ch'al priego mio tu non ti mostri duro,
ma una pistoletta legghi a noi,
ch'essempro ci possa esser nel futuro


Liebe Nacht! An deinen Brüsten,
Mutter aller Frömmigkeit,
Ruhe meine Unrast, schlafe
All mein Sehnen und mein Leid.


Toute la ferraille est assise
Dans la salle du vieux manoir,
Et, sur le mur, l'ombre indécise
Donne à chaque hôte un page noir.


Der Geiz erniedrigt unser Herz,
Erstickt die edlern Triebe.
Die Liebe für ein schimmernd Erz
Verdrängt der Tugend Liebe,
Und machet, der Vernunft zum Spott,
Ein elend Gold zu deinem Gott.


Nein, diese stehen oben an,
Wie man gar leichte denken kann,
In meiner Freunde Rollen.
Mit dieser Schaar verderb ichs nicht,
Weil sie durch ihren Unterricht
Aus mir was schnitzen sollen.


قولاً لنور الدين عن خِله
خلِّ الجفا وارجع لذاك الوفا
يا حجريِّ الوصف من نسبة
حقًّا لقد عاملتني بالصفا


Betrachte dies, o Menschenkind,
O Kind der Eitelkeiten!
Betracht es, daß du dich geschwind
Zum Tode mögst bereiten.
Verlaß die Welt, kehr dich zu Gott,
Erheb dich von der Erden,
Daß du nicht darfst in diesem Tod
Ganz tot und sterbend werden.


Sbor stínů posvátných zřím kolem Tebe,
hle, těsnají se jako valy hor,
a v nebi nad nimi hvězd září svor
tak velikých, že nestačí jim nebe;
ať saní okřídlenou roste hněv,
té nehynoucí záře čárný zjev
z tvé slávy koruny juž nevystřebe.


Das lauffen macht mich matt,
Ich sanck in ohnmacht nieder,
So daß mein mund sich hat
Eröffnet an die brüder:
Ach findt ihr meinen liebsten wo,
So sagt ihm, daß ich sterb also,
Weil er von mir entfernet ist.


Also gelagert, scheinen alle Flötze
Des Weltbaus Schicht auf Schicht,
Er folget dem Gesetze:
»Das Höchste komm' zum Licht!«


朝发温江上处溪
小舟无寐枕频攲
夜来雨作籧篨响
恰似当年赴举时


Vyhasly již ohně po ležení.
Zdaleka jen slyšíš na předstráží
pádných kroků odměřené znění.
Aj, tu šust mu jemný v ucho vráží,
dívka to, hle, ze dveří se plíží
lehkou nožkou, ve měsíčním jasu
dýku stříbrolesklou trhá z pasu,
rámě zdvihá již a hlavu níží,
vlas jí černá po světlé se hrudi,
k jistému již bodu ocel pudí.
Aj, tu Jaroslav jí vtiskl ruku
na ramena liliová, měkká,
že spad ocel u zvonovém zvuku.
A teď ku nožkám jí štíhlým kleká,
zádumčivým hlasem takto pravě:
„Neboj se; jáť věru neublížím
také malé, kadeřavé hlavě,
v jejíž sličnost andělskou se hřížím.
S nadšením bych po boku tvém řítil
do deště se nepřátelských kulí
a tvé čílko nevinné bych štítil,
dokud by mi nohy neklesnuly.
Ctímť já národ, z něhož klínu pučí
dcery hrdinné jak ty, v němž dřímá
předků chrabrá krev a nad nímž hučí
temná zkazka velebného Říma!
Přísahal jsem rukou vyzdviženou,
v Itálie hruď že nenamířím,
raději že smrtí nepomstěnou
s národem tím šlechetným se smířím!
Pustím vás! – Tu stezka vinohrady,
po ní spějte na svobodu zlatou!
Střežiš anděl nebeský vás zrady
pod perutí světlou, rozepjatou!“
„„Prchni s námi!““ dívka zašeptala.
„Nikoliv!“ on vrtěl hlavou temně.
„Stráž se mění – vše by vypátrala
a pak bychom sklonili své témě.“
Aj, tu dívka níž se nachýlila,
na čelo mu ret svůj tiskla vřelý,
se soucitem nad ním zakvílila:
„„S bohem buď, náš osvoboditeli!““
„Na shledání,“ dí on, „v zemi jiné!
A kdy kule svišticí mne zdrtí,
upomínka na tebe pak vplyne
jako med mi v horký kalich smrti!“
Vyvedla pak otce šedivého.
a s ním hustým révovím se dala.
Posléz ramena mu liljového
zamáchnutím políbení slala...


Vivete lieti, voi, ch'al mondo stati,
Fuggite tutti i pensier dolorosi;
Per cosa alcuna non state ociosi,
Questi son giorni che vi son prestati.


Locustens würd'ger Freund, gekrönter Wüterich!
Du, Nero, quälst die Welt, und jeder Frevel dich.
Versuch', im besten Wein, die Sorgen, die dich kränken,
Mit glücklicherm Erfolg, als Mütter, zu ertränken!
Pracht, Wollust, Ueberfluß verherrlichen dein Mahl,
Und Terpnus Spiel ertön' in deinem Speisesaal!
Beim wählenden Genuß gehäufter Leckerbissen
Vergällt dir Speis' und Trank dein Henker, dein Gewissen.
Er eilt, unstäter Fürst, dir in dein Schlafgemach,
Dir in dein güldnes Haus, dir auf den Schauplatz nach,
Und, daß kein Augenblick dein armes Herz erfrische,
So wird die Angst dein Gast, und setzt sich mit zu Tische.


Più presto eleggo stare in doglia e in pianto
sotto il signore antico e 'l primo segno,
che sotto altri gioir, di pianger lasso.


Jetzt stehe ich am Grabmal eines Generals,
Der unter Friedrich dem Großen focht.
Seinen Namen verwitterte das Gestein.
Was wollte er, was konnte er?
Niemand weiß es.


Meu pai morreu onde viveu, no mesmo quartopor toda partehavia um cheiro de charuto_ Do your own thing, ma_ You do your own thinHabito dois mundoO primeiro mundo e o segundoJá de meu pai, pequenoherdei o ardor de precipícioso gosto dos abismosEu posso ser um impostoEu soPosso não ser um impostoEu soNão ser eE não soSer eSipela última veza voz das fontes mana sem cessarpela última vezdiz oh dizdiz o poemaaté silenciar1diz o poemaaté dizerxAma


Ihr meynt, daß ein Astronomus
Des Glücks und Unglücks Lauff nothwendig wissen muß,
Chiromantie,
Und Physiognomie,
Die liessen beyde sattsam spühren,
Was Stirn und Hand vor Strich und Narben führen;
Allein, es trifft nicht richtig ein,
Denn beyde können Lügner seyn,
Drum mag ich auch nicht zu voraus
Mein Schicksal und Verhängniß wissen.
Kömmt Glück, so will ich es mit allen Freuden küssen,
Und bricht das Widerspiel bey meinen Hoffen aus,
So werd und muß ich mich bequehmen,
Es still und willig anzunehmen.


Du hast gekauft und du erworben,
Du hast geerbt, wie dein Vater gestorben:
Ihr sitzt im Recht.
Aber der Erste, der euer Land besessen,
Hat sichs mit Keulen zugemessen,
Hat sichs erfrecht.
Wahrlich, ich sage euch: Fragt nicht zurück!
Auf dem Grunde des Grundbuchs steht: Recht ist Glück.
Machts wie jener, der sich erfrechte:
Behauptet mit Keulen euch in euerm Rechte


Todos los amantes oye,
para mí está sordo y mudo;
no sé si el traidor procura
lo que yo también procuro;
que según es tu belleza
aunque tenga de Dios humos,
no deja de ser quien es
en ser de tus siervos uno;
y si va a decir verdades,
aunque de falsa te acuso,
a manos de tu ira muera
si fuere de otra y no tuyo—».


Ich nehme nichts mit als den Becher,
Mein leichtes Saitengetön;
Ich wundre mich über die Maßen,
Wie's überall so schön!


Z chvilek sladkých tak se řine,
v kterých celé slunce plálo,
nechť celý den v mraku plyne,
nechť i slunce bylo málo.


El sueño bajo el sol que aturde y ciega,
tórrido sueño en la hora de arrebol;
el río luminoso el aire surca;
esplende la montaña
la tarde es polvo y sol.
  El sibilante caracol del viento
ronco dormita en el remoto alcor;
emerge el sueño ingrave en la palmera,
luego se enciende en el naranjo en flor.
  La estúpida cigüeña
su garabato escribe en el sopor
del molino parado; el toro abate
sobre la hierba la testuz feroz.
  La verde, quieta espuma del ramaje
efunde sobre el blanco paredón,
lejano, inerte, del jardín sombrío,
dormido bajo el cielo fanfarrón.


溪水拍浮满
野花红白多
老夫被牵率
信步出鸡窠


Wie heuchelt sich der Thor, der keiner Tugend Kraft,
Kein wahres Mitleid fühlt, und scheint sich tugendhaft!
Zank, Raubsucht, Neid und Furcht, die Quellen steter Schmerzen,
Und sieben Gräuel sind in eines Wuchrers Herzen,
Der nichts zu werden weiß, als reich und lächerlich,
Der sich betrügrisch liebt, und niemand liebt, als sich.
Unsel'ger Eigennutz, wie bist du zu beklagen,
Da deine Frevel dir der Freundschaft Schatz versagen!


Aber du sahst die Falter leuchten,
mit flackernden Flügeln bunt sich greifen;
träumte dir von zwei dunkelfeuchten
Augen, und die sahst du leuchten
unter bunten, flatternden Schleifen.


Der Knabe nahm die Jungen aus;
Jetzt wird ihm bang und schwer,
Er rennet hurtig fort nach Haus
Und holt sie wieder her.


Což mi na tom, zdali moje štěstí
na výsluní jen se rozvit může,
nechejte mne jenom v jemném stínu,
v milém stínu mojí bílé růže –
pak šťastným jsem.


Tu dav se zlobně jak škodná plouží živelně,
je nespravedlivou mu moc, že někomu přála víc
a někomu nedává zcela nic,
jen hladem se krčit svízelně
a milovat rodící se děti,
jež boháč mu pohledem výčitky denně zná záviděti,
když v líc mu posměšnou zmínkou vrhá urážku
a k žertům svým o plodnosti mu nedá přec přívažku.


Rinaldo ver' costui sprona Baiardo,
pria ch'ei con gli altri il buon Florindo assaglia.
Da l'altra parte il Saracin gagliardo
con un ferreo baston viene a battaglia.
Non è 'l leon ad aiutarlo tardo
ma sovra il paladin ratto si scaglia,
e muove contra lui l'acute branche;
poi co' denti il destrier prende ne l'anche.


Como tigres da vingança,
Teus soldados não mais rugem?
Embotou a vil ferrugem
Os gládios da nobre grei?
Não é mais fouce de morte
O franskisk do visigodo?
Não provaram-lhe o denodo
As águias do povo — rei?


Ach, Franzi, Franzi, to jsem unaven –
zde u krku mi uvolni to – tak –
a nech mne chvíli – zuj mi střevíce
a podej trepky – půjdu hnedle spát,
hned svlékneš mne – jen co si oddychnu
po dnešním plesu. – Pěkný úděl to,
být císařem! „Jen šetřit – šetřit se!“
mi říká doktor!, „pomůže jen klid!“
Klid císařův! No, Franzi, není-li
to k smíchu zrovna? Samé porady
a stížnosti a mrzutosti jen
od rána božího až po večer,
a večer plesy, cercle, hostiny
a divadla! Uf! Kliden zůstaň si,
kdo dovedeš to, když ti bouří žluč,
když siješ rež, a sklízíš bodláčí,
když vše, co chtěl jsi, snil a budoval,
ti podlamují! Těžké starosti
mám s Belgií – snad už je ztracena –
a v Uhrách také – samý nepokoj.
A ke všemu teď ještě panstvo z Čech
vzdor začne zvedat – chtějí český sněm
a usnášet se – stará práva prý –
snad naposledy, zdali ráčí nám
povolit berně – oh, já do duše
jim vidím na dno, neodpustí mi
té roboty, a pfaffi také štvou.
A víš, co teď si zase vzpomněli,
by pozlobili svého císaře?
I v blízkosti mé neostýchají
se česky mluvit – sám jsem slyšel dnes
Kinského mluvit se Šternbergem
tak zcela nahlas – abych jen si všim’!
Ta zpupnost bezmezná, když vědí přec
a dobře, co je vůle má a sen!
Té řeči, Franzi, nejsem odpůrcem,
nechť dál jen si tak mluví sedláci,
když je jim milá, k jejich lopotě
snad hodí se jak sprostá halena;
já sám jsem s nimi zkoušel rozprávět,
jak učíval mne kdysi starý Pohl,
leč do škol nepustím ji, neztrpím
ji v úřadech ni vojsku; jediný
jen jazyk mít chci v celé říši své,
to posílí stát, žehnat – myslil jsem –
mi budou vnuci dnešních poddaných.
A teď ta schválnost! Snad že hlavy zmát’
jim blázen Hanke – také poslal mi
ten spis svůj – nebo, a to spíš – toť vzdor
je proti vládě mé a osobě,
však já jej zlomím! Nepotvrdím nic
z těch starých škvárů – korunovati
se nedám – nedám – královský jim hrad
v kasárny změním, v stáje, kantiny,
zkad hlučet bude vojáků mých zpěv
jim do uší – pak zkrotnou! Ha, ha, ha!
To mne to rozesmálo! Nálada
se navrací mi lepší. Tak teď spát!
Svlékni mne, starý...


(Las islas malditas)
No logran acercarse. Tan sólo un agua turbia
lacera sus costados de piedra inconmovible,
su contorno granítico que ninguna semilla
desvirga con su semen.
—Hendir olas, ceder al brazo poderoso
de una fuerza invisible que las vence y transmuta.
¡Anhelo que nocala porque la maldición subsiste para siempre!


رُدّا عليّ الكأسَ إنَّكُما
لا تَعلمانِ الكأسَ ما تُجدي
خَوَّفتُماني الله رَبّكُما
وكَخيفَتيهِ رجاؤه عندي
لو ذقتما ما ذقت ما مزجت
إلا بد معكما منَ الوَجدِ
إن كُنتُما لا تَشربانِ مَعي
خوفَ العقابِ شَرِبتُها وَحدي


Vzchopí se zoufalá
Na skále vysoké –
Strhla se vichřice –
Vrhla se děvice
Do řeky hluboké.


Ne, nikam dél a určitěji
tu zraku nelze prodleti:
vše kmitne před ním jako v reji –
a sněžinkou zas odletí!


A naděj sladká, osvěživá,
jež srdci dává silu, vznět,
to vroucí lidské srdce zlomí,
když sklame je a dá se v let.


Jetzt in ödem Haus vergeht dir
Karg das Leben, glückverwaist.
Nur ein Malerblick verrät dir
Dann und wann, wie schön du seist.


»Gieb« – so winkt mir die Göttinn – »mich meiner Dora, sie tränket
Jene Lampe so treu, der die Genesung entstrahlt.«


Du weißst wohl/ daß du nur
Ein schlechtes Hirten-Flötlein/
(Und gar nicht ein Poetlein)
Einfältig von Natur/
Von einem Hirten her/
Wessen Poeterey
Nichts/ als ein Schaafs-Geplär/
Und wilde Wald-Schallmey.


Gelegenheit!
Dir dank' ich meine Trunkenheit!
Den Wein, wie hatt' ich ihn verschworen!
Wie leicht hab' ich den Schwur verloren,
Und ohn' daß ein Tyrann gedräut!
Ich sah den Wein im Glase blinken,
Und immer wuchs der Durst im Trinken;
Ich trank, ward trunken und erfreut;
Gelegenheit!


Nun, so will ich denn mein Leben
Völlig meinem Gott ergeben –
Nun wohlan, es ist geschehn!
Sünd', ich will von dir nicht hören,
Welt, ich will mich von dir kehren,
Ohne je zurückzusehn.


»Du Kräftiger, sei nicht so still,
Wenn auch sich andere scheuen.«
Wer den Teufel erschrecken will,
Der muß laut schreien.


„Ach mne do těch očistcových Bědic
Pomsta svedla, onna potvora,
Kterou útrob mojích komora
Dlouho kula, ukryti ji vědíc;


Die Linien des Lebens sind verschieden,
Wie Wege sind, und wie der Berge Grenzen.
Was hier wir sind, kann dort ein Gott ergänzen
Mit Harmonien und ewigem Lohn und Frieden.


Und haschen will ich, Nymphe, dich
Im tiefen Waldgebüsch;
O fliehe nicht die rauhe Brust,
Mein aufgerecktes Ohr!


