Klippe klipp, klippe klapp – ohne Rast, ohne Ruh',
Am Ende des zwecklosen Lebens,
Dann fragt ihr, wie wir einst, wir droschen, wozu,
Wir droschen ja doch bloß vergebens?


der General des Meeres die Galeeren
verdoppeln in dem wachen Arsenal,
um schon die nächste Morgenluft zu teeren


Wir wollen Braten, Weiber und Wein ...
Was soll der lausige Bettel?
Wir schlagen dir schön den Schädel ein,
Du giftige, geizige Vettel!«


Beso tus ojos tristes como suele
sus reliquias besar, en tanto reza,
una anciana piadosa. Y tu cabeza
que a perfumadas liviandades huele,
beso, porque mi beso te consuele,
mi beso que es unción y que es tristeza,
mi beso que está limpio de impureza,
mi beso que no mancha y no duele.
Yo bien sé que es romántica locura
besarte así, con beso que no alcanza
a encender la pasión sensual e impura;
mas gusto de juntar, en suave alianza,
mi aspiración de amor y de ternura
a tu ideal de ensueño y esperanza.


Než já, neplach, chci se deržet obou,
Jako lovec, který zvětralý
Zajíce dva honí jednou dobou.


Nur zur eigenen Benützung,
Nicht etwa zur Unterstützung
Dieses Käfers, der bei Tag und Nacht
Neben meinem Krankenlager steht
Und sich freut, wenn es mir naß ergeht.


Bátyám, annyiszor voltam künt a réten,
szedtem piros, kék mezei virágot
és néztem a szomszéd kis barikáját,
amint ropogós, zsenge füvet rágott.


Dergleichen Leut scheinen
Von Edelgesteinen
Der Tugend so prächtig/
Gleich wie die Tages-Böttin/
Farben-Göttin/ 13
Wann sie nun der Wolcken mächtig:
Diese weit vor Ihr
Wohlgefallen mir/
Weil nemlich ihr Schönheit nie verschwindet/
Standhafft sich befindet
Auch bey dunckler Nacht:
Dann der Tugend Pracht
Alles heiter macht.


Der Mond ging unter — jetzt iſt's Zeit. —
Der Braͤut'gam ſteigt vom Roß,
Er hat ſo lange ſchon gefreit —
Da thut ſich auf das Schloß,
Und in der Halle ſitzt die Braut
Auf diamant'nem Sitz,
Von ihrem Schmuck thut's durch den Bau
Ein'n langen rothen Blitz. —


Der Frühling kam mit Duft und Klang,
Treu-Lischen harrte mondenlang,
Herbſtwind durchfuhr den Garten, —
Vergeblich war ihr Warten.


Er geht zum Forst; die Nacht ist hell,
Er hört voll Angst Geheul von Wölfen,
Miaun der Katz' und Fuchsgebell
Und sieht mit graun die Burg der Elfen.
In Gottes Namen kehrt er ein,
Durchmustert lang im Mondenschein
Die Ungemächlichkeit der Trümmer
Und bettet sich im Tafelzimmer.


– A jakého si ještě ulovila!
Z Nového Města od Stříbrné lodi
ten prostřední – – A ten že za ní chodí?!


Sieh, voll Rosen auf und nieder
Jeglich Stockwerk jetzt und Haus!
Denn die Rosen und die Lieder,
Heißt es, gehn in Wien nie aus.


لا يزهدنَّكَ في الجميلِ مقابِلٌ
حُسْنَ الصنيعةِ منك بالكُفْرِ
فلربما أثنَى عليكَ بفعلهِ
من لستَ تعرفُ حين لا تدري
أَوَ ما سمعتَ مقالَ قائِلهمْ
اِفعلْ جميلاً وارمِ في البحرِ


Teu amor fez de mim um lago triste:
Quantas ondas a rir que não lhe ouviste,
Quanta canção de ondinas lá no fundo!


Szent a béke már közöttünk.


صَحْراءُ للصَّوْتِ , صَحْراءُ لِلصَّمْتِ , صحراءُ لِلْعَبَثِ الأَبَدِيّ
لِلَوْحِ الشَّرائِع صَحْراءُ للكُتُبِ المَدْرَسيَّةِ , للأَنبِياءِ وللعُلَماءْ
لشيكسبيرَ العَرَبِيُّ الأَخَيرُ : أَنا العَرَبِيُّ الّذي لَمْ يَكُنْ
أَنا العَرَبِيُّ الَّذي لَمْ يَكُنْ


Siebentausend Söhne sind ebenfalls da,
Der dümmste der heißet Soso lala,
Au, au! das that wehe,
Au, au, das that weh -
Der arme Nabob meint er hab' Flöh.


A Němci – a Němci postupují.
Vítězně troubí jich křiklavé polnice
pod Rigou, pod Petrohradem!
Ale nad Rusí valí se černý dým,
dým černější smutné opričniny,
dým krvavější než byly ruce
Ivana Hrozného.


Als der poet nun das
gedicht des keisers las,
griff er fürbas
bald in sein taschen alde,
Zwen silbren pfenig gab
zu schenk dem keiser grab:
»nit mer ich hab,
sprach er, in meinem gwalde;
Wo ich aber mer het,
so wolt ich dir mer geben.«
der keiser lacht der schwenk,
groß vererung und schenk
disem poeten tet.
o, lebt der keiser noch,
die kunst würt hoch –
spricht Plutarchus – ob schweben.


Wie ich Dich sah – da stand es vor mir wieder,
Verwirklicht waren die Heroen-Lieder,
Die ich als Spiel der Phantasie verklagt.


Mas escucha: pues que eres flor temprana,
admite los requiebros primitivos
porque no vienen bien diminutivos
después que una persona se avellana.


Und es meinen zu verstehn
Solches Wort die Zwei:
»Wie ist Gottes Welt so schön,
Schön und groß und frei!«


Ein kleines schwarzes Mädchen,
Hielt auf dem weichsten Bette,
Die sanfte Mittagsruhe.
Es schlief, wie Mädchen schlafen,
Es lächelte im Schlafe;
Es regte sich der Busen,
So oft es Athem holte.
Es that, als wolt es wachen;
Es warf sich hin und wieder,
Und lächelte noch zweimal;
Es stekkte bey dem Lächeln,
Die rechte Hand im Busen.
Ich bükkte mich und lauschte
Die Linke zu erblikken;
Allein sie war verborgen.
Doch, als ich nicht mehr lauschte,
Zog es sie schnell zurükke,
Und warf sie zu der Rechten,
Und faltete die Hände,
Wie fromme Beterinnen,
Die Händ aus Andacht falten.
Ach! sprach ich zu den Brüdern,
Ach seht, das Mädchen betet!
Warum mag doch das Mädchen,
Den harten Himmel bitten?
Vernimm es, sprach ein Bruder:
Ich weiß, daß fromme Mädchen
Gott oft um Männer bitten,
Und daß sie oft, in Träumen,
Die Bitten wiederholen,
In Träumen Männer haben,
Und glauben sie zu küssen.
Dis glaub es, lieber Bruder,
Dis glaubet auch das Mädchen.
Gleich schlich ich zu dem Mädchen,
Und fragt es: Wilst du küssen?
Da strekkte mir das Mädchen
Die Lippen schnell entgegen,
Und eh ich sie berührte,
Ertönten schon die Schmätzgen.


بالله فُتَّ كَبِدِي يا هَمِّي
وغمَّ قَلْبي بالجَوَى يا غمِّي
وابْلُ جسْمي بالضَّنىَ يا سُقْمِي
فبَعدَ رُوحي لا أُرِيدُ جِسمي
وبعد دِرْياقي أُريدُ سمِّي
مُصيبتي لمَّا انتهت في العَظْمِ
قد سخرت من الجِبَالِ الصمِّ
توسَّعَتْ فضاقَ عَنها كَتْمِي
دفنت أَهلي كلَّهم بَرَغْمِي
أَخِي وأُختي وأَبي وأُمِّي
وكم دفنتُ غَيْرَ مَنْ أُسمِّي
من رُفْقَةٍ مثلِ بدورِ التِّم
ومن بهاليلَ عظامٍ شُمِّ
دفنت كلاًّ منهمُ عَنْ علْم
في موحشٍ أَسْوَدَ مُدْلَهمِّ
في قَعْر قَبْرٍ تَحْت أَلفِ رَدْمِ
تلك قبورٌ بُنيت لهَدْمِي
لم تُبْن إِلاَّ بدَمِي ولَحْمِي
مَناظرٌ كما رأَيتَ تُعْمِي
وتَقْصِدُ القلبَ بكُلِّ هَمِّ
لقبر ذَا ضَمِّي وهَذَا لَثْمِي
وعِشْتُ مِنْ بَعدِهم بِرَغْمي
لِشُؤْمِ بَخْتي ولسُوءِ قَسْمِي
كالسَّيفِ في الوَحْدَةِ لا كالسَّهْم
في فَقْرٍ صُوفيٍّ وذمي
قد ضاع عقلي بعدهم وحلمي
وكنت في غِنىً وغُنمِ
في نعمةٍ وفي نعيمٍ جَمِّ
وكنت لا أُرْمَى بِهم وأَرْمِي
وكُنْتُ لا أُصْمَى بهم وأُصْمِي
يرون حُبِّي كالقضاءِ الحَتْم
ورَسْمُهم أَن ينتهوا لرَسْمِي
ويَسْتعيذوا في الهُمومِ باسْمِي
لم يَجْرِ مَوْتُ كلَّهم في وَهْمِي
ما لِحياتي بَعْدَهم مِنْ طَعْمِ
فيا افْتِقَارِي بَعْدَهُم وعُدْمِي
ويا ضَلالي بعد فقد نَجْمِي
ويا هموماً لاَ تَزَالُ تَنْمِي
ويا دُموعاً لا تَزال تَهْمِي
تَكْثُر أَنْ أَسْتُرَها بكُمِّي
ويا زماناً جائراً في الحُكْمِ
لا غرو أَنْتَ حاكمي وخَصْمِي
بأَيِّ ذَنْبٍ وبأَيِّ جُرْمِ
ظَلَمْتَني ومَا يَحلُّ ظُلْمِي
لله حَمْدِي ولدَهْري ذمِّي


Se os dedos fura
Com a sovela,
Tudo isso é nada,
É bagatela.


Budiž tedy mohútna i silna
Naší říše velká spojenost!
Jedna vůle pevná, nerozdílná,
Uvzájemni článků rozdílnost.
Toho dosáhniž pak snaha pilná,
Chránící všech částí národnost;
Neb kdo jednomu by škodil dílu,
Všeho celku oslabil by sílu.


Da hielt, um nicht zu stören, die Luft den Odem an sich,
Der Bach floß leiser, stiller, als ob er auf Zehen schlich,
Geschwätz'ge Pappeln hielten mit dem Geflüster ein:
Nun still, ihr Schwestern, morgen wird auch ein Tag noch sein.


„Rychle, chaso, měj se k dílu,
rozházej tu haluznu!“
Do večera zase leží
břevna, lati porůznu,
při prvním však kuropění
sluhové se ustrašení
plíží k pánu, by mu děli,
kostelík že zas je celý.


„Auch ſchafft mein blühend Tuchgeſchäft
Leicht meinem Wunſch Gehör,
Und ſeinen Braunen leiht mir gern
Mein Freund, der Appreteur.“


Würdiger Greis, was so der Prophet hochahnend gesungen,
Was er geschauet im Geist, hast Du im Leben erprobt.
Seltenes ward dir gewährt vom Herrn. Mit dem Manna von oben
Stärkt' er dich, tränkete dich aus dem verjüngenden Quell.
Siebenzig wurden beschieden dem Sterblichen, achtzig aufs höchste;
Ueber die achtzig hinaus ward Dir gemessen das Maß.
Dreimal sahst du erneuert um Dich die Geschlechter der Menschen.
Welche zugleich mit Dir einstens betraten die Bahn,
Längst schon schlafen die Meisten den eisernen Schlaf in der Tiefe.
Schon auch ruhn, die mit Dir einerlei Mutter geherzt.
Du nur schreitest einher mit Kraft, ein unsterblicher Jüngling;
Nicht ward blöder der Blick; zögernder ward nicht der Gang.
Rüstig förderst du Tag vor Tag das beschiedene Tagwerk,
Wegerst der Lasten Dich nicht, welche wol Jüngere scheu'n,
Schau'st mit Ruhe zurück in die längst versunkene Vorzeit,
Blickst gleichmüthig hinaus in das Verhängniß, was kommt.


Y aunque bajo el dominio
   De ese instrumento
Nada hay puro en la tierra
   Ni aun en el viento,
   Y aun el sol mismo
Tiene manchas que anuncian
   Un cataclismo.


Modré hory, modré hory,
Co tam vaše lůno tají,
Zdali se nebeské bory
Tam na výsluní modrají?


Mint a szelíd tavaszalkony, olyan volt ifju halálod,
S gyász örök éje borult ránk a bus alkony után.


Trink und danke dem Geber;
Wasser haben scheint wenig,
Aber Wasser entbehren ist viel.


Az esti csatakban csapatok
gyűlnek,
ballagó csoportok, hallgató csapatok
gyűlnek.


Des Meisters Hand lenkt's alles wohl,
Daß jener schlägt da, wo er soll,
Und wie es zur Gestaltung nütze;
Bald legt er's wieder in die Glut,
Bald geht das Schmieden wieder gut,
Die Schläge folgen auf die Hitze.


Heil dir, du kleines Dorf! – Zwar schlechte Hütten nur
Beschatten hie und da die angenehme Flur,
Von altem Moose grau, mit Rebenlaub umwunden,
In Büschen halb versteckt, still, wie die Abendstunden,
Einfältig, wie die Treu, von Menschen leer, allein,
Vergessen von der Welt, – wie ich gewünscht zu seyn.
Zwar steiget hier kein Thurm, begaft von blödem Volke,
Verwegen Himmel an, und trägt die dunkle Wolke;
Kein marmorner Pallast, von dem am hohen Tag
Auf langen Gassen noch der kalte Schatten lag,
Sieht über andre hin, und zeiget auf Corniesen,
Umsonst! der Nachbarschaft zu klein gehaune Riesen.
Kein strebender Alcid trägt hier ein Thor, und fasst
Mit nervenvollem Arm des Bogens schöne Last;
Allein, gewährte mir der Himmel eine Bitte,
Wie froh vergäss ich ihn, und wählte jene Hütte!


Ihr könnt die Welt nicht retten
Mit Hals- und Hochgericht;
Mit des Gefangnen Ketten
Hemmt ihr sein Laster nicht.


A dnes právě losuje se,
která z panen rozvinutých
má mu nyní padnout v oběť
při krvavé hostině.
Tuto oběť dává město
zoufale a otupěle,
snáší to jak nutný osud –
jak už daně platí se.
Královnina dcera sama
třesoucí svou bílou ručku
do urny dnes noří pro los –
Nebesa! Toť JEJÍ los!


Co prach a rmut je, bolest všecko ztráví,
jí srdce lhostejné vzplá sladkou péčí,
jí srdce mrtvé zachvěje se v křeči,
až v slzí zdroji vešken led se ztaví.


Pak v budce na dvorku
též vzbudil sýkorku,
dál v paprscích se krad.
A zmizel. Do oblak?
Ne, ve tvůj smavý zrak,
v tvé brady důlek vpad.


Le felci arborescenti contendono i raggi all'aurora,
dall'uno all'altro fusto s'allaccia la flora demente,


姹水仙铅积许多
霜根欲茁可如何
若教移去乌纱底
𢬵买春煤二百螺


Cautamente ciascuno a i colpi move
la destra, a i guardi l'occhio, a i passi il piede;
si reca in atti vari, in guardie nove:
or gira intorno, or cresce inanzi, or cede,
or qui ferire accenna e poscia altrove,
dove non minacciò ferir si vede,
or di sé discoprir alcuna parte
e tentar di schernir l'arte con l'arte.


