadas de pasado,
nutridas de secretos terrenos y paciencia,
de primaveras justas, de duración callada,
de savias sustanciadas, felizmente ascendentes.
Maderas, las maderas buenas, limpias, sumisas,
y el olor que expandían,
y el gesto, el nudo, el vicio personal que tenían
a veces ciertas rollas,
la influencia escondida de ciertas tempestades,
de haber crecido en esta, bien en otra ladera,
de haber sorbido vagas corrientes aturdidas.
Hay gentes que trabajan el hierro y el cemento;
las hay dadas a espartos, o a conservas, o a granos,
o a lanas, o a anilinas, o a vinos, o a carbones;
las hay que sólo charlan y ponen telegramas
mas sirven a su modo;
las hay que entienden mucho de amiantos o de grasas,
de prensas, celulosas, electrodos, nitratos;
las hay, como nosotros, dadas a la madera,
unidas por las sierras, los tupis, las machihembras,
las herramientas fieras del héroe prometeico
que entre otras nos concretan
la tarea del hombre con dos manos, diez dedos.
Tales son los oficios. Tales son las materias.
Tal la forma de asalto del amor de la nuestra,
la tuya, Andrés, la mía.
Tal la oscura tarea que impone el ser un hombre.
Tal la humildad que siento. Tal el peso que acepto.
Tales los atrevidos esfuerzos contra un mundo
que quisiera seguirse sin pena y sin cambio,
pacífico y materno,
remotamente manso, durmiendo en su materia.
Tales, tercos, rebeldes, nosotros, con dos manos,
transformándolo, fieros, construimos un mundo
contra naturaleza, gloriosamente humano.
Tales son los oficios. Tales son las materias.
Tales son las dos manos del hombre, no ente abstracto.
Tales son las humildes tareas que precisan
la empresa prometeica.
Tales son los trabajos comunes y distintos;
tales son los orgullos, las rabias insistentes,
los silencios mortales, los pecados secretos,
los sarcasmos, las llamas, los cansancios, las lluvias;
tales las resistencias no mentales que, brutas,
obligan a los hombres a no explicar lo que hacen;
tales sus peculiares maneras de no hablarse
y unirse, sin embargo.
Mira, Andrés, a los hombres con sus manos capaces,
con manos que construyen armarios y dínamos,
y versos y zapatos;
con manos que manejan furiosas herramientas,
fabrican, eficaces, tejidos, radios, casas,
y otras veces se quedan inmóviles y abiertas
sobre ese blanco absorto de una cuartilla muerta.
Manos raras, humanas;
manos de constructores, manos de amantes fieles
hechas a la medida de un seno acariciado;
manos desorientadas que el sufrimiento mueve
a estrechar fuertemente, buscando la una en la otra.
Están así los hombres
con sus manos fabriles o bien sólo dolientes,
con manos que a la postre no sé para qué sirven.
Están así los hombres vestidos, con bolsillos
para el púdico espanto de esas manos desnudas
que se miran a solas, sintiéndolas extrañas.
Están así los hombres y, en sus ojos, cambiadas,
las cosas de muy dentro con las cosas de fuera,
y el tranvía, y las nubes, y un instinto —un hallazgo—,
todo junto, cualquiera,
todo único y sencillo, y efímero, importante,
como esas cien nonadas que pasan o no pasan.
Mira, Andrés, a los hombres, ya sentados, ya andando,
tan raros si nos miran seriamente callados,
tan raros si caminan, trabajan o se matan,
tan raros si nos odian, tan raros si perdonan
el daño inevitable,
tan raros que si ríen nos enseñan los dientes,
tan raros que si piensan se doblan de ironía.
Mira, Andrés, a estos hombres.
Míralos. Yo te miro. Mírame si es que aguantas.
Dime que no vale la pena de que hablemos,
dime cuánto silencio formó tu ser obrero,
qué inútilmente escribo, qué mal gusto despliego.
Mira, Andrés, cómo estamos unidos pese a todo,
cómo estamos estando, qué ciegamente amamos.
Aunque ya las palabras no nos sirven de nada,
aunque nuestras fatigas no puedan explicarse
y se tuerzan las bocas si tratamos de hablarnos,
aunque desesperados,
bien sea por inercia, terquedad o cansancio,
metafísica rabia, locura de existentes
que nunca se resignan, seguimos trabajando,
cavando en el silencio,
hay algo que conmueve y entiendes sin ideas
si de pronto te estrecho febrilmente la mano.
La mano, Andrés. Tu mano, medida de la mía.


Květe starý, věčně nový,
zas tě vidím vonět, kvést,
věnec kolem řetězový,
druhů chce mne bájí vést.


Und süßes, heitres Himmelslicht ergoß
Des Herzens Reinheit durch die klare Scheibe,
Wie Heil'genschein sein Inn'res ganz umfloß,
Was Liebe Gutes, Schönes weckt im Weibe.


A ENTREVISTA NO TÚMULO


Es war ja wahrlich wahr und kein Betrug,
Wenn sich Florete zu dem Sohn bekannte:
Er fühlt zu ihr der Kindestriebe Zug;
Sie mütterlich nie keines theurer nannte,
Das selbst sie unter ihren Brüsten trug.
Mit süßem Fleiß ihr Sinn sich zu ihm wandte,
Die Tugendreiche hegt ihn früh und spat,
So daß er niemals unsanft niedertrat.


Ach! Mancher, der sein Plätzchen hier
Oft mehr entehrt, als ziert,
Hat doch hienieden Luft genug,
Indeß dir jeder Athemzug
Zum lauten Seufzer wird.


溪山宝胯能分我
不但禅房破睡魔
便觉胸中有丘壑
免教辛苦上南坡


فقدْتَ أبا عُمرانَ عِرساً شفيفةً
لها لَوعةٌ يَدمَى عليكَ رسيسُها
وكاتبةً أقلامُها حين تُنْتَضى
حديدٌ وأعناقُ النِّساءِ طُروسُها
وأَبقَتْ فِراخاً حينَ أُعْدِمْنَ زَقَّها
تَصرَّمَ نُعماها وعاودَ بوسُها
فَمَنْ ذا يَقيها السُّوءَ أم مَنْ يُنَجِّها
دماءَ ذواتِ الذُّلِّ أم مَنْ يَسوسُها
تَعَزَّ فإنّا للحِمامِ نُفوسُنا
كذاك الغواني للحِمامِ نفوسُها


Stammbäume trieb man, groß und dick,
In Mistbeeten mit gutem Glück.


Osa pur; ché mille occhi omai ti dànno
mille fiumi in soccorso e i lor sospiri
gli potranno infiammar le rive e l'acque.


Verš prvý, hochu můj, kmitl se hlavou.
Péro jej zachytlo! Jak pěkně zní.
Přítel tvůj odhad’ v něm jiskřičku pravou.
Vloha je odkryta. Kam nyní s ní?
Verše tě vzrušily, verše tě spily.
Úspěchem úžasným náhle jsi jist.
– Býval’s tak srdečný, býval’s tak milý.
Poslední, dítě mé, píšu ti list.


Komm in den Wald, wenn du willst bei uns sein,
Fühl' unsern Odem dir entgegenwehn!
Komm in den Wald! wir wollen sein bei dir;
Hör' unser Flüstern dir entgegenflehn!
Wir wollen dir in jedem Hauch der Luft,
Mit jedem Strahl der Sonn' entgegengehn.
O siehst du nicht die Blumen im Gebüsch,
Die dir die feuchten Blick' entgegendrehn?
Wir werden, wo du siehst im Quell dein Bild,
Aus Himmelswolken dir entgegensehn.
Und denke nicht, daß starr die Felsen dort
Als Scheidewand der Lieb' entgegenstehn,
Sie werden, frag' in unserm Namen nur,
In unserm Namen dir entgegenen.


Ein Fingerlein, von Edelſtein, aus ihrem Schrein,
Gab mir die ſuͤße Fraue,
Des Schloßs ein End, ſie mit mir rennt, bis ich mich trennt
An einer gruͤnen Aue,
Sie ließ wohl hoch, ſo lang ſie noch
Mich konnt erſehn, ihr Tuͤchlein wehn,
Dann ſchrie ſie laut: „O Waffen!“


老去心还竞
春来花又新
未应行乐地
偏惬少年人


9.
Zwar es iſt auch eine Ruthe
Dieſem Zucker beygelegt;
Doch es iſt uns wohl zu Muthe/
Weil ſie uns zum beſten ſchlaͤgt.
Sonſten wuͤrden wir von Suͤnden
Allzuſchwere Buͤrden binden.


Wie langsam nur die goldne Pomeranze,
Dein Pflegekind, zur saft'gen Reife schwillt.
Seit fünfmal schon der Baum im Blüthenglanze
Dein still Gemach mit süßem Duft gefüllt,
So, Herrin, keimt an unsres Lebens Kranze
Manch Hoffen auf und schwindet ungestillt.
Wohl können wir von gutem Glück schon sagen,
Will uns der Herbst auch eine Frucht nur tragen.


Sen mnohý těžký duší táh’
a skráně rval mi osud zlý –
a přec mé oči v temnotách
se s tvými vposled nalezly.


Mé srdce ztichlé skrylo se do Tvého klína
jak pták, jenž zapad v zmlklé lány po klekání,
jak svlačec, který večer rosný kalich sklání,
a blažené kol na svět celý zapomíná.


V jedné krajině
Někde u moře
Žije jeden král
Slavném ve dvoře.