Zabloudil v ráj ten mládenec
a líbal rty i růměnec,


Es ist erwacht mit hellem Schall
Ein wunderkräftig Wort,
Das schwingt wie Osterglockenhall
Von Gau zu Gau sich fort;
Das jauchzt, wo man zur Harfe greift
Beim frohen Schaum des Weins,
Das braust, wo man den Flamberg schleift:
»Du deutsches Land bist eins!«


Juž upusť žhavých na mne upírati
Svých zrakův! V mém srdci rozháraném
Nerozněcuj ještě více úpal citův,
Jenž tráví pracelou bytosť mou!
Raději mocí lahodnou bouřemi tužeb
Mocně vzmítanou utiš duši mou,
Již vichřice přání divých uchvátiť
Hrozí v svůj vír láskou dosuď neskojený!...
A přec nikoli... Neodvracuj svých plamenných
Očí, oslyš mou vroucí prosbu!
Chci raději zhynouť žárem v objetí tvém
A v slastiplné zanícenosti
Stráviť bytí své citův závratí!
Ať sprahne srdce rozohněné tou výhní:
Přec raději chci v objetí tvém vzplanouti,
A duši svou vydechnouť
Co poslední blesk po stišené bouři!
Ať přeslastná šílenosť mne ve světy
Unáší vzdálené tam ku hvězdám,
V jichž ohni planou zraky tvé!
Pak hojně polinou se z očí tvých slzy –
Tož hvězdy lesklé též – a já potápěn jejich
Mokem potáceti se budu těch světův vírem
V sladkých zapomínek průpasť!...


O jene Tage sind so fern,
da einst Genuss des Menschen Loos.
Die Zeit ist hell vom Morgenstern,
doch sonnenlos.


Così le dissi ne' sospiri. Ed ella
De gli occhi suoi levar mi fece dono,
Ahi quanto vagamente! E ne la bella
Vista divenni altr'uom da quel ch'io sono:
Visibilmente Amor, come in suo trono,
Luceva in fronte a questa pargoletta.


 Kedves test! hát itt szemléllek
A holtak között, -
Belőled ama nagy lélek
Már kikőltözött, -
A keskeny emberformába
Minthogy meg nem fért:
Eredeti hazájába
Innen visszatért.
Tőle megfosztattunk,
Csak sírni maradtunk.
Óh halál!
Hogy valál
Ilyen kegyetlen?


Dennoch wie am Zauberfädchen
Lockte mich in raschem Gang
Stets sich nach dies schlanke Mädchen,
Eh' noch ihre Stimme klang;


Aus Feuer ist der Geist geschaffen,
Drum schenkt mir süßes Feuer ein!
Die Lust der Lieder und der Waffen,
Die Lust der Liebe schenkt mir ein,
Der Traube süßes Sonnenblut,
Das Wunder glaubt und Wunder tut.


Reader! thy clemency to court,
Tho' long the Tale, the Moral's short;
Yet dare I, spite of Critic Satire,
Suppose the Standing Dish GOOD NATURE?


Prall nicht an, prall nicht an,
Steine gibt es überall,
Und man kann, und man kann
Haben einen bösen Fall;


Rings wie eh'rne Bilder stehen
Seine Ritter um ihn her,
Harnischglänzend, schwertumgürtet,
Aber tief im Schlaf wie er.


Drey Schatten kommen! neben den Schatten tönts
Wie Mimers Quelle droben vom Eichenhain
Mit Ungestüm herrauscht, und Weisheit
Lehret die horchenden Wiederhalle!


ذَبَبتُ عَن أَعراضِكُم آلَ وائِلٍ
وَناضَلتُ حَتّى لَم أَجِد مَن أُناضِلُه


Adesso del castello è campione
E diffensore il re tanto membruto;
Cotale impresa prima ebbe Grifone,
Qual da lui poco avanti fu abattuto.
Se quel te vince, restarai pregione
Sin che altro cavallier ti doni aiuto;
Ma se lui getti sopra alla pianura,
Te provarai a l'ultima ventura.


ما أروعَكْ!
ما أجملَ الدُّنيا مَعَكْ
الصُّبحُ في إشراقِهِ
والغَيْثُ في إغداقِهِ
والطَّلُّ في أوراقِه
أنتَ ولا شيءَ مَعَكْ


Vůni věje vánek tichý
Z lučin drahé vlasti mé,
Nesa tiché pozdravení,
Z rumu doby blažené.


Jiskry vychladlé dřív, než mohly v mém krbu se vznítit
a růžové teplo s lichotným výkřikem dechnouti v samotu mou,
vteřiny příští, jež v šero mých nocí budete dráždivě svítit,
v snění mém bolestně doutnat a za dne mi hasnouti tmou!


Soběctví hnusné jest tobě zákonem,
Předsudkem pouhým jmenuješ svědomí,
Manželstva svatost otročením,
Blahem ti, popustit uzdu vášním.


On často skryt za chrámu sloupovím
v žen tváře zíral kalným zrakem svým.


Bůh vyslyš prosbu naši
tak plnou vroucnosti:
žij dlouho v našem kruhu,
nám, sobě k radosti.
Nechť prchají Ti leta
snům rovna, vidinám,
na tváři jaro zkvétá
Ti vzdor Tvým šedinám.
Žij blaze, spokojeně,
zde ctěn a milován,
než mezi vyvolené
své povolá Tě Pán.


بِنَفسي غَزالٌ صارَ لِلحُسنِ كَعبَةً
تُحَجُّ مِن الفَجِّ العَميقِ وَتُعبَدُ
دَعاني الهَوى فيهِ فَلَبّيتُ طائِعاً
وَأَحرَمَتُ بِالإِخلاصِ وَالسَعيُ يَشهَدُ
فَجفنيَ لِلتَّسهيدِ وَالدَمعِ قارِنٌ
وَقَلبي فيهِ بِالصَبابَةِ مُفرِدُ


Én ilyen gyermek nem vagyok. Fogamban
szaporodik az idegen anyag,
mint a halál is szivemben. Hanyag
társadalmunkra szabatos szavam van.


Esta mujer es una urna
llena de místico perfume,
como Annabel, como Ulalume...
Esta mujer es una urna.
Y para mi alma taciturna
por el dolor que la consume,
esta mujer es una urna
llena de místico perfume...!


Harf života se dneska nedotkneme –
budeme tiše, odevzdaně snít,
dušemi do dálek se rozlétneme,
večera něhu chtíce zachytit.


去年今夜在商州
还为清光上驿楼
宛是依依旧颜色
自怜人换几般愁


Was machen nicht für Mienen
Die Hasen und Kaninchen,
Was tut der Sperling nicht?
Der Hengst macht junge Füllen,
Der Boll hat seinen Willen,
Wenn ihn der Kitzel sticht.


Nun ein heiliger Krieg!
Höchste und tiefste Gewalten
Drängen in allen Gestalten!
Trotze, so bleibt dir der Sieg.


Lechzend am Quell mit durst'gem Munde,
Den Pfeil im Herzen, kühlt die Wunde
Der Hirsch, des Waldes hohe Zier!
Weil Tränen noch dem Aug' entbeben,
Entquillt der Brust das warme Leben,
Und nieder sinkt im Blut das Tier.


Le royal talisman, le prompt évocateur,
Le Verbe arma ta bouche abondante en images ;
Mieux que l’anneau mystique et la verge des Mages
La parole servit ton vouloir créateur.


Keimt doch zitternd in Ihm auch
manche lautere Blume
aus dem dunklen Grunde des Herzens,
die verblühen muß,
ehe die andern
sicher strebenden,
mächtiger treibenden
Wurzeln sich regen:
Zielen entgegen! –


بي لِلوَرى فَليَطُلِ العُجبَ
لِأَنَّ سَهلي عِندَهُم صَعبُ
وَقِبلَتي فيهِم شَمالٌ كَما
مَشرِقُ شَمسي لَهُم غَربُ
وَأَخمُصي واطِئَةٌ ما عَلى
رُؤوسِهِم حَلِّ بِهِ القُطُبُ
لِأَنَّني طِرتُ إِلى غايَتي
طِفلاً وَأَشياخُهُم تَحبو
فَلَيلُهُم عِندي نَهارٌ وَلي
فيهِ مَعاشُ بِالرِبا يَربو
وَلي بِهِ نَجمٌ وَبَدرٌ في
هِ الشَمسُ لا يَستُرُها الحَجبُ
وَالدَيرُ لي دارٌ وَأَترابُها
في مِلِّةَ الإِسلامِ لي تُربُ
وَعَقدُ زِنّاري وَأَترابُها
يَأباهُ مَن حَلَّ بِهِ الصُلبُ
وَلي حَديثٌ عَن قَديمِ الهَوى
قُشورُهُ عِندَ النَهدى لَبُّ


Хранитель милых чувств и прошлых наслаждений,
О ты, певцу дубрав давно знакомый гений,
Воспоминание, рисуй передо мной
Волшебные места, где я живу душой,
Леса, где я любил, где чувство развивалось,
Где с первой юностью младенчество сливалось
И где, взлелеянный природой и мечтой,
Я знал поэзию, веселость и покоВеди, веди меня под липовые сени,
Всегда любезные моей свободной лени,
На берег озера, на тихий скат холмов!Да вновь увижу я ковры густых лугов,
И дряхлый пук дерев, и светлую долину,
И злачных берегов знакомую картину,
И в тихом озере, средь блещущих зыбей,
Станицу гордую спокойных лебедеДругой пускай поет героев и войну,
Я скромно возлюбил живую тишину,
И, чуждый призраку блистательному славы,
Вам, Царского Села прекрасные дубравы,
Отныне посвятил безвестный музы друг
И песни мирные и сладостный досу


Zkrátka tedy, pane doktor,
kdykoli se událo mi
pomysliti, co již stihlo
český národ za pohromy
od počátku Hory Bílé –
Čech jich ani nespočítá –
neb když ptám se, kdo v té době
činil nás tak nešťastnými,
ano vždycky, pane doktor,
před okem se objeví mi
pod širáku temným štítem
jezovita.


Konrad von Degenfeld aufsteht,
Und in dem Schlaf nachtwandeln geht,
Wie er sonst oft thut pflegen,
Das Deckbett schlug er um sich rum,
Darunter er gelegen.


Ja! trit der Bosheit Stolz nun unter deinen Fuß,
Die Ungerechtigkeit, die dir das Herz gebrochen:
Von dieser Tages-Last und stündlichem Verdruß
Ist dein befreyter Geist nun ewig gesprochen.


Však by se ty panské ženky
také štěstím chvěly,
jen kdyby tě objít mohly
žhavě, jak by chtěly.


故交君独在
又欲与君离
我有新秋泪
非关宋玉悲


Yet tho' no laurels I can claim,
No plaudits from your circle meet,
Still shall it be my humble aim
To lay my offerings at your feet.


مَجرى القَوافي في حُروفٍ سَتَّةٍ
كَالشَمسِ تَجري في عُلُوِّ بُروجِها
تَأسيسُها وَدَخيلُها مَع رِدفِها
وَرَوِيُّها مَع وَصلِها وَخُروجِها


Calderón


Na segunda edição de Opalas (1905), este poema aparece duas vezes, em livros diferentes: aparece pela primeira vez em Musa Livre e, pela segunda vez, em Ruínas, com o título Um brind Em Um brinde, os versos 4, 5 e 6, de ambas as estrofes, aparecem entre parêntese


Behold the warlike fleet in proud array,
Majestic moving o'er the liquid plain:
Loose to the wind their flags and streamers play,
And menace ruin to insulting Spain.


Die Dorfschalmey ruft laut schon Muth und Freude,
Von Herdenglocken tönt der Zug;
Und mit dem Morgenlied hebt an dem Saum der Heide
Der Pflüger seinen Pflug.


Не ложно,
Что можко,
Себя по виду обмануть,
И тварью тварь почесть иною:
Случилось нынѣ то со мною;
Не на прямой попалъ я путКокетку видѣлъ я въ подьяческой бесѣдѣ,
У регистратора бывъ въ праздникъ на обѣдѣ,
Я самъ не вѣдаю, какъ я туда зашелъ,
А то еще чудняй, кокетку тутъ нашелъ:
Кокетствовать не въ модѣ,
Подьяческой породИ помнится ни гдѣ тово въ указахъ нѣтъ,
Чтобъ имъ носить корнетъ:
Льзя имъ чепецъ носить: треухъ, а по приволью,
И шапку иногда соболью:
Къ уборамъ едакимъ приказныхъ женщинъ лопъ:
И можно имъ носить кумачну тѣлогрѣю,
Отъ самыхъ пятъ по шею;
А на етой корнетъ и флеровой салопПо благородному она всю рѣчь варила,
Новоманерными словами говорила:
Казалося что въ ней была господска кровь:
То фрукты у нее, что въ подлости морковТутъ сидя не пила ни кислыхъ щей ни квасу:
И спрашивала, гдѣ промыслить ананасКавришки сахарной кусочки клала въ ротъ,
И знала то что ето цуккербротПо модѣ нынѣшней не къ стати все болтала,
Не къ стати хахоталИграть хотѣла и въ трисетъ,
Да троекъ нѣтъ;
Подьячія изъ картъ тѣ карты выбираютъ;
Понеже ни въ трисетъ ни въ ломберъ не играютНахлюставшись писцы о взяткахъ стали врать,
И что де подлсжитъ за трудъ и кожу драть,
Не только брать:
За то ругаютъ насъ, да ето намъ издѣвка:
При сихъ словахъ вздохнула дѣвка,
Во всю дѣвичью мочь,
И отошла зардѣвшись прочОна подьяческая дочь:
Блаженной памяти ея родитель грѣшенъ;
За взятки онъ повѣшенъ;
До взятокъ былъ охочъ;
И грабилъ день и ночЖивотъ ево остался весь на рынкѣ;
Однако деньги всѣ осталися ей въ скрынк


Hlas Svobody k vám zavál z Čech
a ruka česká sňala kruh,
jenž tížil rod váš, po let stech,
i vinul v náruč druha druh!


Si brazos nos despidieron
también nos reciben brazos.
Anoche fueron las luces,
hoy los muelles despoblados.
Ni un pañuelo se estremece
sonriendo a nuestro paso.
Todo tiene la desnuda
dureza de los basaltos.
Entre uniformes sin alma
y un cielo redondo y bajo
va amaneciendo la angustia
de La Isleta en los picachos.
Alambradas, bayonetas
y oscuras voces de mando
tejen la tela de araña
donde sufren los forzados.
Hasta en la arena se enciende
el contraluz del espanto.
Una soledad sin fondo
nos va pasando la mano
por la frente, por las venas,
endureciendo los labios.
¡Campo de concentración
donde el tiempo se ha parado!
En un reloj de chabolas
seiscientos hombres sangrando.
Le dan cuerda dos sargentos
con cornetas y vergajos.
La flor de la chulería
abre el día a latigazos.
Los reptiles del insulto
silban aquí su fracaso
y el sordo pulmón del odio
respira por todo el campo.
Quema el aire, duele el sol
y las horas, chirriando,
van dejando en las espaldas
lenguajes amoratados.
Saludos de los amigos
con silencios apagados.
Aquí la voz se desliza
más baja que los vocablos.
Las cuatro son de la tarde
y regresamos al barco.
Nuestra escafandra de plomo
se rompió al salir del campo.
¡Hijos del alma!—nos grita,
en las esqúinas del llanto,
una madre que nos siente
raíces de sus costados—.
La noche va ya cayendo
y a Fuerteventura vamos.
Un horizonte de sombra
se levanta a nuestro paso.


Szegény poéta, mért jöttél ide?


Allor Rinaldo a lei così rispose:
— Traggo l'origin io da Costantino,
che l'imperial sede in Grecia pose,
lasciando altrui d'Italia il bel domino.
Amone è 'l padre mio, le cui famose
prove al grado l'alzar di paladino:
Chiaramonte il cognome, io son Rinaldo,
solo di servir voi bramoso e caldo. —


Mužná srdce, tvrdé hlavy,
slovo bez všech okolků,
při tom srdce plné písní –
dobrý objed ve spolku!


