شوقي إليكم مثل وجدي فيكم
أبدا يزيد حضرتم أو غبتم
والقلب أصبى ما يكون لوصلكم
والجسم أضنى والمدامع سجّم
وحقكم لم يطف دمعي لا ولا
برد الصبا ناراً بقلبي تضرم
كلا ولا سكن الذى هو ساكن
في القلب من قلق الحنين اليكم
وأنا الذى لم يسله ما يفعل ال
أحباب فيه وما تقول اللوّم
يا من يقربني التذكر والنهى
عنهم وتبعدنى المهامه عنهم
ومن انتهى طلبي اليهم وانتهى
فالآن مالي مطلب الاّ هم
كليّ لكم متوجه ويصدّني
اجلالكم عن أن أقول اليكم
فالشوق يحبرنى وقدرى حابسى
والقلب ينجد والجوارح تتهم
بديار حسنكم أطوف ملبيا
داعى الغرام وعن سواكم يحرم
وباب جودكم وقوفى دائما
كلفى يقبله وفقرى يلزم
ومعلّل قلبي بلمعة بارق
من حيكم أو نسمة تتنسم
حاشا جميل جمالكم أن تجعلوا ال
آمال والآلام حظى منكم
سقيا لنعمان الأراك الى منى
ومعالم فيها الحطيم وزمزم
وديار أنس بالعقيق أحبها
وربى عليها آل علوة خيموا
وبضجة الركبان فى بطحائها
طربا اذا ما شارفوه وسلموا
فيها بلغت الفوز فى الدارين اذ
وفيت خدمتكم وكنت وكنتم
يا سيدى ماذا أقول وما الذي
أسطيع أنثر في علاك وأنظم
وبكم يجل الوصف لا أنتم به
وتقوم اركان العلى لا زلتم
لم أذكر اسمكم الشريف لغيرة
منى عليه أن يفوه به فم
انى اذا بالغت كنت مقصرا
في مدحكم فلزوم عجزى أسلم
وإذا توهم فى الثناء مكانة
قصوى فأنتم فوق ما يتوهم
يا عدتى لغدي ويومي والذي
ن بهم أصول على الزمان وأحكم
عطفا على من عاقه مقداره
عن أن يقربه الجناب الأكرم
وقضت عليه بأن يفارق ظلكم
قسرا ضرورات تجود وتحكم
ظامي الفؤاد لعذب ماء باللوى
ماضي حسام الوجد مغرى مغرم
عودوا على ضعفى بنظرة رحمة
وهدى فأنتم للهداية أنجم
وارثوا وجودوا وارفقوا وتعطفوا
وادعوا ورقوا واستجيروا وارحموا
اني لأسال بالضراعة خرقة
يسمو بها قدرى الضئيل ويرسم
ووصية منكم يكون بحسنها عملى
وتهدينى لما لا أعلم
فمتى صرفتم من عنايتكم الى
فقرى نصيبا لم يفتني المغنم
لا أعدم الله الوجود وجودكم
أبدا ومتعكم بما قد نلتم
أنالني منكم سعادات بها
مازال يوعدنى رجائى منكم


ma che fra tanto numero sol voi
risguardasse dal Ciel per giusto e buono,
e 'n voce e 'n opra lo mostrasse, è un dono
che d'invidia e d'amor infiamma or noi.


Die Spahis entflohen
Auf windschnellem Roß;
Doch fliegende Schaaren
Der braven Husaren
Ereilten den Troß.


con molta della gente fiorentina:
li quai libraron lor poscia, per merto,
troppo più che 'l dover pace vicina.


Sehr freut er sich am Bruder Tuck,
– Die Sehne schwirrt, es rauscht der Hain –
Da plötzlich ein gewalt'ger Ruck,
Und, hui! die Scheibe klirrt hinein.
Er fuhr empor, – weg war der Traum –
Und deckte mit der Hand das Licht,
Ha! wie so wüst des Zimmers Raum!
Selbst ein romantisches Gedicht!


旋翻新谱声初足
除却梨园未教人
宣与书家分手写
中官走马赐功臣


Miluji zemi,
z níž vzešel jsem.
Jaro, jež zpívá peřejemi,
skálu, jež horkým kolesem
žhnoucího slunce zdeptána, sní
o květech, jež jednou vyvstanou z ní...
Horký a slavný letní den,
jak znám jej tam u nás v polabském kraji,
i podzim štědrý, jenž opředen
babím je létem, kdy hrozny zrají.
A pole lán a hvozdu stín,
studánky lesní taj,
mrak horský, jenž padá do hlubin,
lučinu tichou, tesknou báj
modravých chlumův a doubravin.


هَوى لَولا لَواحِظُ أُمِّ عَمرٍو
لَصادَفَنا مُصادَفَةَ القَضاءِ
دَقيقَة صَفحَةِ الخَدَّينِ أَشهى
مِنَ الماءِ الزُلالِ عَلى الظَماءِ
وَقالوا في مَراشِفِهِ شِفاءٌ
فَيا شَوقَ المَريضِ إِلى الشفاءِ


mich die Verzweiflung mauernhoch umgittert,
weiß ich mich noch an einen Trost zu schmiegen,
auf purpurrot belegten Marmorstiegen
vom Dufte des Vergessens schon umzittert


An mich sollst du dich klammern,
Sollst du dich lehnen,
Denn ich bin stark
Und halte dich sicher ...
Denn ich bin stark,
Und von jener Kraft,
Die göttlichen Samens,
Lebt auch in mir
Ein gewaltig Teil –
Und sie ist ewig –
Und sie ist Wahrheit
Und Traum und Ahnung ...


Co platno milovat a plamen v srdci živit,
byť zžehnout měl tvé nitro na popel;
přec jednou uhasne a v sled se budeš divit,
proč takou milostí jsi zahořel!


Was könnt ihr Anders tun, ihr Schmerzenkinder, ihr,
als daß ihr Schmerzen auch und Pein erweckt in mir,
die wieder von mir aus in eure Brunnen quellen?


Unter dem friedlichen Dache der Bäume,
Die uns beschatten, mit Früchten uns laben,
Leben wir sicher, sorgenlos hin;
Strecken nach täglicher Arbeit
Ruhigem Schlafe die Glieder,
Weil der Herrscherinn Fittig uns deckt.


Die Lippen der blutigen Blümelein
Den Purpur getrunken haben,
Die Sonne bleichte das weiße Gebein,
Doch Niemand hat es begraben.


Im Schenken ohne Maß, im Darleihn klug bedacht,
Erquickst du Bettler heut, die gestern du gemacht.


Itinerário de nuvens
azulescendo
a estrada-sonho
do peregrin
Hastes ao alto
beijos de brisa
e asas


Ten jasný zlatým červánkem
má peruť zdobenou,
leč zachmuřený jeho druh
má posutu ji tmou.


Mancher wil in Glaubens-Sachen reiner sich als andre schlissen;
Gut! obs wahr, da lasse reden seinen Wandel und Gewissen.
Denn auß Wandel und Gewissen
Kan man erst den Glauben schliessen.


Liebchen, frisch zum Elfentanze!
Auf im Mond- und Sternenglanze!


Verdirb dein Urtheil nicht durch vielerley Geschmack,
Hab einen weisen Freund, der scharf erinnern mag.
Schreib wenig, aber gut, und schreite nicht auf Stelzen.
Und da der Phoebus stets dem Volcke, das er liebt,
So wie auch Helden, nichts als Ruhm und Lorbeer giebt,
So halt es dir vor Schimpf, mit Reimen Geld zu schmelzen.


Es rauschen die Wipfel und schauern,
Als machten zu dieser Stund
Um die halbversunkenen Mauern
Die alten Götter die Rund.


Jak hudba taje smrti otevírá!
Já vidím hroby všech, kdo byli se mnou,
a umřeli – a my dva opozdění
jsme v soumrak ptáci.


Když proroků již není, mluví dítě,
kdo vzepiali šíj proti Bohu svému,
On vede vlídně, bídu jejich cítě,
Svou hvězdou zlatou k jeslím do Betlemu.


De ugye kedvesem, mi soha el nem hagyjuk egymást.


Én csöpp hazám! be messze vagy, be rejtett,
fény nélkül és magadban kushadó
a sors nagy árja féluton elejtett
s állsz mozdulatlan mint a lusta tó
lusta tó, melyet Isten is felejtett
nyúlsz Adriákig, bágyadt poshadó:
holt tükrödön, színjátszó síma márvány,
vigaszul villog sok beteg szivárvány.


Ты крепкий, праведный стоятель
За Русь и силу праотцов,
Почтенный старец-собиратель
Старинных песен и стихов!
Да будет тих и беспечален
И полон счастливых забоИ благодатно достохвален
И мил тебе твой новый год!
В твоем спасительном приюте
Да расцветет ученый труд
И недоступен всякой смуте
Да будет он; да не войдут
К тебе: ни раб царя Додона,
Ни добросовестный шпион,
Ни проповедник Вавилона,
Ни вредоносный ихневмон,
Ни горделивый и ничтожный
И пошло-чопорный папист,
Ни чужемыслитель бездонный
И ни поганый коммунист;
И да созреет безопасно
Твой чистый труд, и принесет
Он плод здоровый и прекрасный
И будет сладок этот плод
Всему востоку, всем крещеным;
А немцам, нашим господам,
Богопротивным и мудреным,
И всем иным твоим врагам
Будь он противен; будь им тошно
С него, мути он душу им!
А ты, наш Петр, ты неоплошно
Трудись и будь неутомим!


La sete, vïator, qui non te inganni
che tocchi l'aqua sua cenosa e nera,
ché cibaresti sangue e carne vera,
qual como te vestì pur dianzi panni.


Mému potěšení babu dávají –
tak se o nás oba pěkně starají.


In uns selbst sind wir verloren,
Bange Fesseln uns beengen,
Schloß und Riegel muß zersprengen,
Nur im Tode wird geboren.


„Mou vlastí je Perugia, vlastí je tvou.
Zde Pavla Orsini a Orsu nám jmou
a k popravě v poutech je vlekli... Mou vlast
mnou mstila má krev! Trest i za bludu slast...


Schwänden dem inneren Auge die Bilder sämtlicher Blumen,
Eleonore, dein Bild brächte das Herz sich hervor.


Du, unser Gott, bist Gott allein,
Und neben dir kann keiner sein,
In dir beruhst du, hast's in Einem.
Nur Eins ist not! rufst du mir zu,
Der Götzen Meng' bringt keine Ruh;
Drum dien' ich dir und sonst auch keinem.
Mein Geist, mein Herz, Sinn und Verstand
Sei dir, dem Einen, zugewandt,
Halleluja! Halleluja!


Wohl Mancher mag die weiße Ros' erheben,
Die still im Schooß den keuschen Frieden trägt:
Ich werde stets den Preis der rothen geben,
Aus welcher hell des Gottes Flamme schlägt.
So feuchten Glanz, solch glühend Liebesleben,
So lauen Duft, der Sehnsucht weckt und hegt,
Solch kämpfend Weh, vehüllt in tiefe Röthe,
Ich acht' es süß, ob's auch verzehr' und tödte.


So klagt man, theurer Graf, durch deinen Tod bestürzt,
Daß dir der Vorsicht Schluß dein Leben noch verkürzt,
Dir nicht das höchste Ziel der Sterblichen verliehen;
Doch wärst du auch dahin, du schienst uns noch zu fliehen.
Ich will mit schwacher Kraft nicht deinen Ruhm entweyhn;
Horaze sollen nur für die Mäcene seyn;
Doch, rühmet man an dir den Staatsmann und den Weisen,
So strebt' ich, könnt' ich nur, den Menschenfreund zu preisen.


Tvé jaro, země, s zelení tou svěží,
ó růže léta, žár jež barví v nach,
ó hrozny podzimu, jež réva věží,
jde zima za vámi a hrobů pach!


Und wie viel ist dir geblieben,
Und wie schön ist noch die Welt!
Und, mein Herz, was dir gefällt,
Alles, alles darfst du lieben!


Fogát rád csikorgatja, nyelvéről foly a lé,
a gennynek és a szennynek rút, dögletes nedűje,
csimbókos szőrzetére kétoldalt lefelé,
az ártatlan vak ember lábához, le a fűre.


Coppia vaga d’honor, beata e chiara,
che ten vai per gli Elisi horti mostrando
le belle piaghe e lieta ognihor cantando
quanto la morte havesti e dolce e cara!


Majd meglátod jó Maris,
Megcsókolnál százszor is,
Sirva kéred az eget,
Hozzon vissza engemet.


Když zpředu dívám se tak po sedadlech,
tu rmoutí mne i těší,
že kolem tolik zdravých obličejů
a tlustí že jsou Češi.


Müsst ihr nicht auch, wieder Willen,
Zu des Höchsten Preis und Ehr'
Alles, was er will, erfüllen?
Wollet ihr denn nicht viel mehr
Ihm von selbst zu Dienste leben,
GOTT in eurer Freud' erheben,
Seines Namens Ehr' erhöhn,
Und mit Lust Sein Werck besehn?


Tam zejí díry skalin na okřídlí,
ty rezovaté zavírají mříže;
v těch dírách smutní málomocní bydlí
a řinčí řetězy, by nešel blíže,


Však ký to šum v té pustině?
Hle! hrdliček sem přilít' párek,
sem v zmrtvělou tu samotu,
by posvětil zde lásce dárek.
Což nesvadl tu lásky květ?
Či láska mrtvá přece žije? –
Umíráť láska v životě,
však smrť v ni nový život lije.


Pak by mříže kolem hrobů byly
řešato dle mého mínění,
aby perel dle jich velikosti
lehčejší kdys bylo dělení.


Штык у груди
*
:
назад осади
!Но, бога ради,
что ж это сзади?!


Wo mein Pferd den Winter stand?
In den Weidenzweigen:
Weil ich's eben wiederfand,
Will ich's auch besteigen.


La fiera, al real estrago agradecida,
lisonja hizo al morir, y no violencia,
que antes llegó la muerte que la herida.


Zprávce moudrý plodné země,
Kde se lidské množí plémě,
Vše, co chtějí, vylívá.
Travou šírá pole stlává,
Ryb a ptactva hejna dává,
Všudy hojnost vysývá.
Na nás v sadech, mile voně,
Větve husté k zemi kloně,
Kyne vždy, rok po roce,
Zlaté, chutné ovoce.


Ver la palude ch'era scura e folta
Di verdi canne, in gran fretta ne viene,
Che disegnato havea correre in volta
E uscire al Paladin dietro alle schene,
Che ne la rete, che tenea sepolta
Sotto la polve, di cacciarlo ha spene,
Come havea fatto glialtri peregrini
Che quivi tratto havean lor rei destini.


Ma sola ti starai alla caverna,
e´ panni porta larghi quanto puoi,
sanza cintura, che non si discerna
il corpo grande pe´ peccati tuoi;
e quivi pianamente ti governa,
dandoti pace, sì come far suoi,
e spesso vieni a me, ed io ti dirò
ciò che far tu dovrai intorno a ciò. –


Was? ist sie nicht schon bey vns auff dem Saale?
Ach ja, schawt nur empor,
Ihr helles Liecht vnd jhres fewers Strale
Blincket wie ein Gold hervor,
Weg, was Ihr im wege steht,
Machet raum, da wo sie geht.


'Tis like the Oyl on  shed
Which choice Perfumes compose,
Down softly from his Reverend Head
It trickled to his Toes.


– Deh, non volere, o giovane piacente,
che sopra ´l mal c´ho fatto i´ faccia peggio:
ché, s´i´ fossi di ciò consenziente,
gran pena ancor n´arei, e chiaro il veggio,
se mai Diana ne saprà niente;
però di grazia questo don ti cheggio:
che ti piaccia partir, come ch´a me
non sia, forse, minor doglia ch´a te. –


Čím zírám v světlo, není jen zrak můj,
mnou tisíc očí shasnuvších se dívá,
mně jásá duha v oknech: „Pamatuj,
že olejem já temnoty jsem živa!“


O ladra usanza, scelerata e prava!
Si vòta un cesso, è pagato un facchino;
oggi di bando ognuno 'l vòta e lava.


Il va rôdant comme un loup
Autour du cœur de beaucoup
Et s’élance tout à coup


Slyším, slyším! – Bože, zdá teď se mi,
jak by kvílel tento umíráček
nejen Prahou, ale celou zemí,
jak by všecky zvony, co jich Ptáček
za svůj život ulil pro Čechy,
měly jenom pláč a povzdechy!
Hlava se mi tíží, motá, točí,
ruka klesá, kalí se mi oči,
noha vrávorá a srdce stydne,
smyslové mne klamou; jenom sluch
pracuje v té bytosti mé bídné,
jenom ten ví, co je žití ruch.
Jaké žití! Prázdné, bez naděje,
temnota a propasť vůkol zeje...


