Misericordiae sei fonte benegno;
d'amor e carità tu <sei> sì piena,
tu mai non manchi al degno e a l'indegno.


os anjos da fala
– dormindo na saliva da boca


Deines Lebens größte Sünden?
Hemmen, Zaudern, Unterlassen.
Tat will sich dem Sinn verbünden,
Wesen soll sich nicht verpassen.


Ya la noche ha comenzado.
Resplandecen las farolas
y canta un marino, echado,
nostálgicas barcarolas.
Yo voy con mi sueño, a solas,
por el muelle sosegado.
A un bergantín fondeado
le hacen halagos las olas...
Flota en la noche, Rosina,
algo que enlaza y calcina
los objetos confundidos.
Ya mil puntos fosforecen.
¡Y las farolas parecen
corazones encendidos!


陶谢风流到百家
半山老眼净无花
北人不拾江西唾
未要曾郎借齿牙


Und als das Mädchen nun
Vom Schlaf erwacht,
Und sich bedacht,
Da fing sie an zu weinen.


Wir horchen, ach! wir lauschen,
Wo nie ein Schall sich regt,
Dir klingt der Quell, es rauschen
Die Blätter sturmbewegt.


se encuentra aquel amante desdichado,
que en su pecho los celos aposenta
y vive con sospechas alarmado


Dřív jsem platil všecko žhoucí krví,
teď mi chladné slzy tíží brvy;
kde má radost? Prchla! Teskno všude,
na věky se ztratit nejlíp bude!


Drauf wollen wir's denn wagen,
Es ist wohl wagenswert,
Und gründlich dem absagen,
Was aufhält und beschwert.
Welt, du bist uns zu klein,
Wir gehn durch Jesu Leiten
Hin in die Ewigkeiten;
Es soll nur Jesus sein!


Per Dio, dunque, ciascuna
donna pregata sia che non s'attenti
di farmi in ciò oltraggio;
ché, se ne fia nessuna
che con parole o cenni o blandimenti
in questo in mio dannaggio
cerchi o procuri, s'io il risapraggio,
se io non sia svisata,
piagner farolle amara tal follia.


满筐圆实骊珠滑
入口甘香冰玉寒
若使文园知此味
露华应不乞金盘


Du wünschest alß auf Erden
Dort hochgeehrt zu werden:
O welch' ein eitler Wahn!
In disem Jammerlande
Bringt man Dir Spott und Schande
Für Ehr und Ansehn auf die Bahn.


Leč ve všem tom co dříme smutku, bolu,
a jaký stesk nad krajinou tou visí,
a jaká velkost vane z ní a síla!


Co nejsvětější mohlo lidstvu býti,
cit shody bratrské a lásky k sobě,
to lavinou se zhouby na ně řítí,
nad níž se k hvězdám pnou jen pěstě obě.


春星满院百花明
和泪成书问远行
欲寄东风无羽翼
愁随明月渡江城


Und wann schon allbereit
Durch Stärck/ und Dapfferkeit
Diß alles überwunden/
Hat alsdann endlich vor
Des Mavors Tempels-Thor 16
Ein Drack sich noch befunden/
So diesen reichen Schatz
Mit Feur/ und Gifft beschützet/
Vor wessen Widersatz
Sich viel zu tod geschwitzet.


An unsrer Treue bricht die Flut
Rings feindlicher Umtosung:
»Sein Volk des Mannes höchstes Gut!«
Ist unsre stolze Losung! – –


Phyllis, Iris und Selinden. ..
Doch wer kann ein Ende finden,
Wo der Dichter Schöpfungskraft
Namen, wie die Schönen, schafft?


So weit, dass das weisse Thürmchen dort
Nur noch wie ein Punkt durch die Allee blitzt.


Snad přetajemné ruce duchů
se ladně snesly na klavír,
a jak se píseň nesla k uchu,
tak slétal v srdce klid a mír.


E s'è così che chiara fama suona
per l'opre degne, el laurear convienti:
proprio di quel da tralci de' sermenti
si spicca porterai degna corona.


Poledne právě; les je něm,
panstvo si nejspíše hoví,
než počne z křoví navzájem
zvučnými hovořit slovy;
pěnkava s buku žvatlá již,
podhorka z hlohu, neslyšíš?
červenka, smrček kde nízký,
modřinka s větvice břízky,
čermáček s šípku skal výše...
Tiše, mé srdce, buď tiše!


Odešli! Přijdou?! Není návratu!
Roj hallucinac věrným zůstal, chorý.
Co ještě zbylo?! Kdo to zpívá tu?!
Je marno všechno – vysíleny vzdory!


Die Nadel nimm, geziert mit Edelsteinen,
Und trage sie an Deiner treuen Brust.
Sie wird der Welt als leerer Schmuck erscheinen,
Denn fremd ist ihr die schmerzlich süsse Lust,
Womit die Liebe sucht, in holden Bildern
Der reinen Gunst, des Scheidens Weh zu mildern.


Dränget die Lücke voll,
Jubelnd mein Tod erscholl
Kugel nun roll;
Grase am Boden toll,
Tod ist des Lebens Zoll
Zahlet des Vaterland's
Kühlenden Sand.


E suona la campana del Comune
a tocchi tardi. Ella è sonata a soga.
Buon artigiano, cessa l'opra: è notte.
Uomo dabbene, torna a casa: è buio.
Il bevitore esca dalla taverna.
Chi giuoca a zara, lasci il tavoliere.
Uscite, o guaite, per veder se alcuno
va per la terra senza lume o fuoco.
Affretta il passo, o peregrino, e trova
qualche uscio aperto, ove tu chieda albergo.
Ora in palagio tuonano le porte,
i catenacci stridono e le chiavi,
serrando il re. Poi tace ultima anch'essa
la lunga lugubre campana.


西走漫偿行脚债
南游聊勘坐禅翁
不知色力能强健
又复观潮过浙东


Již stulme se k sobě, ať hřeje nás dech,
ty vrásky pryč s čela a rozkoly z domu,
jen blíže, jen úže a rozpaků nech,
zde sešli se bratři, jak bůh sám chce tomu,
jen blíže, jen úže a rozpaků nech.


Recuérdate que padesco
e padesçí
las penas que non meresco,
desque vi
la respuesta non devida
que me diste;
por lo qual mi despedida
fue tan triste.


Que son de Dios pinturas —en las que Dios sonríe—:
las manchas del leopardo, las rayas de la cebra,
en el tigre bordados, por que en rey se atavíe,
y escamas de esmeralda dedica a la culebra.


Kol zahalena rouškou mlh
jsou čela vážných hor,
hvězd drobných skrovný jenom dav
si vylít’ na obzor.


半夜燃犀采石江
江神无处避馀光
未应赤帻能为害
窥见渊鱼已不祥


Se 'nsino 'l mento avesse la gorgiera,
conquisterebbe il mar, non che la terra;
e chi paventa e dotta sua visera
al mio parer nonn-è folle ned erra.


Greis, Mann und Knabe halten sich umschlungen,
Vom Glanz geblendet, von den Himmels-Strahlen.
Den Göttern Dank, die Asien bezwungen.


O nic delší nežli její kouzlo
byly chvil těch štěstí, radosť, žal,
ale jak mi duši rozechvěly,
každý s životem mne smiřoval.


Nedovedl jsi, neboť tito
jsou vladaři až na věčnost,
ti blbci, kterých je ti líto,
ti řekli tvému letu: Dost!
Ujařmili tě, věnec trní
položili ti ke skráni,
ti lotři, kteří tady chrní
od paty k hlavě ve zbrani.


kde jdou kol moji známí rojem,
jichž nesmí tknout se pověsť zlá,
a krásky, kterým pod závojem
ve zracích reflex světel plá...


Hei frett, un hei drinkt, dat dat man so prust,
Un packt sick de Afsid noch vull,
Un af un an hett hei sick denn mal verpust,
Wenn't sick nich recht packen mihr wull.


Ein Pilgermädel, jung und schön,
Wallt' auf ein Kloster zu.
Sie zog das Glöcklein an dem Thor;
Ein Bruder Graurock trat hervor,
Halbbarfuß ohne Schuh.


S csöndes hangon így szólt: “Édes egy cselédem,
Hova megyünk, meddig, én soha nem kérdem;
De most a magyar föld határára értünk,
S túl leszünk azonnal, mihen egyet lépünk.


Wie schade, daß alles Schöne vergeht,
Auch deine Hoheit. Die Pubertät
Macht dich den übrigen Flegeln ähnlich.
Der Duft ist hin und du wirst gewöhnlich.


ماكُنتُ مُذ كُنتُ إِلّا طَوعَ خُلّاني
لَيسَت مُؤاخَذَةُ الإِخوانِ مِن شاني
يَجني الخَليلُ فَأَستَحلي جِنايَتَهُ
حَتّى أَدُلُّ عَلى عَفوي وَإِحساني
وَيُتبِعُ الذَنبَ ذَنباً حينَ يَعرِفُني
عَمداً وَأُتبِعُ غُفراناً بِغُفرانِ
يَجني عَلَيَّ وَأَحنو صافِحاً أَبَداً
لاشَيءَ أَحسَنُ مِن حانٍ عَلى جانِ


Ach, wüstest du, betrübtes Hertz,
Was dein dir so unlieber Schmertz
Für süße Früchte dort wird tragen,
Du gönntest solchen Keinem hier,
Wo du dir wol willst, sonst, als dir,
Und solltest du darum dich schlagen.
Nur bück' dich, biß die Erndt' entsteht
Und das Gewitter über geht.


Die eine trägt Jahr aus Jahr ein
Am Kopfe einen lichten Schein,
Viel grösser als ein Teller;
Doch bei der andern, welche nicht
Von aussen leuchtet, ist das Licht
Im Kopfe desto heller.


风吹朔雁感离人
日下燕山望去尘
白发遥怜庾开府
满天秋色过三秦


Die Schönheit fiele hier der Jugend in das Wort,
Und sprach mit tiefem Ach! der, welcher fort und fort
Regieret und besteht, läßt oftermahls geschehen,
Daß ich auch neben dir kan wachsen, blühn und stehen.
Und deine Schwester seyn; Allein wie viele sind
So unbedacht und kühn, und gleichsam sehend blind,
Daß sie die Würdigkeit gar selten recht betrachten.
Da wird man frech und stolz, man suchet zu verachten,
Die mir nicht ähnlich seyn. Man ist der Keuschheit Gold
Gar selten zugethan, noch vor den andern hold,
Wie es wohl billig wär. Hier schwieg die Schönheit stille.
Die Tugend aber sprach: Es ist des Himmels Wille,
Daß, wo die Jugend herscht, und wo die Schönheit thront,
Auch meine Herrlichkeit gleich an derselben wohnt;
Allein wie sieht man nicht, wo diese beyde prangen,
Da kan ich oft nach Wunsch nicht meinen Zweck erlangen.
Mein Adel und mein Stand heist nichtig kahl und schlecht,
Man meint, wer in der Welt fromm, redlich und gerecht,
Keusch, gütig und gelind/ demüthig, stille wäre;
Der hindert sich oft an Wohlfahrt, Glück und Ehre.
Man blickt mich immer scheel und über Achsel an,
Ich weiß, du fragst hier nicht, wer dieses hat gethan;
Nicht nur das Mannes-Volk; nein auch der Jungfer-Orden
Ist mir gehäßig, feind, meyneidig, untreu worden.
Drum bitt ich Königin; steh mir doch kräftig bey,
Damit ich künftighin geliebt geehret sey.
Worauf sie und mit ihr die andern gleichfals bathen;
Laß uns aus dieser Schmach und Herzeleid gerathen.


Co sluje člověk, s otroky i králi,
vše zapadlo ve kolej naší dráhy,
těch málo z lidí, jenž nám vzdorovali
a v naší tvář své velké vryli tahy.


С Нарциссом ты в одной судьбине,
Так будь Нарцисса нынДа для чего ж?
Нарцисс вить был хорош,
Горя безумным жаром,
А ты дурна,
То даром,
Но  в себя не меньше влюбленты>


Todas matronas, y ninguna dama:
que nombres del halago cortesano
no admitió lo severo de su fama.


Du bist es schon gewohnt mit mir,
Daß ich mich gern nachdenk' in dir;
Ich halt' ohn' dich mir Nichts geschehen,
Noch wen'ger mag ich was angehen,
Es sei denn, daß mein Herze Rath
Vorher mit dir gehalten hat.


Pustil Dulík uzdu, s druhy ustoup’ stranou,
zrak mu divě šlehá, tváře rudě planou.


Und wisset, wenn es den Kaiser juckt,
So müssen die Völker sich kratzen –
O Deutsche! Ich fürchte, die fürstlichen Flöh',
Die kosten euch manchen Batzen.


Matka chtěla v očistcovou školku
Dáti ho, než já mu bydlení
Vymohla zde, ne však v tomto spolku.


Pán s naší paní mluviť by si přál?


Bien presumida y mal aconsejada,
pomposa nave sus enojos siente;
gime el mar ronco temerosamente,
líquida muerte bebe gente osada;


Si puedes ir a la luna en unos cristales
ve con mis palabras a la ribera de la magnitud.
No son los números, ni los metros,
son los gritos los que miden al hombre.
Por eso los animales callan
el perro, el buey, el mirlo, la rana...
¡Cuántas bestias atónitas
miran los rayos eléctricos de la lengua escarlata!


Ó bratři, kteří kynete nám,
kde věčně v slunci vesna kvete,
svou ruku schylte k srázným stěnám
a z vření vln nás vytrhněte.


25. Oktober 1854


لا تُنْكِروني إنْ ثَمِلْتُ فلِلْهَوى
فِعْلٌ كَفِعْلِ الْخَمْرِ حِينَ يُراقُ
وأَنَا الذي عَبَثَ الْهَوَى بِفُؤادِهِ
فَلِمِثْلِ ما بي تُشْفِقُ الْعُشاقُ
وبِمُهْجَتي منْ ثِهْمِدٍ أَحْوى إذَا
ذُكِّرْتُهُ فَلَهُ الدُّموعُ تُراقُ
لا أنْسَ لا لا أَنْسَ إذْ وَدَّعْتُه
مِنُهُ التَّذَلّلَ حين حَانَ فِراقُ
ومَقَالَهُ لا كانَ آخِرَ عَهْدِنا
وَهُناكَ كانَ وحَبَّذاكَ عِنَاقُ


Knihy haním, chválím, nic nevěda,
Cokoli v nich obsaženo jest,
Větší jsem než Zbyněk Abeceda,
I své vlasti větší dělám čest;
Nebo Zbyněk jenom knihy spálil,
Autorův jich ohněm nekáral,
Já bych oba do hranice svalil,
Mstivou duší do ohně byl vál:
Nebo víte, že jsem v duchu čilém
Nejoutlejším v světě lidumilem,
Leč kdo nedbá mojí zištné rady,
Rozum nespasí ho od záhlady.


Die Träume sind in Nichts zerflogen,
Mein frohes Antlitz wurde bleich,
Doch fühl ich stets mich hingezogen
Zum stillen, dunklen Erlenteich.


Das himmelfarbe Ehrenpreiß,
Die Tulipanen gelb und weiß,
Die silbernen Glocken,
Die goldenen Flocken,
Senkt alles zur Erden,
Was wird daraus werden?
Hüte dich schöns Blümelein!


Sol quell'armi adoprar t'insegni Amore
contro cui nulla val difesa o scudo,
che non erran mai colpo in mezo al core.


Ewige Klarheit und ewige Sonne,
Ewiger Jubel und ewige Wonne,
Ewige Schönheit und andere Gaben
Werd ich bei ihme, so viel ich will, haben.


Ma giunto di sua luce a le scintille
i'mi pentii, però che il cor mi dice,
che a pietà morto i'potea il seno aprille.


Und des Stromes glatte Bahnen
Kaum die Welle mehr bewegt,
Läßt die ew'ge Macht nur ahnen,
Die ihn rastlos weiter trägt!


Der Stücke Blitz; der Trommeln Klang;
Der Glocken fürchterliches Heulen
Verhindert Andacht und Gesang;
Die Noth verstattet kein Verweilen.
Man denkt an keine Predigt mehr.
Die Gottes-Häuser werden leer;
Ein jeder fürchtet Gluth und Flammen.
Man schaut den Himmel thränend an,
Und schlägt, weil Gott nur helfen kan,
Die Hände Wehmuths-voll zusammen.


Sieh sie an, das heiße Paar,
das vor diesem deine Stärke
auch befunden in dem Werke!
Das sonst auch verfreiet war,
spricht dich, wie es vor getan,
wiederum zu dienen an.


