宽猛三年无枉理
公私兼济不欺心
如今受代朝天去
遮路人人泪满襟


Nač věšet hlavu? Jedno jen chce osud,
když nechal žít už vaše praotce –:
Máš kořeny, nuž rozkveteš a vzrosteš
a celý národ vydá ovoce –!


烟水濛濛旧作邻
流莺恰恰似呼人
自从不见玄真子
岸草汀花袛自春


Orlando nel palazzo fu menato
e posto in una sedia a grande onore,
e quivi al modo lor fu coronato
di Bambillona e Soldano e signore;
e molto il Veglio suo ebbe onorato,
però che gli portava troppo amore,
e fecel grande arcaìto in Soria;
e governava lui la signoria.


Csókolj meg, szeretőm, bucsuzóul a messzi-magas-tág
mennybolt alkonyi sátra alatt, aranyos kicsi villi!...
Sajgó gondolatok foga tép kebelembe, harap s rág:
Mint e varázsló, tünde, parázsló, édes idilli
nap tovasurrant, úgy fut el egyszer a szép fiatalság.


Wie selig ist der Heilgen Schar,
Die allbereit genießen,
Was wir auf Erden mit Gefahr
Noch erst erstreiten müssen!
Sie sitzen dort
Im Freudenport,
In stolzem Fried und sichern Grenzen,
Geschmückt mit ewgen Lorbeerkränzen.


Ja es erwarten dich du Himmelskind! der Freuden
Unzählige, durch selbstgemachte Leiden
Dir unbegreiflich, längst erkauft,
Mit Tränen ingeheim getauft.
Ja es erwartet dich, was du nicht lösen könntest,
Der Räzel Allentwickelung,
Und höherer Gefühle Schwung
Wovor dir schwindelte, die du dir selbst nicht gönntest.


To jest žena. To buď: niv tvojich pilnou včelou,
nad tvou ve snu hlavou již bzučí péčí bdělou.


Während die Jungfer noch sprach, erhub sich im Volk ein Gemurmel.
Alle schauten die Straße hinauf, die vom Berg in das Thal streicht.
Dann sprach Einer zum andern: Es kömmt der würdige Pfarrherr.


Amor es un misterio que se cría
en las dulces especies de su objeto;
de causas advertidas luz y efeto,
y de ciegos efectos ciega guía.


Soar we now, where CHRIST has led?
Following our Exalted Head,
Made like Him, like Him we rise,
Ours the Cross — the Grave — the Skies!


Quiero vivir para siempre
en torre de tres ventanas,
donde tres luces distintas
den una luz a mi alma.
Tres personas y una luz
en esa torre tan alta.
Aquí abajo, entre los hombres,
donde el bien y el mal batallan,
el dos significa pleito,
el dos indica amenaza.
Quiero vivir para siempre
en torre de tres ventanas.


„Zpět! odvážlivý! Ká to řeč, ký vzkaz?
Stud v tokajčině utopil jste zas
a mozek zahořel vám vínem vzňatý,
tak nevchází se k ženě do komnaty!“


E io senti' dentro a quella lumera
che pria m'avea parlato, sorridendo
incominciar, faccendosi più mera:


归家结束盖头茅
坐看青山久不磨
切莫风前开臭口
恐人传作阆山歌


Das Gräflein hebt die Finger flink:
Frau Berte, du bist ein dummes Ding!


Telt női hús a renyhe, dús kazal.
Egy rőt pipacs, mint bősz ripacs, szaval.


Hvězdy tiché, o jak
Jste tak krásné,
Vůkol co tíhnete
Luny jasné!


Die Mutter schickt die Rosa
Zu jenem Luftkurort,
Trotzdem man es schon so sah.
Doch ward's nicht besser dort.


hesapsız yaşamaktasıdoğuşlar


Wirr braut der Nebel auf dem Fluß,
Verrauscht ist längst der Liebe Kuß,
Wie schwand der Lenz so balde!
Rauh breitet nun sein Leichentuch
Der Winter. Und ein düst'rer Fluch
Legt sich auf Flur und Halde.


Así tu corazón Javier amante,
concorde al eco del divino acento,
cuando en Indias herido su discante


Und weil er gar zu gut,
Halt er auch ferner Hut,
Damit mein Seel und Leib
Nicht werde heint beladen
Mit Unglück und mit Schaden
Und unverunruht bleib.


Jetzt naht mit dem Paniere der ernste Männerkreis,
Der Aelt'ste aber reicht es mit warmem Gruß dem Greis:
»Freund Wohlleb, nimm dieß Banner und führ's mit treuem Muth,
Wie sein's geführt vor Sempach der Schultheiß Niklas Gut.«


Na hrobě kus té země,
již tolik miloval,
se srdce tíží sejme,
jak v ní by spočíval...“


Az bástyából kit meg kiszurkálának,
Azután lövőhely aránt hányának,
Az sáncokból az árokban hányának
Sok vágott fát, arról hogy felhágjanak.


Cantarellando, senza
tremare, la prigioniera
dalle mani logore
raccolse tutte le vecchie cose
polverose, i suoi denari
di un'altra epoca,
riguardò nelli angoli ove la sera
già tesseva le sue tele d'ombra
e tentò la porta vigilata
dai ragni centenari.


Yo, señor, soy acontista.
Mi profesión es hacer disparos al aire.
Todavía no habré descendido la primera nube. 1
Mas, la delicia está en curvar el arco
y en suponer la flecha donde la clava el ojo. 2
          Yo, señor, soy acontista.
¡Azores y neblíes, gerifaltes, tagres, sacres, alcotanes, halcones
acudid a la voz del acontista!
y enderecemos nuestras garras a la conquista
de las nubes, volubles como los corazones... 3
y —cual los corazones— inmutables.
          Yo, señor, soy acontista.
También he sido juglar en los mesones.
Revendedor de bulas.
Tañedor de laúd.
Y tragador de fuego y engullidor de sables.
Y bufón en las ferias.
Damas de los castillos a catar diéronme frutos de acendrada virtud:
¡noches de bendición!
Otras noches fueron bien miserables.
          Yo, señor, soy acontista.
También me he entretenido en cosas serias:
conocí al asno de Buridán 4
y al propio Buridán, que estuvo en la Tour de Nesle 5
(alguna vez fui con él,
pero me devolví de la poterna)
y vi ahorcar en Montfaucon 6
a Messire Enguerrand de Marigny.
Poco en letras leí... 7
mas sí he bebido buenos vinos, paladeado vianda tierna,
y comido del mejor pan.
          Yo, señor, soy acontista.
Mi profesión es hacer disparos al aire.
¿Todavía no habré descendido la primera nube? 8
También soy jugador de dados
y tengo mis ribetes de asesino.
Presumo haber —en lontana ocasión— hurtádome los vasos sagrados 9
de ya no sé qué iglesia, abadía o convento.
(Creo que han sido mías varias esposas de Jesús,
cuyos votos de castidad y su amor al esposo divino
fueron plumas al viento
y golondrinas migratorias que soltaron su vuelo desde la Cruz...)
¡Azores y neblíes, gerifaltes, tagres, sacres, alfaneques, halcones:
acudid a la voz del acontista!
Y enderecemos nuestras garras y nuestros picos a la conquista
de las nubes volubles como los corazones... 10
y —cual los corazones— siempre iguales.
          Yo, señor, soy acontista.
También resulto un poco lento y un mucho largo en las mis relaciones...
Juzgo que hay caso de fantasía en mi rapsodia:
pero ni yo soy Tácito, ni aquestos son Anales...
¡Tampoco he de cantar la palinodia
ni de irrumpir en monótonos trenos!
          Yo, señor, soy acontista.
Nada más. Nada menos.
Y tengo sueño y tengo sed, señor. ¡Salud! ¡Y abur! señor, ¡abur! Y hasta otra vista.


Mindég ezek az emeletek!


Dich hat er ganz schön geziert
Und zur Braut sich zugeführt,
Dich, in der die sündig Art
Adams nie gespüret ward.


S rozpjaté zdá se že šňůry,
jíž zdoben podzimku háv,
padají korále shůry
do svadlých stvolů a trav!


Lokaj vedl dívku k lesu,
jinému však k slasti, plesu,
lokaj jenom jméno dal,
baron dívku objímal.


萧散山林一幅巾
天公乞与自由身
茅檐不似宫塼暖
日满南窗也可人


Aber staunend sprach der kundige Gasban:
»Wunder habt ihr mir gezeigt, doch fordert
Keinen Richterspruch! Von beiden jedes
Ist untadelig, aber doppelt reizend
Sind sie eins beim andern – er der schönste
Mann, und sie das schönste Weib auf Erden.«


za slovem názor čárka je, což značí,
že musíš udělat zde malou pausu.


BENEATH yon chain of barren rocks,
Where niggard Nature ne'er unlocks
One hoard of chearful green;
The brown yew forms a gloomy shade,
The blasted oak erects its head,
A dreary wasteful scene.
O haste, O fly th' accursed cell,
Where Envy's fiendly faction dwell!
Else shall her glance, malignant cast,
The fairest shoots of Merit blast:
He risks his ease, who ventures nigh
The baleful witchcraft of her eye.


Monda s e szavakkal: „Most eredj pokolba!”
Eldobá a kámzsát, messzi egy zugolyba!
Jól járt a daróc, hogy nem vasból csinálták,
Mert most szétszakadna, amint odavágták.
Sisakját, vas üngét szintén levetette,
Kalpagot és mentét hozatván helyette
A szekrényből, ahol sok gunyája állott,
Mely még mind azon jó, - noha kissé pállott.


Enigma
de la azucena esquinada
que orna la cadavérica almohada;
encima
del soltero dolor empedernido
de yacer como imberbe congregante
mientras los gatos erizan el ruido
y forjan una patria espeluznante;
encima
del apetito nunca satisfecho
de la cal
que demacró las conciencias livianas,
y del desencanto profesional
con que saltan del lecho
las cortesanas;
encima
de la ingenuidad casamentera
y del descalabro que nada espera;
encima
de la huesa y del nido,
la lágrima salobre que he bebido.
Lágrima de infinito
que eternizaste el amoroso rito;
lágrima en cuyos mares
goza mi áncora su náufrago baño
y esquilmo los vellones singulares
de un compungido rebaño;
lágrima en cuya gloria se refracta
el iris fiel de mi pasión exacta;
lágrima en que navegan sin pendones
los mástiles de las consternaciones;
lágrima con que quiso
mi gratitud, salar el Paraíso;
lágrima mía, en ti me encerraría,
debajo de un deleite sepulcral,
como un vigía
en su salobre y mórbido fanal.


Odveden-li bídník do žaláře,
tam se trudí, tam mu blednou tváře,
probouzí v něm zlé se svědomí;
kajicně-li vítá milost Boží,
vymýtí-li z duše hříchů hloží,
led se kolem mozku prolomí.


Manchen treibet grosse Brunst
Durch geübte List und Kunst,
Welt, zu werben deine Gunst,
Die zu haben fast umsonst
Und für sich doch nichts als Dunst.


Dechla mrazem do okének,
až se lidé zimou chvějí,
pohřbila kol pole, cesty
do hlubokých do závějí.


Die Natur hat jedes thier
mit sonderbarer gab und zier
sorgfältiglich so wol versehen,
daß ihrer jedes mag, billich
vernüget, dessen rühmen sich
und neben andern wol bestehen.


Hajnalban a konyha már füstölni kezdett,
Valamint a méhkas, az is megeresztett:
Rajja megszállott egy hátulsó udvaron:
Ott egész ökör sül, itt az apró barom.
S mint a hangya sereg, cipelvén tojásit,
Egy rész mindig megyen, mindig jő a másik;
Azt miveli ki s be szakács-asszony, kukta,
Szolgáló, bejáró - soha nincsen nyugta.


What now of all which once was thine,
Feature,  Complexion,  Mien divine,
Remains the sense to charm?
Why now command they not my love?
Once could they —  even tho' Cloe strove
Their empire to disarm,


Те же — приречные мрежи,
Серые сосны и пни;
Те же песчаники; те же —
Сирые, тихие дни;
Те же немеют с отвеса
Крыши поникнувших хат;
Синие линии леса
Немо темнеют в закаА над немым перелеском,
Где разредились кусты,
Там проясняешься блеском
Неугасимым — Ты!
Струями ярких рубинов
Жарко бежишь по крови:
Кроет крыло серафимов
Пламенно очи моБегом развернутых крылий
Стала крылатая кровь:
Давние, давние были
Приоткрываются вновВ давнем — грядущие встречи;
В будущем — давность мечты:
Неизреченные речи,
Неизъяснимая — Ты!


Dann preis' ich segnend deine milde Hand,


Gefangen von den Scharen/
Die darumb kommen waren/
Geschleifft zum Garten auß/
Zu Annas in daß Hauß. Joan 18.
Vnd eben in derselben Nacht/
Zu Caiphas ward er gebracht/
Der jhm nach Leib vnd Leben tracht.


El pie más lindo que acaricia el suelo
jugaba ante mi vista complacida;
yo, con mano dichosa y atrevida,
de un espacio mayor levanté el velo


Seid ir dan nicht vil mer dan sie?
wer ist unter euch allen,
der seiner leng ein ellen hie
kunt zutun nach seim gfallen,
ob ir gleich darum sorgen seit;
warum sorgt ir in diser zeit
für die kleider?
tut auf dem felt anschauen
Die lilgen, wie sie wachsen schon,
doch nit spinnen noch nehen!
ich sag euch doch, das Salomon
nicht also wart gesehen
in aller seiner herlikeit
so schon und zierlich sein bekleit
als eins diser
blümlein in grüner auen.
So dan got auf dem felt das gras
so zierlich kleidt on unterlaß,
das heut grünet in solcher maß
und morgen zwar in ofen dar
geworfen wirt, solt euch dan gar
got nit mer tun solichs fürwar?
o die kleingelaubige schar!
darum solt ir kein sorgen han
und sagen: »was werden wir ie
eßen aber
trinken?« aus unvertrauen.


Dne kteréhos byl schvácen divným snem
uprostřed pávů pyšných svojím peřím.
Za parkem tím jaká je asi zem’?
– A rozhod’ se, že půjde k jeho dveřím –


A zas čte drahý list ten znova.
Jak nevýslovně sladce zní
ta všecka jeho vřelá slova,
jak šumí milým echem v ní.
Ó chtěla by zde duši míti
jen jednu duši přátelskou,
na jejíž hrudi povědíti
by mohla sladkou tíseň svou
a zaplakat – – – ach, máti drahou...
– a zdvihá, zarosený vlahou
zrak k obrazu, kam denně dává
ty nejvonnější květiny,
tam na ni hledí drahá hlava,
ty něžné oči matčiny
se točit po ní vždycky zdají,
když přecházívá, v pokoji –
a hle, dnes účastenstvím plají,
ó matička dnes všecko ví
a jistě z hrobu žehná jí...


Tišebychom spolu pracovali,
radost bylaby jen naší mzdou,
věrněbychom se vždy milovali,
jakby duše jedna byla v dvou.


Wie klein wird sein da, was mich hat gehalten,
Wie wenig, was ich Irrender vollbracht,
Doch was den Felsen gläubig hat gespalten:
Die Sehnsucht treu steigt mit mir aus der Nacht
Und legt mir an die wunderbaren Schwingen,
Die durch die Stille mich nach Hause bringen.