Голос из провинции
Денег нет — перед деньгамНародная пословица
Между тем как в глуши
В преферанс на гроши
Мы палим, беззаботно ремизясь,
Из столиц каждый час
Весть доходит до нас
Про какой-то финансовый кризиЭх! вольно ж, господа,
Вам туда и сюда
Необдуманно деньги транжиритНадо жить поскромней,
Коли нет ни рублей,
Ни уменья доходы расширитА то роскошь у вас,
Говорят, завелась,
Непонятная даже рассудкНе играйте, молю,
В ералаш по рублю,
Это первое: вредно желудкВо-вторых, но — увы!Рассердились уж вы:
«Ты советовать нам начинаешь?»
Что ж? я буду молчатНо ведь так продолжать —
Так, пожалуй, своих не узнаешь!
Каждый графом живет:
Дай квартиру в пятьсот,
Дай камин и от Тура кушеткОдевает жену
Так, что только — ну, ну!
И публично содержит лоретку!
Сам же чуть не банкрут…
Что ж мудреного тут,
Если вы и совсем разоритесь?
Вам Прутков говорит:
«Мудрый в корень глядит»,
Так смотрите на нас — и учитесь!
Ведь у нас в городах,
Ведь у нас в деревнях
Деньги были всегда не обильнА о кризисе дум
Не вспадало на ум —
Сохранял, сохраняет всесильный!
Целый год наш уезд
Всё готовое ест:
Натащат, навезут мужичонкНа наряды жене
Да на выпивку мне
Только вот бы и нужны деньжонкЧто ж? добуду кой-как…
А что беден бедняк,
Так ведь был не богаче и преждЧто поднимет мужик
Среди улицы крик,
Непростительный даже в невежде:
«Я-де сено привез
Да и отдал весь воз
За размен трехрублевой бумажки!
Лишь бы соли достать,
А то стал я хворать
И цинга появилась у Глашки», —
Так за эту бы речь
Мужичонку посечь
Да с такой бы еще прибауткой:
«Было что разменять,
А ты смел рассуждать —
Важный барин, с своею Глашуткой!»
Ну и дело с концом…
Больше, меньше рублем —
Велика ли потеря на лаже?
А для тех, у кого
Вовсе нет ничего,
Так совсем нечувствительно даже…


Im Bauch der Pyramide tief begraben,
In einer Mumie schwarzer Totenhand
War's, daß man alte Weizenkörner fand,
Die dort Jahrtausende geschlummert haben.


Gedenke, was si uns nun thun,
Wi gäntzlich klein si achten deine gaben!
Las si zu ihrem strikke ruhn,
Und sende mir nun des Elias Raben!
Gedenke aller unser schand,
Di dir in mir si zugewand!
Si komme ihnen gantz zur hand.


So reist holdselges Kind der unverhoffte Tod
Dich von uns hin/ und macht kaum inner einem Lichte/
Das liebreichst Ebenbild der Anmuth gantz zu nichte.
Ach kaum erhörter Fall! durch rauher schmertzen Noth.
Doch dir ist ewig wohl: der überweise Gott
Bricht/ weil der Winter kommt/ die schönsten Himmels-Früchte
Zu ihrem besten ab: Du schaust sein Angesichte
Höchst frölich und verlachst der Erden Tand und Koth.
Was von dir sterblich war/ wird in der Saate Zeit
Der Gruben anvertraut/ daß zu der Ewigkeit
Es herrlich dermahleins in höchster Zier auffblühe.
Du warest zu der Cron gebohren. In der Welt
Ist nichts denn Dienstbarkeit/ die uns gefässelt hält/
Drum besser daß dich Gott auf seinen Thron entziehe.


Ajkad akkor tapadt ajkamra
Utólszor... aztán vége volt...
Talán tavasz sem volt azóta,
Az egész világ néma, holt...


Es sei für dich mein Leben, Zeit und Kräfte,
Es werd' für dich auch alles nur verzehrt;
Gewöhne mich zu jener Welt Geschäfte,
Zu fangen an, was droben ewig währt!


Der lernt sich wacker rühren,
Durch Nacht und Klippen hin
Lernt der das Steuer führen
Mit sichrem, ernstem Sinn.


落日潮平半掩扉
田高山浅鹧鸪肥
野人策杖欲何去
遥见溪桥数衲归


已忘卑贱对西窗
尽日轩渠百虑降
却比梅花清彻骨
一溪云影奏寒泷


置琴曲几上
慵坐但含情
何烦故挥弄
风弦自有声


Wie regte nicht der Tag die raschen Flügel,
Schien die Minuten vor sich her zu treiben!
Der Abendkuß, ein treu verbindlich Siegel:
So wird es auch der nächsten Sonne bleiben.
Die Stunden glichen sich in zartem Wandern
Wie Schwestern zwar, doch keine ganz den andern.


Yo vi vuestros navíos arribar en la bruma;
el mascarón de proa brotaba de la espuma
con la solemne pompa de una diosa del mar;


Tus nocturnos cabellos de oro, racimillos de uva,
vericuetos de la paciencia y asombros del espejo,
¿cómo usar de ellos, pues que sin pensamiento, aún vano,
existen?
Tentación de la mano, si no desenredara presas plumas
de siniestras aves: encanalladas risas
callejeras, gestos mohines, escándalos domésticos;
tentación de los ojos, para enjugar sus blandos hilos
el apócrifo llanto de un alba más cercana,
con más copas bebidas;
ardiente tentación de hacer caer en ellos
el tedio de las horas, la dormida ceniza del cigarro.
¿De qué podrá servir, en esta noche, tu artificiosa adolescencia?


Das allertiefste Weh war mir geschehen;
Denn meiner Sehnsucht Bild, nun war's gekommen,
Doch wüst verzerrt, ein Greuel anzusehen.


Wenn das Meer nur Schwesel-Bäche,
Statt des Wassers, in sich zieht,
Wann die ungeheure Fläche,
Wie ein rothes Eisen, glüht,
Wann sich Flammen-Wellen thürmen,
Den verbrannten Strand bestürmen,
Der, wie felsicht gleich sein Fuß,
Doch wie Wachs zerschmeltzen muß.


Es frag' mich niemand nicht, wie ich so stille bin!
Gott ist in meinem Grund, die Ehrfurcht macht mich schweigen,
Mein Herze betet an, mein Geist, der schauet ihn;
Dies ist mein stetes Werk: vor meinem Gott mich beugen.


Borzonghattak az őszi éjszakák
S a csók-lesek a Margita szavára:
Íme, itt egy gyermekes amazon,
Ki vár, várós, várják s nem várhat várva,
Ki biztos búhoz bátran visszamegy
Prédájaként ál álmu őrületnek.
(Hogy eszméltek a csalt magyarok is lent,
Tisza Istvánt vették vissza, mint Istent.)


„Eh, jsi mi to šašek – aby tě ďas!
Či šaškovi šaška mám vzíti?“
A zasmál se, číši vyprázdnil zas,
že šaška chyt’ v pichlavé síti.


	Amor ricerca dentro a la mia mente
per far si ch'ella e 'l cor contento sia
venir di nova donna in segnoria.


Né d'altro il mio signor vuol ch'io mi paghi;
Né d'altro sparghin gli occhi il falso umore,
Che d'una luce, che m'ingombra il core;
Sì che pensar non so chi me ne appaghi.


Rubín lije červec v ústa spasná;
Hlasové ti nesou ráje chut;
Veselý duch v mysli odemknut
V démantu co hravá záře jasná.


擒刘奇策算无遗
石氏存亡必已知
三十六孙同日死
佛图何不预言之


O Herr! ich glaub, es wär das beste,
Du ließest mich in dieser Welt;
Heil nur zuvor mein Leibgebreste,
Und sorge auch für etwas Geld.


Nehéz volt sok fullánk s nyil közt
Lépes mézet nyerni,
Halál, mirigy és irigy közt
Az édeshez férnyi:
De az kedves és édessebb,
Kiért vérzett sok ezer seb,
Kiért volt hét fájdalom,
Kétség baj és siralom;
De már mind örömre ujult,
Mert hozzám hódult.


Der Vogel, der flog immer weiter,
Bis da, wo eine Linde stand;
Da sang er noch einmal das Liedchen
Von allerlei und allerhand.


Nun, die sollen schön bezahlen,
Wenn sie sich so thöricht prahlen.


Pod věncem erbů, počernalých věkem,
vlá, šustí hedbáv, blýská drahý kov,
kruh vyšňořený hodovníků pyšných,
své správce haní, chválí dnešní lov,
po sličných tvářích žhoucím okem těká,
hrá jemným žertem, květem dvorných slov;
leč poduška když panstvu kyne měkká
a v temnu zámek s parkem oněmí:
tu ve snu leká
je dutý řev, jenž táhne pod zemí.


Klagt dort das Bruder-Blutt/ so bittet diß um Gnade;
Des Herren erstes Wort am Creutz ist vom verzeyhn/
Daß er das Juden-Volck und uns der Straff entlade/
Das andre führt den Feind mit sich in Himmel ein.
Ergreiffe dieses Wort mit thränendem Gesichte/
So wirst du loßgezählt für Gottes Blutt-Gerichte.


极目沧溟浸碧天
蓬莱楼阁远相连
东吴转海输粳稻
一夕潮来集万船


Da nun genannte Wanderratte
Bis dato stets vier Beine hatte,
Wie schnell läuft da ein Tausendfuß? – –
Ich weiß es wirklich nicht. Weißt du's?


أحيا اشتياقي والأشواق قد ذهبوا
عرامسُ بالظبيع فوقها ذهبُ
عرامس كلها من فوقها ذهبٌ
لكن ذا ذهبٌ في ثغره شنب
عرامسٌ ذهبت بكل ما أربٍ
وكل ذي أرب قبلي له أربُ
عرامس حسنت حُسناً لمن حملت
وصادت الأدبا فصادها الأدبُ
عرامس حملت ميمون لو طلبت
مني الفداء لها لجاءها الطلب
ميمون لو طلبت نفسي لقد طربت
تعطي لها النفس والأرواح والطرب
ميمون قد سلبت نفسي بها وَلَهَا
بها الفؤاد لها والجسمُ والسلب
ميمون قد نصبت نفسي بها ولها
يا ليتها قربت ليذهب النصب
ميمون شمسٌ فلا تعجب لها قمرٌ
لكن تنسيك ذا وتلك ذا عجبُ
ميمون قد جملت أخلاقها خُلُقاً
ذكراً ورؤيا جمال قربها قرب
لأنها أخذت حرفا لمن رغبت
نفسي به وجميع الخلق قد رغبوا
في فضله وله عدلٌ وقد رهبت
نفسي به وجميع الخلق قد رعبوا
ذاك الذي قد سما في ذا الورى شرفاً
وفاقها حسباً قد زانه نسبُ
ذاك الذي لن ترى في ذا الورى حسباً
إلاّ له كرماً ومنه ذا الحسبُ
ذاك الذي لن ترى في ذا الورى سبباً
إلا وإصلاح ذاك منه والسببُ
ذاك الذي لن ترى في الناس من نسبٍ
إلا به جمعه ويبذل النسبُ
ذاك الذي لن ترى في الأرض قد رسبت
قدمٌ سوى إربه يكون ذا الرسبُ
هو الشريف الذي لولاه ما هربت
أبطال كفرٍ ولكن منه قد هربوا
هو الشريف الذي لولاه ما ذهبت
شحنا ولكن به أسبابها ذهبوا
هو الشريف الذي لولاه ما خربت
جنود إبليس لكن منه قد خربوا
هو الشريف الذي لولاه ما شربت
أهل المعارف لكن منه قد شربوا
هو الشريف الذي في النأْي قد قربت
ضمائر منه للإله قد قربوا
شيخ الشيوخ الذي بالفضل قرَّ له
شرق يمينٌ شمالٌ والذي غَرُبوا
شيخ الشيوخ الذي جمْع العلوم له
قد وُهِّبَتْ وبه للخلق قد وُهِبُوا
شيخ الشيوخ الذي قد فاقهم رتباً
وللمواريد قد أعلت به رُتَبُ
شيخ الشيوخ الذي علوا به غلبوا
كما علوا برسول الله من غَلَبُوا
شيخ الشيوخ الذي صلب الحقائق مع
شرع أقسام وقبلاً للورى صلبوا
محمدٌ فاضلٌ بفضله رَحُبَتْ
صدور علم مع العلوم قد رحبوا
محمدٌ فاضلٌ بفضله فرجت
كروب قلب وعن جسمٍ جَلَتْ كُرَبُ
محمدٌ فاضلٌ وفاق قاطبةً
كُلَّ الذي قبله في الناس قد قطبوا
محمدٌ فاضلٌ نجل الأمين به
ظفرٌ لمن رغبوا في الله أو طلبوا
محمدٌ فاضلٌ لم تفن لو حسبت
من مجده قطرةٌ لو تعدم الُحُقُب
كفاك إن به قد أكملت ختمتْ
وراثة الرسل وانتهت وهم ذهبوا
عليهم من صلاة الله ما حسبت
قوم تعدّ وما لم يدر من حسبوا


Apenas a caça voa,
A arma no ponto ele pôs,
Crendo talvez cousa boa
Da ave ser o mau algoz.


Hoch empor in blaue Lüfte,
Turner, laßt die Fahne wehen,
Hebt sie auf, daß weithin Alle
Ihre hohe Deutung sehen:
Wie ein Adler drauf erhebet
Sich zur Sonne stolz und groß,
Daß: frisch, fromm und frei und fröhlich
Ist des Turners hohes Loos.


Ah, prender lei a forza, ultra su' grato,
a bagiarli la bocca e 'l bel visaggio
e li occhi suoi, ch'èn due fiamme de foco!


„Národe francouzský! nevinně umírám,
Ukrutnou smrtí když život svůj zavírám,
Vyceděnou krev mou vypomstí potomcy,
Já vám všem odpouštím.“ Katovi holomcy


Du bist der Brunn der Fruchtbarkeit,
Du hast Mariam benedeit,
Vor dir hat sie empfangen.
Durch dich ist Gottes ewger Sohn
Ein Mensch geworden und in Thron
Des Leibs der Jungfrau gangen.
O süße Taube, heilger Geist,
Sei ewiglich von mir gepreist.


هات يديك الملهمتين
أريك النبأ الطازج يزدان بزهو الزئبق
هات أحقق في عينيك الأحلام
أريك سلام الأرض لطير البحر
أريك القهر المتخثر في الدم
أريك الهم يغادر عاصمة الأوطان
أريك زمانا يأتي مثل ملاك
وأريك هلاك الطاغوت
يصير القوت صديقا للفقراء
تعال ترى تاريخ التاج يموت
ترى الأرتاج رمادا في التنور
قبيل النور
تعال وهات يديك الضارعتين
أريك نبياً مات نبياً تاه نبياً زاغ
أريك إلهاً سوف
إلهاً مات
أريك الكأس المكسور
لأن الخمرة جامحة
رأيت كان اللون يؤجج أفق العينين
رأيت صعاليك الأرض يقومون من الأشجار
من الأحجار
رأيت النار تضيء الوقت لهم وترافقهم
كانوا كالطير
رأيت بلادا تفتح أبواب الحزن لهم
والطير يطير
ويحزم صوت الصعلوك نشيج الأرض
رأيت صعاليك الأرض يغنون
وينداحون كموج البحر المسكون بوهج الجنس
فيشهق قلب الفرح بقلبي
هذا جيش يمتد
يؤسس تاريخا يغوي ويغير يغير
هذا جيش جاء يسير خطو الخلق
بقلب الشرق
رأيت صعاليك الفوضى ينسربون من الصخر
وعبر شقوق النهر
رأيت أظافر جوع تفتح للخبز طريقا
للضحكة جرحا
وتشق شرائع شاخصة في الغدر
وغاب الهدر
الباب يؤرخ يرخي فدخلت
كان عشاء الحب معدا
مد الصعلوك لي الأنخاب وقال اشرب
فشربت
الخمر يضج بصخب الحب وكان
الساهر ينداح فطاح الكأس
لأن الخمرة واسعة والكأس تضيق بها
سكر الريش
سيخرج من خمر الصعلوك الغامر جيل يجتاح
خذ المفتاح وفض الباب وخذني
عين الفضة موغلة والدرب جميل الخطو
فهات يديك الساكرتين
أريك بلاد الأسماء


Ich werde nie Dein Ideal
Und nimmermehr Dir teuer.
Du bist ein milder Sonnenstrahl
Und ich ein wildes Feuer.
Mag baden Deine Seele sich
In spiegelreiner Helle,
Bis Dir ein beßrer Mann als ich
Melodisch rührt die Welle.


Servesta! freylich ist es so,
Germanien hat schon in vielen Jahren
Kein Kriegsgeschrey erfahren,
Und ist, wie du, bey seiner Ruhe froh.
Doch wie?
Ergetzt sonst nichts die freudigen Gemüther?
Und schmeckt der Bürger Anzahl hie,
Nicht so viel andre Güter?
Mich dünkt, ein Regiment,
Wobey sich alles glücklich nennt,
Ist noch weit mehr zu preisen:
Denn auch die Zepter sind oft, wie die Schwerter, Eisen.


Nachts hing der Mond krumm wie ein Beil,
Das scharfe Schicksal hatte Eil'.


Questo udendo, ai compagni ed all'ancelle
pronto il Pelìde comandò di porre
nel padiglione esterïor due letti
con distesi tappeti, e porporine
belle coltrici, e vesti altre vellose
da ricoprirsi. Obbedïenti al cenno
uscîr le ancelle colle faci in mano,
e tosto i letti apparecchiâr. Di lui
sollecito il Pelìde, allor gli punse
di tema il cor, dicendo: Ottimo padre,
dormi qua fuor. Potrìa de' prenci achivi,
che qui son per consulte a tutte l'ore,
recarsi a me talun, siccome è l'uso,
e vederti, e ridirlo al sommo duce
Agamennóne, e farsi impedimento
al riscatto d'Ettorre. Or mi dichiara
veracemente. A' suoi funebri onori
quanti vuoi giorni? Io terrò l'armi in posa
per altrettanti, e frenerò le schiere.


