Mira cómo se me pone
la piel ca vez que me acuerdo
que soy un hombre casao
y sin embargo, te quiero.
Entre tu casa y mi casa
hay un muro de silencio,
de ortigas y de chumberas,
de cal, de arena, de viento,
de madreselvas oscuras
y de vidrios en acecho.
Un muro para que nunca
lo pueda saltar el pueblo
que anda rondando la llave
que guarda nuestro secreto.
¡Y yo sé bien que me quieres!
¡Y tú sabes que te quiero!
Y lo sabemos los dos
y nadie puede saberlo.
¡Ay, pena, penita, pena
de nuestro amor en silencio!
¡Ay, qué alegría, alegría,
quererte como te quiero!
Cuando por la noche a solas
me quedo con tu recuerdo
derribaría la pared
que separa nuestro sueño,
rompería con mis manos
de tu cancela los hierros,
con tal de verme a tu vera,
tormento de mis tormentos,
y te estaría besando
hasta quitarte el aliento.
Y luego, qué se me daba
quedarme en tus brazos muerto.
¡Ay, qué alegría y qué pena
quererte como te quiero!
Nuestro amor es agonía,
luto, angustia, llanto, miedo,
muerte, pena, sangre, vida,
luna, rosa, sol y viento.
Es morirse a cada paso
y seguir viviendo luego
con una espada de punta
siempre pendiente del techo.
Salgo de mi casa al campo
sólo con tu pensamiento,
para acariciar a solas
la tela de aquel pañuelo
que se te cayó un domingo
cuando venías del pueblo
y que no te he dicho nunca,
mi vida, que yo lo tengo.
Y lo estrujo entre mis manos
lo mismo que un limón nuevo,
y miro tus iniciales
y las repito en silencio
para que ni el campo sepa
lo que yo te estoy queriendo.
Ayer, en la Plaza Nueva,
—vida, no vuelvas a hacerlo—
te vi besar a mi niño,
a mi niño el más pequeño,
y cómo lo besarías
—¡ay, Virgen de los Remedios!—
que fue la primera vez
que a mí me distes un beso.
Llegué corriendo a mi casa,
alcé mi niño del suelo
y sin que nadie me viera,
como un ladrón en acecho,
en su cara de amapola
mordió mi boca tu beso.
¡Ay, qué alegría y qué pena
quererte como te quiero!
Mira, pase lo que pase,
aunque se hunda el firmamento,
aunque tu nombre y el mío
lo pisoteen por el suelo,
y aunque la tierra se abra
y aun cuando lo sepa el pueblo
y ponga nuestra bandera
de amor a los cuatro vientos,
sígueme queriendo así,
tormento de mis tormentos.
¡Ay, qué alegría y qué pena
quererte como te quiero!


سَلامٌ عَلى عَهدِ الشَبيبَةِ وَالصِبا
وَأَهلاً وَسَهلاً بِالمَشيبِ وَمَرحَبا
وَيا راحِلاً عَنّي رَحَلتَ مُكَرَّماً
وَيا نازِلاً عِندي نَزَلتَ مُقَرَّبا
أَأَحبابَنا إِنَّ المَشيبَ لَشارِعٌ
لَيَنسَخَ أَحكامَ الصَبابَةِ وَالصِبا
وَفِيَّ مَعَ الشَيبِ المُلِمِّ بَقِيَّةٌ
تُجَدِّدُ عِندي هِزَّةً وَتَطَرُّبا
أَحِنُّ إِلَيكُم كُلَّما لاحَ بارِقٌ
وَأَسأَلُ عَنكُم كُلَّما هَبَّتِ الصَبا
وَما زالَ وَجهي أَبيَضاً في هَواكُمُ
إِلى أَن سَرى ذاكَ البَياضُ فَشَيَّبا
وَلَيسَ مَشيباً ما تَرونَ بِعارِضي
فَلا تَمنَعوني أَن أَهيمَ وَأَطرَبا
فَما هُوَ إِلّا نورُ ثَغرٍ لَثَمتُهُ
تَعَلَّقَ في أَطرافِ شَعري فَأَلهَبا
وَأَعجَبَني التَجنيسُ بَيني وَبَينَهُ
فَلَمّا تَبَدّى أَشنَباً رُحتُ أَشيَبا
وَهَيفاءَ بَيضاءُ التَرائِبِ أَبصَرَت
مَشيبي فَأَبدَت رَوعَةً وَتَعَجُّبا
جَنَت لِيَ هَذا الشَيبَ ثُمَّ تَجَنَّبَت
فَواحَرَبا مِمَّن جَنى وَتَجَنَّبا
تَناسَبَ خَدّي في البَياضِ وَخَدُّها
وَلَو دامَ مُسوَدّاً لَقَد كانَ أَنسَبا
وَإِنّي وَإِن هَزَّ الغَرامُ مَعاطِفي
لَآبى الدَنايا نَخوَةً وَتَعَرُّبا
أَتيهُ عَلى كُلِّ الأَنامِ نَزاهَةً
وَأَشمَخُ إِلّا لِلصَديقِ تَأَدُّبا
وَإِن قُلتُمُ أَهوى الرَبابَ وَزَينَباً
صَدَقتُم سَلوا عَنّي الرَبابَ وَزَينَبا
وَلَكِن فَتىً قَد نالَ فَضلَ بَلاغَةٍ
تَلَعَّبَ فيها بِالكَلامِ تَلَعُّبا


Píme, píme ďáblův sekt,
nový zjev se intellekt,
citové, temné, pudové, boží,
jímž bůh svou krásu a věčnost množí,
ať zhyne, ať se zboří, ať shoří!
Ostré si bruste nože!
Plán tvůj se zvrť!
Apage, bože!
Zhyň! Smrt!


los despiertos tienen
un mundo común:
vida angustia y muerte
viento fuego y agua
trabajo salario y amos
mas los dormidos guardan
—con avaricia— en sus pulmones
la respiración para el día
siguiente:
también son explotados
no son el día y la noche
alucinaciones de un transeúnte?


Sie ließ sich an den Zweigen
Hinab ins kühle Bad,
Bald will sie rückwärts steigen,
Doch zeiget sich kein Pfad,


Kisleányunk nem akar még lefeküdni, elaludni:
még nem játszott eleget ma, panaszkodik siró szájjal.
Igy sirunk talán ha majd a Halál akar ágyba dugni:
mikor már rég megbékéltünk a mindennapi halállal.


Nejsou pouta – Boží zákonové
lidí svírající:
křídla jsou z tmy žalářové
k nebi zdvihající.


elomen elomen lefitalominal
wolminuscaio
baumbala bunga
acycam glastula feirofim flinsi


Zu lange lauscht ich in den smaragdenen Grüften
schwebenden Schatten sickernder Tropfen Fall –
Zu lange lag ich umschwankt von betörenden Düften
lüstern gewiegt von schläfernder Geigen Schwall.


Wenn Abends in des Meeres Spiegelbade
Zu Füßen mir sich Mond und Sterne wiegen,
Da dünkt mich's wohl, es sei in seiner Gnade
Der Himmel selbst zu mir herabgestiegen.


„Václave, co jen zdrželo tě?“


Der Stab ist nun gebrochen:
Di Heilgen sind gerochen;
Es fällt, Pabst, auf dein Haupt.
Du hast dich selbst getödtet,
Davor dein Rom erröthet,
Und dich nun gar urlaubt.


Fragst du mich, woher die bange
Liebe mir zum Herzen kam,
Und warum ich ihr nicht lange
Schon den bittern Stachel nahm?


Sie frug den Zug wohl auf und ab,
Und frug nach allen Namen;
Doch keiner war, der Kundschaft gab,
Von allen, so da kamen.
Als nun das Heer vorüber war,
Zerraufte sie ihr Rabenhaar,
Und warf sich hin zur Erde,
Mit wütiger Geberde.


Me propongo muy fielmente amar al otro;
al otro yo que no es más que este insistente fantasma.
Tal vez allí se aloja el solo muerto que cargo,
la sola lluvia que desvanece mis huesos.
Pero no podemos, somos tan distintos.
Aquél me enrostra cada vez que puede mis debilidades,
lo que no he hecho y lo que nunca haré,
mi nefasto carácter que ahuyenta a las hormigas.
Pero lo necesito, aún así, lo busco desde que despierta,
porque sé que es mi muerte más amigable
y recita mis poemas, al revés, de arriba a abajo.
Nadie como ese otro maneja mejor mis heridas,
por eso cuando nos enfadamos soy blanco fácil,
me despedaza desde mis cuchillos de infancia
hasta a aquellos besos por los que sufrí anoche.
Sin embargo, este otro no es original,
me copia, me imita la firma, los gestos,
todo lo quiere hacer igual a mí,
beber lo mismo, en iguales cantidades.
Cómo decirle que se vaya, si lo necesito,
porque en mis días tristes ahí está,
en la derrota del cansancio, es horizonte.
A mí, que me digan lo que quieran,
que ya no tengo de qué escribir o hablar!,
que me estoy apagando como una vela pobre!
Yo amo a este otro y lo defiendo a muerte,
con él, me imagino que el mundo no ha nacido.


...en un rincón del año...


极欲从君十日欢
倦飞终羡鸟知还
棘围观战缘何事
亦纵骅骝自出关


ed ella, che non fu già mai crudele,
lieta, benigna e con un dolce aspetto,
spero che mi darà qualche diletto.


Il te pardonnera ; qu’importe que sur terre
Il t’ait vu consumer un temps si précieux,
A ramasser en tas quelque peu dépoussière…
Que le souffle du Nord fit voler dans tes yeux.


» Wahnsinn wäre die Liebe, so sagen sie, wähnen, nicht ärger
Schmähen zu können, als so, die Heilige; wenig bedenkend,
Daß nichts Edlers der Gott den Menschen gab, als den Wahnsinn.
Göttlichen Wahnsinns voll, gewährten Dodona's und Delphi's
Priesterinnen dem Volk der Hellas Rettung und Sühne,
Während sie nüchternen Muths ihm wenig frommten, und gar nicht.
Auch die Sybillen, und wer nur immer der göttlichen Mantik
Sich befliß, wahnsinnig nur haben sie Künftigs verkündigt.
Darum hieß auch den Alten Manie, was die Neueren klügelnd,
Aber nicht weiser darum, die Mantik nannten. Die Mantik
Stammt aus menschlicher Kunst, die Manie von den ewigen Göttern.
So viel trefflicher nun an Namen und Wesen der Götter
Gabe die Mantik ist, als die Oionistik der Menschen 1 ;
So viel vortrefflicher ist der gottabstammende Wahnsinn,
Als die menschliche Klugheit. Besessen vom Gott und begeistert,
Haben Propheten hinweggeweiht die Sünden der Väter,
Haben die Gottheit versöhnt, und die Eumeniden beschwichtigt.
Angehaucht von den Musen, umspielt von lieblichem Wahnsinn,
Haben die Dichter, die Menschen mit zarter und lauterer Seele,
Singend die Zeitgenossen entzückt und begeistert die Nachwelt.
Wer verwegen sich naht der Dichtkunst goldenem Thore,
Eiteler Regel vertrauend, ermangelnd göttlichen Wahnsinns,
Schaal bleibt dessen Gesang, er selbst ein Wörtler. Beschämt wird
Aller Besonnenen Kunst von der Poesie der Beseßnen.
Solches wissend erdulden wir gern, wenn das Volk uns des Wahnsinns
Zeiht. Nichts Edleres gab den Menschen der Gott als den Wahnsinn,
Keinen begeisterndern nicht von allen Arten des Wahnsinns,
Als des Deinigen heilige Wuth, hochheilige Liebe!«
Also las erhöheten Tons die edele Thecla,
Fügete dann hinzu, die sinnige Freundinn betrachtend:
»Aber du sitzest so träumend. Mich dünkt, du hörst nicht, Jucunde.«


Hogy egész erővel, haddal
Rajtuk üssek, nem érdemlik:
Vívniok egész hadammal
Csak dicsőség volna nekik.


Mají velkou starosť,
velkou šibeničku:
zrubnou-li ti hlavu,
přijdeš o čepičku.


Hier schlang ich's, wo Opfer vom heil'gen Altar
Erfüllen ätherische Räume,
Hier wehen die Lüfte so lieblich und klar,
Wie rosige selige Träume.


Der Mohrenkopf war nämlich keiner,
Ein Mädchen war er, braun und bräuner,


Nennt man Homers und Ossians Genossen,
Von deren Lippen Honigseim
Und Nectar oft in weisen Lehren flossen,
Nennt man auch einst den alten Gleim.


Lesy šumí, lesy šumí,
v naší jizbě sšeřilo se,
po koutech se rozvěsily
pavučiny prvních stínů.
Stmívá se ta naše jizba
pohádkovým mlžným šerem,
vlhkým mechem starých lesů
němá noc jde v samotách.


A morte dos dias nos
rastros que os olhos cultivam
as lições do acrílic
O acrílico:
brando golpe de morte
colorid


Dein ohne Wank und Wandel,
So lang ich athme, bin ich;
Wenn ich des Grabes Raub,
Anfliegen an den Saum dir
Werd' ich als Grabesstaub.


Dem Bergesgipfel naht ihr der Kultur,
Von Feldern und Pfaden längst keine Spur,
Das Knieholz fängt bereits schon an,
Kaum kurzes Gras auf eurer Bahn,
Steigt ihr noch weiter, wie ich seh,
Erreicht ihr bald den ewigen Schnee.


Первый гром прогремеЯркий блеск в синеве!
В теплом воздухе песни и нега;
Голубые цветки в прошлогодней траве
Показались на свет из-под снегПригреваются стекла лучом золотым;
Вербы почки свои распустили;
И с надворья гнездо над окошком моим
Сизокрылые голуби свили!
Что за робкие гости! Чуть мимо идешь —
Торопливо головки поднимут,
Смотрят долго и зорко… Того только ждешь,
Что бедняжки приют свой покинуКак я рад им! Боюсь и окно отворять:
Все мне кажется, их испугаю;
Беззащитным созданьям легко помешать,
А легко ль им живется — я знаЧуть окрасится небо полоской огня
И сквозь стекла рассвет забелеет —
Воркотнёю своей они будят меня:
Посмотри, мол, как зорька алееСтал уютней, светлей уголок мой теперь:
Этой кроткой семьи новоселье,
Может быть, после смут, и борьбы, и потерь
Предвещает мне мир и веселье!


Jsou jedni, kteří žijí život celý
jen v samotě, v ní umříti se snaží.
V jich sady květ se lásky neosmělí,
pták štěstí v jich se krovy neodváží.


e músculos
a forçar
entranha
Brumas
sangüíneas,
cama de ferr
Fêmea de
pernas
escancarada
Cortina de gaz
Vento marítim
Odor de dentr
Envolvente
o prazer
da mulher deitad
Faze de mim o temp
O simples pulsar
dentro de t
Anjo, te faço fême
Mulher, te faço anj
Faço-te goz
O gozo de meu sangue
é o leite
que te serv
Na águas de tua
fonte afogas
a minha sed
A língua percorre
um fio na topografia
de montes e vale
A fêmea é terra
latente na eterna
espera da sement
Penumbra do quarto
olhos da noit
Como me achas?


Alles passet nicht für Einen,
Aber Eines paßt für Jeden,
Eins muß euch als Recht erscheinen:
Freies Denken, freies Reden.


Der Feldherr sprach: O Freunde! nie hat mich
Ein Schatten von Mißtrauen gegen euch
Und euren Muth, gequält, und ich bin stoltz,
Daß solch ein Heer mir anvertrauet ist.
Ehr und Unsterblichkeit ist unser Theil;
Denn unsre Thaten wird einst das Gerücht
Auf ewgen Fittigen von einen Pol
Zum andern tragen, und es wird einmal
Gestirn nach uns benannt, und unser Ruhm
Wird funckeln ewiglich am Horizont.«


快意深时恨亦深
干戈何处不相寻
谁将五月龙舟水
尽洗中原虎斗心


Mentre la seta, e de l andar fatica
per l alta sabbia, e la solinga via
facea a Ruggier, lungo la spiaggia aprica,
noiosa e dispiacevol compagnia
trovò, che all ombra d una torre antica
che fuor de londe appresso il lito uscia
de la corte d Alcina, eran tre donne
che le connobbe a gesti, et alle gonne


Prosil král Bedřich: „Kop pět set
zapůjč mi, Berko, to stačí,
před Prahou abych náspy zved’,
než Tilly do bran se vtlačí!


