beware who'ere thou art,
How ye profane this shade,
For know beneath this humble roof,
No idle cares invade.
The bright inhabitants within,
Are grace, and truth divine,
And sweet contentment dwells secure,
Beneath this sacred shrine.
If thou in ought hast been forsworn,
These hallow'd paths forbear,
For know the sure reward you'll meet,
Is grief and pining care,
If envy reigns within thy breast,
Attempt not here to dwell,
For virtue, piety, and peace,
Inhabit this sweet cell.
If malice taints thy secret thoughts,
Or hatred guides thy heart,
With caution tread these hallow'd shades,
And e'er too late depart.
If high ambition sways thy mind,
Ah! search no longer here,
For naught but calm humility,
Within these walls appear.
Or if thou art to falsehood prone,
Or dare with impious hand,
To deal out mischief or profane,
High heaven's supreme command;
Far from this lowly roof retreat,
Or pain will be thy share,
With heart-felt woe and wretched pangs,
Repentance, and despair.
For know that grief, and keen remorse,
Await on guilty deeds,
But for the gen'rous, just, and good,
A sure reward succeeds.
Vice, vanity, and all her train,
Are strangers to this place,
Nor dares black artful calumny,
Shew her destructive face.
But wisdom, happiness, and joy,
With charity divine,
And peace, content, delight, and ease,
Dwell safe within this shrine.
No jealous cares invade, or break,
The calm repose within,
No voice profane is heard to breath,
An accent fraught with sin,
But every joy on earth combin'd,
Serenely deigns to dwell,
Uninterrupted, free from care,
Within this rustic cell.
Such as delight in virt'ous deeds,
Are welcome guests and free,
To reign henceforth without restraint,
In our society.
The conscience void of black deceit,
And all her hateful crew,
Will find no cares in solitude,
But joys for ever new.
The rich (if just) are welcome here,
The lowly and the poor,
To such with glad and willing hand,
We op'e the friendly door.
But those who dare approach this shrine,
Whose breast by vice is sway'd,
Whose mind by avarice and pride,
To folly is betray'd.
Whose soul ne'er own'd soft pity's claim,
Whose heart ne'er learnt to glow,
With genial warmth in virtue's cause,
Or felt another's woe.
Whose only joy in this short life —
Is pomp and vain desires,
Who never knew the pure delight,
A rural life inspires.
Will find this moss-grown rustic cell,
For such was ne'er design'd,
Nor can they gain admittance here,
Tho' e'er so much inclin'd.
Then ah! forbear whoe'er thou art,
How ye profane this shade,
For know beneath this simple roof,
No idle cares invade.


Kterak nepřátel hrozné pomacení
Zapálenými stropil pochodněmi,


Sterne hoch die Kreise schlingen,
Aus des Schnees Einsamkeit
Steigt's wie wunderbares Singen –
O du gnadenreiche Zeit!


pod deštníkem svých padáků
pohodu, plno květů,
s risikem křehkých plakátů
vracíme veselost světu.


Allá en lo espeso del bosque
otra vez la copla suena:


Hopkem přikvapí tu čile
ošumělý panáček,
avšak pyšně hlavou kroutí,
jako první světa rek.


Mich schmertzt die Hoffart/ Geitz und Neid/
Betrug und List sampt andern Sünden
die sich in Städten häuffig finden.
Hier herschet Unrecht/ Trozz und Schande
die Unschuld wohnet auff dem Lande/
wie umb Saturnus göldne Zeit.


O ihr zerbrochenen Augen in schwarzen Mündern,
Da der Enkel in sanfter Umnachtung
Einsam dem dunkleren Ende nachsinnt,
Der stille Gott die blauen Lider über ihn senkt.


Me disseram que você estava chorando
E foi então que percebi
Como lhe quero tanto


Durch wessen Kunst steht dein Gebein
In ordentlicher Fülle?
Wer gab den Augen Licht und Schein,
Dem Leibe Haut und Hülle?
Wer zog die Adern hie und dort
Ein jed an ihre Stell und Ort?
Wer setzte hin und wieder
So viel und schöne Glieder?


Ya están las zarzas floridas
y los ciruelos blanquean;
ya las abejas doradas
liban para sus colmenas,
y en los nidos, que coronan
las torres de las iglesias,
asoman los garabatos
ganchudos de las cigüeñas.


Wir aber ſtürzten in wilder Haſt
Hinaus an das Abendroth,
Wir hatten uns bei den Händen gefaßt,
Und weinten uns ſchier zu todt.
Die ganze Nacht hat die Lampe geglommen,
Geknattert im Saal des Kamines Roſt,
Und als der dritte Abend gekommen,
Da ſetzte der Vater ſich auf die Poſt.


Sechs Schritte fehlten noch zum Marckte,
So hörte sie ein blind Geschrey,
Das sie den Purschen gleich verargte,
Drey lermten neben ihr vorbey,
Sie wich und schlich sich an den Wänden,
Hier trieb sie auch das Kopf weg! ab,
Das ihren vorgeschlagnen Händen
Nicht eine Rosensalbe gab.


万事无如退步僧
发长懒剃貌棱层
出言吐气多山野
逆耳之谈谁肯听


Šla jsem nažít jetelíčka
panskýho,
přijel ke mně oficírek,
chci-li ho.


Mit diesem Brief und wenig treuen Sklaven
Verließ die Kaiserburg ihr Kämmerling
Und ritt sogleich zum nächsten Meereshafen,
Wo schon gerüstet ihn ein Schiff empfing,
Das, eh' den Mast noch Morgenlüfte trafen,
Schon hoch im Meer mit seiner Sendung ging,
Und als die Flut zum drittenmal sich sonnte,
Im Angesicht Carthago's ankern konnte.


تذكرني مِن لَستُ أَنسى وِدادَهُ
وَمِن ذِكرِهِ لي مُؤنس وَسَميرُ
فَأَهدى كِتاباً كَالنَسيم لَطافَةً
بَرد الرَدى عَن مُهجَتي وَيَجيرُ
حَكى خطهُ الرَوض النَضير تَبَسمَت
بِهِ مُوهِناً لِلاقحوان ثُغورُ
بَدائع أَلفاظ فَرائد ضَمنها
مَعان إِلى سحر البَيان تُشيرُ
يُحرك أَشجان القُلوب بَديعُهُ
وَيُطربها حَتّى تَكاد تَطيرُ
فَصادف قَلباً مُدنِفاً مِن هُمومهُ
تَوقَد لِلأَشواق فيهِ سَعيرُ
فَزادَ عَن القَلب العَليل هُمومهُ
كَما زادَ سَرحاً عَن حِماهُ غَيورُ
لَئِن كُنتَ لي في كُل خَطب مُساعِداً
فَإِنَّكَ بِالفعل الجَميل جَديرُ
وَلا يُسعف الإِنسان إِلّا خَليلُهُ
وَأَنتَ خَليلي بَل عَلَيَّ أَميرُ
يَطير جَناح القَلب بِالشَوق نَحوَكُم
وَيقعد جسمي علة وَفتورُ
فَفي كُل وَقت لي بُكاءٌ وَلَوعَةٌ
وَفي كُل وَقت أَنة وَزَفيرُ
وَمِثلي خَليق أَن يَذوب فُؤادَهُ
إِلى مثلَكُم شَوقاً وَذاكَ يَسيرُ
بِهَذا جَرى حُكم الإِلَه وَإِنَّهُ
عَلى جَمعنا بَعدَ الفِراق قَديرُ


Též žádáš vědět, co jest as prostrannost,
Má-li předc meze, zdali se tělesa
Nebeská od věčnosti koulí,
Jestli jim souzeno zemské žití?


Die zweyte Frucht ist Freundlichkeit,
Die uns gebührt zu aller Zeit,
Die Liebe zu erweisen.
Holdselig war des Herren Mund,
Demütiglich von Hertzens Grund
Und seine Huld zu preisen.


Assim é o medo:
cinza
Verd
Olhos de linc
Voz sem timbre
Torvo e morno
Melindr
Da sombra espreita
à espera de algo


Was die Völcker weit und breit
Hält umbzäunt mit Sicherheit
Sind nicht nur gestrenge Waffen,
Auch durch Witz und durch Verstand
Wird offt Heil uns zugewand,
Als kein Krieg vermag zu schaffen.


Sie trutzt mit mir und ich mit ihr,
So hat sie's haben wollen;
Mir aber nagt's am Herzen hier,
Das Schmollen und das Grollen.


Não falo no amável Conde;
Esse não faz compaixão;
Tem seges, tem bons cavalos,
Tem o remédio na mão;


In der natürlichen Religion geboren
Wird jeder Mensch, und nie geht sie ihm ganz verloren.
Ihm angezogen wird ein äuß'res Glaubentum,
Das nimmt im Leben er wie einen Mantel um.
Er trag' es, weil er lebt; im Tode legt er's ab,
Da bleibt der Glauben ihm, den Gott ihm selber gab.


Byl zmatek, lítání sem tam,
domněnky, řeči, ptaní –
zmizela z hradu pojednou
královna, stará paní.


Das Kreuz macht hell und rein, Es fegt den falschen Schein,
Die heimelichsten Flecken Im Kreuze sich entdecken,
Geschieht es gleich mit Pein. Der Schaum der Eigenheiten
Zerschmilzt in Kreuz und Leiden; Es macht so rein, so rein.


Non lui col noto squillo solleciti
la tromba, o chiami col tonfo quadruplo
e il ringhio, giù di sulla porta,
la silenziosa sua scorta.


Zehn Pfennige, dachte ich, ist wohl genug,
Und legte sie hin auf den Tresen;
Doch schleunigst verfinsterte sich ihr Gesicht,
Das eben so freundlich gewesen.


Luego que hubo llegado, le dijo Valeriano:
—«Lorenzo, me pareces más perdido que sano.
Manda que los tesoros pasen a nuestra mano,
o lograrás perderte por torpe y por liviano».
      94
Lorenzo dijo: —«Dame tregua hasta el tercer día.
Antes quiero el consejo de mi propia abadía.
Tú verás los tesoros, pero hoy no podría».
Contestó Valeriano: —«Eso es lo que quería».
      95
Creyó en estas palabras el duque Valeriano
pensando que tendría ya el total en su mano.
Y se alabó ante Decio diciendo muy ufano
que él le daría luego hasta el último grano.
      96
Lorenzo, al fin del plazo, resolvió convocar
la multitud de pobres, de los que pudo hallar.
Se los llevó consigo y allá empezó a rezar:
—«Estos son los tesoros que Dios más quiere amar.
      97
»Estos son los tesoros que jamás envejecen.
Cuanto más se reparten, mucho más enriquecen.
Los que éstos ayudan, quieren y compadecen,
alcanzarán el Reino en que Glorias florecen».
      98
Suponiendo Valerio haber sido engañado
y que el plan no salía como había pensado,
fue ante el Emperador sumamente enojado
a decirle que el pleito se había trastornado.
      99
Buscaron a Lorenzo, sin poderlo aprehender.
Dijeron: «O se entrega, o el martirio va a ser».
En esa disyuntiva, para salvar su ser
Lorenzo prefirió por Jesús perecer.
      100
Para que su martirio más inhumano fuera,
los esbirros le hicieron un lecho de manera
que ni tenía ropa ni tenía madera.
Todo lo que tenía, sólo de fierro era.
      101
De parrillas de hierro era el lecho fatal,
separadas entre ellas, para el fuego colar.
Le ordenaron las manos y los pies amarrar,
y luego lo obligaron en ese fuego estar.
      102
Lo bañaron en fuego. Así lo oiréis contar.
Los esbirros planearon las llamas atizar
y avivaron el fuego sin hacerse esperar.
A Lorenzo le dieron más placer que pesar.
      103
Las llamas eran vivas y ardientes, sin mesura.
Ardía el santo cuero en esa calentura
y hervían las entrañas en aquella tortura.
Quien planeó tal horror no se ahorre amargura.
      104
«Pensad —dijo Lorenzo—. Volvedme al otro lado.
Buscad en la conciencia si estoy ya bien asado.
Pensad ahora en nutriros, pues os habéis dañado.
Hijos, Dios os perdone actos de tal pecado.
      105
»Me disteis buen yantar y me hicisteis buen lecho.
Os lo agradezco mucho, y lo hago en mi derecho.
No os guardaré rencor por estos que habéis hecho,
ni os tendré saña alguna, ni tampoco despecho».


Megy a honvéd, áll a hadnagy,
Mély sebében összeroskad.
«Hadnagy uram, hadnagy uram!»
««Csak előre, édes fiam!»»


»Wie, Mutter, wie? nicht fasse ich
Was Euern Sinn umstrickt, bethöret,
Daß Ihr so heiß und flehentlich
Unmögliches von mir begehret!
Sagt selbst! soll ich ein niedrer Wicht
Dem Dienst des Königs feig entlaufen,
Verletzen die beschworne Pflicht
Und Freiheit mir mit Schmach erkaufen?«


Ach, Jeder kennt und – Jeder geht den Weg:
zu dieser Hölle diesen Himmelssteg!


Мир на земле вечерней и грешной!
Блещут лужи, перила, стеклПод дождем я иду неспешно,
Мокры плечи, и шляпа промоклНынче все мы стали бездомны,
Словно вечно бродягами были,
И поет нам дождь неуемный
Про древние слезы РахилПусть потомки с гордой любовью
Про дедов легенды сложат –
В нашем сердце грехом и кровью
Каждый день отмечен и прожиГоре нам, что по воле Божьей
В страшный час сей мир посетили!
На щеках у старухи прохожей –
Горючие слезы РахилНе приму ни чести, ни славы,
Если вот, на прошлой неделе,
Ей прислали клочок кровавый
Заскорузлой солдатской шинелАх, под нашей тяжелой ношей
Сколько б песен мы ни сложили –
Лишь один есть припев хороший:
Неутешные слезы Рахили!


Vidi Ippia, el vecchiarel che già fu oso
dir — Io so tutto —; e poi di nulla certo,
ma d'ogni cosa Archesilao dubbioso.


Drum auf, ihr Männer! Auf ins Feld!
Drum auf, ihr deutschen Brüder!
Die Bösen hat der Herr gefällt,
Ihr Glück ersteht nicht wieder –
Drum auf mit Jubelschalle!
Und ruft und schwöret alle:
Wir sind und bleiben Brüder.


欲知行远近
细数杜鹃声
暗入苍山去
千闻是一程


Snad byl jsi dobrý, zlý snad, kdo to ví dnes,
snad vznešené sny táhly hlavou tvou
a básníkem byls’, snad jen požívačem,
snad obrem vůle, snad jen mátohou.


− Et le Poète dit qu’aux rayons des étoiles
Tu viens chercher, la nuit, les fleurs que tu cueillis ;
Et qu’il a vu sur l’eau, couchée en ses longs voiles,
La blanche Ophélia flotter, comme un grand lys.


Sie träumt – es ist ein wüster Traum!
Von Stirn und Schläfen tropft es kalt,
Auf heißem Munde steht der Schaum,
Der Atem kocht, die Lippe lallt.


V tom smutném přítmí podzimním má svíčka táhla žlutý pruh
po vyšlapaném koberci, a v spoustě prádla, v spoustě stuh
a v spoustě drobných karkulek, po bratřích které dosud jsou,
jsem našel malé střevíčky, vonící uschlou resedou.


A jestli věděly to,
pak zeptati se bály,
snad nenalezly slova
a hledaly je v dáli,
snad nenašly zrak vřelý,
v nějž důvěrně se hledí,
snad na to ptát se chtěly,
nač není odpovědi.


Mefista tu, co moh, vychvaloval Prahu,
Kterak se skví nad německá města
Velikostí, krásou; mnohého že cesta
Vábí k spatření jí, a že nad povahu
Její marně hledat; v jejím okolí
Že zří přerozkošné oudolí,
Tam že sídlí bohatství a vyražení,
Kdo tam žije, že se zdá být u vidění. –


Denně dítě hledí oknem,
uzří-li již lesy blízko,
ale marně; stále tytéž
šedé domy pouze kolem
a táž dlažba plná lidí;
jednou jenom září v slunci
po druhé se prach tam zvedá,
jindy v dešti se zas leskne,
ale lesy nikde, nikde.
A pak jednou vítr zavál
na tu dlažbu, bůhví odkud,
chumáč listí sežloutlého,
přišly deště, mhy a chlady,
a ten každý den byl kratší,
a v té síňce chudých lidí
bylo temněj nežli dříve
a též smutněj: dítě chřadlo.
Z rána jenom namahavě
pozvedlo se na postýlce,
zadívalo ven se oknem,
vystlaným již měkkým mechem,
a pak zase kleslo zpátky,
lhostejné a nevšímavé!


万物能鸣为不平
世间歌哭两营营
君知此物心何欲
自信天机自有声


(03/96)
Tem-se na adrenalina,
um perfeito combustível,
pra tornar a linha reta,
caminho impossíve
Por que, então, sentir-se,
andando em círculos,
se na verdade, somente,
perdeste os vínculos?


Und dies gefällt mir eben,
Er fühlt die Ehre doch,
Und denkt er daran im Alter,
So steift sich sein Rücken noch.


Dieser Blumen Purpur-Tracht /
zeiget an das blutig schwitzen:
ob sie aus den Ritzen spritzen /
und daraus hieher gebracht /
seines Blutes Ebenbilder /
gleichsam unsre Schutzes-Schilder!


Ihr Antlitz blüht, wenn einfach sich die Haube
Um ihre Schläfe drängt,
Bescheiden, hold, wie halb versteckt im Laube
Ein Maienglöckchen hängt.