Je povídkou prý život celý,
Tvůj pouze několik byl vět,
juž konce dospěl let Tvůj skvělý,
leč kdo Tě znal, je rozechvět;
tak něžná, pomněnka jak svěží,
tak krásná jako rosy skvost...
vším, co v mé duši písní leží,
rád vznesl bych Tě u věčnosť.


So geht es allen Kindern
Auch noch wie dort,
Wenn sie nicht hören wollen
Auf Mütterchens Wort.
Drum nehmt das Sprüchwort wahr:
Es kommet nach der That
Zu spät der gute Rath.


So wachse denn und treibe fröhlich Blüte,
Du kräftig grüner, deutscher Sangesbaum!
Rausch nur erfrischend fort mir ins Gemüte
Aus deiner Wipfel klarem Himmelsraum!
Du aber, wunderbare, ew'ge Güte,
Die mir den Himmel wies im schönen Traum,
Erhalt auf Erden rüstig mir die Seele,
Daß ich, wo's immer ehrlich gilt, nicht fehle!


Zde jest tichý přístav,
Pokojných y zlých hlav.


Ganz recht.


戚里春光未易逢
朱门䆗窱杳难穷
不多岐路驱驰里
无限珠玑咳唾中


四月梅子生
莫打青丸碎
五月雨中熟
与欢共滋味


كنتُ خمسين انتظاراً يائساً
وعرفتُ أنكَ لن تجيءْ
كنتُ امتحنتُك في غيابِ الدرسِ في القاموسِ
وهو ذريعةُ التأويلِ
أسألُ عنكَ نسيانَ الدفاترِ
كانَ يستثني قصيدتكَ الجميلةَ
ينتقي للحرب أشلاءً
ويمنحنا ضِعافَ الخيلِ كي نكبو
فيأخذنا بكاؤك لانتظارٍ صارمٍ
خدي على باب الكتابة ربما تأتي
انتظرتكَ خاشعاً في حصةِ الموتِ البطيء


Szánkból sistergő meteorok hullnak
És a rendőrök szelíd testvéreink,
Kiáltások tarka pántlikákkal
Kontyot kötnek a hajadon jövőre.


A z jakých důvodů ty hry nám strojí?
Chce zase velitelství někde míti?
Hle, vojska sbírá – k čemu? Proti komu?
Chce úklad provést proti Caesarovi,
jenž přítelem nám? Strojí hry – nu, budiž.


beato l'uom cui de le sue mal'opre
ragion non chiede il giusto seggio eterno,
e 'l petto aperto e senza inganno scopre!


وآليْتُ لا أعطيكَ قسْراً ظُلامةً
ولا طائِعاً ما قدَّمَتْ رجْلَها قَدَمْ
ولا الدهرَ حتى تمسحَ النجمَ قاعدا
وتنْزِعَ أصلَ المرْخِ من جانِبَيْ أَصَمْ


无劳谢客闭柴门
抱瓮时时问水源
向子何年了婚嫁
庞公安处是田园


So grüß' ich alle Frauen nah und fern,
Die mutig wandeln auf den neuen Bahnen,
Die uns gezeigt der neuen Hoffnung Stern,
Den wir erschauen mit prophet'schem Ahnen!
Wollt so für mich ein freundliches Gedenken
Nun diesem Buch und meinem Leben schenken.


Ma pur quella di paor non se fida,
membrandosi ch'èe stata quasi a morte
per simel vista, sì ch'ella mi scrida


Ó věrné srdce Marie,
hle, srdéčko ti nesu.
Dej, ať se na to srdce Tvé
kdys přivinout smím v plesu!


Nad neduživým slovanstvím se nachyl!
Je nemoc jeho těžká určitě.
A nechce věřit lehkonohý Achill,
že došel k cíli želvím na štítě!


Goldne Zierde sanfter Seelen,
Himmelsgrazie, mit dir
Will ich ewig mich vermählen;
O, wie lieblich strahlst du mir
Aus Luisens sanftem Blick
Deine Herrlichkeit zurück.


Lind um seine Schläfen schmiege
Sich ein Traum von alten Tagen,
Als sie in des Chaos Wiege
Schlummernd noch beisammen lagen!«


Und den schönen Götterfunken
Löschten die Verruchten aus;
Feuersicher, siegestrunken
Saßen sie im stolzen Haus.
Und als rings in armen Gauen
Freude, Freude! es erklang,
Riefen sie, die Falschen, Schlauen,
Höhnisch lachend: Gott sei Dank!


Der nie das Werk, allein den Autor richtet
Kritodes, lobt was du gedichtet;
O hätte man ihn doch, daß du es warst, belehrt!
So wär dein Lied nicht durch sein Lob entehrt.


Však láska božská, všemohoucí paní
v nich ve všech jedna, velká, vítězící,
slast její stejná, věčné objímání,
daň stejná vzdechů, tužeb, slzí v líci.
Ó lásky paláce, k vám v citu vzplání
zří zbožně básník ve snách, při měsíci!


Zum ersten/ sprach er/ bitt ich dich/
verzeih es denen/ die an mich/
die Händ/ O Vatter/ legen/
dieweil sie/ was sie an mir thun/
noch nicht verstehen mögen.


أوصيكَ بالشّيْخ أبي بَكْرَهْ
لا تأمَنَنْ في حالةٍ مَكْرَهْ
واجْتَنِبِ الشّكَّ إذا جِئْتَهُ
جنَّبَكَ الرّحْمانُ ما تَكْرَهْ


Warfen keinen Blick nach dir,
Ob du gleich, mein schönes Liebchen,
Tändelnd mir am Arme hingest,
Tändelnd, lächelnd, kokettierend!


Et che 'n tutto privo è d'intelligenza
Che sì offuscar si lasciar l'intelletto
Ch'oppor si voglia a sì vera sentenza.


Sprich selbst: Ist dies kein Glück, mit ruhigem Gewissen
Die Güter dieser Welt, des Lebens Glück genießen,
Und mäßig und gerecht in dem Genusse sein,
Und sich der Seligkeit schon hier im Glauben freun?


Mal meritò la serpe allo spinoso
e 'ndugiar può quel che coglia in un punto,
ma in fine ha a riuscir sinestro scherzo.


Konnt' ich, was ich suchte, finden?
Wo ist Ruhe ohne Dich?
Geistesquälen, Herzensquälen,
Brunnen fand ich ohne Trank!
Ohne Dank
Martern sich der Menschen Seelen,
Martern oft sich ewiglich.


Helena! Wie die Wolken dort zerfließen,
So starb der Hoffnung letzter Wahn dahin;
Willst du mich noch in deine Arme schließen,
Gealtert wie ich bin?
O, für die Qual, die ich geduldig trug,
Soll ich dir jetzt ein blödes Lächeln zeigen?
Ein einz'ges Wort nach jahrelangem Schweigen,
Ein einz'ger Gruß – es ist genug, genug.


A Tonko pluje... Dvěma rázy
je vždycky vlny na hřbetě...
Jak pírkem bárkou vodstvo hází,
jak tříšť před sebou žene tě,
a kolem tma se chechtá, chroptí –
Tam skála pěnou do tmy soptí,
a z toho měl bys nejvíc strach:
vše teď je ruky na dosah!
Když temnem letíš někam k nebi,
jak hloupá nicka v prázdné nic,
tam dole z hloubky moře vstříc –
se zase skála na tě šklebí...
Což vzduchem vede tvoje pout
a musíš na zem dopadnout?


Sehn Sie! Wieder dort ums Eck!
Die Livree, der Staat von Federn,
Rappen mit 'nem weißen Fleck,
Englisch all's bis zu den Rädern!


Bledý stíne,
mizející v Neznámu!
Bledý stíne,
můj bratře!
Není-li přerváno
vše, co nás vázalo,
vše, co žilo
mezi námi,
nezchladlo-li dosud
teplo Tvé přízně,
neprahla-li všechna
vůně Tvé lásky,
skloň se nad mým ložem
v době půlnoční,
oblij mne Svým stínem,
přikryj mne Svým stínem,
mystickým stínem
a vzdychni
tu celou něhu
Své lásky
v studené čelo,
v mrazivé údy,
v mou duši
hynoucí, mroucí
po Tobě,
bledý stíne,
mizející v Neznámu,
bledý stíne,
můj bratře!


百粤封疆桂岭崇
□□□□□□□
十城县弩争趋府
五管侯圭尽偃风


Brzy našli z prken sbitou boudu,
v které kejklíř se zvířaty svými
přenocoval, špinavý jen hadr
oponou jí sloužil místo dveří.
Vstoupili hned do špinavé díry
plné divných nástrojů a šatů,
beden, žoků; na bidle blíž stropu
hověla si opice a medvěd
na řetěze u dveří se krčil,
jediná louč ve dřevěném svícnu
matné světlo sila v šerý prostor,
osvěcujíc fantastickou směs tu
přeletavě, u hrubého stolku
seděl kejklíř jednooký, v kostky
sám hrál s sebou, by si chvíli zkrátil.
Povstal prudce, sotva vešli dovnitř,
lek se, když zřel oba vstupovati,
neřek slova, přistrčil jen jednu
prázdnou bednu, místo židle nabíd
hostům jí, pak uklonil se málo
a ret ve podivný úsměch zkřivil.
Bořek used, Szimko zůstal státi
u dveří blíž, jako by stál stráží.
Chvíli seděli tak proti sobě;
medvěd sotva cizí muže postřeh,
jal se vrčet v koutě, jedním skokem
opice se s bidla snesla, na roh
stolku sedla, prackou škrabala se,
šklebem pitvorným se na ně ceníc.


Solea già dileggiar Endimione,
la stultizia accusar del bel Narciso,
prender ammirazion che tanto fiso
mirò l'immagin sua Pigmalione.


Gerne hätt' ich Hymens Flitterwochen,
Wo, o Freund! sich Freud' an Freude drängt,
Und der Himmel voller Geigen hängt,
Hie und da ein Stündchen abgebrochen,
Gerne manchen spröden Reim gehascht,
Und dich für dein stattlich Hochzeitkarmen
Plötzlich durch ein Danklied überrascht.
Aber konnt' ich aus geliebten Armen
Stoisch fliehn, dem Zaubernetz der Lust
Trotzig mich entwinden, und durch Reimen,
Kalt an einer jungen Gattinn Brust,
Hymens süssen Opferdienst versäumen?
Lieber! solch ein Kriminalvergehn
Würde mir, der nun in seinem neuen
Ämtchen wünscht mit Ehren zu bestehn,
Mein geliebtes Weibchen nie verzeihen.


Dich soll der schönsten Mutter geliebteste
Und schönste Tochter lesen, und reizender
Im Lesen werden, dich in Unschuld,
Sieht sie dich etwa wo schlummern, küssen.


薄薄红绡映雪肤
玉纤时把髻鬟梳
风流得似贞期子
添个芭蕉画作图


denn für ihn ist Selbstverstehung,
daß man mit der Erdumdrehung


Ognuna quivi riguardava ad ella
per la sua gran bellezza, ed io con loro
che già in me riconosceva quella.


Den jara prvý byl a východ slunce
na křídlech červánků se nad ním vznes,
a ptactva sbor zakroužil nad ním písní,
a mocný chorál zapěl lesů sbor,
neb snů mých sen v té chatě narodil se chudé –
buď pozdraveno jitro – jitro v záři rudé!...


Lob/ Preiß vnd Ehr/
Je mehr vnd mehr/
Sey Christo weit vnd breit.
Jhn preiß vnd preiß
Vmb diese Speiß/
O liebe Christenheit.
Diese Gaben/
Die wir haben/
Wol brauch zur Seligkeit.
Amen.


年年心随雁
日日穹庐中
遥见沙上月
忽忆建章宫


Ist das ein Trost,
Daß West und Ost
Entwurzeln Eich' und Fichten?
Hält die Vernichtung äußerlich
Für die im Innern schadlos Dich?
Mit nichten, o mit nichten!


K omb D och D u L iebe D eutsche VV arheit/
T reib VV eg D ie L ügen D urch D ein' K larheit.


Mensch, erwege doch und mercke,
Nebst des Schöpfer Lieb' und Gunst,
Seine weise Wunder-Stärcke,
Der, wie eine Wasser-Kunst,
Die so schwere Fluth regieret,
Sie bald auf- bald abwärts führet,
Und dadurch die schöne Welt
In der Fruchtbarkeit erhält.


Wenn in's Thal die Stürme niederbrausen
Und der Nord die Wogen wild erhebt,
Sitz' ich an dem donnernden Gestade,
Schau' hinüber nach dem Felsengrate,
Oft von meiner Kinder Geist umschwebt!


Je bouř a klid, je vzruch a utišení,
noc hluboká a propasť závratná,
jí z ňader pučí víno zapomnění,
jímž vzpruží se zas noha malátná.


乐事何如忧患多
寻梅不厌数经过
从今直到杨花尽
终始春风亦几何


Неколебимой истине
Не верю я давно,
И все моря, все пристани
Люблю, люблю равнХочу, чтоб всюду плавала
Свободная ладья,
И Господа и Дьявола
Хочу прославить Когда же в белом саване
Усну, пускай во сне
Все бездны и все гавани
Чредою снятся мн


E spesso fuor della sampogna usciva
Della sua Ninfa il dolce amato nome,
Che di dolci pensier l'alma gl'ingombra.


E se' begli occhi, ond' io me ti mostrai
et là dove era il mio dolce ridutto
quando ti ruppi al cor tanta durezza,


Wir sind Gottes Kinder worden?


Vnd suchst mit mir es an zu nehmen?
Schaw wie ich zugerichtet bin,
Ich gleiche kaum nur einem Schämen,
Die Lebens-Kräffte sind dahin,
Ich bin hin und wieder
Daß mich meine Glieder
An zu sehen grawt,
Bin von dir zubrochen,
Hange mit den Knochen
Kaum in meiner Haut.


طاف السقاة بها ما كان أشهاها
فيا ندامى أراح أم حمياها
فقد تضوّع في الكاسات ريّاها
سلوا كؤوس الطلا هل لامست فاها
واستخبروا الراح هل مسّت ثناياها
هيهات أنسى وما ليلى بناسيةٍ
سويعة جمعتنا فوق رابية
حتى إذا سمعت ترجيع شادية
باتت على الروض تسقيني بصافية
لا للسلاف ولا للورد رياها
وكاشفتني ولم تملك عواطفها
بحبها فنفت نفسي مخاوفها
والكأس من غلة لم تغن راشفها
ما ضرّ لو جعلت كأسي مراشفها
ولو سقَتني بصاف من حميّاها
فيا للوعة قلبي من تبرّمها
ويا لحرقة روحي من تجنّبها
فهل لها مأرب من لي بمأربها
هيفاء كالبان يلتفّ النسيم بها
ويلفت الطير تحت الوشي عطفاها
تغزو القلوب ولا خوف ولا ندم
وكم هناك جرى دمع وسال دم
حوراء عذراء ما زلّت بها قدم
حديثها السحر إلا أنّه نغم
جرت على فم داود فغنّاها
وذات طوق شكت والقلب طارحها
وقطّعت كبدي اللَه سامحها
يا ليل قل لي فصعب أن أفاتحها
حمامة الأيك من بالشجو طارحها
ومن وراء الدجى بالشوق ناجاها
بكت لها اللَه واستبكت وما كتمت
ووقدةُ الوجد في أعماقها اضطرمت
واستعرضت صور الماضي ومذ وجمت
مدّت إلى الليل جيدا نافرا ورمت
إليه أذنا فحارت فيه عيناها
يا ليل رفقا بها رفقا فما نكثت
عهدا لأحبابها كلا ولا حنثت
فكم بجنحك عن أحلامها بحثت
وعادها الشوق للأحباب فانبعثت
تبكي وتهتف أحيانا بشكواها
يا ساقي الراح أحشائي قد التهبت
يا ضارب العود أفكاري قد اضطربت
إني لفي مأتم والساعة اقتربت
يا زهرة الأيك أيّام الهوى ذهبت
كالحلم واها لأيّام الهوى واها


Was kan angenehmer seyn,
Als die zarten Kinder,
Drum so fängt die Liebes-Pein
Tausendmahl geschwinder,
Wann die Gunst-geneigte Brust
Sich darum bemühet,
Was sie bey der Kinder-Lust,
Als im Bilde sihet.


Ám fején vala nagy szép ércsisakja
Őrajta vala halhéjú páncélja,
Az nehéssége ötezör lat vala,
Nagy szép érc vala.


Was er ordnet/ was er thut/
Das ist löblich/ das ist gutt/
Herrlich und von grosser Stärcke
Sind des Allerhöchsten Wercke/
Sein Recht und Gerechtigkeit
Bleiben über alle Zeit.


