Amiga Hortensia, renace conmigo ¿entiendes?
Salgamos de la rutina, de este camino,
Este destino uniforme.
Amiga Hortensia, toma mi mano, ¿escuchas?
Busquemos nuevas formas, rompamos cadenas,
Salgamos de este lugar, olvida tu sed.
No te conformes ni con el riego diario
Ni con luz solar, eres más.
Amiga Hortensia, por favor, ¡escúchame!
Por que aunque escuchas, no lo deseas.
¡Perdóname! Perdóname por soñar, por olvidar.
Solo dos plantas somos, solo dos flores
sin mayor esperanza tú bella!
Yo encarcelado en algo, sin precedente?
Condenado a la vida inerte.


Beweisen will ich Gott ganz gründlich
In schlagender Beschwerdeschrift,
Daß nach dem Strafgesetzbuch sündlich
Es ist, daß mich der Hades trifft.« –


Wie? Sollt' es denn nicht besser lassen,
Ein schönes Bild im Musenhain,
Als Pfahl nur, oder Pflasterstein,
Kaum gut genug für Zäun' und Gassen,
In dieser besten Welt zu sein?


Když sjíždí v kraj noc na hvězdnatém voze
a šedé město halí pára šedá,
jak příšera v tmu Montmartre se zvedá
tich, zamyšlený, města ve hlomoze.


Engedd hát, hogy én öleljem.


	O pur sieno ivi accolti da pietade!
di che non spero, poi che per usanza
vi suol sempre aver luogo crudeltade.


Žárlil už, – však pod lípami
s Marěnkou byl šťasten přec.
Byli smích a žert jen samý –
švarná žnečka, statný žnec!
Provázel ji domů vrátky,
nad kosci a nad kuřátky
když už svítil nebožec.


Barátom, nem birok felhevült szivemmel,
Oceán habjait képezem kedvemmel.
A magyar iróknak gyullaszt serénsége,
Kik tollával ujjul nyelvünk ékessége.
Hidd el, alig hittem szikrázó szememnek,
Midőn fényét láttom született nyelvemnek.
Hogy magyaról olvas! idegennek véltem,
Mig végre eszemtől bizonyságot kértem.
Aggot Orczit látom mint a sast ifjadni,
Sebes szárnyaitól felhőket hasadni;
S ha alább ereszti villámló szárnyait,
Szabadon szaggatni Hibla virágjait.
Kapitány Barcsay futva megy Tarnára,
Hogy vegye Anchisest páncélos vállára.
Bár tudós kincsét is tenné tarsolyába,
S ne hadná enyészni Ilion hamvába!
Szerencsés jövendő! tudom, feltalálod,
Midőn Trója hellyét ekéddel sétálod!
Nem szükség, hogy többet szóljak Barcsayról,
Ki reám mosolyog Muzsák karjairól.
Ó! látom nagy szivén Nimfáknak lakását,
Hol erkölcs s tudomány csinálta szállását!
Tovább Bessenyei lantyán csudálkozom,
S versszerző lelkének szivemmel áldozom!
Kérkedhetik Tisza illyen szülöttyével,
Ki olly nyájossan él Parnassus népével.
De még egyet látok férfi öltözetbe,
Ki élet törvényt szab a nagy természetbe.
Barátom! ugy tetszik, hogy megcsal ruhája,
Mert nem férfi, hanem Pallas onokája.
Már ez sok! - Ó! égnek, feldnek Teremtője!
Sziv, elme, okosság s tehetség szerzője!
Hány istápot küldesz István országának,
Hogy fényét emeljék holt magyarságának!
Ideje, hogy szegre függesszem lantomat,
S e szép nézőhellyre vonnyam fátyolomat.


Mráz má v šerém hledu
a korunku z ledu
nese na čele;
a jak pádí, v běhu
prší vločky sněhu
s roucha úběle.


Zabodlo se do mne slovo,
jež se dýkou zváti může. –
Cizí žena pěstovala
v myšlenkách mých rajské růže.
Kdyby tato byla v nebi
a já u hrud země,
tuším, že by zlatou hvězdou
svítívala ke mně!


Aquí arriba un cigarrillo dura la mitad.
Y el pasado no ha pasado aún...
Recuerdo la pistola, incómodamente situada.
...la saco.


E' par che ancor tu non cognosca Orlando,
tanto che quasi ci hai messo sospetto,
ch'ogni dì debbe ir pe' boschi cacciando
con Ulivieri e col suo Sansonetto.
Non ti ricorda un'altra volta, quando
in Agrismonte, sendo giovinetto,
ogni dì era o con orsi alle mani
o porci o cervi o cavriuoli o dani? -


Die Rose doch läßt nimmer ab,
Läßt immer neue fallen;
Sie grüßt, und grüßt sich fast zu Tod,
Doch keines trifft von allen.


Wie dem hohen Apostel ein Tuch voll Tiere gezeigt ward,
Rein und unrein, zeigt, Lieber, das Büchlein sich dir.


Ein Deutscher saß im grünen Gras,
Und wollte da studiren was,
Lateinisch und auch griechisch
Und etwas philosophisch.
Da flog eine Wesp' ihm auf die Nas',
Und stach ihm eine große Blas',
»Wespe, laß' das Stechen!«
Die Fliege kitzelt weiter,
Die Wespe sticht ihm Blasen.


Do eterno erro na eterna viagem,
O mais que saibas na alma que ousa,
É sempre nome, sempre linguagem
O véu e a capa de uma outra cois
Nem que conheças de frente o Deus,
Nem que o eterno te dê a mão,
Vês a verdade, rompes os véus,
Tens mais caminho que a solidã
Todos os astros, inda os que brilham
No céu sem fundo do mundo interno,
São só caminhos que falsos trilham
Eternos passos do erro etern
Volta a meu seio, que não conhece
Enigma ou deuses porque os não vê,
Volta a meus braços, neles esquece
Isso que tudo só finge que
Meus ramos tecem dosséis de sono,
Meus frutos ornam o arvoredo;
Vem a meus braços em abandono
Todos os Deuses fazem só med
Não há verdade que consigamos,
Ao Deus dos deuses nunca hás-de ve
Dosséis de sono tecem meus ramo
Dorme sob eles como qualque


Te dará tanta riqueza,
tanta gala tunecina,
que ha de juzgar tu belleza
para pagarle, mezquina.


Jsou i lidé dobré vůle,
kteráž podobá se žule;
řkou: „Zlý nastal okamžik,
sestupme se v jeden šik!“
„Vedle slov se projev skutek,
zanechme všech škodných půtek,
každý měj své zásady,
sejděme se v porady.“
„Různých stran a spolků muži,
o vlastní-li běží kůži,
ať tvá hesla velebí –
svornosti nám potřebí!“
Kdo tak mluví, jistě šílí,
svornost trvá jenom chvíli;
zítra již, nám k úžasu,
vjedou sobě do vlasů.


Ei mi legò sì ch'altri non mi scioglie,
ei vuol aver de la mia morte il vanto.
O poco chiare ed onorate spoglie!


Ich weiß, wen du dir ausersehn,
Den läß't du nicht am Abgrund stehn,
Ganz reiß'st du ihn aus der Gefahr;
Du thust nichts halb, du thust es gar.


وَكَم قَد تَرَكنا في دِمشقَ وَأَهلِها
مَن أَشمَط مَوتُورٍ وَشمطاءَ ثاكِلِ
وَغانِيَةٍ صادَ الرِماحُ حَليلَها
فَأَضحَت تَعُدُّ اليَومَ بَعضَ الأَرامِلِ
وَتَبكي عَلى بَعلٍ لَها راحَ غادياً
وَلَيسَ إِلى يَومِ الحِسابِ بِقافِلِ
وَأَنّا أُناسٌ لا تُصيبُ رِماحَنا
إِذا ما طَعنّا القَومَ غَيرَ المُقاتِلِ


Mas ya en celosa angurria
Traba Arlequín los ojos,
Y líricos enojos
Te rasca en su bandurria.
Y el gran Polichinela,
Rojo como una antorcha,
A tu salud descorcha
Su frasco de mistela.
Como un hechizo corre
Su erótico menjurje
Y su joroba surge
Bella como una torre,
Que asiéndote a su cuello
Con audacias modernas.
Le oprimes con tus piernas
Como a un feliz camello.
Cuando el licor te raspe
La lengua, a tu capricho
La luna alzará un nicho
Con su pálido jaspe;
Y en amoroso indulto
Querrás (in vino veritas)
Que con gracias pretéritas
Pierrot te rinda culto.
Pero a tu amor, en tanto,
Polichinela inculca
Pavores de trifulca
Con celoso quebranto.
Sospechando de befa
La esclavitud que le unce,
El entrecejo frunce
Cual lóbrega cenefa;
Y Arlequín, con remedos
De militar saínete,
Para un lance a florete
Se ensortija los dedos.
Los dos gruñen tan malos,
Que quizá en el destozo,
Tu mudo y blanco mozo
Lleva tras cuernos palos.
Mas, tu ira les espeta
Su mortífera pulla
En el grito de grulla
Que fragua tu corneta;
Y acabando la intriga
Con amoroso ahínco,
Te escapas en un brinco
Que hace brillar tu liga.


Hle, jak skvostné paláce si staví,
s okřídlenci jezdí v sboru mus!
Těm už nelze korun strhnout s hlavy
dravou smečkou popravcových hrůz;
hle ty zdroje, jimiž žízeň hasí:
umění a věda! Jaký šum
síly s krásou! Nápoj ten nás spasí,
pijte, pijte, leťte k nebesům! –


che, d'alte fosse cinta e grosse mura,
avea un sol ponte che si leva e cala;
fuor ch'un balcon, non v'era altra apertura,
ove a pena entra il giorno e l'aria esala:
quivi dormia la notte, et era cura
de la moglier di mandar giù la scala:
di quella entrata è un gran mastin custode,
ch'altri mai che lor due non vede et ode.


Žas velký pojal jej, že spánkem nezdolán
tu dlouhou zimní noc můž’ probdít jeho pán.


O oscurísima cuadra, o noche fresca,
yo te ofrezco una lámpara de plata,
agradecido a la ventura mía.


Gelobt sey Gott/ Gott Sabaoth
Singt tausentmal alleine/
Gelobt sey Gott/ Gott Sabaoth/
Noch tausentmal alleine;
Vnd dan noch tausent/ tausentmal/
Gott Sabaoth alleine.


Bestreuet die Häupter mit Asche,
Verhaltet die Nasen euch bang,
Heut gibt's bei trübfließender Flasche
Einen bituminösen Gesang.


江海多年似转蓬
白头归拜未央宫
堵墙学士惊相问
何处尘埃瘦老翁


Štěstí nám odvezli za moře v dálku;
mlhavé pruhy jen, kde tě chci zřít –
a my jsme s Iliem nesměli mřít!


Na čele jich se láme osten let,
čím dále, tím jsou oba vznešenější,
až Bůh se zvolna dotkne jich, a hned
je v hlubší ještě snění ukonejší.


A oko sotva rozezná,
co květ, co nach je tvojich retů,
tvůj dlouhý vlas, jak do března
když přítmí padne prška vznětů.


„„Taž se, drahá, proč i jestřáb krouží
nad hrdličkou a proč siptí zmije,
proč i v luzném květu jed se kryje
a hlíz mučivých se hejno plouží.
Tak svět upravila vůle svatá:
sladké s trpkým, s jasem tma se míchá,
s žalostí je radosť, rozkoš spjata,
s divokostí zpurnou něha tichá.
Tak se v píseň pozemského žití
snoubí bouře hluk i šepot kvítí,
radosť plesavá i bolu skřek,
vzdechy milenců i bitvy jek.““


Et vous tous ! à la file ou confondus en bande
Ou seuls, vision si nette des jours passés,
Passions du présent, futur qui croît et bande
Chéris sans nombre qui n’êtes jamais assez !


Ihr Sklavinnen, wollt ihr das Joch abwerfen,
Das doch ich selbst, ich Mutter, tragen muß?
Wenn auf mein Haupt die Kinder Dolche schärfen,
So zins' ich Blut; ihr blos den Ueberfluß;
Ja, wenn ihr nur von ferne donnern höret,
Wird durch den Blitz mein Herze selbst versehret.


Eh soll der Himmel Bäume tragen
Und unser Queis voll Flammen stehn
Als jemand auf der Erde sagen:
Selinde läst den Philimen.
Besinnstu dich noch auf die Nacht,
Die dieser Schwur vergnügt gemacht?


汀树风微水不波
急催轻棹过黄河
河流曲折浑无定
凭仗梢翁涉历多


Da steuern hin, die liebten und die haßten,
Da segeln die gewonnen, die noch wagen,
Der Thor, der Weise, Hoffnung und Entsagen,
Und des Verbrechens Last mit andern Lasten.


A k dveřím kráčí rozmrzele muž
a k dítku sklání prosivělé skráně:
„No, malá poběhlice, pověz už,
kdo lhal ti něco o zrození Páně?“


Tou zlatou stezkou, jíž Tys prvý šel,
za Tebou mnozí sobě pospíšili –
však toho kouzla žádný nenašel,
jímž z lidu pro lid, jako proutkem z báje
vytryskly milé povídky Tvé z kraje...
V té trudné době, kdy jen chaty kryly
jak ptáče v bouři, rodné mluvy zvuky
a v dálce matný chvěl se jitra lem:
Tys prvý k dílu přiložil své ruky
a mluvy rodné milým hlaholem
sil květy zářné v luh ten bez útěchy
a perly sypal pod doškové střechy!


Nous sommes nés au bord de votre plate Beauce
Et nous avons connu dès nos plus jeunes ans
Le portail de la ferme et les durs paysans
Et l’enclos dans le bourg et la bêche et la fosse.


O du heiliges blasses Glück,
du mit dem leuchtenden Kinderblick . . .


Lemos, e Vilalobos, que pegados
Vinham no roto mastro, à seca areia
Chegaram, porém fracos, e cansados,
E quase ainda nas mãos da morte feia:
Os ventres do bebido mar inchados,
A falta do sentido a vista enleia,
E o liquor falso, tornam com penosas
Ânsias brotando fontes amargosas.


V tom tichu exstatickém rozlévá se
tvé přítomnosti nevýslovná slast,
má duše pelem bílým pokrývá se;
ó Pane, rač svou vůni na ni klást.


desaparecer       ser       desaparecer
             enyesado
al lenguaje      plantígrado      del moho/
carbonizar
       el destino
              con el relámpago
que da y quita
         el sentimiento del día/
mientras los siglos
             acceden
y el ritmo

de las sombras
                  se pliega
a la danza fósil
           de la tribu


Dům chvoštišti vymetený,
pro zlé duchy připravený
jest opravdu ten,
kde se boží den
v ničemnosti promarňuje;
v tom si ďábel pochvaluje,
jen že jeho chválení
promění se v pálení.


In: LESSA, Aurelian Poesias póstuma Colecionadas por Francisco e Joaquim Less Pre Augusto de Lim e cor e au Belo Horizonte: Beltrão, 1909


Chodí větřík, zahvízdá si,
na patách se otočí,
a když tam jde srdce moje,
jako pták si poskočí.


