ON thy wild banks, by frequent torrents worn,
No glittering fanes, or marble domes appear,
Yet shall the mournful muse thy course adorn,
And still to her thy rustic waves be dear.
For with the infant Otway, lingering here,
Of early woes she bade her vot'ry dream,
While thy low murmurs sooth'd his pensive ear,
And still the poet — consecrates the stream.
Beneath the oak and birch, that fringe thy side,
The firstborn violets of the year shall spring,
And in thy hazles, bending o'er the tide,
The earliest nightingale delight to sing:
While kindred spirits, pitying, shall relate
Thy Otway's sorrows, and lament his fate!


Ködök, ködök,
titokzatos mélységüek
feküdtek a hegyek, völgyek,
a kopár ősz kapuján,
mikor a gyermek szeme
mohón keresi
a távoli határokat.
Ködök, ködök
s az őszi nap
mint ezüst tükörön
önfényét veri.


A voi l'aura che soffia, e l'onda ch'erra
d'intorno, e 'l sol, che scalda, assedio han messo;
Amor, Fortuna e il mondo a me fan guerra.


Jsme děti štěstí. V korunách
však šelest, ševelící v snách,
smrt pod květy nám věstí.
To blaha stesk nám k srdci sáh,
to zabolelo štěstí.


Po celou noc jak útočily prudce,
co gigantické měly v sobě síly!
Všem světům v dálkách podaly své ruce
a s hvězdami se vichry spřátelily.
Slyš jejich hukot právě v této chvíli:
Zda z hrůzy té se – láska vynoří?
Slyš, jakým smíchem země lká a kvílí!
Slyš, jarní vichry kterak hovoří!


(– Wenn auch von Ärzten, Philosophen,
Ein volkverwirrendes Komplott
Sie Hexen nennt und Teufelszofen,
Der aufgeklärten Zeit zum Spott –)


Vůle lidská? – znám to, znám,
Tať se jako třtina klátí;
Dnes vystaví ctnosti chrám,
Zítra již jej zase zvrátí.


魫薄窗虚日映楼
杏花风荡玉帘钩
手擎妆盒偷微笑
红脚蛛丝在上头


郁郁苞桑久托根
精灵忍为赴藤樽
北窗洗盏悠然酌
扶上苔阶试屐痕


To pro tebe, proletariáte,
pro vás, kdož vidle a cepy máte,
pro vás, kdož v továrnách kladivy bušíte,
pro vás, kdož v kasárnách střílet se učíte,
pro tebe, dělníče,
a pro vás, davy,
abyste viděli a pozdvihli hlavy,
Ó pochopíte, vy osvobodíte,
jen trochu odvahy ještě a trochu praxe,
osvobodíte sebe i Maxe,
až rudí vlci zakousnou se v bílý lup,
hoj, rup!


清江一曲界间关
倚作琴声上下滩
鹊报主人知有喜
惠然金玉总称难


Der Feuerwagen rollt durch den Wald,
Der Boden dröhnet, der Hügel hallt,
Es tanzet die Buche,
Die alte die kluge
Im Wirbelreigen
Mit Pappel und Eichen.


Zázraky jsou tvé činy
Sladce blažící viny,
Kam přitulíš se, rozkoš tě provází,
A zrak tvůj kam padne,
Pouště přetvoří v Edény ladné!
A rajské plody kol sebe hází.


Však tajné kouzlo Snů svou vládu zahájí,
ret můj se odmlčí pod jeho polibkem,
a sladkém zapomenutí zní bez konce
snů pohádky a ilusí mých písně...


Die Schleppe will ich dir tragen,
Ich will deinem Wink mich weihn,
An Festen und hohen Tagen
Sollst du meine Königin sein!


Sonst prangt mit Noah Engelland,
Mit Constantin der Seynen Rand,
Von Schopen hab' ich viel vernommen,
Sind Bonamente Bertaly
Mehr Fockart, Allegrand allhie
Mir jemals zu Gesichte kommen?


se salvo io èsca da le infeste squadre
d'affanni, di dolor, di pensier mei,
per aver pace, o Roma, in te vorrei
finir queste mie notti oscure et adre;


ční v stínu thují mohyla,
a nikdo neví, kdo spí pod ní,
jak tajemství by střežila,
jež znají pouze bratři rodní,


Jako když se kosti drtí,
rachotí dál povoz paní Smrti...
Ve sklepení vlhkém, tmavém,
trestaneckým oděn hávem,
strádá vězeň. V ty, již lidstvo škrtí,
bouřil. Mněl, že světy zvrtí.
Vlastních pochyb hlod ho rve – zlý chrt...
Spásou vítá – paní Smrt.


Willst wieder entweichen –? so stirb, Geduld!
will länger nicht betteln um Deine Huld!
jetzt fasse ich dich! jetzt halt' ich die Braut – –
Braut – gurgelt's, verröchelt's im Schlamm, im Kraut ...
Die Nebel rollen am Moore.


Egli infiammato di feroce sdegno
sta su la soglia minacciando morte,
e con una bipenne il duro legno
percuote, e risonar fa l'alte porte;
mettono gli altri un ariete a segno,
e 'l sospingon con impeto sì forte,
che già l'imposte e le bandelle sono
tutte allentate, e ne rimbomba il suono.


Posvátný klid!
Velebná krajem noc je rozložena,
jak pro lásku by byla utvořena,
a sladce kynou světu snové,
jak nebyli by tyranové
a jak by lidstva zmřely žaly,
když okovy mu těžké sňali;
jak nebyla by v světě vražda
a volna byla duše každá.


Az árvaság nehéz egy élet:
Ezt látta András mindenütt.
Fénynél előbb látott setétet
S bőven nyelé a keserüt.
Csupán azok hizelkedének,
Kik tőle valamit reméltek.
Nőtt rokonok, testvér nekül,
Idegenben idegenül.


Hát a kötél árát, mikor vele számol,
Nem lehuzza neki járandóságából?
Az öngyilkosság - mert ily rossz lábon áll a
Lelkiismeretével - szinte szokás nála.


如今总总斗新妆
天与风姿压众芳
自是百年中第一
不因兰菊返魂香


Da kam der Splitterrichter eitle Zunft
Und mäkelte mit alter Unvernunft
An dem, das ihr zu hoch gegeben.
Ich lächelte zu ihrem häm'schen Wort –
Seit jenem Tag warst Du mein Held und Hort
Im kunstgeweihten Leben.


Őszi eső kopogása
Zörget kinn a födelen,
Benn kandalló pattogása
Enyhít s elmulat velem.


Gott Vater, komm und läuter!
Gott Sohn, sei mein Bereiter!
Gott Heilger Geist, mein Reis!
Las nach dem sibnem glühen
Im silberkelche blühen
Das Lilgenrosen weis
Zu deinem Lob und preis.


Seele legt sie auch in den Genuß, noch Geist ins Bedürfnis,
Grazie selbst in die Kraft, noch in die Hoheit ein Herz.


Dem aber ab des meers unruh
und andern wassern sunst mag grausen,
der liebet mehr in freud und ruh
die zeit mit brüdern zu verbausen:
Und fliehend arbeit, müh und streit
verdrinket er die süße zeit:
nein, sondern nicht schnell zu veralten
will er die liebe zeit aufhalten;
Aufhaltend becher oder glas
wird er ein freier bossenmacher
und sitzend in dem grünen gras
erfrischet ihn der Bacharacher.


Es lebte in der Normandie
Ein Herzog edel, reich und milde.
Er führte einen Leu im Schilde,
Doch sah man solche Sanftmut nie.
Kam einem Tier er ins Gehege,
So trug er mit der Panzerhand
Den Salamander aus dem Wege
Und hob den Schmetterling ans Land,
Der taumelnd noch vom Hochzeitsflug
In eines Teiches Wellen schlug.


E por mais que Ana Delfina
o pescoço e os braço s cubra,
deixa ver na cútis fina
muita e muita pinta rubra.


Krásný jest zvuk, který vychovaly
Venku ruky samé přírody,
Mnělbys, že se z křovin hospody
Vlaských mistrů, chrámy z lesů staly;


Gleich an frommer Kraft und Weisheit jenem edlen Plinius,
Der dort rettend seine Mutter trug durch Nacht und Lavaguß,
Also Carl, du hoher Sieger, trugst du kühn und glorreich da
Aus den Flammen und den Schrecken deine Mutter Austria!


Vardovi syn leží v náručí!
Jaká radost po tak hrozné chvíli!
Objímati každý děti pílí,
a v ten jásot salva zazvučí,
garda plesem do povětří střílí.
Zatím Václav otci všecko sdílí.


O Falseron, io ho pur finalmente
qui ritrovati tutti i tuoi vestigi:
l'anima forse or del tuo error si pente,
tanti segni son qui, tanti prodigi!
Tu abbracciasti come fraudolente,
quando tu ti partisti da Parigi,
oimè lasso, il mio degno nipote,
poi gli baciasti, ribaldo, le gote.


剩采隋和咏断机
洛阳芳躅孰同归
奉盈执玉今犹昔
姓字宜垂奕叶辉


O čem jsem snila? Ne o svojí slávě,
ten zvuk tak příliš brzo sevšední,
ne o závisti družek, ježto právě
snad tupily můj výkon poslední;
jen malý obraz vstal mi před očima,
však jaká poesie zářivá!
že cítila jsem, jak se srdce zima
tím jeho milým teplem zahřívá.


Matka tvá je dobrá paní,
ale otec hořký host.
Ani neřek’ „na shledání!“
když mně dával za výhost.


几年相约在林丘
眼见京江更阻游
遗我珠玑何以报
恨无瑶玉与公舟


až teprvé, když padl Jerusalem,
když v rákosí a v žáru vedra snili,
když v řekách bahnitých své tváře myli,
se naplnilo zrno v klasu zralém.


Wie leiser Liebesodem
Hauchet so lau die Luft,
Es steiget aus allen Talen
Ein warmer Veilchenduft.


L'Aquila altiera, che l'un becco ha volto
a l'occidente e l'altro a i lidi eoi,
felice insegna a quei famosi heroi
onde 'l cognome e 'l sangue havete tolto,


أيا سيّداً بالودِّ يَسنْى ضميره
فيشْرق في لَوحِ الفؤاد نظيرُهُ
سلامٌ على ذاك الجناب فكم له
مكاسِر طيب عنبريّ عَبيرهُ
وأهدي تحياتي إليه مخالصاً
بودٍ صَفا سَلْسَانهُ ونميرُه
كتبت ولي شوق إليه ونازع
يشبّ ضراماً وَقْده وسعيرُه
فلم ألقَ لي إِلاّ السلام تَعلّةً
بعثت به يذكو لديه عطيرُه


Pantáta již otevírá
svoje ústa k odpovědi,
ale hlas mu na rtu zmírá
nenadále úžasem.
Kočáry dva rovným směrem
letí sem. – Ó, bozi vědí,
zdali jednou na některém
nejel prorok Eliáš.


قَد انْقَضَى دَوامُ داءٍ دَائِمٍ
مالِي حَسَدٌ عَلى المَسَاعي قائِم
يا لائماً وَقَعتَ فِيما أَنا فيهِ
والله لَنا صِحتُ ولُمْتُ اللائم


Da lächelte zufrieden
Er stille vor sich hin;
Die Menschen im Thal hernieden
Sah'n goldner die Berge glühn.


Agyunk kihűl, gerincünk összeroppan,
míg végre elnyűtten, megrothadottan
visz el egy este a jó csont-lovag.


Welch ein wohlthätiger Gott! Zünde die Fackel an,
Ruft der liebende Hirt, leuchte mich durch den Wald,
Wo mein reizendes Mädchen
Meinen Schritten entgegen lauscht.


¡Malo me he puesto!


Wohin verführt mich der Schmerz! Weicht, weicht ihr traurigen Bilder,
Komm Muse! laß uns die Wohnung und häusliche Wirthschaft des Landmanns
Und Viehzucht und Gärte betrachten. Hier steigt kein Marmor aus Bergen,
Und zeuget Kämpfer, kein Taxus spitzt sich vor Schlössern, kein Wasser
Folgt hier dem Zuruf der Kunst. Verschränckte wölkichte Wipfel
Von hohen Linden, beschatten ein Haus von Reben umkrochen,
Durch Dorn und Hecken befestigt. Ein Teich glänzt mitten im Hofe
Mit grünem Floßkraut bestreut, wodurch aus scheinbarer Tiefe
Des Himmels Ebenbild blinkt. Er wimmelt von zahmen Bewohnern.
Die Henne jammert ums Ufer, und ruft die gleitenden Entchen,
Die sie gebrütet; sie fliehn der Stiefmutter Stimme, durchplätschern
Die Fluth, und nagen am Schilf. Voll majestätischen Ernstes
Schwimmt hier der Schwan, und treibet fern von der Lustbahn der Jungen
Mit starken Flügeln den Schießhund. Nun spielen die haarigten Kinder
Sie tauchen den Kopf ins Wasser, sie hängen im Gleichgewicht abwerts
Und zeigen die rudernde Füsse. Dort läuft ein munteres Mädchen
Sein buntes Körbchen am Arm, verfolgt von weitschreitenden Hünern.
Nun steht es, und täuscht sie leichtfertig mit eitelem Wurfe; begießt sie
Nun plötzlich mit Körnern und sieht sie vom Rücken sich essen und zanken.
Dort lauscht in dunkeler Höhle das weisse Kaninchen, und drehet
Die rothen Augen umher. Aus seines Wohnhauses Fenster
Sieht das Lachtäubchen sich um, es kratzt den röthlichen Nacken,
Und fliegt zum Liebling aufs Dach. Er zürnt ob dessen Verweilen
Und dreht sich um sich und schilt. Bald rührt ihn das Schmeicheln der Schönen,
Viel Küsse werden verschwendet, bis sie mit schnellem Gefieder
Die Luft durchlispeln, und aufwärts sich zu Gespielen gesellen,
Die blitzend im Sonnenglanz schwärmen. Von blühenden Fruchtbäumen schimmert
Der Garten, die kreutzende Gänge mit rother Dunkelheit füllen,
Und Zephyr gaukelt umher, treibt Wolken von Blüthen zur Höhe,
Die sich ergiessen und regnen. Zwar hat hier Wollust und Hochmuth
Nicht Nahrung von Mohren entlehnt und sie gepflanzet; nicht Myrthen,
Nicht Aloen blicken durch Fenster. Das nutzbare Schöne vergnüget
Den Landmann, und etwan ein Kranz. Durch lange Gewölbe von Nußstrauch
Zeigt sich voll laufender Wolken der Himmel, und ferne Gefilde
Voll Seen und büschichter Thäler, umringt mit blauen Gebirgen.
Das Auge durchirret den Auftritt, bis ihn ein näherer schliesset.
Die Fürstinn der Blumen, die Tulp' erhebt die Krone zur Seiten
Hoch über Aurikeln, dran Flora all' ihre Farben verschwendet.
Die holde Mayblume drengt die Silberglöckchen durch Blätter,
Und manche Rose durchbricht schon ungeduldig die Knospe.
Es steigen holde Gerüche, vermischt vom Garten zur Höhe,
Und füllen mit Balsam die Luft. Die Nachtviole läßt immer
Die stolzeren Blumen den Duft verhauchen; voll Edelmuth schließt sie
Ihn ein, im Vorsatz den Abend noch über den Tag zu verschönern.
Ein Bildniß grosser Gemüther, die nicht gleich pralrischen Kämpfern
Der Kreis von Zuschauern reitzt, die tugendhaft wegen der Tugend
In der Verborgenheit Schatten Gerüche der Wohlthaten streuen.
Seht hin, wie brüstet der Pfau sich dort am farbichten Beete!
Voll Eifersucht über die Kleidung der frölichen Blumen stolzirt er,
Kreist rauschend den grünlichen Schweif voll Regenbögen, und wendet
Den farbenwechselnden Hals. Die Schmetterlinge sich jagend,
Umwälzen sich über den Bäumen mit bunten Flügeln, voll Liebe,
Und unentschlossen im Wählen beschauen sie Knospen und Blüthe.
Indessen impfet der Herr des Gartens Zweige von Kirschen
Durchsägten Schleestämmen ein, die künftig über die Kinder
Die sie gesäuget, erstaunen. Das Bild der Anmuth, die Hausfrau
Sitzt in der Laube von Reben, pflanzt Stauden und Blumen auf Leinwand,
Die Freude lächelt aus ihr; ein Kind, der Gratien Liebling
Hängt ihr mit zarten Armen am Hals, und hindert sie schmeichelnd,
Ein anders tändelt im Klee, sinnt nach, und stammelt Gedanken.


