El Re d Algier perche gli sopravenne
quivi la notte, e l aer nero e cieco
d un hostier paesan l invito tenne
che lo pregò che rimanese seco
adagiato il destrier, la mensa venne
di varii cibi, e con buon Corso e Greco
ch el Saracin nel resto alla Moresca
ma volse far nel bere alla Francesca


Laberinto de duelo y de negrura
por quien a veces canto, a veces lloro.
Eclipse de alegría y de ventura.
Granada inmensa de azabache y oro.
Maldigo, y después tiemblo de pavura;
niego, y más tarde me arrepiento y oro...
Noche, cuyo silencio es la más pura
orquestación. En ti vibran en coro
la piedra, el ángel, la mortal criatura.
Pañuelo en que me enjugo cuando lloro.
Ante ti, amiga y enemiga oscura,
me inclino. ¡Oh noche negra, yo te adoro!
Tú bien conoces mi dolor; conoces
las recónditas causas de mi llanto:
Eres testigo fiel de todas ellas.
Y, pues fueron efímeros mis goces
y cierto el manantial de mi quebranto,
ya que en el corazón llevo tus huellas,
conviérteme en un eco de tus voces,
en un jirón de tu negruzco manto
o en una de tus pálidas estrellas.


Ne, ne! já nepůjdu – buď s Bohem již!
Vy všichni strom jste nad propastí svislý,
jenž denně klesá hloub a padá níž!


Wer möchte sich mit diesem Worte brüsten!
Nicht als ein Lob des Wesens schreib' ich's hin,
Das ich durch solchen Sinnes Richtung bin,


dolar odama lavanta kokusu


تحتَ الثَّرَى سيصيرُ مَن فوقَ الثَّرَى
وسينتهي كلُّ الجديدِ إلى البِلَى
يمضي الفتى كالشَّيخِ عندَ وفاتِهِ
والشَّيخُ يمضي مثلما يمضي الفَتى
كُنَّا نَظُنُّ العَيشَ يقظةَ ساهرٍ
فإذا بهِ حُلْمٌ تَراءَى في الكَرَى
يومٌ وليلٌ يذهبانِ كلاهُما
والنَّاسُ بينهُما تمرُّ كما تَرَى
تحتَ الحَصَى مِمَّن طوَتهُ أرضُنا
عَدَدٌ يكادُ يزيدُ عن عَدَدِ الحَصَى
لو قامتِ الأمواتُ من أرماسِها
لم يبقَ مَوْضِعُ وقفةٍ مَعَها لَنا
نبني ونَغرِسُ في الدِّيارِ لنازِلٍ
من بعدِها وكذاكَ أسلَفَ من مَضَى
ما كانَ أحسَنَ دارَنا لو لم تكُنْ
سيموتُ بانيها ويخرَبُ ما بَنَى
نِعمَ الفَتى من ماتَ وا أسفَا وما
مات النُّواحُ على صِباهُ والبُكا
ولَّى وأبقَى حَسرةً لفراقهِ
كادت تُذيبُ بحرِّها شحمَ الكُلَى
أسفاً على ذاكَ الشَّبابِ فإنَّهُ
بدرٌ على أثَر التَّمامِ قد اختفَى
ولَّى فكانَ كأنَّهُ في الأرضِ لم
يُولَد ولكن عاشَ مولودَ السَّما
والموتُ ليسَ بغافلٍ في النَّاسِ عَن
طِفلٍ ولا شيخٍ يَدِبُّ على العصا
كلٌّ كصاحِبهِ يموتُ وإنَّما
شَتَّانَ ما بينَ الثُّرَيَّا والثَّرَى
هذا الذي خُلِقَ الأَنامُ لأجلِهِ
ولذاكَ تُدعَى دارُنا دارَ الفَنَا
النَّاسُ مَوْتَى في الحياةِ فإنَّ ما
لا بُدَّ أن يأتي يُعَدُّ كما أتى
من فاتهُ شَرُّ الصَّباحِ فإنَّهُ
لا شَكَّ ليسَ يفوتُهُ شَرُّ المَسا
أقصَى الجُنونِ إذا تَبصَّرنا بهِ
عُمرٌ قصيرٌ غاصَ في طول المُنَى
ومن المَساخرِ أنْ تقولَ مُعزِّياً
عمَّن يموتُ لأهلهِ لكمُ البَقا


Längs des Neckars, längs des Rheins
Tönet solcher Freude Schall,
Preist den mächt'gen Gott des Weins,
Der gekrönt die Hügel all.


Hrob podál u lípy, ze hřbitova
K nám co svrchkem kostel přehlídá,
Vedlé Barunka kde sousedova,
Spoludružka milá spočívá,
Vykopat dej, kříž i pohotově
Měj, by blahé chvíle minulé –
Připomněly na zarostlém rově
Rok a jméno dívky zesnulé.


Ich sah mich um – i, Gott soll schützen,
da schienen ja lauter Bekannte zu sitzen!
Da rechts: Frau Konsistorialrat Klooß,
geborene Freiin von Kronensproß.
Da: Fräulein Lucinde von Entenschnabel.
Da die Pate mit dem verbundenen Nabel,
und Frau von Knoch mit ihrem Begleiter,
und die Pastertochter – na, und so weiter:
das ganze verehrliche Lesekränzchen,
wie sie da saßen und standen, die Biedern,
auf ihren unaussprechlichen Gliedern,
germanische wie semitische Pflänzchen:
o Boccaccio, göttlicher Schmetterling,
dies Häufchen Gemüse in Einer Schüssel,
das wär was gewesen für Deinen Rüssel,
wenn nicht auch Dir der Spaß verging!
Ja, die Frau Geheime war unbestritten
in den weitesten Kreisen wohlgelitten.


Blinzt der Morgen in die Thür,
Steht mein Liebster dafür,
Mein Liebster, der war im Garten. –
Ist mit der Sonne aufgewacht,
Und hat an mich, an mich gedacht
Und an die Rosen, die da blühn
Heißa blühn,
Die Rosen blühn im Garten.


A dítě odcházelo od Vás
a naklonilo světlou hlavičku svou,
jakoby byla v šíji nalomena.


Pensando a ciò, sì a lagrimar m'invita
questo vero e giustissimo dolore,
che sarei già di vita uscita fore,
se non che 'l raggio di chi può m'aita.


Tu se pasáci znamením kříže
Znamenají, ženouce brav dále.
Stará belhá s bejlím do své chýže,
Prozpěvujíc píseň k Boží chvále,
Aby se jí doma v vážné době
Podařil var kouzelného moku,
Kterým odolati lze vší zlobě,
Jímž kmet nabude jarého kroku,
Jímž milenci zprostí se všech soků.


Ich möchte die grünen Blätter all'
Pflücken von jedem Zweig,
Ich möchte die grünen Gräser all'
Weinen ganz todtenbleich.


Vraťte se mi k štěstí,
písně, prosté kvítí,
pomozte mi nésti
klesající žití.


Feuerzungen,
Die erklungen
Einst im frohen Liebesmuth,
Schlagt ihr Flammen
All' zusammen,
Werdet eine große Glut!


Denn meine Geliebte wirfft güldene Straalen
Aus ihrem Gesichte so heuffig und mild/
Die unsere Zimmer so schöne bemahlen/
Wie irgend die Sonne die Berge vergüldt.
Sie kann mich erquicken
Mit güldenen blicken/
Darff sonsten kein Licht/
Sie bleibet geflissen
mich freundlich zu küssen/
Ihr Angesicht machet die Nächte zu nicht.


Wie schön ist's im Freien!
Despoten entweihen
Hier nicht die Natur.
Kein kriechender Schmeichler,
Kein lästernder Heuchler
Vergiftet die Flur.


竹里巧传幽鸟语
月台高视客星移
乡园何幸立分鼎
鸣鼓铿钟乐圣时


A cruel father some prepare
To drag her by her flaxen hair;
Some raise a storm, and some a ghost,
Take either, which may please you most.
But this you must with care observe,
That when you've wound up every nerve
With expectation, hope and fear,
Hero and heroine must disappear.
Some fill one book, some two without 'em,
And ne'er concern their heads about 'em,
This greatly rests the writer's brain,
For any story, that gives pain,
You now throw in — no matter what,
However foreign to the plot,
So it but serves to swell the book,
You foist it in with desperate hook —
A masquerade, a murder'd peer,
His throat just cut from ear to ear —
A rake turn'd hermit — a fond maid
Run mad, by some false loon betray'd —
These stores supply the female pen,
Which writes them o'er and o'er again,
And readers likewise may be found
To circulate them round and round.


"With sprightly notes we make the welkin ring,
"In mazy daunce we tread the chequer'd ground,
"To yielding nymphs transported shepherds sing,
"Ne hard misfare emongst our train is found.
"The simple swain, who looks with cark astoun'd
"Because his leman ill rewards his care,
"Oh, let him stond to all a lout renown'd,
"Ne gibing scorn her twitting bords forbear;
"Are there not other nymphs less coy, and full as fair?"


Wie ich ihnen aufgespielt!


Te canteran mie rime in ogni parte:
e diran que' ch'avran più vivo ingegno
qual fu quel foco onde tal lampa uscìo?


Vergebens mein Streben,
Die Kampfbegier!
Es zehret am Leben
Die Krankheit mir.


Sie meidet die Pfade,
Flieht Park und Alleen,
Und weilt am Gestade
Romantischer Seen,
Wo Vögel nur schmettern,
Das Eichhorn nur lauscht,
Und etwa den Blättern
Ein Täubchen entrauscht.


Du bist der Keuschen Bräutigam,
Der Keuschheit Ursprung, Wurzel, Stamm.
Du gibst und säest keuschen Rat,
Wer dir nur folgt auf frischem Pfad.


Komm, Schilfbart, alter Musikant,
Du weißt von solchen Dingen;
Ich schenk' einen Schwertfisch dir zum Roß,
Kannst du's zustande bringen.«


Zas dva žáci
ze škol na rok relegováni!
(Naši chlapci – vysokoškoláci!)