مَوْلاَيَ مَوْلاَيَ إِنْ أَرْضَاكَ بَذْلُ دَمِي
فَقَدْ أَتَيْتُ بِهِ أَسْعَى عَلَى قَدَمِي
وَإِنْ تَعَاظَمَ ذَنْبٌ قَدْ جنَتْهُ يَدِي
وَطَالَ قَرْعِي عَلَيْهِ السِّنَّ مِنْ نَدَمِ
فَهَبْهُ لِي وَاغْتَفِرْ مَا كَانَ مِنْ خَطَإٍ
وَزَلَّةٍ وَارْعَ لِي حُبِّي عَلَى الْقِدَمِ


Und dir, o Wien, will ich mit einem Wunsche fröhnen,
Der soll dein Glück, verkennst du es nur nicht,
Das seiner Vollendung schon nah ist, krönen.
Es mehre sich in dir mit jedem Tag
Der edle, nützliche Schriftstellerorden:
Es schreibe, was nur schreiben mag!
Der Metzger höre auf vom Morden
Des armen Vieh's, und nehme die Feder zur Hand;
Der Schuster stecke die Ahl' an die Wand,
Und schreibe Theorien von Schuhen;
Der Schneider laß' Scheer' und Nadel ruhen,
Und schreibe von Moden ein Lehrgedicht:
Kein Müller mahl', kein Zimmermann hoble nicht,
Der hoble die Welt, und jener mahle
Die Wahrheit zu Staub, und streu' mit satyrischer Galle
Vermischt, sie den Lesern in's Angesicht;
Der Töpfer modle am Recht; der Schmiede erhebe den Hammer
Der Kritik über Theologie;
Der Schreiner meublire Zimmer und Kammer
Mit schön geglätteter Philosophie;
Der Staubgewohnte Perückenmacher kämme
Die Religion, der Weber webe Systeme:
Und so nach allen Zünften und Ständen
Thu jeder mit seinen fertigen Händen,
Was Autorpflicht ist! Und das, o Wien,
Wird, glaub's dem Propheten, aller Zeiten
Und Völker Augen auf dich zieh'n,
Und deinen Ruhm bis über die Sterne verbreiten.


Du giebest Wein vnd süssen Tranck,
Der vns kan unser Lebenlang
In Trawrigkeit ergetzen.
Das Oel' erhält vns die Gestalt,
Wenn wir nun werden matt vnd alt.
Was ist für Brodt zu schätzen?
Du pflantzest durch des Menschen Hand
Viel Cedern in ein fettes Land,
Die für die Reiger dienen.
Die Gems' erwehlt der Berge Klufft,
Die Felsen vnd der Hügel Grufft
Sind Häuser der Caninen.


Son los que ardiendo en vivas calenturas,
dieron, estando en vivo sepultados,
a más de cuatro miedos, y cuidados,
al pueblo risa, y a su amor locuras.


Alza, Filli, i begl'occhi, e fugitive
orme fere e selvagge
non più, ma sante, mansuete e dive
segui per altre piagge,
ove stella del ciel n'alluma e tragge,
e non terrena face;
omai ben tempo è di riposo e pace,
o Filli, e chi può darla
<è> chi teco or per la mia lingua parla.


Azonban teremtettézte
A cardinálisokat,
Ráncos szemmel körűlnézte
A korhely mágnásokat.
No hisz, mondta, teremtették,
Megtanítlak, szedtevették,
Vas kesztyűbe fütyölni.


Wie thöricht/ wer sich will an einen Menschen binden/
Man kan noch immerzu desselben gleichen finden.


Jsou-li cizí, nikdo neví,
nikdo mi to nepoví –
dost na tom, že ke mně maj’ se
jako k svému tátovi.


Toužím, toužím – leč to bije pouze
přivázaný sokol křídly do trupu,
srdce zbitého se jitří nouze,
odpor k necudnému, zlému zástupu.


道是空山却有渠
原来有有亦无无
若能空到真空处
万斛尘埃著碓夫


Warum soll ich nicht fröhlich sein?
So denkt das liebe Vögelein,
Und singt und hüpft im Laub umher,
Als ob die Welt sein eigen wär'


Tal ch'ella un dì, più d'altra cruda e vaga,
Per ultima mercé del mio servire
O lieta vita, over morte mi doni.


Spada il tuo nome (o improvvido,
Ei non ti fu lorica),
Tu solo ardisti insorgere
Contro l'Europa antica.


Lebe wohl, und das Weinen laß!
Ziehn jetzt kann ich getrost!
Wenn ich etwa vergessen was,
Sende mir's nach per Post.«


Jak dobrý zahradník, jenž květný záhon pleje,
Ty, Bože, plel Jsi závist, zloby býlí,
i jedovaté símě beznaděje
Tvé božské ruce z duše vyplenily.


Hätt' ich nur dran gedenkt,
Dem Kind hätt ich was g'schenkt;
Zwei Aepfel hab ich bei mir g'habt,
Es hat mich freundlich angelacht.


Los escollos el sol rayaba, cuando
Con remos gemidores,
Dos pobres, se aparecen, pescadores,
Nudos al mar, de cáñamo, fiando.
Ruiseñor en los bosques no más blando,
El verde robre que es barquillo ahora,
Saludar vio la Aurora,
Que al uno en dulces quejas —y no pocas—
Ondas endurecer, liquidar rocas.
Señas mudas la dulce voz doliente
Permitió solamente
A la turba, que dar quisiera voces
A la que de un ancón segunda haya
—Cristal pisando azul con pies veloces—
Salió improvisa, de una y de otra playa
Vínculo desatado, inestable puente.
La prora diligente
No sólo dirigió a la opuesta orilla,
Mas redujo la música barquilla,
Que en dos cuernos del mar caló no breves
Sus plomos graves y sus corchos leves.
Los senos ocupó del mayor leño
La marítima tropa,
Usando al entrar todos
Cuantos les enseñó corteses modos
En la lengua del agua ruda escuela,
Con nuestro forastero, que la popa
Del canoro escogió bajel pequeño.
Aquél, las ondas escarchando, vuela;
Éste, con perezoso movimiento,
El mar encuentra, cuya espuma cana
Su parda aguda prora
Resplandeciente cuello
Hace de augusta Colla peruana
A quien hilos el Sur tributó ciento
De perlas cada hora.
Lágrimas no enjugó más de la aurora
Sobre vïolas negras la mañana,
Que arrolló su espolón con pompa vana
Caduco aljófar, pero aljófar bello.
Dando el huésped licencia para ello,
Recurren no a las redes que, mayores,
Mucho océano y pocas aguas prenden,
Sino a las que ambiciosas menos penden,
Laberinto nudoso de marino.
Dédalo, si de leño no, de lino,
Fábrica escrupulosa, y aunque incierta,
Siempre murada, pero siempre abierta.
Liberalmente de los pescadores
Al deseo el estero corresponde,
Sin valelle al lascivo ostión el justo
Arnés de hueso, donde
Lisonja breve al gusto
—Mas incentiva— esconde:
Contagio original quizá de aquella
Que, siempre hija bella
De los cristales, una
Venera fue su cuna.
Mallas visten de cáñamo al lenguado,
Mientras, en su piel lúbrica fiado,
El congrio, que viscosamente liso
Las telas burlar quiso,
Tejido en ellas se quedó burlado.
Las redes califica menos gruesas,
Sin romper hilo alguno,
Pompa el salmón de las reales mesas,
Cuando no de los campos de Neptuno,
Y el travieso robalo,
Guloso, de los cónsules, regalo.
Éstos y muchos más, unos desnudos,
Otros de escamas fáciles armados,
Dio la ría pescados,
Que, nadando en un piélago de nudos,
No agravan poco el negligente robre,
Espacïosamente dirigido
Al bienaventurado albergue pobre,
Que, de carrizos frágiles tejido,
Si fabricado no de gruesas cañas,
Bóvedas lo coronan de espadañas.
El peregrino, pues, haciendo en tanto
Instrumento el bajel, cuerdas los remos,
Al céfiro encomienda los extremos
Deste métrico llanto:
«Si de aire articulado
No son dolientes lágrimas suaves
Estas mis quejas graves,
Voces de sangre, y sangre son del alma.
Fíelas de tu calma
¡Oh mar! quien otra vez las ha fiado
De su fortuna aun más que de su hado.
»¡Oh mar, oh tú, supremo
Moderador piadoso de mis daños!
Tuyos serán mis años,
En tabla redimidos poco fuerte
De la bebida muerte,
Que ser quiso, en aquel peligro extremo,
Ella el forzado y su guadaña el remo.
»Regiones pise ajenas,
O clima propio, planta mía perdida,
Tuya será mi vida,
Si vida me ha dejado que sea tuya
Quien me fuerza a que huya
De su prisión, dejando mis cadenas
Rastro en tus ondas más que en tus arenas.
»Audaz mi pensamiento
El cénit escaló, plumas vestido
Cuyo vuelo atrevido
—Si no ha dado su nombre a tus espumas—
De sus vestidas plumas
Conservarán el desvanecimiento
Los anales diáfanos del viento
»Esta, pues, culpa mía
El timón alternar menos seguro
Y el báculo más duro
Un lustro ha hecho a mi dudosa mano,
Solicitando en vano
Las alas sepultar de mi osadía
Donde el Sol nace o donde muere el día.
»Muera, enemiga amada,
Muera mi culpa, y tu desdén le guarde,
Arrepentido tarde,
Suspiro que mi muerte haga leda,
Cuando no le suceda,
O por breve o por tibia o por cansada,
Lágrima antes enjuta que llorada.
»Naufragio ya segundo,
O filos pongan de homicida hierro
Fin duro a mi destierro;
Tan generosa fe, no fácil onda,
No poca tierra esconda:
Urna suya el océano profundo,
Y obeliscos los montes sean del mundo.
»Túmulo tanto debe
Agradecido Amor a mi pie errante;
Líquido, pues, diamante
Calle mis huesos, y elevada cima
Selle sí, mas no oprima,
Esta que le fiaré ceniza breve,
Si hay ondas mudas y si hay tierra leve».
No es sordo el mar: la erudición engaña.
Bien que tal vez sañudo
No oya al piloto, o le responda fiero,
Sereno disimula más orejas
Que sembró dulces quejas
—Canoro labrador— el forastero
En su undosa campaña.
Espongïoso, pues, se bebió y mudo
El lagrimoso reconocimiento,
De cuyos dulces números no poca
Concentuosa suma
En los dos giros de invisible pluma
Que fingen sus dos alas hurtó el viento;
Eco —vestida una cavada roca—
Solicitó curiosa y guardó avara
La más dulce —si no la menos clara—
Sílaba, siendo en tanto
La vista de las chozas fin del canto.
Yace en el mar, si no continuada
Isla, mal de la tierra dividida,
Cuya forma tortuga es perezosa:
Díganlo cuantos siglos ha que nada
Sin besar de la playa espacïosa
La arena, de las ondas repetida.
A pesar, pues, del agua que la oculta,
Concha, si mucha no, capaz ostenta
De albergues, donde la humildad contenta
Mora, y Pomona se venera culta.
Dos son las chozas, pobre su artificio
Más aún que caduca su materia:
De los mancebos dos, la mayor, cuna;
De las redes la otra y su ejercicio,
Competente oficina.
Lo que agradable más se determina
Del breve islote, ocupa su fortuna,
Los extremos de fausto y de miseria
Moderando. En la plancha los recibe
El padre de los dos, émulo cano
Del sagrado Nereo, no ya tanto
Porque a la par de los escollos vive,
Porque en el mar preside comarcano
Al ejercicio piscatorio, cuanto
Por seis hijas, por seis deidades bellas,
Del cielo espumas y del mar estrellas.
Acogió al huésped con urbano estilo,
Y a su voz, que los juncos obedecen,
Tres hijas suyas cándidas le ofrecen,
Que engaños construyendo están de hilo.
El huerto le da esotras, a quien debe
Si púrpura la rosa, el lilio nieve,
De jardín culto así en fingida gruta,
Salteó al labrador pluvia improvisa
De cristales inciertos, a la seña,
O a la que torció, llave, el fontanero:
Urna de Acuario, la imitada peña
Le embiste incauto, y si con pie grosero
Para la fuga apela, nubes pisa,
Burlándolo aun la parte más enjuta.
La vista saltearon poco menos
Del huésped admirado
Las no líquidas perlas que, al momento,
A los corteses juncos —por que el viento
Nudos les halle un día, bien que ajenos—
El cáñamo remiten, anudado.
Y de Vertumno al término labrado
El breve hierro, cuyo corvo diente
Las plantas le mordía cultamente.
Ponderador saluda afectuoso
Del esplendor que admira el extranjero
Al Sol, en seis luceros dividido;
Y —honestamente al fin correspondido
Del coro vergonzoso—
Al viejo sigue, que prudente ordena
Los términos confunda de la cena
La comida prolija de pescados,
Raros muchos, y todos no comprados,
Impidiéndole el día al forastero,
Con dilaciones sordas le divierte
Entre unos verdes carrizales, donde
Armonïoso número se esconde
De blancos cisnes, de la misma suerte
Que gallinas domésticas al grano,
A la voz concurrientes del anciano.
En la más seca, en la más limpia anea
Vivificando están muchos sus huevos,
Y mientras dulce aquél su muerte anuncia
Entre la verde juncia,
Sus pollos éste al mar conduce nuevos,
De Espío y de Nerea
—Cuando más oscurecen las espumas—
Nevada invidia, sus nevadas plumas.