Noch dämmert's tief. Der Griechen schöne Pfade,
So hell, so eben, lagen da
Vergangen. Alles schaut' auf düstre, krumme Pfade,
Dem düstern Orkus nah.


Jaké vládnou nebeské tu moci!
Vycházíli slunce o půlnoci?
Či se hvězdy slily spolu
Chtíc najednou sejít dolů?
Tedy slyší slova
Z ústa andělova:
Nebojte se pastýřové,
Zvěstuji vám věci nové:
Spasitel se narodil,
Ráj se v zemi oplodil.
Do Betléma jděte,
Odtad ráj ten zkvete.


Což to? Pan Vilém – sedí vedle něho –
pán z Lobkovic má na sedmnáct beden
od zlata, stříbra věcí ve sklepeních.


Dann, wenn ich erst ein Weilchen so verharret,
Besänn' ich mich auf meine Menschenglieder,
Um sie, statt zu umflügeln, zu umarmen.


I zdálo se mi, že snad může vzpučet
zas jaro tuhé po zimě,
že starý možno vyrovnati účet,
neb dluh nás tíží upřímně,
A tak, když osmý listopad se vracel
v svém zamlženém rozhledu,
já v podivných se sněních dlouho ztrácel
a slyšel z mlhy „Ku předu!“


Mir träumt', ich starb, und deine Thränen flossen,
Da richtet' ich mich auf und lebte wieder,
Der welken Blume gleich, die Tau begossen.


Most a kincses kádhoz! Megtöltöm tarisznyám,
Hazaviszem neked, szerelmes Iluskám!
Cudar mostohádnak nem lész többé rabja,
Feleségül veszlek... isten is akarja.


Gott ist ein wonnesames Wesen,
Ganz freundlich, stille, sanft und froh;
Soll deine Krankheit recht genesen,
So muß dein Grund auch werden so.
Ei diene Gott mit Freuden doch,
Zeig, daß sein Dienst ein sanftes Joch!


je hovorný a dobrý – zmlklý, spurný?
Co vede jej sem? Přespí, půjde z rána?
Zda návštěvy své tady stopu nechá?


Tu vždycky myslím si, jak je to krásné asi,
v ten čas teď milovat a blouznit, dopis psát,
být dámou mladičkou, jež tušuje si řasy
a s mladým elevem se denně scházívat,
pak na rozchodu již s plachostí roztomilou
se nechat políbit a ruku tisknout bílou.


四月过新雨
西湖罗绮春
荷花娇绿水
妒杀采莲人


Verhalle nun, Gesang der Liebesklagen,
Du langes, banges Echo meiner Leiden!
Der Tag erscheint, die trübe Nacht muß scheiden,
Die Stunde der Erlösung hat geschlagen.


几多亲爱在人间
上彻霞梯会却还
须是蓬瀛长买得
一家同占作家山


»Herbei Johann, bist gut Gespann,
Komm her zu lieben Kindchen;
Mit uns verbleib, da Kurzweil treib,
Wie bald entweicht ein Stündchen.
Dein Lämmlein laß im grünen Gras,
Nur neben uns, da weiden;
Bringst auch mit dir ein Mayenzier,
Und bist noch so bescheiden?
Bringst Rosen von der Haiden.«


Ach Louise, deine Küße,
Die mein Mund zuvor geschmeckt,
Waren mir wie Manna süße
Und mit Edens Thau bedeckt;
Ja zu diesem Freygerichte
Ludestu mich selber ein,
Deiner Schönheit Rosenfrüchte
Sollten mir ein Garthen seyn.


Er hat die Gnade mir gethan,
Daß ich darff sagen jederman,
Er solle sich nicht mehr erheben
Als ihm ist Maß und Ziel gegeben
Von ihm, der alles geben kan.


阊门城外水涵空
雁影凄凉落照中
一望秋风数千里
不知何处是行宫


¿Callaré la pena mía,
o publicaré el dolor?
Si la callo, no hay remedio,
si lo digo, no hay perdón.
De cualquier suerte se pierden
alas de cera: ¿es mejor
que las humedezca el mar,
o que las abrase el sol?
¿Qué me aconsejas, Amor?


يخيط فتوقاً بين الماء و اليابسة
و يؤجج طبيعة العناق في الأجساد


Né mai non ti puoi tant'acchonciare
che tu non paia el diavol dello 'nferno,
o qualche stregha vecchia rinbanbita.


Na duchy hvízdnul Šalamoun a sborem
hned poslušně se sletli k jeho trůnu:
„Mne mrzí v erotickou bíti strunu,
a z vlastních přísloví jsem zhloupěl skorem.


梅觉寒山春
月镜虚潭白
舒啸四无邻
松风响如答


Kraj celý aleluja slaví,
již vidíš ptáků hlučný pluk,
jak navrací se, nedočkaví,
v stín mladých lesů, v zeleň luk.
Nad hlavou krouží trilku zvuk,
odpověď šumí háj i řeka –
pojď se mnou v dálku, se mnou bluď,
kde zkvetlou strání včela těká –
kdo ví, kde štěstí na nás čeká?
Můj hochu, dnes mi vesel buď!


Der König Löwe schlief. Von weitem saß ein Luchs;
Und dieser hatte Lust, den Löwen aufzuwecken.


– „Máš sílu na svém stát i před králem?“
– „I před ním.“ – „Troufáš si?“ – „Já řekl.“ – „Jděm!“


Sie sang dieselbe Weise,
Da sie hernieder ins Gewog
Mit Liebesarmen leise
Den König Harald zog.


隔桥沽酒傍船鱼
风味寒酸趣有馀
醉后和衣不成寐
半床微月照残书


Иду, вдыхая глубоко
Болот Петровых испаренья,
И мне от голода легко
И весело от вдохновеньПрекрасно — утопать и петь…


Da wolan/ du schöner lehrer/
Schöner meister/ vnd Prophet:
Da wolan du Land-verkehrer/
Gelt/ es nu zum Nagel geht.


Quivi per forza lo tirò d'incanto;
e poi che l'ebbe, ad altro non attese,
e con studio e fatica operò tanto,
ch'a sella e briglia il cavalcò in un mese:
così ch'in terra e in aria e in ogni canto
lo facea volteggiar senza contese.
Non finzion d'incanto, come il resto,
ma vero e natural si vedea questo.


Ach! was sol ich erst anfangen?
Sol ich klagen oder nicht?
Meine vormahls glatte Wangen
Seyn so übel zugericht:
Bluthroth ist derselben Zier/
Weil mein Lieb sich macht von mier.


pak na překlady přeskoč křepce
a nebuď nijak nesmělý
a ve skvostných je vazbách vydej,
by exoticky voněly –


Schauer wird durch meine Nerven beben,
Werd' ich deine Blüten ſehn,
Und ihr Bildniſs mir entgegen ſchweben,
Ihre Gottheit mich umwehn.


Die Camerons kommen, die Gordons kommen,
Die stolzen Söhne des Nordens kommen,
Es kommen die Enkel der alten Thane,
Die Crabies und die Mac Farlane,
Und Jack und Tom und Bobby kommen
Und haben die blaue Blume genommen.


E a morte respondeu-lhe, ereta e forte:
—  Ando os corpos dos homens a ceifar.
Com esta ceifadeira de atroz corte,
Que friamente ceifa, sem cessar...


Manuel del corazón: hoy diecinueve
tu soneto recibo -te lo juro-
y, a la verdad, me pones en apuro,
porque mi musa contestarte debe


Wie lang ist's her? Erst sieben Jahre!
Und doch klingt's schon: »Es war einmal!«
Der Wiege näher als der Bahre,
Ging ich tagtäglich ins Pennal.


Agora no meu meditar é uma treva e um abismo
Que hei-de fazer da minha consciência dividida?
Oh, carro absurdo e irreal, onde está quanto cismo?
 De que lado é que é a vida?


ما أَرضى بِنُصحِ بَني كُلَيبٍ
وَما أَنا عَن عَريفِهِمُ بِراضي
وَما أَنسى صَنيعَهُمُ بِحَجرٍ
وَبِالقَصَباتِ مَحبِسَهُم مَخاضي
وَلَو شاءَ الأَطِبَّةُ أَخبَروني
بِداءٍ في قُلوبِهِمِ المِراضِ
وَكَم دافَعتُ مِن خَطِلٍ ظَلومٍ
وَأَشوَسَ في الحُكومَةِ ذي اِعتِراضِ
شَديدٌ مِن وَرائِهِمُ ضَريري
بَطيءٌ بَعدَ مِرَّتِيَ اِنتِقاضي


Weg, ungelehrtes Leid, mit deiner trüben Dunst.
Darf ichs ihr sagen nicht, so darf ichs ihr wol schreiben,
daß du, mein Herze, glühst von ihres Herzen Brunst.


Nähm er dein Beyspiel wahr, so würd er beßer lernen,
Wie uns die Creatur den Schöpfer ofenbahrt,
Wie manches Wunderwerck Meer, Erd und Luft verwahrt;
Durch dies begehrstu dich dem Pöbel zu entfernen:
Was dieses Ganze fast, wie richtig alles geh,
Wie aller Fäll Erfolg an einer Kette hänge
Und wie sich ihr Geschehn so ordentlich vermenge,
Ja wie, was noch nicht ist, schon im Vergangnen steh,


Po celém kraji sněhu leží,
pod mraky měsíc vesluje –
však u nás teplo; – ať si sněží
a vítr okny lomcuje.


Širokým údolím jdu v pozdní noci,
po stranách hory jako brána k nebi,
a na oblohu veliký teď měsíc,
jak zlatá vzpomínka zašlého štěstí,
vychází právě mezi vršky stromů.


„Venkov sám nikoliv,“ již Václav srdce otevřel,
„než v něm jedna bytost, v níž spatřuji vesnu a jitro
v nejsladším vtělení, vrch veškery slasti a krásy,
jež by mi ještě život moh’ skytnout – – Ó kdyby mohla
v temno a mráz duše mé svou jarní seslati záři,
snad že by hojný tam květ ještě se rozvil a zaskvěl,
k cílům zas velikým jaře duch můj křídla by vypjal –“


O vermöchte jene Zeit der Schrecken
meinen Dünkel immerfort zu dämpfen!
Wieviel Ekel mußt ich schmecken,
wie verbissen mit dir kämpfen,


蚤识文章五彩多
六年离别思如何
武夷九曲行应遍
想见临清写棹歌


Od stromu neneste se daleko,
Vašemu abych šeptu porozuměl,
A poutníkovi jednou jako vy,
K útěše, míru a ku snění šuměl!


Před láskou nás, drazí pání,
V světě pranic neuchrání,
Ani moudrost, ani sláva,
Ani metla, ani dukáty,
Ani pancíř, ani záplaty,
I ba ani prázdná hlava!
Mílek, ten nás najde všude,
Za kamny i v chýši chudé,
Za hradbou i v síni zlaté,
Za světem i v poušti svaté;
Ostřejší než lidský vtip
Jestiť jeho zrak i šíp.
Ať děláte co děláte,
Ať se srdce jak chce dusí:
Člověk se přec jedenkráte
Notně zamilovat musí.


Zář večera se lije otvorem veřejí
a po kamenné dlažbě jde zlatou šlépějí.


Und sprach: Geloben lass mich laut,
Dass ich mich dir ergeben.
O wäre doch dein Leben
Auch meinen Händen anvertraut.
Der Andre drauf: Ihr Leben? Nein!
Die unsichtbaren Enden
Behalte ich in Händen.
Er sprach's und ging. Ich blieb allein.


A Grove there was, a venerable Shade,
No hostile Iron durst her Boughs invade,
Whose lofty Pines for sev'ral Ages grew,
And rev'rend Oaks a hundred Winters knew:
A crystal River wander'd half-way round,
The rest defended with a hasel Mound;
'Twas here to shun  jealous Eye,
When  departed to the western Sky;
The sly  us'd to leave her Maids,
And meet  in the balmy Shades;
While the proud Youth who found himself despis'd,
His Person slighted and  priz'd;
Grew wild with Love and desp'rate with Despair,
And vow'd Destruction to the gentle Pair:
No quiet Hour his surly Spirit knows,
Nor Rest by Day-light or at Night Repose:
Cold to his Friends, and if they ask his Care,
He only answers with a fullen Glare.


A tytéž květy po lukách se vinou,
po březích rostou, po větvích,
a rozkvétají v lese nad pěšinou,
a co svatebních věnců bude z nich.


Der reiche Bruder war nicht faul,
Die Klage zu erheben:
»Der Schwanz, der Schwanz fehlt meinem Gaul,
Den soll er wiedergeben.«
Dicht hinter ihm der Arme stand,
Hielt hoch den Stein in seiner Hand
Und drohte schon dem Richter.


. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
. . . . . . . . . . . . . . . . . Ich umfasse Dich,
Auch meine Mutter, meine Nährerin
Und einst mein Grab; ich fass', so weit ich kann –
Ein kleiner Raum, doch mehr als Raumes g'nug
Zu meiner Ruhestätte. – Doch mein Blick
Reicht auf Dir weiter; nur mein träger Fuß
Ist es, der an Dir klebt; mein edles Herz
Schlägt freier, und mein Geist denkt höher auf.
Gabst Du mir den, o Erde? Gabst Du ihn,
So Dank Dir des Geschenkes! Zieh ihn auf,
O gute Mutter! Du erfüllst ihn nie.
Du leitest seine Kindheitschritte, beutst
Ihm Deine Mutterbrust, gewährest ihm
Aus Deinem Vorrath nur ein Bilderhaus
Aufwachender Gedanken, weckst in ihm
Durch gut- und böses Schicksal Deiner Sturm-
Und Sonnentage, Deiner Frühlinge
Und Winter, ach, Empfindungen von Wohl
Und Weh, von Qual und von Genuß,
Von Wechsel und der Allvergänglichkeit!


JehovaJesus auf! Auf, fodre Rechenschafft,
Wi Salomons geheimnis komm zu ihm,
Das du mir hast zum Erb geschenkt,
Und Salomon mir reicht in ihrer Peiks gesichtern!
Auf, fodre nun dein gold, das aus dem blei gemacht,
Da selbst ihr gold sol werden blei!
Durchblitze nun sein haus, und zünde an di zimmer,
Darinnen du so misgebraucht!
Zih ihnen aus mit schanden Weis und Blaues,
Das dir und mir, mein Jesus, ward entwandt.