إذا التركيب سميناه باسم
وفيه سواه فهو لنا وتيره
كما قيل العوالم لاجتماع
حوت أشياء لا تحصى كثيرة
فمن در الرموز على الاسامي
ففيهن الحقيرة والخطيره
فمن در وياقوت ثمين
وأملاح وزاجات حقيره
سواء سمّي الأخلاط فيه
نحاساً أرصاصاً أو شحيره
فلا تستعظم التدبير واعمل
إذا ما كنت منه على بصيره
يسيرٌ فيه تدبير يسير
بلا تعب مؤوتته يسيره
تكاتم سره الحكماء ضنّاً
بما علموا وفي الكتمان خيره


Yo, que a pesar de Febo y de Parnaso,
de Helicona hallé, no digo vena,
mas cierto humor peor que de locura,


Ja, so laß es uns bestellen,
Besser ist's, ich bin im Kloster
Als in meines Vaters Hause;
Nimmer kannst du hier mich sehen,
Denn der böse Vater zürnet,
Ach! und Feinde hast du mehr
Als du weißt, in diesen Bergen.


Die »brave Frau« ist mir bekannt:
Wer kühn das Vorurteil zertritt,
Voraus uns geht mit Riesenschritt –
Ein Beispiel für das ganze Land; –


Der Vatter ist allmächtig gar,
der Son ist gar allmächtig,
Der heilig Geist allmächtig zwar,
vnd seind doch gar einträchtig.


Cásenme con un virgo que otro deba,
bebe siempre caliente, y coma frío,
si no fueses mi Porcia y yo tu Bruto.


Nápad a za ním v patách čin:
vzal knihu kouzelníkův syn,
tu knihu v kůží telecí,
jež doma byla na peci,
kolkolem jizbu obzírá
a knihu tiše otvírá.
Hle, tu je verš, verš kabbaly,
jenž slabikován pomaly
zněl takto: „Bobus, pronobus,
jak já chci, budiž každý kus,
arata, abra, kadabra,
buď takový, jak má chce hra!“


noc probděl u ní v přísahách,
v rozkoši muk a v šílení,
však ráno den jak bělil práh,
„Vzpomeneš“ šeptla v loučení,
a rozkoší se plížil strach...


Zeige Moskaw deinen Schatz
und gieb Platz
deinen schönen Treffligkeiten,
auch in einer fremden Welt
ihr Gezelt
aufzutun und auszubreiten!


Komm her; komm her, du fremder Wandersmann;
Geh nicht vorbei an unbekanntem Grabe.
Hör mich, ja auch um deinetwillen, an,
Und glaube, was ich dir zu sagen habe!


Hochzeit jubelt dort im Edelhause,
Offen, mit Gepränge und Gebrause;
Hier im Hüttlein still und schlicht, allein,
Kaum belauscht von einem Dämmerschein,
Welchen durch der Scheiben trübe Blenden
Sterne nach dem Erdenhimmel senden.
Hochzeit feiernd, hat im Haus die Stille
Mit dem Dunkel traulich sich verschwistert,
Nur das Stroh des Lagers, wenn es knistert,
Spielt Musik, und zirpend eine Grille.
Vieles wird mit Worten süß begonnen
Und vollendet in des Kusses Wonnen.
Und vorüber braust an Wort und Kuß
Draußen durch die Nacht der wilde Fluß.
Nur zuweilen ruhn und horchen beide
Nach der Marosch ungestümen Wellen,
Wie einst von der Paradiesesweide
Aufgelauscht das Wild den Tigrisquellen.


Děl mnich: „Já vždy byl sluhou Tvým
i Tvého svatého kříže,
když nechceš poslat anděly,
veď k sobě jinak mne blíže!“


Rathe, was ich habe vernommen,
Es sind achtzehn fremde Gesellen ins Land gekommen,
Zu mahlen schön und säuberlich,
Doch keiner einem andern glich,
All ohne Fehler und Gebrechen,
Nur konnte keiner ein Wort sprechen,
Und damit man sie sollte verstehn,
Hatten sie fünf Dolmetscher mit sich gehn,
Das waren hochgelehrte Leut,
Der erst erstaunt, reißts Maul auf weit,
Der zweite wie ein Kindlein schreit,
Der dritte wie ein Mäuselein pfiff,
Der vierte wie ein Fuhrmann rief,
Der Fünft gar wie ein Uhu thut,
Das waren ihre Künste gut,
Damit erhoben sie ein Geschrei,
Füllt noch die Welt, ist nicht vorbei.


Queda de impérios, tudo a fugi sangue, ruído tumultos
Amontoamentos de coisas pilhadas num saque,
Despensas junto das cidades, entre casas caídas,
Choros, raivas, inferno de som,
A vida e a sua tragédia toda vivida num dia, numa hor
Todo o mistério e horror de nos acontecerem coisas
Todo o horror de quem vive sossegado e de repente vê a morte
Vê o inferno,
(Pobre de !)
Tudo quebrado, tudo ferido, tudo diverso de quando era normal a vid
(Ditosos os que morrem logo depois de nascer
E para quem a luz da vida não é mais do que um relâmpago no horizonte!)
(Poder pensar claro neste assunto!
Poder ver bem e sem sofrer ser outro o que é isto!
Ah quem me dera ter o coração ampliado e arrumado
Como um interior de casa de família de gente que tem com que viver!)
E o ruído dos saques, o fragor das batalhas, os choros, as mágoas, os ()
Os choques dos homens
São um mar de confusão onde a nossa lucidez se afund
Perco-me de compreende
Apanho-me nessa tragédia de pasmo humanitári


Scheuch' ihn hinweg, den düstern Nebelflor,
Der kalt die Bahn der Tugend dir verdunkelt;
Der Stern der Lust, der hell und freundlich funkelt,
Zeigt dir den Pfad, den Tugend sich erkohr.
In seinem Licht wirst du mit Freuden wallen;
So lange dir sein tröstend Antlitz blinkt,
Wird nie die Bahn des Abgrunds dir gefallen,
Um die der Schmerz die scharfen Dornen schlingt.
Sey schmerzlos, und du wirst die Tugend schauen,
Die lächelnd dir an ihrem Pfade winkt;
Sey glücklich, und du wirst dich ihr vertrauen,
Wenn sich ihr Flug mit dir zum Aether schwingt.


Jdu zmámen kouzlem lesních cest,
kde zřím jen svěží naděj’ kvést;
leč v odchod se mně zrak už kalí –
či mraky se to s hranic valí?


Hor che serà? Poss'io più che recevere
Risposta iniqua? Sia come esser vole.
Non voglio che tacendo in me persevere
La occulta pena, che più sta più dole.
Sai tu come è? Chi non chiede da bevere
È matto havendo sete al caldo sole.
Meglio è poi di fortuna lamentarse,
Che sempre haver taciuto e consumarse.


Bemühtes Suchen summen uns die Bienen;
Ihr Birnenblütenberg bleibt duftbewebt,
Wie Baumgewölk verflockt ein Korbkomet!


لَقَد كُنتُ أَشكو البُعدَ مِنكَ وَبَينَنا
بِلادٌ إِذا ما شِئتُ قَرَّبَها الوَخدُ
فَكَيفَ وَفيما بَينَنا مُلكُ قَيصَرٍ
وَلا أَمَلٌ يُحيّ النُفوسَ وَلا وَعدُ


Die schwartze Reuterey war alter Zeit die beste;
Die beste Reuterey ist dieser Zeit die feste.
Zwar ware sie dort schwartz von Farben, nicht von Sinnen;
Zwar ist sie hier nicht schwartz von aussen, doch von innen.


En el bosque de aromas y de músicas lleno,
la magnolia florece delicada y ligera,
cual vellón que en la zarzas enredado estuviera
o cual copo de espuma sobre lago sereno


Shodil Káču s děsným smíchem,
zmizel – zbyl tu pouze puch;
ale Káča za ženichem
na honbu se dává v luh.


respetad su tranquila Omnipotencia
libre al par de flaqueza y de servicia;
¡no exijáis la crueldad a su justicia!
¡no taséis el perdón a su clemencia!


Mein Busen ist ein baumger Wald,
Drin singen die Nachtigallen –
Doch ach, jemehr es klingt und schallt
Die Blüthen müssen fallen.


De Tűz és Tűz, én ifjú testvéreim,
Jaj, a Tüzet ne hagyjátok kihalni,
Az Élet szent okokból élni akar
S ha Magyarországra dob ki valakit,
Annak százszorta inkább kell akarni.


莲荡中央劣露沙
上头便著野人家
篱边随处插垂柳
檐下小船萦钓车


فلكَم هريرة ماتجفُّ دموعها
أهُريرُ ليس أبوك بالمطلول


Gyermek valál, még gyermek voltam én is,
Most hajadon vagy, komoly ifju én,
Úgy nézzük egymást, mint két ismeretlen,
Bár hű az emlék mindkettőnk szívén,
A gyermekkor virágporát, derűjét
Idő és élet elrabolta rég;
Akkor csak sirni, mosolyogni tudtunk
És nem tanúltunk hajh! szenvedni még.


قَد سَرَّني فيكَ يا مَن خابَ مَسعاهُ
سَخيفُ رَأيِكَ هَذا كانَ عُقباهُ
قَصَدتَ مَن لا يَرى لِلقَصدِ حُرمَتُهُ
ضَيَّعتَ قَصدَكَ فيمَن لَيسَ يَرعاهُ


Priegoti d'una cosa, signor mio:
quando son morto, almanco ricordarmi,
sì che t'incresca de l'affanno mio.


Ezt mondván az Asszony víg Birgitájának,
bölcs mértéklésére tréfálkodásának
s közepénn meglátván Mátyást a szobának,
félbe szaksztotta fonalát szavának.


Die Freude, Brüder, die wir heut'
In unsern Kreis geschlossen,
Hat über uns, im Rosenkleid,
Ihr Füllhorn ausgegossen.


Sie schritten hastig fürder auf gelbem Ufersand,
Das Land in acht zu nehmen; da trafen sie am Strand
Eine Schar von Mägden, die am Erlenbusch,
Wo in das Meer ein Bach ging, Gewand und Linnen wusch.


Hält auf Hispaniens Fluren
An Manzanares Ufer
Mein Calderon mich fest.
Fantastischer Naturen
Viel Labyrinthe schuf er,
Doch triumphier'nder ringen
Die Lieder noch, entschleiert
Mysterien er, und feiert
Sein Phönix-Opferfest;
Daß mich ihm nachzusingen
Die Sehnsucht nie verläßt.


A beze rtů smějí se.. Nad kostrou žlutavou
jak pyšní se zázračnou, netknutou bělí svou!
Teď vím už, v noc šklebivou proč se tak smály...


Pasan con sencillez hacia la cumbre,
rumiando simplemente las hierbas del vallado;
o bien bajo los árboles con clara mansedumbre
se aduermen al arrullo del aire sosegado.
Y en la quietud augusta de la noche mirífica,
como sutil caricia de trémulos pinceles,
del cielo florecido la claridad magnífica
fluye sobre la albura de sus lustrosas pieles.
Y yo discurro en paz, y solamente pienso
en la virtud sencilla que mi razón impetra;
hasta que, en elación el ánimo suspenso,
gozo la sencillez que viene y me penetra.
Sencillez de las bestias sin culpa y sin resabio;
sencillez de las aguas que apuran su corriente;
sencillez de los árboles... ¡Todo sencillo y sabio,
Señor, y todo justo, y sobrio, y reverente!
Cruzando las campiñas, tiemblo bajo la gracia
de esta bondad augusta que me llena...
¡Oh dulzura de mieles! ¡Oh grito de eficacia!
¡Oh manos que vertisteis en mi espíritu
la sagrada emoción de la noche serena!
Como el varón que sabe la voz de las mujeres
en celo, temblorosas cuando al amor incitan,
yo sé la plenitud en que todos los seres
viven de su virtud, y nada solicitan.
Para seguir viviendo la vida que me resta
haced mi voluntad templada, y fuerte y noble,
oh virginales cedros de lírica floresta,
oh próvidas campiñas, oh generoso roble.
Y haced mi corazón fuerte como vosotros
del monte en la frecuencia.
Oh dulces animales que, no sabiendo nada,
bajo la carne sabéis la antigua ciencia
de estar oyendo siempre la soledad sagrada.


Nicht der Muth des rüstigen Soldaten,
Nicht die Thätigkeit,
Die zu künft'gen, lorbeerreichen Thaten
Deine Krieger weiht;


Und was mit Lenzgewalten
durch meine Seele zieht,
zu halten und zu gestalten,
versagt mir Wort und Lied . . . ...


一簇僧房路屈盘
不逾城郭到林峦
何人为假丹青手
写入轻绡挂壁看


长天万里晓烟分
塞雁南飞度朔云
落叶凄凄寒色早
城头悲角不堪闻


Ich glaube an Alles noch nie Gesagte.
Ich will meine frömmsten Gefühle befrein.
Was noch keiner zu wollen wagte,
wird mir einmal unwillkürlich sein.


少年文价重公车
大贝南金总不如
见说安昌后堂坐
可曾传得戴崇书


Se il mio cor lasso che con te dimora
cerca pian pian fugir, gli è tuo diffetto,
ché nei legami il tien' sì chiuso e stretto,
che non ha pur per suo riposo una hora.


Arde el fondo de la boca muda
mientras en el cielo gris eterno, estático,
dan un concierto los cuervos negros.
El aire, enrarecido.
Abajo, en la tierra húmeda y temblorosa,
mientras tanto, las palabras asustadas
son arrastradas lentamente hacia el exterior.
La tierra, caliente.
El silencio es la ansiedad candente
de los momentos previos a un suceso luctuoso,
tal como si todo fuese a estallar en mil pedazos.
El murmullo, ininteligible.
Nada... nada pasa... excepto, quizás,
el tiempo... con el pulso marcado por un reloj
en el que se clavan unos ojos que preguntan.
La duda, silenciosa.
De repente, una piedra cae en la balsa de aceite,
un maremoto sacude, y entre los restos del naufragio
aparecen, llorosas, las palabras caducas de la boca muda.


Flöterin aus dunkeltiefem Grund,
Warum macht dein Lied das Herz mir schwer?
Ach, ich fühls, noch immer ist es wund,
Dieses Herz, und duldet viel zu sehr.


In meinem Herzen lind und warm
Verglimmt's wie Abendsonnenschein;
Mein Herz ist ohne Harm.


Telles encor
Sont les madones
Dans les fonds d'or.


Weil nichts beständig ist, als Unbeständigkeit,
So kan man freilich wol nicht Haft und Anker finden,
Wormit man sicherlich sich könnt' auf Frewde gründen.
Das macht das stolze Glück und die verkehrte Zeit.
Es geht nach Hofes Art, das zwar von Erden an
Viel Händ' und Küsse gibt und wenig trewe Herzen,
Das meist ist nur ein Schein und ein verblümtes Scherzen,
In welchem Meister heißt der es am besten kan.
Drumb traw und schawe wem, und richt' dich nach der Zeit,
Probier den hundertmal, dem du wilst einmal trawen,
Und deiner Trewe Grund auf seine Trewe bawen,
Weil nichts beständig ist als Unbeständigkeit.


Játszadozunk,
S az óra halad,
Légi lakunk
Van csillag alatt.
S a csillag, ha este mosolygva kijő,
Tündöklik utána az égi mező.
Csillag után
Jár kis seregünk,
Menny kapuján
Át játszva megyünk.
Ki hí le, ki hí le, a földre ki hí?
A menny ragyog, ékes; a föld gyönyörű.


Erschreckt, geängstet um ihr Heil, beendigt
Sie nie den Streit, dass sie nicht jäh erliege,
Nicht gar zuschanden werde vor dem Siege –
In Tod und Untergang noch ungebändigt.