Faͤhrt durch das Menſchengedraͤnge
 Der großpallaͤſtigen Stadt,
 Und an dem Wagen geheftet
 Fuͤhrt den gebaͤndigten Stolz


Sei bald da, Schmerzäugige, das Meer tut so weh.
Sei bald da, Liebleidende, das Meer erschlägt mich so.


Mein Schäflein wohl zu scheren,
Ich sparte keine Müh,
Ich bin heruntergekommen,
Und weiß doch selber nicht wie.


Bald sind besiegt, die den Parnass verwirrten;
Man siehet neu die Poesie erglänzen,
So wie die Sonn' aus schönen Morgenröthen.


Ale pro to víno svoje,
které pěstil a pil rád,
opravdu by měl být svatým
desetkrát!
Zaslouží, zvlášť stánek stranou
aby mu Pán upravil,
s věčnou jeho vína manou...
Tam bych rád jej pozdravil!


Das fremde Kindlein ist,
Zur Heimat nun gekehret
Bei seinem heil'gen Christ;
Und was hier wird bescheret,
Es dorten leicht vergißt.


Van díszpalástom,
A tudomány,
Rám ölthető ez
Későn korán;


出海新蟾玉半钩
风翻荷荡起栖鸥
女郎定有穿针约
偷看明河记立秋


Doch deine bildnus und gestalt
ist all der trost, den ich behalt
in meinem schwachen haupt und herzen:
wan anderst allen trost von mir
nicht senden stracks nach und mit dir
mein übergroßes leid und schmerzen.


Vulcanus hat die Kunst deß Schmittenwercks erfunden/
Apollo/ wie man heilt die Schmertzenvolle Wunden/
der schöne Majen-Sohn der güldnen Leyren Band:
deß wegen sie gesetzt sind in der Götterstand/
nach jener Heyden Weis. Wie soll man den verehren/
der uns den werthsten Schatz/ den Frieden/ zu bescheren/
erfreulichst sich bemüht? Der diesen Krieg gestillt/
ist gleich dem Erdengott/ mit Himmelsgeist erfüllt.
O hocherleuchter Fürst/ der du den Fried erzeuget/
für dir Irene sich/ als ihrem Vatter/ neiget/
der Tochter deines Lobs laß deines Namens-Ehr/
erwünschend/ daß dein Reich sich nach und nach vermehr.


Einsam will ich untergehen
Wie die Träne dir im Busen
Weckt der Stern, den ich gesehen
Mir nicht lächelnd mehr die Musen
Will ich einsam untergehen
Wie mein Dank zu deinen Füßen.


A sedmihlásek raněný
již v kleci visí u stěny, –
bylť dravcem letu zbavený.


Vedrai qui de natura el caro pegno,
quel riso che de l'alme fa rapina
et gli occhi ove l'aurati strali affina
chi sempre hebbe mia pace tanto a sdegno.


Historia es culta, cuyo encanecido
Estilo, si no métrico, peinado,
Tres ya pilotos del bajel sagrado
Hurta al tiempo y redime del olvido.
Pluma, pues, que claveros celestiales
Eterniza en los bronces de su historia,
Llave es ya de los tiempos, y no pluma.
Ella a sus nombres puertas inmortales
Abre, no de caduca, no, memoria,
Que sombras sella en túmulos de espuma.


En su religión santa, de modesto
nunca ha querido lo que no le han dado:
¡oh bien haya modestia tan ociosa!


Prchnu, ať si vyje z dola!
Prchnu, ale on zas v patách!
Prchnu. – Slyš však, za ním volá
neodolatelný hlas:


Die Ehr ist wie ein Thurn, der Neid die Wetterfahn;
Wanns auff die Spitze kümmt, so geht das wenden an.


¡Oh, gran desdicha! Pues después que el oro
conquistó por los pies a las mujeres,
perdieron muchos su mayor decoro.


Do půlnoci za měsíčka svitu
na výšině zdrželi se v skrytě;
po půlnoci, měsíček když zhasnul,
hory doly tma již kryla čirá,
na páže tu dlouhé pušky vzali,
se stěn do stěn odvážnými skoky,
houštinou pak tichounkými kroky,
s výše dolů na pláň lézt se jali.


Doch sieh, in die mimende Runde
Drängt schleichend ein blutrot Ding
Hervor aus ödem Hintergrunde
Der Bühne – ein blutrot Ding.
Es windet sich! – windet sich in die Bahn
Der Mimen, die Angst schon tötet;
Die Engel schluchzen, da Wurmes Zahn
In Menschenblut sich rötet.


Tak mudruje nad mrtvou lebka živá,
jak mudrovalo tisíc jiných před ní,
a brzo nad ní samou ústa snivá
zas budou šeptat monolog ten všední
a také ona pak se bude smáti
tím děsným smíchem – – Ó, jak žití běda,


黄水河西草接天
苍茫不见有人烟
扬鞭日暮争飞鸟
望断孤城雨雪边


肘后虎符失
匣里龙剑存
犹堪淬砺之
沙场报君恩


Gut, sagt der Wolf, dem solch ein Freund
Als Richter gar nicht übel scheint.


أما إنه لولا الخيالُ المعاوِدُ
لأقْلعَ مشتاقٌ وأقصرَ واجدُ
ألمْ وقلبُ البرقِ في الجوّ خافقٌ
حَذاراً وطرفُ النجمِ في الأفْقِ شاهدُ
وفي جيدِ زنجيِّ الدجى من خلاله
وأنجمُهُ طوقٌ له وقلائدُ
فلا وجدَ إلا وهو عندي مخيّمٌ
ولا صبْرَ إلا وهْو عنيَ شاردُ
ولو علمتُ أنّ الخيالَ يزورُني
لجادتْ به عن ناظريّ الولائدُ
فليتَ الغواني منْ قتلْنَ يعُدْنَهُ
وليس لمقتولِ الصبابةِ عائدُ
عسى جُمَلُ المشتاقِ تجمُلُ في الهوى
فيقرُبُ منه أو سعادُ تُساعد
ويومَ شربنا فيه كاساتِ فرقةٍ
يغصُّ بها صبُّ وينعُمُ حاسدُ
عشيةَ صادَتْنا ظباءٌ نوافرٌ
وأعجبُ شيءٍ نافراتٌ صوائد
وفي كنَسِ الأحداج جؤذَرُ كلَّةٍ
تقاربُه عشّاقُهُ وتُباعِدُ
لئن عمّرت منه القلوبُ علاقةً
لقد أقفرتْ بالرُغْمِ منه المعاهدُ
ومن لأسير الحب منهُ بعطفَةٍ
تخفّفُ عنه في الهوى ما يكابدُ
شكا ظمأ ترويهِ والموتُ دونَه
لمى عذُبَتْ منه المراشفُ باردُ
وهل يُبرد الصادي حرارةَ جوفِه
إذا كان ما بين الشفاهِ المواردُ
فطوراً نرى منه الجفونَ وتارةً
تُطاعنُه تلك الثُّديُّ النواهدُ
فكم من قتيلٍ قُدْنَه لمَنُونِه
وليس له من مذهبِ الحبِّ قائدُ
سقَتْهم وإن ضنّوا عليّ بوقْفةٍ
سقاني فيها البارقاتُ الرواعِدُ
ولا نزلوا إلا حدائقَ تلتقي
توائمٌ من النوّارِ فيها وفاردُ
كأنّ الأثيرَ المُستَماحَ أعارَها
شمائلَهُ فالطيْبُ منها يُعاود
هُمامٌ يردُّ الجيشَ وهوَ عرَمْرَمٌ
بنجدته يوم الوغى وهو واحد
إذا ما تشكّى السيفُ في كفِّه الظَما
أتاحَ له ماءَ الطِلى فهوَ وارِدُ
من القومِ ما غيرُ السيوفِ مخاصِرٌ
لديهمْ وما غيرُ الدورعِ مُجاسِدُ
إذا عقَلوا الخطيّةُ السُمرَ خلتَهم
أُسوداً بأيديهمْ هناك أساوِدُ
وإن ركعتْ بيضُ الظُبى في أكفّهمْ
بحَرْب فهاماتُ الأعادي سواجِدُ
غُيوثٌ لُيوثٌ نائلاً وشجاعةً
إذا أجدبَ المَرعى وصالَ المُعاند
تميمٌ به حازتْ تماماً فذكرُها
وإن درجتْ في جبهةِ الدهرِ خالدُ
يريكَ بهاءً في ذكاءٍ كأنّما
تجمعُ فيه المشتري وعُطاردُ
فتى للكبير ابنٌ مُبرُّ وللفَتى
أخٌ لا يُداجيه وللطفْل والدُ
لقد علّم الأقوامَ شرقاً ومغرباً
قريبُهُمُ والنازحُ المتباعدُ
بأنك بذّالُ العوارفِ حافظُ ال
معارفِ دفّاعُ المخاوفِ ماجدُ
وأنك أهدى والبصائرُ ضلّةٌ
وأندى وأخلافُ السَحابِ جَوامد
وأوفى ذماماً والحقوقُ مُضاعةٌ
وأعْفى وأحناءُ الضُلوعِ حَواقِدُ
هنيئاً مريئاً بالصيامِ وفضلِه
فكلّكما وقْفٌ عليه المحامدُ
بوجهكَ آفاقُ الكمالِ منيرةٌ
لنا وبه فينا تضيءُ المساجد
وأيامُه في لُبِّه العامِ سَمْطُها
وفعلُك في جيد الزمانِ فرائد
بقيتَ وكفّيْتَ المُنى في محمدٍ
ففي وجهِه للسؤدِد الفردِ شاهد
وهل نال أسباب العُلا مثلُ راحةٍ
لها عضُدٌ في المكرُمات وساعدُ