. . . . . . . . . . . .
Von keinem Lachen erhellt,
Von keinem Leiden bedrängt,
Blind in blutlosem Äther
Eine erloschene Welt.


Wie wünsch ich dich, mein Himmelbrot,
Verborgner Mensch und Gott!
Selig ist, der da kann haben
Deiner starken Gottheit Kraft
Und sein Herze mit dem Saft
Deiner süßen Menschheit laben.


Dieser Roman ist nicht für dich, meine Tochter. In Ohnmacht!
Schamlose Posse! Sie hielt, weiß ich, die Augen bloß zu.


Spurlos ist ihm die Zeit vorbeigeflohn,
Indes er lag in Waldesnacht vergraben:
Mondschein und leises Wipfelrauschen haben
Ihn eingewiegt, der wachen Welt zum Hohn.


Ich rufe vom Ufer
Verlorenes Glück,
Die Ruder nur schallen
Zum Strande zurück.


Ein Wunder aller Augen war,
Als wir dich wieder sahn,
Daß tausend schreckliche Gefahr,
Dir, Vater! nichts gethan.


一月不见陈公子
便觉令人鄙吝生
秋风白苹已可采
几日芳洲携手行


Es geht ein Butzemann im Reich herum,
Didum, Didum,
Bidi, Bidi, Bum!
Der Kaiser schlägt die Trumm
Mit Händen und mit Füßen,
Mit Säbeln und mit Spießen!
Didum, Didum, Didum.


Richly festoon'd in luscious purple shine,
Extending o'er the slope the nect'rous vine,
Or in the gaudy spheroids swell,
Which the swart Indian's groves illume,
Or dye the spicey nonpareil,
Or the soft peach's stain assume.


十里西江日日佳
回汀曲渚艳春华
秋来等得明如练
未必蒲花似柳花


Kdos tu šeptá: „Jděte dále,
voda zlou je paní...“
děti však ho nevidouce
neposlechly ani.


Wenn der ein Dichter ist –
O, Gott – nicht kann ich spüren,
Ob ich in edler Form
Weiß fremdes Herz zu rühren,
Ob Geister mächt'gen Schwungs
Mein Geist empor kann raffen –
Doch meine Seele hast
Zum Dichter du geschaffen!


سلام اذا كان السلام يقرب
بعيدا تماريه النوى وتعذب
يقول بجنح الليل طيفك ضمني
فاني ليلى نفسها وهو يكذب


Und starb der Papa, so kriegte der Sohn
Die Reichsratswürde der bayrischen Kron',
Dazu das Schloß und die Ökonomie,
Die Rösser, Kälber und sonstiges Vieh.


Zas biřic volá: „Václav z Budova!“
A výzev ten jak rána hromová
mocnější poplach budí v shluku celém.
Však nejbolestněj’ dotk se těch, kdo patří
k „Jednotě“ ostouzených Českých Bratří.
Jsa věrným rádcem jich a hajitelem,
jim nezdolanou, blahotvornou pílí,
i když mu vlasy prokvétaly bělem,
věnoval nejvzácnější ducha síly.


C'était un grand château du temps de Louis treize.
Le couchant rougissait ce palais oublié.
Chaque fenêtre au loin, transformée en fournaise,
Avait perdu sa forme et n'était plus que braise.
Le toit disparaissait dans les rayons noyé.


A vzhlédl jsem nad stůl, na její tam obraz –
ach, zapomenul jsem, že dávno jsem jej sňal!
Však jiná tvář tu, srdce jímajících krás,
a pohnut jsa v ten obraz jsem se zadíval.
To ustarané líce v lampy zášeří,
hled něžný, tklivý, úsměv dobroty,
v nichž těcha pro života klopoty:
ó blahá, neskonalá lásko mateří!


للبغلة الشهباء عذر بين
إذ قيل قد وقعت ووصف جامع
هي كوكب حملت مطالع نير
بين التقى والفضل نعم الطالع
فمن المسرة فهي نسر طائر
ومن المهابة فهي نسر واقع


Wieder in dem alten Gleise
Rollt das Rad der Tage nun;
Von des Lebens irrer Reise
Kehr' ich, um in euerm Kreise
Froh und glücklich auszuruhn.
Meines Vaterhauses Laren,
Mich vor Irrsal zu bewahren,
Hütet mich bei Tag und Nacht,
Wie ihr, euern Reigen schlingend,
Süße Lieder leise singend,
Meine Wiege schon bewacht!


Konečně jsem vyšel z noci lesů.
Pastviny a vřesoviště, lada
v dál se táhla, vzadu lesů řada
lnula ku bílému skalin tesu.


Die Knaben dienen dir in gleicher Lieberey;
Man hört dir die Trompet und auch die Laute klingen:
Der Rhein läst Baccharach, die Tonau ihr Tockay,
Wann du es nur befiehlst in deine Schaale springen.


Trink, o Jüngling! heil'ges Glücke
Taglang aus der Liebsten Blicke;
Abends gaukl' ihr Bild dich ein.
Kein Verliebter hab es besser;
Doch das Glück bleibt immer größer,
Fern von der Geliebten sein.


Verschonen will ich gern, wenn Gnade sie beweget,
Die Furcht besiegt mich nicht, doch oft ein bittend Wort.


    Mas quando tudo mudar
    Você vai notar
    Que eu to ficando mal


Komíny hor se rozdýchaly vztekle...
Na kathedrále ruce kovové
k mlčícím výškám zoufale se spjaly...
A signál usnul v noci hrobové...


Ora io son qui per renderti mercede
del beneficio che mi festi allora.
Nessuna grazia indarno or mi si chiede
ch'io son del manto viperino fuora.
Tre volte più che di tuo padre erede
non rimanesti, io ti fo ricco or ora:
né vo' che mai più povero diventi,
ma quanto spendi più, che più augumenti.


翩翩骢马度秋涯
思入风云句意佳
多病独怜梁苑客
闭门高卧草侵阶


Ich weiß es, seines Degens Feuerruthe
Schwang über Murad Bei allein er nicht,
Und mit des Mamelucken Uebermuthe
Geht nicht allein sein Zürnen ins Gericht.


JUDEU    Que vai cá? Hou marinheiro!
DIABO    Oh! Que má-hora vieste!
JUDEU    Cuj'é esta barca que preste?
DIABO    Esta barca é do barqueir
JUDE    Passai-me por meu dinheir
DIABO    E o bode há cá de vir?
JUDEU    Pois também o bode há-de vi
DIABO    Que escusado passageiro!


Doch ändern sich auch oft geschwind
Die freundlichsten Katzen,
Denn Katzen nun einmal Katzen sind
Und müssen kratzen.


Svah lučný kde se kloní u cesty,
kříž stojí s Kristem. Stařík před ním klečí,
a tichých modlitbiček šelesty
se mísí nad ním s lípy šumnou řečí.


So sah ich denn noch eine Stund'
Dem Weltsspektakel zu;
Auf einmal hört ich zu dem Knecht:
»Mach dich zur Reise bald zurecht!«
Dort aus des Satans Mund.


Hodiny bijí z hluboka a měří mrtvé chvíle.
Noc zimní zavoněla vzpomínkou a jahodami,
jak labuť bělostná a krásou rovna víle
na pláních rozekvetla ledu zahradami.


Drum flattert dies Gedichtchen
Jetzt über Berg und Tal
Und grüßt das liebe Nichtchen
Vom Onkel tausendmal.


لبيك تلبية الحجيج إلى الصفا
يا داعي الكرم المقيم بسندفا
جود تشرف ناظراه فزارني
كرماً ولم أك نحوه متشوفا
نزهته عن موعد يغدو الندى
بنجازه لي آملاً ومسوفا
وافى كباردة الغمام إذا سرت
فتقدمت عن رعدها وتخلفا
قل لي فداك الأكرمون ولا غدت
طير المنى إلا ببابك وكفا
أمن السماحة أن تبيت مقدماً
ثمن المدائح قبلها ومسلفا
وكتبت تسأل في قبول مثوبة
منها ببابك منعماً ومشرفا


Jak hladilas je rukou, pohledem,
cos všeptala jim touhy své i snů –
jak tehdy polibkem jsi lhala, rtem.
Co zbylo ze všeho do těchto dnů?


Ma benché ciascun stato sia inconstante,
non è cosa però sotto la luna
più varia de la vita d'uno amante:


Ty země nešťastná... Chlad vod tě objímá
a modrá výška nebe, dálka přátelství...
Jde hrůza, vidíš? Všickni mrtví tvoji tkví
očima mrtvýma,
očima vytřeštěnýma
tkví na nebi a vymáhají spravedlnost boží
a vyzařují kletbu, jež se množí
v cos přízračného: kletba vítězí,
burácí nářek, tlukot srdcí, ruce zmítající řetězy,
a kletba vítězí! Buď pozdraven
náš Verhaeren!


DO AZUL,que ainda busca o seu olho,bebo eu em primeiro luga
Da marca do teu pé bebo eu e vejo:
rolas-me entre os dedos,pérola,e cresces!
Cresces como todos os que foram esquecido
Rolas:o granizo preto da melancolia
cai num lenço,todo branco de dizer adeu
(tradução
de João Barrento e Centeno)


Sento squarciar del vecchio tempio il velo
e 'l mio si sta dinanzi agli occhi avvolto:
trema la terra e fassi oscuro il cielo;
io non muto 'l pensier né cangio 'l volto;
spezzansi i sassi, ed io non rompo il gelo;
sorgono i morti, io giaccio ancor sepolto:
ma tu, cagion di sì gran cose, dammi
ch'io risorga, apra gli occhi e 'l cuore infiammi.


Leč ticho bylo vše, já viděl jen,
jak lebky hryz byl divně vyškeřen,
a z důlků vzhlížejících k nebesům
výš vznášel se a rostl záhad tlum.


»Gott sei und dem Sohn sei, der zu Gott geht, Anbetung!
Werft die Krone, werft, Engel, auch Ihr
In Triumphgange, die Palme,
Daß der Herr sie Euch gab, nieder am Thron!


Dühödt, lázongó szívverésem
Golgotai bazaltra vésem.
Krisztus, poétám, szent Alak,
Eladtalak.


Сего рука Москву освободила
И Тизифону побѣдила;
За то Отечество въ немъ вѣрна сына зритъ,
Москва благодарит


Entonces ellos —son mi hijo y mi amigo—
ascienden la colina
como en busca del trueno y el relámpago.
Yo descanso a la orilla del abismo,
al pie de un mar de vértigos, ahogado
en un inmenso río de helechos doloridos.
Puedo cortar el pensamiento con una espiga,
la voz con un sollozo, o una lágrima,
dormir un infinito dolor, pensar
un amor infinito, una tristeza divina;
mientras ellos, en la suave colina,
sólo encuentran
la dormida raíz de una columna rota
y el eco de un relámpago.
Oh Tajín, oh naufragio,
tormenta demolida,
piedra bajo la piedra;
cuando nadie sea nada y todo quede
mutilado, cuando ya nada sea
y sólo quedes tú, impuro templo desolado,
cuando el país-serpiente sea la ruina y el polvo,
la pequeña pirámide podrá cerrar los ojos
para siempre, asfixiada,
muerta en todas las muertes,
ciega en todas las vidas,
bajo todo el silencio universal
y en todos los abismos.
Tajín, el trueno, el mito, el sacrificio.
Y después, nada.


Klepe, klepe na tabulky,
pojď, poupátka v srdci máš,
u nás ale v prostřed lese
každé v růži rozvije se,
a ty také – uhlídáš.


老来百事似婴儿
美睡甘餐只自知
陋屋略如营窟世
淳风不减结绳时


»Ach, edler Ritter, Schwert und Arm
Ist nicht, was mir gebricht;
Nur Trost für mein beklomm'nes Herz:
Und ach, den hast du nicht!« –


高鼻黄髯款塞胡
殿前引贡尽龙驹
仗移天步临轩看
画出韩生试马图


Už mají ho. Ten tvrdý pikhart skrýval
se jako liška po lesích a skalách,
kořínky jedl, s medvědy se dělil
o med včel lesních a nic neměl sebou,
než kacířskou tu bibli jejich. Nyní


Mluv o křesťanství! Bylo čisté pravé
až k časům Konstantina Velikého.
Když papež Sylvestr jej vpustil v víru
bez změny života a hříchů plna
a se vším panstvím, právy pohanskými,
tu křesťanství se vesměs zpohanštilo.
A jako papež císaři dal Krista,
tak papeži dal pohanství své císař.
A od té doby obě moci svorně
se dělí v světa vládě. Jedna druhou
bratrsky drží, obě obracejí
k sobeckým účelům svým všecko v světě.
Papeži, mistři, doktoři a kněží,
císařští satrapové, udělali
světského pána chranitelem církve.
Tak ostrost meče nyní Bohu slouží,
kraj ohněm lehá jenom v službě boží,
krev prolévá se jen k libosti nebes. –


São as desgraças da sorte
são as traças da paixão
quem quiser casar comigo
tem que ter bom coração


Magas, fátlan sikokról
Nyargaltak le az Alföld
Mély, szomorú völgyébe
(Fut a gőzös az éjbe.)


A vidí, vidí na nebi
mrak zlý i hvězdic řady,
a vidí, vidí na zemi
ty plazy a jich zrady.


杏褪残花点碧轻
融怡天气雨初晴
仙姿斗草春园里
时听妖娆笑语声


Wie bleich dort durch des Morgens Purpurdämpfe
Der Halbmond über Stambul blinkt!
O Zeit der Wehen und der Todeskrämpfe,
Bevor er ganz hinuntersinkt!


故国江山不甚佳
聊曾吟弄兴无涯
如何十日匡庐下
看尽佳山只恶怀


A dav ten zášti kyjem do něj bije,
a kámen zvedá ukojit svůj hněv,
a syčí jako podrážděná zmije,
a plesá, zří-li prýštit vřelou krev.


Kraft dieser Lehre
Die stets zur Ehre
Der Menschheit ist,
Bestimmt und mißt
Ein Casuist
Auf seiner Elle
Die Sündenfälle
Ohn' alle Fahr,
Und darf sogar
Ohn' Angst und Grauen
Der Sünderin
In's Antlitz schauen,
Die Sünde kühn
Anatomiren,
Mit Seel' und Sinn
Sich d'rein verlieren,
Darf, ohne Scham,
Dir jeden Schlamm
Von Lust filtriren. –
Noch nicht genug,
Er kann ein Buch,
Wie Sanchez, schreiben,
Und seinen Sinn
Zum Lustpfuhl in
Die Schwemme treiben,
Der gute Mann
Wird ohne Schaden
Darin sich baden,
Und bleibt – ein Schwan!


Sey ewig heilig, Schweizerbund!
Wir sind vom Joche frey!
Heil schwur uns unsrer Väter Mund!
Heil gab uns ihre Treu.


Zu Ohren braust' ihm, wie ein Meer,
Die Schreckenspost der Dirne.
Die Berge wankten um ihn her.
Es flirrt' ihm vor der Stirne.
Doch jach, wie Windeswirbel fährt,
Und rührig Laub und Staub empört,
Ward seiner Lebensgeister
Verzweiflungsmut nun Meister.


破帽春风闲弄笛
梅花落处妙无声
长官不到江村外
剩水残山眼独明


E io allor: «Tu fosti siciliano,
vescovo di San Leo, credo per certo;
quivi ti vidi star tra 'l monte e 'l piano.


