Die Tugend will nicht immer passen,
Im ganzen läßt sie etwas kalt,
Und daß man eine unterlassen,
Vergißt man bald.


Wir bohren uns durch hochgestielte Wälder,
Wir überholen Flächen, die sich endlos schienen.
Wir überfahren den Wind und überfallen die Dörfer, die flinken.
Aber verhaßt sind uns die Gerüche der langsamen Städte –


All round by pleasant Humber side
The Saxon banners flew,
And to Sir Elmer's castle gates
The spear-men came in view.


Willst du, daß die Unschuld deiner Wange
Stets so schön, wie diese Rosen prange,
So vergesse niemals der Natur!
Jeder Reiz, der ihre Töchter schmücket,
Und des Mannes Auge nicht berücket,
Kömmt aus ihren Mutterhänden nur.


Hier ist weissagung nun in der weissagung Jesu!
Ich habe dich durch mich benahmet,
Eh ihr geschöpff in nahmen kahmet!
Mein ewig wort und ewig Ort erwächst:
In dem mein Feind vergebenst ewigst lächst.
I näher nun ihr klag-end angekommen;
I grössern schertz hat aller hertz vernommen.


Ibich habibebi dibich,
Lobittebi, sobi liebib.
Habist aubich dubi mibich
Liebib? Neibin, vebirgibib.


Eerst scham se sik, war roth un wedder bleek,
Un seet un wreng ęr Hann' un seeg herum:
Mir eenmal slog se em de Arms um Hals
Un seeg em an mit grote brune Ogen,
Versteek den Kopp an em un seggt – Min Heinri!


Eléctricas, desnudas en el mármol ardiente que pasa de la piel a los vestidos,
turgentes, desafiantes, rápida la marea,
pisan el mundo, pisan la estrella de la suerte con sus finos tacones
y germinan, germinan como plantas silvestres en la calle,
y echan su aroma duro verdemente.
Cálidas impalpables del verano que zumba carnicero. Ni rosas
ni arcángeles: muchachas del país, adivinas
del hombre, y algo más que el calor centelleante,
algo más, algo más que estas ramas flexibles
que saben lo que saben como sabe la tierra.
Tan livianas, tan hondas, tan certeras las suaves. Cacería
de ojos azules y otras llamaradas urgentes en el baile
de las calles veloces. Hembras, hembras
en el oleaje ronco donde echamos las redes de los cinco sentidos
para sacar apenas el beso de la espuma.


Não sei fazer, mas não saber é vão
Dispenso lições de pseudo-sábios
Tão somente a sapiência dos teus lábios
Hão de disciplinar néscio coração


Rest his dear SWORD beneath his Head;
Round him his Faithful ARMS shall stand;
Fix his bright ENSIGNS on his Bed,
The Guards and Honors of our Land.


Das Glück! Das Lachen! Die Thränen! als
Mein Meisterwerk nun vor ihr stand.
Ach, wie wenig gefiel mir's, wie schien es mir roh
Und plump, sie aber war herzlich froh
Wie ein Kind, und weinte an meinem Hals,
Und lachte und küsste mich zwanzig Mal,
Und stieß mit dem Fuß die Wiege an,
Und streichelte sie mit zärtlicher Hand,
Und ließ sie schaukeln und sang dazu,
Und rief dann wieder: »Du Guter, du,
Du lieber, einziger, guter Mann!«


que van pasando juntos por el sórdido hotel
con el cosmopolita dolor del moribundo
los alocados lances de la luna de miel


A ayudar a Gabriel fue el Pare Rojas
porque cantasen dos a dos a coros
glorias al Hijo, y Aves a la Madre.


Bůh i skrze mhavé clony
vidí duše tajné změny,
životem jak k smrti pluje,
zrození i umírání,
shledání i rozloučení,
rozkoše i hořkou mzdu.


Josephs Name glänz' an unserm Bunde,
Wohlthun liebe die Beständigkeit,
Und um die gesammte Schwesterrunde
Schlinge sich das Band der Eintracht heut'!


Waß irr' Ich hier im Jammerthal',
In disem fremden Lande,
Ja leid' hieselbst so manche Quahl,
So manchen Spott und Schande?
Ich wil heraus:
Des Vatters Haus
Kan Ich zur Wohnung haben;
Ja diser Ohrt
Wird Mich hinfohrt
Mit höchster Wollust laben.


Zu dir komm ich gegangen
Am schönsten Frühlingstag,
Willst du nicht mein Verlangen
Heut stillen, Liebchen, sag'?


Fürsten, die euch die Geschencke, nicht die Treu pflegt zu verbinden,
Diese habt ihr nur so lange, weil sie sich beschenckt befinden.


Zaváté listy, zaváté štěstí,
stejně čas k vám se zachoval,
co zbylo z listů? troudu hrsť v pěsti,
co zbylo z štěstí? v ňadrech žal!


Nudri quest'alma sì pensosa ed egra,
la qual sospira; e mentre ferve e langue,
in Dio tu la ristora e riconforta,


قامت وغصن البانة ال
مياس في أثوابها
ويهزها سكران سكر
شرابها وشبابها
تسعى بصهباوين من
ألحاظها وشرابها
وكأن كاس مدامها
لما ارتدت بحبابها
توريد وجنتها إذا
ما لاح تحت نقابها


Doch heut, wie stumm das Haus! Nur hier und dort
Ein Fenster hell. Und wo die Säulen düstern,
Wogt am Portal der Sklaven Schwarm mit Flüstern,
Es kommen Sänften, Boten sprengen fort;
Und jedesmal dann zuckt umher im Kreise
Ein Fragen, das nur scheu um Antwort wirbt:
»Was sagt der Arzt? Wie steht es« – »Leise, leise!
Zu Ende geht's; der greise Tiger stirbt.«


1
Haverà novos sinaes
Da parte deste pastor,
Thé os mesmos anímaes
Por seu natural Senhor
Darão suspiros, e ai


Als geschwunden der kindische Wahn,
Es würde sich klären
Das Chaos, die Träume,
Sich klären zur Dichtung,
Werden zur Wahrheit, – –
Als gewichen der Wahn,
Wie stand ich verzweifelt,
Starrte ins Leere,
In trostlose Nacht!


Ó pane Bach, ó pane Bach,
ouvej, ouvej, ach, ach!
Spravedlnost nikde není,
všude jenom obležení.
Ó pane Bach, ó pane Bach,
ach ouvej, ouvej, ach, ach!


¿Por qué la aurora de fulgores llena
vierte de perlas virginal tesoro,
y en las ondas del céfiro sonoro
música dulce y lánguida resuena?


Tempo ben fora a rafrenar, suo corso,
ché la stanca virtute ognor vien meno,
né di lui, né di lei molto mi fido.


Die Erde und den Himmel,
Die Menschen und ihr Land,
Dieß Alles hielt als Rahmen
Mein goldner Reif umspannt.


Hier ist mir wohl! Hier sind wir gleich, wir Beiden,
Verschmäht, getreten gleich, in diesem Land!
Doch unter'm Tritte selbst des schnöden Heiden
Reich' ich dir nicht zum Frieden meine Hand!


Mein Glück, mein Alles, rief er, war's,
Was hier dein Fuß zertrat!
Zwar linderte die Zeit sein Weh;
Doch wer es hörte, schauderte
Zurück vor dieser That.


A jak útokem se divým ženou,
lhostejnost mou draze vykoupenou
rozdrtily jedním rázem,
podemlely, strhly na zem
zmalátnělost pevně zakotvenou –
troska na trosku se kupí,
rozvrácen je klid můj tupý,
úzkost vniká rozborcenou stěnou.


Oliva prý strom je slitování,
šedé větve k prachu sklání,
ale co snů sladkých visí na ní!


Wahres Lieben, süßes Leben,
Wo zwei Herzen eins nur sind,
Wie zwei Turteltäublein schweben,
Die ein treues Band verbind,
Wo die Lieb den Chor anstimmet,
Und die Treue giebt den Takt,
In dem Blut die Freude schwimmet,
Und der Puls auf Lauten schlagt.


Oh, mi bántja, háborgatja,
Mi lehet a “gondolatja?”
Ismeretlen sírja halma
Vajh - ha tudja - nyugosztalja!


garsonun hali harap


Schwer hab ich nach Haus' gefunden,
Bitter musst' ich irre geh'n,
Und ich kenne Stunden ... Stunden,
Wo Gespenster auferstehen.


Из отроческих лет он выходил едва,
Когда она его безумно полюбила
За кудри детские, за пылкие словСемью и мужа — всё она тогда забыла!
Теперь пред юношей, роскошна и пышна,
Вся жизнь раскинулась, — орел расправил крылья,
И чует в воздухе недоброе она,
И замирает вся от гневного бессильВ тревоге и тоске ее блуждает взгляд,
Как будто в нем застыл вопрос и сердце гложет:
«Где он, что с ним, и с кем часы его летят?»
Всё знать она должна и знать, увы! — не можеИ мечется она, всем слухам и речам
Внимая горячо, то веря, то не веря,
Бесцельной яростью напоминая нам
Предсмертные прыжки израненного звер


Mas tu corriente, quedará vencida,
aunque contraste aqueste pecho mío
que no es amor de Abydo mi amor puro.


Der Vogel Straus hat große Bein, doch klein ist sein Verstand,
Es brütet ihm der Sonnenschein die Eier aus im Sand.
Oft Stein und Eisen er verschluckt, sein Magen der ist gut,
Sein Federn sind der Weiber Schmuck, sie steckens auf den Hut.


تزوريننا وهناً ولو زرتِ في الضّحى
لأطلقتِ من ضيق الوِثاق أسيرا
وما كانَ ما أَشعَرتنيهِ زِيارةً
ولكنّها كانت لقلبِيَ زُورا
فإنْ لم تكن حقّاً فإنّي جنيتُها
إلى أنْ بدا ضوء الصّباح سرورا
فجاءَتْ إلى ليلِي الطّويل فخيّلتْ
لعينِيَ أو قلبي فعاد قصيرا
لقاءٌ شفى بعض الغليل ولم أكنْ
عليه وإن كنتُ القديرَ قديرا
وَما كانَ إلّا فكرةً لمفكّرٍ
وذكراً جنى منه الظّلام ذَكورا
وَلَمّا اِنقَضى ما صرتُ إلّا كَأنّني
محوتُ بضوء الصّبح منه سطورا


»Und hab' ich dir auch Leides gethan,
Vergiß es nur geschwind
Und weine nicht« – so sprachest du –
»Mein armes verlorenes Kind!


Ein ander mag lauffen nach irrdischen Sachen/
Die alle vergehen/ nach Silber und Gold;
Wir wollen viel lieber das alles verlachen
Wann Fürsten und Herren uns günstig und hold.
Die Schätze vergehen/
Poeten bestehen:
Ich nehme die Zier:
und muß ich gleich sterben/
im Grabe verderben/
So bleibet mein Nahme doch immer allhier.


V smrti jen, kde klesne prach a slovo,
v bráně, kterouž věčnosť otvíráš,
vidění tam zbledne člověkovo,
tam nás k božstvu vzneseš, otče náš.


¡O qué envidia me da, Fernando, el hombre,
que se tiene por sabio, y que no sabe,
pues no le falta un necio, que le alabe,
si tiene algún discreto, que le asombre.


—¡Ay! qué mugriento vienes.
Dijo el Agua al Jabón.
—Sí, dijo él: quien se ensucie
No se haga lavador.


Grossi, ho trentacinque anni, e m'è passata
quasi di testa ogni corbelleria;
o se vi resta un grano di pazzia,
da qualche pelo bianco è temperata.


Poscia che stracco sei di gran travaglia,
Non ti farebbe adesso adispiacere,
Ché tornar voglio in campo alla battaglia,
E, mal per qual che sia, farò vedere
Se la mia spada al par d'una altra taglia. -
Così parlando il conte, al mio parere,
Con molta fretta ed animo adirato
Sopra al destrier salì de un salto armato.


Llega huésped lloroso, que turbado
asombras el disgusto negligente,
verás que llevas tu atención sencilla.


Dem Bruder Redner aber wird
In Gnaden, wie es sich gebührt,
Er seinen Abschied geben;
Er weiß ja, liebe Schwesterchen,
Daß eu're kleinen Züngelchen
Des Amt's ihn überheben.


Dein Weib ist dir kein Weib, und du bist ihr kein Mann;
Wie daß, das Er nicht ihr, Sie dir gewachsen an?


semear gumes,


Ein Einheits-Zeichen! Ach, und doch gespalten,
Uneinheitlich des Volkes Herz und Sinn –
Ersehnter Tag, in deines Mantels Falten
Nimm, eh' du scheidest, unsren Zwiespalt hin!
Laß Einigkeit aus Einheit sich gestalten,
Aus ihr erblüht der größere Gewinn,
Und klingst du, hohe Kaiserglocke, heute:
Versöhnung, Friede sei dein erst Geläute!


Es hängt mein Herz an eitler Lust
Und an der Torheit dieser Welt;
Oft mehr als eines Weibes Brust
Ist es von Außenwerk umstellt!
Und selbst den Trost, daß ich aus eignem Streben,
Daß alles nichtig ist, erkannt,
Nimmst du und hast mein stolz Erheben
Zu Boden alsobald gewandt,


Besoldungswein der Küster,
Den Rest der Kaffetier,
Gesundheit der Philister,
Im Gegensatz zum Thier.


Se 'l ciel mi concedesse esser phenice
O salamandra ch'io nutrisse in foco,
<Io> stimaria el mio martyr felice
Pigliando questo ardor con festa et gioco.
Ma, Amor, per far mia vita più infelice
Et in cener tornarme a poco a poco,
In fiamma ardendo per mia cruda sorte,
Come farfalla ogni hor mi mandi a morte!


Gabst du schon auf die Poesie?
Ich nicht!
Wärs nicht gegönnt zu schreiben mehr,
So lebt ich ein Gedicht.


Jeho hlas třesavý a smutný
mi vyčítal.
Den lednový byl, smutný –
Já tehdy neplakal –


yo soy la luz el canto la alegría. el río. el árbol... soy la vida
yo... soy la sombra, el reposo... el quebranto, la tristeza. la bóveda el llanto
soy el poema... el sentimiento, la calma... la sonrisa, verso que sale del alma
yo la pena... la aridez soy la tormenta... la mueca que fluye que... revienta
mi voz... es la llovizna... la luna... firmamento... mariposa... libertad que lleva... el viento
mi voz... es abismo... huracán... infierno... pesadumbre... esclavitud... silencio... eterno.
ya siento tu abrazo implacable y quedo... cáncer que carcome... tengo miedo
ahora eres mía... silencio insano... orgullo, mariposa... cadáver... gusano
ahora he muerto... y tengo vida
antes vivia... y estaba muerta


Máš v něčem pravdu. Ona stará zeď
jest dějin částí, ale dávno již
jdou tyto jinou drahou, příteli!
Ustoupil dřív již starý Jerusalem
novému Jahvé a též Tiberias
dnes víc má škol než celý Jerusalem.
Ty příliš v minulost jen nazíráš,
ó Akibo, a ta již hrobům patří.


Quiméricas visiones de mi universo efímero,
¡traed a los oscuros rincones de mi olvido
blancas reminiscencias de aromas y de luz!


Der zweite Kiel, nicht weniger geschwind,
Ist der, womit ein Wunderbau von Tannen
Gerüstet ist, worauf sich zum Tyrannen
Des Meeres macht das kühne Menschenkind.


Die Seele, welche Gott, das Herze, treffen will,
Seh nur mit einem Aug, dem rechten, auf das Ziel.


¡Bien haya el acero
de que se formaron,
y los que inventaron
amor verdadero!
¡Bien haya el dinero
de metal mejor!
¡Bien haya quien hizo
cadenas de amor!


Ihr Deutschen unter fremden Sternen,
In meergeschiedenen weiten Fernen,
Ihr sollt die Sprache nie verlernen.
Die wohllautreiche, starke, milde,
Die schönheitvollen Klanggebilde,
Die in des alten Lands Gefilde
Dereinst zu euch die Mutter sprach;
In euren Herzen tönt sie nach: –
Wer sie vergißt – dem Weh und Schmach! –
Die Sprache Shakespeares trägt der Britte –
Ich lob' ihn drum! – wie seine Sitte
Getreu in fremder Lande Mitte:
Und Schiller soll vergessen sein? –
Ihr deutschen Männer rufet: »Nein!«
Ihr deutschen Frauen, stimmet ein,
Und eure Mädchen soll'n und Knaben
Als köstlichste von allen Gaben
Das Kleinod deutscher Sprache haben!


el patrio celebrado y rico Tajo,
que del valor de su luciente arena
a vuestro nombre pague el gran tributo.


Così ritorno a ragionar d'amore
con mente ardita e con la voce stanca,
da ragion fiaco e punto da speranza.