»Mein Leben süß, mein junges Blut,
Gäb ich, mit Freud' und wohlgemut,
Für dich, o Mädchen, engelgleich –
Doch nimmermehr das Himmelreich.«


So kühlst du denn mit lauen Lenzesschwingen,
Genesung, heut mir Brust und Angesicht,
Und siegend steigt aus trüben Wolkenringen,
Ein klarer Mond, des Lebens heitres Licht,
Nicht kann ich jetzt zurück die Blüthe zwingen,
Die neubelebt aus voller Knospe bricht,
Um wunderbar in lieblichen Gestalten
Durch alle Welt die Blätter zu entfalten.


Ámbár nékem nincsen kincsem,
Kiért semmi kedvem sincsen,
De talám megérem,
Szivemben ismérem,
Hogy lész nékem szivem, hivem!


Cestička jak můstek bílý,
z polí klenut do lesů,
koho vidím chodit po ní,
jako když jde do plesu.


Deo, a cui non fo celato,
à descoperta la falsata.


Die Menschen sind wol Narren, die Neid so hefftig treibt,
Daß sie sich selbst verfolgen um das, was keinem bleibt.


Оседлавши белу лошадь,
мчит Юденич в Смольный…
Просмоли свои галоши, —
едешь в непросмоленной!
Милюков в Москве во фраке —
в Учредилке лидером…
Кто не бросит эти враки,
уши все повыдереКоронованный в Кремле,
правлю я Москвою…
Эй, миленок, слёз не лей,
псом побитым во


歌舞东山落日斜
碧纱常护旧龙蛇
廿年重到惊陈迹
感慨春云万里赊


C'est le Tout-Vrai, l'Omniversel Ombelliforme
Mancenilier, sous qui, mes bébés, faut qu'on dorme !


Macht's mich auch selbst zur Wolke, düstergrau,
Die auf sich löst in bitt'rer Thränen Thau!


Dennoch will ohn alles Heucheln,
Das so fest sonst in uns steckt,
Ich dir auch hinwieder schmeicheln,
Wenn ich deinen Zorn erweckt
Und du meinen Übermut
Strafest mit der scharfen Rut.
Ach Herr, schone, will ich sprechen,
Laß mein Wort dein Herze brechen!


Zdaleka temnou nocí šumot chvěl,
Jenž vodopádem řeky vyvozen,
Co tajůplná hudba temnem zněl;
Tak budoucnosti nám se jeví sen,
Jakoby neznámý nám demon pěl:
Tu vzdaloval se, nešen větru váním
A slabě, jako píseň zazníval,
Tu dutý zvuk zas vzduchem zachvíval,
Neb žalostným se zdál být nyní lkáním.


My dál a dál v zahradu, já za ruku tě táh,
já hořel a tys se rděla,
v horečném kvapu když ruka má smělá
na srdce tvé spěla, kde lásky naší práh.


Így lett vége ama híres viadalnak,
Követé pompája teritett asztalnak,
Azután meg a tánc, jutalom osztása,
Egy szép rózsaszálnak a leszakasztása.
Rozgonyi csak inte, és az adott jelre
Sátor ereszkedett a bajvívó helyre
Nagy magas árbócról száz meg száz kötélen,
Roppant fehér vászna lobogott a szélen.


一片琼英价动天
连城十二昔虚传
良工巧费真为累
楮叶成来不直钱


So neeg bi Fiel – man hör se karnn –
As Ossen vœr de Gröv to harrn,
As Ossen anne Barg to nœlen, –
Un hörn gündsit de Kaffemœlen,
Un sehn de Dik mit all de Fisch in,
Un sehn de Hüs' mit deckte Dischen:
Jüs blot en Tweernsdrath vœr en Pannkok?
Dat makt de Schosters redi unklok,
Dat makt je'n Moltmœlsossen hittli!
Dat makt en Schoster gänzli nüttli!


Dort von edler Spur verlockt
Irrt er nachts im Waldesgrunde;
Vor das Schloß von Belforest
Kommt er um die zwölfte Stunde.


Im leichten Tanz, mit Flügeln der Minute,
Entfloh mir jeder Tag,
Als Minna noch mit mir im Schatten ruhte,
Mit mir von Liebe sprach.


bez vůně a bez měsíce v éther k trestu zakleta,
jak vyhaslá před stalety skalná, pustá planeta.


Glaubet nicht, daß mir das Leben
Damals sanfter, leichter floß,
Weil ich still und gottergeben
Jedem Stolz die Brust verschloß,
Weil ich nie sich frei entfalten
Ließ Gefühl und Sinnes Kraft,
Sich gestalten, siegreich walten
Nimmermehr die Leidenschaft.


Ch'ogni gran ...


Zu ganz Europen furchtlos redest du,
erzürnter Greis, und machst das stolze klein.
Wer wagt wie Du so nackte Worte sonst?
Wem strömt so eines Lebens ganze Kraft
in alles, was er spricht, daß ehrfurchtsvoll
der Gegner selbst bezwungen steht, gedenk
der eignen Schwäche vor so herbem Ernst?
Wer unter Lebenden ist heut wie Du
so großen Zorns, so großer Liebe voll!


Der alles wust allein, was er durch andre that,
Und zwar von Friedland kam, doch Krieg und Streit erhaben:
Liegt ohne Titul dar. Fragstu, wer ihn begraben?
Deutsch weiß ich's nicht, sonst heist es la raison d'Estat.


Zavěsila se tam na větev,
ukázala prstem na mou pušku.
Já ji vzal a zastřelil svou družku.
Z rozmaru... to nebyl ani hněv.


Truene el cañón: el cántico de guerra,
pueblos ya libres, con placer alzad:
ved, ya desciende a la oprimida tierra,
los hierros a romper, la libertad.


Je n’irai plus, craintif, à travers la ramée,
Éveiller d’un baiser la Belle au bois Dormant ;
La porte aux clous d’ivoire est à jamais fermée.


Neplulo bych, nelétlo bych,
na vždycky mi dosti
na té půdě, jež mi v hrobě
drahé děti hostí.


Y aunque traigan sus gustos por testigos,
por lo menos un hombre, está sujeto
a mentiras, desgracias y enemigos.


Silenciosa avanzó por el pasillo,
bajo el capuz siniestro un débil brillo
al fondo oscuro de la calavera.
Subió a su lecho, la absorbió el aliento,
y se apartó, exhalándolo en el viento,
y su alma ya no gime prisionera.


Frühling, der mit leisen Schwingen
Lau mir um die Wangen spielt,
Ach, du kannst nicht wiederbringen,
Was ich einst in dir gefühlt!


Jedoch nein; dan es ja nicht gut,
daß er uns wider solt verlassen,
und folgend seinem heldenmut
die wafen noch einmal erfassen.
die welt erkennet sein wort gnug,
darum es besser, daß er klug
und ruhig wöll sein land bewahren
vernüget, frölich, reich und still:
doch wan er ja mehr palmen will,
so such er sie in euren haaren.


K Prokopovi spěchal: „Zle se daří,
velký vůdce, bratry vést zas spěš,
druzi v táboře se rvou a sváří,
vezmi poplašence na otěž!


如此良宵能有几
有船便合载坡公
当时若只载歌舞
安得于今在画中


In frostigen Dünsten, die zum Himmel qualmen,
Verblutet die Sonne.
Ein weißes Birkenkind mit bebenden Reisern
Starrt bang in die Blutung:
O stirb nicht, Mütterchen Sonne!


Volt a várban egy özvegy asszony,
Három legény fiával egyben;
Mátkája volt már mind a három
Legénynek, járván véle jegyben.
S kettő, szelid vigasztalás közt,
Ölelvén derekát,
Ápolgatá a bús üregben,
Lankadt menyasszonyát.
Szólítá most a harmadik
Mátkáját, halkan, csendesen...


Gyerekeit kereste arra
S engem talált ott épp az utban.
Bömbölt, örült, s én mosolyogva
Rengeteg mellén elaludtam.


possa tu liçadra per gran beltate
li fendi il core... Cusì potesse io
aitarmi cum'eo ni ò ben lo desio!


Leuchtend in den Lüften
Zersprüht die gold'ne Fluth ...
Nun mische dich, Sonnenfeuer,
Mit des Frühlings Rosenblut.


Mert az ő udvarát sok irigyek lakják,
Kedvesbek, hazugok, hízelkedő nyalkák,
Változnak kedvéből nagyrendű sok urak,
Udvarából ritkán tisztesen válhatnak.


Die Muse liebt des Tages Schein;
Die Grazien und Liebesgötter,
Sie betten sich auf Rosenblätter;
Im Freien schlafen alle Neun.


Die augen sindt vom weinen gar vertorben/
Die herbe flutt durchbeist die wangen/
Das hertz mitt haisser angst vmbfangen
Ist schier in bangikeit erstorben/
Wie wen ein schiff sich scheitert an die klippen;
So hörtt man das ein jeder rufft:
Das winseln dringt durch feldt vndt lufft.
Doch jedes wortt start auff den lippen.


Mne dráždilo to přespříliš,
že mouchu tu jsem ztratil náhle,
že v průsvitavou padla tiš,
kams ve traviny létem zprahlé.


Napadl mi mládeneček,
Že, když v rakvi leží,
Povždy v ruce růženeček
S rozmarinou střeží.


Už čich si hledá opojivý rmut,
jímž prosytil se parfum jemně chvící:
žen zápach z podpaždí i odjinud,
pot mužů, výdech vášně hladovící.


Tal, se da l'onde salse impuro ascende
Vapor, cui purghi il sol, cui nube accoglia,
S'alza amaro, e poi dolce in pioggia scende.


Mám tě dovést v kříšťalové síně,
houpat za večera na lekníně?


Ich war nicht hoch genug/ nicht reich/
nicht höfflich satt dich zubedienen
du aber dürffest dich erkühnen
zu schäzzen einer Fürstinn gleich.
Nu wird dein Hochmuht recht belohnet.
Der Donner läst die Hütten stehn/
Palläste müssen untergehn.
Wohl dehm/ der wie ich tieffer wohnet.


寂寥扬子著书年
谁似桓谭与太玄
心赏共期千古在
莫教零落借人传


كَتَبتُ عَلى ظَهرٍ إِلَيكَ لِأَنَّني
رَأَيتُكَ ظَهري في جَميعِ النَوائِبِ
وَأَعرَضتُ عَن بيضِ الطَروسِ لِأَنَّني
حُرِمتُ نَصيبي عِندَ بيضِ الكَواعِبِ


Elgondolják, hogyha évök
Összeraknák hárman, négyen,
Az ha lenne olyan lépcső,
Ami e tetőig érjen.