Sourdement et sans qu'on y pense,
Le noir descend des yeux au cœur ;
Il me révélait quelque absence
D'une interminable longueur.


Dinanzi agli occhi miei ma' non si parte
questa leggiadra donna, per cui volse
mostrar natura quel che di ciel tolse,
formando qui lo specchio di su' arte.


Igaza van! Igaza van!
Megigézett a fekete madár.


Nicht gnug ist / Zeil und Zeil / wol binden und wol reimen:
nicht ist poetisirn / alltages-Reden leimen.
Der Geist und Feuer hat / der höher denkt und redt /
als sonst ein Pöbelkopf: der heist mir ein Poet.


Auf und trinkt! Brüder trinkt!
Denn für gute Leute
Ist der gute Wein,
Und wir wollen heute
Frisch und fröhlich sein.
Auf und trinkt! Brüder trinkt! ::
Stoßet an, und sprecht daneben:
»Alle Kranke sollen leben!«


Kurz Psyche blieb. Sie kam, die seligste der Stunden,
Der Schönen holdes Auge bricht
In süßer Lust. Mit heißen Armen
Umfaßt er sie; an ihrer warmen,
Hochangeschwellten Brust fühlt sie die seine glühn.
Ach, sie versucht nicht mehr zu fliehn;
Sie kämpft nur noch mit matten Bitten.
Ihr schwindet und ihm mehrt sich stets der Muth;
Sie weicht; sie sinkt; es mischt sich Gluth in Gluth,
Und die Natur hat ihren Sieg erstritten.


A já se modlím svých modliteb chválou
za milost zázraku nenadálou...
A než zas přijde host strašný ten,
budu jist, silný, zdráv, přesvědčen...


Und dann kam auch viel zu wenig
Friedrich Willem als ein König,
Der doch selbsten höchstpersönig
Und mit edlem Zeugungstrieb
»An mein Volk« den Aufruf schrieb!


Der HErr ſpricht Eins iſt noth; und was die Martha
thut/
Das iſt auch an ſich ſelbſt gar loͤblich/ fein/ und gutt:
Und dennoch ſtrafft Er ſie. Merks Polypragmon wol:
Daß man mit vielerley ſich nicht zerruͤtten ſol.


Du aber, Gott, wirst mich beglükken,
Und voller stärk nach Rom mich schikken,
Das du, Gott Vater, Sohn und Geist,
Vor allen Völkern seist gepreist.


Élesben fenik ő nyelveket
Az kígyónak fulánkjánál,
Mint áspiskígyó egyebeket
Megsértnek mérges ajkokval.


Ora li par la piuma assai più dura
Che non suole apparere un sasso vivo.
Cresce nel petto la vivace cura,
Che d'ogni altro pensiero il cor l'ha privo.
Sospira giorno e notte a dismisura,
Con quella affezion ch'io non descrivo,
Perché descriver non se può lo amore
A chi nol sente e a cui non l'ha nel core.


Žito již žloutne a dozrává,
všecko spí bezzvučně kolem,
dokola západu záplava,
mění se lesy a polem.


Fille heureuse ! autour d'elle ainsi qu'autour d'un temple,
Tout est modeste et doux, tout donne un bon exemple.
L'abeille fait son miel, la fleur rit au ciel bleu,
La tour répand de l'ombre, et, devant la fenêtre,
Sans faute, chaque soir, pour obéir au maître,
L'astre allume humblement sa couronne de feu.


Mátuška Rus se stala širou stepí;
je pust, kde jaký svatý monastýr,
ční věže vyloupené, starci slepí,
vrah zased’ v Kremlu, kde vlád’ bohatýr.


Nach diesem Frühlingsregen,
Den wir so warm erfleht,
Weibchen, o sieh den Segen,
Der unsre Flur durchweht!
Bis in die blaue Trübe
Verliert sich unser Blick!
Hier wandelt noch die Liebe,
Hier hauset noch das Glück.


Vetusto sangue, venerando et sancto,
de più somma excellenza et magior gesta
non si trova de questa
splendidissima casa de Ragona,
et la natura ne fa signo tanto
che nascon tucti cum corona in testa,
perché Dio manifesta
che sol son degni de portar corona.
Quanto el sol scalda, quanto Giove tona,
nulla parte del mondo gli è rimasa
che i re de questa casa
tremar non haggian facto de paura,
a dir de loro altura.
Questa casa discese da li dei
et per virtù si fan lor semidei.


Dasselbig/ waß der Vatter ist/
Was auch der Sohn im gleichen/
Du selber auch natürlich bist;
Thut keiner keinem weichen:
Doch wer der Sohn/ vnd Vatter ist/
Selb-ständig in personen/
Derselbig du mit nichten bist/
Wiewol bey selber Cronen.


„Nechcy muži lstivé rady,
Nechcy žádné milosti,
Místo kvítků vidím hady,
Místo lásky vzteklosti.
Jindy radosti mi kvetly,
Nyní bídy hlavu spletly,
Pomsta na mne valí svět,
Ďáblů vidím mnoho set.“


»Herr Richter,« spricht er, »eine Bitt' ich habe,
Kommt auf den Kirchhof mit zu Elsbeths Grabe!«
Sie graben lange da, sie graben tief,
Bis zu dem Sarge, drin Frau Elsbeth schlief.
Die Mühle steht stille.


ياشَيْبَتي دُومي ولا تترَحَّلي
وَتَيَقَّني أنِّي بوَصلِكِ مُولَعُ
قد كنتُ أجزَعُ من حُلولِكِ مرَّةً
واليومَ من خَوفِ التَّرحُّلِ أجزَعُ


O Mensch, Du trittst mit Füßen tausend Wunder,
Und tausend Wunder, sie umgeben Dich.
Und tausend Wunder in den Lüften fliegen,
O Mensch, und Du beklagest Dich?


月白海气寒
乌啼七星落
幽人掩关卧
城头夜吹角


He's ok al rut un lett de Ogen lopen,
De Sünn un Wollgefalln op beide Backen.
He kikt mal œwern Dik un na de Swan,
Un hört vœr Dœr dat Water un de Rœder:
Dats nett vun Feerns, ok wenn man öller ward
Un hett al graue Haar, as Hansohm kręgn hett.
Dat ward Een nödi as dat dägli Brot,
Een smeckt doch nix, wenn dat en daglang feilt,
Un de Gewohnheit makt dat jümmer söter;
Un Hansohm, de ni Kind noch Küken hett,
– Uns Heinri is eerst dar, so lang he grot is –
Steit nu binah as fröher Obbe dę,
Un kikt na Böm un Büsch, as weern't sin Kinner.


Willst du danken stets nur der Bedrängniß,
Zittern stets vor lächelndem Geschick?
Ei so schmiede selber dein Verhängniß,
Sei dir selbst die Kraft, dir selbst das Glück!


Campagne, où sur le cerisier
Je mange à même des cerises,
Chez toi je puis m'extasier !
Mais le ciel t'en fait voir de grises.


Halljátok, ne bántsatok,
Még nem ettem ördögöt, de
Most eszem, ha bántotok.


A plenitud mi pensamiento llega
también, y busca por divino arcano,
ávido de expansión, un pecho hermano
que recoja la vida en que se anega


Ich bin der Kinder-Fresser,
Was Noth, daß du viel lochst?
Mein Nachbar hat viel besser,
Was du so emsig suchst;
Drum prahlt er also sehr,
Er ist, schau nur ein Lager,
Der Königin Herr Schwager,
Was willt du ferner mehr?


Haͤlt gleich das angenehme Licht
Des Gluͤckes ſich verborgen/
So glaub ich/ glaͤntzt es heute nicht/
Daß es doch ſcheinet morgen/
Es kommt bey mir auch wol der Tag
Daß ich mich gluͤcklich nennen mag.


Festeggiammo tre dì; la bella forma
Sorgea tuttor nel mio turbato spirto.
Corman fosco mi vide, e la donzella
Dal candidetto sen diemmi; ella venne
Dimessa il guardo, e 'l crin dolce scomposta.
Venne; ma pugna allor muggio. Colculla
S'avanza; impugno l'asta, inalzo il brando,
Mi circondano i miei; per entro i solchi
Spingiamci in folla del nemico. Alnecma
Fuggì, cadde Colculla; in mezzo a' suoi
Tornò Fingal carco di fama. O figlio,
Famoso è quel, cui fan riparo a tergo
I suoi campioni: il buon cantore il segue
Di terra in terra: ma colui che solo
Sconsigliato s'avanza, ai dì futuri
Poche imprese tramanda. Oggi sfavilla
D'altissimo splendor, doman s'eclissa.
Una sola canzon chiude i suoi vanti;
Serba un sol campo il nome suo, né resta
La rimembranza dei suoi fatti altrove,
Fuorché colà dove affrettata tomba
Fa via via pullular le piote erbose.


По знакомой дороге назад
Возвращались полки СвятославПотрясен был надменный Царьград,
Над героями реяла слава,
Близки были родимой земли
И равнины, и мощные реки…
Но в горах на пути залегли,
Поджидая, коварные грекИ, шеломы врагов опознав,
По холмам и утесам соседним,
Так дружине сказал Святослав:
«Видно, день — биться боем последним!
Пусть враги нас порубят, побьют,
Пусть обратно добычу отымут, —
Но певцы про нас славу споют,
Ибо мертвые сраму не имут!»
И рубились они до конца,
Полегли до последнего в поле;
Не осталось в живых и певца,
Чтобы спеть о губительной долСгиб в траве Святослава скелет,
Вихрем выветрен, ливнями вымыт, —
Но поет ему славу поэт,
Ибо мертвые сраму не имуВ наши грозные, тяжкие дни
Вспомним снова завет Святослава!
Как во тьме путевые огни,
Веку новому — прошлого слава!
Уступает народу народ
Города, и равнины, и реки, —
Только доблесть бессмертно живет,
Ибо храбрые славны вовеки!


Mein Churfürst! dieser Wahl-Tag ist
Ein Jubel-Fest der Unterthanen.
Der Tag, da Du erhaben bist,
Muß uns den Weg zur Freude bahnen.
Der ist kein redlich Landes-Kind;
Der ist gewiß nicht treu gesinnt;
Der ist nicht tugendhaft zu nennen;
Der diesen Tag nicht heilig schätzt,
Der sich nicht inniglich ergötzt;
Da wir voll heiser Liebe brennen.


Čech zraky svoje k nebi zved’,
a Němci vraždou svítí hled,
a libá vůně záplava – –
to už je lázeň krvavá!...
Hle, moře růží rdí se kol,
jak krví plál by vrch i dol,
a co má jí kacíř krůpějí,
ty všecky dnesky se rozlejí.


羞随阿姊斗浓纤
记得关睢每口占
不是君王崇令德
如何金屋贮无盐


Je nad vsí jasno, větrů svod
však bouřit neustává...
Hle, na hřbitově lípy spod
zjev bílé ženy vstává.


眇形才脱粪中胎
鼓翅摇头可恶哉
苦不自量何种类
玉阶金殿也飞来


Der Gismund rennt, auf ihr Geheiß,
Ganz trotzig, mit entblößtem Degen,
Dem Manne, der von gar nichts weiß,
Als sucht' er seinen Feind, entgegen.
Er knirscht, und ruft: Du sollst gewiß
Durch diese Faust noch heut' erkalten.
Drauf geht er ohne Hinderniß,
Und niemand sucht ihn aufzuhalten.


Jak prostičký, leč přemilý tu lid!
Jak pohostinný, přímý bez úskoku;
na vlídném líci důvěrný dlí klid
a důmyslná hloubka v jasném oku!
Své srdce dělí v lásce s chudším bratem
a věrně ukrývá jej v srdci zlatém.
Co ondy měl, čím před světem se chlubil,
vše divokrutý vzal mu nájezdník,
on jeho děti, jeho statky zhubil
a v nejtajnější horské skrýše vnik’;
on jeho švarný osvojil si šat
a popletené navěsil naň cetky,
z vin jeho spěchal divě bursovat,
pak rozpínal své opeřené letky
a rval a kloval vše, co v odpor bylo,
až staré blaho krev zde vycedilo!


Ty co anděl pro miláčky
V boj se tlačíš s příkořenstvím;
Ty se kroutě nehodami
Milým steleš květinami
Cesty zdrané ukrutenstvím.


Jak se snoubí s klikatých střech tu nachem
svěží zeleň utichlých starých zahrad,
v jichžto stíny lákala v něhy dobách
galantní láska!


Du Türcke, du Heyde, bedenckst du dich nicht,
Du Unmensch, hast du kein Gewissen?
Des Himmels Gerechtigkeit eyffert und spricht:
Verflucht sey! der sich so beflissen,
Daß er den Nechsten der ihn liebt,
Mit tausend betrüglichen Händeln betrübt.


Ach beuge dein Leibgen nicht immer zurücke,
Sonst kan ich warlich nicht darzu,
Mein Engel gib Achtung in dem ich dich trücke,
Daß ich dir nichts zu leide thu,
Ein Küßgen verbleibet mein Liebes-genieß,
Ich bitte zum schönsten vergönne mir dieß,
Ach Lisilis.


Ten starý faun a omšený
nad vyschlým vodojemem
vše háje chytá ozvěny
i kroky v listí němém.


Nun wird es still am Hofe,
Podagrisch wird die Zofe,
Die Feldern fallen aus
Aus Langeweil dem Straus.


Doch einst in schauriger Regennacht,
Vom Berge bis über die See,
Wie Nebel schlich es zur Kammer sacht
Der schönen Dorothee.


Und Regen, Sturm und Gewitter
Verpaß ich unter dem Baum;
Die Türe dort bleibt verschlossen,
Und alles ist leider ein Traum.


Seine Excellenz der Minister beugt sich
Ueber's Geländer hinaus;
Dann ruft er warnend: Kopf weg!
Und gießt den Inhalt aus.


Recuérdame cuando en la noche
mires las estrellas...
Cuando escuches aquella canción
que nos unió...
Piensa en mí cuando
en las tardes camines
por la orilla del mar
con los pies descalzos...
Cuando contemples las gardenias
y te envuelvan en su perfume.
Acuérdate de mí...
Recuérdame cuando camines
por cualquier parque
y las hojas de los árboles
cambien su color...
Cuando mires las aguas
de cualquier arroyuelo
tú me recordarás...
Si te sientes alegre
cuando te sientas solo...
Cuando la luna llena
te envuelva en su misterio...
Te acordarás de mí...


À moi jeunesse, abeille blonde,
Prenez une âme, et par le monde
Avançons, l'une emportant l'autre,
Vous sur ma foi, moi sur la vôtre,


partîrsi allora ciascun penser vile;
ed Amor ch'è sottile — sì che sforza
l'altrui savere
al su' volere, — mi si fe' segnore.


作堤蜿蜿六百尺
西崦东村成一家
春雨乍晴桑吐叶
秋风初冷稻吹花


Jak tebe mám opěvat, krásná, blažená dobo prázdnin?
Česká řeč je chudá slovy, jež by vylíčiti mohla
slast, moji hruď co plní v sladkém tom okamžiku vezdy,
když z ruchu pryč městského prchám na celé dva měsíce,
bych zas v chrámu boží, převelebné přírody letní,
uprostřed zlata niv skřivanů písní se opájel,
pod zelenou šumných hvozdův spřádal dumy klenbou,
v Orlici pak klidné otužil své nervy a plíce,
jež školní v zimě prach mně nadlouho citelně porouchá.
Verš-li je sláb, aby vás opěval, z duše hloubi volám přec:
Oj, vítejte mi, prázdniny, vítej, venkove český!


Che si dirà di te intra gli amanti
se questo tuo amor fia mai saputo?
di te si gabberebbon tutti quanti,
di te direbbono: «ecco il provveduto
che' sospir nostri ed amorosi pianti
morder soleva già, ora è venuto
dove noi siamo; Amor ne sia lodato
ch'a tal partito l'ha ora recato».


distese braccia grosse e la sua mano
bianca, sottile, vezzosa e pulita,
sottili e lunghe dita
colle unghie rilucenti e un poco tenere.


Za chléb a všecko, co k němu patří,
až budou lidé svobodní bratři.


Přísná byla pro Franky to kázeň!
Hroznou dal jim Sámo náhradu:
Horkou z jejich vlastní krve lázeň!


Byť blažena jsi poklekla –
v své nebe věřit chcem –
vše zvíš, až vejdeš do pekla
za srdcem, za srdcem...


Georges ujel mi, a za čtvrt léta když
se do Paříže vrátil, napsal mi
list zoufalý. A tehdy svědomí
se hnulo v něm. Já nikdy od těch dob
jej nespatřil a nikdy nepotkal
se více s ním. Že zvážněl, řekli mi,


Jasnil se duch její: vnadný trud
Zrcadlil se v jejím obličeji,
V řáse krásné; toužíc po naději
Co dennice kráčí, mní zřít blud –
Přichází sem její milenec
Vyděšený, jako střeštěnec.


昔年刚笑卓文君
岂信丝桐解误身
今日未弹心已乱
此心元自不由人


Dávno-li, co’s vrcholů těch šumy
oblíbil si, tichou samotu,
dávno-li, co hnízdí tvoje dumy
v nejdivočším větví zámotu?
Slyš a viz! Tam v dáli plesné zpěvy,
kolem ohňů míhají se děvy.
Což můj Adam švarný, veselý
zošklivil si lahodné ty zjevy,
rusalčích těch sborů ševely?
Což ni Judita ni Lea smavá,
Ada rusá, Sulamit ni tmavá,
což ni jedna z božských krásavic
vděkem svým tě neupoutá víc?