Komm, zarte Laute, Du mit Deinem zarten Beben,
Und schone meiner nicht! Du sollst mir Thränen geben,
Und jeder Ton in Dir zum Himmel mich erheben,
Erheben mich in Klang und Maaß und Sympathie.
Ein neues Weltenall erschaffst Du uns in Tönen,
Die uns mit Gott und Glück und mit uns selbst versöhnen.
Des Herzens Trösterin ist Herzenspoesie.


Tugend-Freundin / Weißheit-Ruh /
Musen-Schwester! laß mir zu /
meine ungestimmte Leyren /
die schon lange Zeit must feyren /
dich-erhebend' anzustimmen /
und ein Liedlein dir zu Preiß:
zwar auff meine Bauren Weiß /
die nicht Sternen-an kan klimmen /


Wie im hellen Sonnenblicke
Sich ein Farbenteppich webt,
Wie auf ihrer bunten Brücke
Iris durch den Himmel schwebt,


不二是法门
悟者阿罗汉
一枝青琅玕
孤峰白云涧


晴云度碧空
宿雨江如注
急滩过画船
好景那能驻


An' calo mi novela: ch'è sempremay
quist Padeguai e Venedes causa en un.
Ye son Liberal, che sta a Samt Palay:
un fant masclo, an' chi e' ve para brun.


Wir schreiten auf den Leichen,
Wir Seligen, wir Reichen,
Blut strömt von unsern Streichen.


wise Reflections in thy Lays are shown,
As Flaccus' Muse, in all her Pride, might own:
So Elegant, and so Refin'd, thy Praise,
As grearest Minds, at once, might mend and please:
No florid Toys, in pompous Numbers drest;
But justest Thoughts, in purest Stile, exprest:
Whene'er thy Muse designs the Heart to move,
The melting Reader must, with Tears, approve;
Or when, more gay, her spritely Satire bites,
'Tis not to wound, but to instruct, She writes.


A majomhoz is hasonlít.


Jde s vlídným úsměvem, jde zeleň rozlívajíc,
luk v šedý koberec svůj tichý slaví vjezd,
do mlází zelených, kde teď se páří zajíc
za jitra šerého při svitu bledých hvězd.


Das darff er thun
vnd ist so kün
vnd denckt, Got söll es straffen nicht,
So Er doch hat
mit zorn vnd gnad
all ding zu vrteyln sich verpflicht:
Wer gots vergißt,
sich selb vermißt,
der wirt auch Ewig hin gericht.


Esto entallaba Dafnis en un árbol,
y Amarilis de flores y de hiedra
una guirnalda le tejía entretanto.


Dort zogst du mit dem Karawanenzug
Hin über glüh'nde Fläche, nackte Kuppe,
Und mittags tränkte bei der Palmengruppe
Rebekka dich aus ihrem Krug.


But who comes now so buoyantly,
In flaunting kirtle dressed,
Who snaps her fingers, capers high,
And foots it with the best?


Ať prší třebas čtrnáct dní,
aspoň se osvěží tráva,
až se na horách rozední,
v mlhách zas bude má hlava.


»Du, deren Diener«, so rief ich, »gemartert, verfolgt, verbannt,
Erdolcht, vergiftet, erschossen, gekreuziget und verbrannt,
Und die jetzt Selbst verwunschen verwünschter Lug und Neid:
Gelobt sei und gepriesen in alle Ewigkeit!


Proč chcem tu chvilku, čím je ona v časy?
My proklínali život v pouti zdejší,
co teď s tou chvilkou? Ach, cítíme asi,
že právě ta by byla nejkrásnější!


Junge solln die Alten ehren, weil auch sie bald alten müssen,
Daß sie auch in ihrem Alter von den Jungen Ehre nissen.


S pozadím šedým vše se mi slilo
– obrázek šedí do šeda.
Srdce by sice rudé bylo,
toho však nikdo v něm nehledá.


Mein Liebster geht, die Welt sich zu beschauen,
Ihr Schatten rauschet und ihr Lüfte schwellt!
Ihr Gärten grünet und ihr Ströme quellt!
Laß, Himmel, Sonnenschein und Regen tauen!


Už zas ty jarní větry šumí,
zas přes lesy a mhavé chlumy
jich radosť se k nám rozlétla,
a potokem zas v každé sluji
vrb utrhané snítky plují,
jimž touha snů již odkvetla!


Přátelství ó duchu Boží!
Rozsý v zrádném světě divy!
Ať schne klamu zamotání,
Rozšíří se milování,
Čest a outrpnost jsou živy!


 Viva arlecchini
e burattini,
e il Re Chiappini;
viva le maschere
d'ogni paese,
la carta, i tre colori e il crimen laesae.


Наша мать Япония,
Словно Македония
Древняя, цветеМужеством, смирением
И долготерпением
Славен наш нароВ целой Средней Азии
Славятся Аспазии
Нашей стороны…
В Индии и далее,
Даже и в Австралии
Всеми почтенГде большой рукав реки
Нила — гордость Африки,-
Наш гремит таланИ его в Америке
Часто до истерики
Прославляет ГранА Европа бедная
Пьет, от страха бледная,
Наш же желтый чаДаже мандаринами,
Будто апельсинами,
Лакомится, чаНаша мать Япония,
Словно Македония
Древняя, цветеВоинство несметное,
С виду незаметное,
Край наш стережеДо Торжка и Старицы
Славны наши старицы —
Жизнию святой,
Жены — сладострастием,
Вдовы — беспристрастием,
Девы — красотоНо не вечно счастие —
В светлый миг ненастия
Надо ожидать:
Весть пришла ужасная,
И страна несчастная
Мается опятДремлющие воины
Вновь обеспокоены,
Морщатся от дел;
Все пришли в смятение,
Всех без исключения
Ужас одолел:
Все добро микадино
В сундуки укладено,
И микадо сам
К идолам из олова
Гнет покорно голову,
Курит фимиаЧто ж все так смутилися,
Переполошилися
В нашей стороне?
— Генерала Сколкова,
Капитана Волкова…
Ждут в Сахалин


乱后玄都失故基
看花诗在只堪悲
刘郎也是人间客
枉向春风怨兔葵


Wo wird der Schluß erwartt des Spieles? in der Grufft.
Wer spielt am besten mit? Der wol sein Ammt kan führen.
Ist das Spiel vor sich gut? Das Ende muß es zieren.
Wenn ist es aus? o Mensch! wenn dir dein JESUS rufft.


Hlasač odešel za hněvné lidu vřavy.
A hned zuřivostí zaslepené davy,
nedbajíce hlasů rozvážnějších, k hradu
vrhali se rovni lítých vlků stádu.
V dešti střel, jenž s hůry odvážlivce vítal,
ztřeštěnců těch nával proudil dravým tokem,
do příkopů hlubých pršel pádem, skokem,
vodou tam se brodil k prsům; již se chytal
smělec nejeden zdi výstupků a rohů,
do pukliny zdiva chvatně šinul nohu,
povzbuzován zadních ohlušivým rykem –
Ale výjevy ty příštím okamžikem
zastřel jako dýmem valný oblak prašný,
z něhož rachot zněl a křik a ropot strašný:
Sřítilyť se shora, náhle převaleny
přes zubatý okraj srázné hradeb stěny,
hrozné balvany a třeskutými rázy
vše, co ve příkopech, topí, drtí, tříští –
zděšen prchá lid – roj střel mu v patách sviští –
nepřátel jej ryčný výsměch doprovází.


柳条明媚欲变色
便想春思浩无涯
行人手挽不忍断
云此生意方萌芽


يُهَجِّنُ سَلمانُ بنتَ البَعي
ثِ جهلاً لسلمان بالكامِلَه
فإِن كان أبصَرَ منّي بها
فَأُمّيَ لا أُمُّهُ هابِلَه


Non sa Fortuna in sì terribil porto
Condur la stanca et fral mia navicella,
Che pur dinanzi non mi veggia quella,
Per chi scolpito Amor nel fronte porto:


江南五月稻抽芒
想见含花带露香
底事淮乡太迟晚
一犁新雨正开荒


bez doktorů, advokátů,
páterů a bez senátů,
jako včela se rtu na ret
volně spěla duše má.


Ihr aber, die zu Wächtern
Des Heiligthums bestellt,
Ihr habt euch den Verächtern
Des Himmels zugesellt;
Denn wenn der Donner rollte,
Verschlosst ihr euer Ohr,
Und wenn die Brandung grollte,
Wer war's, der sie beschwor?


Das tat die Sehnsucht dieser Erde,
die opfernd um die Sonne schweift.
Sie sprach das allererste Werde.
Auf! Die Sprache der Mannheit reift.


Jak růži zbožňuji! tu růži běloskvoucí,
jež svítí na keři jak luna snivě vroucí,
kdy stříbří mraků houšť,
i jinou bělostnou tu růži s blahou vůní,
jež vniká paprskem v šeř myšlénkových tůní,
kdy zeje v ňadrech poušť.


Schon lockt und ladet die Polonaise
Zum rasenden Reigen, zum tollsten Tanz;
Den Hallen entströmt ein klingend Getöse,
Hinaus in die Nacht ein Meer von Glanz.
Es winken die Kelche mit feuriger Labe,
Die Geschirre klappern in Lustbarkeit –
Und, o Erbarmen, für »christliche« Gabe
Ein bettelnd Büchslein steht beiseit.


O Thyrsis, hast du denn allein
nur diese Lust genießen wollen?
Du hättest nicht so sorglos sein
und, eh' du's thatst, mich wecken sollen.


短剑随枪暮合围
寒风吹血着人飞
朝来道上看归骑
一片红冰冷铁衣


Hier sollten, gleich dem Sonnenstrahl,
Die Seelen alle rein,
Auf jedem Berg, in jedem Thal
Die Menschen Brüder seyn.


Vom Taue glänzt der Rasen; beweglicher
Eilt schon die wache Quelle; die Buche neigt
Ihr schwankes Haupt und im Geblätter
Rauscht es und schimmert; und um die grauen


Érzem levegődet,
Megállok a bércen,
Erdély, szegény Erdély,
Édes szülőföldem!


Y negando al objeto los sentidos,
la engañosa belleza y fuerte encanto
huyendo vence, y corta el mal seguro.


E forse ch'averrà quello ch'avenne
de la zampogna di chi vide Mida,
che sonò poi quel ch'egli ascoso tenne.


Je konec zdá se... již se připozdívá...
jeť ubrus sněžný plný rudých skvrn,
a v srdci nuda, na rtu hořkost zbývá,
květ guirland serván, po růži zbyl trn.


Endlich sank ich ans Herz der Auserkohrnen!
Da, da schwanden die Eumeniden-Bilder
Aus der Trennungen Graun in des Vergessens
Ewige Nebel.


O cibo, o nudrimento,
che i lassi spirti miei pasci e rileve,
via più che l'api il fior, le capre l'erba,
Clorida mia, ne le cui man si serba
il negro filo del mio viver breve;
poi ch'io son qui, né sento
il suon de le dolcissime parole,
né veggo uscir da quei begli occhi il sole,
com'io solea; per dio!,
dimmi il ver: credi ch'io
vegga cosa né senta in questi liti,
ch'ad altro mai, ch'a lagrimar, m'inviti?


Rozestřený vějíř větrů vířil v ruce Noci,
bílé tělo země ovál na tisíce mil;
v hloubkách pohyb probudil se, stoupal v kmenů osách,
vrostl v tuhé uzly větví, v nervy listů prosáh’,
hnal se mízou žil,
hmotou dýchal, třásl stíny, prostor zachvátil.


Bar-Droma! Bar-Kochba a Tur-Simon!


Companions, let us sing!
Wake the dear according string —
Come, with gladness fill the dome,
Pour the happy song of Home.


Halt stille mein Hertzgen was heissen die Possen,
Nun hältst du gar die Hände vor,
Die haben sich über die Lippen geschlossen;
Doch gib das Köpfgen nur empor,
In Warheit ich habe das Kinne gewiß,
Drum halt ich dich feste, verzeihe mir dieß,
Ach Lisilis.


Auf den Hügel sprengt der König, jung und blühend, hoch zu Pferd,
Nord- und südwärts, west- und ostwärts, schwingt er flink sein blankes Schwert;
Dann gleichwie ein goldnes Standbild, steht er ruhig festgebannt,
Und empor zum blauen Himmel hebt er feierlich die Hand:


V pohodě časů zrát zas bude obilí,
a s láskou zabloudí jich zraky do polí –
snad zamlklé je potom srdce zabolí,
to v temno minula jak zřeli na chvíli.


Torna, signor, ché la tua casta moglie
a resistere ormai più non è forte:
li adulteri minaccion darli morte,
puoi che a' preghi non vòl far le lor voglie.


Deswegen wir treulich, unverstohlen
Das alte Credo wiederholen:
Anbetend sind wir all' bereit
Die ewige Dreifaltigkeit.


e segue lei come fidata duce,
ch'a quell'alma beltà, che 'n lei se 'ndonna,
la scorga per solingo, alto sentiero.


Jenom zbožný Pánu slouží řádně,
jen kdo strádá, modlí se a postí,
projde v chrám, ne požitku kdo zrádně
otročí svou těla otylostí.


Sieh hier mein Diadem: Zumal
Ein Sonnen- und ein Mondenstrahl
Dafür mir schenkten ihr Gefunkel.
Denn wie die Sonne leite ich
Und sanften Zauber spreite ich
Dem Mond gleich über's Lebensdunkel.


Ještě se tvá ruka spíná
při vzpomínce Oněgina,
pro sen štěstí, jenž v ní stlívá,
Taťano snivá...


يا أيها القمر المنسوب للبشر
لا تلتفت خجلاً عن عَيْن ذي بصر
لا تحجبي عن عيون الناظرين سَنَا
هذا الجبينِ ولا ظلماء ذا الشعرِ
قالت أصون بديعَ الحسن قلت لها
لا ينقص الحسنَ يوماً كثرةُ النظرِ
لم يسفر البدر عن عينٍ ممرّضة
كما سفرِت ولا عن مبسِم خِصر
قد شبَّهوه بنصف الحان معترِضا
وبالقُلاَمة قد قُدّت من الظُفُر
ولستِ مشبِهة ما شبُّهوه به
حاشاك من شبه الأظفار والغِير
يزيد نورا مكانٌ أنتِ نَيِّره
على ضياءِ مكانِ الشمس والقمر


Nun bin ich fern, fern einsam herzbeklommen.
Der Abschied war vom schönsten Kind genommen.


Kein betrachtender Druide
Fühlt am stillen Hügel so,
Wenn er von der Sonne kehret,
Die nun mild in Westen schied.
Ewig bleibt in mir
Dieß Gefühl!


Wenn wir unsern Leib von innen
Mit Aufmercksamkeit besehn;
Spühren wir, daß für die Sinnen
Alle Wirckungen geschehn;
Daß sich unser Hertze reget,
Daß sich unser Blut beweget,
Daß es, wie ein Brunnen, springt,
Und durch tausend Adern dringt;


Plamen vášně, vichr horoucí touhy
v noci tmách, kdy dech se v objetí úží,
srdce tvého – snila sen tichý, dlouhý –
rozdechl růži.


Mars hastam quatit ipse ferox, iungitque marito
Uxorem, ceston solvit et alma Venus.


Va, je connais l’adresse et les subtilités
Du sophisme, aussi bien que tu peux les connaître.
Je sais que son œil brûle et que sa voix pénètre,
Et quel sang bondira dans vos cœurs révoltés.


Er wolle stäts euch hertzlich lassen treiben
Deß Glaubens Thun, und Christum in euch bleiben,
Damit ihr so einander treulich liebt,
Mit wahrer Brunst, die er nur einig giebt.


闲日搆来忙日用
此生迷却再生休
鼻头捩转从今始
看作回程火里牛


Kein Stern wird geliebt –
Wer wuchert und schiebt,
Ist der wahre Gebieter der Herde.
Geil grinst das Gezücht
Ins grell blendende Licht –
Steil reckt sich der Ries' aus der Erde.


A záhy zřím, že z hlubin háje
se nakvap někdo blíží ven – –
to dívka věru spanilá je
a líbezná jak dnešní den!


 punto nel tenero,
risposi: — È vero,
questo è l'ergastolo
del globo intero.


Die Eiche, die verwitterte,
Sie trat daher, die plumpstolze;
Sie wollt' um meine Hüfte her
Befestigen ihre Baumäste;
Ich stieß sie mit dem Fuße weg;
Ich hasse jede Mißheirath.


Habe ich Bäume und Berge und jeden Grashalm besungen,
So halt' ich in Reimen die Liebste umschlungen;
Bin im Liedregen endlich dann zu ihr gedrungen.


Mert szószóló nyelve néma,
Ótalmazó karja béna;
Sírba szállott szemünk fénye,
Az özvegynek a reménye,
Az árvának a törvénye!