Na kořenu jejím
hmyz škodlivý hlodá –
oj, ty lípo mladá,
škoda je tě, škoda!


Ach, chtěl bych něžným kvítkem
na jejím ňadru být,
aneb co kuří očko
na nožince se skvít!


Per me, che sol piacergli oggi m'affanno
Tutto cangiato colla mente il pelo,
Pregate il vostro sposo, re del cielo,
Ch'io di Satan forza non tema o 'nganno.


Mas la invidia interpuesta de una abeja,
Dulce libando púrpura, al instante
Previno la dormida zagaleja.
El semidiós, burlado, petulante,
En atenciones tímidas la deja
De cuanto bella, tanto vigilante.


Ó, boldog én, leírni hogy tudám,
Mit éber álmaimban láttam én
A poklokon s a mennyek légután!


Schon stand hier
Die Allee entlang ein Menschenspalier
Und vor dem Rondell in dichtem Gedränge
Eine unzählige Menschenmenge.
Sie harrten seit morgens mit Ausdauer friedlich,
Im Warten geduldig und unermüdlich;
Denn es waren überneugierig die Leute
Damals gerade so wie heute.


mas temos asas para fugir dos abismo


Guardando la vostra beltate
e 'l fin piacere piaxente,
et, o dona çintile, è ligero,


Šli milující v les, a v tichu skal
jak spolu šťastni byli,
co snili,
smích hrdliček v svou píseň vtkal.


U břehů tiše tekoucích zde vod
svá stáda pasu, a když k večeru
za mraky spěje slunce vševidné,
tu vstoupám vzhůru na vrcholy skal,
jež nachem věnčí loučící se den,
a kynu slunci pozdrav poslední,
pak zapěju si píseň, na kterou
mi hromem odpovídá ozvěna,
a vznáším se zas’ dolů povlovně,
a útlé panny vlasů zelených,
jež přebývají v jasných pramenech
skal zubovitě k nebi strmících,
ty vrhají se za mnou s vlnami
vod padajících střemhlav v údolí,
pak vyhoupnou se z tůně stříbrné,
a zpívajíce, reje provádí,
a spájí duši moji rozkoší...


Ach, daß ich hören sollt das Wort
Erschallen bald auf Erden,
Daß Friede sollt an allem Ort,
Wo Christen wohnen, werden!
Ach, daß uns doch Gott sagte zu
Des Krieges Schluß, der Waffen Ruh
Und alles Unglücks Ende.


In gentlest indolence reclin'd,
Beside your ever-trickling urn
You slept serene; all free from fears,
No friendly dream foretold your harm,


闺中莫妒新妆妇
陌上须惭傅粉郎
昨夜月明浑似水
入门唯觉一庭香


Amar-te é isto:
uma palavra que está por dizeruma árvore sem folhasque dá sombra


Sittsam birgt die stille Fürstin
In der Haube ihre Zöpfe;
Blickt so sanft wie die Gazelle,
Blüht so schlank wie eine Addas.


Wem behagt Aprillenwetter?
Wem des Hundsgestirnes Hitz'?
Wem des Herbstes falbe Blätter?
Niemand, der nicht sparet Witz.
Ich will nun kaltsinnig loben
Die begrau'te Winterszeit,
Die uns unsre Augen weid't,
Und auch billig wird erhoben.


Mag man ferner auch in Blicken
Sich rhetorisch gern ergehen
Und zu himmlischem Entzücken
Ohne Klang und Ton erhöhen.


Z kostela tam Bočkaj, všecek záře,
krásnou Danu vede od oltáře.


'em Censure: what care I?
The Herd of Criticks I defie.
Let the Wretches know, I write
Regardless of their Grace, or Spight.
No, no: the Fair, the Gay, the Young
Govern the Numbers of my Song.
All that They approve is sweet:
And All is Sense, that They repeat.


Der Himmel hat sich drohend überzogen.
Von den Ballons, die mit uns aufgeflogen,
Ist nurmehr einer fern zu sehn.
Und wir, mit Gas und Spannung angefüllt,
Sind plötzlich ganz in Nebel eingehüllt.
Drei Männer, die lautlos im Schweigen stehn.
O zauberhaftes Indenwolkenschweben!
So wie die Märchenengel für die Kinder leben.


أَتاكَ اللَيلُ مُعتَكِراً
يُناقِضُهُ سَنا البَدرِ
ذَرِ الساعاتِ تَبسُطُهُ
سَتَقبضُهُ يَدُ الفَجرِ


Borboleta bonitinha,
Saia fora do rosal, et
Borboleta:


良友四方至
秋月此宵明
斗酒集虚馆
踟蹰无限情


君家伯仲尽英妙
笔势夭矫人中龙
池中我亦自云雨
四方上下长相从


So will ich auch nicht grausen schon!
Da sprach die Kaiserliche Kron,
Meins Unglücks muß ich lachen;
Schieß her, schieß her, lieber Landgraf,
Mein Glück das steht in Gotteskraft,
Erst wolln wir tapfer fechten.


Sie deckt den zarten Sprößling mit ihrem eignen Leib:
»Halt an: Und siehest, Unmensch, du nicht, ich bin ein Weib!«
Der Türke hält, getroffen vom Mutter-Angstgeschrei,
Und sparet die Gefangnen für harte Sklaverei.


Und so, umkränzt von Farb und Bogen,
Erheitert leuchtet ihr Gesicht,
Entgegen kommt er ihr gezogen;
Doch er, doch ach! erreicht sie nicht.


pernoitas em mim  e se por acaso te toco a memóri amas  ou finges morrer   pressinto o aroma luminoso dos fogos  escuto o rumor da terra molhada  a fala queimada das estrelas   é noite ainda  o corpo ausente instala-se vagarosamente  envelheço com a nómada solidão das aves   já não possuo a brancura oculta das palavras  e nenhum lume irrompe para beberes  ( in 'Rumor dos Fogos' )


"Comigo fica ou leva-me contigo
"Dos mares à amplidão;
"Límpido ou turvo, te amarei constante;
"Mas não me deixes, não!"


Al tronco Filis de un laurel sagrado
reclinada, el convexo de su cuello
lamía en ondas rubias el cabello,
lascivamente al aire encomendado.


Jak hrom zaduněl jeho hlas:
„Však přijde, přijde jednou čas!


Nun spüre, mein Fels, vom Taumel umtost,
Wie ein frommes Lied dich durchschauert:
»Halt aus! Es keimt ein heimlicher Trost,
Wo Treue in Trennung trauert.


Licht, das, indem es uns verschwindet,
Schon blendend auf Surinam fällt,
O mache, daß mein Freund empfindet,
Man nenn' ihn in der Morgenwelt.


quando anoitece
brilho errante quando a noite
dentro da noite adormece


وأمرد لم يطعني مذ كلفت به
حتى التحى جاءني طوعا على رغم
ورد بعد جماح كنت أعهده
كما يرد جماح الخيل باللجم


Alfonso vzplál velkým hněvem
proti Cidu Kastilskému,
k vůli přísaze té hrozné
ve příčině vraždy bratra.
Ale hněv svůj tajil král,
na vhodný čas pomsty čekal.
Maurů král tu ze Toleda,
který zván byl Ali Maymon,
na Cida ved králi stížnost,
že pad v jeho říši drze,
ba, že v Toledě i samém
Maury chytá do zajetí;
sedm tisíc již jich zajal,
nemluvě ni o dobytku.
Alfonsa to velmi mrzí,
na Cida vzplá hněvem větším,
mnohem větším, než již hořel,
nebo říše jeho grandi
ze závisti ku Cidovi
u krále jej očernili.
I psal Cidovi král psaní,
aby během devíti dnů
opustil říš jeho, delší
že mu nemůž dáti lhůty.
Příbuzným svým toto psaní
všem Cid dobrý ukázal,
stýskali na krále všickni,
Cida že tak špatně cení,
vyháněje bohatýra
statného, jenž taká léta
sloužil nejen jemu věrně,
též i otci, též i bratru.
Průvodem se nabídli mu,
dobrovolně sloužit chtíce,
až by všickni na bojišti
padli podle jeho boku.
Za to slovo, jež mu dali,
pěkně Cid jim poděkoval,
druhého dne opustil pak
Bivar, jenž byl domov jeho,
s celou družinou táh svojí,
s reky těmi statečnými,
ku kterým pak obrátiv se
činil toto proslovení:
„Zlíbí-li se, braši, Bohu,
vrátit se do Kastilie,
dím vám, vrátíme se v slávě,
bohati a ctěni všemi.“


‘Bolondok voltunk! boszankodva szólt,
Midőn e szellemmel megalkuvánk
E semmiséggel kell beérni most...
S ki tudja, mennyi kincs várt ott reánk?


Les corsages, cet hiver,
Seront, pour ravir l'enfer
Si vous le leur permettez,


»Ich will dir geben ein Mägdlein lieb,
Recht rosig rot und mild,
Ich will dir geben ein gutes Schwert
Und ein schnaubendes Rotroß wild.«


Ich habe wohl an dich gedacht
Und dir manch Blümlein mitgebracht.


Dort wo als ew'ger Leuchtthurm
Vesuv, der hohe, glüht,
Stand eines Dritten Wiege,
Von Lorbern überblüht.


A přec nad slavíka líbý hlas
Kouzelná mé řeči lahoda,
Krása, čarodějná svoboda.


Schöne Zeit von Himmelfahrt
Bis zum nahen Pfingsten,
Wo der Geist sich offenbart
Groß auch im Geringsten.


Von jener Reue Qual zu retten,
Die hoffnungslos und ewig brennt,
Helf' deiner Sünder Sterbebetten
Kein Sakrament!


Cos vězí zákeřného v slově tom.
Já jinak viděl vše a jinak chápal. –
Tažení generická odmítám...