NOTA: Orphée aux enfers - Orfeu nos infernos, título da opereta do compositor Offenbac


أقولُ ودمعي مُستهلٌ وددِتنُي
نُعيتُ ولم أسمعْ نعي المُظفَّرِ
كأنَّ شَبا مَطْرورةٍ فارسيَّةٍ
أصاب فؤادي من حديث المُخبِّرِ
فبتُّ قتيلَ الهمِّ والحزنِ بعده
وباتَ قتيلَ الذابلِ المُتأطِّرِ
نَعَوا فارس الخيل المغيرة في الضحى
ومُختلسَ الأرواح تحت السنوَّر
فتىً لم يكن جهماً ولا ذا فظاظة
ولا بالقطوب الباخل المتكبر
ولكن سَموحاً بالودادِ وبالنَّدى
ومُبتسماً في الحادث المُتنمِّرِ
سقى ابن أبي الهيجاء صائب مُزنةٍ
كفيضِ يديه الهاطل المُتَحدرِ
بكيتُ عليه حيث لم يُدرِكِ المُنى
ولم يرْوَ من ماءِ الحياةِ المكدَّر
وهَوَّنَ وجْدي أنه ماتَ ميتةَ ال
صريعاً بين مجدٍ ومَفْخرِ
كأنَّ دمَ النَّجلاء تحت بُرودهِ
لَطيمةُ مسكٍ في إِهابِ غضنْفرِ


K ní ucho dáš... Hned šeptem tajným vanou
z ní tiché šumy, jako náhlý strach,
neb jak by srdce měla v útrobách,
a krev tam hřměla vášní nespoutanou!


O lieben! lieben! sagten eure Stimmen,
Klara und Adeline, eng umschlungen,
O edle Herzen, die ihr Wunsch bezwungen.


Féltékeny élet a magányos élet
s mint sárga rózsa: nehéz illatú.
Bent van a nyár és démona a télnek,
akik kitűzik, önmaguktól félnek.


O dürft' ich als die Meine dich begrüßen
In dieser keuschen, stillen Morgentracht,
Wo nur der Sonne Lichter dich umfließen,
Nicht eitler Lampenschein und falsche Pracht.
O dürft' ich diesen milden Reiz umschließen,
Nach jeder einsam durchgehofften Nacht
Dir liebend in dein Morgenantlitz blicken,
Ans Herz dich, den verhüllten Himmel, drücken!


Lauschend stand ich und horchte dem leisen Flüstern der Mädchen,
Wie sie die lieblichen Näschen in tiefer geheimer Berathung
Ämsig zusammen stießen, und mit den Händen die Züge
Eines großen Versuchs in Labyrinthen sich zeigten.
Aber ich armer Profaner vermochte den Sinn nicht zu fassen,
Den die Mystagoginn die schönen Geweiheten lehrte.
Schnell wie das schnurrende Rädchen sich drehet, zerstreute der Chor sich
Pythagorisch umher, und brachte in zierlichen Vasen,
Immer geheimnißvoller, sehr viel verdeckte Substanzen.
Schloß sich dichter zusammen, und goß Gerüche der Stauden,
Immer geheimnißvoller, durchs magisch erleuchtete Zimmer.
Weitzen so däuchte mich, wurde geschüttet, und Wasser gegossen
Und das Flüstern ward leiser und immer dichter der Zirkel;
Und ich spähte mit Augen und Ohren des werdenden Werkes,
Sahe die Paste sich ändern in immer neue Gestalten
Unter den niedlichen Händen; wie einst der weise Prometheus
Über dem Stoffe mit Liebe hing, und Schöpfungen dachte.
Schüchtern und furchtsam schlich ich dem heiligen Adyton näher,
Als der Jüngerinnen behendeste zürnend hervorbrach,
Mit Mänadengesicht, und mich im Sturme zurückwarf.
Weiche, Verwegner, von hier, rief gottbegeistert die Thyas,
Daß der Zorn der Geweihten dir nicht Verderben bereite,
Dich nicht das Schicksal ergreife des alten thrazischen Sängers,
Dich ihm ähnlich zu machen im Tode, im Leben nur Stiefsohn –
Wie des Richters Stimme, die ewig zur Nacht verdammet,
Stürzte sich schrecklich das Drohn mir durch die tiefsten Gebeine,
Und ich wankte von den Furchtbarn stille mit Angst fort.
Aber die Gier zu wissen, was aus den Geschenken der Ceres
Und dem Strom der Najade und den Gewürzen des Indus
Mystisch die Nymphen bereiteten, faßte mit eiserner Macht mich,
Trieb mich mit Unruh hinauf und herab, hinaus und herein, trieb
Mich durch die Wandelgänge des tiefen schattigen Haines,
Durch die Gewinde der Thäler am Ufer des rieselnden Baches;
Trieb mich in Abenddämmrung zurück, zu den Hallen der Themis,
Wo mit Hefen bemahlt und mit Mennig die fröhliche Bande
Eines Thespis zum Lethe der Sorgen ihr lärmendes Spiel gab.
Aber der Wastel tyrolte umsonst; ich sahe die Schwestern
Mit dem geweiheten Werk im heiligen Rathe beschäftigt:
Des paradiesischen Schikaneders erhabener Geist ging
Bey mir Undankbaren in der Pastete verloren;
Und in den Träumen umgoß mein Gehirn der zaubernde Morpheus
Reichlich mit Kanephoren und eleusinischen Dingen.
Schon zwey Stunden hatte mit Rosenblicken der Morgen
Meine Lagerstätte vergoldet und weckte den Träumer.
Rüstig entsprang ich den Federn der Nacht und bethete leise
Zu Aglajens Schwestern und ihr, mir gnädig zu werden.
Sinnig durchzählt' ich mit Fleiß nun alle Familienfeste,
Alle Kalender der häuslichen Nahmen und jeden Geburtstag,
Welche die Mädchen so gern mit Überraschung begrüßen:
Und ich konnte keinen der festlich gefeyerten finden.
Höher stieg nun der Vorwitz, und drohte zu bersten, und führte
Hierher und dorthin den Späher; da sah ich, da klopfte das Herz mir,
Unansehnlich wie stilles Verdienst, die bräunlichen Kuchen
Auf den Tischchen der Ecke in wahrer Bescheidenheit liegen.
Ha, das sind die Mysterien selbst, von denen der Zorn mich
Der eleusinischen Schwestern, mich den Profanen, zurückwies.
Einsam beschaut' ich das Heiligthum, und schauerte tief auf
Vor der Kühnheit es mit unheiliger Hand zu beruhren.
Ambra umduftete mich, und mächtig riß mich der Geist hin,
Zu der verwegenen That; da nahm ich das mystische Schaubrot,
Meinem Schicksal entgegen mich stürzend, und brach es begierig,
Siehe da ward das Auge mir hell, da quollen die Locken
Lieblich athmend hervor aus dem geöffneten Kerker;
Zierliche Locken, in süße Rede der Muse geschlagen,
Daß die Grazien sie die zaubernden Wallungen lehrten.
Rüstig zerstört' ich mit stürmender Faust ein Felsengefängniß
Nach dem andern; da lagen vor mir die braunen und blonden
Rhythmisch geschlungenen Ringel und wichen dem Finger elastisch.
Als ich so blickt' und wühlt' und sakrilegisch mich freute,
Hört' ich, mein Blut stand, plötzlich von fern das schreckliche Sistrum
Der Geweiheten klirren, und kaum ermannt' ich zur Flucht mich.


Merkt auf, merkt, Himmel, Erde,
Und du, o Meeresgrund,
Was ich jetzt singen werde
Aus Gottes heilgem Mund!
Es fließe meine Lehre,
Wie Tau und Regen fleußt;
Wer Ohren hat, der höre
Des Höchsten Wort und Geist.


y tenerte a mi vera para toda la vida,
y si inútil o muerto me dejase la herida,
sino sirvo de espada, ¡que te sirva de escudo!


s’in Padova o in Vinegia è alcun buon greco,
buono in scienzia e più in costumi, il quale
voglia insegnarli, e in casa tener seco.


a toužil, ztracen v ryk a hluk,
přehlušit jeden, ten jeden zvuk.


Os brinda el Amor.


Glockenklang und Drosselschlag,
Hügel still an Hügel,
Drüber wiegt ein Sommertag
Sich auf goldnem Flügel.


Von »Lanzelot« und von »Ginevra« war,
Das sah man, nichts in diesem Buch zu lesen;
Dem Kennerblicke ward sofort auch klar,
Daß es ein Werk der Wissenschaft gewesen.


Doch heut? Verschwunden sind die stolzen Vesten;
Nur Trümmer mahnen an vergangne Zeiten.
Bisweilen stöbert unter diesen Resten
Die Gegenwart nach Sehenswürdigkeiten.
Und was sie findet, immer ists das Eine,
Wovon der Himmel täglich zu uns spricht.
Hier sagt ers in der Sprache dieser Steine:
»Die Welt vergeht; sie kennt die Liebe nicht!«


Bedenckt doch, was mein Reden sey,
Ich schweig und werd erhört dabey.


Protřel sobě Chorušenko
sokoličí bystré oko,
které nikdy nezklamalo,
v noc jež vniká přehluboko:


S a nyílt szivű nép, melyet ott talál,
Vele érzésben és nyelvben rokon;
Dala e nép közt ajkrul-ajkra száll
Örül vagy sír az édes hangokon;
Fogékony ott minden kebel
A dalra, melyet énekel, -
S hogy ebből semmi hang el nem veszett,
Tudnia biztosan, mily boldog élvezet!


Ale brzy každým mžikem
centem tíží tato slova.
„Mám tě rád!“ – Ba, titanova
páž je cítí, hrobním víkem
zdá se býti: „Mám tě rád!“


Lasso fu breve il dì, ma lunga e nera
La notte è poi, vago splendor fugace
Parve, che passi infra le nubi e vole;


Ihr Menschen (fährt Er fort) der erste Mensche fiel,
Und hat sich Gottes Feind zur Knechtschaft überlassen;
Und dünkt euchs fremden Fall zu büssen allzuviel,
So prüft euch, pflegt ihr Gott nicht für euch selbst zu hassen?
Doch den Zusammenhang laßt nur auf sich beruhn.
Ihr könnet, wenn ihr wollt, was wesentlichers thun.


Wär' ich geboren, wär' ich erzogen auch
An deinem Lichtquell, könnt' ich die Reinheit doch,
Könnt' ich die Milde nicht, die Wärme
Dieser Natur in mein Lied einhauchen.


Ne félj, kis lány, nem irok már
Bús-szerelmes verseket,
Már ezután csak a borról,
A mámorról verselek.


Moje roky jakby mračna
plná světel v dálku létla –
vidím někdy jen ta mračna,
jindy jen ta drahá světla.


Süßes Kind, in deinen Wunden
Bist du so unendlich schön,
All mein Schmerz muß da gesunden
Wie in sel'gem Wiedersehn.


Mas ella vivirá felice en cuanto
abrigare tu hielo en sus cenizas
la gran fe de esta última memoria.


Zu den Waffen! zu den Waffen, ihr Koreschiten!


Kluge Männer sind die Weißen, sie durchfahren kühn die Meere,
Blitzesglut und Schall des Donners schläft in ihrem Jagdgewehre,
Ihre Mühlen, dampfgetrieben, regen sich mit tausend Armen,
Aber ach, bei ihrer Klugheit wohnt im Herzen kein Erbarmen.


Fleuch tiefer in die grünen Finsterniße,
O Sängerin,
Und spend im Nest der treuen Gattin Küße,
Fleuch hin, fleuch hin!


Mein Schmidt es war mir nicht leid,
Daß es ihrer so viel waren,
Es war mir leid,
Daß du und deine gute Neben-Gesellen nicht auch dabei waren,
Daß die Stube oben so voll wie unten, und unten so voll wie oben,
Und hätten einander zum Fenster hinaus getrunken,
Und zum Kachelofen wieder herein,
Der Kopf hätte doch allezeit der vorderste must sein.


Dies ist der Gnadenlohn der Zeiten ohne Zeit,
Der Reichthum jener Welt, allwo die Eitelkeit
Nicht böse Wahren führt, noch falsche Münze präget.
Die Lage, so du giebst, ist warlich klein und schlecht,
Ein Leib voll Fäul und Stanck; und also heists mit Recht,
Daß oft ein kleiner Zins den grösten Wucher träget.


Der süsse Herr, der stolz die Silberflocken
Des blanken Schnees
Durch sein Gesicht beschämet, hört erschrocken:
Tu puluis es.


Zlostná donna! Nad průsvitnou nivou
vějířem svým bouři bělohřívou
rozmávala. Vítr v plachty lehá,
lanem hedbávným loď v boky šlehá.


Přišel požár; – blaženě
ležel kocour na seně,
až mu oheň kůži sžehnul;
pes už dávno na dvůr vběhnul.
Děl, když kocoura tam stih’:
„Ty’s měl knír, – a já měl čich!“


淡客逢寒食
村烟烂漫芳
谪仙天上去
白雪世间香


Parece que me mira y que le miro;
en mirándome quédome admirado,
y tanto al admirarlo lo he mirado
que cuanto más la miro más lo admiro


十指宫商膝上秋
七条丝动雨修修
空堂半夜孤灯冷
弹著乡心欲白头


Nicht viel verlieren darf, wer noch
Gewonnen keine Schlachten;
Wer sie gewinnt, spielt nie zu hoch,
Das mögen sie beachten.


 vedea concorrere
in una lega,
portando l'alito
della bottega;


Porque a tamanhas penas se oferece
pelo pecado alheio e erro insano
o terno Deus? Porque sujeito humano
não pode com o castigo que merece?


Mindegy minden más: harsogjuk a vádat:
»Álmos magyar, nézz be lelkedbe
És válogasd meg minden prófétádat«
S el ne felejtsük az »üsd, nem apád«-at.


僧扉深倚碧岩隈
何处看云久未回
日暮鸣钟应不语
嗔人马迹涴苍苔


Zabloudil jsem v pole, měkký zas a snivý,
kdy zas rozbahnění vůně táhla z nivy,
zapráskaly biče do smíchu a křiku
dětí hrajících si v slunci ve hlinníku.


لا نالَ منكَ فؤادي ما يُرجّيهِ
إنه كَانَ طُولُ التَّنائي عنكَ يُسْلِيهِ
سَلِ الصبَّابةَ عَنْ جسمي السَّقيم ولا
تَسَلْ سَقامي فإِنّ السُّقم يخفيهِ
ولا تَسَلْ غَير طرفي عَنْ مَدامِعِهِ
لا تأَخذِ الماءَ إلاّ من مجاريهِ
أشكو إلى اللهِ وجداً ظَلْتُ أَكتُمُهُ
عَنْ عاذِلي ودموع العين تبديه
وخاطراً قد تمادَى في غوايتِه
وزادَ حَتّى تمادَى في تماديهِ
وصَرَفَ دَهْرٍ أَصَابتني نوائبُهُ
بكلّ سَهْمٍ مِنَ الأَحداث تَبْريهِ
سُقْياً لِدَهْرٍ مضَى لو كَأنَ سَاعدني
حَظِي لَكُنتُ بِهَذَا الدَّهرِ أَفْدِيْهِ
هَذَا الزّمانُ الّذي لاَ كانَ مِنْ زِمَنٍ
ولا سَقَاهُ مِنَ الوسْمِيّ سارِيْهِ
ماتَ الْوفاءُ وأَبناء الوفاءِ بهِ
فالْمجْدُ مِنْ بَعْدِهم أَقوتْ مغانيه
فأينَ مَنْ يَسْتَحقُّ المدحَ مُبْتَذِلاً
لِلْمالِ فيهِ فيوفِينَا ونُوفيه
لَهْفي عَلَى غُرَّ أَبْياتٍ مَدَحْتُ بها
مَنْ لَوْ هَجوتُ لأرخَصْتُ الْهجا فيهِ
لَهْفِي عَلَى ثَوبِ عزٍّ نَشْرهُ عَطِرٌ
أَلْبَستُهُ لِشَقَائي غَيرَ أَهْلِيهِ
وأُفق نَظْمٍ تذيبُ الصّخر رقّتُهُ
أَطْلَعتُ فيه نجوماً مِنْ معانيهِ
حَبّرتُه في بخيلٍ نقشُ دِرْهمِهِ
اللهُ مِن أَعْين السّؤّال يَحْميهِ
تكادُ تسجدُ للدينار جَبْهَتُهُ
بخلاً ويعبدُه مِن دون بارِيهِ
يودّ لو أنّ في آذانهِ صَمَماً
إذا دَعاهُ إلى المعروفِ دَاعيهِ
لو جَاءَه المُصطفى مُسْتَشْفِعاً
بأمينِ الله في دِرهمٍ ما كانَ يُعطيهِ
لا المدحُ يُغْريه بالإِعطا لِسَائِلِهِ
ولا الهِجا عَن الحرمان يُثْنْيهِ
أزْهَى مِنَ الدِيكِ إذْ يمشي عَلَى صَلَفٍ
لَهُ جناحان مِنْ كِبرٍ ومن تِيهِ
لا حِلم فيه ولا عَقلٌ ولا أدبٌ
ولا وفاء إلى المعروف يهديه
يرومُ شأوَ العُلَى والبخْلُ يُقْعدهُ
كأنَّه طائرٌ قُصَّتْ خوافيْهِ
يَرى التكبَّرِ من أسْنَى مَنَاقبهِ
ويحسَب البُخْلَ مِنْ أَعلَى مَعاليه
فليتَ شِعري علَى ما فيه مِن صَلَفٍ
أكانَ مُنْتَظراً لِلْوحْيِ يأتيه
قَلّدتْهُ لِشقائي في سعادتهِ
عقْداً مِنَ المدحِ قد راقَت لآليهِ
تودّ شمسُ الضّحى لو أنَها حليَتْ
بهِ وبَدَرُ الدّجى لَو كان يَحكِيهِ
مَنْ لِلزّهورِ بأن تحكي شمائِلَهُ
ومَنْ لِزُهْرِ الدَّياجي لَو تُضاهيهِ
وقائل لي أتهجوهُ فقُلتُ لَهُ
مَهلاً فإِنَّ هِجائي ليسَ يؤذيهِ
إنّي لأتلُو مَسَاويه فَيَحْسبُني
لفرطِ تَغْفيلِه أتلُو مَسَاعيهِ
قد كانَ مَدحي لَه ذَنباً شَقيتُ بهِ
فَصَار تكفِيرُهُ عَنّي هَجائِيهِ
يا هادماً بمَساويه بناء عُلىً
أبُوهُ دونَ ملوكِ الأَرض بانيهِ
حذار من نارِ فكرٍ أضْرِمَتْ لَهباً
ولا تَقِفْ لِعُبابٍ سَالَ واديه
فَما نَبَا سيفُ عَزمي حينَ أُعْمِلُهُ
ولا خَبَا زَندُ فِكري حين أُورِيهِ
وما امْتَدحتك أَرْجو منك نيلَ غِنىً
لكِنْ قضاءٌ جرى في الكونِ ماضيهِ
ولو أردْتُ غناءٌ لاَمْتَدحْتُ فتىً
ينالُ مَادِحُه أَقْصى أمانيه


Szent nyúgalom,
Oh jőj az éj lengő szelében
S kit úgy epeszt késő felében
A fájdalom:
Sápadt arcát öledbe rejti,
Fájdalma véle szunnyad el;
Úgyis, ha ég a reg sugára,
Csak álmait siratni kel.