Sapreste, come ognor punga più forte
Il colpo, onde m'ha il cor morte piagato:
Né indegno a voi parria ch' 'l mi' ostinato
Pianto, ragion, né tempo a fin non porte.


Otakar, v plné zbroji
uchystán v krutý boj,
utlumí, spatřiv posly,
své duše nepokoj.


一再荒林雪
全身掩薜萝
直饶埋没得
争柰鼻头何


quase nada extrai da falta
de origem ou fim


Jona hörte und gehorchte. Eilends
brach er auf zum Lande der Assyrer.
Und er kam nach Ninive, der grossen,
die drei Tagereisen lang sich ausdehnt.
Stumm ging Jona eine Tagereise,
aber dann erhob er seine Stimme,
predigte und sprach: Noch vierzig Tage
wird die stolze Ninive sich brüsten –
doch nach vierzig Tagen wird der Herr sie
züchtigen zu ihrer Sünden Ernte
und zerreissen ihrer Mauern Kranz.


Je krutě sevřen císař Ferdinand,
dav Sasů řádí v Praze ubohé
a v celých Čechách; pojď je vypudit!
už lid svůj zase volej do zbraně,
tys jediný, jenž schopen pomoci –
já císařových opakuji slov.


Mais j’aime à voir ces toits, ces abris transparents
Receler des climats les tributs différents,
Cet asile enhardir le jasmin d’Ibérie,
La pervenche frileuse oublier sa patrie,
Et le jaune ananas par ces chaleurs trompé
Vous livrer de son fruit le trésor usurpé.


„Inu, jak vám povídám;
čerta starého jen z toho mám!
Já sic koupím rybu za pakatel,
neboť jsem těch věcí dobrý znatel;
pak ji prodám v Praze
také přece hezky draze –
to by všecko dobře chodilo,
kdyby jenom toho dovážení nebylo!
Považte si! v loni při adventu
vez' jsem do Prahy as osmdesát centů
nejpěknějších kapříků a štik;
tu vám v šírém poli na silnici
přines' ďábel vzteklou chumelici,
a než byste pětkrát oč'ma mžik',
byla cesta, dosud pohodlná,
závějí a sněhu plna.
Chtěl-li jsem se dále hnout,
musil jsem dát k vozům připřáhnout.
Co tu outrat! co tu placení!
k tomu ještě moje zkušení!
Já jsem tehdá vozy, koně, ryby, sudy,
všecko v zlosti zaklel někam ke všem všudy! –
V prodeji, jak pravím, dobře by to chodilo –
kdyby jenom toho dovážení nebylo!“


Ó, mrtvý květe, škoda tvojich mladých roků,
co krásných snů v nich leží zborceno,
kdo pohřeb tvůj zřel, slzu cítil v oku,
vždyť tušil, co snů krásných ztraceno...!


Eldődeink siralmas harczhelyén,
Zöldebb a fű Mohácsnak mezején;
Több illat tölti a virágokat,
S a gazda, mondják, szebb kalászt arat.


Meg is tevé hatását a sallangos beszéd:
Legottan megcsodálák az ő’ roppant eszét;
Legottan századosnak emelteté magát,
Mely rangra főfő érdem volt egy posztó kabát.


Den Blumen sagen
All leise Klagen,
Mit Blumen weinen, o selig Leid!
Die Blümlein preisen
Mit frohen Weisen,
Der Blümlein warten, o Freudigkeit!


Und wie er so fährt feldein fürbaß,
Da hört er, wie's hinter ihm spricht und lacht:
»O Bauerndank, o Bauernspaß!
Zeit war's, daß wir uns davongemacht!«
Er sieht sich um; – gemächlich und breit
Sitzt nickend der Kleine auf dem Getreid'.
O Bäuerlein, o Bäuerlein,
Du sollst nicht los dein Hausglück sein!


Sein Freund, der Thürmer, war noch wach,
Wie Silber gleisste das Rathhausdach,
Und drüber stand der Mond.


Que d'excellents soldats il nous a préparés,
Ce bon Français, dans la « réserve » et dans l'« active » !
Combien de fois il s'est redit — âme naïve —
Le mot si décevant sur l'Alsace et sur Metz :
« Pensons-y tous les jours et n'en parlons jamais ! »
Mais, un jour, il comprit qu'à force de silence,
Le pays oubliait l'atroce violence
Et la frontière ouverte, ainsi qu'un amputé
S'accoutume à la longue à son infirmité,
Et qu'ainsi la revanche était plus qu'incertaine.


Und neu beschleicht die Bangigkeit uns wieder;
Da tönts von fern wie leiser Flügel Schwung,
Ein Genius schwebt auf leuchtendem Gefieder,
Der Jetzt und Einst verknüpft: Erinnerung.


Wie blind ist doch die Welt,
Die dir zu Fuße fällt
Und deine Waffen achtet!
Ach, daß sie doch
Nicht nach dem Joch
Des kleinen Jesu trachtet!


O all ihr Götter! (seufz' ich heimlich)
Ihr Najaden und Dryaden,
Und ihr des Gebirges Pfleger,
Warum straft ihr mich so hämisch,
Daß ich wohl manchmal,
Doch immer nur in Unschuld,
Eure zu eifrigen Jünger verlacht!
Wißt ihr doch selbst,
Wie ganz mein Herz euch pocht und fühlt.


Körül feketecsipkés gyász-falak.
Mily otthon ez? Mélabú otthona.
Olyan, mint a darabokra tört gyűrű,
Mint a megrepedezett korona.


Ott lebeg továbbá Drágfi vasmacskája;
A Nádasdi nádja, fekete kacsája;
Ott a csuda címer, melyet ama gazdag
Bebek István és György, Dancs fiai hoztak.
Jól juhászkodott ám ősapja ezeknek,
Hol Sajó vizével összefoly a Csetnek:
Tündér-adta kincsből raka hét szép várat;
Címerén a tündér, csuda nemű állat.


Dein Nam heist Würtzburg recht vnd wol.


Der du ihm folgst im Amt, nicht folge seinem Tun,
Willst du im Leben sanft, im Tod bei Frommen ruhn.
Derselbe krumme Weg führt dich zum selben Ziele;
Das Pflaster hier ist breit, es hat noch Raum für viele.


Můj děd, můj staříček,
žil tiše a těžce zahluchlou maloměstskou idylu,
občanům jejím stavěl vlídné domy,
rub jeho klidu ztajený byl: ztráta,
a donquichotský bludný úsměv často
se v rozšafná mu pletl rozjímání.
Byl dojemný jak dítě s velkým nosem,
když mluvil o svých vydařených synech,
a sousedé za stoly s trnožemi
se smáli do sklenic,
jak něžně vede si svou sličnou ženu
po prázdném horkém rynku nedělním.


Sieh, wie so klar mein Bächlein fließt,
Zu tränken deine Herde!
Komm setz dich, wenn du müde bist,
Zu mir auf die grüne Erde.


¡Qué extraña confusión! Fuese mi aurora
sembrando lirios y claveles rojos;
si sombras de la noche son despojos,
monte, mi sol, vuestros celajes dora.


Les squelettes tâchaient de rajuster leurs têtes,
Le spectre du tambour agitait ses baguettes
Une immense clameur volait sur son passage,
Et cent mille canons lui chantaient dans l'orage


Und er neigte das Haupt und das Schwert dazu
Und küßte im Staub seiner Mutter Schuh.


不省浮生大患身
谄求终日走红尘
一朝死至名随没
满屋黄金属别人


Wär' ich ein Jäger auf freier Flur,
Ein Stück nur von einem Soldaten,
Wär' ich ein Mann doch mindestens nur,
So würde der Himmel mir raten;
Nun muß ich sitzen so fein und klar,
Gleich einem artigen Kinde,
Und darf nur heimlich lösen mein Haar,
Und lassen es flattern im Winde!


Er hat mich frisch und unverletzet
Aus Mutterleib ins Licht versetzet;
Ins Licht/ das mit hochheiterm Schein
Durch seine Kirche strahlt und brennet/
Er hat mich vor sein Kind erkennet/
Und schrieb ins Lebens-Buch mich ein.


种松苦难长
松长还耐久
莫作目前思
但种门前柳


Chi già mentito senz'alcun ritegno
nel trentasette, s'io l'ho bene a mente
avesse, che tu mai esser valente
atto non fussi in questo canto degno;


Ja! in seinem Namen will ich beten,
Und du zürnst des Beters Erdewünschen nicht,
Ja! mit freiem, offnem Herzen will ich vor dich treten,
Sprechen will ich, wie dein Luther spricht. –
Bin ich gleich vor dir ein Wurm, ein Sünder –
Floß ja auch für mich das Blut von Golgatha –
O! ich glaube! Guter! Vater deiner Kinder!
Glaubend, glaubend tret ich deinem Throne nah.


Zlatá záře vzduchem prochvívá,
rukou neodbytnou spáče budí,
z lůžek je a z těsných jizeb pudí,
až se všichni na pochodu hbitém,
který ze všech stran se ozývá,
sejdou v stromořadí rozložitém.


Elle va, vient comme un oiseau,
Elle est mignonne, exquise et rare
De la cheville au frais museau.
Elle va, vient comme un oiseau,
Elle a, fine comme un roseau,
Le sein en marbre de Carrare.
Elle va, vient comme un oiseau,
Elle est mignonne, exquise et rare.


Já myslil, že mi v lásky žáru
snad srdce z prsou vyskočí,
okny „modellu pivovaru“
když zřeli jsme si do očí:


亭亭几长身
斯可谓之士
以我为隐乎
指以二三子


Hoffnung! laß allein mich wallen,
Gaukle nicht um meine Bahn!
Deine Sterne sind gefallen,
Und mich täuscht kein holder Wahn!


Bodala ho zlými slovy,
štípala ho vtipy,
že mu celým tělem jely
ohnivé jak šípy.


De un amor que pasó, como un paisaje
visto del tren, cuando se va de viaje;
de un romance de un mes, en un cobijo
del llano, una mujer me dejó un hijo.
Ella murió, y abrieron una fosa,
y allí metieron el residuo humano,
y una cúpula azul sobre una losa
fué el mausoleo: el cielo sobre el llano.
Y me dejó un pequeño
así de grande y como flor de harina,
con unos ojos como para un sueño
y el laberinto de su lengua china.
Yo vine de muy lejos para verle. Tenía
las pestañas muy largas; me miró fijamente
y me mostró la lengua bajo la calva encía,
con una picardía
de granuja que dice: —¿Qué me verá esta gente?—
Tuvo hambre. Yo anduve de covacha en covacha
comprándole su leche al niño ajeno;
cada vez que encontraba una muchacha,
con cierta gula le miraba el seno.
Había seis mujeres:
eran cinco doncellas y una vieja arrugada;
eran diez pechos para los placeres
y dos que no servían para nada.
Pasé por el corral y hallé en la puerta
la vaca blanca y su ternera muerta.
Y se vino hacia mí la vaca blanca,
una estrella en la frente y una cruz en el anca...
Mi niño era de nieve; su ternera, de armiño;
por su ternera, yo le di mi niño.
Y era aquel despertar por la mañana,
cuando rompía el sueño
el mugir de la vaca en la ventana,
y el breve ordeñador iba al ordeño.
Y aquella boca en el pezón colgante,
y aquel mirar de vaca, mansamente,
y despues, él delante
del testuz, y la vaca le lamía la frente.
Hoy le enterramos. Vino
la fiebre, y en dos días se me fue. En el camino
he encontrado la vaca; por la tierra albariza
se acercaba a lo lejos su dolor de nodriza...
Los dos nos arrimamos, y se puso a mirarme;
en la frente dolida se le avivó el lucero,
y sus remotos ojos parecían hablarme
del dolor que le daba de perder mi ternero.
Y la nodriza y todo
cuanto del llano tuve, se me quedó en el llano...
La vaca me miraba... me miraba de un modo,
que yo sentí la angustia de tenderle la mano...


Né solamente noi per ciò 'l facciamo,
ma perché tu, parendo disarmato,
stai a gran rischio d'essere mangiato,
tanto, che di pazzia ne pare un ramo.


Doch stand sie in Ehren bei jedermann
Und tat ihnen leid. Die Zeit verrann,
Und Thies Thießen war und blieb
Weg, als wäre die Welt ein Sieb.


Mich langeweilt das Carroussel,
Die Freiheit, die Lectüre;
Der Lieder murmelreicher Quell
Zur Gosse sich verliere!


Víra, naděje a láska jeho života:
žena, kůň, pes, římský pantofel a robota.


زُرنَا الفَتَى دُودُ فَالَ المُقتفي الكَرَمَا
فَصَارَ لَمَّا قَرَعنَا الدَّارَ مُبتَسِمَا
وجَالَ في الدَّارِ حتى اختَارَ فَاكِهَةً
إن ذَاقَ ذُو السُّقمِ مِنهَا تُبرِىءَ السَّقَمَا
حَمرَاءَ دَوَّرَهَا البَارِى ونَوَّرَهَا
تُنسِيكَ طَعمَ عُقَارٍ خَالَطَت شَبما
قَد صَانَهَا قَاطِفُوهَا في حَشَا صَدَقٍ
لَم يَخشَ صَولَةَ صَرفِ الدَّهرِ إِن هَجَمَا
حَمِّ التَّصَاوِيرِ مَؤشِىِّ الجوانبِ في
حَافَاتِهِ تَستَبِينُ العربَ والعَجَمَا
تَرنُو إِلَى فَتَيَاتٍ فيهِ بَاسِمَةٍ
عَن كالأقَاحِى المُسَقَّى الطَّلّ والدِّيمَا
وتَلمَحُ البَحرُ فِيهِ وهوَ مُلتَطِمٌ
مَا كَانَ أحسَنَه ِإن كَانَ مُلتَطَمَا
والخَيلُ تَمزعُ بالشُّجَعَانِ عَاصِيَةً
جَذبٍ الأَعِنَّةِ مِنهَا تَعلُكُ اللُّجَمَا
وأبرَزَ الشَّمسَ مِن تَحتِ الخِبَاءِ لَنَا
والأنجُمَ الزُّهرَ في بُرجٍ عَلاَ وسَمَا
مُصفَرِّ لَونٍ يَسُرُّ النَّاظِرِينَ إِذَا
مَا شَمسُهُ بَزَغَت بَينَ النجومِ هَمَى
في غُرفَةٍ مُستَبَانَاتٍ بِهَا فُرشٌ
مَرفُوعَةٌ مِن سَمَاهَا قَد سَمَا لِسَمَا
تَرقَى وتَسفُلُ مهما كُنتَ عَالِيَهَا
طِبقَ المُنَى وتَذُودَ الأَينَ والسَّامَا
تجري الجواري عَلَينَا بالكُئُوسِ ومَا
يُبدِينَهُ مِن لَمًى قَد هَيَّجَ الألَمَا
في جَانِبَينَا بَسَاتِينٌ مَنَوَّعَةٌ
تَهتَزُّ رَقصاً لِتَصفِيقِ الصَّبَا نَسَمَا
غني الغَوَاني وغني الوُرقُ فَاضطَرَبت
أعضَاؤُونَا طَرَباً واستَحَلَتش النَّغَمَا
والعينُ جَارِيَةٌ مِن عَينِ جَارِيَةٍ
تَسقِى بَسَاتِينَ وَردٍ في الخُدُودِ دَمَا
في مَجلسٍ يَشتَهِى مَا نَشتَهِيهِ عَلى
أنَّابِهِ قد جَمعَنَا الحِلَّ والحَرَمَا
دَاني القُطوفِ لِجَانِيَها كَأنَّ لَهُ
نَذراً بِتَقبِيلِ مَن رَامَ القُطُوفِ فَمَا


Wie das Eis hallt! Töne nicht vor! ich dulde es nicht!
Wie der Nacht Hauch glänzt auf dem stehenden Strom!
Wie fliegest du dahin! Mit zu schnellem Flug
Scheuchest du Nossa weg!


Больному сердцу любо
Строй жизни порицатВсё тело хочет грубо
Мне солнце пронизать,
Луна не обратилась
В алтарную свечу,
И всё навек сложилось
Не так, как я хочКто дал мне это тело
И с ним так мало сил,
И жаждой без предела
Всю жизнь меня томил?
Кто дал мне землю, воды,
Огонь и небеса,
И не дал мне свободы,
И отнял чудеса?
На прахе охладелом
Былого бытия
Природою и телом
Томлюсь безумно


Jindy slavní houslistové
Dobyli si dosti chvály,
Na čtyrech když strunách hráli;
Přišly ale doby nové,
Jiný čas chce div mít jiný;
Proto také Paganini,
Tento všech houslistů král,
Na jedné jen struně hrál;
Vědělť dobře, jak má hrát,
Muselť také dobře znát
Naše časy, chuti naše,
Nás i naše dvaciáše.
To chtěl míti náš již svět:
Co pak teprv za sto let!
Vystoupí-li pak houslista
Před lidmi co koncertista –
Chtě jen trochu lépe jet –
Bude muset, moji zlatí,
Bez strun již a beze šmytce hráti.