Tu v propasti rána hukla,
jak by vejpůl skála pukla.
Kašpar pad’ – a vítěz mihem
šplhá z jámy lehkým švihem,
k Peklu jako liška běží.


Ich stand auf hohem Berge
Und schaut' hinab ins Tal,
Drei Vögel sah ich fliegen
Im roten Abendstrahl.


眼明见此出笼鹤
似我北归辞瘴岚
慎勿低头待收养
人间欣戚尽朝三


水急滩高欲倒倾
来如万鼓绕山鸣
奔流更借洞庭阔
飞浪朝宗壮此声


»Du klares Herz!« sprach die Erscheinung
(Der Mond war es in voller Pracht),
»Schweb' auf zu sel'ger Geister Einung,
Hin, wo dir ew'ger Frühling lacht.


Erlösung wird beschert,
Wenn ihr, der Wüste leid,
Euch reuevoll bekehrt
Zur treuen Ewigkeit.


Prophetenblut,
Heilandsblut!


Eine Brück ist auffgebauet, drüber bringt man in die Stadt
Thiere, Fische, Vögel, Früchte, was man kaum zu nennen hat;
Dieses nicht, sonst aber manches, kümt zu rücke durch das Thor,
Doch nicht, was das Auge sihet, sondern nur vernimt das Ohr.
Für die Brücke, für die Wahren wil der Bauherr keinen Zoll,
Ausser daß man seiner Güte hertzlich immer dancken soll;
Einer thut es kaum von Zehnen, fluchen mehr und lestern eh;
Er ist gütig, strafft nicht balde; endlich doch folgt ewig Weh.


ó, jak mne zklamala
princezna Lyoleja,
ó, jak mne zklamala...!


07/11/1915 (Athena, nº 5, Fevereiro de 1925)


O valente Pagão mais animado
Do piedoso, e brando tratamento,
O discurso prossegue começado,
Com afeitos de novo sentimento.
Por herança, senhor, fiquei sentado
(Dizia) de Pacém no Régio assento;
Mas seguro ninguém vive de enganos,
E a confiança vã prova mais danos.


Nathos! reiche mir das Schwerdt der Tapfern,
Vater! ich will deiner würdig seyn,
In des Stahles Treffen werd' ich gehen,
Nimmer Caibars düstre Hallen sehen,
Nein! ihr Geister meiner Liebe! nein!


Zdaž se jinochovi vyplnilo,
Co se někdy pacholeti snilo –
Čtoucí tyto písně sudí buďte,
Jen víc srdcem, než rozumem suďte.


Je jaro věčnou mukou tím zlatým rozesněním,
je věčnou rozkoší tím zlatým zpitím svým –
je bezkonečnou láskou tím věčným rozteskněním,
tím věčným voláním za něčím vzdáleným!


Ses yeux seront l’abîme où sombre l’univers
Et ses cheveux seront la nuit où je me perds.


Az életfáról hulltak ők,
Mert, oh a fát,
Te bús enyészet vad szele,
Szétszakgatád.


Jen Brandan klidně kráčel ku lodi,
on věděl, zahynout že nemůže,
i kdyby tělo v moři zapadlo.


Po pahorku květném jdou,
smavý blankyt nad sebou,
s výšin zdraví skřivani
v nekonečném zpívání.
Věčná radost – konec muce -
oko v oku, ruka v ruce.


Země vzdychá, moře se třese, a
Hrady zbořené, zloupené kraje,
Mužové zbití roztrubují
O tobě hrdino divy.


Es geht ein Licht im Dunkeln,
Anna, Susanna, wie schön bist du!
Das hat einen trüben Schein;
Es fliegt eine weiße Taube,
Anna, Susanna, wo findst du Ruh?
Die weiß nicht aus noch ein.


Mutter Deutschland und auch ihr,
Vater, Mutter, Schwester, Freunde,
mein! erlaubet diß doch mir,
das ihr mehr wündscht eurem Feinde,
daß ich ferner Länder Zier
unserm Meißen setze für!


So laß uns zum glük den blutigen blik sich itzo verneun, da wir uns der seligen gnadenwahl freun.


A blíží se a roste víc a víc,
už rozeznáváš na velbloudech ženy,
jak obnaženy
si kryjí skráň, jež teplem sálajíc
tak rozpálena plane pod vějíři,
co much roj dravý vztekle kolem víří.


Liebstes Hertze lebe wohl,
Leb in angenehmen Freuden
Weil ich doch mit Angst und Leiden,
Meine Seele speisen soll,
Brauche deiner schönen Jugend,
Und versäume keinen Tag,
Ich bin froh daß ich die Tugend
Nur abwesend ehren mag.


A Grande Esfinge do Egipto sonha por este papel dentr
Escrevo – e ela aparece-me através da minha mão transparente
E ao canto do papel erguem-se as pirâmide
Escrevo – perturbo-me de ver o bico da minha pena
Ser o perfil do rei Cheop
De repente par
Escureceu tud Caio por um abismo feito de temp
Estou soterrado sob as pirâmides a escrever versos à luz clara deste candeeiro
E todo o Egipto me esmaga de alto através dos traços que faço com a pen
Ouço a Esfinge rir por dentro
O Som da minha pena a correr no pape
Atravessa o eu não poder vê-la uma mão enorme,
Varre tudo para o canto do tecto que fica por detrás de mim,
E sobre o papel onde escrevo, entre ele e a pena que escreve
Jaz o cadáver do rei Cheops, olhando-me com olhos muito abertos,
E entre os nossos olhares que se cruzam corre o Nilo
E uma alegria de barcos embandeirados erra
Numa diagonal difusa
Entre mim e o que eu pens
Funerais do rei Cheops em ouro velho e Mim!


Oh őszi fénynek enyhe napja,
Te vagy legkedvesb évszakom!
Szivem, a méla érzés rabja,
Hányszor merengett bájadon!
Hányszor hallgattam erdők szélin
A hulló lombok halk zaját,
Mint hervadó boldog reminyim
Lágyan visszhangzó sóhaját,
S el-elmélázva nyájas fényen,
Enyhűltem egy-egy szép emléken,
Hajh, életem ugy is mi más,
Mint kora őszi hervadás!


Trost wolt ich mir bald finden,
Wan ich ein Täublein wer;
Hinauff wolt ich mich schwingen,
Wol in daß himmlisch heer.
Da wolt ich mich versencken
Wol in das höchste gut:
O Gott, wer wird mirs schencken,
Was mich verlangen thut?


Jí vzlyk se vydral jediný
a z oka slza sklouzla:
to bůh ví, v slze chudiny
jaká to zřít je kouzla!
O, nelkej víc, juž blízko do dne,
a mráz mu neodolá,
a neodolá matce rodné
víc žádné srdce nerozhodné,
když o smír volá!


Wenn um das Götterkind Auroren
In Finsternis werden Rosen geboren,
Sie fleucht, so leicht, so hoch gemeint,
Die Sonne ihr auf die Fersen scheint.
Das ist denn doch das wahre Leben,
Wo in der Nacht auch Blüten schweben.


So spricht der süße Ton. Die holde Nymphe sinkt
In die geschwollne Fluth, die steigend sie umringt.
Wie wenn auf holde Au'n, wo lang des Sommers Schwüle
Heiß und verzehrend rings geweht,
Und jeder Baum verdorrt, und welk die Blume steht,
Aus Wolken plötzlich sich die lebensvolle Kühle
Des milden Regens nieder senkt,
Und jeden Baum erfrischt und jede Blume tränkt,
So fühlte Psyche schnell mit Tröstung sich erfüllet.
Der Schwermuth düstrer Schleyer schwand,
Der sie vorher mit grauser Nacht umhüllet.
Vor ihrem Geiste lag ein schönres, beßres Land,
Voll grüner Au'n und blüh'nder Triften,
Durchweht von nektarsüßen Düften,
Voll Quellenlaut und Liebesharmonie.
Mit welcher Sehnsucht strebte sie
Nach diesem Lande hin! Zwar manche rauhe Pfade
Sind noch davor und manche steile Höhn;
Doch o, wie kühlet nicht am glücklichen Gestade
Der Liebe Palmenkranz so schön!
Nur Muth, mein Herz! Bald ist der Sieg erstritten;
Bald langst du froh im frischen Hafen an.
Süß schlummerst du im Arm des Gatten dann,
Und fühlst den Gram nicht mehr, den du zuvor erlitten.


Listig liebe blaue Kinderaugen,
Milde, müde, müd ein wenig:
Ganz tief drin lustiger Trotz.
Feine, bogenspitze, schmale Lippen;
Dunkel kirschenrot brennt drin
Küsseglut.
Aber es lächelt auch
In den Winkeln des zierlichen Schnörkelschwungs
Neckende Redekunst.
Drunter weich,
Weich und keck,
Springt heraus der lebendige Sammt
Des Grübchenkinns.
Nach oben ein wenig,
Ein ganz klein wenig nach oben schnubbert
Lauschend ein höchst fideles Näschen.
Ueber dem lustigen Augenpaar
Schwingen sich voll, zwei goldene Bogen,
Feine Brauen; sie weisen kokett
Mit ihren letzten, flaumigen Spitzchen
Hin auf die rosig-roten Muscheln
Zweier wunderkleiner Oehrchen.
Aufwärts in elegantem Schwunge
Von dem weichen, weißen Nacken
(Nur ein braunes Fleckchen drauf)
Schwingt sich wellenweich das Blondhaar,
Strudelt sich oben fidel und lacht,
Lustig ein wenig vornüber geneigt,
Ueber die kleine, klare Stirn,
Der es zum Schutze
Flirrender, goldener Fäden ein Rieselnetz
Fröhlich überbreitet.
Unter dem Ganzen
Gehen sittig auf und nieder
Warme, weiche, kleine Brüste ....


campo de noble lid, donde a porfía
luchan los genios españoles, donde
con nuevos triunfos nuestra edad responde
de otra edad a la excelsa nombradía;


Der Erdkrais ist des HERREN ja
vnd was dariun ist weit vnd nah,
der Erdboden vnd was drauf wonet,
Dan er hat jn aus Mör gegrünt,
das er inn mitteln Wassern stünd
vnn doch von vngstümm wer verschonet.


nymphs, ah! give ear to my lay,
Your pastime I prithe' give o'er,
For Damon the youthful and gay,
Is gone, — and our joys are no more.
That Shepherd so blithsome and fair,
Whose truth was the pride of the plains,
Has left us alas! in despair,
For no such a Shepherd remains.


Avec les vains simulacres
De s'être bien amusés,
Les voilà prenant des fiacres
Vieux et jusqu'à l'âme usés.


黄花应自惜离披
欲放清香故故迟
病客高眠防不肯
剩裁好语报花知


Nach Blut und Streit und Stürmen, sie
Rein seinem England gab
Und stille – Eduard ging früh
Und klagend in sein Grab.


A když po něm žádných sledů –
zkroušeně a s bledou lící
pro svěcenou vodu zašli
na faru si osadníci.


Fece il Legato poi la sua ambasciata
nel publico Consiglio, e non fu intesa
con quella attenzion ch'imaginata
s'era nel cominciar di quella impresa.
Parea strano a ciascun che terminata
fosse con pari onor quella contesa,
e rivolean la secchia ad ogni patto,
e non volean che 'l Re fesse riscatto.


Если это старость — я благословляю
Ласковость ее и кротость,
И задумчивую поступНет былой обостренности
Мыслей и хотениНочью сон спокойнеБлиже стали дети,
И врагов не сталСмотришь — не желая, помнишь — забывая,
И не замышляешь новых дальних странствий
В бездны и на кручПуть иной, синея, манит неминучиИ в конце дороги — пелена спадает,
И на перевале — все былое тает,
И в часы заката — солнце проливает
Золото на землЕсли это старость — я ее приемл


Gott lässt übers weite Meer
Aus entfernten Ländern her
Uns güldene Aepfel, die eßbar sind, bringen.
Ach wenn wir sie sehen, ach wenn wir sie essen;
So lasst uns uns freuen, und ja nicht vergessen,
Dem Schöpfer und Geber ein Lob-Lied zu singen!


Denn nicht zerstampfe die Saaten des eignen Lands mein Pferd,
Von meines Volkes Blute sei rein mein gutes Schwert!
So zieht denn hin, ihr Fürsten! Doch schont die Bürger im Land!
Denn wahrlich, sie sind die Perlen in meinem Kronenband.«


Vesd ki bölcs fejébűl a nőtelenséget,
s önts belé nemedhez több érzékenységet.
Ne nézze méh-rajnak a köz emberséget,
mellynek csak heréi vesznek feleséget.”


Dann freut sich die Gelehrsamkeit,
Daß sie kan ihren Zweck erlangen.
Sie will, sie wird und muß und kan zu aller Zeit
Wie Gold und Diamanten prangen.
Ihr Licht kan nicht verdunkelt seyn,
Und ihre Strahlen bleiben lichte.
Wer sie besitzt und trägt, desselben Angesichte
Verblendet nicht so leicht ein falscher Strich und Schein.
Es schwinget sich sein Geist mit Adlers gleichen Flügeln,
Nur über sich nach hohen Hügeln.


Svit slunce plápolá a mouchy bzučí líně,
jde hajný do lesů a z dýmky jeho dým
se mihne ve vzduchu, jde, rukou zrak si stíně
a kolem rozhlíží se okem zemdleným.


A fekete földön szánhadd a virágot,
Melyet zivatarnak vad keze levágott,
Az öreg nem hal meg, csak lehull magától,
Mint aszott gyümölcs lehull az életfáról.


Langweilig, öde, gleißt das Wattenmeer,
Gezwungen schläft das Schiff, der Wellenschweifer,
Und einsam ist die Erde, wüst und leer.


Nach Chiasso senken
Sich die Berggelände,
Hundertschluchtig grüßen
Dort Italiens Wände.


V jich loď házejí duše růže vonné,
že tíhou jich až do okraje tone.
A tváře všecky planou září lásky.


Von-Kobeds lob ist ausgesprochen/
daß sie keusch/ fromm und schöne sei.
Von-Ewalein ist aus-gebrochen
gleich wie der wunder-schöne mei.
Drüm kan ja nichts beliebters sein/
als Kobed/ Ledar/ Ewalein.


Člověkem ta první dělá,
Druhá činí křesťanem,
A ta třetí činí zcela
Věčných nebes měšťanem.


闻道萧娘病欲苏
画船日日傍西湖
南屏一路春阴绿
只少当年旧酒徒


Con todo se puede hacer algo.
Hasta con un cero
—que parece que no vale nada—:
se puede hacer la Tierra,
una rueda,
una manzana,
una luna,
una sandía,
una avellana.
Con dos ceros
se pueden hacer unas gafas.
Con tres ceros,
se puede escribir:
y0 0s quier0


Már ki se nézek ablakán,
ezen az átkos ablakon.
Az ablaka könny, csupa könny,
s e ház, e ház a fájdalom.


Seht an manchen üpp'gen Stellen,
Hoch auf Bergen, tief im Tal,
Winken freundliche Kapellen,
Doch im Innern sind sie kahl.


Wirst du diesen Rat erproben,
Dann, mein Freund! genießest du
Einst das Himmelreich dort oben,
Und du hast auf Erden Ruh'.


Was fürchtet sich die Lerche vor
Des Waldes Spöttern?
Zum Himmel nimmer jauchzt empor
Ihr lieblich Schmettern.
Sie flieht der Sonne goldnen Gruß,
Denn ihre Kunst macht ihr Verdruß –
O seelenbittre Stunden!
Sie fühlt sich überwunden.


En pleno uso y derecho de mi conciencia
que confiere con firmeza mi calidad de sobreviviente,
declaro lo siguiente:
Que por alguna razón
he sido poco razonable,
ligero de sangre,
oscuro, demencial, callado.
De costumbres serviciales
e intenciones poco claras.
De golpes austeros,
de cerebro abandonado.
Cauto e insolente con lo ajeno,
pasmado ante la falta de color y sueño.
Dejo constancia ante mis requeridos
por si faltara una palabra,
un sable semiturno, una noche,
o en su defecto un comedor abandonado.
Agrego a esta Declaración,
mi falta de coraje,
especialmente por las tardes,
reflejado frente a un ocaso.


