Když Rieger z rostra hromem hřměl,
tu do vyhnanství Grégr šel,
když změnila vše náhoda,
byl Rieger zrádcem národa
a Grégr tady pyšně stál
a ostrakismus pracoval.
Za pánů Choce, Klofáče
nebylo potom jináče,
za pánů Baxy, Rašína
nebyla jiná příčina:
kdo netah s nimi za provaz,
co zrádce vlasti stál tu v ráz
a ostrakismem v dálku štván
opouštěl na vždy rodný lán.


Beschämt schleicht sich's von hinnen, ächzend, siechend,
Nachts bettelnd und bei Tage sich verkriechend,
Heut in Verzweiflung, morgen in Verzücktheit;


刑宽毁玉回天怒
智料渝盟识虏情
延赏见跻终不愠
陶陶谁似柳宜城


Et perche tratto havean quell arme a terra
e havuto al Re si poca reverenza
di suoi compagni il Duca d Inghilterra
diede a Griphon non falsa connoscenza
ma de la causa, che Marphisa a guerra
mosse, rispose non haver scienza
et sol perche con lei v era venuto
dar le volea con Sansonetto aiuto


Tanta e sì pura gioia il cor m'avinse,
Ch'ei si scordò le doglie sue passate,
Restando in esso e l'atto e la beltate,
Che il viso mio di più color' dipinse.


湖上诗仙骨已尘
江门半树复撩人
携田拉畹朝朝去
江上田家秫酒新


Welch eine Last von Stein! Welch eine Felsen-Welt
Wird meinem starren Blick' hier vorgestellt!
Fast alles, was allhier die Augen schauen,
Gebieret Furcht, sucht ein geheimes Schrecken
Auch dem, der sonst nicht bange, zu erwecken.


Ich liebte dich, du lächelnde Sirene!
Nun lebe wohl! nun lieb' ich dich nicht mehr.
Ha! brauche nur die Lockung süßer Töne!
Kalt ist mein Sinn, und taub ist mein Gehör.
Kaum hab' ich kühn den Arm erhoben,
So ist dein schlaues Netz wie leichte Spreu zerstoben. –


A lua não é vermelha
não é violetanão é verdecoisa
masos loucos da madrugada


„To bratr Schwarz a sestra Schwarzová.
On jesti právem jedním z podobojích
a ona právem žena rekova**)
provází muže v štrapácích a bojích.
Kde nedostačí ruka mužova,
tam ona tne – a kát se z hříchů svojich
ten může, koho stihne třeba maní,
špičatou hroznou vládne ona zbraní.


Wo einsam oft, auf einer Klippe Rand,
Am Strom der brausend dir entgegenschäumte,
Mein Geist, an Xenophons und Platons Hand,
Sich des Illissus Mirthenhaine träumte;


Před jitrem, než slunce vstávalo,
když ještě ves tvrdě spala,
matička raneček synkovi
na cestu dálnou svázala.


Was Homerus hat gesungen
Und des Maro hoher Geist,
Wird gerühmet und gepreist
Und hat alle Welt durchdrungen;
Aber wenn der Tod uns trifft,
Was hilft da Homerus' Schrift?


Immer am widrigsten bleibt der Schein des Monds und der Sterne.
Nicht ein Körnlein, bei Gott! weckt ihr unpraktischer Strahl.


Ist der lippen ihr rubin
Vor die todten nur erkohren?
Gibst du so die rosen hin /
Die vor götter sind gebohren?
Ach der purpur ist zu schöne /
Lisimene!


Zde živo bylo. Vozy jely,
a lidé šli tu v hovoru.
Šlo cestou v dál, kde hory čněly
v modravém, velkém prostoru.


I zahřímá v divém hněvu
Hlasem tura zuřícího
Na dceru svou na nevěrnou:
„Hoi! an jsi ty dcera krásná,
Jediná ty Rudmilovna,
Jenž jsi pila mléko skvostné
Matky z lůna knížecího –
Již slavíky ve vrboví
Zaslechnul jsem mimo jdoucí
Rozmlouvat o lásce tvojí,
Lásce zrádné a necudné
S cizincem tím nehostinským!
Čemuž ty mne k hněvu zbouzíš,
Trudíš srdce mé otecké,
An jsem věčně tobě hlásal,
Žádnému že nesvěřím tě
Za života průvodkyni,
Kdo tři vlasy nepřinese
S obra zlatohlavého?“


Snů skvělá družina
stále mne provází –
písně mé protkává
luznými obrazy.


周郎卧水阁
日从墨卿御
不敢写黄庭
为恐笼鹅去


Entra, dulce Madona, al santuario
Donde van a rezarte y bendecirte.
¡Bella reliquia! este es tu relicario:
Un corazón abierto a recibirte.
Tienes ha días la escondida llave
De esa ardiente capilla misteriosa,
Do hay un devoto que cual nadie sabe
Tu irresistible fuerza milagrosa.
Nada ¡oh reliquia! extrañarás pasando
De una mujer al corazón de un hombre:
Allá en el fondo encontrarás brillando
Tu propia imagen y tu propio nombre.
Ya te aguardaba el sacerdote santo
y el limpio altar de perfumadas flores,
Y el rico incienso, y el ferviente canto
Del dios Amor de todos los amores.
Las manos de amistad te presentaron;
Las manos del amor te recibieron;
Pálida, dura y fría te encontraron.
Que al fin de hierro con razón te hicieron.
No importa, no; del fiel es el martirio,
Y una vez en mi hoguera colocada
Te he de ver y adorarte en mi delirio,
Blanda, radiante, ardiente, iluminada.


Wie man auf täflein an der wand so hinsetzt mancherley verstand etc.


Lihegtem a forró gyönyörre,
forgattam a habos kupát.
Majd néztem árván, elgyötörve,
mint győz a nyegle bárgyuság.
Tündérruhába szállt kavargón
felém sok édes látomány,
s nagynéha egy-egy utcasarkon
heves gyönyörről álmodám.


Wie mich hungert! Wie die roten
Freudenfenster drüben blinken:
Blut, von dem die scheinbar toten
Geister meines Innern trinken.


临池可手揽
何似湘水中
冥冥望北渚
木末有芙蓉


Du, meine liebe deutsche Heimat, hast,
Warum ich bat, und mehr noch mir gegeben;
Du ließest freundlich dem gebeugten Gast
Die eigne traute Hütte sich erheben,
Und der bescheidne kleine Raum umfaßt
Ein neuerwachtes heitres reiches Leben;
Ich habe nicht zu bitten, noch zu klagen,
Dir nur aus frommem Herzen Dank zu sagen. –


s'i sguardi, i risi, gli atti e la misura
del parlar dolce vostro al primo segno
giugner vi fan, che né città né regno
per lor non bramo o ciò che 'l mondo cura,


种桃之岁在单阏
种竹如今又几年
竹长桃枯人老去
钓船春雨日高眠


Bange Dämmerung, entweiche!
Düstre Bäume, glänzet neu!
Daß ich in dem Zauberreiche
Meiner Kindheit selig sei.
Sinken will ich in den Klee,
Bis das Kind mit leichtem Schritte
Wandle her, die schöne Fee,
Und mit Blumen mich beschütte.


觅句逋仙琢肺肝
声名千古冠吟坛
一诗香尽西湖水
白雪阳春和者难


يا لَيلُ قَد نامَ الشَجيُّ وَلَم يَنَم
جِنحَ الدُجُنَّةِ نَجمُها المِسهارُ
إِن كانَتِ الخَضراءُ رَوضاً ناضِراً
فَلَعَلَّ زُهرَ نُجومِها أَزهارُ
وَالناسُ مِثلُ النَبتِ يُظهِرُهُ الحَيا
وَيَكونُ أَوَّلَ هُلكِهِ الإِظهارُ
تَرعاهُ راعِيَةٌ وَتَهتِكُ بُردَهُ
أُخرى وَمِنهُ شَقائِقٌ وَبَهارُ
ما مَيَّزَ الأَطفالَ في أَشباحِها
لِلعَينِ حَلُّ وِلادَةٍ وَعِهارُ
وَالجَهلُ أَغلَبُ غَيرَ عِلمٍ أَنَّنا
نَفنى وَيَبقى الواحِدُ القَهّارُ
وَكَأَنَّ أَبناءَ الَّذينَ هُمُ الذَرى
أَعفاءُ أَهلٍ لا أَقولُ مِهارُ
يا لَيتَ آدَمَ كانَ طَلَّقَ أُمَّهُم
أَو كانَ حَرَّمَها عَلَيهِ ظِهارُ
وَلَدَتهُمُ في غَيرِ طُهرٍ عارِكاً
فَلِذاكَ تُفقَدُ فيهِمُ الأَطهارُ
وَلَدَيَّ سِرٌّ لَيسَ يُمكِنُ ذِكرُهُ
يَخفى عَلى البَصراءِ وَهوَ نَهارُ
أَمّا هَدىً فَوَجَدتُهُ ما بَينَنا
سِرّاً وَلَكِنَّ الضَلالَ جِهارُ
وَالرُزءُ يُبدي لِلكَريمِ فَضيلَةً
كَالمِسكِ تَرفَعُ نَشرَهُ الأَفهارُ
فَاِزجُر عَزيزَتَكَ المُسيئَةَ جاهِداً
وَاِستَكفِ أَن تُتَخَيَّرَ الأَصهارُ


Kiskapunál, hej, megálltam ottan,
Reszketett a szívem, rád gondoltam,
Rád gondoltam, remegő szívedre,
Fehér galamb, magyar szép lelkedre.


Byla to doba úpadku,
vlekoucí se jen líně,
celou vždyť znáte pohádku:
končí na guillotině.


Do samoty v horách zabloudil kdys...
Tam panna mu krásná přišla vstříc...
Tak chvěla se křehkou bázní bříz,
že v studu a v zmatku skrývala líc...
A podala pít mu, ač nevěděla
víc o něm, než lovec že smělý jest,
jenž u večer kráčel tu za prvních hvězd,
když už se louka stměla...
Víc nevěděla ni tehdy, když
přicházel v každý a každý čas,
když milenkou sladkou mu byla již
a rozpuštěný vlas
vál jarním větrem a velké oko
vábilo smutně, přehluboko
a vábilo zas a zas...


荒蒲乱苇簇人烟
指点江州一望间
惜取看人闲目力
琵琶亭上看庐山


千里神龙化作翁
月明吹笛倚龙宫
曲声不许人间听
散入重湖半夜风


种成修竹倚云看
新筑方塘漾翠寒
一夜落花风信急
隔溪吹折钓鱼竿


Kanstu, GOTT, es dann gestehen,
Daß ich kläglich sol vergehen?
Wohnet nicht mehr Güt' vnd Trew
Deinem Vater-Hertzen bey?
Ey ich wil dennoch bekleiben,
Vnd an Dir, GOTT, allzeit bleiben,
Denn Du hältest meinen Stand
Fest an deiner Rechten Hand.


del fiero rayo muerto en yerta vía,
Eridano en sus ondas te sostiene;
gloriosos sepulcro, cual conviene
a tu alto corazón y a tu porfía.


Die Geliebte,
Die uns liebte,
Sie ist selig
Sie ist selig
Sie ist selig ohne uns!


Na lících květy zamodralé –
buď zdráva, vláho ohnivá,
jíž amplissimus vytrvale
ty kvítky asi zalívá!


Mepsantus gieng zu seinem Weibe,
Die mit geschwollnem kranken Leibe
Schon manche Nacht und manchen Tag
Auf einem bangen Bette lag;
Sie seufzte: Schatz, bey meinem bittern Leiden
Will mir der Arzt die Schenkel noch zerschneiden;
Die Waden sind schon wundenvoll
Vom spanschen Fliegenbisse,
Und ach, der böse Doctor sagt,
Daß ich den Schnitt noch überstehen müsse.
Bin ich nicht schon genug geplagt?
Was aber thut man nicht sein Leben zu erhalten?
Hier nahm der freundliche Mepsant
Die kranke Gattinn bey der Hand,
Und bat sie, lasse dir die Schenkel nicht zerspalten!
Die Aerzte martern nur den schwachen Körperbau,
Der wie der Tag hat abgenommen.
Stirb lieber, stirb geschwind, o meine gute Frau,
Ich schwöre dir bald nachzukommen.
Er sprachs, und seine Kranke litt
Kein Wasserzapfen, keinen Schnitt;
Sie quälte sich noch sieben Wochen,
Und starb, und endete die Noth.
Doch, Freundinn, kurz darauf erschien der blasse Tod
Dem Mann im Traum, und sprach:
Mepsant, du hast versprochen,
Der lieben Frau bald nachzugehn;
Hast du den Tag schon auserlesen?
Ich werde keinen Spaß verstehn.
Tod, rief Mepsant, es ist ja nicht mein Ernst gewesen,
Ich wollte nur das Doctorlohn,
Das viele Geld ersparen.
Ich bin ein muntrer Mann von zwey und vierzig Jahren,
Und wünsche mir nichts weniger, als schon
Dem Weibe nachzufahren.


Ein Fischer fuhr an einen Felsen an.
Auf einmal barst sein kleiner Kahn
Und splitterte, wie sprödes Glas, in Stücken.
Er war dem bängsten Tode nah,
Als ihn ein frommer Delphin sah;
Er schwamm herbey, er lud ihn auf den Rücken
Und trug ihn glücklich an den Strand.
Schnell zog der Fischer ihn ans Land
Und sprach mit gnadenreichen Blicken;
Dein Schicksal ist in meiner Hand;
Doch zum Beweis, daß auch wir Menschen edel denken,
So will ich dir das Leben schenken.


Neuctí tě žádná v světě jména,
Nedosáhne důvtip básníře,
Rytce nástroj, kytka malíře,
Z ruky tvorné padne zapýřená;


Saudades e amarguras
Tenho eu todos os dias,
Não podem pois adejar
Em meus versos, alegria
Saudades e amarguras
Tenho eu todas as horas,
Quem noites só conheceu,
Não pode cantar aurora


Und Du, der wundernd steht, als mahn' er
Des Irrthums mich? – »Ein Lutheraner!« –
Geh aufzuklären Deinen Sinn
Zum schon belehrten Pastor hin.


Dein verrähtrisch Silber-feuer
hat mir offt geschnitten ab/
was mir Venus willig gab/
mir/ mir sonst verlaßnem Freyer.


Der Zufall muß hinweg und aller falsche Schein;
Du mußt ganz wesentlich und ungefärbet sein.


Auf einem der grauen Felsen
Sieht er eine Jungfrau stehn;
Sie winkt und läßt hernieder
Zu ihm eine Rose wehn.


Dreimal hunderttausend Brüder träumen dort des Lebens Traum!
Dreimal hunderttausend Herzen schlagen in dem engen Raum!
Draus Entwürfe, weltbewegend, erderschütternd, sind gewallt!
Draus gewandelt manche Botschaft, deren Klang die Welt durchhallt!


Nicht wundenfrey, doch unverkürzt an Jahren:
(Geh, lebe! war der Parze Schluss,
Nach deinem Vater spät ein Kriegesgott der Schaaren
Am stillen Ockarus.)


Da die Leute solche Predigt hörten,
zog die Furcht in ihre raschen Herzen,
und sie glaubten Gott. Alsbald erhub sich
Wehgeschrei und Klagen durch die Strassen.
Und die Kunde kam auch vor den König.
Der stand auf von seinem goldnen Throne,
legte seinen Purpur ab und hüllte
sich in einen Sack. Drauf liess er ausschrein
als Befehl und aus Gewalt des Königs:


Vrtá stále, vrtá,
zahanbuje krta;
kéž by aspoň – oželíme škodu –
dovrtal se záhy antipodů.


صَدّتْ وبدرُ التِّمّ مَكسوفٌ بِهِ
فَحَسِبتُ أَنَّ كُسوفَهُ مَنْ صَدِّها
والبدرُ قد ذهبَ الخسوفُ بنورِهِ
في ليلةٍ حَسَرَتْ أواخِرَ مَدِّها
فَكَأنَّهُ مرآةُ قَيْنٍ أُحْمِيَتْ
فَمَشى احمِرارُ النّارِ في مُسْوَدّها


Caro m'è sol, perc'anzi morte imparo
quant'ogni uman diletto ha corta fede;
tristo m'è, c'a trovar grazi' e mercede
negli ultim'anni a molte colpe è raro.


Dort drüben am Rhein,
Da liegen drei Stein;
Dort führt mir ein Andrer
Mein Schätzele heim!
Führt er mir sie heim,
So ist mir es recht;
So ist er der Meister,
Und ich bin der Knecht.


Thyrsis.
Amaryllis/ meine Sonne/
Nim nun hin mein treues Hertz;
Durch dich lindert sich mein Schmertz/
Du bist meine Freud' und Wonne/
Meine Liebe schenck' ich dir/
Amaryllis/ meine Zier.


Marsilio guarda questi compagnoni;
disse: - Voi siete così travisati,
voi mi paresti quattro ragazzoni:
non vi conobbi, in modo siete armati.
Ben posson sicuri ir questi campioni;
e' ci sarà degli altri arreticati
che rimarranno a questa rete, stimo.
Dimmi s'i' son, Rinaldo, stato il primo. -


Eingefroren sahen wir so Jahrhunderte starren,
Menschengefühl und Vernunft schlich nur verborgen am Grund.


红日移阴上粉墙
烘乾花底夜来霜
不须水月黄昏景
疏影风前午更香


So will ich denn, des Lebens mich zu freun,
In Noth getrost, in Hoffnung glücklich sein.
Wenn unter Rosen oft auch Dornen stechen,
Von Dornen will ich meine Rosen brechen.


