Den co den ráno u vyhaslých ohňů
jsme nechávali ležet stohy mrtvol,
a smrt už konečně nám sevšedněla,
že ani pohled o ně nezavadil.
I matka Margret ztratila své dítě:
chce jednou z jitra podati mu prsu
a bylo mrtvo. Jak kus ledu tvrdo.
A šli jsme, šli. A vítr od severu
nám tlačil v boky, smýkal tělem naším
po zmrzlém sněhu, pronikal nám šatem
a rozleval se jako mrazná voda
po vyhublém a chorém mase našem.
Ten onen klesl – bez hlesu pad k zemi
a přivřev trochu zapálené oči
už nepohnul se. Někdy praskla rána
ti u hlavy – a člověk hlavy nezdvih,
neb věděl, že si někdo kouli vpálil
v bezradnou lebku. Vlekli jsme se těžce,
zem ruská snula se nám pod nohama,
zem nekonečná, ledová a hrozná.
I císaře jsme jednou uviděli:
šel, o březovou hůl se opíraje
a hleděl k zemi. A ti vousáčové,
ti od pyramid, Slavkova a Jeny,
ti stoupli stranou – v očích plno slzí.
– Jak žebrák jde tu! – vydychl si jeden.
– A pán tak mocný! – zahovořil druhý.
– Náš Caporal! Náš císař! – vzlykl třetí.


Duque, suspende al tiempo la victoria,
contemplando en tu edad que el varón fuerte
de tiempo y de los hados la divierte
en el seno feliz de su memoria;


E già eran discese tutte, quando
Zizzola d'Anna venne, che soletta
sanza richiesta era gita cacciando;


1
Доктор божией коровке
Назначает рандеву,
Штуки столь не видел ловкой
С той поры, как я живу,
Ни во сне, ни наявВеря докторской сноровке,
Затесалася в траву
К ночи божия коровкИ, припасши булаву,
Врач пришел на рандевУ скалы крутой подножья
Притаясь, коровка божья
Дух не смеет перевесть,
За свою страшится честДщери нашей бабки Евы!
Так-то делаете все вы!
Издали: «Mon coeur, mon tout», -
А пришлось начистоту,
Вам и стыдно, и неловко;
Так и божия коровка —
Подняла внезапно крик:
«Я мала, а он велик!»
Но, в любви не зная шутки,
Врач сказал ей: «Это дудки!
Мне ведь дело не ново,
Уж пришел я, так того!»
Кем наставлена, не знаю,
К чудотворцу Николаю
(Как то делалося встарь)
Обратилась божья тварГрянул гро В его компанье
Разлилось благоуханье —
И домой, не бегом, вскачь,
Устрашась, понесся врач,
Приговаривая: «Ловко!
Ну уж божия коровка!
Подстрекнул меня, знать, бес!»
— Сколько в мире есть чудес!
Октябрь (?) 1868
2
Навозный жук, навозный жук,
Зачем, среди вечерней тени,
Смущает доктора твой звук?
Зачем дрожат его колени?
O врач, скажи, твоя мечта
Теперь какую слышит повесть?
Какого ропот живота
Тебе на ум приводит совесть?
Лукавый врач, лукавый врач!
Трепещешь ты не без причины —
Припомни стон, припомни плач
Тобой убитой Адольфины!
Твои уста, твой взгляд, твой нос
Ее жестоко обманули,
Когда с улыбкой ты поднес
Ей каломельные пилюли…
Свершилось! Памятен мне день —
Закат пылал на небе грозном —
С тех пор моя летает тень
Вокруг тебя жуком навозным…
Трепещет врач — навозный жук
Вокруг него, в вечерней тени,
Чертит круги — а с ним недуг,
И подгибаются колени…
Ноябрь (?) 1868
3
«Верь мне, доктор (кроме шутки!),-
Говорил раз пономарь,-
От яиц крутых в желудке
Образуется янтарь!»
Врач, скептического складу,
Не любил духовных лиц
И причетнику в досаду
Проглотил пятьсот яиСтон и вопли! Все рыдают,
Пономарь звонит сплеча —
Это значит: погребают
Вольнодумного врачХолм насыпа На рассвете
Пир окончен в дождь и грязь,
И причетники мыслете
Пишут, за руки схватяс«Вот не минули и сутки,-
Повторяет пономарь,-
А уж в докторском желудке
Так и сделался янтарь!»
Ноябрь (?) 1868
4
БЕРЕСТОВАЯ БУДОЧКА
В берестовой сидя будочке,
Ногу на ногу скрестив,
Врач наигрывал на дудочке
Бессознательный мотиОн мечтал об операциях,
О бинтах, о ревене,
О Венере и о грациях…
Птицы пели в вышинПтицы пели и на тополе,
Хоть не ведали о чем,
И внезапно все захлопали,
Восхищенные врачоЛишь один скворец завистливый
Им сказал как бы шутя:
«Что на веточках повисли вы,
Даром уши распустя?
Песни есть и мелодичнее,
Да и дудочка слаба,-
И врачу была б приличнее
Оловянная труба!»
Между 1868 и 1870
5
Муха шпанская сидела
На сиреневом кусте,
Для таинственного дела
Доктор крался в темнотВот присел он у сирени;
Муха, яд в себе тая,
Говорит: «Теперь для мщенья
Время вылучила я!»
Уязвленный мухой больно,
Доктор встал, домой спеша,
И на воздухе невольно
Выкидает антрашОт людей ночные тени
Скрыли доктора полет,
И победу на сирени
Муха шпанская пое


Doch seit des Mägdleins Singen
Ist ringsum Wiesengrün,
Die muntern Lämmer springen,
Die Kirschenhaine blühn;
Festreigen wird geschlungen
Im goldnen Frühlingsstrahl;
Und weil das Tal ersungen,
So heißt es Singental .


Nun endlich redt er noch einmal,
Schreit auf ohn alle Maßen:
Mein Vater, nimm in deinen Saal
Das, was ich jetzt muß lassen:
Nimm meinen Geist,
Der hier sich reißt
Aus meinem kalten Herzen!
Und hiermit wird
Der große Hirt
Entbunden aller Schmerzen.


Žil tedy, maje pevně zaručeno
vzletnými ústy našich výtečníků
a žurnály všech stran i život věčný
i vděčnost národa a velkou slávu.
Zvyk záhy jim a s pýchou samozřejmou
přijímal věnce, jež mu přinášely
návštěvy vzácné spřátelených států,
i řeči vyslech, cenil je a měřil,
ba, stupně vřelosti už rozlišoval,
zvlášť libuje si v bratrech jugoslavských
a ve francouzských libých zdvořilostech.
Za nocí měsíčných rád vylez z rakve,
sed na ni, údy svoje protahoval,
i prsty křupal. Prohlížel si věnce,
stuh nápisy si četl, promýšlel je,
a mínil: Tohle měla by teď vidět
má stará máma! Nebo naši ze vsi,
pan farář s učitelem! Moje sláva!
Jak Honza v pohádce! Jsem víc než princem!
(Ty pojmy matky, kněze, učitele,
vsi jeho – nebyly však představami,
smrt z duše jeho vymýtila všecko
a zbyly pocity jen... Matka, farář,
učitel, víska – všecko bylo pocit.)
No, narodit jsem se sic nedovedl,
leč umřít uměl včas a na svém místě.
A co z těch řečí člověk profituje!
Už vím, co byly kdysi Thermopyly,
co Marathon, i v dějinách se vyznám:
já přemoh vítěze jsem z Bílé Hory
a v dějepisech děti čtou si o mně –
vlast – svoboda a volnost, a já za vším,
jak říkám, štěstí člověka si najde
i po smrti.


Freunde des Alterthums, hört! Die Ewigkeit werd' ich nicht suchen,
Da mich die Welt, der ich lebe, vergißt;
Nie soll ein Knabe dereinst mich exponirend verfluchen,
Wenn nur ein Mädchen empfindend mich liest.


a presente longínqua


Es piedad; porque alivia al fatigado,
es razón; porque vence armada, y fuerte,
es dicha; que encamina a que se acierte,
es hado; ni vencido, ni obligado.


紫禁端辰昼漏长
朱陵生气盛南方
长秋此日司阴教
皇极同时纳寿皇


Lát’d! integetnek tiszta barátaid;
Nevednek oltárt a maradék emel:
Megpukkad annál a kajánság,
És a halál elalél előtte.


De Turenne déjà la valeur indomptée
Repoussait de Nemours la troupe épouvantée.
D’Ailly portait partout la crainte et le trépas ;
D’Ailly, tout orgueilleux de trente ans de combats,
Et qui, dans les horreurs de la guerre cruelle,
Reprend, malgré son âge, une force nouvelle.
Un seul guerrier s’oppose à ses coups menaçants :
C’est un jeune héros à la fleur de ses ans,
Qui, dans cette journée illustre et meurtrière,
Commençait des combats la fatale carrière ;
D’un tendre hymen à peine il goûtait les appas ;
Favori des Amours, il sortait de leurs bras.
Honteux de n’être encor fameux que par ses charmes,
Avide de la gloire, il volait aux alarmes.
Ce jour, sa jeune épouse, en accusant le ciel,
En détestant la Ligue et ce combat mortel,
Arma son tendre amant, et, d’une main tremblante,
Attacha tristement sa cuirasse pesante,
Et couvrit, en pleurant, d’un casque précieux
Ce front si plein de grâce, et si cher à ses yeux.


Prachtvoll war die Mutter,
Konnt' sich lassen sehen.
Doch auch sie tat niemals
Unter Menschen gehen.


Ad uno che fuggia, dietro si mise,
né fu a mezzo la piazza, che lo giunse;
e 'l capo e 'l collo in modo gli divise,
che medico mai più non lo raggiunse.
In somma tutti un dopo l'altro uccise,
o ferì sì ch'ogni vigor n'emunse;
e fu sicura che levar di terra
mai più non si potrian per farle guerra.


Des Wolfes Seele weint im Klang, der schallt
Und steigt, wann sich die Sonnenstrahlen neigen,
Dem Herzen schmeichelt süss der Todesreigen,
Der es entzückt zugleich und fasst mit Schmerzgewalt.


«¡Aquí del conde Claros!», dijo, y luego
se agregaron a Lope sus secuaces:
con la Estrella de Venus, cien rapaces,
y con mil Soliloquios, sólo un ciego;


Jsem smířen se vším, raduji se z žití,
vše omlouvám a všecko je mi jasno.
Svět nemůže být jiný, a tak dobře.
Jde zákony, jichž nelze postihnouti
smrtelným smyslům, ubohému umu.
A největším pak mudrcem jest jeho
květ, jenž se těší z teplé záře slunce,
pták, jenž se stará o své malé děti
a naplnivše oba tak svůj úkol
mrou beze stesku po posmrtném žití,
bez touhy po slávě, jakoby znali,
že v dětech dál žít může dostačiti...


Si d'un coup de pinceau je vous avais bâti
Quelque ville aux toits bleus, quelque blanche mosquée,
Quelque tirade en vers, d'or et d'argent plaquée,
Quelque description de minarets flanquée,
Avec l'horizon rouge et le ciel assorti,
M'auriez-vous répondu : "Vous en avez menti ?"


Say ye, whose features youthful lustre bloom,
Whose lips exhale Arabia's soft perfume,
Must every gift in silent dust be lost,
No more the wish of man, or female boast?
Ah me! with time must every grace be fled!
She once the pride of all our stage, is dead!
Clos'd are those eyes that every bosom fir'd!
Pale are those charms that every heart inspir'd!
Where now the mien with majesty endu'd,
Which oft surpriz'd a ravish'd audience view'd?


Bist du schön, so gebrauch auch fleiß,
mit lastern dich nicht zu beflecken:
bist du dan häßlich, so sei weis,
mit tugend den fehl zu bedecken.


Welches Säuseln regt die Espenwipfel?
Welches Flistern spricht im Fliedergang?
Durch der Pappeln mondbestrahlte Gipfel
Schwirrt verwehter Stimmen Widerklang.
»Julie!« ächzt es in den regen Blättern;
»Julie!« in der Wachtel hellem Schmettern;
»Julie!« in des Rohrspatz dumpfem Ach.
Weste schauern, und im lauen Hauch des Westes
Taumeln weiße Blüthen auf das grüne Grab,
Das dich, Julie, deckt, dich, Köstlichstes und Bestes,
Was der Ewige mir gab.


Daleko široko jen vody rozvlněné
a v zadu tone v nich již slunce unavené.


Kde po pás v sněhu dumá lesní chata,
den v červánkovém plášti k hvozdu táh’,
a hojnost kapek taveného zlata
chvěla se na sosnách.


Auch vergehn uns die Gedanken,
Wenn wir in dein Leben schauen,
Freien Geist in Erdeschranken,
Festes Handeln und Vertrauen.


This is our strong and stedfast stay,
When health and wealth have flown away;
When every joy of life is past,
Our greatest comfort and our last.
When laid upon the bed of death,
These thoughts will join our latest breath,
"I will, O Lord, though crushed and spent I be,
Yea, though thou slay me, trust in thee."


"Ainda hoje o caro pai vi a meu lado;
Ainda hoje o amante eu vi! Fugiram ambos,
Velozes como os cervos da floresta:
Já fui feliz; mas hoje desgraçada!"


Všechno je lakomá mlha a houpání monotonní.
Všechno je plachta z režného plátna a stíny se sunoucí po ní.


O Caradoro mio, quanta fatica,
quanti disagi e quanti lunghi affanni
sofferti abbiàn, tu 'l sai sanza ch'io il dica,
per allevar costei, da' suoi primi anni!
Poi la dài in preda alla gente nimica,
piena di frodi e di doli e d'inganni.
Non rivedrai mai più tua figlia bella;
e se pur torna, svergognata è quella. -


A veces, desde el fondo de su abismo, el pasado
resurge como muerto que el mar lanza a la orilla,
mostrando el gesto trágico de su faz amarilla,
al que en tranquila calma la tormenta ha olvidado


Opět prstem kyne kníže,
Na obrat
Z druhých vrat
Tygr skočí;
Kdy lva zočí,
Vydá ryky,
Do okliky
Ohon vine,
Jazyk syne,
Plaše jda
Vůkol lva,
Zuří vrče;
Potom skrče
Lehne blíže.


Hörst Du aus der Worte Hall,
Wie sie kühn und trotzig klettern
Und mit jugendlichem Prall
Klirrend eine Welt zerschmettern:
Hörst Du nicht die leise Mahnung,
Warmen Lebensfrühlings Ahnung?


Antonium als Sieger,
Preist vieles Geschwieger,
Gesohns und Getöchter
Geflenne und Gelächter
Den Pott lobt der Henkel
Antonium der Enkel.
Ecce quam bonum
bonum et jucundum
habitare pisas
Pisces in unum.


Schmerzte mich der Arme fast noch mehr
Als die Schreiberin des alten Blattes:
Also hier auch, unter diesen Gottesbergen,
Wo Natur so heilge Worte rauscht,
Giebt's derlei vernünftig Wesen,
Das, so wähnt' ich, nur daheim bei mir,
Auf im Sande schießt und unter Kiefern.


Sie ist da! die Begeistrung, da!
Heil mir! und reden kann die trunkne Lippe!
Von schneeichten Alpen
Schwebt auf der Abendröte Flügel sie zu mir herab,
Weilet nicht, fleugt auf,
Atmet, ihr blendendes Gewand
Gegürtet mit Regenbogen,
Umwunden ihr Haar mit gestirntem Diadem,
Atmet feinere Lüfte,
Himmelslüfte!
Zieht mich ihr nach,
Tränket mit Tau des näheren Himmels mich!


عَرِّجْ عليَّ فما في رَوْنَقي رَنَقٌ
لِمَنْ أصافي ولا في خُلَّتي خَلَلُ


Und Achtung sollst du niemals suchen,
Die ganze Menschheit sei dir Kuchen.


Ha örömmel, üdvösséggel
Csordultig telt a szived,
Mi szükség, hogy a világnak
Dalban azt elénekeld?


¡Ojo avizor al candidato!


O honour'd flood! with reeds Pierian crown'd,
ISIS! whose argent waters glide along
Fair BELLOSITE'S Lycaean shades renown'd,
Now aid my feeble song;
And call thy chosen sons, and bid them bring
Their lays of DORICK air,
With lenient sounds to steal awhile from care
Th' inconsolable King:
O! sooth his anguish, and compose his pains
With artful unimaginable strains,
According sweetly to the golden lyre,
Such as might half inspire
The iron breast of HADES to resign
Our lost, lov'd CAROLINE.


In dem Gürtel bewahrt Aphrodite der Reize Geheimnis,
Was ihr den Zauber verleiht, ist, was sie bindet, die Scham.


Provrtávat chtějí Simplon taky,
tuze prý tam stojí o vrtáky;
my zde ne. – Tož pošleme tam naše,
provrtají Alpy, jak by byly z kaše.