Óh, álmok, kedvek és kegyek
S minden, mit az Embernek adtam,
Be örökre elmultatok.
Ezt a hitványt én megsirattam?
Most érte el igazi sorsa
S most szentelem meg magamat,
Ki nem törődtem ember-sorba
S akinek mindig idegen
Volt ez a hiú, éhes csorda.


Ya es sólo brocal el pozo;
púlpito será mañana;
pasado mañana, trono.


Quel di e la notte e mezo l'altro giorno
S'ando aggirando, e non sapeva dove
Trovossi al fine in un boschetto adorno
Che lievemente la fresca aura muove
Duo chiari rivi mormorando intorno
Sempre l'herbe vi fan tenere e nuove
E rendea ad ascoltar dolce concento
Rotto tra picciol sassi, il correr lento.


Komm, süsser Tod, befreye meine Brust,
Mein Leiden ist dir wohl bewust /
Mit dir verkürtzt sich meine Pein.
Ich kan nicht eher ruhig seyn,
Biß daß die matten Augen brechen,
Dann werd ich erst von Ruhe sprechen.


Also sendet mild und rein
Ihren lauen Sonnenschein
In das Herz die Liebe nieder,
Und in sehnsuchtsvoller Brust
Wechseln flüchtig Leid und Lust,
Ewig keimen neue Lieder.


No tengo memoria, esto es positivo,
no me permite mentir.
No tengo memoria, esto es negativo,
no puedo ser culta,
sigo condenada a ser inteligente a palo seco.


Mütterchen, sag, was suchst du im Schutt dort? Siebenzig Jahre
Hat dich der Himmel getäuscht, und doch noch glaubst du an Glück?


Ei Traum... ich werde niemals ketten
An mein Geschick ein andres Herz,
Mich kann nur Kampf und Arbeit retten,
Erlösen nur der Todesschmerz.
Ich will nicht mehr um Liebe werben,
Denn meine Liebe bringt Verderben,
All, die ich liebte, mußten sterben,
Doch kann ein treuer Freund ich sein.


Es schmazzten vier Korallen-Lippen/
da dacht' ich auff Rosillen hin.
Dacht' ich auff ihre Lippen hin/
als schmazzten vier Korallen-Lippen?
Nein! Lauter Rosen und Rubin
sind ihres roten Mundes Klippen.


Tu cabello acarició mi pelvis y mi pecho...

y ya no sé como expresar lo que sentía.
Y mi aliento se impregnó de tu aroma de mujer...
      Llenándome de tu sensibilidad.
Y embelecé tus carnes tiernas...
      llevándote mi amor y mi delicia.
El tiempo detenido... suspendido...
      el goce de la creación... sobre nosotros dos.
Y mi cuerpo se adentró en tu cuerpo
      fundiendo mi persona a tu persona...
Y mi pecho se posó en tu pecho
      haciéndote mía... en el oleaje del mar...
Y la melodía de la creación
      tú cantaste a mis oídos...
Y tu murmullo se esparció en el viento
Y mi carne se empapó en tu intimidad
      impregnándome de tu deleite y de ti...
¡Y me llené de ti!
      una sola alma, un solo ser...
¡Y me volví parte de ti!
      como río que... ¡por fin!
      regresa y se funde en su mar...
Y nuestro amor se compenetró más allá del tiempo y la distancia
      y nuestro éxtasis fue inagotable, incontenible, inexpresable...
Y me sentí parte del ser universal
      parte de su amor... parte, de su energía...
Y me adormecí en tus embelesos
      y allí...
      donde no estábamos ni despiertos, ni dormidos...
      allí también fuiste mía...
Y te amé, como a la vida te amé
      más que a mi vida te amé...
¡Y salió el sol!... y siempre tuyo...
y salió el sol... y siempre mía...
nos mirábamos
y nuestros cuerpos dejaban esta tierra...


Man eilt zur Jagd; dein Roß ist stolz,
Dich, Herr, ins freye Feld zu tragen;
Ein weites Garn umspannt das Holz,
Da will es Preis und Ruhm durch seinen Lauf erjagen.
Das Waldhorn tönt, das Windspiel bellt,
Das Rohr geht los, das Wildpret fällt,
Oft sinkt ein matter Hirsch ganz athemlos zur Erden.
O Churfürst! diese Heldenlust
Muß billig deiner Fürstenbrust
Der beste Zeitvertreib, nach Müh und Sorgfalt, werden.


Lučin smaragd nesmírný
u nohou nám ležel
a za ním vod stříbrný prut
kamsi k moři běžel.


Im höhlgen der Pleure, ach Pleure du theure, du theureste Pleuer, du ewiges feuer.


Co mi duši rozjasnilo
pod smrčí a sosnoví,
čím to srdce moje bilo,
co jsem pěla tišinami
v slunečnu a pod hvězdami:
les to ví.


Ani se nediví, ani se neptá,
odkud že slz ten bohatý proud?


Da ist ein Canaan zu hoffen/
Kein Paradieß ist mehr allhier.
Es hat noch niemand/ der mit dir
Entfliehen will/ den Zweck getroffen.
Die Hoffnung mehrt sich mit den Dingen/
Die süß und doch unsichtbar sind/
Es muß uns doch zuletzt gelingen:
Bleib nur in Einfalt Gottes Kind.


Wahr ist es, unser Blick erreicht ihn nie.
Die sinnende Vernunft verlanget Offenbarung;
Sie schwingt sich forschend auf, und forschend wandelt sie
Durchs offene Gebiet der schweigenden Erfahrung.
Sie fragt die Möglichkeit; die Antwort ist: »Vielleicht.«
»Ach! nur vielleicht!« Sie fragt das Leben,
Sie fragt den Tod, der um das Leben schleicht;
Und keins vermag, die Antwort ihr zu geben,
Vor der die Nacht der Zweifel sich erhellt.


官家明日庆生辰
准备龙衣熨帖新
奉御进呈先取旨
隋珠错落间奇珍


„Haj, csupa börtön
s árny, mibe’ töltöm
életem,
pedig a tágot
csak a világot
szeretem.
Itt a szobákban
nincsen élet,
kívül a tágban
szívem éled,
kívül a tágban
új dalom,
bent a szobákban
únalom.”


Du änderst alle Herzen,
Zerstörest ihre Lust;
Und schaffest Gram und Schmerzen
Der jugendlichen Brust.


ألقيت في باب أهل اللَه في حلب
حملي وأملت أن تمحى بهم كربي
أني نزيلهم حاشا مكارمهم
ترضى انفصامي مهما ساءبي أدبي
هم للنزيل وهم أهل الدخيل وهم
عون الضعيف وأهل المن بالأرب
أهل الفتوة أسرار النبوة أص
حاب المروة أهل القدر والرتب
عبد بأعتابهم يرجو تفضلهم
نزيلهم وينادي يا ذوي حلب


Nem akarok, gyenge, veletek kiszállni,
beteg, erőn föllül csúcsokon ugrálni,
fiatal, ősz fők közt versenybe’ kiválni,
hamit azok hagytak, magam azt munkálni;
de azok neveltje, kik mezejük aszfalt,
kiket e bágyadt kor vergődve magasztalt,
vágyón, irigyelve nézek tifelétek.
Szellemem a koré, anyagom tiétek,
s bárha silány viskót, bárha csupán vázat,
magyar égett kővel építem e házat.


Ha úgy tetszik felségednek,
Hogy ezeket meglássa;
Leszek Anchisességednek
Mindjárást Aeneássa;
De tartódzzon a nyakamon,
Én béviszem a hátamon,
Hogy segge meg ne ázzon.”


Irrthum zwar und Thorheit sind
Unser Loos hienieden,
Mißgestaltet, schwach und blind;
Jeder Fehler ist ihr Kind
Und verscheucht den Frieden.
Ach, der süßen Feinde sind
Uns so viel beschieden.


Quante volte ad Amor ho chiesto l'ale
Per giungere al disio che ogni hor me avanza
Sì pien de ardente voglia e di speranza
Che altro che sequir lui nulla mi cale;


Der Ober wirft die Sauce
Der Remoulade hin.
Er wackelt in der Hose
Und sagt: »Ja, die lag drin.«


Ticho – Ob čas hvězda sletí,
vůně dřímá ve poupěti,
a sny zlaté v hlavách dětí,
svět je míru moře.
A k tvojim snům do objetí
pospíchá má láska spěti,
tmavá jak stín starých snětí,
zářící jak zoře.


Těžký stín tajemství tvého leží mezi dušemi jejich a námi.
Vítězství naše jsou cestami k tobě a v přemožení našem vítězství neviditelná.
Svištění mečů šelestí nárazem klasů tajemných zrání. Rány mají echa svá v dálce.
V broušené oceli naší a nepřátel našich odrážíš jedno slunce všech jiter
a semeni z rukou krvácejících dáváš vykvésti liliemi.
Nesčetné plameny od věků stravují tmu. I slunce a tajemná žízeň všech světů,
ale vždy znova se valí s kosmických výší. A přece bude naposled světlo.
A bolestné výkřiky naše zvoniti budou jednou jak včely,
když blíží se k úlům se sladkostí medu, jejž sebraly na nivách věků.
Tvoji tajemnou výpravu bojujeme.
Vůdce setnin jsi určil a výši jich dal jsi přehlédnout tisíciletí,
paprsky pohledu jejich se nezlomily v přechodu z prostředí do prostředí,
a šepot rozkazů jejich jsi proměnil v bouři ohlasem hlubin.
Dal’s sílu útoku našemu, když krajiny světla duněly našimi kroky,
a sílu rameni nepřátel, když jsme osnovali vítězství denní
při pochodních nočních! –
Dni naše vstávají v mlhách jak podzimní slunce, a teskno a teskno a teskno!
Umdlení naše na nivy nepřátel zasívá růže! A naše cesta vede až k hranicím času!
Ó Věčný!
Bolest všech vítězství kouří se k tobě azurem staletí příštích jak prosebná oběť
a spětí všech rukou, svlažené slzami, volá po mystickém odpuštění!
Učiň rány naše sladké a nezmenšující počet živých, ale zvětšující!
A v tichu bolesti své ať slyšíme šuměti v duši mystické prameny světla,
neboť bolest a světlo jsou formami jediné vibrace tajemství tvého!
V poledne zápasu našeho ať zvoní nám etherné polibky duší, smířených smrtí,
a tváře rozpálené odvěkou vinou ať ochladí rosa nového stínu,
v němž i my duše svých nepřátel proniknem jednou v lítosti lásky,
kterou jsme zapřeli s pláčem a v růžovém dešti polibků mrtvých,
kterým jsi přikázal zvadnouti na rtech zápasícího!


Štědré nebe krásné zboží
V bujných rolích lidem množí;
Ovsýk můj se vzhůru pnul,
Předce mi jen vyhynul.


Alles, Alles ist verklungen,
Sieht mich fast gespenstisch an,
In den Abgrund ist's gesprungen,
Funkelt wie ein Feuermann! –


E comincio signore io conducea
pedoni e cavallieri e venia in campo
la dove Carlo Marsiglio attendea
per fargli al scender lalpe haver inciampo
e una giovane bella meco havea
del cui fervido amor nel petto avampo
e ritrovai presso a Rodonna armato
un che frenava un gran destriero alato


Und zwischen Auf- und Niedergang
Blutwellenheißes Schlagen,
Ein Hoffen tausend Leben lang,
Ein Schmerz und ein Entsagen.


لاحَ بَدْرٌ يَتَجلَّى
وَتَثَّنَى غُصْنَ آسِ
قُلتُ ما تَبْرَحُ نَشْوَا
نَ بِلا خَمْرٍ وَكاسِ
قالَ لي رِيقَةُ ثَغْرِي
خَمْرَةٌ مِن بَيْتِ راسِ


Je mi, jak obklíčen spoustou vln
v hloubky pad s vysoka skácen.
Ležel tam na dně stesku pln,
na vždycky, na vždycky ztracen...


تُغَطّي نُمَيرٌ بِالعَمائِمِ لُؤمَها
وَكَيفَ يُغَطّي اللُؤمَ طَيُّ العَمائِمِ
فَإِن تَضرِبونا بِالسِياطِ فَإِنَّنا
ضَرَبناكُمُ بِالمُرهَفاتِ الصَوارِمِ
وَإِن تَحلِقوا مِنّا رُؤوساً فَإِنَّنا
حَلَقنا رُؤوساً بِالقَنا وَالغَلاصِمِ
وَإِن تَمنَعوا مِنّا السِلاحَ فَعِندَنا
سِلاحٌ لَنا لا يُشتَرى بِالدَراهِمِ
جَلاميدُ أَملاءُ الأَكُفِّ كَأَنَّها
رُؤوسُ رِجالٍ خُلِّقَت بِالمَواسِمِ


A šerem z blízkých mračných kasáren
tu večerka jen v tiché noci kráse
do koutů, spleti oprýskaných stěn
tak tesklivě a smutně rozléhá se.


Co, druhu! sen?
Rci, mám mu věřit?
Ním los svůj měřit?
To řekni jen –
Co sen?


Como ese que vive ahí, ignoro en qué piso,
y le he visto bajar por unas escaleras
y adentrarse valientemente entre la multitud y perderse.
La gran masa pasaba. Pero era reconocible el diminuto corazón afluido.
Allí, ¿quién lo reconocería? Allí con esperanza, con resolución o con fe, con temeroso denuedo,
con silenciosa humildad, allí él también
transcurría.
Era una gran plaza abierta, y había olor de existencia.
Un olor a gran sol descubierto, a viento rizándolo,
un gran viento que sobre las cabezas pasaba su mano,
su gran mano que rozaba las frentes unidas y las reconfortaba.
Y era el serpear que se movía
como un único ser, no sé si desvalido, no sé si poderoso,
pero existente y perceptible, pero cubridor de la tierra.
Allí cada uno puede mirarse y puede alegrarse y puede reconocerse.
Cuando, en la tarde caldeada, solo en tu gabinete,
con los ojos extraños y la interrogación en la boca,
quisieras algo preguntar a tu imagen,
no te busques en el espejo,
en un extinto diálogo en que no te oyes.
Baja, baja despacio y búscate entre los otros.
Allí están todos, y tú entre ellos.
Oh, desnúdate y fúndete, y reconócete.
Entra despacio, como el bañista que, temeroso, con mucho amor y recelo al agua,
introduce primero sus pies en la espuma,
y siente el agua subirle, y ya se atreve, y casi ya se decide.
Y ahora con el agua en la cintura todavía no se confía.
Pero él extiende sus brazos, abre al fin sus dos brazos y se entrega completo.
Y allí fuerte se reconoce, y se crece y se lanza,
y avanza y levanta espumas, y salta y confía,
y hiende y late en las aguas vivas, y canta, y es joven.
Así, entra con pies desnudos. Entra en el hervor, en la plaza.
Entra en el torrente que te reclama y allí sé tú mismo.
¡Oh pequeño corazón diminuto, corazón que quiere latir
para ser él también el unánime corazón que le alcanza!