Szépen festegető remény!
Igy hát rajzolatod mind csupa füst vala.
Elszámlált gyönyörű napok,
Melyekből az öröm karjai közt, a hív
Kellemkék puha szárnyai
Lengék a szerelem fűszereit felém:
Csak képzet buborékjai
És egy szenderedés álmai vóltatok.
Eltűntök! megyen Ámelim
S nyúgalmam vele. Óh, lelkemet éltető
Kedves színeim, akiket
Gonddal festegetett a kegyek Istene
Szűz szájára. Ti bájoló
Jóízű ajakak, s édes ölő szemek,
Szépségtekre megesküszöm,
Hogy bár nékem ezen angyali kis kezet
Durcás sorsom irígyli is,
Szívem sebjeiből nem fogy el Ámeli.


But Doris counteracts the plan,
How fly the artful maid;
She smil'd, and won the am'rous man,
And Chloe was betray'd.


Ne t'en va pas, Eugène, il n'est pas tard ; la lune
A l'angle du carreau sur l'atmosphère brune
N'a pas encor paru : nous causerons un peu,
Car causer est bien doux le soir, auprès du feu,
Lorsque tout est tranquille et qu'on entend à peine
Entre les arbres nus glisser la froide haleine
De la brise nocturne, et la chauve-souris
En tournoyant dans l'air pousser de faibles cris.
Reste ; nous causerons de quelque jeune fille,
Dont la lèvre sourit, dont la prunelle brille,
Et que nous avons vue, en promenant un jour,
Passer devant nos yeux comme un ange d'amour ;
De nos auteurs chéris, Victor et Sainte-Beuve,
Aigles audacieux, qui d'une route neuve
Et d'obstacles semée ont tenté les hasards,
Malgré les coups de bec de mille geais criards ;
Et d'Alfred de Vigny, qui d'une main savante
Dessina de Cinq-Mars la figure vivante ;
Et d'Alfred de Musset et d'Antoni Deschamps,
Et d'eux tous dont la voix chante de nouveaux chants ;
Des vieux qu'un siècle ingrat en s'avançant oublie,
Guillaume de Lorris, dont l'œuvre inaccomplie,
Poétique héritage, aux mains de Clopinel
Après sa mort passa, monument éternel
De la langue au berceau, Pierre Vidal, trouvère
Dont le luth tour à tour gracieux et sévère,
Sous les plafonds ornés de nobles panonceaux,
Dans leurs fêtes charmait les comtes provençaux ;
Peyrols l'aventurier, qui rime en Palestine
Quelque amoureux tenson qu'à sa belle il destine,
Le bon Alain Chartier, Rutebeuf le conteur,
Sire Gasse-Brulez, Habert le traducteur,
Maître Clément Marot, madame Marguerite,
De ses jolis dizains la muse favorite ;
Villon, et Rabelais, cet Homère moqueur,
Dont le sarcasme, aigu comme un poignard, au cœur
De chaque vice plonge, et des foudres du pape
N'ayant cure, l'atteint sous la pourpre ou la chape :
Car nous aimons tous deux les tours hardis et forts,
Mais naïfs cependant et placés sans efforts,
L'originalité, la puissance comique
Qu'on trouve en ces bouquins à couverture antique,
Dont la marge a jauni sous les doigts studieux
De vingt commentateurs, nos patients aïeux.
Quand nous aurons assez causé littérature,
Nous changerons de texte et parlerons peinture ;
Je te dirai comment Rioult, mon maître, fait
Un tableau qui, je crois, sera d'un grand effet :
C'est un ogre lascif qui dans ses bras infâmes
A son repaire affreux porte sept jeunes femmes ;
Renaud de Montauban, illustre paladin,
Le suit l'épée au poing : lui, d'un air de dédain,
Le regarde d'en haut ; son œil sanglant et louche,
Son crâne chauve et plat, son nez rouge, sa bouche
Qui ricane et s'entr'ouvre ainsi qu'un gouffre noir,
Le rendent de tout point très-singulier à voir.
Surprises dans le bain les sept femmes sont nues,
Leurs contours veloutés, leurs formes ingénues
Et leur coloris frais comme un rêve au printemps,
Leurs cheveux en désordre et sur leurs cous flottants,
La terreur qui se peint dans leurs yeux pleins de larmes,
Me paraissent vraiment admirables ; les armes
Du paladin Renaud, faites d'acier bruni
Étoilé de clous d'or, sont du plus beau fini :
Un panache s'agite au cimier de son casque,
D'un dessin à la fois élégant et fantasque ;
Sa visière est levée, et sur son corselet
Un rayon de soleil jette un brillant reflet.
Mais à ce tableau plein d'inventions heureuses
Je préfère pourtant ses petites baigneuses,
Vrai chef-d'œuvre de grâce et de naïveté,
Où la jeunesse brille avec son velouté.
Après viendront en foule anciens peintres de Rome :
Pérugin, Raphaël, homme au-dessus de l'homme ;
De Florence, de Parme et de Venise aussi,
Véronèse, Titien, Léonard de Vinci,
Michel-Ange, Annibal Carrache, le Corrége
Et d'autres plus nombreux que les flocons de neige
Qui s'entassent l'hiver au front des Apennins ;
D'autres auprès de qui nous sommes tous des nains
Et dont la gloire immense, en vieillissant doublée,
Fait tomber les crayons de notre main troublée.
Puis je te décrirai ce tableau de Rembrandt
Qui me fait tant plaisir, et mon chat Childebrand
Sur mes genoux posé selon son habitude,
Levant vers moi la tête avec inquiétude,
Suivra les mouvements de mon doigt, qui dans l'air
Esquisse mon récit pour le rendre plus clair ;
Et nous aurons encor mille choses à dire
Lorsque tout sera dit : projets riants, délire
De jeunesse, que sais-je ? un souvenir d'hier,
Le présent, l'avenir, mes chants, dont je suis fier
Comme des plus beaux chants ; et ces vagues ébauches
De poëmes à faire, incomplètes et gauches,
Où les regards amis un instant arrêtés
Cherchent à pressentir de futures beautés,
Et ces légers dessins où je tâche de rendre
Ce que je ne saurais faire assez bien comprendre
Par mes vers ; mais alors, Eugène, il sera tard,
Et je ne pourrai plus reculer ton départ.


Vient-elle de l'alcôve ou bien de l'ossuaire,
Lorsque ses mules d'or frôlent les dalles grises ?
Est-ce voile d'hymen ou funèbre suaire,
La gaze qui palpite aux vespérales brises ?


Za okny smutně stromy šumí,
zvuk varhan z kaple kroky tlumí:


朝度海门生白波
天涯知己惜无多
清秋忽忆山中侣
谁伴横塘采芰荷


ché non vide sinor, né vedrà dopo
mille e mill' anni il ciel viver fra noi
Signor di più prudenza o più virtute.


Mein guter Schneider merkt sich dies,
Und thut als ging er fort,
Nahm kläglich Abschied und verließ
Sich auf der Mutter Wort,
Doch Abends nach der Glocke,
Stellt er sich wieder ein,
Und ritt auf einem Bocke
Zum Taubenschlag hinein.


Bald den Särgen seiner Väter
Wird nun seiner eingereiht,
Und, wie in der Jahre Rollen
Eure Namen längst verschollen,
Nur um ein'ge Tage später
Deckt auch ihn Vergessenheit.


Ha solo et capo et collo, et spalle, et petto
Non ha ventre, ne gambe oltra che in quelle
Membra, ch'egli ha si trova anchor difetto.


وسؤال الظباء عن ذي غدِ الأم
ر أضاليل من فنون الضلال


A padli všickni; příkladem však druhů,
Řím na odpor se náhle zmoh’ a s žasem
lid zocelil svých svalů chabou zpruhu.


贱妾霞宫母在堂
当年云鬓共苍苍
太平传得梨园谱
似说春风梦一场


Dein harrend, sinnend, ganz von Liebe-Denken
Umringt, von Schmerzen, die mich hold umspielen,
Muß ich dein Fernsein mir recht nahe fühlen,
Aus Baum und Blüthe steigen sie und senken


黄公山意足逶迤
寄傲婆娑树数枝
最是寒风落岩桂
黄金多助瓮头资


O könt ich doch, mein Kind, in allen Sprachen dichten
(So wüntsch ich dann und wann wie einst Petrarchens Mund),
So thät ich deinen Werth den meisten Ländern kund,
So lies ich jedes Volck von unsrer Liebe richten;
Die Klügsten würden sehn, wie zärtlich meine Treu,
Wie redlich meine Brust, wie rein dein Herze sey.


Arcipastýřovi církve naší,
Církve české, těžce zkoušené,
Která našim předkům byla dražší
Nad život a statky zděděné,
Přej Bůh stále v této době blažší
Mysli, duchem lásky nadšené,
Která svatou upevňuje víru
Na základě svornosti a míru!


Od Karpatské strany
nocí vítr skolí –
leží porubaný
syneček tam v poli.


Herr Tirel lauscht. »Wer sprach das Wort?«
Ein Weilchen schweigt's im Laubesdach.
»Schieß, Tirel!« raunt's von anderm Ort.
Er schießt. Genüber stöhnt ein Ach.


Altri a la cote, usa a temprar gli strali,
tempri i colori; altri 'l sembiante altero
mova ancor fresco ad asciugar con l'ali.


Quante stelle per noi nel ciel si mira
Ad una ad una penso di contare
E in picciol vetro includere e serrare
Quanta aqua bagna il terren sito e gira


Es kommen dann,
Allmälig, lau,
Maidüfte angeschwommen.


Прелестный вечер! В сладком обаянье
Душа притихла, словно в чудном снИ небеса в безоблачном сиянье,
И вся земля почила в тишинКуда б глаза пытливо ни смотрели,
Таинственной завесой мир одет,
Слух звука ждет — но звуки онемели;
Движенья ищет взор — движенья неНе дрогнет лист, не зарябится влага,
Ие проскользнет воздушная струя;
Всё тишь! Как будто в пресыщенье блага
Жизнь замерла и не слыхать еНо в видимом бездейственном покое
Не истощенье сил, не мертвый сон:
Присущны здесь и таинство живое,
И стройного могущества закоИ молча жизнь кругом благоухает,
И в неподвижной красоте своей
Прохладный вечер молча расточает
Поэзию без звуков, без речеИ в этот час, когда, в тени немея,
Всё, притаясь, глубокий мир хранит
И тихий ангел, крыльями чуть вея,
Землей любуясь, медленно парит, —
Природа вся цветет, красуясь пышно,
И, нас склоня к мечтам и забытью,
Передает незримо и неслышно
Нам всю любовь и душу всю сво


Mit dieser Tinte muß die Feder schreiben/
Was vor der klugen Welt bestehen soll.
Was sonst würd' ungethan beym Wasser bleiben/
Giebt sich hernach beym Trunck und Weine wohl.


桃李艳阳态
笑我不入时
松竹贫贱交
却是同襟期


Nun/ ihr lieben brüder/
Thut/ was wein und lieder
Itzt hat angestimmt.
Schaut! wie meine pfeiffe glimmt/
Da doch meiner liebsten sinnen
Nicht so brennen können.


卧冰得鲤供亲养
至孝诚能上格天
每信天人常吻合
应知容谷响声传


Sah, daß ich schwarz im Gehrock steckte,
Als wär's ein Sarg, mich darin streckte,


O umějí výt a hrozit hřbetem rusým,
očima chtivýma – pádem neodvratným


Não sei por que será que os aspectos de agosto
me convidam à cisma à hora do sol posto!


Angst, Zweifel, Furcht ist in die Nacht versunken,
Friede, Vertrauen wächst auf in dichten Schatten,
Süßer Gesang erfrischt das Laub froh bebend.


Vuela, gentil mariposilla; ondea
cual átomo de luz entre las flores;
imagen fiel de cándidos amores
que en sueños de candor la virgen crea


Bei dem Steuer liegt der Bootsmann
Auf dem Bauch, und ſchnarchet leiſe.
Bei dem Maſtbaum, ſeegelflickend,
Kauert der betheerte Schiffsjung.


Siehe doch die Stadt der Gräber
In bacchantischer Entzückung!
Rom verjüngt sich, Kindertage
Lebt es wieder, und ich folgte
Nicht dem Strome dieser Freude,
Die in allen Straßen wüthet,
Würfe keinen Feuerbrand
In die allgemeine Flamme?


تخطو وتخطِرُ بين الحلْي والحِلَلِ
وتنثُر لسحرَ بين الكُحل والكَحَل
كحلاءُ ما اكتحلتْ بالمِيل عابثةً
إِلا لتُنْهض جَفْنيها من الكسل
حَلْيُها من حُلاَها وهي عَاطِلَةٌ
وأَحسنُ الحَلْي حليٌ صيغَ من عَطل
وإِن تحلَّتْ فَوسْواسُ الحُلِيِّ لها
خِصَامُ ما بين ذاك الخَصْرِ والكَفل
أَلْبَسْتُها بعد أَن جرّدْتُ قامتها
بُرْداً من الضَّمِّ أَو ثوباً من القُبَل
بيضاءُ كالصعدِ السَّمراءِ ما عَلمت
ولا علمتُ بأَنَّ البيضَ كالأَسَل
لم أَدر من قبل رشْفِي من مقبَّلها
لريقها أَنّ طعمَ الخمرِ كالعَسَلِ
تمشي فيتشِبُ في الحِجْلينِ واردُها
كأَنَّهَا الظَّبْي في أَشْراك مُحْتَبِل
وطالما سَفِرَتْ عن ورْدتَيْ قِحَةٍ
للحسنِ بالفتكِ لا عن وَرْدَتَي خَجَل
مظلومةُ الفمِ من خمرٍ ومن بَرَدِ
مخلوقةُ الخُلْقِ من غدرٍ ومن مَلَل
مِلِّي وميلي إِذا ما شِئْت واشْتَغِلي
عنِّي بغيري فإِني عنك في شُغْل
سلوتُها فأَرحْتُ القلبَ من ولهي
والجسمَ من سَقمِي والعقلَ من عذلي
ورُحتُ للبحرِ كَيْ أَرْوي صداي به
مَنْ ريُّه البحرُ لا يَرْوَى من الوَشَل
وسرتُ والمشتَري في الأُفق يحسُدُني
على مَسيرِي ويُخفِي الغيظَ من زُحَل
وقمت أُسْفِر وجه السَّعدِ من سَفري
وأَنقل الذُّلَّ عن عطفيَّ بالنُّقَل
وأَكسبُ الفخرَ من طَرفي ورَاحِلتي
وأَربَحُ العِزَّ من حِلِّي ومُرْتَحَلي
وأَرْتَقِي صَاعِداً والخلقُ تَنْظُرُني
حتى علوتُ على الأَفلاكِ بابن علي
خدمْتُه فرأَيت السَّعد يَخْدُمني
والفخرَ يفخرُ بي والدهرَ يخضعُ لي
ونلتُ منه ولا كفراً لأَنعمه
فوقَ الَّذِي كانَ في ظَنِّي وفي أَمَلِي
ما زال يُنْجِزُ قبل الوعد مِنَّته
عِنْدِي ويسبقُ قَبلَ القولِ بالْعَمِل
لبستُ كلَّ جديدٍ من مَوَاهبه
مِنْ بَعْد ما كنتُ أَلقى البردَ في سملِ
وعمَّني منه ما عمَّ الورى كرماً
وهل يخص انسكابُ العارضِ الهَطِلِ
دعُوا تفاصيلَ ما أَوْلَته راحتُه
تلكَ التفاصيلُ عندي منه كالجَمَلِ
يجودُ بالمالِ جُوداً غيرَ منقطعٍ
وذلك الجودُ طبعٌ غير مُنْتَقِل
الواهبُ الأَلْفِ بعد الأَلفِ سالمةً
من المِطال مُبرَّاةً من الْعِلل
سخا بما ليس يسخو الأَسخياءُ به
بالمالِ والجاه والأَيام والدول
على الشَّهادَةِ بالفضلِ المبينِ له
أَهلُ المذاهبِ والآراءِ والمللِ
مشيّدُ الملكِ بالتَّدبير منتصِرٌ
على عِداه بعزمٍ غيرِ منخذِل
تعنُو لهيبتِه الأَملاكُ خاضِعةٌ
فالعُجْم في المدْن والأَعرابُ في الحِلل
يكافحُ الخطبَ صَعباً غير مكتَرثٍ
ويركبُ الأَمرَ هولاً غيرَ محتفِل
تعوّدَتْ قَدَماه في مَسيرهِمَا
وطْئاً على الهامِ أَو مَشْياً على المُقَل
موفَّقُ الرأْي منصورٌ بيقْظَتِه
في الحادث اللِّينِ أَو في الكارِث الجَلَل
لولا وَزارتُه وهْيَ التي كَفَلتْ
سياسةَ الخلقِ كان الخَلْقُ كالمَهَل
سادَ البرِيَّةَ فانقادت لطاعتِه
بالأَمْنِ طوراً وطوراً منه بالوَجَل
إِذا سَطَا بأَعاديه فليس لهم
مع التَّحيُّل من حَوْلٍ ولا حِيَلِ
في كفِّه قلمٌ يُجْري أوامِرَه
بالبأس والجود أَو بالعيشِ والأَجَلِ
قد قَدَّ في الطِّرسِ أَعناقَ العُدَاةِ به
كأَنه السَّيفُ لكن في يَدَيْ بَطَلِ
غَلِطْتُ من أَيْنَ للأَسيافِ فتكتهُ
قد اختفى السيفُ غيظاً منه في الحُلَل
قد انْتَشَى بالَّذي يُنشيه فَهْو به
يمشي على الطِّرْسِ مَشْي الشَّارِب الثَّمِلِ
يأَيُّها الصَّاحِبُ المصحوبُ زَائِرُه
باليمنِ والسَّعدِ والإِقْبَالِ والجذَلِ
اكفُفْ سحابَ نوال مُذْ هطلْتَ به
غَرَّقتني منه قبل الوَبْل بالبَللِ
لا طاقةً لي بما أَوْلَيْتَ مِنْ كَرَم
يُثرى ومَا لِي بما أَوليتَ مِن قِبَلِ
حَمَلتني فوق مركوبٍ قَوائِمهُ
كالسَّيلِ معْ أَنَّها قُدَّت من الجبل
تمثالُ حُسنٍ بلا مِثْلٍ يماثِله
في الحسنِ لكنَّه في السَّير كالْمَثل
علوتُ مِنهُ على الأَفْلاك أُورده
نهرَ المجرَّةِ بينَ القَوْس والحَمَلِ
يَمُرُّ كالريحِ في رفْقٍ وفي دَعةِ
ويسبقُ البرقَ مَشْكُولاً على مَهل
وياؤُه حُذِفَتْ من اسمه غَلَطاً
فهو الجميلُ وإِنْ سمَّوهُ بالْجَمل
لا زَال منكَ بروقُ الأُفق راكضةً
مع الكواكبِ من خَيْل ومن خَوَل
شُكْري لنُعماك دَيْنٌ لي أَدينُ به
كما أَدِينُ بكتْبِ الله والرُّسْل
قد جاءَني المالُ من كفَّيكَ مبتذَلاً
وجاءَكَ المدحُ منِّي غيرَ مُبتَذَل
وليس تَحسنُ إِلا باسْمه مِدَحي
وليسَ ينقَعُ إِلا جودُه غُلَلِي
مدحتُه فمدحتُ الأَرضَ قاطبةً
لأَنَّني منه أَلقى الخلقَ في رَجُل