Domluvila. Zatím z lesa lemu
přiblíží se hustá tlupa rabů;
vezli víno, sladkou medovinu,
číše z mědi, ze stříbra a zlata.
Těžké vozy bořily se v hlínu,
pomalu je táhli silní voli.
Hlučně vítali je Korostěnští.


Es war schon hag'lfinster Nacht,
Itzt druckt mein Freund sein Schuh;
Itzt zieh'g i 'n seine Stiefel aus –
Do schlieft der schönste Goasfuß 'raus;
Itzt hob i oba gnua.


Ihr Seelen, die ihr jüngst den jungen Held empfangen,
Indem er, von der Last des Irdischen befreyt,
Zum seligen Genuß der stillen Ewigkeit,
Nach wohl vollbrachtem Lauf, im Segen eingegangen;
Bewundert, neben mir, den unerforschten Rath,
Der diesen Cederbaum so bald versetzet hat.


Was Felseneck, was Hohenrain,
Was Geierhorst und Drachenstein!
Schlagt drein, schlagt drein!
Schlagt Zugbrück ein und Pfosten,
Die Sporen müssen rosten,
Und frei die Städte sein.


Und durch jede seiner Taten,
Wo er des vergißt,
Hat er Gott den Herrn verraten,
Dessen Bild er ist;


جزى اللَه خيراً سيداً وابن سيد
وعلاّمةً من آل طه الأطايب
على جمعه كتبا يعز اجتماعها
لنفع عباد اللَه من كل طالب
بأجدادكم قد أظهر اللَه دينه
وأَشهره في شرقها والمغارب
وأنتم بها من بعدهم تخلفونهم
بأظهار دين اللَه معطى الرغائب
فعش صالحاً في غبطة وسعادة
وعافية من كل بؤس ونائب
وفي نعم تترى وعز ورفعةً
تدوم على رغم الحسود المجانب
ولا زلت يا ابن الطاهرين موفقاً
ومحتلياً أسنى الحلى والمناقب
ولا زال في إخواننا وربوعنا
من العلويين الكرام المناسب
كمثلكم يحيون سنة جدهم
على العلم والتقوى وحفظ المراتب


»Was wachst du, Mann,
Den Tag heran,
Den Tag vom neuen Jahre?
Unheil verrann,
Unheil hebt an
Von Wiege bis zur Bahre.


Igy múlnak évid, mig a holt falak közt
Én mint tövéről vágott ág vagyok,
S a büszke város pompás csarnokában
És czifra bábjain jéggé fagyok.


Jeder Tag, der nichts dir nimmt,
Hat dir wirklich was gegeben.
Wie ein Docht im Wind verglimmt,
Konnt er löschen dir ein Leben.
Für so viele mußt du beben
Und in Furcht und Sorge schweben;
Fühlest du dich nicht gestimmt,
Jedem Tag zu sagen Dank,
Wo von allen keins ward krank?


A on rozpřáh’ před ní ruce
ve svých tužeb blízký cíl...
ale ona, uskočivši,
usedla si na pahýl,
a tam v křovin ústraní
skryla hlavu do dlaní,
a pak dala do tichého
pláče se a do štkaní.


Reinó después largo espacio.
Las olas, que van creciendo,
Llegan a besar la peña;
De Rosalía los tiernos
Pies mojan...y no lo advierte:
Clavada está. Los destellos
De la espuma que se rompe,
Secas algas revolviendo,
La deslumbran. De continuo
La reventazón inciertos,
Fugitivos grupos blancos
Le ofrecen del mar en medio,
Cual pálidas llamaradas.
Ella piensa que los remos
Y la proa de un esquife
Las causan... ¡Vanos deseos!
    * * *
Así pasó largas horas,
Cuando un lampo ve de f llega
En alta mar, y en seguida
Oye al cabo de un momento
¡Poumb!... y retumbar en torno
Como un pavoroso trueno,
Que se repite y se pierde
De aquella costa en los huecos.
Ve pronto hacia el lado mismo
Otros dos o tres pequeños
Fogonazos; mas no llega
El sordo estampido de ellos.
Otra roja llamarada
¡Poumb! otra vez... ¡Dios!, ¿qué es esto?
Repitiéndose perdióse
Este son como el primero.
No hubo más: creció furioso
El temporal, y más recio
Sopló el Sudoeste; las olas
De Rosalía el asiento
Embisten, de agua salobre
La bañan; estar más tiempo
No puede allí: busca abrigo
De la torre entre los restos.
La lluvia cae a torrentes,
Parece que tiembla el suelo;
Dijérase ser llegada
Ya la fin del universo.


Hiernieden wird die kurtze Zeit
Gott auch der Deinen pflegen,
Vnd sich auff dieses grosse Leid
Mit Trost bey ihnen regen.


Fiatalok szárnya megnőtt,
Vigan űzik már a felhőt;
S ő egész nap a fiait
Tanitgatja szállni;
Itt az idő: hüvesülnek
A nap éjszakái.


Und wenn du denn das Quellchen bist,
Und wenn ich dir gefalle,
So sei mir froh als Braut gegrüßt,
So zeuch in meine Halle;
Mein Haus ist hochgewölbt und kühl,
Laß uns der Minne süßes Spiel
In seinem Schatten spielen.


تَوَقَّ مِنَ الناسِ فُحشَ الكَلامِ
فَكُلٌّ يَنالُ جَنى غَرسِهِ
فَمَن جَرَّبَ الذَمَّ في عِرضِهِ
كَمَن جَرَّبَ السُمَّ في نَفسِهِ


„Dím-li,“ na to s pohrdáním kadi,
„dím-li mnoho – ať jich tisíc pušek!
A to jakých! Se střechy by vrabec
neodletěl, měříš-li si na něj!“


Óh milyen nagy, különös, veszedelmes dolgok bújhatnak itt - mennyi felelősség van rajtatok, ti könnyelmű ujjak! Csak egy csekélyke sorrendkülönbség, és amit leírtok, tán egy megbotránkoztató trágár szó lesz... vagy talán az a szó... a tilos varázsszó, amely megadja a Lét Kulcsának rejtélyét. Most figyelem! ezt a betűt itt ki kell hagyni, mert különben az egész értelem megváltozik... az egész értelem ostoba lesz vagy hökkentő vagy nevetséges... Mi lenne, ha egyszer csakugyan egészen szabadon eresztenélek benneteket?...


Himmelblau. 50


Die kommen nun erst in offnen Streit
Und fliegen auf alle Dächer;
Nun bringen wir sie in Ewigkeit
Nicht wieder in ihre Löcher.


Itzt, da schon sein Geist, frei von des Lebens Mühen,
Strahlend zu der Gottheit Thron entfliegt,
Sieht er noch das Heer der Feinde fliehen;
Sieht es, wie sein kleiner Haufe siegt. –


Wo hoch empor die sieben Kuppen ragen –
Die das Gebirg auf festem Scheitel trug,
Gleich Kronen, die sie auf den Häuptern tragen,
Und die der Sturm der Zeit herunterschlug –
Ruinen stehn von Schlössern und Kapellen,
Die sich bespiegeln in des Rheines Wellen,
Dem Schiffer kündend von vergangner Zeit,
Entschwundner und versunkner Herrlichkeit:


Uma criança arteira, gorda e nua,
Vai, correndo e gritando, à luz da Lua,
De um morcego seguindo as asas pretas...


Ermattest du in deinen Pflichten:
So laß den Tod dich unterrichten,
Wie wenig deiner Tage sind.
Sprich: Sollt ich Gutes wohl verschieben?
Nein, meine Zeit, es auszuüben,
Ist kurz, und sie verfliegt geschwind.


Für alles irdische Mißgeschick
Sehn sie die einzige Heilung
In der rosenrötlichen Republik
Und vollkommener Güterteilung.


Et nous te saluons d'une ardente louange,
O toi qui fus émus, grand homme, et qui pleuras,
O traducteur du verbe égal à Michel-Ange,
Qui pris le feu du ciel et qui t'en emparas !


Und während er so mich beschwatzte, ergriff
Er ein schartiges Messer und kratzte
Mich dermaßen, daß mir denn doch die Geduld,
Die germanisch-unendliche, platzte!


Als sie ihr Andacht da verricht
In jungfräulicher Still,
Sie haben sich zurück gericht,
Gen Cölln nach Gottes Will;
Von Hunnen da mit Schwerdt und Pfeil
Getödtet sind zu ihrem Heil,
Darum sie jezt mit Engeln rein,
Hell singen, jubiliren fein.


秋草荒台响夜蛩
白杨凋尽减悲风
彩笺曾擘欺江总
绮阁尘消玉树空


A nový děj jest nové utrpení,
jenž drtí šmahem síly probuzené!
Po staletích krev zbouřená se pění
a marně pak se duha smíru klene!
Snad v čiré noci propasť se otvírá,
než z tmava lůžka nové jitro vstane?
Snad naposled již naše oko zírá
tu rudou zář, co na východě plane?!


Doch will sie nicht gänzlich von Dir weichen,
So erheitre sie der Freundschaft Bild,
Die wie Lebensbalsam sonder Gleichen
Schnell des Schmerzes Aufruhr lindernd stillt.


Dornen-büsche tragen rosen/
stachel-stauden süße frucht;
rauhes wetter bringt zeitlosen;
sanfte ruhe folgt der flucht.


Sólo ese mes
dan flores:
en los demás
dan vainas
pero los malinches
volverán a florecer
en mayo
y el amor
que se fue
ya no volverá
otra vez.


jen měsíc svou když změní líc,
dvé mrtvých kráčí sobě vstříc,
leč než se dojdou, svitne den
a každý z nich zas samoten,
ach samoten!


Wackre Brüder, stimmet an!
Auf! begrüßt den braven Mann,
Der in unsern freien Orden
Eben aufgenommen worden;
Der nicht weiß, wie ihm geschah,
Ob der Wunder, die er sah!


Ladet Euch ein, seliges Volk, in der Rebe
Schatten, Euch ein, o Versöhnte, zu dem kühlen
Feigenbaume! Des Opferbundes
Psalter beseele das Fest!


风味酸寒冰齿牙
谁知烟雨送诗家
删前不是无题品
未有文章说到花


Dein Genoſſe Haman aber
Soll im Saal am Leuchter hängen,
Und in Artaxerxes Armen
Ruht die ſchöne Königin.


Er hat gemalt, gezeichnet,
Gott und die Welt studirt,
Und sonst sich angeeignet,
Was einen Menschen ziert.
D'rum, blies er auch nicht Flöthe:
Gepriesen sei der Göthe!


Mucho más le endurece; ¡ah caso extraño!
Que para quebrantar acero hay hierba,
y acero no, que un corazón quebrante


石坡泥浅无虫蚓
小竹才高一尺馀
独自行行无可啄
低头努觜欲何如


Wie wohl geht der zurück, der von dem Feind weg fährt;
Wie übel, welcher Gott den Rücken endlich kehrt.


Chuveiro aberto
Escova de dentes
Mulher acordando


To už dávno. V mlhách děcka osud.
Bílá paní zjevuje se posud...


In sich, von sich; und selbst sich
In sich strahl' und väterlich
Von sich strahl' und walte frei
Und wie Gott ein Schöpfer sei!


晚行丛竹下
群雀忽惊飞
一笑为回首
拈花上翠微


Und wandl ich nun allein
Im Frühling durch den Hain,
Erscheint aus jedem Strauch
Ihr Angesicht mir auch.


In früher Morgenstunde
hielt heut mein Alb mich schwer umstrickt:
aus meinem Herzen wuchs ein Baum,
o wie er drückt! er schwankt und nickt;
sein seltsam Laubwerk thut sich auf,
und aus den düstern Zweigen rauscht
mit großen heißen Augen
ein junges Vampyrweib – und lauscht.


De Rünnsteen hentlank all int Trünneln un Snappeln!
Barbeent un plattföt, un jümmer vergnögt!
Hier is de Kœkenguß! Beersupp mit Appeln!
Wackeli, gackeli – süh, wa se sökt!


Here Clementina, hapless maid!
With wild distress each bosom tears:
And here the lovely Harriet own'd
A virgin's hopes, a virgin's fears.


Ihr seidt beym König angeklagt,
Dass ihr, wo ihr mein Freund, des Zepters Bildnüss tragt,
In Mexico, in kurtzer Zeit
Auf Millionen ihn betrogen:
Es ist um euch gethan, wo man euch hat belogen;
Habt aber keine Noht, wo fern' ihr schuldig seydt. 1


Erhaben rühmst du dich, hoch über uns zu stehen,
Bis in die fernste Fern' mit Adlerblick zu sehen?


Non ebbe tal disio in terra Appollo
di poter giugner Danne, che 'n alloro
si convertì germinante rampollo,


Die Kinder kommen wol von Herzen
und gehn auch wieder bin mit Schmerzen;
doch ist euch gleichfals auch bewußt,
daß ihr habt Sterbliche gezeuget.
Was die gemeine Mutter säuget,
das folget ihr und ihrer Kost.


Szól társa: „van erre a batyuba’ nálam
Kész holmi: ehol rőt bajuszom, szakállam,
Felrakom ezt, s szeplőt annyit az orcádra,
Hogy szűlő anyád sem ismerne, ha látna.”
„Ha! fiú, mit mondál?...” Toldi nagyot retten,
„Ezt az öreg asszonyt már szinte feledtem,
Kinek én okoztam sok keserű percet:
Ne haljon meg, amíg örömet nem szerzek!


Gott straft die Sünder nicht; die Sünd ist selbst ihr Hohn,
Ihr Angst, Pein, Marter, Tod, wie Tugend selbst ihr Lohn.


雪晴萧散曳筇枝
小坞寻梅正及时
临水登山一年恨
十分说似要渠知


Und doch, du glättest deine Stirn?
Vergiebst es gar,
Daß einer deines Namens einst
Ein Dichter war?


I am older than Nature and her Time
By all the timeless age of Consciousness,
And my adult oblivion of the clime
Where I was born makes me not countryles
Ay, and dim through my daylight thoughts escape
Yearnings for that land where my childhood dreamed,
Which I cannot recall in colour or shape
But haunts my hours like something that hath gleamed
And yet is not as light remembered,
Nor to the left or to the right conceived;
And all round me tastes as if life were dead
And the world made but to be disbelieve
   Thus I my hope on unknown truth lay; yet
   How but by hope do I the unknown truth get?


Der, doch mäßig und bescheiden,
Auch des Lebens Lust genießt,
Und zum Kelche seiner Leiden
Manchen Tropfen sanfter Freuden
Weise und bedachtsam gießt.


Má ráda? Nemá? tak jsem z karet hádal,
věže nadějí z nich stavěl bohaté,
a když už křižák mřížemi je spřádal,
nožky mušek letly rohaté,
a hrad smělý padal.


Zu einem Klange, voll und prächtig,
Der hell den Himmelsraum durchdringt,
Und alles Ungefüge mächtig
In seinen hohen Zauber zwingt,
Zu einem Klang, der Alles kündet,
Was hier der müde Geist verlor,
D'rin Rauh und Lieblich sich verbündet,
Zu füllen das entzückte Ohr.


Na Borovanských samotách
tré dubů stojí: s brachem brach,
blesk zurážel jim sněti;
to pradubu jsou děti,
kde zrozen Žižka, boží rek,
jenž zkrotil zlobu, zášť a vztek
a s břitkou silou v meči
vlast z dravčí vyrval léči.


Než osudí padlo – stařec vstal
a upřímně tak se zpovídal:
Stařec jsem slabý... A nevím sám,
zda se již k činu odhodlám.
Kdys tradice krotké z dětských let
táhnou mne za čin tak obrovský zpět.
Zbožně kdys otcem vychovaný
já jiného boha chtěl, jiné pány.
Stár jsem a vrací se úzkostný strach
k úvahám o věčných záhadách,
časem jak ďábel kdyby se smál
a v rozhodné chvíli mou vůli spial.
Jsem čistý, jsem věrný... Ale z činu
mé stáří již nesnese těžkou vinu.
Je zbabělé stáří... Však mlčet umí,
je zbabělé příliš a trochu lpí,
však určen-li budu, vše povinnost ztlumí,
když povinnost velí, tu svědomí spí.


Taranta když kuchtík trhl,
pravil: „Hlupák chlap,
pro dvacet ten kapr stačí,
lán chtěl, topor lap’;
po pansku však aby k Bohu
vešel s pychem svým,
rozmanitě, jak jen mohu,
rybu připravím!“


Hvězdy v noci svítí,
by je přikryl den,
slunce zlato sype,
by je ztemnil sen.


„Hospodine!“ zní pak v prostrannosti
Chrámu hlas při mučedníka těle;
Vojsko táhne zpět, a v jeho čele
Břetislav u zbožné nadšenosti.