«Ты ль это, Буало? Какой смешной наряд!
Тебя узнать нельзя: совсем переменился!»
— Молчи! Нарочно я Графовым нарядился;
Сбираюсь в маскера


Nicht um zu spähn nach Tadel oder Lobe,
Will ich dir diese Lieder übersenden,
Die zagend unter meiner Hand verblassen!


La sete naturale a te mi ruia,
nitido fonte, bel, tranquillo e chiaro,
per tôr l'incendio che la mente agrava.


Vzal Kroměříž a slaví hod;
aj, štědře hostíš, knězi,
leč zubožený selský rod
až po krk v bídě vězí.


Sentado na cama
Eu te vejo dormir
No teu sono largado
Sono de criança
Meu sonho


Ba, býval též šťastným trochu,
dokud žár mládí v něm nevyhas.
Měl ženu a s ní dvé hezkých hochů –
ach, hořko vzpomínat na ten čas.


Že nebyl stín to? Horké krve proud


浮云聚散本无期
一上高台入望思
何限停杯心里事
多因极目倚阑时


O som continuo da chuva
A se ouvir lá fora bem
Deixa-nos a alma viúva
Daquilo que já não te
()


Nadarmo král naň vysílá
svých pluků chrabré řady,
drak jízdu jako pěšáky
požírá dohromady.


Rendelem: hogy egy-egy sátor
Emelkedjék minden halmon,
S ott az ellen szeme előtt
Legyen örök táncvigalom.


Tak v sobě oblohu si velkolepou sklenout
a na ní tisícerým hvězdám dáti zkvésti!


Ao sopé de uma cruz erguida numa praia,
Uma mulher soluça, e entre anseios desmaia;
Fecha os olhos à dor, e ergue-se ao céu divino...


钧天随演羽衣班
押领盘旋教未闲
只为李郎偷学去
又调新曲别人间


Jen božského z ní dobuď zrna
a lidskou slupku stranou nech –
tak ztratila se mnohá skvrna
z těch našich niv a domků těch!“


Végre a trójaiakat
Hogy verék le fesztunggal,
Mikor Creusa megszaladt
Centaurus társaival;
De Achilles a görögöt,
A rácot, örményt, törököt
Kiágyúzá Trójából.


Quattro onor singulari appresentati
furon al degno titol di milizia,
per far quest'uom, tra gli altri trïonfati,


Herr Kästner zeigt mit tiefen Gründen,
Es sey kein leerer Raum zu finden;
Der Bursche Beutel weisen ja:
Quod saepe dentur vacua.


Ach schauet doch auff mein bußfertig Hertze,
Und ob ich sonst gleich trefflich gerne schertze,
So muß ich doch vor diesesmahl gestehn,
Daß mir die Wort auß meinem Hertzen gehn.


Den Mönchen folgte, festen Schritts,
Ein Bogenschützenhauf,
Die Sennen waren all gespannt,
Die Pfeile lagen auf.


Esküszegő bűn ha támad,
Ne érezzen szúró vádat:
Mélyen átgondolt regékben
Nélkülöz a bűnös régen.


Ba, je to hudba roků těch,
kdy k letu mladý duch se strojí
a ve dnů všedních zápasech
a ve pravěkém o chléb boji
ta hudba jemu ve sny zněla
a v srdce lila nadšení,
že rozpjal mladá křídla smělá
ku věčné krásy prameni.


Alderán elröpül az fekete lovon,
Helyt keres magának erdő közt egy sikon.
Tizenkét keresztény iffiat ő titkon
Táborbul kihozat, mellyek voltak láncon.


Ihm lacht ein Strauß, gepflückt an seinem Feste
Von Händen, die er liebt,
Mehr als des buntgemahlten Stammbaums Aeste,
Der keinen Schatten giebt.


Und wenn sie Flügel nähmen der Seraphim
Und aufwärts flögen, in die Versamlungen,
Hoch ins Getön, ins Halleluja,
In die Gesänge der Harfenspieler;


Tam „slunečko“ lpí na klase, jenž trčí,
tam brouk, jenž krovkem ocelovým chřestí;
žár poledne však nejlíp cvrček věstí,
jenž s horké hroudy řeřavě v to frčí.


„Konečně! Stíny jsou již za mnou,
šer mizí, stromy řídnou též,
a hříčkou přeludů všech klamnou
víc nejsem, v dálce sen a lež!“


But ask not, to what  Doctors I apply?
Sworn to no Master, of no Sect am I:
As drives the  storm, at any door I knock,
And house with Montagne now, or now with Lock.
Sometimes a  Patriot, active in debate,
Mix with the World, and battle for the State,
Free as young Lyttleton, her cause pursue,
Still true to Virtue,  and as warm as true:
Sometimes, with Aristippus, or St. Paul,
Indulge my Candor, and grow all to all;
Back to my  native Moderation slide,
And win my way by yielding to the tyde.


Пос  «Дева, тихая дева!
Что ты все дома днюешь?
Днюешь дома, ночуешь»
— счастье мне прилучилосСчастьем душа осениласНадо с ним дома сидеть,
Дома терпенье терпет«дева, избранная дева!
Молви, какое же счастье?»
— с виду, как шар огнистый…
Тронешь — огнем опаляет,
Глянешь — слеза проступае«ох, сиротинка дева!
Лютое, знать, твое счастье?»
— счастье мое неизбывнВех унимай — не уймешь!
Век заливай — не зальешь!
Душу поит мне струями зноя —
Нет с ним поко«дева! Трудная дева!
Ты бы его удремила!»
— как же его укачаешь?
Хватом его не охватишь,
Словом молить — не умолишь,
Знаю — его катаю,
Сердцем-умом привыкаю…
«дева! Умильная дева!
Что же ты петь перестала?»
— что же и петь близ счастья?
Песни сами играют,
Жизнь да смерть закликаюПрежде, бывало, ночи
Реют темны-темнисты,
Звери вокруг зверисты,
Лешие бродят думы…
Песнями их разгоняешь,
Песнями тьму просветляешНыне же — яpoe небо
Гудом над сердцем стало,
Все, что и встарь певала —
Счастью пошло на требТолько б за ним углядеть!
Где уж тут петь!


Da mocht' ich länger nicht inmitten
So todesnaher Öde weilen;
Es trieb mich fort, mit hast'gen Schritten
Dem flücht'gen Bache nachzueilen.


南风吹老碧琅玕
双凤毰毸奋羽翰
百尺珊瑚生海底
可人移傍玉屏看


Ach Gott, ich habe Geld genung,
Doch fehlt mir die Begeisterung,
Schwach brennts auf meinem Herde.
Das junge Leben lockt so hell:
Ach schlüge doch mein Herz so schnell!!
Ich säß auf heißem Pferde.


Etelke meghal s Ernő él még.
Bár rajta nem mult, az való;
De ah, mi látvány ez, minő kép,
Hogy fesse ezt már puszta szó!
Nincs, nincs olyan! Nincs más mód benne,
A szíves olvasó képzelme
Szinezze, egészítse ki,
Mit el nem mondhatok neki.


Ó zůstaňte juž se mnou život celý!
vy s písní skřivánka, vy s medem včely,
vy s lístky růže, vy s pohádkou dětí,
vy s luny svitem i s olivy snětí!


Že je diamantem srdce tvoje,
o tom pochybnosti věru není;
chyba jen, že schází mu to dvoje:
zlatý obkladek a uhlazení.


gesättigt kaum, von Ekel schon gehetzt, –
sinnlose Lüsternheit und, kaum verraucht,
sinnlose Düsterkeit, in Wut getaucht,
als hätt' ein Tollkraut die Vernunft zerfetzt, –


Sladko je nyní za soumraku v poli,
kamenný světec s ozlacenou holí
v pískovci sivém
v zániku světel obrovitě vzrůstá,
hraní se jako silueta pustá
tajem a divem.


萧萧风雨麦秋寒
把笔临摹强自宽
赖有□君相慰藉
松肪笋脯劝加餐


Auch mich, auch mich erhub dieß neue Gefühl.
Ich rührte die Saiten und sang:
Herrlich und gnädig bist du, gewaltiger
Wolkenverwälzer, Himmelerheiterer!
Siehe, dort dampfet der Hain, getroffen von dir.
Aber du schontest der Menschen.
Deine Sonne barg sich.
Nun erscheint sie wieder
In der Abendpracht.
Ihrer Blicke letzter
Göldet mein erwachtes,
Frohes, dankbemühtes Harfenspiel.


Sny děcka, s loutkou v dlani
jež přešlo v dlouhé spaní,
jež Smrtka vzala bílá,
v rakvičku uložila
a na obličej jako z vosku ztuhlý
květ dala s obrázky kol celé truhly.


Das Goldhärlein flog zitternd hoch,
Der Kopf dazu fehlte jedoch.


Trova più dolce e più canora tromba
quella che 'l mio morir dì e notte brama,
poi che nei detti miei poco rimbomba;


Spart euer Wundern noch manches Jahr,
Bis er statt achtzig, hundert,
Bis grau seine Kraft, wie leider sein Haar,
Jetzt, statt euch zu wundern, bewundert.


È questo, quel che l'osservate stelle,
le sacre fibre e gli accoppiati punti,
responsi, augùri, sogni e tutte quelle
sorti, ove ho troppo i miei studi consunti,
di te promesso sin da le mammelle
m'avean, come quest'anni fusser giunti:
ch'in arme l'opre tue così preclare
esser dovean, che sarian senza pare?


Nos seus olhos belos
tanto Amor se atreve,
que abrasa entre a neve
quantos ousam vê-lo
Não solta os cabelos
Aurora mais bela:
perco-me por el
Não teve esta serra
no meio da altura
mais que a fermosura
que nela se encerr
Bem céu fica a terra
que tem tal estrela:
perco-me por el
Sendo entre pastores
causa de mil males,
não se ouvem nos vales
senão seus louvore
Eu só por amores
não sei falar dela:
sei morrer por el
De alguns que, sentindo,
seu mal vão mostrando,
se rim, não cuidando
que inda paga, rind
Eu, triste, encobrindo
só meus males dela,
perco-me por el
Se flores deseja
por ventura, belas,
das que colhe, delas,
mil morrem de envej
Não há quem não veja
todo o milhor nela:
perco-me por el
Se na água corrente
seus olhos inclina,
faz luz cristalina
para a corrent
Tal se vê, que sente,
por ver-se, água nela:
perco-me por el


E se ele tinha razão
Que o diga quem nunca um dia,
No estado em que ele se via,
Fez das tripas coração.


Woher bist du so klug? Was macht, daß von Gestalten
Dir jene widrig sind, und die dein Lob erhalten?
Nur Vorurtheil, Gewohnheit, Eigensinn.
Gefall' ich dir denn nicht, so meide dieß Gehege,
So packe dich aus meinem Wege.
Mit Lust geh' ich zu Holz, und bleibe, was ich bin.


Schwer auf die Gassen der Stadt fiel die Abenddämmerung.
Auf das Grau der Ziegeldächer und der schlankenTürme,
Auf Staub und Schmutz,
Lust und Leid und Lüge der Großstadt
In majestätischer Unerbittlichkeit.


daß aus dem Übermaß der Lebenskräfte
ein Strom in jenes Paar hinüberrann
und es mit trügerischem Leben äffte –:


Máte čisté ruce? – Vaše chyba, pane,
že v nich není členský lístek slavné strany.
Máte zásluhy? – zas Vaše chyba, pane,
že jste zapomenul v pravou chvíli umřít.
Neb dnes pouze ten má v bezpečí čest, jmeno,
kdo na Vyšehradě je neb Olšanech.


青鞋趁桃花
杳杳赤城路
石梁千仞横
自蹑飞云度


So zart, so zierlich, ihr seyd so kindern proportionirlich zum beittelein.


静闻斗牛奔
闲数群蚁过
秋风拂庭槐
枕书欲酣卧


Jde s prázdnou mošnou, kde se světlo kmitá,
kde ční ta chatrč jako v bílém rámku,
kde bohatí snad lidé jenom bydlí
jak v ozářeném křišťálovém zámku.


Od nich svatý řád se mrví
S divou prostopašností!
A s nevlídnou vlažností
Dřou lid, ti zprznění krví!


Snášeli jsme patnáct roků,
ženy šperky s hrdel svých,
dělník krev svých mozolů,
žebrák almužnu.


Az Isten a szegények részét
A gazdagoknál tette le.
Ha földi jóval meg vagy áldva,
Akkép sáfárkodjál vele,
Hogy megszegjed az éhezőnek
Isten nevében kenyered;
Máskép bizony fogsz tenfejedre
Gyűjteni eleven szenet,
Mint az, kinek dolgairól
A kenyérkő regéje szól.


龙姿凤质满中原
尽蹴秋风度海门
一匹不来践霜雪
沙场青草自黄昏


Na trávu v samotách, jež zvadlá je a křehká,
po parnech srpnových teď listí padá zlehka,
ač září začíná, jsou stromy skorem holy,
a řepy spáleny jsou do polovic v poli.


Donne e fanciulle, io mi fo coscienza
d'ogni mio fallo, e vo' far penitenza.


Vždyť vzdálen Vlasti Své, Tajemné Vlasti,
hynout vždy, čarovný, modravý Ptáku,
z pohádek o Štěstí Chocholouši,
pozemský osud Tvůj, Snu Věčna los!


Este divino objeto en forma humana
que menosprecia altar y estrellas pisa,
mata en un punto y nos parece aprisa,
tanto el que muere a tales manos gana.


Verflucht nicht, ihr Mägdgen, mein flüchtiges Lieben!
Die Jugend, ihr wist's wohl, hat Feuer und Muth;
Es kauft ja ein jeder am liebsten frisch Gut,
Drum las ich mich niemahls den Vorwurf betrüben,
Ich wäre von Flandern und striche herum;
Das thu ich und dencke: Wer schiert sich was drum!


Dass die Blüte die Pflanze kröne,
Lass in deiner Kindheit Haine
Mich tasten im Moos, dass die schöne
Holdleuchtende Rose erscheine.


Předci naši slávy měli kus,
nesčetné však my z ní máme kusy;
ony učil jenom jeden Hus,
nás však mučí nesčíslné husy.


Se tu sapessi ben com'io aspetto
stando gravato de lo tuo silenzo,
non potresti già più, questo sentenzo,
la regola tener di Benedetto.


To zaštkalo dnes v duši mojí Jaro!
To jaro, které bledulemi pláče,
tesklivě sněženkami usmívá se,
jasmínem směje se, rybízem zlatým sní,
to jaro, které opojuje bezem,
a sněžně, něžně v konvalinkách nyje!


Von dem großen Thor, es ist eine Karawane mit persischen Waaren gekommen.


Chiara, fiorita e pura
Per tutto intorno appare
Giuno in ciel, Flora in terra, e Teti in mare;
E i suoi bei parti in vagheggiar Natura
Con alto vanto e con mirabil lode
Negli amori del mondo altiera gode.


«‘S te, a’ kit ártatlan szerelmim
olly nagy haragra gerjesztettek,
te itt? egy Pásztor’ karja köztt?
És a’ mit én tsak énekeltem,
te azt valóban megtselekszed
a’ bokros rejtevények köztt?»


Ses cheveux froids étaient plus pâles qu’un reflet,
Et je l’ai poursuivie ainsi qu’un feu follet.


A vrátka u své zahrádky
pro hocha otevřená
zlý vítr zamknul potichu
a nechal uzamčená.


Foi no Paraguai... Durante
A campanha, um general
Resigna-se a dormir mal;
Vai dormir com o ajudante.


Sur les blancheurs de son épaule,
Paros au grain éblouissant,
Comme dans une nuit du pôle,
Un givre invisible descend.


Du darffst dir kein Pulpet zu diesem Buche machen,
Noch in dem Zimmer es bedachtsam übersehn:
Denn ist es rechte Zeit, die Blätter umbzudrehn,
Wenn du bey Tische sitzst und trinckst und pflegst zu lachen.


I Capitani i Cavallier robusti
quindi usciran, che col ferro e col senno
recuperar tutti li honor vetusti
de larme invitte alla sua Italia denno
quindi terranno il scettro i signor giusti
che come il savio Augusto e Numa fenno
sotto el benigno e buon governo loro
ritorneran la prima età del oro


Sa caresse est énorme
Comme l’éclat du jour :
Pour les rangs que l’on forme,
Battez, battez, tambour !


Jak hvězdička malá
myšlénce mé sviť,
Ariadna stálá
skrze pochyb síť,
z otázek, dum víru
cestou po vesmíru
sviť mi v přístav míru,
stříbrnou dej niť!