Wie heisst das Land, das Dir so freundlich winket?
Auch mir erdrückt manch' banger Gram das Herz,
Und nur durch graue Nebelwolken blinket
Der Stern der Hoffnung matt in meinen Schmerz.
Lass mich mit Dir das schöne Land erreichen,
In welcher Ferne dämmert es empor?
Ach einer Zauberinsel muss es gleichen,
Die zum Asyl sich eine Fee erkohr.


V obrovskou rakev krásné vázy
jej přec jen dali k milence...
Tam poprv objali se, nazí,
a umřeli v té chvílence...


Od rána mou duší zmítá nepokoj,
do spárů mne dravec chytá, nepokoj,
že tě večer vidět mám, těšiti se s tebou sám,
jako vichr duší lítá – nepokoj.
Zdali se to podaří, zda mi láska zazáří,
zdali usne nenasyta nepokoj?
V očí tvojich hlubině, na tvých retů rubíně
zdali zhyne, jenž mnou zmítá, nepokoj?


Kein Ort noch Stand noch Kreatur
Kann deiner Seele Ruhe geben;
Brich deine Lust und Willen nur,
So hast du bald ein ruhig's Leben!


Hier ziehn wir Jesum Christum an
Und decken unsre Schanden
Mit dem, was er für uns getan
Und willig ausgestanden;
Hier wäscht uns sein hochteures Blut
Und macht uns heilig, fromm und gut
In seines Vaters Augen.


¡Vil homicida del amor más tierno,
que lleves quiera Dios siempre contigo,
después de un grande amor un odio eterno;


Pero hoy día nadie sabe
quién fuera don Polites.
Ni siquiera es fácil
llegar a donde yace
el bueno de Verzosa.
Y aunque así fuera —¡qué caramba!
¿Qué me importa a mí ni a nadie
que le recuerden a uno más o menos,
veinte o treinta años adelante?
No es esa mi idea del quedarse,
de burlar, pie enjuto, la corriente.
Lo que yo espero de esta vida
es otra cosa, que me juega al veo-veo
cada tarde, y que sólo entiendo cerca
cuando alguien besa en mi frente dulce-
mente.


هيهات يفنى البغض بغض مثله
لكن يزول بأن تحب وتخلصا
ولقد ترى الحمقى الذين تحبهم
يرجون من ألم الشقاء تملصا
فاسلك بهم طرق النجاة مذللاً
لهم العقاب مفكراً وممحصا
هيهات تبلغ ما تمهد عندهم
للخير إلا خلسةً وتلصصا
وإذا ابتليت بنكسةٍ من حمقهم
فاحذر لنفسك أن تفر وتنكصا


تَمشي مَباذِلُها الفَرِندُ وَهِبرِرٌ
حَسَنَ الوَبيصِ يَلوحُ فيهِ الدَهنَجُ


Cuando el triste de Pablo hubo leído
Por una y otra vez este recado
Tan esperado como no temido,
Viendo aquellos renglones
Que en cambio de su fe y sus ilusiones
Le brindan el escarnio y el olvido,
Lleno de ese profundo desaliento
Del que lo pierde todo en un momento,
Cogió aquella corona sin cabeza,
Fruto de su trabajo y su cariño,
Y llorando, llorando como un niño
Que de una falta grave se confiesa,
—«¡Oh gloria!»—dijo al fin—«si hasta tu asiento
En una hora de amor y atrevimiento
Soñé volar del mundo a arrebatarte
Uno de esos laureles con que el arte
Recompensa el trabajo y el talento;
Tú sabes bien ¡oh gloria!
Que no lo hice por mí sino por ella;
Mas ya que ella, tan dura como bella,
Ha insultado mi fe y aun mi memoria,
¡Que acaben mi laurel y el regocijo
Que sentí de ceñírmelo al anhelo...!»
Y deshaciendo su corona, dijo,
Y la arrojó en pedazos por el suelo.


Und länger könnte dich, die das besitzt,
Bethören noch der Tand der Seine?
Vom eitlen Bildwerk, das der Franke schnitzt,
Auflesen möchtest du die Späne?


Nur von ferne muß ich stehn,
Stutzer sie umflattern sehn,
Schmeicheleien ihr zu Ehren
Überall erschallen hören.
Nur von ihrem Agathon
Hört sie keines Lobes Ton.


La perfetta amistà non sia lasciata
e 'l fervente disio qual porto a lei;
suo voglia contr'a me non sie cangiata,


Ni v desce z kovu, ani ve kamenu
dnes nevyjeví črta zpráchnivělá,
čí jméno v odkaz ruka rozechvělá
tam připojila k věrných druhů jmenu.


Végezék; úgy is lett: le a völgyben másnap
Indul az egész had eleven mozgásnak,
De mivel Szulmónát aznap el nem éri:
Mezőn üte tábort Lajos és vezéri.
S ottan, az Aterno kies vize mentén,
Mely Szulmóna felé veszi utját szintén,
Sátra előtt ülve magyarok királya:
Ím, különös foglyot vezetnek hozzája.


A pak třetího vizte, jako do balvanu vtesaného,
železného bojovníka božích pravd,
mstitele celého národa v Husovi umučeného,
ocelovou vůli spravedlivé odplaty, vojevůdce Žižku.
Za víru utiskovanou, práva ničená,
zašlapanou svobodu, harcovat vizte reka-slepce
vnitřní svou prozřetelností vidomou
kolem rozvalených hnízd, kamenných trosek,
zpupné víry nesnášelivých násilníků.


Ó, duše ptačí!
Stýská si, výská
jinak než lidská;
vidí a slyší
jinak v své výši
nežli my.


»Wohin soll den Fuß ich lenken, ich, ein fremder Wandersmann,
Daß ich eure Dichterschule, gute Schwaben, finden kann?«


Callen y guarden, como aguardo y callo;
que caerá de su asno, si le agrada,
quien tantas cae de su caballo.


谁将名字强称扬
弱质区区敢傲霜
霜陨叶枯红粉落
元来枨也未为刚


Ja du, o heilger Jungfrausohn,
Bist schon gnug balsamieret
Als König, der im Himmelsthron
Und überall regieret!
Dein Balsam ist die ewge Kraft,
Dadurch Gott Erd und Himmel schafft,
Die läßt dich nicht verwesen.


En aquel largo otoño
que viví coincidiendo
con varias primaveras.


Dopito je! Ach, jak hřeje
čarovný ten zdroj;
v srdci mi zas křídly věje
zlatých ptáků roj;
zpívá, lítá, jen se kmitá –
jaký jarní spěch!
stolístkami náhle zkvítá
ňader hojný vzdech.


宁辞旧路驾朱轓
重使疲人感汉恩
今日鸣驺到嶓峡
还胜博望至河源


Freylich pflantzt die Zeuge-Mutter
Dir was heimlichs in die Brust,
Daß du dich nach frembden Futter
Höchst-begierig sehnen must,
Vnd da fehlt dir manche Krafft
O du arme Jungferschafft!


Heute/ da des himmels zier
sich zu kleiden war geflissen/
schrieb mein Deutschmuht her zu mier/
ja mein Bornman fügt zu wissen/
wie er diese gantze nacht/
und noch itzund lieder macht.


Gemächlich in der Werkstatt saß
Zum Frühtrunk Meister Nikolas,
Die junge Hausfrau schenkt' ihm ein,
Es war im heitern Sonnenschein. –
Die Sonne bringt es an den Tag.


Szemeit függeszti magas Murányvárra,
Melyen ég a napnak visszavert sugára:
Azt reméli tán, hogy valamint e kövek,
Úgy gyul szerelmétől asszonya szive meg?


Nicht mit seinem Grat
Gibt der Berg zu wissen:
›Meine Wälder hat
Mir der Sturm zerrissen.


Droben am Berglein im Kirschenland
Heut abend ich mit meinem Vielliebchen stand,
Wo sie manch Schlüsselblümlein fand.
Sie winkte an des Bergleins Rand
Den Wolken zu mit glücklicher Hand.
Frau Venus trat aus der Himmelswand
Aufleuchtend, weil sie zwei Selige fand.


Die süße Mädchenblüte
Glänzt einmal nur, nicht mehr.
Euch schenkt des Himmels Güte
Der Blüten Wiederkehr. –


Ze všeho, co zelenavě
habr šumný skryl,
jako na té jeho hlavě,
sotva lístek zbyl.


Kicsiny kiséretében csak két vitéz üget;
A többi, hű népével, Sajónál ott veszett.


Franco tábornok besorolt ádáz katonának,
nem szöktem meg, mert féltem, agyonlövet úgy.
Féltem - azért harcoltam a haddal a jog s a szabadság
ellen Irun falain. S így is elért a halál.


Ma che non giova aver fedeli amanti,
e con loro partire ogni pensero,
i desir, le paure, i risi, i pianti,
e l'ira e la speranza, e 'l falso e 'l vero;
et or con opre care, or con sembianti
il grave de la vita far leggero,
e sé, di rozze in atto e 'n pensier vili,
sovra l'uso mondan scorte e gentili?


Alle, die ihr euch befehdet im jahrhundertlangen Kampfe,
Hör' ich untergehend ächzen in demselben Todeskrampfe;
Aus der Erde selbst erschallen dumpf ans Ohr mir Klagetöne,
Gleich dem Jammerruf der Muttter an den Leichen ihrer Söhne.


عَفا ذو حُمامٍ بَعدَنا وَحَفيرُ
وَبِالسِرِّ مَبدىً مِنهُمُ وَحُضورُ
تَكَلَّفتَها لا دانِياً مِنكَ وَصلُها
وَلا صَرمُها شَيءٌ عَلَيكَ يَسيرُ
لَئِن يُسلِمِ اللَهُ المَراسيلَ بِالضُحى
وَمَرُّ القَوافي يَهتَدي وَيَجورُ
تُبَلِّغ بَني نَبهانَ مِنّي قَصائِداً
تَطالَعُ مِن سَلمى وَهُنَّ وُعورُ
وَأَعوَرَ مِن نَبهانَ يَعوي وَدونَهُ
مِنَ اللَيلِ بابا ظُلمَةٍ وَسُتورِ
دَعا وَهوَ حَيٌّ مِثلَ مَيتٍ وَإِن يَمُت
فَهَذا لَهُ بَعدَ المَماتِ نُشورُ
رَفَعتُ لَهُ مَشبوبَةً يُهتَدى بِها
يَكادُ سَناها في السَماءِ يَطيرُ
فَلَمّا اِستَوى جَنباهُ ضاحَكَ نارَنا
عَظيمُ أَفاعي الحالِبَينِ ضَريرُ
أَخو البُؤسِ أَمّا لَحمُهُ عَن عِظامِهِ
فَعارٍ وَأَمّا مُخُّهُنَّ فَريرُ
فَقُلتُ لِعَبدَينا أَديرا رَحاكُما
فَقَد جاءَ زَحّافُ العَشِيِّ جَرورُ
أَبو مَنزِلِ الأَضيافِ يَغشَونَ نارَهُ
وَيَعرِفُ حَقَّ النازِلينَ جَريرُ
إِذا لَم يُدِرّوا عاتِماً عَطَفَت لَهُم
سَريعَةُ إِبشارِ اللِقاحِ دَرورُ
وَجَدنا بَني نَبهانَ أَذنابَ طَيِّئٍ
وَلِلناسِ أَذنابٌ تُرى وَصُدورُ
تَرى شَرَطَ المِعزى مُهورَ نِسائِهِم
وَفي قَزَمِ المِعزى لَهُنَّ مُهورُ
إِذا حَلَّ مِن نَبهانَ أَذنابُ ثَلَّةٍ
بِأَوشالِ سَلمى دِقَّةٌ وَفُجورُ
وَأَعوَرَ مِن نَبهانَ أَمّا نَهارُهُ
فَأَعمى وَأَمّا لَيلُهُ فَبَصيرُ


Zde cítil vše, co pozděj v písni věčné
mu dáno bylo pro vždy vysloviti,
svou sílu olbřímí, svou nesmrtelnost!
Vše spadlo s něj, co mělké, přebytečné,
jak blesky Sinaje moh’ v skálu vrýti
svou lásku, záští své, svůj vzlet i dělnost.
Zřel klidně v žár, v němž jeho duch se tříbil,
za svědka tvůrce Noci měl a Sibyll.


Altri loderà il bel crin d'ambra pura
Di voi, altri le stelle alme lucenti,
Altri le perle e i rubinetti ardenti,
Altri la man che i cor' distringe e fura.


Ela pensa, eu medit Ela sonha, eu me lembr
Nossa pobreza é igual de dezembro a novembro:
Quem somos, afinal? Apenas, mãe e filh


Nur in mein Auge kömmt er wahrlich nie hinein.


Rus podzemní se chví a čeká:
stín smrti chodí ději dní –
noc nejčernější bývá k ránu,
k té chvíli než se rozední.


Tu zbraní drali se, tu dělnou dlaní,
lstí, mocí, zlatem, dítek loupeží, –
i zdálo se, že rod tvůj tam se sklání,
kam klesli bratři baltských pobřeží – –
Leč tu jak duch tvůj byl by vzlétl z Navi
a na obranu zahřímal: Ne dál!
I zastavil se příboj cizí vřavy
pod svatou horou, na níž ty jsi stál.
Řip věrný sám tu strmí vzdornou skrání –
svým horským vojskem opuštěný král.


Ach, velmi pěkně! Autor dnešní básně?


Weh dir,
der du ein Menschenfreund –
doppelt weh dir,
der du es Deutschen bist!
Aus der Inbrunst deiner Liebe
mußt du dich
immer wieder
in brennender Scham
an die Kniee der Einsamkeit
flüchten!


The western sun's departing ray
Bright on the lofty turrets lay,
That threw the shadow's length'ning line
At solemn distance far below;
And where the gather'd clouds recline
On yon dark cliff's terrific brow,
There stood a venerable seer,
Whose prophetic soul could trace
Distant ages hast'ning near,
And all that fill'd the unborn space —
The prophet gaz'd, with sudden frenzy fir'd,
Saw deeds undone, and spoke with lips inspir'd:


Mert Losonczi aznap nem vala a várba’,
Csak negyedmagával a vidéket járta,
Hogyha valamerről kapna segítséget; - -
Így ő kinnszorult és benn nagy ijedség lett.


Vor Menschen ein Adler, vor Gott ein Wurm,
So stehst du fest im Lebenssturm.
Nur wer vor Gott sich fühlet klein,
Kann vor den Menschen mächtig sein.


A jindy přišla veselá a čilá,
jak pěnkavka si mile švitořila –
den na to mdlá zas, jazyk její něm,
tak smýkaly jí jaro s podzimem.


— Os átomos sutis, — os vermes sensuais,
Cevando a seu talante as fomes bestiais
Nessas carnes febris, — esplêndidos sobejos!


吉文江口到临川
半是康衢半是船
泛绿依红春正好
鱼轩来往彩衣边


Ich fuhr durch Gott zum fünfftem schon nach London,
Und wolte fort zu dem unsichtbarm Volk:
Allein ich ward in meinem lauff gehemmet,
Weil noch zuletzt drei Reisen zuvollzihn.
Zwölfreisen sind zwar des Kühlwappens ekken:
Doch stehen drauf drei Kronen dreier Länder.


WHY shou'd I thus employ my time,
To paint those cheeks of rosy hue?
Why shou'd I search my brains for rhime,
To sing those eyes of glossy blue?


昔年曾听雪儿歌
此日池塘见败荷
寄语鹣鹣春已去
白苹红蓼奈秋何


Da limpida fontana tutta quella
piaggia rigando va un ruscel fecondo.
Ben si può dir che sia di Vener bella
il luogo dilettevole e giocondo;
che v'è ogni donna affatto, ogni donzella
piacevol più ch'altrove sia nel mondo:
e fa la dea che tutte ardon d'amore,
giovani e vecchie, infino all'ultime ore.


Christus soll uns alles seyn; Stunden, Tage, Jahr und Zeit
Sind durch Christus, sonsten nicht, unser Weg zur Ewigkeit.


Pak vždycky odešla. Já v senníku zbyl sám.
Tma z koutů rozlezla se po seně, a rovně
ve stěně skulinou mdlé světlo spadlo tam...
A smutno bylo mi, ach, smutno! nevýslovně!


Ma torniamo ad Angelica che seco
Havendo quell'annel mirabil tanto
Ch'in bocca aveder lei fa l'occhio cieco
Nel dito l'assicura dal'incanto:
E ritrovato nel montano speco
Cibo havendo,e cavalla, eveste, e quanto
Le fu bisogno, havea fatto disegno
Di ritornare in India al suo bel regno.