Quel libro d'altrui lodi in sen si mise
questo importuno, acciò ch'io nol vedessi:
ahi contrarie in amor voglie divise!


Auf! lasset uns denn weiter gehn,
Und GOTT zum Ruhm was sehn, auch wenn wir nichts fast sehn!
Die Sandes-Körper selbst und Theilchen unsrer Erden,
Sind ebenfalls ja wircklich Creaturen,
Worin, wenn wir den Geist mit unserm Blick verbinden,
Wir mancherley Vergnügen finden,
Da, wenn sonst nichts zu sehn, doch allerley Figuren
Von eingedruckten Spuren
Im dürren Sande ja gefunden werden.


Cadde Sobrin del fiero colpo in terra,
onde a gran pezzo poi non è risorto.
Crede finita aver con lui la guerra
il paladino, e che si giaccia morto;
e verso il re Gradasso si disserra,
che Brandimarte non meni a mal porto:
che 'l pagan d'arme e di spada l'avanza
e di destriero, e forse di possanza.


Tú, con mil ojos, Noche, mis querellas
oye, y esconde; pues mi amargo llanto
es fruto inútil que al amor envío.


Acróstico II


Jest každý vojín z nás
a bída zbraní;
ta své rodiče v ráz
smrtelně zraní.


„„Co mně zbývá, nežli jinam jíti?!““


Aj, ženich na bujném koníku jede,
Družbu s sebou veselého vede.
Hosti se scházejí,
Hudby rozléhají,
Kněz na se ornat obláčí.


Tu e eu na mesma hélice
Tu, muitas espiras acima
Que voas mais alt
Cirandas à volta da lua feiticeira
Com as tuas asas de fogo
Incendeias-me o corpo
E em torrentes e lava
O meu amor flui
E como ela,
Em desespero,
Procura o ma
Deixa-me dançar contigo uma dança índia
À volta da fogueira
Do nosso encantament
Deixa-me enlouquecer ao ritmo
Dum batuque africano
Transposto para um terreiro da Baí
Deixa-me sentir os sortilégios
De Oxúm e de Oxal
Deitar, na praia, flores a Iemanj
Adorar a mãe Terra
Sentir-lhe o cheiro
Depois de uma chuvada de Agost
Eu quero ser, ao mesmo tempo,
Vinho e most
Madrugada, sol nascente,
Entardecer e sol post
Curar
Veneno na ponta da zarabatan
Réstia de lucidez em mente insan
Canta comigo irmã
A cantiga da terra prenh
Enforquemos as vaidades
Em gravatas ridículas
Confeccionadas em boa seda
E vendidas por um moderno bufarinheiro
Junto à catedral de Milã
Deixa-me fundear nas tuas angra
Ser o teu pirata argelino de estimaçã
O teu bandeirante,
Buscando a esmeralda perdida
No meio do sertã
Eu quero ser o desatino da tua insóni
A tua noite mal dormid
A tua cicatriz, a tua ferida,
Cauterizada com ferros ardente
Quero ser o teu ranger de dentes
Ante o desespero da miséri
O teu grilo falant
O espinho da tua rosa triunfant
Deixa-me caboucar o sonh
Construir castelos quimérico
Inventar outra arquitectur
Redond
Quero esperar por ti
Na paragem do autocarro
Que vai partir, já
Para Nova Del
Quero ser uma luzinha ténue
Na via láctea nocturna
Desta vida favelad
Rocinha!
Rio e margem,
Voo picado
Pedra Bonita, pivet
(Glória ao escrete!)
O poder está
Na ponta do canivete!
Ipanem
Saravah! Irmão Vinícius
Poetinha do amor e do víci
Aqui estou!
Dou-te razão:
A inspiração continua a estar
Bem no fundo do copo
E da alm
Salvé musa minha
Habitante da ilha irm
Continuas a ser o meu luzeiro,
Estrela da manh
Por ti adoro Bac
Por ti versej
Por ti faço charadas,
Num desejo
De te ter mais pert
Sem ti sou um navio no desert
O profeta do cao
Caruso a cantar na ópera de Manau
O porco nos joelhos do visionário Klaus Kinsky
Na epopeia de Fritz Carrald
O caldo
Da loucur
Pur
Heroín
Menin
Lu


兽鹿如斯为慨然
使君犹入野人船
游山失道今谁问
孤姥翻知长史贤


Tož v Evě našel Hlavsa žačku vřelou,
ta oddala se jemu s duší celou;
jak byl by otcem jí, tak jeho ctila,
myšlénky jeho, tužby pochopila,
ke slovům jeho lpěla zbožně, ve snění
o lásce klíčící nemajíc tušení.


Ba ten, ba ten! Však dřív nech zná:
ať nový tanec spořádá,
a však ne quadrille, tremblante snad,
či jinou tretku beze vnad.


Du edles Angesichte,
Davor sonst schrickt und scheut
Das große Weltgewichte,
Wie bist du so bespeit,
Wie bist du so erbleichet,
Wer hat dein Augenlicht,
Dem sonst kein Licht nicht gleichet,
So schändlich zugericht?


" Adieu, fière patrie, Hydra, Sparte nouvelle !
Ta jeune liberté par des chants se révèle ;
Des mâts voilent tes murs, ville de matelots !
Adieu ! j'aime ton île où notre espoir se fonde,
Tes rocs battus d'éclairs et rongés par les flots !


Der Waldbach sich immer selber lauscht,
Wie mich Verliebten mein Traum berauscht.


V snech často bohy býváme a králi,
a zatím bídně o život jsme hráli,
v snech milujem – sklízíme záští v skutku,
v snech jásáme – zbuzení pláčem v smutku.


Addirt zu dieser grossen Zahl
Die Phrynen uns'rer Zeiten all',
Zu viel, um sie zu nennen;
Bedenkt die ganze Litaney,
Und sagt, was wir von eu'rer Treu'
Und Keuschheit halten können.


烛龙双炬破南荒
散作峰头万叠光
纵有天鸡君莫听
不烦红日起扶桑


Herr Bruder, wennst mi gern thuast hob'n,
So wart ma mit nix auf:
I bin koan starke Kost net g'wöhnt,
Dös woas an jeder, der mi kennt,
Drum laß dem Ding sein'n Lauf.


Alta haya de hoy más volante lino
Al Euro dé y al seno gaditano
Flacas redes, seguro, humilde pino
De que, ya deste o de aquel mar, tirano
Leño holandés disturbe su camino,
Prenda su libertad bajel pagano.


Freue dich,
Finsterer Fremdling!
Oben sind wir!
Ach wie schön!


طَرقَتني نَوَارِ عِندَ دَكَارِ
فَأثَارَت بَلاَ بِلِى وادِّكَارِي
وَصَلَتني وَطَالَمَا مَنَعتني
وَصلَها غَيبَةَ الرَّقِيبِ نَوَارِ
دَابُهَا الهَجرُ لِى وَدَابي هَوَاهَا
فَهوُ في القَلبِ مثلُ جَذَوةِ نَارِ
لَستُ اسطَاعُ عَن نَوَارِ اصطِبَاراً
خَانني عَن هَوَى نَوارِ اصطِبَارِي
كُلَّمَا ازدَدتُ في نَوَارِ اشتِيَاقاً
أظهَرَت لِى زِيَادَةً في النِّوَارِ
طَرَقَتني والليلُ دَاجٍ كَلَونِ
القَارِ مِن بَعدِ هَجعَةِ السُّمَّارِ
فَأرَتني لاَلئاً ونُضَاراً
في لالٍ أنِيقةٍ ونُضَارِ
وأرَتني لَيلاً عَلَى بَدرٍ تَمٍّ
فَوقَ خُوطٍ عَلَى كِثيبٍ هَارِ
وبَنَاتِ النَّقَى بَنَاناً خَضِيباً
وَنَقِيًّا أغَرَّ مِلَء السِّوَارِ
وشتِيتاً مُنصَباً كَسَيَالٍ
وأقَاحٍ وَطيلَسَانٍ وقَارِ
مُستَلَذًّا كَأنَّ رِيقَتَهُ في
أثَرِ النَّومِ قُلَّةُ المُشتَارِ
عَجباً مِن نَوَارِ كَيفَ اهتَدَت لِى
بَعدَ ما جُبتُ مِن نِيَاطِ القِفَارِ
وتَبَطَّنتُ مِن بِحَارِ مَهِيبَا
تٍ عَلَى ذَاتِ اضلُعٍ ودِسَارِ
كُنتُ عَهدِى بِهَا يُثبُطُها دِعصٌ
رُكَامٌ عَن زَورِدَارِ المَزَارِ
فَارَقَتني فَأرَّقتني فَدَمعِى
بَينَ مَا هُوَّ سَافِحٌ أوجَارِ
كَنَدَى المُصطفي الخٍِليفَةِ في الأُز
مِ إِذَا أخلَفَ الغيوثُ السَّوَارِي
لَم يَكُن خُلَّبَ البُروقِ وَلَكِن
هَاطِلُ البَذلِ دُونَ بَرقٍ سَارِ
لا تَخَف في نَوَالِهِ كَدَراً مِن
كَدَرِ المَنِّ أو مِنَ الأَكدَارِ
فَإِذَا جِئتَهُ نَزَلتَ بِأمنٍ
وأمَانٍ وصَيِّبٍ مِدرَارِ
وهُمَامٍ ذِى هَيبَةٍ وحَيَاءٍ
وسَخَاءٍ وعِفَّةٍ وَوَقَارِ
وَذكاءٍ وسُؤدَدٍ ومَعَالٍ
وَمَعَانٍ ومَحتَدٍ ونِجَارِ
وطُيُورٍ مَيمُونَةٍ ورِجَالٍ
خُشَّعٍ سُجَّدٍ لِوَجهِ البَارِي
أبَداً في سُجُودِهم يَذكُرونَ اللهَ
لَم يَفتَرُوا عن الأذكَارِ
شَرِبُوا مِن عُقَارٍ معناهُ كَأساً
فانتَشَوا مِن شَرَابِ العُقَارِ
فَهُمُ عِندَ بَابِهِ يَعبُدُونَ اللهَ
عِندَ الآصَالِ والأبكَارِ
إنَّ دَارَ القُدُوسِ دَارُ نَعِيمٍ
وَسَلاَمٍ وقُرَّةٍ وقَرَارِ
جَاوَرَت مَغرِبًَ الغَزَالَةِ في مطلَعِهَا
فهى في أعَزِّ جِوَارِ
جَمَعَت طارف الفَخَارِ إلى التَّلدِ
فَجَاءَت على جَمِيعِ الفَخَارِ
وَتَحَلَّت بِأروَعٍ أريَحِىِّ
قَارِ لِلكِتَابِ للضيف قَارِ
عَارِفٍ بالعلوم عَارِ من العَا
رِ شَفَيقٍ عَلَى الضَّعِيفِ العَارِي
حَامِلٍ كَلَّ كُلِّ جَارٍ وَفَيضَا
تُ يَدَيهِ عَلَى الجِوَارِ جَوَارِ
مُمسِكٍ الجَارَ في اشتِدَادِ الدَّوَاهِى
بِاذِلٍ لِلدِّرهَامِ والدِّينَارِ
لَم يَكُن جَاعِلاً ذِهِ الدَّارَ دَاراً
وكَذَاكَ الدَّارِى الذي هُوَ دَارِ
إنَّما هُو مستعدٌّ لِعُقبي الد
دارِ يَشدُو لَنِعمَ عُقبَى الدَّارِ
مَكَّ مِن ثَدِى شَيخِهِ بَرَكَاتٍ
قَدَّمتُهُ في الشَّأوِ والمِضمَارِ
لاَ تَخَف أن يَنَالَ شَأوَكَ مَن نَا
وَى فَلَيسَ الإِضَاءُ مثلَ البِحَارِ
إِنَّمَا أنتَ كالخَدِيمِ عُلُوًّا
وعُلُوماً وأَنجماً وَدَرَارِي
فَمَعَالِيكَ في انتِظَامٍ عَجِيبٍ
وأيَادِيكَ في عَجِيبٍ انتِثَارِ
وتَقَّفَيتَ منهجَ السُّنَّةِ الغَرَّا
ءِ ولَم تَغتَرِر بِنَهجِ إِغتِرَارِ
قَرَّبُوني فَإِنني طَارِحٌ
عندَ مَجِىءِ لكم عَصَا التَّسيَارِ


Durch die Wellen flog der Schoner, auf und nieder ging der Kiel,
Frische Brise in den Segeln, vor den Augen unser Ziel.


Sestřinky zlatičké,
Pomozte mi jen;
Zde v srdci vězí to,
A – nechce to ven.


Wenn Er mit Deinen Tugenden gezieret
Die reizendste Prinzeßinn sieht,
Und wenn Er Sie bey Seiner Hand geführet
An Deinen Busen zieht,


归艎东下兴悠哉
小住危阑把一杯
楼下沄沄内江水
明朝同入大江来


Weg mit lieb' vnd wieder-lieben
Ist's nicht gut alleine seyn?
Wozu sol die liebes-pein?
Wozu wil man sich betrüben
Mit dem/ was einn andern nagt?
Jeder sey mit sich geplagt.


Doch in des Verbannten Busen wogte nimmersatter Haß;
Bei des Meeres freiem Gruße wurde nie sein Auge naß.


Divný hlahol z daleka
stlumen sem se nese,
slouchá stráň i paseka
i strom každý v lese,
ruch kol hlučí po silnici,
slyš, v to hlasy zpívající
v jásotu a v plese!


Já hned o ni zadám,
právo mám snad k tomu;
vědí, vždyť jsem z Bosny
nes si metál domů.


雨馀石髓漏云根
嫩碧粼粼漾浅春
不是天台石桥路
胡麻饭糁避秦人


ölü askerlerin ceplerinden


Spricht er nun: du bist mein, dein Tun gefällt mir wohl!
Wohlan, so sei dein Herz getrost und freudenvoll.
Schlag alles in den Wind, was böse Leute dichten,
Sei still und siehe zu: Gott wird sie balde richten.


„Na zdar!“ zvolal čelný dobrodruh.
„Pochválen buď Ježíš Pán a Bůh,“
odvětil mu stříbrovlasý kmet,
a již hýbal příchozím se ret;
za druhem druh vypravoval,
jako prý svět se přemudroval.
„V městech máme stálé zábavy,
neznají tam lidé únavy;
v neděli a v každý svátek,
ve všední den, ba i v pátek
hrává aspoň kolovrátek.
Tam lid od rána až do noci
nedává se ničím přemoci;
a zas od večera do rána
kde kdo statně hrá si na pána;
muž i žena, i to malé robě
jí a pije, všeho přeje sobě.
Jinde nová doba bujně kvete,
vás tu ještě smutný pravěk hněte.
Vzchopte se a novým proudem plujte,
blaho sobě odhodlaně kujte!“


Je kniha vždycky naše společnice,
a v parku, v tichu, kde vše rozkvétá,
čítáme chvilku jemné sloky z Keatse
neb z miláčka nás obou, Musseta,
jenž v svého verše hudbě přelahodné
s rtů jejích splývá v řeči svojí rodné.
To z toho je, že z módy naše děvy –
se v duchu smějí svému příteli –
teď posílají záhy do Ženevy,
že v lycejích pár roků prodlely.
A sobě sám též posmívám se vždycky,
k té její krásné patře postavě,
jak z přítelova listu pedantický
zjev ženy kýval mojí představě.
Neb Adrienny jemné vzdělání
jen jako kořen, jenž skryt pod zemí
a na povrch jen sněti vyhání
a opíjí tě květů vůněmi.


– Hört, wie es ergangen;
Ich ging mit Scheu und halbem Bangen
In dieser kaum verschwundnen Nacht
Vorüber an des Bildes Pracht.
Es rauschten wunderlich die hellen
Und mondbeglänzten Flusseswellen,
Und warfen klar den Schein zurücke
Des ehrnen Bildes auf der Brücke.
Es war mir, als ob all sich nahten
Die Geister seiner großen Thaten,
Und hielten wunderbaren Tanz
Rings um die Säul' im Mondenglanz.
Da kam mir bei die alte Sage,
Daß sie sich dreh' beim Zwölfeschlage.
Ein thöricht Märlein ist's, ich dacht',
Indem so schlägt es Mitternacht.
Da fängt der Boden an zu beben,
Ein träumrisch Wiehern anzuheben
Beginnt das mächt'ge Roß von Erz;
Und mählig, sieh! – mir schlug das Herz –
Dreht sich der Fürst mit seinem Pferde.
Das hoch sich aufbäumt, von der Erde.
Und wie es wieder stehet fest,
Er also sich vernehmen läßt:
»Ich sah nach allen Seiten hin
In meiner guten Stadt Berlin,
Ich halt' um jede Mitternacht
Noch immer treue Fürstenwacht;
So schaut' ich jetzo nach den Linden,
Dort ist mein treuster Freund zu finden,
Er ist auch deiner, Kind! – Franz Horn,
Ein Mann von deutschem Schrot und Korn;
Ich mocht' ihn immer gern erblicken
Als Jüngling wandeln diese Brücken,
Da schlug mir an die eh'rne Brust
Sein tücht'ger Scherz oft recht mit Lust,
Denn freudig hat er mein gedacht,
So oft er diesen Weg gemacht.
Und was er mir gethan als Mann,
Du weißt's recht gut, du triebst ihn an.
Wer mich in seinem Buch gelesen,
Der kennt mein Handeln und mein Wesen,
Von meinem Leibe zeugt dies Erz,
In seinem Buche wohnt mein Herz.
Er feiert einen schönen Tag,
Darum ich ihn wohl grüßen mag.
Geh', treues Kind, und ihm bedeute,
Daß ich sein denk' im Himmel heute:
Und will er mein noch ferner denken,
Werd' ich ihm Kraft und Segen schenken,
Zu schreiben von der Preußenkrone
Und von dem König, meinem Sohne!«
Er schwieg, hin sank ich an der Säule,
Und schlummert' eine gute Weile,
Und wie ich wieder aufgewacht,
Da war vergangen schon die Nacht,
Und hieher kam ich, ihm's zu künden. –


Mit Bajonetten thut man streiten,
Mit denen, die auf Pferden reiten,
Man faßt den Feind zur linken Seit'
Und hupft herum wie nicht gescheidt.