Je vois au grand soleil tes cheveux insolents
Rayonner et frémir, dignes d'un chant lyrique.
Jaunes comme l'arc d'or de la nymphe homérique,
Ils courent sur ton sein par de hardis élans.


M'irride, ma poi
si piega “...m'inganni?”
— Ti giuro, se vuoi,
pei belli vent'anni! —
Solleva lo sguardo,
mi dice: “bugiardo!”


Hier ziehn wir Jesum Christum an
Und decken unsre Schanden
Mit dem, was er für uns getan
Und willig ausgestanden;
Hier wäscht uns sein hochteures Blut
Und macht uns heilig, fromm und gut
In seines Vaters Augen.


Nuže, s bohem! Není pomoci –


Quel Re che si tenea spacciato al tutto
ne mai credea piu riveder Biserta
che con viso si horribile et si brutto
un quancho non havea fortuna experta
s allegrò che Marsilio havea ridutto
parte del campo in sicurezza certa
et a ritrarsi cominciò, e dar volta
alle bandiere, et fe sonar raccolta


Jaj, annyi sárfolt,
Jaj, annyi kárvolt
Vér és gyász mocskol, vén világ,
Szemem lehúnyom,
Sajgom és únom
A tavaszi komédiát.


Proto mnohou s očí slzu stírá,
Nepřeje si ani oddechu,
Aby pohnul i ty k poslechu,
Jichžto šíje pokoře se zpírá.


Sechs Fromme von verschiedner Innung
Doch gleich unsträflicher Gesinnung
Begegnen, wo nicht Zeit noch Raum
Mehr engt, sich – an des Himmels Saum.


Ich will mit Rosenblättern
Den Mühlensteg bestreun:
Der Steg hat mich getragen
Zu dir, Herzliebste mein!


Das zarte Kind/ die ſchoͤne Blume
Hat kurtze Zeit ſie angelacht.
Doch weil wir nicht zum Eigenthume
Das Leben/ noch umb Geld gepacht.
So raͤume ſie dem Ober-HErren
Sein Erbgut ungezwungen ein.
Wenn ſich der Menſch zu ſehr wil ſperren/
So folgt nur groͤſſer Straff und Pein.


A na posměch krvavým stínům hýká
a v chrámech rouhá se: „Buď chválen Bůh!“,
však jaký ryk to zahřměl pánům v sluch?
to Robespierre, Harmodia dýka.


Le madri intanto accusano ne' pianti
Del viver tardo i fati
E con le man che gli addormian lattanti
Compongono gli occhi a' nati,


بَعدَ التَحِيَّةِ وَالكَرامَةِ كُلِّها
أَقضي النَصيحَةَ وَالنَصيحَةُ أَوجَبُ
العَدلُ إِن طَلَبَ المُتَوَّجُ جُندَهُ
جُندٌ أَعَزُّ وَقُوَّةٌ ما تُغلَبُ
وَالرِفقُ مِن خَيرِ الأَزمَّةِ لِلفَتى
فيما يَروضُ مِنَ الأُمورِ وَيُركَبُ
فَإِذا مَدَدتَ قُواكَ في أَسبابِهِ
جَذَبَ الجِبالَ إِلَيكَ فيما يَجذُبُ
وإِذا طَلَبتَ رِضى النُفوسِ بِغَيرِهِ
جَمَحَ الإِباءُ بِها وَعَزَّ المَطلَبُ
احكُم بِما شَرَعَ الكِتابُ وَلا تَخَف
خَصماً يَلومُ وَلا صَديقاً يَعتَبُ
وَأَقِم لَنا الحَقَّ المُعَطَّلَ وَاِستَقِم
إِن مالَ أَزوَرُ في الحُكومَةِ أَنكَبُ
الحَقُّ حِصنٌ يَتَّقيهِ وَيَحتَمي
فيهِ الأَشَمُّ مِنَ الحُصونِ الأَهيَبُ
إِنَّ البِلادَ لَها حُقوقٌ جَمَّةٌ
ما لِاِمرِئٍ مِنها وَلا لَكَ مَهرَبُ
الحُكمُ أَيّامٌ تَمُرُّ حَثيثَةً
وَالذِكرُ يُنشَرُ وَالمُؤَرِّخُ يَكتُبُ
فَاِذكُر سَبيلَكَ إِن تَصَرَّمَ عَهدُهُ
وَجَرى لِغايَتِهِ الزَمانُ القُلَّبُ
وَأَرى مَوازينَ الرِجالِ كَثيرَةً
وَأَجَلُّ ما وَزنَ الرِجالَ المَنصِبُ
فَاِختَر لِنَفسِكَ أَيَّ صَوبٍ تَنتحي
وَبِأَيِّ مُضطَرَبٍ تَسيرُ وَتَذهَبُ
ما الحُكمُ يَرفَعُ لِلبِلادِ بِناءَها
كَالحُكمُ يَهدِمُ رُكنَها وَيُخَرِّبُ
اللَهُ يَنظُرُ مِن جَوانِبِ عَرشِهِ
ما أَنتَ فاعِلُهُ وَطَهَ يَرقُبُ
تِلكَ النَصيحَةُ صاغَها لَكَ شاعِرٌ
حُرُّ المَقالَةِ صادِقٌ لا يَكذِبُ
الحَقُّ مَذهَبُهُ وَمَطلَبُ نَفسِهِ
يَرضى لَهُ في الكاتِبينَ وَيَغضَبُ
لا يَتَّقي بَطشَ الظَلومِ إِذا اِنتَحى
وَأَشاحَ في هَبَواتِهِ يَتَوَثَّبُ
ما المَرءُ يُرزَأُ في الحَياةِ وَيُبتَلى
كَالشَعبِ يُرزَأُ بِالوُلاةِ وَيُنكَبُ


Nadarmo. Zpěv v ústech vázne,
Neprospějí úskoky;
Palaš klesá v pěsti rázné,
Ke sloupu lne bezděky.


إذا لم تكن أسلى بعزي معزةٍ
ولم تنبس قلباً عيالي في ظلي
فما شرفي إن مت أو عشت بينهم
بحقك قل للفارغين من العقل


Da wurde, von den Flocken
Des Januars umstürmt,
Mit jubelndem Frohlocken
Der Schneemann aufgethürmt!
Den Kirchenhügel glitten,
Gelenkt vom Eisenstab,
Im zephyrleichten Schlitten
Wir pfeilgeschwind hinab.


Ihr alle habt gütig verziehen,
Wenn einer euch Wunden geschlagen,
Wie ich den vergangenen Tagen,
Die den Putz ferner Jugend geliehen.


محَلَّكَ بالدُّنْيا وبالدّينِ معْمورُ
فشانِيكَ مخْذولٌ وراجيكَ منْصورُ
إليْكَ تَناهى حمْدُ كلِّ فَضيلَةٍ
فَها هوَ ممْدودٌ عليْكَ ومقْصورُ
كأنّ مَحاميدَ الزّمانِ دَفاتِرٌ
وحمْدُكَ تَصْحيحٌ عليْها وتطْريرُ
تَحوطُ أمورَ المُلْكِ منْكَ سياسَةٌ
حَباها منَ اللّطْفِ الإلاهيِّ تدْبيرُ
بمائِسِ غُصْنِ العِطْفِ غضٍّ شَبابُهُ
أثيرٍ لهُ في عالَمِ الكوْنِ تأثيرُ
يَفوهُ بفَصْلِ الحُكْمِ غرْبُ لِسانِهِ
فيُفْصِحُ في تِبْيانِهِ وهْوَ مبْتورُ
عَميمُ النّدى حتّى بماءِ شَبابِهِ
كَريمٌ بأفْواهِ المَواهِبِ مَشْكورُ
يَفوهُ إذا يَرْوي ويَصْمُتُ في الظَّما
وفي حالَتَيْهِ مُسْتَغاثٌ ومحْذورُ
تُغادِرُ أبْطالَ الكَتائِبِ كُتْبُهُ
وأعْناقُها مِيلٌ وأعْيُنُها صُورُ
ويرْغَبُ في نُعْماهُ كلَّ مؤمّلٍ
ويَرْهَبُ بؤساهُ أميرٌ ومأمورُ
ومنْ عجَب أنْ يُسْتَنالَ نوالُهُ
فيعْذُبُ شُهْداً وهْوَ في الشّكْلِ زُنْبورُ
كأنّ لسانَ الدّهْرِ نفْثُ يَراعِهِ
يتَرْجِمُ عمّا أضْمرتْهُ المَقاديرُ
إذا اهْتزّ في روْضِ المَهارِقِ غُصْنُهُ
تَساقَطَ منْظومُ البَيانِ ومنثورُ
تخالُ صَباحَ الطِّرْسِ يُرْقَمُ بالدُّجى
ويُرْقَشُ بالمسْكِ المفَتَّقِ كافورُ


Ich saß im Schnellzug erster Klasse
Vor einigen Tagen ganz allein,
Ein still beschaulicher Insasse.
Da stieg bei einer Feldstation
Ein Herr, zum mindesten ein Baron,
Mit stummem Gruße zu mir ein.
Und ohne Pfiff und Klinglingling,
Ganz lautlos ohne Aufsehn ging
Drauf wieder weiter unsre Reise.
Mich wunderte die seltne Weise,
Dass so auf freiem Feld im Flug
Der Eilzug stoppte, nicht genug
Und steigerte noch meine Meinung
Von dieser vornehmen Erscheinung,
Ein Mann von Rang wohl und Gewalt
Wie machte sonst der Zug hier Halt.


Ich möchte schweigend, Lieber, dich umfangen,
Gehüllt in süße, bange Dämmerungen.
Es wird so viel zu meinem Preis gesungen,
Daß mir die Lust am Liede fast vergangen.


Wie die Töne niederfließen,
Ist es bald ein goldner Schein,
Worin zarte Kinderlein
Spielend auf und nieder schießen,
Neue Wonnen neu entsprießen,
Und die Seele selig krönen,
Sie der Erde zu entwöhnen:
Denn solch liebliches Gewimmel
Kann ihr zu der Himmel Himmel
Alles, was sie will, verschönen.


Mein junges Leben schien kaum in der Blütte seyn/
Gott aber ließ mich reiff zur Lebens-Erndte schneiden.
Ihr Eltern sät mich hier mit bittren Thränen ein/
Dort aber erndtet ihr mich wieder ein mit Freuden.


In den Himmel hatte sich eine Fliege geklebt,
Und zwar mit dem Rücken.
Die strampelte, wie man, wenn man Großes erlebt,
Mit den Beinen strampelt vor lauter Entzücken.


أَكرِم صَديقَ أَبيكَ حَيثُ لَقيتَهُ
وَاحبُ الكَرامَةَ مَن بَدا فَحَباكَها
وَاكفِ المُهمَّةَ مَن لَوَ انَّكَ مَرَّةً
نَزَلَت إِلَيكَ مُهِمَّةٌ لَكَفاكَها
وَإِذا أَتاكَ بَنو السَبيلِ فَأَعطِهِم
مِن فَضلِ نِعمَتِهِ الَّتي أَعطاكَها
لا تُبدِيَنَّ نَميمَةً حُدِّثتَها
وَتَحَفَّظَنَّ مِن الَّذي أَنباكَها
وَتَرى سَفيهَ القَومِ يَترُكُ عِرضَهُ
دَنِساً وَيَمسَحُ نَعلَهُ وَشِراكَها
خُرقاً إِذا راضَ الأُمورَ بِنَفسِهِ
مِثلَ العَدوِّ لَها يُريدُ هَلاكَها
لا تُلقِيَنَّ مَقالَةً مَشهورَةً
لا تَستَطيعُ إِذا مَضَت إِدراكَها


Zurückgetreten sind ins Herz die Fluten,
Und will die Freundin lindern,
Erregt ihr sanfter Hauch nur wild're Gluten,
Und kann das Leid nicht mindern.
Ach, dürft' es einmal strömen frei ins Freie,
So ruht' ich bald im Schoß der ew'gen Treue.


Unter dem Ahorn, an der Felsenquelle,
Horcht' ich sinnend der Nachtigall; elysisch
Hallten, gleich Harmonikatönen, ihre
Silberakkorde.


And well with conscious joy thy breast might beat,
That Albion was ordain'd thy regal seat:
Lo! this the land where Freedom's sacred rage
Has glow'd untam'd, thro' many a martial age.
Here patriot Alfred, stain'd with Danish blood,
Rear'd on one base the king's, the people's good:
Here Henry's archers fram'd the stubborn bow
That laid Alanzon's haughty helmet low;
Here wak'd the flame that still superior braves
The proudest threats of Gaul's ambitious slaves:
Here chivalry, stern school of valour old,
Her noblest feats of knightly fame enroll'd;
Heroic champions heard the clarion's call,
And throng'd the board in Edward's banner'd hall;
While chiefs, like George, approv'd in worth alone,
Unlock'd chaste beauty's adamantine zone.
Lo! the fam'd isle, which hails thy chosen sway,
What fertile fields her temperate suns display;
Where Property secures the conscious swain,
And guards, while Plenty gives, the golden grain:
Hence ripe with stores her villages abound,
Her airy downs with scatter'd sheep resound;
Fresh are her pastures with unceasing rills,
And future navies crown her darksome hills.
To bear her formidable glory far,
Behold her opulence of hoarded war!
See, from her ports a thousand banners stream,
On every coast her vengeful lightnings gleam!
Meantime, remote from Ruin's armed hand,
In peaceful majesty her cities stand;
Whose splendid domes, and tradeful streets declare,
Their firmest fort, a king's parental care.


Já klekla, úctou dojata,
a zbožným okem k ní jsem vzhlédla;
leč paní ta se sehnula
a jemnou rukou mne pozvedla.
A k ňadrům svým mne přivinouc
a hledíc na mne něžným okem,
ta slova ke mně pronesla
lahodné řeči luzným tokem:
„Dík tobě, dobrá dcero má,
za lásku tvou i úctu ke mně!
Ty's nezapřela krve své,
jsouc věrné matky věrné plémě.
Nevíš sic, koho ve mně ctíš,
leč srdce tvé tě ke mně táhne;
Však brzy zvíš, proč duše tvá
po lásce ke mně mocně práhne.
Já viděla jsem slzy tvé,
slyšela tebe žalovati,
já znám tu hojnost lásky tvé,
jež musí v plamen vzplápolati.
Já povím ti, co touhu tvou
po lásce velké ukonejší,
já naučím tě milovat,
co po Bohu je nejsvětější.
I vzplane oběť přelibá
ve druhém chrámu srdce tvého,
a plamen se tří oltářů
tě zhřeje proudem tepla svého.“


Denn du singst, ob Lust, ob Jammer,
Gleichen Ton stets durch die Luft,
Ob der Schlag von deinem Hammer
Bräute oder Leichen ruft.


die streun ich will, an diese Brust zu betten:
daß alle meine Mächte an des Weibes
enthüllten Göttlichkeiten sich entketten,
versink' ich – in den Teppich – Deines – Leibes!«


Doch nein, er kommt; er eilt mit raschem Fuße
Der Schenke zu;
Ein Jubelruf begrüßt den alten Meister,
So wie er naht.


Leč někdy hodím zase svojí hlavou
a vzkřiknu: Jděte – jděte, krásná lady,
co umělec vám s bolestí svou dravou?


Niobe pro své děti pláče,
to nedráždí přec bohů klid,
to neprobudí v hrobě spáče,
tím z práce nevyrušen lid;
když vhod jí tak, ať chodí krajem
a sténá pomořím a hájem,
vždy stane se – co musí být!


Er winkt mit edlem Ueberdrusse
Dem Schwulst genährt von Dichterwuth,
Der Kunst die niemand nützt, dem tauben Löwenmuth
Der Eifferer um nichts – zu jenem trüben Flusse,
Wo die Vergessenheit für Muttersorgen blind
Sich durch verbrannte Pfützen windt.


Auch Übermenschen fällt beim Wein
Des Lebens hohe Seite ein,


أَذكَى حَدِيثُ الغَادَةِ المَامِيّضه
نَارَ غَرَامٍ في الحَشَا حَامِيَّه
يَخَالُهَا الرَّائى إِذَا مَارَنَت
أُمُّ طَلاً مَذعُورَةً رَابِيَّه
هِيَ التي مِنها سُقِيتُ الهَوَى
وبي مِن أشوَاقِهَا مَا بِيَّه
في ثَغرِهَا بَعد الكَرَى عَنبَرٌ
أو شُهدةٌ أو خمرَةٌ صَافِيه


»Bei Männern, welche Liebe fühlen,
Fehlt auch ein gutes Herze nicht.
Die sanften Triebe mitzufühlen
Ist dann der Weiber erste Pflicht.
Mann und Weib und Weib und Mann
Reichen an die Gottheit an.«


Z bran nejžhavší kde světla proud se roní,
Mráz bohatýr jel na bělostném koni.


Liebe rauschen die Blätter,
Liebe duften die Blüthen,
Liebe rieselt die Quelle,
Liebe flötet die Nachtigall.


出世一大事
骈梅诚何意
那知薝卜林
婆娑漆园吏


Sai che là corre il mondo ove più versi
di sue dolcezze il lusinghier Parnaso,
e che 'l vero, condito in molli versi,
i più schivi allettando ha persuaso.
Così a l'egro fanciul porgiamo aspersi
di soavi licor gli orli del vaso:
succhi amari ingannato intanto ei beve,
e da l'inganno suo vita riceve.