Ma Alfonsin trotto ilqual si trovo in fatto
Hannibal e Pier Moro e Afranio e Alberto
E tre Ariosti, e il Bagno, e il Zerbinatto
Tanto me ne contar ch'io ne fui certo,
Me ne chiarir poi le bandiere affatto
Vistone al tempio il gran numero offerto:
E quindice galee ch'a queste rive
Con mille legni star vidi captive.


Ó běda, pane, obrň uši své
ku zprávě zlé, žel, třikrát pravdivé!


Již veliké Životy v tělech vyvolených tebou,
ty Přírodo,
slavnostní jako chorály varhan v gothických chrámech,
tak hrozně přímé, tak cudné a plodné tisíci vzruchy
tys’ dovedla často vznítit jak oheň,
jím zapálit vše, co určeno shořet,
jím vyzpívat něhu nejprostších samot,
jím vybouřit nádheru veleměst pyšných,
i hrůzu moří i lyriku lesů i architektury horstev,
i žhavost sluncí i kouzlo zasněných měsíců!


Hát így. És most e gyűlő hajnalon
odatopog egy bokor hajadon
s dönög, donog. Hát elbosszankodott
s markos bajszába mormolt, mormogott.


Ein knarrendes Tor,
Du scharrst davor,
Deine schäumende Stange tropft!
Ein rauschend Gewand,
Eine weiße Hand,
Die den funkelnden Hals Dir klopft!


微微江路暗生烟
别梦如云远隔天
为报山阴寒雪夜
到门应有子猷船


Publicado no livro Setenário das dores de Nossa Senhor Câmara Ardente: poemas compostos por Alphonsus de Guimaraens (1899) Poema integrante da série Setenário das Dores de Nossa Senhor
In: GUIMARAENS, Alphonsus d Obra complet Organização de Alphonsus de Guimaraens Filh Introdução de Eduardo Portell Notas biográficas de João Alphonsu Rio de Janeiro:  Aguilar, 196  16 (Biblioteca luso-brasileir Série brasileira, 20)


Za ty své výkřiky tam dostal Evu Adam,
– hle, vše zde bylo již –
můj světlý anděli, má plavovlasá madame,
kdy ty mě vyslyšíš?!


I hope your custom, Sir, says pug.
Sure never face was half so smug!


Než vesna přijde – kéž jen přišla raněj –
pár bílých aster hodím jenom na něj!


Schau dir die Menschen geistig an,
Dann siehst du diese andre Welt,
Die ihr Gebiet nicht Jedermann
Bequemlich vor die Augen stellt.
Dann tagt wohl auch in deinem Innern
Die Welt, die dort vorhanden ist,
Um dich zu mahnen, zu erinnern,
Wie viel du ihr noch schuldig bist.


So wie ein Vater über Kinder,
Erbarmet Gott sich über Sünder,
Die seinen Namen scheun.
Dein Seufzen ist ihm nicht verborgen.
So fern der Abend ist vom Morgen,
Läßt er von dir die Sünde sein.


Signor mie car, ben vi sare' nïente
per merto a darvi tutto quel ch'i' sono:
ché 'l debito pagar non è presente.


Ich will sein Land erretten
Mit meinen Rittern traut,
Ich will ihm brechen die Ketten,
Daß er den Frühling schaut.


Filhos dum deus selvagem e secreto
E cobertos de lama, caminhamos
Por cidades,
Por nuvens
E deserto
Ao vento semeamos o que os homens não quere
Ao vento arremessamos as verdades que doem
E as palavras que fere
Da noite que nos gera, e nós amamos,
Só os astros trazemo
A treva ficou onde
Todos guardamos a certeza oculta
Do que nós não dizemos,
Mas que somo


Les ombrages discrets et les salles de fête
Où voltigeaient le rire et les propos galants,
N’entendront désormais parler que la tempête.


Sie wanderten über Geleise,
Und wenn ein Zug sie überfuhr,
Dann knirschte nichts. Sie lachten nur.
Und weiter ging die Reise.


Nicht wie all' die tausend andern, die sein Wort vom Tod entband, –
Trauter werd' ich mit ihm wandern: denn ich bin ihm wohlbekannt.


S ott ki-ki megkapja magáét ingyen
S makula nem lesz sok rongyon és ringyen
Álmomba eljött a Nagy-Ószeres,
Ó, hát ne gyűlölj, ó szeress, ó szeress!


Ich liebe dich um dich, der Himmel kennt mein Herze,
Und schäze blos an dir Person, Verstand und Treu
Und scheue nichts so sehr als dieses Argwohns Schwärze,
Daß blinder Eigennuz der Liebe Zunder sey.


Až umru?... Bože, jak v den jiný
se bude život dále brát;
nach zory z rána, večer stíny –
eh, známe už ten starý řád!


Du warst kein Leib ohn Hertz vnd Muth,
Der Höchste gab dir Glück vnd Gut,
Doch auch die edle Kunst daneben
Den Gütern jhren schein zu geben.


e, se 'n ciò i miei pensier vi fosser noti,
i moderati onesti miei desiri
non lascereste andar d'effetto vuoti.


Ist recht mein Kind/ nim diß in acht/
Vnd meine Wort bey dir betracht.


"Yet feels the captive Briton's woe;
For his ennobled mind
Forgets the name of Britain's foe,
In love of human kind!


Fackel du am Himmelszelt,
Gottes Huld auf dieser Welt!
Wolle hören auf mein Fleh'n,
Und auf meine Lage seh'n:
Denn aus hundertfacher Qual
Eilt' ich flüchtend in dein Thal.
Segne mich mit milder Hand,
Schüttle nimmer dein Gewand!
Giesse aus die Gnadenfluth,
Lösche meines Grames Gluth,
Oder mach' mich, Issa gleich,
Frei von diesem Gluthenreich.
Oeffne mir der Gnaden Thür,
Dass ich möge für und für
Hunderttausend Rosenau'n
Und Jasminenfelder schau'n;
Oder lass' in meine Brust
Ströme fliessen hehrer Lust:
Wasser, Honig, Milch und Wein
Sollen diese Ströme seyn.
Gib, was ich gewünscht von dir,
Oder tilg' den Wunsch in mir;
Halte ja dein Wort gewiss;
Thue Jenes oder Diess.
Flehe ohne Unterlass
Um den Beistand Mustafa's,
Der auf des Erbarmens Pfad
Huldvoll diese Welt betrat!


Doch bin ich nicht ein Arzt, der iede Krankheit heilet,
Und seine Panacee mit steifem Stolz vertheilet.
Ich selber bin ein Mensch, und fühle, daß ichs bin;
Und läugnen, was man fühlt, ist stolzer Eigensinn.
Der Weise, wie der Thor, hat sein bestimmtes Leiden:
Doch dieser leidet mehr, und hat geringre Freuden;
Und überzählt mein Blick das Uebel unsrer Welt,
So find ich nicht so viel, als ich mir vorgestellt.


Sey mir willkommen, Dämmerung!
Mir wird so leicht in deinem Schatten!
Und wenn die Flügel mir ermatten,
So gibst du ihnen neuen Schwung.
Wir müssen leider einst uns trennen:
Doch, bis die Abschiedsstunde schlägt,
Soll dann erst meine Lampe brennen,
Wenn dich die Finsterniß verjägt.
Schon immer hab' ich dich geliebt;
Als Knabe unter deinem Schutze,
Des Argus Augen selbst zum Trutze,
So manchen losen Streich verübt;
Für Nachbar Filz, den reichen Thoren,
Geldtuten, angefüllt mit Sand,
So lang vor seiner Thür' verloren,
Bis sein betrogner Geitz sie fand.
Das allerlieblichste, was schier
Mein Herz in seinen schönsten Stunden
Bei meinem Mädchen hat empfunden,
O Dämmerung! verdankt es dir!
Des Lebens Nachen trieb gelinde
An einem Veilchenstrande fort;
Mir war – – Ich sinne, doch ich finde
Für diesen Wonnestand kein Wort.
Itzt lässest du bei Hespers Schein
Vom Himmel leise dich hernieder,
Und flößest deinem Freunde Lieder,
Und reine Lebensweisheit ein.
Mein Geist fängt an empor zu schweben,
Mir wird, in schmelzendem Gefühl',
Zum Feenmährchen dieses Leben,
Die Welt zum Marjonettenspiel'.


Megmezteleníté széles erős vállát,
(Fürtös barna haját, fekete szakállát
Még a barátok közt lenyiratta bőrig)
S ostorozá testét a húsig, a vérig;
De nem a világnak várt végire gondolt
(Nem bánja, ha mindjárt rászakad az égbolt):
A maga bűnéért, a maga dolgáért,
Vezekel szerelme átkozott voltáért.


树底茅亭十尺宽
苔花秋雨翠生寒
风尘不是钟郎耳
只恐焦桐空自弹


A zase pohlížím v dál onu tajemnou,
kde v mlze šedivé se tmějí přede mnou
Tvé gigantické rysy;
a znovu ptám se zas: „Ach, zda jen možno jest,
bych někdy pronikl tím dlouhým pásmem cest
a došel k Tobě kdysi?“


Well has thy sovereign wisdom, royal judge,
The suit refus'd of these pretenders vain,
And, by rejecting them, embolden'd me.
For valour, and nobility, and wealth,
Though by their proud possessors vaunted high,
Are but subordinate, the slaves and tools,
Not the companions, and the counsellors
Of godlike monarchy; whose aweful throne
By darksome clouds envelop'd, far beyond
The ken of vulgar eyes, supported stands
On that deep-rooted prop, the craft of state,
Mysterious policy. — Who best hath learn'd
Her wily lessons, best deserves to share
The honours, counsels, and the hearts of kings.
By him instructed, ev'n the meanest prince
Shall rise to envy'd greatness, shall advance
His dreaded pow'r above restraint and fear,
And all the rules that in fantastic chains
Inferior minds confine. Thus Milan's dukes,
Thus Padua's lords above their country's laws
Have rais'd their heads, and trampled to the dust
The pride of freedom, that essays in vain
Their high superior genius to controul.
These were my masters, mighty prince; beneath
Their rule, and in their councils was I form'd
To know the false corrupted heart of man,
His ev'ry weakness, ev'ry vice, and thence
To tempt, or break his passions to the yoke:
To scorn the publick as an empty name,
And on the helpless multitude impose
The adamantine bonds of fraud and force.
Thus was I train'd, thus fitted to conduct
The fate of proudest empires; thus I come
To claim thy GARTER, Edward, the just meed
Of worth praeeminent, and in return
My services to offer, which no doubt
Thy wisdom gladly will accept: for who
So fit to serve the majesty of kings,
As he, who slighting ev'ry meaner tye,
Friends, parents, country, to advance their pow'r
Devotes his toil, experience, fortune, fame,
Nor other favour courts, nor refuge hopes
But in their high protection? — Led by me,
Thou, royal Edward, shalt attain that height,
That glorious summit of imperial pow'r,
Which not thy mighty ancestors have reach'd;
Where in a freer air, a more enlarg'd
Horizon, bounded only by thy will,
Thou shalt exalted sit, and view beneath,
In humbler distances and safer bounds,
Those subjects, who presumptuous now approach
Too near, and with rude hands profane thy throne.


一色彤云控百蛮
江村渔火有无间
扁舟远泊黄芦岸
疑是山阴访戴还


Komme wie du willst,
Wie das Morgenroth,
Komm' in Nacht und Sturm
Gleich dem Würger-Tod.


Chvátá hospodyně, ale krok je vratký;
cítí, jak se hýbá v životě plod sladký.


Svět opil nás, louž mozku zkalil,
byl rovněž zpit, kdo klášter stavil?
Svět opil nás a vyvrh ven
na veřejný a slavný den,


فَما بَرِحَت سَجواءَ حَتّى كَأَنَّما
تُغادِرُ بِالزيزاءِ بُرساً مُقَطَّعا


Des Chaos Nacht, des Paradieses Zweige,
Die Schlang' und das berühmte Blatt der Feige,
Der Fels von Löschpapier, des Meeres Wogen,
Sie kommen All' an seinem Draht gezogen.


TO na moři den první
a den to zasmušilý,
loď ubíhá a břehy
se právě do vln skryly.


寺古僧残丈室空
我来试问老禅翁
直松曲棘都休道
庭下山茶为甚红


Reflect how calmly, like her infant wave,
Flows the clear current of a private life;
See the wide publick stream by tempests toss'd,
Of ev'ry changing wind the sport, or slave,
Soil'd with corruption, vex'd with party strife,
Cover'd with wrecks of peace and honour lost.


¿Dónde está tu llanto
que no llega a tanto?
¿Dónde tu quebranto
que empañe tu canto?
Sólo una caricia.
Sólo una mirada.
Sólo una palabra
dulce y reposada.
Un abrazo fuerte.
Un gesto de amigo.
Una mano dulce
que alegre el camino.
Por cada promesa
que uno se olvida,
una estrella sabia
se muere afligida.
Por cada mirada
no correspondida
la chispa de un rayo
salta enardecida.
Por cada sonrisa
que uno desprecia
salta una ola arisca
que la brisa arrecia.


Há que morrer no convés
Do seu previsto naufrági
Tremem-lhe as tábuas aos pés,
Cheira a pressági
Negros augúrios com asas
Cruzam agoiros nos mastro
Os ventos sabem a brasa
Recusam-se astro
Já o Piloto que ruma
A proa dos embaraços,
Pressentiu que além da bruma
Esperam sargaço
A agulha mentiu o norte,
Mas o Piloto sabi
Quem busca as rotas da Morte
Não de desvia!
Não de desvia!


Publicado no livro Primeiras trovas burlescas de Getulino (1861)
In: GAMA, Lui Trovas burlescas e escritos em pros Or Fernando Góe São Paulo: Cultura, 194 58-5 (Últimas gerações, 4)


Na kolena šuhaj klesl,
staré ruce líbal v pláči.
„Díky, díky, dobrý děde!“
zajikavě sotva hlesl.
„Se sluníčkem novým, ranním
půjdu na ty hlavy dračí
se svatým tvým požehnáním!...“


Du botest mir deine Wange rot,
Du Schlanke, Hohe, Frische,
Und brachest mir dann das Haferbrot
An des Normanns rauhem Tische.
Ich sah dich den Busen der Nordlandsdirn'
Als Freias Schmuck umkreisen,
Du klangest um jede Normannsstirn
Als Helm aus Wielands Eisen.


Und hinter Erpel in dem Feld,
Da ist er mir begegnet,
Der große Karl, der Frankenheld,
Der seine Trauben segnet.


源头活水满方塘
净植亭亭异众芳
世上已无周茂叔
不知今日为谁香


Qui chante ainsi ? La nuit a calmé les feuillages,
La tourterelle dort en son nid de çantal,
Et la Péri rayonne aux franges des nuages…
Cette voix est la tienne, ô blanche Nurmahal !


Die Wirte und die Brauerein,
Des langen Haders müde,
Erweichten ihren harten Sinn
Und schlossen endlich Friede.
Und jeder Jüngling, jeder Mann,
Der Knabe auch, der es schon kann,
Die Tasche voller Däuser,
Bezog die alten Häuser.


Ick heww een'n narschen Bursen kennt,
Fläuh künn de hosten hürn;
de Fisch hett he in'n Dik dotbrennt
un füng s' mit Mettensnürn.


Mladičký báťuška –
plnolet stěží –
ponejprv na sobě
řízu má kněží;
vlasy má k rameni,
tváře jsou holy –
mladistvý báťuška
s pastýřskou holí.