Ein sanfter Geist des Friedens hieß
Mich hier willkommen wieder;
Auf einem moos'gen Steine ließ
Ich mich zur Ruhe nieder.


Ich bin mir wenig Lieb' und Treu zu dir bewußt/
Drum muß mich schwartze Reu' und bange Furcht bekräncken/
Es kocht in meiner Brust
Gehäuffter Sünden Schuld/ betrübtes Angedencken.


إِنَّ أَباكَ الرَذلَ كانَ لِصِغرَةٍ
وَكانَ أَبوكَ التَيسُ شاةً عَزوزا
وَكانَ ذَليلاً مِن طَريدٍ مُلَعَّنٍ
فَسَمَّوهُ مِن بَعدِ الذَليلِ عَزيزا
بَنو نَوفَلٍ أَهلُ السَماحَةِ وَالنَدى
فَآوَوكَ مِن فَقرٍ وَكَفوا العَجوزا


Così il bel viso, ove mia vita posa,
In angelica forma io vidi e scorsi
Quel giorno di salute a le mie pene,


So muß ich mit Gewalt mich selbst bezwingen;
Erst rührte mich der Inhalt dieser Klagen,
Jetzt mehr, daß ich gefühllos sie soll meistern.


Přiletěl s radostí, nenasel místečko,
kde by si upravil pro děti hnízdečko.
Ubohý skřivánku!


Leč naráz z domů, sklepů, střech
to hřmí a blýská v plamenech,
a jezdec chví se ve třmenech –
odevšad pušky pálí.
A z Vítězových zástupů
muž s mužem padá na kupu,
trup hromadí se na trupu
a v krvi své se válí.


秘府图书阅半交
故园松菊可全抛
何时更约开新社
与子山中共结茅


Matka a Sestra.


Hatalmas, hős, sudaras multnak
Ágai, gyönyörű éveim,
E véres idő-mosolyok,
Igazi lombba most borulnak.


sucedo
horizontes vagos
rotas sem metas


Und was verlockt dich für ein Gegensatz,
etwas zu suchen in den sonnigen Beeten,
als wärs der Name eines Rosenstocks?


Golpe a golpe, verso a vers
Quando o pintassilgo não pode canta
Quando o poeta é um peregrin
Quando de nada nos serve reza
"Caminhante não há caminho,
se faz caminho ao anda"


Scio ben ch'io resi a te sanato il core;
ma il mio, piagato di magior ferita,
non credo già guarir, tanto è il dolore.


¡Se vende el alma!
¡Se compra el tiempo!
Pero que no trascienda
más allá de los estantes,
que no suenen las luces
y no reverbere la música...
Se permite, acaso, a Marilyn,
que compre o venda lo que quiera,
o nos regale su risa
o quizás los cántaros pálidos de sus pechos
mágicos como sus ojos o su pubis.
¡Se vende el alma!
¡Se compra el tiempo!
Pero borracho de amores y de luna
de absenta y de fuego
que no trascienda:
Que el alma es escasa
y el tiempo no nos cabe en las alacenas.
            III
Y si acaso la manzana ya no danza
absortas sus caderas
en el orgasmo espurio de las olas,
y Marilyn Monroe
desde la azotea del Corte Inglés
se vuelve y llora
mientras el asfalto impasible
consume personas, coches,
incertidumbres, notas,
luces, océanos, perplejidades...
¡Se vende el alma!
¡Se compra el tiempo!
Pero que no trascienda.


Az másik kezében egy szép pálmaágot
Koszoruval eggyütt magassan föltartott.
A sötétes házban fényességet hozott;
Gábriel Zrininek akkoron igy szóllott:


Que a desvie a corrente, a externa sort
      Se falo, sinto
Que a palavras esculpo a minha morte,
      Que com toda a alma mint
Assim, quanto mais digo, mais me engano,
      Mais faço eu
Um novo ser postiço, que engalano
      De ser o me
Já só pensando escuto-me e resid
      Já falo assi
Meu próprio diálogo interior divide
      Meu ser de mi
Mas é quando dou forma e voz do spaço
      Ao que medito
Que abro entre mim e mim, quebrado um laço,
      Um abismo infinit
Ah, quem dera a perfeita concordância
      De mim comigo,
O silêncio interior sem a distância
      Entre mim e o que eu digo!


„Ó, větře, který duješ kol
přes celou širou zem
a vše, co zchvátíš, neseš v dál,
i starost moji vem!“


Wann werd' ich dich finden,
Ach endlich dich finden,
Dich fiebernd in schauernder
Seelenumarmung,
Fühlen, ganz fühlen
Du Heilige, Einzige,
Göttliche? ...
Die du bist, weil ich bin,
Mich willst, wie ich dich will ...
Die du mit einem Strahl deines Auges,
Darin der Himmel glüht,
All' die Schmerzen des Einsamen
Heimath- und Glückfernen
Mitfühlend hinwegküssest,
Mit einem Athemhauch deiner Seele,
Darin ewiger Frühling blüht,
All' die Thränen auslöschst,
All' die brennende Qual,
Die meine Seele verzehrt,
Meine unsterbliche Seele ...
Wo bist du, du Sonne!
Nur meine Sonne,
Die du jede Wolke der Schwermuth
Von gramtrüber Stirne
Mir lächelnd hinwegscheuchst,
Triumphirend verheißest
Jeden Traum's Erfüllung,
Und himmlischer Tröstung
Gottsüßen Frieden
In den sehnenden Busen gießt,
Mir, der ich arm bin,
So arm bin, wie Niemand?!
Wann erhebst du dein Haupt,
Aus Nebel und Sturm
Dein lichtmächtiges Haupt,
Du Erkenntniß der Wahrheit
Die ist und die sein wird? ...
Wann winkst du Oase,
Du Mährcheninsel,
Voll paradiesischer Auen,
Dem Wüstenpilger,
Der müde des Kampfes
Des irdischen Kampfes
Ohne Rettungsstern
Hinsinkt, in das Nichts starrt?
Wann reifst du entgegen
Dem Labebedürftigen
O Thaufrucht der Liebe?!
Wann werd' ich erwachen,
Holdselig erwachen,
Dir im Schooße erwachen,
Du unendliche Wonne?!
Wann werd' ich Sie schauen
In all' ihrer Schönheit
Liebreiz und Anmuth,
Die aus dem Kelch jeder Blume
Entgegen mir duftet,
Und zu mir spricht
Aus der Nachtigall Schluchzen,
Dem Flüstern des Maiwinds,
Jedem Machtwort der Schöpfung?!
– – – – – – – – – – – – – – – –
Mit dem Schrei der Erlösung
Fliegt ihr entgegen
Die verschmachtende Seele;
Leib reißt sich an Leib ...
Es sättigen sich endlich
Im Rausch der Verzückung
Die taumelnden Sinne.
Hinsterben die Pulse ...
In des Kusses wildlodernder
Flamme vermählt sich
Alle Süße des Lebens
Des Lebens und Todes.


Spricht's und schwingt das Schwert der Ahnen
Wie zum Wurf nach West empor;
Allen Hunnen und Alanen
Schien es wie ein Meteor.


Die Schote plazt, die Pfote krazt
Und Lachen macht das Kitzeln,
Ihr Urtheil sich die Note schwazt,
Wenn Drachen Bohnen schnitzeln.


May my song soften as, thy daughters, I,
hail! for beauty is their own,
The feeling heart simplicity of life,
And elegance, and taste: the faultless form,
Shap'd by the hand of ; the cheek,
Where the live crimson, thro' the native white
Soft-shooting, o'er the face diffuses bloom,
And every nameless grace; the parted lip,
Like the red rose-bud, moist with morning-dew,
Breathing delight; and, under flowing jet,
Or sunny ringlets, or of circling brown,
The neck slight-shaded, and the swelling breast;
The look resistless, piercing to the soul,
And by the soul inform'd, when, drest in love,
She sits high smiling in the conscious eye.


Geduld setzt ihr Vertrauen
Auf Christi Tod und Schmerz,
Macht Satan ihr ein Grauen,
So faßt sie hier ein Herz
Und spricht: Zürn immerhin,
Du wirst mich doch nicht fressen,
Ich bin zu hoch gesessen,
Weil ich in Christo bin!


Cuidas tu, louco Flaco, que apertando
Os teus estéreis, trabalhosos dias
        Em feixes de hirta lenha,
        Cumpres a tua vida?
A tua lenha é só peso que levas
Para onde não tens fogo que aquecer-te,
        Nem levam peso ao colo
        As sombras que seremo
Aprende calma com o céu havido
E com o pranto a ter contínuo curs
        Não sigas a clepsidra
        Que conta a hora dos outro


Ach, was tu ich, Jesu Christ,
Daß du so verschimpfet bist!
Denn ich fühl in meinem Herzen,
Daß ich diesen Spott und Schmerzen
Mit meiner Schuld verursacht hab.


南桥春日暮
杨柳带青渠
不得同携手
空成意有馀


Se casto ao bom Joseph nomea a fama,
so porque la no meio da sua idade,
unico exemplo foi da castidade,
de cujo nome o saneto autor o chama;


Jak svůdné oči žárem novým zas’ by hovořily,
tak planou na bažinách bludné majáky.
Je v této noci dobře srdci, láskou nehoří-Ii
k vzdálené ženě, oknu ozářenému a luně za mraky.


perché non entra in liquido cristallo
né 'n fra fra noi, cui non raccenda l'alma
la vaga fama d'un sì bel Cavallo.


Už jen dnes, zítra, pozítří,
a pak... pak navždy ztratím i vás.
Těžce si srdce posteskne,
puklý jak zvon se zadrhne hlas.


Tělesnému oku noc ji krýje,
S rozedněním shasne oka svit;
U vzezření duše jenom žije,
A tam temný jen ji najde cit.


Wie hast du nun vergolten
Mir, waß Ich dir gethan?
Oft hast du Mich gescholten,
Bist oft die Sündenbahn
Mit dem verfluchten Hauffen
Nur Mir zu Spott und Hohn
In Sicherheit gelauffen:
War das nicht feiner Lohn?


So wil ich dan nicht werden müd
zu singen dir ein Neues lied,
Wil auff dem Psalter spilen dir
wie deine macht wärt für vnd für,


青虹下饮水
徘徊不能去
为我作石梁
遂得天台路


Z daleka slyším zpívat.
Tajemný pták.
Sedlám svého koně,
kovové beru si péro,
jedu po hlase dál.
V cestu hle ještěr se staví,
ohavný, podivný zmok,
vrážím veň kalený hrot. –
Soptí; nedbám a jedu,
z dálky však hlasný napořád
ptáka se ozývá zpěv.
Z dálky jen zřím
zlatého ptáka zjev,
klesám s koně,
padám v hrob;
i na dně slyším ptáka zpěv.


Nesměrnosť všude! – Duch se chvěje, trne...
Ohromné lodi v dálce jsou jen body,
a město, mraveniště nepatrné,
a vidíš skoro, jak noc, jež se hrne,
je shrne v jeden příval tmy a vody!


Caballos.
Lentísimos partiendo y ya en el aire,
¿Van a volar tal vez ?
La atmósfera se agrisa.
¡Cuánto más resistente
Su espesura más gris!
Con lentitud y precaución de tacto
Las patas se despliegan
Avanzando a través
De una tarde de luna.
Muy firme la cabeza pero sorda,
Más y más retraída a su silencio,
Las crines siempre inmóviles
Y muy tendido el lomo,
Los caballos ascienden.
iVuelan tal vez sin un temblor de ala
Por un aire de luna?
Y sin contacto con la tierra torpe,
Las patas a compás
—¿Dentro de que armonía?—
Se ciernen celestiales,
A fuerza de abandono misteriosas.
¿O a fuerza de cuidado?
Inútiles, se entregan los jinetes
—¿Para que ya las bridas?—
A las monturas suaves y sonámbulas,
Que a una atracción de oscuridad cediendo
Se inclinan otra vez hacia la tierra,
Sólo por fin rozada
Sin romper el prodigio,
Rebotando, volando a la amplitud
Sin cesar fascinante.
Avanzan y no miran los caballos.
Y un caballo tropieza.
¡Con qué sinuosidad de cortesía
Roza, cae, se dobla,
Se doblega a lo oscuro
Se tiende en su silencio!
Hay más bianco en los ojos.
Más aceradamente se difunden
Los grises
Sobre el inmóvil estupor del mundo.
Las manchas de gentío
Se borran
Tras vallados penosos
Con su oscura torpeza de rumores.
Los caballos ascienden, bajan, pisan,
Pisan un punto, parten,
A ciegas tan certeros,
Más sordos cada vez, flotantes, leves,
Pasando, resbalando.
¡Qué ajuste sideral
De grises,
Que tino de fantasmas
Para llegar a ser
Autómatas de cielo,
Espíritus—estrellas en su trance
Seguro sin premura!
¿Sinpremurade fondo?
Esta pasión de lentitud ahora
¿No es todavía rápida,
No fue ya rapidez?
Rapidez en segundos manifiesta.
Visibles y tangibles,
Desmenuzan el vértigo
De antes
En aquel interior de torbellino:
Corpúsculos, segundos, arenisca
De la más lenta realidad compacta.
¡Gracia de este recóndito sosiego!
El animal se cierne,
Espíritu por fin,
Sobre praderas fáciles.
¡Allá abajo el obstáculo
Sobre el suelo de sombra!
Silencio. Los rumores del gentío
Por entre las cornisas y las ramas
Desaparecerán,
Callarán losinsectos entre hierbas
Enormes,
Y follajes de hierro
Se habrán forjado a solas.
Alguna flor allí
Revelará sus pétalos en grande
¡Qué lentitud en ser!
Corred, corred, caballos.
Implacable, finísima,
La calma permanece.
¡Cuántas fieles ayudas primorosas
A espaldas de la prisa!
Envolviendo en su gris
Discurre la paciencia
Por entre los corpusculos del orbe,
Y con su red se extiende
Sobre las lentas zonas resguardadas.
Entre una muchedumbre de segundos
Se ocultan, aparecen
Los cuerpos estelares
—Y esos caballos solos—
Arriba solos sobre el panorama.
¡Cascos apenas, leves y pulidos
Pedruscos!
Entre los cielos van
Caballos estelares.
¿Caballos?


Zde marně vzývají Tě srdce nezhojená,
zklamaná v nejrůznější způsobě –
zde, Lásko, tolik, tolik vytoužená
nadarmo volá básník po Tobě!


Du, dem hienieden
Das höchste Gut
Ein tanzend Blut
Und frohen Muth,
Natur beschieden,
Du machest dir
Selbst öde Mauern,
Wo Menschen trauern,
Zum Lustrevier,
Und mahlest mir
Kirch' und Kapelle,
Und selbst die Schwelle
Am Kerkerthor
So reizend vor,
Wie in der That
Wohl kein Prälat
Den Kandidaten
Den Aufenthalt
Der Herr'n Castraten
Ex voto malt.


Kegyelmet ősz apádnak esdekelj
Másként a sírban lesz számára hely
S te árva lészesz, ki koldulni jár,
S irgalmat embereknél nem talál.« -
Futék s mi történt? nem tudom, velem!,
De jó atyám! igen fáj itt nekem...
Atyám! atyám! sokszor beszélte szád,
Hogy majd elérjük a szülő hazát. -


non chiedo al ciel ch’altrui penna m’honore,
né che marmo mi copra, o bagni e tocchi
pietosa man, da cui su l’urna fiocchi
largo nembo di questo o di quel fiore,


Un Don Juan, fier sous sa blouse,
Lui dit : « Viens au bois un moment,
Puis je jure que je t’épouse ! »
Mais Rose sait très bien qu’il ment.


Heut grub man den tapferen Toten das Grab,
Heut senkt man sie blumengeschmückt hinab.
Nicht eine Hand heut ans Töten denkt.
Sie sind ins Blumenpflücken versenkt.


Susogjatok csak szerelemről
S a kedvesről, ki nincsen itt!
Viruljatok, ti szép virágok!
Tarkázzátok szivem vetéseit.


Proč nevyznat – a vyznám rád:
kdys byla k zlostem příčina,
však člověk časem vychladne
a krásných dob jen vzpomíná.