Pois bem! O inconveniente,
Que produz danos, e danos,
Desparece felizmente
Em proveito dos humanos.


O ihr Nachtgestirn' am blauen Himmelszelt,
Die ihr wandelt, ohn' euch zu verirren!
Nur dem Menschen ist's gegeben, Gottes Welt
Liebend, hassend, strebend zu verwirren.


Nad krajinou zasněženou
hvězd se třpytí miliony,
svítí okna chat a domků,
nocí slavně znějí zvony.


柴门晓初启
晴气堆远峰
不知何处鹤
踏折一枝松


Die Mönche nahn, Marina reicht die Hände
Aufblickend hin den Brüdern rings geschart,
»Vergebt,« fleht sie, »und zeugt, daß bis zum Ende
Dem Vater das Geheimnis ich bewahrt.«


E poi ch avicinar questo drapello
si vide, andò a trovarlo in su la strada
e fattone crudel strage e macello
(che menava a duo man sempre la spada)
hebbe ricorso al stretto ponticello
et quindi li tenea non troppo abada
di nuovo usciva, et di nuovo tornava
et sempre horribil segno vi lasciava


La confusa vocería
que en tal instante se oyó
fue tanta que parecía
que honda mina reventó,
o el monte y valle se hundía.


Leč dvacet jar se neošálí...
Jsou chvíle, pěnička kdy sní,
(zříc modrým zrakem v modrou dáli,
v kraj rozložitý, podzimní)
jak z toho klidu zde a světla
za mlhavým snem něčeho
tak ráda by hned navždy letla
v dál modrou světa širého.


У вас Нева,
У нас МосквУ вас Княжнин,
У нас ИльиУ вас Хвостов,
У нас ШатроУ вас плутам,
У вас глупцам,
Больным……
Дурным стихам
И счету неБоюсь, и здесь
Не лучше смесь:
Здесь вор в звезде,
Монах в…Осел в суде,
Дурак вездУ вас Совет,
Его здесь нет —
Согласен в том,
Но желтый дом
У нас здесь естВ чахотке честь,
А с брюхом лесть —
Как на Неве,
Так и в МосквМужей в рогах,
Девиц в родах,
Мужчин в чепцах,
А баб в портках
Найдешь у вас,
Как и у нас,
Не пяля глаУ вас «авось»
России ось
Крут_и_т, вертит,
А кучер спи


Ach! Damon/ laß den Argwohn ſein.
Kein Wechſel hat dich je verdrungen.
die Roſilis haͤlt mich gezwungen
Sie haͤlt mein Wollen und Verlangen
ja meine Seele ſelbſt gefangen.
Jch bin nu ſelber nicht mehr mein.


Fütyülő kis ónmadarak,
Fütyüljetek!
Lám no, én is vígan futok
Tiveletek.
Mit izentek gazdátoknak?
Éjféltájban
Lakzi lesz a szerviánok
Táborában.


Ecco ceder le sètte empie e nefande
al Primo Senno; e, s'io fuor di periglio
sarò, predicherò cose ammirande.


Obloha belasí.
Co že je to asi?
Nocka tajně vyzná,
pláň že hlubočizná.


Светлый Бальдер! мне навстречу
Ты, как солнце, взносишь лиЧем лучам твоим отвечу?
Опаленный, я пониЯ взбегу к снегам, на кручи:
Ты смеешься с высоты!
Я взнесусь багряной тучей;
Как звезда сияешь ты!
Припаду на тайном ложе
К алой ласковости губ:
Ты метнешь стрелу, — и что же!
Я, дрожа, сжимаю труНо мне явлен Нертой мудрой
Призрак будущих времеНа тебя, о златокудрый,
Лук волшебный наведеВ час веселья, в ясном поле,
Я слепцу вручу стрелу, —
Вскрикнешь ты от жгучей боли,
Вдруг повергнутый во мглу!
И когда за темной Гелой
Ты сойдешь к зловещим снам, —
Я предам, со смехом, тело
Всем распятьям! всем цепям!
Пусть в пещере яд змеиный
Жжет лицо мне, — я в бреду
Буду петь с моей Сигиной:
Бальдер! Бальдер! ты в аду!
Не вотще вещали норны
Мне таинственный обеВ пытках вспомнит дух упорный:
Нет! не вечен в мире свет!
День настанет: огнебоги
Сломят мощь небесных сил,
Рухнут Одина чертоги,
Рухнет древний ИгдразиВыше радуги священной
Встанет зарево огня, —
Но последний царь вселенной,
Сумрак! сумрак! — за мен


Guter Mond, du gehst so stille
Ueber Deutschlands Fluren hin!
Des Ministers letzter Wille
Zeugt von höchst loyalem Sinn:
Hundert Schriften sind verboten,
Sagt das neue Abendblatt;
Auch find't künftighin bei Todten
Nur censirtes Reden Statt.


Kis jégcsapok gyémánt dísze ragyog:
Míg lent a néma bíborban derengő
Mélységben zárt szemekkel és merengő
Arccal nyujtózik egy ifjú halott.


Zpěv výletníků k oknu svábil mne.
Protější křídlo domu žluté hoří
západu sledním dechem zlacené
a maličká má krajinka se noří
juž do soumraku; nebe modravé
růžoví sklon a violově padá
do lesa, stuhy černé, mlhavé...
Tříšť měkkých tónů do duše se vkrádá...
Zpěv přechází do táhlé melodie, –
teď dívčí soprán sólo zakvílel...
a zase hlasů sbor do ticha ryje
ten melodický pláč... a teď jsem zřel,
jak bílé šatečky se cestou točí.
A bělavým tím v šeru zachvěním
stesk probouzí se, a mně vlhnou oči...
Pod oknem v sadě ostrým zvoněním
slok jednotvárných cvrček den si krátí...
Zpěv výletníků v polích juž se tratí...


Mladší jiných, druhou sdělí mladost
evropskému svazku národů,
svěží cit a novou žití radost.


曲肱何处枕湘流
不到名山死不休
高咏祝融峰顶月
与君当作逍遥游


I já jsem poslouchal, co’s pěl a věstil,
můj snílku něžný, v jitra mlžnou šeř,
až v ňadrech tajemně mi zašelestil
a rozvíjel se rudých růží keř;
a všemi rty těch purpurových růží
mé srdce dýchalo ti vroucí dík:
Buď požehnán, kdo k ubohým se druží
poutníkům žití, písně kouzelník.


نعتوك حقًّا بالإمام لما حوت
علياك من نسكٍ وعلم بارع
وأعنت أرباب المقاصد شافعاً
لهم فأهلاً بالإمام الشافع


Dort ruft ein jeder Kritikus,
Was auch der Dichter schuf,
Wie jener Mathematikus:
»Mais qu'est ce que cela prouve?«


Die Hirten.
Selig müssen wir dich preisen,
Weil sich Gott zu dir geneigt
Und mit unerhörten Weisen
Solche große Lieb erzeigt.
Selig bist du, Schäferin,
Selig ist dein Herz und Sinn.


So weiß dein Geist lebendig zu entfalten,
Was räthselhaft den Busen wechselnd hebt;
Auf deinen Wink, gleich finstern Luftgestalten,
Vom Machtgebot der Willkühr rasch belebt,
Ziehn sie daher, die nächtlichen Gewalten,
Bei deren Nahn das bange Herz erbebt;
Doch dämmernd kränzt ein leiser Strahl der Milde
Den Uebermuth der trotzigen Gebilde.


Ata siempre que puedas la gran oscuridad
a esta pequeña luz de acuario. Y si resbala
moja tus labios de muriente oro
que un vasto astro cansa. ¿Qué más quieres
¡oh asomado! si medras entre manchas
hacia las gemas de los muertos?
¡Valgo más que en el limbo! Ladina luna,
sin excepción tu lumbre arde en mi espalda.
¿Qué otra mentira urde un fuego enhiesto
desde mis pies que lisonjea el mundo?
¿Y hasta dónde ese fuego amarillento?
Siga, siga la arena cansándome este vicio
de huir del instrumento de la mente.
No se detiene este sabor de antro.
¿Qué se han hecho los altos abuelos de la dicha?
Eternamente irradia un son de vida.
Me abandonan los hechos sobre el desierto pico
de una roca no exenta de materia. Felices
los sabios peces cerca de nosotros.
Sienta bien a mi alma el mar eterno.
¡Y tú no ves la actividad creciente de estas nube!
Entúrbianme los ojos las tristes lejanías.
Aquí estoy. Un vigoroso espíritu me invita.
La zozobra me impulsa a la quietud
y el orbe oscuro rehabilita mi ánimo.
¡Pasión, cruza los brazos! Está trtanquilo.
Los eminentes coros me rodean.
Un eje invicto mi presencia guía.
¡No te mueva ni aun la salvación!


Fölvont sátorában - mint a had bírája,
Méltósággal ült a lengyelek királya.
Előtte a tábor buzgó arcu papja
Győzelemért esdő imáit szavalja.


no guardarán una mujer si quiere,
porque a la sombra de sí misma sabe
hacer sus hechos y encubrir sus gustos.


Daß ich mit gesundem Leibe
Frölich Athem schöpffen kan/
Und in meinem Stande treibe
Was mir ist befohlen an/
Daß ich Kleid und Nahrung habe/
Nenn ich billich deine Gabe.


Der Herbstwind pfiff, sein Heulen schwoll,
Die Weiden seufzten schaurig;
Die Schaufel voll, die Erde scholl,
Verschränkten Armes stand der Groll
Am Grabe stumm und traurig.


A jiný ptáku podoben,
když proklán šípem; zkrvaven
táh’ rudé pruhy v stříbro pěn.


Und Jahre vergingen. Dann schlief ich einmal
Mit Blindschi und träumte im Betti
(Jetzt werde ich wieder sentimental)
Gerade, ich äße Spaghetti.


Zrodilať si Rusi teprv
Makarova Prvého,
avšak my již, slyšte, hejčte,
Šternberga Druhého.


Als seie nichts geschehn,
So muß ich völlig meinen;
Darf dich nicht weinen sehn,
Darfst mir nicht bleich erscheinen.


Dort singen bloß die Nachtigallen
Und Amsel, Drossel, Star und Fink,
Das ist doch nichts, denn wieviel feiner
Klingt's Schnedderengteng und Tschingdingding.


Mädgen, hat sie sich geschminckt?
Halt, ich will denselben hören,
Welcher ihr zu Lieb und Ehren
Eines auf Gesundheit trinckt,
Der wird sich so viel entbrechen,
Und so fern es ihn bedünckt,
Eben dieses Urtheil sprechen:
Mädgen sie hat sich geschminckt.


Gyönyör reám! Áldás a dalnak,
Melyben a bánat kéjeleg!
Bűbájos, mély zenébe halnak
Az átvirrasztott éjjelek.
Játsszék a vész vad keze rajta,
Gyönyört lehel a költő lantja;
Áldott, ki búját dalba önti,
Szirtek között mosolygva jár,
Vihar ha jő, dallal köszönti,
Szivébe tőr; fején sugár!
Elvérzik szívem a sebekbe,
Halóra, rózsa hull reám: -
A szenvedést, a kínt is áldom,
Hogy e nagy álmot láthatám!


Nun segnet sich der Greis noch, Früchte schütten
Die ältsten Stämme noch, und Wein genießen
Und weißes Brot die Ärmsten in den Hütten.


Szántogat a gazda, síró füttye hallik,
Barázdája a domb oldalán felhajlik,
Csak, hová tinói már nehezen másznak,
Tetejét hagyá meg a botos juhásznak.


Der schönste Tag wird stets dein Festtag seyn.
Da werden sie im Schatten deiner Zweige
Dein würdig Lob und deines Mannes Ruhm
Im Reihen erneuern.


Bitt für das Feld vnd Ackerland/
O Königin!
Behüt vns auch für Fewr vnd Brand.
O Königin!
Maria Maria O Königin.


Che con voi resti il ferro, e che vi segua
Ai travagli, ai perigli, ed all'accuse,
E che mai già da voi non si dilegua.


Ha, mint tenlelkeden,
Függél barátodon,
És nála titkaid:
Becsűlet és a hon,
S ő sima orgyilkos kezét
Befúrja szívedig,
Míg végre sorsod árulás
Által megdöntetik;
Gondold meg és igyál:
Örökké a világ sem áll;
Eloszlik, mint a buborék,
S marad, mint volt, a puszta lég.


تأسد ثعلب والهر أيضا
تنمر بالآيات الزمان
نعم عجز الزمان فليس يطوى
بطور الليث طور الثعلبان
متى صار النزال فكل جنس
يقوم بحكم مضمون الكيان


Tam nad srázem poslední chaloupka
jak hromádka setlelé slámy,
a barvu má šedého holoubka
a vymšené bílé trámy.
Sametu nádherou zelený mech
polštářky měkkými na došky leh,
v nich houby sní, zvědavé dámy.


Der Katze Schatten gleitet blau und schmal
Vom morschen Dach, das nahes Unheil säumt,
Die Kerzenflamme, die sich purpurn bäumt.


Nuovo Elitropio che vagheggia, e cole
L' amato oggetto, e riverente ammira,
Quasi sua forma, de' begli occhi il Sole.


Doch muß ich gleichwohl scheuen
Den ungereimten Wahn
Der Feinde, die sich freuen,
Als hätten sies getan.
Sie bleiben wie die Narren
Bei ihrem Gaukelspiel
Und ziehn am Torheitskarren,
Ich tu auch, was ich will.


Práxila, Mirti, Annitis, Miro Erina,
Nossida, y Telefila, que se entona
con dulce canto, a Safo, a quien pregona
su Lesbos, como Tebas a Corina


حيّ الشآمَ وَربعَها
ذات الينابِعِ والنهورِ
فالربوةُ الغناءُ ما
أحلى بها سجع الطيورِ
ذات الوهادِ مع النجادِ
مع المياهِ مع الزهور
أشجارُها كعرائسٍ
متضمِّخات بالعبير
وَبدوحِها تشدو الحما
ئمُ بالعشيِّ وَبالبكور
والريحُ تنسج مغفراً
فوق الغديرِ المستدير
والماء مثلُ أراقمٍ
ينسابُ من عالي الصخور
والوُرْقُ في ترجيعها
(داود) يقرأ بالزبور
بجنوبها ذات الجبا
ل الشمِّ والسهل الكبير
(المزّةُ) العلياءُ ذا
ت الظلِّ والدوْحِ النضير
فإِذا نظرتَ جمالَها
ترتدُّ ذا طرف حسير
ما بين دور باذخا
ت (كالخورنق) (والسدير)
وجنائن جلّتْ عنِ التش
بيهِ حسناً والنظير
قد تهتُ في أرجائها
ما بين وِلدانٍ وَحور
من كلِّ أحوى إن تم
شى كان كالبدر المنير
وَمليحة إِمّا بدتْ
كالنجمِ في ليل الشعور
هذي تميسُ وَذاك ير
فل بالدَّمقس وَبالحرير
والشِعْرُ من فَرْطِ الجوى
قد جاش منّا في الصدور
فنظمتها عصماءَ مث
لَ الدرِّ ينظم في النحور
زفّتْ إليك كغادةٍ
هيفاءَ آنسة فتور
من شاعرٍ أنا هُوْ عزي
ز النفس مطبوعٍ قدير


Prořidly čety. Prapor prostřílen.
Kdož pyšně v před šli, mdlobou sraženi.
Plápolá oheň, zaplašuje sen.
Po bitvě. Před ní. Jaké tažení!


Der halb in Hamburg wohnt', und halb in Koppenhagen,
Und Leute, Pack, und Brief' in ein Register schrieb:
Der seinen Nutzen macht' aus einem Rückreis-Wagen, 1
Und offt an einen Orth, doch nirgends lange blieb:
Der läg' auch nicht so lang' in dieser Herberg' hier.
Wär' hier ein Wagen nur der auch zurücke führ'.


La felicidad es semejante a un hombre
que encuentra una moneda junto al camino
y olvida que tiene familia
y va a mostrarla a sus amigos
y nunca compra nada con ella
porque es su moneda.


Nun lastet's auf mir wie Myriaden Sünden,
Die mich zerschnüren und zerstampfen,
Wie Wahnsinnsfratzen mir das Hirn umdampfen,
Wie Hurenatem meine Seele schinden ...


Rötlich steigt im grünen Weiher der Fisch.
Unter dem runden Himmel
Fährt der Fischer leise im blauen Kahn.