GottGottGott, GötterGott! Du Vater alles Lichts!
Ich falle dir stat alles Volks zufus.
Gedenke, das wir sind ein allzuleeres nichts!
O bire neu in Jesu grus und kus!
Gib Jesusgeist durch Jesusgeist zuschmekken,
Das licht durchschüttre Mensch und Rund!
Las Jesusgeist mit Jesusgeist uns dekken,
Und mach mit uns den Kühlungsbund.
Der Jesusgeist müss Jesusgeist absenden,
Das alle Welt sich neu zu Gott könn wenden.


jenž vějíř tu, tam rukavičku zdvih’
a čepel křížil pro vtip ledajaký –
však hastroše zřím, aby plašil ptáky,
spíš z rámce hledí na mne bledý mnich.


Was meint ihr? Was begonnte
Des Mannes Grimmgefühl,
Der Stoff uns geben konnte
Zum Mord- und Trauerspiel,
So schrecklich wie's den Britten
Der große Shakspear sang
Vom Mohren, den kein Bitten
Und keine Thräne zwang?


vida, minha vida,
não sei mais quem sou
nem quem és,
pois sou tu e sou eu
eu e tu
tu e eu


No sé lo que tú piensas, hermano, pero creo
que hay que educar la Musa desde pequeña en una
fobia sincera contra las cosas de la Luna,
satélite cornudo, desprestigiado y feo.
Edúcala en los parques, respirando aire libre,
mojándose en los ríos y secándose al sol;
que sude, que boxee, que se exalte, que vibre,
que apueste en las carreras y que juegue hand ball.
Tú dirás que el consejo es pura «pose», ¿no es eso?
Pues no, señor hermano. Lo que ocurre es que aspiro
a eliminar el tipo de la mujer-suspiro,
que está dentro del mundo como un pájaro preso.
Por lo pronto mi musa ya está hecha a mi modo.
Fuma. Baila. Se ríe. Sabe algo de derecho,
es múltiple en la triste comunidad del lecho
y dulce cuando grito, blasfemo o me incomodo.
Por otra parte, cierro mi jardín de tal suerte
que no hay allí manera de extasiarse en la Luna.
(Por la noche, el teatro, el cabaret, o alguna
recepción...) Y así vivo considerado y fuerte.


 Liti, capricci, chiacchiere, dispetti,
non turbano quel nodo arcibeato;
la Gelosia c'ingrassa di confetti,
il Sospetto ci casca addormentato:
Amor ci va, sbrigata ogni faccenda,
e credo che ci vada a far merenda.


El oráculo
habló por la boca
de una muchacha triste
que adivinó mi nostalgia

dijo:
Odiseo siempre sueña con regresar
    entonces supe
que mi lugar estaba
donde descansan mis muertos

este lugar
donde mis hijos
hoy saludan al amanecer


O Mäuselein, o Mäuselein,
O stelle doch das Naschen ein!
Wir warnen dich, wir meinen's gut:
Sei künftig mehr auf deiner Hut!
O Mäuselein, o Mäuselein,
Wie wird es dir ergehen!


春来涨水流而活
晓色西山势似行
玉洞主人经劫在
携竿步步就长生


Přisvědčuje tvrdá skála:
„Na mé témě nes jej tedy,
na mrak bílý tam jej polož,
jenžto halí vlas můj šedý.
Jako na labutím peří
bude na něm syn tvůj spáti,
při bouři se kolébati,
s bleskem zlatým sobě hráti.
Mezi mračny, mezi hromy
vpije smělost, žár a vzdory;
nepozná pak bídné bázně,
bude sluncem Černé Hory!“


Tři čtvrtě juž já čekal roku,
až uslyším zas šum tvých kroků –
nuž teď jsem se ho dočekal!
Leč divný stesk mi táhne skrání –
on přišel mi tak znenadání,
a plachou mého verše sloku
sám lítostí svou polekal!


„Tak, vymetej – a čistotu svou spas,
ty ctnostný člověče, ty dokonalý!
Jest čas, bych larvu strhnul s tvojí tváře!
Slyš! Dům tvůj hostí lotra, hostí žháře,
jenž pro vězení dávno již je zralý:
to tys, ty sám! Já věřil jsem, ba věřil,
že níž jsem zrozen, zavrhnul jsem podle
svou řeč, dral jsem se ve tvůj vyšší rod,
až na tvém padoušství tu lež jsem změřil:
toť špatný kmen, jenž nese taký plod!
Vy nejste výš, ač pijete náš pot!
Bylť jsem plil na boha a sloužil modle!
To již se stalo! Nemohl jsem zpět, –
již ďábel v peklo převrátil mi svět!
A tys ten ďábel byl! tys otrávil
mi srdce, které mým jen býti mělo,
tys jako vlk v něm věrnosť udávil,
vše vyloupils mi, co mi náleželo:
česť, rozum, blaho, milenku i statky –
i svatou slzu na hrobě mé matky...
Věz, jakou po léta jsem osnoval
ti odvetu: vše, co jsem miloval,
vše vyrvals mně, – já odplácím i beru
ti jediné, co miluješ, – tvou dceru!“


Nadie le ayudó,
pero él se hizo mujer.
Cantar cantaba,
era la preferida de los hombres del night-club.
Me dijo:
—En toda mi vida
sólo he leído un libro,
el tuyo.
Entonces...
Le acaricié de verdad
sus pechos de mentira.


«Az angyalát! kiálték, s megcsípem őt nyakon,
Most valld meg, úgy-e, hogy te vagy a Napoleon?»
«Való, a mi való - szólt - vitéz, hogy az vagyok,
Csak éltemnek kegyelmezz, adós nem maradok.


Pak ve mně uvadnul drobný člověk a vyrůstal člověk větší...
A jednoho jitra hořel jsem bílých paprsků světlem,
můj kalich po dlouhé jeseni, po zimních, mrazivých nocích
se zatřás’ v novém jaru a v nových odstínech hořel...


纤鳞不起静无风
倒写青天入镜中
两岸青山带楼阁
何人不道水晶宫


»Willst du dir ein Maß bereiten,
Schaue, was den Edlen mißt,
Was ihn auch entstellt zu Zeiten,
Wenn der Leichtsinn sich vergißt.


Sola tú, envidia horrenda, monstruo insano,
ni conoces ni esperas la alegría;
que ¿dónde irás que no haya un venturoso?


Je sama opět. – Před ní hlava. –
Krev na kadeři chlípí tmavá,
tvář ubledlá a vráskovitá,
a na rtu stydlý, trpký smích.
Dvé tmavých očí přivřených
se vlhkým leskem slabě kmitá
pod čelem, na němž pýcha vryta,
a vzdor a smutek hledí z nich.


Жди вопроса, придумывай числа…
Если думать — то где же игра?
Даже кукла нахмурилась кисло…
Спать пора!
В зале страшно: там ведьмы и черти
Появляются все вечерПапа болен, мама в концерте…
Спать пора!
Братец шубу надел наизнанку,
Рукавицы надела сестра,
— Но устанешь пугать гувернантку…
Спать пора!
Ах, без мамы ни в чем нету смысла!
Приуныла в углах детвора,
Даже кукла нахмурилась кисло…
Спать пора!


Erhabner Prinz! du überlegst,
Was Land und Volk in Schaden setzet.
Der Lorbeer, den du würdig trägst,
Wird eben dadurch hoch geschätzet.
Du Herr ! thust alles mit Bedacht,
Du läßt nicht deine Krieges-Macht
Durch Eisen, Netz und List verderben.
Du kanst schon, wenn es nöthig scheint,
Von dem mit Furcht umgebnen Feind
Ruhm, Beute Ehr und Sieg erwerben.


Družiček bílých měkké řady
pod věncem v čisté skráni,
svou stopu květnou zůstavují všady,
květ z heboučkých svých dlaní.


Держала мама наши руки,
К нам заглянув на дно душО, этот час, канун разлуки,
О предзакатный час в Ouchy!
— «Все в знаньи, скажут вам наукНе знаю… Сказки — хороши!»
О, эти медленные звуки,
О, эта музыка в Ouchy!
Мы рядо Вместе наши рукНам грустн Время, не спеши!О, этот час, преддверье муки,
О вечер розовый в Ouchy!


Ihm antwortetest du, ehrwürdiger Pfarrer von Medow:
»Guter Vater, bedeckt euch! Wir werden alt, und den Kindern
Müssen wir sparen die Väter. Das Wetter ist gut. Nur der Ostwind
Predigt wohl fast ein bischen zu laut. Doch freut mich, von Hörern
Wimmeln zu sehn die Kirche, die nicht mit Händen gemacht ist.
Doch wie lebt ihr? wie geht es der Frau? was machen die Kindlein?«


A szép tavasznak álma őszkor;
Virágokról édes regék.
A szív, mely lemondásra készül
S ugy megzokog; Ne még! ne még!


Vlasti čest nás mocně bádá
stavět šírší Museum,
vtip i ruka Čechů žádá
stálý kříšťálový dům.


Der heitre Tag, den keine Wolk umhüllet,
Wie lächelt er von ihrer Stirn herab? 1
Und jeder Blick, wie mit Gefühl erfüllet
Der Liebe, die ihn gab!


A imperator posvěcený
polibkem božským Apollona
v centových botách šlape Musám
na bosé nohy mramorné.


- - - bien qu'un triste sort t'ait fait perdre la vie,
Helas! en te perdant j'ai plus perdu que toi.


بكفَّهِ ساحرُ البيانِ إذا
أدارَهُ في صحيفةٍ سَحَرا
يَنطِقُ في عُجمةٍ بلفظتهِ
نُصَمُّ عنها وتُسْمِع البَصَرا
نوادرٌ يقرعُ القلوبَ بها
إنْ تَسْتبِنْها وجدْتَها صُورَا
نظامُ دُرِّ الكلامِ ضَمَّنهُ
سِلكاً لخطِّ الكتاب مُسْتطرا
إذا امتطَى الخِنصرَين أذكرَ مِن
سَحبانَ فيما أطالَ واخْتَصرا
يخاطبُ الغائبَ البعيدَ بما
يخاطبُ الشاهدَ الذي حَضَرا
تَرى المقاديرَ تستدِفُّ لهُ
وتُنفِذُ الحادثاتُ ما أمَرا
شَختٌ ضئيلٌ لفعلهِ خَطَرٌ
أعظِمْ به في مُلمَّةٍ خَطرا
تَمُجُّ فكّاهُ ريقةً صَغُرتْ
وخَطْبُها في القلوبِ قد كبُرا
تُواقعُ النفسُ منه ما حَذِرتْ
وربَّما جُنِّبتْ به الحَذرا
مهفهفٌ تزْدَهي به صُحفٌ
كأنَّما حُلِّيتْ به دُرَرا
كأنّما تَرتعُ العيونُ بها
خلالَ رَوضٍ مُكلَّلٍ زَهَرا
إنْ قرِّبتْ مُرِّطتْ طوابعُها
ما فُضَّ طينٌ لها ولا كُسِرا
يكادُ عنوانُها لرَوْعتهِ
يُنْبيكَ عن سرِّها الَّذي اسْتَترا


Jak bouře mořská zpěv se rozvlní,
vlast k žulovým až hradbám naplní
a cizí loďstvo zdrtí, ponoří,
jež odváží se v české záhoří.
A kolik stone korábů v té tůni,
že vlny překypí přes mezní hráze:
až k Baltu proudí po volné se dráze
a všecka Evropa jich bouří duní:
Kdož jste boží bojovníci
i zákona jeho!


Wasch ab all unsern Sündenkot,
Erlös aus aller Angst und Not,
Und führ uns bald mit Gnaden ein
Zum ewgen Fried und Freudenschein.


Der Mund ist fromm. Doch mit Entsetzen
Unter den Rosen seh ich schon
Die Schlangen, die mich einst verletzen
Mit falschem Kuß, mit süßem Hohn.


Die Anmuth prächtiger Natur
Vergnügt mich auf beblühmter Flur,
Auf Hügeln und im dunkeln Hayne.
Ich jauchz' an stiller Musen Brust
So fröhlig, als bey Cyperns Weine:
Ja wenn ich Thoren einsam scheine,
Vertraut sich mir die reinste Lust.


Herr, gieb mir Schwingen, aufzusteigen
Aus dunkler Nacht zum hellen Licht!
Du willst mir deinen Himmel zeigen,
Und ich, ich komm und komme nicht.
Es halten mich die Eigenschaften
Des Staubes an der Erde hier;
Ich aber will nicht unten haften;
Hilf mir hinauf, hinauf zu dir!


鲜肥莫事肤寸舌
萧散何辜七尺躯
山路岂无孤店宿
渡头亦有小舟呼


Chama-se pois excelência
Por urbana cortes ia,
Àquele que tem somente
De justiça senhoria.


(Los relojes llevan la misma cadencia,
Y las noches tienen las mismas estrellas.)
   Yo me alejé de tu lado
 Queriéndote sin saberlo.
 No sé cómo son tus ojos,
 Tus manos ni tus cabellos.
 Sólo me queda en la frente
 La mariposa del beso.
(Los relojes llevan la misma cadencia,
Y las noches tienen las mismas estrellas.)


	asserena tu 'l fronte, alza tu 'l corno,
tu con nove acque, e tu con novi fiori
or che fa, colmo anch'ei di novi onori,
il signor vostro e mio a voi ritorno.


Blätter, Steine, Moos erwarmen,
In den schweren Männerarmen liegen glutend still die Frauen,
Unter Küssen biegen sich die nackten Leiber,
Leib muß sich an Leib zerpressen,
Herzen müssen sich zerdrücken.
Lautlos sterben Männer, Frauen im Entzücken.


巧石排成五总龟
人间无事不前知
如今已自灵于物
还记泥中曳尾时


So spilstdu, Gott, mit deinen Kindern?
Du gibest alls und scheinst zumindern:
Bereicherst uns und läst uns arm!
Begnadest höchst und gibest harm.
Dis wil vernünfftge thire schrekken,
Di eintzig suchen Brod und Gold!
Es scheint, als wärstdu uns nicht hold,
Wann du uns wilst vor Thire dekken.


秋风槭槭澹林晖
烟霭昏昏失翠微
一段莼鲈江上兴
蓬窗岑寂梦魂飞


— Eta bicho danado!


Yo alabo al confesor de la Santa Esperanza
y a la doncella verde en la misma alabanza.
Esperanza, doncella verde, tu vestidura
es el matiz de una corteza prematura.
Esperanza, en el arco iris, tu cabellera
ameniza los cielos como una enredadera.
Esperanza, los astros en que titila el verde
son el feudo en que moras y en que tu luz se pierde.
Los ojos vegetales con que miras y salvas
parodian a la felpa rústica de las malvas.
En la luz teologal de tus dos ojos claros
se surten las luciérnagas, las joyas y los faros.
Rayan la oscuridad del más oscuro mes
las puntas de esmeralda de tus ínclitos pies.
Y tapizas el antro submarino, y la armónica
cuita de los cipreses, y la paleta agónica.
¡Oh doncella, que guardas los suspiros más graves
del hombre, como guarda un llavero sus llaves:
un relámpago anuncia que el instante se acerca
en que tiñas de ti las aguas de mi alberca,
y a tu paso, fosfórica e inviolable mujer,
mi corazón se abre, pronto a reverdecer!
Y bajo la impostura virginal de la noche
que cobija al amor con un tenue derroche
de luceros, un mito saludable me afianza
y alabo al confesor de la santa Esperanza
y a la doncella verde en la misma alabanza.