Auch die Himmlischen, sie, die Kräfte der Höhe, die stillen,
Die den heiteren Tag und süßen Schlummer und Ahnung
Fernher bringen über das Haupt der fühlenden Menschen
Aus der Fülle der Macht, auch sie, die alten Gespielen,
Wohnen, wie einst, mit dir, und oft am dämmernden Abend,
Wenn von Asiens Bergen herein das heilige Mondlicht
Kömmt und die Sterne sich in deiner Woge begegnen,
Leuchtest du von himmlischem Glanz, und so, wie sie wandeln,
Wechseln die Wasser dir, es tönt die Weise der Brüder
Droben, ihr Nachtgesang, im liebenden Busen dir wieder.
Wenn die allverklärende dann, die Sonne des Tages,
Sie, des Orients Kind, die Wundertätige, da ist,
Dann die Lebenden all im goldenen Traume beginnen,
Den die Dichtende stets des Morgens ihnen bereitet,
Dir, dem trauernden Gott, dir sendet sie froheren Zauber,
Und ihr eigen freundliches Licht ist selber so schön nicht
Denn das Liebeszeichen, der Kranz, den immer, wie vormals,
Deiner gedenk, doch sie um die graue Locke dir windet.
Und umfängt der Aether dich nicht, und kehren die Wolken,
Deine Boten, von ihm mit dem Göttergeschenke, dem Strahle
Aus der Höhe dir nicht? dann sendest du über das Land sie,
Daß am heißen Gestad die gewittertrunkenen Wälder
Rauschen und wogen mit dir, daß bald, dem wandernden Sohn gleich,
Wenn der Vater ihn ruft, mit den tausend Bächen Mäander
Seinen Irren enteilt und aus der Ebne Kayster
Dir entgegenfrohlockt, und der Erstgeborne, der Alte,
Der zu lange sich barg, dein majestätischer Nil itzt
Hochherschreitend aus fernem Gebirg, wie im Klange der Waffen,
Siegreich kömmt, und die offenen Arme der sehnende reichet.


Herr Gott, du bist ja für und für
Die Zuflucht deiner Herde,
Du bist gewesen, eh allhier
Gelegt der Grund zur Erde;
Und da noch kein Berg war bereit,
Da warst du in der Ewigkeit,
O Anfang aller Dinge.


L'amasti in terra, or prega in Ciel, beato
spirto, ch'io segua la bell'orma umile,
i pensier, i desiri e l'opre sante.


Ob du hier dultest Ungemach
Und lebst in Jammer, Weh und Ach,
Doch endet kürtzlich alles Leid
Mit steter Freud' in Ewigkeit.


Ein Netz im Winkelchen, ein Rechen, Spaten –
Und Betten? nun, das macht sich einfach hier;
Der Thimian ist heuer gut geraten,
Und blüht mir grade vor der Tür.


ratte scese a l'entrare, a l'uscir erte,
dentro confusion turbida e mischia
di certe doglie e d'allegrezze incerte.


¡Ah yo me siento abrir como una rosa!
Ven a beber mis mieles soberanas:
¡Yo soy la copa del amor pomposa
Que engarzará en tus manos sobrehumanas!
La copa erige su esplendor de llama...
¡Con que hechizo en tus manos brillaría!
Su misteriosa exquisitez reclama
Dedos de ensueño y labios de armonía.
Tómala y bebe, que la gloria dora
El idilio de luz de nuestras almas;
¡Marchítense las rosas de mi aurora
A la sombra indeleble de tus palmas!


Megszoktam már e kósza éccakázást,
az imbolygó sétát a köruton.
Tudom, hogy semmi, semmi jót se hozhat,
de vinni - elvisz engemet, tudom.


Will man den Minen nach von ihr ein Urtheil fällen,
So sind dieselben zwar ein Bild der Sittsamkeit,
Denn Lesbia weiß sich von aussen so zu stellen,
Daß man in Anfang ihr so Lieb als Hertze weyht.
Doch wenn man selbge lernt ein wenig näher kennen,
Und ihr die Masque nur vom Angesichte reist,
So wird man sie mit recht ein Abentheuer nennen,
Es ist nicht alles Gold, was schön und herrlich gleist.


V Gaze co v pokoje sýdlu jen radosti sladké
Vykvetaly a blažily sousedy pilné.
Jakby se hromů třepivé děsyli vojny?
Hrdina brání svých; zde poklady vábné,
Zbraně a rodinu skryl, sem národu všeho
Sýlu a květ, sem práva a moudrosti kněží
Uvedl v oslavy chrám. Kdo k rozkoše studni
Z cyzých vkročiti smí? Lev rozplašil ovce.
Mocný po městě zpěv div smělosti hlásá
Vítěze krále, a Křesťany snižuje zbité.
Proto se zmocňuje lid, a srdce své šíří,
Proto se radosti zvuk, květ rozkoše rojí.
U prostřed plesů Zulima povzdychujícý
Klonila hlavu, a utěchy neznala žádné.
V outlé se srdce co had dral s jedovatými
Zbraněmi strach, a hrůzami vyděsyv duši
Zapudil radosti blesk. S svou ve dne se slávou
Obírala, a na svého milého muže
Myslila v nocy, a dechu a stínu a snů se
Hrozýc kovala muk sy ohnivé střely.
Sultán Křesťany zbil; tou obživla zprávou.
Sladkého pokoje Bůh své rozvinuv krásy
Radosti po zemi syl, a národy spojil.
Všecko, co zkouzliti láska, co zkrásyti vděčnost
Může, se sypalo v ráj, v němž hrdina vítěz,
Národu sláva a hrad k svým vstupoval milým.
Nebe se smálo, a země se krásami třpytíc
Vítala smělosti div; mrak na nebi jasném
Vyskočil náhle, a hrom krás rozdrtil sklady.
Zulima ztuhla, a očima zakalenýma
Do nebe hledíc mocného prosyla Boha,
Aby se slitovav mír svým udělil dětem.
Nebezpečenství drahého muže, a láska
Rozplozujícý nehody děsyvé bitvy
Shrnuly ouzkosti v srdce, co starostlivosti
Svírala tíž, meč pověsti probodal vrtké.
Sláva a pád, strach, naděje, láska y štěstí
V mysli se střídaly tvorné, a živily, nebo
Mrtvily milenku věrnou. Stínové skutků
Proměňujícých osudy národu všeho
Lítali k ní, a lekali nedotklivostí
Lidského štěstí srdce, co jediné mužem
Oblažujícým stálo. Tu orodovnice
Vroucý v postrachu kleknouc za svého chotě
Žádala Boha, by národu zachoval otce.
S hrůzami všemi se smrt k ní blížila zrádná,
Střílela šíp, by v outoku rozdrcujícým
Mužného národu zbor svým potřela jedem.
Z ouvalu mocně se blesk jak na nebi záře
Vyšinul slávy, a král mdlé chranitel vlasti
S vyhrožováním stál; smrt s hrůzami svými
Valila záhubu v lid, jenž nevinu tísnil.
Jasno a mrak se tu míhaly v krvavé bitvě,
Zlekané srdce y stálo y trnulo ouzkem.
Bože ach! šálivé štěstí věncuje slávou
Ctitele své, a s vrchole pochvaly v propast
Necti co otroky sráží vítězujícý.
Vzdychala klesnouc, jakoby milého muže
Viděla padati v touň vší neřesti lidské.


Bün so möd vunt Töben,
Kann ni achterna,
Lat min Sœn se söken
In Amerika.


Wen Gott nicht mit Vier, Fünff, Sechs Zeichen
Kan auß dem A.B.C. erweichen,
Der wird nicht weich (ist gläublich) eh,
Biß ihn bezwingt der Höllen W!


Od psacího stolku jsem povstal, prací znaven,
mdlý pokusy vyslovit to, co duší mi vlálo.
Ven vyšel jsem. Nedělní den to byl, na večer chladno
a šumno a hlučno jak v den ten po Praze bývá.


La bóveda, y de los hierros
Que los verdugos rebuscan,
El metálico sonido
Con que se apartan y juntan.


Dalokat hall és könnyeket sejt,
Lány hull ifjú karjaiba
S viszi tovább Henrik úr vázát
A hófehér paripa.


 Бальмонту
Я знаю беглость Ночи и Зимы,
Молюсь уверенно Заре и МаЧто в будущем восторжествуем мы,
Я знаЯ власть над миром в людях прозреваРассеется при свете сон тюрьмы,
И мир дойдет к предсказанному раНе страшно мне и царство нашей тьмы:
Я не один спешу к иному краю,
Есть верный друг в пути! — что двое мы,
Я знаю!


Manch Hofschranz suchte zwar sofort
Das Kniffchen zu vereiteln;
Doch Konrad sprach: »Ein Kaiserwort
Soll man nicht dreh'n noch deuteln.
Ha bravo! rief er, bravo so!
Meint' unsre Frau es auch nur so!«


Me levanto llevándome
las manos a la cabeza.
No me acuerdo de nada
pero no noto que me falten cosas.
Soy un tipo valiente
así de golpe. Soy feliz
y ni siquiera me sorprende.


Ich wünschte, daß du reichlicher gemessen
Mir hättest einst dein Lächeln, Grüßen, Blicken,
Daß ich mich hätte dürfen mehr erquicken
Und mehr mich jetzt erquickt' Erinn'rung dessen.


夜进麻词晓未宣
满朝簪笏尽谊然
李甘轻肆君休议
不相奸凶已可贤


bús gerjedés, bús temetés,
oly fullatag, olyan nehéz,


Così cantò Gualfredo: e da i vermigli
Labbri de le fanciulle a lui volaro
I desideri e i baci, qual da' fiori
Belle, carche di miele, api ronzanti.


Schon glänzt dort hoch der Abendstern;
Lob' ihn, mein Geist, lob' ihn, den Herrn!
Es sank der Sonne goldnes Licht,
Doch seine Güte sinket nicht.


Seht, da schwebt mit trautem Nicken,
Ein süß neckendes Geheimnis,
Eine holde Maske her.
Ach, wer bist du? sage, wer? –
Lind und weich von heller Seide
Ist dein schlanker Leib umfangen,
Und vom amarantnen Kleide
Leicht und luftig überhangen,
Und du strahlst im Glanz des Goldes,
Polenmädchen! wunderholdes!
Schalkhaft kühn dein Käppchen sitzt,
Trotzend auf so schöne Stelle;
Wie der Demantstern dir blitzt
Aus der Nacht der Lockenwelle!
Wie die Perlen dich umschmiegen,
Die dir froh am Halse liegen!
Deine Reize still zu ehren,
Haben sie sich dort vereinet;
Hat ein Gott dir Freudenzähren
An den schönen Hals geweinet? –
Doch betracht ich dich genauer,
Weiß ich nicht, wie mir geschieht,
Rührst du mir das Herz zur Trauer,
Und die heitre Deutung flieht.
Mädchen, willst du in Symbolen:
Weißem Nacken, Perlenschnüren,
Uns das Trauerlos der Polen
Mahnend vor die Seele führen?
Zeigen uns im schönen Bilde
Tränenvolle Schneegefilde?
Ja, du kamst in dieses Haus,
Leise strafend uns zu tragen
In den schmerzvergeßnen Braus
Polens Glück aus alten Tagen,
Daß wir seinen Fall bedenken
Und in Wehmut uns versenken. –
Abgewendet nun mit Schweigen,
Schwindest du im dichten Reigen,
Wie Polonias Herrlichkeit
Schwand im wilden Tanz der Zeit! –


Wer hätte das vermeint! aus Finsternis kommts Licht,
Das Leben aus dem Tod, das Etwas aus dem Nicht.


Jede plachta s vozem, jen se bělá,
před ní koní řada celá.


Ein Uhr schlägt's, die Schränke schrein:
Kommt, und mög euch Gott verzeihn!
Krachend fliegen zu die Flügel,
und – nur eins hängt nicht am Bügel!


Registrad mi bolsillo
Encontraréis en él plumas en virtud de pájaro
migas en busca de pan dioses apolillados
palabras de amor eterno sin
carta de aterrizaje
y la escondida senda de las olas


Ach, wie spricht in sanftem Tone
Die hodsel'ge Heiterkeit,
Gnadenvolle Gütigkeit,
Daß sie freundlich unser schone.
In den Feldern von Sione,
Lilienblume hold verschlossen,
Frommer Demut Palm' entsprossen,
Die des Segens Füll' ergossen,
Uns gewaffnet mit Geschossen,
Allen Schrecken gar zum Hohne.


Man tritt zusammen
Und suchet Zeugen/
Ihn zu verdammen/
Das Recht zu beugen.


Losu netuž, nýbrž otce nevinného;
Znáš, že méně pastýř žádný neměl stáda
V celé vsy, pak vinou mou v zmar veskrz padá!
O, můj Dametku tě prosým těš ho zatím,
Neb já pryč chcy, pryč jdu, aniž se kdy vrátím.


Ó básníku! ty’s úlem toho světa.
Ó chraň své srdce, střádej plástě zlaté,
ať sládne lidstvu pel tvůj Hymetu.


Rodrigo ta slova slyší,
a v nich urážky hrot cítí,
jak teď mluvil, takto může
pouze smělec promluviti.


Il ne m’ôtera pas le seul bien qui me reste,


Mais sur la plage aride, aux odeurs insalubres,
Parmi des ossements de bœufs et de chevaux,
De maigres chiens, épars, allongeant leurs museaux,
Se lamentaient, poussant des hurlements lugubres.


Da liegt vor mir dein unglücksel'ger Brief,
Und weder Rat noch Hilfe seh ich winken;
Schwer ist das Aufstehn wohl nach solchem Sinken,
Du aber, Freund, du sankest fast zu tief!


Vezess odáig, jó szél! engemet,
Szól a virág és könye megered;
S a két vándor megy, sebesen halad,
Nagy messze éri már a virradat.


我见鸳鸯飞水上
君还望月苦相思
一双裙带同心结
早寄黄鹂孤雁儿


Compreendendo quanto era inconveniente
E que o próprio dono por isso o castigava
Ao próprio rabo mostra afiado dente
Dando à cara expressão severa e brava!


眼观荣辱等虚空
强著衣冠与世同
长夏清风秋夜月
高怀应不忘山中


Je čas, by přestal člověk žít,
zda dospěl věky ku své spáse? –
A z rána slunce na pažit
ve starém lesku usmívá se.


Da ist er denn bald dort bald hier,
Gut Regiment zu führen.
Und wenn er durchzieht, stehen wir
Und sehn ihn an und frieren.


寺合岩楼望不稀
越王城畔早春归
寻溪放舸烟花豁
立马听莺醉落晖


Der Mondschein hat mir gegeben
Die Maske vom nächt'gen Saturne,
Der schweigend neigt seine Urne,
Den blass seine Monde umschweben.


كن غنيّاً في صورة الفقراءِ
لا فقيراً في صورة الأغنياءِ
ومرادي بالفقر ما كان فقراً
دنيوياً للأخذ والإعطاء
لا مرادي بالفقر لله ربي
ذاك فقر ما إن له من عناء
ذاك عز بدون ذل وعلم
فاصطبر إنه لخير بلاء
وتمسك بربك الحق واقنع
بالتجلي في سائر الأشياء
وانفض القلب من غبار الترجي
والتمني لجاههم والعلاء
إنما جاههم توهُّم عزٍّ
في هوان وشهرة في خفاء
وعلاهم محض استفالٍ وخفض
واحتقار عند البصير الرائي
وتحقق بما ترى يا أنا من
كل شيء تحقق العلماء
إن هذا مع الذي أنت فيه
هو سر الجميع عند الترائي
لا سواه وما السوى فيه إلا
عن عمود تنوع الأفياء
منعتني حقيقتي عن سواها
منع صادٍ رأى سراباً كماء
فتوقفت لا اكتراثاً وعجزاً
إنما النور طارد الظلماء


Prædo wil noch lieber hencken,
Als sich in die Wirthschafft sencken,
Weil ihm dort ein Stündlein schwer,
Hier das gantze Leben wär.


An dem Felsen beim Fluß,
Wo sie reichte den Kuß,
Jenen ersten, im Gras,
Seh ich etwas!
Ist sie das?


Führ mich zur höchsten Heiligkeit,
Doch laß 's die Eigenheit nicht wissen;
Gib mir des Himmels Herrlichkeit!
Ich leg' die Kron' zu deinen Füßen,
Mit Freuden seh' ich nichts in mir,
Mit Freuden geb' ich alles dir.


nei mesti giorni, che arrugginiscono
le foglie, e il sole già si vela;
che insegna e fregio fóssi sul candido
corredo e l'odorosa tela?


Westwind strich um alle Ecken,
Und ein Regen sprühte nieder;
Gingen unterm Schirme weiter,
Und dein Bäschen war Begleiter.
O, das Bäschen sagt nichts wieder.