Welch Unglück wittert sich? Wie wenn ein Mordcomet
Die Lüfte blutig macht und als ein Angstprophet
Die Völcker durch sein Licht in Furcht und Schröcken sezet,
Man schon der Länder Ruh vor halb verloren schäzet,
Wie wenn Enceladus in Aetnens Kluft erwacht
Und Schwefel, Pech und Glut den Abgrund trächtig macht,
Die eingepreßte Luft aus dem Gefängnüß dringet
Und der bestürzten Welt die Trauerzeitung bringet,
Daß Krieg, Gefahr und Pest schon auf dem Wege sey:
So und nicht anders pflegt der Parzen Tyranney,
Wenn sie die Ältesten im Regiment geschlagen,
Oft die Veränderung dem Staate wahrzusagen.
Denn zieht des Höchsten Hand dergleichen Nägel aus,
So trennt sich Holz und Stein, bis das zerschellte Haus
Den Giebel sincken läst. Der Tod von großen Leuten
Will vor die Policey gar wenig Guts bedeuten.
Mit Alexandern fiel die dritte Monarchie;
Rom weis es, was der Fall Pompejens nach sich zieh;
Vergräbt Carthago sich in die verbrandten Mauren,
So will es den Verlust des Hannibals bedauren;
So lange Pyrrhus noch den Degen rühren kan,
Zieht auch Epirus nicht der Römer Feßel an;
Weil Archimedes lebt, kan Syracusa stehen;
Wenn Augustin erblast, muß Hippon übergehen.
Was damahls gleich geschehn, wird jezt nicht eingestellt:
Wir saugen eine Luft, wir sind in einer Welt,
Wir warthen auf ein Grab. Das strenge Recht zu sterben
Macht durch sein Alterthum an allen Adamserben
Auch die Exempel neu, und die Erfahrung lehrt,
Daß ihr Register sich durch deren Abgang mehrt,
Die ihrer Republic, so nur durch sie genesen,
Durch nichts als ihren Tod schwer und betrübt gewesen.
Bedrängtes Vaterland, der Himmel zürnt mit dir,
Und deinen Gränzen steht ein großes Unglück für,
Die Stüzen brechen ein, die starcken Pfeiler spalten,
Kein Mensch vermag den Riß der Schickung aufzuhalten,
Die sich zum Schlagen schickt. Budorgis sizt verwaist,
Weil ein verwegner Sturm in ihre Cedern reißt.
Nun will das Wetter sich um die Gebürge ziehen;
Ich fürchte, keiner wird der Allmachtshand entfliehen,
Die nach der Ruthe greift. Ein Reibniz fiel und stund
Im Fallen als ein Mann, den Morgen noch gesund,
Den Abend nicht mehr kranck; ein neues Leichbegängnüß
Nimmt meinen Seidliz fort. Erbittertes Verhängnüß,
Gönnt deine Misgunst denn der Schwachheit keinen Stab,
Der Unschuld keinen Trost? Brichstu den Ancker ab,
So scheitert auch mein Schif; erschlägt der Neid das Glücke,
So mir bisher geblüht, und bricht die Hofnungsbrücke
Durch einen Donnerschlag von deiner Faust entzwey,
So lern ich, daß dein Schluß unwiederruflich sey.
Mein Vetter, stirbstu schon, mein Vater, wollt ich sagen,
Lästu die Söhne dich schon zu den Vätern tragen?
Du schweigest und sprichst Ja. Die Antwort ist zwar stumm,
Und doch betäubt sie mich. Verwaistes Fürstenthum,
Komm und bemühe dich, die Trauer anzulegen;
Ich werde deine Noth, du meinen Schmerz erwegen.
Vermische Blut und Salz mit meiner Thränensee,
Geuß deinen Wermuthsaft zu meiner Aloë,
Wir wollen beiderseits den edlen Leichnahm küßen
Und, wenn wir so gepaart, uns in die Gruft verschließen.
Doch weil die Tugend mehr als ein Bochim verdient,
Ja, weil ihr Lorbeerbaum auch in der Asche grünt,
So wollen wir den Ruhm des Redlichsten im Leben
Der Nachwelt durch dies Blat einst zu bewundern geben.
Ihr, die Geburth und Geld so stolz als edel macht,
Die ihr dem Pöbel flucht, die Wißenschaft verlacht,
Den Mammon Vater nennt, der Ehrsucht Opfer schlachtet
Und den Begierden euch um Wollustzins verpachtet,
Kehrt doch im Freyen um und werdet einmahl klug,
Eh euch die Thorheit fällt. Nehmt diesen Todtenkrug,
Den stummen Prediger, mit Andacht in die Hände,
Besichtiget die Gruft, betastet Sarg und Wände
Und riecht den Schedel an, denn saget mir dabey,
Ob dies der ganze Lohn von eurer Arbeit sey.
Ihr schreyt den Himmel an, ihr rennt und schwizt auf Erden,
Durchschneidet Salz und Meer und lasts euch sauer werden,
Daß ihr den morschen Leib mit fremden Kothe schmückt
Und nur ein halbes Wort in euren Titul flickt,
Der ganze Bogen füllt. Euch bleibt, bethörte Leute,
Der Schaden zum Gewinn und der Verlust zur Beute.
Wenn ihr nun nichts gespart, was euch vergrößern kan,
So kommt der Tod und klopft an eure Fenster an.
Was habt ihr dann davon? Nichts als ein schwer Gewißen
Und einen leichten Sarg. Wohl dem, der sich beflißen,
Wie unser Seeligster der Tugend nachzugehn;
Der kan in aller Noth so wie ein Fels bestehn,
Den keine Fluth bewegt. Er wies schon in der Wiege,
Daß aus des Adlers Nest nicht eine Taube fliege.
Die Kindheit war bey ihm kein leeres Dockenspiel;
Denn was ein Neßelstrauch und Hacken werden will,
Das brennt und biegt sich bald. Der Jugend Frühlingsmorgen
Hies seinen muntern Geist sich auf den Herbst versorgen.
Da sonst der Müßiggang der Faulen Arbeit ist
Und mancher fleißig scheint, wenn er Romanen list,
So war ein kluges Buch und ein gelehrtes Wachen
Der Wezstein, ihm Verstand und Degen scharf zu machen;
Jedoch die Schwelgerey der Bücher fing ihn nicht,
Er dachte stets an dies, was jener Weise spricht:
Der Name Hochgelehrt sey diesem wenig nüze,
Der Rang und Stelle nicht auch ohne Buch beschüze.
Den Schulen gab er selbst nicht eher gute Nacht,
Bis Zeit und Alter ihm die Thüren aufgemacht
Und sein berühmter Fleiß ihm allerdings befohlen,
Den Schaz der Wißenschaft in fremder Luft zu holen.
Viel reisen, aber wie? Mit eignen Fehlern fort,
Mit fremden Sünden heim. Erschnappen sie ein Wort
Von einem, der einmahl im Peplier gehöret,
Daß man Madame spricht, wenn man die Frau verehret,
So ist der halbe Weg schon nach Paries erspart.
Nein, nein, Hochseeligster, von dieser Blinden Art
War deine Brust ein Feind. Rom sahstu nicht von ferne
Noch auf der Charten an. Du folgtest diesem Sterne,
Den dir die Tugend wies. Der Sitten Unterscheid,
Der Länder Eigenschaft, der Franzen Höfligkeit,
Der Britten freyes Thun, der Niederländer Wißen
Hat deiner Klugheit noch den Anstrich geben müßen.
Des Vaterlandes Wuntsch war deine Wiederkunft,
Aus Franckreich zogstu weg und ließest die Vernunft
Vor ein verbrämtes Kleid wie mancher nicht zu Pfande,
Der, wenn er wiederkommt, die Schwindsucht am Verstande,
Den Durchlauf aber gar im Beuthel mit sich bringt
Und weiter nichts gelernt, als wie der Welsche singt
Und der Franzose tanzt. Du machtest dich nach Hofe;
Doch weil die Gottesfurcht auch der geringsten Zofe
Arm und verächtlich scheint, so war dein fester Schluß,
Daß, wer nicht heulen will, die Wölfe meiden muß.
So lebtestu bisher vor dich und deinetwegen
Und kontest ohne Gram dich stets zu Bette legen;
Allein die Wirtschaft nahm dir eilends alle Ruh,
Und endlich kam die Last der Ämter noch dazu.
Du durftest zu der Wahl die Stimmen nicht erkaufen;
Die Tugend pflegt doch nicht der Ehre zu entlaufen,
Die ihrem Fuße folgt. Was Wunder, wenn der Rath
Der Stände dich viel mehr zur Aufsicht zwang als bat.
Dein Eifer lies niemahls die Schwachheit unterdrücken,
Und deine Vorsicht hielt der Unschuld stets den Rücken,
Des Goldes Gelbesucht hat dich nicht angesteckt,
Der Unterthanen Schweiß nicht deinen Ruhm befleckt.
Ein jeder, welcher dich und deinen Wandel kannte,
Sah, wie kein Eigennuz in deiner Seele brannte.
Recht und Gerechtigkeit, die man jezt in der Welt
Und zwar nicht ohne Grund vor Exulanten hält,
Erfreuten sich, bey dir den Aufenthalt zu finden.
Das Saufen, eine Frucht der unerkandten Sünden,
Verkürzte nicht dein Ziel. Mehr beißen durch den Fraß,
Mehr durch die Trunckenheit als durch das Schwerd ins Graß.
Kein Schwelgen übergab dich vor der Zeit dem Tode.
In deinem Hause war die allerneuste Mode
Die alte Redligkeit, die Wörter Ja und Nein
Der allergröste Schwur. Das Alter brach herein,
Und deines Winters Schnee bereifte nun die Haare,
Kein Schröcken, keine Furcht vergällte dir die Baare,
Die Blindheit dieser Welt brach dir die Augen auf;
Drum kontestu getrost bald deinen lezten Lauf
Durch einen guten Kampf mit Fleisch und Blut vollenden
Und den erlösten Geist in Salems Freystatt senden.
Sagt, Armen, die er jezt zu zeitlich noch verläst,
Hat er die Thränen euch im Leben ausgepreßt?
Nein. Also könt ihr nun nach seinem Tode weinen.
Sprecht, Reichen, die mit Boy bey seiner Gruft erscheinen,
Wie er vor euer Wohl ihm ofters weh gethan.
Klagt, Musen, denen er hinfort nicht helfen kan:
Stirbt dieser, ach, so wird an unsern Mäcenaten
Der Miswachs dieses Jahr gewislich gut gerathen.
Nimm, Seeligster, den Kranz, den Jesus dir versprach:
Die Wercke folgen dir in jenes Leben nach.
Verschlafe Noth und Angst, nachdem in Kedars Hütten
Dein Leiden auch nunmehr den Untergang erlidten.
Ich wollte, dörft ich nur auf meine Kräfte traun,
Aus Erz und Marmor dir ein Mausoleum baun;
Dies würde diese Schrift an seiner Stirne haben:
Hier hat des Landes Last des Landes Heil begraben.


     Quem não ficou apanhado?
     Vai o sono, vem o sono
     vai o sono
     quero ficar acordad
     No meio da outra gente
     lá ia naquela corda
     mas acordei de repent


Wie war der Wald ſo weiß und ſtill,
 Der Schnee lag ſtumm auf den Zweigen.
Fern von der Welteſche Yggdraſil
 Zog her ein traurig Schweigen.


Touha ta nás s nebem blíže snoubí;
Nitro jí dřív s sebe neodloží,
Až se utkví ve prakráse Boží.


Wer giebt dem armen Kinde Kuchen?
Es mag sich eine Krume suchen.


Dorostl ve strom štěp – hoch jarý v muže
a silou ducha tepal vrahů řad.
Dělníku otci přišla radost v srdce,
již vlas mu zbělel, a byl přece mlád.
A po práci když spočívalo tělo,
ku hvězdám vroucí slovo zaletělo
za syna, který tepal vrahů řad.


Wer ist dem Herren gleich? Der seine Feinde liebt,
Für die Verfolger bitt und Guts um Böses gibt.


绿笋行春竞着鞭
喜添嫩竹护阶前
儿童未识清风味
锄取新苗供晚筵


Al sapiente Dottor nostro,
O voi tutti alla celeste
Porta omai venir dovreste,
O vogliamo dir dovete
Ad udir come un ragazzo
Vi confonde, o popol pazzo
E ad ognun dice che Abramo
Padre fu del grande Adamo
Che di questi il Nonno Abele
Fè la torre di Babele
Che Cain Giacobbe uccise
E la morte se ne rise
E tante altre belle cose
Ad ognun di noi nascose
Ma soltanto note ad esso,
Che trovolle appresso a un cesso
E le scrisse e l'imparò
E narrare ora le vuò.
Zitti adunque, e state attenti
E sarete ben contenti
Cose udite aver che sono
D'un sì gran Storico il dono.


Ó, však přece! Tam – píď od země, nic výše –
sem cos drobounkého kolíbá se tiše.


»Wie rennt es vor dem Sturme schmuck,
So schwarz und groß und schwer,
Mit ungeheurem Segeldruck,
So schießt es übers Meer!«


Amando excusaré -no ya la muerte,
que el miedo de morir también la obraba-
la afrenta de morir sin enemigo.


Ihr Gedanken seid die Ahnen,
Wenn des Zweifels Kampf beginnt,
Wie aus Stein die Quelle rinnt,
Frischend ihre Geister mahnen,
Der Gedanken trockne Blätter
Wehen frisch im Frühlingswetter.


Bez hovoru dál kozáci jedou.
Slunéčko již zhaslo za vrcholem
a zář’ růžová se s plavou, hnědou
vystřídala po úbočích kolem.
Tma již čírá na úvalu dně,
s obou stran pak husté vršky lesa
výš a výš’ až hvězdná po nebesa
černají se divě, posupně.
Pusto kol. Jen časem na úskalí
pod kopytem jiskra zasvítí
aneb šakala se ozve v dáli
úpěnlivé, táhlé zavytí.


Aber hat dein Veilchen nur
Meinen Gruß? o Mutter Flur!
Zeigst du mir nicht nah und ferne
Kleine silberweiße Sterne? 3
Stralt nicht, nach geschmolz'ner Flockenhülle,
Deiner gelben Sonnen Fülle? 4
Und ich grüßete dein Veilchen nur?
Du mein zweiter Himmel, Mutter Flur!
Blumen, nein! euch grüßet alle,
Die mein Auge wieder sieht,
Mit verjüngtem Harfenschalle
Mein verjüngtes Lied.
Euch verletze keines Nordes Wuth
Aber seyd, o seyd der lieben Biene gut!
Geizet mit dem süßen Schatze nicht,
Der aus eurem Busen bricht!
Blumen! eures Schöpfers Bild!
Seyd dem allerkleinsten Flügelvolke mild,
Das auf euch, als seiner Welt,
Kurze, doch vergnügte Tage zählt.


Budeš-li k nám, hochu, chodit, když měsíček svítí,
zavru dvířka na petlici, zavážu ji nití.


Längs dem Kirchengange
Gafft dich alles an:
Seht die schmucke Lange!
Seht, sie wächst heran!
Selbst der Pfarrer bücket
Fromm das Haupt, und blicket,
Was sein Auge blicken kann.


Erst glaubte man, 's käm vom Kamine.
Da horchte man bald an der Wand.
Die Jüngste, genannt Josephine,
Am schnellsten die Sache verstand.


Willst's am Ende
Gar nicht lassen?
Will dich fassen,
Will dich halten
Und das alte Holz behende
Mit dem scharfen Beile spalten.


Taká hlíza – druže našich soků –
Národům se vtírá ku provodu,
Když zabředše v kalném mátoh brodu
Klopotají k zkázy věčné toku.


Boldogok, míg még ártatlan,
Óh barátim! szívetek;
Nem marad ez jutalmatlan,
Bizonyosak legyetek:
A bujaság gyönyörűje,
Mint a hab oly múlandó;
De leszállott keserűje
Életvégig állandó.
A békében folyó élet,
Melybe bánat mérget nem vet,
Tőled ered, szűzesség, -
Őrizd ezt, óh kegyes ég!


a byť byl, stojí věru za to.


Jsem vítězství, bojiště, jsem války řev i mír,
jsem útočník i hradba i střelba na odvět.


Auf breitem Baumstumpf voller Brombeerranken
Sitz' ich mit meinem Gott und mir allein,
Die greisen Häupter riesiger Fichten schwanken
Hoch über mir – der Wind greift biegend drein.
Der Äther blaut bis an der Firnen Schranken,
Die schneeweiß stehn in leisem Rosaschein ...
Der Holzknecht ging mit Abendgruß nach Hause –
Kein Menschenlaut – nur Astbruch, Krongesause.


- O Vegliantin, tu m'hai servito tanto!
O Vegliantin, dove è la tua prodezza?
O Vegliantin, nessun si dia più vanto.
O Vegliantin, venuta è l'ora sezza.
O Vegliantin, tu m'hai cresciuto il pianto.
O Vegliantin, tu non vuoi più cavezza.
O Vegliantin, s'io ti feci mai torto,
perdonami, ti priego, così morto. -


So war es nicht gemeint!
Die Schönheit war das Gut der Geistesschwachen,
Uns andern, die kein Anmutsstrahl bescheint,
Verlieh ein Gott, zu bilden und zu machen;
Doch beider Gunst auf einem Haupt vereint?
So war es nicht gemeint –
Und doch ein Mittel gibts, den schweren Bruch zu heilen:
Kennst du des Reichen Glück, vom Reichtum mitzuteilen?
...


Deine Botschaft ist verraten dem Grafen Isolan:
Es lüstet die Kroaten nach König Gustavs Plan.


Und weint ein liebend Menschenpaar,
Die Thräne, die Liebessehnen gebar,
Die Thräne soll dein Spiegel sein,
Und lächelnd blickt dein Antlitz drein.«


Mert ugyan mi van jobb, mint a jó egészség?
Pedig ez sem úgy van már ma, mint régesrég.
Az istennek ez a legnagyobb áldása,
Mégis ennek sírját mennyi ember ássa.


A Megváltó nem törzsvezér.
Ereje több, ereje más:
ő óriásabb óriás!
ki két karjával általér


枳棘编篱昼掩门
桑麻遮路不知村
平生诗句传天下
白首还家自灌园


Az Og királt Básánban
Megölé hatalmában,
És az ő kegyessége
Megmarad mindörökké.