Proč pak mladí, proč pak staří
Toho, který pivo vaří,
Asi sládkem nazývají? –
Zásluhy že jeho uznávají!
Sládek proto sládkem sluje,
Že nám život oslazuje;
Paní stará
Proto se tak jmenuje,
Že se stará
A že pečuje,
Bychom v mládi jako v starosti
Měli dosti radostí.
Za to se má v úctě mít,
Chválit, ctít a velebit.
Tomu, jenž zná pivo vařit,
Má se vždycky dobře dařit;
Že se sládkům musí dařit,
Dokáže se málem:
Ten, kdo začal pivo vařit,
Brabantským byl králem.


Dove sono quelle viole? dove
la pendice tutta odorata al sole?
dove, o bianche nuvole erranti, dove
quelle viole?


Zášť pyšných andělů rty vaše vsály
i popíráte v tuhém vzdoru Boha,
a přece každá vaší duše vloha
i s Bohem popřeným boj vede stálý.


Когда я в хижине моей
Согрет под стеганым халатом,
Не только графов и князей —
Султана не признаю братом!
Гляжу с улыбкою в окно:
Вот мой ручей, мои посевы,
Из гроздий брызжет тут вино,
Там птиц домашних полны хлевы,
В воде глядится тучный вол,
Подруг протяжно призывая, —
Все это в праздничный мой стол
Жена украсит молодаА вы, моих беспечных лет
Товарищи в весельи, в горе,
Когда я просто был поэт
И света не пускался в море —
Хоть на груди теперь иной
Считает ордена от скуки,
Усядьтесь без чинов со мной,
К бокалам протяните руки,
Старинны песни запоем,
Украдем крылья у веселья,
Поговорим о том о сем,
Красноречивые с похмелья!
Признайтесь, что блажен поэт
В своем родительском владенье!
Хоть на ландкарте не найдет
Под градусами в протяженье
Там свой овин, здесь огород,
В ряду с Афинами иль Спартой;
Зато никто их не возьмет
Счастливо выдернутой карто


V hlubokou závěj zasněžen
tam tiše dřímeš věčný sen.


Die Erd/ noch nicht verwundet von dem Pflug/
und unbepflanzt/ die baͤſten Fruͤchte trug.
Man war vergnuͤgt mit ſelbſtgewachſner Speis/
und was gebar ein gruͤnes Baͤume-Reis.


pues, si paso la vida fugitivo,
¡qué dura pena!, ¡qué dolor más fuerte!
¿adónde me pondré que no me acierte
el rayo?, ¿seré palma o seré olivo?


Bardů sever, Slav měl Svantovíta,
Řek i Říman stolec třínohý,
V naše háje vešly mátohy,
Naší lásce baba losy čítá:


Il Re d'Hibernia anchor che fosse Orlando
Di sangue tinto e d'acqua molle e brutto
Brutto del sangue che si trasse, quando
Usci de l'Orca in ch'era entrato tutto,
Pel conte l'ando pur raffigurando:
Tanto piu che ne l'animo havea indutto
Tosto che del valor senti la nuova
Ch'altri ch'Orlando non faria tal pruova.


O wie dann Wunderhold das Herz
So mild und lieblich stimmt!
Wie allgefällig Ernst und Scherz
In seinem Zauber schwimmt!
Wie man alsdann nichts thut und spricht,
Drob Jemand zürnen kann!
Das macht, man trotzt und strotzet nicht
Und drängt sich nicht voran.


F rey.
R edlich.
E hrlich.
U nverdrossen.
N amhafft.
D emütig.


Jen ještě jednou přitisknout tě k srdci
a zulíbat ty věrné oči zvolna,
jen ještě dít, jak ztráta tvá mi bolna
a vyplakat si duši na tvém srdci!


Je hořko... Intendance krade...
I vyší kradou... O závod
neschopní generáli všade
lid k jatkám vedou jako skot...


Sieh hin, wie über grüne Hügel
Der Tag, bekränzt mit Rosen, naht!
Ihn kühlen Zephyrs linde Flügel,
Der jüngst das Frühlingsfeld betrat.
Nun taumelt Flora durch die Triften:
Nun schwingt sich aus bethauter Saat
Die Lerche schwirrend nach den Lüften.


Poesia! nunca mais venhas assim:
Pé ante pé, covardemente oculta
Nas idéias mais simples,
Nos mais ingênuos sentimentos:
Um sorriso, um olhar, uma lembranç
— Não sejas como o Amor!


Ich bin mit euch so umgegangen
Als ein bekannter guter Freund,
Und alles was ich angefangen
Hab ich in Einfalt gut gemeynt.
Nun aber werd ich durch Verdacht
Beschuldigt und verhasst gemacht.


Zuletzt stört sie mit heißen Küssen
Und süßem Ungestüm ihn in der Träume Lauf,
Er springt bestürzt vom Lager auf,
Und schreyt: wo ist der Dieb, der mir mein Gut entrissen?


Mir nicht, wann ich bin geboren, bin ich, sondern meinem Gott.
Mir nicht, wann ich wieder sterbe, sterb ich, sondern meinem Gott.
Mir nicht, wann ich etwas habe, hab ich, sondern meinem Gott.
Mir nicht, wann ich etwas werde, werd ich, sondern meinem Gott.


Der Bischof Burkhard rächte seinen Neffen ...
Der Bischof weiß zu tödten und zu treffen.
Des Neffen Hoffnung losch mit Gregor aus,
Der Bischof Burkhard rächt sein edles Haus –
Rächt hoffnungslos, denn Jener auch ist todt,
Ihn schlug der Zorn nach wilder Herzensnoth,
Da man ihm redet von der Brüder Sieg,
Fraß Fieber ihn, bis all sein Leiden schwieg.
Des Bischofs Harm gebiert des Hasses Witz;
Des Hasses Opfer trifft der Rache Blitz;
Es wirkt der Bann. Gunild, die schöne Braut
Dem Bruder Kuno wird sie anvertraut,
Behüten soll er sie bis Dagobert
Vom Bann entsühnt, geläutert wiederkehrt.
Doch wie wird Schönheit er bewachen?
Wird während also banger Hut
Ihr hoher Liebreiz nicht entfachen
In Kunos Busen böse Gluth?
Wird Kunos Herz der Lockung widerstehn,
Wird Dagobert die Braut einst wiedersehn?
Wird Mißgunst, Zwietracht nicht entbrennen,
Den Bruder von dem Bruder trennen?
Hat Bischof Burkhards Haß auch dies bedacht,
Als er sie hingab in des Jünglings Macht?


Ich habe nichts behalten,
Was ich im Busen trug,
Und ließ das Herz erkalten,
Das zärtlich für mich schlug.
Doch nun im fremden Lande,
Der trauten Heimath fern,
Wie sind so los' die Bande
Des liebevollsten Herrn!


Drum jage du frisch auch dein flüchtiges Reh
Durch Wälder und Felder, durch Täler und See,
Bis dir es ermüdet im Arme vergeh!


With Beautie restes she not; nor wooes to lighte
Her hallow'd taper at proud Honour's flame;
Nor Circe's cuppe doth crown; nor comes in flighte
Upon th' Icarian winge of bablinge Fame:
Not shrine of golde dothe this fair sainte embower,
She glides from Heaven, but not in Danae's shower.


يَقِلّ مِنَ النّاسِ عِندِي الكَثِيرُ
وَيَكثُرُ عِندِيَ مِنكَ القَلِيلُ
وإن لَم يُتَح لِي سِوَى وَاحِدٍ
خَلِيلٍ فَإنَّكَ ذَاكَ الخَلِيلُ


绿林兵起结愁云
白羽飞书未解纷
天子欲开三面网
莫将弓箭射官军


Wird nicht durch sie das Weib im Trauerkleide,
Das wüthend um des Mannes Leichnam rennt,
Ein Ungeheu'r, das auch mit fremdem Leide
Und fremdem Blute seinem Schatten fröhnt?


O könnt' ich steigen mit Jubelschall
Wie die Lerch' empor aus den Gründen
Und droben den rosigen Himmeln all
Mein Glück, mein Glück verkünden!


Ah! lilases de Angelus harmoniosos,
Neblinas vesperais, crepusculares,
Guslas gementes, bandolins saudosos,
Plangências magoadíssimas dos ares...


Der Umgang, den man täglich hat,
Und ein vom Freund beschriebnes Blat
Vergnügen mich, und noch weit mehr,
Als wenn ich in dem Keficht wär.


War's ein Erglühn? war's nur der Widerschein
des roten Sommerkleides, das dich hüllte,
des Abends nur, der rot verglomm im Tann?
War's ein Erglühn? das erste war es dann,
das also dir die jungen Schläfen füllte:
so bangend schautest du mich an, –
so furchtsam fast zurück nach mir,
als du verschwandest sacht im dichten
Gewühl der silbergrauen Fichten ...


So herrli klingt mi keen Musik
Un singt keen Nachtigall;
Mi lopt je glik in Ogenblick
De hellen Thran hendal.


昨日朝天出翠微
春霞五色绣为衣
金丹还忆荆山里
一片闲云相逐归


Wenn die ersten Veilchen blühn
Ist die Rosenzeit nicht fern.
Mädchenwangen rosig glühn,
Trifft sie ein geliebter Stern.


Once more emerging from this baleful reign
Of Stuart Kings, and from the Pontiff's chain,
By Boyne's swift current Freedom rear'd her head,
When from those banks the Papal Tyrant fled;
Then every vale with lo Paeans rung
As the glad reaper at his harvest sung,
Thee, great Nassau, benevolently brave,
Equally born to conquer, and to save,
When Glory's sounding trump to Gallia's shore,
Th' exulting shouts of British Freedom bore,
Dismay'd she saw the kindling ardor burn,
And Seine hung trembling o'er her wasted urn.


Lučina zlatem prokvétá,
bělá se, modrá, rudne,
motýlů, včelek zalétá
plno na květy svůdné.


O teu rosto entre minhas mãos,
como se eu pudesse ler
teu poema concreto
sobre ser human


Schicksal in dem Eisenkleide,
Winkst du mir zu neuem Leide?
Welchen Brief willst du mir geben?
Kann ich auch das Siegel heben?
Starre nicht mein Aug' gebrochen,
Ja der Brief ist nun erbrochen.


For  happier days had been,
Had Footman Daniel scorn'd his native green
Or when he came an idle coxcomb down,
Had he his love reserved for lass in town;
To Stephen Hill she then had pledged her truth, —
A sturdy, sober, kind, unpolish'd youth;
But from the day, that fatal day she spied
The pride of Daniel, Daniel was her pride.
In all concerns was Stephen just and true;
But coarse his doublet was and patch'd in view,
And felt his stockings were, and blacker than his shoe;
While Daniel's linen all was fine and fair, —
His master wore it, and he deign'd to wear:
(To wear his livery, some respect might prove;
To wear his linen, must be sign of love:)
Blue was his coat, unsoil'd by spot or stain;
His hose were silk, his shoes of Spanish grain;
A silver knot his breadth of shoulder bore;
A diamond buckle blazed his breast before —
Diamond he swore it was! and show'd it as he swore:
Rings on his fingers shone; his milk-white hand
Could pick-tooth case and box for snuff command:
And thus, with clouded cane, a fop complete,
He stalk'd, the jest and glory of the street.
Join'd with these powers, he could so sweetly sing,
Talk with such toss, and saunter with such swing;
Laugh with such glee, and trifle with such art,
That Lucy's promise fail'd to shield her heart.


Ať láska se mnou šla, ať bez ní
jsem v osamělé kráčel dny,
v můj život nikdy nezněl, nezní
ten jeden akkord souladný.


,Nechtěj, Pane, na smrt jíti!’
„Otec můj chce tak to míti.“


Hat eine sich den Helden nun
Beinah herangepflegt,
So kann die Nachbarin nicht ruhn,
Die ihn gesellig hegt.
Ein Drittes kommt wohl emsiglich,
Am Ende fehlet keins,
Und in der Mitte sieht er sich
Des sämtlichen Vereins.


Indem ich schweig, hab ich viel mehr von mir erfahrn,
Als vor mir ausgeschwätzt viel Weis' in hundert Jahrn.


a navštiv mne pak na hřbitově
a natrhej tam v kytici
ty růže, které na mém rově
stát budou truchlící,


Abrem-se os corpos
aos gestos que ensaiam
o acontecer…
firo-me na estranheza
deste corpo irmão
essa dor instante
que se torna um bem


Pilger wenn die Sehnsucht singt
Und ein Kind die Ärmchen schwingt
Fliegen möcht', ein Nestchen bauen
Brüten in des Kalmus Rohr
Schau du so zum Kreuz empor
Daß ich dir ins Herz kann schauen.
Herr und wenn es mir gelingt
Schau es an, daß es zerspringt.


Anonyme Flüche blitzen,
Zünden, treffen und erhitzen
Nur den Fluchenden allein.
Armer Flucher, urgemein!


万仞崖头解放身
起来依旧却惺惺
饥餐渴饮浑无事
那论昔人非昔人


Kein Blick kam zu dir durch das grüne Dunkel,
Ein Druck der Hand nur sollte dir es sagen,
Was Sternenschrift am hohen Himmel brannte.


ومليحٍ إذا النحاةُ رأَوْهُ
فضَّلوهُ على بديعِ الزمانِ
برضابٍ عن المبرِّد يروي
ونهودٍ تَروي عن الرماني


Und würdest Du zu mir Dich neigen,
Es brächte Deiner Liebe Kraft
Für Zeit und Ewigkeit zum Schweigen
Den Dämon meiner Leidenschaft.


Gott ist voll Gnad und Gaben,
Gibt Speis aus milder Hand,
Die Seinen wohl zu laben,
Die ihm allein bekannt;
Denkt stets an seinen Bund,
Gibt denen, die er weiden
Will mit dem Erb' der Heiden,
All seine Taten kund.


– „Pane králi – milostkráli –“
příběh’ kuchař – „zpráva zlá!


Na neděli tedy musím já se
Těšívati po týden celičký,
Než tu se honem otevrou očičky,
Jak zaslechnu zvony v jitřním čase;
Nezůstanu pak nic déle ležeti,
Ale k tatínkovi musím běžeti.


O möchte, wenn Dich alle Künst' umringen,
In der, die mich Thalia lehrt, mein Streben
Oft Blumen Dir erziehn in Winters Mitten!


江南渌水多
顾影逗轻波
落日秦云里
山高奈若何


Möchte einst der Abend meiner Tage
Mild und freundlich wie der Morgen seyn,
O dann trüg ich mit verstummter Klage
Jetzt des Mittags schwülen Sonnenschein.


Nè il sì lodato verso
Vile cocchio ti appresta,
Che te salvi a traverso
De' trivii dal furor de la tempesta.


Já ale k smrti pravím: Budiž láskou,
buď životem a spij se jeho hudbou,
a znova zkvětou hřbitovní tvé věnce
a z důlků očních budou tobě růže
se hrnout operlené slasti rosou
a slavík hnízdo bude mít v tvém srdci!


Heut ist sie so beklommen,
Unruhig und voller Pein;
Sie denkt wohl an ihre Jugend –
Das muß ein Gedächtnis sein!


Quand je rêve sur la falaise,
Ou dans les bois, les soirs d'été,
Sachant que la vie est mauvaise,
Je contemple l'éternité.