Pak hnědou kamizolu,
a budu dělat pána,
a v kavárnách chci ležet
až do bílého rána.


حبيبٌ أراني الله يومَ فِرَاقِهِ
غَويت وما أبصْرتُ في حبه رُشْدِي
رقَقْتُ له من قبحه المحْضِ رِقَّةً
ألاَنْت لهُ قَلْبِي فَقَادَتْ له وُدِّي
فَتَاه بِوجْهٍ يَطْرفُ العينَ قِبْحُهُ
له صورة كالشَّمسِ في الأعين الرُّمد
ولا عَجَبٌ أن كانَ من كانَ مِثْلَهُ
تشَبَّهَ بالمعْشوُقِ في التيِّه والصدِّ
إذا لم يكن قِرْداً تَمَاماً حِكَاية
وقبحاً فلم تكملْ لهُ صورة القردِ


Így szólt a Nácika,
A drága, dühösz bácika,
S kezében, ajvé, suhogni kezdett
A csihi-puhi pálcika,
S konstatálta: láccik a,
Láccik a hatás,
A golyó, amit kilűttem,
A publikum hasába tényleg
Lyukat ás!
Ebbe a nagy lyukba,
A népszerűség-lyukba,
Addig gyönyörködött a Náci,
Addig bámult,
Mig végre is
Beleájult,
S így érte utol Nácit a blamázs,
Mert elfeledte a zord legény,
Hogy aki másnak lyukat ás,
Maga esik bele szegény,
Beledől a dugába,
A saját népszerűsége
Jól felfogott lyukába.


Durm Regresso ou espero?
Não se Um outro flui
Entre o que sou e o que quero
Entre o que sou e o que fu


Spočítejte, páni vlastenci, přec kdys,
kolik stojí na rok český časopis;
uvidí hned, kdo se počtů nebojí,
kolik našinců prach – za nic nestojí! ...


Dictará allí nuestro capricho leyes,
nuestras casas alcázares serán,
los cetros y coronas de los reyes
cual juguetes de niños rodarán.
  ¡Hurra! ¡volad! a hartar nuestros deseos:
las más hermosas nos darán su amor,
y no hallarán nuestros semblantes feos,
que siempre brilla hermoso el vencedor.
  ¡Hurra, cosacos del desierto! ¡Hurra!
La Europa os brinda espléndido botín:
sangrienta charca sus campiñas sean,
de los grajos su ejército festín.


O weh mir armen Mutter!
O unglückselig Kind,
Daß in der Wehenstunde
Wir nicht verschmachtet sind!


The Poet, some guid Angel help him,
Or else, I fear, some ill ane skelp him!
He may do weel for a' he's done yet,
But only — he's no just begun yet.


Sie fächeln ihm mit den Schwingen
Den Schweiß vom Stirnenrund,
Die goldenen Schnäblein klingen.
Was sie ins Ohr ihm wohl singen?
Süß lächelt und lispelt sein Mund.


Allein mit gifterfülltem Zahn
Fiel Burmann einst Herrn Klotzen an,
Und zwickt' ihn in die Wade;
Klotz ward nun auch dem Wasser gram,
Und wer ihm nur zu nahe kam,
Den biß er ohne Gnade.


Franken, o Franken, wie wart ihr so blind! ihr tanztet wie Wilde
Um die geheiligte Glut, ach! und die Suppe verdarb.
Deutsche Begeisterung, seht, das fromme Familienfeuer,
Kochte die Rübchen indes, die ihr den Fürsten geschabt.


Non crediate d'Orazio o Curzio sia
felice il nome come il vostro certo
perché quello a salute al mondo fia,
ma l'anima non ha qui premio o merto.
Mentre ch'io parlo con voi, tuttavia
mi par tutto veder già il Cielo aperto,
e gli angeli apparar sù con gran fretta
il loco che perdé la ingrata setta.


Je kurtisánou muza ta i ona
a žádná cenu lidské duše nemá,
jež pro ni zmírá zoufalá a němá.


Zofe Melusine
Schnürt sie auch ins nette
Fischgebeinte schlanke
Seidene Korsette.


Aj! To drobné malování!
Na bělouši svatý Jiří
kopím v tlamu draka míří,
a saň se mu chrupem brání...


Unter mir liegt das Meer.
Über der grauen, dunkelnden Fläche
Wiegt sich die helle, funkelnde Möwe,
Wellen gähnen,
Jede Welle blitzt schieferdunkel,
Der Tod sitzt im Wasser,
Klappt mit dem Kiefer,
Schnappt mit den Zähnen.


Kreslila mu nátisk lidu bolný,
hlásala mu pravdu Zákona,
jenž chce míti každý národ volný,
až mu spadla s očí záclona.


醉酒高楼此别君
袖中萱草惜斜曛
月明水上如相忆
寄取潇湘数片云


Az egyiket, gondoltam, kapitányomnak hagyom,
A másikat későbben elkérte hadnagyom;
Az angyalát! csak egyet tartottam volna meg.
Mert most el is hihetik, nem is, kigyelmetek.»


Ztracený ráj nám se vrací,
mezi námi Bůh je, hle!
v roztoužení k adoraci
mezi nás jdou andělé!...


Hör auff, hör auff, felt mir zu schwer,
Die gnad ist mir zu mächtig.
Der Seelen eyffer wütet sehr,
Vnd brennet mich so kräfftig,
Daß kaum vor hitz kan bleiben mehr:
O Gott die brunst ist hefftig!


Ah, these were once my lover's care,
Of all the flock he held them dear;
With me they left their native fold,
And brav'd the winds of winter cold.


سَواءٌ هُجودي في الدُجى وَتَهَجُّدي
عَلَيَّ إِذا أَصبَحتُ غَيرَ مُطيعِ
هُمُ الناسُ ضُربُ السَيفِ لَم يُغنِ فيهِم
وَيَكفيكَ عَودَ السوءِ ضَربُ قَطيعِ


Šťastna Běla políbila
ruku svojí tchyni:
„No, tak zdráv je?“ – „Byl-li dříve,
dvojnásob je nyní.“ –
„A jak spinká?“ – „Jako dudek,“
rychle matka praví,
„mátě spánek pěkně stejný,
tichý, nelekavý;
k ránu se jen plačky budí,
rád on bumbá, pane,
Baruška hned ohřeje mu
mléko přichystané;
z ucháčku s tím zlatým proužkem
na ohnutém kraji
nejraději malinová
ústa jeho ssají;
sám si ručkou přidržuje,
spodní rtíček špoulí,
bumbá, bumbá, spokojeně
v náruči se choulí;
oddechne pak, usmívá se,
ke koši se tahá,
ospale si prozpěvuje:
„Hahá, hahá, hahá...“


Wir stehn in Sonn' und Sternenschein
An unserm Ort und lächeln drein
Und rauschen fort und grünen.


If it's your wish ye blooming fair,
To live content, be this your care,
Make truth your constant rule,
Let wise experience, teach you sense,
With modesty, and innocence,
Improve in virtues school.


Ezön az várbéliek búsulának,
Az hajdúk ott hamar meghasonlának,
Ellene az porkolábnak állának,
Az várat megadák az felségös királnak.


Denn also war's von Anbeginn:
All eure Kunst bringt nicht Gewinn,
Blickt zwischen den bunten Zeilen nicht
Hervor ein Menschenangesicht,
Das seine eigenen Züge trägt;
Ob's nun zur Ehrfurcht uns bewegt,
Oder treuherzig lächeln mag:
Ich bin von bürgerlichem Schlag.
Doch lieb' ich alles, was diese Welt
An schlichter Menschlichkeit enthält,
An Geistesadel und Seelenglut,
Scheinlosem Verdienst und Heldenmut
Und Anmut, die in dürft'ger Hülle
Sich labt an Liebes- und Lebensfülle.
Das freilich zu erkennen taugen
Nur liebevolle Poetenaugen.


Wenn Du es wüßtest,
Was träumen heißt
Von brennenden Küssen,
Vom Wandern und Ruhen
Mit der Geliebten,
Aug' in Auge
Und kosend und plaudernd –
Wenn Du es wüßtest,
Du neigtest Dein Herz.


Leč jsem rek, z rekovné pošlý krve,
Na to jsem si zpomněl a se sebral.
K dívce přístupu si vydobyti,
Byla vůle má, rekovská vůle.
A již na obra útokem hnal jsem.
Tu – „Nu, co tu?“ tážete se? Vězte:
Tu jsem procit’, to tam bylo všechno,
Celý obr, ach! i krásná dívka.
Než jsem na jednom se ustanovil:
Kdybych dívku takou někdy zočil,
Ne snad ve sně, ale v skutečnosti,
Tož bych jí si nedal zabraňovat,
Byť bych musil boj podniknout o ni,
A byť v boji tom šlo o můj život!


Nová maska: s druhy svými
vesel k jídlu zasedám,
staré udávám tu šprýmy,
anekdoty povídám,
všemu možnému se směji,
paňáca jsem rozpustilý
při obědě, večeři –
ale někdy pod mumrejí
že to také smutkem kvílí –
tomu nikdo nevěří.
Nuže – nač si stěžovati,
když mne nikdo slyšet nechce
a když přízeň získám lehce,
jak se maska na tvář vrátí
a když upřímný můj cit
nikdo nemůž pochopit?


E sì avea in sé tanta bellezza
Che tutto intorno lei aluminava
Col su' visaggio, tanto avea chiarezza;


Já dýchala jsem smoud a dým,
kdys v hájích skryta těch,
jež kolem Sichem podpálil
tvůj vzor, Abimeleh.


Bey Sorgen und Gedancken
Da wohnt Apollo nicht;
Mund, Sinn und Hertze wancken
Und alle Lust gebricht.
Mein Wundsch doch bringt im Schreiben
Den Mangel wider ein,
Mein Wundsch, dem zu bekleiben
Der Himmel hold wird seyn.


Help!
-8 DE DEZEMBRO DE 1980-


Hajrá, szabadulni,
ha így lehetne! –:
Leroskadnál egy holt fa tövére
s te lennél a mély havasi alkonyatban
az egyetlen láng, amely még égne –
És sisteregve kialudnál...
és hullna a hó és hullna a hó
és hidd el, még sírni, sírni se kéne.


„Za slovo tě beru, chlapče!“
klidně kníže promluvil.
„Soud ať lidu mezi námi
rozhodne sám nestranně,
však již věru mlčet nelze
při tvé zpupné pohaně!
Poklad jediný mám v hradě,
mého srdce je to skvost,
rozhodněte, zda jsem v právu
já neb hrdý cizí host.“


én vagyok a Fa.


Palluit Alcides teneri Ganymedis amore:
Et vetus amissi cesserat ardor Hylae.
Quid linquet nobis puer hic? ait Uxor: honores
Eripuit quondam; nunc rapit ecce Virum.


Sopra rijo o nordeste. Anselmo vem à popa
De um leve batelão. Vem, contente, a cantar...
Nem se lembra que está sobre as ondas do mar;
E, destemido, d’água o largo pano ensopa.


Od Urálu do Šumavy,
k vlnám Baltu od Adrie,
kde jen Slávské srdce bije,
není, které nechuraví –
Každý na nás cos si vlastní:
my nebyli nikdy šťastni!


S fájdalom van írva mégis
Homlokodnak szűz havára,
Halvány arczod szenvedésnek
Néma, csendes tört sugára.


Serán videntes demasiado nadie
colindantes opacos
orígenes del tedio al ritmo gota
topes digo que ingieren el desgano con distinta apariencia
Son borra viva cato descompases tirito de la sangre
Un poco nubecosa entre sienes de ensayo
y algo mucho por cierto indiscernible esqueleteando el aire
dados ay en derrumbe hacia el final desvío de ya herbosos durmientes paralelos
son estertores malacordes óleos espejismos terrenos
milagro intuyo vermes
casi llanto que rema
de la sangre
Sus remordidas grietas
laxas fibras orates en desparpada fiebre musito por mi doble
son pedales sin olas
huecos intransitivos entre burbujas madres
grifosones infiero aunque me duela
islas sólo de sangre


Quanto Ruggier l'era nel core impresso,
mille volte narrato avea a costei;
la beltà, la virtude, i modi d'esso
esaltato l'avea fin sopra i dèi.
A sé chiamolla, e disse: - Miglior messo
a tal bisogno elegger non potrei;
che di te né più fido né più saggio
imbasciator, Ippalca mia, non aggio. -


Ed il prato fiorito era nel mare,
nel mare liscio come un cielo; e il canto
non risonava delle due Sirene,
ancora, perché il prato era lontano.
E il vecchio Eroe sentì che una sommessa
forza, corrente sotto il mare calmo,
spingea la nave verso le Sirene;
e disse agli altri d'inalzare i remi:
"La nave corre ora da sé, compagni!
Non turbi il rombo del remeggio i canti
delle Sirene. Ormai le udremo. Il canto
placidi udite, il braccio su lo scalmo".
E la corrente tacita e soave
più sempre avanti sospingea la nave.
E il divino Odisseo vide alla punta
dell'isola fiorita le Sirene,
stese tra i fiori, con il capo eretto
su gli oziosi cubiti, guardando
il mare calmo avanti sé, guardando
il roseo sole che sorgea di contro;
guardando immote; e la lor ombra lunga
dietro rigava l'isola dei fiori.
"Dormite? L'alba già passò. Già gli occhi
vi cerca il sole tra le ciglia molli.
Sirene, io sono ancora quel mortale
che v'ascoltò, ma non poté sostare"
E la corrente tacita e soave
più sempre avanti sospingea la nave.
E il vecchio vide che le due Sirene,
le ciglia alzate su le due pupille,
avanti sé miravano, nel sole
fisse, od in lui, nella sua nave nera.
E su la calma immobile del mare,
alta e sicura egli inalzò la voce.
"Son io! Son io, che torno per sapere!
Ché molto io vidi, come voi vedete
me. Sì; ma tutto ch'io guardai nel mondo,
mi riguardò; mi domandò: Chi sono?"
E la corrente rapida e soave
più sempre avanti sospingea la nave.
E il vecchio vide un grande mucchio d'ossa
d'uomini, e pelli raggrinzate intorno,
presso le due Sirene, immobilmente
stese sul lido, simili a due scogli.
"Vedo. Sia pure. Questo duro ossame
cresca quel mucchio. Ma, voi due, parlate!
Ma dite un vero, un solo a me, tra il tutto,
prima ch'io muoia, a ciò ch'io sia vissuto!"
E la corrente rapida e soave
più sempre avanti sospingea la nave.
E s'ergean su la nave alte le fronti,
con gli occhi fissi, delle due Sirene.
"Solo mi resta un attimo. Vi prego!
Ditemi almeno chi sono io! chi ero!"
E tra i due scogli si spezzò la nave.


هل تنسى أنخابَـكَ معهم ساعة تنظيم حركة الكواكب
فيما كانت الشمسُ تستريحُ قبل فجرها
فيما الطفلُ في العائلة
فيما النعمة ترَفُ الوقت
فيما الدعاة يتهجون القرى
فيما المعاجمُ تجهلُ
فيما الضجيجُ يطغى
فيما الكتابُ في الوحشة
فيما الناسُ في التجربة
والحكمة في العد
10


Dryadesek pásztorokkal
Himbáltatják magokat,
Szép virágos bokrétákkal,
Kifüzetvén azokat.


Si tu veux être la madone,
Vierge comme elle, ô mes amours !
Dis un mot, et mon ciseau donne
Au marbre blanc tes purs contours.


El ángel que sabía
su secreto salió a Martín al paso.
Martín le dio el dinero que tenía.
¿Piedad? Tal vez. ¿Miedo al chantaje? Acaso.
Aquella noche fría
supo Martín de soledad; pensaba
que Dios no le veía,
y en su mundo desierto caminaba.


Noc v jizbu zahnala mě chladná,
na skrovné lože jsem si leh’;
zde nesní se mnou duše žádná,
ni pták, radš skryl se v parostech.


Ich seh' auch unsre Frewde
Und Zuflucht mit Ihm gehn,
Wir werden stets in Leide
Und tieffem Trawren stehn.
Kein Heerpauck wird nun kingen,
Der zwölff Trompeten Schall
Wird nicht, wie vormals, dringen
Durch Städte, Berg' und Thal.


Kann dieser Wunsch auch ganz uns nicht gelingen,
So tröstet deine höh're Heimath nur,
Denn zu Unsterblichen auf Götterschwingen
Enttrug dich dein unsterblicher Merkur!
So wenig wir ans ew'ge Herz ihr dringen,
Wir fühlen, lieben, ehren die Natur,
Wenn unser selbst die Sterne sind geworden,
So werd' auch du uns, großer Stern vom Norden!


Most jelenj meg: lombos, árnyas
Az erdőség, mely fogad,
Hogy zöld barlangos sürűje
Ujra szűlje
Csengve-bongva hangodat!


Ez alig ha nem lesz még szerelem,
már érzem nyilát.
O! tsak tüzesitsd Amor! lelkesitsd
a’ kis Doriskát.


Gli alti accidenti e fatti furiosi,
che in dieci anni seguenti sono stati,
poi che, tacendo, la penna riposi,


Was zitterst du Mädchen, was ist dir?
Ich sehe, ich seh', o du Kind,
Ich sehe krystallene Tropfen,
Wie Thränentropfen sind.