حَوى الملكَ مَلْكٌ أغاث النفوسا
فأيُّ نفيسٍ تَولَّى نَفيسا
فإنْ تكُ أفعالُ آبائه
بُدورا فقد بثَّ فينا شموسا
هداياه أهدتْ لأرواحنا
بإحسانه أَنْعُما بعد بُوسا
فأحيا نفوسا وأذهب بوسا
وأخلى حُبوسا وأجلى مُكوسا
وشاع الأمانُ فكادت تعيش
به الرِّممُ الساكنات الرُّموسا
فيا رحمةٌ أُسْكِنتْ في البلاد
فعادتْ رياضا وكانت يَبيسا
ملكتَ القلوب فأما عِداك
فسعدُك يُلقِي عليهم نُحوسا
فإنْ أَضْمروا غدرَ فرعونَ فيك
فسيفُك مثل العصا عند موسى
وحَقِّك يا ثانيَ الأَفْضَلَيْنِ
يمينا تُرَى بَرَّةً لا غَموسا
لقد سُسْتما الملك في العالمين
وأعجزتما مَلِكا أن يسوسا
أَعِدَّ جيوشك للمشرقَيْنِ
وللمغربينِ لكيما تجوسا
فإنك إسكندر المُحْدَثين
فهل خَضِرٌ تصطفيه جليسا


Babánek, Rožek a Müldner jsou
už dávno tam. Rytíři, abych
Vám pravdu řek’: Jste již zbytečný.
Ať žije svépomoc Slabých!


Leert' ich jährlich nur Ein Faß,
Leert' ich alle fünfzig Fässer,
Welch ein Leben wäre besser?
Welch ein Leben wäre das?
Leert' ich jährlich nur Ein Faß!


An einem Dornbusch hing ein Fetzen Tuch.
Wer warf es weg, wen wärmte es zuletzt?
Vielleicht wie er bin ich ein Bettler nun,
Und was so warm mich hielt, ist ganz zerfetzt.


Nezavolá, nezaprosí
nikdo slovy horoucími.
Vyschlá krůpěj ranní rosy.
Nejsme s nimi; budem’ s nimi!


V těch dobách klidu znovu klíčily
myšlenky chmurné v duších, obavy,
co stane se, až ruka železná,
držící pevně žezlo Francie,
bezvládně klesne? S hrůzou viděli
v své obraznosti z jihu, východu
se hrnout nepřátele do země
s hukotem rozbouřených mořských vln,
když protrhne se hráz. Ty obavy
již dlouho sdílel národ francouzský,
a proto všichni naléhat se jali,
ač císařovnu svoji zbožňovali,
by císař dědice dal Francii
a nenechal trůn její osiřet.


Ich sah das Land – die Traube sah ich reifen,
die rechte Milch, um Männer großzuziehn,
ließ weit hinaus mein flammend Auge schweifen,
dem nie ein Traumbild lieblicher erschien:
Ein lautes Echo donnernd fortzutragen,
schien Strom und Tal und Felsen mir bereit;
Doch – grad heraus, man darf das Wort nicht wagen!
Das freie Wort, ihr wißt es, ist gefeit!


Come adonque sperar mai posso pace,
se ognhor più contra me costei s'indura?
Tu ge 'l comporti, e credo per paura
che non ti toglia i stral', l'arco, la face:


脱叶园林带晓鸦
马蹄步步踏霜华
山边水际频凝顾
怕有寒梅昨夜花


Zeigt ihm all die moosblühbunten Steine,
All die schönen Vögel, stillen Tiere,
All die weiten saftiggrünen Wiesen,
Berg und Thal und Busch und Baum und Wasser.
Alles liegt in frischer, keuscher Reine
Unterm silbergrauen hohen Himmel.


صادَني وَلَم يَدرِ ما صادا
شادِن سبى اللَيثَ فَاِنقادا
وَاِستَخَفَّ بِالبَدرِ أَو كادا
يا لَهُ قَد ضَمَّ بِالغُصنِ إِزرارَه
وَبِالحقفِ زِنارَه
لَو أَجازَ حُكمي عَلَيه
لَاِقتَرَحتُ تَقبيلَ نَعلَيه
لا أَقولُ أَلثِمُ خَدَّيه
أَنا مَن يُعظِّم وَاللَهِ مِقدارَه
وَيلزمُ إِكبارَه
يا سِماك حَسبُكَ أَو حَسبي
قَد قَضيتُ في حُبِّكُم نَحبي
وَاِحتَسَبتُ نَفسي في الحُبِّ
إِنَّها نَفسٌ لِذا الحُبِّ مُختارَه
وَبِالسوءِ أَمّارَه
عارَضَ الفُؤاد بِأَشجانِه
وَمَضى عَلى حُكمِ سُلطانِه
فَاِنبَرَيتُ في بَعضِ أَوطانِه
تارَة أُقبِّل في التُربِ آثارِه
وَأَندبُهُ تارَه
أَيُّها المُدل بِأَجفانِه
كَم وَفيت وَالغَدرُ مِن شانِه
وَأَقولُ في بَعضِ هِجرانِه
وَعَلش حَبيب قَطَعت الزِيارة
وَعَينَيكَ سَحّارَه


Gyilkos-fenék, malom volna, ha volna,
De a víz is régen elment alóla;
Egy kis madár fel nem száll a fűzágról,
Ott énekel a Virágné lányáról.


Und immer größer ward die Schaar
Von Männern, welche kamen,
Und stets durchzuckte mir's die Brust:
Du bist von ihrem Samen!


Denk an die fette Trift, an diese schönen Spuren,
Denk an die Schäferey, an Auen, Wies und Fluhren,
An unsre Lindenstadt, an Scherz, an Lust, und Spiel,
An unsrer Lieder Klang, und was dir wohlgefiel:
So weis ich ganz gewiß, du wirst im Bade lachen,
Und dir so leichte nicht vergebne Grillen machen.
Wir denken auch an dich, gelehrter, – – –
Und ich erinnre mich, was ich dir schuldig bin.
Mein werthgeschätzter Freund, das Schicksal soll dich schützen;
Du sollst dem Glücke stets in seinem Schooße sitzen.
Der Himmel leite dich, bis du den Wunsch erfüllt,
Und das dereinst erlangt, was deine Sehnsucht stillt.
Dank und Erkennlichkeit soll unverändert bleiben;
Ich werde dann und wann ein kleines Briefchen schreiben.
Entfernung trennt fürwahr die wahre Freundschaft nicht.
Und wer mir diesem Satz, aus Vorwitz widerspricht,
Dem will ich in der That durch mein Verfahren zeigen:
Ich bleibe einerley im Reden und im Schweigen.
Dein fest gesetzter Geist ahmt mir in allem nach.
Und also fürchtst du dich vor keinem Ungemach.
So grüsse wenn du willst die Stadt und unsre Linden.
Du wirst mich allezeit als deine Freundinn finden.
Ich unterzeichne dies mit meiner eignen Hand,
Ich kenne mich zuwohl und keinen Unbestand.


Nemine chvilečky, ni minoutky,
přikut jsa na váhy, na kornoutky
bych na tě v toužení, ty moje spasení,
nevzpomněl sobě, ach, několikrát.
O tobě za noci, juž není pomoci,
musí se zdát, musí se zdát.


On nemůže pláč ten utišiti,
nic nemá, by hlad jich ukojil,
a jen věčně nuzné toto živobytí
posléz tak si velmi zošklivil,
že si smrt jen neustále přál;
ba, teď spěchá v chvatu divokém,
by ten život bídný sám si vzal. – –


Ruhe gebot der Wirt und sinnige Freunde. Da schlüpft ich
Sachte hinaus; nach dir wendet ich immer den Blick.


Θέλω τραγούδια,
Κήπους, λουλούδια
Καὶ χωρατάδαις
᾽Σ ταῖς πρασινάδαις.


E tu, che se' de l'amoroso regno
là onde di merzé nasce speranza,
riguarda se 'l mi' spirito ha pesanza:
ch'un prest'arcier di lui ha fatto segno


Ich greife was ich will vor Lieder/
Es sey auch auf dem tiefsten Chor/
So gehts mir schon durch alle Glieder/
Und schallt verliebt in meinem Ohr.
Vergnügt wird jedes Schlaf gestöhrt;
Wenn man bey späten Abend Stunden/
Dich auf der Straßen spielen hört/
Und Echo sich mit dir verbunden.


A když tiše, zlehýčka
spaní padá na víčka,
k sobě vy se přitulíte
k hrdličce jak hrdlička.


Lief ganz allein dort in der Bahn
Und kam zuerst als Sieger an.


Poslouchám,
zdá se mi, že nový
písní tou
do kraje žene se věk,
že zpívá píseň
vzkříšení,
již zdroj volnosti
vybavil ze skalnatých břehů,
aby se občerstvil,
odplavil pýchu a lenost,
jenž touží přetrhnout hráz,
jíž dělen od bratra brat.


Muß die Welt die Sternen missen/
Und ohn alle Lichter stehn/
Eh sie kan die Sonne grüssen/
Also pflegt es uns zu gehn/
Daß wir durch des Todes Schatten
Erst zur Ewigkeit gerathen.


Stromy ční mlčky nad srázy.
Skály, ty náhle ztrnuly.
A nová vlna nachází
těch smutek, které minuly –


Noch gestern nacht lag Frost und Reif
Erkältend auf der Flur,
Und heut durchzieht ein Sonnenstreif
Erwärmend die Natur.


В прихожей на полу,
В углу,
Пустой мешок валялсУ самых низких слуг
Он на обтирку ног нередко помыкался;
Как вдруг
Мешок наш в честь попался
И весь червонцами набит,
В окованном ларце в сохранности лежиХозяин сам его лелеет,
И бережет Мешок он так,
Что на него никак
Ни ветер не пахнет, ни муха сесть не смеет;
А сверх того с Мешком
Весь город стал знакоПриятель ли к хозяину приходит:
Охотно о Мешке речь ласкову заводит;
А ежели Мешок открыт,
То всякий на него умильно так глядит;
Когда же кто к нему подсядет,
То верно уж его потреплет иль погладиУвидя, что у всех он стал в такой чести,
Мешок завеличался,
Заумничал, зазнался,
Мешок заговорил и начал вздор нести;
О всем и рядит он и судит:
И то не так,
И тот дурак,
И из того-то худо будеВсе только слушают его, разинув рот;
Хоть он такую дичь несет,
Что уши вянут:
Но у людей, к несчастью, тот порок,
Что им с червонцами Мешок
Что ни скажи, всему дивиться стануНо долго ль был Мешок в чести и слыл с умом,
И долго ли его ласкали?
Пока все из него червонцы потаскали;
А там он выброшен, и слуху нет о неМы басней никого обидеть не хотели:
Но сколько есть таких Мешков
Между откупщиков,
Которы некогда в подносчиках сидели;
Иль между игроков,
Которы у себя за редкость рубль видали,
А ныне, пополам с грехом, богаты стали;
С которыми теперь и графы и князья —
Друзья;
Которые теперь с вельможей,
У коего они не смели сесть в прихожей,
Играют запросто в бостон?
Велико дело — миллион!
Однако же, друзья, вы столько не гордитесь!
Сказать ли правду вам тишком?
Не дай бог, если разоритесь:
И с вами точно так поступят, как с Мешко


Endlich wenn nun ganz vollbracht,
Was Gott hier in dieser Welt
Frommen Kindern zugedacht,
Nimmt er sie ins Himmelszelt
Und drückt sie mit großer Lust
Selbst an seinen Mund und Brust.


远望车尘汗雨流
自知覆水已难收
为君富贵妾羞死
富贵如君不自羞


hacia los almacenes lluviosos de mi infancia,
hacia los bosques fríos del Sur indefinible,
hacia donde mi vida se llenó con tu aroma.


Tön aus jeder Brust im Vollergusse,
Und entzieh uns flüchtigem Genusse;
Stärke dann zu heiligem Entschlusse;
Rüste jeden Laut mit Kraft und Geist!
Weih uns, fest das Schicksal zu ertragen,
Und das Höchste für die Pflicht zu wagen,
Und den Aufschwung, der von Staub entreißt!


Přec chci, květe, míti tebe,
když mně dáváš zdarma vůni,
tak již člověk, když i trůní,
chce mít více, – chce mít nebe.


Arde ahora en su lámpara el recuerdo.
En la frágil blancura de la llama
se me ponen de pie nardos y armiños,
copos de nieve y hojas de ternura.
Oigo transparentarse los confines
de tu voz, y tus manos, y tu gesto,
y aún el caracol de la nostalgia
en el aire parado de la ausencia.
Me afirmaba el vacío. Me poblaban
la auroral desnudez de los mosaicos,
la forma de tu lira abandonada,
la conciencia de mármol del silencio,
todo el mate blancor de soledades
que el lago azul de la distancia hiela.
Pero aunque sólo nadie esté conmigo,
¡es tan alegre ver caer la nieve!


Wenn sie in der eignen Heimat frei zu leben uns nicht gönnen,
Schaff' uns eine grüne Insel, wo wir frei noch sterben können,
Sterben können froh und freudig in der frischen frohen Luft,
Und uns selbst die Rosen träufeln aus den Wunden auf die Gruft!


Host nový! Čekaný! Již plukovník je tady.
Lev bitev, salonů! Toť postať vznešená!
Zrak tmavý jeden žár, na prsou četné řády,
jak Herkul antický má mocná ramena.
Pár nutných formalit se prohodilo kolem,
plukovník představen hned všechny zaujal,
k baronce usedá si za podlouhlým stolem
a pije horký čaj a rozmluva jde dál.
Tož nejdřív noviny (bylť plukovník rok celý
služebně na cestách a teď se vrací zas),
pak trochu vzpomínek, jež společně tak měli,
na styk svůj, zábavy a mnohý hodokvas
host vtipný s baronem si z hrobů vyvolali,
nápady sršely, a u stolu zněl smích,
a roje anekdot hned kolem poletaly,
jež každý odnes si z dob svojich prožitých.
Jen bledá Lucie se ani neusmála,
a když se plukovník k ní řečí obrátil,
dvé promluvila slov a myslit dál se zdála
na cosi jiného, než o čem hovor byl.


Zbíraly se hlasy zase znovu;
Každý odporci se pouze vyhybal,
Každá strana chtěla předc stát v slovu;
Proto mnohý z nich hlas nejmenšímu dal.
A tak vyvolen byl hrnců tvorce!
Proslavovi bylo při tom horce.


Wie manche schwere Bürde
Trug Isaak, sein Sohn!
Und Jakob, dessen Würde
Stieg bis zum Himmelsthron,
Wie mußte der sich plagen,
In was für Weh und Schmerz,
In was für Furcht und Zagen
Sank oft sein armes Herz!


Eu bebeu suruma
dos teus ólho Ana Maria
eu bebeu suruma
e ficou mesmo maluco


أصلح ما بين ليل طرته
وبين صبح الجبين فاصطلحا
وحبذا ريقه مشعشعة
وفوه لو جاد لي به قدحا


Als schnell schon Wunder an sie zog;
Es sah so bunt und war ein Netz
Und lag voll Kornes. Schnell hinflog
Sie ab, seitab, ins Netz.


La vi en el puente, como un lucero
Sobre el arco iris:
Carnes de perla, rostro hechicero.
Talle de sílfide.
Arrosquetadas nariz y boca;
Sobre la frente
Ondas castañas, de esas que toca
De oro el poniente.
Formas magníficas, la gracia andando.
El paso aéreo.
Cuantos la miran quedan soñando
Bajo su imperio.
La vi en el puente: y te vi en ella
Con dulce orgullo.
Busqué tus ojos. —Esos, mi bella,
Son sólo tuyos.


Zda tuchou chvěla se, že všechna láska její,
sny, něha, úsměvy i písně kouzelné,
tě s cesty nezradí, kde hloubky Věčna zejí,
kde tichem Ideje tě božské provázejí,
a k metě dovedou, kde nesmrtelnost žhne?


Dech boha, lidí dálných bol
jsem cítil plaše vláti kol,
a vše to tajemně
se skrylo v šíré srdce mně.


近僚三馆集簪緌
后苑千花簇水涯
御网红丝跃金鲤
龙韬更待钓璜师


Setřete slzu bolesti,
nelkejte smutným prorokem!
Což nezříte, jak tupí vrah
nám slzu v smíchu divokém?