Snil těžký sen; zem, obloha a světy,
bouř chaosu, vír potopy, smích ďáblů,
zpěv andělů a hromy Hospodina,
vše v jedné směsi zmateno a v reji
nad jeho mocnou uhánělo lebí,
jak listí vír, jež sever žene mrazný.
Svět Virgila se světem Augustina
vřel v těžkém boji. Lidí přešlo kolem,
jichž tahy neznal, posuňky a škleby
jich obličejů, rozmach údů jejich,
v to potvory, jež zrodil dávný mythus,
vše vířilo a vřelo v jeho mozku,
hloub propastí i etheru výš srázná,
směs hvězdných světů, luny pustá bradla,
mhy podsvětí i slunná záře nebes,
až pot se perlil přes obličej bledý
a probudil jej kapkami své lávy.
Tu oči otevřel; hle, výše za ním
se sklání s vrchu obrovský stín nad ním,
zří v svitu luny čelo rozjizvené,
vlas servaný i vousu divý prales,
i lišejníky a mech v obličeji,
a poznává, že ten dnes ráno vyšel
s ním v stejnou chvíli z otcovského města.
Chce povstati, leč silnější jest mdloba.
Stín níž se kloní, zdá se usmívati,
zář luny lehla v strhané mu tahy –
tak časem zdřímne mrtvém na bahništi
a stříbrem protká šedou jeho plíseň –
a juž ho líbá na studené čelo
a šeptá, jak by vítr dýchal v rákos,
a znova dí: „Můj bratře!“ – líbá znovu
a v dálce mizí jak sloup bílé páry.


أهدتْ على نأيِ المحلِّ وقد
أنأى التصبُّرَ طولُ هِجْرتِها
نَارَنْجَةً منها استُعِيرَ لها
ما أُلبِسَت من حُسنِ بَهجتِها
فشُعاعُها من نارِ وجنتِها
ونسيمُها من عِطرِ نكهتِها
وكأن ما يُخفيه باطُنها
ما أضمرَتْ من سُوءِ غَدرتِها
وحكى اخضرارٌ شابَ حُمْرَتَها
قَرصَ الأكفِّ أديمَ وجنَتِها
وأتتكَ مُكْمَلةً محاسنُها
تختالُ في أثوابِ زينتِها
فشَعارُها صُفْرُ اللُّجَيْنِ ومن
ذَهَبٍ مَصوغٍ ثوبُ بِذْلَتِها
تُهدي إلى الأرواحِ من بُعْدٍ
تُحَفَ السُّرورِ بطيبِ نَشْرتِها
ويصونُها مسرَى روائِحِها
من أن تباشَرها بشمَّتِها
فاشربْ عليها من شقيقتِها
في نعتِ ريّاها وصيغتِها
واعطِفْ عِنانَ النفسِ عن فِكَرٍ
راحتْ معذَّبةً بصحبتِها


Legyek én mindig nagyon messze
Egetostromló, kopár szirttetőn
És arcomat felleg fedezze
És úgy tekintsen rám a szemetek
Lángoló vággyal, – epedőn, – – –
S ha összekulcsolt kezemet
Égnek facsarják vámpír-gondok
Higgyétek azt, hogy áldást mondok!


Wo der Zustand knechtisch ist, wil die Zunge herrisch seyn,
Wird sie nicht auß Knechtschafft auß-, wird sie mehr sich wickeln ein;
Wo das reden nicht verfängt, hat das schweigen beßre stat;
Besser, daß man nichts gesagt, als gesagt vergebens hat.


O Thou! by whose almighty  the scale
Of empire rises, or alternate falls,
Send forth the saving  round the land,
In bright patrol: white  and social ;
The tender-looking  intent
On gentle deeds, and shedding tears thro' smiles;
Undaunted  and  of mind;
compos'd, and keen; sound
Healthful in heart and look; clear
With blushes reddening as she moves along,
Disorder'd at the deep regard she draws;
Rough ;  untry'd,
With copious life inform'd, and all awake:
While, in the radiant front, superior shines
That first paternal Virtue,
Who casts o'er all an equal, wide survey,
And ever musing on the common weal,
Still labours glorious with some brave design.


Každý ten okamžik ztracených krás,
každou tu v radostech uběhlou chvilku,
jitra svých nadějí i ten jich mráz –
čarovně zvěčnil bych kouzlem svých trilků!


Na Zelených Horách jasných o Lásce jsem přemítal,
tichým Snem a tichou Písní tlumil jsem své duše žal.


Ebenso hab vor den Staatsgewalten
Ich mich vorschriftsmäßig stets geduckt,
Auf Kommando oft das Maul gehalten
Und vor Anarchisten ausgespuckt.
Auch wo Spitzel horchen in Vereinen,
Sprach ich immer harmlos wie ein Kind.
Aber deshalb kann ich von den Schweinen
Doch nicht sagen, daß es Menschen sind.


飞步相将到玉阶
人间尘土未沾鞋
篙师莫与风师敌
歛棹篷窗供佛斋


قد فارقَتْ بنتُ السَّماطِ دِيارَها
لمَّا استعدَّ لها السِّماطُ الأعظَمُ
ولأجلِها كَتَبَ المؤرِّخُ عاجِلاً
مِن عن يمينِ العرشِ قامَت مَريمُ


Küß mich auf den Mund, mein Lieb,
Immer neue Küsse gib.
Welkt am Weinstock Blatt um Blatt,
Man den Most im Keller hat.


Však jitra záblesk zlatý
v ten její taj kdys vnesl světlo,
jež náhle do komnaty
k ní na výzvědy oknem vlétlo.


Ich will euch täuschen! dacht' ich, und schloß
Die Augenlider, streckte den Arm,
Atmete tiefer, und lauschte
Ihren leisen Bewegungen.


Sie möchte wohl sitzen in Thränen,
War' ihr dein Loos bekannt!
Du fliegest auf diesen Tönen
In ein gar ander Land!


Monde, tu fais rouler dans la pâle étendue
La forme avec l'amour à tes flancs suspendue ;
Tu livres aux troupeaux tes champs hospitaliers ;
Tes mers ont leurs nageurs, et des siècles de fauves
Ont rugi le désir aux creux de tes rocs chauves ;
Tes deux pôles de glace ont de blancs familiers.


Mir rüft frau Ratio
mit senfter stim also:
du alter, bericht mich,
was du doch zeihest dich,
das du dein gmüt und herz
peinigst mit mü und schmerz
zu dem teutschen gedicht;
warumb ruest nun nicht
von solch schwerer arbeit?


S posloucháním dlely družky tíše,
Popadly v tom naplněné číše,
Na zdraví se Šárky, Vlasty pije,
Volá se: „Ať to dvé slavně žije!
Dokuď trvat bude výboru ten květ:
Otročení nevrátí se zpět!
Nezapomeňme též na zpěvkyně,
Umek okřejících milovkyně.“


Und aus dem fernen
Unlieben Land
Mein Geist wird wandern
Und ruhn auf dir.


Alla vista de l'elmo gli appresenta
La punta del pugnal c'havea gia tratto,
E che si renda minacciando tenta
E di lasciarlo vivo gli fa patto,
Ma quel che di morir manco paventa
Che di mostrarviltade a un minimo atto:
Si torce e scuote, e per por lui di sotto
Mette ogni suo vigor ne gli fa motto.


Du mensch, der du mit wenig müh
wilt sehen, wer begraben hie,
gedenk, daß du, wie ich, von erden,
und mag das nächste grab dein werden.


游从旧分唯三径
依倚新交只瘦筇
红叶碧花诗满眼
秋来多病苦无悰


Sie singt und summt den ganzen Tag,
Wie Bienentön' um Blumen ziehen,
Und was sie thun und schaffen mag
Begleitet ist's von Melodieen.
Und will sie mir am Fensterlein
Nur spröde meinen Gruß erwiedern,
Sie singt sich mir in's Herz hinein
Mit ihren Kinderliedern.


残梦悠飏不复成
鎗然已有百禽鸣
山童来报溪流长
幽事从今日日生


От душной копоти земли
Погасла точка огневая,
И плавно тени потекли,
КонтУры странные сливаИ знал, что спать я не могу:
Пока уста мои молились,
Те, неотвязные, в мозгу
Опять слова зашевелилисИ я лежал, а тени шли,
Наверно зная и скрывая,
Как гриб выходит из земли
И ходит стрелка часова


O was vor Inbrunst, Schaz, o welch entzückend Spiel
Wird um uns, zwischen uns die vollen Mäulchen würzen!
Die Liebe thut ohndem des Guten nicht zu viel
Und kan die edle Zeit am nüzlichsten verkürzen,
Und wie man vom Gebeth und von der Arbeit spricht,
So hindert Lieben auch Amt, Fleiß und Sorgen nicht.


Wie fürchterlich ist hier des Nachhalls Stimme,
Ein Zehentritt stört seine Ruh'!
Kein Wetter Gottes spricht mit lauterm Grimme:
O Mensch, wie klein bist du!


Cestami cizími povedem svoje dny
ve smíchu, v pláči,
my víme, že touží po sobě naše sny,
a to nám stačí.


Znějí plně, slavným ruchem,
velebně se nese vzduchem
každý jejich ráz...
V daleké až zvoní kraje
z malé vsi, jež ukryta je
v tmavých lesů hráz.


Hört ihr nicht Geklirr von Ketten,
Ueber'm Rhein den Klageton:
»Will kein freies Volk uns retten,
Naht kein Gott, kein Menschensohn?
Unsre deutschen Brüder strecken
Ihre Hände Tag und Nacht
Ueber's Wasser, uns und wecken
Jeden Deutschen zu der Schlacht.


Rozhledá se v širých polích
sivobradý starý Klen,
kde vlk bloudí po oudolích
a kde hledá tučný plen.


War wol ein Morgen frühlingsmild;
die alte Kirche stand voll Glanz.
Blaß flammte ums Erlöserbild
der Osterkerzen weißer Kranz.
Der Orgel Hallelujah quoll,
uns war das Herz von Gott so voll,
das Kinderherz, voll Bebens.
O Schwur des Glaubens! o Gebot:
Nun seid getreu bis in den Tod,
dann wird euch die Krone des Lebens,
die ewige Krone des Lebens.


Der Sterbliche, oft deiner Huld nicht werth,
Erhält von dir den Bissen, den er isset.
Du giebst das Glück, das jedem wiederfährt,
In einem Maaß, das deine Weisheit misset.
Dem giebst du viel des innerlichen Lichts;
Und jenem viel von Gütern dieser Erde;
Der häuft das Gold, und Tausenden gebrichts.
Doch keiner lebt, der nicht gesättigt werde.


Po čemsi minulém, co už se nenavrátí,
stesk jakýs pokoj jakby v sobě skrýval,
v mlčení chladném, v sebe uzavřený –
na skříni číňan smutně hlavou kýval.


تَعالى اللَهُ فَهوَ بِنا خَبيرٌ
قَدِ اِضطُرَّت إِلى الكَذِبِ العُقولُ
نَقولُ عَلى المَجازِ وَقَد عَلِمنا
بِأَنَّ الأَمرَ لَيسَ كَما نَقولُ


Wenn die Nachtigallen flöten,
Hebe dich, mein Geist, empor!
Bei des jungen Tags Erröten
Neig', o Vater, mir dein Ohr!
Von der Erde Freud' und Nöten
Steig', o Geist, im Duft der Au!
Send', o Vater, deinen Tau!


An Freyas Tag soll'n wir kein Fleisch
Und Roßfleisch essen nie,
Und vor dem Kreuz – so sein Geheisch –
Soll'n brechen wir aufs Knie.


A kdy zřel jsem ji se rdíti
Prostřed prsou děvčeti,
Podoba v té růži býti
Zdála se mi s pečetí.


ponho tudo
tudo, tudo, tudo,
em toda tu,
boca, boceta e cu,
olhos, nariz e alma,
coração, veias e vida


Das blinket in der Fluten Widerscheine
Wie naß vor Wehmuth; sie ergreift ein Wähnen,
Als ob die Welt aus tausend Augen weine,
Und ihre Liebe schwimm' im Meer der Thränen.
Da weigern ihre Augen nicht alleine
Die Flut zu mehren, hingethaut in Sehnen.
Bald hatte Liebesblick sie neu umlächelt,
Ihr Hauch die Thränenseen weggefächelt.


mi vida — un traje de novio,
    desgarrado en salas de espera
..................................................
mi vida tentativa sin fin
        de recuperar
    lo que nunca poseí
mi vida — el sabor este
        paralizante
        a ceniza


Buď kdy třeba – sluha sluhů, biskup Říma, otec všech –
pokorně běd smyju nohy, v běd je slíbám soustrastech.
Velekněz pak Boha lásky, v knihách o mši velím:
v den, kdy paměť Večeře, ten mrav jdi světem celým!


Gut, Ehr', Gesundheit, Leib und Seele,
Gib alles hin und Gott befehle;
So bloß kehr sanft zu ihm hinein,
Da sei er's alles dir allein!


I cari vostri e sì leggiadri figli,
L'avo seguendo e 'l genitor, saranno
Quasi tra bianchi fior candidi gigli.


Das hörte der Reimer von Wimerstedt, der hatte Lust zum Streite,
Er sprang heran und schlug mit der Axt den Speer des Junkers zur Seite,
Er holte dann aus, einen vollen Hieb auf die stählerne Brust zu führen,
Und – fest im Panzer stak die Axt, tät sich nicht rücken, nicht rühren.


In des Frühlingswaldes dichteste Schatten
flüchte hinaus, mein Leid, mit mir!
in die bangesten Schluchten will ich mich bergen,
daß ich allein sei, allein mit dir,
bis du endlich magst ermatten,
bis ich auch dich dann zu den Särgen
schichten kann, die im Grabgewölbe
meines tiefdumpfeinsamen Busens stehn.


Nicht schützt die kniende Andacht
Und nicht der Frömmigkeit Schild.
Nichts fragt die schneidende Parce
Nach Tugend oder Verdienst.


钓迹茫茫何处觅
吉州亦有富春江
袛缘风韵云霄上
故遣芳名记异乡


Dem Wandrer bin ich gleich am Felsenhang,
Dem schroff die Wand sich türmt zur rechten Seite,
Zur Linken braust der See mit dumpfem Klang.


Váradra jutván: kétség sötétlik a nő vonásiból,
A márvány-kocka fel van feszitve... ott a sírbolt alól...
Lassan leszállván: mozdul is ajka, hanem semmit se szól...


V ní mosty zbořené,
zář ohňů v chlumech,
kraj vyvrácen z kořene,
vsi, města v rumech.


Das Bürschlein auf die Leiter sprang,
Und schaut die Stern am Himmel dicht:
»Ich scheide nicht bis Tag anbricht,
Bis alle Sterne schwanden.«


漫漫红紫是谁栽
八月春风暗里来
过眼纷纷难尽忆
殷勤却看稻花开


Nic jsi mi nevzkázal
za den celý,
však se to hvězdy již
dozvěděly.


Er trinkt aus dem See, dann lenkt er den Schritt,
Und am Ufer entlang geht der nächtliche Ritt,
Bis früh am Morgen, statt Neck und Fee,
Fischer durchfurchen den Wettersee.


Tam za vodou, tam za vodou
vypřáhl němý vozataj,
zchvácení koně píti jdou
nocí včerejškem zbrocenou.


Gli bisogna a San Pietro andar in fretta;
ma perché il cuoco o il spenditor ci manca,
che gli sien dietro, gli è la via interdetta.


„Mein Kuß iſt leicht, wiegt nur ein Loth,
„Du wirſt nicht bleich, du wirſt nicht roth,
„Du brauchſt dich nicht zu ſchaͤmen,
„Ich will den ſchwarzen Vogel dir
„Vom Haupt herunter nehmen.“


Du nicht glücklich, kümmernd Herz?
Was für Recht hast du zum Schmerz?
Ists nicht Glück genug für dich,
Daß sie da ist, da für sich?


Krásí věnce nám a pouta, a je
Nádějnou září polívá růže.


Hleď, když se Jidáš proti Kristu zdvih’
a za třicet jej prodal stříbrných,
dost úzko z peněz cinkání mu bylo,
ač stříbro nad zlato přec nezvonilo.


أيكون ذنبي أَن رفع
تُك وارتفعتُ إلى السماء
وعلى جناحك أو جنا
حي قد رقيتُ إلى الصفاء
إن كان حقاً أو خيا
لاً فهو وَثبٌ للضياء
وتحرُّرٌ مما جنا
ه طينُ آدم في الدماء
أيكونَ ذنبي أن جعل
تُك فوق عرشٍ من سناء
وجثوتُ في محراب قُد
سك عابداً هذا الرُّواء
أيكون ذنبي أنني
بك أحتمي من كل داء
وأراك عافيتي فأَض
رَعُ طالباً منك الشفاء
أيكون ذنبي أن أرا
ك لخاطري قَبَساً أضاء
وأُحسُّ وحيَك من علٍ
لي دون أهل الأرض جاء
أيكون ذنبي أن يُنا
طَ بك التعلُّلُ والرجاء
وإليك شكوى القلبِ نج
وى الروحِ أجمعَ والنداء
أيكون ذنبي أن حب
بَك لي من الدنيا وِقاء
فإذا رضيتِ فإن نع
متَها ونقمتها سواء
أيكون ذنبي أيّ ذن
ب صار لي إلا الوفاء
إنّي عشقتك ما طلب
تُ على محبَّتيَ الجزاء
مَن همُّه هَمّي سيح
مل مِن حبيبٍ ما يشاء
ولقد يُساء فما يَرى
مِن حُبِّه أحداً أساء
قد كان عندي عزّةٌ
بصبابتي وليَ احتماء
إن لانَ عُودي للخطو
بِ شَدَدتِ أزري باللقاء
أنسيت كيف نسيت يا
دنيا على الدنيا العفاء
يا لَلهوَى لا صُبح لي
إلا هواك ولا مساء
أَشوامخُ الأحلام وال
مثلِ الرقيقةِ كالهباء


Welt Rase wie du wilt! hier hab ich Christi Wunden
In welchem ich/ wen Creutz/ Angst Hell' vnd Tod ansetzt/
Vnd Sünd vnd Teuffel Trotzt/ die Seele freygeschätzt/
Die Seele/ die nu hier gewüntschte Ruh gefunden.
O der du dich mit mir von Ewigkeit verbunden
Mein Herr vnd auch mein Gott/ den meine Schuld verletzt
O zeig auch mir/ wie du den Thomas hast ergetzt
Dein offen Hertz vnd Hand/ vnd Fuß in jener Stunden.
In der die gantze Nacht der Hellen auff vns dringt
Vnd diß mein schwaches Haus der letzte Feind bespringt
Sprich; Friede! wenn ich nun muß mit dem Tode Kämpffen
Reiß alle zweifel Strick mit starcker Faust entzwey
Die Angst vnd Sathan knüpfft steh wen kein Mensch kan bey
Vnd hilff durch deinen Sieg der Feinde Schaaren dempfen.