Mistře můj, přijď večer ke mně!
Tajně vykradem se z jizby,
až můj pán – já otročím mu –
v prvním tvrdém bude snění;
pozor dej, bys nezbudil ho,
umí bít můj pán, pan Život,
vykradem se v naši pustu.
Ty jsi ve mně, já jsem v tobě,
Vašíček i v nás se tříštil
s Tonou, ženou věčně živou –
vykradem se v naši pustu
Vašíček, ty, Tona, já.


Unaufhaltsam wird er hingezogen
Zu der Hippokrene Silberwogen;
Seinen Geist erhebt mit Adlerschwung
Zu den Sternen die Begeisterung.


Nossos pés todos feridos
Nos cascalhos esquecidos


Hoj, Vy mladí křiklounové,
chcete tvořit všechno nové?
K nové stavbě základy
musíte mít bez vady.
Ve hlubokém, valném důlu
musíte klást tvrdou žulu,
na níž bude pevná zeď
státi jako tlustá měď.
Máte sice hubu velkou –
ale hlavu hrozně mělkou;
a ty Vaše zásady –
pískové jsou podklady.
Umíte jen směle bořit,
do zdí pevných díry tvořit,
hyzdíte jen budovu –
pro budoucí obnovu.
Netušíte základ blaha,
na němž živa vlast je drahá;
Kristus Bůh jí Církev dal,
na skále ji zbudoval.
Pokud bude v Církvi státi,
nepřátel se nemá báti;
po celých už tisíc let
nezhubil ji škůdců jed.
Z ciziny jed sobci brali,
národu jej vnucovali,
ale spasná Církev v čas
zachovala národ zas.


»Mária, Jézus« - ígyen seregeltek
Kósza legény, asszony és gyermek
S liliom-lyányok drága csapatai.


Nechal však tu nejen místo znale
Teplé, očištěnec káraný,
Než i lístek, rukou napsaný
Matthiáše uherského krále:


y así goces, que es más, de la hermosa
palma de mi señora, y su dorado
cabello adornes, y el color rosado
de ver su rostro aumentes vergonzosa;


Eng hält den Bruder er umfaßt,
Bang stöhnend senkt er Blick in Blick,
Küßt, küßt ihn noch einmal in Hast –
Und stößt den Dolch ihm durchs Genick.


Das sind die Folgen der Revolution
Und ihrer fatalen Doktrine;
An allem ist schuld Jean Jacques Rousseau,
Voltaire und die Guillotine.


L'impia ne mente, ché esso archi e faretre
ha offerti a farli più onorata pira,
e i poeti con lui tutte lor cetre.


Le samedi dit au dimanche :
" Tout le village est endormi ;
L'aiguille vers minuit se penche,
C'est maintenant ton tour, ami.
Moi, je suis las de ma journée,
Je veux aller dormir aussi ;
Viens vite, ton heure est sonnée. "
Le dimanche dit : " me voici ! "


Das Herz ist wie das Aug; ein einzigs Gränelein,
Wo dus im Herzen hast, verursacht dir schon Pein.


Wenn du dein Hand ausstreckst,
Des Menschen Herz erschreckst,
Wenn du die Sünd heimsuchest,
Den Sünder schiltst und fluchest:
So geht in einer Stunde
All Herrlichkeit zugrunde.


Wer jetzt kein Haus hat, baut sich keines mehr.
Wer jetzt allein ist, wird es lange bleiben,
wird wachen, lesen, lange Briefe schreiben
und wird in den Alleen hin und her
unruhig wandern, wenn die Blätter treiben.


Doch stillen Ernst hör' ich herniederschweben;
Mild zügelt er die luft'gen Phantasien.
Nur Gleiches darf sich friedlich jetzt verweben,
Kein Ton in's Reich des fremden Tons entfliehn.
Allmählig kehrt der Klänge wildes Streben
Zurück zum Quell der ersten Harmonien,
Der Grundakkord ertönt mit tiefem Falle;
Die Träume fliehn, leer ist die ird'sche Halle. –


Hatodik tanácslá haza menéseket,
Mindenik okokat hoz erre eleget,
Csak nem hajol császár, hallván ily beszédet.
Azonban ihon hozzák Ali Kurt testét.


أرى الشطرنج لو كانت رجالا
تهزُّ صفائحاً وقناً طِوالا
لغادرت الثواكل معولاتٍ
بساحتنا وأطولت القتالا
ولكني أرى خشباً ضعيفاً
إذا شهد الوغى لم يَدع آلا
ولم يُصدِرن حُمراً كُنَّ بيضاً
ولم يغشين من موت ظلالا
فلو كنا نحارب مثل هذا
لباقينا مع الدهر الجبالا


Marně však čekal do noci
na svoje vpuštění,
zimní noc musel stráviti
na chladném kamení.


Byl dřív jako rukávník, až milo
pohledět naň, proto též se líbil
Žolince... však teď, ach, osud zlý byl,
Azorkovi věru stydno bylo.


No gime ilustre cautivo
entre doradas cadenas,
que si bien de encanto llenas,
al cabo cadenas son.
Si acaso, triste lamenta,
en torno ve a sus amigos,
que, de su pena testigos,
consuelan su corazón.
La arrogante erguida palma
que en el desierto florece,
al viajero sombra ofrece,
descanso y grato manjar.
Y, aunque sola, allí es querida
del árabe errante y fiero,
que siempre va placentero
a su sombra a reposar.
Mas ¡ay triste! yo cautiva,
huérfana y sola suspiro,
el clima extraño respiro,
y amo a un extraño también.
No hallan mis ojos mi patria;
humo han sido mis amores;
nadie calma mis dolores
y en celos me siento arder.
¡Ah! ¿Llorar? ¿Llorar?... no puedo
ni ceder a mi tristura,
ni consuelo en mi amargura
podré jamás encontrar.
Supe amar como ninguna,
supe amar correspondida;
despreciada, aborrecida,
¿no sabré también odiar?
¡Adiós, patria! ¡adiós, amores!
La infeliz Zoraida ahora
sólo venganzas implora,
ya condenada a morir.
No soy ya del castellano
la sumisa enamorada:
soy la cautiva cansada
ya de dejarse oprimir.


Comme il a bien peur des filous !
Oh ! la réplique alerte et vive !
Les bons airs de tuteur jaloux !
La bonne bêtise naïve !


دُموعٌ في الخُدودِ لَها مَسيلُ
وَعَينٌ نَومُها أَبَداً قَليلُ
وَصَبٌّ لا يَقَرُّ لَهُ قَرارٌ
وَلا يَسلو وَلَو طالَ الرَحيلُ
فَكَم أُبلى بِإِبعادٍ وَبَينٍ
وَتَشجيني المَنازِلُ وَالطُلولُ
وَكَم أَبكي عَلى إِلفٍ شَجاني
وَما يُغني البُكاءُ وَلا العَويلُ
تَلاقَينا فَما أَطفى التَلاقي
لَهيباً لا وَلا بَرَدَ الغَليلُ
طَلَبتُ مِنَ الزَمانِ صَفاءَ عَيشٍ
وَحَسبُكَ قَدرُ ما يُعطي البَخيلُ
وَها أَنا مَيِّتٌ إِن لَم يُعِنّي
عَلى أَسرِ الهَوى الصَبرُ الجَميلُ


Mãos nos seios
boca em ancas
mãos no falo
me calo, me embalo
chocalho


Ich kaufte mir die blanken Feldherrntressen,
Die Horizonte, die mein Auge sah,
Ließ meine Verse nur in Silber pressen.


Три полудницы-девицы
У лесной сошлись криницы,
Час полдневный в этот миг
Прозвенел им в ветках, в шутку,
И последнюю минутку
Уронил в лесной родниИ одна из тех причудниц,
Светлокудрых дев-полудниц
Говорит меж двух сестер:
«Вот уж утро миновало,
А проказили мы мало
Я с утра крутила сор,
Прах свивала по дорогам,
На утесе круторогом
Отдохнула — и опять,
Все крутила, все крутила,
Утомилась к полдню сила, —
После полдня что начать?»
И ответила другая:
«Я с утра ушла в поля,
Жили там серпы, сверкая,
Желтый колос шевеля,
Спелый колос подсекаПосмотрела я кругом,
На меже лежит ребенок,
Свит в какой-то тесный ком,
Сжат он в саван из пеленоЯ догадлива была,
Я пеленки сорвала,
Крик раздался, был он звонок,
Но душа была светла,
Я ребенка унесла,
И по воздуху носила
Утомилась к полдню сила,
А ребенок стал лесным, —
Что теперь мне делать с ним?»
И последняя сказала:
«Что ж, начните то ж сначала, —
Ты крути дорожный прах,
Ты, ребенка взяв от нивы,
Закрути его в извивы,
И качай в глухих лесах»«Ну, а ты что?» — «Я глядела,
Как в воде заря блестела,
Вдруг послышались шаги,
Я скорее в глубь криницы:
Для полудницы-девицы
Люди — скучные врагЯ в кринице колдовала,
Я рождала зыбь опала,
Я глядела вверх со дна,
И глядели чьи-то очи,
Путь меж нас был все короче,
Чаровала глубина,
Чаровала, колдовала,
И душа позабывала
О намеченном пути,
Кто-то верхний позабылся,
Здесь, в глубинах очутился,
Я давай цветы плести,
Горло нежное сдавила,
Утомилась к полдню сила,
Вверх дорогу не найтЯ же здесь»И три девицы,
У лесной глухой криницы,
Смотрят, смотрят, зыбок взоЖдут, и вот прошла минутка,
Вновь звенит мгновений шутка,
Вне предельностей рассудка: —
«Сестры! Дальше! На простор!»


Guardando la falciola della luna,
la volle anch'esso per le sue figliuole
il primo contadino, una per una.


Ob sich die Schatten strecken
Und wachsen riesengroß:
Nichts kann ein Herz erschrecken,
Das ruht in Deinem Schooß.


Včera Stáňa, Eman dnes,
tak jak to chce doba.
Pro jistotu pozejtří
pověsíme oba.


Findest du nicht oft einen Klang,
Wie zu früh herübergeklungen?
Also hat dein heutiger Sang
Heimlich sich hinübergeschwungen!