»O Mond, sprich nicht weiter, ich sterbe schon.«
Und die Sehnsucht trug mich halb tot davon.


Nuže, nech jej, ať si střílí,
žijem pouze jedenkrát,
ať se skryje hošík drzý
v červený keř nebo bílý,
srdečko tvé najde brzy,
lístků střese na tvé kštice
tak, že, běda, nelze více
růže, líčka rozeznat!


Non fu mai violato alcun suo patto,
né pate eccezion l'antica legge,
che chiunque nasce, sia così disfatto.


Bölcs Apollo szűz húgával,
fényt akarván gyujtani,
ép eszünköt nagy lángjával
agyon szokta fojtani.
Agg músái tar dalokkal
koldúlgattyák pénzünköt,
‘s jól lakhatván, bölcs harczokkal
háborgattyák kedvünköt.
Plútó addig ásogattya
földünkbűl a’ kincseket,
‘s rút bűnökre csábitgattya
velek a’ kis lelkeket.


Hier kleid ich meiner Christen Zahl
Mit reiner weißer Seide;
Hier springen sie im Himmelssaal,
Und ist nicht, der sie neide;
Hier ist kein Tod,
Kein Kreuz und Not,
Das gute Freunde scheide.


Tisícové rakví za boháče –
sto jich na hrob pěvce vkročí:
tisícům jen zrak se pase,
těm sto padá slza z očí.


Schaut/ wie das Leben zage
Ob eurer Laster Last/
Wie sehnlich Jesus klage/
Vnd wie die Stärck erblasst.
Wie wolt ihr doch bestehen/
Vor Gottes Richter-Thron!
Wenn schier in Angst vergehen
Wil sein Gerechter Sohn?


Keiner ging mir noch verloren
Derer, die mein Weib geboren;
(Außer einem halbvergessnen,
Früh verlornen, kaum besessnen)
Daß ich immer zagen muß
Vor dem Monatsrechnungsschluß,
Ob der Tod nach Schicksalsordern
Nicht wird seinen Blutzehnt fordern.
Diese Furcht, in der ich habe
Jeden schon gelegt zu Grabe,
Rechne mir der Herr der Welten
An als wirklichen Verlust,
Wenn für Kindesopfer gelten
Kann ein Herz in Vaterbrust.


Dagegen verspricht uns das prächtige Wesen,
So sich als Vater kund gethan,
In himmlischen Schätzen uns auszuerlesen,
Was unsre Seelen zieren kan;
Und über die Hütte, die bricht wie Glas,
Auch Segen zu schütten mit vollem Maaß:
Wir sollen von unzuerschöpfenden Schätzen
Uns selber, und neben uns andre, ergötzen.


Wie guts die armen sünder können haben, wenn sie sich an des Lammes wunden laben?


Morgen liebe, was auch nimmer
Noch geliebet hat zuvor!
Was geliebt hat längst und immer,
Lieb' auch morgen nach wie vor!


ma a l'orazione me daiesse,
s'eo volìa casto stare.


نأتكَ سُلَيمى دارَها لا تَزورُها
وَشَطَّ بها عَنكَ النَوى وَأَميرُها
وَما خِفتُ مِنها البَينَ حَتّى رأَيتُها
مَيمِّمَةً نَحوَ القُرَيَّةِ عيرُها
عليهنَّ أُدمٌ من ظِباءِ تَبالَةٍ
خَوارِجُ من تَحتِ الخُدورِ نحورُها
وَفيهن بَيضاءُ العَوارِضِ طَفلَةٌ
كَهَمِّكَ لَو جادَت بِما لا يَضيرُها
وَما كانَ طِبّي حُبُّها غير أَنَّهُ
يَقومُ لِسَلمى في القَوافي صُدورُها
فَدَع ذا وَلكن هَل أَتاها مُغارُنا
بِذات العَراقي إِذ أَتاها نَذيرُها
بِملمومَةٍ شَهباءَ لَو نَطحوا بها
عَمايةَ أَو دَمخاً لَزالَت صخورُها
يخُضنَ بني كعبٍ وَيدعون مَذحِجاً
لتنصُرَنا كَعبٌ وَكَعبٌ شُطورها
وَلمّا رَأَينا أَنَّ كَعباً عدوُّنا
وَأَبدى دفينَ الداءِ منها ضَميرُها
دَعونا أَبانا حَيَّ كعبِ بنِ مالِكٍ
وَقَد آلَتِ الدعوى إِلَيها كَبيرُها
فَثارَت إِليهم من قُتَيبةَ عُصبَةٌ
وَمن وائِلٍ في الحَربِ يَحمي نَفيرُها
فَدارَت رَحانا ساعَةً وَرَحاهُمُ
نُثَلِّمُ من أَركانِها وَنُديرُها
بِكُلِّ رُدَينيٍّ أَصمَّ مُذَرَّبٍ
وَبالمَشرَفيّاتِ البطيءِ حُسورُها
بضربٍ يُزيلُ الهامَ عَن مُستَقَرِّهِ
وَطَعنٍ كإِيزاغِ المَخاضِ يَثورُها
وَشُعثٍ نواصيهُنَّ يَزجُرنَ مُقدِماً
يُحَمحِمُ في صُمِّ العَوالي ذُكورُها
إِذا انتَسؤوا فَوتَ العَوالي أَتَتهم
عَوائِرُ نَبلٍ كالجَرادِ تُطيرُها
فَما إِن تَرَكنا بينَ قَوٍّ وَضارِجٍ
وَلا صاحَةٍ إِلّا شِباعاً نُسورُها
وَجِئنا بأَمثالِ المَها من نِسائِهِم
صُدورُ القَنا وَالمَشرَفيّ مُهورُها
ونَهديةً شَمطاءَ أَو حرثيَّةً
تُؤَمِّلُ سَيباً من بَنيها يُغيرُها
فتنظُر أَبناءَ الخَميسِ أَراعَها
أَوائِلُ خَيلِ لَم يُدَرَّع بَشيرُها
فآبَت إِلى تَثليثَ تذرِفُ عَينُها
وَعادَ إِلَيها صَمغُها وَبَريرُها


Ob dich, Deutsch-Österreich,
Rudeln von Wölfen gleich,
Feind auch umkreist, –
Vorwärts! durch Wolken dicht
Strahlend die Sonne bricht,
Sieg gibt die Menge nicht:
Sieg gibt der Geist!


E nós que amamos nos telhados
Das crises internacionais
Nossos hálitos na vidraça
Ainda se beijam demais
E nós que nos bastamos demais


Und immer neu, wie jenes erste mal,
Da sich Begeistrung in das Herz mir stahl
Hab' ichs entzückt bekennen müssen –
Und hab' es – o wie gern – bekannt!
Du hast entdeckt ein neues Land,
Kolumbus! laß Dich grüßen.


Os que não podem amar
estão cantand
A luz é tão pouca, o ar é tão raro
que ninguém sabe como eles ainda vive
Os que não podem amar
estão cantando,
estão cantando,
e morrend
Ninguém ouve o canto que soluça
por detrás das grade


Eins wie das andre! Journal und Almanach, Zeitung und tausend
Uebersetzungen macht nun man auf deutschem Parnaß.
Was ist Apoll geworden? Ein Spekulant, und Fabriken
Legt er sich an, und kaum treibt er's Papier noch sich auf.
Stets an der Press'! und die Hand, von der Druckerschwärze beschmutzet,
Wäscht er am Sonntag sich rein im kastalischen Quell.
In Italien aber, da schreibt man Sonette zusammen,
Anakreontica und Hendecasyllaben auch.
Tausende liest man vor in den Akademien am Tiber,
Professoren sind es, Monsignori dazu,
Cavalieri, Grafen, Abbati, Barone, Doktoren,
Alle Stände, doch fehlt einzig der Dichter dabei.


je člověk jako rampouch ztuhlý
a nedojme ho dívčí smích,
pro rukavičku neskloní se,
již kdysi dvorně k retům zdvih –


Věřící však, děti slunce,
plni svaté naivnosti,
kteří zapřevše svou bolest,
větší rány lidstva hojí,
věřící i v dobách smutku,
zoufalství a nedůvěry,
věřící i v dobách smrti,
věřící i v dobách zmaru,
nechť dál věří silou mocnou,
byť i temný nevděk lidský
sáhal za hroby a věky
nad prací, jež neskončena.


dvojí svět je v jednom boji,
dvojí člověk strašně zbrojí,
jedna pravda, jedna lež.
a tak brzy slyšán bude
jen ten, kdo nám čistou hude:
ano nebo ne.


Bradamante ode: & par che assai le prema
questa novella: & molto il cor le annoi
ne par che men per quel dannato tema
che se fusse uno de li fratelli suoi
ne certo la paura in tutto scema
era di causa: come io diro poi
si volse ella a Ruggiero & disse: parmi
ch in favor di costui sien le nostre armi


pokud bychom oba první,
nehodili v písek s koně,
tři nechť vystoupí hned reci,
aneb chcete-li, též čtyři.


ben dediğin kim ola, nerde, ne zaman var ola


Veliké básně z kamene!
sny řidší pavučin
a dum se táhnou oblouky
a sloupy věků stín.


Poscia vedrem con pace alma e tranquilla
sorger da i combattuti e saldi centri
l'amor, che più percosso più sfavilla.


Švarný šuhaj z podhoří,
každý ke mně bočí,
ženičkám, kdy shlednou mne,
padnou slzy v oči.


Herr Walther wallt im Walde
Mit Hermelin verbrämt,
Sein Hüfthorn schallte balde
So süß und so verschämt.
Am Seidensammtbarette
Die goldene Trottel rankt,
Und über'm Amulette
Die Reiherfeder schwankt.


含饴亦自足欢娱
又见双双挽白须
便使郑图添百子
可能代得老翁无


Torna de novo a dar co novo alento,
E lágrimas de novo os olhos deram;
Já suspiros o peito manda ao vento,
Com que de novo os ares se acenderam.
Ao triste suspirar o sentimento
Incauto grito ajunta, e dar quiseram
Já compassivas mais, que rigorosas,
As parcas fim às penas lastimosas.


Otvory dvěma, kde oči mé plály,
zářivé vlny v leb valí se, valí.


Zdaleka slyšet hřmění děl –
srdce se úzkostí chvěje.
„Do ohně jdem,“ tak šepot šel...
Kamarád zahučel: „Zle je.“


Jemehr ich in der Augen Schluß
Und ihren Oeffnungen erwege
Die Ordnung der Natur;
Je mehr ich es bewundern muß:
Denn da der Menschen Lebens-Zeit
Ohn' all' Empfindlichkeit
Gantz unvermerckt von hinnen eilet;
So scheinet es, daß jeder Augenblick
Recht ordentlich dieselbe theilet
Und so zu sagen uns ein wahres Stück
Von unsrer Dauer zeiget.


Krabici vzal, stužky jsou v ní k pasu,
do vlasů – vše dohromady nic:
„Stužky! Pestré! Dámám pro okrasu –
deset, deset zlatých – kdo dá víc?“


Alle die Feinde, die jetzt mit mir kriegen,
Werden mir nimmermehr können obsiegen.
Ja, er wird selbst, mir zu helfen am Ende,
Reichen sein allzeit geneigete Hände.


Verstummt sind nun die Wogen,
Die lärmend uns getrennt,
Die Wolken sind verzogen,
Rein strahlt das Firmament,
Und wie in jenen Räumen
Wird's hier im Busen still,
Ich kann jetzt wieder träumen
Und denken, was ich will.


Dhe! pietà porgi adunque a tanta doglia,
Donna, sola cason del mio morire,
Di cui el bel viso sol nel mio cor stampo.


Heut ist ein Festtag,
Ellen, ein Freudentag!
Weisst du? Den ersten Kuss
raubt ich dir heut.


profesor náš, kluci rozpustilí,
překlad na šos jemu přišpendlili,
a on zadním odnes komposici.


Und auch draußen lös't sich jetzt die Schwüle,
Die zerrißnen Wolken, Regen schwanger,
Schütten ihn herab auf Hain und Anger,
Und hinein zur Hütte dringt die Kühle.


Sirhatnék, de azért még se’ búsúl,
Régi dala ajakán megújúl;
«Lesz még virág a rózsafán,
Egymást mi is meglátjuk tán!»
Mosolyog s felvídúl.


Halima.


内家春色少人知
玉蕊冰蕤看转宜
说与宫中小儿女
画楼琼琯莫轻吹


Nevíte, kde najdu panovníka?
Slyšeli jsme, že již umřít musí.
Vedu výtečného následníka,
myslím, vůz že zlata odvezu si.


Ich frage nicht, ob du mir treu geblieben;
Ich kann wohl zweifeln, doch ich zürne nicht;
Denn bist du elend, werd' ich ewig lieben
Dein trauernd Angesicht;
Und bist du glücklich – darf ich freudig nur
In diese Wälder mein Geheimnis bannen.
Du aber schlafe unter grünen Tannen,
Huldvoll verzeihend den gebrochnen Schwur.


Nehmet: Draus wir noch sehn das Feuer schrauben,
Weit von Schlacht Schwerdtern, weit von Pickelhauben,
Die der Deutsche Carl und dann, als sie schlugen,
Wittikindus an Haubt und Faüsten trugen,
Und zur Erbschafft verliessen, wie sie lauten,
Dessen Enckeln gekrönt mir grüner Rauten.


Bezárom én is már a boltot.
Napomnak vége; kész a mérleg:
Nem maradok, hazám, adósod.
Mi tőlem telt, megtettem érted.


Ueber die eisige Fläche schleppt sich müde mein Schritt.
Mir ist, als söge der giftige Nebel aus allen meinen Poren
Das Leben und zöge mich fort
In ein langsames Sterben.


den sein Lächeln um ihn breitet,
wenn er durch die Lande schreitet.


až poznáš, že to troska pouhá,
s níž maně jsi se setkala,
k níž tvoje žití, tvoje touha
se omylem jen upjala –


O zeige mir den Mann! ihm wünsch' ich nachzuahmen.
Ihm geb' ich, ehrfurchtsvoll, die allerschönsten Namen;
Die Namen, deren Ruhm mir immer heilig war:
Er ist mein Socrates, mein Brocks und mein von Bar.


ten řetěz muky, badání a práce,
v němž hyne člověk v pochybností roji,
v němž přístav jediný jest – resignace!
Však darmo život zas přede mnou stojí:


Was ist's, das mitten
Im Freudenfluge scharf und bitter,
Des Winters strengem Odem gleich, das Herz
Belastet und im trunkensten Genusse
Den Flügel lähmt? Ist's vom Orcus
Der Hohn? Ha, oder ist's der Klang
Von deinem furchtbarn Maß, o Nemesis,
Vor blinden, überüppigen Begierden warnend?
Denn o, zu ausgelassner Mut ist fürchterlich.


تجني لواحِظه عليَّ وتعتب
بالروح يفدَى الظالم المتغضب
آهاً له ذهبيّ خدٍّ مشرقٍ
ما دونه لعديم لُب مذهب
متلوِّن الأخلاق مثل مدامِعي
والقلبُ مثل خدوده ملتهِب
يعطو كما يعطو الغزال لعاشقٍ
ويروغ عنه كما يروغ الثعلب
تفَّاح خدَّيه بقتلي شامتٌ
فلأجل ذا يلقاكَ وهو مخضب
لي في الأماني في لماهُ وخدِّهِ
في كلِّ يومٍ منزهٌ أو مشرب
أأروم عنه رضاع كأس مسلياً
لا أم لي إن كان ذاك ولا أب
لا فرق عندي بين وصف رضابه
ومدامه إلا الحلالُ الطيب
وا صبوتي بشذا لماهُ كأنَّه
نفسٌ لمادح آل شادٍ مطرب
الشائدين الملك بالهمم التي
وقف السهى ساهٍ لها يتعجب
والقابلين بجودِهم سِلعَ الثنا
فإلى سوى أبوابهِم لا تجلب
والمالكين رقابَنا بصنائعٍ
سبقت مطامعنا فليست ترقب
جادت ثرى الملك المؤيد ديمةٌ
وطفاءُ مثل نوالِه تتصبب
ورعى المقامَ الأفضليَّ بمدحه
فضلٌ يشرِّق ذكره ويغرِّب
ملك الندى والبأس إمَّا ضيغمٌ
دامي البواتر أو غمام صيب
وأبيه ما للسحب مثل بنانه
وانظر إليها إذ تغيض وتنضب
ما سمِّيت بالسحبِ إلاَّ أنَّها
في أُفقها من خجلةٍ تتسحب
للهِ فضلُ محمدٍ ماذا على
أقلامِنا تملي علاهُ وتكتب
ذهبت بنو شادِي الملوك وأقبلتْ
أيَّامهُ فكأنَّهم لم يذهبُوا
للعلم والنَّعماءِ في أبوابِهِ
للطالبينَ مطالبٌ لا تحجب
واللهِ ما ندري إذا ما فاتَنا
طلبٌ إليكَ من الذي يُتطلَّب
يا أيُّها الملكُ العريقُ فخارهُ
وأجلُّ من يحمي حماهُ ويُرهب
إنِّي لمادِحُ ملككم وشبيبتي
تزهو وها أنا والشباب منكّب
ولبست أنعمهُ القشيبةَ والصبى
فسلبتُ ذاكَ وهذهِ لا تُسلب
خذ من ثنائي كالعقودِ محبباً
إنَّ الثناءَ إلى الكريمِ محبَّب
من كلِّ مقبلةِ النظامِ لمثلِها
نظمُ الوليدِ أبي عُبيدةَ أشيب
نادَتْ معانِيها وقد عارضنه
عرضتنا أصلاً فقلنا الرَّبرَب


Ty nevíš as, proč srdce moje stůně?
Já v snění pad’ v tvých oči zlatou hloub
a nemohu juž vyplouti z té tůně.