وَسَعدٌ لَو دَعَوتَهُمُ لَثابوا
إِلَيَّ حَفيفَ غابِ نَوىً بِأُسدِ


Die unverdroßne Bienenschaar
Fleucht hin und her, sucht hier und dar
Ihr edle Honigspeise;
Des süßen Weinstocks starker Saft
Bringt täglich neue Stärk und Kraft
In seinem schwachen Reise.


Ez örömnek óráján,
Melybe mindennek száján
A vivátok zengenek,
Mindenek örűljenek,
Múzsák, kik a vadaskertek
Régi helyén laktok, jertek,
Zengjétek ki szóval, lanttal:
Éljen sokáig Antal!


كتبتُ يا واحدَ الأَملاِك والبَشَرِ
والراحُ لم تُبْقِ لي لبَّاً ولم تَذَرِ
وقد بدا النايُ في شكوى صبابتِهِ
مجاوِباً لأَنِين الطَّبْلِ والوَتَرِ
ونحن في طَرَبٍ ما مثلُه طربٌ
يستصحِبُ اللهوَ في مستقبلِ العُمُرِ
وفي غِناءٍ إذا حُثَّتْ أوائلُه
أغنَى النَّدامَى عن الأنوارِ والزهَرِ
ومُرَّةِ الطعم بِكرٍ في معاصِرها
قذَّافةٍ في نواحي الكأس بالشّررِ
تسعى بها غَضَّةُ الأطرافِ ناعمةٌ
كأنها قمرٌ في ناظِرِ القمر
إذا ذكرناك أومأنا بأوجهِنا
مقبِّلين بها للتُرب والمَدَر
فهذه حالنا مذ لاح مُنْصَلِتاً
سيفُ الصباح وولَّت ظلمةُ السَّحَرِ
فَمُرْ بأمركَ وانْظُر شِعْرَ عَبْدِكَ هَلْ
يطيقه أحد من ذلك النفرِ
وسوف آتِي إذا بمغرِبها
شمسُ النهارِ وجاء الليلُ في زُمَرِ
أحثُّ نحوك آداباً مكلَّلَةً
بجوهرِ اللَّفْظِ فاشْرَبْها بلا كَدَرِ


Tal suol colui al qual di notte appare
terribil ombra, mentre a lei s’oppone,
con la man, col pensier, con gli occhi errare.


Nee, wat 'ne Pracht, 'ne rore Pracht
hier baben vun de Hög'!
Dat is, as wenn 'ne Brut sick lacht,
de grön Saat in ehr Hochtitsdracht
vun Samt un Sid dor leg.


Lächelnd wie am Himmelsbogen
Wir den Stern der Liebe sehn,
Werd' ich in den ew'gen Wogen
Lächelnd selig untergehn.


Tout passe.— L'art robuste
Seul a l'éternité,
Survit à la cité.


Rav hlavu zaryl do dlaní, v kout jizby klesá z hněvů:
„Klň, hřímej, duše sabbatní! Vzbuř ku pomsty se zpěvu!


أفديه أعمى مغمداً لحظه
ليرتعي في خده الوردي
تمكنت عيناي من وجهه
فقلت هذي جنة الخلد


IN that sweet season when the mounting Sun
Prepares, with joy, his radiant course to run,
Led by the Graces, and the dancing Hours,
And wakes to life the various race of flow'rs;
The lovely Queen forsook her shining court,
For rural scenes, and healthful Sylvan sport,


Doch alle diese Wunderwerke
Verachtet der vermeßne Hauff.
Sie höhnen dich und deine Stärke,
Und gehen immer frecher drauf.
Wie? läßst du deine Daube sterben,
Auf die ein grimmer Adler stößt,
Und dein erwähltes Volk verderben,
Das sonst dein Arm so oft erlöst?


Voici que les jardins de la Nuit vont fleurir.
Les lignes, les couleurs, les sons deviennent vagues.
Vois, le dernier rayon agonise à tes bagues.
Ma sœur, entends-tu pas quelque chose mourir !…


Dich unterredest! Auch wenn sie richtet, ist
Sie liebenswürdig. Was ihr empfindend Herz
In unsern Liedern nicht empfunden,
Sei nicht mehr! was sie empfand, sei ewig!


Cominciò 'l papa allor più santi indizi,
quando, pontificalmente parato,
giunsono a corte i costretti patrizi.


per aiutarmi, al millesmo del vero
non si verria, cantando il santo riso
e quanto il santo aspetto facea mero;


Non intrare in giudizio a far vendetta
col servo tuo, di grazia o vivo fonte,
favorevol ricuopri, atta e rassetta;


Llueve con quedo sonsonete,
nos da el relámpago luz de oro
y entra un suspiro, en vuelo de ave fragante y húmeda,
a buscar tu regazo, que es refugio y decoro.
¡Oh, yo podría poner mis manos
sobre tus hombros de novicia
y sacudirte en loco vértigo
por lograr que cayese sobre mí tu caricia,
cual se sacude el árbol prócer
(que preside las gracias floridas de un vergel)
por arrancarle la primicia
de sus hojas provectas y sus frutos de miel!
Pero pareces balbucir,
toda callada y elocuente:
«Soy un frágil otoño que teme maltratarse»
e infiltras una casta quietud convaleciente
y se te ama en una tutela suave y leal,
como a una párvula enfermiza
hallada por el bosque un día de vendaval.
Tejedora: teje en tu hilo
la inercia de mi sueño y tu ilusión confiada;
teje el silencio; teje la sílaba medrosa
que cruza nuestros labios y que no dice nada;
teje la fluida voz del Ángelus
con el crujido de las puertas;
teje la sístole y la diástole
de los penados corazones
que en la penumbra están alertas.
Divago entre quimeras difuntas y entre sueños
nacientes, y propenso a un llanto sin motivo,
voy, con el ánima dispersa
en el atardecer brumoso y efusivo,
contemplándote, Amor, a través de una niebla
de pésame, a través de una cortina ideal
de lágrimas, en tanto que tejes dicha y luto
en un limbo sentimental.


Kam in leichtem Wiegeschritt von ungefähr,
Sprang das Herz mir hoch, ein braunes Dirnlein her.


Bacchus läßt die Rebe sprießen,
Saft durch ihre Blätter fließen,
Läßt sie weiche Lüfte fächeln,
Sonnet sie mit seinem Lächeln.


Wandelnde Museen lassen
Ihre Raritäten sehen,
Seinen Bündel Maccaroni
Speist aus dem geheimen Topfe
Der Bajaccio, jener Kutscher
Trägt die Windmühl' auf dem Hute;
Und am Zopfe flattert dem
Gar ein Dutzend Distelfinken.


每进文章出殿迟
日华西转万年枝
甘泉罢幸扬雄老
满鬓秋风不受吹


Elégeté Misnie várasnak hídgyát,
Túl másfelől indítá minden hadát,
Akará kapni Vittemberg várasát.
Az császár hogy érté eliramását,


一年春事又成空
拥鼻微吟半醉中
夹路桃花风雨过
马啼无处避残红


Nicht Erbrecht noch Geburt, das Herz macht groß und klein;
Ein Kaiser könnte Sklav', ein Sklave Kaiser sein,
Und nur ein Ungefähr gibt, zu der Zeiten Schande,
Dem Nero Cäsars Thron, dem Epictet die Bande.


Však pozdrav ne, ne modlitby či prosby,
než velké věštby hřímajícím hlasem
Sybilla pěla, bratří poslouchali:
„Rodáci, bratří, Češi, slyšte mne!
Svou duši vydech už pán z Nalžova,
a my, jež přítelkou jsme byly mu,
chcem' věnovat mu posmrtných pár slov.
Chcem pohřbiti jej a ne velebit.
Co lidé zlého činí, žije po nich,
čin dobrý bývá s kostmi pochován,
tak budiž s Nalžovským. A requiescat!


Mis vicios entonces lucirían como joyas antiguas
con esos deliciosos colores del veneno.
Habría flores de todos los aromas en mi tumba
e imitarían los adolescentes mis gestos de júbilo,
mis ocultas palabras de congoja.
Tal vez alguien diría que fui leal y fui bueno.
Pero solamente tú recordarías
mi manera de mirar a los ojos.


Seines Diademes Pracht
Leuchtet in den braunen Locken;
Dieses schaute jüngst zu Nacht
Er auf fremdem Haupt erschrocken.
Widerfunkelt's aus der Flut
Jetzt im Schimmer der Gesteine:
Doch sein Auge fragend ruht
Auf der Stirn, ob's auch die seine?


Jak těžké ořů hnáty
by bily o tvrdou zem,
jak železná by jízda
se nocí valila sem,
v ryk koní ostruhy chřestí,
zní kovových puklic třesk,
hvizd kopí, jako praská
ze mraků černavých blesk.


Pohlédla však přece, hle – ta v štíhlé kráse
pod věnečkem šťastně do slz usmívá se,


Halkan járjatok, ne beszéljetek...
Hadd nyúgodjék a haldokló beteg!
Imé a természet halálra vál,
Eltépett, sárgult koszorúinál;
Lehullt fájáról a zöld lombozat,
Mi ünnepélyes fájó pillanat...!


Lasca, altro Febo, altra Minerva omai
Se stolti ambo non siam: cercar dovemo.
Dunque, vecchi all'età, giovin saremo
A sapere schivar gli ultimi guai?


Visse gran tempo l'onorato amore
ch'al Po già per me v'arse. E non cred'io
che sia sì chiara fiamma in tutto spenta.


Was ist es mehr mit allen ihren Günsten,
die, Nebeln gleich und leichten leeren Dünsten,
so bald sie nur und eh' sie fast entstehn,
so bald vergehn?


D'un char à l'autre, on parle, on s'injurie, on joue.
Holà ! Doris, tu bois à flots inépuisés !
Hé ! Céléno, qui t'a si bien rougi la joue ?
Sont-ce les noirs raisins, bacchante, ou les baisers ?


Und dennoch pocht bei deinem Blick
mein Herz in immer heißern Schlägen:
magnetisch zieht das Zauberlicht
den Tiefen mich der Schuld entgegen.


Písni, písni, jako vonné vání,
kterým mroucí růže dech svůj tratí,
uvadlou když hlavu k zemi sklání –
kdy mi dáno tebe dozpívati?


梦有浮生相
浮生即梦同
浮生无用忆
遮莫忆梦中


Amor, das werte Jesulein,
Hat mich so sehr geliebet,
Daß es in alle Not und Pein
Sich willig für mich gibet.
Es kommt daher auf Erden
Und will für meine Sündenschuld,
Daß mir Gott wieder würde huld,
Ein ganzes Opfer werden.


沾泥落水不曾知
似雪飘飖得几时
为语东风莫吹尽
留将一片与游丝


Du, dessen heitre Stirn der finstre Kummer fliehet,
Und flüchtiges Gewölk nur selten überziehet,
Sprich, Cronegk, 1 ob die Kunst, sich immer zu erfreun,
Dir keine Mühe macht: mir scheint sie nicht gemein.
Sieh alle Stände durch; du siehst nur Mißvergnügen:
Gezwungnes Lachen rauscht von Lippen, die betrügen.
Umsonst verschweigt der Mund, was uns das Auge klagt,
Den Unmuth, der nur seufzt, und kaum zu seufzen wagt.
Ich will mit offnem Ohr aus deine Worte hören,
Wenn, was dein Antlitz lehrt, mich deine Lippen lehren.
Wo nicht, so höre du, was in geheimer Nacht
Mir eine Muse jüngst vertraulich kund gemacht.


Alles, was den Menschen niedrig macht,
Ist in der Treue gegen Einen;
Alles, was den Menschen hoch erhebt,
Ist in der Treue gegen Viele.
Wer Vielen treu ist,
Der muß frei werden;
Wer Einem treu ist, der muß ein Sklave sein
Und er wird es bleiben.


Trembling I wak'd with sweet excess of joy,
And on the wings of sleep, more swift than wind,
Away the fickle, fond delusions fly;
Yet leave their fairy-steps the trace behind:
Hear then, ye sainted myriads, from your spheres,
And gently beam your kindliest influence down;
Lift, lift my thoughts above life's groveling cares,
To joys sublime, and Virtue's glorious crown!
O guide my virgin-soul the high abode,
To reach, the heaven of heavens, where reigns th' eternal God!


Schäum brausend auf! – Wir haben lang gedürstet,
Du Goldpokal, nach einem jungen Wein!
Da traf mit dir ein guter Jahrgang ein!
Wir haben baß getrunken und gebürstet!


横截春流架断虹
凭栏犹思五噫风
今来未必非梁孟
却是无人断伯通


I nesla každá sněť břemena ptačích hnizd
a byl zde věčný ples a včely pluly sem
i skromné sluníčko, bělásek vzorně čist
a tráva z dolejška se pnula zápalem,
aby jí neušel s výšiny šept ni hvizd.


Diventa l'anno poi debile, e stanco,
Il volto crespo, afflitto, e macilente:
Il capo ha calvo, ò 'l crine ha raro, e bianco;
Raro, tremante, e rugginoso il dente.
Trahe con difficultà l'antico fianco;
Al fin del corpo infermo, e de la mente
Cade del tutto, e muor: ma ne conforta,
Che 'l novo tempo un novo anno n'apporta.


Ulysses mein, bethör dich nicht!
was bringest du doch nur zuwegen?
wan alles lob nur ein gedicht
in andrer leuten köpf gelegen,
auch nur erfunden, unsern mut
um freud und friden zu betriegen
und für ruh, unser bestes gut!
mit müh und streit uns zu vernügen.


Und sanfter floß um die Lichtgestalt
Die Ruhe der Göttergefilde;
Sanft tröstend umfing mich die süße Gewalt,
Die Kraft unaussprechlicher Milde.


De a bírót mindakettő
Egyformán “informálgatta”;
Okos ember volt a bíró:
Mindakettőt fölvágatta.


Laßt uns auch ihnen gleichen,
Im vollen Gottvertrau'n
An ihren Werken bau'n,
Bis wir sie wieder schau'n
In Gottes ew'gem Reiche!


De mikor incselkedni kezdett
Már Amor is velünk:
Hajü füttyentett, partra tett és
Aztán tovább repült.


Denn er ist schon längst umfangen
Von dem Weibe, seiner Braut,
Und nun kommt er ihr vertraut
Freudenvoll hereingegangen,
Da er außer dem Gezelt
Sich wird zeigen aller Welt.


Doch klänge sanfter Glockenchor,
Ich ließe wohl mich stören
Und lauscht ein Weilchen gern empor,
Das Herdgeläut zu hören.


Byl jen plavcem, v kraje pravdy ploval,
Do krajiny samé nevputoval,
Byl jak Mojžíš pokorným jen cestcem.


Igy altatik el véle életünk.
Oh, de egy remény-szó
Így hangzik mennyekbűl:
Nem hal meg senki örökűl.


Ist nicht die Helden-Blum aus Franckreich her entsprossen?


Der Nebel braut über nacktem Land,
Man sieht die schwarzen Schollen kaum.
Wie eine dicke graue Wand
Ragt der Wald überm Ackersaum.


Reino, árbol, hombre, nave, casa, trigo,
libre de guerra, fuego, agua, mar, viento
pues salvo y sano, mi esperanza sigo.


Ticho – ani v skrytu snětí
nezříš stopu po ptáčeti,
motýl travou nemihne se,
brouček listem nezatřese,
ozvěnou sem jen cos letí,
jakby kdosi dýchal v lese.


Ihr Räuber meines Lichts und dessen Wiedergeber,
von euch zeucht Amor ein und aus in meine Leber,
als sein natürlichs Haus. Ihr beide tut mir kund,


أَحبابَنا أَيُّ داعٍ بِالبِعادِ دَعا
وَأَيُّ خَطبٍ رَمانا مِنهُ تَفريقُ
لا كانَ دَهراً رَمانا بِالفِراقِ لَقَد
أَضحى لَهُ في صميمِ القَلبِ تَمزيقُ
كانَت لِغَيبَتِكُم تَضيقُ بِيَ الدُنيا
فَكَيفَ سِجنٌ وَمِن عاداتِهِ الضيقُ


Braut, ists daß du nicht gern läßt fremde Buhler für,
So halt die Fenster zu und steh nicht in der Tür.