واحتل بركُ الشتاء منزلَه
وبات شيخُ العيالِ يصطلِب


Memoria soy del más glorioso pecho
Que España en su defensa vio triunfante;
En mí podrás, amigo Caminante,
Un rato descansar del largo trecho.
Lágrimas de soldados han deshecho
En mí las resistencias de diamante;
Yo cierro al que el Ocaso y el Levante
A su Victoria dio Círculo estrecho.
Estas Armas, vïudas de su Dueño,
Que visten de funesta valentía
Este, si humilde, venturoso leño,
Del grande Osuna son; Él las vestía,
Hasta que apresurado el postrer sueño,
Le ennegreció con Noche el blanco Día.


Chyť perlící se mok, jejž skláníš k retu,
když mučí tebe krutý žízně pal,
vem tyglík s pomádou či cigaretu,
kup housle, zouvák, vývrtku či shawl,
ach, všady nejdřív přijde na obal.
I báseň, hvězdným jež se křídlem rozlétá,
čím v barvě mistr jásal, v tónech lkal:
Dnes pravé umění je pravá vigneta.


véresre martam ökleim mohón.
És mindhiába a szivembe vert kés,
ha meghalok, százszor megújhodom.


荣禄嗟何及
明恩愧未酬
欲寻西掖路
更上北山头


Tak vytáhli jsme rozplesaní,
lýry nám s plecí zvonily,
pod námi v taktu harmonickém
šli Pegasi a kobyly.


Wer lehret aus gewissen Gründen,
Daß Thiere bloßerdings empfinden?
Hat hier die Ratze nicht gedacht?
Verrieth die Rettungsart, die sie so wohl erlesen,
So schön vollführt, kein geistig Wesen,
Das zweifelt, forscht, und Schlüsse macht?


Duše ráda se potopí
V toku slasti zhynulé,
Znova člunu se uchopí
Vlna doby minulé.


عج بالمطيّ في أظعانها
من ليس غير دمي خضابُ بنانها
شمسٌ تجلت والفراق دجنَّة
فهوت نجوم الدمع من أجفانها
جمدتْ دموع العاشقين بنحرها
أو ذاب في الأجفان سلك جمانها
ممنوعة من أن ترام بشبها
في لونها وقوامها وليانها
فالموت كل الموت دون وصالها
والموت كل الموت في هجرانها
وبليَّتي أختُ القناة قوامها
كقوامها ولحاظها كسنانها
يحمي برامة كلَّ شيءٍ مثلهُ
من كل ساجي مقلة وسنانها
فالسُّمر دون السمر يثنيها الصّبا
والبيض دون اللحظ من غزلانها
أنا بالثلاثة ما حييت معذَّبٌ
برماحهم وقدودهنَّ وبانها
يحجبنَ فالأقمار في هالاتها
ويمسنَ فالأغصان في كثبانها
فلبست من جسدي أسقامهُ
وعدمتُ من كبدي سوى خفقانها
لم يبق في جسمي لروحي حاجة
لولا تعطُّفها على أوطانها
عن كل إنسان لهيتُ وبعض ما
لاقيتُ يلهي العين عن إنسانها
ولقد رحلنَ العيس يعسفنَ الدجى
وكأنها الإنسان في أرسانها
يبدو لها بدر الدجى ونجومه
فتخالهُ لمياء في أخدانها
وترى بروق الليل وهي خواطف
فتظنَّها ما شبَّ من نيرانها
خود تجلَّت في الجمال كأنما الد
نيا تجلَّت في حلا سلطانها
ولحاظ مقلتها على عشَّاقها
كسيوفه تسطو على حدثانها


Doch ist's, als flöss', was noch von Segen
Des Himmels fühlt dies arme Land,
Mondlicht und Sonnenschein und Regen
Herab aus ihrer milden Hand.


A ze rtů chudiny, těch lidí práce,
to znělo za Tebou: „Nuž tak jdi s bohem!“
a ze rtů dětí znělo to: „Spi sladce!“
a ze rtů soudruhů: „Po boji mnohém
jdi, příteli, a odpočin tam sobě!“ –


„Čeká-li, ať čeká,
ať mne vezme k sobě,
jest-li nepomohu
té nešťastné robě.


Wo Menschen mich und Welt bedrohten,
Ich wußt' in unverrücktem Gang
Des Lebens Würde mir geboten
Zum Schaffen, Bilden und Gesang.
So fühlt' ich, frei von Groll und Hassen,
In dir mich meiner selbst bewußt,
So durft' ich dich als Höchstes fassen,
Als Eigenstes in meiner Brust.


袈裟遗片片
珍重出相示
当时几许宽
罩却曹溪地


So laut, daß ich jedweden Hohn,
Und jeglich Schreckgedröhne
Mit meiner Stimme Liederton
Bewält'gend übertöne.


Das Meer wirft grüßend seine Schäume
bis hart vor meine Füße hin –.
Ja, du bist mehr als alle Träume!
Das Beil an die geweihten Bäume!
Daß ich ein Schiff mit Segeln zäume!
Auf, Seele, – Sucherin!


Tú estás en ese taxi parado, sí, eres Tú
—un bulto en el crepúsculo— junto al bordillo blanco
donde se acaba el campo de enfrente o descampado.
Lo sé, aunque no te he visto (y aunque dentro del taxi
no hay nadie). Está lloviendo con fuerta. Está empezando
a oler en la ciudad a campo de muy lejos...
Y tú estás en el taxi como en una capilla
que fuera entre las hazas ermita solitaria.
(Lo sé, porque esos trigos que se iluminan, lejos...,
y ese río parado, con sus aguas crecidas
de pronto...) Llueve fuerte y estás dentro del taxi
(tal vez junto a ese chófer fatigado al volante).
Sé que dentro del taxi no hay nadie, pero huele
a lluvia de muy lejos. Suena esa luvia. Y pienso
sin ganas: ser poeta, suspender en el aire
laborioso de un día y otro día unas pocas
palabras necesarias, y quitarse de en medio.
Porque uno —su difícil vivir— ya no hace falta
si quedan las palabras. Ser poeta: orientarse,
como esa luz dudosa cruzando el descampado
y en vez de una existencia brillante, tener alma.
Por eso, algo me quito de en medio: estoy viviendo
como un taxi parado junto al bordillo blanco
(y hay un cerco de alegres sonrisas y de manos
fieles a sus celestes cotnactos en la sombra).
Porque Tú, el más activo —y el más ocioso— estabas
aquí, junto al farol de luz verde en lan oche.
Tú, sin libros; Tú, libre con brazos, con miradas,
estabas sin testigos y medías —ocioso—
mis pasos por mi cuarto (donde caben mis años).
Y los trigos en éxtasis de Castilla la Vieja,
los ríos llameantes con sus aguas crecidas,
seguían a lo lejos relevándote (mientras
detrás de mis cristales aparece el retraso
de ese barro, esos charcos del ancho descampado,
¡yo también descampado, desterrado del campo!)


kde nikdo není druhem štípán
a nikdo sázen na trůny,
kde platí prosté: já pán, ty pán –
říš anarchie, komuny,
kde vše, co je, a vše, co není,
člověku slouží k potěšení.


Die Waffen leg' ich willig ab,
Geführt zu Deutschlands Ehren;
In Muschelhut und Pilgerstab
Will dich dein Ritter ehren.


Oh mért határt e lángnak...


In einem Silberschleier sitz ich dann
Und schaue meine weißen Finger an.


Dein Aug' ist treu; du siehst mich an
So innig und so tief –
Und dennoch ist's, als ob hinweg
Von dir mich mein Engel rief'.


Und ach! in diesen dichten Finsternissen,
Worin mein Geist stets mit sich selber ringt,
Wer sagt mir, ob mein Glauben oder Wissen
Hienieden mich der Wahrheit näher bringt?


bude jen práce a klid,
libertad.


Kolikrát, ó zlatá vesno,
ve svůj slunný modrojas
jabloň starou rozvilas
květem, jak se v mládí rdíval!
Kolikrát jí rozezpíval
duši starou, jíž tak těsno,
tvojich smavých písní hlas
rojem ptáčků zas a zas,
žeť jí jako dávno plesno!


Emídio Amaro  Ó minha terra na planicie rasa,Branca de sol e cal e de luar,Minha terra que nunca viu o mar Onde tenho o meu pâo e a minha cas  Minha terra de tardes sem uma asa, Sem um bater de folh a dormita Meu anel de rubis a flamejar,Minha terra mourisca a arder em brasa!  Minha terra onde meu irmâo nasce Aonde a mâe que eu tive e que morreu, Foi moça e loira, amou e foi amad  Tru tru tru Eu não tenho onde me acoite, Sou um pobre de longe, é quase noitTerra, quero dormi dá-me pousada!


أخشى من الفقر ولكنني
أضعاف خوفي منه أخشر الغنى


Venere (i' dico allor) ben è costei,
ma dal ciel no, dal mar superbo è nata,
ond'atti apprende sì crudeli e rei.


Aos amores!


Möwen sah um einen Felsen kreisen
Ich in unermüdlich gleichen Gleisen,
Auf gespannter Schwinge schweben bleibend,
Eine schimmernd weiße Bahn beschreibend,
Und zugleich in grünem Meeresspiegel
Sah ich um dieselben Felsenspitzen
Eine helle Jagd gestreckter Flügel
Unermüdlich durch die Tiefe blitzen.
Und der Spiegel hatte solche Klarheit,
Daß sich anders nicht die Flügel hoben
Tief im Meer, als hoch in Lüften oben,
Daß sich völlig glichen Trug und Wahrheit.


سامَحَ اللهُ الحمامهْ
حَرَمَتْ جفني منامهْ
بعثتْ في القلبِ لمّا
هتفتْ وَهْناً غرامه
شاقها البرقُ حجازي
اً فَرَنَّتْ مستهامه
ما لهذا البرقِ يُوري
في حشا الصبِّ هيامه
لاح في الأُفْقِ ولكنْ
شبَّ في قلبي ضرامه
هاجَ دمعي وشجاها
حين حيّا بابتسامه
لم تكدْ تسكنُ حتّ
ى قاربَ اللَّيلُ ختامه
فتعالى من أَذانِ ال
فجرِ ما راعَ ظلامه
نغمةٌ علويَّةٌ
للرّوحِ راحٌ ومدامه
مَد فيها صوتَه
نائي الصدى عذب الرُّخامه
كبَّر اللهَ فَخِلتُ ال
كونَ قد طأْطأ هامه
شاهدٌ بالحقِّ ولىّ
باطلُ الليلِ أَمامه
يا له عدلاً يزكّي
فَلَقُ الصبحِ كلامه
قلتُ لما ذَكَرَ ال
هادي حبا وكرامه
باسِمه في كلّ يومٍ
يحسر الفجرُ لثامه
تشرقُ الدنيا وتعلو
جبهةَ الأُفْقِ وسامه
التباشيرُ بوجهِ ال
صبح مِنْ بشرٍ علامه
مولدٌ قد بَسَمَ الدَّه
رُ له بعد الجهامه
في السما عيدٌ وتلك الشُّ
هبُ قَدْ كانتْ سهامه
وَعَلَى الأرضِ ربيعٌ
ناضرٌ يُولي رهامه
ناشرٌ أَعلامَه في
كلِّ روضٍ وَخيامه
فغمتْ (مكة) (نجداً)
بشذاها وَتهامه
(بنتُ وهبٍ) ولدتْ بد
راً لقد وافى تمامه
كان إذْ ضمَّته كالزه
رةِ ضَمَّتها كمامه
يا يتيماً كفلَ الل
هُ هداه واعتصامه
شبّ أميّاً وَلكنْ
نال في العلم الإمامه
هل درى أنْ سوف يرعى ال
خلقَ إِذْ يرعى سوامه
قام يدعو للهدى في
حلكٍ يزجي ركامه
إنْ يكنء أعزلَ فالحقُ
له سيفٌ وَلامه
أو يكن فرداً وَحيداً
حاوَل القومُ اهتضامه
فهو في جيشٍ من الإي
مان ما فَلَّوا لهامه
ثقةٌ باللهِ والحق
الذي يرعى ذمامه
خوَّلوه الملكَ والما
لَ وَما كانا مرامه
قال والدمعُ يُوالي
فوق خدّيه انسجامه
لو وَضعتمْ بيديَّ الش
مسَ والبدر قسامه
لم أدعْ ذا الأَمرَ حتى
يرفعَ اللهُ دعامه
يا رسولَ اللهِ شكوى
ذي شجونٍ، وظلامه
نحن في (الشام) نقاسي
فوق أَهوال القيامه
ما لنا من أَمرِنا حتى
ولا مثل قلامه
أَخذوا الأمرَ وأَعطوا
نا (المعالي) و (الفخامه)
هل يصيرُ الهرُّ ليثاً
حين تدعوه أُسامه
كم نفوسٍ تتلظى
حسراتٍ وندامه
تتنزى للتي تغ
سلُ عاراً وملامه
ما عسى أَهدي إلى مَنْ
رَفَعَ اللهُ مقامه
باقة من زهرِ (الغو
طةِ) طلَّتها غمامه
حملتْ (للمصطفى) نج
وى محبٍّ وسلامه


Er folgte seinem Regiment
Ins Land, wo hoch die Palmen stehen,
Die Sonne heiß herniederbrennt
Auf Bombays Tempel und Moscheen,
Wo tausend Scenen bunt und wild
Den Sinn berauschen und umfloren,
Allein der fernen Heimat Bild
Blieb seiner Seele unverloren.


Jen usmál se, číš k nebi zved’.
Co bohatýru celý svět,
on věděl, kam jen kolem hled’,
že on je pravý král!


Vrai, là, mais quel bourreau d’argent tu fais, petite !


I my dnes dluh svůj oplácíme dávný,
dosť pozdě sic, leč s vděkem stejně vřelým,
se srdcem nadšeným a čistým, celým!
A tu, kde strmí k výši Tábor slavný,
ta první obec v dobách českých květů,
krvavých ovšem, ale plamenných,
to místo reka Trocnovského kochané,
zde nechať duch náš rozepne se k letu
do končin idealů kýžených
a k novým činům slávy rozvane!
Zde na té půdě, kterou slává světí,
tu němou přísahu ať každý šepce z nás,
žeť jediné jsme matky vlasti děti,
že lásku Taboritův máme za odkaz,
a milujeme se tím čistým pláním,
jímž každý národ chráněn před skonáním!


de sopre celi se sto quelli
che tengo la mea melodia.


Nur um deine Stirne spinnt
sich kein Traum von Lenz und Wonne;
deine Wangen, blasses Kind,
rötet dir kein Strahl der Sonne –
sei getrost! – So lange noch
lindernd deine Tränen fließen,
kann aus tiefem Schatten doch
einst des Glückes Blume sprießen!


Doch sinn/ vnd muth erschrecken thut/
Sol ich mein leben lassen?
O bitter Tod! mein angst/ vnd noth
Ist vber alle massen.


Des Uniformrocks Watte
Drückt etwas um die Brust.
Doch gut sitzt die Kravatte,
Und man spaziert mit Lust.


Il Cancro ardea, passata la sest'ora,
spirava zefiro e il tempo era bello,
quieto il mar, e in su' lito di quello,
in parte dove il sol non era ancora,


Ein Waisenkind! Ist ohne Mutter,
Ist ihres guten Vaters Freude,
Ihm Trost allein und Bild der Mutter;
Und ihre Ahn' hat's von mir weinend
Erfleht, hat mich am schwächsten Herzen
Bewegt, doch nicht sie zu verführen.
Ha, Bube, thu auch Du es nicht!