斗转银河仄
虚窗瞰远天
夜深明月里
梦绕五云边


Gleichwie die Welt all ihre Pracht
Verhüllt, wenn Dunkel sie umfließt,
Und nur, wenn ihr die Sonne lacht,
Zeigt, was sie Schönes in sich schließt!


Durch die Lande auf und ab
schreitet weit Bauer Tod;
aus dem Sack um seine Schulter
wirft er Keime ohne Zahl.


Nimmer wird uns, Schwestern, nimmer
Unsers Flammensternes Schein
Etwas anders, als der Schimmer
Eu'rer holden Augen sein.


裘马翩翩出建章
青楼日日拥红妆
才开春酒荼蘼色
说甚金茎露未尝


Mit dunklen Blicken sehen sich die Liebenden an,
Die Blonden, Strahlenden. In starrender Finsternis
Umschlingen schmächtig sich die sehnenden Arme.


Pod hlavu složila si ruce,
jak mramor jejich loktů běl,
a ňadra oddychují prudce,
jež tuhý korset obestřel.


Als Einen Augenblick bei Thoren bleiben.


Im Namen Gottes drillt man deine Seele
Zur Säule wahrer Zivilisation,
Das heißt: stumm zu gehorchen dem Befehle
Und aufzugehn in Subordination.
Denn du bist Null, daß ich dir nichts verhehle,
Mit Eins davor machst du die Million,
Und mit so einigen Prachtsmillionen
Kann man selbst Chinas Kaiserin entthronen.


Toť vše, co mi teď z lásky zbude,
jak smutný plápol hrobních svíc,
tak dvě, tři upomínky chudé –
a nic víc...


In questo, l'arciduca di Brettagna
s'era partito che con seco avea
condotta molta gente de la Magna,


Es lag in mir ein doppelt Leben;
Das eine kennt die Erde nicht;
Das andre hab ich euch gegeben;
Es wurde für euch zum Gedicht.
Macht dieses Leben euch zu Eigen;
Denkt und empfindet euch hinein,
So werde ich die Hand euch reichen
Und niemals ferne von euch sein.


Ach GOTT! Allmächtig-weises Wesen,
Aus welchem alles Gute quillt,
Ach laß uns doch, durch Deinen Geist erfüllt,
Von der Gewohnheit-Pest genesen!
Damit von uns, zu aller Zeit,
So wohl des Wassers Fruchtbarkeit,
Als auch die künstliche Beschaffenheit
Der wunderbar-formirten Erde,
Mit Ehrfurcht, Ernst und Lust, bewundert werde!


Kostelů tam hojně s okrasami věží –
na sta živí mnichů, jeptišek a kněží.


Je pozdní večer první máj –
Večerní máj – je lásky čas.
Zve k lásky hrám hrdliččin hlas:
„Jarmilo! Jarmilo!! Jarmilo!!!“


Las montañas de Occidente
La luna traspuso ya,
El gran lucero del alba
Mírase apenas brillar
Al través de los nacientes
Rayos de luz matinal;
Bajo su manto de niebla
Gime soñoliento el mar,
Y el céfiro en las praderas
Tibio despertando va.
De la sonrosada aurora
Con la dulce claridad,
Todo se anima y se mueve,
Todo se siente agitar:
El águila allá en las rocas
Con fiereza y majestad
Erguida ve el horizonte
Por donde el sol nacerá;
Mientras que el tigre gallardo
Y el receloso jaguar
Se alejan buscando asilo
Del bosque en la oscuridad.
Los alciones en bandadas
Rasgando los aires van,
Y el madrugador comienza
Las aves a despertar:
Aquí salta en las caobas
El pomposo cardenal,
Y alegres los guacamayos
Aparecen más allá.
El aní canta en los mangles,
En el ébano el turpial,
El cenzontli entre las ceibas,
La alondra en el arrayán,
En los maizales el tordo
Y el mirlo en el arrozal.
Desde su trono la orquídea
Vierte de aroma un raudal;
Con su guirnalda de nieve
Se corona el guayacán,
Abre el algodón sus rosas,
El ilamo su azahar,
Mientras que lluvia de aljófar
Se ostenta en el cafetal,
Y el nelumbio en los remansos
Se inclina el agua a besar.
Allá en la cabaña humilde
Turban del sueño la paz
En que el labriego reposa ,
Los gallos con su cantar;
El anciano a la familia
Despierta con tierno afán,
Y la campana del Barrio
Invita al cristiano a orar.
Entonces, niña hechicera,
De la choza en el umbral
Asoma, que flor del alba
La gente ha dado en llamar.
El candor del cielo tiñe
Su semblante virginal,
Y la luz de la modestia
Resplandece en su mirar.
Alta, gallarda y apenas
Quince abriles contará;
De azabache es su cabello
Sus labios bermejos, más
Que las flores del granado
La púrpura y el coral,
Si sonríen, blancas perlas
Menudas hacen brillar.
Ya sale airosa, llevando
El cántaro en el yagual,
Sobre la erguida cabeza
Que apenas mueve al andar;
Cruza el sendero de mirtos
Y cabe un cañaveral,
Donde hay una cruz antigua,
Bajo el lecho de un palmar,
Plantada sobre las peñas
Musgosas de un manantial.
Arrodillada la niña
Humilde se pone a orar,
Al arroyuelo mezclando
Sus lágrimas de piedad.
Luego sube a la colina
Desde donde se ve el mar,
Y allí con mirada inquieta,
Buscando afanosa está
Una barca entre las brumas
Que ahuyenta ledo el terral;
Los campesinos alegres
Que a los maizales se van,
Al verla así, la bendicen,
Y la arrojan al pasar
Maravillas olorosas
De las cercas del bajial,
Que es la bella Flor del alba,
La dulce y buena deidad
Que adoran los corazones
De aquel humilde lugar.


Ti to teprv dobře znají,
až se sbíhá osada:
hospodyně za pantátou,
jako běsů hromada!


Von den Fürsten hast du dich mißhandeln lassen,
Von den Königen hast du dich verachten lassen,
Und die falschen Propheten
Haben nun die geschwollene Phrase über dich geworfen,
Um deinen Aufschrei zu ersticken.


- Köszönöm, köszönöm, kedves régi cimborám,
múlt héten lőtte magát szíven a kis leányom.


Was in der Votze tiefer Grube
Du Dir entlockest mit der Hand,
Es fließt aus Deiner Brunnenstube
Verächtlich fort als Controband.
Es wird dich reun' in späten Tagen,
Und kommt es zu der Menschen Ohr,
So wird, statt schmerzvoll Dich beklagen,
Verachten Dich der Männer Chor.
Nur was dem Mann, dem Erdensohne,
Entladend aus der Spritze fließt,
Ist werth, daß es des Weibes Krone
Mit wollustreichem Saft begießt.


يا من بهِم قد طابَت حياتي
وتِهتُ فخراً على الوجود
أنتُم شموسي وعينُ ذاتي
ووجهُكُم قبلةَ السجودِ
خرَجتُ عني وعن صفاتي
وجئتُكم اشتهي وُرودي
وحقّكُم لم أزَل عُبيدا
حول حماكُم مأوى الفقير
بكم أُنادي رخا وشِدَّه
يا سادتي فاجبروا كسيري


Als er's dem Letzten gesungen,
Ging ihm der Athem aus;
Wer wird ihm seines singen,
Wer bringt den Alten nach Haus?


Illustres fléaux de la terre,
Qui dans votre cours orageux
Avez renversé par la guerre
D'autres brigands moins courageux,
Je vous hais ; mais je vous admire :
Gardez cet éternel empire
Que la gloire a sur nos esprits ;
Ce sont les tyrans sans courage
A qui je ne dois pour hommage
Que de l'horreur et du mépris.


Co bezy kvetou modrou vůní,
je udiven jimi každý kout,
co z ostrovů, nábřeží, laviček
a se strání, sadů zeleně syté
i dole tam z bystrých lodiček,
jež brázdí pokojný proud,
hned bezy neb akáty ucítíte,
vzduch jenom jiskří, je provoněn
tou vůní každý pohyb žen.
Stín každého kolem jdoucího chodce
běh dětí, když ve hře se rozštěbetají,
let ptáků, navyklých na cestách krotce
se družit, když paprsky zažehají:
v tom všem spí dech města unaven.


Nun die Sonne soll vollenden
Ihre längste, schönste Bahn,
Wie sie zögert, sich zu wenden
Nach dem stillen Ozean!
Ihrer Göttin Jugendneige
Fühlt die ahnende Natur,
Und mir dünkt, bedeutsam schweige
Rings die abendliche Flur.


There we shall with Thee remain,
Partners of thy endless Reign,
There thy Face unclouded see,
Find our Heav'n of Heav'ns in Thee!


Se vi racorda, e' fu quando il torniero
Se fece sotto al monte di Carena.
Scordato a voi debbe esser de legiero,
Ché io che lo scrissi, lo ramento apena.
Ora, tornando Barigano il fiero,
Sopra a Rugiero un colpo a due man mena;
Sopra la testa a lui mena a due mano,
E ben credette di mandarlo al piano.


Pěnice volá pod okny dole.
Cepy na mlatě ve stodole
v rytmech skandují.


Rád náš gubernátor léčky strojí;
nejeď, leda hlavu máš-li dvojí,
nech si jednu doma; dozajista
na tu druhou sekera se chystá.


a Rhôna, plná jarních vod, jež hučely a hřměly
jak před zápasem gigantů se skalnatými těly.


Da sah wie ein Bettlerkind ich
In jeden erhellten Raum;
Wo meine Mutter find' ich,
Wo steht mein Weihnachtsbaum!


Sein Auge weilte, wie erstaunt,
Auf mir und schien zu fragen:
Bist du dasselbe kleine Kind,
Das einst mein Arm getragen?


Voi sopratutto la 'ntendete bene,
ch'oltre al cavallo e a' servidor, tornate
a casa sempre accompagnato bene;


Certain vin, de Chypre venu,
Vous y rendra l'âme éclaircie. —
Souper ? murmura l'inconnu,
Ma foi ! non, je vous remercie.


Meine Selinde! denn mit Engelstimme
Singt die Liebe mir zu: Sie wird die Deine!
Wird die Meine! Himmel und Erde schwinden,
Meine Selinde!


Roztoužena přiletíš
v horký letní den
znovu sníti – u mne blíž –
svého mládí sen,
žena má i milá moje,
plna vzruchu, nepokoje,
jak to právě tobě sluší,
a snad tobě jen.


Se lodando di voi quel che palese
di fuor si mostra a le più strane genti,
rare bellezze e disusati accenti,
degne parole a ciò mi son contese:


s'i sguardi, i risi, gli atti e la misura
del parlar dolce vostro al primo segno
giugner vi fan ché né città né regno
per lor non bramo o ciò che 'l mondo cura,


Auch williglich vermeid ich deinen schein,
als ab dem liecht verdrossen,
und lig alhie in der einöd allein,
als in ein grab beschlossen,
alda mich angst, sorg, pein und plag,
wie würm, verzehren nacht und tag.


Quem descerrara teus lábios
Cum doce beijo!
Dizendo: — amor — e em teus olhos
Via um desejo!


Die Fesseln, die dem Conon gab
Sein undanckbares Vaterland,
Die nimmt der Sohn dem Vater ab,
Und legt sie sich um Fuss und Hand:
Es schaut' Athen erstarrt den seltnen Wechsel an,
Und die, die Tugend denn als einen Scheusal schätzt',
Ging in sich, und befand zuletzt,
Es sey der beste Sohn der beste Unterthan.


Tam vzhůru letí k Čachtickému hradu,
přes houští, skály vpřed.
A před branou tam kvílí: „Bez odkladu
ach, musím na hrad, hned!“


Ja wohl an die Armuth! da hast du Recht!
Denn arm und erbärmlich ist dein Geschlecht.
Hat denn das Volk so gar keinen Sinn
Für des Jubels und festlicher Freude Gewinn?
Will immer an schwerfälligem Ernste fiechen,
Nie kecklich leben wie Römer und Griechen?
Bei denen gab's Kampfspiel und Bacchanalien,
Herrliche Triumph' und Saturnalien,
Zu allem Großen gesellte sich Scherz,
Da hatte der Witz noch ein ander Herz,
Und nie ward schöner gehuldigt den Göttern,
Als wenn sie wurden an ihnen zu Spöttern.
Wie damals den Feldherrn die Soldateske
Bei'm Triumphe neckte mit mancher Burleske,
So, wollt' ich, hätte man uns genärrt,
Ein spöttliches Grablied dir geplärrt,
Auch meine Geburt gefeiert desgleichen,
Geweissagt von künftigen Narrenstreichen.


Ein Bild! Ein Bild! Mein Pferd für'n gutes Bild!
Womit ich dich vergleiche, Schöne, Feine,
Dich Unvergleichliche, dich Gute, Reine,
Die mir das Herz mit heitrer Lust erfüllt!


und du wunder-schönes Licht
Die ich nicht
Nach der gnüge kan beschreiben/
Laß der hellen Augen schein
bey mier seyn/
Biß der Tag die Nacht wird treiben.


Wißt ihr, wie auch der Kleine was ist? Er mache das Kleine
Recht; der Große begehrt just so das Große zu tun.


Sie wünschet, daß ihr Mann, der gute Thor,
Bald sterben soll. Kann sie es selbst nicht seyn,
So stimmen wir in seinen Tod mit ein,
Sie trüge doch sechs Monat einen Flor.


Marný stesk mi duši potáh’,
vášně var mi v tělo střík’,
blouzně o ní na samotách,
samotář jak poustevník,
chvěl jsem se, zda někdy vzeplá,
nerozvitá rozpučí,
něžná, malinká a teplá
podá se v mém náručí.


Tanto es el mal, que mi corazón siente
que sola la memoria de un momento
viene a ser para mí crudo accidente.
¿Cómo puede vivir mi pensamiento
si el pasado placer y el mal presente
tienen siempre ocupado el sentimiento?


Du schweigst. Hinter den dunklen Augen ruht
Das Hirn vom Krampf der tötenden Arsene.
Du lächelst, blickst – und da betritt die Szene
Die Sonne, jugendlich, im Wolkenhut.


Was ist es denn/ wenn es kein geld erreichet?
Ja/ wenn kein glantz und kleinod sich ihm gleichet?
Und wär es gold/ vergnügt es gelbes geld/
So solt es selbst aus seiner güldnen welt
Der muntre greiff mit seinen krummen krahlen
Bald lieffern her/ und den verlust bezahlen.
Vermag es nicht das reiche morgenland?
Es schickt uns ja den schönsten diamant.
Ja solt es seyn das blut der edlen adern
Im Orient/ ich wolte selbst drum hadern/
Und sagen: Her den gläntzesten rubin/
Sein feuer soll hinfort im golde glüh'n.
Der muschel thau/ der reiffen perlen tropffen/
Die solten sich in ihrer mutter pfropffen/
Damit der preiß gantz unvergleichlich wär/
Und solte sie selbst Doris geben her.
Dem Caucasus wurd es zumahl gefallen/
Begehrte man die hellesten crystallen/
Er gäbe sie. Ja/ wenn mans haben wolt/
Heischt uns der Po elecktrans klares gold.
Dient eines nicht/ so solten sich vereinen
Der gantze preiß von perlen/ gold und steinen/
Um gut zu thun/ was unsrer braut entrafft.
Was ist es denn? – – –


Drum ruhe sanft, o meine Fromme,
Und habe Dank für deine Treu!
Dein Bildniß wohnt mir ewig bey,
Bis ich in kurzem zu dir komme.
Herr, der du mir dieß Leid geschickt.
Was bin ich hier viel länger nütze?
Drum bringe mich zu deinem Sitze,
Wo meine Freundinn dich erblickt,
Und laß nach überstandner Pein,
Uns ungeschieden selig seyn.


'Tis yours, my Lord, to bless our soft Retreats,
And call the Muses to their ancient Seats,
To paint anew the flow'ry Sylvan Scenes,
To crown the Forests with Immortal Greens,
Make  Hills in lofty Numbers rise,
And lift her Turrets nearer to the Skies;
To sing those Honours you deserve to wear,
And add new Lustre to her Silver


Pak povztýčil se v ložci svém a řekl:
„Ty o tom víš, co učinil mi Joab.
Vražd dopustil se, zmazal krví zrádně
rytířský pás svůj, jejž na bedrách nosil
a obuv svou. A protož zachováš se
dle moudrosti své, sestoupiti nedáš
šedinám jeho ve hrob v pokoji. Hle,
v své moci máš i Semei, syna Gery,
jenž zlořečil mi strašným zlořečením,
když utíkal jsem do Manahaïmu,
a jemuž potom skrze Hospodina
jsem přisah: – Mečem nezabiji tebe –
Však nyní neodpouštěj více jemu.
A moudrý žes, víš, jak as přistoupiti
lze k oběma, bys šediny sved jejich
do hrobu s krví.“ – Tak král David usnul
a v městě svém jest pohřben s otci svými.