Von banger Gegenwart umwölkten Wogen,
Und von des Zeitgeists bangem Sturmes-Weh'n,
Wird da der Geist allmächtig fortgezogen,
Und sieht einst schön're Tage auferstehn!


De cette apocalypse,
Que maintenant éclipse
Le puissant coryza


Du aber solltest nicht verblühen,
Hinschmelzen feurig nur wie Erz –
So laß doch endlich rasch erglühen,
Erglüh'n dein allzu zages Herz.


Proč jsme hluši?
Rostou nám dvoje
Midasovy uši.


Auf des friedlichen Sees wallender Klarheit schwebt
Sanft der Fittig der Ruh; Lüfte des Abends wehn,
Mild wie Hauche der Liebe,
Durch der Reben bethautes Grün.


De dos desnudas espadas
Que trababan un combate,
Turbó el repentino encuentro
Las tinieblas impalpables.
El crujir de los aceros
Sonó por breves instantes,
Lanzando azules centellas,
Meteoro de desastres.
Y al gemido: ¡Dios me valga!
¡Muerto soy! Y al golpe grave
De un cuerpo que a tierra, vino,
El silencio y paz renacen.
    * * *
Al punto una ventanilla
De un pobre casuco abren,
Y de tendones y huesos,
Sin jugo, como sin carne,
Una mano y brazo asoman,
Que sostienen por el aire
Un candil, cuyas destellos
Dan luz súbita a la calle.
En pos un rostro aparece
De gomia o bruja espantable,
A que otra marchita mano
O cubre o da sombra en parte.
Ser dijérase la muerte
Que salía a apoderarse
De aquella víctima humana
Que acababan de inmolarle,
O de la, eterna justicia,
De cuyas miradas nadie
Consigue ocultar un crimen,
El testigo formidable,
Pues a la llama mezquina,
Con el ambiente ondeante,
Que dando luz roja al muro
Dibujaba desiguales
Los tejados y azoteas
Sobre el obscuro celaje,
Dando fantásticas formas
A esquinas y bocacalles,
Se vió en medio del arroyo,
Cubierto de lodo y sangre,
El negro bulto tendido
De un traspasado cadáver.
Y de pie a su frente un hombre,
Vestido negro ropaje,
Con una espada en la mano,
Roja hasta los gavilanes.
El cual en el mismo punto,
Sorprendido de encontrarse
Bañada de luz, esconde
La faz en su embozo, y parte,
Aunque no como el culpado
Que se fuga por salvarse,
Sino como el que inocente
Mueve tranquilo el pie y grave.
    * * *
Al andar, sus choquezuelas
Formaban ruido notable,
Como el que forman los dados
Al confundirse y mezclarse.
Rumor de poca importancia
En la escena lamentable,
Mas de tan mágico efecto,
Y de un influjo tan grande
En la vieja, que asomaba
El rostro y luz a la calle,
Que, cual si oyera el silbido
De venenosa ceraste,
O crujir las negras alas
Del precipitado Arcángel,
Grita en espantoso aullido,
¡Virgen de los reyes, valme!
Suelta el candil, que en las piedras
Se apaga y aceite esparce,
Y cerrando la ventana
De un golpe, que la deshace,
Bajo su mísero lecho
Corre a tientas a ocultarse,
Tan acongojada y yerta,
Que apenas sus pulsos laten,
Por sorda y ciega haber sido
Aquellos breves instantes,
La mitad diera gustosa
De sus días miserables,
Y hubiera dado los días
De amor y dulces afanes
De su juventud, y dado
Las caricias de sus padres,
Los encantos de la cuna,
Y... en fin, hasta lo que nadie
Enajena, la esperanza,
Bien solo de los mortales:
Pues lo que ha visto la abruma,
Y la aterra lo que sabe,
Que hay vistas que son peligros
Y aciertos que muerte valen.


Non ti rincresca l'ascoltarmi un poco:
tu udirai per ordine la trama.
Mentre ch'io ho danar, s'io sono a giuoco,
rispondo come amico a chiunque chiama;
e giuoco d'ogni tempo e in ogni loco,
tanto che al tutto e la roba e la fama
io m'ho giucato, e' pel già della barba:
guarda se questo pel primo ti garba.


旧说神龙水底蟠
何年电掣与雷奔
至今舟子相呼唤
犹指江边石上痕


Jim času proudy hladové
jen žaly v srdci dují
a jimi hrdé myšlenky
ukrutně usmrcují.


Empfang'n und 'nein-fahren mit haut und mit haaren, mit beben der härlein, mit wangen voll zährlein.


Ihr edlen Herrn, ich lud verblümt
Zu einem Fest euch ein;
Ihr Ritter, stolz und hoch gerühmt,
So folgt mir zur Kapelle,
Es soll mein schönstes sein!«


江上翁开门
开门向衰草
只知愁子孙
不觉生涯老


Dlaň moje k nebi se zvedla
jakoby almužny ždála,
jediný květ by v ni spadl,
když se vždy trním jen drala.


Viz, jak se venku k sobě tulí
ti malí ptáčci na sněti.
Pst! Tiše! Kdybychom se hnuli,
již poplašeni uletí!


Là sovente ad altrui fastoso impera
Chi non impera a le sue voglie erranti.
Per frodi e per lusinghe ha premi e vanti
Quella d'uomo idolatra, invida schiera.


Květy to nebyly, byly to dvě děti,
děti, jak s nebe když andělé dva sletí.


¡Oh! fuerte campeón soldado rudo,
yo admiro tu valor y tu heroísmo
y lleno de entusiasmo te saludo!


لو أنني حُسنُهُ أو أنّهُ حَزَني
ما بِنتُ عنهُ وعنِّي قطُّ لم يبِنِ
لأنّه لم يزل والحسنَ في قَرَنٍ
وأنني لم أزَلْ والحزنَ في قَرَنِ


Africo, udendo quivi esser venuta
la sua tenera madre, fu cruccioso
perch´ella s´era di lui avveduta;
ma fatto già per amor malizioso,
tosto nel cor gli fu scusa caduta,
e ´l capo alzò col viso lagrimoso,
e disse: – Madre mia, quando tornava,
istaman, caddi, e tutto mi fiaccava.


Die kein Weh gethan auf Erden,
Muß nun leiden diese Wehn;
Daß sie dir erträglich werden,
Denke, daß sie auch vergehn.


Das schlief auf Maienglocken
So still, unschuldig, fein,
Das schmückten goldne Locken
Fast wie ein Engelein.


S'avanza, e rimaner quinci in disparte
vede Ponzia diserta e Palmarola,
che furon già de la città di Marte
prigioni illustri in parte occulta e sola.
Varie torri su 'l lido erano sparte:
la vaga prora le trascorre e vola,
e passa Terracina, e di lontano
vede Gaeta a la sinistra mano.


A fragil canna ogni mia speme in erba
l'una, come pur suole, appenda e leghi,
e l'altra avvolga a mobil fuso e spieghi
lo stame del desio che 'n me si serba;


Da steht der Elf zu Häupten ihr;
Er schüttelt die Locken, die dunkeln,
Daß hell an seiner Krone Zier
Die Edelsteine funkeln.


Mögst du vom Untergang der Menschheit Trümmer retten!
Geling' es dir, den Feind, den Argen, anzuketten!
Stift' ein atlantisch Reich! Pflanz' einen Gottesstaat!
Und schimmern soll dein Name,
Und wuchern soll dein Same,
Fürst, gleich der Sternensaat!


Mes vierges vous prendront dans un pli de leur robe,
L'empereur tout exprès laissera choir son globe,
Le lotus ouvrira son cœur pour vous cacher.


So wuchs auch die beschorne Schaar
Der kaum entstandnen Lojoliter;
Und fraß darauf, so bald sie zeitig war,
Der Königreiche Mark und Güter.
Europa wird ihr unterthan;
Ein Heer, das niemand zählen kann,
Beschwert den Kreis der überschwemmten Erden.
Nunmehr ist weder Hülf noch Rath!
Es haßt und scheut sie Fürst und Staat,
Wiewohl, es ist zu spät davon befreyt zu werden.


Avagy tán gondolod:
jobban teszed, ha lelked
szent üdvét ápolod
s ahelyett, hogy eféle
gonosz, bűnös, bolond
világi élvre vágynál,
inkább továbbra is
imádat mormolod.


Zobrazit život lásky,
Jak marné snažení!
Nezjevíť barvy země
Ta nebes blažení,
I kdyby růže Perska
Na malbu slétaly,
I kdyby živé lilje
Pod štětcem zkvétaly!


Chi temerà già mai ne l'estreme ore
de la sua vita il mortal colpo e fero
s'ei con perfetta fede erge il pensero
a quel di Cristo in croce aspro dolore?


y en tanto que esparcidos los dilata,
forma por la madeja sendas de oro
antes que el tiempo los convierta en plata.


In vain Circassia boasts her spicy groves,
For ever fam'd for pure and happy loves:
In vain she boasts her fairest of the fair,
Their eye's blue languish, and their golden hair!
Those eyes in tears their fruitless grief must send;
Those hairs the Tartar's cruel hand shall rend.


Na první lásku vzpomínáš si svoji,
kdy ruka ruku stisknouti se bojí
a sladkých rtů se tknout jsi chvěl se bázní.


Viděl jsem s hory kolkolem,
jak širé moře vlní se, míhá,
jak zachvívá se hlaholem,
milion rukou jak se zdvíhá.


Vom Glücke werd ich nur vergebens
Mit Lust gelockt, mit Zorn erschröckt;
Denn wer die Kräfte jenes Lebens
Wie ich in deiner Liebe schmeckt,
Der hat sein unvergänglich Heil.
Was will ich mehr? Der Herr mein Theil.


Nagy házak sarja és komák mind,
Bár trónjuk másfelé ragyog.
Leülnének, ám a bolond int:
“Hohó! de melyitek nagyobb?”


Fekete pillangók fogatja
Térjen vissza üres batárral,
Halálvirág, szaladj te is,
Ne tudd meg, hogy én egyedül
Mit beszélek majd a halállal.


Ach, weniger klar
Die Sternennacht war
Als die Augen der strahlenden Maid!
Und nimmer ist Hauch
Vom zartesten Rauch,
Dem Mond seinen Sternenglanz leiht,
So schön wie der Locke Eulalies bescheidene Lieblichkeit –
So schön wie der Locke Eulalies gleichgültige Lieblichkeit.


“Föl barátim! csókra, tánczra,
Hadd perdüljön a leány:
Víg dalunk az égig hasson,
Van borunk! húzd rá czigány!”
“Úrfi, úrfi! szent misére
Csendül ismét a harang.”
“Hadd konogjon, sokkal édesb
A pohár- s szerelmi hang.”
S a ház sarki szinte rengnek,
Nyalka tánczban úgy kerengnek.


Wie gegen die Kirche wir auch uns wehren,
Der Andacht können wir nicht entbehren.


bütün yarı geceler kulaklarında karmakarışık


Das ist die Sünde, die du fliehen sollst:
Der Hader mit dem Schicksal. Sei getrost!
Es führt dich gut, geht es auch dunklen Weg.
Folg nur ergebnen Herzens, wie ein Kind,
Das an der Mutter Hand im tiefen Wald
Nach Hause strebt und innig sicher ist:
Die Mutter, o die Mutter kennt den Weg.


a háborúkkal hívott hajnalok,
ugró napok és rezgő csillagok
körülkóvályogják nyugodt fejem -
világizzása hőmérsékletem - -


Dokud jenom samo
Z tichounkého snění
Bude jemně tě budívat
Matky políbení.


Cansada barca, que a morir navega,
cárcel cruel y cautiverio largo
con que la muerte tiene puesto embargo
mientras el plazo de su deuda llega.


Gefleckte Moose bunte Flechten schwanken
um hoher Palmen fächerstarre Fahnen
und zwischen glatten Taxusstauden ranken
sich bleich und lüstern zitternde Lianen.