V ty dny a noci paren vše se potem slívá,
a nedozrálé ovoce tvou první láskou bývá,
i bázeň před zraky, zmračené v přísné řasy,
když páně učitelův hněv překypí pěnící,
co vymlouvající se selhávají hlasy
plačících dětí v nízké školní světnici.


Kdys třásl jsem se, když mne ženy čar,
vášnivé objetí v ráz upoutalo:
– Ó odvrať pokušení! – srdce lkalo
a dej mi, Pane, rozkoš bílých jar!


Bewahr du selbst mein Herz und Glieder
Vor Eigenwill', Verdrießlichkeit,
Vor Unlust, Sorg' und Triftigkeit;
Sinkt oft der Sinn zu tief drauf nieder,
So ruf ihn wieder!


Dies alles mußte enden. Seit' an Seit'
Auf liebem Lager um die Abendzeit,
Dem Vorhang nah, der luftig leicht gewebt
Von goldner Schnur herab ins Zimmer schwebt
Und halb geöffnet Sommerhimmelpracht
Zwischen zwei Säulen leuchtend sichtbar macht –
So ruhten sie, wie oft, in Glück und Hoffen,
Die Lider zu – doch schmalen Spalt noch offen,
Durch den die Liebe, immerwährend nah,
Bis in den Traum hinein den andern sah:
Da tönt vom Wall der Vorstadt plötzlich schrill
Trompetenschall – die Schwalben schweigen still –
Lycius fährt auf – die Klänge sind verrauscht.
Doch tönt es in ihm fort – er sinnt und lauscht:
Zum erstenmal, seit er im Schlosse thront,
Wo süße Sünde Tag und Nacht ihn lohnt,
Entfloh sein Geist, den keine Grenze hält,
Hinweg in fast vergeßne laute Welt.
Doch sie, die immer sorgend wachsam war,
Sah dies mit Schmerz; sie ahnte die Gefahr,
Daß eine Macht, der ihren überlegen,
Ihn rufe – fort aus ihren Lustgehegen.
Und sie begann zu seufzen und zu klagen.
Sie wußte, leicht ist Liebe zu verjagen,
Ist oft so kurz wie einer Glocke Schlag.
»Was seufzest du?« sprach er, der bei ihr lag.
»Was grübelst du?« gab zärtlich sie zurück;
»Du nahmst mich fort aus meinem stillen Glück –
Wo bin ich nun? In deinem Herzen nicht,
Da Trauer deine Braue düster flicht.
Nein, nein! Du bist mir fern, und ich entgleite
Von deiner Brust in heimatlose Weite.«
Er beugte sich zu ihren Augen nieder,
Sie spiegelten sein Bild getreulich wider:
»Mein Silberstern von Abend und von Morgen,
Was brütest du so kummervolle Sorgen,
Da ich um dich versuche, meinem Herzen
Aus tiefrer Glut zu wecken tiefre Schmerzen,
Um deine Seele enger noch zu binden,
Mit innigerer Fessel zu umwinden
Und sie in Labyrinthe einzuspinnen
Wie Duft in Rosenknospe – ohn' Entrinnen!
Ah, küsse mich! – Du siehst, dein Leid hat Macht.
Doch du willst wissen, was ich jetzt gedacht?
So höre! Welcher Mann tat solchen Fang,
Der andre neidisch machte, wirr und bang,
Und führte nicht mit Stolz die edle Beute
Zuweilen triumphierend vor die Leute?
Wie würde der Triumph mich doch beglücken,
Mit deiner jungen Schönheit mich zu schmücken
Und Freunde jubeln, Feinde fluchen lassen,
Wenn durch Korinths durchlärmte heisere Gassen
Dein Brautgefährt die blinken Speichen dreht.« –
Wie wird ihr Antlitz bleich, als sie versteht!
Sie bebt, erhebt sich, wankt und sinkt ins Knie
Und sagt kein Wort – doch ach, wie weinte sie!
Bis ihre Angst dann endlich Sprache fand
Und sie beschwörend preßte seine Hand,
Ihn umzustimmen; doch nur mehr und mehr
Verstärkt ihr scheues Bangen sein Begehr.
Und überdies – trotz Liebe – fand sein Herz
Ein seltsam Wohlgefühl an ihrem Schmerz,
An dieses Weibes demutvollem Bild;
Und seine Leidenschaft ward heiß und wild,
Blutdürstig fast – soweit dies ihm gegeben,
Dem Wut und Raserei noch fern im Leben.
Wie schön war sein verhaltnes Zürnen, gleich
Apollos Glut, bevor sein nerviger Streich
Die Schlange schlug. – Die Schlange! Ah, sie war
Nicht Schlange mehr – nein, aller Listen bar
Gab sie in Demut nach, den Tag zu wählen,
Sich dem Geliebten bräutlich zu vermählen.
In Mittnachtstille flüstert er ihr zu:
»Welch süßen Namen, sage, führest du?
Ich frug noch nie, denn meinem Herzen ist,
Als ob du nicht von irdischen Eltern bist,
Nein, Himmelstochter! Sag, wie nennt man dich?
Hast du auf Erden Eltern, Freunde – sprich,
Zu teilen unser hochzeitliches Fest?« –
»Nicht einen Freund,« sagt Lamia da gepreßt;
»Korinth, das große, weiß von mir wohl kaum.
Der Eltern Staub füllt nur noch kleinsten Raum
In dunkler Urne, und kein Opferrauch
Verehrt den Ort nach liebevollem Brauch,
Da ihr Geschlecht verstorben bis auf mich,
Und ich vergaß die heilige Pflicht – um dich.
So bitte deine Freunde denn zu Gast –
Doch wenn du irgend Liebe für mich hast,
So halt den alten Apollonius fern,
Vor seinen Blicken hüte meinen Stern.«
Lycius, von solchem kühnen Wort betroffen,
Frug nach dem Grund; vergebens doch sein Hoffen,
Sie täuschte Schlummer vor, bis bald die Schatten
Des Schlafs ihn selber eingefangen hatten.


Byla jedna matka
těžce sužovaná,
stíhala ji krutě
krutých losův rána.


Allstarker! wolle jetzt nur freundlich schonen,
Und hab' ich, was du mir enthüllt, gesungen,
Laß mich verzehren schnell von deinen Flammen!


V tom bystré oko jeho nalezlo
o kousek níže balvan, který čněl
nad vodní pláň – snad lepší k vyhlídce
zdál jemu se, či pouze zlý ten duch,
jenž doprovází všady člověka,
stín světla jest a v číši na dně žluč,
se ozval v něm a on jej poslechnul.
A v skoku smělém chytnuv stromu sněť,
jež pod ním houpala se, vyšvihnul
se na balvan. V tom ona vykřikla
a oči zakryla. – Pojď, Karle, zpět!
Ó bože! – spadneš! – pomni naše štěstí!
Já dívati se na to nemohu!
Ó bože! Načež zcela klidně on:


Lo que en mí fue cantar silencio sea,
y canten los que esperan de su canto
que el amor baste a mejorar su suerte;


Hájecký ty kostelíčku malý,
což tvůj oltář, jindy jasný tak,
ve smutek dnes hluboký se halí?
Kamkoli jen obrátí se zrak,
všude černá roucha, která věstí,
nestálé jak je to lidské štěstí.


Signor mio buon, da te sol non d'altronde
nascer po guida al mio vïagio torto,
da te il mio gran favor, da te il diporto
che guarir puote mei piaghe profonde.


Nem kell ma semmi, semmi. Csönd kell, sötétség,
Oly csönd, melyben meghallja a remete, az árva,
Boldogan hallja meg, hogy köszörüli kését
Valahol csendesen és kitartón a Párka...


Sie speist die Armen und sie stärkt die Schwachen,
Sie kann die Erde uns zum Himmel machen,
Sie kost im Zephyr und sie harft im Föhn:
Nicht wahr, mein Herz, das Leben ist doch schön?«


Война окончена,
но от этого одного мало счастьЧтоб восстановилась Россия, разрушенная войной, —
в жизни тыла прими участь


Wüthend springen All' vom Sessel, daß der Rathstisch taumelt drein!
In Arrest bei Brod und Wasser zieh'n sie den Rebellen ein,
Lassen in den Bock ihn spannen, und in Eisen schließen krumm:
Doch er duldet's still gelassen, spricht kein Wörtlein, als: Warum?


玉关消息到长安
处处砧声捣夜阑
想得月残哀响断
一灯清泪剪刀寒


棠梨枝上白头翁
墨色如新最恼公
直似故园花石外
铜盘和露写东风


Uns, die in Lust des Todes Leben fanden,
Kühn die Natur verstanden
In den Flammen,
Wo Lieb' und Schmerz zusammen
Uns verbunden,
Uns sei die Stirn umwunden
Vom Zeichen, dessen Sinn wir längst gefunden.
Denn blühten aus den Wunden
Oft nicht Rosen,
Uns schmerzlich liebzukosen?


Por essas tardes plácidas do campo,
— Tardes azuis de firmamento escampo,
Eu vou, través de longos carreadores,
Sentar-me num barranco, ermo e distante,
Sentindo o fresco aroma penetrante
Que vem da madressilva aberta em flore
Tudo me entrista e punge nestas terras!
Os mesmos cafezai As mesmas serra
A mesma casa antiga da fazenda,
Que outrora viu, quando éramos meninos,
Nossos amores, nossos desatinos,
— Toda essa história descorada em lenda!


Oh ja, die Liebe und ein treues Herz,
Und alles, was wir Seele nennen, ist viel wert.
Doch davon wollen wir nicht reden, Kind,
Und wollen keine Fesseln hin und her
Von Herz zu Herzen binden, und das Wort:
»Auf immer« spanne seine Fäden nicht
Von dir zu mir. Uns sei der Tag genug,
Die stille Stunde, die uns glücklich macht.
Dann wird, wenn einst auch das vergangen ist,
Uns keine Lüge die Erinnerung
Schwarz überschatten, und wir dürfen klar
Nach Rückwärts schauen ohne Bitternis.


Escutai a noite que o vento possui
Com a sedução das palavras matinais


琉璃地上绀宫前
发翠凝红已十年
夜久月明人去尽
火光霞燄递相燃


v té síni kouzelné, jen ještě jedenkráte
k svým ňadrům přiviň moji hlavu v delíriu
a motýly svých písní v záři vlasů zlaté
na těla tvého růžích v sladké písně spiju!


Ich auch freute mich hier mit den Fröhlichen! Aber die Sense
Mähte den Jüngling hinweg, fern an dem südlichem Strand.
Unvergänglich ist Liebe; die bleibt mir. Oft ungesehen
Schwebt mein Gebild' in dem Chor treuer Gespielen umher.
Früher, später fällt euch das Loos! Drum häget die Lampen
Wohlgetränkt, und zur Hand harre der Wanderungsstab!


Jak naše duše májových dnův
dvě byly studně přání a snův,
jež v citův hloubce se druží
jak tělem žena muži.


سِحْرٌ دِمَشْقِيٌّ يُمَزِّقُ في دَمِي
روحي، ويُشْعِلُ في العُرُوقِ لَهِيبا
نامَتْ حُروبُ العِشْقِ إلّا في دِمَشْـ
ـقَ فما يَزالُ حَريقُها مَشْبُوبا
أنا يا دِمَشْقُ أَسِيرُ قَيْدِكِ والهَوى
أأموتُ كالوَضَّاحِ فِيكِ غَريبا


Ó noci podzimní s tím snivým očí jasem,
dum plná vystupuješ nad hor rysy,
jak kněžna opásána zlatým pasem,
a měsíc po bok kynžálem ti visí.
Ó noci jeseně, svá hvězdná rozlož křídla
na bratrů z dálky přišlých drobná sídla
a zlíbej jejich dřímající hlavy,
a snít jim dej o nivách u Vltavy,
a jestliže je při tom v srdci bodne,
dej sen jim o návratu v luhy rodné,
jak zpět se nesou ku svých otců prahu
přes hlavy křivditelů svých a vrahů
v říš čarovnou, jež v zemském sáhá svoru
od skrání Elborusa ku Javoru,
a plna květů jest u zpěvných zvěstí
i síly, blaha, nadšení a štěstí,
jímž září nad ostatní dálným světem –
a vyplň sen ten někdy jejich dětem!


Ó, jestli zaměníš své místo chudé,
mé srdce jeslemi ti rádo bude,
svou láskou zahřeje tě vroucně dnes.


Rozum v kapse, ne však groše,
s ránem Honza klusá dál
Vesel prv, pak bez rozkoše –
vždyť se hlad v něm ozýval.
K polednímu krčma tady.
„Mina zhynu žízní, hlady,
zde však mohu jíst a pít.
V krčmu jen, to musí být!“


O vero o falso che la fama suone,
io odo dir che l'orso ciò che truova,
quando è ferito, in la piaga si pone,


玉笙声度隔春霞
疑是当年子晋家
深琐重门人寂寂
东风飘出粉墙花


And as to her for ever dear
The frantic mourner flew,
To wipe from her pale cheek the tear,
And breathe a last adieu;


Era imposible detenerme; grave
misión iba a apartarme, de improviso,
de aquella flor del cielo; era preciso
partir al punto, y regresar.... ¡quién sabe!
En el lejano puerto ya la nave
me esperaba. ¡Tremendo compromiso!
¡Por cumplir un deber, el paraíso
dejar, y huir como del nido el ave!
Lento caía el gran crespón nocturno.
Marta gemía; de su llanto el fuego
¡me quemaba la boca!.... El taciturno
cielo, callaba; entonces, poco a poco,
fuime apartando de sus brazos.... ¡Luego,
hui, despavorido, como un loco!


Rcete! Co to má tam býti?
Jaký hlahol v draze zní?
Co se má s tou dívkou díti,
Co ten zástup vůkol ní? –
Děva ta vnadného zření
Rozhněvala Sultána,
A teď za své provinění
Mečem má být trestána.