Trochu pochopení,
trochu soucitu,
hrstka sladkých snění
a píď blankytu!


En los campos elisios Himeneo,
Juno y Venus las bodas celebraban
de dos esposos, y las coronaban
de arrayán y del árbol de Timbreo


Já pomstil se a proto pro mne zhynul
bůh, který chápe a tak odpouští?
Pak slunce žhavé, aspoň ty se smiluj
a vyběl moje kosti na poušti!


Yo y la luz te inventamos,
ciudad que ahora en un alba
de fantasía y de sol
naces al mundo;
ciudad aún imprecisa,
con sangre, luz y ensueño
en tus blancas fachadas.
No sé qué madrugada
sobre los edificios voy dejando,
ni qué sol mañanero
ilumina la vega, el mar, las calles,
interiores de mí.
Hemos cambiado
mundo y yo nuestras luces.


برِحَ الخفاءُ فما ذكاءُ إِياسِ
فيما نراهُ بأوْحدٍ في النّاسِ
إِنَّ الذكاءَ الأوحدِيَّ ذكاءُ مَنْ
جَلَّتْ مداركُهُ عن الأجناسِ
قاضي دِمَشقَ الأصمعيّ محمد
تِرْبُ الندى طَوْدُ العلوم الراسي
قَامَتْ على فضْلِ الأواخر حُجَّةٌ
منه تَمُتُّ بشاهدٍ وقياس
فَهْمٌ تعلَّق بالثرّيا مُسْفِراً
عن خِبْرَةٍ ودراية ومراس
وبَصارة في المُشْكِلاتِ تكفّلَتْ
منها بدفعِ مواقِعِ الإِلباس
وبديع نقْدٍ لا يُشَقُّ غبارُهُ
وملاحِظٌ نورية المقابس
جاءَتْ بتدقيقٍ نجيٍّ وحيُه
خلاّبِ ألباب الورى خلاّسِ
طيباً لآثارٍ له ومآثرٍ
مسْكية الأرواح والأنفاسِ


Cit chví se ptákem sletším na ostrve,
a nežli tvoje spory v řetěz skuje,
ta tam je svěžest svalů juž i krve.


Jen s těží ruku zachytil a dýku
a zašept’: „Ustaň, Jitko, já jdu s tebou.“


Mensch tödtet dich die Pest so schleunig als das Schwerd,
Verzehrt das Fieber dich gehaster, als ein Heerd.
Quält länger dich das Beil als Hertz und Seitenstechen,
Stürtzt dich das schwere Weh viel eh: als Radebrechen,


Či budem tiše v hrobě sníti
bez citu věčný sen,
bez citu věčný sen?
Neb vítězně se budem bíti,
náš slavný bude den?...


Ty’s staré, nejsilnější víno duchů,
jež zraje na odlehlých nivách samoty,
a protož, abych zapomenul na vše trampoty,
já často zvedám pohár tvůj v opojném vzruchu...


Mit gerechter Herrlichkeit zufrieden
Flammt Orions helle Rüstung nie
Auf die brüderlichen Tyndariden ,
Selbst der Löwe grüßt in Liebe sie;
Froh des Götterloses, zu erfreuen,
Lächelt Helios in süßer Ruh
Junges Leben, üppiges Gedeihen
Dem geliebten Erdenrunde zu.


V bouřné noci červencové
rychlík se mnou ve tmách hřměl,
z poslední své dovolené
do Prahy jsem odjížděl.


Mlčky tábor rozbili – jich ústa zpěvem
jako jindy zahlaholit nemohou.
V lidském ňádru bouře – vůkol však je klid.


Mein Herz, ein Eisen grob und alt,
So hart, so kalt, so ungestalt,
Der Hausherr kann mich so nicht brauchen.
Die Liebe soll mein Feuer sein,
Durchs Beten komm' ich da hinein,
Ich halte still und laß es rauchen.


A nappal láthatatlan csillag
Az éji égre azért virrad,
Hogy tétova tekinteted’
Szelídebb fényben megfürössze -
S talán - lángoló nap az ürben
S talán Te látod csak kihűlten,
Mert Te vagy tőle messze-messze.


ma, fatte in pochi giorni poi di quanto
potea ottener le esperienze prime,
quanto andò in alto, in giù tornò altrotanto.


Daß deinem Haupt ein Kreuz man bot,
Auf daß dein Wuchs noch höher reiche,
Das ist ein Strecken vor dem Tod,
Das ist das Wachstum einer Leiche.


Doch furchtbar ist, wie da und dort
Unendlich hin zerstreut das Lebende Gott.
Denn schon das Angesicht
Der teuern Freunde zu lassen
Und fernhin über die Berge zu gehn
Allein, wo zweifach
Erkannt, einstimmig
War himmlischer Geist; und nicht geweissagt war es, sondern
Die Locken ergriff es, gegenwärtig,
Wenn ihnen plötzlich
Ferneilend zurück blickte
Der Gott und schwörend,
Damit er halte, wie an Seilen golden
Gebunden hinfort
Das Böse nennend, sie die Hände sich reichten –


Qual poi fosse l'auttor di quella etate,
C'hebbe al vitto de l'huom si grato invidia,
Scacciò da l'huom la sua natia pietate,
E diè luogo à la nostra empia perfidia,
E fe, che l'huom con ogni crudeltate
La forza in opra à por venne, e l' insidia.
E crudele, e tiranno il ferro strinse.
E nel sangue ferin macchiollo, e tinse.


Sieh diese heil'ge Waldkapell!
Sie ist geweiht an selber Stell,
Wo Geßlers Hochmuth Tell erschoß,
Und edle Schweizer Freiheit sproß.


Scripto serà su adamantina tabula
a le porte di Cerbero tricipite
el strazio mio, che sì tua mente pabula,


Srdce plné, duše sytá,
tu v nás všecko zajásá,
jako krále lid ho vítá,
zem se v radost otřásá –
na zdraví, na zdraví,
ať se všude proslaví!


Re Pinador lo ringraziava assai,
Come colui che molto fo cortese;
E torna adietro e non se arresta mai,
Sin che il destriero avanti il re discese,
Dicendo: - Alto segnore, io me ne andai
Ove volesti, e dicoti palese
Che la battaglia ch'è sopra a quel piano,
Eð tra Marsilio e il franco Carlo Mano.


Jüngster wollt' es wagen,
Sich für sie zu schlagen,
Aber mitgefangen
Ist er mitgegangen.


NOW Spring returning decks the Year
With all that's lovely, all that's fair;
The Fields in lively Green array'd,
With deeper Glooms the silent Shade;
Soft descends the gentle show'rs,
And wakes to Life the springing Flow'rs;
Hence ambrosial Sweets exhale,
And various Colours paint the Vale;
Refreshing Airs the Zephyrs blow,
The Streams with pleasing Murmurs flow;
While nightly 'midst the silent Plain
Thy fav'rite Bird renews her Strain,
Come then, my  come and share
My Joys, and breath a purer Air.
Together let us range the Plains,
Amongst the rustick Nymphs and Swains;
In rural Dress, devoid of Cure,
Give to the Winds our flowing Hair,
And round the Meadows gayly roam,
For Youth does sober Mirth become.
Now straining up you airy Height,
We'll entertain the wand'ring Sight,
With flow'ry Fields, and waving Woods,
Hills and Dales, and falling Floods:
Or to relieve the searching Eyes,
See distant Spires and Temples rise.


Am Stadtthor gibt dem Volke kund
Ein Pfahl in Landesfarben bunt:
»Nur schönen Leib laßt frei zum Fest;
Wer ungestalt, lös't sein Gebrest
Per Stück mit einem Pfennig.«


锦浦归舟巫峡云
绿波迢递雨纷纷
山阴妙术人传久
也说将鹅与右军


Tuo era, tuo sarò, se tu vorrai;
ond'io ti priego che più non lungàno,
ché 'l tempo se ne va, l'uon non s'aviva.


Ich hab euch alle Götter gnent,
sprach, Ir seit meine kinder,
Abr weil jr mich fürn Gott nit kent,
thut meine ehr verhindern,
Solt jr sterben wie menschen kind,
wie die Tyrannen gehn zu grund,
wil euch ewrn hochmut kürtzen.‹


Si no comprendes lo que digo, Fabio,
¿por qué tu lengua me critica fiera?
Si no puedes llegar hasta la esfera
en donde giro, cállese tu labio


Pues ni quieres dejarme ni enmendarte,
yo templaré mi corazón de suerte
que la mitad se incline a aborrecerte
aunque la otra mitad se incline a amarte.


Liebe Sonne, kehre wieder,
Kehre wieder noch einmal!
Sieh' vom blauen Himmel nieder!
Schenk' uns deinen goldnen Strahl!


Sta vůní v srdcích sterých poupat spalo,
sta dechů létlo nocí safirovou...
Co za vše jsem ti dal? – Tak málo, málo!


O Himlisch Fewr! zünd an/ zünd an/
O Jesulein!
Zünd an/ was dich nur lieben kan/
O Fewr! o Jesulein!


Tak cítím tebe: anděla, jenž přísně
by na zem stoupil s nové říše videm,
a bez soucitu, bez bázně a tísně
by procházel se malověrným lidem.


满甑熟炊无米饭
半途长接不来人
但持此语诸方去
博得知音一笑新


U vchodu tam klečí na židlici
milosrdná sestra bledých lící,
v rukou míšek drží otevřený
na almužny pro děti a ženy,
pro starce a pro vše, co je bídné.
Každý, kdo tu prosebnici shlídne,
sahá do kapsy a peníz drží.
Přestal déšť, jdou ven a sestra trží,
mince cvakají a měšec botná,
sotva stačí ústa přeochotná
říkat „merci!“ Zní to vděčně v hluku,
jakby dárci políbila ruku.
Až se dnesky do kláštera vrátí,
něžně velebná jí řekne máti:
„Máte štěstí, sestro Margarito!“
Ach, jak hluboce to štěstí skryto.


Sesenio, pues que vas do vengo agora,
antes do siempre estoy, do ir quisiera,
cuando a ver llegarás la gran ribera
del Betis, que por ti tanto se honora,


Und wie wol gleicht dir die Glut,
Sie ist, die belebt das Blut,
Unsre Geister mehrt und nehret,
All' Unsauberkeit verzehret
Und für Unlust, Müß' und Kält
Trieb und Muth in uns erhält.


Прощай, приятель! От поэта
Возьми на память пук стихоБог весть, враждебная планета
В какой закинет угол света
Его, с младых еще годов
Привыкшего из кабинета
Не выставлять своих очков?
Бог весть, увидим ли разлуку,
Перекрестясь мы за собой?
Как обнимусь тогда с тобой!
Рука сама отыщет руку,
Чтоб с той же чистою душой —
Но, может быть, испившей муку —
Схватить ее и крепко сжать!
Как дружных слов простому звуку
Мне будет весело внимать!
Ты, может быть! но что мечтами,
Что неизвестным мучить нас?
Мне ль спорить дерзко со слезами,
Потечь готовыми из глаз?
Что будет — будет! с небесами
Нельзя нам спорить, милый друг!
Останься ж с этими стихами
До первого пожатья ру


Das Herz im Leibe thut mir weh,
Wenn ich der Väter Rüstung seh;
Ich seh zugleich mit nassem Blick
In unsrer Väter Zeit zurück!


Aj peníze? Tu našel pravou cestu
ku srdci Israele! Peníze!


Nua! essa corça nua é branca, e é como a Lu
Ser eu Apolo! embriagá-la do meu vinho!
Porém se estendo no ar os meus braços, recua,
Esquiva a dama apressa o passo miudinh
A dama foge, não deseja que eu avanc
Meu desejo, porém, é um gam  De relance,
Vendo-a, corre a querer sugar-lhe o claro me
Despe-a; carrega-a, assim, despida, para o leit
E, nua, em flor, bem como um sátiro perfeito,
Sobre o feno viola essa Virgem cruel!


Tu fa come ti par (disse Marphisa)
Ch'io son per me d'uscir di qui sicura,
Piu facil fia che di mia mano uccisa
La gente sia, che e dentro a queste mura,
Che mi veggi fuggire, o in altra guisa
Alcun possa notar c'habbi paura,
Vo uscir di giorno, e sol per forza d'arme
Che per ogn'altro modo obbrobrio parme.


Dise Geister sind geschaffen,
Daß Sie sollen Nacht und Tag
Schützen uns mit solchen Waffen,
Die kein Mensch recht kennen mag.
Dise Helden müssen kämpfen
Wider das, was in der Welt
Uns an Leib und Seel nachstelt,
Sonderlich den Satan dämpfen.
Ach wie kan man würdiglich,
Gott, für solches preisen dich?


Když dítky doma tiše spaly
v náruči spánku zlatého,
tuď náhle mocná záře vzplála
nad lůžkem děcka chorého.


S´ei dorme, i suoi fantasimi
sono l´Italia; e vanno
baldi ne´ sogni, o abbietti,
a suscitargli affanno;
e le parventi assumono
forme e gli alterni affetti
or dai perduti secoli,
or dalla viva età.


perdemos a cor
a calma
a voz
o voto
a vergonha
e agora
voltamos pela rua lentamente
livres do peso da nossa dignidade
— sobrevivemos a mais um dia —


Pourquoi cela ? Ma sœur, mes raisons sont les vôtres.


Es zittert von Frühlingswinden
Der Himmel im flüssigen Grün;
Manch Sternlein sah ich entblühn,
Manch Sternlein sah ich entschwinden;
Doch kann ich das schönste nicht finden,
Das früher dem Liebenden schien.


V polích kvetou slunečnice a máky,
zpěv ozývá se odevšad,
po louce táhne hochů řad:
hrají si na vojáky.


Szép asszonyért, szép lányért az igazi vitéz
Tüzet vizet kiállni, pokolba menni kész,
Vitéz Joannes Háry igaz magyar nevem,
Üljön fel a császár úr, - itt van reá kezem!»


Ich saß im Schnellzug erster Klasse
Vor einigen Tagen ganz allein,
Ein still beschaulicher Insasse.
Da stieg bei einer Feldstation
Ein Herr, zum mindesten ein Baron,
Mit stummem Gruße zu mir ein.
Und ohne Pfiff und Klinglingling,
Ganz lautlos ohne Aufsehn ging
Drauf wieder weiter unsre Reise.
Mich wunderte die seltne Weise,
Dass so auf freiem Feld im Flug
Der Eilzug stoppte, nicht genug
Und steigerte noch meine Meinung
Von dieser vornehmen Erscheinung,
Ein Mann von Rang wohl und Gewalt
Wie machte sonst der Zug hier Halt.


Come potrò senz'alma e senza vita
viver qui, senza voi, fra tanto duolo,
ch'esser solevi il mio conforto solo,
gentil mia prezïosa margherita?
Lungi or da me, quest'anima smarrita
seguirà sempre voi ch'onoro e colo,
quasi stella che segue il nostro polo,
se tanto però fia da voi gradita.
Deh graditela in parte, e quel bel nodo
d'amor ch'ambe ne strinse, ognor più forte
si faccia entro 'l bel vostro amato seno;
ch'io con più fisso e con più saldo chiodo
v'avrò nel cor, vivendo e dopo morte,
s'amor per morir mai non venga meno.


Térdre húll a meglepett nép s felüvölt,
Örömétől megreng a lég, reng a föld;
A kunoknak táboráig zúg szelök,
Ott úgy vélik, hogy az Isten mennydörög.


Firenze mia, ben che' rimedi iscarsi
a tua disposizion languida e inferma
veggia pel lungo istrazio, oltraggio e danno,
e' figli antichi affaticati e sparsi
col miserabil popol che si scherma,
sì gli aventizî tuoi condotti gli hanno,
l'occulto odio e lo inganno
vicin s'apressa a spelagar suo corso,
po' che tanto è trascorso
che in tutto è fuor del civil rito antico;
gnun ti riserbi amico
drento o di fuor, da' tuoi propri negletta,
di libera suggetta;
fatto hai pur sì ch'alfin ti se' ridotta
scelerata e corrotta
ch'assai ne spacci e pochi ne nutrichi.
Né par che si disdichi
nulla ch'al proprio commodo si stenda,
vedova scapigliata in negra benda.