Az főtaliánok csak tízen valának,
Kik az Baptistátúl rá választatának,
Nagy hertelen az ajtón bérohanának,
Kivont fegyverekkel baráthoz futamának.


V pšence čisté bez koukolu z půdy krev a od mozolů –
divu-li, že chléb krvácí na oltářním ještě stolu?


"Fill high the sparkling bowl,
"The rich repast prepare,
"Reft of a crown, he yet may share the feast:
"Close by the regal chair
"Fell Thirst and Famine scowl
"A baleful smile upon their baffled guest.
"Heard ye the din of battle bray,
"Lance to lance, and horse to horse?
"Long years of havoc urge their destined course,
"And through the kindred squadrons mow their way.
"Ye towers of Julius, London's lasting shame,
"With many a foul and midnight murther fed,
"Revere his consort's faith, his father's fame,
"And spare the meek usurper's holy head.
"Above, below, the rose of snow,
"Twined with her blushing foe, we spread:
"The bristled Boar in infant-gore
"Wallows beneath the thorny shade.
"Now, brothers, bending o'er the accursed loom,
"Stamp we our vengeance deep, and ratify his doom.


Ein stern der tugenden/ die sonne dieser stadt/
Ein engel/ wenn man will den nahmen recht erwegen/
Ein licht/ so in der welt mit lust geschienen hat/
Muß sich dem tode nun zu seinen füssen legen.
Mein leser/ liß doch recht/ was ich dir kund gethan;
Ich habe viel gesagt/ noch aber mehr verschwiegen;
Wo hier stern/ sonne/ licht und engel wohnen kan/
So muß der himmel ja in diesem grabe liegen.


Sua sorte o sua destrezza vuol che cada
il Pagan si che a Ruggier resta al paro
vuo dir che cadde in pie: che per la spada
Ruggier haverne il meglio giudicaro
Ruggier cerca il Pagan tenere a bada
lungi da se: ne di accostarsi ha caro
per lui non fa lasciar venirse adosso
un corpo cosi grande & cosi grosso


Hiába! a tatárság közelb, közelb nyomúl,
Nyil éri Béla ménét s a mén a földre húll.


Sie wackelt schnell, man glaubt es kaum;
Das arme Kind im Schrecken,
Es lauft, es kommt als wie im Traum:
Die Glocke wird es decken.


Faccia giusta ragion gustar mie note,
ch'io so ben quanto 'l giudicante perde
ch'a torto condann'un per far piaceri.


Tak ti dva Květen hle vítali pěkně.
Dál co se dálo, kdo miloval, řekne.
Slunce v tom vzejde: tu Melina vskok
Bez květin k domovu napiala krok.


Voyez, la jeune fille est morte.
Et la foule, mal résignée,
L'admire, gracieuse et forte
Et dans son sang toute baignée.


Der Weise stirbt nicht mehr, er ist zuvor schon tot,
Tot aller Eitelkeit, tot allem, was nicht Gott.


Wie schwarze Würstlein anzusehn?
Schon wieder war etwas geschehn:


人生作计蛇添足
世事难知卵有毛
养得元身差快乐
具他法眼始孤高


Tím se značí pro vše člověky,
Jak se zrodil z Otce před věky.


Osobou, jež v teple sedíc
libuje si v tomto stavu,
není každý trůnu dědic.
Mnohý chce si získat slávu


Stíny houstnou a ta žena plná vnad
jak by odtud odcházela na vždy snad.
Ještě z dálky hlavou kývá: „s Bohem buď!“
ještě v krajkách probělává páž i hruď.


Wehe! so ists auch, so, ihr Todesgötter! vergebens,
Wenn ihr ihn haltet und fest habt den bezwungenen Mann,
Wenn ihr einmal hinab in eure Nacht ihn gerissen,
Dann zu suchen, zu flehn, oder zu zürnen mit euch,
Oder geduldig auch wohl in euren Banden zu wohnen
Und mit Lächeln von euch hören das furchtbare Lied.
Denn bestehn, wie anderes, muß in seinem Gesetze,
Immer altern und nie enden das schaurige Reich.
Aber noch immer nicht, o meine Seele! noch kannst dus
Nicht gewohnen und träumst mitten im eisernen Schlaf.


Mint óriási kővé vált hárfa,
Ugy átrezeg, úgy zöng a templom.
Izzó fejemmel hideg falára
Hajolva, mélán hallgatózom.


Und dann auf der Erde
Wagen einfach laufen,
Wagen ohne Pferde, –


野草闲花洞口春
碧潭如鉴净无尘
江山好景携不得
漾入酒杯和月吞


Seh' ich in das stille Tal,
Wo im Sonnenscheine
Blumen prangen ohne Zahl,
Blick' ich nur auf eine.
Ach! es blickt ihr Auge blau
Jetzt auch auf die Auen;
Im Vergißmeinnicht voll Tau
Kann ich es erschauen.


Chodníčkem se vedou
přivinuti úže
jak v svatební kytce
k rozmarinu růže,
paž objímá paži
a na žhavá ústa
sladkých políbení
padá sprcha hustá.


饱饭松风任意眠
晚凉移枕听新蝉
江州卤簿时时过
懒向人间乞酒钱


Ty zaslechneš, jak v háji na větvích
dav kosů hvízdá v jásání a plesu,
jak dětí ve vsi rozléhá se smích;
ty uvidíš, jak nad obrubou lesů
se nebe klene čisté, bezoblačné – –
a slasti slza vyhrkne ti v zrak,
a v ňadru stichlém náhle jako pták
tvé srdce samo verše zpívat začne!


Éljen úri házával,
Az ég minden javával,
Hogy minden bútól mentse
A kedvező szerencse;
Éljen, éljen kedvesével,
Minden úri vendégével!
S valakik itt örvendenek;
Éljenek, mind éljenek!


Poi, per cimier, la sua fatale iddea
nel campo azzurro, pur d'oro vestita,
la lancia in man di Marte e 'l premio avea,
che la bella grillanda era fornita,
che Cesare o poeta hornar solea,
e fu quel dì d'ogni grazia exaldita.
Dunque ogni cosa al gentil Lauro mostra
felice annunzio alla futura giostra.


Хочу изобразить пылающую кровь,
И токи слезъ лія гласить мою любовЛюбезной отдаленъ я время только трачу,
Вздыхаю и стѣню и непрестаино плачО ты любезная! Царица красоты!
Стрѣлами глазъ своихъ колико ранишъ ты!
Збѣритеся сюда раби любовна царства!
Восплачьте обо мнѣ! Сей ранѣ нѣтъ лѣкарствЛукъ черный грудь мою пресильно уразилъ:
Въ ней яхонтъ и кристаллъ на муки водрузилТы мнѣ дражайшая ровъ пагубный изрыла;
Дабы меня земля безвременно покрылНе знаю скорби мѣръ: о свѣтъ моихъ очей!
Не тако мучится во клѣткѣ соловей,
Не тако бабочка несмысленна сгараетъ,
Колико мной любовь нещастливымъ играетНе столько холодомъ лишенна роза нѣгъ:
Отъ солнечныхь лучей не столько таетъ снѣгъ:
Не столько мѣчь разитъ язвительно и смѣло,
Колико мучишъ ты и душу мнѣ и тѣлПрелѣстныя твои уста палятъ меня,
Сильняе много кратъ горящаго огня,
Какь я тебя узрѣлъ съ того часа прельщаеть,
И сердце плѣнное всечасно восхищаетНе знаю съ чѣмъ бы льзя красу твою сравнять,
И что бы я въ примѣръ возмогъ тебѣ принятКто только зритъ тебя, прельщается тобою,
И больше властвовать не можетъ онъ собоНи какъ тебя не льзя драгая одолѣть:
А ты не думаешъ плѣняя сожалѣть,
Еще прекрасняе сіяющи денницы:
И всѣхъ какъ молніи разятъ твои зеницКакъ солнце свѣтишъ ты, отъемля солнца свѣтВъ прекраснѣйшихъ звѣздахъ тебѣ подобной нѣть:
И болѣе луны сіяешь ты во мракѣ,
Имѣя купно всѣ пріятности во зракЛицо, кристаллъ и лалъ: цвѣтъ розовый уста:
А въ деснахъ жемчугу назначены мѣста:
Твой станъ, твой стройный станъ я кѣдромъ почитаю:
Колеблюся какъ трость и какъ янтарь я та


Erster! Letzter! komme!
Siehe, wie die fromme
Seele zu dir wallt!
Doch die Ohren hören
Harmonie der Sphären:
Ja! ich komme bald!
Schon erscheint
Der Menschenfreund!
Seele, nenne seinen Namen:
Komm, Herr Jesu ! Amen.


玻璃冷浸洞庭山
霜竹攒攒橘柚斑
垂发吴娃笑相语
官船不似钓船闲


Ty všecky sny jsou jeho děti –
ó, nech jim dřímat u sebe!
Vždyť smí-li s Tebou rozprávěti –
vždy nejkrásnější píseň vzletí
z jich labyrinthu do nebe!