Unser Pfarra is scho plagt,
Und er schind't si, wia ma sagt.
Hockt er net im Landtag drin
Und im Reichstag in Berlin?
Nix wia streit'n, nix wia raffa,
Nix wia in d' Versammlung laffa,
Nix als wia in d' Zeitung schreib'n,
Nix als wia grad' Galle speib'n.
Und dahoam? Da geht 's erst recht!
Der an Ruah? Da kennst 'n schlecht.
Muaß er net in sechs Verein
Oder mehra Fürstand sein?
Burschen-, Männer-, Jungfernbund,
Chrischtli Bauern, G'sellen und
Beim Verein für gute Wahl'n,
Preßverein und überall'n?
Und er schnüffelt allssamm aus.
Und er woaß von jed'n Haus,
Ob ma eppa gar a schlechte,
Ob ma eppa g'wiß de rechte
Zeitung lest. Er agatiert,
Daß ma schwarzi abanniert.
Und na is aa dös da Fall:
Is da Lehra liberal,
Muaß er 'n hoamli übaschreib'n
Und scho wieda Galle speib'n.
Bei de Kass'n als Kassier
Fangt er seine Bauern für,
Und es kriagt de brave Chrischt
Bloß a Geld und künschtling Mischt,
Und er spiganiert und lust,
Handelt und vokafft und schmust
Fuattamittl, Dung und Straah, –
Meß les'n?
Meß les'n tuat er aa.


Dům U vějíře měl jsem na cestě:
Smutnému srdci měkké na rohoži
noc rozvila tu vonnou Hanačoži.


V tom ozvalo se oddálené hřmění
a z nenadání vichřice tu byla,
a návalem svým na les udeřila:
Les rozvířený hučel, sténal, skřípěl
a vichr po něm fičel, syčel, sípěl
a rostl v orkán – lomcoval a lítal
a haluzemi jako vodou zmítal
a v honbu šílenou se rozburácel:
rval, trhal, tříštil, lámal, srážel, kácel.
V pláň šedou přešel temných mraků nával
a bičem deštným bil a ošlehával
tvář, tělo sosen, jež se chvějí v pláči,
když děsná bouře po temenech kráčí.
Les tonul v ohni: shora blesk a hřmění
a spodkem utápěl se v zaplavení.
Lvi řvoucí táhli bouři v mračném voze –
a zápas živlů řádil na obloze,
jak kdyby bylo v rozzuření vzteklém
se spolčovalo samo nebe s peklem;
že shora, zdola spoustou hrůzorodou
hned zničí zemi plamenem i vodou.


Reif sind, in Feuer getaucht, gekochet
Die Frücht und auf der Erde geprüfet und ein Gesetz ist,
Daß alles hineingeht, Schlangen gleich,
Prophetisch, träumend auf
Den Hügeln des Himmels. Und vieles
Wie auf den Schultern eine
Last von Scheitern ist
Zu behalten. Aber bös sind
Die Pfade. Nämlich unrecht,
Wie Rosse, gehn die gefangenen
Element und alten
Gesetze der Erd. Und immer
Ins Ungebundene gehet eine Sehnsucht. Vieles aber ist
Zu behalten. Und not die Treue.
Vorwärts aber und rückwärts wollen wir
Nicht sehn. Uns wiegen lassen, wie
Auf schwankem Kahne der See.


بَخِلتُ بِنَفسي أَن يُقالَ مُبَخِّلٌ
وَأَقدَمتُ جُبناً أَن يُقالَ جَبانُ
وَمُلكي بَقايا ما وَهَبتُ مُفاضَةٌ
وَرُمحٌ وَسَيفٌ قاطِعٌ وَحِصانُ


Ten bílý anděl s křídlem skloněným
hle – v let se vznáší nad tichými spáči,
on krouží k vískám, pod okénka kráčí
a šepce do snů hlasem ztlumeným;
svou palmu nade spánky živých sklání –
vždyť jest to krásný anděl vzpomínání!


»Sieh, was des Freundes Genius erschuf!«
Froh eil' ich drum nach jenem Zaubergarten,
Wo Geist, Gemüth und Freundschaft mich erwarten!


Wer macht sich auf? wen seh ich dort?
Mit wem, warum, wie will er kämpfen?
Wer schickt den Held? der kalte Nord,
Die Hitze soll er hier in den Verfolgern dämpfen.
Er kommt zum Streit, und fällt er schon,
So bleibt ihm doch die Siegeskron
Und uns durch seinen Tod die Freyheit und das Leben.
Sein Sterben rächt so mancher Held
Der sich auf seine Seite stellt,
Und vor der Länder Wohl sich selber hingegeben.


Dat Gręsen krop em langs den Rügg un Schuder dœr de Hut,
He meen he schreeg in Dodesangst, un broch keen Stimm herut.
He meen he greep mit beide Hann' un węhr sik vœr den Dod,
Un föhl mank alle Schreckensangst, he röhr ni Hand noch Fot.


Jaro je tu! Vybíhají z chat
staří, mladí jaro uvítat.
Jde, zrak modrý, vlásky hedvábné. –
Vítej, vítej, jaro půvabné!


Slyšte! Paprsků píseň,
sluchová halucinace,
zahřmění zvonů neviditelných
do bdění vysíleného,
zaznívá k našim duším
přes celou hloubku země!
Odvrácená polokoule našeho světa
tam koupe se v slunci
příštího rána!
Kvetoucí zahrady ostrovů jižních
tam plují uprostřed moří!
Neznámí ptáci v oblacích jisker a písní
snesli se nad lesy palem!
Světlem jak tíží zlatého vína
se převrhly kalichy květů,
až rozlité voní z trávy!
Motýlům vzňala se v plameny křídla
rychlostí letu!


Du bist gerecht; denn auch bescheiden?
Liebst Mäßigkeit; denn auch Geduld?
Du dienest gern, wenn andre leiden;
Vergibst du Feinden auch die Schuld?
Von allen Lastern sollst du rein,
Zu aller Tugend willig sein.


Však maman všecko, vše jí vysvětlila,
že láska jest jen pouhý přelud mládí,
že není nutna k sňatku vášně síla,
kdož beřou se, že nesmí se mít rádi!


„„Ó milý můj... ne, půjdu spat –
Ó nech to všecko. –
Leč rci, máš opravdu mne rád?
Já byla pouhé děcko
a tys mne chtěl – pak přišel on –
Ó slyš – ten dlouhý, žalný ston,
zrak dětský sklenný, tupý...““


Ó tiché pláně mýtin výslunných –
jak zpět k vám touží zas mé srdce vřelé!
Rád vzpomínám, jak luzný ptačí smích
vždy blažil tam mé nitro osiřelé,
jak nade mnou tam v loubích listnatých
rtem úponek a temnem sítí svých
se vily koše divokého chmele,
a plané trsy kadeřavých rév
v šeř svou tam vítaly můj plachý zjev!
Tam svlačců zvonky líbaly mou líc,
tam nadšení vždy samo šlo mně vstříc,
a štěstí dech já na svém cítil čele!


Ist meine Chloris kranck/ so muß Orontes sterben.
Was dir beschwerlich ist/ greifft mich nicht minder an/
Aus deinem ungemach quillt endlich mein verderben/
Indem bey deiner pein ich nicht gesund seyn kan.
Soll ich/ o schönes licht! dich nicht nach wunsche schauen?
Vernehm' ich/ daß dein haupt mit schmertzen ist gekränckt/
So muß ich mir ein hauß von lauter dornen bauen/
Daran die traurigkeit ihr schwartzes zeichen hengt.
Ich will mich in den schooß der einsamkeit verschliessen/
Und unmuth soll mein freund/ verdruß mein nachbar seyn/
Ich will in angst vergehn/ in thränen gantz zufliessen/
Ich suche finsterniß/ und keinen sonnenschein.
Doch schreibet Chloris mir: Mein haupt-weh ist vergangen/
So zeigt der himmel mir den alten Uberfluß/
Ich wünsche diesen tag nichts anders zu erlangen/
Als meiner Chloris blick und ihren süssen kuß.


Ty ani druha nepřálo si duši mojí,
však já vše tiše vzal, co vyšlo z ruky Tvojí!
Přes všechna zklamání jsem ve vítězství doufal vždycky,
neb v Naději a Víře kotví život lidský...


Cítím zápach hniloby
smrti říše. Zde jsou hroby blíže.
Ticho jako náhrobkem tu stojí.
Smrt vše zhlodala zde i jich kříže.


Ohne Furcht, mein Kind, es findet
Das Geheimniß eines Briefchens
Eingang auch ins Nonnenkloster;
Doch die holde Kunst zu schreiben
Sei die erste, die du lernest;
Liebe, die da sprechen lehrt,
Liebe lehrt gewiß auch schreiben.


Mosis Angesicht,
(Und er wußt es nicht,)
Glänzete bis zum Verblenden,
Spener klagt sich, beym Vollenden,
Seiner Thaten, an:
Daß er nichts gethan. 2


陇西独自一孤身
飞去飞来上锦茵
都缘出语无方便
不得笼中再唤人


»Man nennt mich, schönes Liebchen!
Die Stubenpoesie ;
Denn aus dem trauten Stübchen
Verirrt ich mich noch nie.
Ich sitz am lieben Platze
Beim Rocken, wandellos,
Meine alte, blinde Katze
Die spinnt auf meinem Schoß.


拟凭大药驻衰容
蚤向山南植万松
未问茯苓今几许
眼前嬴得昼阴重


羌笛谁将花外吹
十年心事暗香知
夜寒瘦影侵衣袖
月满阑干独倚时


Nahoře nebe a dole louka,
nesmírné plochy, do nevidoma.
Směrnice kolmá mladý hoch.
Kolmo se vine kouř. – Býti tak doma!


¡Ay del mundo, ese Rey enloquecido
que te ultraja, Señor, y que te niega,
y rebelde y satánico se entrega
al placer, a la crápula y al ruido!


Ich lasse Dich: Du bist zu hoch,
Zu tief, o Gott! zu groß und lichte,
Für einen Geist im Leibes-Joch,
Für ein umhülletes Gesichte.
Wie kam das Schaffen Dir in Sinn?
Verfehlt ein Fürst der Creaturen
Zu Dir, dem Schöpfer, Bahn und Spuren,
Wo will die andre Schöpfung hin?


鹫峰云散霜天冷
南北东西片月孤
喜得江湖好消息
点胸尊者在云居


Neuslyšíš ani křídel šustek,
Tak chci na loktech Tvých seděti
Tichounce a cuker bráti z ústek.


Majestätische Geberden,
Hoheit, die sich nie vergaß,
Ließen die zur Juno werden,
Die so großen Geist besaß.
Krone, Scepter, Wolken, Pfauen
Mußten ihren Muth erhöhn;
Zum Exempel aller Frauen,
Die das Regiment verstehn.


Giocare con le cellule
al gioco dei cadaveri:
i rospi e le libellule
le rose ed i papaveri


Polibků mnoho vášnivých
jsem tehdy dostal, mnoho dal –
už bez vášně však – – – A pak stich’
krok její v tmavých alejích.


Tma skrýší podzemních a vlhký chlad
a popel mrtvých neztišil náš hlad,
chcem ven, chcem lov a mstu.


خصرُكَ يا مَنْ حوى ببهجتِهِ
محاسناً ما اجتمعنَ في عبدِ
أضعفُ مِنْ حجَّةِ الروافضِ في
دعواهمُ أنَّ منهمُ المهدي


Ins Innre wieder dann gezogen fühlet
Das Auge sich, wo nach den Wolken streben
Palast und Kirche, wo ein lautes Leben
Auf allen Stufen des Rialto wühlet.


¡Ah! ¿Qué mucho que al Sol que subía
se plagiara en divino esplendor
alma en quieto remanso la mía,
por abril, entre ramos en flor?
No cayera por brusca pendiente,
Y sería, como ante quizá,
Linfa pura y festiva el torrente
Que frenético y túrbido va.
Envidiosos me culpan con saña
Y me niegan al par honra y fe...
¡Estupenda y horrible patraña
triunfa, puesto en mi cólera el pie!
Y un consuelo has escrito a mis penas;
Y la tinta consagra el favor,
Si es carmín que ha corrido en tus venas
Y por mí ha pintado un rubor.
¡Con qué brotes la planta retoña!
La fortuna es infausta y no cruel,
Pues que al mísero escancia ponzoña
Y unge al vaso en el borde una miel.
Un misterio me asombra e infatua:
La ternura de un buen corazón,
Y que un viento derribe la estatua
Y no logre apagar el blandón.
¿Esperanzas? La suerte me abruma.
A rivales mi prez causó mal,
Y en mi afrenta redoro mi gloria
Y en la herida reclavo el puñal.
Sueño y rimo. La noche adelanta
Su prestigio parece de ti.
A lo lejos un pájaro canta
Y ¡ay! Me dice que lloras por mí.
Una estrella fugaz viene al suelo,
Deshilando en la sombra un fulgor...
Una lágrima rueda en el cielo...
Es de ángel que acude al dolor!


Pláč slyší matka, z mrákot zbudila se...
zří svoje dítě – živo! – k němu chvátá,
v náruč je tiskne, líbá, s pláčem volá:
„Ó díky, díky, Tobě Matko svatá!


Kdy pak vaše vláda opravdová
Zableskne se u nás docela?
Což se v slzách Slovan naželá
Jako trpce utištěná vdova.


حوادثُ الدهرِ فيها البُجْرُ والعِبَرُ
وليس ينفع فيها النَّذر والحَذَرُ
حَبَوْكرٌ نَشَبَتْ فيها مَخَالبَها
حتى تكاثرَ فينا الهَمُّ والضَرَرُ
هذا يفقدانِ عبدِ اللهِ حلَّ بنَا
وقد تساقطَ من أجفانِنَا الدُّرَرُ
فتى مُحمّدٌ الزاكي الذي اعتمرتْ
بهِ المساجدُ وانقامت به السِيَرُ
يا رب روّي ضريحاً ضمَّ جثتَه
بوابلٍ من عيونِ المُزنِ يَنْحَدرُ
تشكو المساجد فقداه وكانَ بها
يقرا تُقَلْقِلُه الآياتُ والسُّورُ
واسأل اللهَ أن ألقاه في نِعَمٍ
بجنةِ سكننا إنْ ساعفَ القَدَرُ


Am g'scheidtsten bleibt man weg von Wien,
's ist nimmer recht geheuer,
Das Geld ist hin, lieber Augustin,
Das Pflaster ist zu theuer.


Was ist es denn/ wenn es kein geld erreichet?
Ja/ wenn kein glantz und kleinod sich ihm gleichet?
Und wär es gold/ vergnügt es gelbes geld/
So solt es selbst aus seiner güldnen welt
Der muntre greiff mit seinen krummen krahlen
Bald lieffern her/ und den verlust bezahlen.
Vermag es nicht das reiche morgenland?
Es schickt uns ja den schönsten diamant.
Ja solt es seyn das blut der edlen adern
Im Orient/ ich wolte selbst drum hadern/
Und sagen: Her den gläntzesten rubin/
Sein feuer soll hinfort im golde glüh'n.
Der muschel thau/ der reiffen perlen tropffen/
Die solten sich in ihrer mutter pfropffen/
Damit der preiß gantz unvergleichlich wär/
Und solte sie selbst Doris geben her.
Dem Caucasus wurd es zumahl gefallen/
Begehrte man die hellesten crystallen/
Er gäbe sie. Ja/ wenn mans haben wolt/
Heischt uns der Po elecktrans klares gold.
Dient eines nicht/ so solten sich vereinen
Der gantze preiß von perlen/ gold und steinen/
Um gut zu thun/ was unsrer braut entrafft.
Was ist es denn? – – –


Ne uno anchora allevarian: se senza
potesson far: & mantenere il gregge
questa e quanta pieta: qnanta clemenza
a gli suoi: piu che a glialtri usa la legge
gli altri condannan con ugual sentenza
& solamente in questo si corregge
che non vuol: che secondo il primiero uso
le femine li uccidano in confuso


Tempe! Tempe! Údol smavý
vlhké, vonné, svěží trávy
prodchnut hudbou zefyrů,
bukolických píšťal plný,
kde pták zpívá, zvoní vlny,
asyl nymf a satyrů,
v skalách Pan kryt čilimníkem
chodce děsí hlasným rykem
a s hor stáda plaší, shání,
věčný máj i vinobraní,
pocel slunce vesmíru!


A la materia corporal visible
da vida y movimiento, el sol enciende,
conserva el fuego, el aire, el fuego extiende,
la tierra viste amena y apacible.


A grande lua branca
Em nosso caminho!
A ti ela aquece,
A mim me dá fri


Itzo kommt der Tag
Da ich sagen mag:
Herr, mein König, Du kanst machen;
Denn ich sehe meine Sachen
Alle so gemacht,
Wie ichs nicht gedacht.