Quell'altro, che vedea che lo 'ngannava,
finse di pianger mostrando dolore;
e disse a quel che di ciò domandava:
"Ed anco io piango, anzi mi scoppia il core,
che noi siàn due restati", e sospirava;
ed è già l'uno all'altro traditore.
Così mi par che facciàn noi, Rinaldo:
ché nol di' tu che 'l migliaccio era caldo?


« Un baiser sur tes cheveux,
Et je veux que tu le veuilles.
—Non, berger, car les grimpants
Sont là, cachés sous les feuilles.


Wie komm' ich aber wol dazu,
Daß ich in meinem Hertzen
Empfinde solchen Fried' und Ruh,
Demnach ich so viel Schmertzen
Von wegen meiner Missetaht,
Die mich sehr hart beschwehret hat,
Muß Tag und Nacht erleiden,
Auch allen Trost itz meiden?


Und dann erreichst du ganz verzagt
Den Balken unter Pusten,
Und weil Marie von unten fragt,
Und weil die Stimme dir versagt,
So fängst du an zu husten.


Mindegy; azt tudom csak, hogy szerettek, éltek,
S testben, mint a fű, fa, bogár, halhatlanok.
- Ah sátáni testben megátkozott lélek!
Hűtlen, önző fajzat! elmulandó vagyok!


Což jakmile pozoruje Miloš,
hnědouši hned uzdy přitahuje,
k děverovi blíže pozatáčí,
podle něho spanilé se děvě
dvorně blíží, ruku na ni vloží.


The Devil tempts one Mother's Son
To rage against another,
So wicked Cain was hurry'd on
Till he had kill'd his Brother.


Was oben und unten in Fülle und Kraft
Die ewige Mutter erschuf und erschafft,
Sie hat es in Formen, in steife, gehüllt,
In starrende Normen das Leben gefüllt.


Ač náhodou, a jenom jedinkrát
já v žití svém se, dítě, s Tebou setkal –
přec Tebe ctím a vděčně tak mám rád,
že půvab Tvůj jsem do svých znělek vetkal!


Zwei Stiere hatten Krieg, und wendeten die Kraft
Der Knochen wider sich; und in der Nachbarschaft
Des Angers, wo der Kampf geschah,
War eine Froschprovinz. Ein Frosch, der weiter sah,
Als seine Brüder, sprach: Ach Himmel! sehet da
Die fürchterliche schwarze Wolke
Des Unglücks über uns! Sie drohet unserm Volke
Vernichtung, Untergang!
Des großen Stiergeschlechts Erbitterung und Zank
Wird uns – –
Was sorgst du doch? sagt einer, der es hört;
Ich seh die Wolke nicht, die deine Ruhe stört;
Sie streiten; wer von ihnen beiden
Der Herde Mann sein soll, das wollen sie entscheiden!


Du fragest nicht nach Lust der Welt
Noch nach des Leibes Freuden,
Du hast dich bei uns eingestellt,
An unsrer Statt zu leiden,
Suchst meiner Seelen Herrlichkeit,
Durch dein selbsteignes Herzeleid,
Das will ich dir nicht wehren.


Dez vezes falha o miscro antiquário;
E ardendo em fúria o trêmulo velhinho.
Atira c’uma tábola ao contrário:


I jasný den, i stromy v novém květu,
stisk ruky přátelské, i slovo vlídné,
i polibek, jenž dán byl tvému retu,
i všední kus z kaleidoskopu týdne –


عَرَفتُ بِأَجدُثٍ فِنعافِ عِرقٍ
عَلاماتٍ كَتَحبيرِ النَماطِ
كَوَشمِ المِعصَمِ المُغتالِ عُلَّت
نَواشِرُهُ بِوَشمٍ مُستَشاطِ
وَما أَنتَ الغُداةَ وَذِكرُ سَلمى
وَأَضحى الرَأسُ مِنكَ إِلى اِشمِطاطِ
كَأَنَّ عَلى مَفارِقِهِ نَسيلاً
مِنَ الكَتّانِ يُنزَعُ بِالمِشاطِ
فَإِمّا تُعرِضينَ أُمَيمَ عَنّي
وَيَنزِعُكِ الوُشاةُ أولو النِباطِ
فُحورٍ قَد لَهَوتُ بِهِنَّ وَحدي
نَواعِمَ في المُروطِ وَفي الرِياطِ
لَهَوتُ بِهِنَّ إِذ مَلَقي مَليحٌ
وَإِذ أَنا في المَخيلَةِ وَالشَطاطِ
أَبيتُ عَلى مَعارِيَ فاخِراتٍ
بِهِنَّ مُلَوَّبٌ كَدَمِ العِباطِ
يُقالُ لَهُنَّ مِن كَرَمٍ وَحُسنٍ
ظِباءُ تَبالَةَ الأُدمُ العَواطي
يُمَشّى بَينَنا حانوتُ خَمرٍ
مِنَ الخُرسِ الصَراصِرَةَ القَطاطِ
رَكودٍ في الإِناءِ لَها حُمَيّا
تَلَذُّ بِأَخذِها الأَيدي السَواطي
مُشَعشَعَةٌ كَعَينِ الديكِ لَيسَت
إِذا ذيقَت مِنَ الخَلِّ الخِماطِ
فَلا وَاللَهِ نادى الحَيُّ ضَيفي
هُدوءاً بِالمَساءَةِ وَالعِلاطِ
سَأَبدَؤُهُم بِمَشمَعَةٍ وَأَثني
بِجُهدي مِن طَعامٍ أَو بِساطِ
إِذا ما الحَرجَفِ النَكباءُ تَرمي
بُيوتَ الحَيِّ بِالوَرَقِ السِقاطِ
وَأُعطى غَيرَ مَنزورٍ تِلادى
إِذا اِلتَطَّت لَدى بَخَلِ لَطاطِ
وَأَحفَظُ مَنصِبي وَأَصونُ عِرضي
وَبَعضُ القَومِ لَيسَ بِذي حِياطِ
وَأَكسو الحُلَّةَ الشَوكاءَ خِدني
وَبَعضُ الخَيرِ في حُزَنٍ وَراطِ
فَهذا ثَمَّ قَد عَلِموا مَكاني
إِذا قالَ الرَقيبُ أَلا يَعاطَ
وَوَجهٍ قَد طَرَقتُ أُمَيمَ صافٍ
أَسيلٍ غَيرِ جَهمٍ ذي حَطاطِ
وَعادِيَةٍ وَزَعتُ لَها حَفيفٌ
حَفيفَ مُزَبِّدِ الأَعرافِ غاطي
تَمُدُّ لَهُ حَوالِبُ مُشعَلاتٌ
يُجَلِّلُهُنَّ أَقمَرُ ذو اِنعِطاطِ
لَفَقتُهُمُ بِمِثلِهِمُ فَآبوا
بِهِم شَينٌ مِنَ الضَربِ الخِلاطِ
بِضَربٍ في الجَماجِمُ ذي فُروغٍ
وَطَعنٍ مِثلِ تَعطيطِ الرِهاطِ
وَماءٍ قَد وَرَدتُ أُمَيمَ طامٍ
عَلى أَرجائِهِ زَجَلُ الغَطاطِ
قَليلٍ وَردُهُ إِلّا سِباعا
يَخِطنَ المَشيَ كَالنَبلِ المِراطِ
فَبِتُّ أُنَهِنهُ السِرحانَ عَنّي
كِلانا وارِدٌ حَرّانَ ساطي
كَأَنَّ وَغى الخَموشِ بِجانِبَيهِ
وَغَى رَكبٍ أُمَيمَ ذَوي هِياطِ
كَأَنَّ مَزاحِفَ الحَيّاتِ فيهِ
قُبَيلَ الصُبحِ آثارُ السِياطِ
شَرِبتُ بِجُمِّهِ وَصَدَرتُ عَنهُ
وَأَبيَضَ صارِمٍ ذَكَرٍ إِباطي
كَلَونِ المِلحِ ضَربتُهُ هَبيرٌ
يُتِرُّ العَظمَ سَقّاطٌ سُراطى
بِهِ أَحمي المُضافَ إِذا دَعاني
وَنَفسي ساعَةَ الفَزَعِ الفِلاطِ
وَصَفراءَ البُرايَةِ فَرعَ نَبعٍ
كَوَقفِ العاجِ عاتِكَةِ اللِياطِ
شَنَقتُ بِها مَعابِلَ مُرهَفاتٍ
مُسالاتِ الأَغِرَّةِ كَالقِراطِ
كَأَوبِ الدَبرِ غامِضَةٍ وَلَيسَت
بِمُرهفَةِ النِصالِ وَلا سِلاطِ
خَواظٍ في الجَفيرِ مُخَوّياتٍ
كُسينِ ظُهارَ أَصحَرَ كَالخِياطِ
وَمَرقَبَةٍ نَمَيتُ إِلى ذُراها
تُزِلَّ دَوارِجَ الحَجَلِ القَواطي
وَخَرقٍ تَحسِرُ الرُكبانُ فيهِ
بَعيدِ الغَولِ أَغبَرَ ذي نِياطِ
كَأَنَّ عَلى صَحاصِحِهِ مُلاءً
مُنَشَّرَةً نُزِعنَ مِنَ الخِياطِ
أَجَزتُ بِفِتيَةٍ بيضٍ خِفافٍ
كَأَنَّهُمُ تَمَلُّهُمُ سَباطِ


Ah, není tvora bědnějšího v světě
nad ženu, kterou sešlehá muž bičem
spleteným z hříchů její minulosti!
Já vím to... já to deně živě cítím.


أنا أحيى كطائر حطّم القي
د ولمّا يزل أسير الفضاء
أعشق الموت فكرة في خيالي
أتحدى بها قضاء القضاء
وأميت الحياة في قلبي الح
ي وأرثيه قبل حين الرثاء
أنا حيٌّ ولست أدري أحقّاً
أنا حيٌّ أم لست في الأحياء


A to ví každé dítě, že
když do něčeho vloží
se strýček takový, je s ním
vždy požehnání boží.


Amikor akarom, el tudom felejteni,
hogy tűzből vagyok és hozzád hasonló.


Und habt Ihr das Mädchen gescholten,
Das der inneren Stimme vertraut
Habt ihr sie doch gern als Prinzessin
Am Ziel ihrer Sehnsucht geschaut.


Change en un miel divin mon immense amertume ;
Parle, fixe à jamais mes vœux irrésolus,
Afin que je m'oublie et que je ne sois plus,
Et que la vérité m'absorbe et me consume. —


Fueron de un corto bien que huye luego,
antes que vuelva la ocasión la frente,
muestras las que el Amor halló presente,
con mi alma ardió en su eterno fuego.


Come per gioco d´incantati vetri
nel luminoso circolo una strana
vede passar succession di spetri
il parvolo, e di là non s´allontana
sin che tutti i sembianti, ameni o tetri,
non sien trascorsi; e alla parete vana
pur fisa il cupid´occhio, e par che impètri
riveder tuttavia l´opera arcana;
e, tornato col babbo o la nutrice,
pur sospirando, nelle chete soglie,
ai fratellini il suo pensier ridice:
così fa l´uom d´ogni beato errore,
fanciullo anch´ei, che mal se ne distoglie,
e, in altrui raccontarlo, invecchia e muore.


So lange nun die Quell des Lichts noch niedrig sitzet,
Wird Gras und Kraut und Schilf zuerst nur halb bestrahl't,
Indem die unt're Hälft' ein dämmricht Grün noch mal't,
Wenn schon der ob're Theil im grünen Schimmer blitzet.
Durch dieses grüne Licht,
Zusamt der grünen Dunckelheit,
Wird nicht nur das Gesicht;
Selbst das Gemüth, erfreut,
Zumahlen wenn, so oft sie kühle Lüfte fühlen,
Sie gleichsam mit einander spielen.
Die Schatten, die, gestreckt, sich Westen-wärts begeben,
Und ihren Vater flieh'n, vermehren und erheben,
Im Gegensatz, durch ihre Dunckelheit,
Des nahen Lichtes Heiterkeit.
Selbst wo es schattigt bleibet,
Indem das Licht den Schatten West-wärts treibet,
Sind alle Dinge schön geschmückt, gefärbt, gemalt.
Da aber, wo das Licht der Sonne selber strahl't;
Scheint alles, nicht so sehr gefärb't, als wunderschön
In einer bunten Gluht zu stehn.
Im grünen Feuer glüht das Laub, das Kraut, das Gras,
In tausend-färbigem, wann es bethaut und naß.
Ein gelber angenehmer Brand
Bedeckt den gelben Kies und Sand,
Ein röthlicher das jüngst gepflüg'te Land.
Es gläntzt die reine Luft, es glüht die glatte Fluht
(Wenn da, wo sie sich reg't, viel göld'ne Blitze schwimmen,
Und, wie geschür'te Kohlen, glimmen)
In einer weißlich-blauen Gluht.
In dunckel-blauer stehn entfernte Hügel,
In einer rothen, rothe Ziegel,
So wie in einem grauen Schein
Beschilfte Hütten, Holtz und Stein.
In den bestrahl'ten Bluhmen flammen
Gluht, Farben, Glantz und Schein zusammen.
Die schwartzen nicht so sehr, als bunt-gefärbten, Schatten
Erheben die beflammte Pracht,
So wie das schwartze Heer der Schatten, bey der Nacht,
Stern, Mond und Licht, daß sie noch einst so schön,
Durch ihren Gegensatz, erhöh'n.
Es lacht uns, was man sieht,
In solchem Wunder-Schmuck und süssen Schimmer an,
Daß auch das traurigste Gemüth,
Sich, Trotz sich selbst, zu freu'n, nicht unterlassen kann.


V obzoru červánky zaplály,
červánky krvavě rudé,
v ohni je vesnička stopena –
ztiš se, ztiš, můj věrný trude!


Ao Frei Tito
Os ausentes necessitam sempre
bilhetes, cartas e coisas
vezes pequenas lembranças
uma gravata, um poema, um posta
Os ausentes são tão necessitados
que ninguém os lembra
nem só por saudade ou falt
Os ausentes têm mãos invisíveis
e figura tão diáfana
que os versos para eles
já nascem feitos poema
Os ausentes por qualquer acaso
jamais fogem ao nosso convívio
ainda que a distância seja tant
Dos ausentes fica sempre um sorriso
como as pinturas recheias
de surpresa, reencontro e irrea
( In: Dossier Tit Lyon- França: Anistia Internacional ;
traduzido para o Francês sob o título Les Absents,
pelos monges do Convento de La Tourette, versão
incluída no livro Verbo Encarnado de RP)


Šťastná ta hodina,
Která mne vzbudila,
Pokání ochotně činit,
Mé chyby zase napravit;
Jak sem povstal, hned sem zejskal
Spokojenou mysl.


O Wohlgebohrner Herr!
Was kömt mir vors Gesicht?
Was lese ich von dir? Was vor ein schön Gedicht,
Und nette Parodie hör ich von dir erklingen?
Weswegen wilst du denn mir jetzt zu Ehren singen?
Galanter Cavalier! was fällt dir doch nur ein?
Ich hab ja nicht das Glück mit dir bekant zu seyn,
So hab ich dir auch nie den kleinsten Dienst erwiesen,
Und du hast mich so groß verehrt und hochgepriesen.
Ich kenne meinen Kiel, ich kenne meine Kraft,
Mein Kiel hat warlich nicht die schöne Eigenschafft,
Die du von mir gerühmt; ich solte zwar die Gaben,
Die zu erheben sind, und die du lobest, haben.
Dir hat die Höflichkeit die Feder nur geführt,
Du hast mit Zärtlichkeit die Strophen ausgeziert.
Allein, was wird denn wohl die Wahrheit darzu sagen?
Sie wird dich, und mit Recht, beym Musen-Chor verklagen.
Dein Kiel preist mich zu stark, er hält von mir zu viel.
Ja, schriebe ich wie du, ja wär mein Saytenspiel
So schön wie deins gestimmt, so möcht es wohl noch gehen;
So aber muß ich mich von dir beschämet sehen.
Gelehrter Edelmann! du hast mich roth gemacht;
Du hast mich sehr verfärbt. Vielleicht hast du gedacht,
Mir ein Sirenen-Lied mit Anmuth vorzusingen,
Um mich dadurch zum Stolz und Hochmuth aufzubringen.
Du hast mich scharf versucht. Ich hatte gnug zu thun,
Daß ich hier nicht gefehlt. Doch kan mein Geist nicht ruhn,
Indem er stets gedenkt, ob mich – – – Bogen
Mehr als dein reitzend Lied zur Frölichkeit gezogen,
Und mich vergnügt hat? Wo aber bleibt der Dank
Vor deine Höflichkeit, vor deinen Lobgesang,
Und mir erzeigte Ehr? Ich seh mein Unvermögen
Den Dank nach Schuldigkeit und Wunsche abzulegen.
Drum sieh, Geschickter Herr! jetzt diese Zeilen an:
Ich danke dir, so hoch ich dir nur danken kan.
Nimm dieses gütig auf; Zeit und Gelegenheiten
Die werden mich noch schon zu etwas anders leiten,
Das mich der Schuld befreyt, in der ich bey dir steh.


Schon zwölf Stunden währt der Kampf,
Dem kein End' ist abzuschauen;
Müde wird das Publikum,
Und es schwitzen stark die Frauen.


Něco je nad to, co znám a vím.
Snad se mi smíchem růžovým,
snad v smutku krásy zjeví.


blížilo se ku dvanácté,
a síň počla plniti se
množstvím pánů elegantních
ve průvodu krásných žen.