Mein Gott, nur du, Mein Trost, mein Teil und Ruh,
Du sollst es sein, Den ich hier such' und mein'.
Ach, nimm mich hin und mich in dich verschließe,
Entwöhne mich, daß ich nur dich genieße!


no quiere ser medido, ni rimar,
ni morir tras de una estrofa la losa.
El sentimiento es potro salvaje,
es libre, no consiente ser recluido,
lucha contra la doma con coraje.
Es del hombre el fuego no extinguido,
no se puede aprisionar su mensaje
entre de unas sílabas el sonido.


Der Pflüger mit dem Lerchensang
Begrüßt den Tau der Frühe,
Der Schnitter geht im Sensenklang
Gebückt den Tag der Mühe;
Dann schwellt ihm die beklommne Brust
Erinnrung der entflohnen Lust,
Er fühlt des Lebens Narben
Und weint auf seine Garben.


Que se precie un don Pelón
que se comió un perdigón,
bien puede ser;
mas que la bisnaga honrada
no diga que fue ensalada,
no puede ser.


Lindeho též zřím a Kopčinského
Před Nudožerinem Slovenským,
Veleslavína pak s Komenským,
Karamzina, Hájka, Potockého:


Most már értelek.
Pörös felek
szemben álltunk, de te szintén
más ügyben, más talaj felett
tanuskodtál, mint én.


Du gabst mir Schwingen hoher Begeisterung!
Gefühl des Wahren, Liebe des Schönen, du!
Du lehrst mich neue Höhen finden,
Welche das Auge der Kunst nicht spähet!


Oui, raconte-nous tes affaires ;
Ah ! voilà longtemps que les verres
De ta quenouille sont cassés !
Tu ne sais faire, ni couture…
Les pommes au lard, par nature !
Soit ! mais, franchement, est-ce assez ?


AL ESCONDITE
Los niños juegan al escondite:
Matarile-rile-rile.
El viento se esconde detrás del poniente:
Matarile-rile-rile-ro.
El poniente se esconde detrás de la fuente:
Matarile-rile-rile.
La fuente se esconde debajo del puente:
Matarile-rile-rile-ro.
¡Tu amor se ha escondido detrás de la frente
y nadie ha encontrado ni un rastro de amor!


ecarté?


Percorro o mundo, vagarosamente;
Negra, sombria, trágica e velada.
Sou, às vezes, a tétrica serpente,
No alvo vale de uns seios enroscada.


Ein altes Hemd mein Fell,
Der Wind pfeift mir durchs Bein.
Hilf, dass ich in der Höll
Nicht auch muss Schnapphans sein ...


Vede che 'l mal da la stanchezza nasce
e da gli umori in troppa copia sparti.
Ma non ha fuor ch'un velo onde gli fasce
le sue ferite, in sì solinghe parti.
Amor le trova inusitate fasce,
e di pietà le insegna insolite arti:
l'asciugò con le chiome e rilegolle
pur con le chiome che troncar si volle,


Que tiempo vendrá, la Méndez,
Que alegre te alabarás
Que a Escarramán por tu causa
Le añudaron el tragar.
A la Pava del cercado,
A la Chirinos, Guzmán,
A la Zolla y a la Rocha,
A la Luisa y la Cerdán,
A Mama, y a Taita el viejo,
Que en la guarda vuestra están,
Y a toda la gurullada
Mis encomiendas darás.
Fecha en Sevilla, a los ciento
De este mes que corre ya,
El menor de tus Rufianes
Y el mayor de los de acá.


Der Lorbeer liegt in meinem Zimmer,
Der Himmel mir ihn gab!
Ich will ihn nächstens tragen
Auf meiner Mutter Grab.


Do lach he in sin grisen Bart, do lach se in de Tähn,
Do stunn' se op in all ęr Staat, de Ossen antosehn.


Dein Leib und Seel war mit der Sünd
Als einem Gift durchkrochen,
Und du warst nicht mehr Gottes Kind,
Nachdem der Bund gebrochen,
Den unser Schöpfer aufgericht,
Da er uns seines Bildes Licht
Und herrlichs Kleid erteilet.


كم فاتني من كريمٍ كان ذا ثقةٍ
يذكي الوقود بجمدٍ ليلة الحلل


盖世功名意气雄
楚齐国大势难容
从容进退知天道
一邑封留事赤松


花下延宾启宴杯
回头香雪即成堆
主人自挈宜城酿
不为青旗趁尔来


Und grüßen das Licht und das blauende Meer . . .
Ueber die Wogen rollt es daher.


Und wenn sich die Liebe
Dem Schmerz entringt,
Ein Sternlein, ein neues,
Am Himmel erblinkt.


Esa ciudad que veo
Honda brillar, ¡oh cuál se transfigura!
Oigo ya el aleteo
Del tiempo, y con pavura
A ver comienzo un ancha sepultura.
De la vida en un punto
Las vanidades y miserias miro;
Y triste me pregunto:
«¿Por acaso deliro?
¿Qué me falta ? ¿dó estoy? ¿por
qué suspiro?»
Llora consigo el alma
No haber la que hubo, cuando Dios quería,
En soledad y calma,
Santa sabiduría,
Lejos de la mundana vocería.
El que la dicha busca
En el festín beodo, ¡oh cuánto yerra!
El ánima se ofusca,
La paz de sí destierra,
¡Ay! ¡disipa el caudal que dentro encierra!
Que solo desasida
De la móvil y ciega muchedumbre,
Se reposa y anida
En soberana cumbre,
De temores exenta y servidumbre.
Cuanto huye del suelo
Siente que se engrandece en cada hora;
Y a la verdad sin velo
Contempla al fin, y adora
Su luz divina, y en su seno mora.
¡Ave descaminada!
Tú que en medio del mundo y su rüido
Tímida y azorada
Revuelas con gemido,
¿Cuándo será que vuelvas a tu nido?


Na květoucí mezi v poli
Vzchází růže v jarní kráse:
Ta za rána, za večera
Chodci umdlenému kyne.
Tu však oráč v poli orá,
Po květnaté orá mezi:
A on pluhem ostrým zryje
Vzkvětlou růži krásy jarní.
Ještě leskem slunce žije,
Když se blíží chladný večer:
Pak ta růže svadá, svadá...
Růže více nepokvěte.
A ta růže, to má milá;
A to jaro, její láska:
Tvoje jaro, tvoje láska,
Milá moje, ta mně svadla...


Schau mich an, laß dich umarmen,
An die Brust voll Inbrunst pressen,
An dem treuen lebenswarmen
Busen alle Qual vergessen!


Nun, ich muß mich drein ergeben:
Denn ich kan doch nicht dafür,
Und ich armer, sol ich hier
Keine Freude mehr erleben,
So verliehr ich doch das Liecht
Einer andern Hoffnung nicht.


Endlich will er mich mit sich
In sein himmlisch Reich einführen
Und mit seiner Gottheit zieren,
Daß er ewig liebe mich.
Denn seins Geistes Gütigkeit
Währet bis in Ewigkeit.


Culbutant les troupeaux serviles
Guidés par Tropmann empereur,
Ton frère, l'ouvrier des villes,
T'enseigne la sainte fureur.


És már harmadnapja, hogy magyart nem látott,
Érezett szívében nagy hiányosságot.
Mintha a síkság, mely kimaradt alóla,
Elhagyatottságban testvére lett volna.


Sáh’ lačně po něm, plaše, divě chytil
ty listy, jež třímaly mrtvé ruce,
a zdálo se mu, že to jasně cítil,
jak mrtvá drží blány ony prudce.


A na schůzi obecních starších
prý kdos tak moudře rozmlouval,
že darmo bys to hledal v arších,
jež Komenský neb Štítný psal,
ó nejsou to jen plané bájky,
vy skeptikové bez víry,
že máme Jeronýmy, Hájky
i Dalemily, Lumíry.


že stačilo by snad jediné
statečné gesto tvoje,
jediný ruky tvé stisk,
pohledu tvého vznět,
abych tě odvážným pilotem
unesl, svatá panno,
na jiný svět...


Nékem télbe is egy zöld koszorú fedi
Békés homlokomat, bár ha letépi is
A rablásra szokott nép,
Mást függeszt oda kedvesem.
Mert a cél csak az, ott hogy koszorú legyen.
Ákászod se soká tarta, barátom, az
Nincs már: a barom ember
Kártékony keze törte le.
A természet ugyan vátig erőlködött
Sarjadztatni letört címedet; azt viszont
Bosszújára barátod
Védjének, lepocsíkolák.


A teď jsi má! jaká to rozkoš,
Ze chotí svou tě zváti smím;
A jak mi teskno, smutno bývá,
Když místo nás a čas dělívá,
A já u stolku sám sedím,
Kdyby tě Bůh volil mi vzíti,
Nechtěl i já bych déle žíti;
V moc jeho dal bych duši svou,
A šel drahá tam – za tebou.


Dipinse anch'ei se stesso, e con altr'arte;
Né so ch'imago sia più bella e viva,
O questa ne' colori, o quella in carte.


 E intanto eccomi qui róso e negletto,
sbrancicato da tutti, e tutto mota;
e qualche gamba da gran tempo aspetto
che mi levi di grinze e che mi scuota;
non tedesca, s'intende, né francese,
ma una gamba vorrei del mio paese.


Je k ránu již. A brzy kohout vstane
kdes na Vranově ke kuropění...
A já mám zlost, když soudruzi jsou hlučni
a předčasně mě ruší ze snění...


Beten? – Gott! ich kann nicht beten,
Hörst du nicht die Seufzer an!
Ach ich kann, ich kann nicht beten!
Und er ist der beste Mann! –
Wochen schwinden! Immer trüber,
Immer schwärzer um mich her!
Vater! ach, es ist vorüber!
Ach, du leidest wohl nicht mehr!


Gotfried Heinrich/ Graf zu Pappenheim.
Wie lebt/ der lebt voll Forcht? Ich kan kein Feiger seyn/
So sagt ich/ der ich war zu Krieg und Sieg erschaffen.
Ich stunde Mauerfest/ und Lützen warf mich ein:
Die Wunden zieren den/ der stirbet in den Waffen. 7


Mein Herz ist voll Demütigkeit,
Voll Liebe meine Seele,
Mein Mund, der fließt zu jeder Zeit
Von süßem Sanftmutöle.
Mein Geist, Gemüte, Kraft und Sinn
Ist Gott ergeben, schaut auf ihn.


Byl máj již v odkvětu, já seděl tich
kdes v parku, sám, a díval se, jak květ
již opadává, rozkoš chvilková,
jíž příroda se mladá opije,
než vydá klas a plod. A jako sníh
před málo měsíci, tak nyní dštil
květ bílý, lístek za lístkem, a psal
na šedou půdu bílou literou
své runy děsné, duchu strašnější
než žalmy, bible, nežli zjevení,
jež na Pathmu měl Jan. Mrak slunce kryl,
a jako ze slepého oka svit
se smutný lije, z mraku světlo mdlé
a polslepé se na zem lilo přec.
Kol listí chvělo se a zmítalo
pod bouřným větrem, který prudce tíh’
jak duchů sbor, sbor duchů vražedných
a pohnul každé poupě, list i květ,
i stéblo, trávku, klásek ukrytý,
jak smrti dech by živý dusil rod.
A vzduchem spěly bolné myšlénky
o smrti, zmaru, neboť zakryto
teď bylo slunce, a jen šerý mrak
se třpytil v okraji. A větví tíž
a trávy směs, troud květů odkvetlých,
vše smutkem chvělo se tak hlubokým,
a bolestí, a jenom lonský list,
ta duma mládí zapomenutá,
to děsné „včera“, nápis hrobový,
sen ztracený a slovo vyhaslé
si šuměl vesele, on jediný
se třásl slastí, dávno umřelý
zde cítil rozkoš smrti, neb co živé,
to bolest jímá při myšlénce na smrt.
A já jsem myslil na mrtvé a cítil
v tu chvíli jejich klid, a těžký sen,
a ono hrobu nic, tu prázdnotu,
již neví, kterak zvát má, lidská řeč,
neb tato zná jen slova „smrt“ a „zmar“,
i „mír“ a „věčnost“, ale obsah toho,
toť jest, co lidský mozek nechápe.
A tu jsem zavřev oči klidně snil
a pustil mimo sebe myšlénky,
i cit a vědomí, že živ jsem dosud,
a cítil jsem jen hrobu chlad, a vítr
jak vál, já mněl, že smrti je to dech.


Prší, prší, prší tři dny celé,
zaklet jsem tu horské na samotě;
divnou sychravost mám v těle,
cítím, živlům dán jsem v plen i hmotě.
A déšť téci neustává
s víček nebes mlhavých,
lesů, lučin květná sláva
ztápí se v těch ručejích.
U okna již stojím třetí den,
zasmušen.


Tak v neděli, kdy červen plál,
u Oustí Čech a křižák stál.
„Je hříchem válčit v neděli“
– tak Čechové si mysleli –
„my rádi bychom prodleli.
Ba, tento svatý Páně den
být krví nesmí znesvěcen!...“


Non scio se lecto hai quelle, o se pur vistole,
tanto ti trovi in amor novo implicito,
preso dal suon de più suavi fistole.


Was mich betrifft, gesteh' ich ein, ich will
Der Welt noch mehr, als ihrem Herrn gefallen,
Und schwiegen auch all meine Reize still,
Lehrt' ich doch selbst die Stummen, süß zu lallen.


Ihr Angesicht war unter sich gekehrt
Auf die bethaute Flur, wo sie gebückt,
Die zarte Hand rundum spatzieren lies,
Und braune Veilgen, schweflichte Narzissen,
Und blaue Hyacinthen, oder auch
Des Crokus Safranblume niedlich pflückte,
Wozu sie noch wohlriechenden Lavendel,
Gesunden Thymian und kräftgen Quendel,
Der holden Düfte wegen mischete;
Zu welchem Brauch? das wuste sie itzt nicht;
Doch sie erfuhrs. Auch du erfährsts mein Leser.


Der knab wart wider zu ir jehen:
dein brüder mich tückisch ansehen,
als ob sie merken unser lieb;
nit gut wer, das ich lenger blieb.
darmit das freulein er umbfieng,
nam urlaub, traurig von ir gieng;
sie wunt ir hent und rauft ir har.


Wir ruhten in den Zauberhallen,
Wo einsam nun der Brunnen rauscht
Und mit des Westens Nachtigallen
Die Peri Bagdads Worte tauscht.


Léta se valila
dravý jak proud,
mnohý se stěhoval
v hřbitovní kout.
Z dálky jsem vrátil se
po dlouhém čase,
přítele starého
navštívit zase.
Marně ptám se otců, matek,
u Vyklouzů jen ten statek,
ale páter – vyklouz’.


tu Fábrica de docta Arquitectura
en el temprano afán de su caída)
que perfecta se vio, mas no segura


Já v snách tě viděl: Spal jsi v hrobě
a na kameni nápis ten se skvěl:
„On největším byl Čechem ve své době –
jak on, tak žádný spílat neuměl.“


Wasser wirckt zugleich und leidet.
Saltz und süß von aller Art
Lös't das Wasser auf und scheidet.
Weil des Wassers Theilchen zart,
Kann's in ihre Löcher dringen,
Und es von einander bringen,
Was sonst fest zusammen steht,
Daß es naß wird und zergeht.