Io sarò di tormento e pena fora,
dapoi che mia fortuna vol tal porto;
or sia così, che pur me riconforto,
se tanto mal se sgombra a l'ultima ora.


DESCEND then TRUTH, and guard my side,
My  my  and
Let Others at Invention aim,
And seek by falsities for fame;
Our Story wants not at this time,
and  in Rhime:
Relate plain Facts; be brief and bold;
And let the POETS, fam'd of
Seek, whilst our artless tale we tell,
In vain to find a PARALLEL:
SILENT ALL THREE WENT IN, ABOUT
ALL THREE TURN'D SILENT, AND CAME OUT.


Благополучнее мы будем,
Коль не дерзнем в стремленье волн,
Ни в вихрь, робея, не принудим
Близ берега держать наш челЗавиден тот лишь состояньем,
Кто среднею стезей идет,
Ни благ не восхищен мечтаньем,
Ни тьмой не ужасаем бед;
Умерен в хижине, чертоге,
Равен в покое и тревогСобрать не алчет миллионоНе скалится на жирный стол;
Не требует ничьих поклонов
И не лощит ничей сам пол;
Не вьется в душу к царску другу,
Не ловит таинств и не льстит;
Готов на труд и на услугу
И добродетель токмо чтиХотя и царь его ласкает,
Он носа вверх не поднимаеОн видит, что и дубы мшисты
Кряхтят, падут с вершины гор,
Перун дробит бугры кремнисты
И пожигает влажный боОн видит, с белыми горами
Вверх скачут с шумом корабли;
Ревут, и черными волнами
Внутрь погребаются земли;
Он видит — и, судьбе послушен,
В пременах света равнодушеОн видит — и, душой мужаясь,
В несчастии надежды полн;
Под счастьем же, не утомляясь,
В беспечный не вдается сон;
Себя и ближнего покоя,
Чтит бога, веру и царей;
Царств метафизикой не строя,
Смеется, зря на пузырей,
Летящих флотом к небу с грузом,
И вольным быть не мнит французоОн ведает: доколе страсти
Волнуются в людских сердцах,
Нет вольности, нет равной части
Царю в венце, рабу в цепях;
Несет свое всяк в свете бремя,
Других всяк жертва и тиран,
Течет в свое природа стремя;
А сей закон коль ввек ей дан,
Коль ввек мы под страстьми стенаем, —
Каких же дней златых желаем?
Всяк долгу ра — Я не мечтаю
На воздухе о городах;
Всем счастливых путей желаю
К фортуне по льду на конькаПускай Язон с Колхиды древней
Златое сбрил себе руно,
Крез завладел чужой деревней,
Марс откуп взял, — мне все равно,
Я не завидлив на богатство
И царских сумм на святотатствКогда судьба качает в люльке,
Благословляю часть мою;
Нет дел — играю на бирюльке,
Средь муз с Горацием поНо если б царь где доброй, редкой
Велел мне грамотки писать,
Я б душу не вертел рулеткой,
А стал бы пнем — и стал читать
Равно о людях, о болванах,
О добродетелях в карманаА ежели б когда и скушно
Меня изволил он принять,
Любя его, я равнодушно
И горесть стал бы ощущать,
И шел к нему опять со вздором
Суда и милости проситРавно когда б и светлым взором
Со мной он вздумал пошутить
И у меня просить прощенья, —
Не заплясал бы с восхищеньНо с рассужденьем удивлялся
Великодушию его,
Не вдруг на похвалы пускался;
А в жаре сердца моего
Воспел его бы без притворства
И в сказочке сказал подчас:
«Ты громок браньми — для потомства,Ты мил щедротами — для нас,
Но славы и любви содетель
Тебе твоя лишь добродетель»Смотри и всяк, хотя б чрез шашни
Фортуны стал кто впереди,
Не сплошь спускай златых змей с башни
И, глядя в небо, не пади;
Держися лучше середины
И ближнему добро твори;
Назавтра крепостей с судьбины
Бессильны сами взять царЕсть время, — сей, оно превратно;
Прошедше не придет обратнХоть чья душа честна, любезна,
Хоть бескорыстен кто, умен, —
Но коль умеренность полезна
И тем, кто славою пленен!
Умей быть без обиды скромен,
Осанист, тверд, но не гордец;
Решим без скорости, спокоен,
Без хитрости ловец сердец;
Вздув в ясном паруса лазуре,
Умей их не сронить и в бур


Sink' an deiner Völker Herzen,
Du im tiefsten Leid Verlorner,
Du zum Martyrthum Erkorner,
Auszubluten deine Schmerzen.


أَنكَحَها فَقدُها الأَرقِمَ في
جَنبٍ وَكانَ الخِباءُ مِن أَدَمِ
لَو بِأَبا نَينِ جاءَ يَخطُبُها
ضُرِّجَ ما أَنفُ خاطِبٍ بِدَمِ
أَصبَحتُ لا مَنفَساً أَصَبتُ وَلا
أُبتُ كَريماً حُرّاً مِنَ النَدَمِ
هانَ عَلى تَغلِبَ بِما لَقِيَت
أُختُ بَني المالِكينَ مِن جُشَمِ
لَيسوا بِأَكفائِنا الكِرامِ وَلا
يُغنونَ مِن عَيلَةٍ وَلا عَدَمِ


Nevstupuj v můj život,
nebo tě zardousím, zardousím nervosním pohybem,
odejdi – děsím se. –


I v duši mojí dřímá
myšlénka vznešená,
a v reji divých vášní
má víčka přimčená.


Fouk' Žito do poháru,
hvězd tisíc různých tvarů,
jež měnily se letem,
se hravě mihlo kol.
„Prach věků, dno je čisté!“
dí Žito – „prvky, mizte,
co mrtvo, vzplaniž květem
a šlehni v číše stvol!“


que a los surcos del crimen llevó el viento
-¿Y aun haréis, mandarines y golillas,
libre, inmune, sagrado el pensamiento?


„My za poutníkem slzíme!
V dalekou cizinu zašel;
Nocí bloudiv, mdlobou klesnul –
Cestu zpátky již nenašel!“


东风燕子尾毵毵
茧馆春明试浴蚕
回首桑田都变海
故巢烟雨满江南


كلنا واحد هو الأمرُ
وهو سر له بنا جهرُ
نحن خلق له وكثرتنا
وحدة إذ لموجنا بحر
قف هنا يا ابن عقله أدباً
عقلك الروض والورى زهر
إن تكن كنت أمره وإذا
لم تكن فهو ما له حصر
هذه حالة سكرت بها
لا تلمني وغرني السكر
ثم إني متى صحوت أقل
هو لا غيره ولا نكر
طر به عنه في الوجود إلى
عينه لا يصيبك المكر


No tengo yo, otro bien, si no miraros,
ni me queda que ver después de veros,
ni halla en que se ocupe mi cuidado.


Dios satisfecho comtempló los mundos:
Eran frutos caídos de su mano,
en el juicio final de los profundos
e impenetrables bosques del Artíano...
Y vio que si en sus cielos extendía
alfombrados magníficos la aurora,
a sus plantas la Luz se retorcía
con el afán de una mujer que implora...
Y vio que si la noche desfilaba
con negro palio en procesión de estrellas,
la Tiniebla gemía y derramaba
llanto de sol o sangre de centellas...
Dios frunció el entrecejo un breve instante;
y como un haz que el labrador arranca,
arrancó y echó al éter fulgurante
copos de espuma de su barba blanca...
—¡Cómo!—gritó con formidable acento—
¿Este es el Universo que he soñado?—
...Y quiso derrumbar con sólo un viento
el castillo de naipes levantado.
Pero súbita idea ardió en su mente;
y, como arado que la tierra escarba,
una mano pasose por la frente,
se sonrió, y acarició su barba...
¡Sea el amor! —gritó—. ¡Llene la historia;
y que todo a su hechizo se transforme,
que todo se haga música de gloria!—
¡Y sonó un trueno como beso enorme!
—¡Sea el amor! —gritó—. Pero que sea
digno de mí; que, a su celeste hechizo,
corran sobre los cauces de la idea
ríos de luz... ¡Y la mujer se hizo!
Vio entonces Dios que, con Satán en guerra,
la mujer rasgó el báratro sombrío,
y sobre la hojarasca de la Tierra
cayó como una gota de rocío.
Cosa igual quiso hacer también el vate.
¡Con su espada flamígera en la mano
lanzose, y a su paso abrió el combate
como abriera Moisés el oceano!
Pero llegado hasta el confín eterno
vio Venir a Beatriz, —alma que hacía
a través de las sombras del infierno
despilfarros de luz de un nuevo día.
Entonces canté amor. Quité los velos
de encima de los génesis profundos;
y abrí mi libro, como Dios sus cielos;
y vi mis versos, como Dios sus mundos...


Sola una cosa al tiempo denodado
ni cederá, ni cede, ni ha cedido,
y es el constante amor con que te adoro.


في المغيريّة الرَدئية قَوم
لَيسَ في بعدهم عَن الحَقّ مِريه
أَبدلوا خَاءها بِقاف وَقالوا
قَرية وَهيَ في الحَقيقة


Homère d'un héros divin, plus grand qu'Achille,
Sous le tragique azur empli d'astres et d'yeux
Chante ! et console encor ton Prométhée, Eschyle,
Sur le rocher sanglant où l'insultent les Dieux !


— Qui ? toi ? » dit le Mogol, et vers cet inconnu
Il bondit, en grinçant des dents, le glaive nu.
Alors l'air retentit du fracas des armures.
Le tonnerre des coups se prolonge en murmures.
Puis les rivaux froissant entre eux l'acier bombé
S'enlacent. Un cri part. L'un des deux est tombé.
Le Khan lui met le pied sur le ventre, le glaive
Dans la gorge, et, d'un coup de gantelet, soulève
La visière.


Az bor szaga ő fejöket ott általhatja,
Csácsogását, felszökését minden meglátja,
Asszonyoknak az szebbikét táncban kivánnya.


non disiò giamai la giovintute
cara e gioiosa un uom già carco d'anni,
in cui tutte le forze son perdute;


溪上清涟树老苍
行穿溪树踏青阳
溪深树密无人处
祗有幽花度水香


Píseň starší než dvě léta.
Hořkosti květ v srdci zkvétá.
Než-li uschne, než-li zvadne,
zachrání mne rány pádné?


Ach, das ist es, was ich klage,
Daß vom alten Traum umwebt
Mir das Herz mit jedem Schlage
Statt ins Frühlicht künft'ger Tage
Rückgewandt ins Spätrot strebt;


Publicado no livro Província (1933) Poema integrante da série Produtos Nacionai
In: COUTO, Ribeir Poesias reunida Rio de Janeiro:  Olympio, 196 22


Hat mir gegn alle fehrligkeyt
einn tisch bereyt,
Mein haupt begeußt
mit öl das fleußt,
All vnfäll lenckt,
meinr stedts gedenckt
vnd meinen becher vol einschenckt.


A vždy při tom mějte na paměti:
Israelských měst že nezchodíte,
I jak Jerusalem, jak zlé děti
Syn člověka soudí, sami zvíte.


Tak křehké ovoce nás šťávou svojí zmámí
a lázeň aetherná v nás srdce omladí,
i bude sídliti klid nesmrtelný s námi
pod hvozdným klenutím a v chladu kapradí.


	Poscia che dal terror con gran fatica
A poco a poco ritornato il conte
Oso fu di mirar la schiera antica
Negli occhi mezzo chiusi e nella fronte,
Cercando se fra lor persona amica
Riconoscesse alle fattezze conte,
Gran tempo andò con le pupille errando
Di cotanti nessun raffigurando.


Wen soll ich an die Brust nun pressen?
Auf wessen Lippen, ach, auf wessen
Drück' ich den warmen Mutterkuß?
Wer wird mich jetzt im Alter stützen,
Wer plaudernd mir zur Seite sitzen,
Seitdem dahin mein Lentulus?


Ó, zcela právem těšíte se slávě,
znám básně Vaše – hleďte, i v té dálce!
Však také každou přečtu zrovna hravě,
ač v Besedě zde máme velké znalce.
Té ušlechtilé hořím po zábavě,
mne netěší číst o moru a válce,
a opět jednu báseň Vaši právě
v koníčku, hleďte, luštím na obálce.


أكت
كي أفجر الأشياء ، والكتابة انفجار
أكت
كي ينتصر الضوء على العتمة،
والقصيدة انتصا
أكت
كي تقرأني سنابل القمح،
وكي تقرأني الأشجار
كي تفهمني الوردة، والنجمة، والعصفور،
والقطة، والأسماك، والأصداف، والمحا
*
أكت
حتى أنقذ العالم من أضراس هولاك
ومن حكم الميليشيات،
ومن جنون قائد العصابه
أكت
حتى أنقذ النساء من أقبية الطغاة
من مدائن الأموات،
من تعدد الزوجات،
من تشابه الأيام،
والصقيع، والرتابه
أكت
حتى أنقذ الكلمة من محاكم التفتي
من شمشمة الكلاب،
من مشانق الرقاب
*
أكت كي أنقذ من أحبها
من مدن اللاشعر، واللاحب، والإحباط، والكآبه
أكت كي أجعلها رسولةً
أكت كي أجعلها أيقونةً
أكت كي أجعلها سحابه
*
لا شيء يحمينا من الموت،
سوى المرأ والكتابسوى المرأ والكتاب


Hier im Schatten grauer Felsenwände,
Von des Städters Blicken unentweiht,
Knüpfe Freundschaft deutsche Biederhände,
Schwöre Liebe für die Ewigkeit,
Hier, wo Heldenschatten niederrauschen,
Traufe Vatersegen auf den Sohn,
Wo den Lieblingen die Geister lauschen,
Spreche Freiheit den Tyrannen Hohn!


Wohl hört man ihn durch Tann und Schlüchte fahren,
Wer aber weiß, von wannen kommt der Wind?
So drängen sich der Menschheit schwere Scharen,
Die selber sich ein tief Geheimnis sind,
Das aber endlich sich soll offenbaren
Den Lebensklugen, die nicht taub und blind.
Indes zur Übung, Stärkung unserm Streben
Ist dieser harte Erdenkloß gegeben.


寂寥银烛与金盘
睡足帘前怯晓寒
不是诗人赏幽兴
雨中深院有谁看


莫笑花前白发新
宣和人醉庆元春
何时道路平如砥
却就清伊整幅巾


Vor ihr flohen dahin die Phantomen der Zagheit
Aus den Kriegern die unter ihm stehn!
Das unbärtige Volk, wie die jüngsten Spartaner,
Tapfermüthig und schön


Der Todtensprung, die Maus, die Scheer,
Der Teufelssprung und so noch mehr,
Da wird geschlenkert und gemacht,
Daß Einem 's Herz im Leibe lacht.


Mein Seel! treibt ihr mein Rad, ich mahl euch lotterleer!


لقد اشبعوا بالطيبات بطونهم
على مشهد منا لهم واجاعونا
وقد حفظوا حق الحياة لنفسهم
بما اغتصبوا من حقنا واضاعونا


Wie der Frühling lächelt!
Wie der junge West
Den erhitzten Schäfer fächelt,
In die Busenrose seines Mädchens bläst!
Wie die Regenbogenschale
Siebenfarbig glänzt!
Wie im nahen Thale
Ein Olympus glänzt!
Wie der Frühling in dem stillern
Sturmbefreiten Aether schwebt!
Wie die Nachtigall mit Trillern
Weiße Blüthen hebt!
Ach, wie lieblichblühend ist die Flur!
Wie elysisch die Natur!
Doch ich fühle keinen Maien,
Keinen Junius.
Kann den Jüngling ein Olympus freuen,
Ohne deinen Kuß?
Drohend steh' ich hier, wie Werther,
Mit dem Mordgewehr,
Alle Haine, Thäler, Oerter
Liegen um mich freudenleer!
Denn nicht ich, en andrer
War's, den, Zilla , du gewählt.
Donnre, Mordgewehr! – ich sinke! – Wandrer,
Liebe hat den Jüngling hier entseelt.


mano, se mai te tocco un'altra fiata,
nol dire, o lingua, quanto seria el bene,
ché pur sol col pensier de cenner fommi.


南望千山无尽期
几回吟断四愁诗
游丝不系春晖住
欲语潸然便泪垂


I pravil král: „Mne tresci bůh,
však nevím jiné si rady,
když musím žít a v ruce své
mít pevně otěže vlády:


常叹春泉去不回
我今此去更难来
欲知别后留情处
手种岩花次第开


Wollte hier bau'n dir das Heil und den Herd,
Das Heil und den Herd!
Pfeil des Heréro: – Du hast es gewehrt,
Du hast es gewehrt!