Hier, wo Isai Sohn von heiligem Vergnügen,
Von Gott entzückt, von Gott allein
Zur güldnen Harfe sang? Und alle Winde schwiegen,
Und horchend schwieg der Hayn!


Wie manches Mal durch das noch unbelaubte
Gezweig ein Morgen durchsieht, der schon ganz
im Frühling ist: so ist in seinem Haupte
nichts was verhindern könnte, daß der Glanz


宵衣才见坐明堂
忽报承云返帝乡
父老白头相对泣
馀生垂死待成康


庾关行近日犹曛
乡国风烟此地分
路入长安天不远
北征鸿雁望燕云


Die Klügsten sizen an dem Zolle,
Verrechnen Leben und Vernunft;
Was kost't das Heu? Was gilt die Wolle?
So spricht man in Zusammenkunft.
Was sag ich von dem Frauenzimmer?
Ihr Schönseyn ist nur Farbenschimmer;
Sie heißen keusch, sie sind nur tumm,
Und die noch etwas Grüze führen,
Die kehren stets vor fremden Thüren
Und nehmen alles blind herum.


Vidí kraj svůj rodný,
vísku v stromoví,
jak ji rád má, nikdo
jí už nepoví.


Pan direktor pln usměvavé něhy
se kloní v kočáře k své mladé paní;
jí na tvář krásnou jak by padly sněhy,
a hlava v měkké podušky se sklání.


Kdyby usmála se, což by ubylo jí?
Člověku je úsměv vínem života.
Ještě ty mne opusť, padnu bídně v boji,
do rakve mne hodí hlad a žebrota!


Und wärst du auch des Kaisers Sohn,
Nicht Fürstenhut, nicht Grasenkron',
Nicht Inful schützet dich, noch Stab.
Ich sag' dich ächtig und sag' dich ab,
Auf ist das Grab!


Jásavé zpěvy rozkoše a slávy
a zpěvy bolestné
a zpěvy pohřební.


Der Welt ihr eusserliches Prangen/
Hat tausend Seelen schon gefangen/
Unglücklich ist es/ böse seyn.
Die Angst hat hier ein üppigs Leben/
Wie Dornen eine Ros' umgeben/
Im Tode folgt die Höllen-Pein.


Al garzon Iaconìa rivolto allora
— Ernesto, gli dicea, la nostra gente
rotta si fugge, e noi facciam dimora,
e perdiamo la vita inutilmente:
deh non voler che cada insieme a un'ora
mia viva speme e tua beltà innocente. —
— Vattene, rispond'ei, ché 'l destrier mio
vendicar voglio o qui morire anch'io. —


Ziehet hin! spricht zu den Seelen,
Der dem Adam Odem gab.
Geht, ihr Kinder, in die Hölen,
Die ich euch gebauet hab'.
Wandert hin! Kommt wieder her!
Sucht durch Elend Sternenehr'!


köstebekler


Weil Ja nicht mehr ist Ja, so soll das Teuffel holen
Dem Glauben, der sonst liegt, verhelffen auff die Sohlen.


Y tanto premio en tu valor estriba,
que Isidro allá en tu cielo coge flores,
sembrando aquí sus lágrimas, el fruto.


Zieht hin/ zieht hin/ ihr Engel ihr/
was Gott selbst ist vollbringen/
das gehet glücklich für und für/
wird/ sol und muß gelingen:
Wind/ Winter/ Hagel/ Schnee/
die gesaltzne See/
Selbst die newe Welt/
das blaue Sternen Zelt
mit uns die Feinde fällen.


Plötzlich, furchtbar anzuschauen,
Richtet sich empor die Alte.
Zwischen silberweißen Brauen
Furcht sich tief die dunkle Falte.


Je volnost dobyta vlasti,
je krví splacena draze.
Je slastno, je slavno vlásti – –
Leč zbojníkem být bylo snáze!


Jedenkráte spatří ale –
Mní, že již to soudní den –
Lidem tváře zesinalé
Všecken kostel naplněn;
Počítat jich nelze oku,
Smyslu jich to minulo:
A hle, mor byl toho roku,
Mnoho lidu zhynulo.


Die ihr mich im Unglück schmäht,
Hört mein ernstliches Gebet:
Daß euch Gott beglückter mache!


Die Gäst', die dein verlangen,
Du kennst sie lange Zeit,
Denn wo sie hergegangen,
Brennt Feuer weit und breit,


Bár gondolod
És tagadod,
Hogy én sohasem szerettelek,
Hogy titkosan
És okosan
Tűrtem, nem kedveltelek:
Rosszra ne véld,
Jóra itéld;
Az nagyobb kín,
Ha titkos szín.
Most is bágyadok, lankadok,
Elolvadok!


Welcher Geist wird wohl verstehen,
Welcher Witz ermisst den Platz?
Welche Klugheit kann ersehen
Den daselbst verschloss'nen Schatz?
Nein, kein Sterblicher ergründet,
Was sich da verdeckt befindet,
Und kein Mensch kömmt auf die Spur
Der verborgenen Natur.


Immediate emanation of a
O, swell the untaught rapture; bid it rise
Spontaneous in my bare uncultur'd mind!
Thou shalt aspire, when Gratitude assists,
To nobler heights than Science ever dar'd.
Then found with extacy a  name,
And bid it live beyond the wreck of worlds.
For her let Fancy pierce the deep abyss,
Dart thro' the liquid element, and tread
The shelly pavement, dazzling with the glare
Of varied hues; the lively coral here,
Here the pale pearl; the lovely vivid green
Of brilliant onyx, and the sapphire's blue.


Gleich wie das Creutz / so auch das Glück /
sind bey de deiner Hand geschick.
Nicht mein Verdienst / nur deine Gnad
setzt mich in hohen Ehren-Grad.


„Tomek churav?! Spasiteli!“
křikla Běla v žase.


içlerinde tek partizan yoktu


双飞唳月林间鹤
九叠蟠云石上芝
携鹤采芝何日是
高歌聊把菊花卮


Movióla el sitio umbroso, el manso viento,
el suave olor de aquel florido suelo.
Las aves en el fresco apartamiento
vio descansar del trabajoso vuelo.
Secaba entonces el terreno aliento
el sol subido en la mitad del cielo.
En el silencio sólo se escuchaba
un susurro de abejas que sonaba.
Habiendo contemplado una gran pieza
atentamente aquel lugar sombrío,
somorgujó de nuevo su cabeza,
y al fondo se dejó calar del río.
A sus hermanas a contar empieza
del verde sitio el agradable frío,
y que vayan las ruega y amonesta
allí con su labor a estar la siesta.
No perdió en esto mucho tiempo el ruego,
que las tres de ellas su labor tomaron
y en mirando de fuera, vieron luego
el prado, hacia el cual enderezaron.
El agua clara con lascivo juego
nadando dividieron y cortaron,
hasta que el blanco pie tocó mojado,
saliendo de la arena el verde prado.
Poniendo ya en lo enjuto las pisadas,
escurrieron del agua sus cabellos,
los cuales esparciendo, cobijadas
las hermosas espaldas fueron de ellos.
Luego sacando telas delicadas,
que en delgadeza competían con ellos,
en lo más escondido se metieron,
y a su labor atentas se pusieron.
Las telas eran hechas y tejidas
del oro que el felice Tajo envía,
apurado después de bien cernidas
las menudas arenas do se cría:
y de las verdes hojas reducidas
en estambre sutil, cual convenía
para seguir el delicado estilo
del oro ya tirado en rico hilo.
La delicada estambre era distinta
de los colores que antes le habían dado
con la fineza de la varia tinta
que se halla en las conchas del pescado.
Tanto artificio muestra en lo que pinta
y teje cada Ninfa en su labrado,
cuanto mostraron en sus tablas antes
el celebrado Apeles y Timantes.
Filódoce, que así de aquellas era
llamada la mayor, con diestra mano
tenía figurada la ribera
de Estrimón, de una parte el verde llano.
y de otra el monte de aspereza fiera,
pisado tarde o nunca de pie humano,
donde el amor movió con tanta gracia
la dolorosa lengua del de Tracia.
Estaba figurada la hermosa
Eurídice, en el blanco pie mordida
en la pequeña sierpe ponzoñosa
entre la hierba y flores escondida;
descolorida estaba como rosa
que ha sido fuera de sazón cogida,
y el ánima los ojos ya volviendo,
de su hermosa carne despidiendo.
Figurado se vía extensamente
el osado marido que bajaba
al triste reino de la oscura gente,
y la mujer perdida recobraba;
y cómo después de esto él, impaciente
por miralla de nuevo, la tornaba
a perder otra vez, y del tirano
se queja al monte solitario en vano.
Dinámene no menos artificio
mostraba en la labor que había tejido,
pintando a Apolo en el robusto oficio
de la silvestre caza embebecido.
Mudar luego le hace el ejercicio
la vengativa mano de Cupido.
que hizo a Apolo consumirse en lloro
después que le enclavó con punta de oro.
Dafne con el cabello suelto al viento,
sin perdonar al blanco pie corria
por áspero camino, tan sin tiento
que Apolo en la pintura parecía que,
porque ella templase el movimiento,
con menos ligereza la segura.
El va siguiendo, y ella huye
como quien siente al pecho el odioso plomo.
Mas a la fin los brazos le crecían,
y en sendos ramos vueltos se mostraban.
Y los cabellos. que vencer solían
al oro fino, en hojas se tornaban;
en torcidas raíces se extendían
los blancos pies, y en tierra se hincaban;
llora el amante, y busca el ser primero,
besando y abrazando aquel madero.
Climene, llena de destreza y maña,
el oro y las colores matizando
iba, de hayas una gran montaña,
de robles y de peñas variando;
un puerco entre ellas de braveza extraña,
estaba los colmillos aguzando
contra un mozo; no menos animoso,
con su venablo en mano, que hermoso.
Tras esto el puerco allí se vía herido
de aquel mancebo por su mal valiente,
y el mozo en tierra estaba ya tendido,
abierto el pecho del rabioso diente;
con el cabello de oro desparcido
barriendo el suelo miserablemente,
las rosas blancas por alí sembradas
tornaba con su sangre coloradas.
Adonis este se mostraba que era,
según se muestra Venus dolorida,
que viendo la herida abierta y fiera,
estaba sobre él casi amortecida.
Boca con boca coge la postrera
parte del aire que solía dar vida
al cuerpo, por quien ella en este suelo
aborrecido tuvo al alto cielo.
La blanca Nise no tomó a destajo
de los pasados casos la memoria
y en la labor de su sutil trabajo
no quiso entretejer antigua historia;
antes mostrando de su claro Tajo
en su labor la celebrada gloria,
lo figuró en la parte donde él baña
la más felice tierra de la España.
Pintado el caudaloso río se vía,
que en áspera estrecheza reducido,
un monte casi alrededor ceñía
con ímpetu corriendo y con ruido;
querer cercallo todo parecía
en su volver, mas era afán perdido;
dejábase correr en fin derecho,
contento de lo mucho que había hecho.
Estaba puesta en la sublime cumbre
del monte, y desde allí por él sembrada
aquella ilustre y clara pesadumbre
de antiguos edificios adornada.
De allí con agradable mansedumbre
el Tajo va siguiendo su jornada,
y regando los campos y arboledas
con artificio de las altas ruedas.
En la hermosa tela se veían
entretejidas las silvestres diosas
salir de la espesura, y que venían
todas a la ribera presurosas,
en el semblante tristes, y traían
cestillos blancos de purpúreas rosas,
las cuales esparciendo derramaban
sobre una ninfa muerta, que lloraban,
Todas con el cabello desparcido
lloraban una ninfa delicada,
cuya vida mostraba que había sido
antes de tiempo y casi en flor cortada.
Cerca del agua en el lugar florido,
estaba entre las hierbas degollada,
cual queda el blanco cisne cuando pierde
la dulce vida entre la hierba verde.
Una de aquellas diosas, que en belleza,
al parecer, a todas excedía,
mostrando en el semblante la tristeza
que del funesto y triste caso había
apartado algún tanto, en la corteza
de un álamo estas letras escribía
como epitafio de la ninfa bella,
que hablaban así por parte de ella.
«Elisa soy, en cuyo nombre suena
y se lamenta el monte cavernoso,
testigo del dolor y grave pena
en que por mí se aflige Nemoroso,
y llama ¡Elisa!... ¡Elisa! a boca llena
responde el Tajo, y lleva presuroso
al mar de Lusitania el nombre mío,
donde será escuchado, yo lo fío».
En fin en esta tela artificiosa
toda la historia estaba figurada,
que en aquella ribera deleitosa
de Nemoroso fue tan celebrada;
porque de todo aquesto y cada cosa
estaba Nise ya tan lnformada,
que llorando el pastor, mil veces ella
se enterneció escuchando su querella.
Y porque aqueste lamentable cuento
no sólo entre las selvas se contase,
mas dentro de las ondas sentimiento
con la noticia desto se mostrase,
quiso que de su tela el argumento
la bella ninfa muerta señalase
y así se publicase de uno en uno
por el húmedo reino de Neptuno.
Destas historias tales variadas
eran las telas de las cuatro hermanas,
las cuales con colores matizadas
claras y luces de las sombras vanas,
mostraban a los ojos relevadas
las cosas y figuras que eran llanas,
tanto, que al parecer el cuerpo vano
pudiera ser tomado con la mano.
Los rayos ya del sol se trastornaban,
escondiendo su luz al mundo cara
tras altos montes, y a la luna daban
lugar para mostrar su blanca cara;
los peces a menudo ya saltaban,
con la cola azotando el agua clara,
cuando las Ninfas, la labor dejando,
hacia el agua se fueron paseando.
En las templadas ondas ya metidos
tenían los pies, y reclinar querían
los blancos cuerpos, cuando sus oídos
fueron de dos zampoñas que tañían
suave y dulcemente, detenidos;
tanto, que sin mudarse las oían,
y al son de las zampoñas escuchaban
dos pastores a veces que cantaban.
Más claro cada vez el son se oía,
de los pastores, que venían cantando
tras el ganado, que también venía
por aquel verde soto caminando;
y a la majada, ya pasado el día,
recogido le llevan, alegrando
las verdes selvas con el son suave
haciendo su trabajo menos grave.
Tirreno de estos dos el uno era,
Alcino el otro, entrambos estimados,
y sobre cuantos pacen la ribera
del Tajo con sus vacas enseñados;
mancebos de una edad, de una manera
a cantar juntamente aparejados
y a responder, aquesto van diciendo,
cantando el uno, el otro respondiendo.
TIRRENO
Flérida, para mi dulce y sabrosa
más que la fruta del cercado ajeno,
más blanca que la leche, y más hermosa
que el prado por abril de flores lleno:
si tú respondes pura y amorosa
al verdadero amor de tu Tirreno,
a mi majada arribarás primero
que el cielo nos muestre su lucero.
ALCINO
Hermosa Filis, siempre yo te sea
amargo al gusto más que la retama,
y de ti despojado yo me vea,
cual queda el tronco de su verde rama,
si más que yo el murciélago desea
la oscuridad, ni más la luz desama,
por ver ya el fin de un término tamaño
de este día; para mí mayor que un año.
TIRRENO
Cual suele acompañada de su bando
aparecer la dulce primavera,
cuando Favonio y Céfiro soplando
al campo toman su beldad primera,
y van artificiosos esmaltando
de rojo, azul y blanco la ribera,
en tal manera a mi Flérida mía
viniendo, reverdece mi alegría.
ALClNO
¿Ves el furor del animoso viento
embravecido en la fragosa sierra
que los antiguos robles ciento a ciento,
y los pinos altísimos atierra,
y de tanto destrozo aún no contento,
al espantoso mar mueve la guerra?
Pequeña es esta furia, comparada
a la de Filis, con Alcino airada.
TIRRENO
El blanco trigo multiplica y crece
produce el campo en abundancia y tierno
pasto al ganado; el verde monte ofrece
a las fieras salvajes su gobierno-,
a do quiera me miro, me parece
que derrama la copia todo el cuerno;
mas todo se convertirá en abrojos,
si de ello aparta Flérida sus ojos.
ALCINO
De la esterilidad es oprimido
el monte, el campo, el soto y el ganado;
la malicia del aire corrompido
hace morir la yerba mal su grado;
las aves ven su descubierto nido,
que ya de verdes hojas fue cercado;
pero si Fllis por aqui tornare,
hará reverdecer cuanto mirare.
TIRRENO
El álamo de Alcides escogido
fue siempre, y el laurel del rojo Apolo;
de la hermosa Venus fue tenido
en precio y en estima el mirto solo;
el verde sauce de Flérida es querido,
y por suyo entre todos escogiólo:
doquiera que de hoy más sauces se hallen,
el álamo, el laurel y el mirto callen.
ALCINO
El fresno por la selva en hermosura
sabemos ya que sobre todos vaya,
y en aspereza y monte de espesura
se aventaja la verde y alta haya;
mas el que la beldad de tu figura,
donde quiera mirando, Filis, haya,
al fresno y a la haya en su aspereza
confesará que vence tu belleza.
Esto cantó Tirreno, y esto Alcino
le respondió; y habiendo ya acabado
el dulce son, siguieron su camino
con paso un poco más apresurado.
Siendo a las ninfas ya el rumor vecino,
juntas se arrojan por el agua a nado;
y de la blanca espuma que movieron,
las cristalinas ondas se cubrieron.