Ale až se navrátíte,
na mne se už nedoptáte!
S bohem, s bohem, družky zlaté!


Bych nikdy, nikdy říci nedoved’!


Cestou čety řidly; mnohému se hlavou
kmitla myšlénka, že nejde cestou pravou
a že snad už zítra děti jeho hladem
budou plakati, když plán se nepodaří;
jiný na otce si, na matičku chudou
ve chvíli tu vzpomněl, ubožáci staří
kterak ve starostech čekati ho budou,
nehoda-li se mu stane při výpravě;
jiný v duchu viděl děvče své, jež právě
jako jindy jde mu vstříc, však tenkrát marně. –


Und was so schwer mich kränkte,
Daß ich den Muth verlor
Und trüb' die Blicke senkte,
Das trägt mich nun empor.


Engel des Hauses, kommt! in die Adern alle des Lebens,
Alle freuend zugleich, teile das Himmlische sich!
Adle! verjünge! damit nichts Menschlichgutes, damit nicht
Eine Stunde des Tags ohne die Frohen und auch
Solche Freude, wie jetzt, wenn Liebende wieder sich finden,
Wie es gehört für sie, schicklich geheiliget sei.
Wenn wir segnen das Mahl, wen darf ich nennen, und wenn wir
Ruhn vom Leben des Tags, saget, wie bring ich den Dank?
Nenn ich den Hohen dabei? Unschickliches liebet ein Gott nicht,
Ihn zu fassen, ist fast unsere Freude zu klein.
Schweigen müssen wir oft; es fehlen heilige Namen,
Herzen schlagen und doch bleibet die Rede zurück?
Aber ein Saitenspiel leiht jeder Stunde die Töne,
Und erfreuet vielleicht Himmlische, welche sich nahn.
Das bereitet und so ist auch beinahe die Sorge
Schon befriediget, die unter das Freudige kam.
Sorgen, wie diese, muß, gern oder nicht, in der Seele
Tragen ein Sänger und oft, aber die anderen nicht.


Einen kleinen Augenblick, nur ein wenig will Gott lassen
Und alsdann mit großer Gnad' uns versammeln und umfassen;
Doch der kleine Augenblick, dieses Wenig, scheint so lang,
Weil mein Glaube noch so schwach und mein blödes Herz so bang.
Ja, Herr, wenn du mich verläßt, geht dein Schäflein in der Dürre;
Dein Erbarmen sammle mich, daß ich doch nicht gar verirre,
Zeig dein holdes Angesicht, das sich mir so oft verdeckt,
Ew'ge Gnad', erbarme dich, ach, dein Zorn so bitter schmeckt!


Ein Fisch wohl hundertmal mit Lust in einer Stunde
Bald in die Höhe steigt, bald sinkt in 's Wassers Grunde,
Er spielt gar sanft und still beim warmen Sonnenschein.
Ich auch im Element der Gottheit stets so lebe,
Bald kehr' ich ein in 'n Grund, bald mich im Geist erhebe
Und finde überall mein'n Ruhpunkt, so ich mein'.


不时徇铺路纵横
小队戎衣自出城
天假汉儿灯一炬
旁人只道是官行


野簌山肴酒瓮开
衣冠谈笑不羁才
岛中一味闲光景
还欠三更月上来


Jen práce zbyla, pevný maják v žití,
ta do vln, do tmy svítí, svítí, svítí
s olbřimů nezdolností daleko!


Komín tovární vah jazykem se hlásí.
Z mračen třásně popelné, v níž bouře kvasí,
k jazyku již – zdá se – sahá
chvatně ruka křečovitá, nahá.


Dicsőségünknek kardja! csak most
Készültél s már a rozsda esz.
Meglássátok, maholnap minden
Az ó kerékvágásba’ lesz.


que de Lerma la ya duquesa, dina
de pisar glorïosa luces bellas,
que a su virtud del cielo fue Medina
cuna, cuando su tálamo no estrellas.
Cuantas niega a la selva convecina
lagrimosas dulcísimas querellas
da a su consorte ruiseñor vïudo,
músico al cielo, y a las selvas mudo.


On na každou skulinu hvizdne si
a šustí si v každičkém chrastí,
on mlhy si chytá na větev,
větry do skalních si pastí.


devril


Al contemplarlo sin afán ni anhelo,
de un artista inmortal digno modelo,
su belleza magnífica que encanta


Von frühester Kindheit
Stieg bei deinem Namen, altes Pisa,
Auch Ungolinos Schreckgestalt vor mir auf,
Die Entsetzens-Gruppe des Vaters mit den Kindern,
Im finstern einsamen Hungerthurme,
Wie Gerstenberg uns mit unbegreiflicher Stärke,
Und übermenschlicher Kraft und Fassung,
Die Scenen des Grauens geschildert hat.
Aber längst ist Straße wie Thurm vernichtet,
Und der Raum der Unthat genommen,
Die einst den Fluch auf Pisa herabrief,
Und Dantes scheltend ernstes Wort.


Und der Silberquell wird munden
Besser mir, denn goldner Wein,
Soll er mir von deinen lieben
Händen hold kredenzet sein!


Segue dell'opre sue fruttevol seme:
consiglia, conferisce, emenda, aita,
magnanima perdona e mai non teme.


Wie liegt all falsche Pracht so weit!
Schlaf wohl auf stiller Erde,
Gott schütz dein Herz in Ewigkeit,
Daß es nie traurig werde!


Und wer sind sie, die den Weisen richten?
Geisterschlacken, die zur Tiefe flüchten
Vor dem Silberblicke des Genies;
Abgesplittert von dem Schöpfungswerke
Gegen Riesen Rousseau kindsche Zwerge,
Denen nie Prometheus Feuer blies.


Der mit feurigen Gebeten
und mit glüender Begier
vor den bösen Gott getreten
und uns stets gesprochen für,
den hat er drumb sterben heißen,
daß er uns kan schärfer schmeißen.


Hört's und ruft den Astrologen,
Der ihm nun, wie alles schweigt,
Auf des Bospors dunklen Wogen
Schwanke blasse Sterne zeigt:


Zieh mich in dein versöhnend' Herz,
Mein Jesu, tief hinein,
Laß es in aller Not und Schmerz
Mein Schloß und Zuflucht sein!


S'una vera e rarissima umiltate,
una fé più che marmo e scoglio salda,
una fiamma ch'abbrucia, non pur scalda,
un non curar de la sua libertate,


Da stand an seiner Schwelle Rand
Ein Mann in Harm gebrochen;
Der sah sie toten Auges an,
Kein Wort hat er gesprochen.


Wohin die Zeit, als meine Brust umbrandet
Von Wettern und von schweren Schicksalschlägen.
Im Sicherhafen bin ich längst gelandet,
Und wandle stumpf in ausgetretnen Wegen.
Fast wär's mein Wunsch, daß ich im Sturm gestrandet,
Ein Ufernichterreichender, erlegen.
Als daß ich hier, verrostet und versandet,
Ein altes Wrack, um das die Winde fegen.


Entlocken dir die Possen
Nicht einen Ton?
Du hältst den Mund verschlossen
Seit Tagen schon.


Dans les antres de Hel, dans les cercles infâmes,
Voilà ce que j'ai vu par votre volonté,
O sanglant Rédempteur de nos mauvaises âmes !


Na pravo řeka se zatáčí zvolna,
po břehu ujíždím s kořistí divnou.
Vojáček na koni pod břicho bodám,
zahvízdnu, zatleskám, zakleji potom –
oh – hoho! Krajina je mi snad známa?
– Otcovský domov!


Ő tehet róla, mágus Aladin,
Hogy együtt voltunk s nevettünk valamin.


Freundschaft macht die Menschen
Gottes Engeln gleich,
Macht sie froh im Kummer,
In der Armuth reich;
Und an ihrem Stabe
Wandeln wir zum Grabe,
Sprechen zu dem Freunde: dort
Daurt die Freundschaft fort.


	Di Cilperiche par che 'l scritto pinga
nascesse Tederigo, e questi resse
ben quindici anni con l'usata cinga;


Falaste a palavra que enamora
meus ouvido Já esqueceste? Bo
Dorme tranqüilo, deve estar sereno
e charmoso o teu rosto a toda hor
Quando encanta a boca sedutora
deve ser fresca, seu dizer ameno;
Para teu ofício de amante não é bom
o rosto ardido de quem  muito chor
Reclamam-te destinos mais gloriosos
que o de levar, entre os negros poços
das olheiras, o olhar em duel
Cobre de belas vítimas o solo!
Mais dano ao mundo fez a espada fátua
de algum bárbaro rei e tem estátu


Proč slunnou vášeň mdloba hříchem zove?
Kde svatou vodou kropí kněz jen pýř,
tam nevzkvétají růže purpurové.


Ó jen žehnej křížem zbledlé čelo,
zíraje v ty duté důlky oční,
jimiž k tobě cosi zablyštělo
záhadného z hrobové tmy noční!


Perchè, Marta, non sono cattivo, non è vero?
O Marta non è vero, dite, che sono buono?


brasero


Und biſt du ſtark, was ſonſt das Herz verführt,
Wenn es ſich ſchmeichelnd, zwingend dargeboten,
Dir ſtets zu weigern feſt und unberührt,
Und jungfräulich zu hangen an dem Todten?


Nun wartet er von Anbeginn der Zeit
Bis heutgen Tags, doch wartet er vergebens.
Es scheint, als sei ununterbrochener Streit
Der erste und der letzte Zweck des Lebens.


Ein andres Täublein fliegt auch auf
Mit müden Flügelein:
»Ach weh, wir kommen nicht hinauf,
Was sitzen wir auf dem Stein?


Der Seelen höchste Krafft ist aller Dinge frey:
Es weiß niemand als bloß der Höchste, was sie sey.


Děl kníže mu: „Když nepřítel
jak divý tur se rozběh’ na mě,
meč pádný, jímž mne síci chtěl,
tvé zachytilo křepké rámě.


Und rastlos fliegen ab und zu
Die Alten um die Nahrung.
So üben wir in aller Ruh
Des Nutzens kluge Wahrung.«


<S>e la natura non mi fe' formosa
la mi creò gentile e liberale,
la qual virtude sopra ogni altra vale
apresso di qualunche alma famosa.


Cómo me gusta esperarte.
Sentir el deseo fuerte, fuerte,
Agarrado a tus pies
A tus manos.
Sentir el aire eléctrico
A dos metros
A dos años
Cómo me gusta esperarte;
En el borde de la Nada.


Mit dir prangten Griechenlands Sophisten,
Glaubten sich bereits auf deiner Spur;
Aber ihre Kunst war Ueberlisten
Wo du leuchtest, blendeten sie nur.


Madrid


Laß immer, Unschuld, meinen Sinn,
Dir immer heilig sein!
Du weihtest mich zur Priesterin
An deinem Altar ein.
Dein falsches Licht
Verdunkle nicht,
O Göttin, mir dein Angesicht!


Ach! Geitz vnd Gri i hat in die Nacht
Deß tunckeln Grabes sich gewaget/
Vnd ins erblaste Licht gebracht/
Wornach mein traurend Forschen fraget.
Es hätte keine Rauber-Hand
Entseelten/ eure Ruh' erbrochen;
Wenn ihr die abgeleb'ten Knochen
In Holtz vertraut dem schlechten Sand.


Und der neuentthronte Kaiser stützte
Seine Stirne mit der tapfern Hand,
Eine Welle nach der andern sprützte
Um das Steuer des Northumberland.


Kandiszucker langt er hervor;
Ha, wie ihre Nüstern blasen!
Wie sie naschet, gespitzt das Ohr,
Und immer glotzet zum Rasen!
Einen Blick der Podesta scheu
Schießt über die glitzernde Aue,
Rückt am Dolche, und dann aufs neu:
»Mein Schimmelchen, meine Graue!«


Soon as sage evening check'd day's sunny pride,
I left the mantling shade, in moral mood;
And, seated by the maid's sequester'd side,
Thus sigh'd, the mouldering ruins as I view'd.


Der Fuchs war ein Jurist von Fach.
Sehr einfach, spricht er, liegt die Sach.
Das Vorderteil, ob viel, ob wenig,
Erhält mit Fug und Recht der König.
Dir aber, Vetter Isegrim,
Gebührt das Hinterteil. Da nimm!


A holt ajakban díszlő, keserü cigarettet
szegény szájamba vettem; - a hold épp besütött. -
És aztán visszatettem: olyan volt, mint egy fáklya,
mit sorsom csontos ökle az agyamba ütött.
És igy szól, amikor meghajszolt életére
gondol és az Óperenciákra:


Sie tanzten und tanzten wohl allzumal
Um eine Linde im grünen Tal.


"We'll shun the face of glaring day,
Eternal silence keep;
Through the dark wood together stray,
And only live to weep.


Ozývají po celé se vlasti
Zvučně přání, jež lid pro Vás nosí,
O jichž dání Nebes Pána prosí:


Zuvor schau auf die Wege,
Noch winket dir das Glück;
Bedenke, überlege:
Du kannst nicht mehr zurück.


Jen jednoho znám Boha,
jen jednu znám já čest:
to všecko zakotveno
v mé velké kapse jest...


Halt! Da steht was fett Gedrücktes!
– Sultan – Bombenattentat –
Leider aber ein mißglücktes,
Weil es fehlgeschossen hat.


Non vòlse entrar Leon ne la cittate,
e i padiglioni alla campagna tese;
e fe' il medesmo dì per imbasciate,
che di sua giunta il re di Francia intese.
L'ebbe il re caro; e gli fu più fiate,
donando e visitandolo, cortese.
De la venuta sua la cagion disse
Leone, e lo pregò che l'espedisse:


Vážné čte autory, na příklad Tolstého,
(nervosní stává se při čtení Danteho)
obzor tak rozšíří na všechny strany.


Я говорю, что я люблю с тобою встречи
За голос ласковый, за нежный цвет ланит,
За блеск твоих кудрей, спадающих на плечи,
За свет, что в глубине очей твоих гориО, это всё — цветы, букашки и каменья,
Каких ребенок рад набрать со всех сторон
Любимой матери в те сладкие мгновенья,
Когда ей заглянуть в глаза так счастлив о


ساترةٌ ولبدرُ لا ينقبُ
وليسَ إلا في القلوبِ تحجبُ
تغربُ في القصرِ ومنهُ طلعتْ
فقصرها مشرقُها والمغربُ
هو السماءُ وهي بدرٌ حولها
من كلّ فلبٍ يتلظى كوكبُ
ولا أقولُ شعرها ليلٌ وحا
شاهُ فتحتَ الليلِ صبحٌ أشيبُ
ولا أقولُ وجهها شمسٌ ومثلَ الش
مسِ عندي فحمةٌ تلهبُ
ولا أقولُ خدُّها نارٌ فإنَّ
كلَ نارٍ تنطفي وترطبُ
ولا أقولُ ثغرها درٌّ فإنَّ الدرَّ
في أيدي الرجالِ يثقبُ
ولا أقولُ قدّها غصنٌ فإنَّ ال
غصنَ كيفما يكونُ حطبُ
تباركَ للهُ الذي صورّها
عجيبةً يحارُ فيها العجبُ
أنبتها فينا نباتاً حسناً
ومن أماني النفوسِ تشربُ
فللهوى في كلِّ قلبٍ موردٌ
وللهوى من كلِّ نفسٍ سببُ
أبيتُ كالملسوعِ من قولي آ
هٍ إنما قوليَ آه عقربُ


Lisette, ma Lisette,
Tu m'as trompé toujours :
Mais vive la grisette !


Freudenschwanger hängt die Wolke
Über allem Preußenvolke,
Jeder Gute hofft und bangt,
Daß ein Prinzlein angelangt.


Akit Te életben tartottál,
Szirom-kincseket kire költél,
Neked drága
Mind, akit ifjan meg nem öltél.


Stesk kalil neznámý zrak její v chvílích snění
a touha jediná chvěla jí:
žít znova, kohos mít, by mohla v zapomnění
orgií, špíny


Pohni jen srdcem, a kypí radostí,
Vdechni jen v jemnou duši, ať vylítne
Tam nepostíhlém, kde Seraf okřívá,
V názoru Boztva.


Jej, Slováci nad ty vrahy
volní jsou, nechť v prachu!. . .
Vědíť, že ty čudské hrůzy
zmetkové jsou strachu.