—¿Qué llevas en los ojos,
Negro y solemne?
 —Mi pensamiento triste
Que siempre hiere.
 —¿Por qué llevas un manto
Negro de muerte?
 —¡Ay, yo soy la viudita
Triste y sin bienes!
Del conde del Laurel
De los Laureles.
 —¿A quién buscas aquí
Si a nadie quieres?
 —Busco el cuerpo del conde
De los Laureles.
 —¿Tú buscas el amor,
Viudita aleve?
Tú buscas un amor
Que ojalá encuentres.
 —Estrellitas del cielo
Son mis quereres,
¿Dónde hallaré a mi amante
Que vive y muere?
 —Está muerto en el agua,
Niña de nieve,
Cubierto de nostalgias
Y de claveles.
 —¡Ay! caballero errante
De los cipreses,
Una noche de luna
Mi alma te ofrece.
 —Ah Isis soñadora.
Niña sin mieles
La que en bocas de niños
Su cuento vierte.
Mi corazón te ofrezco,
Corazón tenue,
Herido por los ojos
De las mujeres.
 —Caballero galante,
Con Dios te quedes.
 —Voy a buscar al conde
De los Laureles...
 —Adiós mi doncellita,
Rosa durmiente,
Tú vas para el amor
Y yo a la muerte.
 Esquilones de plata
Llevan los bueyes.
 —Mi corazón desangra
Como una fuente.


相逢杯酒罄交欢
转眼真成按剑看
千古相知推管鲍
同心直到白头难


Du Seelen- Rauberin
Bist ärger/ und viel schlimmer/
Als dort gewesen nimmer
Circe die Zauberin/
So die Ulyss- Gesellen
Aus Spaß in Schwein verkehrt:
Die dir anhangen wöllen/
Desgleichen wiederfahrt.


I nevím, co děl dál, co naposled,
však bylo to jak popeleční středa,
i známo, ta že mívá náladu
vždy ospalou. Mně v ševel mladých listů
sluch zabloudil – a v prostřed výkladu
stín jakýs lahodný mi zastřel svět,
a pak – má hlava klesla níž – ó běda...


prokmitají sesutými pasy...
A to všecko leží v loktech krásy,
jež se diví barvou květů žhoucích,


—«¡Esta niña caprichosa!
No hay tarde que no me enojes:
Anda, pero no te mojes
Los zapaticos de rosa.»
Le llega a los pies la espuma:
Gritan alegres las dos:
Y se va, diciendo adiós,
La del sombrero de pluma.
¡Se va allá, dónde ¡muy lejos!
Las aguas son más salobres,
Donde se sientan los pobres,
Donde se sientan los viejos!
Se fue la niña a jugar,
La espuma blanca bajó,
Y pasó el tiempo, y pasó
Un águila por el mar.
Y cuando el sol se ponía
Detrás de un monte dorado,
Un sombrerito callado
por las arenas venía.
Trabaja mucho, trabaja
Para andar: ¿qué es lo que tiene
Pilar que anda así, que viene
Con la cabecita baja?
Bien sabe la madre hermosa
Por qué le cuesta el andar:
—«¿Y los zapatos, Pilar,
Los zapaticos de rosa?»
—«¡Ah, loca! ¿en dónde estarán?
¡Di, dónde, Pilar!» —«Señora»,
Dice una mujer que llora:
«¡Están conmigo: aquí están!»
—«Yo tengo una niña enferma
que llora en el cuarto oscuro.
Y la traigo al aire puro
A ver el sol, y a que duerma.
»Anoche soñó, soñó
con el cielo, y oyó un canto:
Me dio miedo, me dio espanto,
Y la traje, y se durmió.
»Con sus dos brazos menudos
Estaba como abrazando;
Y yo mirando, mirando
Sus piececitos desnudos.
»Me llegó al cuerpo la espuma,
Alcé los ojos, y vi
Esta niña frente a mí
Con su sombrero de pluma».
—«¡Se parece a los retratos
Tu niña!» dijo: «¿Es de cera?
¿Quiere jugar? ¡Si quisiera!...
¿Y por qué está sin zapatos?
»Mira: ¡la mano le abrasa,
Y tiene los pies tan fríos!
¡Oh, toma, toma los míos;
Yo tengo más en mi casa!»
«No sé bién, señora hermosa,
Lo que sucedió después:
¡Le vi a mi hijita en los pies
Los zapaticos de rosa!»
Se vio sacar los pañuelos
A una rusa y a una inglesa;
El aya de la francesa
Se quitó los espejuelos.
Abrió la madre los brazos:
Se echó Pilar en su pecho,
Y sacó el traje deshecho,
Sin adornos y sin lazos.
Todo lo quiere saber
De la enferma la señora:
¡No quiere saber que llora
De pobreza una mujer!
—«¡Sí, Pilar, dáselo! ¡y eso
También! ¡Tu manta! ¡Tu anillo!»
Y ella le dio su bolsillo:
Le dio el clavel, le dio un beso.
Vuelven calladas de noche
A su casa del jardín:
Y Pilar va en el cojín
De la derecha del coche.
Y dice una mariposa
Que vio desde su rosal
Guardados en un cristal
Los zapaticos de rosa.


Por ti, báculo fuerte de la vida,
tal vez se aspira a lo imposible, y llega
el deseo a las puertas de la gloria.


Ugye sopánkodsz, milyen kellemetlen,
harisnyádon ha egy szem leszalad!
Most szerelmünkből kivált s kellemedben
egy ölelés örökre szétszakadt.
Az a müvész pörölt az elmulással -
tanuskodj néki! De velem, ne mással.
Tudd meg már, mi a gond.
Hogy mit csinálsz. Én nem vagyok bolond.


Doch der Schmerz weicht bald dem Grimme.
Zu dem Grafen d'Arset spricht
Er mit wuterstickter Stimme,
Zittre, grauer Bösewicht!
Nie soll dir dein schändlicher Anschlag gelingen,
Ich will mir die Hand deiner Tochter erringen.


Qui il buon Mendozza e la sua bella schiera
Colma d'ogni virtute il gran mistero
Contempla, e meco il Fattor suo ringrazia:


Ať oplete tě pavouk! Nerušený
ten obraz bude! Ty tak zastřena,
z králů je popel, národ ponížený –
ta trocha cti však není ztracena!


Wer ist er?


洞庭一望水漫漫
去路遥随眼界宽
红蓼白苹秋正好
不知谁把钓鱼竿


أرى عيشنا تأبى المنون امتداده
كأنّا على كيس المنون نعيش
وما زال وجه الأرض يُوسعه الردى
لطاماً وهاتيك القبور خُدوش
كأنّ انقلاب الأرض ماء كأننا
على الماء من ريح الحياة نقوش
لحا الله ديناً كل يوم بأهلها
تهدّ حصون أو تثلّ عروش
تروح سهام العيش فيها طوائشاً
وللموت سهم لا يكاد يطيش
نمدّ إلى قطب المنى وهي
جمّة من العمر كفاً لا تكاد تنوش
ونرجو ومن سيف الردى في رجائنا
جِراحات يأس ما لهنّ أروش
وأجمل بوجه العيش لو لم يكن به
حنانيك من ظفُر الخطوب خموش
دهانا لرامي الموت سهم مقرطس
نَجيفٌ بأدواء الحياة مريش
لعمرك أن الدهر تغلي خطوبه
وإنّ عويل الصارخين نشيش
وما الدهر إلاّ للخلائق منضج
له مِرجَل بالحادثات يجيش
كأنّ جيوش الموت رافقة بنا
فتزحف منا للحروب جيوش
ومن نظر الدنيا بعين اعتباره
تساوت مُهود عنده ونعوش


أريقُكِ أَم صَهباءَ في الكَأسِ إِسفِنطُ
وَثَغرُكِ أَم دُرٌّ تَضَمَّنَهُ السِّمطُ
وَلَفظُكِ هَذا أَم جُمانٌ مُبَدَّدٌ
وَلَيسَ لَهُ إِلّا بِأَسماعِنا لَقطُ
وَقَدُّكِ أَم غُصنٌ عَلى الدِّعصِ مائِلٌ
تَحارُ لَهُ لا بَل تَغارُ القَنا الخَطُّ
لَقَد ضَمَّ مِنكِ المِرطُ فِتنَةَ عاشِقٍ
فَيا لِأُصَيحابي لِما ضَمَّهُ المِرطُ
تَكَنَّفَني شَوقٌ إِلَيكِ يَزيدُهُ
عَلى كُلِّ حالٍ قُربُ دارِكِ وَالشَحطُ
لأَرهَفتِ وُدّي حينَ قَلَّمتِ رَأسَهُ
كَما أَرهَفَ الأَقلامَ وَالشَمعَ القَطُّ
لَبِستُ الهَوى مِنكُم قَشيباً لِباسُهُ
صَبِيّاً إِلى أَن لاحَ في المَفرِقِ الوَخطُ
وَجارِيَةٍ باتَت تُعاطي مُدامَةً
نَدامى أَرَتهُم جيدَ جارِيَةٍ تَعطو
هِيَ البَدرُ تَجلو شَمسَ راحٍ بِكَأسِها
وَفي أُذنِها نَجمُ الثُرَيّا لَها قُرطُ
غَدَت تَجتَني حَبَّ القُلوبِ بِحُبِّها
فَإِن شَرَطَت وَصلاً فَلَن يوجَدَ الشَرطُ
فَعاداتُها أَن تَلزَمَ القِسطَ في الهَوى
وَعاداتُ نورِ الدينِ في العالَمِ القِسطُ
بِهِ طارَ عَنّا الخَوفُ وَالأَمنُ واقِعٌ
وَخَيَّمَ رَكبُ الخِصبِ وَاِرتَفَعَ القَحطُ
يُقابِضُ أَرواحَ العِدا باسِطَ النَدى
فَلِلَهِ مِنهُ ذَلِكَ القَبضُ وَالبَسطُ
إِلى المَلِكِ المَيمونِ طائِرُهُ اِنبَرَت
مَطايا رَجاءَ الخَيرِ راتِكَةً تَمطو
إِلى المَلكِ مِن أَقلامِهِ وَرِماحِهِ
بِيُمناهُ أَبدى فَخرَهُ الخَطُّ وَالخَطُّ
فَمِن ضَربِهِ طولاً وَعَرضاً بِسَيفِهِ
يُرى القَدُّ في صَرعى أَعاديهِ وَالقطُّ
هُوَ الأَسَدُ الدامي الأَظافِرِ في الوَغى
تَقَهقَرُ عَن كَرّاتِهِ الأُسُدُ الضُّبطُ
هُوَ الدَهرُ يُرجى كُلَّ وَقتٍ وَيُتَّقى
هُوَ البَحرُ جوداً ما يُوافى لَهُ شَطُّ
تُقَبِّلُ أَفواهُ السَلاطينِ بُسطَهُ
فَتَفنى مِنَ التَقبيلِ لا غَيرِهِ البُسطُ
وَسَل عَنهُ عُبّادَ الصَليبِ وَخَيلُهُ
سَواهِمُ مِن تَحتِ العَجاج لَها نَحطُ
حَكَوا بَلَهَ الضَّأنِ المُمَزِّقِ شَملَها
سَراحينُ مِن فُرسانِهِ في العَضا مُعطُ
فَما عَطَفَتهُم عِندَ ذَلِكَ رَحمَةٌ
وَلا رَحِمٌ لَمّا اِستُبيحوا لَها أَطُّ
فَمِنهُم قَتيلٌ أَو أَسيرٌ وَمِنهُمُ
جَريحٌ وَمُستَولٍ عَلى جَنبِهِ العَطُّ
فَإِن بَكَرَ العافونَ أَغناهُمُ الرِّضى
فَمِن بَأسِهِ العادونَ أَفناهُمُ السُخطُ
إِلى بابِ مَولانا اِزدَهَتنِيَ رَغبَةٌ
وَما كانَ دونَ البابِ عَن قاصِدٍ لَطُّ
فَلَيسَ لِرَهطِ الفَضلِ إِلّا ظِلالُهُ
إِذا ما اِشتَكى مِن وَعرَةِ العَسرَةِ الرَّهطُ
وَراجٍ سِوى أَبناءِ أَيّوبَ في الوَرى
كَعَشواءَ في جُنحِ الظَّلامِ لَها خَبطُ
كَتارِكِ كِلتا جَنَّتَيهِ وَلَم يَكُن
لَهُ بَعدُ إِلّا الأَثلُ وَالأُكُلُ الخَمطُ
وَهَل في مُلوكِ الأَرضِ مِثلُ أَبيهُمُ
يُرى أَبَداً أَو كانَ مِثلٌ لَهُ قَطُّ
قَبيلٌ هُمُ الأَسباطُ لِلمُلكِ كُلَّما
مَضى مِنهُمُ سِبطٌ تَقَيَّلَهُ سِبطُ
يَكادُ نَداهُم يُغرِقُ الأَرضَ طَلُّهُ
وَيُحرِقُها مِن زَندِ بَأسِهِمُ سِقطُ
وَمُلتَمَسي رِزقٌ عَلَيَّ يُدِرُّهُ
لَعَلَّ يُوافي عُقدَتي عِندَهُ نَشطُ
فَوَقِّع بِإِعطائي الَّذي أَنا طالِبٌ
إِلى مَعشَرٍ إِن يُنطَ أَمري لَهُم يُنطُوا
وَمَن رامَ مِن بَحرِ المَكارِمِ رَيَّهُ
فَما هُوَ فيما رامَهُ مِنهُ مُشتَطُّ
وَلَم آلُهُ في الدَّهرِ ما عِشتُ داعِياً
يُؤَمِّنُ حَولي مِن تَلامِذَتي رَهطُ
وَمَن ساوَرَ الإِعدامَ لا فَرقَ بَينَهُ
وَبَينَ اِمرِئٍ باتَت تُساوِرُهُ الرُّقطُ
عَلِيٌّ لَقَد جَلَّت أَياديكَ كَثرَةً
فَقَصَّرَ عَن إِحصائِها الهِندُ وَالقِبطُ
فَلا ذاقَتِ الدُنيا فِراقَكَ ساعَةً
وَجَدُّكَ فيها صاعِدٌ لَيسَ يَنحَطُّ
وَلا زِلتَ تولي أَولِياءَكَ أَنعُماً
وَتَسطو عَلى الأَعداءِ ما شِئتَ أَن تَسطو


Sie lehnt sich dicht an seinen breiten Nacken,
Und seewärts lauschen beide vor sich hin.
Hält er ein Buch? – Zierat von Blätterzacken
Schmückt sein gebauschtes Wams mit Bildersinn.
Vorn spielt die Harfe – Goldklang sonder Schlacken! –
In Gras und Blumen die Versöhnerin,
Ein Seelenantlitz mit versunknem Neigen –
Glücksvöglein singt aus zarten Birkenzweigen.


Von dir, gelehrte Frau, verlang ich weiter nichts
Als nur noch diesen Strahl des holden Gnadenlichts,
Die Fehler junger Zeit mit Großmuth zu ertragen
Und meiner Musenschaar bisweilen Trost zu sagen.


¿Cómo esperaré yo que de mi pena
tibias las quejas toquen en tu oído,
si con la lengua libertad te pido,
y el corazón se goza en la cadena?


wie ein Haupt, das seinem Hirne
keinen Schlaf zu gönnen scheint
und auf seiner bleichen Stirne
alles Licht der Nacht vereint.


Az Eget várón,
Vissza-csinálón,
Sorsom, hogy teljesedj, be várlak,
Kicsit megállón,
De jöjj, már jöjj, mert híven várlak.


Und bleiben jetzt am Stoppelfeld
Wehmütig unsre Blicke hangen –
Bald wieder wird es neu bestellt
Im Grün der Wintersaaten prangen,


Siede den Caffee nun, Grete!
Zwar des Mahomet Geschenk.
Lügenhaft war der Prophete,
Aber gut ist sein Getränk.


Keiner achtet sein.


فَرَّقَ بَيْني وَبَيْنَ مُصْطَبَرِي
بِالجَمْعِ بَيْنَ الجُفُونِ والسَّهرِ
أَسْمَرَ قَدْ باتَ في مَحَبَّتِهِ
وَجْدي سَميري وذِكْرهُ سَمَرِي
أَقلُّ ما في جَمالِ طَلْعَتِهِ
أَجَلُّ ما في مَحاسِنِ القَمَرِ
مَنْطِقُهُ في الهَوَى وَناظِرُهُ
أَرَّقَني بِالحِوَارِ والحَوَرِ
كَمْ قُلْتُ لِلْقَلْبِ عَنْهُ حِينَ رَنا
إِيَّاكَ مِنْ كَاسِرٍ بِمُنْكَسِرِ


Die welken Ähren neigten sich
Und gelblich ward ihr Grün;
Der zarte Flachs schwand sichtbarlich
Vor unsern Augen hin;
Die Trespe nur und Distel stand,
Und wuchert' im erhitzten Land.


Instincts-levants souriant par les fentes,
Méditations un doigt à la tempe,
Souvenirs clignotant comme des lampes,
Et, battant les corridors,
Vains essors,
Les Dilettantismes chargés de colliers de remords.


Levami, Amor, d'ogni loco più caro
dove l'anima stia più dolcimente,
levame da le belle arme lucente
el cui partir me seria troppo amaro.


Dein Blut mir öffnet wiederum
Den neuen Weg ins Heiligtum,
Den ich so nahe find' im Herzen;
Dein Blut den bangen Sinn berührt
Und mein Gewissen balsamiert,
Es reinigt mich und nimmt die Schmerzen.