Bien puede la fortuna de mi vida
Anzi tempo troncar il fil con morte,
Mas no hará que el alma arrepentida
Apra giamai a nuovo amor le porte.
Un tiempo anduvo tras amor perdida
Per sentier aspri, e per vie strane, e torte,
Ahora a más contento estado pasa
E gli sospiri, e il planto ad altrui lassa.
Pianga pur altri in stretto giogo preso,
Yo cantaré del lazo que he rompido,
Arda l' alma sí può, che il cor' ha acceso,
Que mi fuego en ceniza es convertido:
Chieda mercè ad Amor, chi si gli e reso,
Que yo de su prisión libre he salido:
Segu altro Amor per voglia, e per destino,
Yo no pienso seguir más su camino.
Yo gozo en libertad: quien teme o espera
Gioia, o dolor, a lui s' inchine humile,
No piense la esperanza lisonjera
Cangiar il suon d' il mio contento stile.
Ahora me promete Primavera;
Ma ne curo il suo verno, ne il suo Aprile,
No hace fruto su esperanza verde,
Che gielo, nebbia, evento lo disperde,
L' aura che spiró un tempo a miei desirti
Favorable, y ahora es viento airado,
Fa che in qual parte gli occhi fermi, o giri
Mire la imagen del dolor pasado:
Come posibil fia che alegro míri
El rostro de ira, y de desden turbado:
Cosi sará ch' io tenti pur la via,
Que paso a paso caminar solía.
Jamás esto será: mas aunque sea
Ch' ella ritorni mansueta, e pia;
Y que en sus ojos la dulzura vea,
Che l' esca pose al' alta fiamma mia:
Nunca podrá ya tanto; que posea
Gli spirti, l' alma, i sensi miei, qual pría;
Ni si acaso la viere de improviso,
Vedrá cangiarmi, o scolorarmi in viso.
Sicur senza temer d' inganni, o frodi,
Yo mismo regiré mi libre estado,
Ne sguardi, e chiome d' or, saete e nodi
Serán do pueda ser preso y llagado.
Non pur leggiadri, o disdegnosi modi
Darán placer, o causarán cuidado:
Di mia sorte vivro pago, e contento,
Ni mi esperanza fundaré en el viento.


Achilles zhynul v květu svém
a Odysseus dobyl Troje –
hrdina skončí před časem,
chytrákem dílo skončeno je.


Dans un cabaret de Grenelle,
En cabinet particulier,
Une jeune fille très belle
Soupait avec un clerc d’huissier.
Après avoir mangé les huîtres,
En buvant le coup du milieu,
Ils rédigèrent deux épîtres,
Un dernier et touchant adieu :


Vor aller not
gesegn dich got tag, nacht und stunt!
gesegnet seint dein euglein klar
und auch dein kelen weiße!
Gesegn dir got
auch deinen rosenfarben munt
und auch dein gelb geflochten har,
dein brüstlein, ziert mit fleiße!
Gesegnet seint dein schneweiß hent!
gesegnet sei dein freuntlichs herz,
mut und darzu dein sinne!
ich scheid von dir in das ellent,
das bringet mir unseglich schmerz,
iedoch ich muß von hinne.
ich far dahin; mein herz das blicket wider um,
ob nicht seins herzenliebes liebe nachhin kum!
so ist es leider also ferr und weit von im,
das es sein nicht ersehen mag;
so schreit es mit kleglicher stim:


y del amor. La dicha que me diste
y me quitaste debe ser borrada;
lo que era todo tiene que ser nada.


Porque, um dia, o desgraçado
Tocava, — quando choveu:
Ficou Pafúncio molhado,
Espirrou, quase morreu,
Constipado e resfriado...


„Kam mne oči nesou, kráčím
Dobrý muži! v cyzyně,
Chudý s matičkou se vláčím
Nevěda kam v pustině.“


Hängen auch alle Schmierer und Reimer sich an dich, sie ziehen
Dich nicht hinunter, doch du ziehst sie auch schwerlich hinauf.


A přece, kamkoli se oko sveze,
jen černou rozevřenou propast zhlídá,
a z ní jak hydra sedmihlavá leze
ven bídáctví a nekonečná bída.


A vzpomínám si, jaký je můj podíl
v tom životě a co mne čeká víc,
a vzpomínám si, jak jsem dlouho chodil
dnes hřbitovem. – Tam dítě sklánějíc
se na rov matčin, dívalo se v snách
na cizí tváře... a teď k horké skráni
je tisknu v duchu, zrak se slzám brání
a já se chvěji v vzpomínkách.


لَقَد سَرَّنا أَنَّ النَعِيَّ مُوَكَّلٌ
بِطاغِيَةٍ قَد حُمَّ مِنهُ حِمامُ
تَجانَبَ صَوبُ المُزنِ عَن ذَلِكَ الصَدى
وَمَرَّ عَلَيهِ الغَيثُ وَهوَ جَهامُ


Úgy e gondolat szüntelen
Űzi, hajtja szívemet -
Oh, hogy még enyim se voltál,
S mégis későn féltelek!...


Trocando boa amizade
Por entranhado rancor,
Vou descobrir teus intentos
A teu austero senhor;


Nás pozvaly. Jet' zvyk to obligatní,
by vystřídali pomahači statní
spěch zahřátých, ač mohu zradit směle,
že dělnic svižných zrůžovělou tvář
víc nežli žáru poletavá zář
v nach zbarví cudný ústraníčko stmělé,
kde tichý šepot, drahé ručky stisk,
jak přivolal by rázem do strnisk
druž skřivánčí, dvé srdcí k sobě stulí. –


Auf ihrem Haupt trägt sie ein Kron,
Von Gold und Edelsteinen,
Von Silber ist gemacht ihr Thron,
Auf dem thut sie erscheinen,
Jesus der wahre Gottes Sohn,
In ihren Armen wohnet,
Die Seel, die ihm und ihr thut schön,
Bleibt wohl nicht unbelohnet.


Ich kann die Wonne, kann den Schmerz
Nicht mehr verschweigen,
Ich kann nur flehn: Nimm hin dies Herz,
Es ist dein eigen.
Nimm's, deiner Huld wertlosen Raub,
Und blick' es an zwei selige Sekunden;
Dann wirf es hin und tritt es in den Staub,
Es hat des Heils genug gefunden.


方丈前头挂草鞋
流行坎止任安排
老僧脚底从来阔
未必枯髅就此埋


Wir tanzen in französischen Blusen.
Paul spielt Harmonika. Applaus.
Der dicke Unteroffizier hat beinah einen Busen.
Der gefangene Hochländer sieht wie eine junge Dame aus.


بدولة التُّركِ عزَّت ملَّةُ العربِ
وبابن أَيّوبَ ذلَّت شيعةُ الصُّلب
وفي زمانِ ابن أَيوبٍ غَدتْ حلبٌ
من أَرض مصرَ وعادت مصرُ من حلبِ
ولابن أَيّوبٍ دانت كُلُّ مملكةٍ
بالصَّفْح والصُّلحِ أَو بالْحربِ والحَرَبِ
مظفَّرُ النَّصرِ منعوتٌ بهمته
إلى العزائِم مدلولٌ على الغلَبِ
والدَّهرُ بالقَدرِ المحتومِ يَخْدُمُه
والأَرضُ بالخلقِِ والأَفلاكُ بالشُّهب
ويَجتلي الخلقُ من راياتهِ أَبداً
مبيضةَ النَّصرِ من مصفَّرة العَذَب
إِنَّ العواصمَ كانت أيّ عاصمةٍ
معصومةً بتعاليها عن الرُّتَبِ
ما دارَ قطُّ عليها دورُ دائرةٍ
كلاَّ وَلاَ وَاصَلَتْها نوبةُ النُّوبِ
لو رامَها الدَّهرُ لم يظفَرْ بِبُغْيَتهِ
ولَوْ رماهَا بِقوسِ الأُفْقِِ لم يصُب
ولوْ أَتَى أَسدُ الأَبْراجِ مُنْتَصراً
خَارتْ قوائمهُ عنها ولم يَثِبِ
جَليسةُ النَّجْمِ في أَعْلَى منازِله
وطَالما غَابَ عنْها وهْي لَمْ تَغِبِ
تُلقِي إذا عطشت والبرقُ أَرشيةٌ
كواكبَ الدَّلو في بئرٍ من السُّحب
كُلُّ القلاعِ ترومُ السُّحبَ في صَعَدٍ
إِلاَّ العواصمَ تَبْغِي السُّحبَ في صَبَب
حتَّى أَتَى مَنْ مَنالُ النَّجْمِ مَطْلبُه
يا طالبَ النَّجم قَدْ أَوْغَلْتَ في الطَّلَب
مَنْ لو أَبى الفلكُ الدَّوارُ طاعتَه
لصيَّر الرأْسَ منه موضعَ الذَّنَب
أَتَى إِليها يقودُ البحرَ مُلتَطِماً
والبِيضُ كالمَوْجِ والبَيْضَاتُ كالْحبَبِ
تبدو الفوارسُ منه في سَوابِغِها
بين النقيضين من ماءٍ ومن لهبِ
مُسْتَلْئِمين ولولا أَنَّهم حَفِظُوا
عوائدَ الحْربِ لاسْتَغْنَوا عن اليَلَبِ
جِمَالُهم من مَغازيهم إِذا قَفَلوا
حَمَّالةُ السَّبْيِ لا حمُّالةُ الحَطبِ
فطافَ منها بركنٍ لا يقبِّلهُ
إِلا أَسنَّةُ أَطرافِ القَنا السُّلُبِ
وحلَّ من حولِها الأَقْصى على فلكٍ
ودَارَ من بُرجِها الأَعلى على قُطُبِ
وَمَانَعَتْه كمعشوقٍ تمنُّعُه
أَحلى من الشَّهدِ أَو أَحْلَى من الضَّرَبِ
فمرَّ عنها بلا غيظٍ ولا حَنَقٍ
وسار عنها بلا حِقْدٍ ولا غَضَب
تطوى البلادَ وأَهليها كتائبُه
طيَّاً كما طَوتِ الكتَّابُ للكُتُبِ
وافى الفراتَ فأَلفى فيه ذا لَجَبٍ
يظلُّ يهزأُ مِنْ تَيَّارِه اللَّجِبِ
رمَت به الجُرْدُ في التَّيارِ أَنْفسَها
فعومها فيه كالتقريب والخبب
لم ترضَ بالسُّفنِ أَن تَغْدو حواملَها
فعزُّها ليس يَرْضى ذِلَّة الخَشب
وكان علَّمها قطعَ الفراتِ به
تعلُّمُ العومِ في بحر الدَّم السَّرب
وجاوزتْه وأَبْقَى من فواقِعه
درّاً ترصَّعَ فوق العُرف واللَّبَبِ
إِلى بلادٍ أَجابت قبلما دُعيت
للخاطبين ولولا الخوفُ لم تُجب
لو لم تُجِب يُوسفاً من قبلِ دعْوَتَه
لَعادَ عامِرُها كالجوسق الخَرِبِ
خَافَتْ وخافَ وفرَّ المالكون لَها
فالْمُدْنُ في رَهَب والقومُ في هَرب
ثم استجابَتْ فلا حصنٌ بممتنعٍ
مِنْها عليهِ ولا مُلْك بِمُحتَجِبِ
وأَصبَحوا مِنْه في هَمٍّ وصبَّحهم
وهُمْ سُكَارَى بكأْسِ اللَّهوِ والطَّربِ
تفرَّغُوا لنعيم العيشِ واشْتغلوا
عن الثُّغورِ بلثمِ الثَّغْرِ والشَّنَبِ
أَرضُ الجزيرةِ لم تظفَرْ ممالِكُها
بمالكٍ فطِنٍ أَو سَائِسٍ دَرِبِ
ممالكٌ لم يُدَبِّرها مدبرها
إِلا برأْي خَصِيٍّ أَو بعَقلِ صَبِي
حتَّى أَتاها صلاحُ الدِّينِ فانْصَلَحَتْ
من الفسادِ كَما صحَّتْ مِنَ الوَصَبِ
واستعملَ الجِدَّ فيها غيرَ مكترثٍ
بالجَدِّ حتى كأَنَّ الجِدَّ كاللَّعِب
وقد حَواها وأَعْطى بعضَها هِبةً
فهوَ الَّذِي يَهَبُ الدُّنْيَا ولم يَهَب
يُعطيِ الذي أُخِذت منه ممالكُه
وقد يَمُنُّ على المسلوبِ بالسَّلب
ويمنحُ المدنَ في الجَدْوى لسائِله
كمَا ترفَّعَ في الجدْوى عن الذَّهب
ومذ رأَتْ صدَّه عن رَبْعها حلبٌ
ووصلَه ببلادِ حُلْوةِ الحَلَب
غارَتْ عليه ومدَّتْ كفَّ مفْتقِر
مِنْها إِليه وأَبْدَت وجهَ مُكْتَئِب
واستعطفَتْه فَوافَتْها عواطفُه
وأَكثبَ الصُّلْحَ إِذ نادَتْه عن كَثبِ
وحلَّ مِنْها بأُفْقٍ غيرِ منخفضٍ
للصَّاعدين وبُرجٍ غيرِ مُنقلِب
فتحُ الفتوحِ بلا مَيْنٍ وصاحبُه
مَلْكُ الملوكِ ومَوْلاها بِلا كَذِبِ
ومعجزٍ كَمْ أَتانا منه مُشْبِهُه
فصارَ لا عجباً من فَضْلهِ العَجَبِ
تَهنَّ بالفتحِ يا أَوْلَى الأَنامِ به
فالفتحُ إِرْثُك عَنْ آبائِك النُّجُبِ
وافخَرْ فَفَتْحُك ذا فخرٌ لمفتخرٍ
ذُخْرٌ لمدَّخِرٍ كسبٌ لمكتَسبِ
بكَ العواصمُ طَبَت بعدما خَبُثَتْ
بِمَالِكِيها ولولاَ أَنْتَ لم تَطِبِ
فليت كلَّ صباح ذرَّ شَارقُه
فداءُ ليلِ فَتَى الفتيانِ في حَلَبِ
إنِّي أُحِبُّ بِلاداً أَنت ساكنُها
وساكنِيها وليسُوا مِنْ ذَوِي نَسَبي
إِلاَّ لأَنَّكَ قد أَصبحتَ مالكَها
دون الأَنامِ وهل حُبٌّ بلا سَبَب
فجود كفِّكَ ذُخْرٌ في يَدِي ويدي
وحُبُّ بيتكِ إِرْثِي عن أَبِي فَأَبِي
ألهى مديحُك شِعْري عن تَغَزُّلِه
فجاءَ مقتضَباً في إِثرِ مُقْتَضَبِ
فلم أَقُلْ فيه لاَ أَنَّ الصبابةَ لِي
يومَ الرَّحيلِ ولا أَنَّ المليحةَ بِي


Ma ora che 'l partir m'è mortal noia
per Dio, che non mi facci come suoi:
fammi presente, se non vuoi ch'io moia.


Petr, Pavel, naši svatí,
věřte, zlatí.
Půl nás Petra, Pavla půle
volí patronem,
Pavla vůle, Petra vůle
naším zákonem.


别念关心泪欲流
送君出险我还留
要知今日嚬眉意
不是寻常生死愁


Hle, přes vše bludy smutné minulosti
žár posud nevychlad’
v mém srdci, jejž’s tam vznítil ve mladosti,
když milosti Tvé šat
mne zahalil v sníh první nevinnosti.


favoreggiando, consigliando, amando,
e bere cordialmente ad una coppa.
Pel pelago, chi vuol, vada orzezzando,


Oh! that those hours could take their turn again,
When Pompey, lab'ring with a jealous pain,
His Flora thus bespoke: "Say, my dear love!
"Shall all these rivals unsuccessful prove?
"In vain, for ever, shall the Roman youth
"Envy my happiness, and tempt thy truth?
"Shall neither tears nor pray'rs thy pity move?
"Ah! give not pity, 'tis akin to love.
"Would Flora were not fair in such excess,
"That I might fear, tho' not adore her less. "


Eines Tempels Trümmer!


    Dessas águas-furtadas onde eu moro
    Eu a vejo estendendo no telhado
    Os vestidos de chita, as saias branca
    Eu a vejo e suspiro enamorado!


Das silber wird geschmükket,
Sein disel weggerükket
Als gantzverlohrner staub:
Di Christen blühn im friden,
Von Bösen dort geschiden,
Belaubt mit Lilgenlaub:
Ihr Feind ist Höllenraub.


Sie hüllen sich in die Gewande
Und schlummern über jeden Tag,
Der unter ihnen auf die Lande
Umsonst sein Licht verbreiten mag.
Sie lassen sich vom Nachthauch wecken,
Der durch der Bäume Wipfel fährt;
Den Sternen, die den Himmel decken,
Ist dann ihr Auge zugekehrt.


Wie er sich bändige,
Sinnt der Verständige;
Alle Gedanken,
Die nach dem Glück
Schweifen und schwanken,
Bannt er in Schranken
Weise zurück.


Přicházím teď k tobě, králi,
v ochotné své horlivosti,
zasvětit ti služby svoje,
nejvěrnější z tvojich manů.


生后至和嘉祐时
老身犹及见淳熙
都忘满镜星星发
带了春幡便出嬉


Ist der Wechsel dir ein ewig Scheiden?
Weckt der Übergang aus Klang in Klang
Bei der großen Harmonie dir Leiden?
Schauderst du beim schönsten Übergang?


Durch wessen Kunst steht dein Gebein
In ordentlicher Fülle?
Wer gab den Augen Licht und Schein,
Dem Leibe Haut und Hülle?
Wer zog die Adern hie und dort
Ein jed an ihre Stell und Ort?
Wer setzte hin und wieder
So viel und schöne Glieder?


A mír svatý věnčí jeho snahu;
Táhnouť nazpět mocné Němců síly,
Jenž ni krůpěj krve neprolily;
A tak Praha zbavena jest vrahů.