Je možno jenom tiše tyto věty mluvit
do noci ohvězděné, polonahé, vlahé:
Jak bych se dívala v tvé oči drahé, drahé,
ó, kdybys tady byl!


dançam livres como libélulas
em redor do fog


A já, syn osláblý a na pokraji mření,
jsem najednou mu blíž, jenž na svůj večer čeká...
Stišení podzimní v náš kraj už ulehlo si.


Fahr hin, du liebes Band, fahr hin an deinen Ort,
dieweil du selbst so eilst und wilst mit Ernste fort,
fahr hin und bind mir die, die mich mit dir gebunden!
Bindst du sie, wie sie mich, so hab' ich überwunden.


Erst wart betrübt das zarte weib
und umbfieng den jüngling mit armen,
sprach: bleib und tu dich mein erbarmen!


Sám boha svého proč si každý hněvá?
Proč srdce naše není beze lsti?
Jdou starci zprava, posměváčci zleva,
ten čichá výsměch, onen neštěstí,
a leckdo jenom plno pověstí –
co říci mám tvůj pouhý náhle host,
když listí všade prostě šelestí? –
Chce mít svou chvíli dnes již budoucnost!


Dort oben seh'n wir wieder dich.


Immer ruhig, immer sachte,
Ihr getreuen, lieben Achte!
Eines glaubt und bleibt dabei:
Steckt der Karrn einmal im Drecke,
Hui, dann geht es rasch vom Flecke,
Und die Zäume fliegen frei!


Em bandos acudi aos meus clamores;
Quero a vossa medonha sociedade,
Quero fartar meu coração de horrore


namlusu yönsüz bir tabanca gibyeni̇li̇ş


我诵明逸诗
豹林不可到
斯山幸不远
何日攲纱帽


Confunde la altivez y la maldad.


Du jour où la nature, au néant arrachée,
S'échappa de tes mains comme une œuvre ébauchée,
Aux désordres du mal la matière asservie,
Toute chair gémissant, hélas ! et toute vie


Co vykonal, vždy jiných jest hlav a paží to zdar,
ty kupoli klenou boží Moudrosti, tam bojuje Belisar,
ba věky samy hromadí svod zákonů, řádů a práv.
Čest velkých jmén, dob dávných čí lakotně halí purpuru háv?


Любезна всем сердцам любезная моя;
А ей любезен кто? Не знаю, но — не я!


Falo somente do que falo:
do seco e de suas paisagens,
Nordestes, debaixo de um sol
ali do mais quente vinagre:


Io di qua, battendo i denti,
tu di là, pestando i piedi:
non ti vedo e tu mi senti;
io ti sento, e non mi vedi.
Noi gettiamo i nostri urlacci,
come cani in abbandono
fuor dell'uscio:
- Oggi ci sono
e doman me ne vo...
- Stacci!
stacci! stacci!


酒经自得非多学
诗律伤严近寡恩
田里歌呼无籍在
朝廷议论有司存


Ríndese la razón, calla el sentido,
y vos, porque confieso que es tan bella,
celos tenéis de vuestra misma estampa.


Seit ich von dir gekostet,
Du labend heller Born!
Dünkt jedes Naß mir trübe
Und leer der Freude Horn.
Zu dir geht meine Liebe,
Von dir aus all mein Zorn;
O, daß du immer flössest,
Du leichtversiegter Born!


— Pourquoi les Purs sont-ils muets avant le terme ?
Un songe a-t-il troublé leur cœur jadis si ferme,
Que leur harpe et leur chant se taisent tout à coup,
Et qu'ils tremblent de peur au hurlement d'un loup ?
Comme un voleur de nuit, lâche et souillé de fange,
Si l'animal féroce a faim et soif, qu'il mange !
Car la pâture est prête, et boive en liberté ;
Mais qu'importe aux enfants de l'immortalité,
Quand le ciel resplendit et s'ouvre ? Que mes frères
Déroulent le flot lent des hymnes funéraires,
Et sans prêter l'oreille aux vains bruits d'un moment
Qu'ils songent à renaître impérissablement ! —


Aby si všichni lidé mohli podati ruce,
k tomu je zcela jistě nutná revoluce.


Andaluzíssimas Manolas
que faz mais lindas a peineta,
soai, vibrai as castanholas
e a pandeireta!


così, quanto m'avien ch'amando pensi
a l'abitazion vaga e gentile,
tra gioia e duol convien che 'l cor dispensi.


Dein Land, das froh und ruhig ist;
Schlägt in den Büchern grauer Zeiten
Geschichte nach, erstaunt und sieht und liest
Wie oft ein feindliches Verbreiten
Der Länder Zier, der Städte Pracht
Zur öden Wüste hat gemacht:
Wie Greis und Jüngling hingesunken,
Ein Schaudern überfällt Dein Reich,
Als fühlt es noch den Säbelstreich;
Doch nein, es fühlt des Friedens Reiz, und wird von seiner Freude trunken.


Veggo in candida robba il Padre santo
venir a tener corte, e i senatori
con lui di simili abiti e colori,
e 'l bianco Agno immortal sedergli a canto.


Részegen fúj a szél. A hajad bomlik.
Trillázva ring a csipőd.
Szomorún járunk s zokogva siratjuk
ezt a szép szüretidőt.


素交难与利交谋
特地开轩慎所求
覆雨翻云知几处
长江淡淡只东流


L'alta elloquenza tua piena d'amore,
che 'l nome to già porta sì lontano,
in questo dì ogni intellecto sano
impito ha de dolceza et de stupore.


Ještě se ten kámen
ve vodě obrátí.
Co vzal kartel lidu,
nikdy nenavrátí!


占天太史上星台
楚分媭星逼上台
召去君王如有问
须言红叶是良媒


Doch niemand rühret das starre
Gestern noch mit der Hand
Da der rostige Mond
Kollerte unter den [Rand]
Zu wolkiger Wolken Geknarre.


Plují mráčky,
lehounké páry,
průhledně šedé
vinou se dále,
pojí se k sobě;
stíhám je zrakem,
až se utvoří
šedivým mrakem.


Krása kyne, na hru letí
síla odvážených duší,
s rozkoší se na smrt světí,
jakož na otroky sluší.
Moudrost kroky řídí,
k srdci krásy pídí;
krása vidouc zmatek
jak pták cesty slídí
z boje na svůj statek. –


Too fond of liberty and ease
A patriot's vanity to please,
Long time he watches, and by stealth,
Each frail incumbent's doubtful health;
At length — and in his fortieth year,
A living drops — two hundred clear!
With breast elate beyond expression,
He hurries down to take possession,
With rapture views the sweet retreat —
"What a convenient house! how neat!
"For fuel here's sufficient wood:
"Pray God the cellars may be good!
"The garden — that must be new plann'd —
"Shall these old-fashion'd yew-trees stand?
"O'er yonder vacant plot shall rise
"The flow'ry shrub of thousand dies: —
"Yon' wall, that feels the southern ray,
"Shall blush with ruddy fruitage gay;
"While thick beneath its aspect warm
"O'er well-rang'd hives the bees shall swarm,
"From which, ere long, of golden gleam
"Metheglin's luscious juice shall stream:
"This aukward hut o'er-grown with ivy,
"We'll alter to a modern privy:
"Up yon' green slope, of hazels trim,
"An avenue so cool and dim,
"Shall to an arbour, at the end,
"In spite of gout, intice a friend.
"My predecessor lov'd devotion —
"But of a garden had no notion."


flaminga?
flamínia?


季承新寄峤南诗
君亦南游吊楚累
冰水玉山元自好
蛮烟蜑雨只生悲


春拥油幢出远山
十年三到白河湾
生平自分无骸骨
却是人间有玉关


Ó, pozdraveno budiž svaté světlo,
dárkyně žití, rozvoje a zdraví,
ve všem, co plá tu, usmálo se, zkvetlo,
co pne se výš, co pouta ledná taví;
ne v slunci jen, když vstouplo na zenit,
i v každé kapce rosy, jež se leskne,
když vstává Den a zapuzuje teskné
temno svit!


Duo Mori ivi fra li altri si trovaro
d oscura stirpe nati in Tolomitta
di cui l historia (per exempio raro
di vero amor) é degna esser descritta
Cloridano et Medor si nominaro
chavean ne la seconda, et ne l afflitta
fortuna, sempre amato Dardinello
et hor passato in Francia il mar con quello


Ne, to nemusíš!


Also saß er und er sang,
Wie ein Seher aus der Vorzeit
Anzuschaun – dem Grab entstiegen
Schien Jeremias, der Alte –


Im Fall du frölich wilt dort bey dem Herren sitzen/
So nim sein hartes Creutz mit frischem Muth hier auff.
Den Lohn trägt niemand weg/ der nicht durch Schweiß vnd Lauff
Das weite Ziel erreicht/ wehn nicht die Dornen ritzen/
Bricht schwerlich Rosen ab/ du must hier kämpfend' schwitzen.
Du must der Schwerdter Gri i/ du must der Plagen Hauff/
Den Gall' vnd Wermuth Kelch/ die rote Marter Tauff/
Nichts achten/ wo du trachst nach dieses Berges Spitzen.
Wehm hier der blinde Neid der Welt zu Hertzen geht/
Wehr fleucht wenns streiten gilt/ wer nicht die Prob außsteht/
Wer nicht sein eigen Fleisch/ vnd stoltzen Geist kan fangen/
We nicht in Kämpfen sigt/ wer nicht sein Haupt auffhebt
Je mehr Angst ihn druckt/ wer nicht auch sterbend leb't
Wird nicht deß Glaubens Sold/ die Ehren Kron erlangen.


Nem azért küzdött a honvéd
Sok véres csatában,
És szakadt meg annyi hű sziv
Honfi-bánatában,
Hogy az utód, vak dühében,
Ahelyett, hogy védje,
Megújúlt ősalkotmányát
Darabokra tépje.


Why dwells the soul on pleasures past?
Why think I Marion once was true?
Those fleeting joys that fled so fast,
Why should fond fancy still renew?
When fortune drove me far away,
My heart, dear Marion, dwelt with thee;
E'en now methinks I hear thee say, —
Wilt thou, dear youth, remember me?


Durch dich muß alles werden,
Was Vieh vnd Menschen noht,
Ohn dich kömpt weder Brodt
Noch Wein-wachs aus der Erden:


Nagy övöltve szablyával es kergeték,
Ez gyűlésbe közel tíz óra telék,
Benn es minden viadalhoz szörződék,
Éfelétől fogván talpon állapék.


Dreimal wusch ich mir beide Hände,
Und immer war's, als ob ich fände


紫麋黄鹿上苏台
玉洞仙姝去不来
一片当时金殿月
露花烟草照秋杯


Es kommt zu spät, was du mir lächelst,
Was du mir seufzest, kommt zu spät!
Längst sind gestorben die Gefühle,
Die du so grausam einst verschmäht.


Bleibt im Takte, bleibt im Takt,
Gräßlich thuts mir wehe,
Wenn ich einen Stolperstern
Im Gewoge sehe.


Nuž, bratři milí, vzhůru čela v muce
s praporem v pěsti, vzdorem ve zraku,
z nás každý staň se lidu tomu vůdce
k svatému vítězství a zázraku.


Cuán vecinos estamos a la muerte,
pues se oponen estorbos a la vida,
que el médico sirviendo de homicida,
con venenos antídotos pervierte.


Ah, tenho uma sede s Dêem-me a liberdade,
Dêem-ma no púcaro velho de ao pé do pote
Da casa do campo da minha velha infânci
Eu bebia e ele chiava,
Eu era fresco e ele era fresco,
E como eu não tinha nada que me ralasse, era livr
Que é do púcaro e da inocência?
Que é de quem eu deveria ter sido?
E salvo este desejo de liberdade e de bem e de ar, que é de mim?


Já znovu snil a znovu sál
do sebe tiché noci stín,
když měsíc nebem matně plál
a líbal černé země klín.


Оседлаю коня,
Коня быстрого,
Я помчусь, полечу
Легче соколЧерез поля, за моря,
В дальню сторону…


Ihr Hertz ist von Safran/


Jezovit pochází spíše
od ježka než od Ježíše.


Jak duše neznámých a ztracených,
jež klid svůj děsný marně hledat chtějí,
jak vzpomínky snů jednou vrácených,
se teskné zvuky větru venku chvějí.


Smutně hlavu sklonil – –
hodina se blíží. – –
Ještě jeden pohled poslal
tam k levému kříži. –


Herzlich verlangt mich zu stehn auf dem lindenumrungenen Erdwall
Und in des Abendroths heilige Flammen zu schau'n!


Lo han despojado del diverso mundo,
de los rostros, que son lo que eran antes.
De las cercanas calles, hoy distantes,
y del cóncavo azul, ayer profundo.
De los libros le queda lo que deja
la memoria, esa forma del olvido
que retiene el formato, el sentido,
y que los meros títulos refleja.
El desnivel acecha. Cada paso
puede ser la caída. Soy el lento
prisionero de un tiempo soñoliento
que no marca su aurora ni su ocaso.
Es de noche. No hay otros. Con el verso
debo labrar mi insípido universo.


Versunken liegt, in fernen Weiten,
Die Welt, in der ich glücklich war,
Und hauptverhüllte Schatten tragen
Mir Bilder her aus alten Tagen
Und schluchzen in den Schall der Saiten:
Dahin, dahin für immerdar!


Na, endlich was de Damm tau En'n,
Un as sei in den Landweg wenn'n,
Wo ein so recht schön jagen künn,
Dor höll de Jung mit Jagen in,
As wull hei sinen Ollen brüden.
»Hadd ick dat minen Vader baden«, seggt de Oll,
»Hei wir mi kamen up de Siden.«
»Na«, seggt de Jung, »Ji mägt ok woll
En saubern Vader hewwen hatt!«
»Hä?« fröggt de Oll, » min Vader? Wat?
Min Vader? Ne, dat lat man sin!
Min Vader, de was beter woll as din.«


Meine Gedanken, die wandern wie Schwäne
Hell und schimmernd dahin durch die Nacht
Und singen Lieder in deine Träume,
Du schläfst, und dein roter Mund, der lacht.


Zde zřel jsem ondy dceru svou
když zhubil’s její ctnost;
sem dravou smečkou výčitek
ji štvala šílenost.


se bramate del cieco, invido Lete
alzarvi quasi alati e bei corrieri,
facendo oltraggio agli anni irati e fieri,
et a quell' empia ch' ogni cosa miete,


Již málokdy tu někdo chvíli prodlí,
jen cypřiše jak v černých kutnách mniši
je hlídají a nad nimi se modlí.


Hört ihr es nicht? In meinem Ohre bang
Ewig tönt herber dumpfer Trommelklang ...


Ich habe meine Zeit in heisser Angst verbracht!
Diß Lebenlose Leben
Fällt/ als ein Traum entweicht/
Wenn sich die Nacht begeben
Vnd nun der Mond erbleicht!
Doch mich hat dieser Traum/ nur schrecken voll gemacht.


Déi tu star dunque che non cambi vita,
debbo in mia fede anch'io non star sicuro?
Déi tu prometter, puoi non darmi aïta,


Nagyítva beszéltek; - hanem a városban
Igazán nagy szükség, élelem is rosz van.
Úgy hogy kiüt ottan mindennemü kórság,
Eped a nép szomjan, s nagy a halandóság.
Megpróbálta ugyan egyszer a Taránti,
Nem törhet-e délre, a Laczfi során, ki:
De vissza szoríták négyannyi erővel,
Sok leesett állal s vérbe borult fővel.


Wie Lenzeshauch wird's dich durchbeben;
Frag' nicht, wie diese Kraft man heißt;
Du kehrst, ein neuer Mensch, ins Leben
Und sprichst: Das tat des Wildbads Geist!


Du Marcus betest zwar fein laut und niemahls still;
Doch/ wie Matthæus nicht/ noch wie es Lucas will.


For che m'engiuliasti in ponto alcono,
troppo servendo in che vengiar non viglio.
In tale engiulia assai degn'è perdono,
ingiuriando sì non te simiglio.


Und laßt Ihr mich allein,
So will ich mich nicht haben!
Ich werde mein Pein
Schon selber mal begraben.


Der Graf vernimmt die Töne,
er sieht einen lichten Riß;
er weckt seine dreizehn Söhne
im Erb-Begräbnis.


Ta vřava pekel a ty choutky zvěře
však nesmí děsit a rvát k nedůvěře,
že Kristus v nebi mlčí.
Nač nás by měl? Jen v řadu odhodlaně!
Na stíny minulosti! Na ně, na ně!
Ó mějte zuby vlčí,


No Sertão das Vacarias o leite e o Paísescorriam do mistério e das estrelas serranaAs vacas, ruminando o tempo,pastavam o sereno num campo de bíbliaE foram delas, Joaquina, e foram delasque Jó nasceu, o Cristo e meu paE o eu sabê-lo morto, mortas sei as invernadas,por isto, substituindo-o na paterna casa,aonde agora razão venho dar de mim,esforço envidei por que corresse ainda,nas margens de um sentido crepúsculo,um novo rio que da pobreza manassTudo o que eu pude dar-vos dela,em sossego e noite, perd Porque a noite,hoje em mim, é apenas lembrança de poesia,sol e cresciment Contudonela ainda precisamos crer, Joaquina,como a morada da paz, da nostalgiae da conformação, além do quetodos os dias são prisões, nunca exíliE se eu em Deus outra vez vier a crer,e esta carcaça, de novo, Ele se dignarde bem cavalgar, que o faça à noitecom seus túmulos e suas estrelas,porque, em verdade, o dia me envelhecDe fato eu creio que morrE quem não morreu, Joaquina?