Sie liebten sich so innig,
Wer hätt es einst gedacht,
Daß Einer doch abtrünnig
Ein schönes Weib gemacht?


Již Jí není – duše její žije,
Srdce její ňádra kolíbá;
Oči, oči – ach! ty rosa kryje –
Ona žije, Ona pláč můj zná;
A však pro mé, pro mé potěšení –
Již Jí není!


Aki a kékes égbe néz
nem fél-e hogy majd belevész?
Hogy majd belepottyan a dombrul,
amint a föld golyója fordul?


Na chrámy, domů stěny, krovy,
na oživenou ulici
svůj nádech sype dušičkový
den popelavý truchlící.


Wie die Glocken hell des Morgens heut zu Weissenburg getönt!
Jetzt ist's wieder still geworden, und der König ist gekrönt! –
Sieh, nun tritt er aus dem Dome, purpurstrahlend, glanzverklärt,
Auf dem Haupt die neue Krone, in der Hand das blanke Schwert.


E di tuo membri pasci
bisce, tarante, scorpi, botte e vermi,
e in un momento ogni superbia fermi.


Se 'l nome de costei poco rimbomba,
el è ch'ancora a dirne non m'arischio;
quantunqua serà suon d'un piccol fischio
al gran preconio la mia rauca tromba.


La cuna de mi niña se engalana
con los juegos del tuno y de la tuna
y nada pueda haber que los desuna
hasta el umbral azul de la mañana


Hinfohrt, O Welt, kenn Ich dich nicht,
Ich weis ein ander Leben,
Dem Himmel wil Ich meine Pflicht
Nun gantz für Eigen geben;
Der wird geschwind
Mich armes Kind
Zur Herligkeit erheben.


Freiheit wär eben das rechte
Für euch und euer Geschrei.
Ihr seid die gebornen Knechte
Der Dummheit und Schurkerei.


Pochodní velikou myslivna plála,
do noci svítila obrovskou září,
jiskry se řítily přívalem deště;
křičím a hledám – již hrůza mne jala –
muže zřím zděšené ubledlých tváří,
před deštěm jisker jak couvají ještě.


Fogadna gyenge fáklyafény s halványkékszín ködoszlop,
a fáklyafény egy lány haja s a ködoszlop a teste.
A ködben megfürödnék én s amire széjjelfoszlott,
kialudt fáklya lennék én egy lány ölébe esve.


Neslyším skřivana jásat,
ve vzduchu křídla však tuším,
ó, proč ty života tóny
mluví tak bolestně k duším?!


Frauen geben Heimat
Abgehetzten Männern,
Die am Tage starten
Gleich den besten Rennern,


Como vivemos bem, ambos tranquilamente,
No aconchego da praia em curva! Que poesia!
Desde a aurora ao sol posto, o coração da gente
Estremece, palpita, em constante alegria!


So wüntsch ich ihm den Fluch, den Ebals Felsen dräut
Und Cains Fuß erfährt; der Stern, so mich regieret,
Und deßen Trieb in mir die reine Glut gebiehret,
Folgt nicht wie ein Planet dem Wechsel dieser Zeit.


Wie Butter in der Sonne glänzt,
So glänzt sein Angesicht:
Kein Zweifel, er ist sehr beglückt.
Mein Gott, wie er sie an sich drückt!
Unmensch, zerbrich sie nicht!


Dormido el corazón, extraño fuera
Que hubiese dado lumbre y aposento
Al suplicante Amor, cuyo lamento
Llama de noche al corazón y espera.
Si, fría el alma y agobiado el lomo,
Llegué a tu soledad reveladora
Con pie de pluma y corazón de plomo,
¡Deja que un arte más feliz asuma,
Gracioso mundo, y que te busque ahora
Con pie de plomo y corazón de pluma!


Ah, melly rettenetes dolgokat adsz elő!
Szűnjél már! magam is Lantomat elteszem;
Tán e gyászba borúlt Éjem után kegyesb
Napfény fog mosolyogni rám.


Mé je všecko, všecko,
cokoli je tady –
každá studánečka,
všecky vodopády,
veškeré ty písně,
které ptáci zvoní,
veškerá ta vůně,
kterou kvítí roní.


Ed or fostù, o Troiolo dolente,
poscia ch'egli era dato che amassi,
preso per tal ch'un poco solamente
d'amor sentisse, onde ti consolassi!
Ma quella per cui piangi nulla sente
se non come una pietra, e così stassi
fredda com'al sereno intero ghiaccio,
ed io qual neve al foco mi disfaccio.


Nel verde prato a man destra vid'io
di questa donna, in più notabil sito,
Aristotile star con atto pio:


Von dem Sonnenhute nicken
Stolze Federn, mein Geschenk,
Schleifen, die den Busen schmücken,
Rufen: Minna, sei gedenk!
Blumen, die ich selbst erzogen,
Zieren Brust und Locken noch
Ach die Brust, die mir gelogen! –
Und die Blumen blühen doch!


Jön, mint haragvó, zöldhaju szörnyeteg,
lóbázza bőszen ág-bogas üstökét,
átfogja gyilkosan a várost,
és letiporja vadúl a sárba.


Non si vanno i Leoni, o i Tori in salto
A dar di petto ad accozzar si crudi
Si come i duo guerrieri al fiero assalto
Che parimente si passar gli scudi:
Fe lo scontro tremar dal basso all'alto
L'herbose valli insino a i poggi ignudi
E ben giovo che fur buoni e perfetti
Gliosberghi si, che lor salvaro i petti.


Del primitivo asunto restaurado,
gracias rinde en el fruto repetido
al circular precepto de los meses;


Sigue; y despierte el adormido polo
al golpe de su espada; en la pelea
te envidie Marte y te corone Apolo;


Die Gräber nur, die sie in Fels einst hieben,
Sie halten jetzt noch, wie seit Jahren schon;
Sie sind rings um dieß große Grab geblieben,
Termitenhügel um den Libanon!


Nebyt pozná byt co matku,
A ta zrodí beze sňatku, –
Ha, jen slyšte, – zlosyna,
A to jest ta trojina.


Před svatým kleče obrazem
zřím jednu zlatou hlavu:
tu, kterou dávno hledal jsem,
tu našel jsem tu v davu!


Kruh pavučiny protrhaný
chví v širokém se prostoru,
v ní zachytil se větrem hnaný,
prožloutlý lístek javoru.


»Alter, hörst du noch nicht auf!
Immer Mädchen!
In dem jungen Lebenslauf
War's ein Käthchen.
Welche jetzt den Tag versüßt?
Sag's mit Klarheit.«
Seht nur hin, wie sie mich grüßt,
Es ist die Wahrheit!


Daß die Bibelgesellschaft
Das wunderliche Buch in die Welt schafft,
Das kann ich gar nicht überwinden,
Wenn es auch vielen Leuten gefällt;
Nur die Krämer in aller Welt
Werden sich freuen, Christen zu finden,
Denen sie denn einen Rosenkranz
Verkaufen mögen oder andern Tanz.
Wenn du nicht hättest gut reimen wollen,
Andern Tand hättest du sagen sollen.


Les armes de Jésus ce sont les deux mains jointes,
Et l’épine et la rose et les clous et les pointes,
Et sur le lit de mort les pauvres âmes ointes;


Wann die scharffe Straffes-Ruht
Dann so gut
Für die krancke Seelen/
Ey so komm' Samaritan
Bald heran
Mit den schärffsten Oelen/
Dopple deine Streich'/ und Schläg/
Oeffne/ schneid und brenne/ 12
Daß gesund ich werden mög'/
Und zur Höll nicht renne.


Aj, hle! Co to? – Tam jakás postava
vystoupla náhle ze tmy čiré,
z ní jasnota se velebná
rozlétla po krajině šíré.
Bělostnou řízou oděna
a růžnou šerpou opásána –
kdož je podivná paní ta?
Celá se chvěju polekána.
Hle! – již ji nese lehký krok
sem ke mně, ano přímo ke mně;
ba zdá se mi, že vznáší se
netýkajíc se ani země.
Již stojí u mne, zřím jí v tvář –
Já bláhová! Proč jsem se bála?
Když patřím na ni, je mi tak,
jak přede mnou by matka stála.
Ta přemilostná, bledá tvář,
tak láskyplna, dobrotiva,
že libější a vlídnější
jsem nespatřila jaktěživa.
Ten úsměv rtů a očí hled
až na dno srdce mého vniká,
že srdce, láskou puzeno,
celé se před ní odemyká.
A kolem ní ta svatá zář,
jíž velebně je osloněna –
O paní má! Ty's světice,
před tebou klesám na kolena! –


V posled však vyšla hlubší pravdy zoře:
„To všechno proto: neměli jsme moře!“


L'ire, l'invidie, l'avarizie ingorde
sien tolte e gli odi, d'ogni mal cagione,
tal ch'ogni cupidigia si diparti,
rotte l'insidie manifeste e sorde,
sì che si posi in una intenzione
ciascun, premendo i velen ciechi sparti.
Le discipline e l'arti
domandon pace sol nel vostro core;
così ciascun minore
aspetta già che di qui grazia fiocchi.
Dunque, volgete gli occhi,
po' che di qui dipende ogni salute,
con opra ove consiste ogni virtute!


War je ein Ritter edel,
Du warst es tausendmal,
Vom Fuße bis zum Schädel
Ein lichter Schönheitsstrahl;
Mit kühnem und stolzem Sinne
Hast du nach der Freiheit geschaut,
Das Vaterland war deine Minne,
Es war dir Geliebte und Braut.


Cicero trat von der Bühne, Cicerone aus dem Saal.
Ob das Männchen nie getafelt, horchend, an des Kanzlers Mahl? –
Sieh, da schüttelt, gleich als wollte etwas ihm nicht recht zu Hirn,
Jener gelbe Türkenschädel, voll des Unmuths, seine Stirn;


Willig –
O so willig! –
Ließet ihr lösen des Leibes Ring
Von der Vergängnis
Heimlichem Finger –
Dehnt euch und breitet euch,
Und es ward eine Lust –
Eine köstliche Lust euch:
Aufzusprießen
Zu Halm und Geröhr,
Mitzufließen
Im großen Allfluß der Dinge –
Mitzudüften
Ob Schollen und Grüften
Oder zu wirbeln
Auf farbiger Falterschwinge:
Mitzugenießen
Nicht zu geringe ...


Willst du fröhlich sein, so trinke
Abends deinen vollen Becher
Süßen Frascatanerweines,
Und ein Liebchen dir zur Seite
Kränz' ihn dir mit seinen Rosen.
Ohne Wein und ohne Liebchen
Sieht man sich das tolle Volk
Nur mit Neid des Lebens freuen.


约伴宜春斗草来
茸茸浅碧趁弓鞋
并头折得真堪恼
且酌黄封一畅怀


Dans l'azur aérien
Qui le sollicite, ou bien
Sur la terre nue et froide
Qu'il aperçoit par lambeau,
Il voit partout son tombeau
Du haut de la corde roide,


Jeť dítě při nich – hrozný zjev! –
květ na podťatém trsu,
rtem život ssaje: mléko, krev –
i smrt z matčina prsu.


寂寂华严堂
富贵佛境界
何须九九编
吾有艮一卦


أَيَسومُني المَأمونُ خِطَّةَ عاجِزٍ
أَو ما رَأى بِالأَمسِ رَأسَ مُحَمَّدِ
نوفي عَلى هامِ الخَلائِفِ مِثلَما
توفى الجِبالُ عَلى رُؤوسِ القَردَدِ
وَنَحُلُّ في أَكنافِ كُلِّ مُمَنَّعٍ
حَتّى نُذَلِّلَ شاهِقاً لَم يُصعَدِ
إِنَّ التِراتِ مُسَهَّدٌ طُلّابُها
فَاِكفُف لِعابَكَ عَن لِعابِ الأَسوَدِ
لا تَحسَبَن جَهلي كَحِلمِ أَبي فَما
حِلمُ المَشايِخِ مِثلَ جَهلِ الأَمرَدِ
إِنّي مِنَ القَومِ الَّذينَ سُيوفُهُم
قَتَلَت أَخاكَ وَشَرَّفَتكَ بِمَقعَدِ
رَفَعوا مَحَلَّكَ بَعدَ طولِ خُمولِهِ
وَاِستَنقَذوكَ مِنَ الحَضيضِ الأَوهَدِ
كَم مِن كَريمٍ قَبلَه وَخَليفَةٍ
أَضحى لَنا دَمُه لَذيذَ المَقصِدِ
مِثلِ اِبنِ عَفّانٍ وَمِثلِ وَليدِهِم
أَو مِثلِ مَروانٍ وَمِثلِ مُحَمَّدِ


Die Macht gereizter Zärtlichkeiten,
Der Liebe schmeichelnde Gewalt,
Die werden doch dein Herz erbeuten;
Und du ergibst dich nicht zu bald.
Wir wollen heute dir vor allen
Die Lieder und die Wünsche weihn.
O könnten Küsse dir gefallen
Und deiner Lippen würdig sein!


Bílá noc se oknem dívá,
jako když se rozednívá.


Hanbu tu vy necítíte?
Kdo jste? Odkud přicházíte?
Zůstat mrtvým na bojišti
bylo by ctí vaší příští!
Od stolu jsem vstal, jak víte,
nemoh sousto do úst vzíti,
jak mně mohlo k duhu jíti?


So sei dir denn auch noch vertraut,
Was junge Sagen künden:
Bald wird aus niederm Heidekraut
Sich selbst ein Besen binden,
Ein ries'ger, der der Niedertracht
Und Sklaverei ein Ende macht
In Deutschland und auf Erden!


Fahr aus, du Staub, der in mich kam,
Schulweisheit und du Bücherkram,
In alle Winde fliehe,
Daß die Natur einziehe!


Ein Haus der Freiheit und des Ruhms,
Der Weisheit, Schönheit, Stärke.
Ein' Burg des alten Ritterthums,
Ein Rüsthaus jedem Werke,
Das nach dem rechten Ziele strebt,
Ein Haus, in dem der Glaube lebt,
Die Liebe, Zucht und Ehre.


悬岩绝壑春云满
亭子无人鸟自啼
昨夜雨飞寒未解
桃花零落石城西


Úsměvy, kterými hladila’s
drsného života hrany,
v šílené slzy nechť změní se,
pekla jež svlažují brány!