Der Krieger tritt gefaßt zum schönen Weibe:
Die Leidenschaften wägt ein großes Maß,
Daß Anmut ernstgeübten Leibern bleibe!


Mäßig zu sein, anmahn ich die künftigen Helden, dieweil ich
Über ein Mittagsmahl Lucca wie Pisa verlor.


Es leuchtet ein Spiegel aus goldnem Geſtell,
Da ſchaut ſie hinein mit Lachen;
Gleich ſchaut auch heraus ein Mägdelein hell,
Das iſt ihr einziger Spielgeſell;
Nun woll'n ſie ſich luſtig machen.


Z tvých sy halouzek uplet věnec stkvostný,
Utvých kořenů, stromu přemilostný,
Svou ja budoucně s šeptem tichých hlásků
Hlásat chcy lásku.


O Liebe, du Zauberwort,
Klingst fort und fort
Wie Wellenschlag der Ewigkeit.
Du Melodie
Und Harmonie
Von Wonnen, zerronnen
In Tönen fließet Raum und Zeit.


Heut wirbl' ich gleich der Lerche sonnentrunken
Mit Himmelsliedern fröhlich auf zur Höhe,
Und morgen lieg' ich tief hinabgesunken
Und ächz' aus dumpfem Staub mein Menschenwehe.


So bald sie kamen zu dem Stall/
Auff jhre Knie sie fielen all/
Dem Kind sie brachten alle drey/
Gold: Weyrauch: Myrrhen/ Specerey.
O Gott nimm auch von vns für gut/
Hertz/ Leib vnd Seel/ Gut/ Ehr vnn Blut.


Virgilio, Oratio, Senecha et Eschino,
Incliti viri gloriosi e degni
D'arte, d'ingegno e di doctrina insegni,
Ch'ebber del bel parlar l'alto domino


Herr, steh mir bei! So wirr und toll
Trieb's lange nicht der Böse!
Der ganze liebe Brocken voll!
Gut' Nacht – ich heiße Nehse!


Látnod kellene mind, amit látnak
szemeim, e befordult szemek.
Látnod kellene dolgokat, amelyek
szememben úgy fekszenek,


Dir, edle Freiheit, Eintracht dir
Erschalle der Gesang;
Das Lob der Väter singen wir
Bei voller Becher Klang.


Da la celeste e più dolce harmonia
La voce tolse che fra perle forma,
In vista humana, angeliche parole;


Agora, amenazándome atrevido,
Amor aprieta aprisa arcos, aljaba;
aguardo al arrogante agradecido.


Ein aufgeklärter Obskurant,
Und weder Hengst noch Stute!
Ja, ich begeistre mich zugleich
Für Sophokles und die Knute.


Hebe mich empor zu dir,
Der die kindliche Begier
Mir im tiefsten Busen zündet,
Daß mein Herz die Wahrheit findet,
Die dein heil'ges Wort verkündet:
Suchet mich, so findet ihr.


Clorinda il guerrier prese e rilegollo
con le robuste braccia, e i fianchi strinse.
Si scosse quegli, e con la destra il collo
le presse e co 'l suo piede il piè le spinse.
La fortissima donna non diè crollo;
ma, malgrado di lui, da lui si scinse.
Poscia il ripiglia; ed ei seconda e cede,
ch'atterrar lei co 'l di lei sforzo crede.


To nebyl, Jene, triumf Tvůj vítězný,
ten triumf ducha, lidu když’s rodnému
řeč ztaviv svého ducha žárem
očistil, zlatem ji podal jemu.


仕晋何心更仕刘
知几闻早去来休
多君不肯腰轻折
非为区区县督邮


Auf meiner Herzliebsten Wängelein
Mach ich die herrlichsten Stanzen.
Und wenn meine Liebste ein Herzchen hätt,
Ich machte darauf ein hübsches Sonett.


当时盛事数徐陈
千载馀风尚未湮
君到洪都须下榻
好于清夜迟幽人


Hozzám követséggel küldte sietséggel
Venus asszony Cupidót,
Halljad - úgymond -, kérlek, most tőled nem félek,
Venus anyám mit hagyott,
Követségtételem és választvitelem
mindjárt nem bont szándékot:


黄菊花繁依旧臞
牡丹叶落恰如枯
霜中蚱蜢冻欲死
紧抱寒梢不放渠


Schön war sein Tod, ich traure nicht um ihn.
Der Frühling kömmt, und macht die Bäume grün,
Der Vogel singt, die grünen Räume blühn,
Die Blüte fällt, die reifen Früchte glühn,
Sie bricht der Herbst, die Sänger weiter ziehn.
Still wird die Welt, es neiget sich der Winter,
Und zu des ew'gen Feuers Licht führt Gott die Kinder!


أرى العيشَ بعدَ المالكيَّةِ لا يحلو
وقلبي مِنَ الشوقِ المبرَّحِ لا يَخْلو
ومَنْ عرفَ الأحبابَ والوصلَ والهوى
فهيهاتَ أن ينسى على النأي أو يَسْلو
جزى اللهُ حينَ الوصلِ خيراً وعصرَهُ
وجادَ دياراً فارقوا أرضَها الوَبْلُ
منازلُ كانتْ بالغواني حوالياً
فمذْ بِنَّ عنها فهي مِن أُنسِها عُطْلُ
وحيّا ثراها مِن دموعي مواطرٌ
على عَرَصاتِ الدارِ سحّاحةٌ هُطْلُ
يوشَّعُ أقطارَ الخمائِل ماؤها
اِذا ما مضى سَجْلٌ تلا اِثْرَهُ سَجْلُ
وما الدمعُ مِن الحبائبِ سُبَّةً
وقد باعدتْهنَّ المخزَّمَةِ البُزلُ
نأينَ فلي عندَ الخدورِ لبانةٌ
تذكَّرُنيها دونَها الحَدَقُ النُّجْلُ
سأطلبُها بالعيسِ تَنتهِبُ الفلا
سِراعاً إذا ما هابتِ المهمةَ الاِبْلُ
نواحلُ أنضاها الوجيفُ إذا انبرتْ
تَراقَلُ في ارسانِها خَجِلَ الهِقْلُ
نمتْها كما اختار الرَّكابُ جوانحاً
على مضضِ السيرِ الغريريَّةُ الهُدْلُ
نجائبُ مِن نسلِ الجَديلِ وشَدْقَمٍ
تَطيرُ بنا لولا الأزِمَّةُ والجُدْلُ
اِذا ما رأتْ برقاً وقد عَسْعَسَ الدُّجى
يلوحُ على بُعدٍ كما لمعَ النَّصْلُ
تُراعُ كأنَّ البرقَ جرَّدَ سيفَه
عليها إذا امتدَّتْ بركبانِها السُّبْلُ
فتعسِلُ تحتَ الليلِ والليلُ عاتمٌ
الى الغرضِ النائي كما يَعْسِلُ الطَّمْلُ
تَغُذُّ بركبانِ الغرامِ إلى الحِمى
وقد شاقَها مِن دونِه الضَّالُ والأثْلُ
الى أن وصلتُ الحيَّ مِن دونِ سربهِ
محامونَ قد أحمى صدورَهمُ الغَلُّ
مساعيرُ قد أنضجتُ غيظاً كبودَهمْ
فكلُّ فتًى منهمْ يضرَّمُهُ الذَّحْلُ
يغضُّونَ دوني الطرفَ وهو مردَّدٌ
اليَّ اختلاساً مثلما نظرَ الصَّلُّ
صغيرُهمُ يُدمي عليَّ بنانَه
فكيفَ تراه يصنعُ الرَّجُلُ الكَهْلُ
فكشَّفْتُ أستارَ الحِجابِ كأنَّني
لِمَنْ دونَها بَعْلٌ واِن كَرِهَ البَعْلُ
بعزمٍ يعيدُ اليومَ أسودَ قاتماً
يخوضونَهُ الخيلُ الكرائمُ والرَّجْلُ
وجَدًّ إذا أضحتْ كتائبُ خيلِهم
كثيراً ولاقيناهمُ في الوغى قلُّوا
واِن هيَ أمستْ في الديارِ عزيزةً
غزونا مغانيها فحلَّ بها الذُّلُّ
فلا ظلَّ إلا ما تظلَّلُه القنا
أو النقعُ أن الموتَ تحتَهما فَضْلُ
وما روضةٌ سقَّى الغمامُ نباتَها
وبدَّدَ فيها عِقْدَ أدمعِه الطَّلُ
غدا النَّوْرُ في أرجائها متبسَّماً
اِذا ما اعترى أرضاً سوى أرضِها المَحْلُ
تفتَّحُ عن مِثِل الثغورِ أقاحُها
فأصبحَ لي فيها بأشباهِها شُغْلُ
كسعدي وقد أبدتْ شتيتاً مؤشَّراً
غداةَ التقينا بعدَما افترقَ الشَّمْلُ
وما المزنُ أرخى وبلَهُ فسقَى الرُّبى
كدمعي عُقَيْبَ البينِ أن النوى ثُكْلُ
فيا عاذليَّ الآمِرَىَّ على الهوى
بما لستُ أرضاهُ لقد برَّحَ العّدْلُ
أأسلو وقد جادَتْ بطيبِ وصالِها
لقد شابَ مِن امر ترومانِه الطَّفْلُ
فأين التذاذي بالتداني وطيبِه
ثَكِلْتُكُما أم أين ما أتقنَ الرُّسْلُ
وأين الشُّعورُ السودُ تبدو كأنَّها
أساوِدُ يُبديها لي الشَّعَرُ الجَثْلُ
اِذا كنتُ لا ارعى العهودَ فخانني
نَسيبي على الأحبابِ والمنطقُ الجَزْلُ


Vtip pálí a žehá jak žíravina.
Co k čočce satiry se sblíží, zažehne.
Však proto odvrhněte nedostatky,
by bod útočný neměl co bít a pálit.


Die Scherben sammelst du mit Groll
Und kittest, was noch dauern soll,
Und hältst, was täglich du benützt,
Als leeres Schaustück nun beschützt.


Und auch das sei ein Trost uns: Nie flogen, wie heuer,
Die freudigen Zwei von Gefecht zu Gefecht!
Nie flutete voller ihr Odem und freier,
Durch die Seele selbst brausend dem niedrigsten Knecht!
Sie machen die Runde der Welt und der Lande,
Sie wecken und werben von Strande zu Strande,
Schon sprengten sie kühn des Leibeigenen Bande,
Und sagten zu denen des Negers: Zerbrecht!


Herab, Saul! Es ist zeit! Las Rom und Todte helffen!
Des Drabitzs blutt wird schwer von deiner hand gesucht.
Eil, eil im vollem trutz auf Kühlmanns Jesulitter!
Si gehn nach Jacobs Reich, Printz Frideriches Erbnis!
Steh, Allerchristlichster, dem Glaubbeschützer bei!
Was solte Josua den falschen Göttern thun?
Weicht von dem Mittelmeer! vom gantzen Oceane!
Di gantze Seefahrt ist dem Fridensreich geschenkt.
Auf, Jacob, Ludewig! Gebt her Kron, Hutt und Zepter!


La tarde canta
una «berceuse» a las naranjas.


Pojďme za ní v uliček úzkých šero,
kde se chytá v štěrbiny dlažby tráva,
kde se v ticho s kostela smělé klenby
vlévá zvuk varhan.


Plazů podružných zde plno všude
stačí u nás rozhlédnutí též,
konfident, kostelník vždy jím bude
a co chvíli o ně zakopneš.


Musulmane, hört es, hört! Ich habe
Einen Räuber aus dem Türkenland,
Der durch seines selt'nen Muthes Gabe
Eine Schaar von Löwen überwand.
Wenn er kräftig seinen Bogen spannet,
Bebt des Herzens stilles Paradies,
Und es stürzt, von Schrecken übermannet,
Mond und Sohre von des Himmels Fries.
Was ich fühle, heisst den Menschen Liebe:
Doch mir heisst es harte Seelenpein;
Süsse Schmerzen, sind es, Wundertriebe,
Die allein doch Ruh' und Trost verleih'n.
Lässt er mir die schöne Wange sehen,
Weicht das Dunkel und die finst're Nacht;
Lässt er seine duft'gen Haare wehen,
Schwindet Christenthum und Glaubensmacht.
Eifersucht spricht immer: »Sei gelassen,
Ist die Seele theuer dir und werth:«
Doch die eig'ne Seele könnt' ich hassen,
Hätt' ich solchen Gleichmuth je genährt.
Wen zum Wahnsinn Liebe hat getrieben,
Nagt verzweifelnd an der Kette Rand;
Gleiche Freiheit ist auch dir geblieben,
Und du nagst mit Recht am Kettenband.
O Mĕdschnūn! Sprich vom geheimsten Glücke;
Fürchtest du die Feinde des Gelags?
Himmel, reisse dein Gewand in Stücke!
Harrst du etwa erst des jüngsten Tags?
Deine Triebe, wenn sie Raum nicht fänden
Aufzufliegen in der ird'schen Burg,
Mögst du auf den Caf der Nähe senden,
Denn du bist ja Anca und Simurg.
Willst du dass ich Wahrheit dir vertraue?
Reiche mir der Mannheit Becher dar;
Willst du dass den rechten Pfad ich schaue?
O so komme, helles Augenpaar!
Leben musst du immerdar im Feuer,
Wie der Mond, ist seine Scheibe voll,
Wenn der Sonnen Sonne lieb und theuer,
Wenn sie hold und werth dich finden soll.
Sieh' die Gierigkeit der Leidenschaften,
Sieh' die Leidenschaft der Gierigkeit;
Keine dürfe jemals an dir haften,
Trägst du je mit uns dasselbe Kleid.
Lob sei Gott! Als Sclave hält gefangen
Mich ein Türke, der dem Monde gleicht,
Der der Himmelsmädchen zarten Wangen
Gaben seiner Schönheitsfülle reicht.
Sieh' den Mund der Liebe mich verhöhnen
Sage ich, er sei aus türk'scher Flur.
Nur sein Odem heisst die Flöte tönen,
Und ich bin die stumme Flöte nur.
Kann die arme Flöte anders klagen
Als des Flötenspielers Odem weht?
Sieh' zerstückt die Flöten und zerschlagen,
Wenn dein Fuss am finstern Grabe steht.
Wenn des Flötenspielers Hauche schwinden,
Muss der Flöte Sprach' und Seele flieh'n;
Beide scheinen schweigend zu verkünden:
»Unser Ich und unser Wir ist hin!«


Soit amour mal éteint, soit douleur mal fermée,
Il pleurait en marchant sous l'ombreuse ramée ;
Une larme tomba de ses yeux sur la fleur,


Einst kamen zwei so große in einem Jahr herbei;
Schwer ward die Wahl den Mönchen, welcher zu fangen sei?
Sie hätten sich sollen begnügen!


Sol ich von den Schulden sagen,
Die durch Centnerschwere Last
Mir nicht gönnen Ruh noch Rast
Vnd mich nächt- vnd täglich nagen?
O ein Creutz, das hoch betrübt
Den, der Ehr vnd Tugend liebt!


Vyvolená srdce tvého
V svaté nevinnosti kráčí,
Aby v pustém světě ráje
Líbezností zakládala,


Besser wäre mir gerathen,
Wenn ich hätte diese Nacht
Das Geschenk, das seinem Pathen
Der Gevatter Tod gemacht.


„Dosud jsme Vás z kůže
dřeli, věšeli.
To se změnit může
rázem, příteli.
Budete moc’ na modlení
trčet až do omrzení
v době noční, v době denní,
jenom chcete-li!