Ach, tys mi odpovídal teskným basem,
svým pláčem komíny hluboce duseným!


Simiglia un caos di palme idumee
la gran copia di i sensi in cui l'ha instrutto
il profetar de le scritture ebree.


Sie denkt an nichts als an Pläsier,
Seitdem die Mutter tot,
Sie lacht und liebt, obgleich es ihr
Der Vater oft verbot.


Naši staří odcházejí
do andělských kůrů,
slyšíte, jak z dálky velí:
Mladá chaso, vzhůru! –


Ekkép esküvének a derék katonák;
Azután megitták egymásnak a torát:
A napot kitoldák kancsó-töltögetve,
Vigan járt közöttük Magyarát jó nedve.


Floruça creço che fu di Bertagna,
ch'atende lo re Artuso ch'è çà morto,
che d'oçi en demane plu non vene.


Vuelvo a ti, pluma fiel. De la desdicha
Más que de la ventura nace el verso.
Marzo fatal sobre la tierra cruza,
Marzo envidioso: corta la erizada
Ala la nube que al encuentro boga
De su rival, Abril: y el riego mismo
Que flotante vapor, del flanco abierto
Echa a raudales, con mayor frescura
Adorna a Abril: ¡así con lo que hiere,
Gloria mayor da con la envidia!
Vibra el aire y retumba. Desaladas
Huyen las nubes. Adereza la onda
El rápido granizo. Sus caballos
Negros desboca el huracán. Sacude
El Invierno la barba... ¡Inflama el fuego
Los cráteres dormidos!: en los cauces
Rompiendo su cristal el agua asoma
¡A ver pasar el sol: ¡renace el mundo!
Se oye a lo lejos galopar la nieve...
Batalla es el espacio: perseguida
Por el viento brutal, a mis ventanas
Temblando llama y trémula la lluvia.
De la fealdad del hombre a la belleza
Del Universo asciendo: bien castiga
El hombre a quien lo busca: bien consuela
Del hombre ingrato y de su influjo pasajero
La tristeza sublime. ¡En sus radiantes
Alas levanta el alma la tristeza
Con majestad de los reyes no salida!
De codos en mi mesa hundirse miro
Bajo el capuz del aire, como artesa
De aguas turbias el mundo: alas y brazos
Flotan acá y allá, revueltos luego
En la creciente oscuridad: ¡resbalan
Sobre las crestas erizadas, como
chispas de luz, las almas de los niños!
De la fealdad del hombre a la belleza
Del Universo asciendo; el hombre pasa
Y queda el Universo: no me duele
la mordida del hombre: más triunfante
Muestra el alma su luz por la hendidura.
Quien el vaso de fuego muerde airado
Nuevas lenguas le da: la llama herida
Revienta en flor de llama; a cada diente,
Un pétalo de luz: esos florones
De fuego inmaculado, que en la armoniosa
Sombra, la marcha mística del cielo
Con sus llamas dolientes iluminan.
El dolor es la fuerza: la hermosura
Perfecta es el dolor: como de un crimen
Se sufre de gozar: como una mancha
Queda en el cuerpo el beso victorioso
De la mujer astuta: triste y vano
Es el aplauso con que el hombre premia
Al que lo halaga o doma; y cuando el mundo,
Cual Mesalina de gozar cansada,
Revela su fealdad, el alma en fuga
Crece y luce al volar, abre el espanto
Claridades magníficas, el gozo
Corrompe el alma,—y el dolor la eleva!
Hoy es Marzo, dolor ¡y Abril mañana!


Gebt mir ein Schwert und laßt mich's ziehen
Und gönnt mir einen einz'gen Schlag,
Und seht ihr mich vom Felde fliehen,
So sei's mein letzter Lebenstag.


Selig der Mann, der schauend das verstanden,
Die Welten all' erkannt in jenem Einen,
Sich selbst befreit von allen ird'schen Banden!


Už víckrát byly větve odřezány
a různo do záhonků v zemi dány,
z nich množství rychle schne a vadne, hyne,
jsouť odloučeny od své hlavy vinné;
jim pouhý lidský rozum nestačí,
je rozervanost ve tmě potlačí:
vždy klesají čím dál víc v bezvěří,
a kvapně pospíchají ku zvěři.
Kus každý pro sebe jen pokrm hledá,
a druhým z něho ani částky nedá,
dřív nežli žaludek svůj plný má,
a než jej spánek ve klid uklímá;
v čas nouze nastává jim krutý boj,
zvěř mezi sebou zkouší na krev zbroj.
Tu nastaví se drápy, rohy, zuby,
což zvěři po tom, že se vespol hubí?
Tak také lidská zachová se cháska
když schází víra jí a naděj’, láska.
Těch ctností vlévá však sám Kristus jen,
my ratolesti jsme a On náš kmen.
Kde víra v Krista, tam vždy mizí chátra,
tam křesťan vidí v bližním svého bratra;
tam společná se daří dobrá snaha,
jen svornost jestiť zdrojem všeho blaha.
Chceš vybřednouti z nerozumných zmatků?
Vzchop mužně se a najdeš Církev – matku!
Sic lidé, rodiny a národ milý
se hnáti budou v rozbroj zarputilý.
Nám Církev národ hájí tisíc roků,
svou sílu čerpá z Kristova jen boku.
Ta jiskra v mozku bez Božího světla,
co svět je světem, vezdy všechno spletla.
Svou vlastní bídu, odrodilci, znejte
a ve kmen Krista vočkovat se dejte;
On zmoudřelé a kajícníky Vás
rád ve Svou Božskou náruč přijme zas.


Daß der Mann sein Weib verträget,
Daß das Weib trägt ihren Mann,
Dieses richtet Frieden an,
Wann sich gleich ein Streit erreget.


Der Blinde sieht das Licht, laut ruft ein Stummer,
Der Lahme geht, der Wütende wird frei.
Er spricht und heilt der Witwe Grabeskummer;
Wach' auf, o Welt! aus deinem Todesschlummer;
»Ich komme bald und mache alles neu!«


Doch erst wenn in die Arme
Ich bald dich schließen kann,
Dich küssen und dich herzen,
Hab ich den Glauben dran.


Es sprach der Friedestifter, den du weißt,
In einer solchen wilden Nacht wie heut:
»Hörst, Nikodeme, du den Schöpfer Geist,
Der mächtig weht und seine Welt erneut?«


Porque la vida pone
su casa en el pasado.
Y esta casa sombría no parece la nuestra.


Té lampy svitem neúprosným
lesk zapudit hvězdy večerní
před vlhkýma očima milujících:
jak klesla by s oblaků do prachu
v mžik Láska oslepená
a jak by se svíjela pod jich nohou
zdupána, poplvána!


LET FANCY now in awful state
Present this  TRIUMVIRATE,
(A method which receiv'd we find
In  cases by mankind)
with a joint consent
All  in Town to


D'alto stupor percossi alla feroce
risposta, tutti ammutoliro i duci,
e lunga pezza taciturni e mesti
si restâr. Finalmente in questi detti
proruppe il fiero Dïomede: Eccelso
sire de' prodi, glorïoso Atride,
non avessi tu mai né supplicato
né fatta offerta di cotanti doni
all'altero Pelìde. Era superbo
egli già per sé stesso; or tu n'hai fatto
montar l'orgoglio più d'assai. Ma vada,
o rimanga, di lui non più parole.
Lasciam che il proprio genio, o qualche iddio
lo ridesti alla pugna. Or secondiamo
tutti il mio dir. Di cibo e di lïeo,
fonte d'ogni vigor, vi ristorate,
e nel sonno immergete ogni pensiero.
Tosto che schiuda del mattin le porte
il roseo dito della bella Aurora,
metti in punto, o gran re, fanti e cavalli
nanzi alle navi, e a ben pugnar gi'istiga,
e combatti tu stesso alla lor testa.


بسرطه وأم الآل فاطمة
والمرتضى والرفاعي صاحب العلم
شيدت رحاب بني الصياد ثم سمت
مجداً بفضل إله لواسع الكرم


Da floh im ungemessnen Raume
Umher die kühne Phantasie,
Und schuf für mich im schönsten Traume
Ein holdes Bild voll Harmonie.


Ó mystické ty slovo: Vykoupení!
je třeba vskutku tvojí křestné vody?
Jsou slzy to, je básníků to pění,
ty duší mystické a svaté hody?
Ó zněte tóny v bouřném rozvlnění,


Il ne dit rien de plus et dans le clair matin
S'enfuit, Gemma répand des perles sur sa tète,
Pour honorer son corps met sa robe de fête,
Et, portant des parfums, sort d'un pied clandestin.


Letztre schenkte Alexander
An die Tapfern seines Heeres,
Darob lächelnd, daß sich Männer
Kindisch freun an bunten Steinchen.


枢密承恩珥左貂
俄分旄钺下烟霄
细旃读史能师祖
故事偏遵永乐朝


乐天投老刺杭苏
溪石胎禽载舳舻
我昔不为二千石
四方异物固应无


Drum weil mir diese Furcht erregt ein solches Leiden,
das mich vorher stößt an, so tu ich unrecht nicht,
daß ich ein Tränenbad gieß auf mein Angesicht,
ob nicht ein Fremder sich für mich an euch mag weiden.


Vagy ülnél-e velem berregő gépmadárra:
El, el a szürke földről és keresztül az olvadt
Felhők rút rétegén! új, étheri határba!
A csillagok ködéig! átrepülni a holdat!
Ó, jaj, mi volna jó? nyugalmad hol leled föl,
Riadt, veszendő lélek, örök, bús kereső?
Ó, jaj, jaj, kihajolni a magas emeletről
S vak zajjal lezuhanni, mint a zúgó eső...


Magické oči slávy,
jež z daleka jsem zřel,
magické oči slávy,
já též jsem za vámi šel!


万木阴中一草庐
溪风山月弄清虚
主人静坐心无物
读尽人间未见书


Aber immer weiter
Nimmt das Herz den Lauf,
Auf der Himmelsleiter
Steigt die Sehnsucht auf;


Ilharga,
osso, algumas vezes é tudo o que se te
Pensas de carne a ilha, e majestoso o oss
E pensas maravilha quando pensas anca
Quando pensas virilha pensas goz
Mas tudo mais falece quando pensas tardança
E te despede
E quando pensas breve
Teu balbucio trêmulo, teu texto-desengano
Que te espia, e espia o pouco tempo te rondando a ilh
E quando pensas VIDA QUE ESMOREC E retomas
Luta, ascese, e as mós vão triturando
Tua esmaltada gargant Mesmo assim mesmo
Canta! Ainda que se desfaçam ilhargas, trilha
Canta o começo e o fi Como se fosse verdade
A esperanç


Farář, jenž seděl u hraběte,
naslouchal pozorně rozmluvě té
a pravil: „Přísahaná špatnost
nemá před bohem žádnou platnost.
Rozumím těmhle věcem trochu,
můžeš tu klidně zůstati, hochu.
Nedbej na ďábla nástrahu!“


Ve světě všude měří
Se síla se sílou,
A všude třeba jevit
Rekovnosť zmužilou.


日出花药丽
风生芝朮香
枕中兼肘后
别有不传方


»Gutes laßt uns stets beschweigen;
denn es dünkt uns selbstverständlich;
Schlechtem aber stets bezeigen,
wie wir ihm so tief erkenntlich.«


Am Dorfeshang, dort bei der luftgen Fichte,
Ist meiner Liebsten kleines Haus gelegen –
O Herz, was hilft dein Wiegen und dein Wägen,
Daß all der Wonnestreit in dir sich schlichte!


Не отпускала мать Климену прочь отъ стада,
Климена животу была тогда не рада:
Пусти меня, пусти, она просила мать,
На половину дня по рощамъ погулятЛишъ выпросилася, къ любезному послала,
И чтобъ увидѣлся онъ съ нею приказала,
Въ дубровѣ за рѣкой, гдѣ съ нею онъ бывалъ,
И много отъ нея приятства получалъ,
Въ приятномъ мѣстѣ томъ, гдѣ ею сталъ онъ плѣненъ,
И гдѣ ей клялся быть до смерти не премѣненъ,
Въ томъ мѣстѣ гдѣ ее онъ часто обнималъ,
И гдѣ онъ въ первый разъ ее поцаловалПошелъ: душа ево давно того желалКакая мысль ево къ Клименѣ провождала!
Играло все тогда въ Дамоновыхъ глазахъ,
Прекрасняй и цвѣты казались на лугахъ,
Журчащія струи быстряе протекали,
Въ свирѣли пастухи согласняе играли:
Казалася сочняй и зеленяй трава,
Прямяе древеса и мягче мурава:
Здѣсь слышитъ пастуха клянущаго измѣну,
Тамъ жестокость, тамъ гнѣвъ, а онъ свою Климену,
Всегда въ своихъ стихахъ безъ жалобы поеть,
А жалуясь вину на злой случай кладетъ,
Хотя когда часы ему и докучаютъ;
Климена невинна: случаи разлучаютъ:
И мысли, что ея прекрасняй въ свѣтѣ нѣтъ,
Любви ево мнитъ онъ, завидуетъ весь свѣтъ,
И помнитъ веселясь, чьемъ серцемъ онъ владѣетЧто надобно другимъ, то онъ уже имѣетПришелъ на мѣсто то, и ждетъ своей драгоПриди подъ тѣнь древесъ, въ березникъ сей густой,
Вздыхая говоритъ, и будто какъ не вѣритъ,
И правда кажется въ любови лицемѣритОднако чувствуетъ съ надеждою тоску,
Гуляя по лужкамъ въ любезномъ семъ лѣскО тропки, говорить, которы мнѣ толь милы,
Вы будите всегда отъ нынѣ мнѣ, постылКогда не буду зрѣть въ сей день любезной въ вась!
Ему за цѣлый вѣкъ казался етотъ часСучокъ ли оторветь вѣтръ или вѣтку тронетъ,
Иль къ брегу камушекъ въ рѣчныхь струяхъ потонетъ,
Или послышится чево хотя и нѣть,
Ему казалося, что то она идетъ,
Сто разъ къ ея пути очами обращался,
И съ нетерпѣніемь Климены дожидалсВъ послѣдокъ утомленъ сошелъ къ водамъ на брегъ,
И ждучи въ муравахъ спокоить духъ свой легЗаснулъ, но всякую минуту просыпался;
И въ сладкомъ снѣ ему приходъ ея казалсВдругъ слышитъ легкій шумъ: обрадовавшись мнитъ,
Конечно то она уже теперь шумитВзглянуль, она въ глазахъ; какая радость стала!
Душа Дамонова, душа вострепетала;
Однако онъ свое присутствіе таить,
И притворяется тутъ лежа будто спитЛюбовница, ево по рощѣ возглашаетъ,
И съ гнѣвомъ отъ любви досадуя пеняетъ:
Безумна я коль такъ, что я сюда пришла;
Но вдругъ на муравѣ лежащаго нашла,
Толкаеть, встань Дамонъ, проснись мой свѣтъ проснися,
Климена предъ тобой, проснись и не крутися:
И стала спящаго присѣдши цаловать;
Чтожъ чувствоваль Дамонъ? Онъ можетъ то сказатОна притворный сонъ отъ глазъ ево отгнала,
И съ мягкихъ сихъ муравъ съ возлюбленнымъ востала,
А онъ ея обнявь, что долго не видалъ,
Какую велъ съ ней рѣчь отъ радости не зналъ,
Въ любовничихъ устахъ бываетъ рѣчь смѣшенна,
Но лутче всѣхъ витійствь хотя не украшеннПошелъ Дамонъ гулять съ возлюбленной своей,
И цаловался онъ на всякой тропкѣ съ неОна по дняхъ, что съ нимъ такъ долго не видалась,
Отъ алча зрѣть ево жесточе разгаралась,
И что толь много дней часа сего ждала,
Во изступленіи прерадостномъ былТоль сладкихь никогда словь нимфы не слыхалКоторы въ сихъ мѣстахь прекрасныхь обитали
И Ехо знающе любови пастуховъ,
Не повторяло тутъ толь нѣжныхь прежде словКакъ птички на кустахъ любовь свою вспѣвали,
Любовникамъ къ любви желанья придавалКакъ въ сихъ мѣстахъ зефирь вокругъ цвѣтовь леталъ,
И въ терніи свою прекрасну обнималъ,
Которая къ нему листки свои склоняла,
И колебаяся вѣтръ мягкій цаловала,
Любовникъ дѣйствію Зефира подражалъ,
Какъ розу сей, онъ такъ Климену обнималъ:
И долго тутъ побывь, какъ время пробѣжало,
Жалѣли, что еще часовъ имъ было мал


Tarde demais


Mivelhogy hát sokat szaladtunk,
Azt hittük, hogy sokat haladtunk.
Ótától-ótáig lerongyolódott
Lábunkról már a lábbeli,
Vargát ugyan találhatsz eleget,
Foltnak valót is éppen eleget,
De ezt a világot kinőttük mi már,
Nagyobb kell, jobb kell: bennünk s a tetőn
A szélkakas ősz szele kornyikál.