Frei im geselligen Tausch
Mögen die Schätze des Erdballs
Rollen von Lande zu Land;
Frei wandle das vernünftige Wort,
Frei glühe der fromme Glaube
In jeder Menschenbrust;
Frei diene der Bürger dem Gesetz,
Jede Fessel falle,
Von der neuen Welt jungbrausenden Strömen
Bis zu des Eurotas versiegender Flut.


Nach vollbrachtem Auftrag, Rotjack',
Krieche deine nackte Seele
In ein Sandloch – Schlafe wohl!
Daß du nicht mein Unglück schauest!


Zem, Hospodine! Bože! Ofír! – Ofír!


Yo vi del rojo sol la luz serena
turbarse, y que en un punto desparece
su alegre faz, y en torno se oscurece
el cielo con tinieblas de horror llena.


van gogh bana bakıyordu deli gözleriyle


Vzal ruku zas i kosti vzal
a ukryl v mrtvých kobě,
pak ulehnul, až noční čas
mu stížil oči obě.
Však nespal dlouho – snad to sen,
že množství lidí u oken,
jež kosti žádá sobě.


Jedlina mi smolným dechem
pěkně voní,
za soumraku všecky keře
se mi kloní;
za parna mi dává řeka
pozdrav chladu,
v polích mám se jako páni
ve svém hradu.


Doch wollt ihr bauen, bauet Kirchhofwände,
Daß man den Toten hier zu seinem Grabe,
Zugleich zur Stätte seiner Jugend sende,
Daß er sein Bestes hier beisammen habe!


O lieber Mann, wollt ihr ein Vogler werden,
Müßt ihr aufstreuen bess're Futterbrocken;
Wollt ihr als schlauer Werber euch geberden,
Muß Uniform und Handgeld reicher locken!


广州下不见罗浮
不见罗浮上惠州
广惠中间峰四百
与君分取入书楼


年少探奇逸兴增
杖头常欲上云层
于今老病居人后
见说峰高便畏登


Sois humble et souffre en paix, autant que tu pourras.
Je suis là. Du courage. Il en faut en ce monde.
Qui le sait mieux que moi ? Lorsque tu souffriras
Cent fois plus, qu'est cela près de ma mort immonde,


Hrá jí v hrudi slastná toucha,
Že zlost zimy pomine,
A věst jistou v sobě slouchá,
Že se vesna rozvine.


لَقَد نادى أَميرُكَ بِاِحتِمالِ
وَصَدَّعَ نِيَّةَ الأَنَسِ الحِلالِ
أَمِن طَرَبٍ نَظَرتَ غَداةَ رَهبى
لِتَنظُرَ أَينَ وُجِّهَ بِالجِمالِ
وَما كَلَّفتَ نَفسَكَ مِن صَديقٍ
يُمَنّينا وَيَبخَلُ بِالنَوالِ
لَقَد تَرَكَت حَوائِمَ صادِياتٍ
وَتَمنَعُ صَفوَ ذي حَبَبٍ زُلالِ
وَقالَت فيمَ أَنتَ مِنَ التَصابي
مَتى عَهدُ التَشَوُّقِ وَالدَلالِ
فَما تَرجو وَلَيسَ هَوى الغَواني
لِأَصحابِ التَنَحنُحِ وَالسُعالِ
دَعيني إِنَّ شَيبِيَ قَد نَهاني
وَتَجريبي وَشَيبِيَ وَاِكتِهالي
رَأَت مَرَّ السِنينَ أَخَذنَ مِنّي
كَما أَخَذَ السَرارُ مِنَ الهِلالِ
وَمَن يَبقى عَلى غَرَضِ المَنايا
وَأَيّامٍ تَمُرُّ مَعَ اللَيالي
أَلَمَّ بِنا الخَيالُ بِذاتِ عِرقٍ
فَحَيّا اللَهُ ذَلِكَ مِن خَيالِ
فَإِنَّ سُراكِ تَقصُرُ عَن سُرانا
وَعَن وَخدِ المُخَدَّمَةِ العِجالِ
لَقَد أَخزى الفَرَزدَقَ إِذ رَمَينا
قَوارِعُ صَدَّعَت غَرَضَ النِضالِ
فَإِنَّ لِآخِرِ الشُعَراءِ مِنّي
كَما لِلأَوَّلينَ مِنَ النَكالِ
مَواسِمَ ما بَقيتُ لَهُم وَبَعدي
مَواسِمُ عِندَ حَزرَةَ أَو بِلالِ
عَلى أَنفِ الفَرَزدَقِ لَو نَهاهُم
جَديدٌ مِن وُسومَيَ غَيرُ بالِ
إِذا ماتَ الفَرَزدَقُ فَاِرجُموهُ
كَما تَرمونَ قَبرَ أَبي رِغالِ
وَكُنتَ إِذا اِغتَرَبتَ بِدارِ قَومٍ
لِأَحسابِ العَشيرَةِ شَرَّ والي
تُجَدَّعُ ما أَقَمتَ بِها ذَليلاً
وَتَخزى عِندَ مَنزِلَةِ الزِيالِ
أَتَنسَونَ الزُبَيرَ قَتيلَ سَعدٍ
وَجِعثِنَ إِذ تُصَرَّفُ كُلَّ حالِ
وَباتَ أَبو الفَرَزدَقِ وَهوَ يَدعو
بِدَعوى الذُلِّ غَيرَ نَعيمِ بالِ
لَقَد ضَرِيَت قُفَيرَةُ بِالخَلايا
وَحَوكِ الدَرعِ مِن وَبَرِ الفِصالِ
تُطيفُ مُجاشِعٌ وَبَنو حُمَيسٍ
بِقَينٍ بَينَ شَرِّ أَبٍ وَخالِ
قُفَيرَةُ ساءَ ما كَسَبَت بَنيها
وَليلى القَينِ قينِ بَني عِقالِ
أَتَتهُمُ بِالفَرَزدَقِ أُمُّ سوءٍ
لَدى حَوضِ الحِمارِ عَلى مِثالِ
سَيُخزيكَ الخَليفَةُ ثُمَّ تَخزى
بِعِزَّةِ ذي التَكَرُّمِ وَالجَلالِ
تَبَدَّل يا فَرَزدَقُ مِثلَ قَومي
بِقَومِكَ إِن قَدَرتَ عَلى البِدالِ
فَإِن أَصبَحتَ تَطلُبُ ذاكَ فَاِنقُل
شَماماً وَالمِقَرَّ إِلى وِعالِ
لِيَربوعٍ عَلى النَخَباتِ فَضلٌ
كَتَفضيلِ اليَمينِ عَلى الشِمالِ
وَيَربوعٌ تُذَبِّبُ عَن تَميمٍ
وَيَقصُرَ دونَ غَلوِهِمُ المُغالي
وَنازَلنا المُلوكَ بِذاتِ كَهفٍ
وَقَد خُضِبَت مِنَ العَلَقِ العَوالي
وَقَد ضَرَبَ اِبنَ كَبشَةَ إِذ لَحِقنا
حُشَيشٌ حَيثُ تَفرُقُهُ الفَوالي
مَكارِمُ لَستَ مُدرِكُهُنَّ حَتّى
تُزيلُ الراسِياتِ مِنَ الجِبالِ
خُذُوا كُحلاً وَمِجمَرَةً وَعِطراً
فَلَستُم يا فَرَزدَقُ بِالرِجالِ
وَشُمّوا ريحَ عَيبَتِكُم فَلَستُم
بِأَصحابِ العِناقِ وَلا النِزالِ
بَلاءُ بَني قَباقِبَ كانَ خِزياً
وَعاراً كُلَّما ذُكِرَ التَبالي
صَفَقتُم لِلبُزاةِ حُبارِياتٍ
فَأَخزى الخُنثَيَينِ مُنى الضَلالِ
وَكُنتَ إِذا لَقيتَ بَني هِلالٍ
وَكَعباً وَالفَوارِسَ مِن هِلالِ
تُقَرقِرُ يا فَرَزدَقُ إِذ فَزِعتُم
خَزيراً باتَ في أُدَرٍ ثِقالِ
وَعَبسٌ بِالثَنيَّةِ يَومَ عَمروٍ
سَقَوهُ ذَواعِفَ الأَسَلِ النِهالِ
وَمَعبِدُكُم دَعا عُدَسَ بنِ زَيدٍ
فَأُسلِمَ لِلكُبولِ بِشَرِّ حالِ
وَكُنتَ إِذا لَقيتَ بَني نُمَيرٍ
لَقيتَ المَوتَ أَقتَمَ ذا ظِلالِ
كَأَنَّكُمُ بِإِمعَزِ وارِداتٍ
نَعامُ الصَيفِ زَفَّ مَعَ الرِئالِ
فَأَرسِل في الضِئينَ مُجاشِعِيّاً
أَزَبَّ المِنخَرَينِ أَبا رِخالِ


Es bummeln diese Jungen
Vorbei, ein wachsendes Geschlecht,
Von keinem Zwang gezwungen.
Sie haben recht.


Der Burſche ſprach’s. Vom Giebeldach
Sah ihm Treu-Lischen lange nach,
Bis Hoffnung wiederkehrte
Und ihren Thränen wehrte.


Ihr ruhe-plaz, des herzens stete freude, des geistes kraft, der seelen trank und weide.


Se stínadel k stromu v noční dobu
žene ji to přeubohou z hrobu.


炎官虐焰遍山村
也到萧萧柳下门
水玉秋菰那可得
羡君行处午阴繁


A dal kérdezett: igaz dal vagyok?!
A könnycsepp igazolt és ragyogott.


Veta bylo po útrapné muce,
ANEŽKA z ní vyléčila LUDKU;
zbožné ženy tiskly sobě ruce:
„na shledanou u kostelních schůdků!“
Rozešly se směrem opáčným
domů k milým povinnostem svým.


Za volným pohleď skřivanem,
prchá a uniká všemu,
v oblaků modře utkaném
ztrácí se širokém lemu.


»Wer steigt nicht zum Brunnen nieder,
Fiel ein Haustier ihm hinab,
Rettet's nicht am Sabbat wieder?«
Fragt er; keiner Antwort gab.


y tú que subes, cantas, corres, caminas, bajas,
plantas, coses, cocinas, clavas, escribes, vuelves,
o te has ido y se sabe que comenzó el invierno.


Na trhu sešla se ctnost s tak drobným a chatrným zbožím:
zboží se vyprodalo; ctnost s trhu se odnesla – zpátkem.


Stör ich deiner Seele heil'gen Frieden,
Warum machst du, Mädchen, dich so breit?
Und »Nicht doch!« entgegnest du entschieden
Wie der Genius der Enthaltsamkeit.


O manželství, ach, jak jsem šťasten,
já najím se a napiji,
čtu sonety tiché pohody pak,
a pak si – odpliji. –


Filius macht zu Rom ein bilt,
steinen, geleich eim löwen wilt,
mit aufgespertem rachen;
das war gemacht mit schwarzer kunst,
wen man des ebruchs züge, sunst
wer sich wolt ledig machen,
tet das mit solchen sachen
Und stieß ein hant dem bild in schlunt,
schwure ein harten eid zur stunt;
het er dan recht geschworen,
so zug er wider raus sein hant,
het er aber nit recht im lant,
so wurd im sein hand voren
abbißen und verloren.
Keiser Julius het ein frauen,
Pompeia; tet ir nit trauen:
ein ritter Clodium,
den forcht er ser, der het sie lieb,
drum er das weib zu schweren trieb,
ir unschuld zu beweren;
die frau mit listen das annum,
sam tet sie es fast geren.


De még mi több? E végzetes napon
Tetézetül egy illatos levelke
Izidórától... bár hideg, simán
Udvarias, de mégis kérlelő;
A gúnykacajjal sértett illemet
Engesztelő... (tehát nem tégedet,
Sugá még mindig bosszulihegő
Önérzetem); kimaradásomon
Sajnálkozó - szellemdús társaságom
Élvét kikérő (mélységes pokol
Eméssze meg a szellemet! Sziszegte
Érzékiségem paradicsomi
Kigyója mérgesen - mit ér, ha tested
Egy ujjnyi íze sem tetszik neki?
Dicsérte volna egy hajszáladat,
Ez többet érne...) És hogy mennyire
Óhajt már látni (lábai előtt,
Mint Caesar a színkör viadorát,
Ki halni menve, üdvözölje őt...)
De már hiába minden... dictum factum,
A vége mégis az lett, hogy hogyan nem?
Egyszerre csak kezemben a kilincs,
Megnyomtam és beléptem... ott valék.
Előttem álla Izidóra... vagy tán
Én álltam őelőtte... nonchalant
Mindketten, mondhatom; ma is csodálom.
Sőt hiszitek vagy nem, de szent igaz,
Még Izidóra is csodálkozott
Előkelő egykedvűségemen...
Titokzatos, homályos, ám de annál
Csodálatosb hatásu előérzet
Emelgeté szivem, mint gáz a gömböt...
Mint hazajáró szellem, drámai
Pathoszt csufolva, mély, kísértetes
Hangból: “Eljöttem látni önt
Még egyszer és utószor, Izidóra!”
Mondám a tréfát megkacagva végül...
Mint a királytigris, mely játszadozva
El-elbocsátja hörgő áldozatját,
Rettenve kap utána, látva, hogy
Az még utóbb elmenekül... e hang
Meglepte és hökkenté Izidórát.
Az isteneknek s átalán a trónok
Lakóinak az égen, mint a földön,
Akkép a szépség királynőinek
Véráldozat kell és ha nem egyébnek,
Ennek talán jó lettem volna én is.
S most már nem is vagyok kétségbeesve?
Ez fenyítésre méltó lázadás,
Melynek csiráját el kell fojtani...


Du stille Grufft/ in harten Felß gehauen/
Man wolte dir den Felß des Heyls vertrauen/
Gleichwie ihn nicht mag halten deine Klufft/
So öffnet er auch künfftig unsre Grufft.


Tak rytíř starý, ale v plné síle,
se modlil na pravo; leč po levici
zas jinoch klečel, jarou hlavu chýle,
jíž přilba opínala bujnou kštici;
meč také měl; však od ramenou dolů
plášť poutnický se vlnil, na něm kříž.
Tvář bledá, oči byly mluvčí bolu
a hluboký vzdech jevil nitra tíž:
„Ó nebes královno, k Tvé noze skládám
to srdce ubohé, jež krvácí,
chraň zoufalství mě bezdných vírů, žádám,
sviť nocí, v níž můj duch se potácí.
Má duše beznadějná hříšně reptá,
zlý anděl tmy se ke mně naklání
a místo modliteb mi v ucho šeptá
vzdor bezbožný a děsné rouhání,
bych nebi lál, že pro sebe chce míti,
co patří mně, co světlem mého žití.
Ta lilie, jež pozemský můj sad
v ráj mohla změnit, má svou sladkou záři
skrýt navždy ve klášterní stín a chlad
a v oběť vonnou zvadnout na oltáři!
Již nikdy v mrak mé duše zoufalý
ty nezasvítí oči modrojasné –
až osudný je závoj zahalí,
i světlo mého nitra navždy zhasne.
Ó nebes královno, Ty, jejíž hruď
meč proklál sedmerý, mou stráží buď!
Prach pozemský již pro mne břemenem,
mým tužbám posledním vlasť kyne jiná –
Ó veď mne, mocná, svatým ramenem
tam za moře, kde hrob je Tvého Syna,
ať smyju svoje hříchy Jordanem,
ať skončí žal můj pod korouhví svatou
smrť bohatýrská v boji s pohanem:
Snad potom s růží sladkou, zde mi vzatou,
mě spojí věčná nebes glorie
pod hvězdným trůnem Tvým, ó Marie!“


Der pflegt sich üppig mit des Landes Marke,
Der muß im Wetter nackt und hungrig liegen:
Doch alle gleich, gewiegt in gleichen Wiegen
Der großen Mutter, Schwache so wie Starke.


万里归心促晓鸡
满岩寒月正街西
道人久谢天台梦
也学刘郎一度迷


Es dulce recordar sueños de niño,
el vago acento de la edad primera
que en nuestro oído resonar hiciera
el ángel que anunció nuestro cariño;
cuando figuro que tu cuello ciño
en esa edad tranquila y placentera,
embriagada mi alma en sus memorias
digo que amor es gloria de las glorias.
Y es más dulce los sueños juveniles
recordar de esta vida enamorada
que siempre de ilusiones sustentada
consagra a los amores sus abriles;
yo te sabré cantar recuerdos miles
de esta pasión divina y encantada
que forma en sus combates y victorias
de nuestro amor la gloria de las glorias.
De una tarde serena de reflejos
sobre tu bello rostro apasionado,
la sombra de aquel valle sosegado
donde encontramos a los pobres viejos,
el canto de la tórtola a lo lejos
y el beso de las auras regalado
me inspiraran poéticas historias
para tu amor que es gloria de mis glorias.
Te cantaré la llama indefinible
del entusiasmo que en mi ser palpita,
la sed ardiente que mi sangre irrita,
la fe de mi pasión indestructible;
la fuerza de tu encanto irresistible
que mi vida en insomnios debilita,
y pálido y temblando a estas memorias
dirás que amor es gloria de las glorias.
No pienses que al ceñir prendas de orgullo
coronas que los genios conquistaron
esas frentes dichosas palpitaron
cual yo de tus acentos al murmullo;
no hay eco en la creación, no hay canto, arrullo,
aplausos que los hombres inventaron,
que no parezcan dichas transitorias
ante ese amor que es gloria de mis glorias.
En vano la ambición arde y se agita
abrasando a los débiles mortales,
y conquista laureles eternales
cuando la flor del alma está marchita;
de otra deidad más alta y más bendita
invoquemos placeres celestiales.
Porque entre tantas dichas transitorias
tan sólo amor es gloria de las glorias.
Sé que la sombra del dolor me sigue,
se que la vida perderé en el llanto,
sé que este amor tan inocente y santo
no ha de lograr la paz que lo mitigue;
pero bendigo el mal que me persigue,
las lágrimas, las penas, el quebranto,
y bendigo mis dichas ilusorias
porque es tu amor la gloria de mis glorias.