Král kázal vstáti do boje,
svoji se rozloučili,
a panoš v seči krvavé
zachránil prapor bílý,


La mer fidèle y dort sur mes tombeaux!


A přišel k tomu, který vše mu vzal,
a zbaven všeho, čeho k žití třeba,
on chorý, uštván bídou, v oku žal,
své ruce chvějně spjal pro kousek chleba.


Bleibst du nicht auf deinem Hintern,
Mürrisch wie die Schlechtgesinntern,
Wenn man seiner Obrigkeit
Dreimal donnernd Hurra schreit?


Leur culotte de peau trop large
Fait mille plis sur leur fémur ;
Leur sabre rouillé, lourde charge,
Creuse le sol et bat le mur ;


Und höre meinen Mund,
Wie lauter klar er sprach,
Und senke meinen Kopf
Und denk mein Leben nach:


Krebse mit nacktem Hintern, die leere Muscheln sich suchten,
Sie bewohnen und sie wähnen ihr eigenes Haus,
Sind mir seltne Geschöpfe, sie sind so klug als bedürftig;
Manches kam mir in Sinn, als ich am Ufer sie sah.
»Christ und Mensch ist eins!« sagt Lavater. Richtig! Die Christen
Decken die nackende Scham weislich mit Menschenvernunft.


Und noch weniger mag ich's,
Wenn sie froh wie zum Schmaus gehn


Bit byl. Máma: ,Říc měl’s, když ses díval:
Zdráv s ní býval, hezké děti míval!‘
Po té kolem Honzy kdes
kuchařku si farář vez’.
Honza na ně, jak mu matka děla.
Kočí pošvihal mu záda celá.


Prigion vasta è la terra; ed a governo
di te, schiavo infelice, il dolor siede:
schiavo t´asconde l´utero materno;
prigionier nelle fasce il sol ti vede.
Le sue catene, anco fiorite, al piede
amor t´avvolge, e poi ti piglia a scherno:
in qual sia parte dell´umana sede,
d´altri e di te sei prigioniero eterno.
— Qua cerchi indarno libertà: né il vero,
né il bello a te la reca. Aquila o lampo,
è un servaggio superbo il tuo pensiero.
La dolce donna, che tu sogni, ha stanza
forse e t´aspetta sotto i fior d´un campo,
che di prigion suprema ha più sembianza.


Jauchzet! euch schützen die schrankenlos schaltenden
Diener des Meisters, des rastlos gestaltenden!
Sein ist die Herrschaft, sein ist der Sieg!


Des Landes Mark, der Großstadt Kraft und Glut
verschlingt des Elends uferlose Flut.


Yo soy un hombre sincero
De donde crece la palma,
Y antes de morirme quiero
Echar mis versos del alma.
Yo vengo de todas partes,
Y hacia todas partes voy:
Arte soy entre las artes,
En los montes, monte soy.
Yo sé los nombres extraños
De las yerbas y las flores,
Y de mortales engaños,
Y de sublimes dolores.
Yo he visto en la noche oscura
Llover sobre mi cabeza
Los rayos de lumbre pura
De la divina belleza.
Alas nacer vi en los hombros
De las mujeres hermosas:
Y salir de los escombros
Volando las mariposas.
He visto vivir a un hombre
Con el puñal al costado,
Sin decir jamás el nombre
De aquella que lo ha matado.
Rápida, como un reflejo,
Dos veces vi el alma, dos:
Cuando murió el pobre viejo,
Cuando ella me dijo adiós.
Temblé una vez, —en la reja,
A la entrada de la viña—
Cuando la bárbara abeja
Picó en la frente a mi niña.
Gocé una vez, de tal suerte
Que gocé cual nunca: —cuando
La sentencia de mi muerte
Leyó el alcaide llorando.
Oigo un suspiro, a través
De las tierras y la mar,
Y no es un suspiro, —es
Que mi hijo va a despertar.
Si dicen que del joyero
Tome la joya mejor,
Tomo a un amigo sincero
Y pongo a un lado el amor.
Yo he visto al águila herida
Volar al azul sereno,
Y morir en su guarida
La víbora del veneno.
Yo sé bien que cuando el mundo
Cede, lívido, al descanso,
Sobre el silencio profundo
Murmura el arroyo manso.
Yo he puesto la mano osada,
De horror y júbilo yerta,
Sobre la estrella apagada
Que cayó frente a mi puerta.
Oculto en mi pecho bravo
La pena que me lo hiere:
El hijo de un pueblo esclavo
Vive por él, calla y muere.
Todo es hermoso y constante,
Todo es música y razón,
Y todo, como el diamante,
Antes que luz es carbón.
Yo sé que al necio se entierra
Con gran lujo y con gran llanto,—
Y que no hay fruta en la tierra
Como la del camposanto.
Callo, y entiendo, y me quito
La pompa del rimador:
Cuelgo de un árbol marchito
Mi muceta de doctor.


长信秋风起
昭阳夜月明
相看一步地
各自不胜情


Así que, mis deseos, yo os suplico
que me dejéis en paz, pues ya no creo
de estos castillos más de lo que veo
que se consume y llega a ser tantico.


Sometimes the Friendly Sisters too would come,
Their conduct blameless, and their souls sincere,
Adding new pleasure to our peaceful home,
For heaven-born Friendship can each scene endear.


Du starrer Wächter, laß ihn los
Den Föhn aus deiner Kerker Schoß!
Wo schwärzlich jene Riffe spalten,
Da muß er Quarantäne halten,
Der Fremdling aus der Lombardei;
O Säntis, gib den Tauwind frei!


Verwünschung erndtet der Prophet
Und Küsse der Hanswurst.
Hoho! sprach Matz, nur nicht geschmäht;
Hast Unrecht, daß du murrst.


Als er aufstand, schien's vom Rücken
Ueber ihn, als wie ein Licht,
Staunend thät er um sich blicken,
Sieht ein heil'ges Angesicht.
Hochaltar und Kreuz verklärend
Dort ein lichter Bischof stand,
Der mit hoher Hand, wie schwörend,
Zeigte nach der Kirchenwand.


Tak jest člověk – cíl nějaký
Klade svému životu,
Po něm dychtě duchem, tělem,
Mnohou snáší lopotu.


But sent from thee, my native shore,
Again that precious breeze is nigh ....
Zama, I feel thy breath once more,
And now content, transported, die!


Ich aber lächelte, als ich ihn sah.


Sie lief mit bloßen Füßen
Wohl über die Pyrenä'n;
Drauf ließ sie als junge Riesin
In Perpignan sich sehn.


مشى اللومُ في الدُنيا طَريداً مُشرَّداً
يَجوبُ بلادَ اللَهِ شَرقَاً ومَغرِبا
فلمَّا أتى فاساً تَلَقَّاهُ أهلُها
وقالوا لهُ أهلاً وسهلاً ومرحبا


Darmo plésaje sám s jasněné výsosti
K světu spiatému díš: Zblažuji národy!
Země krvavé mluví:
Ráje přetvořils v pustiny.


Velikanánské kolo utvoří jednou zrána,
kol posledního mesiáše zatančí hosianna.


„De csak beszélj, fiam, meghallgatjuk biz azt;
Hiábavalóság, ami téged aggaszt.”
Igy biztatta őt a jó francia király,
S János vitéz beszélt, amint itt írva áll:


¡Sin principio ni fin! ¿Quién lo describe?
Aunque mi ser en todo admira y siente
a un Supremo Creador omnipotente,
jamás su esencia mi razón concibe


Sì casto Lauro il cor mi punse e mulse
Nella più verde età, che poscia sempre
Variando il pelo, e non cangiando tempre,
Santo amore e sincero in lui rifulse:


Mennyi szép csudát aggatott reád
hívő gyönyörtől reszkető kezem:
mosolygó almát
ezernyi jót,
csörgő diót
és az egyetlen igaz ékességet:
a Szeretet hatalmát!


Der Meister hat den Thurm erdacht,
Doch der Geselle meinte,
Weil er doch alles mitgemacht,
Er hätt' ihn auch allein vollbracht;
Vor Gram der Meister weinte.


Hle, podzim. Tmavá nad severní travou
jsi zchudlá kněžna z Ostrovů,
a já jsem přišel za tvou něžnou slávou
pln okovů,
a odkopneš-li mne, padnu.


non han li miei spiriti tanto ardire
che faccin motto, vegnendo di fore
per soverchianza di molto dolore.


松楸深拥若堂封
仙树婆娑八月风
奕叶儿孙高处折
人间别有广寒宫


Ahora que mi espíritu presume
hallarse libre de mortales penas,
y que podrá ascender por las serenas
regiones de la luz y del perfume


Ahora de aquel bien que poseía
me veo triste ya tan decaído,
que entiendo que fue bien falso y fingido
y que si fue, que ya pasó solía.


Den Blumen geht es wohl/ weil sie der Gärtner wartet/
Die Zweige wachsen schön/ dieweil er Baum noch grünt.
So blühet auch ein Sohn/ der nach dem Vater artet
Dem seiner Eltern Bild zum steten Muster dient/
Dem ihre Gütigkeit/ die immer auf ihn dencket/
Durch edles Auferziehn das andre Leben schencket.


Schwellende Jubelweisen;
Wilder und wilder sie kreisen.


Rich in the gems of India's gaudy zone,
And plunder pil'd from kingdoms not their own,
Degenerate Trade! thy minions could despise
The heart-born anguish of a thousand cries;
Could lock, with impious hands, their teeming store,
While furnish'd nations died along the shore;
Could mock the groans of fellow men, and bear,
The curse of kingdoms peopled with despair;
Could stamp disgrace on Nature's hollow name,
And barter, with their gold, eternal shame!


三唤声中负不平
兴师百万欲干城
谁知菡萏峰前路
削木书名有伏兵


老去观书兴易阑
绿阴清昼况多闲
杖藜扶我溪头步
看尽湖南十里山


Když upřímně někdo soudcům poví,
Že chtěl lovit, kdo již v skutku loví,
Že rozumu vůle otročí;
Známá slova jsou velkého pána:
„Ať ukážou jen tři slova psána,
Že z nich šibenici vytočí.“
Točte, točte, smysl sem tam kruťte,
V slova chytrý nerozum váš vnuťte –
Poctivým jen jděte pak z očí.


Arbre ou tombeau, colombe ou rose,
Tout, ici-bas, a quelque chose
Moi, je suis seule, et rien au monde
Rien que ta voix morne et profonde,


Europa , sumpfig, feucht und leer,
Ließ wild die Rebe treiben,
Die Salamander drohten sehr
Den Menschen aufzureiben.
Der erste, der im Urwald keck
Sich briet den Urstierschlegel,
Trug seinen Meth als Handgepäck
In einem schmalen Legel .


Ott, idejét várván hangzó jeladásnak,
Tüzeli a két hős boszuját egymásnak;
Lorántfi nagyokat emelint a rúdján,
Hetvenkedik Lőrinc, kip-kap hebehurgyán,
Ugratja, zavarja szegény paripáját,
Ide-oda rántja, tekergeti száját,
Nem annyira mégis, hogy urát levesse,
Csak, hogy fura mérgét a nép kinevesse.


Plachta za plachtou se lehce zdvíhá,
vidět jest, jak režná síť se míhá,
a když z vody s kořistí se vznoří.
v každé síti dlouhý vak se tvoří.


年少轻生不畏擒
笑谈绐虏未输心
朝来匹马危城外
提首辕门索赐金


Ihr, Sie und Ihre Mufti's, habt Götter abgesetzt;
Habt des Olymps Verfassung geschändet und zerfetzt;
Die Welt schon unter den Füßen, habt Ihr getrachtet halt:
Uns Götter zu Muftis zu machen und Euch zur Gottgewalt!


Frisch in das Weltall klingt lautes Leben,
Harmlos wachsend zur Höhe der Stunden.
Ich nur stehe beklommen daneben,
An die Frage: Wer siegt? stumm gebunden.


Nur das Lästermaul, die alte
Primadonna Philomele
Rümpft die Nase, schnupft und schmäht
Mimis Singen – kalte Seele!


Haben sich die süssen Stunden
Nach dem Winter eingefunden,
Jetzt, da alles lebt und lacht,
Solt ihr nun vergnüget werden,
Da die Zier der gantzen Erden,
Allenthalben Hochzeit macht.


O Musenheld, was ist mit dir geschehn?
Wer wähnte je, daß so dein Kranz verblasse?
Wo einst die Schleife hing, ist heut zu sehn
Ein roter Adlerorden – vierter Klasse.


Přec jen jsem kdysi hlavu sklonil v smutku,
když četl jsem, co dobrý Krylov píše
– jakž každé slovo jeho pravdou dýše! –
o modré chrpě, jejím o zármutku.


Wann Tugend jederzeit ihr Glücke könte machen/
So schriebe man von mir viel ungemeine Sachen:
Doch muß der beste Ruhm das gröste Glücke seyn/
Wenn Großmutt und Verstand beysammen treten ein;
Wo sich die Frömmigkeit/ wie hier/ damit verbindet/
So ist der Grund gelegt/ daß kein Gelücke schwindet;
Was in der Zeit nicht kömmt/ muß nach der Zeit geschehn:
Die Welt wird dieses noch an meiner Nachkunfft sehn.


Abgemähet war das Feld,
Nach der Ernde gieng ich fragen,
Und mir ward da freigestellt
Meine Armut frei zu sagen.


窗间白凤飞
窗里青藜过
客来问著书
君自高齐坐


Y spí tedy, dobrý, starý otče!
Spí tu s Bohem v lůžku studeném,
Až se někdy v nadehvězdném tejně,
Bratří tvoji, k tobě dostanem!
Pokud český jazýk nevyhyne,
Tvé se v Čechách jmeno bude stkvít,
Pokud v srdcy našich pra-pravnuků
Věrná žíla česká bude bít!


Pokryly se hněvu mrakem
vojákovy tváře,
v hrdopýška bodal zrakem
plným děsné záře;
plášť setřásla paže chabá,
vzdorně hruď se zdouvá –
pyšný Anhalt jako baba
s koněm nazpět couvá.


Eh, zhnusená! Děti nemanželské ti zplodím,
upíry bez boha, vzteklé, na zpupnou šíji ti hodím,
by bahno tvé krve sáli neúprosní a silní,
by, bohové sami, tvých model zažehli chrámy,
by s polnicí pomsty vnikli v hrady, kde buržoa smilní,


Krutému kdo tvému může
smrti! ujít kynutí?
za jeden den vadne růže,
já snad umru v mžiknutí.


Brüder! Meine Brüder!
Habt ihr bedacht schon:
Wie einsam wir sind?


Erguem brumas do mar do etéreo brilhantismo,
Num faustoso Ocidente umas exéquias grande
Loira tarde no cé  Desse cristal dos Andes
Rola um Sol a cair nas vastidões do Abism
E na augusta amplidão daquela tarde enorme
Surge um vulto de azul de esplêndida safira:
É a bela Guimarãe A Pátria que delira
Na opala sideral do Ocaso que ali dorm
É que entra nos Panteons da cérula turquesa,
O Gênio imorredoiro, escultural do Guesa,
O Gênio que entre nós chamou-se Sousa Andrad
Como as que ele sonhara eternamente belas,
Possam novas coroas desfolhar-lhe estrelas,
Por sobre a noite azúlea da ampla Eternidad


Chcem sílu otců vnukům odkázati
a její vzkaz přes hory přes doly
má jako bouře vítězící vláti
a nezdolný jak peruť sokolí!


Szegén Mecskei István felkészüle,
Szép asszonytársához hazaerede,
Várkon nevő faluban ő béére,
Útra való segétségöt ott kére.


Da dröhnt zu den Füßen der Mörder jäh
Ein Krachen wie Donnerrollen;
Sie stehn auf dem Eis; auf reißt sich der See,
Es bersten und knirschen die Schollen.


Szép, mint a ragyogó nap s feselő virág:
Szép, mint a fiatal Cypria, amidőn
A tenger kiadá isteni kellemit
Ég, föld ünnepelése közt.


Ach, pro zvlnění citů,
jež nitro prolévá zticha;
každé to zachvění v hloubi,
jež k tobě vzdychá


长江风起浪如山
驿路红尘几往还
三十年前回首处
烟蓑依旧钓矶闲


Slavské zpěvy, mutně zníte,
Jak slavíčí pění,
A však v celém světě nad vás
Zvuků sladších není.


Und hätten sie hundertmal sich erfreut
Und erbaut an dem Guten und Schönen,
Noch hundertmal größer ist die Freud'
Es als lächerlich zu verhöhnen.