Wi haben si Christinen nicht gequält,
Als si des Geistes voll!
Wi di vernunfft nur Thorheit ihr vermählt,
Ward Thorheit ihr zur roll.
Si ward, wi si was ohn befehl erzählt,
Krank, taub, stumm, blind und toll.
Als man dem Satan dis zuschrib,
So lässt Gott zu des Satans trib!
Merk an, vernunfft, was in Christin bezeichet,
Weil unsre zeit dis wesentlich erreichet.


Nevím, jak by mnohá píseň moje
jasnou růži, v srdci život měla,
kdybyste v tu hloubku přání mého
sluncem svojí přízně nehleděla. –


A zjevily se výhody
mu neztenčené svobody:
veselý život, víno, ženy
a daleký svět otevřený,
jejž dobýti má příležitost
závazky nespoutaná bytost.


Ist Alles doch bekannt, was mag entflammen,
Gottlob, die Form schon stutzet uns die Schwingen,
Auch sind die vierzehn Zeilen jetzt beisammen.


Der Herr weiß recht zu kriegen,
Herr ist sein grosser Nahm.
Der Pharao muß ligen
Im Meer mit Spot vnd Scham',
Und seine Kriegs-gesellen
Versüncken in den Wellen.


Doch wann sie jungen Leuten
In ihren Circkel schreiten,
Und anders als sie sollen
Der Lust gebrauchen wollen.


Mares negros, revoltos, para cima
Rolando, desde os campos da vindima,
Desde os rosais às escarpadas fráguas.


Panaszra mék a természethez.
Hol legsötétebb a vadon,
Föltárva keblemet, mely vérez,
Minden sebét fölszaggatom.


Cual digo estoy, y viene la afición
trayendo el bien y el mal a presentarme.
Yo, viendo en mi, que entre ellos me detengo,


Da kommt sein junges Weib gegangen,
Ihr schwarz Gebetbuch in der Hand,
Ihr Blick gesenkt im frommen Bangen,
Zur Laube hat sie sich gewandt;
Wie heimlich glüht die Geisblattlaube,
Ihr Schatten ist ein duftig Bad,
Und drinnen girrt die Turteltaube
Und Nelken glänzen an dem Pfad.


Da stand in weiheloser Öde
Einsam ein Nachgeborner auf,
Ein gottbegnadeter Tragöde
Begann den raschen Siegeslauf.
Aus der Romantik Jugendwildnis,
Wo er den ersten Kranz sich brach,
Zog ihn der ernsten Muse Bildnis
Auf vielverschlungnem Pfad sich nach.


Doch des Kindes Furcht ist schon vergangen.
Sechzehn Lenze zählt sie; unbefangen
Ist ihr Herz; kein eitler Schwätzer pries
Ihrer Augen Schmelz – er müßte warten,
Wenn er's thäte, denn der Mutter Garten
Ist ihr Königreich, ihr Paradies.


Perante a paz de teu son
dentro de mim se desfralda
um jeito novo de ama
Meus vícios e desvirtudes
cabisbaixos se recolhem
ao mais secreto de mim,
para depois regressarem
humildemente velados
sob as roupagens do amor,
como flores falecidas
que por milagre recobram
suas pétalas mais branca
()


Struna má teď zvučí nově,
nový zní teď z úst mých zpěv;
tkví též v nitru buřičově
láska, nejen vzdor a hněv.
Pěji vám a oněm pěji,
společný cíl k nimž mne spjal. –
Úklady se v tichu dějí,
by se plamen vzpoury vzňal. –
V nitru mém dvě hoří výhně:
pro vás a pro velkou věc.
Za vše, co jste dala vy mně,
děkuji vám, vzbouřenec.


A dál to jde, – ztracena jakás ves
a druhá, třetí... lepícím se jílem
se těžko jde. Tam Jizera už kdes –
leč obzor zastřen v mlhy plášti bílém.


Wir legen ewig neu das Fundament
Und niemals greift der Bau ins Firmament!


Zde člověk prodlí rád.
A chvilku-li tu jenom dlíš,
víc nežli z učených
a tlustých knih se naučíš...


Tys nám dala Spasitele,
vrátila ráj ztracený,
Tebou je náš chmurný život
jako sluncem zlacený.


Es mühet sich der Mensch, auff daß er was erwerbe,
Und was er dann erwirbt, soll, daß er wo nicht sterbe,
Und wann er nun nicht stirbt, so sol er drum nur leben,
Auff daß er, was er wirbt, zur Steuer müsse geben.
Dann bringt ihm weiter nichts das mühen und erwerben
Und alles, was er gibt, als so nur eher sterben.


Er, Gottes Sache lügend, ein frommes Volk
Samt seinen Priestern schlachtet', und Wittekind,
Statt Wodans unsichtbarer Gottheit,
Wurmigen Götzen Geruch zu streun zwang?


Ich war zur Angst im Mutterleib erklähret,
Weil häuffig Angst auf mein Geschlechte schos;
Das auch in Angst der Angsttag mich gebähret,
Darinn di Pfaltz vorm Jahrmond Fridrichs los:
Darinn zwei B gantz widrig wolten scheinen,
Weil eines hir, das andre dort sol weinen.


江南禹穴奇天下
司马文章实似之
颇忆江山有神助
满窗风雨坐题诗


盈盈绿水际
泛泛白鹅群
借问乘舟客
何如王右军


Come nave, che vento da la riva
o qualch'altro accidente abbia disciolta,
va di nochiero e di governo priva
ove la porti o meni il fiume in volta;
così l'amante giovane veniva,
tutta a pensare al suo Ruggier rivolta,
ove vuol Rabican; che molte miglia
lontano è il cor che de' girar la briglia.


Denn unverletzt steht vor dem Greis
Das nämliche Römerglas,
Aus dem er einst trank im Jugendkreis
Und Welt und Sorge vergaß.


Ein Kreischen, wie von Wetterhähnen,
Umkreist der Kirche nahen Thurm,
Denn ihn bedräut mit giftgen Zähnen
Der Drache Sturm.


海棠初发为题诗
倏见轻红万点吹
已惜落英铺满地
更怜几片罥蛛丝


أَفَدتُ بِهِجرانِ المَطاعِمِ صِحَّةً
فَما بِيَ مِن داءٍ يُخافُ وَلا حِبنِ
وَإِن أَلقَ شَكوي أَلقَهُ تَحتَ خِفيَةٍ
كَجُزءٍ بَسيطٍ أَوَّلٍ مُسَّ بِالخَبنِ
وَأَصبَحتُ في الدُنيا غَبيناً مُرَزَّأً
فَأَعقَيتُ نَسلي مِن أَذاةٍ وَمِن غَبنِ
فَلَستَ تَراني حافِراً مِثلَ ضَبِّها
وَلا لِفِراخي مِثلَ طائِرِها أَبني
فَإِن تَحكُمي بِالجَورِ فِيَّ وَفي أَبي
فَلَن تَحكُميهِ في بَناتي وَلا في اِبني
وَأَوقَدتِ لي نارَ الظَلامِ فَلَم أَجِد
سَناكِ بِطَرفي بَل سِنانَكِ في ضِبني
وَما قامَ لَبَنُ الضَيفِ إِذ جاءَ طارِقاً
بِما هُوَ راجٍ في الصَباحِ مِنَ اللَبنِ


Was schimmert aber dort von weiten?
Mein blöder Blick verliert sich gantz.
Ich seh das Gold der künstgen Zeiten,
Ich sehe Worms in neuem Glantz.
Die Bürger lieben sanfte Sitten,
Der Feind im Hertzen wird bestritten,
Der Tugend Mattigkeit erfrischt;
Und Kinder hören auf zu stöhnen,
Weil Weise die gerechten Thränen
Von ihren zarten Wangen wischt.


So tat ich mich an Bäume halten
Und Hände heiß um Birken falten,


com deus mi deito com deus mi levanto
comigo eu calo comigo eu canto
eu bato um papo eu bato um ponto
eu tomo um drink eu fico tont


Nun nimm die Welt nur gänzlich hin,
Dich hält, statt ihr, mein Sinn.
Du kannst mich ergötzen,
Bist würdig zu schätzen,
Verzückst mein Gemüte,
Fängst Herz und Geblüte
Und alles was ich bin.


Nad havíře, nad kovkopa,
co vynáší z bání
zlato, stříbro, aby měli
čím se zdobit páni!


Was soll ich bei den fremden Frauen,
Die mich erstaunt weither anschauen.


Pruh lesů, koberec luk roztomilý
já vidím z pokoje té klidné villy,
jež vystavěna slohem rokoka,
kde vane chlad za parných léta chvílí
a v taktu vln zní šumot potoka.


Erfahrt umb jede Jahres-Zeit,
Daß sie sich fleissig bawe,
Vnd nebenst guter Fruchtbarkeit
Auch grosse Güter schawe.


Das hat der Tempel schon verkündet,
Den Salomo einst hat gegründet,
Der Weisheit Bau im Bild umfaßt;
Zum Himmel hat er sich erweitet,
Strahlend auf Erden ausgebreitet
Für alle, so die Gnad' erfaßt.


Pak proti němu usedla. – Vy znal jste ho? Jak možná!
Cos kmitlo jejím pohledem, jak soucitu zář zbožná.
On: Byl můj přítel nejlepší a vy to sotva víte,
proč zahynul – ne v návalu snad chmury okamžité,
ne v šílenství, leč s rozvahou opustil mládí zlaté,
jak rukavičky po plesu když sobě sundáváte,
neb sklenici jak dopitou když odkládáte stranou,
tak, mechanicky na pohled, on prošel smrti branou.


Blamier mich nicht, mein schönes Kind,
Und grüß mich nicht unter den Linden;
Wenn wir nachher zu Hause sind,
Wird sich schon alles finden.


君居北井妾南沱
对面相看隔路多
须趁渔舟过急峡
还随乌翼上斜波


أَخِلّاءُ الرَخاءِ هُمُ كَثيرٌ
وَلَكِن في البَلاءِ هُمُ قَليلُ
فَلا يَغرُركَ خُلَّةُ مَن تُؤاخي
فَما لَكَ عِندَ نائِبَةٍ خَليلُ
وَكُلُّ أَخٍ يَقولُ أَنا وَفِيٌّ
وَلَكِن لَيسَ يَفعَلُ ما يَقولُ
سِوى خِلٍّ لَهُ حَسَبٌ وَدينٌ
فَذاكَ لِما يَقولُ هُوَ الفَعولُ


A držel jej bez duše na smrt teď bílého uhlobarona,
jak chňapnul jej při úsporách na důlech zanedbaných,
i při tom, jak pobízel hbitých tanečnic nahé boky
a s paními zamilovanými kterak sta tisíce marnil...


I já musím zapomenout’
krásné srdce srdce svého,
předc však nikdy nezabudu
toho kraje povážského.


Všechny anděly, co má jich nebe,
tak že bylo nebe na zemi,
ve svém synu Bůh dal lidem sebe,
děckem vrátil ráj a jeslemi.


Po třetím vrhu spočtla své body Parysatis
a nerozhodna chvíli ve volbě výhry svojí
přes rty své dala tiše klouzati jménům různým,
pak řekla velkokráli: – Eh, dej mi Masabata! –


a quien si el Teucro muro, si el Tebano,
el ser en dulces, cláusulas debiera,
ni a aquél el Griego incendio consumiera,
ni a éste postrara Alejandrina mano:


Nada peor que un espacio vacío
como esta habitación sin muebles ni personas
pero atestada de cartas
que alguien desliza por debajo de la puerta
Papeles papeles papeles
amontonados hasta el techo
Y el insistente cartero
que persiste en volver cada día
a sabiendas de que el inquilino
partió hace mucho tiempo
¿A dónde se fue el inquilino?
¿Por qué regresa el cartero?
No lo sé ni me importa
Sólo trato de llenar este vacío
metiendo por debajo de la puerta
cartas que nadie leerá
cuentas que nadie pagará
esquelas enlutadas
con mi dirección y mi nombre


Lasciato avea chi sùbito al fratello
la vera causa del suo andar narrassi;
ch'avea per prender Penticon, non quello
monte occupar, volti la sera i passi;
sì che per l'orme sue verso il castello
pregava che col resto il seguitassi.
Benché non piacque al Conte che tacciuto
questo gli avesse, pur non negò aiuto:


Když to, co slýchal ve svatyni lesů
zníť z věštců tajůplných úst,
k těm strunám vyřknul v mocném duše plesu
a slovům svým dal v píseň růst:


my viděli, jak trůny starodávné
s devotních ramen klouzají jak smetí,
my na monarchy hleděli jsme slavné,
jak za spadlými korunami letí


Was er nun da zerbrochen,
Macht andern wenig Pein,
Mit Recht wärs der Schädel gewesen,
War doch auch der Fehler sein.


Bůh poslal smrt svou k tobě, básníku;
ta v ráj tvé lásky chladnou sáhla rukou,
tu bylo ti, jak náhle slavíku,
když v hnízdo jeho ledné kroupy tlukou.
On usnul tiše v noci májové,
snil o růžích, o hvězdných nebes kráse –
teď zbuzen zírá v blesky nachové
a v jeho zpěv hlas hromu rozléhá se.


积粟成尘竟不开
谁知拒谏剖贤才
武王兵起无人敌
遂作商郊一聚灰


Die Weisheit bracht' alsdann dich, junge Schäferinn!
Zum unbewohnten Hämus hin;
Und lehrte dich der Dinge Grund,
Und wie das Weltgebäud entstund:
Warum der Frühling grüne Hügel
Und lauen West und Floren liebt,
Und was den Winden ihre Flügel,
Dem Donner Kräfte giebt.


君骑匹马穆陵关
万里青齐积雪间
到日登临陪玉舄
岱宗看尽万盘山


Ten malý, bledý hošík,
jenž hrával si vždy denně
s obroučkem nebo míčem
pod okny na trávníku
té osamělé villy,
dnes v malé úzké leží rakvi,
dnes v samém leží kvítí
a sepjaté má ručky,
v nichž drží bílou růži.


Die sechs Genossen ritten bald
Vereint nach den Ardennen,
Doch als sie kamen in den Wald,
Da täten sie sich trennen.
Roland ritt hinterm Vater her;
Wie wohl ihm war, des Helden Speer,
Des Helden Schild zu tragen!


Где ни гуляю, ни хожу,
Грусть превеликую терплю;
Скучно мне, где я ни сижу,
Лягу, спокойно я не сплю;
Нет мне веселья никогдГорько мне, горько завсегда,
Сердце мое тоска щемит,
С грусти без памяти бегу;
Грудь по тебе моя болит,
Вся по тебе я немогу;
Ты завсегда в моих глазах,
Я по тебе всегда в слезах, —
То ли не лютая беда!
То ль не увечье мне, младой!
Плачу я, мучуся всегда,
Вижу тебя я и во сне:
Ты, мою молодость круша,
Сделался мил мне, как душа;
Ты приволок меня к себе,
Ты и любить меня взманил,
Так ли мила я и тебе,
Так ли ты тужишь обо мне;
Весел ли ты, когда со мной,
Рад ли, что виделся с младоСем-ка сплету себе венок
Я из лазуревых цветов,
Брошу на чистый я поток,
Сведать, мой миленький каков,
Тужит ли в той он стороне,
Часто ли мыслит обо мнТонет ли, тонет ли венок,
Или он поверху плывет,
Любит ли, любит ли дружок,
Иль не в любви со мной живет;
Любит ли он, как я его,
Меньше иль вовсе ничего;
Вижу, венок пошел на дно,
Вижу, венок мой потонул:
Знать, на уме у нас одно,
Знать, о мне миленький вздохнул;
Стала теперь я весела:
Знать, что и я ему мил


Člověk člověku je vlkem...
Vraždí dýkou, jedem, plkem...


O welche frische Luft haucht vom bebüschten Hügel!
Welch angenehmer West durchzieht
Mit rauschendem bethauten Flügel
Dieß holde Thal, wo alles grünt und blüht!


Ach! was hab' ich jetzt vor Schmerz
Von der Rosenknosp' erlitten,
Die mir, recht bis an das Herz,
Von der Brust hinabgeglitten!