Um ihres Mundes Lächeln rang
Ein Heer von albernen Gesellen,
Jetzt lacht sie, daß den Gang entlang
Die Töne schrecklich widergellen;
Einst kniete man vor diesem Weib,
Jetzt sieh', wie sie sich schamlos windet
Und gierig den entweihten Leib
Dem Knechte beut, des Hand sie bindet.


Die sechs Geschwister, die freundlichen Wesen,
Die mit des Vaters feuriger Gewalt
Der Mutter sanften Sinn vermählen,
Die alle Welt mit Lust beseelen,
Die gern der Freude dienen und der Pracht
Und sich nicht zeigen in dem Haus der Klagen –
Die Farben sinds, des Lichtes Kinder und der Nacht.


Nadmutí Frankové, svobodou spití,
Po krvi žížníc, co vlkové lítí,
Králům se rouhali v zpupnosti slov,
Svobodu hlásali nad zlatý kov.


Nem álmodott, az nem volt puszta álom...
Valónak képtelenség,
S mégis való!
Amint ott hosszában feküdt, előtte
Egy hölgyalak jelent meg,
Kiben ráismert hitvesére,
Odahajolt melléje,
Fülébe ezt sugá:
„Én már kiszenvedék,
Isten veled!”
S megcsókolá a férfi arcát,
S ez erre ugrott föl... midőn
Kinyíltak szemei,
Még látta kedvesét, de
Egy pillanatnál kevesebb alatt
Eltűnt az, és a börtön, amely
Világos volt, ismét sötét lett,
Mint villámlás után az éjfél.


PARFOIS dans un local plein de livres, deux hommes
Se gourment presque, bien que bons garçons au fond ;
C’est votre père et moi dont les paroles vont
De l’offre à la demande en quels écarts de sommes !


Willkommen im Grünen!
Aus knorrigem Spalt
Der Eichen erschallt
Das Sumsen der Bienen;
Flink tragen sie heim
Den würzigen Seim
Im Grünen!


Do keem de Strat tohöch bi'n Waterbęk,
Wo witt as Snee de Heck vun Fleder blöh,
De ole Vullmach rop in blanke Tüffeln,
De Kopp binah noch witter as de Blöm,
De Rügg so krumm as weer he'n Ellhornstubben.
He much dat ok wul bi sik sülbn bedenken,
He stütt sik op sin Stock un rich sik op,
Keek na de Blöm un schütt de grauen Lucken.
Denn krop he allnagrad de Strat tohöch:
Herr Paster gung em wücke Schritt entgegen,
Gev em de Hand un trock em na de Bank: –
Dar seet he, twischen Lotte un Herr Paster.


Erweitre dich, mein Herzensschrein,
Du sollst ein Schatzhaus werden
Der Schätze, die viel größer sein
Als Himmel, Meer und Erden.
Weg mit dem Gold Arabia!
Weg Kalmus, Myrrhen, Kassia!
Ich hab ein Bessers funden:
Mein großer Schatz, Herr Jesu Christ,
Ist dieses, was geflossen ist
Aus deines Leibes Wunden.


入谷先生一阵香
异花奇木簇禅堂
可怜门外高低路
万毂千蹄日日忙


Neuzrály jahoděnky!
Ježibaba rukou zlou
přeťala mi stonek tenký:
v koupel její krvavou
střikla z něho krev!


Křik ženy zbudil mne, když dav se ztrácel –
já tenkrát zcela nepochopil bolu,
až později, kdy otec v zem se vracel
s tím neduhem, jenž pošel ze tmy dolu –
kdy v srdci prázdném tkvělo bolu kopí...
Kdo nezažije, nikdy nepochopí!


Es schlich sich über dem der grobe Fehler ein,
Daß Philosophen sich der Artigkeit begaben:
Sie wollten allezeit mit Weisheit schwanger seyn,
Und nie den Perlenschmuck beliebter Sitten haben.
Man sah von außen schon, wie viel die Glocke schlug;
Der ungekämmte Bart verrieth den, der ihn trug,
Die scheußliche Gestalt, das ungeschliffne Wesen
Ließ die Verwirrungen des innern Geistes lesen.


八珍一箸千金价
往往精庖贱惠文
莫道形模大刚拙
剖珠也解献殷勤


Ten vážný úkol žití mého,
co prv tak svůdně skvít se zdál,
prost závoje již lákavého
přede mnou v čiré pravdě stál.


Klein ist die Erde, schwimmet wie ein Bläschen
Auf den Wogen des Welten-Oceanes,
Dessen kleinsten Busen der Mensch erspähet:
Klein ist die Erde!


Puis, la soif nous creusant à fond comme une mine,
De nous précipiter, dès libres des convois,
Vers des bars attractifs comme les vieilles fois,
Où de longues misses plus blanches que l’hermine


"Thou'rt far, alas! from home," the senior cried,
"The path so intricate I scarce can guide;
" But if you'll be the partner of my way,
"And deign beneath my humble roof to stay;
" Soon as to-morrow shall return to light
"My son shall tend thy steps, and set thee right."


Aurora, da sie früh aus ihrer Kammer geht,
Trägt ein Gefäß, in dem manch blasse Lilge steht,
In ihrer rechten Hand, geußt aus mit ihrer Linken,
Den Krug, von Zähren voll, die Gras und Blumen trinken.
Der West, der ihren Schlei'r, aus grauem Duft gewebt,
Vorwitzig, über halb, von ihrer Stirne hebt,
Zeigt ihr sonst lächelnd Aug', und rosenreiche Wangen,
Uns mit Verzweiflung itzt, und Traurigkeit umfangen.


Dnes vězeň, sám... A ondy v mládí pýše
jak mnohdy takým dnem jel volný slavně
– co město jásalo – bůh bájí spíše!


mustafa kemal


tu par così un certo dondolone
fatto da que' che 'mbiancon col pennello,
e nell'andar più goffo ch'un cammello,
vocatus nomen item Ser Sapone.


In Wanderschuhen, im Festgewand
schreitet der leuchtende Tag durchs Land.


»Mit dem Dolch rühr' ich die Zither,
Gift ist meiner Stimme Hauchen;
Doch sie tobt, nicht wie Gewitter,
Bebt nicht, wie Vulkanes Rauchen:
Lieblich weiß sich in den Tönen
Zorn und Rache zu versöhnen.


El falso mago Amor, con el encanto
de palabras quebradas por olvido,
convirtió mi razón y mi sentido,
mi cuerpo no, por deshacelle en llanto.
Tú, que sabes mi mal, y tú, que fuiste
la ocasión principal de mi tormento,
por quien fui venturoso y desdichado,
oye tú solo mi dolor, que al triste
a quien persigue cielo violento
no le está bien que sepa su cuidado.


V ty upomínky bych i já měl psát
jen slunečná a sladká, milá slova
a já bych dnes jak vichr bouřil rád
a mrazil jako mlha prosincová.


Ó vítej, ó vítej, ó rozmilý máji!
Ó proudy, ó růže, ó palmy tam v háji!
Vy všickni jej slavte, on zajisté sám
Vás vzkřísyl, a život y slíčnost dal vám.


أتنسَى أيُّها العات
ب ظلما ليلةَ النَهْرِ
وكَرَّاتِ مجارِينا
من المختار للجَسْر
وقد قابلكَ البدر
فأخمدْت سنا البدرِ
ولاح الفجرُ من وجه
ك في الليل بلا فجرِ
وفي خدّيك ما رقَّ
عن التشبيه بالخمر
وألفاظُك قد عَطَّر
ن حتّى سَمَكَ البحر
وأضنتنيَ ألحاظ
ك حتى رُحْتُ لا أدري
أَسُقْمٌ بين أجفانِ
ك أم كُحْلٌ من السِحْر
وقد عاطيتني كأسَ
ك ممزوجاً من الثغر
إلى أن مِلتُ واستلقي
ت للَجنْب من السكر
وبِتنا مِن تدانينا
على أضيقَ من فِتْر
مَبِيتَ الصائم الغَرْثا
ن وافَى ليلة الفِطر
بلا بَغْيٍ ولا إثْم
ولا فُحْش ولا نُكْر
فلمَّا طَلَع الصبح
كتمتَ الصبح بالشعر
وقد ظلَّلنَا الغيمُ
بمِثْل السَوْسَن النَضْر
بمنظوم من اللهو
ومنثورٍ من القَطْر
وطاب الجوّ حتى فا
ح من ريحك بالعِطِر
فلولا أنني خِفتُ
على جسمك أن يجري
لأبقيتُ علاماتٍ
من التجميش في النحر
كما أبقي ندايّ اسمِ
يَ وَسْماً في يد الدَهر
أنا المرئيُّ بالأَفها
م والمعروفُ بالخُبرْ
أنا المسموع بالإفضا
ل والمنعوتُ في الشعر
أنا المستحمَد الأمر
أنا المستحسنَ الأثْر
أنا المفتخر البال
غ بالفخر مدى الفخر
أنا السيف الذي يَفْري
أنا الغيث الذي يَقْرِي
أنا الصبح أنا الشمس
أنا البدر الذي يسري
أنا المرجوُّ في العُسْر
أنا المرجوّ في اليُسْر
أنا ابن الآنفُ الشُمّ
أنا ابن الأنجم الزُهْر
أنا ابن الوحي والحكم
ة والفُرْقان والذكر
أنا ابن البيتِ والمرَوْ
ةِ والمَشْعَرِ والحْجِرِ
أنا ابن الشرف الأعلى
أنا ابن النائل الغَمْر
أنا المُسْبِل للنُعْمَى
أنا الكاشف للضُرّ
أنا الراتق للفَتْق
أنا القاصم للظَهْرِ
أنا الهائض للعَظْمِ
أنا الجابر للكسر
أنا المبصِر بالرأي
أنا المسمِع ذا الوَقْر
أنا الضارب بالبِيضِ
أنا الطاعن بالسُمْر
أنا الرائي جبال الأر
ض والعالِم بالذِكْر
أنا المتصِل الحلِم
أنا المجتمِع المكر
أنا المُرهب للجنّ
أنا القاطِع للقَفْر
أنا المجتمِع الجَأْشِ
أنا الرَّحْبُ مَدَى الصدر
فسل عن شرفي فضلي
وسل عن كرمي بِشري


É isto vivemos dentro


Wenn daß Vollkommne koͤmt/ faͤllt’s Unvollkom̃ne
Daß Menſchliche vergeht/ weñ ich vergoͤttet bin. (hin:


Jetzt hat der junge Fürst sich aufgerichtet;
er wendet sich. Es ist ein Kaiser. Ja:
ich träume nicht: es ist ein Deutscher Kaiser,
im Krönungskleide steht er. Nein: es ist:
ich träume doch wohl? ja, du bist mein Freund,
mein einst in Lumpen umgekommener Freund,
in Schuld und Schande, jetzt ein Kaiser – nein:
ich träume nicht: ich selbst, Ich bin der Fürst.
Ich winke. Meine Edeln nahn und heben
und senken mir mein Liebstes in die Gruft.
Ich höre die gestrafften Seile gleiten,
ich stehe abgewandt, ich weine nicht;
nur selbst mit Hand anlegen konnt ich nicht,
nur nicht es sehn, nur diesen Balsamduft
nicht riechen mehr – o singt! singt mir das Lied,
ich mag dies marternde Geräusch nicht hören,
ich will nicht schluchzen! Und im Chore schluchz'ich,
schluchzt das Gewölbe:


Mir ein ganzer Frühling,
Mir ein Duft aus Eden!
Als einst Paradieses
Sel'ge Fluren schwanden,
Waren's Manns Gebete,
Waren's Eva's Thränen,
Die zu Duft da blieben?


Jako by cymbály třeskly:
vábno tak, sladko je v hvozdě,
doupnáci s šerých skal steskli,
ty rozumíš: „Pojď!“ já „Pozdě!“
svit láme se modřínů o zdě.
Co vábí tě – ptáš se tiše,
ten leknín, ta jezerná říše?


Amó la fotografías
Y los caballos que cuidaba su padre en los jardines de la
  Iglesia
Por lo que todos acariciaban su sonrisa
Pero ahora que agoniza
Y se parece como nunca a los molinos abandonados
  de la tierra
Sueña —estoy seguro— con las naranjas que plantaba
  de noche por el río
Con el fin de poblar la oscuridad
Y los ojos desesperados de sus hijos
       3
Ya no habla para nadie
Su corazón se resiste a desaparecer
En las playas desconocidas del olvido
Tal vez si no estuviese tan herida
Tan llena de secretos en el rumor de los rocíos
Encendería los mensajes maravillosos del camino
Pero es invierno
Y las azucenas envejecen en su cuarto
Como sombras inesperadas en el sueño
Por eso le beso las mejillas
Tratando de descifrar el misterio invisible de sus días
Tal como el último sobreviviente de un naufragio
Intenta descifrar los recuerdos inexorables de su vida
       4
No escucha
Invadir con malezas su ventana
Ni a los grillos mudar de cielo las gencianas
Sólo respira
Cuando sus ojos se llenan de eucaliptos en el agua
Y los girasoles inundan con historias y relámpagos
  sus manos
Por eso la quiero como nunca:
Como cuando pasaba armas por los puentes en el alba
O cuando bebía con su hermano los fines de semana
Recordando los nombres de sus perros
Y los últimos canarios de su madre
Que se le aparecían como sombras atolondradas en la tarde
Mientras el polvillo inescrutable de la muerte
La cubría (lentamente) con los helechos fantasmales
  de la nada
       5
Te has muerto
Buscando como el sol
Los rincones de la casa
Hablándole a las plantas
Y a los espejos miserables de la pena
Cuando Leonor —tu comadre—
Hecha bondad y amor en la cocina
Te miraba desde los escombros de los días
Y si bien
Ahora te hablo y te recuerdo
Y te lleno de palomas y ventanas en el cielo
No es para cerrar tus ojos en mi pecho
Ni para llenar de besos tu rostro anaranjado en la mañana
Sino para encender tu vida en los mensajes de la calle
Como una flor creciendo
Entre los vagabundos desesperados de la calma
       6
Amé en ti madre
Tus recuerdos en el día:
Especialmente cuando nos contabas
Historias de fantasmas
Perdiéndose como moscardones en el tiempo
O cuando bailando con tus parientes en el alba nos decías
(Las ollas de barro soñaban margaritas en el fuego)
¡El sol crece como una hostia en el monedero triste de mi
  pecho!
O aquel día
Cuando después de vivir como los duendes
El último día de vacaciones de tu vida
Te sentaste a esperar
Con tu pelo color primavera de los sauces
La muerte en los sillones / tarareando
Canciones que estaban a punto de extinguirse
  en el techo derruido de tus pasos
Y cuando alguien te preguntó
Por la luz irreparable de tus manos
Con toda la sabiduría de los árboles le dijiste:
¡La única forma de morir en este mundo
Es contar estrellas con los ojos!
       7
       (a lo Ernesto Cardenal)
Nunca te pregunté quién fuiste
Te quise como eras
Jamás te hablé de la soledad o de los trigos
Simplemente construí mi vida
Con tus silencios y temores
Me grabé como un ramo de azucenas tu mirada
Que fue para mí
La única esperanza de mis bosques
Te fui franco tú también lo fuiste
Por eso jamás hubo entre nosotros
Mentiras o rencores
Ahora
  sin embargo
Todo es más sencillo
Tu muerte me ha convertido
En el huérfano más triste de la noche


    Quand on te voit, il vient à maints
    Une envie dedans tes mains
    De te tâter, de te teni
    CLÉMENT MAROT


蜂不禁人采蜜忙
荷花蕊里作蜂房
不知玉蛹甜于蜜
又被诗人嚼作霜


che già, godendo del soave sguardo,
de la invitta beltà, de l'immortale
valor, de' bei sembianti, onde tutt'ardo,


„Svět stárne s námi, stárne dojista,“
si myslí mnohý starý pensista.
„Co děje se, křeč slední v slední bouři,
co změníš?“ – v klidu dál svou dýmku kouří.


Süsse Ahnung hoher Götterlust
Hebet uns empor zum ewig Schönen,
Spricht Kassandra's Schmerz aus Deinen Tönen


Gib daß wir alle halten
Dein heyliges Gebott:
Gib daß wir vns nicht spalten/
Von dir O trewer Gott.
Gib daß wir glaubig bleiben
Biß zu dem letsten Endt/
Vnd laß vns nicht ableiben
Ohn alle Sacrament. Kyrie/ Eleyson.


(Sudoeste, nº 3, Novembro de 1935)


断石残碑聚一堂
螭蟠凤舞费平章
颜苏喜得初平侣
名节知无愧范滂


Zas duben jaru otevírá
do kořen dvéře, azur zírá
skrz holých snětí vzdušnou síť,
pod suchou travou loňské zimy
naň stébly kývá zelenými,
zas pažit smavý volá: Přijď!