Jako liják letí,
rubou Turkům hlavy,
švališaři byli
shora od Moravy.


Jak rostla na vichřici,
jak schvátila mu bytost,
jak o ztracené mládí
pocítil poprv lítost.


Illyenkor volt, hogy tégedet
először láttalak,
‘s megnyervén, Klári! szívedet,
szent frígyre birtalak.


Tvá ruka měkká a teplá na mé snila,
až dveřmi dokořán vešla rozkoš cudná
a smysly zmučené blahem opojila,
že hořké krůpěje skrčily se u dna,
když četlas mi Andrejeva.


Nel tempo che per causa del fiero angue,
al qual la prima madre creder volse,
l'alto Signor umana carne tolse
e mostrò il corpo poi gnudo et exangue,


Zlé, kterým tě zlosyn stíhá,
nad jeho se hlavou zdvihá.


Der Erbauer, über blaue Wellen
In Gedanken eilend an den Strand,
Wo Fortunas Hörner üppig schwellen,
Goldner Plutus thront auf Perlensand.


YET, with a simple Food supply'd,
His Health was so intire,
That when his ancient Children dy'd,
They left a youthful Sire.


 Es war daheim auf unſrem Meeresdeich;
Ich ließ den Blick am Horizonte gleiten,
Zu mir herüber ſcholl verheißungsreich
Mit vollem Klang das Oſterglockenläuten.


أكبر بفيصل من مليك حازم
وبنجله فخر الإمارة غازي
والجيش في تنكيله بعصابة
قد افسدت والقائد الممتاز
ووزارة الحزم الرشيدة ابرزت
اثر الكفاءة ايما ابراز
ضمت غداة تعلقت في نهجها
بالمجد احرازا الى احراز
فاعزها الشعب الكريم وانها
لجديرة كالصبح بالاعزاز
من فتية راضوا الصعاب بحكمة
سلت سخيمة كل قلب ناز
وكأنهم زهر النجوم مضيئة
ما في الفضاء الرحب من اجواز
اما العصاة فكالعصافير التي
قد اجفلت عند انقضاض البازي
وهي التي قد مثلت في الليل بالشهداء
بعد القتل والاجهاز
الجيش طاردها وبدد شملها
والخيل دامية من المهماز
قل يا بني آثور لا تتمردوا
فاللَه للمتمردين مجاز
فبدا لهم ان القرار على اللظى
متعذر فاووا لكل نشاز
لما رأوا ان لاعصام من الردى
القوا سلاح الثائر الحفاز
خانوا العراق ببغيهم وهو الذي
قد سد ما في القوم من اعواز
راموا باسلحة لهم افزازه
من حدث الدخلاء بالافزاز
أبغي العصاة بدافع من نفسهم
ام كان ذاك البغي بالايعاز
بل انهم قوم مشوا من طيشهم
يسعون خلف ممخرق لماز
قد غرهم من قال من سفه به
ثوروا فسيف الجيش غير جراز
ولعلهم قد آمنوا من بعد ما
جحدوا بما للسيف من اعجاز
من كان لا يعنو لاحسان عنا
من خوفه للصارم الهزاز
واليوم لا خوف عليهم بعد ما
طلبوا الامان على يد الجلواز


Ihre Banner wehten von Schloß zu Schloß,
Bleicher Schrecken lief gen London hin,
Da aber ward der Schrecken zu Wut
Im Herzen unsrer Königin.


Yo veo el bien que tuve ya deshecho,
y mi segura fe de cuitas llena,
y que el ingrato en impío afán condena
a quien halla en su agravio satisfecho.


Mich freut's, gestreckt im Meer' zu liegen,
Wenn dunkelgrünlich ruht sein Schacht,
Und lang mit flutendem Vergnügen
Zu schaun ins Märchenaug' der Nacht.
Mich freut im Sturme markerschütternd
Der Wehruf der gepeitschten See,
Mich freut, aus stillen Fluten zitternd,
Das Wiegenlied der Meeresfee.


Der Sokrates Athenius
Trank doppelt, nicht wie ihr,
Zugleich mit seinem Genius,
Im Gegensatz zum Thier.


Io mi vivea del mio languir contento,
e, se doglia portava al mondo sola,
un guardo, un riso, un cenno, una parola,
d'eterno oblio copriva ogni tormento.


Der Abend wurde mir verhängnißvoll,
Zu reizend war die kleine Baronesse.
Ich liebte bald wie rasend sie und toll,
Auch zeigte sie mir mehr als Politesse.
Doch wurde aus dem Duraccord ein Moll,
Aus dunkeln Rosen bog sich die Cypresse.
Das Ganze zwängt sich in das Wort hinein
Aus Scheffels Lied: Es hat nicht sollen sein.


وَمَن يُطِعِ الواشينَ لا يَترُكوا لَهُ
صَديقاً وَإِن كانَ الحَبيبَ المُقَرَّبا


Nemt jhr aber alt von jahren/
Oder sonsten vngestalt/
So ist 's wieder schlecht bestalt/
Sintemal noch nie erfahren/
Daß man fewr aus eise schlägt;
Vnd ein eul' ein sperber legt.


Des Parkes weite Räume
Umflort die stille Nacht;
Es steh'n die alten Bäume
In düst'rer Wipfelpracht.


أَليَّةٌ أليَّهْ
بِباريءِ البريَّهْ
أنَّ الجنان زُخْرِفَتْ
لِمَعْشَر الزيديَّهْ


Íly tarka madárka vagy hát te, barátom!
Ezzel tépett tested szárnyára bocsátom.
Lebegj te a felhőn s fitogasd magadat,
Büszkén csattogtatván aranyos szárnyadat:
Én főldszint maradok formátlan testemmel,
Tökélletesítvén őtet is eszemmel.
Ha ti gyaláztok is, majd mondják valakik:
Kár, hogy az a szép ész oly rút házba lakik!


In aller dieser Schändlichkeit,
Da durften sie noch denken,
Daß du sie würdst mit ewger Freud
In deinem Reich beschenken.
Sie sündigten auf dein Verdienst
Und auf deins Geistes Güte,
Sie zechten auf deins Tods Gewinst
Mit frevelndem Gemüte.


Nein, dir will das Sterbehemd nicht taugen,
Denn du lebst in uns, mein Vaterland!
Dir nur gilt der Thau in Frauenaugen,
Dir zum Schwur streckt sich die Manneshand!


吾蒙白裙帽
汝著紫袈裟
纵有傅大士
难和作一家


Der Heilige hob das Haupt, und das Gebet
fiel wie ein Helm zurück von seinem Haupte:
denn lautlos nahte sich das niegeglaubte,
das weiße Tier, das wie eine geraubte
hülflose Hindin mit den Augen fleht.


Ich wag's, und rede! Aber du weisst es ja,
Schon lange weisst du, was mein Gebein verzehrt,
Was, in mein Herz tief hingegossen,
Meinen Gedanken ein ewig Bild ist!


Und nieder kam er in die mildern Lüfte,
ins ebne Land; da sah er schöne Fluren,
bebaute Aecker, wohlgehegte Gärten,
und ringsum lugten Dörfer aus dem Grün,
und weither prangten Zinnen sichrer Städte.
Da lachte seine Seele: Siehe, Zeus!
war Das nicht wert der hundertjähr'gen Pein?
ja, meine Menschen will ich wiedersehn! – –


6. Después un cero largo,
un navío siguiéndote la pista,
una flauta robándote el aliento,
un reto a la penumbra.
El sapo llora todavía ahora.
¿Por qué? ¿Por quién?


Er sitzt und sinnt und schreibt. Kannst du sein Brüten deuten?
Denkt er an Kunersdorf, an Roßbach oder Leuthen,
An Hochkirchs Nacht, durchglüht von Flammen hundertfach,
Wie dort im roten Qualm gegrollt die Feldkanonen,
Indes die Reiterei mit rasselnden Schwadronen
Der Grenadiere Viereck brach?


Vichru jekem různá skryté moutí
V mraku černém živly obloha,
Zpěvců lesních čeleď ubohá
Teskno v listném schranu hledá proutí;


Und mit Gestalten füllt' ich mir den Saal,
Die dunkeln Bilder rief ich aus den Rahmen;
Hin durch die Dämmrung schwebten sie zumal,
In Festesputz die alten Herrn und Damen.
Ich sah den Reifrock, das Brokatgewand;
Das war ein hastig flüsterndes Bewegen,
Ein Drehn! - Da fühlt' ich plötzlich eine Hand
Sich kalt wie Eis auf meine Schulter legen.


绮窗春影绿婆娑
梦作轻云覆碧波
日暮是谁调锦瑟
一江烟雨泣湘娥


巾衣三客不须同
泉石相看我亦翁
最惜一轩秋烂熳
芙蓉池上木犀风


Esta frialdad de Apolo y la Estafeta
no sé que tenga tanta valentía,
por mas que el decir mal se la prometa.


Kam ich zu früh, kam ich zu spät
In diese Welt voll herber Trauer?
Was soll mir, ach, des Lebens Dauer?
Denkt an mich Armen im Gebet!


Da ward mein Herz so schwer, so schwer,
Ich schiffte einsam auf den Wogen,
Da hat dein Lied vom Felsen her
Mich in die Brandung hingezogen
Sirenenkind, ich mußt' an deinen Klippen stranden
Mich lockten Flammen, die auf deinen Lippen brannten.


Mrak ohromný se vrší nad obzor
v šeř, černo hluboké tam v dáli hříže
kraj rozlehlý a vzdušné modro hor
a střelhbitě se valí výš a blíže,
hnán vichřicí, jež z plné dechla síly,
že vršky topolů se řadou chýlí
a vše se chvěje, zmítá, třese, láme –
„Hle, pane sousede, již zde to máme!“


Kívül vijjog a szél.


Mai tutta trista, né mai tutta lieta:
queta è sua doglia, la gioia più queta.


舶客珠犀凑郡城
向来点涴几名卿
海神亦叹公清德
少见归舟个样轻


De penitencia espejo, que en el suelo
la propia carne tuvo tan rendida,
que admirando el demonio, fue vencida
entre la nieve, y el rigor del hielo.


Ach, děti moje, dvacetkrát se měsíc
proměnil na to, a můj otec zemřel...