Gentle, as the evening breezes,
Fanning soft the poplar grove,
Fresher than the summer morning,
Firm in friendship, fond in love,


饭已茶三啜
隅中粥一盂
陶然咏皇化
安用东封书


Las cosas que mueren jamás resucitan,
las cosas que mueren no tornan jamás.
¡Se quiebran los vasos y el vidrio que queda
es polvo por siempre y por siempre será!
Cuando los capullos caen de la rama
dos veces seguidas no florecerán...
¡Las flores tronchadas por el viento impío
se agotan por siempre, por siempre jamás!
¡Los días que fueron, los días perdidos,
los días inertes ya no volverán!
¡Qué tristes las horas que se desgranaron
bajo el aletazo de la soledad!
¡Qué tristes las sombras, las sombras nefastas,
las sombras creadas por nuestra maldad!
¡Oh, las cosas idas, las cosas marchitas,
las cosas celestes que así se nos van!
¡Corazón... silencia!... ¡Cúbrete de llagas!...
—de llagas infectas— ¡cúbrete de mal!...
¡Que todo el que llegue se muera al tocarte,
corazón maldito que inquietas mi afán!
¡Adiós para siempre mis dulzuras todas!
¡Adiós mi alegría llena de bondad!
¡Oh, las cosas muertas, las cosas marchitas,
las cosas celestes que no vuelven más!...


Sol,
inventario del color.
Los caballos han aprendido a leer el mundo
en las frutas de vidrio de sus ojos.
Colonia nudista de las madréporas.
Gruas de chocolate de las jirafas.
Claude Debussy es apenas
la aguja de sonido de las ratas.
Convoyes eléctricos de los boas constrictores.
Pantalones marineros de los elefantes.
Stravinsky es la pubertad de los gatos en los techos de luna llena.
Metalurgia de Ios proyectiles de los pájaros.
Cremallera de cobre de la iguana.
¿Qué cordillera se encabrita como los camellos?
¿Qué transatlántlco enarbola los surtidores de las
ballenas?
Geodesia, sablduria del caracol.
La erudición de Mars es el sóviet de las hormigas.
Los pingüinos son los camisas negras del cielo.
Carlos Chaplin se doctoró en el salto de los antílopes.
Nadie resolverá la ecuación algebraica de una serpiente X,
¿Qué nodriza británica como el canguro
donde Freud aprendió a balbucear la líbido?
Relojería de las ostras.
¿Qué cortesana vistió en invierno como los
armiños?
Traje dominical de las cebras penitenciarias.
Las avestruces raudas son los automóviles de pluma,
Arana títere de los andamios de cristal.
Y todo, para que el murciélago abra el paraguas de la noche.


Teď jedině na slzy vzpomínají,
jež mrznou chudým v hladu na tváři.
Po věcích, až se světy ztroskotají,
v tvář prázdné zemi takto zazáří.


Dny plynou v práci, večer v rozhovoru,
můj Filip přijde, přijde Amsdorf věrný
a posedí a odpočinem v práci.
A nepracuji-li, pak žiji marně,
že sebe sám i nenávidět začnu.


	e nel mondo han lasciato, ove si dice,
la 'nfamia lor, come a la morte lice:


Náš kočár letí. Všude tma.
Za vzdálenýma humnama
psi vyjí. V kolej silnice
se lije z jedné jizbice
pruh světla. Jedem blíž a blíž,
už také rámus uslyšíš,
hlas hrubý řve tam: – Mordije! –
A ženský: – On mě zabije! –
Mordije! – Dost už, pro pět ran! –
– Set sakra! – Pomoz Kristus Pán! –
A z oken kolem ku předu
se chýlí hlavy sousedů.
Nu, jenom mžik – a před náma
už zas je tichá, němá tma,
už zapad i ten křik a jek,
jen rozlehlý je slyšet štěk,
i ten se ztrácí. Do šíra
jen němá tma se rozvírá.


Wie niedrig bist du worden, Herr,
Vmb vnsrer Hoffart willen.
Dein Geißlen, Marter vnd Beschwer
Must' vnsre Frechheit stillen.
Nur vnsre Lust,
Der Sünden Wust
Gebaren deinem Hertzen,
O Heyland, so viel Schmertzen.


Reiche den Becher denn,
Oh! Sawad Ben Amre:
Denn mein Körper um des Oheims willen
Ist eine große Wunde.


Dann soll dich, meine Scheitel! ein Eichenkranz,
Der Hauptschmuck deutscher Barden verewigen,
Und junges Eichenlaub in jedem
Monde der Blüthen dich, Harfe! zieren.


V podzimním slunci z hloubi ticha
tlumeně v korunách to vzdychá,
za vzdechem vzdech zní ve stromech,
a nové listy strou se v mech.


 Battezzata la scheda e ripiegata,
dell'aureo nome nel povero scrigno
scende il tesoro in carta monetata.


Dann möcht' ich aus mich weinen
Am Busen der Natur,
Den Auen und den Hainen
Laut sagen alles nur.


»Durchlauchtigste Frau, gebt Urlaub mir,
Mein Anblick bringt Schrecken und Grauen –«
Die Herzogin lacht: »Ich fürchte mich nicht,
Ich will dein Antlitz schauen.«


Warum Weil die Reichen immerzu
Geld aufstapeln in Strumpf und Truh.
Gestern schickten sie Ochsen und Schweine
Über die Elbe. Fürs Allgemeine?
Für uns? Nein! Sie ziehn Geld draus her,
Ihr Eigennutz kennt keine Grenzen mehr.
Der Hunger frißt schließlich Armut und Not,
Und uns treibt zu Paaren der leidige Tod.
Auf! Zertrümmern wir Spiegel und Speicher
Und plündern und brennen – –«


لتغدون إبلٌ مُخيَّسَةٌ
من عند أسعد وابنهِ كَعبِ
الآكلينَ صريحَ قومِهما
أكلَ الحُبارى بُرعُم الرُطبِ


五年香火奉殊庭
愚蠢衰残得此生
不解常山无一事
也纫兰佩解尘缨


»Du meinst es löblich, doch du hast
Für unser Volk kein Herz.«
Für es trag' ich samt andrer Last
Auch dieser Kränkung Schmerz.


Panaszom van kelmed ellen,
Hallja kelmed, nap uram!
Mi dolog az, sugarával
Bánni olyan fukaran?


Sonnez sans relâche !
Racontez aux cieux
A quel point ce lâche
Fut audacieux !


A hněviv mluví: „No, už jdou,
lid dosti dlouho čeká!“
A křik se nese v šíř i dál
jak rozvlněná řeka.


Te descuelgas entre las hojas
dibujando figuras transeúntes
en las páginas de mi vida.
El viento te atalaya
te obliga a delinear tus geometrías
sabes a fuego y llama
cuando acaricias la nube
tú y mis aguas
yo te siento...
Descompones los colores de los prismas
atraviesas mi río como un cuchillo de luz
tú y el aire,
yo te pienso.
Pienso la luz
que haga más clara y larga mi sonrisa.
Inventemos llamaradas en los parques
lancémonos al abismo del tiempo y sus criaturas
temblor de rayos rotos
humor de eternidades
hasta ti viajo
por la luminosa escala de tus rayos.
¡Yo te deseo!
Dánzame con tu luz
acaricia mi piel
invisible como el agua en la música del arpa
mis senos se hinchan de placer
porque tú iluminas más
que todos los hombres que me aman,
porque tu entrar en mi cuerpo
llena mucho más que la oquedad de mi vagina.
Bésame la piel amigo mío
calienta estas colinas
que el invierno visitó con sus heladas...
Me bebo tu luz
me ensalmo en tus auroras
y me salvo en tus ocasos
en esta solitaria orilla desvalida
ciudad de oficinistas públicos,
de políticos de turno
del "cuándo" y el "por cuánto"...
Pero tú eres distinto
por nada te ofreces
amante renovado
hogar de los Cristos y los Budas
de ti me lleno
y comparto con los pordioseros de la oscuridad
con los mendigos de las tinieblas
el vapor generoso que me tiendes
las figuras de colores fugitivos
que dibujas donde alcanza la mirada.


Das Alter macht sonst alles klug auf Erden,
Nur du, o Fritz! willst nie zum Friedrich werden!


Auf hohen Burgeszinnen
Der alte König stand,
Und überschaute düster
Das düster umwölkte Land.


Ti, co poslední se dolů brali,
v udivení na něj pozírali,
u každé an kaple odpočíval,
jak by křížovou sám konal cestu.
Zoufale se na poutníky díval
a výš leza zachytal se klestu.
Na hoře když stanul udýchaný,
na práh padl chrámu zamčeného,
nemoh’ probrati se z bolu svého,
a když, dlouho seděv povstal přece,
rozhledl se smutně na vše strany:
vůkol kraj dlel v nadpozemské vnadě,
slunce právě bylo na západě
a se lesklo dlouhým pruhem v řece,
jež jak pohozený meč se skvěla.
Zdálo se mu, že už země celá
před ním se tu otevřela náhle.
Zaslzel a hrdlo jeho zprahlé
jako výskot z nitra vyrazilo.
Ó vždyť tam až v nebi vidět bylo
mdlé dvou kopců drahocenných rysy.
Zdálo se mu, že mu rostou nohy,
že mu ruce v dál se prodloužily,
že obejme kopeček svůj milý,
na něm bude žíti, jak žil kdysi,
na tom kopci čnícím zpod oblohy.
A pak poznal Tábor, poznal Trosky,
Kozákov a tam je Ještěd asi,
jinak odtud vypadá. A záze
vidět na nebi hřbet Krkonošský.
Viděl města, vsi, niv, lesů pasy,
a kde vždy mu ukázali k Praze, –
vyvstal na špičky – zří mihot věží: –
ó tam jistě Praha – Praha leží.


Da war ich täglich mit dem frühsten wach,
Den Zweigen gläubig ihren Schmuck zu rauben;
Doch als die letzte süße Frucht ich brach,
Ging es zugleich an meinen Wunderglauben.


Zwischen Himmel und Erde jetzt Feste vorgehen,
Wo wie Hochzeitsfahnen die Bäume wehen,
Und überall schleicht die Verliebtheit auf Zehen.


Szent alkalom; hasztalan csalsz,
Nem csókos láz öli testem.
Uccu tavasz, nekem mindegy,
Tararrarom; hajh, tararrarom,
Én a csókot befejeztem.


Co dumám skloněný nad vodu,
ve očích blankytu lahodu,
laň bílá
má dcera, přišla, vánku let,
a s retů mých vzal její ret
vše, co má duše snila!
A po čem srdce tak práhlo,
do korun stromů to sáhlo,
v nich písní táhlo.


Denn mancher Hohe, den die Welt verkannte
Hatt' es wohl fest, doch also hoch gegründet
Daß sich geblendet weg die Schwachheit wandte.


Wein, der jeglichen irdischen Harms Medicin und Trost,
Der messianische Wunder, unendliche, thut, bring' her;


Und darum ist so süß der Traum,
Den erste Liebe webt,
Weil schneller wie die Blüt' am Baum
Er hinwelkt und verschwebt.


Am Tische war noch ein Plätzchen,
Mein Liebchen, da hast du gefehlt.
Du hättest so hübsch, mein Schätzchen,
Von deiner Liebe erzählt.


Dich zum Dienst des Sonnengotts zu krönen,
Hielt' ich nicht den eignen Kranz zu wert;
Doch – dir ist ein besserer beschert.


Dein eigne Liebe zwinget mich,
Mein Jesu, hoch zu lieben dich.
Ich flamm und brenn allein nach dir
Mit unaussprechlicher Begier.
O du herzgeliebter Gott,
Wenn mir tausend Herzen blieben,
Wollt ich dich mit allen lieben!


‘Ugyan Jancsi az Isten nevére,
Önkéntesnek hogy nem álltál még be!
Kicsúfolnak s nekem fáj, ha hallom,
Ugy-e elmégy? eredj el galambom!’


Im a szülők reménye porba dült,
Egy ártatlan kisded meghidegült.
Oda kedves reménye az anyának!
Jaj, mert az elmulás törvénye
Igy forgat bennünket szabad kénye.


para sempre


Auf Hoffnung / wird das Traid / gesäet in die Erden:
auf Hoffnung / Tugendsee / wilt du vollkommen werden.


O Mensch! Die gute Glut im Erdenbauche
Bleibt heilig offenbart, weil unversehrt –
Ich bin der Wachsame, der Ernten mehrt,
Sogar Geschmack aus Bacchos' Funkel-Schlauche!


Nulle fleur n'adoucit cette sévérité ;
Nul ton frais ne se mêle à la fauve clarté ;
Des blessures du roc, ainsi que des vipères
Qui sortent à demi le corps de leurs repaires,
De pâles filaments d'un aspect vénéneux
S'allongent au soleil en enlaçant leurs nœuds ;
Et l'oiseau pour sa soif n'a d'autre eau que les gouttes. —
Pleurs amers du rocher, — qui suintent des voûtes.
Cependant ce désert a de puissants attraits
Que n'ont point nos climats et nos sites plus frais.
Où l'ombrage est opaque, où dans des vagues d'herbes
Nagent à plein poitrail les génisses superbes :
C'est que l'œil éternel brille dans ce ciel bleu,
Et que l'homme est si loin qu'on se sent près de Dieu.


Inmóvil como un ídolo sagrado,
ceñido en mallas de compacto acero,
está ante el agua estático y sombrío,


Dočet’ Ivan, svěsil hlavu
jako v podzim pozdní kvítí,
jemuž slunce nezasvítí
ani dneska, ani zítra.
A z myšlének všeho davu
vyplašená jedna – víra –
odletajíc teskně zírá.
„Dovršena muk mých míra!“
Velká bolest v tomto slovu,
zoufalost a beznaděje
skryty, které Ivanovi
s polomrtvých retů spěje.


晚西寒雨湿黄昏
爱睡山僧已闭门
独自倚栏还独笑
男儿心事与谁论


Vše smění, rys i formu komedie
zrcadlo bludné, Xenií snad
stolu a chóru v sluj, nepravé v lad.


Velebné, zázračné stráně,
Z nichž ty skály jako báně
Chrámu Páně slavně ční!
Poutník mdlý když do vás vejde,
Blahý úžas hned ho přejde,
Dobré pouti znamení!


No, no confundiéramos savia y vinagre;
Los ojos se te pudran, te ahogue el humo,
Las ciudades se cierren igual que flores
Inviolables al solo recuerdo tuyo.
Roja peste, violencia, nada ni nadie
Será habitante claro donde tú reines;
Desdichada agonía del hombre falso,
Húndete en la ceniza, sorda serpiente.
Las espaldas, los pechos te den la espalda;
Cierren tu paso frentes, ojos, ideas.
Es tiempo de sonidos que instalen música.
No, no asomes tu río de manos negras.
Por la sangre en el polvo, no entre las venas,
Donde nazcas, violencia, maldita seas.
Ah si el violento asume la ley del aire,
Si aprieta en hierro impuro vidas y haciendas,
Si desala sus pozos de hambre sin dueño,
Si desenfunda el cáncer de su inconsciencia.
Por el mundo, qué huida de espesos pájaros,
Qué castillo de savias que se derrumban;
En el río revuelto, redes sin nombre,
Y en la tierra apagada fieras que triunfan.
¡Pero no! Estamos hechos de sangre viva,
y de huesos más hondos que el desatino;
no hay vigilias que rompan alma de humanos,
ni cinceles, ni látigos, ni colmillos.
Húndete en la ceniza, perra de hielo,
Que te trague la noche que te procrea;
Por la sangre en el viento, no en su recinto,
Dondequiera que nazcas, ah dondequiera,
Sin descanso de estirpes, años y mares,
Sin descanso, violencia, maldita seas.


»Johann! Johann! was dachtest du
An jenem Tag,
Als du erschlugst deine eigne Ruh'
Mit einem Schlag?
Verderbtest auch mit dir zugleich
Deine drei Gesellen;
O, sieh nun ihre Glieder bleich
Am Monde schwellen!


Schlief ein dann unterm Eibenbaum,
Wahrsagend wirkt der oft im Traum.


Pohroužil se v bystrou Vltavěnku,
kteráž teče kol bránických luhů,
svěží koupel i sám pobyt venku
panu X. šly znamenitě k duhu.