Jdou dny, jdou roky. Porody a pohřby.
A jubilea. Národ kvílí, jásá,
dle okolnosti. Optimisté chodí
a dí: Ten život! Jaká hloubka, krása!


Verlangst du nun Wahrsagung erst von mir?
Sie war um Geld ja dem Tarquin zu theuer!
Geh, scharre Buch und Weisheit aus dem Feuer;
Die Asche wird noch Zeichen weisen dir!
Geh, lies bei Cumä's Kluft die Palmenblätter auf!
Auf selben steht vermerkt der künft'gen Jahre Lauf.


Ahora, o con más lástima ofendido,
o cierto de la falta de mi gloria,
no hago de mis males más memoria
que si yacieran solos en olvido.


Oltra di ciò la mente hai chiara, et queta,
Che travagliata, et torbida sovente
I bei concetti suoi d'esprimer vieta.


Ovocnému stromoví
od večeře kosti,
a zlatoušky na stěnu
tomu, kdo se postí.


nuvem,ou ave,ao tacto sempre pouc?


本来骑鹤上扬州
不学老君夸白头
丈夫要活三百岁
独在中书二十秋


Wie dem parnassischen Fels zwei Häupter entragen, so gipfeln
Über dem Epos Homers Lyrik und Drama sich auf.


Vnd wie? wan Er von Bären
Vnd Löwen wurd verwacht?
Sie sprach: wolt mich erwehren
Auch wol der wilden macht.
Vnd wie? wan er wär tragen
In schiffen vber Meer?
Sie sprach: ich nach wolt jagen
Mit gleichem schiff-gewehr.


是心长不起
宴坐一团蒲
安得龙眠手
添成憩寂图


Hajnalán rózsás tavasznak
Télvihart epedve zeng,
S majd ha lomb s virág elasznak,
Zöld ernyők után eseng.
Hölgy miatt küzd, nyerve díja,
S íme most száz kétség víjja,
Sóhajtása messze leng.


J’épouserai la Mer, l’Incomparable Amante.
Le parfum et le sel de son acre baiser
Verseront la fraîcheur à ma lèvre brûlante…
Et, comme un souvenir qui ne peut s’apaiser,
Ressurgira le vent des espaces qui chante
Sur le flot nuptial l’infini du baiser.


Und wollt es ein Mädchen wissen,
Dem tät ich's plötzlich kund,
Dürft ich sie umfahn und küssen
Auf den rosenroten Mund.


Mich in den Abgrund ſtuͤrtzen wilt/ wird mich doch deſſen
Allmacht friſten
Der fuͤr die ſeinen trewlich ſorgt/ der in dem weg vns blei-
ben heiſt/
Der durch der Engel ſtarcken Schutz/ den ſeinen feſten
beyſtand leiſt.
Vnd nicht von vnß verſucht wil ſeyn! du wirſt doch (glaub
ich/) keinen Ehriſten


旧依支遁宿
曾与戴颙来
今日空林下
唯知见绿苔


Když to řekl Mistr milý,
všeci se zas veselili.


Co tu svědků, kamenných, šedých svědků
staré slávy, vítězství, zmatků, bojů,
těžkých ran a bolesti, větší všeho:
nevděku vnuků!


Opuštěn já se vrhl
v boj proti sobě, svou
já masku pyšně strhl,
již jiní ponesou,
nejstrašlivější omyl,
který mne chtivě rval,
já bez odkladu zlomil
a rychle kráčel dál.


Seitdem du eingingst durch die dunkeln Thore,
Fühl' ich durch Erd' und Grab und Tod dich näher,
Sie zeigen heller deinen Geist und größer.


reist über Regensburg nach Landshut


Es wärmt mich nicht der Sonne Licht,
Des Abends Thau, er kühlt mich nicht;
Ein lauer Nebel hüllt mich ein
In ewig gleichen Dämmerschein.


أهل الجريدة والذين بمالهم
وبجاههم بين الملا عملوها
ما في الجريدة من نرجيه سوى
لطفى فردّوه لنا وكلوها


Ja nuhn kan ich leichtlich gläuben/
daß Orfeus durch seinen klang/
wie die weisen Dichter schreiben/
das vertutzte wild bezwang/
weil itzund Ihr süßes spielen
die vernunft mus selbsten fühlen/
und/ o Engel-mänschen-bild/
nichts für ihren strahlen gilt.


ma nella libertà non so che veggio
che mi sgomenta; ond'io non so che farmi:
“il mal mi preme e mi spaventa il peggio”.


Na lůžko padla. Divá horečka
na pokraj samé smrti táhla ji,
a za dva dni, když zase povstala,
jí řekl Nello s krutým úsměvem.
„Jak vidím, počíná už Maremma
své dílo u vás. Jedy stoupají
už z bařin, k ,Zámku smrti‘ plíží se,
a brzy zanechám vás samotnu,
neb nechci s vámi, věřte, zemříti.“


إن ابْنَ عَدْلانَ حاز بفطنته
وِرِّثها عن دماغِ عَدْلانِهْ
فإنْ تشكَّكْتَ في الحديث إذاً
فانظُر إلى ليّها بأسنانِه


Tichne tep a hyne nadvzduší.
Trávník mhavě vydýchal
sametovou záři zelenou
a jí je mělce zaplaven
jak mimosvětským jezerem,
v němž prolíná se stín a jas.
Vlastní zelenavou zář
roní lístky mladičké,
světelné žijí v prvním soumraku.
To křehká chvíle pro hod srdcí.
To chvíle je, kdy večer milenci
polibky svěžími a vonnými
pokrývají moře nicoty.
Je dobře milovat to plaché dotknutí
i teplé splynutí rtů, nyní živoucích;
vždyť jsme jen obojetná chvíle míjivá,
vždyť záhy zhasne zelenavá zář
a mladé šero rychle zhoustne v noc.


Ruch klevetivý jednou na záhoně
vjel do besedy drobných macešek,
sem tamo peřestá jich líčka kloně,
v nichž pitvorný se jevil úsměšek,
až ze šuškání zlomyslných krásek
ke svlačci donesl se ostrý hlásek:
„Jen vizte, hi hi hi, kam až se pne
ten větroplach do výše závratné!
Prsť tato živná ku rozvoji stačí
nám všem – jen dobrodruh ten zhýralý
tká fantastické svoje spiraly
kams pod blankyt až do oblasti ptačí.
Snad sprostou jest mu roditelka zem,
snad pohrdá všech květin údělem
a směšně opičí se po motýlech,
kejklířsky těkaje po vzdušných cílech?!
Hle, kterak otvírá své květné číše
jen hmyzu v posměch s nedostupné výše!“


Aus Büschen, wo die Götter gerne
Sich in die Schatten senken,
Wenn sie in heilig stiller Ferne
Der Menschen Glück bedenken.


»Bei so verworrnem Spiele
Wird mir wahrhaftig bangt«
Es gibt der Menschen so viele,
Und es ist der Tag so lang.


Daß Bonna eine Jung-Frau sey, das glaub ich gar genau;
Sie war noch gar unglaublich Jung, da war sie schone Frau.


—¿Quién os trajo acá doncella,
del valle de la tristura?
—Dios y mi buena ventura.


Herr, verzeih der Ungedult,
Denn jezt seh ich deine Stärcke,
Und die große Vaterhuld
Wird an mir zum Wunderwercke
Und erquickt mich in der That
Wie der Thau die welcke Saat.


天上宝囊无尽藏
向来密赐被先王
自怜门下老宾客
燕寝饱曾闻妙香


SWEET, pious Muse! whose chastely graceful form
Delighted oft amid these shades to stray,
To their loved master breathing many a lay
Divinely soothing; oh! be near to charm
For me the languid hours of pain, and warm
This heart depressed with one inspiring ray
From such bright visions as were wont to play
Around his favoured brow, when to disarm
The soul subduing powers of mortal ill,
Thy soft voice lured him "to his ivyed seat,"
"His classic roses," or "his heathy hill;"
Or by yon "trickling fount" delayed his feet
Beneath his own dear oaks, when, present still,
The melodies of Heaven thou didst unseen repeat.


Jüngst las mein schlichtes Liebchen
In einer Anthologie –
Traun! in ihr Wangengrübchen
Verkroch sich die Poesie.


Figure au devoir asservie
Comme un esclave nubien,
Il disait : Madame est servie.
Seulement, il le disait bien.


Aber ich höre, was längst ihr alten Freunde mir rathet:


Er war von Liebe wie ein Stern entbrannt.
Er gab sein Erbe an den Kirchenfiskus.
Tat ab des Kaufherrn prunkendes Gewand
Und nannte sich als armer Mönch: Franziskus.


cual en aquella dulce edad primera
Diana en selva se mostró a deshora,
tal vos, excelentísima señora,
parecéis a este pueblo que os espera.


Drei Tage weiß ich nur als Gestern, Heut und Morgen:
Wenn aber Gestern wird ins Heut und Nun verborgen
Und Morgen ausgelöscht, so leb ich jenen Tag,
Den ich, noch eh ich ward, in Gott zu leben pflag.


身著宫袍拜玉旒
东风二月别皇州
玉堂学士于今盛
一颗明珠不暗投


E miatt volt nagy a bánat
Apja, anyja bús szivében.
E miatt a vert acél vár
Fátyolozva gyásszal földig,
És a tornyán nagy fekete
Zászló terjengette szárnyát,
Hírül adva messze földre,
Hogyha volna kerek földön
Ember olyan nagy varázsló,
Szegény, dús, király vagy koldús,
Vagy tündér olyan hatalmas,
Aki szerelmet lehelne
Dalimának kő szivébe,
Azé lesz a vert acél vár,
Az egész tündérországgal,
S benne a legszebb királylány.
Jöttek aztán seregestül
Világhíres nagy vitézek,
Mint a cédrus, karcsu szépek;
Csillagjárást, tenger mélyét
Ismerő tudósok, bölcsek.
A vitézek elvérzettek,
Tudósok megháborodtak,
És Dalima csak mosolygott:
Mert szemének könnye nem volt,
S nem tudott a szive fájni.


إني اقمت على التعلة
حتى نقعت اليم غله
من لا يطيع وقد دعا العاص
وجاد طيب نهله
نهر أتم الله نسمته
به وأدام فضله
أغلى مفاخر حمص في الديما وأعلاها ملحه
لله ذاك النهر ما
أزهى خمائله المظله
وأحب نبت الروض في
أفيائه وابر أهله
هذا احتفال ما أحيلى
في مقام ما أجله
جمع الحدائق والأزاهر
والكواكب والهله
جمع الأماجيد الأولى
بهم السداد لكل خلة
وأولى وجاهات خلت
من كل شائبة وعله
وصنوف إخوان بهم
ضم الحمى للذود شمله
متى لفين وذاك شرط للحياة المستقله
أو ليس في عقب الشقاق
الضعف تصحبه المذلة
وهل النزاع سوى احتضار
لشعوب المضمحله
قوم برؤيتهم أراني
المجد عزته ونبله
آيات همتهم بواد
في الحقول المستغله
ولهم صناعات بها الوطان
ما شاءت مدله
هل ينكر المجد الصحيح
على التعدد في الأدله
يا سادة قد أعظمو
شأني الغداة وما أقله
شكرا لما أوليتم العبد
الفقير من التجله
ومن امتداح خاله الأدباء
في ولست أهله
كل له فضل علي
وذاك فضل عائد له


nesnelerin gölgesinde


Nun war ich risch im Kahn und ruderte
Und schnitt die Wellen mit dem schwarzen Kiel
Und schoß durchs Grau des unbewegten Sees.


غب التحية أنهي
الى العليم بكنهي
أعذار خل فإن هي
قد أقنعته وإلا
لا مستخفا بوعد
ولا اشتغالا بدعد
لكنما صوت رعد
استمطر السحب وبلا
ما أقلعت عن حياها
وقل فينا رغاها
وأقشعت عن سماها
حتى تطهرت غلا
لما شرعت أصلي
صلاة فرضي ونفلي
وجدت نفسي لجهلي
ما كنت للفرض أهلا
فعند ذاك انكمشت
في مجثمي واندهشت
فلو رضيت انتعشت
فاصفح لتزداد فضلا
يا من أبيت التراضي
فلا احتياج لقاض
احكم فحكمك ماض
ما شئته كان عدلا
بادر بأمرك بادر
واحكم فانك قادر
اقتل وعذب وصادر
فلا معقب أصلا
لكنما حسن ظني
فيكم يخفف عني
وما يشاهد مني
صدقه قولا وفعلا
الله يحفظ فينا
هذا الوداد الثمينا
من ذا سواه يقينا
مما يبدد شملا
هذي يدي لا تمد
إلا لمن فيه ود
حاشا لكفي ترد
ولا إخالك إلا
صلى الاله وسلم
على النبيء المعظم
من بالعروج يكرم
ومن عليه يصلّى


V rodišti horském;
nevlídně venku jsou bouře;
komínem vítr hvízdá,
světnice plna je kouře.


Císaře v té chvíli dcera
opouštěla dusné síně,
hověla si v stromů stíně,
bažantů kde, zlatoperá
pávů druž se pásla v trávě,
poslouchala ptačí hvizd;
snivá stanula teď chvíli,
pak se hnala za motýly,
hrdličky co usedavě
broukaly ze skalných hnízd.


Kezére jutott az egész világ,
amelynek öntudattal nekivág!
Magában bízva, mástól mit se vár,
ez, ez a proletár!


Pretendam Anibais honrar a História,
e cinjam com a mão, de sangue cheia,
os louros da vitória;
eu revolvo os teus dons na minha idéia:
só dons que vêm do céu são minha glória
Graças, ó Nise bela,
graças à minha Estrela!


Erkenne, was dir schuld gebühret,
Wann du zum gutten bist entrühret.
Gib nicht Almosen voller pracht,
Das du darinnen grosgemacht.
Las deine linke hand nicht wissen,
Was aus der rechten wolt ausflüssen.
Di Heuchler haben hir den lohn,
Und dort bei Gott nichts mehr davon.
Gib heimlichst, gib. Gott wirds anblikken,
Und offentlich belohnung schikken.


ceñiréis de Silvestre ambas sienes;
pues con sus versos honra y engrandece
de vuestra amenidad la patria amada


Tán szebb virág virágzik
A völgy ölén?
Tán szebb nap fénye látszik
Hüs rejtekén?


Rozáliám! te raktál
Arcúlatomra csókot.
Rozáliám! te raktál
E verseimbe csókot,
Teáltalad poétát
Tett énbelőlem a csók:
Légyen tehát tenéked
Szentelve e csomó csók.


„Stít bych, pane pašo, dal mu hlavu!“


Da sah ich auf der Spitzen
Des Steines in dem Sonnenschein
Gar still mitleidig sitzen
Dich liebes frommes Jungfräulein.


Várni, ha éjfélt üt az óra,
Egy közeledő koporsóra.


Lejos de la ciudad, lejos del foro
clamoroso y del tiempo, que es mudanza,
Edwards, eterno ya, sueña y avanza
a la sombra de árboles de oro.
Hoy es mañana y es ayer. No hay una
cosa de Dios en el sereno ambiente
que no le exalte misteriosamente,
el oro de la tarde o de la luna.
Piensa feliz que el mundo es un eterno
instrumento de ira y que el ansiado
cielo para unos pocos fue creado
y casi para todos el infierno.
En el centro puntual de la maraña
hay otro prisionero, Dios, la Araña.


O Tuberosen, süße, wächsernbleiche,
O heißgeliebte, regungslose Schar!
Dass Euer Anblick nimmer mir entweiche!
Und Euer Hauch, der feuchte, zärtlich-reiche,
Süß-duftig wie die Haarflut einer Leiche,
Er möge mich umzittern immerdar.
O Tuberosen, süße, wächsernbleiche,
O heißgeliebte, regungslose Schar!