Ha zde lkáti budu! zdeť jednou kvíliti tajné
Svého mohu truchlým srdce bolesti hlasem.
Vám doliny zvláštním sama jež snad příroda prstem
Tuť vyryla, klidné ctného kolébky žele.
Vám skaliny zbledlé, vám též uši přírody jemné
Jeskyně, vám plesa, vám lkát chcy pahorky němé.
Ty však dřív věrolomný ohlase vůkol umlkni,
A lstným, hájku zaviň v stínu mě pláště, očím.
Jen mírný lehké leckdys perutínky větříku
Chvěj a ta ji ňáder mých vzdechy ještě zanes.
Jdi studený prolomiž, tužby mé plápoly, led ten,
Jenž na jejím, volném někdy mi, srdcy leží.
Ten já, co kdyby jsem nejvyšší outloty cýtil
Ouplněk, aj teď obět rozmaru býti musým.
Čím jsem tak zavinil? takliž se přísaha věčné,
Již sy na mých složila rtech, brzo lásky mění?
Rcy, zdaž bedlivě jsem podané tobě víry nechránil;
Či vroucý k tobě též odměny rovně nečil?
Vás za svědky volám, vy tajemství znáte milenců,
Tě, dni k stráži dané slunce, tě temnu luno,
Ach kolikrát na onom, buď záře ho růžila chlumcy,
Buď hvězd stříbřil oblesk, jsem sliby klekna novil.
Ach kolikráte vaše zpěvaví lesnícy hrdýlka
Jsem v potu tváři její slaviti jméno učil.
A v bělavou všech těchto buků všech kůru javorců
Lsknoucým jemně kovem prstene, Mína, voral,
Však neprospěje nic; posavád dle svévole mého
Hned tak, hnedky onak, náděje srdce moří.
V převracenou osudem věk náš zlým v lásce pobloudil
Neshodu, tamť jedné dav straně berlu do ruk.
Vraťte se ó časové blažení, v nichž práva milosti
Nezmatená slušným kráčely ještě krokem.
V nichž spanilé tajnou nosyly svých tíži kochánků
Na kněžecých, sněžném po dvoře, Emmy bedřích.
Neb s mřežové s vděčným slečny když pavlače věncem
Lítaly k vítězným, co s nebe bůžky, hochům.
Ba šťastného! drzý aspoň komu kárati dáno
Krásu, aneb snadným loučiti svazky cytem.
Mně zbroje té ubohému nebe hle zapomnělo příti,
Mně k volení vábná žehryně, místa nedá.
Příkladem učte se mým mladší: že není ruky těžší,
Jaktě ta, jenž krásné s ousměchy pouta kuje.
Ty však, buď jako buď, jen mou, přítelkyně, zůstaň,
Lkát budu rád, ó mé Míno žalosti radost!


Du temps où nous étions ensemble,
N’ayant rien à nous refuser,
Docile à mon désir qui tremble,
Ne m’as-tu pas, dans un baiser,


La mer, il faut que je la prenne,
Le cœur brave et l'âme sereine,
Bien que m'exilant de la reine.


Es schwang aufs treue Roß sobald
Der Kaiser sich und ritt zu Tal,
Die Vögel sangen hell im Wald,
Grüßend die Sonn' und ihn zumal.


Gebärort
Schädlicher Insekten,
Mörderhülle
Ihrer Bosheit.


Herein, herein! du Lieblingskind der Musen,
Das hast du recht gemacht!
Dir wärme Wein den liedervollen Busen;
Den Humpen ihm gebracht!


晓上春风第一楂
豁然披眼尽天涯
原田极望人稀少
掩映茅篁数十家


O wie achtet ich sonst auf alle Zeiten des Jahres;
Grüßte den kommenden Lenz, sehnte dem Herbste mich nach!
Aber nun ist nicht Sommer noch Winter, seit mich Beglückten
Amors Fittich bedeckt, ewiger Frühling umschwebt.


Du liebſt die Kunſt, und ziehſt ihr friedlich Walten,
Ihr Auferbaun dem Lärm der Schlachten vor;
Die Schönheit und das Ebenmaaß der Alten,
Wie meines Geiſt’s lebendige Geſtalten —
Du würdigſt ſie mit oft erprobtem Ohr.
Setz’ ein in alte, wohlverdiente Rechte
Die Dichterfürſten der Vergangenheit,
Doch zwiefach ſchaff’ dem heutigen Geſchlechte
Und ſeinen Dichtern, Fürſt, Gerechtigkeit.


当日昌黎系缆初
曾瞻双阙整冠裾
致君尧舜今谁是
想像闻韶更起予


Coro
Jambá catussira rossequê


Wenn sich lebendig Silber neigt,
So gibt es Schnee und Regen,
Und wie es wieder aufwärts steigt,
Ist blaues Zelt zugegen.
Auch sinke viel, es steige kaum
Der Freude Wink, des Schmerzens,
Man fühlt ihn gleich im engen Raum
Des lieb-lebend'gen Herzens.


La caravane humaine au Sahara du monde,
Par ce chemin des ans qui n'a pas de retour,
S'en va traînant le pied, brûlée aux feux du jour,
Et buvant sur ses bras la sueur qui l'inonde.


»Wo blieb er, daß er so plötzlich verschwand?
Wir müssen ihn suchen, den Höllenbrand;
Denn solch ein Hauptmann, beim Teufel, ist rar!«
So schallt's durch den Haufen von Mansfelds Schar
Im Dickicht der düsteren Tannen.
Der Hauptmann indes, von den Seinen verirrt,
Stürmt, wo das Gebirg sich am wildesten wirrt,
Nachdem er die Klöster in Brand gesteckt
Und den Boden mit Trümmern und Leichen bedeckt,
Auf brausendem Rosse von dannen.


Les gros bonnets de l'armée,
Chasseurs de bonnes maisons,
Piaffent, la tête emplumée,
Aux gages des trahisons.
Dieu ! que la guerre civile
A galonné ces Bayards !
Va, vieil Empire, défile,
Défile dans les brouillards !


Sie küßt die Sterne ohne Wahl;
Sie weiß von Gunst und Vorzug nichts.
Es trifft den Berg wie auch das Thal
Die ganze Fülle ihres Lichts.


Pioggia cadea da le merlate mura
di saette e di pietre aspra e mortale,
ma con sembianza intrepida e sicura
movea l'assalitor machine e scale.
I mangani al ferir maggior paura
facean da lunge e irreparabil male,
ché subito ch'alcun scopriva il busto,
mastro Pasquin te l'imbroccava giusto.


Ob Wahn, ob Wahrheit dein Panier!
Wer löst's, wem glaube dein Herz?
Am Feuer der Treue läut're dir
Zu Gold unechtes Erz!


De mihelyt bevonúl csendes rejtekébe,
Ott terem előtte a dalia képe,
Azé, akit eddig ő soha nem ismert,
Azé, ki levágta azt a csúnya embert,
Azé, aki magát veszélybe juttatta,
És pedig ki miatt? pedig ő miatta!
Akkor aztán elkezd keservesen sírni,
S olyat érez, amit nem tudok leírni.


Ha így szóltok: éljen az Élet,
Derít rátok a Halál ura,
Derít rátok s örül az Isten
Ha így szóltok: éljen az Élet.


Così ti prego che torni sovente
A farla pia con quell'accesa face,
Bench'esser soglia gentil cor clemente,


Das Kästchen kömmt. Die Ankunft wird bekannt,
Und jeder Nonne Blick und Hand
Will, darf und muß es sehn, betasten und recht kennen.
Sie reißen sich darum. Die Eifernden zu trennen,
Kömmt die Aebtissin, und die Nacht.
Das schöne Kästchen wird vorjetzt nicht aufgemacht.
Der Vorwitz quälet oft mehr, als der Alp der Sorgen.
Die Nonnen flieht der Schlaf: auch die Aebtissin wacht,
Voll reger Ungeduld, bis an den müden Morgen.
Die Messe geht nun an. Gebet, Gesang und Chor
Geräth erbärmlich schlecht; man zischelt sich ins Ohr,
Und singt nicht, sondern schwatzt, und fragt sich, und will wissen,
Warum sie nichts eröffnen müssen?
Die weibliche, verschleierte Clerisey
Versammlet sich noch vor der Mittagsstunde,
Und stimmet, als aus Einem Munde,
Gehorsamst der Aebtissin bei,
Daß man, obgleich der Papst es nicht erlauben wolle,
Das Kästchen untersuchen solle.
Selbst unserm Arbrissel stand etwas Vorwitz frei.
Es bleibt ja unter uns; wir alle können schweigen.
Das eben soll, uns selbst, jetzt die Eröffnung zeigen.
Auch kein Concilium erräth,
Daß wir im mindsten nur am Deckelchen gedreht.
Doch damit lassen wir die Frau Aebtissin schalten.
Die nimmt den Deckel ab. Ein Hänfling fliegt heraus.
Ein Wunderwerk hat ihn erhalten.
Er flattert, singt, entwischt, setzt sich aufs nächste Haus.
Da mag für ihn der Vögel Schutzgeist walten.


All'altero parlar di quel superbo
diedi io risposta qual si convenia,
dicendo con la lancia: “Or mi riserbo
a provar quale in te la forza sia;
ben crederò che la possanza e 'l nerbo
risponder deggia a la tua cortesia.”
Che più parole? Al fine si viene a giostra,
e ognun di noi la sua virtù qui mostra.


Só um crepúsculo do mundo deixe
Chegar à sonolência que se sente;
E a alma se desfaça como um peixe
Atado pelos dedos de um dement


L’avanie et l’affront voilà son industrie,
La cendre et les cailloux voilà sa métairie
Et ses appartements et son duché-pairie;


Ach Gott, wie thät mir gut
Ein Kuß auf meinem Mund,
Die Lippe wär' nicht wund
Von Durst und heißer Gluth;
Ich wäre dann gesund
Und ruhig lief mein Blut,
Ach Gott, wie thät mir gut
Ein Kuß auf ihrem Mund.


Modlím se, by opatroval
Tebe od nehody,
a Ti dům i pole choval
od ohně i vody.


Tvou bytost objat celou,
v hloub tajemství se ponořit,
v tvář Tvoji, slávou skvělou,
smět svojí tváří zřít!


Že den jsi ztratil, lkej si kdo chceš s Titem,
v červánky hledě – mně přec vždycky zdá se,
že v lahodě se nerovná a kráse
nic dnům, jež prošly darmo času sítem.


Bajo el dosel de gigantesca roca
Yace el Titán, cual Cristo en el Calvario,
Marmóreo, indiferente y solitario,
Sin que brote el gemido de su boca.
Su pie desnudo en el peñasco toca
Donde agoniza un buitre sanguinario
Que ni atrae su ojo visionario
Ni compasión en su ánimo provoca.
Escuchando el hervor de las espumas
Que se deshacen en las altas peñas,
Ve de su redención luces extrañas,
Junto a otro buitre de nevadas plumas,
Negras pupilas y uñas marfileñas
Que ha extinguido la sed en sus entrañas.


Biß der Juden tolle Schaar
Schry: Was wilst du machen!
Richter nim dein selber war/
Denck auff deine Sachen!
Gilt deß Käysers Feind für dir?
Wilst du den nicht hassen/
Der sich bey vns für vnd für
König nennen lassen?


Sous les rouges cieux pourprés,
Vous n'irez plus dans les prés
Effeuiller la pâquerette.
Eh ! allez donc, Turlurette !


Ob dich ein Höhendruck
Zur Erde zurückschlägt,
Eine Strömung, eines Windes Ruck
Dich zu Himmelsglück trägt, –
Finde das, was du erwartetest.


Habrá lugar para sentarse
en la superficie de un cometa?
Sobrará espacio entre tus senos
para escribir con saliva mis versos?
Cuánto espacio en sombras
hay entre nuestros cuerpos?
Es solo la y quien divide el tiempo,
entre te tengo y no te tengo?


Satisfizo a su gran sabiduría
con el saber hacer que Dios fuese hombre,
y a su justicia, cuando más asombre,
que Dios a Dios satisfacer podía.


Du aber, den des Himmels Schluß
Dereinst vor mich bestimmt,
Magst glauben, daß mein reiner Kuß
Von keiner Geldsucht glimmt.
Nimm also meinen ganzen Schaz, die reine Hand voll Blut!
Ein treues Herz
Ist sonder Scherz
Das beste Heiratsgut.


打成一片凝如水
风吹不动寒光起
饭饱齁齁快活眠
不知身在秋波里


O tra il terrestre coro, e tra il marino,
Senza desio sentir di primavera,
Teco al vespro cantar, teco al mattino


To není láska, vášeň, touha, štěstí,
jež jiní lidé mohou poznati –
pohlavní šílenství nás chytlo v pěsti,
v nichž žíti hůř je nežli skonati.


Gott hat den, der ihn fürchtet, lieb,
Sieht zu, daß ihn kein Unfall trüb,
Hat Lust zu seinen Wegen;
Und wenn er fällt,
Steht Gott und hält
Ihn fest in seinem Segen.


blýskaly v dolinách a mlžná souhvězdí
se obrážela v nich jak řad světelných zdí. –


E io ne prego vui, dolze Maria,
a la qual feci e fo questo gran voto,
che in zò vui me prestati vigoria.


Verantwortlich oder nicht;
Wenn wirklich letztres wäre,
Verstummt wohl das Gericht,
Doch darum nicht die Ehre.


Porque se erguem da terra


Doch weh, wenn die Kraft, die einst Kronen zerbrach,
Nicht länger mehr unsre Schwerter umsprüht
Und die alte Zeit der alten Schmach
In unsre Stirnen ihr Schandmahl glüht!
Wenn Franzosen, Russen und Czechen
Ihre Fangarme um unser Land gekrallt –
Doch schon zu denken daran, ist Verbrechen,
Nach blitzt ja die Wacht auf dem Niederwald!


Non più fra' sassi algosi
Staranno i pesci ascosi;
Tutti per l'onda amara,
Tutti verranno a gara
Fra' lacci del mio ben.


Und brennend Hand in Hand sich saugt
und die sieche Brust an die sieche Brust,
und brennend Aug' in Auge taucht:
Oh süßes Licht! – o du leuchtende Lust!
o dunkler Tod –! blüht ein Gebet
wie Rosen durch den goldnen Schein;
»O leben – leben! « die Lippe fleht ...


Ché, come io dissi, e piastre e maglia e scudo
Gli ardeano atorno come foco di esca;
Arse la giuppa, e lui rimase ignudo
Sì come nacque, in mezo a l'onda fresca;
E mentre che a diletto il baron drudo
Per la bella acqua se solaccia e pesca,
Parendo ad esso uscito esser de impaccio,
Ad una dama se ritrova in braccio.


云浮海蛎房
日烘蒲蠃甲
依然汝南陂
不似桂阳峡


Jesus ist ein ewger Schatz
Und ein Abgrund alles Guten.
Jesus ist ein Freudenplatz
Voller süßer Himmelsfluten.
Jesus ist ein kühler Tau,
Der erfrischet Feld und Au.


 Южный фронт
Не даром столько жизней отданТоварищи! Сегодня Украина свободн Восточный фронт
Где Колчак? Неважен вид его!
Сидит посреди океана Ледовитого!
 Западный фронт
На западе не грозит нам день ничем:
покончим навсегда с ЮденичеЕдинственный путь
*
Антанта! Единственный выход — верь! —
Скорей выбираться сквозь эту дверь


Nicht wahr, du bist ein grosses Thier?
So sprich, was ist zum Dichten nütze?
Eine Perryfeder, ein Bogen Papier,
Ein Tintfass – und ein Schädel voll Grütze!


„Tam penězokaza teď na mučidlech
kat žeřavým železem žíhá,
že minci Tvou zlehčil a mrzce dal v běh,
teď pokuta zlosyna stíhá.
Kol druhého vězně též katan
se v plamenech kmitá jak Satan.


See'st thou this, righteous Father! See'st thou this,
And wilt thou ne'er repay? Shall good and ill
Be carried undistinguish'd to the land
Where all things are forgot? — Ah! no; the day
Will come, when Virtue from the cloud shall burst
That long obscur'd her beams; when Sin shall fly
Back to her native hell; there sink eclips'd
In penal darkness; where nor star shall rise,
Nor ever sunshine pierce th' impervious gloom.