Tak věčně odvalujem
s božího hrobu kámen,
bůh na nebesa mizí
z objetí našich ramen
a naše naděj čeká
na věky věkův. Amen.


Hoch, hoch, wo der Alpen mächtigste Piks
In Dämmernebel verschwinden,
Hinunter spähst du leuchtenden Blicks
Zu des Weltalls gähnenden Schlünden;
Und siehst von deiner himmlischen Wacht
Jenseits von der Erde Grenzen
Den Tag, der Abend nicht kennt noch Nacht,
Den unvergänglichen glänzen.


Ich bin das Licht, ich leucht euch für
Mit heilgem Tugendleben,
Wer zu mir kommt und folget mir,
Darf nicht im Finstern schweben.
Ich bin der Weg, ich weise wohl,
Wie man wahrhaftig wandeln soll.


Pod sebou zemi, blankyt nad hlavou,
života píseň zpívám jásavou:
Ó, lidé, lidé smutných dum a tuch,
jen cítit Žiju!, jenom dýchat vzduch!


Die Binden riß er, die er trug:
»Nun rinne, mein Blut, o rinne!«
Er trank den Becher auf einen Zug: –
»Nun grüße dich Gott, Frau Minne!«


九重孝德超前古
日日承欢在宝慈
圣母圣皇天所祐
太平至乐万年期


Wie war ich froh in meinem Herzen,
Wie konnt' ich singen, lachen, scherzen –
Ueberall war's Frühling hier,
Und ach! auch Frühling, Frühling war's in mir!
La la la la.


Los campos de Madrid, Isidro santo
de espíritus angélicos sembraba,
cuando con Dios de sí se enajenaba;
¡o cuánto alcanza el renunciarse, o cuánto!


Quel Mantoa illustra, e fa 'l suo Mincio chiaro;
questi Napoli onora, e il bel Sebeto
farà non men famoso ed immortale.


山接灵河两派长
松间石上泻天浆
几思吸取清泠味
洗我一生烟火肠


ve tahta bacaklı adamı güneşe bakan


Ó grande
país
Tu aderiste també
Teus urubus são inquietados
Nos teus ares altíssimos pelos aviõe
Nos teus céus os anjos já não podem solfejar,
Sufocados de fumaça, importunados pelo pessoal
Do Limb
Tu vais ficar irremediavelmente
Toda a América
Irremediavelmente gêmeo,
Irremediavelmente comu


Ich will dich feiern, heiliger, schöner Tag!
Mit Wonn' und Wehmuth feiern, so oft du kehrst –
Und kehrst du mir nicht mehr im Staube –
Wonne, so feir' ich dich ihr am Busen!


Der Wagen rollt, es dröhnt die Brücke,
Der Fluß darunter fließt so trübe;
Ich scheide wieder von dem Glücke,
Vom Herzen, das ich innig liebe.


Sladkou chovala jsem povždy víru,
tvůj že jenom bol mou duši bolí,
můj že vane mír jen z tvého míru,
ta že moje slasť, již druh můj zvolí;
ach, teď blahý mír, jenž k tobě splývá,
bolu prost, – ó jak mi duši zrývá!


قُل للحَجيج ومن أضحت منازلهُ
بالجامعيْنِ مقالَ العالمِ الفَطِنِ
هي النَّصيحةُ من وافٍ أخي ثقةٍ
صفْوِ المودَّة لم يغدر ولم يخُنِ
حُلُّوا الربى واسكروا السعدي واتخذوا
مكان خيلكُمُ خيلاً من السُّفُنِ
فقد أتاكُمْ خضمٌّ زاخرٌ لَجِبٌ
جمُّ الغوارب في زي امرىءٍ حَسنِ
أبو المُهنَّدِ هِنْديٌّ وأحْسَبُهُ
يُرْبي على البحر في الإحسان والمنَن
القاتلُ المحْلِ والقِرن الكميِّ إذا
تَساوقَ الذِّئب والعَيْمانُ للَّبَن
غَمْرُ المكارمِ في عُدْمٍ وفي جِدةٍ
صفْو العقيدة في سِرٍّ وفي عَلَنِ


小艇冲风过惠山
石螭引脰伫漪涟
白头未了红尘债
再酌人间第二泉


In einem Keller tiefe,
Wollen wir uns senken ein;
Darnach dem Wirthsknecht rufen:
Trag her ein kühlen Wein!
Von dir wollen wir nit weichen,
Bis daß wir werden voll,
Laß uns nur Wein herreichen,
Gesellen, ich will euch zeigen,
Der Wein thut was er soll.


či jsem já hříšník nějaký,
že mluvíš jako z cesty?
kdo kostelů víc nastavěl
pro vaše věrozvěsty –


Kommt, o kommt, betrübte Seelen,
Wollen uns nicht länger quälen,
Fassen einen starken Muth,
Mit Koranen und Brevieren
Ein gewaltig Feuer schüren,
Nichts von all dem Tande schonen,
Lachen ob der Mönche Wuth,
Schleudern unsers Grams Dämonen
In die flackernd helle Gluth!


Ich mag nicht in euch dringen,
Ihr Seiten, meine Zier,
Ihr wolt mit gute singen,
Jetzt aber folget mir!
Ich wil mich lassen hören
Dem Breutgam vnd der Braut
Zu sonderlichen Ehren,
Folgt, klinget rein vnd laut!


Země je nevděčnou za dar vší zdoby,
žloutne a vychládá; pro květy, památky
nemá než minulosť, rubáš a hroby...


Puisque Paris, fou de poudre de riz,
Veut qu'on se plâtre en manière de cygne,
Et qu'il a fait ses plaisirs favoris
De ces gotons qui se peignent un signe,
Je tourne bride et change ma consigne.
Loue avec nous, Amour, méchant garçon,
La gerbe d'or qui sera ta moisson ;
Viens, lorsqu'on suit les saintes jouvencelles
Qui vont tressant leurs voix à l'unisson,
Il sied de boire en l'honneur des pucelles.


No mais secreto de Junho e de folhagensOu interior de flor secretamenteRosto sob o choupo à luz das luasRosto do meu rosto exactamenteEspelho quase onde me vi de frenteE deslizamos pelo rio como um barcoSophia de Mello Breyner Andresen | "Ilhas", pá 31 | Texto Editora, 1989


Vy, pane blouznílku, žár máte v očích svých,
oh, ano, ano, Vy jste prorok pravý!
Řeč divný akcent má a baví v dobách zlých.
V salonech praví, že jste zajímavý.


Dein Nektar strömte, jener, an deren Grab
Nachwelten staunen; ström'! o entflamm' uns ganz!
Denn sieh', in deutscher Sklaven Händen
Rostet der Stahl, ist entnervt die Harfe!


Si tú lo vieras, Silvia, «¡oh pobre arbusto
-dijeras con piedad-, la suerte impía
no te deja gozar ni un breve gusto!»


Schau, wie sich dort,
Im grünen Wieder-Schein der Büsche,
Ein blauer Schwarm beschuppter Fische
Mit frohem Wimmeln reget,
Und Wunder-schnell sein flüssigs Wohn-Haus trennt;
Sie fliegen, durch ihr schlüpfrigs Element,
Mit Schwingen, ohne Federn, fort;
Man kann, wenn sie sich fröhlich drehen,
Der Schuppen Silber blitzen sehen.


Ihm Thränen opfern werd' ich beim Blätterfall,
Ihm, wann das Mailaub wieder den Hain umrauscht,
Bis du dem freien Geist, o Erde,
Freundlich im Reigen der Sterne schimmerst.


Ride il superbo Atlante e lui minaccia,
come da sella al pian disceso il vede,
e dal fodro Fusberta altero caccia,
Fusberta il brando ch'ogni prezzo eccede.
Rinaldo verso quel volta la faccia,
e inanzi il manco e dietro 'l dritto piede
ben fermo in terra, e l'asta a mezzo presa,
coraggioso si move a la contesa.


Das kleine Stück Brot
Die Blume blaßrot
Und die Decke von Deinem Bette
Wenn ich die drei nur hätte.


La rappresentan qui per mezzo i fiumi,
ove la Stiria non gli ha ancor di ghiaccio,
leggiadre liste in legni alzate al cielo:
ch'ovunque m'offre l'austrio sangue a gli occhi
tra mezzo il rosso una candida benda
in scudi quadri, tondi, ovati e a luna.


Virtue is honour, and the noblest titles
Are but the public stamps set on the ore
To ascertain its value to mankind.
It were a kind of treason to my crown,
To mark base metal with the royal impress,
And put off lazy pride in virtue's name.


Ihre Grösse, ihre Menge,
Deren man schon sechszehn kennt,
Ihre Schönheit, ihre Gänge,
Wovon sich nicht einer trennt,
Sondern ordentlich bald steigen,
Bald sich wieder abwärts neigen:
Welch ein Schau-Spiel, welch ein Schein
Würde dieß der Seele seyn!


客衣零落鬓毛斑
迢递沙场负骨还
三尺古碑千载恨
曹娥江上水潺潺


kam jenom na snů peruti
má duše vstoupá v pohnutí,


Euch winket herbei
Manch schönes Gefild,
Wo ein Held schläft frei
Auf mächtigem Schild;


Aus dem Schoß der Wolken fällt
groß und warm der erste Tropfen –
und mir ist, das Herz der Welt
hör ich in der Stille klopfen.


Pero abril alboraba y las banderas
de la Resurrección iban flotando
por los aires, y Cristo deslumbrando
con su rostro las casas alfareras.
Y aquellos angelillos que entre ceras
se morían sin luz, iban llevando
la túnica de Cristo y derramando
sobre sus pies lloviznas toronjeras.
Y Cristo con las manos extendidas
mostrábales la luz de sus heridas.
Y las besaban trémulos, volando
sobre Cristo cual blancas mariposas.
Y Cristo con sus manos montañosas
las alas de cristal iba dorando.


Реки там, виясь, сверкают,
Солнца ясные лучи
Всю Природу озлащают,
Но булатные мечи
Не сияют, не сверкают…


Und zum Schlusse dieses Festes
Kosten wir ein Glas Madera,
Süß und traurig: zum Gedächtniß
Aller unglücksel'gen Liebe.


手抱琵琶出玉关
边城从此战车闲
将军十万横磨剑
不及佳人一破颜


Sie braucht nicht lang' vergleichen,
Denn Liebe ist nicht fern.
Heinz, blasser als die Leichen,
Fragt: »Hast Du mich nicht gern?«


吴宫季主恣骄奢
移尽江南百媚花
一旦狂风江上起
花随风散落谁家


Er, dem wie seine Hütte
Bekannt der Stollen ward,
Bekreuzt sich doch und betet,
Bevor er wagt die Fahrt.


Rompiose al fin por dos manzanas de oro
para que el mar crüel no se alabase,
que por lo mismo se perdió la tierra.


Jüst as Anngreten noch snack, do scholl der ant Finster en Fottritt,
Denn knarr de Klink un de Dœr, un en Baßstimm tramp sik den Snee af,
Grappel nan Dreier, tręd in un stunn as en Bom vœr de Stubndœr.
»Hartwi!« – »Gunabend Anngret! Gardrutjen, wat is dat en Sneejagd!
Dat di! de Döwel swingt Flass un smitt uns dat Schęv umme Ohren.
Sieh doch! Jan Paulohm dar ok? de Haspel is jümmer bi't Spinnrad!«


Jen listí padá tiše k zemi
a po cestách je vítr shání.
Park opuštěný, smutný, němý
a na všem smutek umírání.


Lleva tras sí los pámpanos Octubre,
y con las grandes lluvias, insolente,
no sufre Ibero márgenes ni puente,
mas antes los vecinos campos cubre.


Manche stunden JESV wunden
Ich mir setz ob augen mein.
Thu mich wenden zu den händen
Zu der seit- vnd füssen sein.
O du bester/ Creutz baläster!
Ich dan ruff in aller eyl.
O zur stunde mich verwunde/
Schieß herab die nägel-keyl.


Ach! Er weint, und denkt der Stunden,
Die mit mir ihm hingeschwunden!
Doch, o Herz, gedulde dich!
Deinethalben härmt er sich!


Kravařského přešel hněvný kyp
za nevhodný o mnichovi vtip,
ale rázem schladly zase tváře, –
a vše pospíchalo do žaláře.


اكتَهلتْ همَّتي فأصبحتُ لا
أبهَجُ بالشيء كنت أبهجُ بِهْ
وحسبُ من عاش من خُلُوقَتِهِ
خُلوقَةٌ تعتريهِ في أرَبِهْ


Grazia che per mille altri sdegni vale
Florida mi mostrò con puro zelo,
fra la sua e la mia man levando un velo
che a non toccarmi el gli parea far male.


Nálunk a tükrök mind-mind kancsalítnak,
fonákra fordult mindegyik kilincs.
Elment az élet innen - mit keressük? -
nincs, ami van és van az, ami nincs.


活活声乾落羽翎
分甘砧几委危形
主人肯与封抔土
犹胜当年翳冢青


Doch die Nacht verrann und die See ward still
Und die Sonne schien in die Flammen,
Da schluchzte die Aermste: »As Gott will!«
Und bewusstlos brach sie zusammen!
Sie trugen sie heim auf schmalem Brett,
Dort liegt sie nun fiebernd im Krankenbett
Und draussen plätschern die Fluthen;
Dort spielt ihr Kind, ihr »lütting Jehann«,
Und lallt wie träumend dann und wann:
»Een Boot is noch buten!« –


Das göttlich' Leben, das in mir
Und allen durch die Sünd' erstorben,
Nun grünet aus dem Tod herfür;
Mein Heiland hat's so teu'r erworben.
Es leuchtet klar aus seinem Angesicht
Der Gottheit Bild, der Unschuld schönes Licht.


Melinde ist nicht mehr! Die Schöne liegt erblaßt,
Rings um sie herrschet Todesstille.
Ein finstres Grab, dort wo die Linde winkt, umfaßt
Der schönsten Seele schönste Hülle.


a contemplar su gloria ya pasada.
¡O sombra de remedio inconstante!
ser en mí lo mejor lo que no es nada.


V krbu dračky
Hoří plamenem;
V smíchu zjařeném
Na lavici
Za stolečkem
Pod krbečkem
Vašík sedí,
V plamen hledí.
Jabka snědl –
A obrázky
Maně zhlédl.
„Pojď, Pánbíčku,
Dám hubičku!
Tuhle Ježíšek,
Tu panenka Maria!
Proč její pláštík
Není červený,
Jak ten pěkně barvený,
Co mi vždycky
U babičky
Líbat dávají?“


Lorsque après cette fin que je n'avais pu voir,
J'eus accompli pour lui le funèbre devoir,
De tout ce qu'il laissait me faisant ma famille,
Je voulus emmener Marthe, la pauvre fille !
Elle me répondit, en me montrant du doigt
L'arbuste enraciné dans les fentes du toit :
« A ces murs, comme lui, ma vie a pris racines ;
« On me laissera bien vieillir sous ces ruines.
« Qu'est-ce qui soignerait le chien abandonné ?
« On m'y rapportera le pain que j'ai donné ! »
Je sifflai vainement le chien du pauvre prêtre ;
Il s'émut à la voix de l'ami de son maître,
Mais flairant le sentier qui menait au cercueil,
Sans faire un pas plus loin, il me suivit de l'œil ;
Les oiseaux affranchis revinrent à leur cage ;
Et je n'emportai rien de son cher héritage,
Que son saint crucifix de buis et de laiton,
Ces feuillets déchirés, sa Bible et son bâton.


Prohrabují cesty,
stříhají kře trochu,
proberou houšť každou,
natřou každou sochu.


De bár kútba ugranék is,
Bár benne nyakig állnék is;
Mégsem alunna el langom,
Melytől gyúlad tűzbarlangom.