لنجم هلال الدَّولة الحسن عسكر
حوى كلّ قاصٍ في الجمال وداني
فيا جفنه الماضي وأحمر خدّه
رفيقك قيسي وأنت يماني
ويا حسنه الغازي نصرت على العدى
ولو كانَ من أعدائك القمران
ويا خصره من دون ردفيهِ إنما
على البعد ترمي دونه الثقلان
ألا ليتَ شعري إذا حكى الخصر ضمه
وكانا على العلاَّتِ يصطلحان
وكافور جسم فيه للحسن ثروةٌ
فليس الغواني عندهُ بغواني
قضى الله يا كافور إنك أوَّل
وليس يقاضٍ أن يرى لك ثاني
وكم عاشقٍ يا ظبي خلفت قلبه
مُعار جناح محسن الطيران
دليل الحشا لما نظرتَ قتلته
بأضعف قرن في أذلِّ مكان
فيا لك من قلبي وطرفي تنتحي
على غير منصورٍ وغير معان
وما لك تعني بالصوارم والقنا
وقدّك طعَّانٌ بغير سنان


O, nur ein Sonnenblick, ein Hauch
Von eines bess'ren Frühlings Weh'n,
Und sichtbar deinem theuren Aug'
Sollt' es in Gluth und Flammen steh'n!


Giva solo per via, quando da lato
donna scesa dal ciel vidi passarme,
e per mirarla, a piè mi cadder l´arme,
che tenendo, sarei forse campato.


群猪过饮尚可醉
疥手轑瓮庸何伤
柳家兄弟太迫窄
狂药不容人发狂


Èrance fortezze esmesurate
e poste en granne altura;
ma ll'acque del deluio l'à passate
de sopre le lor mura;
et ènne tolto el vigor de lo notare,
lo santo orare che ne potìa guarire.


Doch den Armen hat man nie gefunden,
Der den Herrn verwarf um Gold und Silber,
Und ich gönn' ihm seinen armen Götzen.


La que duerme ahí, la sagrada,
la que me besa y me adivina,
la translúcida, la vibrante,
la loca
de amor, la cítara
alta:
tú,
nadie
sino flexiblemente
tú,
la alta,
en el aire alto
del aceite
original
de la Especie:
tú,
la que hila
en la velocidad
ciega
del sol:
tú,
la elegancia
de tu presencia
natural
tan próxima,
mi vertiente
de diamante, mi
arpa,
tan portentosamente mía:
tú,
paraíso
o
nadie,
cuerda
para oír
el viento
sobre el abismo
sideral:
tú,
página
de piel más allá
del aire:
tú,
manos
que amé,
pies
desnudos
del ritmo
de marfil
donde puse
mis besos:
tú,
volcán
y pétalos,
llama;
lengua
de amor
viva:
tú,
figura
espléndida, orquídea
cuyo carácter aéreo
me permite
volar:
tú,
muchacha
mortal, fragancia
de otra música
de nieve
sigilosamente
andina:
tú,
hija del mar
abierto,
áureo,
tú que danzas
inmóvil
parada
ahí
en la transparencia
desde
lo hondo
del principio:
tú,
cordillera, tú,
crisálida
sonámbula
en el fulgor
impalpable
de tu corola:
tú,
nadie: tú:
Tú,
Poesía,
tú,
Espíritu,
nadie:
tú,
que soplas
al viento
estas
vocales
oscuras,
estos
acordes
pausados
en el enigma
de lo terrestre:
tú:


He harr de letzte Rappsaat güstern ladt,
Denn glik clareert, noch en Matrosen hürt
Un rutbugseert, den Curs na Amsterdam.
Ik hast un föhl mal bi den Juden vœr,
De Ladung baar un op en Slump to sliten:
De trock de Schullern: Seep un Tallig sacken,
Dat Öl war sęker flau, wer döss wat wagen?


Sie eilen zum Ben Haly hin,
Das war des Cadi Nam'; und in des Sultans Reichen
War ihm an Billigkeit kein Haly zu vergleichen,
Dafern ich recht berichtet bin.
Der arme Selim sucht dem Richter seine Klagen
Mit vielen Worten vorzutragen.
Er denkt, ein langer Satz scheint manchem Richter schön.
Orchan lärmt zehnmal mehr. Dem Kläger fehlen Zeugen.
Er gibt zum öftern zu verstehn,
Bei einem Baume sei's geschehn.
Das hilft ihm wenig; Bäume schweigen.


Ma come Antea questo vide, di botto
fra suo cor disse: "Que' giganti matti
non intendon l'inganno che v'è sotto:
questo è di Malagigi de' suoi tratti,
che certo il mio disegno m'arà rotto".
Intanto colui pur facea certi atti,
e per tentargli nella pazienzia
le chiappe squadernò con reverenzia.


Leč když se rozejdou do ulic města
ti ubožáci bídným pivem zmožení,
tu počnou přemýšlet, zda ona cesta
jde k cíli přec, jejž zřeli v ohni nadšení,


A júliusi forrón sütő napban
Felicián Aníziához ment.
Ó, holnap lesz a mennyegző, a boldog,
a tiszta nász, az isteni, a szent.
Felicián, bár sose szokta tenni,
beállt egy laphoz s vígan dolgozott;
nem éjjelezett s kora reggel kelt fel,
amit pedig ő sohasem szokott.
S igen nagy gondot fordított magára,
a borbélynál félóra hosszat ült.
A vendéglőben alkoholt nem rendelt,
egy pohár víz, leves, kis adag sült.
És általában más emberré vedlett,
ki polgárias, már nem szabados;
kinek kezében kemény állomáshoz
érkezik el a kis nikkel-hatos.
Csak virágokra költött bőkezűen,
naponta kétszer küldött patyolat,
habos-fehér s tüzes-piros virágot,
elküldte volna az egész világot -
még annál is többet; nagyon sokat.
Szíve dobolt és lázba jött a vére,
hogy arra gondolt: holnap mi leszen...
- A boldogságból istenadta részem
tiszta kezekkel végre kiveszem!
Úgy fogok nyúlni hozzá, mint a gyönge
pólyásbabához a jó anyakéz.
És leomolva úgy fogom imádni,
ha szemérmesen a szemembe néz...
Vigyázni fogok rája és becézni
fogom a testét, lelkét szűntelen;
ó, Istenem, legyen a neved áldott,
hogy ily kegyes vagy s bőkezű velem!...


إن المحبة إن قادت إلى الأدب
محبة ولديها الفوز بالأرب
وإن تخلت عن الآداب باطنها
طرد وظاهرها نوع من العطب


No lo permita Apolo, el buen CHÁSCALES
dijo, que acabe así su deidad santa,
sálvate en esas Tablas Musa mía


Der hat die Hände gefaltet dicht;
Sie zieht ihm das Laken übers Gesicht.


Son de nuevo las ocho.
Mientras voy al trabajo
en metro, como siempre,
me entretengo mirando mi reflejo
en la ventanilla del vagón.
En la oscura suciedad del cristal
mi rostro tiene un aire de ser intemporal y misterioso.
Prefiero las polvorientas ventanillas del metro
o los escaparates de las tiendas
a los espejos.
Hace años que no miro directamente mis ojos en un espejo.
Son de nuevo las ocho y un minuto.
La próxima estación será la mía.
Cuesta apearse siempre en la misma estación,
acudir al trabajo,
mantener la cordura,
no extraviarse.
Las ocho y dos minutos de qué año, no importa.
El tiempo va pasando
y el dolor nos visita día a día
y hay que ver cuánto cuesta
mantenernos en pie,
zarandeados por este traqueteo insoportable,
sin perder el equilibrio,
la cordura,
nuestro rostro emergiendo transfigurado
en las oscuridades de cada túnel
para acabar sintiéndonos los mismos,
día tras día,
y acudir al trabajo,
y no bajarse en cualquier estación
sino siempre en la misma,
y regresar a casa,
siempre regresar.
Este siglo comienza a hacerse interminable.


澄澄若耶溪
盈盈采莲女
将花比玉颜
溪上自容与


Mé děti malé, samý žert a smích,
což věděly, co v srdci mém se sváří!
Já patřil v západ, východ, sever, jih,
já ruce roztáh’ jako ku oltáři!
Jak obejmout bych vše moh’ v náručí
ty pole, brázdy, lesíky a meze!
Ó co je vlast, nás teprv naučí
cit hořký, viděti ji na řetěze!
Tak slunnou, krásnou, jedinou a drahou
a stále trpící po celý věk,
já maličký se cítil s obří snahou,
v tmy její vrhnout jeden paprslek,
jí, štvané lani z dlaně dáti pít –
Ach, to jen vyslovit!


Весна несла свои дары,
Душа просилась на свободу,
Под зеленевшие шатры,
Разбив оковы, мчались водТогда свободный от сует,
Вдали от бездны зла земного,
Больной, изнеженный поэт
Услышал ласковое словИ долго в муках естества
Поэт хранил воспоминанье
О райских звуках божества,
Его призвавшего к молчаньИ гордо песни льются вновь,
Полны неведомых созвучий,
И новый бог его — Любовь —
Ему дарует стих могучиНо тайна вечно почиет
На звуках песни и сонета
И сила новая живет
В твореньях юного поэт13 января 1899


Así
que cuando morimos, descansamos


Here amid sanguine heaps Earl Goodwin stands;
Relentless Tosti hears the suppliants cry;
Those cries restrain not the fierce victor's hands,
And the pale Islanders unpitied die.


Kouzlem náhle země růží kvetla,
jásot panoval a veselí,
rozžal Bůh na nebi jasná světla,
na zem poslal všechny anděly.


Morreu "mundinho"
filho de Izabel
que brincava às manhãs
com seu barco de papel


V tom se klepe na dvéře,
Hle, a nečekav, ažby mu
Dáno bylo dovolení,
Vrazí jinoch, v brnění,
Jak se zdá, přišedší z cesty.


Das Rößlein hat gefressen,
Es scharret in dem Sand,
Nun heißt es aufgesessen,
Wir reiten über Land;
Reicht mir das Faustrohr her,
Und auch die große Wehr;
Der Wind pfeift auf der Heide,
Das Herze wird mir schwer.


Y yo me vaya al Rollo, o a Getafe,
y sufra que el Picaño de mi Mofe,
en Asa, Uso, Afe, Ofe, y Efe.


"Let fops with fickle falshood range
The paths of wanton love,
Whilst weeping maids lament their change,
And sadden every grove:


Geht! schachert, trügt und machts »Geschäftchen« weiter,
Und freut euch, Edle, am »verdienten« Schatze.
Nur aus der Sonne mir, den Blick zu Boden!
Sonst speit mein Zorn euch in die ekle Fratze.


石转路不息
幽源从此去
满地盖松阴
人影落何处


Esta noche, dijo, desde el ocaso, me cubrían con una mortaja
negra en un lecho de cedro.Me escanciaban vino azul mezclado con amargura.


和靖先生负美才
族孙今似汉庭枚
败亡项籍江边庙
应愧文场战胜来


In: DURÃO, Santa Rit Caramuru: poema épico do descobrimento da Bahia, composto por F José de Santa Rita Durão, da Ordem dos Eremitas de Santo Agostinho, natural da Cata Preta nas Minas Gerai São Paulo: Cultura, 194 148-14 (Série brasileiro-portuguesa, 30)


Ta hloupá chrpa! Když tak hlavu chýlí,
že símě její širým polem letí,
že příštím jarem vzkvetou její děti,
že vzkřísí v nich se – hloupá chrpa ví-li?


Beteg vagyok, beteg.
Nem írok verseket,
nem zengek éneket...
Csak egypár szót nyögök
vagy inkább köhögök:
beteg vagyok, beteg.


A pak věru nebudeme
v domovině bědiť!
Slovák slávu a vrah černý
hanbu musí dědiť!“


Byť celý svět se v úděl dostal tobě,
jdi bez radosti dál – toť pouhé nic!
Byť celý svět jsi ztratil v sudby zlobě,
jdi bez žalosti dál – toť pouhé nic!
I žal i radost minou, zajdou v hrobě,
miň klidně tento svět – onť pouhé nic!


Твоя душа — кристалл, дрожащий
В очарованьи светлых струй,
Но что ей в жизни предстоящей?
Блесни, исчезни, очаруй!
В очарованиях бессилен
Горящий неизменно здесНаш дольний воздух смрадно пылен,
Душе мила иная вес


Carlo mugghiando per la mastra sala
come un lion famelico arrabbiato
ne va con Ganellon, che batte ogni ala
per gran letizia; e spesso ha simulato,
dicendo: - Ah lasso, la tua fama cala!
Or fussi qui Rinaldo almen tornato!
Ché se ci fussi il conte ed Ulivieri,
io sarei fuor di mille stran pensieri. -


كِرام رَمَتني المُرضِعات بِبابهم
وَحيداً فَكانَ اللطف مِنهُم مُؤانسي
فَهُم عَوَدُوني بِالجَميل تَفضلاً
وَهُم أَجلَسوني في صَدور المَجالس
وَهُم أَكرَموني بَين قَوميَ يافِعاً
وَهُم البسوني مِن أَجل المَلابس
وَهُم عَذبوا قَلبي بِكُل كَريهة
وَهُم اِشتَغَلوا فكري بِطول الوَساوس
وَها أَنا أَرجو اليَوم عَودَةَ برهم
عَلى رَغم جَبار وَكيد مُنافس


Wein und Mädchen sind ein Segen,
Notabene, wohlgepaart;
Und der Pfennig schafft Vermögen,
Notabene, wenn man spart.
Darum lieb' ich immer treu,
Notabene, diese drei.


Un sacro Apolo que el Parnaso rige,
dígolo de una vez, LOPE es quien yace,
todo lo digo ya, pues LOPE dije


De ha még ezerszer oly vitézlő volna,
Mint a mekkorának tudja kendet Tolna,


—Hermano, ¡qué mal hicimos!
El viento la puerta bate
hace temblar el postigo,
y suena en la chimenea
con hueco y largo bramido.


莫谓湖山景
寻常总一般
欲穷清胜处
须向雪中看


Proč tedy píši? A proč tohle právě?
Snad přec kus malý víry ješitné
zbyl ve mně. Sto let uplyne tak hravě
a otázka se třeba zakmitne
v té oné potom mudrující hlavě:
což nebylo v té době bezcitné
v té maškarádě hlupců, darebáků
jednoho aspoň vidoucího zraku?


Und Bernhard drückt die Schwester heiß
Ans Herz und stürmet fort;
Er reitet manches Roß in Schweiß
Bis er am rechten Ort.


Ich saß bei dir im Brautgemach
und sprach von deinem Bräutigam,
und wie so alles anders kam ...


Es tritt der Strohhut und der Sonnenknicker
Nun wieder in sein angestammtes Recht
Und coquettirend mit dem Nasenzwicker
Durchstreift den Park der Promenadenhecht.
Das ist so recht die Schmachtzeit für Blondinen
Und ach, so mancher wird das Herzlein schwer;
Ein Duft von Veilchen und von Apfelsinen
Schwingt wie im Traum sich übers Häusermeer.