So war, die ich verlor, an jedem Vorzug reich,
Gewählet für mein Herz und meinen Wünschen gleich.
Auf einer öden Au, an der gelinden Leine,
Besucht mich oft ihr Bild und höret, wann ich weine,
Ihr himmlisch Bild, das itzt das Licht der Ewigkeit
Mit stiller Majestät verherrlicht überstreut.
Mein Herz wallt aus der Brust, wann ich sie innen werde,
Ein klopfend ängstig Weh erhebt mich von der Erde,
Mein Sinn, verwirrt vor Angst, vor Schmerzen und Begier,
Wünscht bald sie wieder mein, bald aber mich zu ihr;
Bis Thränen endlich frei, nicht ohne Wollust, quillen
Und mein empörtes Herz mit sanfter Wehmuth stillen.


Harcra készítni elő a magyart,
Védő-bástyául megintelen Bécsnek?
Az én népem már rút halálba tart
És németet majd csak talál a német,
Régen és másként lett volna itt: ország.


窦家能酿销愁酒
但是愁人便与销
愿我共君俱寂寞
只应连夜复连朝


Mich hielt' ein Engel ab/ in Engel nicht zu gehn:
Ich fragte gleich/ warum es doch geschehn?
Er aber wiese mir viel Engel/ welche bloß/
Und sprach: die tragen nicht in Abrahami Schooß.


Du hast dich so unendlich groß begonnen
an jenem Tage, da du uns begannst, –
und wir sind so gereift in deinen Sonnen,
so breit geworden und so tief gepflanzt,
daß du in Menschen, Engeln und Madonnen
dich ruhend jetzt vollenden kannst.


Kezei, fehér, kis virágok,
Borzas, barna fejemre hulltak,
Ott elaléltak, szétsimultak
Halkul s azután megremegtek.


Assim a Morte di Verbo velado,
Silencioso intérprete sagrado
Das cousas invisíveis, muda e fria,


Gen Himmel reckt die Faust geballt
Ein Sterbender. Stumm bleibt die Ferne.
Verdorrt seine Zunge. Klar und kalt
Funkeln die himmlischen Sterne.


Nem játszottam eleget aznap!)


东湖水接珊瑚洲
吏部开为万里流
高阳虽有酒池好
那得人人尽拍浮


Wir würden dann die Erde haben,
Den Himmel aber hätten sie;
Wir können uns hienieden laben
Doch an dem Himmelreiche nie.


Co tu jarem bylo květu,
v něm tak mile zpíval pták;
spadly květy, ku odletu
pták se zved’, ach dávno tak!


Senhor Deus, dá que a boca da inocência
Possa ao menos sorrir,
Como a flor da granada abrindo as petlas
Da alvorada ao surgi
Dá que um dedo de mãe aponte ao filho
O caminho dos céus,
E seus lábios derramem como pérolas
Dois nomes — filho e Deu
Que a donzela não manche em leito impuro
A grinalda do amo
Que a honra não se compre ao carniceiro
Que se chama senho
Dá que o brio não cortem como o cardo
Filho do coraçã
Nem o chicote acorde o pobre escravo
A cada aspiraçã
Insultam e desprezam da velhice
A coroa de cã
Ante os olhos do irmão em prostitutas
Transformam-se as irmã
A esposa é bel  Um dia o pobre escravo
Solitário acordou;
E o vício quebra e ri do nó perpétuo
Que a mão de Deus ato
Do abismo em pego, de desonra em crime
Rola o mísero a só
Da lei sangrento o braço rasga as vísceras
Como o abutre fero
Vê! A inocência, o amor, o brio, a honra,
E o velho no balcã
Do berço à sepultura a infâmia escrit
Senhor Deus! compaixão!


Non vale arte de Apollo e la mente egra,
ché l'alma sciolta ha pena assai magiore
e più diletto, e più teme e più spera.


„Jsem vojákem, leč srdcem jat,
já nechci dělat kata,
ten lid šel mužně bojovat
za práva jemu svatá!“


A vám z toho plyne
tuze zdravá lekce,
že jsou klerikáli
v nebi bez protekce.


Zpívá Zdeněk svoji píseň:


Di morte non ebbe ella alcun spavento,
perché col mezo suo ben cognoscea
dovere esser del cel facta ornamento.


Jak mám tě rád, jak duši mé jsi blízká,
co touhy po tobě má duše chová,
jak po tobě, mé dítě, se mi stýská,
když říci chtěl bych, není pro to slova,
jak mám tě rád!


Doch ach, das wurde ein klägliches Zeug,
Wie Wasser so dünn, wie Semmel so weich.


Quando Estela morreu choravam tanto!
Chovia tanto nessa madrugada!
— Era o pranto dos seus, casado ao pranto
Da Natureza — mãe desventurada


Hogyha golyóznak a gyerekek,
az isten köztük ott ténfereg.
S ha egy a szemét nagyra nyitja,
golyóját ő lyukba gurítja.


(Pernambuco)


Your Care does further yet extend:
That Spy is guarded by your Friend. —
But has This Friend nor Eye, nor Heart?
May He not feel the cruel Dart,
Which, soon or late, all Mortals feel?
May He not, with too tender Zeal,
Give the Fair Pris'ner Cause to see,
How much He wishes, She were free?
May He not craftily infer
The Rules of Friendship too severe,
Which chain Him to a hated Trust;
Which make Him Wretched, to be Just?
And may not She, this Darling She,
Youthful and healthy, Flesh and Blood,
Easie with Him, ill-us'd by Thee,
Allow this Logic to be good?


„Jaký to výklad!“ legát zděšen dí,
„nad Říma soud – kdož vznešen býti smí?!
Řím béře sliby, kdy jmenuje krále –
Řím rozhodne, kdo být jím může dále.“


Bello in sì bella vista anco è l'orrore,
e di mezzo la tema esce il diletto.
Né men le trombe orribili e canore
sono a gli orecchi lieto e fero oggetto.
Pur il campo fedel, benché minore,
par di suon più mirabile e d'aspetto,
e canta in più guerriero e chiaro carme
ogni sua tromba, e maggior luce han l'arme.


Do sloni řezána, co divů skrývá
ta skvostná číš! Hle, v bujném letí trysku
roj bakchantek, že sotva tkne se písku,
a v jásot jich skal echo hymny zpívá.


V koleně čtvrtém vděčné předků děti,
v podzemní kryptě, vyklenuté, stmělé,
zdvihají desku z hrobky zpráchnivělé:
tří věkův odkaz chtíce uviděti.


Ó bílý květe naděje,
jak jsi se rozpad v prach a troud!
jenom ty rosné krůpěje
na tobě nechtí, nechtí schnout.


Však ve tmách věčna, které vesmír mroucí straší,
kam vlnou v hloub se brodí;
jak matka v mukách kříže strašlivých, jež snáší,
hle, láska nové lidstvo rodí!


V propasti propast... A mezi skalami
sluj osamělá, černá, přísně chodci hrozí.
Krom’ ní však ani jedna skrýše nezůstala mi,
když lidé nepřijali mne a oslyšeli bozi.


Es haben deine milde Hand
Die deinen damals schon erkant,
Als Deiner Jugend Fleiß mit Segen
Dich mercklich anhub zu belegen.


Quest'è 'l trionfo ver di vostra luce,
onor, fama dell'alte opere belle;
maravigli' ha chi n'ode, o cerne in quelle
cose inaudite, uom della patria luce.


Digue, digue, dig, din, dig, din, don,
Aux maris j'en demande pardon.
Dig, din, don, din, digue, digue, don.


Fior qui vedrete, che perpetui sono,
e spirar aure insieme, e liete giostre
di fiere snelle, sciolte in abbandono.


A várba szép ifjú levente jött,
Ki dalt, regéket vert a citerán;
S dús kérőjének az oltár előtt
Nem-et mondott a halovány leány.
Haragjában szörnyű volt a nagyur...
Az asszony némán sirt szavak helyett;
A két vitéz élethalálra vítt...
A lányka a szent fátyol szűze lett.


See, heaven displeas'd thy fond attempt upbraids,
And claims the province thy bold hand invades;
Untimely darkness gathering round the skies,
Blackens the morn to grace his obsequies.
The sick'ning sun shines dim, and in the sight
Of gazing crowds, resigns his waning light;
Mark how he labours with relapse of night!
How his diminish'd face a crescent seems,
Like Cynthia newly silver'd with his beams.
But as in full eclipse his light expires,
Back to its source our gelid blood retires;
Chill'd with surprize, our trembling joints unbrace,
And pale confusion sits on every face.
The bleating flocks, no more the shepherd's care,
Stray from those folds to which they wou'd repair.
Home to his young the raven wings his way,
And leaves untasted his yet bleeding prey.
While tow'ring larks their rival notes prolong,
They drop benighted in their morning song.
Darkness and horror reign o'er earth and skies,
And nature for awhile with WHARTON dies.


Dieses geh ich endlich ein,
Wo das böse Donner-Hertze
Wil schier künfftig frömmer seyn,
Nun so schwer ich nicht im Schertze
Bey dem Schacht und Damen-Spiel,
Daß ich sie noch binden wil.


Darum ist so wohlgelitten
Schemseddin mit seinem Lied,
Darum hat ihn oft so glücklich
Traulicher Empfang gemacht.


Do oken rozlit z lamp žlutavý jas,
domy teď zavřeli s třeskem...
Smutná noc říjnová blíží se zas
s mlhou a pochmurným steskem!


Der P udel geht im P elz umher;
Ich haß' P edant und P hilister:


a po rozkoších veta...
tož líbám Tvoje líce,
a dařím je po léta
polibky na tisíce...


Du denkst, du empfindest,
O du, die seyn wird,
Die höher denken,
Die seliger wird empfinden!


به لم تزل في الهوى سكرتي
وفي لطف اوصافه حيرتي
لقد سكنت مذ اتى حسرتي
وقال وابردلي زفرتي
اتبكي بطرف تراني به


Wie süß ist dein Gebot,
Du süßer Liebesgott!
Wie sanft und lind ist doch
Dein angelegtes Joch!
Wie lieblich, deinen Willen
Vollkömmlich zu erfüllen!
Wie leicht ist, die du hast
Uns auferlegt, die Last.


啼残野鸟春归去
开遍好花人不知
向晓高堂对青镜
萧骚惟见鬓边丝


Az ajkaid közt rejtőznék el,
De a szemeid reám nyílnak:
Meglátnak az én cimboráim,
Nagyon holdas most minden éjjel.


E iban con manchadas pieles de pantera,
con tirsos de flores y copas paganas
las almas de aquellos jóvenes que viera
Venus en su templo con palmas hermanas.
Venus, la celeste reina que adivina
en las almas vivas alegrías francas,
y que les confía, por gracia divina,
sus abejas de oro, sus palomas blancas.
Y aquellos amantes de la eterna Dea,
a la dulce música de la regia rima
oyen el mensaje de la vasta Idea
por el compañero que recita y mima.
Y sobre sus frentes, que acaricia el lauro,
Abril pone amable su beso sonoro,
y llevan gozosos, sátiro y centauro,
la alegría noble del vino de oro.


Když cítím marnost jen a záchvat přesycení,
pouť dlouhou ku hrobu a nudné okolí,
však stejně přírody sen, život, klid a vření,
slast žít, slast milovat a konat cokoli.


Vögel singen uns im Kühlen
Von der Seligkeit im Mai;
Aber, eh sie ganz ihn fühlen,
Stürzet sie ein schnelles Blei;
Lämmer hüpfen sonder Sorgen
Durchs beblümte Rosenthal;
Aber – arme Lämmer! morgen
Sättigt ihr den Mörderstahl.


So tritt er zu der Thüre ein,
Die Mutter fröhlich winket:
»Heut muß es reiche Beute sein,
Das Blut schon fernhin blinket!
Da, Mutter, nehmt sie heut für euch,
Ich brach mir keinen grünen Zweig.«


Tiše padá, tiše, tiše,
jako květy na rov čís;
zde je konec tvojí pýše,
smrtelný neb – také ty’s!


Chtěl vstáti ještě... Marné namahání,
dva záchvěvy a konec žití v chvíli...
A odkaz když pak slavně otevřeli –
v něm opsány dvě básně pouze byly...


珠林东望白桥高
近筑湖居俯涧毛
要知同气真连理
连遣分飞叹伯劳


Es lächelt dort oben dir schöner als hier.
Komm, trauliche Schwester, komm freudig mit mir,
Was blickst du so rückwärts? Er folgt dir ja nach.
Komm, folge mir freudig. Ich hol' ihn dir nach!«


Und als sie sind zusammen kommen, O Je, u.s.w.
So haben sie das Gewehr genommen. O Je, u.s.w.


»Welche denn, welche?«
»Muß noch nach Schwante.«


Singen, klingen usw.


Ora sono là v'io non fui già nente:
chi mi serve me piace e fa dannaggio,
e bene e dispiacer lo diservente.


أواه من ذاك الغزيل الأغن
دمدم به يا حادي القوم وغن
ورنح الركب بطيب وصفه
وخذ قلوب كلهم بكل فن
غزيل الأجرع ريم حاجر
خشف اثيلات العقيق وقرن
كم لفتةٍ بها أهاب عاشقاً
من شام منه لفتةً دون فتن
لله يا أيام قربه التي
أحييت قلب السبِّ من موت المحن
ويا ليالي الشيح شرقي اللوى
والظبي منها بالمطلات سكن
كم للفؤاد عندها من سكرةٍ
كأنها ما حسبت من الزمن
وكم لعين الصبِّ في أرجائها
من نظرةٍ لذلك الروض الحسن
كأنما تلك البوادي رقعةٌ
منسوجةٌ من وشى صنعاء اليمن
شممت منها رودها بواردٍ
فاعجب لسرِّ صبغة الله ومن
وقد شربت الماء من كوثرها
فغبت عن حسِّي وعن كوني وعن
فرَّقنا الزمان لكن لم يزل
قلبي لذياك الحمى خير وطن
يا حاسداً يشمت في فراقنا
جهلت ما في القلب من سرٍّ قطن
لسنا نواليك وإنَّ المصطفى
قد قال إياكم وخضراء الدمن
لو كنت من عرقٍ كريمٍ نابتاً
واليتنا ولكن العذر اللبن
تحرقك النار التي اصطلبتها
بمثل ذا انبانا جدُّ الحسن
يا قلب صبراً فالزمان سنَّةٌ
ومسرعاً قد ينطوي طيف الوسن
وارجع إلى الله ولا تكن كمن
بوهمه الفاسد يعبد الوثن
وإن عشقت فالفت القلب لمن
بحبه يحي الفؤاد واعشقن
معراج أرواح الأُولى لربِّهم
من أيَّد الفرض وشيَّد السنن
حقيقة السرِّ الإلهي الذي
في كلِّ أمرٍ مرَّ لله ركن
محمدُ الأكوان مصباح الهدى
مطهَّرُ السرِّ وممدوح العلن
عليه والآل وصحبه الأولى
أشرف تسليمات وهاب المنن


兜罗绵云常满谷
勃落叶衣无四时
中原百战血涂野
此老醉眠初不知


Last ab von Sünden alle,
Last ab und zweifelt nicht,
Daß Christus wird mit Schalle
Bald kommen zum Gericht.
Sein Stuhl ist schon bereitet,
Der Herr komt offenbahr,
Er komt und wird begleitet
Von einer grossen Schaar.


Du hattest ihm vorhin zum Mantel umbgegeben
Die bodenlose See, ihr Schaum gieng überher;
Die Felsen, so ihr Haupt dermassen hoch erheben,
Die stunden zugedeckt und waren lauter Meer,


Y popadne ruku, – žeť studena, – vidí,
Y mřelo mu srdce, a zhlídna těch lidí,
„Jáť bez ní, řka, žíti, již nežádám víc!“
Sám převčasné smrti tak pospíchal vstříc.


Im Schlosse drin sind Mäuse,
Der Spielmann spielt auf,
Die Mäuse hören leise,
Sie wachen auf.
Der Spielmann fiedelt vor dem Schloß;
Bäume, Fisch' und Mäuse tanzen drauf los.
Der Spielmann spricht: »'s ist noch nicht genug,
Ich muß fiedeln noch einen Zug.«


Proč hněv a lítost srdce vaše dáví?
Stiš, muži, se, a upokoj se, ženo!
Amen, mé rány bolestné vám praví:
Jest šťastným, co zůstalo nezrozeno.“


人间第一歙州山
绝妙鱼亭古道间
描取此奇入诗句
西游端的不虚还


V předjarní noci, když hukot ten roste,
příval když divoký tančí a naříká,
jak sloky mohutné, zvolněné, prosté,
je mi, jak zaslech’ bych ve hvozdě slavíka,
jako bych střemchy zřel bělavé květy,
zelené trávy a motýlů let,
cítím, že blízko jsou ptáků již čety
a že tam venku se probouzí svět. –


„Být ženou Švehlovou, toť dost:
ať třeba tobě k smíchu,
nad královský tvůj nach a skvost
mám českou svoji pýchu.