So zuckt jetzt Kunz und blinzelt und zieht die Stirne kraus,
Gern drängt' er's noch zurücke, umsonst, es muß heraus!
Da schüttelt er laut klingend den Schellenhut am Haupt:
»Ihr Herrn, laßt mich doch hören, wie alt ihr mich wohl glaubt!«


Člověče, který tápeš a hledáš,
než se ti v nitru rozední,
nelituj nocí, kdy černou tmou
mlčí svět celý! Bůh, vůlí svou
vysvoboditel jak poslední
sestoupí, naplní duchem, by žilo
surové, nezušlechtěné dílo,
k Slunci ho vznese očistnému,
poslední mohutný vzlet dá jemu...


Zwei Musikanten ziehn daher
Vom Wald aus weiter Ferne,
Der eine ist verliebt gar sehr,
Der andre wär es gerne.


Da wird sein Auge trüber,
Sein Haupt fällt auf die Brust,
Er lenkt den Kahn hinüber
Von Liebe weg und Lust.
Im Walde vor dem Landcomthur
Steht er: im deutschen Orden
Will Gott er dienen nur!


Seht Ihr die Greise zagen,
Den Aufruhr wüthen?
Alles lechzt!


1
Море, прибоем взмятеженным,
К рельсам стальным, оприбреженным,
Мечет лазурную гладь;
Дали оттенком изнеженным
Манят к путям неисслеженным…
Но — время ль с морем мечтать!
Мчимся к вершинам оснеженным
Воздухом свеже-разреженным
В жизни опять подышать!
Январь 1916
Петровск-порт
2
Искры потоками сея,
В сумрак летит паровоСказочный край Прометея
Кажется призраком греДремлют вершины, белея…
Там поникал на утес
Демон, над Тереком рея…
Ах! Не дыхания роз
Жду! — Различаю во тьме я
Море безбрежное слеЯнварь 1916
Долина Куры
3
Разноодежная, разноплеменная,
Движется мерно толпа у вокзала:
Словно воскресла былая вселенная,
Древняя Азия встала!
Грязные куртки и взоры воителей,
Поступь царя и башлык полурваныРеют воочию души властителей:
Смбаты, Аршаки, Тиграны…


Der Mensch gleicht einer Münze, Freund!
Ist er von gutem Korn, und scheint
Dir ächt sein Schlag, und ist noch scharf sein Rand,
Dann reich' ihm unverweilt die Hand:
Griff aber schon die Welt zu sehr ihn ab,
So mindert das den Werth, den die Natur ihm gab;
Doch hat ihn gar die Kunst beschnitten,
Dann, Freund, magst du vor ihm dich hüten.


Verstand / der Seelen erste Krafft /
der saug' aus deiner Weißheit Safft /
wie über-wol um uns es steh /
wann es nach deinem Willen geh.


Ein Lärm erscholl Nachts durch des Tempels Hallen,


Muerte dieron a un Sol con lo que matas,
benévolo sin duda en la apariencia,
disfrazó en el candor de su inocencia,
la sagrada mortal que ya dilatas


Vor dem hohen Prunkgemache
lehnte bleich in wirrem Brüten,
ihres Vaters Tod belauschend,
Margarita Sulamith.


Jak ve zmatku zvěř v povyku a skřeku
kol něho uháněla na útěku,
tu stáda slonů, gazel, antilop,
nad nimi nohů, orlů, supů řady,
to sráželo se, bilo, třelo všady
a každý strom byl hořící jak snop.


将军空血战
中丞深闭门
桐乡城北路
流水没孤屯


Wie täuscht ihr künstlich Spiel! Glaubt doch fast jedermann,
Daß alle Dinge wirklich so geschehen.
Doch böt' ihr in der That ein Prinz so etwas an:
Ei! ei! da würden wir ein artig Schauspiel sehen.


korku ve neşeyi


So steht er noch ein Stündlein und grübelt sonder Harm,
Etwa: Im Königssaale, da ist es wohl recht warm.
Der schlanke, der blanke, der schwere Kürassier.


Při záři ohňů v táboře
nad puklé oštěpy noc se snáší.
Vzpomínám ve vzdorné pokoře:
pálí mi knihy Koniáši,
děti mi pustnou a scizena žena.
Zbabělý kdos a kdos uplacen.
Pořádek učiním. Duše mi sténá,
v troskách můj domov, řád rozvrácen.


Consuma el tempo ogni aspro et duro saxo,
Poi lo converte in polve a poco a poco.
Col tempo se conduce al dolce passo
El fier caval che par tutto di foco.
Col tempo va el lëon col capo basso,
Pon giù ogni rabbia et voltase a far gioco.
Col tempo spero anchor di farti humile
Et volger tua dureza in dolce stile.


-Acúsome también de que ha cruzado
por mí una idea atroz que me condena
respecto a Salomé ¡Pues esa es buena!
-¿Mi ama? -Sí, señor -¡Desventurado!


Jmenuj se, bratře!
Jaký jsi jonák?
Já jsem kyrysník,
Rakouský voják.
Kyrysníci, železníci,
Jsou v boji vždy vítězníci.
My se máme všichni rádi,
Jsme vždy věrní kamarádi,
Ač rozličnou řeč atd.


Wir bitten, HERR himels vnd erdt,
du schöpffer aller dinge,
Gib, daß durch deinen Son so werdt
zum besten vns gelinge,
Was Er in seiner menscheyt fron
hat außgericht auff erden
durch geyssel, Creutz vnd dörnen kron,
wir dort theylhafftig werden
nach deiner Göttlichen güte.


Morgante ne facea con lei gran festa
per venirla al suo padre rimenando,
però che molto gl'increscea di questa,
e perché spera veder tosto Orlando.
A poco a poco uscîr della foresta
e vengono il dimestico trovando;
e finalmente alle case arrivorno
dove sentito avean sonare il corno.


Fêr le Grazie e le Muse alta contesa,
Delia, d'intorno a la tua nobil bara;
ché pianger vonno ed onorarti a gara,
sì come una di lor qua giù discesa.


Transpõe a porta enorme e férrea das prisões;
Dá ao bandido um livro em vez d’expiações;
Dá um asilo ao velho, ao morto um ataúde,
Liberdade à mulher, luzes à juventude.


Ten starý pán! To netušil bys ani,
jaký to pocit nový, neznámý,
když starý pán, jenž lidí teď se straní,
svou starou ruku někdy podá mi
a steskne si, jak ve svém vdovství chudém
on osiří v ten svatební můj ples
a řekne mi, až s Klárou svoji budem’,
bych měl ji vždycky rád tak jako dnes...


A sotva znaven hlavu kladl v mech,
viz oči lva! – slyš jejích retů vzdech!


Liegt der tapfre Helden-Muth, welcher unsre Grenzen schützte?
Ist das leise Ohr geschlossen, das auf alles achtsam war?
Ist das Auge zugethan, das von Feuer-Eifer blitzte:
Will der Zungen Gluht verlöschen? Kohlen her vom Rauch-Altar!


So auf kühnen Liedes Flügel
Wird des Roland Leid verkündet,
Dessen Taten ewig blühen,
Dessen Palme immer grünet.


Slyš trub zlověstný tÓn, koní klopotný cval,
křiku nejasný hluk letící dál a dál:
pověst útěku temnou
útkem strachu lid zapřádal.


Se voi facesse apendere costui,
il padre suo, ch'Astolfo ha in pregionia,
farebbe tosto il simigliante a lui,
che più cortese di voi non seria.
Se morisse, mai più gramo non fui,
e tu non de' voler che così sia. —
Carlo rispose sanza far dimoro:
— Astolfo rïaremo per tesoro.


Kdys Perdita – teď nalezená,
před lety s kvítím luzný sen,
dnes v lásce víc než moje žena
a s kvítím rovněž – jaký den!


بعثت إلى كلّ مستسلم
ضعيف الرباط كثير الوجل
إلى من يراني بعين القنوع
ويفرش تحتي بساط الأمل
فأقنع منهم بنقص العطا
ويرضون منّي بنقص العمل


一林霜雪未沾头
争遣藏休肯便休
学尽世间难学事
始堪随处任虚舟


Denn sie, dir Widersacher und Genossen,
Die gleiche Lust mit gleichem Kitzel neckt,
Im Kleinen Quäler, wie du Scherg im Großen,
Sie brauchen einen Mächtgen, der sie schreckt.


La Vanina pâmée


Kaum war er damit fertig doch,
So kam ein andrer, der stärker noch
Und ward sein wieder Meister.
Wie jener stritt, und wie er schrie,
Ein Haar genau nach dem andern, sieh!
Ihm aus dem Barte reißt er.


Denk ich: Soll es doch so sein!
Das erquickt mir Mark und Bein;
Wähn ich wohl, wenn sie mich liebt,
Daß es noch was Beßres gibt?


V Italii na pazounu troubí Dabrowski –
Jako k poslednímu soudu strašně trouba zní,


o ronco de seus motores
me acende
te sinto aquecer a pele
nos dentes
chama
quem chama
a máquina de chama
a máquina me acende
máquina do goz
nos dente


Was nicht rein ist, muß nun sterben,
Ewig strahlt das höchste Gut,
Wahre du den freien Erben
Fromm und rein dein deutsches Blut.


Willst du rein und sicher gehen,
Mußt du nicht beiseite sehen,
Des Gemütes still Gesicht
Lieblich sei in Gott gericht;
Laß dich keine Furcht verwirren,
Wer so wandelt, kann nicht irren!
Dies einfältige Gemerk
Heiligt dich und all dein Werk.


Nein, ich hab' es nie begriffen,
Als ich dann nach manchem Jahr
Oft und oft und immer wieder
Auf den Bergesgipfeln war.


وَفد الصَباح وَزالَت الأَحلاكُ
وَتَنصَلَت مِن نحسها الأَفلاكُ
وَاِنبُش وَجه النَجح بَعدَ عُبوسِهِ
فَرَحاً وَمُبتسم المُنى مضحاكُ
بِقُدوم مَولى بَعض أَيسَر ما حَوى
يَحتار فيهِ العَقل وَالإِدراكُ
وَإِذا أَشارَ مُخاطِباً فَكَلامُهُ
دُرَرٌ لَها أَفهامنا أَسلاكُ
هُو نُور إِيمان يَلوح لِمُبصر
وَظَلام قَلب حَسودِهِ أَشراكَ
جود بِحار الأَرض مِنهُ قَطرَةٌ
تَكفي فَلا منٌّ وَلا إِمساكُ
وَفضائل لَم يُحصِها عَدد وَلَم
يُدرك غُبار جِيادِها إِدراكُ
فَاِنظُر إِلَيَّ بِرَأفَة بَل رَحمة
أَنجوبها قَد مَسَني الأَهلاكُ
قَد كادَني الزَمَن الخُؤُن وَإِن لي
حَظّاً كَسيحاً لَيسَ فيهِ حِراكُ
إِني أَنا البازيُّ قَصَّ جَناحُهُ
فَعَسى يراش وَيَعتَريهِ فِكاكُ
إِني أَنا الذَهب الذَّي قَد شابَهُ
كَدر الرغام يُزيلُهُ الحِكاكُ
أَشكو إِلَيكَ مَعاشِراً قَد نَقَصوا
في زَعمهم قَدري إِذاً لِيحاكوا
قَوماً إِذا أَمعَنت فيهُم لَم تَجد
إِلّا الذُقون تَقلها الأَحناكُ
بَذَروا لَنا حُب الوُعود وَدونَهُ
نَصبت لَنا مِن خَلفِهم أَشراكُ
وَتَوازَعوا ما بَينَهُم أَوقافنا
حَتّى كَأَن جَميعَها أَملاكُ
لَو أَنَّهُم يَهجون كُنت هَجوَتِهم
بِقَصائد هِيَ صارم فَتّاكُ
يَتَشهد الكُفار مِن أَفعالِهم
مُتَهولين وَتَفسق النساكُ
لَولا العِناية وَالتَحجُب عَنهُمُ
أَكَلت لُحوم جُسومِنا الأَسماكُ
ما مِنهُم إِلّا فَتى مُتمشدق
مُتَعاظم في نَفسِهِ عُلاكُ
سَمج بِإِحدى راحَتَيهِ رَشوَةٌ
فَرح بِها وَبِأُختِها المِسواكُ
يا مَن يَلوذ بِبابِهِ وَجَنابِهِ ال
أَعراب وَالأَعجام وَالأَتراكُ
قُم فَاِنتَصر لِغَريب فَضل في الحِمى
يُنتاشُهُ الحجام وَالحَياكُ
وَاسلم عَلى مَرّ الدُهور مُقبِلاً
أَقدام سَعدِكَ في السَماءِ سَماكُ


Was ich Hohes je geträumt,
Was ich Sinniges gedacht,
Was sich mir im Geist gereimt,
Wenn die Seele hat gelacht.


Esa es tu vana hora.
Te habita
eel tieeemmmpoooooooooooooo...
Te habita
eel tieeemmmpoooooooooooooo...


O erheb auf ihrem Flügel
Dich vom Staub empor, mein Geist!
Schwebe friedlich um den Hügel,
Den der Tugend Ruh umfleußt.
Keiner Witwe Flüche schallen,
Ihrem Jammer ausgepreßt;
Keiner Waise Thränen fallen
Auf des Räubers Überrest.


Dann keucht und schafft sie den ganzen Tag und sinnt und klopft und klittert,
Bis daß das Häuslein um und um behangen und beflittert.
Die gute arme Frau Rösel!


Erst in dem Doppelbereich
werden die Stimmen
ewig und mild.


Un Allens, wat der lęv un lach,
Dat deck de See mit depe Nach.


Však myšlénka-li bude věnem tvým,
štván, tupen, kopán často zoufalstvím
se budeš chvěti v pláči,
snad sobě klásti steré otázky,
proč, běda, proč tím žitím bez lásky
se člověk k hrobu vláčí.


وَعُوجٍ كَأَمثالِ الأَهِلَّةُ بزَّلٍ
دِقاقٍ حَواشيها تماكٍ خُصورُها
عَقَرتُ لِصحبٍ جُوَّعٍ فَرَدَدتُهُم
بِطاناً وَلَمّا تَدمَ مِنها نُحورُها


相别于今八载馀
君匡徒众我闲居
白云流水乾坤外
终不相亲枉寄书


Marno je chvátat’ na pomoc,
zahyne ještě noc..


	Lo signor di cui parlo, ha nome Astore,
padre possente in terra, pro' e saggio;
a chi gli fa dannaggio,
incontro a lui il suo poder aopra.
D'astore ha condizion questo signore,
ché, com'egli è uccel di gran coraggio,
per vendicar l'oltraggio
sempre percuote, e rimane al di sopra;
costanza e fortezza par che 'l copra,
e da quel non si muta
per alto o per caduta;
giusto e circunspetto i suo' governa,
conforme al stile del Re di vita etterna.


Noch schlummr' ich, und der Morgen graut!
Bald hätt' die Sonne mir
Ins Aug' gestrahlt, die uns zerstreut,
Uns blendet und betrügt.


A szemeit földre szegzé,
Mintha szépnek lennie
Szégyen volna, s szerelemről
Vétek énekelnie.
S mint a midőn megpirítja
Az esthajnal rózsája
A liliom havát s lángol: -
Úgy ég Lóra arczája.


Je jasno, již se rozednilo,
zpěv jarní zvučí se snětí,
nežli však bude květem bílo,
je dlužno ještě trpěti.


Zalezla jsem do jeskyně,
Pláč a rukou lomění
Dnem y nocy na pustině
Skončily mé trápení.


Et chante à l'instant
En sœur des haleines :
D'un ton Allemand,
Mais ardente et pleine :


Ist der Verstand doch ewig eins
In allen, die da sind und die je wurden,
Doch Eigentümlichkeit hat breiten Platz
Im ganz Verkehrten und Absurden.


Sieh, bei der Wallfahrtskapelle, den Rebenkranz! Unwiderstehlich
Flüstert er, schwingend im West, durstigen Pilgern: Herein!
Hungrigen rufen die Schilde mit Messer und Gabel: Willkommen!
Irdisch und himmlisch erquickt steht ja der Glaube nur fest.


There was he pinch'd and pitied, thump'd and fed,
And duly took his beatings and his bread;
Patient in all control, in all abuse,
He found contempt and kicking have their use:
Sad, silent, supple; bending to the blow,
A slave of slaves, the lowest of the low;
His pliant soul gave way to all things base,
He knew no shame, he dreaded no disgrace.
It seem'd, so well his passions he suppress'd,
No feeling stirr'd his ever-torpid breast;
Him might the meanest pauper bruise and cheat,
He was a footstool for the beggar's feet;
His were the legs that ran at all commands;
They used on all occasions Richard's hands:
His very soul was not his own; he stole
As others order'd, and without a dole;
In all disputes, on either part he lied,
And freely pledged his oath on either side;
In all rebellions Richard join'd the rest,
In all detections Richard first confess'd:
Yet, though disgraced, he watch'd his time so well,
He rose in favour, when in fame he fell;
Base was his usage, vile his whole employ,
And all despised and fed the pliant boy.
At length, "'Tis time he should abroad be sent, '
Was whisper'd near him, — and abroad he went;
One morn they call'd him, Richard answer'd not;
They deem'd him hanging, and in time forgot, —
Yet miss'd him long, as each, throughout the clan,
Found he" had better spared a better man. "


Und zum Mond die Arme wild gebreitet
und das Auge qualentief geweitet,
seine heißen Blicke schmachtend irr'n.
Und herab die bleiche Bahn der Strahlen
sieht er ziehn die Scharen seiner Qualen,
durch die Schatten ihm die fahlen
Dolche bohrend in die glühende Stirn.