Das Pfäfflein saß beim Frühstückschmaus.
Er schaut und zieht die Stirne kraus.
Wer, fragt er, hat die Wurst gebracht?
Die Köchin sprach: Es war die Liese,
Die Alte von der Gänsewiese.
Drum, rief er, sah ich in letzter Nacht,
Wie durch die Luft in feurigem Bogen
Der Böse in ihren Schlot geflogen.
Verdammte Hex,
Ich riech, ich schmeck's,
Der Teufel hat die Wurst gemacht.
Spitz, da geh her! – Der Hund, nicht faul,
Verzehrt die Wurst und leckt das Maul.
Er nimmt das Gute, ohne zu fragen,
Ob's Beelzebub unter dem Schwanz getragen.


Ingravida fra tanto, ed espon fuori
(e tu fosti colei) candida figlia.
Si turba; e de gli insoliti colori,
quasi d'un novo mostro, ha meraviglia.
Ma perché il re conosce e i suoi furori,
celargli il parto al fin si riconsiglia,
ch'egli avria dal candor che in te si vede
argomentato in lei non bianca fede.


Era a franqueza d’água, a sátira do vento,
A hipérbole da treva em pleno firmamento!


Telle était à dix ans celle qu'on veut de vous.
Cette enfant quelque jour charmera son époux ;
Mais il faut que ce fruit, âpre et trop vert encore,
Longtemps sur l'espalier mûrisse et se colore ;
L'autre, grappe dorée aux rayons du matin,
Attend le vendangeur pour paraître au festin.


Schwert an Schwert und Lanz an Lanze
Reihen sich mit düsterm Glanze,
Banner, braun vom Schlachtenwetter,
Rascheln da wie Herbstesblätter.


Du ſtehſt beſchämt, o Burbons Enkel? — Höre
Ein nie zuvor geträumtes Glück!
Des Britten ſchwacher Kriegesdämon giebt dir Ehre
Und Land und Meer zurück.


Auf den grünen Auen
Wallt der Sonnenschein;
Berg' und Burgen schauen
Winkend in den Rhein.


Von meinem Fenster hoch hinab
Wie scheint die Welt mir klein! –
Da unten gehn sie auf und ab,
Trägt Jeder seine Pein.


Za světa poklady,
za města, za hrady,
za nic tě neprodám, lásko moje!
Souzený přijde čas,
vrátím se k tobě zas,
ač na mne čekají kruté boje.


Ihr könnt fröhlich sein, lieb Mutter
Wird es draußen still:
Kommt der Vater heim vom Walde,
Küßt Euch, wie er will,
lieb Mutter,
Küßt Euch, wie er will.


Cit odříkání moji touhu mrazí,
snad sestárli jsme oba, příteli;
na buků kmeny mech se plísní sází
a jiné vše jest, než jsme mysleli,
na vodě zrádná kola divně hrají,
a vše co bylo kdys, je dnes jak bájí!


Most sajnálom (de ezt is lenyelem),
hogy nincs isten, ki gondoljon kinomra
és azok szemét ujjával kinyomja,
kik elnézik, hogy nincsen kenyerem.


Ich bring' ihr einen hin!


A milých veršů hudba
a vzpomínky a snění,
a ničeho nám dvěma
již více líto není.


Pozastav se řeko stříbrotoká!
Co nám věští šumy tvé posvátné?
Bolem lkáš-li aneb plesem jásáš?
Co tvé vlny praví blahodatné?


ch'el negletisca vendetta molti dì
d'ognun scotiço che rebello gli sta,
però ch'el santo papa, che sempre dà
força e secorso a lui, provede lì.


أتزعم حب أقوام وتنسى
مذاهبهم وتجهل ما تقول
وترمي مَنْ سواك بكل داء
وأنت بما تفوه به جهول


霜重麟胶劲
风高月影圆
乌飞随帝辇
雁落逐鸣弦


ضَرَبَ اللِثامَ عَلى شَقي
قٍ وَالشِفاهَ عَلى قِداح
وَأَظُنُّ وَردَ الخَدِّ يُس
قى مِن مَراشِفِهِ بِراح


Pur rivederlo a sue bell'opre atteso
Mi promettea speranza,
E ne gli onesti ragionari acceso
Di fede avvalorarmi e di costanza.
In van: per sempre è muto
Quel di semplice eloquio inclito fabro
Quel mite ardente intemerato labro;
E l'occhio, ahi quell'arguto
Da le assidue vigilie occhio conquiso,
Più non si leva a' dolci alunni in viso.


A náhle zatichly hovor i sten,
neb v dáli se otevřel ráj,
a vyplul anděl jasný jak sen,
nes růže v pozemský kraj,
nes růže v zem, pluje tiše jak sen,
a házel je v pozemský kraj.


近时洛社名真率
箪食壶浆取次游
试问西来老朝散
可能同志便相收


	tu gladio contro a l'antico serpente,
tu porta di salute a tutta gente;


花叶根茎迥不同
略无些子犯春风
羽衣纵落寻芳后
解作清凉烈日中


Des Küsters Festperücke
Hieng, jämmerlich durchnäßt,
Am Wetterhahn des Thurmes,
Wie man berichtet, fest.
Kein Eselein, kein Oechslein,
Kein Mensch entkam der Fluth;
Der fette Braten schmeckte
Dem, Gott sey bei uns, gut.


Er lallt es, halb entschlummert,
Und streckt die Glieder aus zur Ruh,
Einsiedel deckt sein Lämpchen
Mit beiden Händen zu.


»Bald stürzt vor mir und meinem starken Heer
Der Leopard Britannias ins Meer!
Der Briten Stolz verwandle ich in Gram
Und ihren Taumelkelch zur Tränenurne;
Hispania liegt zu meinen Füßen zahm,
Und wischt den Schlachtenstaub mir vom Kothurne
Mit ihrem weichen aufgelösten Haare;
Auf Lisbons Zinnen setz ich meine Aare;
Und Deutschland –« Halt! bei Aspern mußt du fragen,
Wie deutsche Herzen, deutsche Schwerter schlagen!
Dort zeigt sichs bald in blutigen Gewittern,
Ob du ganz ungelehrig für das Zittern!
Dort steht ein Fürst, ein gottgeadelt-echter,
Wie selten ihn gezeugt die Hochgeschlechter;
Der Brennpunkt jeder Freude, jedem Schmerz
Des Vaterlands ist sein geweihtes Herz;
Er ist an Heldenkraft selbst dir gemessen,
Doch eines schmückt ihn schön, was dir gebricht,
In seinem Herzen brennt der Liebe Licht,
Und nie hat er der Menschlichkeit vergessen! – –


Ich war im Traume betrunken
Und sah ein altes Kamel,
Das war zu Boden gesunken –
Es lachte – bei meiner Seel!


« Holà ! femmes, voici des rejetons étranges,
Crièrent les époux quand les fils furent nés,
Et c'est mal à propos que vous nous les donnez.
Leur front a des lueurs d'étoile qui se lève ;
Leur œil jette l'éclair comme l'acier du glaive
Que les jeunes guerriers portent pour le combat ;
Une aile impatiente et grand ouverte bat
Leurs flancs, aile de cygne ou de colombe ou d'aigle !
Et quand leur chevelure ardente se dérègle,
C'est comme un bélier d'or secouant sa toison !
Voici le déshonneur entré dans la maison ;
Mais d'où qu'il soit venu, nous voulons qu'il en sorte.
Nous ne fîmes jamais enfants de cette sorte,
Les nôtres sont cagneux, bossus, ils ont le pied
De travers et les yeux sans flammes, comme il sied
Aux légitimes fils des honnêtes familles. »


Nepřipraveni. Bez vůle. A slabí.
S nadějí jdeme jedinou:
Že ironický osud šetří baby,
když v boji muži zahynou.


Sie strecket nach den Bergen
Die weißen Arme aus,
Und freut sich, wie der Vollmond
Aus Wolken sieht heraus.


生来傲骨不羞贫
何用钱刀卓姓人
撒手危崖无著处
红炉解脱是前因


Doch dort am Flügel das Junkerlein,
Sieht's nicht, als ob es schiele, drein?
Der Zöllner kann's nicht genau ersehn,
Drum mag er nur ganz schüchtern flehn:
»Schön Herrlein, meinen Pfennig!«


O nenne, Tochter du der heiligen Erd,
Einmal die Mutter. Es rauschen die Wasser am Fels
Und Wetter im Wald und bei dem Namen derselben
Tönt auf aus alter Zeit Vergangengöttliches wieder.
Wie anders ists! und rechthin glänzt und spricht
Zukünftiges auch erfreulich aus den Fernen.
Doch in der Mitte der Zeit
Lebt ruhig mit geweihter
Jungfräulicher Erde der Aether
Und gerne, zur Erinnerung, sind,
Die unbedürftigen, sie
Gastfreundlich bei den unbedürftgen,
Bei deinen Feiertagen,
Germania, wo du Priesterin bist
Und wehrlos Rat gibst rings
Den Königen und den Völkern.«


野店桃花万树低
春光多在画桥西
幽人自得寻芳兴
马背诗成路欲迷


che spesso i larghi campi e l' onde salse
smaltò di sangue, a gran Principi e Regi
ponendo il giogo, e dopo tanti pregi,
fieri, indomiti mostri a domar valse


S radostí svou a žalem
pracovníci, se spokojte se šťastným málem,
ale nechoďte vraždit, abyste měli více,
nebo víc vyzískali těm, kdož vás jak pijavice
ssají a ssáli
vědouce, že jste jim jednou v své slabosti
pomohli za černé noci
o vraždách rozhodovat,
šíleně mrhat životy, běsnit svou mocí
a krev svou i svých mrtvých jim dali.