Subes centelleante de labios y ojeras!
Por tus venas subo, como un can herido
que busca el refugio de blandas aceras.
Amor, en el mundo tú eres un pecado!
Mi beso es la punta chispeante del cuerno
del diablo; mi beso que es credo sagrado!
Espíritu es el horópter que pasa
puro en su blasfemia!
El corazón que engendra al cerebro
que pasa hacia el tuyo, por mi barro triste.
Platónico estambre
que existe en el cáliz donde tu alma existe!
Algún penitente silencio siniestro?
Tú acaso lo escuchas? Inocente flor!
...Y saber que donde no hay un Padrenuestro,
el Amor es un Cristo pecador!


يا صاحباً إنْ غبتَ عنْ عينيهِ
يشارِكُ المغتابَ والعائبا
ما صاحبي مَنْ ودَّني حاضراً
بل صاحبي مَنْ ودَّني غائبا


Amor
a tua voz
e a minha sensação de vácuo


And learn, too late, they grieved it on its way,


O Beňovských Janu
známo v dál i šíř,
desítky že hází
hudcům na talíř;
dobrou věru žatvu
mají hudci hned,
když Beňovských Janík
k vínu sobě sed’.


Rézarca, mint a gondos est, nyugodt,
- Kacagni tán soha nem is tudott -
Nyakán feszűlnek holló-vérerek,
Tömbmelle vulkán tengerek felett.


Speak thou, whose thoughts at humble peace repine,
Shall Wolsey's wealth, with Wolsey's end be thine?
Or liv'st thou now, with safer pride content,
The wisest justice on the banks of Trent?
For why did Wolsey near the steeps of fate,
On weak foundations raise th' enormous weight?
Why but to sink beneath Misfortune's blow,
With louder ruin to the gulphs below?


Come nanti l'aurora, al primo albore,
Splendono stelle chiare e matutine,
Tal questa corte luce in tant'onore
De cavallieri e dame peregrine,
Che tu pôi ben dal cel scendere, Amore,
Tra queste genti angelice e divine;
Se tu vien' tra costoro, io te so dire
Che starai nosco e non vorai libroire.


لقياك مُطَّلبي وغايةُ مقصدي
وشفاء أسقامي وأعذب موردي
وحديثك السحر الحلال لعلتي
أروى من الماءِ الزلال لدى الصدى
ولقد ذكرتك والخطوب دوائر
حولي كما دارَ السوار على اليدِ
والنار في البركانِ شب ضرامها
والطرف طوّاف بنا لا يهتدي
فطربت من نظر اللهيب لأنه
يحكي تلهّبَ خدك المتوقدِ


Kdyby však se na Tvé chůzi
vyskytlo kdes bodláčí,
nech je andílkové druzí
vyplejí a odvláčí.


La sociedad.


važme si země, dokud je živá
a hostí vody, ptáky, květiny;
i když je někdy zlostná a tvrdá,
daruje také sladké hodiny.


Erwach' ich dann im Bette,
Und hellt ein Schimmer
Den rauschgetrübten Kopf, –
Wo bleibt Frau Sorge,
Die gestern noch im Junggesellenzimmer
Hüstelnd schlich?
Aus gehüstelt hat Fau Sorge!
Liebchen Gold
Ist mir hold!
Auf, glückseliges Gemüt!
Neue Freuden sind erblüht.
Auf zur Hochzeitsreise! –


E tutto il monte suona
– O Bambolone, vienne a questo stallo
Vienne tra il Carafulla e Baraballo!


Ach, co však slyším: to nejsi již ty, romantická řeka,
to nejsi již ty, v níž obrazy zsinalých zkazek
v tajemné tůni se zrcadlí.
Mythus dnes nemluví ke mně, omládlá, kouzelná řeko,
to mluví síla tvé naděje, národa tvého víra
v den slavný a jasný a vítězný!


"O, who can bear this pang?" he cried,
Then to his bosom prest
The dying maid, who piteous sigh'd,
And sunk to endless rest.


¡Adiós, patria! ¡adiós, amores!
La infeliz Zoraida ahora
sólo venganzas implora,
ya condenada a morir.
No soy ya del castellano
la sumisa enamorada:
soy la cautiva cansada
ya de dejarse oprimir.


Wir folgen, uns entrissen. Die Brust erpocht
Erhab'ner, ungewohnter Gefühle voll,
Die Wange glüht, und hohe Wehmuth
Thauet vom edleren Auge nieder.


Erwegt, ihr Götzen dieser Erden,
Daß ihr, trotz Moloch, Blut verschlingt:
Da man, die euch geopfert werden,
Nicht jung, erwachsen, zu euch bringt.


Quienes lo ven allí triste individuo
incoloro, lo enviarían por amor,
por pasado y a lo más por futuro:
si él no dase por ninguno de sus costados;
si él espera ser sorbido de golpe
y en cuanto transparencia, por boca ve
nidera que ya no tendrá dientes.
   Este cristal ha pasado de animal,
y márchase ahora a formar las izquierdas,
los nuevos Menos.
Déjenlo solo no más.


Ragadj, te Nemtő, vígy, dicső Remény,
Elmélyedt lelkem látomásait
Leírnom úgy, mint láttam s érezém!


O válčí citů v něm jak v Symfonii,
když tympany v Alegru hromem bijí,
zvuk pozaunů když vichřivě se nese,
a houslí pláč když v Largu k hvězdám pne se.


bursa şehri’nde sen varsın


Ulysses auch, der freie Held,
Nachdem er zehn Jahr in dem Feld
Vor Troja seine Macht versucht,
Zog noch zehn Jahr um in der Flucht.


Y si no vieran salir
por la puerta a su señor
y Zaida a le despedir,
iban la fuerza a embestir,
tal era ya su furor.


故园松菊应无恙
上国新醪也自佳
两地思归俱未得
一身长笑在天涯


Já sletím do všech světa stran
a do hájů a lesů
a v lože naše svatební
pýř zlatohlávčí snesu.


S addig nézted, míg előrébb
tornya görbült eleven
s rézsút nagy keresztes csőrét
légbe fúrta hirtelen,
érctetője tollrafoszlott
s meglebbent a barna szárny,
földről felszökött az oszlop
s fölrebbent a barna szárny.


El tiempo trae a mis sienes
imágenes de mi huerto
y de aquel blanco desierto
ungido de parabienes.
Se vistió la pobre arcilla
de sueño, rosa y armiño,
de luna y rayo fecundo,
y al volar por este mundo
crujiendo cándida gloria
me vienen a la memoria
aquellos años de niño.
Una voz atribulada viene
y va por mi recuerdo
preguntando si me acuerdo
de aquella infancia pasada,
de aquella suerte cebada
en una planta tan leve
de aquella infancia tan breve
que por tan breve y tan fría más
que infancia parecía vejez
de luto y de nieve.
¿Que si me acuerdo?
Podría olvidar el tiempo aquel,
aquel tiempo todo hiel
todo hiel y luna fría,
aquella niñez sombría,
aquel tiempo de candor
y aquella madre de amor
arrodillada en el suelo
mientras nevaba en su pelo
con una nieve de dios.
Nieve de mi primavera
arcángel anunciador
de todo cuanto era flor
y cuanto inocencia era.
Madre de rosa y de cera,
madre de sol y de canto,
con que amargo desencanto
vivió muriendo en la cueva.
Su pecho lleno de pena
sus ojos, sus ojos llenos de llanto.
Flecha de falso cupido
que hirió su noble cintura,
toro de mala ventura
con dos pitones de olvido.
Toro de negra suerte,
dos pitones sin honor,
tronchaste una rosa en flor
y en la plaza de la muerte
ante torero celeste.


Der Knaster schmeckt bey kaltem Wetter
Noch halb so kräftig und so rein,
Die Jagd ergözt der Erden Götter
Und bringt im Schnee mehr Vortheil ein,
Der freyen Künste Ruhm und Preis
Erhebt sich durch den Winterfleiß.


عجبت لها هيفاء للاما تمايلت
دلالاً وعجباً ضاع في نفسه الغصن
إذا مارمت سهماً من الطرف فانقضا
رفيق له والدرع لا شيء والحصن


挂起梧桐月
先成一夜霜
与君飞大白
一口吸秋光


Was ich als Sonne selig angesehn,
Als aller Liebe, aller Schönheit Herd –
Ein einziger Blick verriet mir blitzesgrell,
Daß eine Lüge meine Sonne war,
Ein schöner, böser, liebeleerer Stern.


سل عن مقاميَ والرؤوس حوائمٌ
تحت العجاجة والنسور وقوع
والمرهفات على الجسوم شوابك
حتى كأنّ المرهفات دروع
هل أكشف الغمى ووجهي مسفرٌ
فأروق عادية الوغى وأروع


Toť svátek mrtvých; z divého dnů letu
je vyrvaný a hrobům věnovaný.
A na těch hrobech leží plno květů
a planou svíce... Hřbitov na vše strany


But you, perhaps, are by the Ear,
More easie to be caught;
If so, I have my Bagpipe here,
The only Musick that's not dear,
Nor in great Cities bought.


Ty’s květ! kol něho nedočkavě krouží,
jí na křídla, hle, jež se ještě tmí,
pel bílý hustě kane, jak se hrouží.


DEPOIS DA FEIRA


Já předešel. Zase tak pohlédla;
však honem zrak sklopila k zemi.
Oslovit chtěl jsem ji, nevím proč
jsem zůstal však přece jen němý.


Wultu dyn lyden annemme
und wultu von my gaen,
in eynen orden begewen
so is dyne vroude gedaen.
woldestu noch by my blyven,
dat wer der wille myn,
dy mochte noch heil beklyven:
myn deyner soldestu syn.


¡Tirsis!, ¡ah, Tirsis! Buelue y endereza
tu nauecilla contrastada y frágil
a la seguridad del puerto; mira
que se te cierra el cielo.
El frío Bóreas y el ardiente Noto
apoderados de la mar insana
anegaron agora en este piélago
vna dichosa naue.
Clamó la gente mísera y el cielo
escondió los clamores y gemidos
entre los rayos y espantosos truenos
de su turbada cara.
¡Ay, que me dize tu animoso pecho
que tus atreuimientos mal regidos
te ordenan algún caso desastrado
al romper de tu Oriente!
¿No ves, cuytado, que el inchado Noto
tray en sus remolinos poluorosos
las imitadas mal seguras alas
de vn atreuido moço?
¿No ves que la tormenta rigurosa
viene del abrasado monte, donde
yaze muriendo viuo el temerario
Enzélado y Tipheo?
Conoce, desdichado, tu fortuna
y preuén a tu mal, que la desdicha
preuenida con tiempo no penetra
tanto como la súbita.
¡Ay, que te pierdes! Buelue, Tirsis, buelue,
tierra, tierra, que brama tu nauío,
hecho prisión y cueua sonorosa
de los inchados vientos.
Allá se auenga el mar, allá se auengan
los mal regidos súbditos del fiero
Eolo con soberuios nauegantes,
que su furor desprecian.
Miremos la tormenta rigurosa
dende la playa, que el airado cielo
menos se encrueleze de contino
con quien se anima menos.


Car pourquoi, par quelles raisons,
Renan l'ignore comme Taine,
Mais on voit bien que les Saisons
Courent toutes la prétentaine.


Poema integrante da série Poemas Inédito
In: RIPOLL, Lil Antologia poétic Rio de Janeiro: Leitura; Brasília: INL, 1968


Und von Neuem brach ein hohes, wieherndes Gelächter los,
Und als ich nach meiner Uhr sah, fand ich selbst es schon curios,
Daß sie, die vom Onkel Hofrath einst in Deutschland ich empfing –
So verwirrt war ich geworden durch den Unsinn – vorwärts ging!


Duldung, Vater, mit dem schwachen Kinde,
Das im Dunkel deiner Strahlen schwirrt,
Und von Labyrinth zu Labyrinthe
Ängstlich, traurig, aber schuldlos irrt.


Často tam,
v krajině nejsmutnější,
která vždy lákala sebevrahy,
ozve se prosebný hlas:
Pro milosrdenství boží,
pobuď tu chvíli, neodcházej,
nestrachuj se, nevyhýbej se mi,
ozvi se aspoň výkřikem!
Chci tě poláskat, odpovím ti.


Siehe, wie die Schatten sacht
Unsern Waldespfad umgrauen!
In den lichten Himmelsauen
Ist der erste Stern erwacht.


火馀介子身犹在
槁立鲍焦心愈坚
欲向前村问遗叟
石荒树老不知年


Ne add nekem hűséged eskét,
Nem kell az eskü énnekem,
Én minden csókod, ölelésed
Arannyal dúsan fizetem.


Tvé přijímat hostie lačným rtem
v tvůj chrám jsem šel o velkém Svátku –
však spatřiv tvou slávu – v dál prchal jsem
od oltáře v hrůze a zmatku.


Und wie reizend ist die Dirne,
Wenn sie vor dem Räuber steht,
Und um ihre blonde Stirne
Glühend Haß und Neigung weht!
Scham und Lust - o süßer Krieg!
Doch dem Kühnen bleibt der Sieg.


Als wäre nichts geschehen, wird es stille,
Die Glocken hallen aus, die Lieder enden.
Und leichter ward mir in der Tränen Fülle,
Seit sie versenket war von frommen Händen.
Als noch im Hause lag die bleiche Hülle,
Da wußt ich nicht, wohin nach ihr mich wenden;
Sie schien mir, heimatlos, mit Klaggebärde
Zu schweben zwischen Himmel hin und Erde.


Wir müssen sie ihm gönnen
Und müssen schweigen still;
Er konnt' und würde können
Noch nehmen was er will.


峨峨双阙昼烟横
玉箓金箱记姓名
况有曲江家旧渚
小虹桥外柳花轻


Ei nun, ist ein ersticktes Hoch
Auf einen Demagogen!


Den Turm umklettert ein Rosenstrauch
Mit Ranken schweifend und lose.
Ich weiß nicht, fiel sie vom Windeshauch,
Doch nieder fiel eine Rose. –


Denn sie borget von dem Monde, er von dir das Licht.


Schrecken Sträuben
Wehren Ringen
Ächzen Schluchzen
Stürzen
Du!
Grellen Gehren
Winden Klammern
Hitzen Schwächen
Ich und Du!
Lösen Gleiten
Stöhnen Wellen
Schwinden Finden
Ich
Dich
Du!


	questi alle genti son piaciuti tardi,
pur s'è mutata poi l'oppinione
e non è più nessun che se ne guardi.


Sveřepec přetěžce zívá
Po snu dlouhém, skálotvrdém;
On svou tlamu rozevírá,
Jak by svět chtěl poliknouti,
On své oudy velikánské
Sem tam kroutí, natahuje,
Jakby chápal nebesa.


Promesso gli ho, non già per osservargli
(che fatto per timor, nullo è il contratto);
ma la mia intenzion fu per vietargli
quel che per forza avrebbe allora fatto.
Il caso è qui: tu sol pòi rimediargli;
del mio onor altrimenti sarà tratto,
e di quel del mio Argeo, che già m'hai detto
aver o tanto, o più che 'l proprio, a petto.


十年交结几冤憎
别后谁能记姓名
遥想瞎驴成大队
挹南岳又望东溟


Wenn dich dein Feind erzürnt, so bist du noch kein Mann;
Der ist ein Held, der auch die Feinde lieben kann.


Od kmene lípy žhavé zdvih’ jsem čelo
koruna teskně šuměla –
a v záři svící přede mnou se skvělo
zamhlené nitro kostela.


Lasso, che poi un aspido divenne
al mio pregare, ond'io multiplicando
l'alta speranza, ebi da sperne bando
tal che volai com'ucel senza penne.
con altrimente a me dogliuso avenne
ch'al misero Fetonte,
che tellus disdignò per troppo ardire;
cieco chi non discerne que' ch'è chiaro,
volendo alzarsi ove non può saglire!
Sì ch'a mie spese altrui piangendo imparo,
portando scritto al fronte
come senz'alma amando vive un core
e come un corpo non morendo more.


蟒身漆黑蟒首红
蟒来动地起狂风
惭愧蜑巫能制蟒
床头开柙放蜈蚣


Dort empfangen sie mich. O Stimme der Stadt, der Mutter!
O du triffest, du regst Langegelerntes mir auf!
Dennoch sind sie es noch! noch blühet die Sonn und die Freud euch,
O ihr Liebsten! und fast heller im Auge, wie sonst.
Ja! das Alte noch ists! Es gedeihet und reifet, doch keines,
Was da lebet und liebt, lässet die Treue zurück.
Aber das Beste, der Fund, der unter des heiligen Friedens
Bogen lieget, er ist Jungen und Alten gespart.
Törig red ich. Es ist die Freude. Doch morgen und künftig,
Wenn wir gehen und schaun draußen das lebende Feld
Unter den Blüten des Baums, in den Feiertagen des Frühlings
Red und hoff ich mit euch vieles, ihr Lieben! davon.
Vieles hab ich gehört vom großen Vater und habe
Lange geschwiegen von ihm, welcher die wandernde Zeit
Droben in Höhen erfrischt, und waltet über Gebirgen,
Der gewähret uns bald himmlische Gaben und ruft
Hellern Gesang und schickt viel gute Geister. O säumt nicht,
Kommt, Erhaltenden ihr! Engel des Jahres! und ihr,


Földiekkel játszó
Égi tünemény,
Istenségnek látszó
Csalfa, vak remény,
Kit teremt magának
A boldogtalan,
S mint védangyalának
Bókol untalan.
Sima száddal mit kecsegtetsz?
Mért nevetsz felém?
Kétes kedvet mért csepegtetsz
Még most is belém?
Csak maradj magadnak,
Biztatóm valál,
Hittem szép szavadnak,
Mégis megcsalál.