Gleich wie die Sonn ist ewr Verstandt/
Alle Alleluia.
Die glantzt vnd scheint durch alle Landt:
Alle Alleluia.
All Menschen Witz wie kleine Stern/
All vbertrifft die Sonne fern.
Alle Alleluia.


Ella vi mostrerà che nulla deve
Temer, chi, come voi, Dio teme ed ama
Vera virtute, e 'l suo contrario abborre.


Než strach jeho brzo v slast se mění;
Vidíť, že to samo jesti Kníže,
A že přináší mu – propuštění! –


In vielen Trangsalen/
Und ängstigen Qualen/
In stätem Arbeiten
Müßt' ich die Zeit zubringen/
Mit nicht ringen
Wercken dir dein Heil bereiten;
Dreissig gantzer Jahr
Ich beschäfftigt war'
Mit allerhand kümmerlichen Wercken
Deine Seel zu stärcken/
Auff daß nemlich du
Möchtest kommen zu
Der gewünschten Ruh'.


Con insegna vermiglia
Fuor de la siepe ombrosa
Sparsa d'auree granella esce la rosa,
E de l'Aurora inamorata figlia,
Qual se dicesse, “anch'io d'amore avvampo”,
Fa balenar tra le sue fronde un lampo.


Klop, klop, slyš mladý rode, naše slasti,
Msty plné poslyš zvuky, klop, klop, klop!
I vyrvi dýku z duše svojí vlasti,
A hrůzoplný upokoj náš hrob!


Comme à présent la pourpre est une chose vile
Que les passants haineux peuvent injurier,
Je montrerai la mienne à ce troupeau servile :
Je veux ma part de honte et ma part de laurier.


جاءَ الرَّبيعُ بوردِهِ وبهارِهِ
فَلْيَسْعَ ساقينا بكأس عقاره
وليشربنَّ الرَّاح ناشد لذَّة
لم يُلفِها إلاَّ لدى أزهاره
يا أيُّها الندماء دونكم الَّتي
تشفي نجيَّ الهمِّ بعد بواره
صفراء صافية تزيل بصفوها
ما كابدَ الإِنسان من أكداره
يسعى بها أحوى أغنُّ كأَنَّه
ريمُ الفلاة بجيده ونفاره
في مجلسٍ بزغَتْ شموسُ مرامه
وجلى لنا فيه سنا أقماره
لله ما فعلَ السُّرور بموطنٍ
تجري كُمَيْتُ الرَّاح في مضماره
أمبادرَ اللّذّات أَيَّةَ آية
أجرى بسعي منادمٍ وبداره
خذها إذا اكْتَسَتِ الكؤوس بصبغها
خلع الوَقُورُ بها ثياب وقاره
ومورد الوَجَنات إنْ حيَّيْتَه
حيّى بوجنته وآس عذاره
ظبيٌ أُسودُ الغاب من قُتَلائِه
وصوارم الأَلحاظ من أنصاره
قمرٌ إذا ما لاحَ ضوءُ جبينه
أَصلى فؤادَ الصَّبِّ جذوةَ ناره
ويقول ثائر من أُبيدَ بلحظه
من آخذٌ يا للرجال بثاره
إنِّي لأعْلَمُ أَنَّه في ريقه
ما راح يسقي الرَّاح في مِسْطاره
فرشَ الرَّبيعُ لنا خمائِلَ سُنْدُسٍ
خضرٍ تَفوحُ برنده وعراره
شكراً لآثار الغَمام بروضهِ
فَلَهُ اليدُ البيضاءُ في آثاره
روضٌ محاسنُ أَرضِه كسمائه
وشروقُ بهجة ليله كنهاره
فاشرب على النَّغمات من أطياره
فكأَنَّها النغماتُ من أوتاره
تتراقَصُ الأَغصان من طربٍ به
ما بينَ شدوِ حمامه وهزاره
لا تنكروا ميلَ الغصونِ فإنَّما
هذي الغصونُ شَرِبْنَ من أنهاره
وإذا أَتى فصلُ الرَّبيع فبادروا
لتناهب اللّذّات في آذاره
فكأَنَّه وَجْه الخرائد مسفراً
كلّ الجمال يلوحُ في أسفاره
وتَنَزَّهوا في كلّ روضٍ معشبٍ
لا سيَّما بالغضِّ من نوَّاره
ولقد أسَرَّ لي النَّسيم أَريجَه
خبراً رواه العِطر عن عَطَّاره
فإذا تَنَفَّستِ الصّبا باحتْ بما
كتمته بالأَنفاس من أسراره
يا حبَّذا زمنٌ يزيدك بهجةً
يحكي عليَّ القدر باستيثاره
متهلّل للوافدين كأَنَّه
روضٌ سقاه الغيث من مدراره
فتعطَّرَتْ أنفاسه وتبرَّجت
أزهاره في وَبْلِهِ وقطاره
نَشَرَتْ محاسنُ طيّه من بعد ما
سَحَبَ السَّحاب عليه فضلَ إزاره
ذاكَ النَّقيب له مناقبُ جَمَّةٌ
عَدَدَ النُّجوم يَلُحْنَ من آثاره
بأبي الشَّريف الهاشميّ فإنَّه
سادَ الأنامَ بمجده وفخاره
زاكي العناصر طيِّبٌ من طيِّبٍ
فَرْعٌ رسول الله أَصْلُ نجاره
نورُ النُّبوَّة ساطعٌ من وجهه
أوَ ما نرى ما لاحَ من أنواره
عذب النوال لسائليه وإنَّه
كالشّهد تجنيه يدا مشتاره
تيَّار ذاك البحر يعذُبُ ماؤه
فاغرفْ نميرَ الماء من تيَّاره
كرِّرْ حديثك لي بمدْح ممجَّدٍ
يحلو إلى الأَسماع في تكراره
إنْ أَمْتَدِحْهُ بألفِ ألف قصيدةٍ
لم أَبْلُغِ المعشار من معشاره
جَرَّدْته لوَ انَّ الدهر حازَ أمانه
ما جارَ معتدياً على أحراره
هو رحمةٌ نزلتْ على أخياره
وهو الخيار المصطفى لخياره
فَلَقَدْ تعالى في علوِّ مقامه
حتَّى رأيت البدر من أنظاره
أَمِنَ المخوفَ من الزَّمان كأَنّما
أخَذَ العهودَ عليه من أخطاره
اليُمن كوَّن واليسارُ كلاهما
في الدَّهر طوع يمينه ويساره
أميسّر الأَمر العسير أَعِدْ إلى
عبدٍ يراكَ اليسر في إعساره
نظراً تريه به السَّعادة كلَّها
يا مَن يراه السَّعد في أنظاره
مستحضر فيك المديح وحاضرٌ
منك الغنى أبداً مع استحضاره
يا سيِّداً لا زال في إحسانه
من فضله بلجينه ونضاره
أوليته منك المكارم فاجتنى
ثمرات غرسِ يديك من أفكاره
فلكم غرستَ من الجميل مغارساً
كانَ الثناء عليك من أثماره
واقْبَلْ من الدَّاعي لمجدك عُمْرَهُ
ما يستقلّ لديك من أشعاره


Já do něho často – často zírám,
vždy však vídám jenom sama sebe!
Hrd jsem příliš nad majetkem tebe –
proto – mne proč tváří? Jáť chci nebe!


读书无见处
与不读书同
勿谓儿年小
能知孝与忠


Amerre látott, arra indult,
Ment a világba céltalan.
Az ifjúság fölgyúladott szivében,
Ugy égett, mint a fölgyúlt város ég,
Amelyre ráfúj a viharnak
Süvöltő óriása;
S e lángokban milyen csudálatos
Mesés képek keletkezének!
S lelkét e lángok ugy megedzék,
Mint a hámortűz a vasat.


Chtěly se utančit, chtěly se jedem zpít,
krvavě opojit, srdce si rozdrásat,
ach, tiše plakaly,
ubohé bolesti – tančiti přestaly,
padaly, klesaly,
po vlastním srdci, v němž plamenem hořel cit,
do něhož paprsek s nebe pad’,
tichounce, tichounce, tichounce šlapaly.


Feuriger blickt sie! ihr Haupt umkränzt
Die Rose Sarona, des Blumenthals.
Ihr Gewand fliesst, wie Gewölk, sanft um sie,
Wie des Tags Frühe gefärbt, Purpur und Gold.


Nemáš, ó jazyku sladký a drahý,
slov, jež dost hřímavě padoušstvu klnou,
soudíce tyrany, lotry a vrahy
měrou jich zločinů vršitě plnou.


Kaum grüßtest du, und schwandest, holdes Bild,
Und mir geblieben bist du kaum gemalt.


Vesmír Tvůj to chrám Tvůj nekonečný,
divukrásný, skvostný, přehezký;
v každém srdci otevřeném kráse
máš Svůj oltář, Otče nebeský!


Niemand soll mich weinen sehn
Als in Feld und Aue
Blumen, deren Augen stehn,
Meinen gleich, im Thaue.


Mein Trautel hält mich für und für
In ihrer stillen Klause.
Darf nie zum Tanz', als nur mit ihr,
Nie ohne sie zum Schmause.
Und ich bin gar ein guter Mann,
Der sie nur sieht und höret,
Und aus den Augen lesen kann,
Was sie befiehlt und wehret.


Pro ženy i muže, bystré hlavy,
pro nezištné věrné vlastence,
národ vždy měj kvítí na věnce;
jimi jen se zdobí všechny stavy.


A sedí... na kolena klesly
jí ruce umdlené...
deštníkem maně cosi kreslí
po ploše kamené...


Jdou známé kolem děvy,
oděny v letní šat,
a oko tvé snad neví,
že hledí na tě snad, –
když netušíš to sám.


köprünün demirlerinden suyun ağlamasını seyret


Jenom hvězdy vědí,
ale nepovědí,
čí dva stíny zahradou se
mihly noci šedí.


子佩青青得玉工
先生老矣舞雩风
仙官便拟轻藜藿
我欲求为田舍翁


谁道红葩夏日芳
独留黄种吐秋光
五尺竹栏关不住
还将一半露宫妆


A život můj ležel přede mnou,
jak zavátý větrem bílý lán,
kde osud řeč šeptal tajemnou,
list žití byl ještě nepopsán...


Quando penso
Em glória, fama,    ()
() tudo acabando em morte
Eu sinto um frio n'alma, um confranger,
Obscurecer de todo o pensamento,
Dissolver da clareza da consciência
Nos seus () elementos escuro
                                Tudo formas
Do gélido sentimento de existir
Que é o frio habitual do meu sentir;
Sentir a vida como um arrepio,
Como um horror, como uma morte conscient
O frio do mistério enche tudo
Porque o mistério é tudo e é tudo a vid


حنانك لا تؤاخذنا
على نسياننا الأمرا
ولا تحمل علينا إن
زللنا ربنا إصرا


L'autel bas s'orne de hautes mauves,
La chasuble blanche est toute en fleurs,
A travers les pâles vitraux jaunes
Le soleil se répand comme un fleuve ;


Der dieses Lebens freie Linie zog
Und nicht gegeizt mit sicher-kühnem Schwunge,
Mir Feuer goß ins Herz und auf die Zunge,


A quem não moverá minha desdita?
Sísifo, há tanto tempo carregado
De esperança falaz com infinita
Pena, do ombro perdida em vão cansado!
Ó vã, mas bela imagem, na alma escrita,
Incêndio, que abrasou o mais guardado,
De mim serás eternamente amada,
Sejas deidade, sonho, sombra, ou nada.


Durch Himmel und durch Hölle stürmte
Mein furiengehetzter Sinn,
Das Ideal, das treu mich schirmte,
Warf mir den Rettungsanker hin.


Jsi mi cizí,
ale moje všecky strachy mizí.


Und ob die Brust auch blutet,
Nur vorwärts in die Bahn!
Du weißt, am vollsten flutet
Gesang dem wunden Schwan.


Wenn man an der Berge Füssen
Den verworr'nen Zustand sieht,
Sollte man fast glauben müssen,
Mit erstaunendem Gemüth:
Es läg', durch die Macht der Flammen
Alles dergestalt zusammen,
Da es, wenn mans recht ermisst,
Einer Brand-Stätt' ähnlich ist.


إِنَّ الجَديدَينِ قَد جَرَّبتُ فَعلَهُما
جِنسَينِ ضِدَّيّنِ مِن نِعَمٍ وَمِن بيسِ
حَوادِثُ الدَهرِ ماتَنفَكُّ غادِيَةً
عَلى الأَنامِ بِإِلباسٍ وَتَلبيسِ
أَلوَت بِكِسري وَلم تَترُك مَرازِبَهُ
وَبِالمَناذِرِ أَودَت وَالقَوابيسِ
زارَت حُسَيناً وَحَسَّت بِالرَدى حَسَناً
وَواجَهَت آلَ عَباسٍ بِتَعبيسِ
الطاعِنينَ وَغَيثُ الرَكبِ مُنسَكِبٌ
إِذا اِزدَهى الجَريُ أَشباحَ الضَغابيسِ
فُرسانَ خَيلٍ إِذا خَلَّوا أَعِنَّتَها
لا يُمسِكونَ حِذاراً بِالقَرابيسِ


Ma voi cercate con sì dolce canto,
lassa, oltra quel che fa vostra bellezza,
d'accrescermi più foco e maggior pianto.


东风庭院夕阳斜
静对疏篁玩物华
忽见夭桃笑相向
始知春色到寒家


Encoged vuestro dedo milagroso,
y advertir que el mostradle a aquesta gente,
es mostrar a los lobos el Cordero


白日青天醉唱歌
子同西塞更如何
山前一夜东风急
明日桃花水上多


Padlý titán! Ještě teď v poslední své chvíli
nutil úctu k letům svým, k vzdoru svojí síly,
ještě nyní, jak se třás’, zdálo se, že v ráz by
mohl strhat, setřásti pout svých tuhé vazby.


Ei, so kommt und laßt uns laufen;
Stellt euch ein,
Groß und klein,
Eilt mit großen Haufen;
Liebt den, der vor Liebe brennet,
Schaut den Stern,
Der euch gern
Licht und Labsal gönnet.


Als ich mich des Rechts beflissen
Gegen meines Herzens Drang
Und mich halb nur losgerissen
Von dem lockenden Gesang:
Wohl dem Gotte mit der Binde
Ward noch manches Lied geweiht,
Keines jemals dir, o blinde
Göttin der Gerechtigkeit!


Und seine Schritte lenken
Sich dahin, wohin man nicht sieht.
Ich wage nicht auszudenken,
Was er dort etwa vollzieht.


Herr Bender steht vor der Leichenbahr',
Und seufzt aus Herzensgrunde:
»Nun hab ich verloren mein schönes Weib
Und meine treuen Hunde.«


Zaměří i na mou hlavu,
skosí mne jak polní trávu,
možná za rok, za dva, za tři,
dnes či zítra – kdož ví, bratři?


A třeba jsme nocku v slunko nezjásaly,
přec jsme stopou zlatý proužek zanechaly.


Per questo ancor la inferma e debil mano
più oltra non può andar; la lingua or tace:
quanto dicesse più, seria ormai vano.


山为屏障草为裀
黄犊群中早奋身
骨立诗书亦何有
不如参取坐忘人


Was die Zeit für Urthel spricht,
Drauß wird alles Thun gericht.


Hans Jürgen, läßt du das Trinken nicht sein,
Und läßt nicht vom leidigen Branntewein,
Du wirst zur Verzweiflung mich bringen;
Im Weiher dort ist's bald geschehn,
Da wirst du dein Kind mich ertränken sehn,
Mich selbst hinunter springen. –


Ich bin auff andre Lust bedacht,
Die Gott wird dort mir geben.
Du wehrte Mümmel, gute Nacht,
Du müssest glückhafft leben.