Na druhou dal mé knihy – pěkný stoh,
jazýčkem váhy šinul víc než moh’,
leč knihy pachem doby splaskly, zbledly,
mé srdce vyvážiti nedovedly...


Én csak hallgattam és nevettem
Ezt a bohó kis állatot:
Ki engem ilyetén beszéddel
Mindennap meglátogatott.


وَتَفَرَّقوا بَعدَ الجَميعِ بِغِبطَةٍ
لا بُدَّ أَن يَتَفَرَّقَ الجيرانُ
لا تَصبِرُ الإِبِلُ الجِلادُ تَفَرَّقَت
حَتّى تَحِنَّ وَيَصبِرُ الإِنسانُ


Was ich kan, sing' ich mit ein,
Aber doch, was kan es seyn?
Ich begunt im Bösen,
So ist noch mein Wesen,
Wie kömmt dessen Tichterey
Ihrem heiligen Heilig bey?


Herr! wie kann auf dieser Erden
Friede nahen meinem Sinn?
Herr! wie kann ich selig werden,
Wenn ich halb nur bei Dir bin?


Was du weinend mir gegeben,
All dein himmlisch Heiligthum,
War ein Kuß fürs Erdenleben,
War es für Elysium.
Mein ist dein verschämtes Zagen,
Mein die jungfräuliche Scheu,
Konntest du so muthig wagen,
Liebes Herz, so bleibe treu!


أَنا أَبو ثَورٍ وَسيفي ذو النُّون
أَضرِبُهم ضَربَ غُلامٍ مجنون
يالَ زُبَيد إِنهم يَموتون


Als nun verfertigt wurt die bruck, wie obgemelt,
da ließ der kunig ausschlagen vil schöner zelt,
kam mit seim hofgesind auf dise wiesen;
Da wurt gehalten ein groß kunigliches mal
mit dem adel und frauenzimmer überal,
teten mit herlichkeit ir zeit verschliesen;
Schöner comedi hielt man vil,
mit saitenspil waren hoflich quintieren
man trieb kurzweil und ritterspil
mit rennen, stechen, kempfen und turnieren,
mit jagen, federspil und hetz,
wettlaufen, zilschießen, fechten und springen,
mit steinstoßen, auch zu der letz
mit gradigkeit, tanzen, reien und singen,
und was freut man erdenken mocht;
allein der kunig wase
traurig, bekümmert gar sein herz,
kein schimpf, noch scherz
erfreut in, dan die eifersucht
in gwaltiklich besase.


Nulle n’a ce regard incertain qui me plaît,
Mêlé de gris aigu, de vert, de violet.


يا أَبا الفَضلِ يا كَريمَ التَصافي
ما لِفَوزٍ تَقولُ إِنَّكَ جافِ
كَتَبَت في الكِتابِ فَوزٌ فَقالَت
في عِتابٍ مِنها وَفي إِلطافِ
ما مَلِلناكَ إذ مَلِلتَ وَلَكِن
أَنتَ يا حِبُّ صاحِبُ اِستِطرافِ
وَكَذاكَ المَلولُ مِن سائِرِ النا
سِ سَريعُ الإِقبالِ وَالإِنصِرافِ
فَوزُ وَاللَهِ ما مَلِلتُ وَلا كُن
تُ لِقَومٍ سِواكُمُ بِالمُصافي
أَيُّها الراقِدونَ حَولي هَنيئاً
إِنَّ جَنبي عَن مَضجَعي مُتَجافِ


Seht ihr in Leipzig die Fischlein, die sich in Sulzers Zisterne
Regen, so fangt euch zur Lust einige Grundeln heraus.


In blessing Thee with grateful Songs
My happy Life shall glide away;
The Praise that to thy Name belongs
Hourly with lifted Hands I'll pay.


„Was hat mich denn mein Haun genuzt,
„Da waͤr ich ja ein Hans,
„Was ich ſo ſakriſch hab zammen gepuzt,
„Das machſt du gleich wieder ganz.“


Da denkt die Rebe still: O könnt' ich sprossen
Auf steilem Hügelrain bei den Genossen,
Wie sie, vom Fruchtkorb schwer, den Rücken neigend
Und selbst das Knie in stiller Andacht beugend!


Ach, vy tkalci, ubožáci,
co děláte?
Ráno, večer a den celý
jenom tkáte.


See where the pale, the sick'ning sage
(A prey perhaps to fortune's rage,
Perhaps by tender griefs oppress'd,
Or glooms congenial to his breast)
Retires in desart-scenes to dwell,
And bids the joyless world farewell.
Alone he treads th' autumnal shade,
Alone beneath the mountain laid,
He sees the nightly damps arise,
And gath'ring storms involve the skies;
He hears the neighb'ring surges roll,
And raging thunders shake the pole;
Then, struck by every object round,
And stunn'd by every horrid sound,
He pants to traverse nature's ways.
His evils haunt him thro' the maze:
He views ten thousand daemons rise
To wield the empire of the skies,
And chance and fate assume the rod,
And malice blots the throne of GOD.
— O thou, whose pleasing pow'r I sing!
Thy lenient influence hither bring;
Compose the storm, dispel the gloom,
Till nature wear her wonted bloom,
Till fields and shades their sweets exhale,
And music swell each opening gale:
Then o'er his breast thy softness pour,
And let him learn the timely hour
To trace the world's benignant laws,
And judge of that presiding cause
Who founds in discord beauty's reign,
Converts to pleasure every pain,
Subdues the hostile forms ta rest,
And bids the universe be blest.


一经教子已青裾
况又行年七十馀
恰好遭逢身却死
北风门外只长嘘


V mé duši je tak truchlivo
už po nějakou dobu;
jakobych cítil předtuchu,
že jsem již blízek hrobu.


Wo ist Salomon der weyse blieben?
Ist er durch den Tod nicht auffgerieben?
Was soll die Jugend,
Vnd der zarten Jahre frische Tugendt?


قال المسافرُ في القصيدة
للمسافر في القصيدة :
كم تبقَّي من طريقكَ؟
ـ كُلُّهُ
ـ فاذهبْ إذاً ، واذهبْ
كأنَّكَ قد وصلتَ  ولم تصلْ
ـ لولا الجهات ، لكان قلبي هُدْهُداً
ـ لو كان قلبُــكَ هدهداً لتبعتُهُ
ـ مَنْ أَنتَ؟ ما اسمُكَ؟
ـ لا اسمَ لي في رحلتي
ـ أأراك ثانيةً ؟
ـ نع في قِمَّتَيْ جَبَــلَيْن بينهما
صديً عالٍ وهاويةٌ  أراكَ
ـ وكيف نقفز فوق هاويةٍ
ولسنا طائِرَ يْنِ؟
ـ إذنْ، نغني :
مَنْ يرانا لا نراهُ
ومَنْ نراهُ لا يرانا
ـ ثم ماذا ؟
ـ لا نغنِّي
ـ ثم ماذا ؟
ـ ثم تسألني وأسألُ :
كم تبقَّي من طريقكَ ؟
ـ كُلُّهُ
ـ هل كُلُّهُ يكفي لكي يَصِلَ الـمُسَافِرُ؟
ـ ل ولكني أرى نسراً خرافيّاً
يحلِّقُ فوقن وعلى ارتفاعٍ منخفضْ !


Par pitié pour tes fils suppliciés en vain,
Par ta chair maculée et ton âme avilie,
Par respect pour l'histoire et ton passé divin ;


O corpo noutro corpo entrelaçado,
fundido, dissolvido, volta à origem
dos seres, que Platão viu completados:
é um, perfeito em dois; são dois em u


Von des Kreuzes Last gebeuget,
Traurig er zum Berge steiget,
Und erschöpfet und entkräftet
Wird er an das Kreuz geheftet.


«No me duele el morir desesperado
-dijo-, pues con mi mal se va acabando,
mas duéleme que parto y no sé cuándo.
Señora, habrás dolor de mi cuidado?»


جاءَ نَيروزُنا وَأَنتَ مُرادُه
وَوَرَت بِالَّذي أَرادَ زِنادُه
هَذِهِ النَظرَةُ الَّتي نالَها مِنـ
ـكَ إِلى مِثلِها مِنَ الحَولِ زادُه
يَنثَني عَنكَ آخِرَ اليَومِ مِنهُ
ناظِرٌ أَنتَ طَرفُهُ وَرُقادُه
نَحنُ في أَرضِ فارِسٍ في سُرورٍ
ذا الصَباحُ الَّذي نَرى ميلادُه
عَظَّمَتهُ مَمالِكُ الفُرسِ حَتّى
كُلُّ أَيّامِ عامِهِ حُسّادُه
ما لَبِسنا فيهِ الأَكاليلَ حَتّى
لَبِسَتها تِلاعُهُ وَوِهادُه
عِندَ مَن لا يُقاسُ كِسرى أَبو سا
سانَ مُلكاً بِهِ وَلا أَولادُه
عَرَبِيٌّ لِسانُهُ فَلسَفِيٌّ
رَأيُهُ فارِسِيَّةٌ أَعيادُه
كُلَّما قالَ نائِلٌ أَنا مِنهُ
سَرَفٌ قالَ آخَرٌ ذا اِقتِصادُه
كَيفَ يَرتَدُّ مَنكِبي عَن سَماءِ
وَالنِجادُ الَّذي عَلَيهِ نِجادُه
قَلَّدَتني يَمينُهُ بِحُسامٍ
أَعقَبَت مِنهُ واحِداً أَجدادُه
كُلَّما اِستَلَّ ضاحَكَتهُ إِياةٌ
تَزعُمُ الشَمسُ أَنَّها أَرآدُه
مَثَّلوهُ في جَفنِهِ خَشيَةَ الفَقـ
ـدِ فَفي مِثلِ أَثرِهِ إِغمادُه
مُنعَلٌ لا مِنَ الحَفا ذَهَباً يَحـ
ـمِلُ بَحراً فِرِندُهُ إِزبادُه
يَقسِمُ الفارِسَ المُدَجَّجَ لا يَسـ
ـلَمُ مِن شَفرَتَيهِ إِلّا بِدادُه
جَمَعَ الدَهرُ حَدَّهُ وَيَدَيهِ
وَثَثائي فَاِستَجمَعَت آحادُه
وَتَقَلَّدتُ شامَةً في نَداهُ
جِلدُها مُنفِساتُهُ وَعَتادُه
فَرَّسَتنا سَوابِقٌ كُنَّ فيهِ
فارَقَت لِبدَهُ وَفيها طِرادُه
وَرَجَت راحَةً بِنا لا تَراها
وَبِلادٌ تَسيرُ فيها بِلادُه
هَل لِعُذري عِندَ الهُمامَ أَبي الفَضـ
ـلِ قُبولٌ سَوادُ عَيني مِدادُه
أَنا مِن شِدَّةِ الحَياءِ عَليلٌ
مَكرُماتُ المُعِلِّهِ عُوّادُه
ما كَفاني تَقصيرُ ما قُلتُ فيهِ
عَن عُلاهُ حَتّى ثَناهُ اِنتِقادُه
إِنَّني أَصيَدُ البُزاةِ وَلَكِن
نَ أَجَلَّ النُجومِ لا أَصطادُه
رُبَّ ما لا يُعَبِّرُ اللَفظُ عَنهُ
وَالَّذي يُضمِرُ الفُؤادُ اِعتِقادُه
ما تَعَوَّدتُ أَن أَرى كَأَبي الفَضـ
ـلِ وَهَذا الَّذي أَتاهُ اِعتِيادُه
إِنَّ في المَوجِ لِلغَريقِ لَعُذراً
واضِحاً أَن يَفوتَهُ تَعدادُه
لِلنَدى الغَلبُ إِنَّهُ فاضَ وَالشِعـ
ـرُ عِمادي وَاِبنُ العَميدِ عِمادُه
نالَ ظَنّي الأُمورَ إِلّا كَريماً
لَيسَ لي نُطقُهُ وَلا فيَّ آدُه
ظالِمُ الجودِ كُلَّما حَلَّ رَكبٌ
سيمَ أَن تَحمِلَ البِحارَ مَزادُه
غَمَرَتني فَوائِدٌ شاءَ فيها
أَن يَكونَ الكَلامُ مِمّا أَفادُه
ما سَمِعنا بِمَن أَحَبَّ العَطايا
فَاِشتَهى أَن يَكونَ فيها فُؤادُه
خَلَقَ اللَهُ أَفصَحَ الناسِ طَرّاً
في مَكانٍ أَعرابُهُ أَكرادُه
وَأَحَقَّ الغُيوثِ نَفساً بِحَمدٍ
في زَمانٍ كُلُّ النُفوسِ جَرادُه
مِثلَما أَحدَثَ النُبُوَّةَ في العا
لَمِ وَالبَعثَ حينَ شاعَ فَسادُه
زانَتِ اللَيلَ غُرَّةُ القَمَرِ الطا
لِعِ فيهِ وَلَم يَشِنهُ سَوادُه
كَثَرَ الفِكرُ كَيفَ نُهدي كَما أَه
دَت إِلى رَبِّها الرَئيسِ عِبادُه
وَالَّذي عِندَنا مِنَ المالِ وَالخَيـ
ـلِ فَمِنهُ هِباتُهُ وَقِيادُه
فَبَعَثنا بِأَربَعينَ مِهاراً
كُلُّ مُهرٍ مَيدانُهُ إِنشادُه
عَدَدٌ عِشتَهُ يَرى الجِسمُ فيهِ
أَرَباً لا يَراهُ فيما يُزادُه
فَاِرتَبِطها فَإِنَّ قَلباً نَماها
مَربَطٌ تَسبِقُ الجِيادَ جِيادُه


Áldott vagyok, én reménnyem,
Nem kétséges szerelmed!
Tapasztalom és megvallom,
Kegyes hozzám kegyelmed.
Most már élek s nem félek,
Kegyes lélek, szemléllek,
Te vagy igaz szerelmem!


Pryč! hrobky té mi nehanob,
v ní spočinout chci sám;
tvé tělo ďábel z hříchu hnět’,
pryč, já tě odmítám!


Was, wo das Alterthum dem Frieden Altäre geweihet,
Trägt die Nachwelt des Streits glühende Fackel hinein?
Welch ein Geräusch? Ist Marius wieder, ist Cäsar gekommen,
Droht Catilina mit Tod, Feuer und Knechtschaft der Stadt?
Um Vergebung, der Tag ist zu heiß, und ein Haufen Minenti 1
Findet's im Heiligthum selber zum Mora bequem. 2


Un trou, qu'asperge un prêtre âgé qui se morfond,
Bâille à ce libéré de l'être ; et voici qu'on


A história que aproxima priscos anos,
Tardio tribunal justo e severo,
Horroriza tratando do ímpio Nero,
O mais torpe e funesto dos tiranos.


S nyugot felé nézvén
Hősi melle tágul;
Megszólit egy vitézt
Vitézek sokábul:
Eredj követképen
Tótoknak földére!
Tőlük földet kérve.


Elhagytak Isten jó angyalai:
A Hit, a Kedv, Egészség s Fiatalság,
Hej, Szerelem! te szép sehonnai,
Csak te fordítod még felém az orcád
S áltatsz, mint asszonynépet... Állj odább!
Ne gyújtogasd parázzsal őszi vágyam,
Hervadni-fájó nőkkel tégy csodát,
Mint egykor Kleopátra udvarában!


Poi la Donzella a se richiama in chiesa
la dove prima havea tirato un cerchio
che la potea capir tutta distesa
et havea un palmo anchora di superchio
le fa: perche non sia da spirti offesa:
di segni e di pentacoli coperchio
e le dice che taccia e stia a mirarla
poi scioglie il libro e con demoni parla


	acompagnata da due pulzelette:
e tutte e tre con balli e dolci canti,
giù per un colle mi vennon davanti,


积书为子孙
无虑数千卷
古人不贵多
三语即为掾


Kühner Verschwender! nun glauben sie
Der edleren Dichter Gesange nicht;
(Es verweh, so wie der Staub jenes Maals,
Dess Ruin sinket, es geh unter dein Lied!)


Horch! im Zwiespalt dieser Töne
Klingt der Zeiten Wetterscheide,
Jetzo rauschen sie Versöhnung
Nach der Menschheit Kampf und Leide.


Es schwebt auf unsern Zungen
Das holde das süße Gestehen,
Wir waren so innig durchdrungen,
Wir ließen die Stunde verwehen –
Und haben uns doch geliebt!


Nur den heil'gen, alten Körper,
Daß kein Mißbrauch ihn entehr',
Daß man ihn nicht möchte stören,
Möcht' er fernen vom Verkehr.


笑脱尘衫扑软红
杖藜徙倚水光中
最怜林叶深深处
遮尽斜阳不碍风


Publicado no livro Paixão xama paixão (1983)
In: RUIZ, Alic Pelos pelo São Paulo: Brasiliense, 198 (Cantadas literárias, 24


Die endliche Ruhe wird nur verspürt,
Sobald der Pol den Pol berührt.