Man hat dich lassen schleifen,
Vergessner Waffensaal!
Wie neu erbaut, o Neufen,
Glänzst du im Sonnenstral.


Svým spárem pytváš sprahlé nitro své,
ze hrudi rveš si svoje srdce vilné,
vždy hlouběj, hlouběj břitký spár se vtíná,
v kouřící krvi spočívá tvá hlava
jak na polštáři teplém. – K nebesům
se upřel ztrhaný tvůj zrak – však div:
ze rtů tvých nezní žádná modlitba!
A to ti sluší, bestie má bílá.


Ne feledd, hogy régi szabál:
Csak mértékkel egyél, igyál.
Kövérség korai vénség,
Tehát móddal ó vendégség.
Az angyalok sose esznek
Mégis gyönyörűek lesznek.


Nature to these without profusion kind,
The proper organs, proper pow'rs assign'd,
Each seeming want compensated of course,
Here, with degrees of Swiftness, there, of Force;
All in exact proportion to the state,
Nothing to add, and nothing to abate.
Each Beast, each Insect, happy in its own,
Is Heav'n unkind to Man, and Man alone?
Shall he alone, whom rational we call,
Be pleas'd with nothing, if not bless'd with all?


Or le finte apparenze, e 'l ballo, e 'l suono,
chiesti dal tempo e da l'antica usanza,
a che così da voi vietati sono?


Když konečně se večer přiblíží,
s povzdechem domů děti vede zpátky,
však stokráte se ještě ohlíží.
Je tolik práce a den je tak krátký!


银蒜钩帘宛地垂
桂丛乌起上朝晖
枉将玳瑁雕为押
遮掩春堂碍燕归


Přišlo to náhle jako blesk
do ticha radostných hodin...
Jaký se vplížil to, zvenčí vtáh’
příšerný stín a stesk a strach
do záře, do tepla rodin?!


Vom Baume der Erkenntnis habe
Ich manche süße Frucht gepflückt,
Doch trug ich bald darauf zu Grabe
Die Hoffnungen, die mich entzückt.


»Ja, warte nur! Wir kommen dir!«


„Jak venku vichr bouří!
Z vln divoce se kouří!
Zde vzduch tak opojně parný!
Řev slyším proudů, skřek dravců
a divoké povely plavců,
tep vesel jednotvárný!“


Es leben die Unsterblichen! durch sie
Ward deines Pinsels Glut so hoch gehoben;
Einst wird, bewegt von zarter Sympathie,
Dies Bild die Nachwelt und den Meister loben.


Ať plným žárem rozkveteš
alespoň s květy posledními,
když jaru nevěříš, v němž jdeš
pokryta lístky sněhovými.


Po čase dál a dál
To strastné nemluvňátko
Již bylo pacholátko;
V pověsti klouček stál,
Že roste na zahrádce
Čertově: znán byl v hádce!


Ach, Maria, welche Leiden
Mußten deine Seele schneiden!
Wer empfand doch von euch beiden
Wohl zumeist den Tod der Freuden?


La Terra il Mare il Cielo l'Universo
per te, con te, poeta dei prodigi,
varcammo in sogno oltre la Scienza.


Herr Jesu Christ, lass keinen sein verlohren
Um meinetwegen hir und dort in Ewikeit!
Ob es weit besser wär, das nimand widerstanden,
Und nigetragen hätt di falsche Weltfigur.
Doch wi dort Benjamin zur ehre gleich gesteller,
Als Joseph sich verklährt, das er der Joseph sei:
So wird di gantze Schaar auch meine Unschuld liben,
Wann si das ende schaut von deinem Libesspil,
Di nicht halsstarrig sind im hertzen ihrem Schöpffer,
Den selben sei geschenkt vergebung aus Genad.


Děl druhý: „Nové břímě zas,
jež nést mám hrobu na pospas.“


Im verwaisten Tannenhain
Steht der Engel der Vernichtung,
Tränen blühen auf der Lichtung,
Und ich werde nicht mehr sein.


So hoch hat Friedrich uns beglücket.
Ein danckbahr Hertz vergißt es nicht.
Das gantze Reich ist noch entzücket/
Wenn es von diesem Fürsten spricht.
Verfolgte/ die Er hat geschützet/
Die rühmen Preussens Canaan/
So daß Sein Denckmahl unterstützet/
Was lebt/ und ewig leben kan.


宦籍尔今新典马
人情吾已任呼牛
长公赋性元乖异
用世还须让子由


Na obzoru našem nad oblaky čnějí
ozářena
a sama záříce slunečněji.


Y en una habitación cerrada
hay un niño que aún juega con cristales y agujas
bajo la mortandad hipnótica de la tarde.
Comienza a hacer de todo muchos años.
Y la noche, sobrecogida de sí misma,
abre ya su navaja de alta estrella
ante la densa rosa carnal de la memoria.
Comienza a ser el tiempo un lugar arrasado
del que vamos cerrando las fronteras
para cumplir las leyes
de esa cosa inexacta que llamamos olvido.
Y llega la propia vida hasta su orilla
como lleva el azar la maleta de un náufrago
a la playa en que alguien la abre con extrañeza
—y esa ridiculez de disfraz desamparado
que adquieren los vestidos de la gente al morir.
Lejano y codiciable,
el tiempo es territorio del que sólo
regresa, sin sentido y demente,
el viento sepulcral de la memoria,
devuelto como un eco.
Como devuelve el mar su podredumbre.
Todas nuestras maletas
reflejan la ordenación desvanecida
                                 de un viaje
que siempre ha sucedido en el pasado.
                                  Y las abrimos
con la perplejidad de quien se encuentra
una maleta absurda
en esa soledad de centinela
que parecen tener las playas en invierno.


Weinet Freunde, die ihr je sie gesehen habt,
Und in ihrem Gesicht mehr als nur Grazien
Mehr als sterbliche Schönheit
Mit Verehrung gesehn habt!


Dein Händchen, o leg's an mein Herz, es schläget
Im Busen mir ein lebend'ger Quell
Und wie sich in Liebe Liebe beweget,
Springt er dir entgegen so freudig hell.


Jen jednou skvělá zlatá zář
osvitla bledou její tvář.


Ich wandre hin, ich wandre her
Bey Sturm und heitern Tagen,
Und doch erschau' ich's nimmermehr
Und kann es nicht erjagen.
O Liebessehnen, Liebesqual,
Wann ruht der Wanderer einmal?


Ticho nerušené po pokoji vládlo,
paprsky jen slunce dál své pletly přádlo,
jímž se pokoj celý zlatým světlem líčil...


Den verraten? ach ihn, welcher uns alles erst,
Sinn und Leben erschuf, ihn, den beseelenden
Schutzgott unserer Liebe,
Dies, dies Eine vermag ich nicht.


Ты мучишъ такъ меня, какъ мучитъ сатана,
Да и краса твоя, ево красе равна,
Когда еще была на небесахъ он


Ahi triste Amore! egli odia le Muse, e lascivo i poeti
frange o li spegne tragico.


Mit Proviant fürs ganze Jahr,
So daß ich ein Meerwunder war.


Und trinken soll mit vollem Zug,
wer nach dem Born der Wahrheit dürstet, –
und wem der Geist die Krone reicht,
die göttliche, der sei gefürstet!


O descalabro a ócio e estrela
Nada mai
Fart
Arr
Todo o mistério do mundo entrou paro a minha vida económic
Basta!
O que eu queria ser, e nunca serei, estraga-me as rua
Mas então isto não acaba?
É destino?
Sim, é o meu destino
Distribuído pelos meus conseguimentos no lixo
E os meus propósitos à beira da estrada –
Os meus conseguimentos rasgadas por criança
Os meus propósitos mijados por mendigos,
E toda a minha alma uma toalha suja que escorregou para o chã
()
O horror do som do relógio à noite na sala de jantar de uma casa de província –
Toda o monotonia e a fatalidade do temp
O horror súbito do enterro que passa
E tira a máscara a todas as esperança
Al
Ali vai a conclusã
Ali, fechado e selado,
Ali, debaixo do chumbo lacrado e com cal na cara
Vai, que pena como nós,
Vai o que sentiu como nós,
Vai o nós!
Ali, sob um pano cru acro é horroroso como uma abóbada de cárcere
Ali, ali, al E eu?


Wir wissen freylich deine Treu/
O höchster Gott nicht aus zu drücken/
Da des Gesalbten Leben neu/
Durch welchen du uns willst beglücken.
Drum preiß ich alle Wunder nicht/
Durch welche wir im Seegen prangen/
Nur ehr' ich dieses große Licht/
Das allen Musen aufgegangen.


De tus espinas el rigor fomenta
contra rústica abeja, cuya herida
afanes suda, y a tus pies rendida,
reconozca el honor que la alimenta.


Konntest nirgend Obdach finden,
Deiner Frucht dich zu entbinden,
Ach du mußtest, Weib der Ehren,
Einsam unterwegs gebären.


Die zunge/ die hertz Geist vndt leben/
Gleich als ein donnerstrall durchries:
Die vber sternen kont' erheben:
Die in den abgrund nieder sties:
Die wilde können vor bewegen:
Fault itzt/ vnd kan sich selbst nicht regen.


Hast du Bajä gesehn, so kennst du das Meer und die Fische.
Hier ist Venedig; du kennst nun auch den Pfuhl und den Frosch.


清明时节雨纷纷
路上行人欲断魂
借问酒家何处有
牧童遥指杏花村


Kommet her, ihr allesamm,
Die ihr schwach und abgemattet,
Setzt euch unter diesen Stamm,
Daß er eure Seel beschattet.
Eilt dem heilgen Kreuze zu,
Denn ihr findt da wahre Ruh.


So will ich helfen dir davon,
Bald leg du meine Kleider an,
Und geh aus diesem Hause.«
So tauschten sie denn ihr Gewand,
Sie gieng, er blieb ohn Grausen.


Tak jako tvoje gardy
za zvuků polnice
zdravily kdysi tebe
v útok se řítíce,
svět celý u tvých nohou
volá: Vive l'empereur!


ein weiches reines Kleid für dich zu weben,
darin nicht einmal die geringste Spur
von Naht dich drückt –: so war mein ganzes Leben,
und jetzt verkehrst du plötzlich die Natur.


Blühende Triften!
Euch haben zwei, die noch nicht konnten schreiben,
Für mich beschrieben ganz mit Liebesschriften.


Gebild, das dir vom Weibe spricht: begehr es!
O Liebe, für und gegen dich in Pflicht,
Erfahr ich Milde, find ich mein Gericht?
Ich weiß von Ewigkeit: uns nun ein schweres


Csodálkozó bogarak közt lépkedek bátran,
Ha felhő volnék, szárazságban járnék csak erre,
Elkerülném a kirándulókat, összeszedik ők a papirt, nehogy jövőre eső legyen,
Viseltes ruhájuk alól forró testük felesel a siető nyárral,
Hétnapravalót játszadoznak és egy bujtató lombról
Feledékeny madár figyeli
Az örömüket.


Menschheit, du unwandelbare
Schönste, ewigjunge Blüthe,
Dunkles Räthsel – einzigwahre
Gottheit Du! – welch' wunderklare,
Liebe füllt für dich mein Herz.


Wenn ich der Menschen Thun betrachte,
Auf ihren Zweck, den Trieb und ihre Wirckung achte;
So kommt ihr gantzes Leben mir
Nicht anders, als das Thun mondsücht'ger Wandrer für.


»Lieber Tod, was soll das Leben?
Ist doch nur ein Bürdetragen!
Ist doch nur ein ängstlich Streben!
Lieber, hörst Du nicht mein Klagen?
Komm, o Tod, und nimm mich hin!«
Es kam der Tod und stellete sich hin;
Der Greis, erschrocken, änderte
Der Worte Sinn:
»Ach, so hörtest Du mein Klagen?
Sieh, die Bürde muß ich tragen;
Lieber Tod, drum hilf mir heben!
Hilf mir! süß ist doch das Leben!
Nimmst mich früh genug doch hin!«
Es half ihm auf der Tod und ging
Still seines Weges hin.


Ma guarda, se al suo viso te apresenti,
de chinar gli occhi e non specchiarte in ello,
che pietra de sculptor tu non diventi.


Gestern, da sie stand am Brunnen,
Zog ich flink den Hut zum Gruß;
Und sie nickt' und sprach in Züchten:
»Grüß dich Gott, Herr Musikus!«


Verbrüdert mögt ihr noch die Hände reichen
Dem treuen, vaterländischen Giorgione,
Und jenem Paul, dem wen'ge Maler Gleichen!


Que fiel logre mi verso retratarte
consiénteme, inmortal Naturaleza,
tú que de la verdad y la belleza
eres madre en la ciencia y en el arte


Na venkov vyjdeš. Hle, druh z dávných roků!
Kdys chutí v boj a silou vzpínal svaly –
teď vzdychne zmrzen, schlíplý, mračna v oku:
Ne, tak jsme si to nepředstavovali...


Ob siege Machmud, oder ob Nikolas
Den Popen höre; ob sich der Bischof Roms
Despotisch aufbläh', oder knechtisch
Lecke die Ferse den Burboniden;


Mas é preciso notar-se
Que na douta academia
Sem latim matricular-se
O aluno não poderia!


So trinck' ich nur noch eins. Wie Wunder-süß,
Wie angenehm, wie sanft ist dieß!
Wie lieblich beissend, wie verschiedlich
Ist der verbundene Geschmack, wie niedlich!


Tu smutněj' bylo každým dnem
a v oku jeho nevlídném
se tměly chmury, v jeho čele
tak posupné a zdivočelé
se dumy těžce motaly.


a zvučel, výkřiky novými zněl,
parami syrými kouřil, –
a potok se hnal, valil, uháněl,
korytem bouřil. – – –


لحبيبتي في الحبِّ شَرطٌ أوَّلُ
شرطٌ أساسٌ
عنهُ لا تتنازَلُ
أن أربطَ الليلَ بأطرافِ النهارِ
بسِحرِها أتغزّلُ
وأطَوِّلُ


Waß ist denn daß? Vertrakkt!
Er schnaufft nicht mehr im Takkt.
Nein/ Gott sey Danck/ er ist gantz taub/
du zitterst wie auß Äßpen-Laub!
Schon däkkt kein grohber Zwilch
mehr deine Marmol-Milch;
das kleinste Küssgen auff sie schmäkkt
mir süsser alß Canari-Säkkt!


Die Hölle schadt mir nichts, wär ich gleich stets in ihr;
Daß dich ihr Feuer brennt, das lieget nur an dir.


Prorvou jdem’ v rozjeté hlíně,
nad námi skály visí,
ve vlhkém hlubokém stíně
trochu již vůně se křísí.


Es fragt ihn, ob er noch leb' vielleicht,
Wenn der Weiser die schwarze Drei erreicht.


Laß mich nicht falschen Sinn und weiche Kleider tragen/
Noch als ein schwaches Rohr die Zweifels-Winde jagen.


Jch ſpuͤr’ auch hier Ulyſſens Wizz/
mich reizen Hektors tapfre Tahten:
Was hilffts? mich laͤſt die Liebes-hizz’
anff andre Kuͤnſte nicht gerahten.
Jch brenne. Wer nicht brennen kan/
fang’ ein beruͤhmter Weſen an.


Tak mluvím k národům. Však oni neslyší a lžou a zbrojí dál.
Proč nepomýšlí výš než na zemi?
Proč nepochopí světů vír a život lepší, který z hmoty vstal?
– – Je ještě příliš brzo, zdá se mi...


Drum soll ein Trinkspruch kräftig hier erschallen
Zu meiner Heimat goldnem Mauerwein :
› Dem Bau der Zukunft !‹ – bis die Schranken fallen,
Leg' Süd wie Nord vorplanend Ehre ein:
Zwei Preisaufgaben stell' ich heut euch allen
Und wer sie löst, mag Baudirektor sein:
Architektur: des deutschen Reichstags Hallen,
Ingenieurs die Brücken übern Main!«


O Freund, die Stürme werden wach;
Schon geht der Herbst auf welken Matten,
Schon dünner wird der Bäume Schatten,
Und Deiner Laube grünes Dach!
Es scheint der helle Mühlenbach ,
Mit ihm die Bretma sich zu grämen,
Daß von den Ufern allgemach
Die letzten Blümlein Abschied nehmen.
Siehst Du den öden, grauen Wald
In Nebel-Wolken sich verstecken?
Er wird mit seinen Blättern bald
Der Erde nackten Schooß bedecken.
Dann schweiget auch der Winzer Lied,
Dann flüstern die entlaubten Reben,
Wo jede Wonne, jedes Leben
Vom kahl gewordnen Hügel flieht.