Das Feuer seiner Augen bricht
Hindurch die finstern Brauen,
Wie nachts im Wald der Flamme Licht
Durch Büsche ist zu schauen.


Y hallándola muy triste
Sobre un estrado de luto,
Con los ojos que ya eran
Orinales de Neptuno,
Riéndose muy despacio
De su llorar importuno,
Sobre el muerto corazón
Envuelto en un paño sucio,
Le dice: «Amiga Belerma,
Cese tan necio diluvio,
Que anegará vuestros años
Y ahogará vuestros gustos.
Estése allá Durandarte
Donde la suerte le cupo;
Buen pozo haya su alma,
Y pozo que esté sin cubo.
Si él os quiso mucho en vida,
También le quisistes mucho,
Y si tiene abierto el. pecho,
Queréllese de su escudo.
¿Qué culpa tuviste vos
De su entierro, siendo justo
Que el que como bruto muere,
Que le entierren como a bruto?
Muriera él acá en París
A do tiene su sepulcro,
Que allí le hicieran lugar
Los antepasados suyos.
Volved luego a Montesinos
Ese corazón que os trujo,
Y enviadle a preguntar
Si por gavilán os tuvo.
Descosed y desnudad
Las tocas de lienzo crudo,
El mongilón de bayeta
Y el manto basto peludo;
Que aun en las viudas más viejas,
Y de años más caducos
Las tocas cubren a enero
Y los monjiles a julio;
Cuánto más a una muchacha
Que le faltan días algunos
Para cumplir los treinta años,
Que yo desdichada cumplo.
Seis hace, si bien me acuerdo,
El día de Santiñuflo,
Que perdí aquel mal logrado
Que hoy entre los vivos busco.
Holguéme de cuatro y ocho
Haciéndoles dos mil hurtos,
A las palomas de besos
Y a las tórtolas de arrullos.
Sentí su fin, pero más
Que muriese sin ver fruto,
Sin ver flujo de mi vientre,
Porque siempre tuve pujo;
Mas no por eso ultrajé
Mi buena tez con rasguños,
Cabal me quedó el cabello,
Y los ojos casi enjutos.
Aprended de mí, Belerma,
Holguémonos de consuno,
Llévese el mar lo llorado,
Y lo suspirado el humo.
No hiléis memorias tristes
En este aposento oscuro,
Que cual gusano de seda
Moriréis en el capullo.
Haced lo que en su fin hace
El pájaro sin segundo,
Que nos habla en sus cenizas
De pretérito y futuro.
Llorad su muerte, mas sea
Con lagrimillas al uso;
De lo mal pasado nazca
Lo por venir más seguro.
Pongámonos a la par
Dos toquitas de repulgo,
Ceja en arco, y manos blancas,
Y dos perritos lanudos.
Yedras verdes somos ambas,
A quien dejaron sin muros
De la Muerte y del Amor
Baterías e infortunios.
Busquemos por do trepar,
Que a lo que de ambas presumo
No nos faltarán en Francia
Pared gruesa, tronco duro.
La iglesia de San Dionís
Canónigos tiene muchos,
Delgados, cariaguileños,
Carihartos y espaldudos.
Escojamos como peras
Dos déligos capotuncios,
De aquestos que andan en mulas,
Y tienen algo de mulos;
Destos Alejandros Magnos,
Que no tienen por disgusto
Por dar en nuestros broqueles,
Que demos en sus escudos.
De todos los Doce Pares
Y sus nones abrenuncio,
Que calzan bragas de malla,
Y de acero los pantuflos.
¿De qué nos sirven, amiga,
Petos fuertes, yelmos lucios?
Armados hombres queremos,
Armados, pero desnudos.
De vuestra Mesa Redonda
Francos paladines huyo,
Donde ayunos os sentáis
Y os levantáis más ayunos.
La de cuatro esquinas quiero,
Que la ventura me puso
En casa de un cuatro picos,
De todos cuatro picudo;
Donde sirven la Cuaresma
Sabrosísimos besugos,
Y turmas en el Carnal,
Con su caldillo y su zumo».
Más iba a decir doña Alda,
Pero a lo demás dio un nudo,
Porque de don Montesinos
Entró un pajecillo zurdo.


Ví směr, kterým letly dále;
ubírá se přes kamení,
za ním cválá pustá vřava
jeho dnů a vzpomínek.


Und er fragt und wäget alle Worte,
Deren keines seinem Geist entgeht:
Ist es möglich, daß am stillen Orte
Die geliebte Braut hier vor mir steht?
»Sei die Meine nur!
Unsrer Väter Schwur
Hat vom Himmel Segen uns erfleht.«


Armin begann zu lesen, er schüttelte das Haupt;
Daß er sein Latein verlernet, das hätt' er nicht geglaubt.
Er ließ von einem Professor sich die Bulla klassisch vertiern
Und dann zu besserm Verständniß im Tacitusstile expliciern.


Nur eine süße Blüte,
Die mangle ich überall,
Von einem süßen Namen
Den reinen Silberschall.


Sie wircken auch durch deine gnad
vil zeychen vnd groß wunder that,
damit die lehr beweren;
Mit freuden trettens in den krieg,
erhalten auch gar manchen Sieg,
wann sie jr vil bekeren,
Daß man auch spürt in allem land,
daß solches schafft
die Göttlich krafft
vnd wirckt alleyn sein rechte hand.


To není dílo lidských zde zoufalců,
však jest to píseň vítězná, jásavá,
jež bloudíc duší mrtvých pěvců
se chytila nad krajem plným pláče.


Alle, die bey Hofe dienen, achten sich, als andre, höher;
Kluge rühmen, als die Dienste, ihre Freyheit billich eher.


Dann sieht es dich, o Held! in deiner Väter Hallen
Flüchtling, verbannt und arm, in stiller Trauer wallen,
Doch eh' zu neuem Kampf dich wilder Donner ruft,
Steigst du, ein treuer Sohn, in ihre stille Gruft.


Cítím, jsi nám, vnukům, též zachráněná,
velký symbol ztajené síly české,
která nedá zahynout víře s láskou
ve srdcích dětí.


Ihr Christen, schikt Euch in die Zeit:
Wir wollen uns versöhnen
Und stiften Fried' und Einigkeit.
Ei last uns das beschönen,
Wen Ander' uns beleidigt haben;
Wir wollen allen Zank vergraben
Und leben fein nach Christi Sinn;
Zank, Neid und Streit fahr immer hinn!


山东征客几时归
榆荚成钱草似衣
政自羁愁无着处
马头忽见雉双飞


Der Traum der Poesie,
Der Reiz der Phantasie,
Der Kindheit Glück:
Nichts kehrt zurück.


V největším trysku přijel kočár do vsi
s krásnými koni jako pro princezny.
V livreji kočí, kočár jen se leskne.
Před farou nezastavil, u starosty
před hostincem ne; zajel pod kovárnu,
před nepatrným domkem zastavil tam.
Šourám se za ním. Přijdu. Pán tam chodí,
je všecek černý, jako páni z města,
na domek hledí, jeho malá okna.
Nu, u Čejků to nebývalo valné
a domek byl to Čejků, jak vy víte,
dokavad Čejkovi zde bydlívali.
A jak se dívám, vidím, Čejků hoch to.
A zase ne. Tak nějak hledí cize,
a přece cize ne. A chodí, chodí,
na domek dívá se a na zahrádku,
na políčko a na tu louku dole,
kde teče potok... Chodí, chodí. Sejde
až k potoku a sjímá s hlavy klobouk
a chladnou vodou sobě skropí čelo.
Veliký rozruch vzbudil příjezd pána.
Šebesta přišel, salutoval pěkně,
pak přišel Kouba, Sladká, Hřib a Černý.
Čím dál, tím hleděl pán ten studeněji
a přeli jsme se: Je to Čejků? Není?
Pak Sladká kuráž sebrala a přišla
líbat mu ruku. On ji prudce utrh’,
podivně pohled’ na nás: Byl to? Nebyl?
Na nikoho z nás nepromluvil slova,
na domek pohled’, potok, na zahrádku,
pak svraštil čelo, na kočího kynul,
když přijel, rozkaz dal mu cizí řečí...
Kočí prásk’ bičem, koně v klus se dali
a zbyly po všem jen kotouče prachu.


Oh, disse Oscar, dunque l'Eroe tu scorgi
Nel suo fosco vapor? deh dimmi, o Rino,
Come cadde il guerrier, che fu sì chiaro
Nei dì de' nostri padri? ancora in Cona
Vive il suo nome, ed io vidi più volte
I ruscel de' suoi colli. - Avea Fingallo,
Il cantor cominciò, dalle sue guerre
Discacciato Idallan: Comala fitta
Stavagli in cor, né l'occhio suo potea
Sofferir del garzon l'odiata vista.


Die Wege waren regenglatt,
Denn Sonne fand nur draußen statt;


Sieh! es ruhet nun der Degen
Und die hohe Brandung fällt,
Sich verlaufend auf den alten Wegen,
Und langweilig wird die Welt.


jež cestou potkávám, shůry v lučiny sdílné,
v uličky tiché kráčeje... Zeleň mám v oku,
med v ústech a srdci, v uchu včely pilné,


Dupala tam v čela
tvrdá podkova,
aby zapomněla
duše domova.


Víš, moje duše zhořkla zlobou příliš,
víš, příliš dusný vzduch jsem dýchal v žití.
Víš, moje duše zhořkla zlobou příliš!


Dich, den treuen, dich, den liebevollen
Zärtlichen Gemahl,
Dem der Gattin Wonnethränen rollen,
Thränen ohne Zahl;


يا عذولي خلني أغنم عمري
إن أعمار الورى كالسحب تسري
دَع فؤادي والذي يختاره
ما على ظهرك يا عاذلُ وزري
دَع غواني مجلسي تصدح لي
فغداً تبكي البواكي حولَ قبري
يا نديميّ وهذا يومنا
يوم صحوٍ فاجعلاه يوم سكري
واسقياني مثل خلقي قهوة
بيديْ بدر يغنّيني بشعري
أنا عذْريّ الهوى لكنَّ لي
ثقةً بالعفو تجلو وجه عذري
والذي أهواه بدرٌ قاتلٌ
اعملوا ما شئتمُ يا أهل بدر
ولسلطاني صفاتٌ مدحها
صادقٌ يمحى بها وزري وفقري
ملكٌ من آل أيوبٍ له
في تكاليف العلى ميراث صبري
عادلٌ ما كادَ زيدُ النحو في
دهره يعزَى إليه ضربُ عمرو
وجوادٌ ما ليُسر الغيث ما
لندى راحته في حال عسر
أفضليّ التعت والذَّات فيا
لهما من نسبتيْ سرّ وجهر
يا مليكاً أحمل المدح له
وعجيب حاملٌ دُرَّا لبحر
إنَّ أعداءَك والأنعام في
حالةِ فاجمعهما في يوم نحر
وتهنَّا ألف عيد مثله
في مسرَّاتٍ وفي عزًّ ونصر
رفعت قدريَ فيه ليلة
قرَّبتني يا لها ليلة قدر
وعلى القصرِ اجتماعٌ يا له
سفراً أفضى إلى جمعٍ وقصر
كنت غضباناً على الدَّهر وقد
ردَّني جودك فرحاناً بدهري
فيميناً لسوى مغناك لا
ينثني قصدي ولا أثني بشعري
أنت غيثي ونباتي للثنا
حقه أن يتلقاك بزهر


menderes menderes bulanık menderes


Bald, Geliebter, schickt der Vater
Mich nach Rom ins Nonnenkloster,
Täglich bitt' ich ihn, es bittet
Täglich auch die gute Mutter,
Endlich naht das Wiedersehen,
Endlich von Olevano
Scheid' ich, und vielleicht auf immer.


dünya “muhdes” mi “kadim” mi diye tartışmak boş


¡Si derribas el muro
qué gozo en todas partes!
¡Qué lazo de palabras
se sentirá en la tierra!
Y todo será nuevo,
como recién nacido...
Si derribas el muro
de todas las mentiras
¡Qué júbilo de amor
abierto sobre el mundo!
¡Qué horizonte sin nubes
en la curva del cielo!


Ztlelé kaple sklepení se boří,
Smutně sloup tu polotrhlý ční;
Lampy blesk zde stíny plašné tvoří,
Udatných kde reků výbor sní.
Bujně lesní vchod obrostlo křoví,
Každý krok hlas budí ozvěny,
Červ tu hryže, noční hnízdí sovy,
Živý obraz smutné proměny!


Ladrones sois de el nombre de los cielos,
que os disfrazáis ansí para matarnos,
pues de vuestra ponzoña no hay librarnos,
aunque más por huir alcemos vuelos


Daleko rozlehlým podlesím,
V objemu skal příkrých, hrubých lomů,
Turota se vine z stínu hluboká;
Roklemi kol kolem vlhký dým
Proplétá se; opodál chřest stromů
V hrčení se mísí potoka.
Pokraj lesa bařatý se níží
Důl, schovaný v třtinných houštinách,
V jezeřitých jeho moklinách
Luna se jak v mrtvém oku shlíží.
Ticho je tam v bájeplodných snách,
Někdy jen kvílících větrů pláč
Pustinou se žalně rozlíhá,
Někdy poděšený křemenáč
Lajem osamělým přebíhá,
Někdy lehký paroh jelena
Vystrmívá z lučin zelena,
Někdy pták zašlehá perutí,
Někdy z šera lesních klenutí
Doupňákovo sténání se nese,
Někdy vichrem šerý bor se třese;
Jinak vše v hrobovém zmlknutí.


sobre a muralha?


¡Cuán alegre está el baile do se escuda
el mortal cuidadoso tras su velo!
¡Cuántos ojos que miran con recelo,
cuánta voz de falsete que saluda!


Herein! du Jünger; zaudre nicht zu neigen
Dein lock'ges Haupt vor deinen Meistern hier;
Dir ziemt vor ihnen Ehrfurcht wohl zu zeigen,
Du ringst hinan zu ihrem Lichtrevier;
Und wehte nicht aus ihres Lorbeers Zweigen
Des Gottes Schöpferatem erst zu dir?
Bin so wie du, obschon in grauen Haaren,
Ein Jünger nur; vertraue meinen Jahren.


O Österreich, ich habe
Die Kommandantenschaft
Bewahret bis zum Grabe
Für dich mit treuer Kraft;
Es hat mich nicht verdrossen,
Daß als Verräter ich
Vom Feinde ward erschossen,
Weil ich es ward für dich.


Tím si slávy věnec neuvila;
Neb kdo činy plné ohavy,
Sebe udatnější, oslaví?
Proti bohům tím se prohřešila.


S málem hospodářným býti,
jest: svůj statek rozmnožiti.


Végre öszvegyűlni látván vendégeit,
s az egész gyűlésnek hallván örömeit,
egybe szerkezteti a párnak kezeit,
s felemeli vígan az égre szemeit.


Ich sehe nichts von Häusern mehr,
Ich seh' nur dies Gewühl:
Jetzt merk' ich, warum mir so schwer
Da drunten ist, so schwül.


Wenn dereinst im lauen Abendwinde
Unter deinem Schatten, hohe Linde,
Hin ein Lebensmüder sinkt,
Und aus deinen Silberblüthen
Süße Düfte trinkt;


Ein dummer Teufel ist der Schuft,
Weil doch er der Geprellte ist,
Wenn ihn die Welt, die er betrog,
Mit großen, klaren Augen mißt.


Die wollen treu halten zusammen
Mit einem Wort genannt,
Weil beid aus Germanien stammen,
Dem alten Vaterland! –


燕支山属南朝地
胡妇双腮断红媚
博得明妃一笑来
家家白粉搽高鼻


无地无媒只一身
归来空拂满床尘
尊前尽日谁相对
唯有南山似故人


Černými haluzemi
sype se času písek.
Široká matko zemi,
pro koho nemáš kout?


Yet, ere they go, a greater evil comes —
See! crowded beds in those contiguous rooms;
Beds but ill parted, by a paltry screen
Of paper'd lath or curtain dropt between;
Daughters and sons to yon compartments creep,
And parents here beside their children sleep:
Ye who have power, these thoughtless people part,
Nor let the ear be first to taint the heart.


Mas cuando fue feliz un desdichado,
si en su progreso topa el desengaño,
y en su fortuna destrozado el miedo.