Итальянец в красном жилете
Для нас Sole mio пропеЗа окном закат пламенел,
Когда певец в красном жилете
Пел нам в уютном кабинете,
И жилетом своим алеАх, как сладко в красном жилете
Певец Sole mio нам пел!


Fragt nicht, wie oft der Untersucher fehlte;
Des Menschen Handlung ist die Saat.
Der Wage deß, der unsre Stunden zählte,
Wiegt leicht das Wort, und schwer die That.


Hor incomincia su ad contemplare
el pianto de Yesù non fitto et grande,
ch'avea gran doglia de l'altrui errare.


Zpěv nymf se svůdný ozve k tomu z dola –
a neodolá – ona neodolá...


Neb pro život tak jako soli,
je potřeba vždy protekce –
a hloupostí jsou páteř, školy,
ať za tím žene se, kdo chce!
Buď stranníkem – a to je dosti
pro úspěch v státě, společnosti,
to otevře ti všude kliky,
toť smysl žití denního –
jak jest i duší republiky
a smyslem žití jejího!


Не брани меня, мой друг,
Гнев твой выразится худо,
Он мне только нежит слух,
Я слова ловить лишь буду,
Как они польются вдруг,
Так посыпятся, что чудо,-
Точно падает жемчуг
На серебряное блюдо!


翠涟冰绽日
香径晚多花
细笋抽蒲密
长条舞柳斜


But hold, cries out some Puritan divine,
Whose well-stuff'd cheeks with ease and plenty shine,
Is this to fast, to mortify, refrain,
And work salvation out with fear and pain?
We own, the rigid lessons of their schools
Are widely diff'rent from these easy rules;
Virtue, with them, is only to abstain
From all that nature asks, and covet pain;
Pleasure and vice are ever near a-kin,
And, if we thirst, cold water is a sin:
Heav'n's path is rough and intricate, they say,
Yet all are damn'd that trip, or miss their way;
God is a being cruel and severe,
And man a wretch, by his command plac'd here,
In sun-shine for awhile to take a turn,
Only to dry and make him fit to burn.


De oszolva voltak a horvát urak,
Összesen és együtt nem harczoltanak:
Már pedig csak ott van erő, hatalom,
Hol közérzés és közakarat vagyon.


Horch – welch ein leises Beben
Urplötzlich in der Luft?
Geheimnißvolles Weben,
Geheimnißvoller Duft!


Sorsmorzsoló, késő éjjeli órán
meglibbennek a vörös paplanok
s a világ minden álmát rámbocsátják -
rám, ki ilyenkor is ébren vagyok...


Die Schleusen knirschten.
Abenteuer brach aus allen Fernen.
Überm Kanal, den junge Ausfahrtwinde wellten,
wuchsen helle Bahnen,
In deren Licht ich trieb.
Schicksal stand wartend in umwehten Sternen.
In meinem Herzen lag ein Stürmen
wie von aufgerollten Fahnen.


Die Wasser, sie ringen
Sich freudig los,
Die Erze durchdringen
Der Erde Schooß.


Dřív nebo pozděj, vždy tě znova zchvátí.
Když potkáš ženu, zavlá kštice vonná,
jist nikdy nejsi, že to není ona,
ta sudba tvá, jež všecky sny tvé zvrátí.


Durch Herz und Saite soll dein Bild nur ziehn,
Doch wenn dein Herz in meines sich verzweigt,
Darfst du es nimmer von mir heben.


Tu když bárku mořem nebezpečným
Z břehu pustíme a stavadla,
Bouře strašlivá nás napadla,
Mrak byl tři dny s nebem bezslunečným;


Hol vagy? Ifjúság! örömem tavassza!
Hol vagy ellopván magad oldalamtól:
Bús sohajtással könyörög barátod
S kérdezi, hol vagy?


Dnes je mi do zpěvu – juché! –
třeba že hrdlo mám suché;
kdybych je zavlažil,
teprv bych ze všech sil
zazpíval, vykřikl „juché!“,
že by to zmátlo i hluché.


Gesellen gingen nach Altona hinaus,
Lebten da in Saus und Schmauß,
Auf des Meisters Gelder: Bomod. usw.


Der Damm zerschmilzt, das Feld erbraust,
Die Fluten wühlen, die Fläche saust.
Sie setzt die Mutter auf sichres Land,
Schön Suschen, gleich wieder zur Flut gewandt.


E a resposta não vei Fiquei sozinho
afogando-me em desespero e vinho,
em tristes píveas, em anti-depressivos


Posloucháť děva svodný hlas,
Zpomínajíc na lásky čas,
I dí na mysli zmámená:
„Ty můj jsi – já nevěsta tvá!“


Wir tuen dann den Mond aufhängen
Und drunter Lipp' an Lippe drängen.


山客偶来城里住
频年孤负惜芳心
一株杨柳南池上
日日看春到浅深


Vše má svůj konec, řekl jsem přec vám.


Gut, gut schmiedet der Schmerz.


Без рук не обнять!
Сгинь, выспренных душ
Небыль!
Не вижу — и гладь,
Не слышу — и глушь:
Не быКруги на водУшам и очам —
КаменНе здесь — так нигдВ пространство, как в чан
КануРуками держи!
Всей крепостью мышц
Ширься!
Что сны и псалмы!
Бог ради Фомы
В мир сей
Пришел: укрепись
В неверье — как негр
В трюмВсю в рану — по кисть!
Бог ради таких
Уме24 августа


O aroma de seu nome,
a lembrança de seus olhos
e o aroma de seu nom


Pláč k nebi stoupal z duší hluboka,
až pozdvihl se v bědujících středu
muž vážné tváře, laskavého vzhledu,
v němž slzou prosvit’ zápal proroka:
„Již vznesme kříž svůj, bratří milovaní,
a v posled pocelujme rodnou zem’,
tu matku sirou, pomodlem’ se za ni,
by Hospodin jí zůstal ochráncem.
Tam setbu naši divá bouře smetla
a v cizinu nás vrhá vzteklý vír,
však zbyl nám mocný štít, zbraň ducha světlá;
jí šiřme světem bratrství a mír
a nejsnažněji klaďme dobra sémě
v hruď mládeže, kde dřímá příští svět,
by lepší, spanilejší vzrostlo plémě
z běd, temnoty a bouří těchto let. –
Ó, již mi v mlhách svitá rajským leskem
ta doba šťastnější, v níž vyraší
zas libý květ i v pustém luhu českém,
a pevná víra skráň mi povznáší,
že přes vyhnanství skaliny a hloží
zpět uvede nás v domov ruka boží!“


月露庭中锦绣筵
神光五色一何鲜
世间工巧如求得
四至卿曹亦偶然


Вы сидели в манто на скале,
Обхвативши руками коленА я — на земле,
Там, где таяла пена,-
Сидел совершенно один
И чистил для вас апельсиОранжевый плод!
Терпко-пахучий и плотный…
Ты наливался дремотно
Под солнцем где-то на юге,
И должен сейчас отправиться в рот
К моей серьезной подругСудьба!
Пепельно-сизые финские волны!
О чем она думает,
Обхвативши руками колена
И зарывшись глазами в шумящую даль?
Принцесса! Подите сюда,
Вы не поэт, к чему вам смотреть,
Как ветер колотит воду по чреву?
Вот ваш апельсин!
И вот вы всталРаскинув малиновый шарф,
Отодвинули ветку сосны
И безмолвно пошли под скалистым навесоЯ за вами — умильно и кроткВаш веер изящно бил комаров —
На белой шее, щеках и ладоняОдин, как тигр, укусил вас в пробор,
Вы вскрикнули, топнули гневно ногой
И спросили: «Где мой апельсин?»
Увы, я молчаЗадумчивость, мать томно-сонной мечты,
Подбила меня на ужасный поступок…
Увы, я молчал!


试手滩头水乱流
铁鎗崖下晚维舟
两阶舞羽方闲暇
何事兹名有佩牛


Bašty byly rozbořeny –
Vedral se už voj Maďarský –
Odporoval přeudatně,
Avšak marně voj císařský;
Tu je hukot a volání –
Muže s mužem bojování –
Na seč lítou hrůzy plnou
Smrt své temné roucho sklání.


Vienne, amica mia, vienne
mia soavissima ombra:
e questo afflitto, e questo lasso adombra,
che mai tante fatiche non sostenne,
quant'oggi; or tu, che puoi, me ne disgombra
deh sì, ch'eternamente
io m'addormente, e pose in queste erbette
ostro, oro: altre a me piume il Ciel non dette.


(Quién pudiera, ilustre amigo,
tomar tu pluma exiliada
y convertir mis poemas
en besos de mar en sus playas...)


Mentre soggetto al tuo spietato regno
vissi, ove ricondurmi, Amor, contendi,
via più de le procelle e de gl'incendi
temea pur l'ombra d'un tuo leve sdegno:


Hellas Tochter! holdeste Aöde!
Dort in Chören sang dir der Tragöde,
Dort beseeltest du der Suada Rede,
Schwebtest auf der Dichtung reichem Strom;
Schwandest dann, verklärter zu erscheinen,
Stiegst in Hymnen christlicher Gemeinen
Durch des Tempels Dom zum Sternendom!


Warum sollt' ich meine Saaten
Fremden Feldern anvertraun,
Da mich Gott so wohl beraten,
Daß ich darf mein eignes baun?


Tůma dumá: Zatracený
kolotoč!
Teď mám hájit svatou církev,
nevím, proč?


Wie manchen Freund hab ich gekannt,
Der sich bey gleichen Kräften fand;
Und gleichwohl längst vor mir erblichen?
In frischer Jugend, voller Saft,
Verlohr so mancher Geist und Kraft,
Ist mancher schnell der Welt entwichen.
Auch manch Geschwister wird vermißt,
Das mir sehr jung entrissen ist.


A jakobych chtěl volat ještě „s bohem“
a jenom průvan z hrdla by mi šel
a jakobych po záludu tak mnohém
síň hrůzně prázdnou kolem sebe měl.


أَتَرى أَين حَلَّ أَم أَينَ أَمسى
غُصن بِانٍ يَقلّ أَعلاهُ شَمسا
لَيتَ أَني وَقَد تَرحل بِيد
كُن أَمساً لِأَسطُر العَيس طُرسا
لَهف شاك يَرى المَعاهد ضَما
بَعدَ ما شَطَ وَالمَعالم خَرسا
صَدع البين مِنهُ ثُمَّ فُؤاداً
كانَ صَخراً فَعادَ بِالوَجد خَنسا
فَضحتهُ دُموعَهُ مِثلَما
نَمَّ عَلى الخود فَآخر الحُلي جَرسا
كادَ يَنسى مَحاسن الشام لَما
بانَ عَنهُ خَليطُهُ كادَ يُنسى
يَتَمَنى زور الخَيال وَلَولا
مَس مِنهُ الكَرى النَواظر لَمسا
شادن أَظلَم الخَلائق الحا
ظا وَأَمضى فعلاً وَأَكبَر نَفسا
بانة يَنثَني إِلَيكَ وَلَكن
قَلبَهُ الصَخر بَل مِن الصَخر أَقسى
عَلمتهُ الأَيام طَرق التَجني
وَاللَيالي أَقرأنهُ الصَد دَرسا
رَددت ذِكرَهُ الحِسان فَلولا
ه لَما أَحرَزت مَراشف لَعسا
أَطلَع الحُسن في حَديقة خَدي
هِ وَروداً اترُكنَ لَونيَ وَرَسا
طالَما بِت بِالخَدايع أَسقي
هِ ثَلاثاً حيناً وَاِشرَب خَمسا
فَزج الكاس بِالحَديث وَما ال
طف ذاكَ الحَديث مَعنى وَحَسا
لَستُ أَدري أَمن عصارة خَدي
هِ أَم الراح صَفو ما اِنتَحا
لا رَأَت مُقلَتي مَحياهُ إِن كا
ن فُوادي يَسلوه أَو يَتأسا
وَعَدمت النَصير في الوَجد إِن رُم
تُ لِهَذا العَزيز شَبهاً وَجِنسا
المَعي يَكاد يخبر عَما
في غَدٍ لِلملا ذَكاءً وَحَدسا
هَوَ أَعَني مُحَمَد النَدب مَن فا
ق أَياساً وَفي الفَصاحة قَسا
أَكرَم الناس شَيمَةً وَعَطاءً
وَمُعير الزَمان عَزماً وَبَأسا
فَض خَتم العُلا وَبكر لِلمَج
د فَأَضحى الهمام خَتماً وَأَمسا
وَجَنى العز يانِعاً مِن غُصون
لِلمَعالي تَجل عَن ان تَمسا
أَدَباً رائِقاً أَغض مِن الرَو
ض وَأَبهى حُسناً وَأَكثَر أُنسا
وَعلاً راقَ مشرعاً وَفَخاراً
فاحَ طيباً وَمُحتَداً طابَ غَرسا
زُرهُ تُبصر أَغر أَبلَج قَد صَو
ر روحاً مِن المَلائك قُدسا
كُل آن نَراهُ فَصل رَبيع
في ذُراهُ وَمدَّة العُمر عُرسا
يا أَعَز الأَنام جاهاً وَأَزكى
في المَعالي فرعاً وَأَكرَم نَفسا
لَيتَ حَظا سَقاكَ صافية الفَض
ل سَقاني مِن فَضل كاسك كاسا
كُل فَضل لَدى سِواك رِداءٌ
مُستَعار وَمِنكَ لا شَكَ يَكسا
وَنَرى الفَضل فيكَ وَالمَجد إِرثاً
وَعَلَيك الوَقار وَقفاً وَحَبسا
تَتَمنى الأَيام لَو كُنت طُرساً
وَاللَيالي لِوَصفك العَذب نَفسا
لَكَ عِندي مِن الحُقوق عُهود
باقِيات وَنعمة لَيسَ تَنسا


Na potlukách ondy uviděl jsem tak,
z vísky žalným hlasem trhlý zvonek zvonil,
mně se ňadro chvělo, zaléval se zrak,
oráč křižoval se, já mdlou hlavu klonil.


Doch das Urteil zeigte
Vorerst kein Erbarmen.
Vom Schaffott empfangen
Und von Henkersarmen


Nějaký upír ssaje lidu píli
a po městech řeč cizí hlaholí.
Bezmocně hlava ke hrudi se chýlí,
jsou přistřižena křídla sokolí.


Ő kapuin menjetek bé,
Hálát adván szívetekbe.
Jer, menjünk bé tornáciban
Néki nagy hálákot adván.


In tiefer Reue schnitzt' er nun,
Vom Beten dann und wann zu ruhn,
Sich eine Magdalene,
Mit blonden Locken, dünner Tracht,
In allen Theilen wohl gemacht,
Bis auf die kleinste Thräne.


»Nicht besser, nicht schlechter als jene sind,
Ein Verbrecher nach Euerer Sitte,
Denke nur eben an Weib und Kind
Und an meines Vater Hütte.


Že ztracen jsem a utopen v svém žele?
Ej, klam to jest!
Já hledám Krista, hledám Spasitele,
leč ze všech cest
v kraj dětství vracím se, v ráj duše prvý,
a přemýšlím, leb kloně jako klas:
snad zde ho najdu, zde ho najdu zas...
až ve víně ho stihnu, v jeho krvi.


万里明河只眼前
泛槎何用讯张骞
后来尚诧支机石
好事书生喜浪传


A proto vesel v podroví jsem spěl,
bych rorejsovy mladé uviděl,
leč staří za mnou stále kolem hlavy;
strach od hnízda i k hnízdu zpět je hnal,
bych útlých dětí jejich nevybral,
a křídly ve tvář bili mě jak draví.


S'ist Frühlingszeit! Ein rabenschwarzer Schnee
Fällt pfeifend aus dem grünen Himmel nieder;
Verklungen sind des Pfauen holde Lieder,
Die Nachtigall sitzt auf dem Galgen wieder
Und krächzt der blauen Erde vor ihr Weh.