Es stand in meinem Hage
Ein Eichbaum kronenlos;
Von jähem Wetterschlage
Zerspalten war sein Schoß.


Ich bin in Dresden, ist mir recht,
In Friedrichs Augusts Hofcapelle.
Hier kläng Arions Harfe schlecht,
Hier fänd auch Heman selbst im Singen keine Stelle.
Was sag ich viel? Man fühle nur,
Wie mir der Ton ins Herze fuhr;
Wie der mich bald erquickt, bald wieder halb entgeistert;
Wie der bald froh, bald traurig macht,
Den einen rasend aufgebracht,
Des andern reger Wuth sich durch den Schlaf bemeistert.


„Obmezení moji druzi,
ve své ješitnosti tuzí,
rád Vám pochlebuji v oči,
ba i v novinách Vás chválím;
však jen co se od Vás vzdálím,
obrátím jak dobrý kočí;
můj-li prospěch toho žádá,
jako kocour hrbím záda,
zapru Vás a chytře ztupím
po způsobu věru supím.
A zas slyšte sladký hlas:
,Nedám zkřivit Vám ni vlas‘.
Tak se dále pěkně tužte,
„dobré věci mojí“ služte.


Leč kdy byl bych orlem v letu
a vy ptáci za mřížkami,
vrátím se z těch volných světů
žít anebo umřít s vámi.


Já, samotář, který před časem ještě
za ženou neznámou, za ženou smyšlenou
rozpínal horečně křídla svých snů,
já ve své ji držel náruči, líbal, a klidný přec zůstal.
– A viděl jsem v témže okamžiku tisíce jiných,
kteří nežili ve snech, ale s tělem žen zpívali v štěstí.


هناك  بعض أحرف
تصحبني كمصحفي
أهذه جنينةٌ؟
تورق تحت معطفي
ففي الضحى  وفي الدجى
وفي الأصابي وف
ما صيحة العصفور  ما
تنهدات المعزف
يا سحبةً من نغمٍ
تومض ثم تختفي
يمر ، نيساناً ، على
شوقي  على تلهفي
ويلتوي سلك حريرٍ
بارع التعطف
ينقلني من رفرفٍ
مخضوضرٍ  لرفرف
أنا الذي يعوم في
جرح هوىً لم ينشف
***
إسمك  لا  عفوك
أنت فوق أن تعرفي


笭箵尽自了生涯
岸尾沙头即是家
入夜醉归横短笛
满江明月浸芦花


Verträumt in seine Wunderwelt der Thoren,
wähnt sich Pierrot in tiefen Wald vertrieben,
verlassen und verfehmt von seinen Lieben,
auf ewig in die Einsamkeit verloren.


Ein Lieben ohne End' und Gleichen –
Das Wiederseh'n nach lang' getrag'nem Sehnen,
Nach stillen, lauten, heißen Tränen! –


Ihr seid frei und reich zu nennen,
Ich bin ärmer als ein Knecht,
Eure Namen wird man kennen,
Ausgeblüht hat mein Geschlecht.
Stolze Herren mögt ihr hassen,
Ich bin nicht des Hasses wert,
Nichts hat mir der Feind gelassen,
Als mein Herz und als mein Schwert.


Laß mich die stillen Pfade weiter gehn,
Der Wolken und der Sterne Zug belauschen,
Und schönen Kindern in die Augen sehn!


Ale skromnou, jak ty, děvu
Už prý těšívá to dosti,
Byť i slova o milosti
V jednoduchém zněla zpěvu.


Le bianche membra, che quando si muovono,
Muovon con loro le Grazie e gli Amori;
Quando posan tra lor, posansi e piovono
La venustà, l'allegrezza e i decori,
In quai, distinte o 'nsieme, si ritrovono
E le misure debite e' colori;
Non son composte, come quelle o queste,
A caso, ma da saldo ordin celeste.


Tal me tienen mis ojos engañosos,
dando camino al alma a mis contrarios,
que conozco mi mal y temo el daño.


少微山上王高士
结屋号作神仙居
山空夜寂何所事
皓月一天歌步虚


Als sein totes Weib dem Ritter
Samt den Rosen wieder schwand
Nimmt er die bestaubte Zither
Endlich einmal von der Wand,


Az esti szellő fuvalma
Édes álmot lengedez,
Az ég békes, s nyugodalma
Hegyet-völgyet béfedez.


Ein Tempel Gottes hat sich die Natur gebaut,
Worin er tausendfach geahnt wird und geschaut.
Als Tempeldiener gehn hindurch die Jahreszeiten,
Die bunten Teppiche am Boden hinzubreiten.
Strahlend im höchsten Chor, lobsingen Sonn' und Sterne,
Der Abgrund und das Meer antworten aus der Ferne.
Das Mittelfeuer glüht am ew'gen Opferherde,
Und alles Leben naht, daß es das Opfer werde.
Als Opferpriester kniet der Geist an viel Altären,
Die er mit Bildern schmückt, und sucht sie zu erklären.
In viele Hüllen hat die Fülle sich verhüllt,
Doch von der Fülle nur ist jede Hüll' erfüllt.
Und wo der Geist vermag hinweg der Selbsucht Schleier
Zu heben, sieht er hell darunter Gottes Feier.
Und Gottes Atem geht ein Morgenhauch durchs Schiff,
Einsammelnd jeglicher Verehrung Inbegriff.
Sein Lächeln streuet Duft in trüber Inbrunst Glimmen,
Sein Säuseln Einigung in widerstreit'ge Stimmen.
Aus jedem Opferrauch nimmt er das feinste Korn,
Den reinsten Tropfen auch aus jedem Andachtsborn;
Aus jedem Wortgebet den ihm bewußten Sinn;
Er selbst legt ihn hinein und findet ihn darin.
Dann will er auch den Sinn der Sinnenden entfalten,
Daß immer würdiger sie ihm die Feier halten;
Daß die gebundnen frei zu höh'rer Wonn' aufgehn;
Denn das ist seine Lust, der Schöpfung Lust zu sehn.


Will eine Meinung dich gewinnen,
Und fällt die Wahl, wie öfter, schwer,
So frag, willst du dich recht besinnen,
Nur nach dem Was, dem Wie, dem Wer.


Ward nicht hinweg gerükket
Der Henoch, ward Er nicht
In Gottes Reich verzükket
Uns andren zum Bericht',
Es werd' auch endlich kommen
Der liebe Tag heran,
Daß wir hinweg genommen
Sehn disen Gottes Mann?


يلجف الأرض كلما انساب فيها
حللا من إهابه شملالا
فإذا ما استقام كان قضيبا
وإذا ما استدار كان هلالا


Vicio divino, que a groseros vicios
            Me hiciste despreciar,
Y las mil vanidades y artificios
            Del tráfico vulgar;
Sacro elixir que al corazón y al alma
            Das juventud sin fin,
Y entre abrojos y fango, etérea calma
            Y alas de serafín,
Con que volver al aire primitivo,
            Al gusto primicial
Y juicio puro, y al entero activo
            Ser todo personal.
Libre del yugo de años mil, y de hombres,
            Y de hábito y refrán,
Para llamar las cosas por sus nombres
            Otra vez, como Adán;
señalar el cauce del derecho,
            Y por sobre el saber
Y modo y ley del hombre, siempre estrecho,
            Los del Supremo Ser.
Y así del mar ir a su fuente arcana
            Y del acto al motor
Y adelantándose a la marcha humana
            Servir de gastador.
O revolar por cuantas cosas bellas
            Hizo Dios con querer
Y el alma ufana regalando en ellas
            Vivir, sentir, creer.
Genio de amor inagotable, ardiente,
            Eterno, universal,
Que a pasado y futuro haces presente,
            Y real a lo ideal;
Y a un hombre solo, humanidad entera,
            Con cuyo corazón
Toda ella lucha, y cree, ama, y espera,
            Y llora su aflicción:
Siempre, ¡oh poesía! te adoré en privado
            Como a dios familiar.
Nunca a exponerte me atreví al mercado,
            Ni profané tu altar.
Tu néctar mismo, la embriaguez del canto
            Fue mi rico laurel,
Y el tierno abrazo, la sonrisa, el llanto
            Que arrebaté con él.
Y una, y ciento, y mil veces te bendigo
            Por más de un dulce sí,
Y más de un noble corazón amigo
            Conquistados por ti,
Ese es mi oro, el único, tú sabes,
            A que tengo afición,
Yo que no sueño en poseer más llaves
            Que las del corazón.


allah’a sigortalanmışsın


Als er, der sich besonnen hat: du darfst,
Zu steigen, Liebendlebende ermahnen!
Ergreif uns Herr, der du Gesetze harfst!


Ó Minulá! Když smrti věčný pasát
ze zátok stínů v modrá města táh’,
v tvůj pokoj písněmi a dívčí vůní nassát
do oken leh’ a kvílel v mrákotách,


A u zděšení Milota:
„Já ne – já ne – to Záviš byl!“
Však strašný v duši hromu hlas:
„Ty, ty’s ho zradně opustil!“


When  had blown among the  swains,
The  that ever reacht their Plains,
Like Thunder in my ears the sound did break;
The  which I dare not speak.
Less was I toucht with that
That peirc'd through mine to reach my  Heart,
From off my Head the  I tore,
That I, to please the fond  wore;
And quite  with Grief upon the ground,
with mournful  Crown'd;
My trembling Hand sustain'd my drooping Head,
And at my feet my  and  were laid;
'Twas in a  where o're and o're
I'de mourn'd my Lov'd Companions loss before;
But now I vainly strove my Thoughts t'expose,
In  kind, and sensible as those
For, ah! the  that fill'd my Breast,
Were much to vast and black to be exprest


Himmelssturz und Erdvernichtung
Zauberst du in Reim und Klang,
Aus dem Flammenstrom der Dichtung
Rollt's wie Weltenuntergang;
Wie sie zornig mich umsprudeln,
Meine Klänge wild und toll,
Wie sie mich von dannen strudeln
Unbezähmbar, zaubervoll.


Wird da, wo sich im Schönen
Das Göttliche verhüllt,
Noch oft das tiefe Sehnen
Der Liebe dir gestillt,
Belohnt des Herzens Mühen
Der Ruhe Vorgefühl,
Und tönt von Melodien
Der Seele Saitenspiel,


Dem Siegfried gleicht er, dem edlen Fant,
Von dem wir singen und sagen;
Der hat, nachdem er geschmiedet sein Schwert,
Den Amboß entzweigeschlagen!


Я вновь хочу быть нежным,
Быть кротким навсегда,
Прозрачным и безбрежным,
Как воздух и водБезоблачно прекрасным,
Как зеркало мечты,
Непонятым и ясным,
Как небо и цветЯ вновь хочу быть сонным,
Быть в грезе голубой,
И быть в тебя влюбленным,
И быть всегда с тобо


Így tégy te ember, kit e földhöz kötnek
A sors, s ezer szükség vas karjai;
Bár innen élsz, ez nem elég körödnek,
Magasabbak küzdelmed czéljai.


La sien latiendo, turbia la mirada,
teñido el rostro de rubor sangriento,
la espléndida melena suelta al viento
la vestidura al seno desgarrada


Tugend ist das rechte Glück,
Das zurück
Nimmer weichet,
Glück und Unglück wohl abgleichet.
Großmuth sich selbst Alles ist,
Wohnet innen,
Macht, daß du mit Stand der Sinnen
Glücklich bist.


A Grécia! a Grécia! a Grécia!... O berço dos poetas,
Dos deuses, dos heróis, da plástica e da ideia...
Onde as Ninfas, Cupido e as Cícladas diletas
Banhavam-se, ao luar, à flor da onda egeia!...


dle Tvého receptu jsem začal věnec plésti,
jím škrtím černý spleen, jím škrtím bídu zlou,
a k němu roste mi dost drobných kvítků štěstí –
Chceš znát jich několik? jich vůni vábivou?


Und fehlt es, kann es leicht passieren,
Daß auf die Gartenkunst man pfeift
Und furchtbar plötzlich in die Gegend,
Wo noch Natur ist, wärtser läuft.


S hogy torz valómból gúny rikolt
a békés templomokba,
s hogy agyonfojt a csókjaim
szürke futóhomokja...


Io mi ricordo ancor quando su gli aceri
scrivevo el nome tuo, ne i saxi e in polveri,
e tu el guastavi, che d'ognor me maceri.


根随波共蔓
花更水相亲
鱼跃翻成出
微光解照人


Is Schleen, Schlesien! sie ziehn zusammen sehr;
Was vormals du vermochst, vermagstu nun nicht mehr.


Ló rohan, a vas szikrát hány,
Két Aga örvend: van víz s lány;
Mert ugyan izzadt a félsz-en,
Hogy feje nélkül el-lészen.


أَمِثلُ بَني مُضَرٍ وائِلٌ
فَقَدتُكَ مِن فاخِرٍ ما أَجن
أَفي النَومِ هَذا أَبا مُنذِرٍ
فَخَيراً رَأَيتَ وَخَيراً يَكُن
رَأَيتُكَ وَالفَخرَ في مِثلِها
كَعاجِنَةٍ غَيرَ ما تَطَّحِن


De Ręd muss banni Indruck maken,
Se klappern Bifall mit de Knaken.
Denn Allens still – de Junker tręd'
Herut as heel he'n Gegenręd,
Neem Herr vun Galgen oppe Nack
Un nu ging't vœrwarts huckeback.


Ainsi, fermant la porte au sot qui de Paris
S'en vient tuer le temps, la joie et vos perdrix,
De ceux qu'unit à vous une amitié sincère
Préparez, décorez la chambre hospitalière.
Ce sont de vieux voisins, des proches, des enfans,
Qui visitent des lieux chers à leurs premiers ans :
C'est un père adoré qui vient, dans sa vieillesse,
Reconnoître les bois qu'a plantés sa jeunesse ;
La ferme à son aspect semble se réjouir,
Les bosquets s'égayer, les fleurs s'épanouir.
Tantôt c'est votre ami, votre ami de l'enfance,
Qui de vos simples goûts partage l'innocence.
Chacun retrouve là ses passe-temps chéris,
Son meuble accoutumé, ses livres favoris.
Tantôt Robert arrive, et ses riches images
Doublent, en les peignant, vos plus beaux paysages ;
Et tantôt son pinceau, dans de plus doux portraits,
De ceux que vous aimez vous reproduit les traits.
Ainsi, plein des objets que votre cœur adore,
De vos amis absens vous jouissez encore.


Énekembe én is íme beszövöm,
Mint virágot bokrétába kötözöm;
Kapok érte - nem kapok más pályabért,
Egy pár könyet fogtok ejtni gyászaért.


Zlé písně tajemství, za noci plající
na moři signálem dnes bloudivým,
v mém i v tvém srdci už svou setbu zrající
vítězně žne teď srpem ohnivým.


Umdlívá-li rarach, zbystří bázní
před svěcené vody trapnou lázní.
Kniha roste, ďábel popiloval...
Když mnich obří knihu domaloval,
ďábla vděčně kreslí v písma oval.


خَير الأَسامي إِسم خَير الوَرى
مُحمد الهادي الرَسول الكَريم
فَمن أَتى اللَه بِحُبّ اِسمه
فَقَد أَتى اللَه بِقَلبٍ سَليم


Wann werd' ich wieder dich erklimmen,
Albanos Berg! auf dessen Höhn
Im Mondlicht oft Heroenstimmen
Des Donnrers Tempelhain entwehn?


وشاكية تكذبُ
تئن ولا تتعبُ
مؤخرها محرج
مقدَّمها سبسبُ
وأولها حية
وآخرها عقرب
تعد ليوم القرى
وساعةَ ما تغضب
وتُركب لكنها
إلى راحة تركب
وتذهب لكنها
إلى الحين لا تذهب
وتكتب لكنها
بلا قلم تكتب


Laß dich die Lieb' entzünden,
Nicht die vergänglich ist,
Als die, so leicht zu finden
Im faulen Sünden-Mist.
Ach nein, diß Ungeheur
Sol alle Welt verfluchen.
Wir Christen wollen suchen
Ein besser Liebes-Feur.