Já žertoval jsem, má se stát.
Kde o číš jde, tam vždy jsem rád.


al cruzar por mi mente oscurecidos
como un sol deslustrado que se apaga
o tristes como pálidos dementes;


任性随缘一比丘
一生无喜亦无忧
白云纵听飞来去
但得青山在即休


Tu èi creata en sì granne altezza,
en gran gentelezza è tua natura;
se vide e pense la tua bellezza,
starai en fortezza servannote pura;
cà creatura nulla è creata,
che sia addornata d'aver lo tuo amore;
solo al Signore s'affà el parentato.


de befonva lévén csábító csecsékkel,
meghomályosítva hiteles regékkel,
sőt be is kerítve szívrontó pöczékkel,
csak lassan közlődtek a később elmékkel.


bu senin gözlerin gibisi yoktur


جِئْتَ يا ابن الفاروق من معجز
القول بما لا تَفي به البُلَغاءُ
من بديع التَسْميط ما هو للأب
صار نور وللقلوب جلاء
من قصيد حَلَتْ غداة تحلَّتْ
فازدهَتْنا بحليها الحسناء
سمّطتها من قبلك النَّاس لكنْ
فاتَها في قصورها أشياء
أَنْتَ وفّيتها المحاسن طرًّا
إنَّما شيمة الكرام الوفاء
ولقد خضتَ في الحقيقة بحراً
وقفت عند حدّه الشعراء
منطق مصقع ولفظ وجيز
وكلام كأنَّه الصهباء
مثل روض الحزون لاح عليه
رونقٌ من جماله وبهاء
فهي الشهد في الحلاوة لفظاً
وهي الماء رقةً والهواء
فَلَكَ الأجرُ والمثوبة فيها
ولك الحمد بعدها والثناء


Les z hloubi prsou těžce vzdych pod touhou, která přišla z dáli,
k tesknému vzlyku probudil usnuvší pěvce síní svých,
umlkly řady rákosin, jež šeptaly si a se smály,
a s pronikavým výkřikem vzlét do výše pták velký z nich.
Noc hvězdná... Skví se jezero, jak by v ně vsil kdos zlaté květy,
na zářivých si poduškách ustlala těžká čela hor,
zrak plana vzhůru pohlíží na světlem mluvící ty světy
a klesá silen nadějí v tu tichou dáli za obzor,
odkud ta prudká touha přišla, dechnutí vášně, které spíjí,
jež padlo tíhou rozkoše do sítin jezer, v květů pláň,
jež z borů vzlykot tlumený svou vylákalo melodií,
mého se srdce zmocnilo, by sladkou tísní lehlo naň.
A cítě, jak svou bytostí v bezmezných oněch dálkách mizím,
svůj výkřik slyším rozkoše se srážet v slabý pláče vzdech,
ku zářným vzpínám ruce světům, jimž žal mé duše není cizím,
jež kol tu krásu obrazí v přeskvoucích svojich zrcadlech.


Vedrai, se cade un sol, ch'un altro spunta,
Sol ch'a quell'altro fa splendido oltraggio,
Sol, che mai non s'oscura in occidente.
E tu, con nuovo Sol forse congiunta,
A lui facendo il lucido servaggio,
L'altro sol lascerai, l'altro oriente.
Che se con face ardente
Ei dà lume a le stelle, oro a l'aurora,
Forse da questo il lume e l'oro ei prende,
Onde le stelle accende,
Inargenta la luna, e l'alba indora:
E se le stelle in ciel splendon per lui,
Forse risplende anch'ei col lume altrui.


Když Moranu Zpěvoš velebil odou velikánskou,
Žijeť ještě Nuzám;*) tak dobře ji uspala oda.


¡Ay infeliz de aquel que en torpe sueño
ama a la virgen que soñando ve,
y al despertar de su febril beleño
sueña que existe lo que sueño fue!
Y pierde ¡ay! su venturosa calma,
y corre ciego de una sombra en pos,
y busca un alma que comprenda su alma
cual se comprende la virtud y Dios.
Y el demonio le pone en su camino
un demonio con formas de mujer,
y el soñador en loco desatino,
clama: —¡La virgen de mi sueño es!
Y lleno de ternura y de inocencia
idolatra al demonio como a Dios,
y el demonio emponzoña su existencia
y le arranca la fe del corazón.


Já volám však: Ó mučenníku juný,
jak hvězda jitřní v naše temno zař!
Ty, mladá otrokyně, v lesku luny
hrob jeho kvítím nejsličnějším dař;
však slzami je nepokrápěj bolu,
že ztratila jsi těchu jedinou –
plač hrdostí, ty šťastná v děvic kolu,
že milována byla’s hrdinou!


Dir, Heinz, sag ich's aufs Neue:
Der Scheintod ist ein Glück.
Man bleibt dem Leben treue
Und kommt darauf zurück.«


sarmaşığın


A kolem tílka zlatý pas:
„Proč pak as, hochu, stojíš zas,
ty kloníš se, na panny hledíš,
což pak tak jistě v sedle sedíš?“


Mein Celadon sol meine glut/
Die mir durchwandert marck und blut/
Nicht rauch und flammen von sich treiben/
Soll Aetna in dem hertzen stehn/
Und Phlegeton in adern gehn/
Und ihre kraft verborgen bleiben.


Tak se posmívajíc žena
Namlsaná se svým milým
Spěšně do kočáru sedla,
Aby v cyzý zemi denně
Radovánky vedla.


Also sprach sie weise,
Listig wie nur Frauen.
Ihrem goldenen Munde
War nicht recht zu trauen,


Vždyť zašlo dost již sluncí
na světných drahách svých:
a krásné-ť umírání
v výšinách slunečných!


Vuele a Sevilla, le ruega,
En donde dará Himeneo,
El día de su llegada,
A tan constante amor premio.


Que cuando Goliat en el camino
pensó rendirle con violenta muerte,
de los rubíes, que en la tierra vierte,
honró su frente círculo divino.


Denn als der Herr Jesus zu Tische saß,
Mit seinen zwölf Jüngern das Abendmahl aß,
So sprach der Herr Jesus: Was stehest du hier,
Wenn ich dich ansehe, so weinest du mir,
So weinest du mir.


Nein, sie wagt es nicht zu nehmen,
Wie es vorgeschrieben ist,
Sei es Schrecken, sei es Schämen,
Sie verwünschet jetzt die List.


أقيما فروضَ الحزن فالوقت وقتها
لشمس ضحىً عندَ الزوال ندبتها
ولا تبخلا عني بإنفاق أدمعٍ
ملوّنة أكوى بها إن كنزتها
لغائبةٍ عني وفي القلب شخصها
كأنيَ من عيني لقلبي نقلتها
يقولون كم تجري لجاريةٍ بكىً
وما علموا النعمى التي قد فقدتها
ملكت جهاتي الست فيك محبةً
فأنت وما أخطا الذي قال ستها
إلا في سبيل الله شمس محاسنٍ
وإن لم تكن شمس النهار فأختها
تعرّفتها دهراً يسيراً فأعقبت
دوامَ الأسى يا ليتني لا عرَفتها
وقال أناسٌ إن في الدمع راحةً
وتلك لعمري راحةٌ قد نكرتها
هل الدمع إلا مقلةٌ قد أذبتها
عليكِ وإلا مهجة قد غسلتها
نصبت جفوني بعد بعدك للدجى
وأما أحاديث الكرى فرفعتها
وقال زماني هاكَ بعد تنعمٍ
كؤوس الأسى والحزن ملآى فقلت ها
بكيتك للحسن الذي قد شهدته
وللشيمِ الغرّ التي قد عهدتها
وروضة لحدٍ حلها غصنُ قامةٍ
لعمري لقد طابت وقد طاب نبتها
وحزن فلاةٍ يممته وإنما
ديارُ الظبا حزنُ الفلاة وموتها
كلانا طريحُ الجسم بالٍ فلو دَرَت
إذاً ندَبتني في الثرى من ندبتها
بروحيَ من أخفي إذا زرت قبرها
جوايَ ولو أعلمتها لعققتها
خبية حسنٍ كنت مغتبطاً بها
ولكن برغمي في التراب دفنتها
وآنسة قد كان لي لينُ عطفها
فلم يبق لي إلا نِداها ونعتها
أنادي ثرى الحسناء والترب بيننا
وعزَّ على صمتِ المتيمِ صمتها
كفى حزناً أن لا معين على الأسى
سوى أنني تحت الظلام بعثتها
وتنميق ألفاظٍ عليك رقيقة
كأنيَ من نثر الدموع نظمتها
قضيت فما في العيش بعدك لذّة
ولا في أمانٍ لو بقيتُ بلغتها
سلامٌ على الدنيا فقد رحلَ الذي
تطلبتها من أجله وأردتها


Krieg! Krieg! einmal muß es sich entscheiden, darum begonnen!


„To koupili moc dobře, Frau Verwalterin,
já nožičky jsem vzala dneska telecí,
ty můj rád smažené. Br! je to zima dnes!
No, jako v lednu, ještě měsíc potrvá
nám chladno, myslím.“ – „A co panna dceruška,
hodně-li tančí?“ – „Byla ondy na bále,
moc jí to slušelo!“– „Frau Räthin, jak pak ne?
Vždyť je tak rozmilá!“– „A jejich Lieschen ne?
Mám ji tak ráda! Ach das liebe, brave Kind!
A na bál nepůjde?“ – „Ne, trochu kašle mi,
tak ani nedbám letos.“ „Pranic nezmešká,
vždyť je tak mladičká, ač právě tenhle rok
jsou bály tuze krásné.“ – „Slyším, nějaký
že taky český bál se chystá.“ „Ach, mein Gott!
Snad nemyslejí, probůh, ten bál vlastenců?
No, tam bych dceru ani za nic nevedla,
takové sprosté as to bude, so gemischt,
děvečka asi samá, trocha studentů
a bláznů potrhlých.“ – „Nic nevím, slyšela
má dcera jenom od filosofa,
co bydlí u nás v domě... moc se chystají,
prý v Konviktě to bude, i pan purkrabí
a městský hejtman přijdou...“ „Že by věřili
těm jejich hloupým řečem, Frau Verwalterin!
No, hejtman možná, s hůry nakázali as,
by dával pozor při tom na ty ztřeštěnce,
co obrátit by svět nám chtěli na ruby
a poroučet, jak páni mají v úřadech
a my snad doma mluvit, hi-hi-hi-hi-hi!“
– „Už tuhle Lieschen půjčil mladý student ten
nějakou českou knížku... ale musila
mu to zas vrátit, zčerstva... Na lešpapíru
to byly básně...“ „Dobře udělali tak,
že nedali jí číst to. Eine Frechheit war’s!
Má Schillera přec doma, chce-li básně číst,
nač hloupé veršíky a lauter Vlast und Vlast?!
Kdo k lepším kruhům patří a kdo vskutku má
höhere Bildung, nic přec nebude s tím mít;
můj vždycky říká, že by mělo zavřít se
pár horkých hlav těch a že potom pokoj byl
by navždycky!“ – „Nu, nevím, nevím, přidává
se k nim i šlechta...“ „Klamat nedají se tím,
jen na oko. Však abych o tom bále řekla jim,
co u nás vyprávěl, když česal dceru mou,
pan Kapička... Prý nikdo vpuštěn nebude,
kdo zkoušky nesloží dřív z jejich jazyka,
jen povážejí, prosím, tohle bláznovství?
A v sále uvnitř tam prý budou uprostřed
mít českou gramatiku jako na trůně
a kolem budou tančit jako Židé kdys
před zlatým teletem“ – „To není možná snad! –“
„Už je, už je, má milá, ještě naposled
teď aby učila nás uns’re Marjánka
a jejich Katy...“ – „Inu, divně na světě
se někdy motá to, Frau Räthin, kdož pak ví!“ –
„To taky říkám, ba. Tak, Frau Verwalterin,
jsou hodně zdráva! Toho jejich andílka
že líbám v duchu“ – „Mockrát pěkně děkuji,
Frau Räthin, přijdou někdy zase k nám,
už teď spěchám...“


¿De dónde la memoria
llega y se mira
cual si buscara ahora
la fe perdida?
no tiene escapatoria
tierra baldía
el pasado se forma
de tentativas
si acuden las congojas
a nuestra cita
allí donde se posan
quedan cautivas
ya no viene la aurora
como solía
alegre y remolona
puerta del día
guitarras candorosas
sirven de guía
y sus hebras son glorias
que desafinan
el mar pone gaviotas
en las orillas
y el horizonte monta
su lejanía
ya se fue la memoria
desfallecida
y quedamos a solas
con esta vida


no.


Vysoko, výš nad oblaky
prosebné upírám zraky:
v pokorném srdce tluku
vše skládám v Boží Ruku. –


为谢高阳旧酒徒
相逢从此莫言酤
野鸟不知官禁苦
向人犹自说提壶


En fin bebí vuestro licor suave,
con cuya lluvia, como firme palma,
nació en el alma la esperanza mía.


Wol Dir, so Du geschmükket
In wahrem Glauben bist,
Alßden wirst du gerükket
Hinauf zu Jesu Christ:
Weh' aber Dir von Hertzen,
Drükt Dich der Sünden Joch,
Der Satan wird mit Schmertzen
Dich stürtzen in sein Loch.


Hubičky se, ctěná společnosti,
– hledíme-li nejprv k soustavnosti,
rozvrhují na dané a dovolené,
darované, tajné, ukradené,
na půjčené, dobyté,
veřejné a ukryté,
na něžné, ladné, nemotorné,
na vroucné, chladné neb jen dvorné,
na bratrské, pijácké,
upřímné a Jidášské.


慈湖矶上白云飞
慈湖矶下游子归
祇为年年事奔走
寸心何以报春晖


na němž touha tady vyhostěna
dále jdouc poutníku vzkázala:
„Putuj dál, jen tam se sejdem zase!“


Jako známou svou a milou tovaryšku,
Navštívil kdys Bočan kmotru Lišku.
Sotva vcházý, zdvořile jej přivítá,
Objímá a prutem omítá;
A že bylo ráno, prosý, by pan Žabojídek
Ráčil u ní zůstat na obídek.
Častujíc pak Čápa na želíři,
Staví předeň na talíři
Jakous židkou břížďalu,
Které však, že chutná, dává pochvalu.
Lačný host
Dlouhatým svým zobem ďube dost;
Ale čiň co čiň, y ač se hmoždí mnoho,
Nic mu nelze uloviti z toho:
Zatím Vašnostpaní ani nešepce,
Až vše vychlebce.
Žert ten zakousne, a po laskavém objetí,
Poděkovav za čest, Bočan odletí.
Málo potom potká Lišku.
K obědu zve milou tovaryšku.
Mile ráda! praví paní Rusá:
Neboť liška ráda klusá,
Kde se milí věrní přátelí
Častujíc se, veselí.
Určitá jak přijde hodina,
Běží chutně, kde jí čeká hostina;
Chválí hospodáře,
Těší se, že zdráv a veselé je tváře,
A již navětřuje,
Strojný oběd že se připravuje:
Dobrou zvlášť má chuť, a jak se nacházý,
Na té jakživo prej Lišce nescházý.
Čáp v tom před tou dvořankou
Staví záhrdlitou báni s sekankou.
Sám pak šibal napřed do uzoučké šíje
Strčí zob svůj dlouhý, až jej v báni skryje.
Liška nemohouc tam s krátkou svou a hrubou
Vlezti hubou,
Skáče vůkol, točí se a líže
Výš y níže;
Než vše darmo; když to její huby míjí,
Zatím Dluhozob vše vyloví a vyjí.
Tak jak ctila Liška Čápa ondeno,
Nyní jí to slušně vynahrazeno.
Pročež ocas svinuvši a posvěsyvši uší
S hanbou domů kluší.
Na to Bočan: Umí žertovati krajanka;
Což je lepší: Rosol čili Sekanka?


Mir ward ein Herz von Eis beschieden,
Ein Felsensinn,
Drum wandl' ich auch, in süßem Frieden,
Durchs Leben hin;
Geh' immer, in der Brust den Himmel,
Geraden Pfad;
Durchtaumle niemals das Gewimmel
Der goldnen Stadt.


Wer eingesunken lebet,
Den blend't kein eitler Dunst,
Wer kindlich Gott anklebet,
Der lernt die Sterbenskunst;
Aus Liebe lass'n und meiden,
Aus Liebe tun und leiden
Dem Vater zum Pläsier –
Wie selig leben wir!


Tuk lamp Tvých olejů, figurky voskové
názornivé, parádním perem kreslit novým
líc Tvou a nymb a pochvalovat vděky,
co jest, kol thema kroužit toho v shonu?


Wie im Turm der Uhr Gewichte
Rücket fort die Weltgeschichte,
Und der Zeiger schweigend kreist,
Keiner rät, wohin er weist.


Veranse haciendo verde Primaveras
las nubes de colores revestidas,
las flores en el Cielo, y desasidas
las luces fijas de tu eterna Esfera.


Bleibe du, bleibe ich / so singe, so sprich,
Sprach ich recht, sprach ich dich, sprach ich du?
Ich ergriff an der Wand / die silberne Hand,
Und sie zog mich den Sternen zu.


Du tränkst das Land,
Führst uns auf grüne Weiden;
Und Nacht und Tag, und Korn und Wein und Freuden
Empfangen wir aus deiner Hand.


弄雏牧竖倚陂陀
闲纵芳村绿草多
残喘只今谁复问
古槐阴处痒频摩


Ó! barátim! hívségemet
Keseríti hidjétek
Ha igaz szeretetemet
Olly hamar meg vetétek!


Und ich will ihm noch schenken
Viel schöne Sachen mehr,
Ja schenken und noch schenken
Je mehr und je noch mehr;
Auch Aepfel, Birn und Nüsse,
Milch, Honig, Butter, Käß,
Ach wenn ich doch könnt wissen,
Was es recht gerne äß.


V katedrale florentinské,
v mausoleu věků slavných,
těká duch jak bludná muška
v deskách kronik starodávných.


allor che in vetta all'alto pioppo bianco
non scendea; no: gli dava l'onda e in aria
prendeva a volo l'altro pioppo a fianco:


Involontairement, comme lorsque l’on pleure.
Je me répéterai : « Toute femme a son heure :


THIS Morning, dear Mother, as soon as 'twas light,
I was wak'd by a Noise that astonish'd me quite,
For in TABITHA's Chamber I heard such a Clatter,
I could not conceive what the Deuce was the Matter:
And, would you believe it? I went up and found her
In a Blanket, with two lusty Fellows around her,
Who both seem'd a going to carry her off in
A little black Box just the Size of a Coffin:
Pray tell me, says I, what ye're doing of there?
"Why, Master, 'tis hard to be bilk'd of our Fare,
" And so we were thrusting her into a Chair:
"We don't see no Reason for using us so,
" For she bad us come hither, and now she won't go;
"We're earn'd all the Fare, for we both came and knock'd her
" Up, as soon as 'twas light, by Advice of the Doctor;
"And this is a Job that we often go a'ter
" For Ladies that choose to go into the Water. "


Vedes-me andar suspirando;
e vós deitado, gozando
vossa mulher!