Wenn ich verachte heimliches Verschwören,
Und wenn ich hasse Meuchelmörderhand,
Wenn in des Volkserretters Ruhmgewand
Verhüllte Schufte meinen Groll empören,


Das ist meine größte Klage,
Daß ein Liebchen mir geworden,
Das, um ab des Lebens Plage
Mir zu nehmen, mich will morden.


Doch freylich sie mit nichten/
Vnd freylich nit versteht;
Verwirrt in blinden pflichten/
Wen/ wo sie suchen geht.
Mit lieb ist jhr vergeben/
Mit blinden hertzen gifft:
Sie sucht im grab daß leben/
Zum Zweck beiseiten trifft.


Doch was spreche ich noch länger? Kurz und bündig will ich sein:


Dumy neveselé
táhnou pod mým čelem,
a to pusto mrazí
duší, tělem.


Wie klein versinkt vor ihr das Große,
Worin der niedre Trieb sich hoch vergöttert wähnt!
Sie, die Unendlichkeit, verwahrt in ihrem Schoße,
Wonach das weite Herz sich sehnt.
Und darum schwankt der Mensch; kaum trägt er seine Liebe
Der Huld entgegen, die von fern ihm winkt;
Kaum flicht er seinen Kranz: so welkt die Ros' und sinkt;
Er flieht von Traum zu Traum, als ob ein Geist ihn triebe;
Er flieht aus sich hinaus, und fordert Seligkeit;
Er greift, und was er faßt, ist ein Gewächs der Zeit.
Sei groß, sei stolz, ein hoher Weltgebieter,
Und hell umleuchte dich des Glückes Sonnenlicht,
Der Erdengüter Glanz: du hast nur Erdengüter;
Glückseligkeit, die hast du nicht.


Du, mein Erlöser, bists allein,
Der mich zur Lieb beweget;
Du bists, der diese süße Pein
In meinem Geist erreget.


Mir wird die Brust so weit, so weit,
Als ob's drin blüht' und triebe -
Kommst du noch einmal, Jugendzeit?
Kommst du noch einmal, Liebe?


Am dritten tag warf mit sant Niklas ganze
der landsknecht um zwelf krona noch ein schanze,
die gwan der landsknecht, tet dem dorf zu traben,
Sprach: »pfaff, leich her zwelf krona wol besunnen,
hab ich sant Niklas redlich abgewunnen
daus in dem felt, die wil ich von dir haben.«
Der pfaff sprach: »das wil ich nit tan!«
der landsknecht sprach: »und zalstu mich nit bare,
so zünd ich dir den pfarhof an.«
erst gab im der pfaff die zwelf krona dare.
der landsknecht mit im name
des pfaffen kellerin
und fürt sie hin:
des sint die pfaffen grame
den landsknechten und irem gwin.


Zenever trionfant e glorios
l'entra in convent cont el porscell in spalla.
Ghe fan cortegg intorna i religios,
che in st'occasion no ghe n'è vun che calla;
se canta on bell tedeum a sett vos,
e dopo in refettori la se scialla,
e se sent fina i fraa pù scompiasever
a sbraggià a tutt sbraggià: Viva Zenever!


玉窖溪连海色新
罗浮山下别开春
南还更尽登临兴
莫遣清江空白苹


To jest žumpa, synu milý,
nepoví ti rozum kusý;
ptej se však socialisty,
ten ti povědít to musí.


Al sentir de la lluvia
    Las anchas gotas,
En las tendidas ramas
    Tiemblan las hojas.
    Del mismo modo
Tiembla mi alma cuando
    Lloran tus ojos.
 Su limpio azul el cielo
    De nubes ciñe;
Su claridad esconde
    Porque está
triste.
    Muda la tierra,
Se enluta con la sombra
    De su tristeza.
 Cual llanto silencioso
    La lluvia cae,
Y de lágrimas lleno
    Suspira el aire.
    Por los azules
Contornos de los montes
    Vagan las nubes.
 Lágrimas son del cielo,
    Llanto es la lluvia,
Que de frutos y flores
    La tierra inunda;
    Que el llanto calma
Los amargos pesares
    Que siente el alma.
 Es arcano insondable
    Y hondo misterio
Que halle el alma en el llanto
    Vida y consuelo;
    Que el amor sea
Lágrimas y suspiros,
    Gloria y tristeza.
 Nunca es el sol más puro
    Que cuando asoma
Al través de las nubes
    Que le dan sombra;
    Como tus ojos,
Que al través de las lágrimas
    Son más
hermosos.
 Al sentir de la lluvia
    Las mansas gotas,
En las ramas tendidas
    Tiemblan las hojas.
    Del mismo modo
Tiembla mi alma cuando
    Lloran tus ojos.


Non mai vizio seguire ètte dolcezza,
ni vertù forte è ben portar dolore;
in morte, s'è mister, prendi vaghezza,
né cosa mai che vizio hai 'n timore.


Auch mir kommst du erwünscht; jetzt kann
Ich frei und einsam seyn;
Durch manchen tiefen Seufzer nun
Mir lindern meine Pein.


轻阴江上千峰秀
小雨墙边百草生
惟有春禽慰孤客
晓啼浑似故园声


Né del dì trapassava nessuna ora
che mille volte seco non dicesse:
— O chiara luce che 'l cor m'innamora,
o Criseida bella, Iddio volesse
che 'l tuo valor, che 'l viso mi scolora,
per me alquanto a pièta ti movesse;
null'altro fuor che tu lieto può farmi,
tu sola se' colei che puoi atarmi. —


Auf, Sibzehn Boten, Auf, di ihr dreihundert Jahr
Bis auf den Kühlmann seid einander nachgefolgt!
Wi ihr bisher verkehr der schlüssel
Gespilt mit Rom nach art, di ides zeit ertrug:
So müsset ihr mit mir di sibzehn brechen,
Und greiffen si ernst an, bis ewig si vertilgt!
Ihr sollt mit Uns nicht eher Fride blasen,
Bis selbst der Satanas an seine sibzehnkett!
Bis alle Länder sind zur Lammeshochzeit kommen,
Und Adam wider lernt zuwohnen in dem Eden!


Tulpenglocke!
– (Sie wohnt in der Kaufingerstraße 3,
Hinten, im dritten Stocke.)


O mehr, als dort Bethesda Teich!
Bewegte den ein Engel gleich,
Daher er halff den Leibes-Schwachen,
So ist selbst hie der Heilge Geist,
Durch den dies Wasser Krafft geneust,
Daß es die Seel' auch rein kan machen,
Und den Brand, den sonst nichtes lescht,
Mit einem Guße gantz hinwäscht.


So denkt er denn: wie fang ich's an?
Ich dreh mich um, so ist's getan –
Der Zopf, der hängt ihm hinten.


Tož výše srdce svá! Nad špižírny vše králů,
nad jejich cirky vše jsou žhoucí srdce naše,
všem ránám nastavme tu Mojžíšovu skálu!
Co v jizbách samoty jen zticha zrá a plaše,
to bude davů chlebem,
ba víc než chlebem, jejich duší nebem,
vše nahradí, čím dnes vše skrblí žezla, tróny,
vše nejen nasytí, leč zvedne miliony –
Panem et circenses!


Mensch, wenn du durch das Blut des Lammes bist genesen,
So bist du ewiglich kein böser Mensch gewesen.


瑶林中有翳桑儿
鼎贵生涯不救饥
愿缩天人散花手
放渠奔走趁晨炊


Il apprit qu’il n’avait que le nom de sa mère
Et qu’elle n’était pas veuve aux yeux de la loi.
Elle gagnait sa vie à vingt ans. Mais pourquoi
Laisser aller ainsi, seule, une jeune fille ?
La maitresse de chant et le fils de famille :
Un drame très-banal. Le coupable était mort
Brusquement, sans avoir pu réparer son tort ;
Elle eût voulu le suivre en ce moment funeste,
Mais elle avait un fils : — Un fils ! tu sais le reste.
Voilà, depuis seize ans, mon désespoir profond.
Je n’ai plus de santé, mes pauvres yeux s’en vont,
Tu n’as pas de métier, et nous avons des dettes.


Od Uralů Tatrám na temeno,
V pouštěch, kde má rovník počátek,
Až kde slunka mizí dostatek,
Království jest tvoje rozloženo!


半规新月滑如酥
流入清樽一吸无
明日定知广寒殿
姮娥失却水晶梳


BUT, hark! — The trumpet sounds, the crowd gives way,
And the procession comes in just array.


um sol de Março
um vento fresco
e o canto alegre da fazer o ninho nos beirais
um campo verde
um sol aceso
e as meninas de outros tempos com seus aventais


Sei mir gesegnet, Stunde, jüngstgeborne
Schwester freudiger und durchweinter Stunden!
Schöner einst, als jene, da sprachlos Agnes
Herzte den Erstling.


Mein Grabstein springt entzwey,
Der Schlaf vergehet:
Der Leib wird Kerker-frey,
Mein Tod verwehet.


Schön ist Ludovika's Seele,
Der Zauberin mit Farben;
Schön ist Regina's Seele,
Der Zauberin mit Tönen;
Zwei Flammen Gottes fuhren sie,
Einander traulich umschlingend,
Aus der Hand des Menschenbilders,
Um der Erde Schmuck zu sein.


鱼悬洁白振清风
禄散亲宾岁自穷
单席寒厅惭使者
葛衣何以至三公


Jako přízrak, jako anděl boží
v žáru, dýmu mih’ se, zapad’ v něm,
však už zpět zas, v náruč dívky složí
těžké břímě – bezdech sám a něm.
Za ním jak se láme krovu tíž,
všechněch srdce zabušila výš,
v očích mužů hrdostí to blýsklo,
z očí žen to slzami zas trysklo.


De míg bejárja Britthon csodaföldjét,
Hisz látja, látja a szántást-vetést,
Csudálja a dús rétek halma-völgyét,
Alag-csöves mezőt, rét-öntözést, -
De inkább nézi a táj üde zöldjét,
Mint holmi részletes berendezést;
Nem bánja csínja-bínját, azt szeretné,
Ha így honába készen áttehetné.


Drauf goß der Tieger wohlgemuth
Drey Löffel voll von seinem Blut
Dem Löwchen in den Rachen:
Nun kannst du kalt auf Leichen stehn,
Rief er, und ohne wegzusehn
Der Unschuld Thränen lachen.


Wappne dich mit deinem Blitze! –
Ihn, der an der Frevler Spitze,
Triff in seinem Höllensitze.