Se l'alma tua tornar non può nei membri,
ond'ella è sgombra, ed or si stan sotterra,
né cosa ho, figlio, in sen ch'a te rassembri;


Prosáklá krví otecká je půda,
krev našich dětí je to, našich žen,
té plna každá brázda, každá hrúda;
zpěv našich žen se změnil v pláč a sten;
křik bolesti výš k nebi volá z prsti,
kde rozpoutal se asiatský hněv;
kdo stisknout takou hroudu ve své hrsti,
těm z ní se prýští mučednická krev!


Dosti páni čerti! dosti,
Proměňavé ouskočnosti,
Burcování se lstí vaší
Od zlata mne nevystraší,
Poklady mi dejte,
Za ně duši mějte!


Nullus ist ein Zwerg von Leibe, noch dazu ein Narr von Sinnen;
Also wird man Nichts den Nullum, Nullum Nichts benamen künnen.


Jeszcze Polska jest!
Edward Slonski
I
Да, Польша есть! Кто сомневаться может?
Она — жива, как в лучшие векПусть ей грозила сильного рука,
Живой народ чья сила уничтожит?
И верь, наш брат! твой долгий искус про/кит!
Тройного рабства цепь была тяжка,
Но та Победа, что теперь близка,
Венца разбитого обломки сложит!
Не нам забыть, как ты, в тревожный час,
Когда враги, спеша, теснили нас,
Встал с нами рядом, с братом брат в отчизне!
И не скорби, что яростью войны
Поля изрыты, веси сожжены, —
Щедр урожай под солнцем новой жизни!
II
Да, Польша есть! Но все ж не потому,
Что приняла, как витязь, вызов ратный,
Что стойко билась, в распре необъятной,
Грозя врагу — славян и своемНо потому, что блещет беззакатный
Над нею день, гоня победно тьму;
Что слово «Польша», речью всем понятной,
Гласит так много сердцу и уму!
Ты есть — затем, что есть твои поэты,
Что жив твой дух, дух творческих начал,
Что ты хранишь свой вечный идеал,
Что ты во мгле упорно теплишь светы,
Что в музыке, сроднившей племена,
Ты — страстная, поющая струна!


Давно ли, речка голубая,
Давно ли, ласковой волной
Мой челн привольно колыхая,
Владела ты, источник рая,
Моей блуждающей судьбой!
Давно ль с беспечностию милой
В благоуханных берегах
Ты влагу ясную катила
И отражать меня любила
В своих задумчивых струях!Теперь, печально пробегая,
Ты стонешь в сумрачной тиши,
Как стонет дева молодая,
Пролетный призрак обнимая
Своей тоскующей душУвы! твой ропот заунывный
Понятен мне, он — ропот мой;
И я пою последни гимны
И твой поток гостеприимный
Кроплю прощальною слезоНаутро пурпурной зарею
Запышет небо, — берега
Блеснут одеждой золотою,
И благотворною росою
Закаплют рощи и лугНо вод твоих на лоне мутном
Все будет пусто! лишь порой,
Носясь полетом бесприютным,
Их гостем посетит минутным
Журавль, пустынник кочевоО, где тогда, осиротелый,
Где буду я! К каким странам,
В какие чуждые пределы
Мчать будет гордо парус смелый
Мой челн по скачущим волнам!
Но где б я ни был, сердца дани —
Тебе одно Чрез даль морей
Я на крылах воспоминаний
Явлюсь к тебе, приют мечтаний,
И мук, и благ души моей!
Явлюсь, весь в думу превращенный,
На берега твоих зыбей,
В обитель девы незабвенной,
И тихо, странник потаенный,
Невидимым приникну к неИ, неподвластный злым укорам,
Я облеку ее собой,
Упьюсь ее стыдливым взором,
И вдохновенным разговором,
И гармонической красой;
Ее, чья прелесть — увлеченье!
Светла, небесна и чиста,
Как чувство ангела в моленье,
Как херувима сновиденье,
Как юной грации мечта!


Na obloze žití mého
svatý Kryšpín hořeti měl,
a na místo zlaté lyry
měl jsem v ruce třímat knejp!


Laß dir die süssen Schmertzen
Der Liebe bringen bey.
Dir steht von tausend Hertzen
Die Wahl zu nehmen frey:
Laß dir die süssen Schmertzen
Der Liebe bringen bey.


Ich, Egoist! – Wenn ich's nicht besser wüßte!
Der Neid, das ist der Egoiste;
Und was ich auch für Wege geloffen,
Auf 'm Neidpfad habt ihr mich nie betroffen.


O Vatter Peneus, nim mich an,
Dein unbeflecktes Kind. O Vatter, hilff doch mir,
Im Fall ein Fluß auch helffen kan.
Bedeck, o Erde, mich, nim zu dir meine Zier,
Verschling sie, oder laß sich meinen Leib verkehren
In etwas, welches mich kan der Gewalt erwehren.


Ich führt dich oft spazieren
In Wintereinsamkeit,
Kein Laut ließ sich da spüren,
Du schöne, stille Zeit!


Da auf der Inseln schönster, wo immerhin
Den Hain in zarter Ruhe die Luft umfloß,
Lag unter Trauben einst, nach lauer
Nacht, in der dämmernden Morgenstunde


Hast Du gesehn, wie die Taube
Mit grünlich goldner Haube
Dem Täuber bietet den Mund?
Sie gurrt und picket und schnäbelt,
Von Brautentzücken umnebelt –
Was folgt, mein Töchterchen, ist Dir kund.«


che mia persona a risponder sia avara.
E tu, che gusti l'acqua che distilla
del sacro fonte, che fra 'l volgo è rara,


Courtisane au sein dur, à l’œil opaque et brun
S’ouvrant avec lenteur comme celui d’un bœuf,
Ton grand torse reluit ainsi qu’un marbre neuf.


Ich saß im Ständesaale,
Da schlief ich ein und träumt,
Ich sei noch im Spitale,
Den ich doch längst geräumt.
Ein Mann, der dort im Fieber,
Im kalten Fieber lag,
Er rief: nur nichts, mein Lieber,
Nur nichts vom Bundestag!


Grimmig hatten sich bisher die
Beiden Leu'n, des Sprungs gewärtig,
Angestarrt, die fürchterlichen
Pranken vorgestreckt, nach oben
Leis' den Hinterbug gehoben,
Mit dem Schweif die Flanken peitschend:
Stacheln gleich die Mähne sträubend
Mit entsetzlichem Gebrüll.


江流东去各西行
江水无情客有情
此地怀归心自苦
不应空枉夜滩声


A moje matka na to: „Králi, ne.
Já nepřišla, bych v pýše žila teď,
když v pokoře jsem žila celý věk.
Já chotí tvojí věrnou zůstanu,
však stranou nech mě žít jak v klášteře,
a nikdy na mně, králi, nežádej,
bych v nádheře se světu zjevila.
Ty a můj syn – to celý buď můj svět.“


risoneria fors'Adria oggi, e 'l suo lido.
	Ond'io sol piango il mio tempo passato,
mirando altrove; e forse anche mi fido
di far in parte il foco mio lodato.


Wenn wirs von herzen glauben ton,
so seien wir gesettigt schon
durch den heiligen geiste,
und brauchen uns der reinen lieb
gen dem nechsten in steter ieb,
wie uns got hat beweiste.


Je wildre Schrecken mich ergreifen,
Je höher mich der Wahnsinn hebt,
So lauter alle Stürme pfeifen,
Je ängstlicher mein Busen bebt,


Der Spiele lauter Lärm, der Flaggen rotes Blut,
der Haken dunkler Plitz, der Stücken trübe Glut
und was ihr Schrecklichs seht und was ihr Furchtsams höret,


»Also hast Du sie vertauschet,
Wie man sagt, Du und der Tod.«
»Nein doch, Niemand sah ich sterben,
Aber Alle klagten Noth.«


Die Liebe hat die Welt geboren;
Die Freude nahm sie schmeichelnd auf den Schoß;
Und beide haben einen Bund beschworen,
Es zu beseligen, das reiche Menschenlos,
Dies liebste Pflegekind der Horen.


Císař vjede a udusí vzdor,
Svatý Otec ho korunou slaví,
Žehná i velebí Čechů zbor,
A svět veškeren o nich praví.


So stos ich los in meines Gottes schirm!
Auf, Engel, auf! umschlüsset mich nun rings!
Auf, Heilgen, auf! Auf, jauchtzt in diser uhr!
Unendlich wird itz meines Hertzens mutt!
Unendlich wird mein vorsatz fest in Gott!
Es sinke weg, was mich verhindern wil!
Auf, kämpff vor mich, du Himmel und du Erd!


Poesia transcendental, já a fiz também!
Grandes raptos líricos, também já por cá passaram!
A organização de poemas relativos à vastidão de cada assunto resolvido em vários –
Também não é novidad
Tenho vontade de vomitar, e de me vomitar a mi
Tenho uma náusea que, se pudesse comer o universo para o despejar na pia, comia-
Com esforço, mas era para bom fi
Ao menos era para um fi
E assim como sou não tenho nem fim nem vid


dopo cotanto strazio barbarico
ponendo verde sempre di gloria
il lauro di Livia a la fronte
de la Sabauda Margherita,


Ein Jahr nach ihrer Hochzeit schied
Die junge Frau mit ihrem Knaben.
Und der, der nun die Sonne mied,
Sein einzig Glück war hier begraben.


Cseveg az olló. Néne
nyesi a pázsitot,
guggol. Hátulról nézve
is látni, ásitott.


Si ten cansa seguir o ser testigo
del hosco viaje por el campo hojoso,
detente en el andar, que yo amistoso
del duro compromiso te desligo


Zármutek když smutné srdce svírá,
žeby Boha nebylo, se zdá:
přirozenost líbě slzu stírá,
tichý svatý pokoj duši dá.
Všude hlásá krásná stvořenost:
Bůh tvou obstarává blaženost.


"Lo como te mustrai
quanno me encarnai;


الأَمْنُ في العَرَفاتِ حَطَّكَ الذي
قدَّ متَ فَالقَ الأَمْنَ في العَرَفاتِ
وابشِرْ فإنَّكَ في الدَّارينِ في
ما تَشتهي من أَرفعِ الدَّرَجاتِ


Und wer gering und klein
Im Schmerzenslager rücket,
Wo schlimmer als die Pein
Verlassenheit ihn drücket,
Verbinde dessen Wunden
Und lächle ihm dazu;
Dann hast du sie gefunden
Die echte Sabbatsruh!


¿Sus huesos dónde están? -En Piamonte.
¿Por qué? -Por no los dar a patria ingrata.
¿Qué le debe su patria? Inmortal nombre.


Nenaslouchám rád té drátů hudbě,
nenaslouchám rád tomu, co nesou.
Mluvíce do dálky o bídné, nelidské sudbě,
poslové tito se sami tak zbaběle třesou.


iríame por el cielo en compañía
del alma de algún caro y dulce amigo,
con quien hice común acá mi suerte.


Ó tehdy, kdy i jména Tvého zvuk
Řím tupý doved zděsit z klína hříchu,
vlít hořkosť rozkoší jim do kalichu
a otrávit jim každý srdce tluk
i v trosky zvrátit zářící dav bohů,
jenž na oltářích trůnil v směšném pychu;
kdy marně zvedalo se tisíc ruk,
by prapor Tvůj – kříž strhli pod svou nohu,
by hřích jak Bábel směle vzpjal se nad oblohu.


Denn ich soll noch die Laute stärker schlagen,
Wann er durch Weihrauchwolken zeucht,
Die Kriegesfurie gefesselt an dem Wagen
Des Ueberwinders keucht;


В пору любви, мечты, свободы,
В мерцаньи розового дня
Язык душевной непогоды
Был непонятен для менЯ забавлялся над словами,
Что будто по душе иной
Проходит злоба полосами,
Как тень от тучи громовоНастало время отрезвляться,
И долг велел — в немой борьбе
Навстречу людям улыбаться,
А горе подавлять в себЯ побежда В душе сокрыта,
Беда спала… Но знал ли я,
Как живуща, как ядовита
Эдема старая змея!
Находят дни, — с самим собою
Бороться сердцу тяжело,
И духа злобы над душою
Я слышу тяжкое крыл


Come una fonte semplice e tranquilla
donò la gioia alle riarse gole
degli umani e non seppe, ahimè! tenere
per la sua sete giovane una stilla!
Morì così, come un ignoto sole
spento su le fiorite primavere.


Auf deinen alternden entvölkerten Gebäuden
Keimt traurig, wie auf einem Grab,
Die dürre Nessel auf: in deinen Gassen weiden
Der Schaafe Heerden auf und ab.


Утес зной и сон в пустыне,
Песок да звонкий хрящ кругом,
И вдалеке земной твердыне
Морские волны бьют челоНа той черте уже безвредный,
Не докатясь до красных скал,
В последний раз зелено-медный
Сверкает Средиземный вал;
И, забывая век свой бурный,
По пестрой отмели бежит
И преломленный и лазурный;
Но вот преграда — он кипит,
Жемчужной пеною украшен,
Встает на битву со скалой
И, умирающий, всё страшен
Всей перейденной глубино


Ach dencke/ dencke/ was du thuſt.
Jch kan nicht anders ſeyn.
Jch hab’ an meinem Leiden luſt.
Du haſſeſt meine Pein.
Kan ich denn keine Huld’ erlangen/
So laß mich die Gunſt nur empfangen/
und wolle doch mit mir/
daß ich ſtracks ſterbe hier.


– Papíry vaše! – řek úřadně.
Dal jsem mu nevolky volky
list křestní, snubní a úmrtní
s podpisy na všem a kolky.


وَالعيسُ قَد نَشَّفَ مِنها السُرى
صَفوَ العَريكاتِ وَنِقيَّ الأَجاج
لَم يَبقَ إِلّا مُضَغٌ لاكَها
طولُ الطَوى وَاِستَرَطَتها الفِجاج


A uprostřed té chásky zlaté
kdo na hodin dbá ručičku?
„Půl-dvanáctá“ již táhne k páté –
však za to slyší všechny svaté,
když vyspává svou opičku.


Já šunku si vezu a mazance z domu
a duši jak víno zmlazenou,
v ní vonící touhu všech kvetoucích stromů,
jež v dálce jsem nechal za sebou.


Das Glück ist uns noch nicht ganz ungünstig, da es uns noch diesen Weg zur Flucht übrig ließ.


Argumentace dnes hra je skvělá.
V zápas torero jde s pravdou býkem.
Plesají žen srdce rozněžnělá:
Torero je velkým kouzelníkem.


Diana / nakkt biß übers Knie/
fischt Krebsckens und Forellen/
Cupido sticht nach Sßöllerie
und sälbst Sylvan / das tumme Vieh/
käut Dill und Bimpinellen.


Ke katu kráčí svůdná žena hrdě,
zbrocenou krví líbá hlavu křtitele,
ret její žhavý se chvěje křečovitě,
jak líbala by drahou hlavu přítele!


si troverrà incarnata qualche gogna
et scripto: «non toccar, ch'i' son del boia,
ché come il pan temevo la vergogna».


Помирал морень, моримый морицей
Верен в веримое верицУмирал в морильях морень
Верен в вероча вернОбмирал морея моренВерен веритвам Вераны
Приобмер моряжски морень
Верен верови веряз


Послушай, быть может, когда мы покинем
Навек этот мир, где душою так стынем,
Быть может, в стране, где не знают обману,
Ты ангелом будешь, я демоном стану!
Клянися тогда позабыть, дорогая,
Для прежнего друга всё счастие рая!
Пусть мрачный изгнанник, судьбой осужденный,
Тебе будет раем, а ты мне – вселенной!


Ach Gott, die gantze Christenheit
Schwimmt izt in Blutt und Thränen;
Der Feinde Schwarm ist schon bereit
Sich einen Weg zu bähnen
In unser armes Vaterland,
Man hört die Post von Raub und Brand
An allen Orten schallen;
Die edle Stadt, der Käyser-Sitz,
Sol durch des Achmets schnellen Blitz
In Asch' und Graus verfallen.


Tak mé srdce, dívko přívětivá,
Působením tvým trud ovládlo,
V jehož mrakotě se propadlo,
A již jaré síly ponabývá.


Proč ty hněvy?! Máte vůli svou.
Nechcete – nuž dobrá! Půjdu dále.
Však-tě vaši zlobu svéhlavou
ukrotí as rozum lepší v mále,
až vám pavouk hustým předivem
otká kovadlinu s kladivem –
a snad pozdě bude. S bohem tedy!