بَقاءُ الخلائقِ رَهْنُ الفَناءِ
وقَصْرُ التَّدانِي وَشيكُ التَّنائي
لقد حَلَّ مَنْ يَومُهُ لاقترابٍ
وَقَدْ حان مَنْ عُمْرُه لانتِهاءِ
هلِ المُلكُ يَملِكُ ريبَ المَنونِ
أَمِ العِزُّ يَصْرِفُ صَرْفَ القضاءِ
هُوَ الْمَوْتُ يصدَعُ شَمْلَ الجميع
وَيَكسو الرُّبوعَ ثيابَ العفاءِ
يَبزُّ الحياةَ ببطشٍ شديدٍ
ويَلقى النفوسَ بدَاءٍ عياءِ
أَلَمْ تَرَ كَيْفَ استَباحَتْ يَداهُ
كَريم الملوكِ وَعِلْقَ السَّناءِ
وَوافى بسَيِّدَةِ السَّيِّدا
تِ مأْوى البِلى ومُناخ الفناءِ
هُوَ الرُّزْءُ أَلْوى بعزمِ القُلوبِ
مُصاباً وَأَوْدى بحُسنِ العزاءِ
فما فِي العويل لَهُ من كفِيءٍ
وَلا فِي الدُّموع لَهُ من شِفاءِ
فَهيهاتَ فِيهِ غَناءُ الزفيرِ
وَهيهاتَ مِنهُ انتصَارُ البُكاءِ
وأَنَّى يُدافَعُ سُقمٌ بسُقمٍ
وَكَيْفَ يُعالَجُ داءٌ بداءِ
فَتلكَ مآقي جُفونٍ رِواءٍ
مُفَجَّرَةٍ من قلوبٍ ظِماءِ
فلا صدرَ إِلّا حريقٌ بنارٍ
ولا جَفنَ إِلّا غَريقٌ بماءِ
فقَد كادَ يَصدَعُ صُمَّ السِّلامِ
وَيُضرِمُ نارَ الأَسى فِي الهواءِ
وَجِيبُ القلوبِ وشَقُّ الجُيوبِ
وشَجوُ النَّحيبِ ولَهْفُ النِّداءِ
فمن مُقلَةٍ شَرِقَتْ بالدُّمُوعِ
ومن وَجْنَةٍ شَرِقَتْ بالدِّماءِ
وسَافِرَةٍ من قِناعِ الحياءِ
ونابذةٍ صَبْرها بالعراءِ
وبيضٍ صَبَغْنَ بلَوْنِ الحِدا
دِ حُمْرَ البُنودِ وبيضَ المُلاءِ
نَواشِجَ فِي سابغاتِ المُسُوح
وضافي الشُّعورِ بلُبسٍ سَواءِ
أَنَجْماً هَوى فِي سماءِ المعالي
لتبكِ عَلَيْكِ نُجومُ السَّماءِ
فحاشى لِرُزْئِكَ أَن يَقْتَضيهِ
عويلُ الرِّجَالِ ولَدْمُ النِّساءِ
لِبيضِ أَيادِيكِ فِي الصَّالِحاتِ
تمسَّكَ وجهُ الضُّحى بالضِّياءِ
وقلَّ لفقدِكِ أَن يَحْتَبِي
عَلَيْهِ الصَّباحُ بثوبِ المساءِ
فيا أَسَف المُلكِ من ذاتِ عِزٍّ
تعوَّض منها بعزِّ العَزاءِ
وروْحِ القبورِ لمجدٍ مُقيم
وتَرْح القصورِ لربعٍ خَلاءِ
ولو قَبِلَ الموْتُ منها الفِدَاءَ
لضاقَ الأنامُ لَهَا عن فداءِ
لئِنْ حُجِبَتْ تحتَ رَدْمِ اللُّحُودِ
وَمِنْ قَبلُ فِي شُرُفاتِ العَلاءِ
فتلك مآثِرُها فِي التُّقى
وبذْلِ اللُّهى مَا لَهَا من خَفاءِ
جزاكِ بأعمالكِ الزَّاكِيا
تِ خَيْرُ المُجازِينَ خَيْرَ الجزاءِ
ولُقِّيتِ فِي ضَنْكِ ذَاكَ الضَّريحِ
نسيمَ النعيم وطِيبَ الثَّواءِ
فيا رُبَّ زُلْفى لدى المشْرِقَيْ
نِ أَبْضَعْتِ فابْتَعْتِها بالعلاءِ
وعاري الجَناحَيْنِ نُبِّئتِ عَنهُ
فأَمسى وَقَدْ رِشْتِهِ بالعطاءِ
ودعْوةِ عانٍ بأَقصى الدُّروبِ
سمعتِ لوجهِ سميع الدُّعاءِ
وَذي حُبوَةٍ بفناءِ المَقامِ
سَنَحْتِ لَهُ بِسِجالِ الحِباءِ
فلِلَّهِ من طارِقٍ لليالي
رماكِ بيوْمٍ كيومِ البراءِ
فودَّعْتِ فِيهِ إِمامَ الهُدى
وَدَاعَ نوىً مَا لَهَا من لِقَاءِ
نَجيبكِ والمصطفى للخلافَ
ةِ من سَلَفَي خاتَمِ الأَنبياءِ
وما رَدَّ عنكِ سِهام الحِمامِ
بحرْزِ الجنابِ وعزِّ الفِناءِ
ودَهرٍ مُطيعٍ وسورٍ منيعٍ
وقصرٍ رفيعٍ مشيدِ البناءِ
وزَأْرِ الأُسودِ وخفقِ البنودِ
وجمع الحشودِ بملء الفضاءِ
بكلِّ كمِيٍّ جريء الجَنانِ
وكلِّ أَميرٍ منيفِ اللِّواءِ
وَوالٍ رعى اللهُ مَا قَدْ رَعاهُ
فأبلاهُ فِي الصُّنع خَيْرَ البلاءِ
تبلَّجَ عنه سنا يعرُبٍ
تبلُّجَ قَرْنِ الضَّحى عن ذُكاءِ
وهُزَّتْ مضاربُهُ عن حُسامٍ
وَفُرَّتْ نواجِذُهُ عن ذَكاءِ
فتىً قارضَ اللهَ عن نَفس حُرٍّ
بَراها لِتخْليدِ حُرِّ الثناءِ
وَأَقحَمَها مُخطراتِ الحُروبِ
وأَحْبَسَها فِي سبيل السَّواءِ
وجاهَدَ فِي اللهِ حقَّ الجهادِ
وأَغْنى عنِ المُلْكِ حقَّ الغَناءِ
وَشدَّ عَلَى الدين سورَ الأَمانِ
وَسدَّ عن الشِّركِ بابَ النَّجاءِ
وسيفٌ إِذَا لأَلأَتْهُ الحُرو
بُ طارَ العُداةُ بِهِ كالهباءِ
وَأَلْبَسَهُ النصرُ ثوبَ الجَلالِ
وتَوَجَّهَ الصبرُ تاجَ البهاءِ
فَلَوْ أفصحَ الدهرُ عمَّا يكِنُّ
لناداهُ يَا صَفْوَةَ الأَوْلِياءِ
هُو المَلِكُ العامِرِيُّ المُسمَّى
يَدَاهُ كفيلَيْ حياةِ الرَّجاءِ
عزاءٌ إِمامَ الهُدى فالنُّفو
سُ مَا إِنْ سِواكَ لَهَا مِن عَزاءِ
وَعُوِّضْتَ منها جزيلَ الثَّوابِ
وَمَدَّ لَكَ اللهُ طُولَ البقاءِ


Mióta lármázunk és mióta rázunk!
Horpaszon rugdosunk, a képedre mászunk!
Te mégis ugy horkolsz, majd megrepedsz bele:
Szalad az ellenség: mit csináljunk vele?”


Die spinn sprach: da trib man mich aus
eins mechtig reichen burgers haus,
darin ich lenger kunt nicht bleiben.


Pensei então: a mulher,
Para alcançar o perdão
De quantos crimes tiver,
Na fervorosa oração,
Basta que Possa dizer:
"Tive um filhinho, Senhor,
E o filho do meu amor
Nos braços o vi morrer!"


„Pevněj stojím, nezmdlívám.“


Népedet te semminek tartád,
És őket csak ócsón eladád,
Igen kevésre böcsülléd,
Csaknem ingyen odavetéd.
Azt tőd, hogy mi ellenségink,
És azkik mi környülünk laknak,
Mindenfelől mi szomszédink
Minket nevetnek és csúfolnak.


玉人携手弄秋英
寻遍池台见月生
小杜有灵应羡我
今为闲客此闲行


إذا أبصرت رأسا فيه طول
كمثل الدرج أو سفط لتمّه
فذاك الراس رأس فيه شؤم
عقوق فاتئّد أبدا بذمّه
ألم تر أنه لما تبدّى
بدا منه رداه على حرأمّه


冠以新故爱
履以弊故捐
锱铢在人手
吾衡亦徒悬


أَمَرَ الأَميرُ بِحاجَتي وَقَضائِها
وَأَبو عُبَيدَةَ عِندَنا مَذمومُ
مِثلُ الحِمارِ إِذا شَدَدتَ بِسَرجِهِ
والى الضُراطَ وَعَضَّهُ الإِبزيمُ
أَبَتِ المَوالي أَن تَكونَ صَميمَها
وَنَفَتكَ عَن أَحسابِها مَخزومُ


Und ein Stöpsel hält die Wache
Wie ein Scherge Tag und Nacht,
Und er sitzt ihm auf dem Dache,
Daß er sich nicht mausig macht.


A sen-li úděl je té jejich říše,
ať jejich sen je líbezný a blahý
a teplem slunce, dechem jara dýše,
nechť ve snách zří všech milovaných tahy,
vše, co jim plálo na té žití líše,
co vzpružovalo čisté jejich snahy,
co hřálo je, co z duše měli rádi,
své matky tvář, své naděje, své mládí.


Сознанье строгое есть в жестах Немезиды:
Умей читать условные черты:
Пред тем как сбылись Мартовские Иды,
Гудели в храмах медные щиты…
Священный занавес был в скинии распорот:
В часы Голгоф трепещет смутный мир…
О, бронзовый Гигант! ты создал призрак-город,
Как призрак-дерево из семени — факиВ багряных свитках зимнего тумана
Нам солнце гневное явило лик втройне,
И каждый диск сочился, точно рана…
И выступила кровь на снежной пеленА ночью по пустым и гулким перекресткам
Струились шелесты невидимых шагов,
И город весь дрожал далеким отголоском
Во чреве времени шумящих голосов…
Уж занавес дрожит перед началом драмы,
Уж кто-то в темноте — всезрящий, как сова, —
Чертит круги, и строит пентаграммы,
И шепчет вещие заклятья и слов


Že v pravém světle vše se zjeví věci:
čin, myšlénka i cesta snahy správné;
nad hrobem zazní fanfáry jim slavné,
a z ponížení vstanou jako reci.