D'rum niemals komm' über die Lippen euch
Das furchtbar gedankenlose Pharisäerwort:
»Durch eigene Schuld.«
Liebreich vielmehr
Reicht helfende Hände hinab
Und zieht Jene empor,
Die sie noch zu fassen vermögen,
Auf daß sie unter euch wandeln,
Selig dankbar.


Kol divoký čardáš víří,
a divoko hudba hrá,
v to světice tajné pláče,
s ní pláče duše má.


Kröne meine Schläfe! Kröne
Meine Stirne, neu geschmückt!
Tanzet vor mir, Silbertöne!
Götter, Götter, wie entzückt!
Flieh' ich auf des Meeres Wogen?
Tret' ich den gehörnten Rhein?
Meine Seele ist entflogen,
Wut durchschauert mein Gebein!


إن كنتُ سلمى اذكر البستان
هل تذكرين
ايام كنا في الهوى سيان
نحي اليقين
ايام كنا تحت دوح البان
صرعى الحنين
والطير يشدو أعذب الالحان
فوق الغصون
والزهر زاه مورق فينان
بادي الفتون
والبدر ساه ساهم حيران
دامي العيون
والليل ساج والهوى نشوان
جم الشجون
والقلب سلمى عاشق ولهان
هل تذكرين


So ruf't denn stets, erfreut durch der Geschöpfe Pracht:
Dieß ist so schön! dieß hat ein weiser Gott gemacht!
Gott Lob, daß es so schön. Gott Lob, daß mir die Sonne
Die Welt, durch's Auge, zeigt, und zwar zu meiner Wonne.


Schweigt beide still!


Viděly v něm pustý výsměch,
hlasný výsměch autoritám,
ryčný výsměch Slovutnostem
útočného buřiče!


Oh tú que adoras miserablemente
fantástica apariencia de belleza,
vuelves mis hojas llenas de aspereza,
y en noche instable aprende luz constante.


Du allerschönstes Bild, wem soll ich dich vergleichen?
Den weißen Lilien? Dem bunten Tausendschön?
Dem Zuckerröselein? Ach nein, denn sie vergehn,
Verdorren und verbleichen.


Als der sohn des greisenalters
War prinz Indra ganz allein
Aus dem frohen kreis der sieben
Dem beherrscher nur geblieben.


أَإِن نادَى هَديلاً ذاتَ فَلجٍ
مَعَ الإِشراقِ في فَنَنٍ حَمامُ
ظَلِلتَ كَأَنَّ دَمعَكَ دُرُّ سِلكٍ
هَوَى نَسَقاً وَأَسلَمَهُ النِظامُ
تَمُوتُ تَشَوُّقاً طَرَباً وَتَحيى
وَأَنتَ جَوٍ بِدائِكَ مُستَهامُ
كَأَنَّكَ مِن تَذَكُّرِ أُمِّ حَفصٍ
وَحَبلُ وصالِها خَلَقٌ رِمامُ
صَريعُ مُدامَةٍ غَلَبَت عَلَيهِ
تَمُوتُ لَها المَفاصِلُ والعِظامُ
وَأَنَّى مِن دِيارِكَ أُمُّ حَفصٍ
سَقى بَلَداً تَحُلُّ بِهِ الغَمامُ
أَحُلُّ النَعفَ مِن أُحُدٍ وَأَدنى
مَساكِنِها الشُبَيكَةُ أَو سَنامُ
سَلامُ اللَهِ يا مَطَرٌ عَلَيها
وَلَيسَ عَلَيكَ يا مَطَرُ السَلامُ
وَلا غَفَرَ الإِلَهُ لِمُنكِحيها
ذُنوبَهُمُ وَإِن صَلّوا وَصاموا
فَإِن يَكُنِ النِكاحُ أَحَلَّ شَيئاً
فَإِنَّ نِكاحَها مَطَرٌ حَرامُ
كَأَنَّ المالِكينَ نِكاحَ سَلمى
غَداةَ يَرومُها مَطَرٌ نِيامُ
فَلَو لَم يُنكِحوا إِلا كَفيّاً
لَكانَ كَفيَّها المَلِكُ الهُمامُ
فَطَلّقها فَلَستَ لَها بِأَهلٍ
وَإِلا شَقَّ مَفرِقَكَ الحُسامُ


Auch Nabuchodonosor 10
Kurtz zuvor
Gott nicht wollt' erkennen/
Als darauff er aber bald
In dem Wald
Herumb müßte rennen/
Hat ihn endlich sein Unglück
Zu der Buß getrieben/
Sonsten wär' er weit zurück
Von dem Heyl geblieben.


Je vůkol ticho. Stromu list
se nepohne a blankyt čist,
jak širá, dalná moře pláň;
jen cikád v trávě slyším hlas
a časem zralý praskne klas,
kdy paprsk žhavý padne naň.


dentro de nós a inexacta


أَهَذا هُوَ العَدلُ الَّذي فيهِ أَطنَبوا
وَراحَ بِهِ مِنهُم فَخورٌ وَمُعجَبُ
أَعَدلاً يَرَونَ القَتلَ لَم يَأتِهِم بِهِ
كِتابٌ سِوى ما الظُلمُ يوحي وَيَكتُبُ
وَلِلظُلمِ آياتٌ إِذا هِيَ صافَحَت
يَدَي قادِرٍ ظَلَّت عَلى العَدلِ تَضرِبُ
وَشَرعٌ لِما سَنَّت يَدُ اللَهِ ناسِخٌ
فَلا شَرعَ إِلّا باطِلٌ فيهِ يُشجَبُ
أَخَذتُم بِنَفسٍ أَربَعاً وَنَسيتُمُ
دَماً باتَ يبكيهِ الترابُ المُخَضَّبُ
هُنالِكَ حَيثُ الجُندُ لا تَتَّقي الأَذى
وَلا تَرقُبُ العَين الَّتي ثَمَّ تَرقُبُ
وَما نَقَمَت إِلّا الحَنانَ أَثارَهُ
صَريعٌ تَرَدّى وهو حرَّان مُتعَبُ
فَيا أَسَفاً لِلساكبِ الماءَ فَوقَهُ
يُمازِجُ جاريهِ دَمٌ مِنهُ يُسكَبُ
أَنَنسى نُفوساً أَزهَقوها تَشَفِّياً
وَأُخرى غَدَت في دنشوايَ تُعَذَّبُ
نُفوسٌ تَمَنّى لَو يُساوِرُها الرَدى
فَتَمضي عَلى آثارِ تِلكَ وَتَذهَبُ
تَبيتُ تُناجيها وَلِلحزنِ كَالدُجى
ظَلامٌ يُرَدّي غَيهَباً مِنهُ غَيهَبُ


Aufgelöst in Thränen schwanken
Arme hinter seiner Bahr;
Stimmen der Verlaßnen danken
Ihm, der ihre Stütze war.
Goldne Zierde deines Standes,
Vater unsers Vaterlandes,
Unser unerkauftes Ach
Fliege deiner Seele nach.


E tudo ajoelhado está, na noite calma:
O campo, o rio e o mar — porque tudo tem alma
Para ouvir, em silêncio, orar Nossa Senhora!


né rallentate le catene o scosse,
ma straccati per selve e per montagne,
tal che nesun sapea in qual mondo fosse.


Мальчик, солнце встретить должно
С торжеством в конце пиров!
Принеси же осторожно
И скорей из погребов
В кубках длинных и тяжелых,
Как любила старина,
Наших прадедов веселых
Пережившего винНе забудь края златые
Плющем, розами увить!
Весело в года седые
Чашей молодости пить,
Весело хоть на мгновенье,
Бахусом наполнив грудь,
Обмануть воображенье
И в былое заглянут


Welche Oede hier in diesem Garten Gottes,
Wo die Freude sonst mit Zephyrfüßen hüpfte!
Welche Schwindelöde hier!


Disse, e a i detti seguì breve bisbiglio;
ma sorse poscia il solitario Piero,
che privato fra' principi a consiglio
sedea, del gran passaggio autor primiero:
– Ciò ch'essorta Goffredo, ed io consiglio,
né loco a dubbio v'ha, sì certo è il vero
e per sé noto: ei dimostrollo a lungo,
voi l'approvate, io questo sol v'aggiungo:


Lid v srdci měl, vždy rodu svého pamětliv.
Nám škůdník byl by shlt' již zem
a volnost, mrav i řeč; však stal se div!


»Geselle, ja, ich bin gerühret,
Denn eine Flamme deutet an,
Die deine Stirne herrlich zieret,
Was Liebe eilig wirken kann.«


Děl na to mlynář: „Pane, služka jen
tam nahoře nám přede v komoře,
je pilná, věrná. Bůh sám ved ji k nám,
s ní požehnání vešlo pod střechu.
Proč kněžnou nazýváš tu ubohou?“


Als Gast bei unserm Hochzeitsschmaus
War nur ein weißer Rosenstrauß.


Lelkem kalit, sok szürke évig
Őrizett színes madarat.
Ma sok-sok álmom felröppent az égig,
Egy szédítő, egy nem várt pillanat
Pattintotta fel a kis-ajtót.


Eu deixarei que morra
em mim o desejo de amar os teus olhos que são doces
Porque nada te poderei dar senão a mágoa de me veres eternamente exaust
No entanto a tua presença é qualquer coisa como  a luz e a vida
E eu sinto que em meu gesto existe o teu gesto e em minha voz a tua vo
Não te quero ter porque em meu ser tudo estaria terminad
Quero só que surjas em mim como a fé nos desesperados
Para que eu possa levar uma gota de orvalho nesta terra amaldiçoada
Que ficou sobre a minha carne como nódoa do passad
Eu deixare tu irás e encostarás a tua face em outra fac
Teus dedos enlaçarão outros dedos e tu desabrocharás para a madrugad
Mas tu não saberás que quem te colheu fui eu, porque eu fui o grande íntimo da noit
Porque eu encostei minha face na face da noite e  ouvi a tua fala amoros
Porque meus dedos enlaçaram os dedos da névoa suspensos no espaç
E eu trouxe até mim a misteriosa essência do teu abandono desordenad
Eu ficarei só como os veleiros nos pontos silencioso
Mas eu te possuirei como ninguém porque poderei parti
E todas as lamentações do mar, do vento, do céu, das aves, das estrela
Serão a tua voz presente, a tua voz ausente, a tua voz serenizad


Nuž – tedy sřaď se s druhem druh,
ať řada vzroste v pestrý kruh.
Mezi dva mladé, kdo je stár,
ať nekobrtne na nezdar.
A soused druhu ruku dej –
a teď započni mrtvých rej!


Und wenn wir uns der Liebe freun
Zur schönen Sommerszeit,
Dann bleibt die Stolze ganz allein,
Bis daß es friert und schneit;
Schab ab, schab ab,
Ein andern Schatz ich hab.


bis endlich von den Herzen uns gesprungen
das letzte Band selbstsüchtiger Alleinheit,
bis Meine Inbrunst ganz von Deiner Reinheit,
Dein zager Trotz von Meiner Kraft verschlungen.


D' un gran torrente in su l' erbosa riva,
nel paese cui Giulio il nome diede,
scesa dal Cielo pargoletta Diva,
d' ogni ben di lassù fra noi fe' fede;


十年不上黄金台
浩思临风不易裁
无情也笑长江水
南北年年送往来


His rising cares the hermit spy'd,
With answering care opprest:
'And whence, unhappy youth,' he cry'd,
'The sorrows of thy breast?


A tal exceso mi dolor se atreve,
rendido él mismo de sus mismos bríos:
¡ay, venga el tiempo en que sus hombros fríos
la común madre mis despojos lleve!


Dieß ist vns ein tieffes Meer,
Fällt vns außzugründen gar zu schwer.
Wir wollen deinen Sinn vmbschräncken,
Meinen, also soll' es gehn,
Wie wir Thoren es verstehn,
Du müssest thun, wie wir gedencken.


Friedrich Wilhelm, vnser Leben,
Kan vns Trost vnd Hoffnung geben.
Alle Bäche sambt den Fischen
Sind erfrewet Ihm zu Ehren,
Vnd das Wildt im Wald vnd Püschen
Wil sich Ihm zu gut vermehren:
Sonderlich die PIERINNEN,
Die bißher sehr abgenommen,
Frewen jetzt sich, vnd beginnen
Wieder zu sich selbst zu kommen.


¡Mas todo inútil fue! Cayó Tinguaro,
el fuerte campeón que la defiende,
y sin él ya, la retirada emprende,
dejando el campo al español preclaro


Und aus den tausend pflückte ich die eine,
sie war noch schöner mir in meinen Händen;
ich aber kniete, Dank dem Baum zu spenden,
von dem aus tausend ich gepflückt die eine.


Die Sonne hat sich schon gesenkt,
Die Nacht ist da, die mich bedrängt.
Komm doch herein, mein Freudenschein,
Zünd an mein Herz wie eine Kerz,
Erleucht es ganz mit deinem Glanz,
Daß ich dich mög erkennen
Und durch und durch entbrennen.


„Ten ledovců sníh bílý,
s těch růží nádechem!“ –
já mlčel, zrak se chýlí
však jinam – ret jest něm.


Marie Duchatel sprang ans Ufer,
Im Winde flog ihr Haar,
Der König sah Marie Duchatel
Und wie schön und wie schlank sie war.


Gottlob, der Flug wird dar aus Ost und Mitternacht!
Aus der verdrükker platz!
Des Abgrunds Rache ist mit Königen durchracht!
Das weh ist nun ihr Schatz!
Jehovah, du vergilst, di deine Majestät
So schändlich misgebraucht!
Durchlauchte sind durchraucht!
Unüberwindliche besklavet, höchstverschmäht!
Gottlob, was sklave war, wird ewigewigst freier!
O Gottes gütt, di ewigewigst treuer!


Nun weht sein Schatten um uns her,
Nun ruft sein Geist uns zu:
»Ich war ein Schiff auf wildem Meer,
Ich kannte keine Ruh;
Ihr wißt, was ich gestritten hab
Und was gelitten auch;
Doch stieg' ich nochmals aus dem Grab,
Übt' ich den gleichen Brauch!


Kein stärker Bündnüß ist auf Erden,
als wenn sich Gleich und Gleich gesellt.
Diß Ganze, was wir nennen Welt,
muß gleichsfals so beweget werden.
Was außer solcher Brüderschaft,
hat langen Taurens keine Kraft.


fuma il comignol del villan, che giallo
mesce frumento nel fervente rame
là dove torva l'aquila del vecchio
Guido covava.


Wir brauchen einen großen Schatten,
Des Geist um unsre Waffen schwebe,
Der, wenn im Kampfe wir ermatten,
Uns Blut von seinem Blute gebe.


Já nevěřil jsem sluchu, v mocném překvapení,
jež nevzbudila slova, spíše slov těch znění,
jsem zvedl hlavu – ve stříbrném čistém hlase
zvuk známý rozeznal jsem – věru – ano, zdá se,
hlas jasný hlasu Klářinu že podobá se.
Probůh, se zlatým vlasem, s leskem modrých očí
hlas lahodný se pojí – hlava se mi točí,
mé srdce trne žasem, leká se a bojí,
cos hrozivého mezi mnou a dámou stojí –
cit nejistoty traplivé se ve mně vzbudil,
tak silným byl, že k řeči rozhodné mne pudil
a k odpovědi drsné: „Dcerou mojí krevnou
sic Klára není, ale láskou svojí pevnou
ji od malička chráním před zádavou hněvnou,
jíž tvrdý život všecky opuštěné stíhá –
čím dál, tím určitěji víra má se zdvíhá,
že čisté svazky naprostého člověčenství
lze klásti nad veškerá práva pokrevenství,
a myslím –“ Nevím, co bych snad byl ještě řekl,
vzdech žalostivý kdyby mne byl nezalekl –
tu jsem se zarazil – paní z Jesenu zbledla,
své ruce prosebně a odmítavě zvedla
a potácela se a na pohovku sedla.
Již jasně viděl jsem, že ve svém rozčilení
jsem užil příliš pádných slov, jichž třeba není,
že tak jsem mluvil, jako bych si Kláry hájil –
však proč se cizí dáma o nás tolik stará,
čím oba můžeme jí býti, já i Klára?
Tu zasáhla mne výtka z oka znaveného,
stesk žalující na mne úpěnlivě hleděl,
a soucit měkký sestoupil do srdce mého
– jsem nedůtklivým – ano – dech se ve mně tajil,
a omlouval jsem se, jak nejlépe jsem věděl.
Když paní z Jesenu se zotavila, vstala
a trpce usmála se, k dveřím se pak brala,
bych následoval ji, mne tichým hlasem zvala:
„Snad v parku bude lépe, žena vždy je slabou,
vzduch těžký postačí a květin silná vůně,
by mimo nadání se stala mdlou a chabou –
má mysl, pane lesní, zvědavostí stůně,
již vyprávějte, dopřejte jí ukojení,
ač vadou jmína jest, kdo ví, nač dobrou není!“


Laß mich einen Spiegel seyn/
Der dein reines Bildnis fassen/
Und in sich mag würcken lassen
Deiner Sonne Gnaden-Schein/
Daß ich deine Glutt empfinde/
Mich zu neuer Lieb' entzünde.