يا بِأَبي المُختَلَسُ المُستَلَب
عَنَّ لَهُ سَهمُ حِمامٍ غَرَب
وَانتَزَعَتهُ لِلمَنايا يَدٌ
مُغتالَةٌ مِن حُجرِ أُمٍّ وَأَب
أَفديهِ مِن رَيحانَةٍ غَضَّةٍ
عادَ هَشيماً عودُها المُحتَطَب
ياقوتَةٍ أَذهَبَ جَريالَها ال
مَوتُ فَعادَت كَقَضيبِ الذَهَب
كَأَنَّهُ الوَردُ أَتى زائِراً
ثُمَّ اِنقَضَت أَيّامُهُ عَن كَثَب
أَشرَقَ كَالنَجمِ مُضيئاً فَما
مَلَأتُ عَيني مِنهُ حَتّى غَرَب
كَما تَجَلّى البَدرُ مِن دونِهِ
سَحابَةٌ غَرّاءُ ثُمَّ اِحتَجَب
وَيلي عَلَيهِ ما بَلَغتُ المُنى
مِنهُ وَلا قَضَيتُ مِنهُ أَرَب
أَبا عَلِيٍّ فَرَّقَت بَينَنا
دَهياءُ لا يَعطِفُها مِن عَتَب
أَبا عَلِيٍّ فَرَّقَت شَملَنا
حَوادِثُ الدَهرِ وَصَرفُ النُوَب
أَبا عَلِيٍّ كُنتُ أَرجوكَ أَن
تَكشِفَ عَن قَلبِ أَبيكَ الكُرَب
أَبا عَلِيٍّ كُنتَ لي مُؤنِساً
فَخالَسَتني فيكَ أَيدي الرِيَب
غالَبَني فيكَ شَديدُ القُوى
وَالبَطشِ ما غالَبَ إِلّا غَلَب
واطولَ حُزني فيكَ مِن ذاهِبٍ
لَو رَدَّ طولُ الحُزنِ لي ما ذَهَب
يا هاجِراً رَبعِيَ لا عَن رِضى
وَمُعرِضاً عَنِّيَ لا عَن غَضَب
أَبقَيتَ مِن بَعدِكَ لي حَسرَةً
تَفنى اللَيالي دونَها وَالحِقَب
حَسبِيَ فيكَ اللَهُ مِن فارِطٍ
مُدَّخِرٍ لي أَجرُهُ مُحتَسَب
مَوهِبَةٍ جادَ بِها الدَهرُ لي
ثُمَّ سَطا مُرتَجِعاً ما وَهَب
فَقُل لِمُغتَرٍ بِأَيّامِهِ
يَعلَقُ مِنها بِضَعيفِ السَبَب
يا طالِبَ الراحَةِ أَخطَأتَها
مالَكَ مِن دُنياكَ إِلّا التَعَب
أَيُّ دَمٍ ما طاحَ في حُبِّها
وَأَيُّما حَبلٍ لَها ما اِنقَضَب
ما الفَتى مِنها نَصيبٌ إِذا
فَكَّرَ في يَومَيهِ غَيرُ النَصَب
فَهيَ تَوَخّانا بِأَرزائِها
وَالمَوتُ مِن بَعدُ لَنا في الطَلَب


Neb od té chvíle, Jan, syn její růžolící,
po dlouhé nemoci co hrozné podleh’ smrti,
tu něžnou stařenku jak blesku pád kdy zdrtí,
ji nikdo neuzří v kočáru na ulici.


y nombardla capitana


Stírají ji v ječmenisku,
bude z něho málo zisku,
stírají ji se všech klasů
do bídy a do zlých časů,
ať stebélko vyzrá hluše,
ať se seschne zrno v pluše,
a je smutna v těle duše.
Na své pole rosu vzatou
rosu modrou, duhovatou
vykropí, by rostlo v divu
nejvýš klasem nad vši nivu.
Čarodějky v kouzel noci
užívají svojí moci
od dědiny k dědině
po královské rovině;
přes dvorky a přes chalupy
s plachetkami hupy, hupy
k lazu míří, místu sněmu
netopýří jejich let.
Proti jejich kouzlu všemu
srstková jen chrání snět.


Nevyslech’ Ježíš sester naříkání,
a Lazar skonal; – tělo ovinuly
mu v roucho vonné, v ratolesti z palem,
je pochovaly v sprahlé skalní stráni
a dál nit hoře v pusté chatě snuly...


Légy áldott, régi hó,
légy áldott, régi hő,
te szívemet nyitó,
te lelkem épitő.


Le storie antiche insieme con le nove
t'amentan di David e Salamone,
di Socrate e Platone,
d'Aristotile e Seneca morale


Molto a quel da Varan questo rincrebbe,
ché la madonna sua e pia madre
fosse tenuta in così fatte lebbre


Aber welcher seinen Gott
Fürchtet, hat nicht seines gleichen,
Jederman wird hie zu Spott
Vnd muß Hoheit halben weichen,
Denn die Furcht des Herren stehet
Vber alle Ding' empört,
Wer Sie hat, wird auch erhöhet
Vnd zugleich mit Ihr geehrt.


udisse pur un dì l'invitto stuolo
ben morria di dolor veggendo vano
tornar l'empio ardir suo, ch'indarno freme.


Doch strenge blickt der Fürst ihn an
Und spricht: »Du hast als Held getan,
Der Mut ists, der den Ritter ehret,
Du hast den kühnen Geist bewähret.
Doch sprich! Was ist die erste Pflicht
Des Ritters, der für Christum ficht,
Sich schmücket mit des Kreuzes Zeichen?«
Und alle ringsherum erbleichen.
Doch er, mit edelm Anstand, spricht,
Indem er sich errötend neiget:
»Gehorsam ist die erste Pflicht,
Die ihn des Schmuckes würdig zeiget.«


Pak jsem zrcadlo jí podal maně.
Jak tu výskla, zatleskala v dlaně,
s lože vyskočila v mladé kráse – –
stará bručíc vylezla tam zase.


Még most is látom a kezét
hogy ágazott az ujja szét,
oly szeliden, mint ágtól ág
vagy halkan elvál öt barát,
kik váltan is segítgetik
egymást egy messze életig.


Sachez ce qui convient ou nuit au caractère.
Un réduit écarté dans un lieu solitaire
Peint mieux la solitude encore et l’abandon.
Montrez-vous donc fidèle à chaque expression.
N’allez pas au grand jour offrir un ermitage.
Ne cachez point un temple au fond d’un bois sauvage ;
Un temple veut paraître au penchant d’un coteau.
Son site aérien répand dans le tableau
L’éclat, la majesté, le mouvement, la vie.
Je crois voir un aspect de la belle Ausonie.
Telle est des bâtiments la grâce et la beauté.


Tiefes Schweigen herrscht im Saale,
Endlich spricht der Wahlgesandte:
»Welche Antwort mag ich bringen
Denen, die mich hergesandt?«


Der heilge Vater Pabst zu Rom,
(Des Allerhöchsten Vice-Dom)
Und unsre Kayserin Frau Mutter:
Der Erde Häupter, beede fromm,
Sind durch der Ärzte strengen Orden
Zu gleicher Zeit verdammet worden,
Mit Ruhm und Stralen überstreut,
Und überreif zur Seeligkeit,
Ins obre Paradies zu wandern,
Die Wohnung der Vollkommenheit.
Die Reise war ein bißchen weit;
Drum stund für einen wie den andern
Ein sanfter Tragestuhl bereit.
Die Kayserin, die Lust der Frommen,
Hatt' auch, von Traurigkeit beklommen,
Doch standhaft, und nicht heidnisch-weich,
Anitzt vom Kayser, und dem Reich,
Das so in Thränen nie geschwommen,
Das letzte Lebewohl! genommen,
Den letzten Händekuß bekommen;
Und wollt Ihr göttlich Auge gleich
Zur güldnen Reisesänfte drehen:
Allein wie sie verwundernd sah
Des Pabstes seine stille stehen,
In tristi caeremoniâ
Der Ihrigen nicht vorzugehen,
Entschloß sie sich: Wir bleiben da!
War je auf Erd ein schöner Streit
Von Demuth und Gefälligkeit,
Gewiß! so war es dieser Streit.
Die ganze Welt wünscht ihrentwegen,
Daß man, so oft er sich erneut,
Nie fähig sey, ihn beyzulegen.
Der Himmel gebe seinen Seegen,
Daß in der werthen Christenheit
Die hohen Häupter allezeit
So sanft zusammen streiten mögen.


Můj hlas tě volal. Neslyšíš.
Ty, jako nikdy dlouho spíš.


日月疾跳丸
简篇浩烟海
弓旌误诱去
叹息可中悔


黄河千里漾清洄
天犬声传若怒雷
扫净欃枪三万丈
乾坤生意此应回


Ty slzy v očích vysušit
a vrátit úsměv tváři,
a jak by chtěl tvůj něhy cit,
skráň ovít svatozáří. –


die Pappeln, die schütteln
die Blätter im Wind;
sie flüstern, sie singen
von meinem fernen Kind.


O käm' doch aus dem Dunkel
Ein wildes Scheusal her!
Ich bin so wohlgemuthet,
Ich achtet' es nicht sehr;


Wohl ist sie dein, die schönste Flotte,
Die je ein sterblich Aug' entzückt:
Der Münster Schiffe, wie geschmückt
Hast du sie deinem Gotte!
Du lächelst ob der Feinde schwachem Spotte,
Wenn sie auf schwankem Brett, die freche Rotte,
Die Frucht der Erde pflückt.


闻师行讲青龙疏
本寺住来多少年
静扫空房唯独坐
千茎秋竹在檐前


恰到杨村旧马头
北风吹雨便成秋
呜呜鬼物败人兴
掩却篷窗且睡休


唤作孤姑恐未讹
寄名栎社不争多
但云龙女来行水
免使牛郎暗渡河


Ein brünstiges Verlangen/
In Gegenhuld die Liebste zu ümfangen.
Was ist die Lieb'?


Elváltam a lyánykától,
Ki kedvesem vala;
Ugy fájt leszakadnom ajakáról,
Mely csókola. -
Rég volt ez; azóta már
Sok esztendő lejárt.
Az elválás keserüségét
Többé nem érezem,
De a csók édességét
Még most is érezem.


Und klappt auch nirgends was und ist
jedwede Müh vergebens,
wir singen uns ein lustig Lied
und freun uns doch des Lebens!
Und das gerade ist die Kunst ...
mit Geld kann's jeder haben ...
auch ohne daß man zahlen muß,
am Leben sich zu laben.


Wie war ich froh in meinem Herzen,
Wie konnt' ich singen, lachen, scherzen –
Ueberall war's Frühling hier,
Und ach! auch Frühling, Frühling war's in mir!
La la la la.


Also geh' es auch dem Hertzen
Das ein Weibesbild darff schertzen,


Pojď pak sem, milá ty kního má,
Tys prý tak moudrá i učená.
Náš tatínek s maminkou by rádi,
Abych něco dobrého naučil se z mládi.
Pojď sem tedy, k uchu si tě přistrčím,
Ty mluv, co víš, ať i já se naučím.


Zu solchem Kelche gäb' ich freudig her
Was ich an kleinen Schätzen mag besitzen;
Von meinem Golde würd' er reich und schwer,
Und meine Edelsteine sollten blitzen.
O zürne, Herr, nicht meiner Albernheit,
Zum Kinde macht mich deine Güte heut!


Trasone intanto, il buon duca di Marra,
che ritrovarsi all'alta impresa gode,
ai cavallieri suoi leva la sbarra,
e seco invita alle famose lode,
poi ch'Isolier con quelli di Navarra
entrar ne la battaglia vede et ode.
Poi mosse Ariodante la sua schiera,
che nuovo duca d'Albania fatt'era.


„Duhy, perly, zlato, kvítí,
známe je, ta pěkná slova!“
Nechápe dav, jak vše cítí
znova láska básníkova.


ONCE by the Muse alone inspir'd,
I sung my am'rous strains:
No serious love my bosom fir'd;
Yet ev'ry tender maid deceiv'd
The idly mournful tale believ'd,
And wept my fancy'd pains,


平淮策骑过东来
适遇梅花灼烁开
耐岁耐寒存苦节
故于冷境发枯荄


Pluji smutný, zamlklý a sám,
pluji nachovou hladinou,
pluji jak bloudí oblaka,
pluji a dumám o slunci,
jak v tichu večera hoří brunátné
ve zlatém ohni a padá v klín moře
a v lekníny věrné a truchlivé.


Jde k večeru, a na horách se sněží; –
hory ty těžko mně v srdci leží.


Un kam ick wu een Dör vörbi,
denn schellt mi olt un jung –
mit Steen dor smiten de Gören nah mi
un stäken ut de Tung.


gözyaşlarında yıkanane oldu sana


Der Wind der weht wohl her und hin,
Der Wind hat keinen Schick;
Der Wind der weht wohl kreuz und quer,
Weht dich durch dünn und dick.


Yet come to me in dreams, that I may live
My very life again though cold in death;
Come back to me in dreams, that I may give
Pulse for pulse, breath for breath:
Speak low, lean low,
As long ago, my love, how long ago.


Písek šlapu, písek dýchám,
kolem písek, nad pískem však
jasné nebe vítá hled.


Non vuo mai piu che forestier si lagni
Di|questa terra, fin che'l mondo dura,
Cosi disse, e non potero i compagni
Torle quel che le dava sua aventura,
Dunque, o ch'in tutto perda o lor guadagni
La liberta, le lasciano la cura,
Ella di piastre gia guernita e maglia
S'appresento nel campo alla battaglia.


يفيد المال منفعة وهما
حذار الفقر يهدمهُ النعيم
ومن بلغ المنى بلغ التناهي
وكلّ من سعادته يقوم
يعيشُ على المنى المسكين دهرا
يعلّله بالآي والدر ديم
ومن بلغ النهاية في الأماني
تشير إلى أمانيه الهموم


Die muhtigen Geister/ die recht jhr eigen sind/
Können nie gehalten bleiben/
Sie streben und machen selbst jhnen guten Wind/
Ihre Segel fortzutreiben/
Die würblichen Wellen/ das Wetter-macht-gestürme/
Die grüftigen Klippen/ das wilde Meer-gewürme/
Vnd alles/ was sich widersetzt/
Vnd alles/ was vns sonst verletzt/
Kan den Lauff nicht hemmen/
Noch die Fahrten dämmen.
Daß hurtige Wesen/ das vnser Clajus treibt/
Gehet so ohn alles Wanken/
Die trefflichen Arten und Werke/ die er schreibt/
Vberlauffen alle Schranken/
Die würtliche Faust/ die Fertigkeit der Zungen/
Die wakkern Geberden/ nach Redners-brauch gezwungen/
Vnd alles/ was er klüglich dicht/
Vnd alles/ was er künstlich spricht/
Giebet Sprachen-lehre
Vnd vns Teutschen Ehre.
Er hat es errungen/ den ersten Preiß erlangt/
Teutschland wird nun Redner haben;
Was hilfft es euch frembden/ das jhr mit Wörtern rangt?
Vnsre Sprach hat beßre Gaben/
Ihr schwätzigen Römer/ jhr wolberedten Griechen/
Ihr glatten Frantzosen nun mögt jhr euch verkriechen/
Vnd die jhr hönisch uns verlacht/
Vnd die jhr vns gering geacht/
Ihr werdet nun gestehen/
Daß wir euch gleiche gehen.
Du Krone der Städte/ der Edlen Franken Pracht/
Nürnberg du wirst hier genennet/
Befördre diß Wesen/ das dir schon Ruhm gemacht/
Die Bahn ist keinem noch verrennet;
Der Handel ist leicht: Dein Dillherr stimmt die Säiten/
Der Spielende spielt/ man hört ihn auch von weiten/
Vnd dein gelehrter Vogel singt/
Herr Clajus schöne Reimen zwingt/
Man wird auf vielen Chören
Dein Ruhm-Gerüchte hören.


أَلِآلٍ أَشرَقَت في نُحورٍ
أَم نُجومٌ أَشرَقَت في لَيالي
أَم فُصولٌ مِن خَواطِرِ مَولىً
ذي مَقامٍ في العُلى وَمَقالِ
كَم بَنَت بِالفِكرِ بَيتَ مَعانٍ
وَاِنثَنَت بِالذِكرِ بَيتَ مَعالي
نَفَثُ أَقلامِ خِفافٍ نِحافٍ
كَم أَبادَت مِن خُطوبٍ ثِقالِ
وَقِصارٌ في الأَكُفِّ وَلَكِن
قَصَّرَت فِعلَ الرِماحِ الطَوالِ
تَجعَلُ الغُمضَ عَلينا حَراماً
كُلَّما جاءَت بِسِحرٍ حَلالِ
قَيَّدَتني بِالجَميلِ وَلَكِن
أَطلَقَت بِالشُكرِ فيهِ مَقالي
أَمَّنتَني غَيرَ أَنّي عَلَيهِ
خائِفٌ مِن شَرِّ عَينِ الكَمالِ
فَاِعفُ مَولايَ مُحِبّاً ثَناهُ
عَن ثَناهُ فيكُمُ شُغلُ بالِ
ذا هُمومٍ قَلبُهُ في اِشتِغالٍ
وَلَظى أَحزانِهِ في اِشتِعالِ


Weinet nicht!
Es hat überwunden
Der Löwe vom Stamm Juda.


Glaubt, daß der Spiritus ihm rief
Wad, wad! er könnt durchwaden,
Da thät er in dem Wasser tief
Ersaufen ohn zu baden.


Zwar du gestehst, dass ich verständ - und sinnlich schreib',
Und bey dem Eigenthum der Sprache standhafft bleib';
Doch findst du, dass die Vers' ich oft zu sehr aufschürtze,
Und wieder die Gesetz' ein langes Wort abkürtze:
Wollan, ich schreibe jetzt nach deinem eignen Kopf:
Du bist in voller Läng' ein rechter Dudentopf.