Wenn die Kugel pfeift, wenn die Lanze saust,
Wenn der Tod uns in tausend Gestalten umbraust,
Kannst du am Spieltisch dein Septleva brechen
Und mit der Spadille die Könige stechen.
Bist doch ein ehrlos erbärmlicher Wicht;
Ein deutsches Mädchen küßt dich nicht,
Ein deutsches Lied erfreut dich nicht,
Und deutscher Wein erquickt dich nicht.
Stoßt mit an,
Mann für Mann,
Wer den Flammberg schwingen kann!


Dole, amice optime, mercenarium
istum seculi nostri, si Diis placet,
theologici genium, aut si mavis, mecum,
uti dignum est, ride.


Und wenn ihr stehet droben und seht die goldne Flur,
Wenn es euch drängt, zu loben die herrliche Natur;
Wollt ihr im Lied euch laben, durch drei der Lande hallt's:
Durch Franken und durch Schwaben und in die blaue Pfalz.


Flieg Vogel, flieg!
Mein Bräutigam ist im Krieg!
Mein Bräutigam ist im ewigen Krieg!
Flieg zum Himmel, flieg!
Fliege bis an Gottes Thron
Und erzähle Gottes Sohn:
– Vielleicht ihn freuts, vielleicht ihn reuts –
Millionen starben, Gott, wie du
Den Heldentod am Kreuz!
Noch ist die Menschheit nicht erlöst,


Und nicht wie jene Fürsten, die des Golds
nicht achteten, das keinen Duft erfand,
und deren stolzes Leben sich verband
mit Ambra, Mandelöl und Sandelholz.


Die Demuth wil nur kennen
Sich selbst/ vnd jhr Natur:
Sie weiß nicht wol zu nennen
Kein ander Creatur:
Sie weiß daß sie von schlechter Art/
Auß Staub gemacht/ nicht Eysen hart.
Voll Leyden/ Leyd/ vnd Noth/
Heut kranck/ vnd Morgen todt.


V poledne, k večeru, z rána
když zvoní na klekání,
zvonek i já chválím Pána
odtud až do skonání.


Tavasz volt; édes, szelid ábránd
Himbálta ifju szívemet.
Örök tavasznak, szerelemnek
Álmodtam én az életet.
Madár dalolt, akácz virágzott,
Mikor először láttalak.
Virágos rét fölött repültek
A sárga cserebogarak.


Amor, cuando se ha dado por despojos,
no muda la pasión mudando cielos;
que ven las almas si no ven los ojos.


Panenky to – na mou duši! –
Bože, jak jim pěkně sluší
malebný jich šat!
Každá v rukou knížky nese
a jen cestou zamihne se,
nechtíc zameškat...


أُعِيذُكَ أَنْ أَراكَ بِعَيْنِ شَاكٍ
قَذَى رَمَدٍ مَعَ القَلْبِ الجَرِيحِ
وَأَرْجُو صِحَّتي لأراكَ إذْ لا
تُقَابَلُ أَنتَ إلاَّ بِالصَّحِيحِ


Myšlenku posvěť, která v duchu zkvětá,
a stesky naše v andělský zlaď zpěv,
Beránku, Choti, Zdroji, Chlebe světa,
v svém světle nám se zjev!


尘世神仙事渺茫
绿蓑谁识老佯狂
华夷日月寻常语
掉首当年动帝王


Я проводил тебя со слезами; но ты удалилась, чужда сожалений и слеГде долго ожиданный день, столько радости мне обещавший? – погиб он! – но я не раскаялся в том, в чем тебе поклялсИ если б могла ты понять и измерить страданья мои, то вечно бы ты не забыла того, кто тебя никогда не забываТогда бы заплакала ты, и тот миг воскресил бы опять охладевшее мое счастьМое сердце, отвергнутое тобою, мой ангел! Все-таки тебе принадлежит; но сердце, тобою любимое, не будет так постоянн


Vyšínský upustil pak od záměru.
„Oh! také věci,“ mluvil Delarge dál,
„Se nehodí juž z čista, na mou věru,
Pro náš věk praktický!“ Pak rychle vstal
A leh’ si opět; beze všeho směru
Hned mluvil o Indiji, Nikobárech,
A o čarodějnicích, jejich čárech,
O středověku, o Kaliforniji
A o Spartánech; hned zas o Angliji,
O Hansmannu a pastuchách, a hnusné
Mu na světě vše – kleje, zívá, usne!...


O mal que en el principio el fin recibe,
pues antes de llegar el desengaño,
es desdichado quien ausente vive.


Je hezka, přijde jiný hned,
a bude hřích mít z toho,
a sjímat hříchy blížních svých –
to v nebi platí mnoho!


La habilidad del diablo considero
en hacer que requiebre con la llaga,
y por bien azotado, un caballero;
y en ver que el alma entera aquél le paga,
que capirote y túnica le aprueba,
mientras viene quien más cadera haga.
Y es invención de condenarse nueva
llevar la penitencia del delito
al mismo infierno que el delito lleva.
Desaliñado llaman al contrito,
pícaro al penitente y al devoto,
y sólo tiene séquito el maldito.
Dieron crédito al ruido y terremoto
los muertos, y salieron lastimados;
y cuando el templo ve su velo roto,
el velo, en que nos muestras tus pecados
transparentes, se borda y atavía,
de la insolencia pública preciados.
Considera que llega el postrer día
en que de este cadáver, que engalanas,
con asco y miedo, la alma se desvía;
y que de las cenizas que profanas,
subes al tribunal, que no recibe
en cuenta calidad y excusas vanas.
Allí verás cómo tu sangre escribe
proceso criminal contra tu vida,
donde es fiscal Verdad, que siempre vive.
Hallarás tu conciencia prevenida
del grito a que cerraste las orejas,
cuando en tu pecho predicó escondida.
Los suspiros, las ansias y las quejas
abrirán contra ti la negra boca
por el llanto de Cristo, que festejas.
¿Con qué [razón] podrá tu frente loca
invocar los azotes del Cordero,
si de ellos grande número te toca?
A los que Cristo recibió primero,
juntos verás los que después le diste
en competencia del ministro fiero.
A su Madre Santísima añadiste
el octava dolor, y en sus entrañas
cuchillo cada abrojo tuyo hiciste.
Acusaránte abiertas las montañas,
las piedras rotas, y a tan gran porfía
atenderán las furias más extrañas.
Y presto sobre ti verás el día
de Dios, y en tu castigo el desengaño
de tan facinorosa hipocresía.
La justicia de Dios reinará un año,
y en dos casas verás tus disparates
llorar su pena o padecer su daño.
Cristiano y malo, irás a los orates;
al Santo Oficio irás, si no lo fueres,
porque si no te enmiendas, te recates.
Y, crüenta oblación de las mujeres,
vivirás sacrificio de unos ojos
que te estiman, al paso que te hieres
y te llevan el alma por despojos.


Heller würd' ich nun im Herzen
Noch dein Bild bewahren,
Hätt' ich nur des Todes Schmerzen
Können dir ersparen.


Que faire de la vie ? Ô notre âme immortelle,
Où jeter tes désirs et tes élans secrets ?
Tu voudrais posséder, mais ici tout chancelle ;
Tu veux aimer toujours, mais la tombe est si près !


Ich fand mich stark genug, und flog dem Garten zu,
Wo Deine Schwestern Dich genossen;
Und sahe Dich, und sprach: O Muse, sage du,
War diese lichte Stirn mit Heldenschweiß umflossen?


Ihr nahmt ihn darum ja allein,
daß ihr nicht woltet einsam sein.
Nun kuntet ihr zuvor bedenken,
daß eben seine Sterbenszeit
euch in den Turn der Einsamkeit
auch künftig wider könte senken.


Am Thron rollt die Heerschaar, als göss' sie ein Meer weit aus,
Des Gerichts Bücher voll Ernst auf, und die Glanzschrift erschreckt fern her.
Eilet empor, Erstlinge, schwebt den Triumphflug, kommt,
Richtet mit Dem, welchem sich die Höh' und das Gebeinthal bückt!


旧雪逐泥沙
惊雷长荻芽
低檐一枝在
恐有夜来花


Gestützt auf seine beiden Krücken,
Die alte Kiepe auf dem Rücken,
Ging durch das Dorf ein Bettelmann
Und klopfte stets vergeblich an.


Ciovè, me doo d'intend ch'el stava sù
minga taccaa a quaj asa, o quaj rampon,
ma in estes, bandonaa, lu de per lu
come sarav i gemm faa col savon.
Miracol ch'el sarav gross in cà mia,
ma che in di sant l'è ona cojonaria.


Die Rosen sind gebrochen
Vor einem rauhen Wind;
Der Hagen hat erstochen
Das Sigelindenkind.


Duch velký, bouřlivý, snil o nejvyšší metě,
již dáno člověku dosíci jenom v světě.
Však negace a žal vždy v duši zaskuhrá:
že marno všecko je a vše jen pro hrob zrá...
Tak duchem k výšinám se belhal skepsí svou,
lpěl na hmotě smyslnou vášní fysickou
a tak se vybíjel jak bouře jarních dní,
jež povrch rozrývá, než hloubky zúrodní...


Nikdy by já, nikdy
svetu nevěrila,
že by bola lúbost
človeka zmorila.


Du möchtest auf den Flügelschuhn
tiefinnerlichster Freiheit fliehn,
doch ihn
verdrießt so bitterlich
kein ander unabhängig Tun.


Pak vzal si koně, silný meč,
a voje počal kláti,
co Jiříkovu korunu
jinému chtěli dáti.
A poslední když ranou kles',
ret jeho požehnání vznes'
jí – jí, a přestal pláti. –


El bosque
Bajo las frondas trémulas e inquietas
que forman mi basílica sagrada,
ha de escucharse la oración alada,
no el canto celestial de los poetas.
Albergue fui de druidas. Los ascetas,
en mis troncos de crústula rugada
infligieron su frente macerada
y colgaron sus harpas los profetas.
Y en tremenda ocasión, el errabundo
viento espantado suspendió su vuelo,
al escuchar de mi interior profundo
brotar, con infinito desconsuelo,
la más grande oración que desde el mundo
se ha alzado hasta las cúpulas del cielo.


Zas věřil jsem, jak mladá věří duše,
jež zlaté sny si kouzlí bláhová,
než holý život vichrem dychne suše
a v prachu všecku krásu pochová...


Der Neuen Kunst fällt ab; doch geht Petrarcha mit,
Der nebst noch wenigen die rechte Straße tritt.
Sonst haß ich insgemein der Welschen hohe Grillen.
Was Ludwigs Gnadenglanz in Franckreich aufgeweckt,
Im Boileau, Racine und Moliere steckt,
Das kan ja auch die Lust gelehrter Sehnsucht stillen.


Hefte fest den Purpurmantel! Wie erträgt das schwache Weib
Seine Last, die Heldenmännern niederbog den kräft'gen Leib?
Pagen, faßt die goldne Schleppe! Wohl bedarf ich ja der Hand,
Die mir liebreich tragen helfe meines Purpurs schwer Gewand.


Du bist mein Ziel, mein Ende, Ruhm und Preis,
Mein Mittelpunkt, mein süßes Paradeis.
In dir allein findt meine Seele Ruh,
Drum seufz ich auch dir unaufhörlich zu.


She taught the sphere to move in fair array,
Each in their orbits heark'ning to her strain;
Else would they wander o'er th' etherial plain
Licentious, but that she directs their way:
She aw'd to temper, by her magick spell,
The warring elements, and powers of hell.


Již slunce umírá, hle stíny, jak se dlouží!
má duše omdlévá a trudí se a souží.


Von Küssen ohne Reue,
Die man dem Schäfer gab;
Vom Glauben an die Treue
Bis in das finstre Grab.


Beim Lampenschein jetzt harrst du mein
Im warmen Erkersaale,
Aus rankendem Grün rings Blumen glühn,
Von Düften qualmt die Schale;
Du horchst empor mit leisem Ohr:
»So war's der Nachtsturm wieder?«
Entfesselt rollt der Locken Gold
Dir über die Stirn hernieder.


Mein lieber Herzensbruder!
Still war der Morgen – Ein Schiff trug uns beide,
Wie war die Welt voll Freude!
Du faßtest ritterlich das schwanke Ruder,
Uns beide treulich lenkend,
Auf froher Fahrt nur einen Stern bedenkend.


Nestes, vaidosa Domingas,
Assenta bem teu amor;
Chovam setas de léus olhos
Em peitos da lua cor:


Ó jaký div, že zachvěly se tiše
polibkem jeho moje fijaly
že vůní, která z kalichů jim dýše,
mé upomínky v píseň roztály,
v tu věčnou píseň, jež mi v duši zbyla,
jak lidstvu zlaté ráje pověsti; –
mně bylo, jak bys v skráň mne políbila
a šeptala mi báje o štěstí.


Sehet, dorten
An den Pforten
Seines Himmels winket,
Jesus winkt mit holden Mienen,
Und zu Lehrern gibt Er ihnen
Engel, die dem Vater dienen.


Zwei Glauben hat die Welt hierin sich längst erwählet, 4
Da jeder viel verspricht und jeder weit verfehlet.
Dem einen dienet jetzt das menschliche Geschlecht,
Der Erdkreis ist sein Reich und wer drauf wohnt, sein Knecht,
Vor seinen Infuln muß der Fürsten-Stab sich legen,
Für ihn treibt man den Pflug, für ihn zieht man den Degen,
Betrug hat ihn erzeugt und Einfalt groß gemacht,
Er ist das Joch der Welt und schlauer Priester Pacht.
Wer diesen Glauben wählt, hat die Vernunft verschworen,
Dem denken abgesagt, sein Eigenthum verloren,
Er glaubet, was sein Fürst, und glaubts, weil der es glaubt,
Er kniet, wann jener kniet, und raubt, wann jener raubt;
Er weiß, so viel er hört und seine Priester leiden;
Zahlt heilig Gaukelspiel mit seinem Gut mit Freuden,
Tauscht, was er itzt besitzt, für Schätze jener Welt
Und schätzt sich seliger, je minder er behält;
So viel der Priester will und die geweihten Blätter, 5
So vielmal theilt er Gott, so viel verehrt er Götter;
Und fähret, wann er stirbt, wohin sein Priester sagt,
Ist selig auf sein Wort, und, wann er will, geplagt.


Sei lauter Licht und steif gleichwie ein Demantstein,
Daß du in Augen Gotts mögst wertgeschätzet sein.


Ma chi potrebbe or dir la minor parte
del piacer, che si gusta, e del sollazzo,
poi mangiando e bevendo in altra parte?


Kommt und lispelt Mut ins Herz mir, zarte
Liederstimmen, die ihr lange schlieft,
Daß ich, wie ein Träumer, nicht entarte,
In verlorne Neigungen vertieft.


Und wenn man auch den Tyrannen ersticht,
Ist immer noch viel zu verlieren.
Sie gönnten Cäsarn das Reich nicht
Und wußten's nicht zu regieren.


Allein, allein mag's wissen,
Und ihm recht bilden ein,
Wem je die Lieb' durchrissen
Leib, Seel' und Mark und Bein.


Po objetí mnohém
pod kvetoucím hlohem
potom už jen: „Na shledanou!“
s jejím: „Sbohem! Sbohem!“


Völgyet szerettem, hegyre másztam.
Kértem, hogy isteni kegyek
mossanak bússá és szeliddé.
Vajjon most már hová megyek?


A když bouře lesy porozklátí
S nimi mluvíc hrozným hlaholem:
Rozbouřená dřeva budou řváti
Kletbu nad odpadlým národem.


	e come fosti vero fondamento
di fede, il cui nome era già spento


Weh! wunderliche, einsame Stadt,
Drin Tod seinen Thron errichtet hat,
Tief unter des Westens düsterer Glut,
Wo Sünde bei Güte, wo Schlecht bei Gut
In letzter ewiger Ruhe ruht.
An Schlössern, Altären und Türmen hat
(Zerfreßnen Türmen, die nicht beben!)
Nichts Gleiches eine unsrige Stadt.
Von Winden vergessen, die wühlen und heben,
Stehn unterm Himmel die Wasser ringsum,
Schwermütige Wasser, ergeben und stumm.


Roja flor en la negra cabellera,
ojos de fuego, labios tentadores,
pasa ondulante y requiriendo amores,
Carmen, la sevillana cigarrera


Zválené žito i pšenice,
se stromů odrány třešně!
Zbrunatněl pan farář – škodu svou
jal se dál prohlížet spěšně.


Rosen/ rufft ich durch die Wälder/
Rosen/ sprach der Widerhall/
Alle Berge/ Büsch/ und Felder
Schallten ob der Stimme Fall.
Ich erdacht ihr Hirten-Brüder/
In den Rosen Rosenlieder.