I jeho touha zazněla písní pastýřských rohů,
až za hvězdou k Betlému, k Jezulátku božímu.
I na prosaické zemi, kde satyrů víc než bohů,
on stvořil několik srdcem svým vyzařujících duší
za jara mládí i v ovoce plném podzimu,
a sblížil je i oddálil v básnickém vzplanutí.


Dann trennte sich der reiche Zug vom Lande;
Ihn führte stolz mit seinem Dienertroß
Der Inderfürst im purpurnen Gewande,
Das weit herab in weiten Falten floß.
Dann kam der Mohr von Taprobana's Strande,
Den wellengrün der Panzerrock umschloß;
Doch leicht umspielt von feuergelber Seide
Ging Saba's Herr im hochgeschürzten Kleide.


Mond kérlek, mik voltak imént e’ régi Atyájid?
Mint te vagy, olly nyomorúltt emberek, úgy-e bizony?
Mondgy azutánn embert, kibe, míg él, bé ne lopódzzon
vagy gonosz indúlat, vagy konok elme-homály?
A’ mi korosb, okosabb: Eleinktől fogva Világunk
éven-ként vénűlt, ‘s évei-képpen okúlt.
Bőlts Pállás Európában tudományi hatalmát
nyoltz-száz évek alatt nem de magosra vivé?
‘S vélle az országló, ‘s a’ törvény-béli tudósság
nem de azonképpen tellyes erőre jutott?
E’ tudományoktól kell annak kérni tanátsot,
a’ ki az országló székre le-ülni akar.
Oktalan állatokat szoktunk hódítni szokással;
egy bizonyos jelt adsz; ‘s meg-teszi, a’ mit akarsz.
Észszel, okossággal kell kormányozni az Embert,
a’ kibe a’ fő ÉSZ’ része rekesztve vagyon.
Őseitek, Fiaim! nem mint Despóta-királyok
írták a’ Törvényt, melly Fiaikra maradt.
Ezt néktek, kik az ő született Örökössei vagytok,
a’ mikoron szükség, fontra idézni szabad.
A’ törvény-szerző hatalom Tí közttetek, és a’
választott Fő köztt nem de fel-osztva vagyon?
A’ Törvény’ Fejedelmi tehát, ‘s nem Rabjai vagytok,
‘s jobbító kezetek’ nem köti hátra bilints.


tekerjétek fellyebb Brugómnak húrjait,
s gyántázzátok meg jól vonómnak szálait,
hogy e nagy Elméknek követvén nyomait,
a tudós slafroknak jól fessem bájjait.


Die müden Hügel dehnten sich dahinten
und drüber lagen Sonnen-abschieds-lichter
wie Lippen, die beim Sterbekuss erblassen.


هذا اللّوى لا حُطّ منه لواءُ
يرتاد عنه هوىً وهواءُ
فاحْلُل عقودَ الدمعِ في عقداتِه
إن جرّعَتْك غرامَك الجَرعاءُ
والعبْ بعِطفِك كالقضيب فإنما
أهدَتْ بوارِحَها لك البُرَحاءُ
لم يبقَ من آثارِ أنجُمِ غِيدِه
إلا الدموع فإنها أنواءُ
جعلوا الحُماةَ حِماهُم وترحّلوا
فبحيثُ ما حلّوا ظُبىً وظِباءُ
وتكنّسوا قصَبَ الوشيجِ وتفعل ال
سّمراءُ ما لا تفعلُ السّمراءُ
هذي المنازلُ كالمنازل فاسألوا
عن بدرها فلقد دجَتْ ظلماءُ
ذُمَّ الفِراقُ وما علقْتَ بذمّةٍ
من سلوةٍ فمتى يُذمّ لقاءُ
لله ذاك العيشُ إذ لا بيننا
بينٌ ولا عاداتُنا عُدَواءُ
والجوّ صافٍ والمواردُ عذبةٌ
والروضُ نضْرٌ والنسيمُ رُخاءُ
ولقد نزعتُ عن الغرامِ فشاقَني
أرَجٌ نماهُ مندلٌ وكِباءُ
هبّتْ صَبا نجدٍ وهبّ لي الصِّبا
فتلاقَتِ الأهواءُ والأهواءُ
ماذا على العذّال أن خلعَ الهوى
عُذري وعُذري غادةٌ عذراءُ
بل كيف يحسنُ بي الهوى ومحلّهُ
دون الحضيضِ ودونيَ الجوزاء
يا حبّذا رِيُّ الكئيب من الظّما
لا حبّذا أروى ولا ظَمياءُ
هو منكِبُ العزمِ الذي لو أنّهُ
ريحٌ لقالوا إنها النّكْباءُ
ولديّ فكرٌ إن تبلّج نورُه
شهد الذكاءُ بأن ذاك ذُكاءُ
ألقى القريضُ له مقالدَ أمره
فاختارَ وهو المانعُ كالأبّاءُ
كم بيتِ شعرٍ قد علا بنيانُه
بيتاً دعائمُ سَمكِه العلياءُ
يُحيي به الأمواتَ بعد فنائها
ولربّما ماتت به الأحياءُ
ألفاظه كالشهبِ إلا أنها
في كل خطبٍ فيلقٌ شهباءُ
والى سَراةِ بني عديٍّ أنتمي
في حيثُ تُنمى العزةُ القعساءُ
قومٌ همُ غُررُ الزمان وأهله
والعالمونَ جِبلّةٌ دهماءُ
يتورّدون الخطبَ وهو مهالكٌ
ويبادرون الحربَ وهي فناءُ
ويخاطبون بألسنِ البيضِ التي
من دونها يتلجلجُ الخُطباءُ
من كل أروعَ ضاربٍ بحسامه
رأس الكميّ إذا التظَتْ هيجاءُ
ناءٍ مناطُ نجادِه فكأنه
من تحت منعقِد اللواءِ لواءُ
متناسبِ الأجزاءِ أجمعُ صدرِه
قلبٌ وأجمعُ قلبِه سوداءُ
إن تظلِم الأفدارُ فهو مهنّدٌ
أو تُظلِم الأخطارُ فهو ضياءُ
يصبو الى نار الوغى فيُشبُّها
بأناملٍ منها يفيضُ الماءُ
ويهزّه هزَجُ الصهيل كأنما
حكمتْ عليه القهوةُ الصّهباءُ
أبناء لخمَ الأكرمينَ عصابةً
لا ينثنون وفي الثّباتِ ثناءُ
نشروا أمام خميسِهم أحسابَهم
في الحرب وهي الرايةُ البيضاءُ
أخذوا عن النعمان شرعَ مكارمٍ
دامَتْ لضيفِهم بها النِّعْماءُ
ضربوا بمُستنِّ الركابِ قبابَهم
فتساوتِ الغُرباءُ والقُرباءُ
وتحكّم الضيفانُ في أموالهم
حتى كأنهمُ لهم شُركاءُ
يخشاهم ريبُ الزمان فجارُهم
لم يدْرِ في السّراءِ ما الضرّاءُ
نسبٌ لو انّ الزهرَ في إشراقِه
لتشابَه الإصباحُ والإمساءُ
أبهى من القمر المنير وإنما
أقوالُ عبد الله فيه عُواءُ
أملفّقَ الأحسابِ جِئ بقبيلة
تُنمى لها ولو انّها العنقاءُ
زوّرْ كعادتك القديمة نسبةً
واتركْ عديّاً وامضِ كيف تشاءُ
وأظنّ أمكَ يا مذَبذبُ خلّطَتْ
فالناسُ فيك جمعُهم خُلَطاءُ
لا تنكرنّ ففي قريضك عُجمةٌ
ألفاظُه أبداً بها شُهداء
نظِّفْه من خطأٍ ولحنٍ فاحشٍ
واذهبْ تصوّبْهُ لك العلماءُ
وانقُلهُ مضبوطَ الحروفِ فطالما
صحّفْتَ ما نظمَتْ لك الشعراءُ
واردُدْ سهامك في صميمك إنما
تتناضلُ الأمثالُ والأكفاءُ
أعُبَيْدُ ما خابَ امرؤٌ عونٌ له
عونٌ إذا ما هزّتِ اللأواءُ
ولقد نزعتْ لأمةٍ نبطيّة
تُبديك آنفةً لها الفُصَحاءُ
أعُبيدُ ما لجريرَ فيك جريرةٌ
لو بصّرتْك طريقَها الآراءُ
غرّتك بارقةُ اللقاءِ فخفتَها
خوراً ولم تهطِلْ عليك سماءُ
وسألتَ في إنجاءِ نفسك عندما
ظنّيتَ جُبناً أنهم مُدحاءُ
فركبتَ قادمةَ الفرارِ وضاقتِ ال
غبراءُ في عينيك والخضراءُ
وتركتَ كمالك يا لئيمُ ولم يكنْ
للمال إلا المعشرُ الكرماءُ
قد كان من نهبٍ فعاد لأصلِه
في فضلِه وكذلك الأشياءُ
ها إنّ ظِلفَك ساقَ حتفَك عنوةً
مُتْ حسرةً قد حاقَ فيك الداءُ
لا تُصلحُ النعماءُ سيرةَ مُفسدٍ
إصلاحُ سيرةِ سيرِه البأساءُ
والله أعلمُ بالعبادِ وحكمُه
عدلٌ ورُبّ شقاً وفيه شِفاءُ
ومعرّضينَ لخاطري عِرضَيهِما
والنارُ لا تقوى بها الحَلْفاءُ
أغضيْتُ عيني عنهما حتى لقد
خلنا بجهل أنها عمياءُ
والأصدقاء إذا همُ لم يُنصَفوا
فاعلَمْ بأنهم هم الأعداء
إن لم يقُمْ بالعدل ميلُ ودادِهم
فلديّ في أثر العتابِ هِجاءُ
وعداوة الشعراء ما سمعوا به
فليفعلوا من بعد ذا ما شاءوا


Sein Kopf fällt wie 'ne Tonne
Schwer in Brigittens Schoß.
Ohnmächtig macht ihn Wonne,
Brigitte läßt nicht los.


博山烟断懒重添
屋角无声雀去檐
午梦欲成鸡唤醒
卧看修竹映疏帘


,  House, my lov'd, my sweet Retreat,
And all the Beauties that surround the Seat;
Where Nature smiles in all her fertile Pride;
Demand'st my Song, and Truth shall be my Guide.
Scarce  Garden more divinely fair;
Alike in Fragrance is thy balmy Air.
When bow'd by Sickness nigh the gloomy Grave,
Thy Air reviv'd, and Heav'n vouchsaf'd to save.


The magic shield he thence in triumph bore,
Resolved, in pity to the human race,
Her noxious hands its might should guide no more,
And bade the seas conceal its Hydra face:
Oh! kindly meant, though much defeated grace!
For though the o'erwhelming weight of sounding waves
Conceal its rugged orb a little space,
Snatched by Glacella from the dark deep caves,
Once more the arm of Love with potent spell it braves.


晚麦惟荍满路葩
软香乌饼忆山家
南来秋尽犹馀暑
何处玄云缀雪花


„Panenství pečeť
na mém srdci tkví,
nesmím já přijmout
Boží mateřství.“


西园自是神仙宅
胜侣名流时辍轭
园公褦襶日追随
珍重到门题凤客


Ob sie singen soll ein Lied
Oder blasen die Dralöte,
Und sie wählet, daß sie kniet
Und so recht von Herzen bete.


Drauf gibt man mit Trompetenschall
Den Ton zum Hochzeitsmahle,
Da komm'n die lieben Engel all
Und dienen in dem Saale.
Die Heilgen, jeder wie er kann,
Springt auf vor großen Freuden,
Sie mahnen all einander an:
Kommt, nun wolln wir uns weiden.


Bez síly k záští, beze síly k lásce
své břímě vlečem. Cesta dlouhá je.
Hra hraje se a víme: My jsme v sázce!
Mdle tážeme se: kdo nás vyhraje?


年永曾闻葛稚川
玉京何处锦纹鲜
赏花应制嘉宾宴
小雅当为第一篇


Idealy, idealy...
V bouřích žití neobstály,
jme však duši po nich stesk.
A když podzim v kraj se krade,
a chlad šedý vládne všade, –
vše bys dal, by vrátil se ti
jejich žár a lesk!


Fatalismus, kismet, drahá paní?
Moh jsem trochu ten svůj výklad zkrátit.
Osud vyplňuje naše přání,
potom poví suše, čím je platit.


Erst sträubte sich die arme Trude,
Dann saß sie doch in seiner Bude;
Der Engel, der sie stets beschützt,
Entfernte sich, weil er nichts nützt.


Selbst durchs Brett der weißen Türe
Sieht er brenzelig ein Funkeln,
Als ob's aus der Hölle führe –
Ledas Augen sind's im Dunkeln.


Da würde sie den trägen Schritt
Gar bald verlernen müssen,
Die gute Zeit, sie müßte mit
Auf Händen und auf Füßen,
Sie müßte mit uns, Zug auf Zug,
Hinauf, hinab, in leichtem Flug!


Rendir la vida al sacrificio breve
de un incendio amoroso (Anarda mía)
si del afecto ha sido idolatría,
tributo es que a tu Deidad se debe.


se Jove su nel cielo e giù nel fondo
fecisti il crudo Dite inamorare,
se non se vide ancora contrastare
a le tue forze primo né secondo,


Ach Liebchen, dich ließ ich zurücke,
Mein liebes, herziges Kind,
Da lauern viel Menschen voll Tücke,
Die sind dir so feindlich gesinnt.


Abro la puerta, vuelvo a la misericordia
de mi casa donde el rumor defiende
la penumbra y el hijo que no fue
sabe a naufragio, a ola o fervoroso lienzo
que en ácidos estíos
el rostro desvanece. Arcaico reposar
de dioses muertos llena las estancias,
y bajo el aire aspira la conciencia
la ráfaga que ayer mi frente aún buscaba
en el descenso turbio.
No podría nombrar sábanas, cirios, humo
ni la humildad y compasión y calma
a orillas de la tarde, no podría
decir “sus manos”, “mi tristeza”, “nuestra tierra”
porque todo en su nombre
de heridas se ilumina. Como señal de espuma
o epitafio, cortinas, lecho, alfombras
y destrucción hacia el desdén transcurren
mientras vence la cal que a su desnudo niega
la sombra del espacio.
Ahora empieza el tiempo, el agrio sonreír
del huésped que en insomnio, al desvelar
su ira, canta en la ciudad impura
el calcinado són y al labio purifican
fuegos de incertidumbre
que fluyen sin respuesta. Astro o delfín, allá
bajo la onda el pie desaparece,
y túnicas tornadas en emblemas
hunden su ardiente procesión y con ceniza
la frente me señalan.


Und Kind gedeiht, und Mutter um den Gatten,
Und wie den Wald die goldne Wolke krönt,
So seid auch ihr um ihn, geliebte Schatten!
Ihr Seligen, an ihn gewöhnt!


Zře, pozlátkem že povrch se jen leskne,
a pod ním že jsou nicoty jen holé,
a Bláznovství a Bída v jednom kole
že tančí, jak jim Zoufání hrá teskné.


«Vi sovvien» dice Alberto di Giussano,
«Il dì sesto di marzo? A i piedi ei volle
Tutti i fanti ed il popolo e le insegne.
Gli abitanti venìan de le tre porte,
Il carroccio venìa parato a guerra;
Gran tratta poi di popolo, e le croci
Teneano in mano. Innanzi a lui le trombe
Del carroccio mandâr gli ultimi squilli,
Innanzi a lui l'antenna del carroccio
Inchinò il gonfalone. Ei toccò i lembi».


Koho náš milý
Pán Ježíš miluje,
Ten ať se veselí,
Ten ať se raduje.


Pedig eddig szép volt,
Rákóczi úr tudta,
Hogy és just is, és hogy mégis
Merre van a föld népének
Boldogságos útja.


Ty’s na jezeře vlnka houpavá,
jež vlhkým rtem svým líbá břehu tvář;
v Tobě se slunce jasnost blysknavá,
v Tobě se hvězd kmitavost míhavá
i bledé Luny bledá zračí zář.
Ty’s na jezeře vlnka houpavá –
vlhké je oko Tvé i bleda tvář.


Gia in mia presenza et daltre piu persone
venia col tosco in mano il vecchio ingiusto
dicendone esser buona potione
da ritornare il mio fratel robusto
ma Gabrina con nuova intentione
pria che linfermo ne turbasse il gusto
per torse il consapevole dappresso
o per non dargli quel che avea promesso


Mein Gott, Mein Gott! Di zeit währt lang,
Darinn du mich scheinst gäntzlich zuverlassen!
Mein Gott, mein Gott! mir ist sehr bang,
Gefährlikeit wil mich erst rings umfassen!
Mein Gott, mein Gott! steh einst doch auf.
Ach hemme ferner nicht den lauf!
Dein Israel das wartet drauf!


Zde tvoje vlasť a ne tam na Dunaji,
zde nad Vltavou velebný tvůj stan,
zde české písně skřivánkův se tají,
tam tupé zvuky cizorodých vran,
tam Babylon a zde tvé spásy Betlém:
ó českou buď a lidu svému světlem,
zde domov tvůj a ne tam na Dunaji!


Na místa nejvyšší ledové skály
mne veď a přede mnou oblakem bílým pluj,
a ohně života, jež ve světech se vzňaly
mi slibem červánků na nebi zobrazuj.


Mit dem klang der leier oder
Aus der grossen dichter wort
Alter zeiten art und wesen
Hoher helden tun zu lesen.