Sie sprach: »weißt nicht mein treuen mute?
ich hab gewagt leib, er und gute
mit dir, ist das ietzunt mein lon?«
der jüngling sprach: »herzlieb, verschon!
der argwon bracht mich auf das spore,
weil ich dich nicht sach oft als vore.«
Das freulein sprach; »der klaffer vile,
die sehen uns gnau auf das spile,
ob ich dich bei der nacht vernim;
oder ich hör zu nacht dein stim,
zum fenster darf ich nicht aussehen,
förcht auch, dir möcht etwas geschehen.«
Er sprach: »nechten wars mir nit weit,
es jagten mich um mettenzeit
mit bloßer wer die schergenhaufe
eben gleich für dein tür heraufe.«
sie sprach: »erst machst mir sorge mer.
unglück reit mich, wo ich hin ker.
mein man wil mir auch nit vertrauen
und tut gar eben auf mich schauen.«


Zieht vorbei an ihrer Gruft
Abend mit Gesang und Duft,
Sprengt er sanften Regen hin,
Daß die Blumen fürder blühn.


L'ira del cel non possa io mai fuggire
e tu per colpa mia sempre mi sdegni
(che questo avanzaria ogni altro martire);


Jsou rovy hrdinů a kříže na poli,
a přijde jednou čas a všecko dobolí,
a holých ze strnisk až vítr bude vát,
noc spící uslyší jen teskně zavzdychat.


Steigt auff/ vnd steigt hinunder
In allen wercken sein:
Rufft vberall/ wie wunder
Muß er doch selber sein!
Rufft vberall wie wunder
Seind alle wunder sein!
Wie wunder/ vnd wie wunder
Muß er dan selber sein!


Wenn ich dein darf, so wende nicht
Von mir dein Aug und Angesicht,
Laß deiner Antwort Gegenschein
Mit meinem Beten stimmen ein.


Allein von ihren Leiden
Will sie mir nichts entziehn,
Und gibt so mehr, als Freuden
Sie weniger verliehn.


Die Magd solt' iezo dran/ die sonst alleine lag
biß auff ein ziemlich Kind/ das sie zu warten pflag
der Traum-Gott hatte sie im Schlaaffe grob erschrekkt/
drum lag sie Sinnloß auff den Rükken außgestrekkt.


Iam dois coelhinhos
andando apressados
para o Céu — com medo
de serem caçado
E também com medo
de passarem fom
Pois — quando não dorme —
o coelhinho com
E ainda tinha os filhos
que a coelha esperav
O Céu era longe
e a fome era brav
Jesus riu, com pena:
fez brotar na Lua
— para eles — florestas
de cenoura cru


Ano,
ale ty konce, národně-sociální strano!


»Du tust ein lange Reise,
dein Schiff geht auf den Grund;
fahr' wohl, fahr' wohl –« und leise
verhallt eine wehe Weise,
verstummt ein Mädchenmund.


I zvedám zbožně ze smetí a rumu
to bílé oko sotva schopen slova;
tu jeho smutnou, mlčenlivou dumu
ať pohostí teď jizba básníkova!
Když stmí se večer a když vítr duje,
nad knihou klesne v ruku zmdlená skráň,
ať zvěsti lepších dob mi vypravuje,
kdy rohů plesem hlaholila stráň
a v číší hlučné třesky
zněl hrdě panskou síní hlahol český.


斲石自何许
枕之怀赤城
空庐复蕙帐
旦暮白云生


Nézd azonban amott nyájas Dórisomot!
Hogy vonnyam meg tőlle mély hódolásomot?
Allig vetettem rá eggy pillantásomot,
lobogni érzettem érette lángomot.


平壤王京铁骑屯
西飞青政尽游魂
笑他定远空投笔
华发萧萧望玉门


A jsou i planety takové,
které už před časy zvadly,
jejichžto trouchnivé mrtvoly
v komety již se rozpadly.


Ich fragte drauff die Wächter auß Verlangen:
Wißt ihr mein Leben nicht?
Und als ich war ein wenig fortgegangen
Da fandt ich erst mein Liecht.


Natur! so rief ich, ewige heilige Mutter,
du ziehst den Halbverlornen machtvoll an!
Das trotzige – das reuevolle Kind
ziehst du aufs neue sanft in deinen Schoss!
O dank, du gute, liebevolle Mutter!


Besser Konig in dem Hertzen/ auff den Lippen Galle führen/
Als wo Galle steckt im Hertzen/ eitel Honig lassen spüren.


Barna hajad simítsd hátra,
Hadd nézzek én szép arczádra,
Hadd nézzek rá utoljára,
Búm eltemet nemsokára.


Vergnüglich harrten Alle
Daß er herunter falle
Und winsle; »Ach, das Licht thut weh,
Ich steige nie mehr in die Höh!«


Die kleinen schwachblauen Vergißmeinnicht
Sind die Blumen vom wachsenden Vertrauen.
Sie sehen dir offenherzig ins Angesicht
Wie Gedanken, die im Denken aufschauen;
Gedanken, die Pläne ins Grüne bauen,
Von denen der Mund nicht laut spricht;
Gleich den Augen der stillen verschwiegenen Frauen,
Die unter dem Maienhimmel auftauen
Und legen Geständnisse ab, die ihnen längst aus den Wimpern schauen.


Máš pravdu, šlechtic já jsem pravý,
juž jdu, jak umluveno jest;
nuž snesiž mne v důl pekla tmavý,
vem vše – já zachovám svou čest.


Qual tu serbi ogni tua fronda,
Serbi Clori a me costanza:
Ma non sia la mia speranza
Infeconda al par di te.


Y pasará los años en acecho
De un solo barco que le surque el pecho.
Y allá, donde la tierra se le aduna,
Ensoñará la playa con la luna,
Y ya nada tendrá más que el deseo,
Pues la luna será otro mausoleo.
En vano querrá el bloque mover bocas
Para tragar los hombres, y las rocas
Oír sobre ellas el horrendo grito
Del náufrago clamando al infinito:
Ya nada quedará; de polo a polo
Lo habrá barrido todo un viento solo:
Voluptuosas moradas de latinos
Y míseros refugios de beduinos;
Oscuras cuevas de los esquimales
Y finas y lujosas catedrales;
Y negros, y amarillos y cobrizos,
Y blancos y malayos y mestizos
Se mirarán entonces bajo tierra
Pidiéndose perdón por tanta guerra.
De las manos tomados, la redonda
Tierra, circundarán en una ronda.
Y gemirán en coro de lamentos:
¡Oh cuántos vanos, torpes sufrimientos!
—La tierra era un jardín lleno de rosas
Y lleno de ciudades primorosas;
—Se recostaban sobre ríos unas,
Otras sobre los bosques y lagunas.
—Entre ellas se tendían finos rieles,
Que eran a modo de esperanzas fieles,
—Y florecía el campo, y todo era
Risueño y fresco como una pradera;
—Y en vez de comprender, puñal en mano
Estábamos, hermano contra hermano;
—Calumniábanse entre ellas las mujeres
Y poblaban el mundo mercaderes;
—Íbamos todos contra el que era bueno
A cargarlo de lodo y de veneno...
—Y ahora, blancos huesos, la redonda
Tierra rodeamos en hermana ronda.
—Y de la humana, nuestra llamarada,
¡Sobre la tierra en pie no queda nada!
            *  *  *
Pero quién sabe si una estatua muda
De pie no quede aún sola y desnuda.
Y así, surcando por las sombras, sea
El último refugio de la idea.
El último refugio de la forma
Que quiso definir de Dios la norma
Y que, aplastada por su sutileza,
Sin entenderla, dio con la belleza.
Y alguna dulce, cariñosa estrella,
Preguntará tal vez: ¿Quién es aquélla?
¿Quién es esa mujer que así se atreve,
Sola, en el mundo muerto que se mueve?
Y la amará por celestial instinto
Hasta que caiga al fin desde su plinto.
Y acaso un día, por piedad sin nombre
Hacia esta pobre tierra y hacia el hombre,
La luz de un sol que viaje pasajero
Vuelva a incendiarla en su fulgor primero,
Y le insinúe: Oh fatigada esfera:
¡Sueña un momento con la primavera!
—Absórbeme un instante: soy el alma
Universal que muda y no se calma...
¡Cómo se moverán bajo la tierra
Aquellos muertos que su seno encierra!
¡Cómo pujando hacia la luz divina
Querrán volar al que los ilumina!
Mas será en vano que los muertos ojos
Pretendan alcanzar los rayos rojos.
¡En vano! ¡En vano!... ¡Demasiado espesas
Serán las capas, ay, sobre sus huesas!...
Amontonados todos y vencidos,
Ya no podrán dejar los viejos nidos,
Y al llamado del astro pasajero,
Ningún hombre podrá gritar: ¡Yo quiero!...


Mint fellegek égen, filmen kép,
tűnik a régi, jön új vendég.


سَأُمسِكُ عَن جَوابِكَ لا لَعَيِّ
وَرَبُّ الأَمرِ مَمنوعُ الجَوابِ
وَلَو أَنّي أَمِنتُ وَقُلتُ عَدلاً
رَأَيتُ الخَطبَ أَهوَنَ مِن خِطابي


Wolan, vmm solche gobe,
Jerusalem, jhn lobe
vnd du, heilig Zion,
Lob deinen GOT mit freuden,
der von dir nicht will scheiden,
auff das er gern da won.


Schleicht dann näher und lacht mich aus und schmeichelt
Und umgarnet die Seele mir, die schwanke.


Noch wer ist, der glaub vnd empfind
das du so zörnst vm vnser Sünd?
Wer förcht sich für solch deinem grimm,
erkent das jm solch Straf gezimm?


Ils allèrent chez Lepage
Pour chercher des pistolets ;
Mais on leur dit qu’il fallait
Mettre cent écus en gage.
Alors Buloz, prudemment,
Dit : « Nous n’avons pas d’argent. » !


Enmudece, fatal Filosofía,
que osas demente proclamar que cesa
con el cuerpo en el seno de la huesa
la vida del que vida le infundía


V půlnoční chvíli ve vlhké trávě
u zdi hřbitovní sešli se právě.


Du solst mir für andern allen/
Liebstes Brüderlein gefallen/
Ach hett ich dich für und für/
zu beküssen für der Thür.


Rozhlédl se kolem. Podél stěny
ozdobeny rozličnými květy
bez ladu tu stojí nakupeny
lenošky a nízké taburety;
mimo to jen málo je tu věcí:
zrcadlo tam v rohu se sklem kalným,
několik pak obrazů, jichž reci
trpí roucha nedostatkem valným.


Pues nos va bien con adular, Cratilo,
rindamos la verdad a la cautela;
que en sus aplausos la virtud se hiela
sin que nadie la abrigue con un hilo.


Ki az én sorsomat ellopta,
Láttam,
Nipponban vagy Amerikában,
Nem emlékszem:
Álmomban láttam.
Aratott és eredmény-kévék
Halmaza és kincse előtte.
Fiatal volt, holott miként én,
Taposta harmincharmadik
Évét.
Szinte robbant még az erőtől,
Hogy a munkából hazatért
S akkor
Fiatal feleséget csókolt
Tüzesen a hűs alkonyatkor
S gyermekek játszottak a kertben.
Verten
Én is ott voltam, tönkreverten,
Idegen koldus azon arccal,
Korral
S ő élettől mámorosan,
Jókedvűen kinált meg
Kenyérrel és almaborral.
Az udvaron vackot vetettek
S bénán
Őriztem a paradicsomot.
S nem mondtam meg, hogy én lehetnék
Ifjú gazda s nem koldus vendég
S némán,
Titokban oldtam kereket
S neki a bús országutaknak
Szaladtam futva, szökve
Sorsom tolvajától örökre.


Eine Weinsupp'! eine Weinsupp'!


Tandis que l'actrice brisée,
Parmi ses blancs camellias
Pleurait son amour méprisée ;
O toi, Muse qui la plias


Tegnap úgy elmerengtem,
Szomorún elmerengtem,
Egy sarjadó szép szál emberpalántán.
A test s a lélek
Oly egy-ütemre lépett
Ragyogón, katonásan, -
Fénylett a szem
S a homlokról sugárzott
Valami új, szinte antik Arány.
Talán...
Igen, talán majd ez a nemzedék - -


Je Malá strana relikvijí,
jež připomíná dávné Španěly –
zde zvony nejhutněji bijí,
rty na kříž vtiskají zde pocely.


So komm, o komme, meines Lebens Stab,
Gefährte, der von früh auf mit mir schritt,
Komm, süße Müh, und leite auf und ab
Den Lebenshügel eines Wandres Tritt,


Quanno iubelo à preso
lo core ennamorato,
la gente l'à 'n deriso,
pensanno el so parlato,
parlanno esmesurato
de que sente calore.


Často jsem prosou se brouzdal jím ztrhaný,
často ho odhodil zlostně –
Péro, tys šíj mou přímilo,
oheň dávalo čelu dávný.


Immerzufriedner Weisheit voll; denn manches
Gute kennet der Mann, doch staunet er, dem
Wild gleich, oft zum Himmel, aber wie rein ist,
Reine, dir alles!


A již čile nastupují
nepřátelé k závodu,
mračna z dýmek vystupují
ve večerní pohodu.
Kabáty svlečeny, rukáv se kasá.
„Však my vás!“ Řezník dí: „To bude masa!“
,Jest-li jen nezbude „fanka“ vám zas!‘
„Brachu, psí do nebe nevolá hlas!“
Hodil, a kule se v dáli,
po drnu bez cíle valí.


Jesus Christus Kreuzestod!
Des Sohnes Gottes Kreuzestod!
Des Lamms auf dem Throne Kreuzestod!
Selig zu machen alle Welt,
Engelswonne zu geben
Seinen Glaubigen. –
Der Seraphim, Cherubim
Staunende Still
Weit in den Himmelsgefilden umher –
Des Harfenklangs Verstummen,
Kaum atmend der Strom ums Heiligtum.
Anbetung – Anbetung –
Über des Sohnes Werk,
Welcher erlöst
Ein gefallen Greuelgeschlecht.


He podado las viejas ramas.
(Yo pregunté sin que me oyeran.
Quise saber si era el otoño:
tenía el cielo una luz vieja,
un oro pálido y sereno,
como las hojas secas.
Veía siempre una gaviota
planear sobre mi cabeza).
He podado las viejas ramas,
la vida entera.
Enterré en el fondo del pozo
mi clara estrella.
He podado las viejas ramas.
Puse luz en mi noche negra
para que hoy beba su alegría
la pobre alma...


ni del Egipcio un tiempo religioso,
sino hospedado del fïel Lombardo,
temido del Helvecio belicoso.


Kein Hoffen/ kein Ergötzen
Kan den Verlust ersetzen
Den ich gehabt an ihr:
Es wachsen meine Wunden/
Wenn mir die süssen Stunden
Im Hertzen kommen für.


أَما تَرى الزَهرَةَ قَد لاحَت لَنا
تَحتَ هِلالٍ لَونُهُ مِنَ الذَهَب
كَكُرَةٍ مِن فِضّةٍ مَجلوَّةٍ
أَوفى عَلَيها صَولَجانٌ مِن ذَهَب


Gradir credei morendo
A i desir vostri, e di morir bramai,
Che da' begli occhi uscendo
Dolce è la morte, e pretiosi i guai;
Hor che da' vostri rai
Pietà sfavilla, e splende amica, e chiara,
L' anima degna di sì degna aita
Viver felice impara,
E qual dono di voi pregia la vita,
Cara in tanto, e pregiata,
Che sol, perch' a voi piace, a me fia grata.


Geist der Liebe, laß, o laß
Selbst mich überwinden!
Mich dem Spotte, mich dem Haß
Eigne Rach' nicht finden!
Gutes thun!
Edel ruhn!
Ueber alle Kronen
Ist's, mit Güte lohnen!


Wenn sich Tausende vereinen
Und des holden Tags Erscheinen
Mit Gesängen,
Freudeklängen
Herrlich feiern,
Dann erquickt sich Herz und Ohr;


Yet even these bones from insult to protect
Some frail memorial still erected nigh,
With uncouth rhymes and shapeless sculpture decked,
Implores the passing tribute of a sigh.


Sind Kränze nicht der Schmuck der Schönen?
Führt nicht bekränzt die Braut den Tanz?
Muß nicht ein Kranz den Helden krönen?
Ist nicht des Liedes Lohn ein Kranz?
Drum sollen stets auch diese Stunden,
Weil sie so Schönes uns verliehn,
Vom duft'gen Blumenkranz umwunden,
Sich schmücken mit des Frühlings Grün.


Žal peníze sbírá jí po penízku
od rána až k noci v své pouště písku...