لَمّا نَعى الناعي كُلَيباً أَظلَمَت
شَمسُ النَهارِ فَما تُريدُ طُلوعا
قَتَلوا كُلَيباً ثُمَّ قالوا أَرتِعوا
كَذَبوا لَقَد مَنَعوا الجِيادَ رُتوعا
كَلّا وَأَنصابٍ لَنا عادِيَّةٍ
مَعبودَةٍ قَد قُطِّقَت تَقطيعا
حَتّى أُبيدَ قَبيلَةً وَقَبيلَةً
وَقَبيلَةً وَقَبيلَتَينِ جَميعا
وَتَذوقَ حَتفاً آلُ بَكرٍ كُلُّها
وَنَهُدَّ مِنها سَمكَها المَرفوعا
حَتّى نَرى أَوصالَهُم وَنجَماجِماً
مِنهُم عَلَيها الخامِعاتُ وُقوقا
وَنَرى سِباعَ الطَيرِ تَنقُرُ أَعيُناً
وَتَجُرُّ أَعضاءً لَهُم وَضُلوعا
وَالمَشرَفِيَّةَ لا تُعَرِّجُ عَنهُمُ
ضَرباً يُقُدُّ مَغافِراً وَدُروعا
وَالخَيلُ تَقتَحِمُ الغُبارَ عَوابِساً
يَومَ الكَريهَةِ ما يُرِدنَ رُجوعا


Ahi vecchia Europa, che su 'l mondo spargi
l'irrequieta debolezza tua,
come la triste fisa a l'oriente
sfinge sorride!


Und ist die Fastnacht wieder da,
Dann kommt der Gästebitter:
Wir gehen dann zum Faschingschmaus
Und essen arme Ritter.


Man vergleicht dich einer Lilgen, Gilvula; ich laß es seyn;
O, das gelbe, nicht das weisse bilde dir hierunter ein.


Zwar wenig Jahr' ich übrig hab',
Doch kannst du sie wohl brauchen dir zu Ehren;
Fällt einst mein Leichnam ein ins Grab,
Dann preiset dich mein Herz ohn' End' mit jenen Chören.


Wenn dein verliebter Zukkermund
mir die besüßten Küsse schenkte/
und mich mit solchem Labsal tränkte/
der alle Krankheit macht gesund
so wars Melinde/ die ich schriebe
der süsse Honig meiner Liebe.


La cicatrice qu'elle porte,
C'est le coup de grâce donné
A la génération morte,
Par chaque siècle nouveau-né.


Господь спаситель мой и свѣтъ;
Кого бояться буду?
Господь хранитъ меня; такъ нѣтъ
Мнѣ страха ни откудЗлодѣи плоть мою сожрать,
Всей силой, устремлялись,
И невозмогши мя попрать,
Упали, истомлялисХоть полкъ противъ меня востань;
Безстрашенъ пребываю:
Когда враги воздвигнутъ брань,
На Бога уповаМоя у Бога прозьба та,
Въ его чтобъ жить селеньи,
И тамо время живота,
Пребыть въ увеселеньСкрываетъ тамо онъ меня,
Коль злоба мѣщетъ пламень,
Иль мя отъ лютости храня
Возноситъ онъ на каменИ нынѣ онъ мою главу
Возвыситъ, на пресильныхъ:
А я на небо воззову
Во пѣніяхъ умильныхУслыши Господи мой гласъ;
Я помощи не знаю,
И помоги и въ сей мнѣ часъ;
Я въ горести стонаю!
Ищите моего лица,
Твой тако гласъ вѣщаетъ;
Ищу всещедраго творца,
Онъ милость обѣщаетНе отврати своихъ очей,
Помощникъ мой вседневенъ,
Ни сильныя руки твоей,
Не буди Боже гнѣвенъ!
Меня оставилъ мой отецъ,
Я матерью оставленъ;
Тобою я приятъ творецъ
Тобою я прославленВрагамъ ругаться воспрети,
И дай мнѣ верьхъ надъ ними:
Яви ты мнѣ свои пути;
Да шествую я имНе дай меня ты въ руки ихъ;
Враги мои безбожны;
Не наблюдаютъ правъ твоихъ,
Свидѣтельства ихъ ложнЯ чаю на земли еще,
Узрѣти добродѣтель:
Ихъ ложны рѣчи всѣ вотще,
Мой правый ты свидѣтелМужайся Господомъ, терпОнъ дастъ тебѣ успѣхи:
Къ нему въ печаляхъ возопи,
И превратитъ въ утѣх


Jde dál. Jde dál... Své tepny bíti slyší,
klus krve bázlivý je v skráni jeho znát,
flór soumraku se zvolna nese s výší
a černé vlny plynou odevšad.


Dir zittert die Tanne!
Du stürzest die Tanne
Mit Wurzel und Haupt!
Dich fliehen die Felsen!
Du haschest die Felsen,
Und wälzest sie spottend wie Kiesel dahin!


«¡Compañeras, al baño! alumbra el día
   la cúpula lejana;
duerme en su choza el segador, y enfría
   las ondas la mañana.
»Menfis apenas bulle; hospedadora
   nos da la selva abrigo;
y, tendremos, amigas, a la aurora
   por único testigo.
»De Faraón, mi padre, el jaspeado
   palacio al mundo asombra;
a mí del bosque el pabellón, del prado
   me agrada más la alfombra.
»¿Qué son las fuentes en que el oro brilla,
   y el mármol de colores,
a par del Nilo, y de esta verde orilla
   esmaltada de flores?
»No es tan grato el incienso que consume
   en el altar la llama,
como entre los aromos el perfume
   que el céfiro derrama.
»Ni en el festín real me gozo tanto,
   como en oír la orquesta
alada, que esparciendo dulce canto
   anima la floresta.
»¿Veis cuál se pinta en la corriente clara
   el puro azul del cielo?
El cinto desatadme, y la tïara,
   y el importuno velo.
 »¿Veis en aquel remanso trasparente
   zabullirse la garza?
Las ropas deponed; y al blando ambiente
   el cabello se esparza.
»¡Ea! trisquemos en el fresco baño,
   alzando blanca espuma...
Mas ¿qué objeto descubre tan extraño
   la fugitiva bruma?
»Mirad: enfrente al sicamor sombrío,
   que verdes arcos tiende
sobre la playa, un bulto por el río
   lentamente desciende.
»No temáis: de una palma el tronco anciano,
   que en demanda navega
de las altas pirámides, liviano
   sobre las ondas juega.
»¿O es de Hermes por ventura el carro leve?
   ¿O es la concha divina
de Isis, que con suave aliento mueve
   la brisa matutina?
»¿Qué digo? es tierno niño, que en ligera
   barca duerme al sereno
arrullo de las olas, cual pudiera
   en el materno seno.
»Arrastra el Nilo la flotante cama,
   cual nido de avecilla
que arrebatado hubiese a la retama
   de su silvestre orilla.
»¡Qué de peligros corre a un tiempo mismo!
   ¿Cuál puerto de salud
lo aguarda? ¿Mece el proceloso abismo
   su cuna o su ataúd?
»¡Los ojos abre, hijas de Menfis! llora
   ¿Pudo una madre, ¡oh
cielo!,
al agua abandonar devoradora
   el hijo pequeñuelo?
»Tiende los brazos, ¡ay!, cual si supiera
   su malhadada suerte;
y son frágiles cañas la barrera
   que presenta a la muerte.
»Es de la raza de Israel, sin duda,
   que mi padre sentencia
a proscripción... pero ¿qué ley sañuda
   proscribe a la inocencia?
»¡Pobre niño! su llanto me conduele;
   a su madre afligida
sucederá otra madre; salvarele;
   me deberá la vida».
Ifisa hablaba así, joven princesa;
   y dócil al consejo
de la piedad, acometió la empresa;
   y el juvenil cortejo
A la virgen, que presta se adelanta,
   de confïanza llena,
sigue, estampando con ligera planta
   la movediza arena.
Semejaba, depuesto el blanco lino,
   revolando las blondas
madejas por el hombro alabastrino,
   la hija de las ondas.
El blanco pie con círculos de plata
   el espumoso río
le ciñe; y ya a las olas arrebata
   el pequeño navío.
Palpita con la carga que suspende,
   alegre y orgullosa;
y en sus mejillas el color se enciende
   de la temprana rosa.
Bullente espuma hendiendo, que se irrita
   y la presa reclama,
el peso que la agobia deposita
   sobre la verde grama;
y del recién nacido alegremente
   cercan todas la cuna;
y sonrïendo, la asustada frente
   le besan una a una.
Mas ¡oh tú, que de lejos a tu hijo
   por la playa desierta
seguiste desolada, el rostro fijo
   en su carrera incierta!
Llega; el hinchado seno da al infante;
   tu llanto ni su risa
revelarán en ti la madre amante,
   pues aun no es madre Ifisa.
En los brazos maternos, rocïado
   con lágrimas de duelo
y de gozo a la par, dulce cuidado
   de la tierra y del cielo,
El pequeño Moisés iba seguro;
   de Faraón crüel
hospeda el regio alcázar al futuro
   caudillo de Israel.
Y ante el trono de Dios, la faz velada
   con las alas, el coro
que ve a sus pies la bóveda estrellada,
   pulsaba liras de oro.
«Alégrate, Jacob, en el asilo
   de tu destierro (el canto
así sonaba), y no al impuro Nilo
   se mezcle más tu llanto.
»El Jordán a sus campos te convida;
   te oyó el Señor;
Egipto
marchar verá a la tierra prometida
   tu linaje proscripto.
»Ese niño que virgen inocente
   salvó de olas y vientos,
es el profeta del Horeb ardiente,
   rey de los elementos.
»Humillaos, mortales insensatos,
   que al Eterno hacéis guerra;
he ahí el legislador, que sus mandatos
   promulgará a la tierra.
»Cuna humilde, baldón de la fortuna
   juguete del profundo,
ha salvado a Israel; humilde cuna
   ha de salvar al mundo».


Lentitud sagrada. Hemos dejado pasar los días desde
un vasto olvido. Nos anegó la indolencia. Entregamos
las armas. El sitio duró poco.
Desheredados, el lugar se adueñó de nuestra historia.
La volvió espera.


La palla in ciel fra l'altre cose sante
si rimarrà, abbiate pacienza,
per ch'io non son di farla esser bastante


Du, die mit mir zum gleichen hohen Ziele,
Zu frommer Wallfahrt gläubig sich verbunden,
Die gleich mit mir der Dichtung zarte Spiele
Und gleich des Lebens heil'gen Ernst empfunden,
Du sprachst: Noch schlummern edler Kräfte viele
In deinen Saiten; auf, sie zu erkunden!
Du hast dein freies Vaterland gesungen,
Fort sei um einen höhern Preis gerungen!


Sophie, die Maid, hat ein Gesicht:
Das Mondschaf geht zum Hochgericht.


y sólo encontrarás en mis facciones
la indiferencia del que nada ansía
o la fatiga corporal del bruto


So bald drei Heer, und Stände vorgebildt,
Ja Noachs zeit durch hundert Tag erfüllt,
So muste gleich dein rechter Zwekk bekleiben,
Und mächtiglich mich zu der Wurtzel treiben.


Doch du warst mein Zeitvertreib,
Goldne Phantasie,
Und ich ward ein warmer Held,
Wie der Prinz Pipi,
Und durchzog die Welt.


湖上青山古会稽
断云漠漠雨凄凄
篮舆晚过偏门市
满路春泥闻竹鸡


O Molière ! homme simple et sublime génie,
Qui fis l'honnêteté maîtresse de tes vers,
Toi qui, sans les haïr en leur ignominie,
Châtias jusqu'au sang les sots et les pervers !


Od věků, nehnuté, sálá tvé mystické slunce do vření míz a zpěnění síly,
stoupáním krví, ohnivými vůněmi snu a nadějí, jež bloudí nad oseními,
dech tvého poledního zrání valí se blankyty tisíciletí!
Myšlenky národů omdlévají v smrtelných mdlobách pod jeho vedrem,
a bolesti, jež tisíci neviditelných plamenů se protáhly těly všech mrtvých,
zavanutím jeho mystických větrů dnem naším vyšlehly v požár.


Zpráv nových není? Není, Veličenstvo.


Les armes de Jésus c’est sa face maigrie,
Et les pleurs et le sang dans sa barbe meurtrie,
Et l’injure et l’outrage en sa propre patrie;


Aj tu vlny se rozstoupnou,
Rozdělí v dvé hladinu,
A z bezedna ven vyhoupnou,
S mutným ječením vyhoupnou –
Utonulou ženštinu.


Nun gilt es um das Leben,
Es gilt ums höchste Gut,
Wir setzen dran, wir geben
Mit Freuden unser Blut.


Gestern ging ich in den Wald hinein
Und lachte, und lachte: la la la la.
Und da gab's zur Antwort immer mir
Und machte, und machte: la la la la.


Byl v ní jen starý kapitán, známý mi z mystických zjevení;
prostorem neuvědomělých krás my jeli hořícím obzorem.
Ha, ha, já smál se, vida ji jasnit se po dlouhé době,
a poručil jeti jako bleskem, bezpečen, daleko od lidí...


Wann um mich alles finster wird,
Als säß' ich in der dunklen Hölle,
Wann's in mir bangt und zagt und irrt,
Als wenn die Sündflut um mich schwölle,
Wann diese tiefste Seelennot
Fast will am ew'gen Heil verzagen,
Wo dämmert dann das Morgenrot,
Der Sonne Zukunft anzusagen?


Zvon dozněl... Leč od vlny k vlně
hlas nese dál vzduchový vír;
zda modlitbu zachytí plně
sbor andělů do zlatých lyr?
Vše stichlo, a po vodní plání
jak tajemství neslyšných přání
se svatvečer soumrakem sklání
a pokoj a oddech a mír...


kümelenir inşaat önlerinde


És hogyha kell, ó, csak könyörögj nekik,
Hogy dolgozó nép karja erős marad
És vagdald föl meleg nagy szíved
S oszd ki közöttük az éheseknek.


No, megóhajtasz még nagy fohászkodással,
ezt bizonnyal elhittem,
Hallván gyászruhámot, keserves voltamot,
így szólasz még felőlem:
Elűzém - mond - tőlem, vallyon hol keressem
őtet már, én Istenem?


so copious, so flow'ry and gay,
Suits well to the sportive amusements of May,
But scorn'd be the muse, unrewarded the rhime,
Tho' it sweetly should flow and in melody chime,
If ever in earnest my pen or my heart
In raillery's cause should be found to take part;
If ever, the strength of this talent to show,
A friend I should teaze or embitter a foe;
If ever, when aiming my wit to display,
Be my verse e'er brilliant, or measure so gay,
By raillery's tinge I discolour its lay.
No, rather assist me, ye muses benign,
Who preside o'er this Urn and it's myrtles entwine,
To guard well it's laurels from every annoy,
That innocent humour might damp or destroy;
Ah, shield from it's lash every bard, who essays
To solicit your favour and merit the bays;
May the brow of each youth with your laurels be crown'd,
Who can rally with wit, and yet ne'er give a wound;
May the breast of each nymph your chaste myrtle adorn,
Who her lover ne'er rallied, or treated with scorn;
May they ne'er know the pangs, that a poet sustains,
Who morning and night having puzzled his brains,
Is raill'd at and laugh'd at and hiss'd for his pains.


إن كان من تهواه بدر طالع
من ذوق غصن بالدلال ينعم
قبله فيما تشتهي متعففا
الخل في شرع الهوى لا يحرم


Dieser tapfre General
Ist seit Jahren mir fatal,
Doch ich wagte den Verhaßten
Niemals ernstlich anzutasten.


Procuro e não te encontro
não paro, nem volto atrás
Eu sei, dizem todos que é loucura
Eu andar à tua procura
Sabendo bem onde tu estás!
Procuro e não te encontro
Procuro nem sei o quê!
Só sei, que por vezes ficamos frente a frente
E ao ver-te ali finalmente
Procuro, mas não te encontro!