Tórtola, te vuelvo a hallar;
roncas ambas de cantar
nos encontramos las dos:
¿te ha dado ventura Dios?
¿Cómo te fue en el amar?
Cual yo enamorada y niña
te abandoné en la campiña
cantando en son placentero
¿dónde está tu compañero?
¿Hizo el sacre en él rapiña?
¡También desventura aquí!
Yo pensé que sólo a mí
lastimaba la fortuna;
¿dónde hallaré sola una
que no se lamente así?
¿Te acuerdas de aquellos días
cuando a mi lado solías
decir amantes congojas
columpiándote en las hojas
del fresno donde vivías?
Este mismo es el collado,
nuestro querer no ha mudado,
nuestras canciones tampoco,
pero andando el tiempo loco
la ventura se ha llevado.
Y al pie de estos manantiales,
entre los mismos juncales,
bajo el propio fresno umbrío,
a cantar tu amor, yo el mío
vengo al campo, al nido sales.
¡Pero qué tristes las dos!
yo pienso que viene en pos
de la pasión la tristeza,
porque cuanto más terneza,
más gemidos nos da Dios.
Mira si no el arbolado
bajo ese manso nublado
que circunde el horizonte,
y el arroyuelo del monte
por su velo sombreado;
Melancólicos están
aunque su hechizo te dan
las bellas luces de mayo,
que en dulcísimo desmayo
por Occidente se van.
De entre las algas del río
ese balbuciente pío
de una escondida garganta,
también es dolor que canta
como tu dolor y el mío.
Pero si tú un compañero,
si tú el amante primero
tuvieras como otro día,
¡cuán hermoso te sería
este mayo placentero!
En ese fresno escondidos,
en un mismo ramo unidos,
arrullándoos con amor,
de las aguas al rumor,
sobre las aguas mecidos...
¡Fuera tanta tu ventura
en esta atmósfera pura
vivir así con tu amado
lejos del mundo que ha dado
honda pena a la criatura!
¡Ay! Tú volverás a hallar
otro amante a quien amar,
porque las tórtolas son
todas en el corazón
iguales, y en arrullar.
Mas el alma que ha perdido
su compañero querido,
que le llore noche y día
porque aquel sólo sería
para su amor el nacido.
Y ese Dios que tanto sabe,
en un arrullo suave
te dará un nuevo querer;
pero tú has nacido ave
y yo he nacido mujer.


Rázem jinam obrácena pozornosť,
neboť započínal panstva sněm.
Mnoho řečí... Mnohá prudká, přímá
z mračen nevole a hněvu hřímá,
cizozemce drtí blesky její
v jiné tajný záměr jakýs dřímá,
který štítí se a bojí světla,
jiné jako přívaly se lejí,
jiná v drobné kudrlinky zkvetla,
obsah vysech’, jako potok v parně.
Když pan Hynek z Lichtemburka švarně
povstal, uklonil se pánům skrovně,
ticho jako v hrobě po sněmovně.
Byl pan Hynek z Lichtemburka svěží, mlád
a řeč jeho bouřila jak vodopád.
Napjetí, co poví. Dnes on tiše:
„Otázka tu byla, panstvo, různých vlád –
kdo má nyní, kdo nám dosud v čele stál?


A jaký! Bez hlavy má osm stop,
což teprv s hlavou!
No, kolohnáte, na chvilku se vzchop,
jak byl jsi před popravou:
s tou tuří lebkou mezi ramenoma,
jen směle, jako doma!“


My lyre shall pay your bounty. Nor disdain
That humble tribute. Though a mortal hand
Excite the strings to utterance, yet for themes
Not unregarded of coelestial powers,
I frame their language; and the Muses deign
To guide the pious tenour of my lay.
The Muses (sacred by their gifts divine)
In early days did to my wondering sense
Their secrets oft reveal: oft my rais'd ear
In slumber felt their music: oft at noon
Or hour of sunset, by some lonely stream,
In field or shady grove, they taught me words
Of power from death and envy to preserve
The good man's name. whence yet with grateful mind,
And offerings unprofan'd by ruder eye,
My vows I send, my homage, to the seats
Of rocky Cirrha, where with you they dwell:
Where you their chaste companions they admit
Through all the hallow'd scene: where oft intent,
And leaning o'er Castalia's mossy verge,
They mark the cadence of your confluent urns,
How tunefull, yielding gratefullest repose
To their consorted measure: till again,
With emulation all the sounding choir,
And bright Apollo, leader of the song,
Their voices through the liquid air exalt,
And sweep their lofty strings: those awful strings,
That charm the mind of Gods: that fill the courts
Of wide Olympus with oblivion sweet
Of evils, with immortal rest from cares;
Assuage the terrours of the throne of Jove;
And quench the formidable thunderbolt
Of unrelenting fire. With slacken'd wings,
While now the solemn concert breathes around,
Incumbent o'er the sceptre of his lord
Sleeps the stern eagle; by the number'd notes,
Possess'd; and satiate with the melting tone:
Sovereign of birds. The furious God of war,
His darts forgetting and the rapid wheels
That bear him vengeful o'er the embattled plain,
Relents, and sooths his own fierce heart to ease,
Unwonted ease. The sire of Gods and men,
In that great moment of divine delight,
Looks down on all that live; and whatsoe'er
He loves not, o'er the peopled earth and o'er
The interminated ocean, he beholds
Curs'd with abhorrence by his doom severe,
And troubled at the sound. Ye, Naiads, ye
With ravish'd ears the melody attend
Worthy of sacred silence. But the slaves
Of Bacchus with tempestuous clamours strive
To drown the heavenly strains; of highest Jove,
Irreverent; and by mad presumption fir'd
Their own discordant raptures to advance
With hostile emulation. Down they rush
From Nysa's vine-impurpled cliff, the dames
Of Thrace, the Satyrs, and the unruly Fauns,
With old Silenus, through the midnight gloom
Tossing the torch impure, and high in air
The brandish'd Thyrsus, to the Phrygian pipe's
Shrill voice, and to the clashing cymbals, mix'd
With shrieks and frantic uproar. May the Gods
From every unpolluted ear avert
Their orgies! If within the seats of men,
Within the seats of men, the walls, the gates
Which Pallas rules, if haply there be found
Who loves to mingle with the revel-band
And hearken to their accents; who aspires
From such instructers to inform his breast
With verse; let him, fit votarist, implore
Their inspiration. He perchance the gifts
Of young Lyaeus, and the dread exploits,
May sing in aptest numbers: he the fate
Of sober Pentheus, he the Paphian rites,
And naked Mars with Cytheraea chain'd,
And strong Alcides in the spinster's robe,
May celebrate, applauded. But with you,
O Naiads, far from that unhallow'd rout,
Must dwell the man whoe'er to praised themes
Invokes the immortal Muse. the immortal Muse
To your calm habitations, to the cave
Corycian or the Delphic mount, will guide
His footsteps; and with your unsullied streams
His lips will bathe: whether the eternal lore
Of Themis, or the majesty of Jove,
To mortals he reveal; or teach his lyre
The unenvied guerdon of the patriot's toils,
In those unfading islands of the blest,
Where sacred bards abide. Hail, honour'd Nymphs;
Thrice hail, for you the Cyrenaïc shell,
Behold, I touch, revering. To my songs
Be present ye with favourable feet,
And all profaner audience far remove.


Lo vi venir corriendo por el aire
en respuesta a la voz que lo llamaba en vida.
Todo era luz en las praderas de la tarde.
Todo era ausencia en los cuerpos presentes en la calle.
Su pelambre amarillo estaba descolorido;
sus orejas negras, transparentes.
A mi lado ya no emitía los ruidos
con que celebraba mi retorno después de las separaciones,
ni corría de un lado a otro para festejarme.
Jadeó su afecto y me extendió la pata.
Yo atravesé su pecho con la mano,
yo acaricié su hocico inconsistente;
sus mandíbulas estaban desencajadas
y sus ojos abiertos ciegos.
No sé adónde se había ido desde aquella noche
en que lo dejé dormido a la puerta de mi cuarto
y al amanecer no lo encontré esperándome.
Venía de un lugar donde no hay comida
y para beber sólo hay luz oscura.
Como a una sombra nadie
lo había llamado por su nombre.
Rápidamente nos reconocimos.
Le puse la correa roja en el cuello
y con la pata impalpable abrió la puerta.
Era hora de su paseo y salimos a la calle.
Pero en la esquina, nos desvanecimos.


Na zubech zdrolených ať zášť se pokoří,
nechť zmlknou stesky žití,
zem celá v růžový se odlesk ponoří,
jímž nebesa se svítí.


Jako tato bouře bude
Zloba, vztek se nad ní zmítati,
V středu ale toho víru
Bude blaho její zkvítati.


Я задыхался много раз,
В глубокой тьме, и в поздний час,
И задыхались близ меня
Другие люди, без огнО, да, без лампы, без свечей,
И в доме, бывшем как ничей,
Где только стены говорят,
И даже взгляд не видит взгляНо стены! Стены суть черты,
Границы смежной темноты,
Где тоже кто-то, в поздний час,
Дышал, задохся, и погаИ два, один с другим, молчат,
И в душах сатанинский чад,
И двум их близость говорит,
Что атом с атомом не сли


Stisknuv jemně farář ruku hostovu, vroucně opáčil:
„My spolu rok tomu již setkání družně opětné
oslavili, s té chvíle žijem’ zas ve styku dávném,
že mním, jak by nebyl čas žádný schůze ty přerval;
vždyť též písemné nás v dáli ovíjelo pouto.
Však tuto váš pan syn znik’ naskrze z obzoru mého;
z doslechu jen, z dopisův i vašich jsem v dálce provázel
mládce životní pouť, jen v matném obrysu hlavním,
jak dokonav gymnasia běh, práv cestu si obral,
ve cti a slávě dosáh’ pak doktorského klobouku,
stal se pomocníkem defensora proslaveného –
Snad samostatně nyní již lotry se hájiti chystá,
podtrhovat vtipným uměním Justitie vážky?
Snad v rodný tuto kraj ho chvalná péče přivádí
o stržený kdesi plot, sčesanou větvičku převislou,
s níž palmáre valem lze česat chutě ve sporu krásném?“
Žertem tak stařeček mladšího se Živsy otázal.


Ich weiß wahrhaftig nicht, was dieser Anhang sei,
Der unvermuthet kommt.


Au lointain s’exaspère et s’exalte un arpège.
Je veux purifier mon âme dans la neige…


Divizna na nemotorném stvolu
jako thyrsus listů zbavený,
pyšný šípek v úvoz čnící dolů
s kalin krvavými lupeny.


Oder wenn du gebannt in süßem Lauschen
Die Rosenlippen teilst? – Wie darf ich fragen!
Ein Schönstes gegen Schönstes umzutauschen,


Ukrývej se, ukrývej!
Však přivábím tě z nenadání
na léčku, co mne jednou svedla,
já tebe zase lapím na ni.


In fuga il Pastor misero
Si pone, e la sua greggia
Lascia in balìa del turbine
Del cielo, che dardeggia.


I klesnu umdlen na opuce
A smutně vzdychám v těžké muce.


Não, não podemos segurar o nosso rosto:
as mãos encontram o ar,
a sucessão das datas,
a sombra das fugas, impalpáve
Quando voltares por aqui,
saberás que teus olhos
não se fundiram em lagrimas, não,
mas em temp
De muito longe avisto a nossa passagem
nesta rua, nesta tarde, neste outono,
nesta cidade, neste mundo, neste di
(Não leias o nome da rua, - não leias!)


Tak vyslechli, kol skupin tajně jdouce,
řeč mnohou ještě Pravda se svým druhem,
až umlknuli všichni zraky pnouce
v hloub síně, kde dav stanul polokruhem.
I vyšla pěvkyně tam hrdým krokem
pnouc nadšeně tvář krásnou s dumným okem
a sladcemohutný hlas zazněl sálem.
To bylo, jak by udeřil zvon svatý
v ty marné šumy v hymnu nenadálém
a rozvál třpytivé ty trety, laty,
vzduch nasycený světských vášní dechem
jak očistil by harf andělských echem
a v srdcích našel posvěcenou strunu
a povznesl je rázem k nebes trůnu.


A čert by musel vrčet:


debéis, para que no muera de envidia
las menos que vos bellas, contentaros
con ver de lo que sois sola esa parte.


Na srdci druh jemu silný,
to štít jeho nerozdílný. –


Ty, jež tu spíš, vždy v umírání dne
stesk denně prudší vzpomínky mé protne,
stesk po tobě, ty srdce pokorné,
básníku tichý v ženě negramotné.


Wie Sparter gegen Xerxes Heer
In dicht gedrängten Reihn,
Stehn Preußens wackre Krieger da,
Am Grabe der Germania
Zu Rächern sich zu weihn.


Dulce como el arroyo soñoliento,
mansa como la lluvia distraída,
pura como la rosa florecida
y próxima y lejana como el viento.
Esta mujer que siente lo que siente
y está sangrando por mi propia herida
tiene la forma justa de mi vida
y la medida de mi pensamiento.
Cuando me quejo, es ella mi querella,
y cuando callo, mi silencio es ella,
y cuando canto, es ella mi canción.
Cuando confío, es ella la confianza,
y cuando espero, es ella la esperanza,
y cuando vivo, es ella el corazón.


Auf ihnen wogen nicht im fahlen Schimmer
Steinkreuze, Säulen, Katafalke fort,
Und Urnen, Pyramiden, gleichwie Trümmer
Vom Wrack des Lebensschiffs, gestrandet dort!


»Wo kommst du her, wo gehst du hin?«
Sprach ich mit sanftem Beben;
»Bist selig? Bist du Büßerin?
Wo lebst du nun dein Leben?«


An diesem Hange hütete die Ziegen
Der Hirtenknabe Giotto einst. Ich höre
Der reinsten Liebe:


Venne Rinaldo a Montalbano & quivi
madre moglie abbraccio figli & fratelli
e i cugini che dianzi eran captivi
& parve quando egli arrivo tra quelli
dopo gran fame hirondine che arrivi
col cibo in bocca a pargoletti augelli
& poi ch un giorno vi fu stato o dui
partisse & fe partir altri con lui


当年溜雨三千尺
回首丘山力万牛
故作轮囷攲绝壁
苦心苍节俯清流


زادَتْ على كحْلِ العيونِ تَكَحّلاً
ويسمُّ نَصْلُ السّهْمِ وهو قَتولُ


Ognun dunque si sforza di salire
tra il fuoco e le ruine in su le mura
ma tutti li altri guardano s aprire
veggiano passo, ove sia poca cura
sol Rodomonte sprezza di venire
se non dove la via meno è sicura
dove nel caso desperato e rio
li altri fan voti, egli biestemmia Idio


Tu lontano dal volgo al ciel n'appressi,
E di garrula turba odì il tumulto.
E celato a le viste, ai sensi occulto,
Ami selve, spelonche, antri e recessi.


Por el agua en que nadan da la lumbre
y cerca se promete a la esperanza
desde el puerto a los ojos ofrecida.


Dov'è il piacer, dove il ben ch'aspettavi,
E il guiderdon dov'è or di tant'anni
Che l'hai servita, et chi fia che ti sganni
Delle promesse sue false et soavi?


Spisovatelé si náklad vzali.
Což teď aby nákladci tak psali?
Belletristi by to nakládali –
všecko mrtvolkou být nemusí;
ba, zdá se být jistým velice,
že by ze Štěpánské ulice
mnohem míň chodily funusy.


Jesu, der du bist alleine
Haupt und König der Gemeine,
Segne mich, dein armes Glied!
Wollst mir neuen Einfluß geben
Deines Geistes, dir zu leben,
Stärke mich durch deine Güt'!


Ich war bei Granse, Murten, Nanzig
Und sah nie meine Werkstatt wieder,
Strich durch die Lande auf und nieder
Wohl in die Jahre zehn und zwanzig;
Im Schwabenkriege tummelt ich
Am Rheine und im Thurgau mich;
Ich machte manchen still und bleich
Und manche Burg dem Boden gleich.
Dann ging es lange Jahre wieder
Jenseit des großen Berges nieder;
Ich hauste in der Lampartey
Mit Übeltat und Kriegsgeschrei;
Ich stellte mich den Fürsten gleich
Und spielt mit ihnen Reich um Reich,
War nur dem eitlen Ruhme hold
Und dürstete nach schlechtem Gold,
Bis ich im Feld zu Marignan
Der heißen Arbeit Lohn gewann:
Den Mund voll Gras und das Erkennen,
Daß wir nach Dunst und Wolken rennen!


a přec bojuj! Odsoudíš ji snad,
načež Budoucnost ji odpraví.
Budoucnost, jež, jak jde dějin řád,
za ni svoji hloupost postaví.


Diese flinken Ballerinen,
Diese schönen nackten Sünden
Werden schwatzhaft, freundlich-boshaft
Was ich war und bin dir künden.


Co nám chlady, vedra?
Zem je matka štědrá,
rostem pro ta nachýlená,
unavená bedra!