A strom tam stojí, velikán,
jenž prostřel nad ten klidný lán
pozorně v šíř svých snětí tlum.
A pod ním, plný zbožných dum
dlí pastýř: hlava odkryta
a vlas, jenž stříbrem prokmitá,
je pevně sčesán ku skráni;
nad svoji hůl se naklání
v modlitbě tiché dojaté,
má na ní ruce sepjaté.


Erwin von Steinbach – sei gegrüßt!
Er schwebt zur höchsten Spitze,
Wie ihn des Mondes Licht umfließt
Auf seines Thrones Sitze!
Und zu ihm auf zur selben Zeit
Ein Mägdlein schwebt mit Winken,
Mit goldnem Haar und weißem Kleid,
Den Meißel in der Linken.


Dívko! Ty’s v ňádra vryla bol žalostný,
Tvé očinko klid vyňaloť z prsou mých!
„Zloupené navrať!“ nebo toť, hle, zákon
Jest Mesiáše!


A před branami města
jdu v černý domku stín...
Oj – kdo to tu tak teskně zpívá?
A záclonou se světlo dívá
a kterak kývá, kývá, kývá
plaménkem žlutavým! – –


Ve Frýdlantě, pod zbožnými šosy,
Boha chtěli hledat kumštýři.
Arcibiskup chtěl dát požehnání.
Hej, ať tloustne svaté umění!


花黄秋欲半
昔岁一番忙
谬应魁三象
深惭王氏堂


yürekleri görülmemiş bir el bombası gibi


Qui de Dïana poca parte in polve
giace, ché il meglio e il più Iove in cel volse,
e quel che da virtù mai non si sciolse,
in marmi e in mille carte se rinvolve.


Wir aber sollten endlich schlafen gehn. –
– Wie? schlafen? Nein, kein Auge könnt' ich schließen,
Bevor ich sicher ihn zu Haus gesehn.


Di loro in arme pochi eran migliori,
ma di quei pochi ella sarà ben l'una;
ch'a nessun patto rimaner di fuori
quella notte intendea molle e digiuna.
Quei dentro alle finestre e ai corridori
miran la giostra al lume de la luna,
che mal grado de' nugoli lo spande
e fa veder, ben che la pioggia è grande.


Byl večer již a světla plála
stříbrným svitem do ulic,
v nichž lidí změť se mihotala
a hlučela vždy víc a víc
a bůhví, kam ti lidé spěli,
co za plány a cíle měli
a co se všecko ukrývalo
v hlubinách jejich zřítelnic.


西林新笋各已长
南冈蕨芽生紫芒
何人采掇欲满眼
开卷忽闻春雨香


Vím již teď, jak mohly Molochu
Matky – divější všech divochů –
Děti dávať v době podzákonní.


vedrai; se, mosso a' prieghi miei, t'invole
a gli antri oscuri ed orridi, e te n'entre
negli occhi lieti e chiari più ch'il sole,


Dies ist das Lied, das Villon sang,
Als man ihn hängen wollte.
Er fühlte um den Hals den Strang,
Er sang das Lied den Weg entlang,
Der Schinderkarren rollte.


Pappelsträuche rührt kein Bliz,
In die Eichen schlägt das Wetter;
Ja, der Demuth Schattensiz
Trozt die sichern Lorbeerblätter,
Wenn der Himmel brennt und kracht
Und die Erde furchtsam macht.


Doch, wunderbar! Derweilen solcherlei
Bildwerke träumend ich betrachtet habe,
Wird plötzlich mir zu Sinn, ich selber sei
Der tote Mann im schönen Marmorgrabe.


Der Leib sprach: »Ach ich schien nur faul,
Und gähnte, macht ein schiefes Maul,
Und war zum niederknien verdrossen,
Denn ich hatt einen Bettgenossen.«


أَخا الدَهرِ ما الدَهرُ إِذ يُنسَبُ
وَأَينَ هِيَ الأُمَمُ الغُيَّبُ
شَرِبتَ العُصورَ فَأَفنَيتَها
وَما زِلتَ مِن دَمِها تَشرَبُ
تُميتُ وَتُحيي عَلى شِرعَةٍ
يَدورُ بِها الزَمَنُ القُلَّبُ
تَثورُ وَتَسكُنُ تَقضي الأُمورَ
فَتَطفو الحَوادِثُ أَو تَرسُبُ
أَخا الدَهرِ أَينَ حَديثُ القُرونِ
وَأَينَ المِدادُ لِمَن يَكتُبُ
شَهِدتَ المَمالِكَ تُزجي الجُنودَ
وَعايَنتَها رِمَماً تُندَبُ
وَما حَجَبَ الدَهرُ مِن سِرِّها
فَخافيهِ عِندَكَ لا يُحجَبُ
إِلَيكَ اِنصَرَفتُ أَضُمُّ المُنى
وَأَبعَثُها نُزَّعاً تَدأَبُ
غَوالِبَ تَأخُذُ أَقصى المَدى
وَيَأخُذُها القَدَرُ الأَغلَبُ
يُصَرِّفُها في أَفانينِها
هَوىً لا يَضِلُّ وَلا يكذبُ
عَلى مِلَّةٍ مِن شُعاعِ الضُحى
يُضاحِكُها الرَونَقُ المُعجَبُ
يُجاوِرُهُ أَدَبٌ ساطِعٌ
كَما جاوَرَ الكَوكَبَ الكَوكَبُ
فَيا نيلُ أَنتَ الهَوى وَالحَياةُ
وَأَنتَ الأَميرُ وَأَنتَ الأَبُ
وَيا نيلُ أَنتَ الصَديقُ الوَفِيُّ
وَأَنتَ الأَخُ الأَصدَقُ الأَطيَبُ
وَأَنتَ القَريضُ الَّذي أَقتَفي
فَيَزهى بِهِ الشرقُ وَالمَغرِبُ
وَلَولاكَ تَعذِبُ لِلشارِبينَ
لَما ساغَ مَورِدُهُ الأَعذَبُ
فَإِن أورِثِ الخِصبَ هذي العقولَ
فممّا تعلِّمني تخصبُ
وإن أنا أطربتُ هَذي النُفوسَ
فَصَوتُكَ لا صَوتِيَ المُطرِبُ
تَسيلُ فَتَندَفِقُ الرائِعاتُ
وَتَجري فَتَستَبِقُ الجُوَّبُ
قَوافٍ يَقودُ بِها الحادِثاتِ
فَتىً لا يُقادُ وَلا يُجنَبُ
عَصَيتُكَ إِن كانَ لي مَأرِبٌ
سِواكَ فَيُؤثَرُ أَو يُطلَبُ
قَسَمتَ الحُظوظَ فَمَن يَشتَكي
وَسُستَ الحَياةَ فَمَن يَعتَبُ
لَئِن فاتَني الذَهَبُ المُنتَقى
فَما فاتَني الأَدَبُ المُذهَبُ
وَهَبتُ لَكَ المُلكَ مُلكَ القَريضِ
وَذَلِكَ أَفضَلُ ما يوهَبُ
فَهَل وَهَبَت ما لَها أُمَّةٌ
يَظَلُّ الغُرورُ بِها يَلعَبُ
تَضِنُّ عَلَيكَ بِنَزرِ العَطاءِ
وَيَسلُبُها الغَيُّ ما يَسلُبُ
تُسيءُ إِلَيكَ فَلا تَستَطيرُ
وَتَجني عَلَيكَ فَلا تَغضَبُ
وَتَقتُلُ أَبناءَكَ النابِغينَ
فَتَذهَبُ في الحِلمِ ما تَذهَبُ
أَلَم يَئنِ أَن تَزَعَ الجاهِلينَ
فَنَحيا وَنَأمَنَ ما نَرهَبُ
لَئِن وَجَبَ الحِلمُ عَمَّن أَساءَ
فَإِنَّ دِفاعَ الأَذى أَوجَبُ
فَلا تَجرِ إِلّا دَماً أَو ذُعافاً
وَلا تَحفَل القَومَ أَن يَعطَبوا
أَماناً فَما بَينَنا ثائِرٌ
وَعَفواً فَما بَينَنا مُذنِبُ
عَسى عقِبٌ مِنهُمو صالِحٌ
يُعَظِّمُ أَقدارَ مَن تُنجِبُ


似梦浓欢复似真
细看原是掷梭人
当初薄怒尤娇绝
笑倩如花更一嗔


Zeigtest mir die Bahnen,
Wie den Feuern dort,
Und mit ernstem Mahnen
Ging an mich das Wort.


Pohled k půdě klopíc naslouchala mlčky Liduška;
zřídka jenom jí slůvko plané zašelestilo se rtů.
Zdálo se, jakby nový tvář sličnou výraz odíval,
jakby nerozlučné laškovné smíchy dětinské
z ní byly prchly valem; samy něžné skrýše ty šotků,
důlky hravé, zřít jedva bylo; zraky zíraly vážně.
Snův za to jemný pel ji krášlil, stín dumy sladké;
věstily ruch vnitřní rtů, ňáder záchvěvy lehké.


Hoj, milý brate, zpívej, hrej!
mě život těší věru,
vždyť k stoličnímu odvedli
dnes ženu mi a dceru.


团团山郭甫千家
地接东南有等差
不道山中逢至日
家人应是卜灯花


Zu Hofe ruft viel frohe Gäst'
Der Herzogstochter Hochzeitfest.
Der Narr tritt vor des Herzogs Thron:
»Ich fand ein neu Gefäll der Kron',
Es bringt manch schönen Pfennig.


Será que não se vêem,
Não se olham ou não se contemplam,
Não são eus,
Não se admiram ou se ressentem?


E sus villas e sus tierras,
ocupadas de tiranos
 las halló;
mas por çercos e por guerras
e por fuerça de sus manos
 las cobró.
 Pues nuestro rey natural,
si de las obras que obró
 fue servido,
dígalo el de Portogal,
y, en Castilla, quien siguió
 su partido.
          XXXIII
 Después de puesta la vida
tantas vezes por su ley
 al tablero;
después de tan bien servida
la corona de su rey
 verdadero;
 después de tanta hazaña
a que non puede bastar
 cuenta cierta,
en la su villa d'Ocaña
vino la Muerte a llamar
 a su puerta,
          XXXIV
 diziendo: "Buen caballero,
dexad el mundo engañoso
 e su halago;
vuestro corazón d'azero
muestre su esfuerço famoso
 en este trago;
 e pues de vida e salud
fezistes tan poca cuenta
 por la fama;
esfuércese la virtud
para sofrir esta afruenta
 que vos llama."
          XXXV
 "Non se vos haga tan amarga
la batalla temerosa
 qu'esperáis,
pues otra vida más larga
de la fama glorïosa
 acá dexáis.
 Aunqu'esta vida d'honor
tampoco no es eternal
 ni verdadera;
mas, con todo, es muy mejor
que la otra temporal,
 peresçedera."
          XXXVI
 "El vivir qu'es perdurable
non se gana con estados
 mundanales,
ni con vida delectable
donde moran los pecados
 infernales;
 mas los buenos religiosos
gánanlo con oraciones
 e con lloros;
los caballeros famosos,
con trabajos e aflicciones
 contra moros."
          XXXVII
 "E pues vos, claro varón,
tanta sangre derramastes
 de paganos,
esperad el galardón
que en este mundo ganastes
 por las manos;
e con esta confiança
e con la fe tan entera
 que tenéis,
partid con buena esperança,
qu'estotra vida tercera
 ganaréis."
[Responde el Maestre:]
          XXXVIII
 "Non tengamos tiempo ya
en esta vida mesquina
 por tal modo,
que mi voluntad está
conforme con la divina
 para todo;
 e consiento en mi morir
con voluntad plazentera,
 clara e pura,
que querer hombre vivir
cuando Dios quiere que muera,
 es locura."
[Del maestre a Jesús]
          XXXIX
 "Tú que, por nuestra maldad,
tomaste forma servil
 e baxo nombre;
tú, que a tu divinidad
juntaste cosa tan vil
 como es el hombre;
tú, que tan grandes tormentos
sofriste sin resistencia
 en tu persona,
non por mis merescimientos,
mas por tu sola clemencia
 me perdona".
    FIN
          XL
 Assí, con tal entender,
todos sentidos humanos
 conservados,
cercado de su mujer
y de sus hijos e hermanos
 e criados,
 dio el alma a quien gela dio
(el cual la ponga en el cielo
 en su gloria),
que aunque la vida perdió,
dexónos harto consuelo
 su memoria.


Und alles, was im Odenwald
Sein' Durst noch nicht gestillt,
Das folgt ihm bald, das schallt und knallt,
Das klafft und stampft und brüllt:
»'raus da! 'raus aus dem Haus da!
Herr Wirt, daß Gott mir helf',
Gibt's nirgend mehr 'nen Tropfen Wein
Des Nachts um halber zwölf?«


Ruht auch der Leu von großer, kühner That,
Ist doch nicht minder groß das schlichte Walten,
In dessen Sonne sich des Kampfes Saat
Zu segensreicher Ernte darf entfalten.


Wer von ferne samlet ein,
Kan von nahem lustig seyn.


山作剑攒江写镜
扁舟斗转疾于飞
回头笑向张公子
终日思归此日归


Zu dir, der sein wird, ist, und war,
Steig' unser Lied hinauf:
Ach Gott, nimm doch in diesem Jahr
Die Todten zu dir auf.


Oft ist's, als wäre schon verschimmert
Der Schmelz der Wangen, zart und hold,
Und ganz so reich, wie einstens, flimmert
Nicht mehr der Haare dunkles Gold.


de l'alta fede mia sincera e pura
tien'almen la memoria che si deve,
che durerà fin che mia vita dura.


春林远岫云林画
意态萧然物外情
老眼堪怜似张籍
看花玄圃欠分明


E não há laços que nos prendam tanto
Como os que ficam, úmidos de pranto,
Às saudosas janelas dos olhares.


Barst ihm der Kiel, –
Aus den schäumenden Wogen,
Taucht, auf dem weißgrau
Mähnigen Seeroß
Reitend, die Meerfrau,
Schwingt auf den Bug ihn
Und flicht in die Locken
Ihm rote Korallen und
Leuchtenden Bernstein
Als ihrer Behausungen
Gastgeschenk.


V království třetím je líp!
Poznání stromu plodem je šíp,
nenese štěstí, jen vzdech.
Země krev tě v nevinnosti nech
a nedej přiblížit se ku poznání! –


Se dimanda perché non mi son mosso,
digli che per amor son gionto a tale,
che apena in piedi sustentar mi posso;


Vem em ti
todas as meninas carentes
todas as mulheres santas
todos os amores proibidos
todas amantes desvairadas


Chraňte svoji krev i peří,
dejte na můj svod,
vždyť je také po mateři
mlynářským můj rod;
na Chrudimsku při Olšince,
Blíž moravských hor,
poví vám to všechny mlýnce,
každý lidský tvor.


The little white clouds are racing over the sky,
    And the fields are strewn with the gold of the flower of March,
    The daffodil breaks under foot, and the tasselled larch
    Sways and swings as the thrush goes hurrying b
    A delicate odour is borne on the wings of the morning breeze,
    The odour of deep wet grass, and of brown new-furrowed earth,
    The birds are singing for joy of the Spring's glad birth,
    Hopping from branch to branch on the rocking tree
    And all the woods are alive with the murmur and sound of Spring,
    And the rose-bud breaks into pink on the climbing briar,
    And the crocus-bed is a quivering moon of fire
    Girdled round with the belt of an amethyst rin
    And the plane to the pine-tree is whispering some tale of love
    Till it rustles with laughter and tosses its mantle of green,
    And the gloom of the wych-elm's hollow is lit with the iris sheen
    Of the burnished rainbow throat and the silver breast of a dov
    See! the lark starts up from his bed in the meadow there,
    Breaking the gossamer threads and the nets of dew,
    And flashing adown the river, a flame of blue!
    The kingfisher flies like an arrow, and wounds the ai


Dir hat, uralter röm'scher Tage werth,
Kraftvollen Geists und hohen Gemüths ein Weib
Das Leben schön begränzt und ewig
Hält in ermüdender Wirksamkeit es


Byl to tuze smutný svátek.
Mnoho pláče zavinil tu
malý, hloupý inserátek...


Nel tempo che riduce il carro d'oro
il sol nelle contrade d'orïente
e rende ogni animale a suo lavoro,


Ni vlny ani vánku dech
jí k břehu nezavěje –
já o veslo se opírám
a čekám bez naděje.


— «Всё перемелется, будет мукой!»
Люди утешены этой наукоСтанет мукою, что было тоской?
Нет, лучше му́кой!
Люди, поверьте: мы живы тоской!
Только в тоске мы победны над скукоВсё перемелется? Будет мукой?
Нет, лучше му́кой!


Juž bolest nerostla, jen skalou tíží,
se snoubí navždy s duší v pohnutí;
hvězd světlo proplétá se temnou mříží
a světí rukou hořké sepnutí.