Avšak mnozí lakotiví v jídle
chutným masem tak se přecpali,
že je z rána smrtí povystydlé,
druzi v stáncích ležet zastali.


¡Que me anime, pretende, y él no sabe
que de su choza en la techumbre negra
le he visto yo escondida
la dulce gaita aquella
que cargaba el sentido de dulzuras
y llenaba los aires de cadencias!...
¿Por qué ya no la toca?
¿Por qué los campos su tañer no alegra?
Y el atrevido vaquerillo sano
que amaba a una mozuela
de aquellas que trajinan en la casa,
¿por qué no ha vuelto a verla?
¿Por qué no canta en los tranquilos valles?
¿Por qué no silba con la misma fuerza?
¿Por qué no quiere restallar la honda?
¿Por qué esta muda la habladora lengua,
que al amo le contaba sus sentires
cuando el amo le daba su licencia?
«¡El ama era una santa!...»,
me dicen todos, cuando me hablan de ella.
«¡Santa, santa!», me ha dicho
el viejo señor cura de la aldea,
aquel que le pedía
las limosnas secretas
que de tantos hogares ahuyentaban
las hambres, y los fríos, y las penas.
¡Por eso los mendigos
que llegan a mi puerta
llorando se descubren
y un padrenuestro por el ama rezan!
El velo del dolor me ha oscurecido
la luz de la belleza.
Ya no saben hundirse mis pupilas
en la visión serena
de los espacios hondos,
puros y azules, de extensión inmensa.
Ya no sé traducir la poesía,
ni del alma en la médula me entra
la intensa melodía del silencio
que en la llanura quieta
parece que descansa,
parece que se acuesta.
Será puro el ambiente, como antes,
y la atmósfera azul será serena,
y la brisa amorosa
moverá con sus alas la alameda,
los zarzales floridos,
los guindos de la vega,
las mieses de la hoja,
la copa verde de la encina vieja...
Y mugirán los tristes becerrillos,
lamentando el destete, en la pradera,
y la de alegres recentales dulces,
tropa gentil, escalará la cuesta
balando plañideros
al pie de las dulcísimas ovejas;
y cantará en el monte la abubilla
y en los aires la alondra mañanera
seguirá derritiéndose en gorjeos,
musical filigrana de su lengua...
Y la vida solemne de los mundos
seguirá su carrera
monótona, inmutable,
magnífica, serena...
Mas ¿qué me importa todo,
si el vivir de los mundos no me alegra,
ni el ambiente me baña en bienestares,
ni las brisas a música me suenan,
ni el cantar de los pájaros del monte
estimulan mi lengua,
ni me mueve a ambición la perspectiva
de la abundante próxima cosecha,
ni el vigor de mis bueyes me envanece,
ni el paso del caballo me recrea,
ni me embriaga el olor de las majadas,
ni con vértigos dulces me deleitan
el perfume del heno que madura
y el perfume del trigo que se encera?
Resbala sobre mí sin agitarme
la dulce poesía en que se impregnan
la llanura sin fin, toda quietudes,
y el magnífico cielo, todo estrellas.
Y ya mover no pueden
mi alma de poeta,
ni las de mayo auroras nacarinas
con húmedos vapores en las vegas,
con cánticos de alondra y con efluvios
de rocïadas frescas,
ni éstos de otoño atardeceres dulces
de manso resbalar, pura tristeza
de la luz que se muere
y el paisaje borroso que se queja...,
ni las noches románticas de julio,
magníficas, espléndidas,
cargadas de silencios rumorosos
y de sanos perfumes de las eras;
noches para el amor, para la rumia
de las grandes ideas,
que a la cumbre al llegar de las alturas
se hermanan y se besan...
¡Cómo tendré yo el alma,
que resbala sobre ella
la dulce poesía de mis campos
como el agua resbala por la piedra!
Vuestra paz era imagen de mi vida,
¡oh, campos de mi tierra!
Pero la vida se me puso triste
y su imagen de ahora ya no es ésa:
en mi casa, es el frío de mi alcoba,
es el llanto vertido en sus tinieblas;
en el campo, es el árido camino
del barbecho sin fin que amarillea.
... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ...
Pero yo ya sé hablar como mi madre,
y digo como ella
cuando la vida se le puso triste:
«¡Dios lo ha querido así! ¡Bendito sea!»


古树萧萧罨暮云
飞来孤鸟不成群
月明今夜谁同看
冀北江南我共君


S a felhők, habár fehérek,
Árnyat akkor is csak vetnek.
Majd ha én oly időt érek,
Hogy felhőim megrepednek!
S széleikre rózsaszínben
Száll az égő napsugár,
S ők úgy állanak fölöttem,
Mint megannyi tündérvár!


Předvěký triumf. Architravy.
A prostá ohnice v zeleni trávy.


Na svět onen člověk co statek nic vzíti nemůže,
Leč ten, jenž původ tam z toho béře světa.
Blah, kdo v pozemsku žijíc, do nebes pouť v mysli konává,
Po smrti šťastně druhý tamto nalezne domov.


Sledují vzrušeně žhavý můj zrak,
ve směru jeho hledí:
„Co se tu stalo?“ diví se tak –
Nedávám odpovědi.


Jest-li to, co dosud k lidstva cti a štěstí
v drahách osvěty lze vítězstvími zvát,
nedílným-li skutkem všelidstva to jesti,
může-li kdy v pravdě člověčenstvo vstát
k sjednocené práci spolnou nadšeností:
o tom mám své pochybnosti!


Ó tísicos Romeus! ó corações doentes,
Que ficais, ao luar, cismando horas inteiras...
Ó magros menestréis, tristes — como os poentes
E estéreis como o seio anêmico das freiras!...


Wol tausend Ritter möchten dich bewahren;
Dein beßrer Hüter ist der Geist in dir.
Es fliehen fern die Schrecken, die Gefahren –
Des Ortes Heiligkeit verjagt sie hier,
Und alle Genien und Götter stellen
Als Richter sich an dieses Tempels Schwellen.


Jak hlemýžď má ji k zádům svým
vždy přirostlou, nehne se v ní,
já cítil, dědů mých odkazem zlým
jak všecko se na mně teď mstí.


Ein mindrer Grad Geschwindigkeit,
Könnt ihn mit uns in gleicher Zeit,
Um unsers Kreises Brennpunct führen.
So blieb er wohl ein Wandelstern;
Und dörfte doch, wie Mars, von fern,
Sein rundes Antlitz nie verlieren;
Auf unsrer Hälfte voller Schein,
Auf jener ewig finster seyn.


Da ist ein Himmel, schwarz und schrecklich,
Rote Raben fliegen darunter her,
Da ist ein Wasser, tief und schlammig,
Das fließt so träge und so schwer,
Da ist ein schwarzes Zaubereiland
Mit einem Schloß, wie Gift so grün,
Da ist ein dumpfer, dunkler Garten,
In dem viel bleiche Blumen blüh'n.


As nossas santas mães! Dizei-me se há na vida
Almas mais joviais, e mais cheias de encantos...
Almas que pelo amor, pela estrada florida,
Soltam na asa do beijo os mais vivos quebrantos!


Unser Haus hat viele Thüren,
Die hinein zum Herren führen.
Wer den Herrn sieht, muß anbetend
Mit der Stirn den Boden rühren.
Viel' im Haus sind blind geboren,
Die des Herrn Gebot doch spüren.
Auch den Lahmen sind gegeben
Hausgeschäfte zu vollführen.
Selbst der Wind mit kaltem Atem
Muß des Hauses Feuer schüren.
Thun muß jeder, was ihm obliegt,
Wahl hat keiner, selbst zu küren.
Mancher wähnt sich frei und siehet
Nicht die Bande, die ihn schnüren.
Trägest du dein Band in Demut,
Wird es dir zu Blumenschnüren.
Schwöre Treu'! und Gnad' antwortet
Dir mit höchsten Liebeschwüren.
Knecht im Hause! gegen deinen
Mitknecht will kein Stolz gebühren.
Sei verträglich! denn der Herr hat
Keine Freud' an Ungebühren.
Wer darf trotzig Einlaß fordern,
Den nicht Er ein lässet führen?
Wer kann mit dem Hausherrn hadern,
Den er stößt aus seinen Thüren?


Die lechzende Zunge hängt aus dem Rachen,
Die Bestie badet in blutroten Lachen.


Geschickter P-- du Wunder unsrer Zeiten,
Kein Virtuose wird mit mir deswegen streiten,
Kein heydnisch Götzen-Bild ruf ich zum Zeugen an,
Weil Schatt- und Fabel-Werck kein Zeugniß geben kan.
Ein schwartzer Linden-Baum mag dir kein Lob-Lied dichten,
Wie mag ein dürrer Ast die Melodie berichten?
Dein Werth und auch dein Ruhm, der dich unschätzbar macht,
Steigt höher, als der Ruf, den man dir zugedacht.
Ich suche nicht den Kiel in Schmeicheley zu tauchen,
Denn heucheln darff man nicht bey Orpheus Söhnen brauchen.
Wer deine Flöthe hört, sagt diß Geständniß frey:
Daß in Germanien nicht deines gleichen sey.
Ein Kluger weiß gar wohl den Unterscheid zu machen,
Man sieht bey deinen Thon die Charitinnen lachen,
Worbey man gantz erstaunt ein sanfftes Echo hört,
Das uns, Amphion gleich, so Sinn als Ohr bethört.
Besonders ist an dir die Sittensamkeit zu loben,
Denn P-- hat nie sein Noten-Block erhoben,
Er weiß, daß Kunst und Griff den Meister selber preißt,
Ob gleich kein Schmeichel-Lied ihn mit Douceurgen speißt!