监官州牧趣修围
里正喧呼急报饥
店舍无烟鸡犬静
山村桃李已空枝


Však klid ten není daní marnou
těm prudkým touhám z podletí,
ne, on je lázní blahodárnou,
jež svěžestí vln jednotvárnou
je zvolna smývá z paměti.


虽过老人宅
不解老人心
何事斜阳里
栽松欲待阴


El emigrante baldado,
frente al mar,
piensa en la vara del prodigio
bíblico:
abrir un camino
por entre las olas
y, cantando, regresar.


Er ward in einem Feuer verbrannt,
Daß weiß noch mancher Mann,
Darin da nahm sein Leben ein End,
Gott sehe sein Marter an,
Gott geh der Seel die ew'ge Ruh,
Darum ist das mein treuer Rath,
Daß niemand Unrecht thu.


I což ten muž tam dělal?
Zda kochal krásu kvítek?
Zda víť z nich kytku želal?
To věc jest, myslel, dítek.


一度遭佗痒处抓
愤然回首要翻交
谁知到后重遭毒
劫石销时恨不消


东风九市遍开场
梅柳参差近玉堂
应许侍臣俱入贺
捧持春酒寿君王


行藏知在倚楼间
雨际烟峦接九关
著脚既高心自远
问言何似岳前山


Im Wasser, im Wasser,
Da ist es noch nasser
Als auf der Erde,
Und ohne Beschwerde
Erquicken
Wir uns an den Sonnenblicken.


– Nech snění, věk se chýlí! – výčitka zazebe –
den skutečnosti bílý hvězd nemá pro tebe!


Saget, wann nützt mein Gedicht, o Musen? – Wenn es den Edlen
Weckt in dem Augenblick, wenn er sich selber vergißt.


Ty v horký kámen zapadly
a kámen citu nemá,
sic byl by se byl prolomil
pod námi pod oběma.


Či odpor ku člověku?... Chápal bych jej.


Sombres canons rangés devant les Invalides,
Comme des sphinx au pied des grandes pyramides,
Dragons d'airain, hideux, verts, énormes, béants,
Gardiens de ce palais, bâti pour des géants,
Qui dresse et fait au loin reliure à la lumière
Un casque monstrueux sur sa tête de pierre !
À ce bruit qui jadis vous eût fait rugir tous,
— Le roi de France est mort ! — d'où vient qu'aucun de vous,
Comme un lion captif qui secouerait sa chaîne,
Aucun n'a tressailli sur sa base de chêne,
Et n'a, se réveillant par un subit effort,
Dit à son noir voisin : — Le roi de France est mort ! —
D'où vient qu'il s'est fermé sans vos salves funèbres,
Ce cercueil qu'on clouait là-bas dans les ténèbres ?
Et que rien n'est sorti de vos mornes affûts,
Pas même, ô canons sourds, ce murmure confus
Qu'au vague battement de ses ailes livides
le vent des nuits arrache à des armures vides ?
C'est que, prostitués dans nos troubles civils,
Vous êtes comme nous fiers, sonores et vils !
C'est que, rouillés, vieillis, rivés à votre place,
Toujours agenouillés devant tout ce qui passe,
Retirés des combats, et dans ce coin obscur
Par des soldats boiteux gardés sous un vieux mur,
Vains foudres de parade oubliés de l'armée,
Autour de tout vainqueur faisant de la fumée,
Réservés pour la pompe et la solennité,
Vous avez pris racine en cette lâcheté !
Soyez flétris ! canons que la guerre repousse,
Dont la voix sans terreur dans les fêtes s'émousse,
Vous qui glorifiez de votre cri profond
ceux qui viennent, toujours, jamais ceux qui s'en vont !
Vous qui, depuis trente ans, noirs courtisans de bronze,
Avez, comme Henri Quatre adorant Louis Onze,
Toujours tout applaudi, toujours tout salué,
Vous taisant seulement quand le peuple a hué !
Lâches, vous préférez ceux que le sort préfère !
Dans le moule brûlant le fondeur pour vous faire
Mit l'étain et le cuivre et l'oubli du vaincu ;
Car qui meurt exilé pour vous n'a pas vécu,
Car vos poumons de fer, où gronde une âpre haleine,
Sont muets pour Goritz, comme pour Sainte-Hélène !


Es ist wohl eh geschehen
Daß ich sie nicht gesehen
Und doch hab ich geliebt:
Die Liebe sucht ein Hertze,
Das sich im Leid und Schertze
Nicht auß dem Vortheil gibt.


I vzdáš se všeho a všeho a všeho, a přece letíš jen dál
a zpíváš a zpíváš a zpíváš bez ohlasu ve mrtvou hluš skal.
Kdes nad tebou pláče ten zářný, ten krásný let mladých ideal...


Zurück! Im blut'gen Kleid erwacht
Das düstre Morgenrot,
Vollendet meine letzte Nacht,
Und weissagt meinen Tod!


Renego, lápis partido,
Tudo quanto deseje
E nem sonhei ser servido
Para onde nunca ire
Pajem metido em farrapos
Da glória que outros tiveram,
Poderei amar os trapos
Por ser tudo que me dera
E irei, príncipe mendigo,
Colher, com a boa gente,
Entre o ondular do trigo
A papoula inteligent


Per me pietà è spenta e forza torta
in consolar mi' alma lassa e stanca
ma pur un sol soccorso i' ci riveggio:


Der Schreiber hatt' des Gelds zu viel,
Er kauft dem Mägdlein, was sie will,
Für funfzehn Pfennige.


Vždy radost zjevila se v líci,
svit jara síň kdy pokropil,
i dal se nésti před hajnici,
sám k chůzi neměl tolik sil:
„Ven, ven, chci zase k svému buku,
juž dávno po něm touží hled!“ –
a syn a snacha tuží ruku;
děd s vnoučkem na lávku si seď.
Z niv jaro dýše-li a lad,
svět celý mládne zas,
a tomu, jejž má Pánbůh rád,
vždy posle něco v čas! –


A třeba bojováním jsme padli v bezcestí,
i bludným putováním se cesta proklestí
do ráje zmlazeného. Nuž zhůru, boží synu,
probuď se ze sna svého a pusť se v Palestínu!


药苗晚种已青青
应念尪羸与养形
肯为嵇生徒著论
便同玄晏剩翻经


Na kříži něhde smazaný huž meno,
jen v srdcích snad je eště paměť živá,
však strnad tu i čermák, zdrozda zpívá
ha kjetů šudýš plno rozhozeno.


Az asszony-szív a hívséget
Csak szükségből isméri:
Csak a rút hív, kinek szívét
Már az ördög sem kéri.
Legédesebb dicsősége,
Imádtatni többektől;
Csupán egynek híve lenni -
Ne várd soha szépektől.


Lyányka, tőled egy tekintetet,
Milyet a nap őszi tájra vet,
Melynek nincs már éltető erője,
S mégis olyan kedves, olyan szép!
Mert meghozza boldogabb napoknak,
A tavasznak emlékezetét.
Cseppenj bé keserű életem
Poharába, édes szerelem!


لا يمنع الموت حجّاب ولا زَرَدُ
ولا المواضي ولا العادية الجرد
ولا الجيوش التي ضاق الفضاء بها
ولا أخ عن أخ أو عن أب ولد
وما عمرناه للدنيا فمخترب
ونحن للموت كالآبا وما نلد
والموت باب وكل الناس داخله
والحشر نهج له كل الورى تحتد
وكل حي له عن يومه أمد
إن جاز لم يبق عن أيامه عدد
كم مرتج أن يقضي عيشه رغدا
والموت تقصر عنه العيشة الرغد
وغيب عن رداهم قبل موجبه
وحين جاء القضا حكم القضا شهدوا
صادت سليمان مولانا حبائله
وفرّ منها بباقي عمره أسد
وذاك من جدنا في من بقى ولنا
بعد الَّذي قد مضى من قبلنا أمد
يا بحر أغرقت بحراً لم يزل أَبدا
عذباً وأنت الاجاج الملح والصرد
وأنت موجك موج لا انتفاع به
وذاكَ أمواجه الفتياء والسند
على مطاك العفا من بعد غرقته
فلا عليك جرت سفن ولا مسد
ومن جلالته ما رُمت تحفظه
منك الفرائص لما ساح مرتعد
أغرقته للقضا الجاري عليك به
وهعته وجيوش الموت تطر
للعلم إنك لم تقدر تضمنه
فاخترت أنك من حوباه تبتعد
حتى به ظفرت أصحابه وبه
نور الايابة مثل الشمس يتقد
في ساحل كتب اللَه الجلال له
به فأصبح فيه وهو معتمد
خير البقاع سليمان أقام بها
حيا وميتاً ولا فيما أرى فند
لأنه في بلاد اللَه جوهرة
تضيء نوراً وباقي العالم الصفد
هيهات ليس لقبر حله مثل
ولا لموطنه نزوى ترى بلد
لما مررت بدار كان ساكنها
وحةض نعماه فيه والورى يرد
والخلق فوضى كطير الجو من ظمأ
إِليه لم تدر من تنوي وتقتصد
وقد تمازجت الأصوات من حزن
هذا يحن وذاك باك وذا غر
سد الشجي نفسي حتى غصصت به
وكان لولاه ما بالمحنق السدد
كأنني متي بين النفختين فلا
أَبدي لما قال لي صبراً ولا أعد
كأنما هذه الدنيا وساكنها
في لحده كلهم لما مضى لحدوا
ناديت بعد انتباهي أين كوكبها
قالوا تغور والدنيا فمن ترد
إِن كنت تطلب جدواه فمات بها
أَو كنت تطلب شرواه فلا تجد
كانت عمان به وجهاً ولا كلف
به وعين صفت ما مسها رمد
مغني مفاقرها مفتي حرائرها
مفتي مجازرها حمال ما يئد
كأنما الوفد حيرى بعد مصرعه
صيارف لوجوه القوم تنتقد
قالوا فقدنا سليمانا وقد علموا
أن الندى والحجى والعلم قد فقدوا
كأنما العالم العفري حيث مضى
نهجا سليمان هم من بعده نقدوا
ماتت قلوبهم مذ مات مرشدها
فاليوم لا راشد باق ولا رشد
تعسا ونكسا لذي الدنيا وآهلها
عقبى سليمان لا دنيا ولا أحد
كأنما الناس والدنيا وإِن عظموا
في كفه طارف يقنيه أَو تلد
كأنه من ذكاء العقل في رفق
أنوار موسى على سيناء تتقد
بيومه قد يرى ما الامس فات به
رؤياه بالعقل ما يأتي إليه غد
لا يرقد الليل إِلا وهو مقتبل
وجه الإِله فمن خوف فمرتقد
كأنما الليل معمول لمقلته
ميلا وإثمدُها فالدمع والسهد
كأنما سقر إِلا له خُلقت
مازال منها لقرب اللَه يبتعد
كأنما عنده الدنيا غراب نوى
وكل زخرفها في عينه سفد
ولا تجد أحداً إِلا عليه له
من علمه أَو هداه أَو نداه يد
فاليوم بعدك ركن الدين ما تركت
ركناً من الخلق إلا خمشته يد
كأن حزنك في وسط القلوب لظى
تجري الدموع عليها وهي تتقد
كأن ذكرك بين العالمين شذى
روض أجاد عليها الوابل البرد
نروم ننساك لكن قد تركت لنا
خلائقاً منك تنعينا فنجتهد
سقى ضريحك محلول النطاق له
زماجر كدموعي فيك تنسرد
وخلد اللَه روحاً كنت متعبها
فيه إِلى جنة سكانها خلدوا
وإِن بقي للذي يبقى على أَسف
بنو أخيك فنعم القادة النجد
وإِن شقوا بالَّذي تشقى الكرام به
فهم على الصبر مذ فارقتهم سعدوا
وإن خصصت بفضل وانفردت به
فهم به عن جميع العالم انفردوا
لا أدخل اللَه واو العطف بينكم
وإن فقدت فهم عاشوا ولا فقدوا