Wehe hernieder,
einsames Blatt!


壶头直下开边郡
勋业谁如马伏波
还见远孙持汉节
坐令千骑拥雕戈


A ještě raněn, když háje
ztratily úsměv a den,
jsi sveřepou naději vábil
na noční výbojný plen.


Neznám stojí v tlačenici,
vidí, almužník už kleká:
„Kterému z těch nešťastníků
odpouští Váš Majestát?“


E se aquele que ama dorme, as mulheres que ele ama
sentam-se e dizem:
ama-no E ele ama-a
Desaperta uma veia, começa a delirar, vê
dentro de água os grandes pássaros e o céu habitado
pela vida quimérica das pedra
Vê que os jasmins gritam nos galhos das chama
Ele arranca os dedos armados pelo fogo
e oferece-os à noite fabulos
Ilumina de tantos dedos
a cândida variedade das mulheres amada
E se ele acorda, então dizem-lhe
que durma e sonh
E ele morre e passa de um dia para outr
Inspira os dias, leva os dias
para o meio da eternidade, e Deus ajuda
a amarga beleza desses dia
Até que Deus é destruído pelo extremo exercício
da belez


Ko it/ Brüder! Schwestern/ ko it! bringt A.L.L.E.S gutts zuhauffen/
Ob es geschinen hat/ daß A.L.L.E.S. gutts hinweg!
Bringt fröhlichst/ bringt das kleinst und gröste der Figuren/
Weil Gottes feurdas Gold in seiner asch bewährt!
Was euch verdächtig war/ dis gebet auf di Probe:
Des Satans staub fleugt weg/ Tinctur bleibt doch Tinctur.
Vergebt einander A.L.L.S./ di ihr aus schwachheit filet:
Bekennt zur Gottes Ehr/ was ihr habt misgethan!
Helft/ helft mit Kühlmann helft di Kühlschrift aufzustellen!
Dann seid ihr haupt beglükkt mit Kühlmann auch erwachet.


Hinweg! es schmettert aus der Höh'!
Felsblöcke, zuckendes Gebein!
Wo bin ich? bin ich? – auf der See?
Und welch Geriesel – immer immerzu,
Wie Regentropfen, regnet's?


Denk, wie oft got behütet
vor Saul den küng Davit,
Der nach seim leben wütet;
got in auch wol befrit
Vor seinem eigen sune,
dem schönen Absolom,
der nach seim leben stune;
aus seim reich er entrune,
darein doch wider kom.


Krank sein, es nicht dürfen klagen,
Ist wohl eine schwere Pein;
Lieben, es nicht dürfen sagen,
Muß ein hartes Lieben sein!


Hat beym grossen Hauffen dann die Kirche Stelle?
Laufft der grosse Hauffe dann nicht in die Hölle?


Und dennoch sind ihre Theile
So behende, dünn und klein,
Daß, wie scharf der Augen Pfeile,
Sie doch nicht zu treffen seyn.
Ob sie gleich rings um uns spielen,
Kann man sie gleichwol nicht fühlen,
So daß zwischen Leib und Geist
Sie vielleicht ein Mittel heisst.


perché il ciel della più degna cima
in me spirò virtù, tosto i' fu' vivo,
sotto il cui scudo il mio ingegno si fida.


أَلا حَبَّذا حَبَّذا حَبَّذا
حَبيبٌ تَحَمَّلتُ مِنهُ الأَذى
وَيا حَبَّذا بَردُ أَنيابِهِ
إِذا أَظلَمَ اللَيلُ وَاِجلَوَّذا


Kein lieblich Lüftchen soll erquicken dürfen
Mich wonniglich –
Nur deinen süßen Athem will ich schlürfen;
Er blüht für mich.


„Ty Malostranské myslím –“ „Ano, právě ty.


闸住清泉似镜平
闸开奔浪作潮声
放开一板还收去
依旧穿沙绕石行


千林寒叶正疏黄
占得珍丛第一芳
容易便开三百朵
此心应不畏秋霜


Beflügle dich, mein Lied, denn immer trüber
Und tränenvoller stets wird deine Bahn;
O führe schnell den Freund mir da vorüber,
Wo ihn der Schauer nächtlichste umfahn!


Aos quinze anos fui medroso e triste,
Como as donzelas mórbidas, histéricas;
E passavam por mim sombras homéricas
Nas noites claras que a cismar me viste...


Tu král káže přísně: „Prodejte ho,
Ženu, děti a vše což jest jeho!“


Jednou s vánkem počne hrát,
dolů zřím jej dopadat;
končí žití na jeteli
záhy – ale u veselí.


Hle, připadá mi, že ne Petronius,
však jakýs vážný pater familias
poslední pořízení svoje činí.
Ostatně byla rozšafná ta nota
též v žití mojím. Konsulat mi dali,
já konsulem byl. Acta diurna jsou
mé píle svědky. Provincii přiřkli,
já Bythinii spravoval. Mou péči
odměnil císař pochvalnými slovy
před celým senatem. A nejdivnější
je při tom, že jsem nesmál se sám sobě,
jak dobrý herec, který nesměje se
v komické roli. Byl bych smál se ovšem,
kdybych byl vlastní tvář svou při tom viděl. –


Ma la donna real vedendo questo,
che sa che ardo del suo honesto foco,
per cortesia se mosse dal suo loco
et col fazuol soccorse el servo presto.


Doch wo verweil' ich? Längst schon aus des Städtchens Tor
Hat unvermerkt hingleitend mich der Pfad entführt.
In offner Landschaft find' ich mich, wo See an See
Mit holdem Gruß blauäugig aus der Tiefe lacht,
Und über sanften Hügeln schwebend, wipfelreich,
Der Buchenforst auf säulenhohen Stämmen wogt.
Gelockt vom Schatten tret' ich in die Finsternis
Des grünen Doms. O, welche Kühle säuselt hier
Vom Laubgewölbe! Welch geheimnisvoller Duft
Umweht die braunen Quellen und den blühenden
Waldmeisterteppich, der den ganzen Hang bedeckt,
Und füllt die Seele märchenhaft dem Rastenden
Mit allem Zauber schauernder Waldeinsamkeit!
An dieser Stätte grüßte wohl zum erstenmal
Die Muse deinen tonbegabten Sohn, Eutin,
Auf weißem Zelter schwebend, die romantische,
Im wilden Laubkranz; hier erwuchs im Busen ihm,
Den ihrer Locken weithinflatternd Gold gestreift,
Die tiefe Waldhornstimme, die Preziosen uns,
Den Schützen Max und Euryanthens Liebe sang
Und dann in Englands Nebeln, ach, zu früh verlosch.


Zdaž ta, jež v ruce bič a zraky měla v nebi?
Jež lačným přála čichat, kterak voní chleby?
Z nich každá na Honzu se svůdně usmála,
však žádná se mu tou, již hledal, nezdála.


Diß ist die Stunde/ Lieber/ laß uns schreiben/
Laß uns mit Liedern diese Zeit vertreiben.
Meine Geliebte wil die süßen Schmertzen
tilgen im Hertzen.


Ein würdiger Bürger kommt geschritten,
Den Lump am Steige trifft sein Blick;
Entrüstet mit dem Kopfe schüttelnd
Geht er zu Bier und Politik/
Und zornrot glüht der volle Mond.


Co měl jsem, dal jsem. Stříbro svojich dum
a zlato citu marnotratně všudy
jsem rozhazoval v lidskou strast a trudy,
co zbude mi, se neptal, k sledním dnům.


A teď zas v pevném objetí
se s kamene na kámen řítí.
Oh, jaké dnes tvé zakletí
jim schystalo živobytí!


Da ward sie's Teufels vor Vergnügen,
Ein Sohn sie sah im Rauchfang fliegen,
Sie sahen sich bestürzet an,
Wie sich's so traurig enden kann.


Zähle meine Tränen
Und mein kläglich Sehnen.
Wäge meine Schmerzen,
Die ich um dich leide,
Jesu, meine Freude,
Innerlich im Herzen.


V tajemném když světle noci
k hvězdné nebes pláni zřím,
mním že andělíčků hlasy
s každé hvězdy uslyším.


Po ranních modlitbách, kdy na východě svítá,
kde chata nejbližší pod listem byla skryta,
své kroky zaměřil tam svatý eremita.
Dí k svému soudruhu, když vkročil na prah cely:
„Zde přijmi, bratře můj, co láska má ti skytá!“
A těžký před sebou již druha oči zřely
plod révy uzardělý.


وَنَصرانِيَّةٍ بِتنا جِواراً
لَها فَلَنا بِساحَتِها جُنوحُ
خَطَبنا عِندَها راحاً فَجاءَت
بِراحٍ لِلنَفوسِ بِها تُريحُ
وَأَبدَت مَنظَراً حَسَناً فَظَلنا
وَكُلٌّ مِن تَلَهُّفِهِ قَريحُ
فَلَمّا أَن دَنَت نَحوِ بِكَأسٍ
يُضاعِفُ نورَها الوَجهُ الصَبيحُ
مَسَحتُ يَدي عَلى خَدٍّ أَسيلٍ
فَعادَت فِيَّ بَعدَ المَوتِ روحُ
فَهَزَّت عِطفَها مَرَحاً وَقالَت
قَضى نَحباً فَأَحياهُ المَسيحُ


da quella nuova gente che traligna.


¿Senitos al aire
(o en el aire)?
¡Qué joven era
en mi cerebro!


Als Junker Hanns in den Alleen
An seinem Schloß spatzieren gieng;
Sah er den Gärtner, Lukas, stehen,
(Es war ein Fest,) geputzt und flink.
Er sah: gethürmt, von seinem Ohr
Stieg eine steife Mütz empor.


Mit abgemess'nen Schritten kam
sie mit der ersten Morgenröthe
fast nackt zu mir und schüchtern – nahm
sie ihren Platz bei mir im Bette.


行义都无一点瑕
诗书满腹贮英华
老来方得青衫着
便近庐山五柳家


Höchst genial zwar nennt sprachwidrige Verse die Mitwelt;
Aber du wirst, Nachwelt, lieben ein edleres Deutsch!


Geh! schäme dich, verirrte Zunft!
Die du mit blinder Unvernunft
Im Finstern tappst, wo Sonnen glänzen:
Siehst du denn nicht der Allmacht Kraft,
Die stets des Erdballs bestes schafft,
Wenn Sommer, Winter, Herbst und Lenzen,
Das ganze Volk bewohnter Welt,
Im Wechsel überall erhält?


Sníh padal, déšť a duly vichřice,
zem’ stále čerstvé otvírala hroby,
leč ona byla ticha. Pohřbívala
s úsměvem teskným za dnů nejhorších.
Ve městě cizím u jednoho stolu
chléb skoupý chudoby jsme jedli spolu.


Azután némán szendergett tovább.
Benne hullámzó rónaság aludt,
Látott pipacsot, kék búzavirágot,
Egy benne rejlő végtelen világot,
Mely emberkézre már sohase jut.


Gantze Bäche
Wäinte David auch so gar 8
Als der freche
Absolon erstochen war'/
Weil er wüßte/
Daß sein Gott-vergeßner Sohn
Büssen müßte
In dem tieffen Acheron 9


Ja Sterne sind sie, sie sind lichte Bronnen,
Blumen, ihr Sehn ist wie ein Liebesthauen,
Bienen sind meine Blicke, die sie saugen,


Alaun,
Gummigutti,
Allappi,


Petrarcas Herzerschrecken und Erblassen
Beim Anblick Lauras, und sein Blick, der nicht
Von ihrem Antlitz läßt! O hier ist Licht
Und höchstes Glück, denn über ihnen waltet
Der Glanz der Poesie, und frei entfaltet
Sie ihre Schwingen und erschaut im Kreis
Viel Dinge, die ich nicht zu nennen weiß. –


Doch unter diesem Wipfel
Hängt sicher manches Nest,
Zur Blüthe Knospen streben,
Hebt sich zu höh'rem Leben
Am Stamm empor der Epheu fest.


Bißher/ hab ich mein Weh' vnd überhäufftes Leid
Vnd Trauren-volle Schmertzen/
Vnd die gehäuffte Noth
Die dem gekränckten Hertzen
Verspricht den schnellen Tod/
Verhüllt mit lindem Ach vnd stiller Traurigkeit!


يا ذا العِذارِ الَّذي بِهِ عُذري
قامَ فَفيهِ الهَوى هَوىً عُذري
وَجهُكَ مِثلُ الإيمانِ أَبيَضُ مِن
تُحَيتِ فَرعٍ كَظُلمَةِ الكفرِ
وَقَدُّكَ الرَمحُ وَاللِحاظُ هِيَ ال
سُيوف حَداً يَومَ الوَغى تَفري
وَثَغرُكَ الثَغرُ فَهوَ يمنعُ بِال
بيضِ المَواضي وَبِالقَنا السُمرِ
وَالريقُ طَعمُ الحَياةِ مَطعَمُهُ
وَلَم أَذُقهُ لَكِنَّني أَدري
كَم لِيَ في ذا القَوامِ حُسنُ مَقا
ماتٍ وَكَم لي في الشِعرِ مِن شِعرِ
وَكَم مَديحٍ لي سارَ في المَلِكِ ال
أَمجَدِ بَهرامَ شاه ذي الفَخرِ
مَلكٌ جَوادٌ لَولاهُ لَم يَكُ في
زَمانِنا ذا لِلشِعرِ مِن سِعرِ
ما أَمَّ جَيشاً وَلا اِنتَحى بَلَداً
إِلّا اِنثَنى بِالتَأييدِ وَالنَصرِ
وَلَم يَزَل لِلعُفاةِ مُنتَجَعاً
وَالوَجهُ مِنهُ البَشيرُ بِالبِشرِ
لِلحَربِ مِنهُ اللَيثُ المُدِلُّ إِذا
كَرَّ صَئولاً في الجَحفَلِ المَجرِ
وَلِلندَى مِنهُ صَوبُ غادِيَةٍ
مُثَعَنجِرِ الودق هامِرُ القطرِ
إِلَيهِ تَسعى العُفاةُ سائِرَةً
بِحُسنِ ظَنٍّ في البَرِّ وَالبَحرِ
فَتَنثَني عَنهُ وَالحَقائِبُ وَال
أَفواهُ مَلأى بِالحَمدِ وَالشُكرِ
تَيَمَّموا بَعلَبَكَّ حينَ رَأَوا
هُناكَ رَبَّ السَريرِ وَالقَصرِ
مُتَوَّجاً بِالعَلاءِ أَحسنُ خَل
قِ اللَهِ عِلماً بِالنظمِ وَالنَثرِ
شَأى مُلوكَ الزَمانِ كُلَّهُمُ
فَضلاً وَدَبّوا مِن بَعد في الإِثرِ
فَلَم يَشُقّوا غُبارَهُ وَحَوى
غاياتِ كَسبِ الثَناءِ وَالأَجرِ
لَو كانَ في الدَّهرِ مِثلُهُ وَعَزِي
زٌ ذاكَ لَم نَشكُ فيهِ مِن فَقرِ
وَلا اِشتَكَت مِن كَلالِها قُلُصٌ
تَقطَعُ عُرضَ الفَلاةِ وَالقَفرِ
فَمَن أَتاهُ بِالشِعرِ فَهوَ كَمَن
في هَجَرٍ جاءَ مُهدِيَ التَمرِ
لِلعيدِ رَسمٌ وافاكَ نَطلُبُهُ
فَجُد بِهِ يا يَتيمَةَ الدَّهرِ
وَالوَقتُ صَعبٌ وَبَعلبَكُ كَما
تَعلَمُ عِندَ الشِتاءِ وَالقَرِّ
فَكُن سُليمانَ المَلكَ يا اِبنَ فَرَخ
شاهَ وَنوحاً في فُسحَةِ العُمرِ
فَأَنتَ أَولى المُلوكِ كُلِّهِمِ
بِالمُلكِ فيهِم وَالنَهيِ وَالأَمرِ


Každý hrozí za nevděčným městem
za to strašné bezpráví;
že je Pánbůh stihne hrozným trestem,
s druhem druh si rozpráví.


Blasse lippen,


DizerSem PalavrasAmarsem vírgulasSofrersem sintaxeViversem ParênteseSublinhandoo gestoAcentuandoo tempConjugandoo rest


十载相逢正忆君
忽从纸上见寒云
空江漠漠渔歌度
一片疏林带夕曛


أَفدي الَّذي إِذ سَأَلت عَنهُ
رَنا وَسهم اللحاظ راشا
وَثَغره باِسمهِ يحاجي
ما مثل قَولي شَفا عطاشا