Все ближе, все ближе, все ближе
С каждым и каждым мгновеньем
Бесстрастные Смерти уста,
Холоден ее поцелуВсе ниже, все ниже, все ниже
С покорным и сладким томленьем,
Чело преклоняет мечта,
Летейских возжаждавши струЧто пело, сверкало, манило,
Ароматы, напевы и краски,
Страсть, познанье, борьба, —
Даже ты, даже ты, — Любовь, —
Все странно поблекло, остылСкудны ненужные ласки,
Безразлична земная Судьба
И тягостно вечное: «Вновь!»
Но страшно суровых оценок
Судьи рокового — сознанья,
Что днем, и во тьме, и во сне
Вершит свой безжалостный суд…
О, память! Кровавый застенок!
Где не молкнут стоны страданья,
Где радости плачут в огне
И скорби во льду вопиюПридите, придите, придите,
Последние милые миги,
Возжгите в немые уста
Смущенно слепой поцелуРвутся заветные нити,
Спадают с духа вериги,
С безумьем граничит мечта,
Летейских касаясь стру


L'église est pour Gessler contre Guillaume Tell,
Pour Rossa contre Huss, pour Cauchon contre Jeanne.
Elle offre à Trestaillon la colonne Trajane.
Elle est l'auberge entrez si vous pouvez payer ;
Le Te Deum sera compris dans le loyer.
Mandrin est un sauveur, Cartouche est un messie ;
Qui réussit est pur. Payez. Rome associe
A l'acceptation des forfaits l'Éternel.
Monter est vertueux, tomber est criminel.
O terreur ! elle fait bénir la perfidie,
L'affreux plan qu'un faussaire à loisir étudie,
Le bagne ouvert aux bons, les gueux mis au sénat,
Tous les viols, le fer, le feu, l'assassinat,
César et ses complots, l'araignée et ses toiles,
Par cette grande main sombre et pleine d'étoiles,
Sans même regarder un moment le ciel bleu,
Et sans se demander si c'est possible à Dieu !


留槎阁外记前回
龟伴高斋今再来
试问剑州馀父老
棠阴勿剪又栽培


Vám patřím, mužům drsným, vám, zástupy žen
a dětí, kde z obydlí nesčetných komínů
kouř lehá větrem odplížen
kams v polí nesmírnou rovinu.
A v okna se dívám do dvorů,
znám, cvakne-li, každou závoru,
ať večer, z rána, ať k poledni,
kdo umřel, kdo ženil se, odešel v svět,
vše shodno, vše shodno můj na počet
s tím počtem, jenž bude můj poslední.
Jsem matkou vás všechněch ze vsí i měst.
Všech životy musím stejně nést.


Monstrantz O Menschheit! O Monstrantz/
Jn dir hastu die Gottheit gantz.
Quapropter cuncti mortales
Hilariter, hilariter, hilariter, hilariter.
Coniubilemus.


Esto
sucedió entre dos párpados; temblé
en mi vaina, colérico, alcalino,
parado junto al lúbrico equinoccio,
al pie del frío incendio en que me acabo.
Resbalón alcalino, voy diciendo,
más acá de los ajos, sobre el sentido almíbar,
más adentro, muy más, de las herrumbres,
al ir el agua y al volver la ola.
Resbalón alcalino
también y grandemente, en el montaje colosal del cielo.
¡Qué venablos y harpones lanzaré, si muero
en mi vayna; daré en hojas de plátano sagrado
mis cinco huesecillos subalternos,
y en la mirada, la mirada misma!
(Dicen que en los suspiros se edifican
entonces acordeones óseos, táctiles;
dicen que cuando mueren así los que se acaban,
¡ay! mueren fuera del reloj, la mano
agarrada a un zapato solitario).
Comprendiéndolo y todo, coronel
y todo, en el sentido llorante de esta voz,
me hago doler yo mismo, extraigo tristemente,
por la noche, mis uñas;
luego no tengo nada y hablo solo,
reviso mis semestres
y para henchir mi vértebra, me toco.


文武声华并起予
翩翩丽藻照茅居
不缘净土能持法
那得丛林见异书


去国扊扅悲往事
还乡笳鼓愧前修
十年过计千章木
一寸离心万斛愁


Dann wieder lächelst du
Und wandelst deine Bahnen,
Und ohne Rast und Ruh
Folg' ich in dumpfem Ahnen,


Verlisch nun, stille Kerze!
Erquickung nach dem Schmerze
Träuft sanft auf mich herab.
O Schlaf! du Gottesgabe!
So ruh' ich einst im Grabe!
Ach! läg' ich schon in meinem Grab!


Questo pensiero e 'l riguardare indrieto
qual sia suta la mia vita,
mentre inimico fui a mia salute,
mi fêr veder che 'l dolce sguardo lieto,
e 'l simulato aita
era alfin per lungar mia servitute.
E perché poco val quella virtute
che 'l mal vede venir se non soccorre,
pensai quel nodo sciôrre
che all'alma avea il suo bel viver tolto,
e renderli l'antica libertate;
e più forza ebbe in me la mia pietate,
che quella che mostrava il vago volto.
Così mi tolsi dall'error commesso,
e libero rende' me a me stesso.


For, eager to be gone, 'tis said,
That morn she miss'd her pray'rs;
But vengeance swift o'ertook the Maid,
Alas! she fell down stairs.


Nymf kolem naslouchal mu sněm,
svou hudbu ztajil vodojem.


»Schon einmal saht Ihr mit seinem Wort
Nach Willkür den Kaiser schalten!
Trotz aller Mahnung ihn fort und fort
Das Eu're Euch vorenthalten!«
Baumkircher fährt auf voll Ungeduld:
»Da war er nur schlecht beraten!
Der Schranzen war's und der Schreiber Schuld!
Er war nicht Herr seiner Thaten!


Orion und Plejade
Sie sollen im Tanze kreisen,
Und Sohre freudig horchend
Das eigene Spiel vertagen.


Zankst du schon wieder? sprach Hans Lau
Zu seiner lieben Ehefrau.
»Versoffner, unverschämter Mann« – – –
Geduld, mein Kind, ich zieh' mich an – –
»Wo nun schon wieder hin?«
Zu Weine. Zank' du alleine.


Motýl bude píti
vše, co ve vás zkvete,
zpěvná ústa, jemu
vy se nezavřete!


Zünd dein Schwefelholz im Dunkeln
Bey des Phosphors schwachem Funkeln,
Kurzer Glanz, denn wie so ärmlich
Brennt es nun und stinkt erbärmlich, –
Und verbrannt ist nun das Ding. –
Deine Mittel sind gering.


Jeder Kuß auf andere Lippen
war ein Warten, war ein Nippen,
ein Verlangen nur nach dir,
du nur warst es, die ich suchte,
du allein und für und für.


Allschauender, sieh, wie mir bange ist,
miß meine Qual!
Mir ist bange, daß du schon lange vergangen bist.
Als du zum erstenmal
in deinem Alleserfassen
das Bild dieses blassen
Gerichtes sahst,
dem du dich hülflos nahst, Allschauender.
Bist du damals entflohn?
Wohin?
Vertrauender
kann keiner dir kommen
als ich,
der ich dich
nicht um Lohn
verraten will wie alle die Frommen.
Ich will nur, weil ich verborgen bin
und müde wie du, noch müder vielleicht,
und weil meine Angst vor dem großen Gericht
deiner gleicht,
will ich mich dicht,
Gesicht bei Gesicht,
an dich heften;
mit einigen Kräften
werden wir wehren dem großen Rade,
über welches die mächtigen Wasser gehn,
die rauschen und schnauben –
denn: wehe, sie werden auferstehn.
So ist ihr Glauben: groß und ohne Gnade.


Wo Fisch und Wildbrät ist / das zieret Tisch und Mahl:
lädt Plato mich zu gast / so such ich Reh und Aal.


В моих песнопеньях журчанье ключей,
Что звучат все звончей и звончеВ них женственно-страстные шепоты струй,
И девический в них поцелуВ моих песнопеньях застывшие льды,
Беспредельность хрустальной водВ них белая пышность пушистых снегов,
Золотые края облакоЯ звучные песни не сам создавал,
Мне забросил их горный обваИ ветер влюбленный, дрожа по струне,
Трепетания передал мнВоздушные песни с мерцаньем страстей
Я подслушал у звонких дождеУзорно-играющий тающий свет
Подглядел в сочетаньях планеИ я в человеческом нечеловек,
Я захвачен разливами реИ, в Море стремя полногласность свою,
Я стозвучные песни по


竹箭春江二月流
桃花红映木兰舟
聊因叶县神明宰
一借仙凫瀫水头


La fin balsamique du jour,
Blonde de frelons et d’abeilles,
Perçoit, dans un baiser d’amour,
La beauté des lèvres pareilles.


Credo che Marte di sangue ristucco
a questa volta chiamar si potea;
e sopra tutto Rinaldo era il cucco,
che con la spada a suo modo facea.
Orlando intanto ha trovato Malducco,
che Berlinghieri ed Otton morto avea:
ma questa morte gli saprà di lezzo,
ché Durlindana lo tagliò pel mezzo.


Da befällt ein heimlich Grausen
Mir im Dunkeln Herz und Sinn:
Steine bröckeln, Wellen brausen,
Und wie bald bist du dahin!


Los he visto en el cine,
frente a los teatros,
en los tranvías y en los parques,
los dedos y los ojos apretados.
Las muchachas ofrecen en las salas oscuras
sus senos a las manos
y abren la boca a la caricia húmeda
y separan los muslos para invisibles sátiros.
Los he visto quererse anticipadamente, adivinando
el goce que los vestidos cubren, el engaño
de la palabra tierna que desea,
el uno al otro extraño.
Es la flor que florece
en el día más largo,
el corazón que espera,
el que tiembla lo mismo que un ciego en un presagio.
Esa niña que hoy vi tenía catorce años,
a su lado sus padres le miraban la risa
igual que si ella se la hubiera robado.
Los he visto a menudo
—a ellos, a los enamorados—
en las aceras, sobre la yerba, bajo un árbol,
encontrarse en la carne,
sellarse con los labios.
Y he visto el cielo negro
en el que no hay ni pájaros,
y estructuras de acero
y casa pobres, patios,
lugares olvidados.
Y ellos, constantes, tiemblan
se ponen en sus manos,
y el amor se sonríe, los mueve, les enseña,
igual que un viejo abuelo desengañado.


Und daß ich eine Jungfer bin
Und habe keinen Mann,
Und noch nicht weiß, was Liebe ist,
Das steht mir wenig an.


雨夜宿山斋
夜深雨声息
石室含馀清
风枝堕残滴


V každičkém květném pupenci,
jak ve oříšku z báje,
složeny šaty svatební,
dýšící vůní máje; –