Laß denn hervor die Taten wallen
Der alten und der neuen Zeit,
Und frei den vollen Gesang erschallen,
Zu unsers Volkes Ruhm geweiht!
Die Vorwelt sei der Zukunft Spiegel,
Die Zeit empfängt in diesem Siegel
Die Weihe der Unsterblichkeit.


A budou čekat dnes a čekat zítra,
a zírat z hnízda celý den –
ó smutné večery, ó smutná jitra,
kam zapadne jich marný sten!


佛自无言人自讹
但留衣钵说能多
假令和履多留下
谁奈沙门颊舌何


Dein eigne Liebe zwinget mich,
Mein Jesu, hoch zu lieben dich.
Ich flamm und brenn allein nach dir
Mit unaussprechlicher Begier.
O du herzgeliebter Gott,
Wenn mir tausend Herzen blieben,
Wollt ich dich mit allen lieben!


В одной из стран, где нет ни дня, ни ночи,
Где ночь и день смешались навсегда,
Где миг длинней, но век существ корочТам небо — как вечерняя вода,
Безжизненно, воздушно, безучастно,
В стране, где спят немые городТам все в своих отдельностях согласно,
Глухие башни дремлют в вышине,
И тени — люди движутся безгласнТам все живут и чувствуют во сне,
Стоят, сидят с закрытыми глазами,
Проходят в беспредельной тишинУзоры крыш немыми голосами
О чем-то позабытом говорят,
Роса мерцает бледными слезамСедые травы блеском их горят,
И темные деревья, холодея,
Раскинулись в неумолимый ряОт города до города, желтея,
Идут пути, и стройные стволы
Стоят, как бы простором их владеВсе сковано в застывшем царстве мглы,
Печальной сказкой выстроились зданья,
Как западни — их темные углВ стране, где спят восторги и страданья,
Бывает праздник жертвы раз в году,
Без слов, как здесь вне слова все мечтаньЧтоб отвратить жестокую беду,
Чтобы отвергнуть ужас пробужденья,
Чтоб быть, как прежде, в мертвенном чадНа ровном поле, где сошлись владенья
Различно-спящих мирных городов,
Растут толпою люди-привиденьОни встают безбрежностью голов,
С поникшими, как травы, волосами,
И мысленный как будто слышат зоОни глядят — закрытыми глазами,
Сквозь тонкую преграду бледных век
Ждет избранный немыми голосамИ вот выходит демон-человек,
Взмахнул над изумленным глыбой стали,
И голову безгласную отсеИ тени головами закачали
Семь темных духов к трупу подошли,
И кровь его в кадильницы собралИ вдоль путей, лоснящихся в пыли,
Забывшие о пытке яркой боли,
Виденья сонмы дымных свеч зажглСемь темных духов ходят в темном поле,
Кадильницами черными кропят,
Во имя снов, молчанья, и неволДеревья смотрят, выстроившись в ряд,
На целый год закляты сновиденья,
Вкруг жертвы их — светильники горяПотухли Отдалилось пробужденьСвои глаза сомкнувши навсегда,
Проходят молча люди-привиденьВ стране, где спят немые город


A vešel soucit v duši mou,
ten velký odlesk s tváře boží,
k těm, kteří v noci nedřímou
na prostydlém a tvrdém loži.


Rugia nos meus centros cerebrais
    A multidão dos séculos futuros
    - Homens que a herança de ímppetos impuros
    Tornara etnicamente irracionais!


En el balcón romántico de un castillo adormido
Que los ojos suspensos de la noche adiamantan,
Una figura blanca hasta la luz... Erguido
Bajo el balcón romántico del castillo adormido,
Un cuerpo tenebroso... Alternándose cantan.
—¡Oh tú, flor augural de una estirpe suprema
Que doblará los pétalos sensitivos del alma,
Nata de azules sangres, aurisolar diadema
Florecida en las sienes de la Raza!... Suprema—
Mente pulso en la noche tu corazón en calma!
—¡Oh tú que surges pálido de un gran fondo de enigma
Como el retrato incógnito de una tela remota!...
Tu sello puede ser un blasón o un estigma;
En las aguas cambiantes de tus ojos de enigma
Un corazón herido —y acaso muerto— flota!
—Los ojos son la Carne y son el Alma: mira!
Yo soy la Aristocracia lívida del Dolor
Que forja los puñales, las cruces y las liras,
Que en las llagas sonríe y en los labios suspira...
Satán pudiera ser mi semilla o mi flor!
Soy fruto de aspereza y maldición: yo amargo
Y mancho mortalmente el labio que me toca;
Mi beso es flor sombría de un Otoño muy largo...
Exprimido en tus labios dará un sabor amargo,
Y todo el Mal del Mundo florecerá en tu boca!
Bajo la aurora fúlgida de tu ilusión, mi vida
Extenderá las ruinas de un apagado Averno;
Vengo como el vampiro de una noche aterida
A embriagarme en tu sangre nueva: llego a tu vida
Derramada en capullos, como un ceñudo Invierno!
—¡Cómo en pétalos flojos yo desmayo a tu hechizo!...
Traga siniestro buitre mi pobre corazón!
En tus manos mi espíritu es dúctil como un rizo...
El corazón me lleva a tu siniestro hechizo
Como el barco inconsciente el ala del timón!
Comulga con mi cuerpo devoradora sima!
Mi alma clavo en tu alma como una estrella de oro;
Florecerá tu frente como una tierra opima,
Cuando en tu almohada trágica y honda como una sima,
Mis rizos se derramen como una fuente de oro!
—Mi alma es negra tumba, fría como la Nieve...
—Buscaré una rendija para filtrarme en luz!
—Albo lirio!... A tocarte ni mi sombra se atreve...
—Te abro; ¡oh mancha de lodo! mi gran cáliz de nieve
Y tiendo á ti eucarísticos mis brazos, negra cruz!
Enróscate; ¡oh serpiente caída de mi Estrella
Sombría! a mi ardoroso tronco primaveral...
Yo apagaré tu Noche o me incrustaré en ella:
Seré en tus cielos negros el fanal de una estrella
Seré en tus mares turbios la estrella de un fanal!
Sé mi bien o mi mal, yo viviré en tu vida!
Yo enlazo á tus espinas mi hiedra de Ilusión...
Seré en ti una paloma que en una ruina anida;
Soy blanca, y dulce, y leve; llévame por la Vida
Prendida como un lirio sobre tu corazón!
—Oh dulce, dulce lirio!... Llave de las alburas!
Tú has abierto la sala blanca en mi alma sombría,
La sala en que silentes las Ilusiones puras
En dorados sitiales, tejen mallas de alburas!...
—Tu alma se vuelve blanca porque va siendo mía!
—Oh leyes de Milagro!... yo, hijo de la sombra
Morder tu carne rubia: oh fruto de los soles!
—Soy tuya fatalmente: mi silencio te nombra,
Y si la tocas tiembla como un alma mi sombra!...
Oh maga flor del Oro brotada en mis crisoles!
—Los surcos azurados del Ensueño sembremos
De alguna palpitante simiente inconcebida
Que arda en florecimientos imprevistos y extremos;
Y al amparo inefable de los cielos sembremos
De besos extrahumanos las cumbres de la Vida!
Amor es milagroso, invencible y eterno;
La vida formidable florece entre sus labios...
Raiz nutrida en la entraña del Cielo y del Averno,
Viene a dar a la tierra el fuerte fruto eterno
Cuyo sangriento zumo se bebe á cuatro labios!
Amor es todo el Bien y todo el Mal, el Cielo
Todo es la arcada ardiente de sus alas cernidas...
Bajar de un plinto vano es remontar el vuelo...
Y Él te impulsa á mis brazos abiertos como el Cielo,
Oh suma flor con alma, a deshojar en vidas!...


Wie der Mond im Wechsel wandelt
ruhlos je und je,
bis das blasse Antlitz wieder
ihm verklärt die See:


但闻笙鹤音
迥与尘凡隔
横玉弄寒云
万里天一碧


Neb vlídným tvojím úsměvem
v zdar proměniti by se musil,
a co jsem strádal, co jsem zkusil,
by sladkým věnem bylo v něm.


Des Beifalls lang gehemmte Lust
Befreit jetzt aller Hörer Brust,
Sowie der Ritter dies gesprochen,
Und zehnfach am Gewölb gebrochen
Wälzt der vermischten Stimmen Schall
Sich brausend fort im Widerhall,
Laut fodern selbst des Ordens Söhne,
Daß man die Heldenstirne kröne,
Und dankbar im Triumphgepräng
Will ihn das Volk dem Volke zeigen,
Da faltet seine Stirne streng
Der Meister und gebietet Schweigen.


Wie schöner als kein zweiter
Von Gott er hingestellt,
Eh er das: »Immer weiter!«
Zum Wahlspruch sich erwählt;


My celým žitím kráčíme jak slepí
a výkřik náš je výkřik dítka v spánku,
duch úzkostlivě chví se v lebky stánku
a my svých činů slepujeme střepy.


كَدَعواكِ كُلٌّ يَدَّعي صِحَّةَ العَقلِ
وَمَن ذا الَّذي يَدري بِما فيهِ مِن جَهلِ
لِهَنَّكِ أَولى لائِمٍ بِمَلامَةٍ
وَأَحوَجُ مِمَّن تَعذُلينَ إِلى العَذلِ
تَقولينَ ما في الناسِ مِثلَكَ عاشِقٌ
جِدي مِثلَ مَن أَحبَبتُهُ تَجِدي مِثلي
مُحِبٌّ كَنى بِالبيضِ عَن مُرهَفاتِهِ
وَبِالحُسنِ في أَجسامِهِنَّ عَنِ الصَقلِ
وَبِالسُمرِ عَن سُمرِ القَنا غَيرَ أَنَّني
جَناها أَحِبّائي وَأَطرافُها رُسلي
عَدِمتُ فُؤاداً لَم تَبِت فيهِ فَضلَةٌ
لِغَيرِ الثَنايا الغُرِّ وَالحَدَقِ النُجلِ
فَما حَرَمَت حَسناءُ بِالهَجرِ غِبطَةً
وَلا بَلَّغَتها مَن شَكى الهَجرَ بِالوَصلِ
ذَريني أَنَل ما لا يُنالُ مِنَ العُلى
فَصَعبُ العُلى في الصَعبِ وَالسَهلُ في السَهلِ
تُريدينَ لُقيانَ المَعالي رَخيصَةً
وَلا بُدَّ دونَ الشَهدِ مِن إِبَرِ النَحلِ
حَذِرتِ عَلَينا المَوتَ وَالخَيلُ تَلتَقي
وَلَم تَعلَمي عَن أَيِّ عاقِبَةٍ تُجلَي
فَلَستُ غَبيناً لَو شَرَيتُ مَنِيَّتي
بِإِكرامِ دِلَّيرَ اِبنِ لَشكَرَوَزٍّ لي
تُمِرُّ الأَنابيبُ الخَواطِرُ بَينَنا
وَنَذكُرُ إِقبالَ الأَميرِ فَتَحلو لي
وَلَو كُنتُ أَدري أَنَّها سَبَبٌ لَهُ
لَزادَ سُروري بِالزِيادَةِ في القَتلِ
فَلا عَدِمَت أَرضُ العِراقَينِ فِتنَةً
دَعَتكَ إِلَيها كاشِفَ الخَوفِ وَالمَحلِ
ظَلِلنا إِذا أَنبى الحَديدُ نُصولَنا
نُجَرِّدُ ذِكراً مِنكَ أَمضى مِنَ النَصلِ
وَنَرمي نَواصيها مِنِ اِسمِكَ في الوَغى
بِأَنفَذَ مِن نُشّابِنا وَمِنَ النَبلِ
فَإِن تَكُ مِن بَعدِ القِتالِ أَتَيتَنا
فَقَد هَزَمَ الأَعداءَ ذِكرُكَ مِن قَبلِ
وَما زِلتُ أَطوي القَلبَ قَبلَ اِجتِماعِنا
عَلى حاجَةٍ بَينَ السَنابِكِ وَالسُبلِ
وَلَو لَم تَسِر سِرنا إِلَيكَ بِأَنفُسٍ
غَرائِبَ يُؤثِرنَ الجِيادَ عَلى الأَهلِ
وَخَيلٍ إِذا مَرَّت بِوَحشٍ وَرَوضَةٍ
أَبَت رَعيَها إِلّا وَمِرجَلُنا يَغلي
وَلَكِن رَأَيتُ القَصدَ في الفَضلِ شِركَةً
فَكانَ لَكَ الفَضلانِ بِالقَصدِ وَالفَضلِ
وَلَيسَ الَّذي يَتَّبَّعُ الوَبلَ رائِداً
كَمَن جائَهُ في دَهرِهِ رائِدُ الوَبلِ
وَما أَنا مِمَّن يَدَّعي الشَوقَ قَلبُهُ
وَيَحتَجُّ في تَركِ الزِيارَةِ بِالشُغلِ
أَرادَت كِلابٌ أَن تَفوزَ بِدَولَةٍ
لِمَن تَرَكَت رَعيَ الشُوَيهاتِ وَالإِبلِ
أَبى رَبُّها أَن يَترُكَ الوَحشَ وَحدَها
وَأَن يُؤمِنَ الضَبَّ الخَبيثَ مِنَ الأَكلِ
وَقادَ لَها دِلَّيرُ كُلَّ طِمِرَّةٍ
تُنيفُ بِخَدَّيها سَحوقٌ مِنَ النَخلِ
وَكُلَّ جَوادٍ تَلطِمُ الأَرضَ كَفُّهُ
بِأَغنى عَنِ النَعلِ الحَديدِ مِنَ النَعلِ
فَوَلَّت تُريغُ الغَيثَ وَالغَيثَ خَلَّفَت
وَتَطلُبُ ما قَد كانَ في اليَدِ بِالرِجلِ
تُحاذِرُ هَزلَ المالِ وَهيَ ذَليلَةٌ
وَأَشهَدُ أَنَّ الذُلَّ شَرٌّ مِنَ الهَزلِ
وَأَهدَت إِلَينا غَيرَ قاصِدَةٍ بِهِ
كَريمَ السَجايا يَسبِقُ القَولَ بِالفِعلِ
تَتَبَّعَ آثارَ الرَزايا بِجودِهِ
تَتَبُّعَ آثارِ الأَسِنَّةِ بِالفُتلِ
شَفى كُلَّ شاكٍ سَيفُهُ وَنَوالُهُ
مِنَ الداءِ حَتّى الثاكِلاتِ مِنَ الثُكلِ
عَفيفٌ تَروقُ الشَمسَ صورَةُ وَجهِهِ
وَلَو نَزَلَت شَوقاً لَحادَ إِلى الظِلِّ
شُجاعٌ كَأَنَّ الحَربَ عاشِقَةٌ لَهُ
إِذا زارَها فَدَّتهُ بِالخَيلِ وَالرَجلِ
وَرَيّانُ لا تَصدى إِلى الخَمرِ نَفسُهُ
وَعَطشانُ لا تَروى يَداهُ مِنَ البَذلِ
فَتَمليكُ دِلَّيرٍ وَتَعظيمُ قَدرِهِ
شَهيدٌ بِوَحدانِيَّةِ اللَهِ وَالعَدلِ
وَما دامَ دِلَّيرٌ يَهُزُّ حُسامَهُ
فَلا نابَ في الدُنيا لِلَيثٍ وَلا شِبلِ
وَما دامَ دِلَّيرٌ يُقَلِّبُ كَفَّهُ
فَلا خَلقَ مِن دَعوى المَكارِمِ في حِلِّ
فَتىً لا يُرَجّي أَن تَتِمَّ طَهارَةٌ
لِمَن لَم يُطَهِّر راحَتَيهِ مِنَ البُخلِ
فَلا قَطَعَ الرَحمَنُ أَصلاً أَتى بِهِ
فَإِنّي رَأَيتُ الطَيِّبَ الطَيِّبَ الأَصلِ


Sobald der arme Tropf, dein Geist,
Sein Haus, den Leib, verlassen
Und vor dir wird sein hingereist,
Wird man dich auch bald hassen.
Man stopft die Nase vor dir zu,
Man bleibt von ferne stehen,
Man wünscht nur bald mit dir zur Ruh
Und Grabstätt hinzugehen.


A tvá matka v rozkvětu
byla samý zpěv a smích:
setkali se prvně tu
nedaleko u kol mých.


Douce, autour d'elle ruisselait
Comme une lumière inconnue.
Elle a seize ans tout juste, elle est
Folâtre, naïve, ingénue.


plápolavým Phoeba svitem,
aureolou objatá –
zlaté broskve její ňadra,
rety růží poupata.