مِدَحٌ عليكَ ثيابُها فكأنَّما
نَهَلَتْ من المسك الذكيِّ وعَلَّتِ
تاللَّه مَالَكَ أن تَعِيبَ ملابساً
من ذلك العَرقِ الذَّكيِّ ابْتَلَّتِ
هَبْهَا تخلَّتْ من فضائلِ نَفْيها
أتخالها مما أعَرْتَ تَخَلَّتَ


Viel schreiben gut, und wissen nicht zu leben,
Ein Artzt verschreibt, und braucht doch selber nicht,
Was Seneca und Arianus spricht,
Hat uns vielleicht ihr Hochmuth übergeben,
Ihr Goldgestücktes Hertz umhüllte Mesolan,
Und schauten übers Buch die schönsten Weiber an.


Gastein ist wie die Welt.
Das Beste, was uns drin zu Teile fällt,
Ist wohl, trotz dem, was wir darüber lesen,
Die Hoffnung stets, die Trösterin gewesen.
Doch geht man – aus der Welt wie aus Gastein –
Stellt Glück und Heilung sich wohl später ein.


لا تَتَّهِمْ من شَقَّ فاك فإنَّهُ
ضَمِنَ الحياةَ وقدَّرَ الأقواتا
وابذُلْ فانّ المالَ شَعْرٌ كلَّما
أوسعتَهُ حلْقاً يزيدُ نباتا


Ten kvítek vzatý s ramene
s bálových modrých šatů
mi stokrát za den vzpomene
na bledou, štíhlou Katu.


Gedenket ihr des Blütenkranzes,
Der unsre Karawan' umfing,
Als sie im Blau, voll Sonnenglanzes,
Am frühlingsgrünen Berge hing?


Wo die Platane sich riesig erhebt im Schatten der Waldschlucht,
Ragt in Trümmer bereits fallend das Kloster empor;
Längst ist der Mönche Gesang in der Kirche verhallt, und es duftet
Weihrauch nimmer, des Chors ewige Lampe verlosch;
Aber der Quell, der kühl am Altar aufsprudelt, erquickt noch
Häufig den Wandrer, er spricht dankend ein kurzes Gebet.


Heim kamen mit lieblichem Schellengetön
Die Andern, gesättigt in Fülle.
Vor Magdalis Pforte blieb keine mehr stehn
Und rief ihr, mit sanftem Gebrülle.


Medusí černá hlava tiskne
se na prsa mu, oko blýskne,
a palčivá v tom rozkoš jest,
na prsou tíž tu sladkou nést,
co zpívá prudkost jarních míz,
zrak vnořen do pučících bříz,
jichž dálkou mizí lesk i tvar
ve chvění zlatoslunných par...


miembros apenas dio al soplo más puro
del viento su fecunda madre bella;
Iris, pompa del Betis, sus colores;


Blancos, rosas... Azules casi en veta,
   retraídos, mentales.
Puntos de luz latente dan señales
   de una sombra secreta.
Pero el color, infiel a la penumbra,
   se consolida en masa.
Yacente en el verano de la casa,
   una forma se alumbra.
Claridad aguzada entre perfiles,
   de tan puros tranquilos
que cortan y aniquilan con sus filos
   las confusiones viles.
Desnuda está la carne. Su evidencia
   se resuelve en reposo.
Monotonía justa: prodigioso
   colmo de la presencia.
¡Plenitud inmediata, sin ambiente,
   del cuerpo femenino!
Ningún primor: ni voz ni flor. ¿Destino?
   ¡Oh absoluto presente!


危冠广袖楚宫妆
独步闲庭伴夜郎
自把玉簪敲砌竹
清歌一曲月如霜


Es sags der Greis nur, welchem der Lorbeerlohn
Am glänzendsten die Stirne umfließt! Es sei
Franziska ihm der letzte Erdgedank,
Und er entsinke ruhig dem Stabe.


Vidíte přec přátel našich tlupu,
slevte, já dám deset do litkupu.


Bleib rein und abgespänt und immerdar vorsichtig,
Dein Seelenbräutigam ist gar zu eifersüchtig!
Er lässet seiner Braut kein Leben, Trost noch Ruh,
Weil er's allein will sein, in ein'gem Dinge zu.


مَضى مِن شَبابِكَ ما قَد مَضى
فَلا تُكثِرَنَّ عَلَيكَ البُكا
وَشَعَّلَ شَيبُكَ مِصباحَهُ
وَلَستَ الرَشيدَ أَما قَد تَرى


O Hauß! O Himmelreich!
Dem waren Himmel gleich/
Du Hauß der Himmel bist/
Darinn Gott selber ist/
Vnd alle Heyligkeit/
Was heylig weit vnd breit.


Jene mag die Meerschneck' mahlen,
Die zu Hof in Purpur prahlen,
Die ein prächtig Elend ziert:
Schöner sind die Tausendschönen,
Die uns hier mit Freiheit krönen,
Wo man fromme Heerden führt.


Und wirst vom Schauplatz vergessen, wer du auch seist. Mach aber, daß dich das wenig kümmern dürfe.


When prompted by a mother's care,
Her warmth shall form th' imprisoned young;
The pleasing task I'll gladly share,
Or cheer her labours with my song.


On comod de sta sort el me desseda
tutt a on bott la memoria del mè impegn;
par proppi ch'el ciel veda e che proveda
(dighi tra mì), tè chì che sont a segn;
se el me contenta anch mì compagn de lor
sta voeulta me la cavi come un scior.


Quisiera ser escultor
y sobre la gélida piedra,
esculpir todo el calor
de tu imagen verdadera.
Una Venus imperial,
la más imperecedera
que desde su propio altar
el mundo vano contempla
sin que el paso de los años
varie tan solo una mueca.
Monumento a lo divino,
monumento a la belleza,
homenaje del candor,
en piedra de la más densa
a un instante de amor;
de esa humana consistencia
que deja huella a su paso
de la forma más eterna
a pesar la brevedad
de su paso por la Tierra.
¡Dios!¡cómo quisiera yo
tu vida por mi existencia!


La piuma e l'ocio non fan l'huomo eterno,
ma il veder varie gente e vario stile,
sprezar foco, aqua, ferro, estate e verno.


Wenn nicht hier vier Augen wären,
Die das Herze mein beschweren.«


	ne dice un ben che non saria creduto;
leggi, maestro Pier, quella operetta,
ché tu arai quel mal, se non l'ha' avuto.


A che dentro le pompe alma bellezza,
E tra fregi non suoi giace sepolta?
Schietta e nuda beltà via più si prezza,
Tanto meno è gentil, quanto è più colta.


bir elim bir çiçek mi açılan


Pero en la sombra, a tientas, solitaria,
Sin un canto, ni un ¡ay!, ni una plegaria.
Sola, con sus criaturas preferidas
En el seno cansadas y dormidas.
(Madre que marcha aún con el veneno
de los hijos ya muertos en el seno.)
Ni una ciudad de pie... Ruinas y escombros
Soportará sobre los muertos hombros.
Desde allí arriba, negra la montaña
La mirará con expresión huraña.
Acaso el mar no será más que un duro
Bloque de hielo, como todo oscuro.
Y así, angustiado en su dureza, a solas
Soñará con sus buques y sus olas,
Y pasará los años en acecho
De un solo barco que le surque el pecho.
Y allá, donde la tierra se le aduna,
Ensoñará la playa con la luna,
Y ya nada tendrá más que el deseo,
Pues la luna será otro mausoleo.
En vano querrá el bloque mover bocas
Para tragar los hombres, y las rocas
Oír sobre ellas el horrendo grito
Del náufrago clamando al infinito:
Ya nada quedará; de polo a polo
Lo habrá barrido todo un viento solo:
Voluptuosas moradas de latinos
Y míseros refugios de beduinos;
Oscuras cuevas de los esquimales
Y finas y lujosas catedrales;
Y negros, y amarillos y cobrizos,
Y blancos y malayos y mestizos
Se mirarán entonces bajo tierra
Pidiéndose perdón por tanta guerra.
De las manos tomados, la redonda
Tierra, circundarán en una ronda.
Y gemirán en coro de lamentos:
¡Oh cuántos vanos, torpes sufrimientos!
—La tierra era un jardín lleno de rosas
Y lleno de ciudades primorosas;
—Se recostaban sobre ríos unas,
Otras sobre los bosques y lagunas.
—Entre ellas se tendían finos rieles,
Que eran a modo de esperanzas fieles,
—Y florecía el campo, y todo era
Risueño y fresco como una pradera;
—Y en vez de comprender, puñal en mano
Estábamos, hermano contra hermano;
—Calumniábanse entre ellas las mujeres
Y poblaban el mundo mercaderes;
—Íbamos todos contra el que era bueno
A cargarlo de lodo y de veneno...
—Y ahora, blancos huesos, la redonda
Tierra rodeamos en hermana ronda.
—Y de la humana, nuestra llamarada,
¡Sobre la tierra en pie no queda nada!
            *  *  *
Pero quién sabe si una estatua muda
De pie no quede aún sola y desnuda.
Y así, surcando por las sombras, sea
El último refugio de la idea.
El último refugio de la forma
Que quiso definir de Dios la norma
Y que, aplastada por su sutileza,
Sin entenderla, dio con la belleza.
Y alguna dulce, cariñosa estrella,
Preguntará tal vez: ¿Quién es aquélla?
¿Quién es esa mujer que así se atreve,
Sola, en el mundo muerto que se mueve?
Y la amará por celestial instinto
Hasta que caiga al fin desde su plinto.
Y acaso un día, por piedad sin nombre
Hacia esta pobre tierra y hacia el hombre,
La luz de un sol que viaje pasajero
Vuelva a incendiarla en su fulgor primero,
Y le insinúe: Oh fatigada esfera:
¡Sueña un momento con la primavera!
—Absórbeme un instante: soy el alma
Universal que muda y no se calma...
¡Cómo se moverán bajo la tierra
Aquellos muertos que su seno encierra!
¡Cómo pujando hacia la luz divina
Querrán volar al que los ilumina!
Mas será en vano que los muertos ojos
Pretendan alcanzar los rayos rojos.
¡En vano! ¡En vano!... ¡Demasiado espesas
Serán las capas, ay, sobre sus huesas!...
Amontonados todos y vencidos,
Ya no podrán dejar los viejos nidos,
Y al llamado del astro pasajero,
Ningún hombre podrá gritar: ¡Yo quiero!...


Gleich wie die Hennen ihre Jungen schützen
Immerdar wider dero Feinde glutzen/ 16
Also beschützt Gott die mit eignen Händen/
Welche demühtig sich zu ihme wenden/
Laßt ihnen nichts/ so schaden auch den Haaren
Möcht'/ wiederfahren:
Seine Verfolgung jener auff sich hetzet/
Der sie verletzet. 17


Rameno mi nahé kývá,
ručky, lístky rosy they,
zřítelnice oka snivá,
úsměv sladký v obličeji!


Nie beim Fest den Vorsitz nehme,
Daß nicht, kömmt ein Größrer jetzt,
Dich der Wirt vor ihm beschäme,
Sprechend: »Weiche, sitz zuletzt!«


沙晚鹡鸰寒
风吹紫荆树
忍泪独含情
江湖春欲暮


Előttem mintha megállapodott,
Nagy kegyesen reám mosolyodott,
Ily igéket szólott:


„Jsem král té země,“ Pepin řekl jim,
„a byla-li vám služkou, paní teď
vám bude na dále, já učiním
ji kněžnou... Na tom srdci spočívat
dnes ještě bude... Přiveďte ji sem.“


Darnach wohl auf den dritten Tag,
Der Stecken hub an zu grünen,
Da sandt man Boten in alle Land,
Wohin der Tannhäuser kommen.


Sie schaukelt sich als schwanker Kahn
Im blauen schilfumkränzten Weiher,
Sie schlingt den Dampf ums Haupt als Schleier
Und saust dahin als Eisenbahn.


Agrada e piace e sa bel forte e bono
pensar la benivel bontate
e l'entera e ver pietate
di quel giudice eterno, en cui potenza
resta la mia sentenza;
e m'adolza lo cor sovente audire
la fermezza e l'ardire
de li antichi cristian bon cavaleri:
ahi, che dolz'è membrar la pacienza
e la grande astenenza
e l'ardor de lor gran caritate,
e come al martir gion costanti e feri,
non certo men volonteri
che pover giocolaro a grande dono
e basso cherco a sua gran degnitate.


Aus sieben Schanzen jagten wir
Die Mützen von dem Bär.
Da, Friedrich, ging dein Grenadier
Auf Leichen hoch einher.


Přes unuděné hlavy
měšťáků zněl ten hlas,
nevnikal v šumné davy,
nad hlukem ulic has’.


Wohlan, so lauf in dein Verderben,
Betrogner Sklav der Eitelkeit!
Da deine ganze Lebenszeit
Nichts ist, als kurze Frist zum Sterben;
So folgt, daß du ein Narr seyn mußt,
Im Taumel schnöder Sinnenlust
Auf Amaranthen und Narzissen
Sie sorglos zu verküssen.


JESU, to Thee my Heart I bow,
Strange Flames far from my Soul remove;
Fairest among ten thousand Thou,
Be Thou my Lord, my Life, my Love.


Ten dal si znova nalít ještě jednu.
„Počkej zde, děvče, až se napiju.
Rozum jsem ubil, však se brzy zvednu,
jen ještě co své srdce ubiju“.


Nač ty blesky, nač to hřmění,
dunění a lávy jek,
proč se uštval v přesycení
této síly přebytek?


Insonderheit nimm wohl in Acht
Den Fürsten, den du uns gemacht
Zu unsers Landes Krone,
Laß immerzu
Sein Fried und Ruh
Auf seinem Stuhl und Throne.


乌马斜穿岭脚云
腾腾卯酒醉三分
背城哦得梅花句
笑恐山神远亦闻


Dnes žije poslední svou noc
a ví, že není naděje.
Jen něco chvil a církve moc
co kacíře ho prokleje.


O, budiž světlo! Jaká lahoda
v tom hesle zářném, jaké usmíření!
A v moři věků není národa,
ni v bájích zázračného děje není,
jenž takou žízeň světla, také zoře
svou krví ruměnné má za sebou,
jak ten, jenž s mučednictví velebou
pil za světlo svůj strašný kalich hoře.
On, pronikaje mlhu příštích dnů
když upíná v ni věštecký svůj zřetel,
zda zří jen třpytné bludice svých snů
či záři blahých světel?


A tu na dvéře: buch, buch, buch!
burácí z venčí její druh:
„„Vstávej, umrlče, nahoru,
odstrč mi tam tu závoru!““


Ten svět, mé srdce, lze si vykouzliti,
jak tiché nebe někde pro lidi –
do něho slunce vždycky s láskou svítí
a za nic v tom se světě nestydí...


Severní pól: Hotel Zlaté Husy,
jižní: Já, já pana Kramáře.
Mezi nimi osa ležet musí,
tu nechť odhadne um počtáře.


老翠蟠空一样高
月分寒影落庭皋
哦诗猛把阑干拍
宿鹤惊飞露湿袍


雨歇云收山气浓
晓来遮遍翠芙蓉
小僮门外惊相报
失却前村五磊峰


Sì come cerva ch'assetata il passo
mova a cercar d'acque lucenti e vive,
ove un bel fonte distillar da un sasso
o vide un fiume tra frondose rive,
s'incontra i cani allor che 'l corpo lasso
ristorar crede a l'onde, a l'ombre estive,
volge indietro fuggendo, e la paura
la stanchezza obliar face e l'arsura;


Čtrnáct dní o tomhle všem víme,
čtrnáct dní jsme již nemocní,
čtrnáct dní marně přemýšlíme,
dvé horkých srdcí marně sní.


Das Unmögliche wollen,
Das Undenkbare denken
Und das Unsägliche sagen,
Hat stets gleiche Frucht getragen,
Du mußt, wenn die Träume sich scheiden,
Zuletzt das Unleidliche leiden.


Já oslavím ji – ku hvězdám se vznese,
ó Libuše, tvůj splněn bude sen,
a prach tvůj slastí v hrobě rozchvěje se,
v svých vnucích novou silou oživen.
Ta Praha – prorok povstal ve mně právě –
jak první v strasti, první bude v slávě,
a krásná v poslední až světa den!


Yo guardo, señora, en viejo salterio
también una copla de blanco misterio,
la copla más suave, más dulce y más sabia
que evoca las claras estrellas de Arabia
y aromas de un moro jardín andaluz.


Jak skončil kněz, já na jeho jsem místo
si vylezl a spustil. Nevím ani,
co všecko mně as tenkrát do kázání
se připletlo, však to je zcela jisto,
že veselejší bylo nad prvé;
vždyť posluchačů všech se smály oči
a smíchem tváře rudly do krve.
Vtom náhle od zadu kdos po mně skočí,
co jiní dva mne za ruce zas chvátí
a provazem je počnou svazovati.
Já ve tvář jednoho z těch násilníků
jsem zaťal zuby, až se svíjel v křiku,
a potom mlčky jako filosof,
jenž nemiluje planých, prázdných slov,
jsem vyšel z kostela a do kočáru,
jejž objednali svému pohlaváru,
– přec chodit nemohu jak lidé prostí! –
jsem usadil se s celou důstojností.