Aus der Eichen zu den Mirten
Aus der Laube in das Zelt
Hat der Jäger sich dem Hirten
Flöte sich dem Horn gesellt.


Ma di Teolo la famosa insegna
fra l'altre a grand'onor splender si vede,
Teolo ond'uscì già l'anima degna
che 'l glorioso Livio al mondo diede.
Lo stendardo vermiglio Aicardo segna
di tre spade d'argento, e in guisa eccede
ogn'altro coll'altezza de le membra,
ch'eccelsa torre in umil borgo ei sembra.


Мне жаль великия жены,
Жены, которая любила
Все роды славы: дым войны
И дым парнасского кадилМы Прагой  ей одолжены,
И просвещеньем, и Тавридой,
И посрамлением Луны,
И мы    прозвать должны
Ее Минервой, АонидоВ аллеях Сарского Села
Она с Державиным, с Орловым
Беседы мудрые вела —
С Делипьем  — иногда с БарковыСтарушка милая жила
Приятно и немного блудно,
Вольтеру первый друг была,
Наказ писала, флоты жгла,
И умерла, садясь на суднС тех пор        мглРоссия, бедная держава,
Твоя удавленная слава
С Екатериной умерл


Er stand vor größerm Feind einst in des Weltkampfs Schranken,
Ein tausendgliedrig Heer bewegte sein Gedanken,
Wie jeden Mörserpark, wie jeden Reiterarm;
Auch das erhob ihn nicht so hoch aus Heldenschaaren,
An Tapfern und Getreu'n, an Kämpfen und Gefahren,
An grünen Kränzen war mein Oesterreich nie arm!


终朝圆觉不曾迷
底事劳生强是非
一扫浮云纤芥尽
个中心月自光辉


Krankheit, dich auch preis' ich. Zur reinen Freude am Dasein,
Welche nicht wünscht, noch bedarf, bist du der einzige Weg.


Mým srdcem tichý táhne ples,
mne jímá divně květ a list,
kdo na svadlý by myslil vřes?
Lze v novém listí naděj číst.


Hört ihr es dann in gleichgemeßnen Tönen
Durch Straßen, schweigend noch von Volkes-Ruf,
Auf funkensprühendem Granit erdröhnen,
Wie eines ehrnen Rosses Wechselhuf.


Kies völgyben, a Bükk tövén,
Egy kis lakban tanyázom én;
Mohos sziklák, erdők védik,
Bár lakhatnám itt mindétig!


Einst sah ich früh ihn an dem Hügel nicht,
Nicht auf der Heide, nicht am Lieblingsbaum;
Noch mißt' ich ihn am zweyten Morgenlicht
An seinem Bach, und an des Waldes Saum.


Vékony karod között kiszökken
a boldogság jajja belőlem...
Élet virága: karcsúság,
halálig el ne szállj előlem!...


Než tu pomyslila: když mi ho vzal,
Nové si udělám tam trochu dál;
Hlíny a steblíček na světě dost.
Však na to zobáček můj mi vyrost:
Já si ho krásněji udělám,
Pak se přestěhuji zítra tam.


Da rauscht der Kahn durch hangende Gesträuche,
Birgt mir das Engelbild,
Schwankt itzt hervor, tanzt wieder auf dem Teiche,
Den ihre Gottheit füllt.


V konci svátku panny písně pěly,
Král a šlechta vedli honitbu,
Ženci bohům obět přinášely;


Na dosah ruky je tady nebe...
řekli jsme v poslední den!


Hned, jak na mši zazní zvonův hlas,
do chrámu, jak vždycky, pospěš zas;
ona žena čekať bude na tě,
která někdy domů uvedla tě
zachráněnu před Krepim, zlým vrahem;
s rodným se ti loučiti je prahem,
leč jen to nás muk a útrap zbaví.
K Mělníku se rychlou cestou dáte,
v posledním kde mlýně bez obavy
Hanuše se klidně dočekáte.
Mlynář posud k české zná se víře
Pražských bratří, ještě této chvíle
napřed letla starostlivá píle;
na každého čekať bude zvíře
ušlechtilé, na jehožto hřbetu
v přestrojení, beze strasti střetu,
uniknete za skalnaté moře,
v Žitavě pak, v exulantův skrejši,
kněz posvětí vroucí vaši lásku!“


Wer für die Freiheit kämpft und fällt, deß Ruhm wird blühend stehn,
So lange freie Geister noch durch Erd' und Himmel gehn.
Durch Erd' und Himmel schwebt er noch, der Helden Schattenreihn,
Und rauscht um uns in stiller Nacht, in hellem Sonnenschein,
Im Sturm, der stolze Tannen bricht, und in dem Lüftchen auch,
Das durch das Gras auf Gräbern spielt mit seinem leisen Hauch.
In ferner Enkel Hause noch um alle Wiegen kreist
Auf Hellas heldenreicher Flur der freien Ahnen Geist;
Der haucht in Wunderträumen schon den zarten Säugling an,
Und weiht in seinem ersten Schlaf das Kind zu einem Mann.
Den Jüngling lockt sein Ruf hinaus mit nie gefühlter Lust
Zur Stätte, wo ein Freier fiel, da greift er in die Brust
Dem Zitternden, und Schauer ziehn ihm durch das tiefe Herz:
Er weiß nicht, ob es Wonne sei, ob es der erste Schmerz.
Herab, du heil'ge Geisterschaar, schwell' unsre Fahnen auf,
Beflügle unsrer Herzen Schlag und unsrer Füße Lauf!
Wir ziehen nach der Freiheit aus, die Waffen in der Hand,
Wir ziehen aus auf Kampf und Tod für Gott, für's Vaterland.
Ihr seid mit uns, ihr rauscht um uns, eur Geisterodem zieht
Mit zauberischen Tönen hin durch unser Jubellied.
Ihr seid mit uns, ihr schwebt daher, ihr aus Thermopylä,
Ihr aus dem grünen Marathon, ihr von der blauen See
Am Wolkenfelsen Mykale, am Salaminerstrand,
Ihr all' aus Wald, Feld, Berg und Thal im weiten Griechenland!


A přišla zima, hřbitov byl tak tich,
a oba hroby bílý zavál sníh,
jen kříže čásť se dívala ven skrovná.


Durch niedre Bogengänge folgte er,
Die hohe Feder grau von Spinngeweben.
Mit Weh und Seufzen schlich die Alte her –
Dann sah er sich von kleinem Raum umgeben,
Der kühl und schweigend voller Mondschein schwamm.
»Sag, wo ist Magdalen?« sprach er; »ich flehe
Bei Agnes' Webstuhl, der so wundersam
Nur heiliger Schar erlaubt, daß sie ihn sehe,
Nur heiliger Schwesternschar, daß sie den Faden drehe.«


Lengedező széltől suhogó zöld fának alatta
A Puha gyep tetején Coridon nagy búba merülve
Ily szomorú hangon bánatját közli ligettel,
Erdőkkel s csevegő madarakkal s erdei fákkal:
Oh Könyörűletlen szívvel elnézed e sorsom,
Durva Elek! Vagy tán nem ügyelsz dallomra kegyetlen!
Aki midőn Mopsust elhagyván búba merülnék,
S messze kiterjedező bokrok közt szívem epesztvén
Jó szíved könyörült rajtam, én véltem azonnal,
Hogy benned Mopsust, a jó Mopsust szemlélhetem ismét.
Megcsalaték, s a fergetegek komor éjbe boritják
Rám kiderűlt napnak szép fényeit, ily idegenség,
Legdrágább Elekem! hogy szállt szívedbe hanyatló,
Együgyü állapotom s keskeny aklomba betérő
Nyájam kis számát, s alacson kalibámat utálod,
S a számos nyájat bíró gazdákra tekengetsz?
Fordulj már kegyesen hozzám oh angyali termet![?]
Most amidőn a sürü homály terjedve befogja
Földünket, amidőn csendes bokrokban a nyúlak,
A Fákon madarak, s fészekben nyúgszanak együtt
És csak éji bagó huhog, és szép csergedezéssel
A patakok folynak, súhognak lenge szelektől
Messze terűlt tölgyfán zöldellő gyenge levélkék,
Zengj velem, erdőség, zengjél nagy búba merülttel,
Tedd meg, oh Elekem, hogy új Mopsusra találjak
Benned, s meg ne legyen szivem utálva előtted.
Mert valamint fákról elhúlnak gyenge levélkék,
Úgy én kedvemtől egyedűl megfosztva szomorgok,
Messze hagyám Mopsust, idegen térségre szaladván,
És már elfordulsz tőlem s végső vesztemre siettetsz
Irgalmatlan Elek! nem ügyelsz dallomra kegyetlen!
Zengj velem erdőség, zengjél mély búba merülttel,
Jer, közelíts hozzám s együtt versengve daloljunk.