All the morals that they ,
Never cur'd the sorrow yet:
Chuse, among the pretty fellows;
One of honour, youth, and wit.


Dein auge trägt sich schwartz und führt das bild der nacht/
Dieweil es meinen witz verwegen umbgebracht.


A zhrdá vším – i o co zápolí,
co bylo veliké a čisté, ryzí....
Jdou jako ve snách tiché topoly
a kdesi v dálce šedých mračen mizí....


In dem kommet mir zu Ohren /
so beliebt und auserkohren
meiner Nachtigalle Schall;
da die Tochter in den Lüfften
macht erschallen aus den Klüfften:
dir sey Preiß / O ewigs All?


Es hat mich jüngst ein Freund auß Pindus lassen wissen,
Daß Jupiter und Mars wolt einen Frieden schliessen:
So Mars hinfort nicht mehr bei allen seinen Tagen
Nach Himmel und nach dem, was himmlisch ist, wil fragen,
Wil Jupiter dahin sich bindlich denn erklären,
Dem Mars noch nebst der Welt die Hölle zu gewehren.


Chci píti, abych opojil
to bídné srdce trochu
a zhasil v ňadrech plameny. –
Napij se taky, hochu!


Bald füg' ich mich, wie Job , dem bösen Glücke;


Il l'abritait, soucieux,
Contre l'orage qui passe
Devant la splendeur des cieux ;
Quand la brebis était lasse,


Ob ich dich liebe, wolltest du mich fragen –
Und was ich liebe, will ich treu dir sagen:


Být nenáviděn druhy pro myšlének vzlet
a hlupci zván být bláznem v povržení,
psát tak, jak velí srdce, pokrytci být klet
a pak, když vyzpíváno všechno zanícení
a burných citů vír a duše celý žár
a protest mohutný jak v bouři moře vlny –
zřít, každý blb z těch slok jak frází pár
si udělá a moudrý je a duchaplný...


Idylla groteskní, idylla ranní,
podivné záchvěvy, blouznivé sny.
Ve stylu tragickém hrdinná psaní.
Smysl je zlý a záhadný.


Mit Segeln voll, mit Masten lang,
Mit froher Flagge, mit Freudengesang
Heranzieht ohne Sorgen
Des Königs Schiff am Morgen.


Amor, näher tretend, siehet
Seinen Irrtum, stutzt und fliehet
Mit errötetem Gesicht!
Ich ergötzte mich darüber,
Amor, rief ich, kleiner Lieber,
Fliehen willst du? fliehe nicht!


S mint én, az életpályán
Úgy légyen áldozat
És ördögül szegődjék
Hozzá az öntudat!”


Fale nisso miem o sabe,
Que em mim só falia o desejo;
Por minha grande desgraça
Nem a ouço nem a vejo.


Misera, tanto alor mi sentì' acendere,
ch'io non ebbi in memoria, ond'io traseculo,
el cor ch'io t'avea dato a farmi rendere.


Läst sie sich nicht sauer an
In den Reden und Geberden,
Daß ich armer Hampel-Mann
Möchte zum Salate werden,
Wann ich nur den Uberfluß
Ihrer Boßheit kosten muß.


Oben spinnend, saß sie sinnend –
Schwanden Schiff und Tageslicht,
Was er sunge, war verklungen,
Sie erkannt den Liebsten nicht.


星屯卫士徼周庐
御幄时时诏大胥
天地一阳恭默待
玉箱惟载阁臣书


To byla říše chrysantém a geiší,
kam naše loď po hrozné mořské bouři
ve městě přístavním se zakotvila.
Byl podvečer, když na břeh jsme si vyšli.
Kol neznámé se rozvíralo město
a prostřed filigránských ulic, domků,
se davy malých lidi procházely.
S přítelem jsme rozešli se městem,
do rozkvétlých již zahrad stoupajíce,
v čajovny, kde veselé se hrálo.
Na konci čtvrti malá villa stála.
Do té jsme vešli. Všude plno světel.
V besídkách se třásly lampiony
a porozvité třešní květy bílé.
Zde krásné geiši smály se a hrály,
z očí láska plála cizincovi –
na ňadrech zachvěly se chrysantémy
o kráse těla báje šeptající.
A jedna geiša naše oči zmátla,
když v prostřed mladých družek zjevila se
ta víla a na kytaru zde hrála:
„Sněžné květy padají,
malé bílé hvězdy,
miluji jej potaji –
dosavád a vezdy...“
Ty oči její nádherné a žhavé
v srdci krásné mládí probudily
a žhavé rtíky lásku vyznávaly. – –
Když v koutě usedli jsme k číšce čaje
a měsíc svítil do besídky bílý,
jak pohádkou se zdálo, když nám pěla
při průvodu strun, známé písně vlasti.
To přesladký byl večer v říši geiší!
V duši něco mluvilo k nám nebem
a něco bolelo tak krásně mládím...
Pod besídkou se chvělo zlaté moře
a tisíc světel zazářilo v dáli,
jak pozdrav z dálné naší vlasti.
V tom geiša povstala a roucho spadlo,
ve světlech sněhobílé tílko plálo,
jak lotosové bílé září květy.
Můj přítel náhle přejel sobě čelo,
v duši vzpomínky se rozzvučely,
když poznal v geiši milenku svou první,
jež k vůli němu odjela kdys v dáli – – –
„Toť ona!“ – vykřiknul a zblednul v tváři
a bolest hrozná srdce zkrvácela.
Dál geiša tančila, jak bílý kvítek,
jejž podzimní kams bouře nese v dáli
a tanec schvátil duši sladkým žárem,
když v srdce nešťastné si bolest sedla.
Při tanci ňadra vzdouvala se vzhůru
a bílé ručky všecko obejmuly.
V tom stanula. Oči zahleděly
se tam, kde seděl zadumaný přítel.....
V ruce zaleskla se dýka nahá
a jedním letem zabodlo se ostří
do srdce přítele, jenž klesnul k zemi...
Na konec smutný vzpomínám si dodnes
a znovu cítím horké pálit skráně,
když démon strachu padl v srdce moje
a sklál tam rázem klidu bílé květy.
Jen jednou v žití milovati možno,
jen jednou vznítit citů sladké žáry
a všecko dát za pohár lásky zlatý:
klid, srdce, čest i otčinu a život...


Kommt ein wandernder Fürst, auf kalter Schwelle zu schlafen,
Schlinge Ceres den Kranz, stille verflechtend, um ihn;
Dann verstummen die Hunde; es wird ein Geier ihn wecken,
Und ein tätiges Volk freut sich des neuen Geschicks.


Viel flinke Hände schickt es aus,
Hilfsenglein sucht von Haus zu Haus:
Ein Wunsch, von Herz zu Herz gedacht,
Ein Seufzer in verschwiegener Nacht,
Ein Tränlein, oder was es sei,
Gib acht, flieg nicht daran vorbei!


Oh lépj közel, eloszlik a lidércz rém,
A légi csillag máglyául lobog;
Meleg tüzénél csendesen cserélnek
Dalt és regéket csendes pásztorok.


¡Oh, tú, que del ocaso al norte alcanzas
pensamiento menor que el desafío!,
si en el arena siembras de este río,
tu cosecha será desconfianzas.


Na kříži, ve vršku sedí,
Hadím okem vůkol hledí:


腊雪穷途一月中
明朝老鬓又春风
遥知儿女团𪢮处
饮遍屠苏忆乃翁


Potok se rudě zakalil,
vrba házela sem
lístek za lístkem
smutně sklánějíc týl.


Dort auf des Sees tiefpurpurne Wellen
Schauten wir trunken hinab vom Altan,
Wie die Villen von rebenbekränzten
Felsvorsprüngen herniederglänzten
Und helleuchtend hervor die Kapellen
Aus den Kastanienwäldern sahn.


Durch welch geheimen Zwang
Erwacht mein ſchlafender Geſang?
Jch fuͤhle wiederum die Herrſchaft weiſer
Muſen.
Wie ſtuͤrmet nicht in meinem Buſen
Die ungeſtuͤme Glut,
Und reiſſt mich hin in trunkner Wuth!


Felipe restituye a su hermosura
la muerta vida con tan raro engaño,
que pensando negar el desengaño,
la vista de los ojos se perjura.


Pues si ha de hallar algunas partes feas,
Juana, no quiera Dios que a nadie engañe,
basta que para mí tan linda seas.


Ezt hallva cseh Károly, birodalmi császár,
Hogy allatta így foly gonosz embervásár:
Megszégyellte magát, s udvara láttára
Fogadá keresztes kardmarkolatára:
Hogy lakomán kelyhet szűz ajka nem érint -
„Hogy, volna fiam bár, vagy rokonom vérint:
Hüvelyébe addig vissza se’ száll kardom:
Valamíg a rablót egyig ki nem irtom!”


Tak dobrý večer! Je tam krásný vzduch!
Dost fijal pravých, vonných nesu
a petrklíčů, jichž je plný luh.
Nic se mnou není do těch lesů!
Už Dafné, již jsem přinášíval rudou,
i bílé sněženky těm mladším zbudou.


Pallor upon me, cried to my men for more beasts;


Aber immer unbeweglich
Hört das kalte Mädchen täglich
Meine Seufzer an und spricht:
»Hoffnung nährt allein die Liebe.
Glaub', ich theilte deine Triebe,
Wünscht' ich ihre Dauer nicht.«


ركَدتَ وَهبّتْ لوعةُ الحُزنِ تَدأبُ
وَنِمتَ وما نَامَ الحَريبُ المُعذَّبُ
أمِن شِيمةِ الأبطالِ أن يبعثوا الوَغَى
فَإنْ أَوشكتْ أن تَبعثَ النَّصرَ نُكِّبوا
بِعينكَ ما تَلْقَى مِن الضَّيمِ أُمَّةٌ
تَبيتُ بوادي النّيلِ حَيْرَى تَقَلَّبُ
أَخيذةُ أحداثٍ تَظلُّ غُزاتُها
مُظفَّرةً أَبْطالُها ما تُخيَّبُ
جَرَتْ بارحاتُ الطيرِ ترمي رَجاءَها
بأَسحمَ ما ينفكُّ حرّانَ يَنعبُ
أَلاَ قَدَرٌ للهِ يجرِي سَنيحُه
بحاجاتها أو آيةٌ منه تُكتَبُ
لَعمرُ الأُلَى هانتْ عليهم صُدوعُها
لقد غَالَها الصدَّعُ الذي ليس يُرأَبُ
إذا هي جدََّتْ تطلبُ الحقَّ ردَّها
مُعنّىً بإدمانِ الأباطيلِ يلعبُ
تورّعَ يستهوِي الحُلومَ فأَقبلتْ
جَماهيرُها تستنُّ أَيّانَ يَذهبُ
فلمّا ارْتَمتْ ملءَ العِنانَيْنِ خَالَها
عَصافيرَ تُزْجَى أو قواريرَ تُجلَبُ
وأعرضَ يَقضي حاجةَ النّفسِ لا يَرى
لها حاجةً مِن دُونِ ذلكَ تُطْلَبُ
يُعلّمها أن تجعلَ الغَدْرَ مَركباً
إذا لم يكن مِن صالحِ البرِّ مَركبُ
كذلكَ يُعدِي المرءُ أخلاقَ قَوْمِه
وَيهدِمُ مِنها مَا بَناهُ المُؤَدِّبُ
سَلُوا مِصرَ إذ أَوْدَى فَتاها المُحبَّبُ
أَمَا انْصرفَتْ آمالُها وهي نُحَّبُ
وَحُوطوا حِمَى الإِسلامِ إنّي أخافُها
كتائبَ شتَّى حَوله تَتألَّبُ
لقد كان مِلءَ المشرقَيْنِ كِلاءةً
إذا انبعَثتْ أو أمسكتْ تترقَّبُ
تَجولُ المنايا حَولها كُلَّما ارْتَمتْ
قَذائفُ مِنه جُوَّلُ الهَوْلِ جُوَّبُ
دَعَوْتُ الأمينَ الحرَّ دعوةَ مُشفْقٍ
يرى دولةَ الأحرارِ في مِصرَ تُنكَبُ
مَنايا غَلَبْنَ البأسَ يَعصِفُ بالقُوى
وأهواءُ دُنيا هُنَّ أقوى وأغلبُ
تَتابعَ أبطالُ الجهادِ وَغُودِرَتْ
بَقايا سُيوفٍ في يدِ اللهِ تَضرِبُ
تَقَرُّ العَوادِي حين يَهتاجُ سِربُها
وتَرْضَى السّماواتُ العُلىَ حين تَغضبُ
تَصونُ جَلالَ الدّينِ والدّينُ يُزْدَرَى
وتَحمِي لِواءَ الحقِّ والحقُّ يُسلَبُ
أقَامَ الهُدَى أَعلامَهُ في ظِلالِها
فما فيهِ للغاوي المُضلِّل مَأربُ
دَوافعُ لِلجُلَّى سَواطعُ في الدُّجَى
طَوالعُ للسَّارينَ والشُّهبُ غُيَّبُ
مَنعنا بها عِرضَ الكِنانةِ إنّه
بِمَجْرَى السَّنا منها مُقيمٌ مُطنَّبُ
يَضيقُ به الخَصمُ اللَّجوجُ فيرعوي
ويرتدُّ عنه الطامحُ المُتَوثِّبُ
يَرى الدّهرُ أن يَبتزَّهُ وهو مُشفِقٌ
ويُغرِي به أحداثَه وَهْيَ هُيَّبُ
وإنّا لَنَأْبَى أن نرى مِصرَ عَوْرةً
نُسَبُّ بها في العَالَمينَ ونُثْلَبُ
أَنترُكُها نَهْبَ المُغيرينَ إنّنا
لَتُنكِرُنا آباؤنا حِينَ نُنْسَبُ
أَنحنُ بنو القومِ الأُلىَ زَلزلوا الدُّنَى
وثَلّوا العُروشَ الشُّمَّ أم نحن نكذبُ
أرَى المرءَ يأبى أن يُقارِفَ خُطَّةً
تنكَّبَها مِن قبلِ أن يُولدَ الأبُ
هَلُمّوا شَبابَ النّيلِ فالبِرُّ أوجَبُ
أَمِن حَقِّهِ أن تنعموا وهو مُتْعَبُ
هَلُمّوا إلى البيضاءِ إن رَابَ مَذهبٌ
وأُمُّوا سَواءَ الأمرِ إن مَالَ أَنْكَبُ
هَلُمّوا فَصُونوا للِكنانةِ مَجْدَها
وكونوا لها الجُندَ الذي ليس يَرهبُ
أَقيموا على الأخلاقِ بُنيانَ عِزِّها
فقد هَجَعَ الباني وهَبَّ المُخرِّبُ
بكيتُ على الماضينَ من شُهدائِكم
يُباعُ الدَّمُ المسفوكُ مِنهم وَيُوهَبُ
قَرابينُ رِيعَتْ في مَحاريبِ قُدْسِها
وما بينها جانٍ ولا ثَمَّ مُذنِبُ
تَنَاسَى حُماةُ النّيلِ أيّامَ قُرِّبَتْ
فضاعتْ غَواليها وضَاعَ المُقَرِّبُ
بُهِتُّ فما أدري أَماءُ مِرَشَّةٍ
يُراقُ جُزافاً أم دَمٌ يَتصبَّبُ
رَثَى الأُسْرُبُ الجاني لِفرطِ هَوانِها
على القومِ واسْتَحيا السِّلاحُ المُخَضَّبُ
وَأصبحَ راميها تلوحُ شُخوصُها
فَيأْسَى وتشكو ما دهاها فَيحدَبُ
لَئِنْ عَجِبَ الأقوامُ مِن سُوءِ صُنعهِ
لَصُنعُ الأُلىَ حَالوا عَنِ العهدِ أَعجبُ
مَضوا هَدَراً مِثلَ الرّياحينِ غالَها
وَشيكُ الرَّدى أو هُم أبرُّ وأطيبُ
فَمِن لاعجٍ للوجدِ يُذكيه لاعجٌ
وَمِن صيِّبٍ للدّمعِ يُزجيهِ صَيِّبُ
ضحَايا من الأبرارِ ضَجَّتْ قُبورُها
فَضَجَّ المُصلَّى واْقشعرَّ المُحصَّبُ
هَلُمّوا شَبابَ النّيلِ لا تَتَهيَّبوا
فقد نَشطَ الدّاعي وجَدَّ المُثوِّبُ
هو الحقُّ ما عن نَهجهِ مُتحوَّلٌ
لِمَنْ يبتغِي المُثلىَ ولا منه مَهربُ
أجيبوا سِراعاً إنّها ساعةُ الوَغَى
وإنّا لَنخشَى أن يطولَ التأهُّبُ
إذا السّيفُ أمضَى في الكتائبِ حُكمَهُ
فماذا عَسَى يُغنِي الكميُّ المُجرِّبُ
إلينا شَبابَ النّيلِ لا تَعْدِلوا بنا
فلا القاعُ غَرّارٌ ولا البرقُ خُلَّبُ
إلى أُمَّةٍ تُلقِي إليكم رَجاءَها
إذا هَاجَها يومٌ مِن الشَّرِّ أشهبُ
عَرفنا لها ما جَلَّ من حُرُماتِها
فَلا نَحنُ نُؤذيها ولا هِيَ تَعتِبُ
أُولئكَ أعلامُ الجهادِ فَكبِّروا
وَتلكَ أناشيدُ البلادِ فَأَوِّبوا


Ten hloupý strom, ta hloupá jedle,
o palmě v marné touze sní
a nevšímá si, bříza vedle
že žije, roste pouze jí!