Schnee liegt auf den Gassen weit,
Schnee glänzt von den Dächern wieder.
Voll in Winterherrlichkeit
Strahlt der lichte Mond hernieder,
Strahlt auf's Haus, wo Liebchen ruht,
Wo die Engel halten Hut.
Schlaf süß, mein Lieb, schlaf süß!


Ne la profonda e chiara sussistenza
de l'alto lume parvermi tre giri
di tre colori e d'una contenenza;


Fájdalom-csúcson, bánat-völgyön,
A fölfalatott Dózsa Györgyön.


Размер ямбического триметра
Мне слышен в гуле вод твоиВ твоем глухом гуденьи, Иматра,
Есть правильный и строгий стиИ сосны, в лад с тобой раскачены,
Колебля рыжие стволы,
Слагают гимн, людьми утраченный,
Вам вторя, пенные валПещеры, откликами смутными
Вливаясь в ваш созвучный хор,
Ведут с громадами минутными
Давно начатый разговоИ даже дольмены гранитные,
В ответ на ваш немолчный нов,
Возносят песни первобытные,
Клир еле слышных голосоВсё вкруг, в затишье и под ветрами,
Под солнцем, при луне, во мгле,
Поет назначенными метрами
Хвалу стоустую Земле!


Ha ha ha! bin ich nicht bekannt?
Und doch, wenn deine Lüst' entbrannt,
Hab' ich in mancherlei Gestalten
Als Buhler mit dir zugehalten.
Jetzt zeig' ich dir mich, wie ich bin,
Und fahren mußt du mit mir dahin.
Du hast Wechselbälg' an's Licht gebracht,
Worüber Himmel und Hölle lacht.
Dieß Kind hier hattest du gestohlen
Und schwurst, dich solle der Teufel holen,
Wofern es nicht dein Schooß geboren;
Du siehst, die Hölle hat gute Ohren.


»Dir, Jüngling, danken alle wir das Leben,
Und deiner heil'gen Kunst, die wir verhöhnt.
Du Edler, kann dein reines Herz vergeben?
Gewiß, wenn tiefste Reue dich versöhnt!
Fortan wird andachtvoll mein Herz erbeben,
So oft der heilige Gesang ertönt.
Ich weiß, er steht zunächst an Gottes Thron!
Nun aber fordre deinen Dank, mein Sohn.«


لم يألُ صبراً عليكَ حينَ هجرتهُ
لو كانَ ينفعُ صبرهُ لسلاكا
تطوي الليالي في هواكَ حياتهُ
وأراهُ ينساها ولا ينساكا
رُحماكَ يا من أطالَ بليتي
يا من أطالَ بليتي رُحماكا
أعليَّ هذا الهجرُ طالَ عذابهُ
وعلى الذي يهواكَ صالَ هواكا
فلقد عرفتُ بكَ الشقا بعدَ الهنا
لما عضبتَ علي بعد رضاكا
نهنهْ دموعكَ يا حزينُ فإنها
دُوَلٌ سيضحكَ الذي أبكاكا


تلك العروبةُ جُرحُها يجرِي دَما
مَن يَمْنَعُ الإسلامَ أن يَتألّما
هذا تُراثُ مُحمَّدٍ في قومِه
أَمْسَى بأيدِي النّاهِبينَ مُقَسَّما
أثَرُ السُّيوفِ عليه والدَّمُ حوله
حرّانَ يصرخُ أين أَبطالُ الحِمَى
أين الأُلىَ وَرِثُوا المَمالِكَ حُرَّةً
تقضِي القضاءَ على القياصرِ مُبْرَما
تَرْمِي فتهدمُ كُلَّ أَرْعَنَ شاهِقٍ
ويخافُها رَيْبُ الزّمانِ إذا رَمَى
تتلفّتُ الدُّنيا إذا رَفَعتْ يداً
وتَطيرُ من فَزَعٍ إذا فَتَحتْ فما
دار الزّمانُ فعاث في أرجائها
مَنْ كان يَنْزِلُها فيمشِي مُحرِما
إيهٍ فلسطينُ اصْبِري أو فاجْزَعي
وكَفَى بصبركِ في الحوادثِ مغنما
ظَلَمَ اليهودُ بَنيكِ حين تحكّموا
وأرى الأُلىَ باعوكِ كانوا أظلما
يا وَيْحَهُمْ أفما رَأَوْا من حولِهم
شعباً أعزَّ من اليهودِ وأكرَما
شَوْكُ الشُّعوبِ رَمَتْ به أقدامُها
وَرَمَوا به منّا العُيونَ النُّوَّما
طَرَدَ الكَرَى عنها وشَكَّ سَوادَها
فَتَفجَّرتْ بالدَّمعِ وانْبَجَسَتْ دمَا
نَظَرتْ فلم تَرَ في منازلِ قومِنا
بالقُدسِ إلا مصرعاً أو مأتما
أثَرُ البُراقِ جرت عليه صواعقٌ
للبَغْيِ من حُلفائنا فتضرّما
عَقَدُوا لنا العهدَ البغيضَ وإنَّهم
لأَضرُّ مَنْ عَقَد العُهودَ فأحكما
ما العهدُ يُكتبُ للسّلامِ على رِضىً
كالعهد يُكتبُ بالسِّلاحِ مُسمَّما
بلفورُ بئسَ الوعدُ وعدُك للأُلىَ
جَعلوكَ للأَمَلِ المُخيَّبِ سُلَّما
خَدَعوكَ حين أطعتَهم وخدعتهم
إذ طاوعوكَ وتلكَ منزلةُ العَمى
لسنا وُلاةَ الحقِّ إن لم يَنْدَمُوا
ولأنتَ أَوْلَىَ أن تَتُوبَ وتَنْدَمَا
تلك الإساءةُ ما استقلَّ بمثلِها
في الدّهر قبلكَ مَن أساءَ وأجرما
إنّ الذين جَهِلْتَ حُسنَ بَلائِهم
ضربوا لك الأمثالَ كيما تعلما
إن جلَّ ما أبصرتَ من أحداثهم
فَستُبصرُ الحدثَ الأجلَّ الأعظما
الموتُ عندَ القومِ أعذبُ مَشْرباً
مِمَّا يُرادُ بهم وأطيبُ مطعما
إخوانُنا الأحرارُ ما ألِفُوا الأذى
مَرْعىً ولا عَرَفُوا المذلّةَ مَجْثَما
نَفرَ الحِفاظُ بهم فلستَ بواجدٍ
منهمِ بِمُصْطَرعِ الفوارسِ مُحجِما
ورثوا الكُماةَ المُعلِمينَ فما تَرى
بديارهم إلا الكمَّي المُعْلَما
تلك الدّيارُ المُشرِقاتُ لوَ اَنّها
نَزَلَتْ منازلَها لكانت أَنْجُما
ما انفكَّ مَجْرَى الوحي في جَنبَاتِها
يُلقِي على الدُّنيا الشّعاعَ الأقدما
لولا جَهالَتُها وباطلُ أهلِها
لأَضاءَ من أقطارِها ما أظلما
بِكِ يا فلسطينُ البلادُ تعلّمت
أَدَبَ الجهادِ وكان معنىً مُبْهَما
ماذا يُضِيرُكِ إن تَوهَّمَ جاهلٌ
وأَبَى عليه خَبَالُه أن يفهما
هذا كِتابُكِ ليس يبلغُ شأوَهُ
مَن نَمَّقَ الكُتْبَ الحِسانَ ونمنما
نعم الكتابُ لمن يُحِبُّ بِلادَهُ
ولمن يَضِنُّ بِحَقِّها أن يُهضَما
حُرُّ الصّحائفِ من بدائعِ حُرَّةٍ
حَمَلَتْ جَلال العبقرِيَّةِ مِيسَما
بَدَأَتْهُ بالدّمِ والحديدِ وإنّه
بسواهما لن يُسْتَتَمَّ ويُخْتَما
إيهٍ شُعوبَ المُسلِمينَ تنبَّهوا
وتَدَاركوا أَسْبابَكم أن تُجْذَما
اللهَ في إخوانِكم وبلادِكم
أَفَما تَرَوْنَ الخطبَ كيف تَهجَّما
حَفِظُوا التُّراثَ لكم وصانوا عِرْضَكم
أَفَتكرهون لِعِرْضِكم أن يَسْلَما
لا تَخْذُلُوهم والملائكُ شُهَّدٌ
بالمَسْجِدَيْنِ كَفَى بذلكَ مأثما
إنّي وَفَيْتُ لهم ولستُ بِمُسلِمٍ
إن خُنْتُ في دُنيايَ شعباً مُسْلِما
أَتَبِيتُ أولى القِبْلَتَيْنِ حَزينةً
وأَبِيتُ وَسْنانَ الجُفونِ مُنعّما


兰在在楚泽
兰在在楚山
古人见心易
今人见心难


V těch vůni rozkoší já člověk jistě zhynu,
tvar starý výhní milostí se smyje,
jak krůpěj sluncem vsátá s tebou splynu,
ó Eucharistie!


(Матросам)
Разворачивайтесь в марше!
Словесной не место кляузТише, ораторы!
Ваше
слово,
товарищ маузеДовольно жить законом,
данным Адамом и ЕвоКлячу историю загониЛевой!
Левой!
Левой!
Эй, синеблузые!
Рейте!
За океаны!
Или
у броненосцев на рейде
ступлены острые кили?!
Пусть,
оскалясь короной,
вздымает британский лев воКоммуне не быть покоренноЛевой!
Левой!
Левой!
Там
за горами го́ря
солнечный край непочатыЗа голод,
за мора море
шаг миллионный печатай!
Пусть бандой окружат на́нятой,
стальной изливаются ле́евой, —
России не быть под АнтантоЛевой!
Левой!
Левой!
Глаз ли померкнет орлий?
В старое ль станем пялиться?
Крепи
у мира на горле
пролетариата пальцы!
Грудью вперед бравой!
Флагами небо оклеивай!
Кто там шагает правой?
Левой!
Левой!
Левой!


Principi illustri ch' a la gloria avete
i vostri alti desir volti e i pensieri,
vie più ch' ad acquistar Regni et Imperi
di cui oggi il rio mondo ha tanta sete,


V mé paměti jen matným leskem tkví
již naše tiché, plaché přátelství.


Wol manches Zeichen, manchen Wink
Kann man da draußen sehen,
Wovon wir in dem Mauerring
Die Hälfte nicht verstehen.


Én csontaimat megolvashatnák,
Szörnyű szemeket reám fordítnak,
Kínomban nem szánnak, de gúnyolnak,
Űznek csúfságot.
Elosztották egymás közt én ruhámot,
És öltözetemre vetettek sorsot,
Hogy abból ne metélnének foltokot,
Osztván részre.


C'est que tout était mort en effet, ou sénile,
Et rien ne réveillait ces obstinés dormants,
Victor Hugo faisait tonner les châtiments !


Domluvivši tato slova na zvědavosť větší
stařenka se na chvilenku zarazila v řeči,
děvčata však nedočkavá ku slovu ji měla,
jenom aby bez meškání už jim pověděla
ode dávna přislíbenou pověsť o Tunklovi.
Promluvila dobrá duše laskavými slovy:
„Jen tak na mne nenáhlete – dosti toho zvíte,
za nedlouho zvědavosti neklid ukojíte.
Jenom hbitě derte peří, holoubkové zlatí,
já vám při tom o Tunklovi budu povídati:


风雨无人弄晚芳
野桥千树斗红房
朝荣暮落成何事
可笑纷华不久长


Ifjuság, szépség, dicsőség;
Csalódás, vész, átok s panasz;
Földi végzet, hamis játék!:
Emlékezzél rá, hogy meghalsz.


Ein Orpheus spielte; rings um ihn,
Mit lauschendem Gedränge,
Stand die erstaunte Menge,
Durchs Ohr die Wollust einzuziehn.
Ein Trinker kam von ungefähr,
Und taumelte den Weg daher.
Schnell faßt' er sich, blieb horchend stehn,
Und ward entzückt, und schriee: schön!
So schön, als wenn bei meinem wackern Wirte
Das helle Paßglas klirrte!


Est-il donc vrai que toute chose
Puisse être ainsi foulée aux pieds,
Le rocher où l'aigle se pose,
Comme la feuille de la rose
Qui tombe et meurt dans nos sentiers ?
Est-ce que la commune mère,
Une fois son œuvre accompli,
Au hasard livre la matière,
Comme la pensée à l'oubli ?
Est-ce que la tourmente amère
Jette la perle au lapidaire
Pour qu'il l'écrase sans façon ?
Est-ce que l'absurde vulgaire
Peut tout déshonorer sur terre
Au gré d'un cuistre ou d'un maçon ?


Jak vidím, kuchmistře, tak barvy kladu
a s láskou v údivu jen krásu hledám.
Sem bílý ubrus tvůj! Již štětec zvedám –
Viz onu ženu s děckem v brány chladu!


Ah ! grands voluptueux, sybarites du cloître,
Qui passez votre vie à voir s'ouvrir et croître,
Dans le jardin fleuri de la mysticité,
Les pétales d'argent du lis de pureté ;
Vrais libertins du ciel, dévots Sardanapales,
Vous, vieux moines chenus, et vous, novices pâles,
Foyers couverts de cendre, encensoirs ignorés,
Quel don Juan a jamais sous ses lambris dorés
Senti des voluptés comparables aux vôtres ?
Auprès de vos plaisirs, quels plaisirs sont les nôtres ?
Quel amant a jamais, à l'âge où l'œil reluit,
Dans tout l'enivrement de la première nuit,
Poussé plus de soupirs profonds et pleins de flamme,
Et baisé les pieds nus de la plus belle femme
Avec la même ardeur que vous les pieds de bois
Du cadavre insensible allongé sur la croix ?
Quelle bouche fleurie et d'ambroisie humide
Vaudrait la bouche ouverte à son côté livide ?
Notre vin est grossier ; pour vous, au lieu de vin,
Dans un calice d'or perle le sang divin.
Nous usons notre lèvre au seuil des courtisanes ;
Vous autres, vous aimez des saintes diaphanes,
Qui se parent pour vous des couleurs des vitraux
Et sur vos fronts tondus, au détour des arceaux,
Laissent flotter le bout de leurs robes de gaze :
Nous n'avons que l'ivresse, et vous avez l'extase.
Nous, nos contentements dureront peu de jours ;
Les vôtres, bien plus vifs, doivent durer toujours.
Calculateurs prudents, pour l'abandon d'une heure,
Sur une terre où nul plus d'un jour ne demeure,
Vous achetez le ciel avec l'éternité.
Malgré ta règle étroite et ton austérité,
Maigre et jaune Rancé, tes moines taciturnes
S'entr'ouvrent à l'amour comme des fleurs nocturnes ;
Une tête de mort, grimaçante pour nous,
Sourit à leur chevet du rire le plus doux ;
Ils creusent chaque jour leur fosse au cimetière,
Ils jeûnent et n'ont pas d'autre lit qu'une bière ;
Mais ils sentent vibrer sous leur suaire blanc,
Dans les transports divins, un cœur chaste et brûlant ;
Ils se baignent aux flots de l'océan de joie,
Et sous la volupté leur âme tremble et ploie
Comme fait une fleur sous une goutte d'eau ;
Ils sont dignes d'envie et leur sort est très-beau.
Mais ils sont peu nombreux, dans ce siècle incrédule,
Ceux qui font de leur âme une lampe qui brûle,
Et qui peuvent, baisant la blessure du Christ,
Croire que tout s'est fait comme il était écrit.
Il en est qui n'ont pas le don des saintes larmes,
Qui veillent sans lumière et combattent sans armes ;
Il est des malheureux qui ne peuvent prier
Et dont la voix s'éteint quand ils veulent crier.
Tous ne se baignent pas dans la pure piscine
Et n'ont pas même part à la table divine :
Moi, je suis de ce nombre, et comme saint Thomas,
Si je n'ai dans la plaie un doigt, je ne crois pas.


V háj tamaryškův a oliv, oranž sladce kde voní
a luzně duha hrá barvami v listoví.