Ch'elle non sieno, Amor, da te punite,
ti torna a biasmo: Bacco al re de' Traci
fe' costar cara ogni sua tronca vite;


Te veggio a l'ombra degli eterni allori
di terreno Arion, che le tempeste
tranquillavi del mondo, Orfeo celeste
fatto, e Sirena de' beati cori.


Do života vniknouť do pohádky
Nemůž mysl člověkova chlemá,
Za hodinou hodina se němá
Posunuje ve hrob nepamátky.


Dieser, von den festen Sternen,
Bloß allein umschrenckte Kreis,
Den die Menschheit nicht zu lernen,
Und nicht auszusinnen weis,
Die von solcher Läng' und Breite
Unermeßlich hohe Weite,
Der fast keine Grösse gleich,
Ist der Sonnen Königreich.


Man sieht nicht, daß die Braut, die liebste, mehr erscheine,
Es wirket in ihr Gott alleine,
In ihrer Einheit sie vernichtigt ist so sehr,
Lieb', Wahrheit sieht man noch und weiter sonst nicht mehr.


Neren der ſchiede/
Sie ward deß Liebſten muͤde/
und ihrer Pflicht.
Auff bunte Kraͤuter/
auff Blumen/ und nichts weiter/
war ſie erpicht.
Biß einer Zeit
Kupido ihr ward innen/
als ſie allein’ uͤm̃ ihre Blumen-bruͤnnen
ſpatziert erfreut.


A la derecha se extiende
Una humilde y lisa playa,
Cuyas menudas arenas
Humedece la resaca;
Y oculta entre dos ribazos
Forma una escondida cala,
Abrigo de pescadoras
0 contrabandistas barcas.
A este temeroso sitio,
Mientras lento declinaba
A ponerse un sol de otoño
Entre celajes de nácar,
Estando el viento adormido,
La mar blanquecina en calma,
Y sin turbar el silencio
De las voladoras auras,
Sino el grito de un milano
Que los espacios cruzaba,
Y los de dos gaviotas,
Cuyo tálamo era el agua,
La divina Rosalía,
La hermosa de la comarca,
Fugitiva y anhelante
Llegó, sudosa y turbada.
    * * *
Su gentil cabeza y hombros
Cubre un pañolón de grana,
Dejando ver negras trenzas,
Que un peine de concha enlaza;
Y de seda una toquilla,
Azul, rosa, verde y blanca,
Que las formas virginales
Del seno dibuja y guarda.
Su gallardo cuerpo adorna
De muselina enramada
Un vestido; con la diestra
Recoge la undosa falda,
Y el pie, primoroso y breve,
Que apenas su huella estampa
En la movediza arena,
Más limpio desembaraza.
Bajo el brazo izquierdo tiene
Un envoltorio de nada,
Cubierto con un pañuelo,
Do el jalde y rojo resaltan.
¡Inocente Rosalía!
¿Qué busca allí?... ¡Temeraria!
¡Cuál su semblante divino,
Lleno de vida y de gracia,
Desencajado se muestra!...
¡Qué palidez!... ¡Qué miradas!...
Está haciendo, bien se advierte,
Un grande esfuerzo su alma.
Sí, los ojos brilladores,
Los ojos que tienen fama
En toda la Andalucía,
por su fuego y sus pestañas,
En el peñón, que lejano
Apenas se dibujaba
Entre la neblina (seña
De mudarse el tiempo), clava.
Dos lágrimas relucientes
Sus mejillas deslustradas
Queman, un hondo suspiro
Del pecho oprimido arranca.
Queda suspensa un momento:
Luego de pronto la cara
Vuelve a Estepona, temblando:
Juzga que una voz la llama.
Y la llama, es cierto... ¡Ay triste!
Mas ¿qué importa? Otra, más alta,
Más fuerte, más poderosa,
Desde Gibraltar la arrastra.
    * * *
En el peñasco asentóse,
De la humilde torre basa;
Miró en torno, y de su seno
Sacó y repasó esta carta:
«Si, mi bien; sin ti la vida
Me es insoportable carga;
Resuélvete, y no abandones
A quien ciego te idolatra.
»Contigo nada me asusta,
Sin ti todo me acorbada;
Mi destino está en tus manos:
Ten resolución, y basta.
»Resolución, Rosalía,
Cúmpleme, pues, tus palabras:
No tendrás que arrepentirte,
Te lo juro con el alma.
»En cuando venga la noche,
Volveré sin más tardanza
Al sitio aquel que tú sabes,
En una segura lancha.
»Espérame, vida mía:
Si no te encuentro, si faltas,
Ten como cierta mi muerte.
Corro al momento a la plaza
»De Estepona, allí pregono
Mi proscripto nombre, y paga
De mi amor será un cadalso
Delante de tus ventanas».
Se estremeció Rosalía,
No leyó más, y borraban
Sus lágrimas abundantes
Las letras de aquella carta.
Llévala a los labios fríos,
La estrecha al seno con ansia,
Mira al cielo, «Estoy resuelta»,
Dice, y se consterna y calla.
    * * *
Torna al peñón (que parece
Una colosal fantasma
Con un turbante de nubes,
De nieblas con una faja)
La vista otra vez. La extiende
Por la mar, que muerta y llana,
Fundido oro se diría
Del sol poniente en la fragua.
Juzga ver un negro punto
Que se mueve a gran distancia:
Ya se muestra, ya se esconde.
¿Será?... ¡oh Dios!... ¿Será?... La escasa
Luz del crepúsculo todo
Lo confunde, borra y tapa.
Con los ojos Rosalía
Los resplandores, que aun marcan
La línea del horizonte,
Sigue. Una nube la espanta,
Que por el Sur aparece,
Obscura y encapotada;
Y aun más el ver acercarse
Por allí dos velas blancas,
Cuyas puntas ilumina
Del sol, ya puesto, la llama.


Heut komm' ich so sanft und so schmeichelnd daher,
Und küsse dir schmeichelnd die Locken,
Und Morgen schon gleich' ich dem brausenden Meer,
Und jage die tanzenden Flocken.
Mein Zweites wird heute von seidener Hand
Mit Blumen und Namen verzieret,
Auch hat mich der Aermste der Armen im Land
Oft leer, dann mit Stricken geschnüret.
Vereinigt trifft Tadel und Zweifel mein Wort,
Leicht werd' ich dir da eine Bürde,
Und was ich dir sage, das sprichst du nicht fort;
Ich nehme dem Weisen die Würde!


Himmlischem Samen
Entsprosset die Pflanze
Geheimeres Lebens.
Wer spähte die Fasern
Der untersten Wurzel?
Den Sprößling des Himmels
Nährt himmlischer Tau,
Im segnenden Strahl
Der ewigen Sonne!


Er nimmt auf sich, was auf Erden
Wir getan,
Gibt sich an,
Unser Lamm zu werden,
Unser Lamm, das für uns stirbet
Und bei Gott
Für den Tod
Gnad und Fried erwirbet.


Vereconda su 'l labbro la fiorìa
L'ingenua grazia e la gentil favella:
Come in chiare acque albor lontan di stella
Ridea l'alma ne gli occhi e trasparìa


Jako lvové, jako
Dracy vyskočili
Na tě protivnícy
Syví z pustiny.


Elszéledtek a cselédek, -
S mindenegyik másfelé
Szorgalommal vizslat vala, -
Mert szereté, tisztelé
Mindenegyik jó asszonyát;
De egyenként megtérvén,
Csak így felel mindenegyik:
«Szerencsétlen jártam én!»


Her, hör mein wort, merk auf mein not,
vernim mein red gar eben;
Mein künig und mein starker got,
von dir hab ich das leben;
Drum wil ich für dir beten recht:
frü wöllest hören deinen knecht,
wen er frü zu dir kumet.


Quand ce banni, jadis perdu dans les brouillards
Et dans les flots, parut parmi ces durs vieillards,
Ils frémirent, ainsi que l'herbe au pied de l'arbre.
Son souffle fut terrible et les fit tous de marbre.
Il les pétrifia rien qu'en passant sur eux :
Ces hommes qu'emplissaient le passé ténébreux,
Et dont plusieurs, étaient courbés sous de vieux crimes,
Gardèrent l'attitude obscure des abîmes,
Et pâles, se sentant saisis par ce regard,
N'osèrent même plus lever leur front hagard.
Leur immobilité faite de violence
Se taisait. Et, tragique, accablant leur silence
Du sombre et formidable orage de sa voix,
Il semblait, au milieu de ces faiseurs de lois
Plus aveugles encore, hélas ! que sanguinaires,
Une apparition secouant des tonnerres.
Tel surgirait, dans l'Ombre où, sans geste et sans bruit,
Les larves du néant, les formes de la nuit
Sont assises, de brume et de rêve vêtues,
Un spectre qui viendrait parler à des statues.


وما من قَبيلٍ بين مَرٍّ وعالِجٍ
وأَبيَنَ إلّا طامِحٌ في الطوامحِ
سوى أن أَصواتاً فَأعقُقَ لم يزل
به أَنَسٌ من أهله غيرُ نازحِ
وجدنا به العَمرَينِ عَمرَو عُدَيَّةٍ
وَعَمرَو بن عمرٍ وفي حِلالِ صُلاطِحِ
وجدنا بني عَمروٍ ثمانين فارساً
تُجابِهُ عن وجهٍ من الليل كالِحِ
وكان العُدَائيّونَ تحتَ رماحِهم
رماحِ بني عَمرٍ وغداةَ المَصابِحِ
مُصَافِّينَ أَصهاراً ورِحماً وَجِيرَةً
وما كان فيهم فارسٌ غيرُ جانحِ
فلو كنتَ من أبناء عمرِو بنِ عامرٍ
كَرُمتَ ولكن أنتَ من نسلِ جامِحِ


圣池长共此花评
一句清深万古灵
天味倘知真个好
欲和朝露咽先生


E par che le suggiunga: - Io son venuto
per battezzarmi e far quanto ho promesso;
e s'io son stato tardi, m'ha tenuto
altra ferita, che d'amore, oppresso. -
Fuggesi in questo il sonno, né veduto
è più Ruggier che se ne va con esso.
Rinuova allora i pianti la donzella,
e ne la mente sua così favella:


Jsou různé dráhy, děti, lidských osudů,
jsou zmatené a celkem všecky neblahé,
jen jedno dobro v sled jim přáli nebeští,
že všecko má svůj konec tady na světě.


Klid ale povždy v jeho duši byl,
neb vše, co slýchal, vše, co viděl sám,
na povrch duše jeho padalo,
jak obraz oblak padá na vody,
do jejichž tůně nikdy nevnikne.


Você tampa a panela,
dobra o avental,
deixa a lágrima secar no arame do vara
Fecha a agenda,
adia o problema,
atrasa a encomenda,
guarda insucessos no fundo da gavet
A idéia é tirar a tarja preta
e pôr o dedo onde se tem med
Você vai perceber
que a gente é que faz o monstro cresce
Em seguida superar o obstáculo,
pois pode-se estar perdendo
um espetáculo acontecendo do outro lad
Atravessar o escuro
até conseguir tatear o muro,
que é o limite da claridad
Se tiver capacidade para conquistá-la,
tente retê-la o mais que pude
Há que ter habilidade, sem esquecer
que a luz é mulhe
Do inferno assim desmascarado,
é hora de volta
Não importa se é caminho complicado,
se a curva é reta,
ou se a reta entort
Você buscou seu brilho, voltou completa;
jogou a tranca fora, abriu a port


Snad, možná, je to prorok z Nazareta!
znáť činit zázraky prý nad svá léta,
však dnešní rozkoš nám tu nezkalí.
Své zdvihni závoje a roztoč ruče
vlas zlatý v kole, až mdlá do náruče
nám klesneš sladce, Marja z Magdaly!


Oui, pour une tête à l'envers,
Tu fais à souhait ton Plutarque ;
Tous ces Parisiens divers
Me semblent d'une bonne marque.


Ach matko božská, musím říci,
co chtěl jsem říc až na posled –
ó se studem to pravím v líci –
že v pivovar mne ďábel sved –
ó co jsem viděl! Nelze zpěvu
ni nastínit tu hrůzu hrůz
a darmo popudil bych k hněvu
všech devět ušlechtilých Mus.


Reise an den Arnon


朝从田父饭
憩马古林西
村鸡不知曙
日高犹自啼


洛阳无数牡丹开
不惜黄金买地栽
二十四人金谷友
更无一个看花来


A távolban a bütykös vén hegyek,
mint elnehezült kezek,
meg-megrebbenve tartogatják
az alkonyi tüzet,
a párolgó tanyát,
völgy kerek csöndjét, pihegő mohát.


黑河芳草接平沙
不独龙媒产渥洼
万马群中有良骥
莫令长阪困盐车


Jak s věže kámen spuštěný se řítí
a padá prudce, tak i naše věci,
a není zachycení. Přišel kněz a řekl:


Snil, jak bude divem země,
velikým jak bude slout,
nedbal, z Čech že znělo temně
v jeho nitru moře pout.


Ebbe morte Narciso
Presso un limpido fonte,
E perdendo il bel viso,
Ne la forma d'un fior mutò la fronte;
Tu ne la fonte ond'è la gloria uscita,
Vagheggiandoti ognor, trovi la vita.


Die Völker, die wandeln im Dunkel,
Sie sehn ein groß Licht;
Und die da wohnen im Lande der Schatten des Todes,
Auf ihnen glänzet der Morgen.


Rubelle, die ist tot, Rosille lebt nicht mehr,
die schöne Basilen, die muß ich nun verlassen.
Was ich vor liebte so, das muß ich gleichsam hassen,
als ob mir niemals wol von ihr gewesen wär'.


Der Lichtkreis trifft am Tisch den fahlen Greis,
der einsam hier vor seinem Zahlenbuch
die Nacht verbringt und Jahresabschluß hält.
Durch seine Finger rollt das blanke Geld
sein Geierauge bohrt sich in das Gold,
der Armut Schweiß und Blut, des Reichtums Sold,
und seine schmalen Lippen zittern leis:
– »Noch nicht genug, noch immer nicht genug!
Wird dies Jahr die Million mir und den Frieden bringen?« –
Da fällt ein Schatten in den hellen Kreis,
aus tiefer Oede trifft ein hauchend Klingen
das Ohr des Wucherers: »Den Frieden? – Bald!«


— « Heureux qui dans la vie, et fort du lait qu'il but,
Marche à grands pas, la main prête à toucher un but,
Sans se laisser jamais arrêter ni distraire
Par le songe flatteur ou le songe contraire !
Heureux qui devant lui marche tout droit, sachant
Ce qu'il veut, fût-ce un trône ou fût-ce un maigre champ !
Moi, j'ai sucé le rêve aux pointes des mamelles
Que m'offraient au désert les pensives chamelles,
Et, les regards errants et les pas incertains,
Pour les autres je lis au ciel de grands destins,
Ou devine sous eux le prochain précipice.
Or, pour l'homme qui sait agir, l'heure est propice.
Où qu'il soit, qu'il se lève et se hâte, il est temps !
Car la sourde rumeur du gouffre, je l'entends.
Quand le grenier fermente, un grain ardent l'embrase ;
Et tout l'islam est las de l'impôt qui l'écrase !
Qu'un seul se dresse, et tous, du scheick au marabout,
Seront à l'instant même à ses côtés debout !
Au fond de la mosquée, au coin de chaque rue,
Une imprécation monte, sans cesse accrue ;
Et dans le sérail clos en vain d'un triple mur
La tête du sultan est pareille au fruit mûr ! »


Di lor tutt'arme accinti i due guerrieri
s'appresentâr nel mezzo, e si guataro
biechi. Al vederli stupor prese e tema
i Dàrdani e gli Achei. L'un contra l'altro
l'aste squassando al mezzo dell'arena
s'avvicinâr sdegnosi; ed il Troiano
primier la lunga e grave asta vibrando
la rotella colpì del suo nemico,
ma non forolla, ché la buona targa
rintuzzonne la punta. Allor secondo
coll'asta alzata Menelao si mosse
così pregando: Dammi, o padre Giove,
sovra costui che m'oltraggiò primiero,
dammi sovra il fellon piena vendetta.
Tu sotto i colpi di mia destra il doma
sì che il postero tremi, e a non tradire
l'ospite apprenda che l'accolse amico.


Sprich Aertzt' um Mittel an: Versäume keine Zeit:


Vientos negros, detrás de los cristales
de las estrellas, mueven grandes masas
de mundos muertos, por sus arrabales.


Liegt er jetzt vielleicht an seinen Wunden,
Er vergißt uns sicher nicht,
Alles Glück hält seine Wunden,
Wie das Tageslicht.
Auf, bereitet euch zum muth'gen Streiten,
Und er kommt, wird unserm Sieg begleiten.