Amor, é falso o que dizes;
Teu bom rosto é contrafeito;
Tenta novos infelizes;
Que eu ainda trago no peito
Mui frescas as cicatrizes:


Doch glänzten kaum mir hundert Morgenröthen,
So rief sie mit der Stoa Ruh,
Mit kaltem Ernst, zum Lebewohl mir zu:
Geh' an den Pol zu deinen Samojeten!


إنِّي بفضلِ من اللهِ ذو دعةٍ
وذو يساريْن لا الإقتارُ يَعْرُوني
بأبي الإمامُ ابنُ سلطانَ الإمامُ بأنْ
تفضى إلىَّ خُطوبِ الدهر بالهُونِ
فإنني واثقٌ باللهِ ثمَّ بهِ
إذا تمرَّض خَالِي فهُو بَشْفِيني
وكيف يمرضُ خَالي وهو لي وَزَرٌ
متى أَزُرْهُ فلم يبخلْ بمكنونِ
وحائرٌ خلتُه في العىّ منهمكاً
يعومُ في بحرِتِيهِ غيرِ مأمونِ
يكادُ يغرقُ لكن شامَ نارَ هدىً
فقالَ علّ بها قوماً ليهْدُوني
لما أتاها رآني قاعداً فدنَا
منّى قريباً وألْقَى رَحْلَهُ دُوني
فقال ما ذا ترى في أمر ذى وَلَهٍ
أَقْوَى وأفقرَ مِن مال ومَاعُونِ
لما تبينتُ شكواهُ فقلتُ لهُ
أما ترى الخلق ينحُو أرضَ يَبْرِينِ
لا تقعدن امرأَ مِن كل ناحيةٍ
بها من الشامِ أوْ مصرٍ أو الصينِ
يَمِّمْ ذُراها تر البحر الخضمَّ بها
فاغرف بكفكَ واشربْ غيرَ مَسْنُونِ
وبُثَّ شكواكَ مَعْ من لا شبيهَ له
فترجعَنَّ بأجرٍ غير مَمنُونٍ
ما أمَّ ساحتَه مُقوٍ ألمَّ به
إلاّ وفاءَ برزقٍ منه مضمونِ
ولو تجمَّع حزنُ الخلقِ في خَلَدِي
فإن مراى فتى سلطان يسليني
هَيْهاتَ أن تحفظَ الأيامُ من قدري
وناصري يعربيٌّ مَدْحُه دِيني
ما اعتلَّ لي خاطرٌ إلا وقابلني
بطائرٍ من نَدى كفيهِ مَيْمُونِ
لا يطمعنَّ زمانٌ أن بضعضعَ لي
رُكْنا ولا بِسهامِ البؤسِ يَرْمِينِي
فإنْ قويتُ فبالإِحسان يغرقُني
وإن بعدتُ فعرفٌ مِنه يأتينِي
لا زلتُ أكسوهُ مِن مدحي برودَ ثَناً
ولم يزلْ ببرودِ العُرْفِ يَكُسُونِي
لا يدخلُ الفقر لي بيتاً فيخرجُني
إلى سواه فجودٌ منه يعتبِني
وكيفَ أطمعُ في جدوى سِواه وقد
أنالني فوقَ ما أرجُو ويَكْفينِي
يغارُ من أن يمس الفقرُ شاعرَه
أو أن يناديَه شخصٌ باسم مِسْكِين
لا يعترى البؤسُ والإقلالُ شاعرَه
غدا غياثَ الموالِي والسلاطينِ
عَنَتْ إليه ملوكُ الأرضِ قاطبةً
طوعاً له كلُّها تدعو بآمينِ
فهكذَا مَنْ أطاعَ اللّهَ خالقَه
أطاعَه كلُّ ذى روحِ بتكوينِ
ذو العدل في الخلقِ لا تعدل به أحداً
تراه يصلح الدنيا والدّينِ
لا ينبغِي أن يسمَّى باسمِه أحدٌ
لأنه ذهبٌ والناسُ مِنْ طِينِ
يا من تسَّمى باسماء الملوكِ فكن
كمثلِهم هذه سُوحُ الميادينِ
هيَّ حروفَ اسمِك اللائي دُعِيتَ بها
وائت السباق وإلاَّ فِرَّ مِنْ دُوني
هذا أبو العربِ المشهورُ مَنْصِبُه
كمثل ما اشتهرتْ آياتُ ياسين
في البر والبحر هَلْ تلقى له مثلا
في عَدْله من ملوكٍ أو سلاطينِ
لا عيبَ فيه سوَى أَنِّي بصرتُ به
إذا تجلّى رُجُوماً للشياطينِ
عِشْ يا ابنَ سلطان سيف نجل مالكِه
ما عَمَّر الدهرُ في عزٍّ وتمكينِ


Toť vůdčí motivy jsou obou sborů.


Vaga donzella d'Inisuna, ignoto
Non è ad Ossian Catmor: rammento, io dissi,
Quel dì ch'ei venne nell'ondosa Itorno,
Prova a far di sua possa. Eransi scontri
In sanguigna tenzon due regi alteri,
Surandronlo, e Culgorno, atroci e torvi
Del cignal cacciatori. Ambi scontrarlo
Presso il torrente, ambi passargli il fianco
Con le lor aste: a sé ciascun del fatto
Traea la fama; arse battaglia. In giro
Spezzata lancia e d'atro sangue intrisa
Mandar d'isola in isola agli amici
De' padri lor, che gli destasse all'arme,
L'ire feroci a secondar. Catmorre
Venne a Culgormo occhi-vermiglio, ed io
Recai da Selma a Surandronlo aita.


Hőhe!


Wie ein Hirsch zur dürren Zeit
Nach dem frischen Wasser schreit,
Also schreiet auch mit Schmerzen
Nach dem Wasser deines Herzen,
Jesu, meine matte Seel
In der dürren Leibeshöhl.


Jen dál, kdos počal svatý boj,
již hrdě povznes čelo!
Duch nesmrtelný potrvá
a smrt jen hubí tělo!
Nechť zákeřníci tasí meč,
nechť bludy z temna sočí!
My půjdem směle smrti vstříc!
My volat budem víc a víc:
A ona předc se točí!


Az ablakon hűs csillámok szaladnak:
hűsek, eltűnők, hazugok, vizessek.
Halálszaga van minden pillanatnak
s omolva csúsztat el hogy továbbessek.


قالت وقد صعدت على
صدري وراحتها بنحري
ماذا يشابهنا معا
قلت السفينة فوق بحر


绝壑垂萝莲出泥
灵根泻碧漱春曦
支筇得住烟云上
剩看飞流溅沫时


至宝何年伏九渊
飞空散作玉声琤
那知夜半腾朝采
会见长虹属太清


Den první dnes, co zem se sluní,
a jak juž dýše vyhřata!
ač dýchá jenom hlíny vůní,
jest duše nad ní dojata!
V té bezdné, azurové tůni
chrp budoucích zřím poupata.


Und die Flammen fressen brennend Wald um Wald,
Gelbe Fledermäuse zackig in das Laub gekrallt.
Seine Stange haut er wie ein Köhlerknecht
In die Bäume, daß das Feuer brause recht.


Marte toeuss di fadigh, sgennaa di caj,
pien de ferr e de azzal denanz, dedree,
el pareva ona cassa de danee
collogada dessora a duu strivaj.


乌桕微丹菊渐开
天高风送雁声哀
诗情也似并刀快
剪得秋光入卷来


Allein die Sage kam mir, du seyst nicht mehr!
Verzeih, o Muse, wenn du unsterblich bist,
Verzeih, dass ichs erst jetzo lerne;
Doch an dem Ziele nur will ichs lernen!


e veggo quanto al mondo è d'onestate
con divine bellezze aggiunte insieme,
col parlare amoroso e 'l vago sguardo.


Was that der Bock, der Held? Er schnob gerechten Zorn,
Und schüttelte den Bart; sein Horn
Gebraucht er aber nicht; genug, er ließ es sehn,
Und sagte: Räuber! willst du gehn!


Ciascun coverta bene il suo destriere;
poi montaro a cavallo tutti quanti,
armati d'elmo, di sbergo e lamiere
di gamberuoli, di cosciali e guanti:
sanza pennoni, stendardi o scudiere
in sulla piazza usciro i combattanti
istretti istretti colle spade in mano;
Orlando avea la 'nsegna del Pagano.


صديقٌ لي بُليَ بحكيمِ سوءٍ
كذا السلعوسُ يُبلى بالشجاعي
فجسَّ وقالَ حُمَّى معْ صداعٍ
فقلنا يا حكيمُ بلا صداعِ


Amerre pillantása hítt,
feszíti vágyam vásznait
és vágyam vászna úgy dagad:
ki tudja, meddig nem ragad?


Des Nachts möcht' sie spazieren
Zum Schützenfest hinaus,
Ihr Kleid tut sie genieren,
Sie zieht es darum aus.


So wird dadurch ein Volk als Oberherr verehret,
Daß es ein gleiches Volk der Sprache Schönheit lehret?
Wenn Theben einst Athen der Mundart Vorzug gab,
Was ging Böotien an seiner Freyheit ab?


Ludišina bledne líc,
oko v siné dáli těká
přes vrcholky borovic
nad skaliska dávnověká.
Zírá, hledá ve výši,
kde se mraky honí v letu,
představu svou nejvyšší –
Valdštýnovu silhouettu;
za hodinu přijde hosť
neznámý a dávno drahý;
Ludiše mu pro radosť
květem ověnčila prahy.
Časných fial sto a víc
v hruboskalských lesích padlo,
aby vůní vzdychajíc
pod rekovou nohou zvadlo.


Der du uns auch liebst, Olde, kom näher her,
Du Kenner, der du edel und feuervoll,
Unbiegsam beyden, beyden furchtbar,
Stümper der Tugend und Schriften hassest!


Der Schale Bitterkeit ist tief vergangen,
Die Braut schenkt Hades reif den Kuß
Geplatzter Frucht nach keuschem Mädchenbangen.


愁入银缸秋夜长
金刀玉尺总凄凉
从来闺里流黄月
不减卢龙塞上霜


Io, che gran tempo già smarrito fui,
E per breve cangiai gloria infinita,
Di me stesso or mi dolgo e non d'altrui.


Der Herr trieb tausend Meilen
Mich her um dich zu heilen,
Zu brechen mein Brot mit dir,
Den Becher mit dir auch zu teilen,
Wohlauf, nun folge du mir.


„Odra, slyšíc blízkou píseň moře,
v jarém dmutí milánovi vstříc
hruď tu šíří valné po prostoře,
z daleka již rozestírajíc
k Baltu ramena svá roztoužená:
levé rámě – křivolaká Pěna,
pravé – Děvanovy ladný proud.
Jimi v jasné kadeře mu sahá,
ale k prsům ňadra svoje blahá
nemůže mu vroucně přitisknout:
Ostrovy dva mezi ně se šinou –
Volín rozložitý hvozdem stmělý,
Uznojm táhnoucí se v dálku sinou –
Svina stužkou stříbrnou je dělí.


Jak to rozplesalo bradleckého pána
z toho viděti, že čarodějku líbal.
Jeseň byla – země v soumrak zahloubána,
rytíř něžně se i ku kopřivám shýbal,
ke studánce mířil, ale – běda, běda!
z krtčích děr naň hledí příšerných sta očí
zakalených, rudých, a každé ho hledá,
a každé se za ním, světélkujíc, točí.


Ces lieux, chers aux vivans, sont aussi chers aux morts.
Qui vous empêchera de placer sur ces bords,
Près d'un ruisseau plaintif, sous un saule qui pleure,
D'un ami regretté la dernière demeure ?
Est-il un lieu plus propre à ce doux monument,
Où des mânes chéris dorment plus mollement ?
Du bon helvétien qui ne connoît l'usage ?
Près d'une eau murmurante, au fond d'un vert bocage,
Il place les tombeaux ; il les couvre de fleurs :
Par leur douce culture il charme ses douleurs,
Et pense respirer, quand sa main les arrose,
L'âme de son ami dans l'odeur d'une rose.


unter Bäume wie von Dürer, die
das Gewicht von hundert Arbeitstagen
in den überfüllten Früchten tragen,
dienend, voll Geduld, versuchend, wie


Karten, die bey Tage streiten, liegen Nachts beysammen stille;
Weiber, die mit Männern zancken, stillt bey Nacht ein guter Wille.


Allgeliebter Vogel Du,
Gingest auch zur ewigen Ruh
Liebenswürdig zahm und zart
Und von selten geistiger Art!


Aparát je dobrý nebo planý.
Nejhorším jsou politické strany.


Du liebes Auge willst dich tauchen
In meines Augs geheimste Tiefe,
Zu spähen, wo in blauen Gründen
Verborgen eine Perle schliefe?


Minden müvészetek
Fején a korona:
A mi művészetünk,
Ellen ki mondana?
Mi szép, mi szép, mi szép
A mi föladatunk!
Legyünk büszkék reá,
Hogy színészek vagyunk.


 Зайцеву
Века текут… И хрипло рухнул в лог
Старинный куст, изъеденный судьбоА я в слезах простерт у мшистых ног,
Как дым кадильный пред тобоВ последний раз дупло — твое дупло —
Лобзаю я, наполненное гнильВека текут; что было, то прошлТы прорастешь седою быльМедвяных трав касается мой лоИспив елей, и ныне, как намедни,
В последний раз — твой верный, старый поп —
Я здесь служу свои обеднНад золотой, вечернею рекой
Свивают кольца облачные змии
Скорей, скорей, — о поле, упокой
В твоей бездомной киновиМеня прими, — в простор простертый гроб!
Рассейтесь вы, как дым, седые бредни!
В последний раз — твой верный, старый поп —
Я здесь служу свои обеднСеребряный Колодезь


Tvoje štěstí, sladké jeho písně?
Kdyby vstali, skřiví rty jen přísně,
skloní líce.


Neskákej do přednesu!


E po' sì·lle dirai: ‘Anima mia,
Istanotte ti tenni i·mmio dormire
Intra·lle braccia, sana, al me' disire:
Molto mi fece Idio gran cortesia,


Trochu jsme pili, trochu debatovali
ve smutně žhavém městě pod verandou kdesi.
Tak člověk někdy čertu svíčku zapálí...
A teď se vracím tiše k dědinám a v lesy
měsíčnou nocí.


Ezer karú óriássá
Kápráz a fény minden fát,
Melyet Lóra ily estvéken
Somló öve körűl lát:
A múltban és jövendőben
Jártak gondolatjai;
Vitéz férjét féltik vala
Szíve kívánatjai.


بادِرْ بِلَهْوِكَ لَيْلَةً بَدْرِيَّةً
وَاقْصُدْ بِما نَهْوَى بِرَغْمِ الْحُسَّدِ
وَمُرِ الْغَرِيرَ يُدِيرُ بِكْرَ سُلافَةٍ
لا تَسْمَعَنَّ لِعاذِلٍ وَمُفَنِّدِ
يَهْتَزُّ فِي سُودِ الثِّيَابِ كَأَنَّهُ
بَدْرٌ تَجَلَّى مِنْ غَمامٍ أَسْوَدِ
ما زِلْتُ أَسْحَرُهُ بِلَحْظٍ خاتِلٍ
وَأَسُومُهُ الإِنْجازَ قَبْلَ الْمُوعِدِ
حَتَّى تَوَرَّدَ خَدُّهُ بِمُدَامَةِ
كالْمِسْكِ ذَاتِ تَوَقُّدٍ وَتَوَرُّدِ
وَتَبَيِّنَ الإِنْعامُ فِي أَلْحاظِهِ
مُتَقَرِّبَ بالألْفاظِ بَعْدَ تَبَعُّدِ
حَتَّى انْثَنَى فِي الأَرْضِ يَلْثِمُ خَدَّهُ
شَوْقاً إلى فَرْدِ الْمَلاَحَةِ أَوْحَدِ
يا لَيْلَةً كانَتْ لِدَهْرِي غَرَّةً
طَلَعَتْ عَلَيَّ نُجُومُها بِالأَسْعُدِ


Und diesmal hat der Ochse gar
Mit Bären einen Bund geschlossen –
Du fällst; doch tröste dich, Magyar,
Wir andre haben schlimmre Schmach genossen.


Gott gab's, Gott nahm's; ihn will ich ehren.
Du, Gott, bist nur beständig schön;
Mein gnugsam's Heil, mein ganz Begehren,
Mein Nichts, mein Staub soll dich erhöhn!
Gibst du mir einst die Ehrenkrone,
Leg' ich sie freudig dir zum Throne.


Here lies a part of hell that on earth was
(It took it long to pass,
Riddled by way of Justice
[…]
Here lies the other par


Sie wandern rüstig mit dem Frühen,
Bald steigt die Sonne drückend heiß;
Die Zunge lechzt, die Lippen glühen,
Und von der Stirne rinnt der Schweiß:
Da rieselt so helle
Vom Felsen die Quelle.