Высокого предчувствия
Порывы и томленье,
Души, господства жаждущей,
Кипящее стремленье
И замыслов событие
Несбыточных, как сон, —
Все испытал он! — счастие,
Победу, заточенье,
И все судьбы пристрастие,
И все ожесточенье! —
Два раза брошен был во прах
И два раза на трон!Явился: два столетия
В борении жестоком,
Его узрев, смирились вдруг,
Как пред всесильным Роком,
Он повелел умолкнуть им
И сел меж них судьей!
Исчез — и в ссылке довершил
Свой век неимоверный —
Предмет безмерной зависти
И жалости безмерной,
Предмет вражды неистовой,
Преданности слепой!Как над главою тонущих
Растет громадой пенной
Сперва игравший ими вал —
И берег вожделенный
Вотще очам трепещущим
Казавший свысока, —
Так память над душой его,
Скопившись, тяготела!Как часто высказать себя
Душа сия хотела,
И, обомлев, на лист начатый
Вдруг падала рука!
Как часто пред кончиной дня —
Дня безотрадной муки, —
Потупив молнии очей,
Крестом сложивши руки,
Стоял он — и минувшее
Овладевало им!Он зрел в уме подвижные
Шатры, равнины боев,
Рядов пехоты длинный блеск,
Потоки конных строев,
Железный мир и дышащий
Велением одним!О, под толиким бременем
В нем сердце истомилось
И дух упал… Но сильная
К нему Рука спустилась —
И к небу, милосердая,
Его приподняла!


Schauer fassen mein Gebein, es rollen
Hohl und dumpf hinab die schwarzen Schollen
Auf den eben eingesenkten Sarg:
Von der Wimper glänzt des Schmerzens Fülle;
Sie begraben eine Erdenhülle,
Die der schönsten Seelen eine barg.


قمرٌ أطلعتْ أخاهُ السماءُ
وغزالٌ ما شابهتهُ الظباءُ
إن رنا يفضحُ النسا وإن قي
ل تأبى تغارُ منه النساءُ
يدعي البانُ قدَّهُ وتثني
هِ وما البانُ والقدودُ سواءُ
ويرى الوردَ أنهُ مثلُ خدي
هِ وتأبى خدودهُ الحمراءُ
هلْ سبيل إلى لقاهُ وإن لم
يشف ما بي من الغرامِ اللقاءُ
فأناجيهِ مثلما عردَ الطي
رُ وناجتْ أليفها الورقاءُ
يا مليكَ الهوى اتقِ اللهَ في النا
سِ فقد قطعَ القلوبَ الجفاءُ
إن تكن راعي المحاسن فينا
فأنا من رعيتي الشعراءُ


Lisettchen starrt in die Zeilen
Und zittert wohl mit den Knien,
Zuckt mit den Lippen bisweilen,
Und beide denken an ihn.


Kette, die den Leib umstrickt,
Die dem Geist die Flügel knickt,
Die am Fuß des Kindes schon
Klirrt – o Volk, das ist dein Lohn.


Ohne Red' und Gesang faßt uns der Edlere.
Auch mit Red' und Gesang faßt uns der Laue nicht.
Gleichbesaitete Herzen
Ahnden, suchen, erkennen sich.


Majd lerántom a lárvát
S a síró magyar árvát
S ami csak fájhat, megmutatom.


Összeillesztette, olvasgatta soká,
Rázta fejét, midőn értelmét felfogá,
S elrejtvén az írást dolmánya keblében,
Érthetetlen szókat mormogott mentében.


Vom Himmel kömmt dieses mein einigs Verlangen/
Mein Hertze/ mein Leben/ mein edeler Schild/
Wie artlich sind ihre so zierliche Wangen
Mit Purpur und Liljen und Rosen erfüllt?
Ihr freundlich sehn zwinget/
Zur Liebe mich bringet
Ihr rößlichter Mund:
Wann Cynthia lachet/
Wann Phöbus erwachet/
Hatt meine Geliebte mein Hertze verwundt.


Pacʼ que vous avez l'humeur ronde,
Et, q' rapportant sans vʼnin ni fiel
Toutʼ les affairʼ au naturel,
Vous les jugez au rʼbours du monde.


Bús csillagom!
eregy pályádon, s majd ha tűn a füst,
csillanj fel újra a koromba-süppedt
holnap előtt. Addig pólyázd be kényes
fényedet - én majd, mint a büszke grófok,
koronám eltakarva, két kezemmel
kapát fogok... Már itt az ősz, a föld már
átázott újra. S jön a tél, hideg lesz:
bár vethetnélek földbe, csillagom!
(jobb, vattás rög közt, magnak, mint az égen,
hol a meztelen Vénuszok vacognak).


Co zbývá básníku? – Jen v pyšném vzdoru
jak onen bídný trpět v nemoci,
pln v duši divných útrap, v srdci moru,
nečekat nikdy slitovníkův sboru
a hrdě dumat z rána do noci!


Doch eines, lieber ältster Stand,
Kann größres Lob dir schaffen:
Nie müßig hängen an der Wand
Laß deine Bauernwaffen.


«Luego ¿en saliendo el sol?» «Saliendo el día.»
«¿Te vas sin dilatar?» «Me voy sin vida.»
«¡Ay, Tirsis mío!» «¡Ay, gloria mía perdida!»
«¡Mi Tirsis!» «¡Galatea, mi estrella y guía!»


Liebst du mich, mich nur zu qvälen?
Hast du Lust an meiner Pein?
Nein, du wilst mir ja befehlen
Munter und vergnügt zu seyn,
Und versprichst mit süssen Lachen
Meine Wünsche wahr zu machen.


Egy öszveséggel íly sok
Gyönyörűt, becsest ki látott?
S ki boldogabb Vitéznél?


烛笼西坠敛馀红
谁把新镰挂晓空
此际莫嫌光彩少
也堪邀客酒盈钟


Tvá sláva, Říme, vzbouzí ozvuk šerý,
jak kámen padlý ve tmách do Tibery
se sypkých skal,
jenž, jako by se nedostával ke dnu
však hloub a hloub by dral se k nedohlednu
a zanikal.


Přišla do osvíceného města,
policajt ji potkal příšerný:
„„jdi, ať tudy nevede tě cesta,
sic pobouříš městské lucerny!““


Lípo milá s hvězdným květem,
větve zelené
kéž se mění v bílé ruce
matky milené.


Denn deine Macht, die ist dahin
Und keinen Schaden bringet
Dem, der sich stets mit Herz und Sinn
Zu diesem Fürsten schwinget,
Der fröhlich spricht: Ich leb, und ihr
Sollt mit mir leben für und für,
Weil ich es euch erworben.


Chvíli hluboké ticho zavládlo okolkem hory,
jako by z hlubiny pak příšerný rachot se vznes,
znělo to, dunělo lávy jak divoký, nezkrotný příval,
dýmu však oblak to byl z hlubin co trysklo sem výš,
ale v sloupu žlutavém kosmatou hlavu jsem postřeh,
po které splývala níž sněhových kadeří změť,
lícní kosti trčely z tváře, věky kam ryly
tajů svých hluboký rys, v důlkách žeh bleskutý žár
velkých tmavých očí, které se dívaly na mne,
kosmatou viděl jsem hruď, ožehlé páže i dlaň,
a již rachotem z hluboka odpověď boha se nesla
polnicí třesknuvší mi v strnulý, zmámený sluch.


Sus, à l'assaut ! l'épée aux dents, la hache au poing !
Des excommuniés éventrez les murailles !
Tuez ! à vous le ciel s'ils n'en réchappent point !
Arrachez tous ces cœurs maudits et ces entrailles !


Na vlhkých březích Nilu skrytě
žil poetický krokodil,
byl romantické doby dítě
a literárně činným byl;
on v básních lkával a si stýskal
a při luně pěl rozčilen,
však málo vděku tím si získal
a často býval pomluven:
„Ó nevěřte té jeho touze
a rýmovaným nářkům těm,
toť krokodýlí pláč je pouze
a jenom klam je ukryt v něm.“


Sie traten in ein Paradies,
Wo Freud' und Wolluſt lauſchte,
In jedem Frühlingslüftchen blies,
In jeder Quelle rauſchte.
Das war euch traun ein Luftgefild!
Rings lachten bunte Flächen,
Rings zitterte das goldne Bild
Der Sonn' in hundert Bächen.


Liebe Frau! ich bitte dich um des ewgen Felsens willen
Draus wir beiderseits gehauen, wo auch unser Steinritz ist:
Laßt uns in Verbundenheit in die Gnaden-Flügel hüllen,
Unser Haupt, das uns regieret, unser Mann ist Jesus Christ.
Dreißig Jahre hat Er dich auf den Händen hingetragen,
Und nicht einmal, wie wir Menschen öfters thun, hart aufgestaucht;
Manche Ungemächlichkeit zeigte sich in unsren Tagen,
Aber, wie sie sich gezeiget, eben so ist sie verraucht.
Meine Schwester, liebe Frau! Jesus hat es uns für übel,
Wenn wir nicht mit ganzer Seele und mit aller unsrer Kraft,
Uns in Seine Liebe ziehn: unsre Regel sey die Bibel,
Unser Dolmetsch sey der Wille, unsre Kraft Seins Lebens Saft.
Hüter des Vollendungs-Saals, wo so viele Braut-Gemächer,
Drinnen sich die Seelen schmükken, nim Dich meiner Schwester an:
Ich will Mardachai seyn, sey du Werber und Versprecher,
Und der grosse Sohn des Königs sey der Esther Ehe-Mann!


Der Menschen Weissheit ist nur lauter Gauckeley,
Und dass auch deine nicht hier ausgenommen sey
Ist klar; denn du weisst nichts als dass du nichtes weisst.
Und wilt du wissen, was es heisst?
Die Sach' ist nicht so ungereimt:
Hat nie Pythagoras geträumet dass er träumt'?


Dne rozlilo se tiché, bílé moře
a v lůžku ještě zatopilo mne,
radostí sladkou udeřilo,
radostí šílenou! –


瘦似篁初笋
纤如月一弯
青皮开白肉
香在齿牙间


Chvalte v zvuku trub a bubnů,
Na varhanech, na strunách;
Chvaliž žaltář, cymbál, harfo
Boha v obcých, v pustinách!
V společném tuť v zpěvu ctěte
Boha, s plesáním pak rcete:
Budiž chvála věčnému
Bohu neskončenému!


Csóka Péter ámul-bámul.
Jól értette? nem fonákul?
Furcsaságot sokat látott:
Magyar zsidót, bátor svábot;
De ilyet még, ily felettébb
Furcsa törvényt nem pipázott.


S tou slinou na čele, na dlani s krví bratra,
tak bídně plazíš se ve příští století,
a hamižnosti sup tvá denně klove játra,
štěk fen, zlé svědomí, jde tobě v zápětí.


così le stelle in ciel doppia e rinforza;
e chi vedesse di che sian cosperse,
tratto saria nel maggio eterno a forza.


Seit jenen Zeilen bis zum heutigen Tage
Sind fast zweihundert Wochen fortgeschritten,
Und immer ist es noch die alte Klage,
Als lasse sich die Muse nicht erbitten;
Doch wenn ich sie im stillen ernstlich frage,
Versetzt sie mich mit Adlerflug inmitten
Von jener Feier einzigen Augenblicken,
Wie es erscholl im freudigsten Entzücken:


Kdy však jitrem zas se jasným
Slunko na hory usmívá:
Srdce mé na prsou máti
Země blahostí oplývá.


»Ach, wie ungemein poetisch
Die Ruinen auf den Höhn!«
Fräulein, Sie sind sehr ästhetisch;
Ja, Ruinen, sie sind schön.


与君今世为兄弟
未必秋香一夜衰
古往今来只如此
九重泉路尽交期


Glückselig sie, die, während sie der Sieg
Umrauschte aus des Banners Falten,
Der deutschen Sonne, welche glorreich stieg,
Ins Antlitz schau'nd, nach jenseits wallten.


Hoy ha despertado
Se ha quitado sus adornos orgullosos
sus pendientes de razón
y mi amor
ha quedado por ti
para ti
íntegro
total
enteramente desnudo
Hoy te amo
Se ha quitado sus adornos orgullosos
sus pendientes de razón
y mi amor
ha quedado por ti
para ti
íntegro
total
enteramente desnudo
Hoy te amo


Trüber Tag; die Traufe wimmert,
Tropfen rasseln an die Scheiben.
Brausend im Novemberwinde
Wanken dunkle Eiben.


三载江城佐郡郎
十年天上旧鹓行
曾持画省郎官笔
况著瑶墀近侍裳


Dej nám, bože, jenom pěstě!
Jazyk? Nu, ten máme ještě.


Besonders, wenn die Liberalen
Die Pinsel fassen, kühnlich malen,
Man freut sich am Originalen;
Da zeigt sich nun ein jeder frei:
Er ist von Kindesbeinen tüchtig,
Besieht sich Erd' und Himmel richtig,
Sein Urteil ist ihm nur gewichtig,
Die Kunst ist selbst schon Tyrannei.


e prati sempre son pien di serpenti,
alor che più si crede esser tra ' fiori:
dì che stia desto e che ben si risenti.


Kde vlastní v bázni váhá cit, že schladí
jej Skutečnost svým drsným doteknutím,
jak rádi svěříme jej cizím hnutím;
v sny cizí vlastní zapustíme rádi.


Dann gedenk' ich auch des Tages,
Da durch Alpenrosenfelder,
Durch Geröll und Schnee wir klommen
Nach des Gamskarkogels Spitze.


„Já byl také šťasten za mladosti,
Zářilo mé oko spokojností,
K zpěvu, k plesu hrála ve mně krev,
A dle jména jenom znal jsem hněv.
Pyšně jsem nes’ – přímo svoje čelo,
K pravdě, k cnosti horoucně jsem plál;
Vůkol mne ach! radostí vše pělo,
Kdež jsem kráčel, kdež jsem koli stál.
Když slunéčko vyšlo jasnozlaté,
A mi kynul ke činnosti den:
Konával jsem povinnosti svaté
I bdícího blažil noční sen.
Viděl jsem ty pozlacené hory,
Jak své roucho v dálce měnily –
Slyšel plesat vděčné bohu tvory,
Vody hlučné jak se pěnily.
Ozval tichý háj se v radování,
Zhůru vznes se z poli skřivánek,
Člověk u svém čilém počínání
Tvůrci vzdával za svou radost vděk.
Tak když vešken světa tvor žil plesu,
Šťastným jsa ples ten jsem šťastným přál;
Sadu – luhu – kvítku – poli – lesu –
Plesy své jsem zpěvem jevíval.“


“Szőke Bandi az a tolvaj,
Ki e nagy kárt okozta:
Pártám hagyján! de nagyobb baj:
Szivemet is ellopta.


Ne, otče zpovědníku, marno všecko.
Sám nevěříš té útěše, jíž vzpřímit
chceš duši moji. Na místě jsi božím –
proč lžeš a klameš? Vidíš moje leta
a nemoc, truchlý plod jich, jež mé tělo
jak drát natáhne a zas v oblouk svíjí,
a dvůr můj vidíš, jehož osou stal se
můj syn, můj dědic. Granvela i Alba,
největší z mocných k novému jdou slunci,
když tito tak – jak diviti se menším?
Svět pustím, jenž už tak mi klouže z ruky
a budu hledat spásy duše svojí. – –


Su fin, ya que no acerbo, no maduro,
dulcemente llorando,
acusa la clemencia en mármol duro,
de sus vertidas bien lágrimas blando,
al tronco de Minerva suspendida
la invicta espada que ciñó en su vida.


Nie hält ein süsser Mund was er versprochen hat,


Jako na Hoře kdys Bílé,
pánův českých pych i výkvět klesl,
i vám přišla černá chvíle,
naposled Váš prapor v boj se nesl.
Beg, pán, szłachcić stejný osud měl.
Kéž by také lid byl dotrpěl.
Dej nám dočkat toho, pane na nebi,
volným praporem až lid tě zvelebí.


»Möchten sie,« war meine Antwort, »dann so dicht herunterfallen,
Daß sie, trotz der harten Schale, Deinen Schädel Dir zerknallen!
Denn es dürften sich so leicht nicht andre Räume finden lassen,
Die, wie jene Deines Hauptes, so viel goldne Scudi's fassen!«


Sérieuse qui pût te résister… Vraiment


恨无顾恺刺心针
担负风流仗酒醺
谁料邻家机上女
怀春不似卓文君


玉妃曾服丹霞酿
冰雪虽寒晕自红
不似陌头桃与杏
强夸颜色媚春风