Mein Herz ist ruh-umfangen,
Ist weltvergessen still,
Kein Sehnen und Verlangen
Die Brust bewegen will.


To ptej se bojišť v světa kruhu všech,
kde lidská tekla krev a úpěl vzdech.


Je-li kámen vržen v hloubku,
leží na dně, povrch zvíří,
ať si leží, neví, jaké
kolem sebe kruhy šíří.


Treu vor dem Falle?
Lebt' ihr kein Lieb'rer noch,
Lebt' ihr kein Näh'rer noch,
Ach, als sie alle?
Himmel, der Seltenheit
Christlicher Mildigkeit! –
's war zum Entsetzen;
In einer Stadt, wie die,
Herbstatt nicht hatte sie,
Dran sich zu setzen!


A jak mile vypustí ji z ruky,
Již se na ubohou jiný vztekle řítí.
Přadlenu svírají trapné muky,
Tu jí v duši myšlénka se vznítí.


تبَدَّت لَنا حُزوى فَهاجَ جَواها
نَسيمُ شَمالٍ ضَوَّعَتهُ رُباها
وَلاحَت لَها كُثبانُ رامَةَ فَاِنبَنَت
تَبَلَّ بِطوفانِ الدُموعِ خُطاها
حِجازِيَّةٌ أَضحى بِنَجدٍ جِوارُها
تَحِنُّ إِلَيها صُبحُها وَمَساها
يُكَلِّفُها الحادونَ شَوقاً إِلى الحِمى
وَأَينَ النَقا مِن حاجِرٍ وَحِماها
بِحَقِّكَ ذَكِّرها العَقيقَ لَعَلَّها
تَجِد راحَةً في سَيرِها وَعَساها
وَلا تَحرِموها بِالأُجَيرِعِ وَقفَةً
فَفي ذَلِكَ الوادي بُلوغِ مُناها
هُوَ السَفجُ وَضّاحُ الثَنِيّاتِ زَهرُهُ
وَرامَة فَيّاحُ النَسيمِ شَذاها
أَرِحها تُمَتِّع مِن تِهامَةَ طَرفِها
فَقَد حَلَفَت أَلا تَعودَ تَراها
لَها اللَهُ مِن مَوجوعَةِ القَلبِ فارَقَت
مَرابِعَها الأولى وَقاعُ قِلاها
إِذا ما حَدى الحادي بِنَجدٍ تَمايَلَت
كَأَنَّ سُلافَ السَلسَبيل سَقاها
يَرومُ بِها مَرمىً بَعيداً عَنِ الحِمى
وَأَينَ النَقا مِن حاجِرٍ وَحِماها
وَكَيفَ تُسارى في الزمامِ أَمامَها
وَقَد عَلِمَت أَنَّ العُذَيبَ وَراها
يُشَوِّقُها وَقعُ الهَوادِجِ في الضُحى
إِلى لَمَحاتٍ مِن قِبابِ قِباها
غَدَت تَقطَعُ البيدَ القِفارَ لَعَلَّها
تبرّد مِن ماءِ العُذَيبِ حَشاها
فَلَو شَرِبَت ماءَ البِحار لَما رَوى
لَها ذَلِكَ الماءُ القُراحُ ظَماها
جُعِلتُ فِداها وَالنِياقُ بِأَسرِها
وَلَو أَنصَفَ الحادي لكان فداها
أَحِنُّ إِذا حَنَّت وَاِصبو إِذا صَبَت
وَكَيفَ عَنائي أَن يَكونَ عَناها
كَأَنَّ جَفارَ السَفحِ رَوضُ شَقائِقٍ
مُرَوَّضَّةٍ مِن دَمعِها وَبُكاها
خَلا الرَكب مِن صَبٍّ سِويَ كما خَلا
مِنَ العَيسِ صَبّاً بِالحِجازِ سِواها
خَليلَيَّ قَد زارَ الأُجَيرِع نِسمَةً
مِنَ الخَيفِ يحيى الناشِقينَ هَواها
دَعابي وَلُقياها فَقَد ضَمِنَت لَنا
سُكون خَفوقِ القَلبِ عِندَ لِقاها
سَلامُ مُشَوِّقٍ كُلَّما هَبَّتِ الصِبا
جَنوباً تَلَقّى نَشرَها وَشَذاها
عَلى الحَيِّ بِالجَرعاءِ حينَ تَيَمَّمَت
بِهِنَّ المَطايا وَاِستَقَلَّ حِداها
وَما أُمُّ فَرخ بانَ عَنها قَرينها
تَقَلقَلَ مِن وَجدٍ عَلَيهِ حَشاها
وَوَرقاءَ بانٍ فارَقَتها فِراخها
فَعَزَّ عَلَيها بَعدَهُنَّ بَقاها
بِأَوجَعَ مِن قَلبي غَداةَ تَرَحَّلَت
رَكائِبُ مِن سَلمى وَشَطَّ نَواها
أَأَحبابَنا بِنتُم عَنِ الخيفِ فَاِشتَكَت
لِبُعدِكُم آصالَها وَضُحاها
وَفارَقتُمُ الدارَ الأَنيسَةَ فَاِستَوت
رُبوعُ مَغانيها وَقاعُ قِلاها
كَأَنَّكُمُ يَومَ الرَحيل رَحَلتُمُ
بِنَومي فَعَيني لا تُصيبُ كَراها
وَكُنتُ شَحيحاً مِن دُموعي بِقَطرَةٍ
فَقَد صِرتُ سَمحاً بَعدَكُم بِدِماها
رَعى اللَهُ لَيلاتٍ بِطيبِ حَديثِكُم
تَقَضَّت وَحَيّاها الحيا وَسَقاها
فَما قُلتُ إيهٍ بَعدَها لِمُسامِرٍ
مِنَ الناسِ إِلّا قَالَ قَلبِيَ آها
يَراني خَليلي باسِماً فَيَظُنُّ بي
سُروراً وَأَحشايَ الهُمومُ مَلاها
فَكَم ضِحكَةٍ في القَلبِ مِنها حَرارَةٌ
يَسُبُّ لَظاها لَو كَشَفتَ غِطاها
مَتى تَنقَضي أَيّامُ ذُلّي وَاِجتَنى
ثِمارَ وِصالٍ قَد حُرِمتُ جَناها
وَأَستَصحِب القَومَ الَّذينَ بِمُهجَتي
لِفَقدِهِمُ نارٌ يَشُبُّ لَظاها
رَمى اللَهُ أَحداثَ الزَمانِ بِصَرفَةٍ
وَقَيَّضَ لِلأَيّامِ مِثلَ قَضاها
فَكَم لِليالي مِن صُروفٍ تَرَكنَني
أَروحُ وَلي حَظُّ شَبيهُ دُجاها


Sommer ist es, sonnig ist es,
In der Welt wie wonnig ist es,
Trägt die Erd' ihr Feierkleid!
Gün ist Alles weit und breit;
Mit Gezwitscher und Gejubel
Schwingt sich in die Luft die Lerche;
Fichte schwankt und Birke wiegt sich,
Auf der Wiese duften Kräuter,
Früchte prangen im Gezweige,
Kernige, gebräunte Nüsse,
Goldner Äpfel Lieblichkeit.
Und im Hause reifen Küsse,
In der Klause blüht die Maid.


Der Eule träger Flug umschwirret mich so schaurig;
Es braus't der dunkle Wald, die Wolken blicken traurig.


mecida por las olas, columpiada en la cresta,
apenas sobre el mástil las alas de algún ave;
sólo el rumor del mar, y Dios como respuesta.


Das Reichthum ist die Frau; die Tugend ist die Magd;
Der mit der Magd, der triffts, es für die Frau gewagt.


Die alte Sorge war's, o weh,
Die magerste der Sorgen.
Sie setzte sich ins Kanapee
Und wünschte guten Morgen.


Die Römer hatten bald gepackt
Der Mädchen Röck' und Mieder.
Beim Sträuben wurde manche nackt;
Sie schrie'n und wollten wieder
Nach Quirium! nach Quirium!
Trallirum larum lirium.


„Ó zůstaň hned!“ – „Čas nepřišel,
leč přijde záhy dost,
chce znova Barbořin snad hněv
tvá vzbudit chvástavost?


On m'a montré, parmi leurs flots,
Dans les brumes orientales,
Un sous-lieutenant de moblots
Dont le regard charme les balles.


nebylo slovo na počátku,
po pralesích se rodilo,
když stádo, plné tajné slávy,
v korunách stromů bloudilo.


Weiß die erste: nun zwei Lilien, die an jenen Gräbern blühn,
Wo die Hüllen meiner Lieben rasten von des Lebens Mühn.


Schüsse, die er höret, ziehen
Ins Gebirg ihn; mit Barbaren
Kämpft ein Grieche; jene fliehen,
Und befreiet von Gefahren,
Zeigt ihm dieser eine bleiche
Junge Frau, die auf die Leiche
Des durchbohrten Säuglings weint;
Trost will dieser Schmerzenreichen
Hochergraut ein Priester reichen,
Und er weint mit ihr vereint.


Jako orel, jenž spal v doubí,
Střás’ bych rosu s mocna křídla,
Na pouť dálnou pak se vydal
V čarna jihu žhavá sídla.


Der Schläfer Chor fuhr auf aus seinen Träumen,
Wild fing das Viergespann sich an zu bäumen,
Der Wagen ging in scheuem Taumel durch.
Ein Stündlein noch, da rötete sich's östlich,
Das Posthorn klang, wie munter und wie tröstlich, –
Gelobt sei Gott: wir sind in Lüneburg!


Ei, so faß, o Christenherz,
Alle deine Schmerzen,
Wirf sie fröhlich hinterwärts,
Laß des Trostes Kerzen
Dich entzünden mehr und mehr,
Gib dem großen Namen
Deines Gottes Preis und Ehr,
Er wird helfen. Amen.


Od té doby rejdištěm zlé moci
klášter ubohý byl dnem i nocí.
Tisíc neplech drobný ďas tam robil,
řeholníky sterou fintou zlobil.
Zdřím-li v parnu mnich pod větví lípy,
jistě stéblem pošimral mu chřípí;
v šach-li hráli dva, před hlavním tahem
skoče na desku vše skácel šmahem;
růžky křivé nahmát’ nenadále,
kdo sáh’ pro meruňku ve skrýš roucha –
různým poboňkem je škádlil stále
zpupný šotek, dotěrný jak moucha.
Bratr sklepník, před načatým sudem
když hled kochal v jasném moku rudém,
sršícím jak rubín v číše krystal,
a již nektar okusit se chystal,
náhle mrštil sklenkou o zeď sklepu
a mok vzácný stekl v hrstku střepů:
pohlédnul-tě v drzá očka čertu
v lemu číše, když ji nesl ke rtu.
Stejnou trýzní fráter kuchař vzdychal:
zmok mu s cukrem sůl, med s jíškou míchal,
a když stála na svátečním stole
hrdá paštika, již s hora v kole
věnec jemné rosoliny šňořil:
jedva v ni nůž opatův se vbořil,
jistě uvolnil jen průchod ďasu,
by z ní skočil, zkaziv perlu kvasu.
V noci rozlehl se zvonec k hóře
a hned mniši, střásše spánek sladký,
k modlitbám se shromáždili v chóře.
Leč kdy zkřehlí zašli do cel zpátky
a sen zlatý znovu k nim se skláněl:
zvoník, nastojte! zas v chór je sháněl –
bylť jej ďasík v tuhý spánek vrhl
a sám prve v nečas zvoncem trhl.


Udeřil na desku z bronzu
klepadlem – zvuk rozletěl se,
chodbami zněl táhlým echem,
jakby přes hroby spěl, chvěl se.


Die eine, trüber Wehmuth Bild,
Stöhnt mit geheimem Beben:
»O Meer, o Meer, so trüb und wild,
Wie gleichst du so ganz dem Leben!«


Sotva že jitro budí se v dáli,
oživne písní ptačí...
pěnkava drobná v duhovém šatě
jásá, co hrdélko stačí.


Denn da's getan war, wolltest du belohnt sein,
wie Kinder, wenn sie bittersüßen Tee
getrunken haben, der vielleicht gesund macht.
So lohntest du dich: denn von jedem andern
warst du zu weit, auch jetzt noch; keiner hätte
ausdenken können, welcher Lohn dir wohltut.
Du wußtest es. Du saßest auf im Kindbett,
und vor dir stand ein Spiegel, der dir alles
ganz wiedergab. Nun war das alles Du
und ganz davor, und drinnen war nur Täuschung,
die schöne Täuschung jeder Frau, die gern
Schmuck umnimmt und das Haar kämmt und verändert.


Den po dni stejně přecházel,
na místě svém však denně
muž stál, jak orloj zrána zněl,
stav harašil a perlík hřměl,
a pot se perlil z tváří, čel,
ve každé času změně.


Funde en tu amor todas nuestras razones,
con todos nuestros argumentos y sentidos,
madurando el individualismo en nuestras conciencias

vestidas de mundo.
Deja treparse la luz

dentro
para llevar nuestras mentes más allá del verbo;
trasciende el concepto
   que nos mantuvo cautivos del
entendimiento,
sin practicar la comprensión por camino...
Sé en mí y todos
a tal punto que nos fundas
en tanto conciencias individuales
y nos hagas retornar al ser
del Ser espiritual entero   y único.
Que palpite en tu amor
el continente latinoamericano,

como hijos
de pensamientos

hermanos.
Muestra tu ruta interior

para que se nos permita fundir,

en intuición común.

nuestras conciencias.
Que seamos una verdad común;
aunque diversa y plural ,
que propicie la coexistencia civil,

múltiple
en la inmensidad de todas nuestras razones.


الحمد للّه على كل حال
مقدماً قبل جواب السؤال
ثم صلاة اللّه تترى على
خير الورى والآل أهل الكمال
وبعد هذا يا سعيد فقد
أطلت في المطلوب مني المقال
إجازة تطلب ممن غدا
مشتغلاً ما بين قيل وقال
حيناً بتأليف وحيناً غدا
يدرس الأعيان من في أزال
وتارة تأتي السؤالات من
تهامة أو من رؤوس الجبال
فاعذر إذا أبطا جوابي فما
عن كسل أبطا ولا عن ملال
والآن قد شاء إلهي بأن
أجيب عن أطراف ذاك السوال
الطرف الأول تبغى به
إجازة مني لما قد يقال
من يروى العلم وما عنده
إجازة ما جار هذا بحال
إذ الروايات طريق أتى
تفصيلها عند فحول الرجال
قد حصرت في أربع بينت
في قصب السكر حلو المقال
جعلتها فيها مع غيرها
من اصطلاحات لأهل الكمال
فقد أجزناك كما تبتغي
فارْو علوم الآل هم خير آل
وارْوِ علوم المصطفى أحمد
من حاز في الناس شريف الخلال
الأمهات الست يا حبذا
ما قد حوت من نافع في المقال
أئمة قد ألفوها لقد
فازوا بما حازوا على كل حال
أئمة في العلم تقواهم
كالشمس لا مقل بزوغ الهلال
قد حفظوا للخلق علم الهدى
جازاهم اللّه جزيل النوال
فاحرص على العلم تفز في غد
بالعمل الصالح فوق الرجال
والعلم مقصود به غيره
العمل النافع في الارتحال
إلى لقاء اللّه سبحانه
عند فراق العبد دار الزوال
والطرف الثاني وعظي لكم
ومن أنا قل لي بهذا السؤال
الحسن البصري وأمثاله
أو كَعَليٍّ ما له من مثال
أعني أبا السبطين يا حبذا
مواعظاً تهتز منها الجبال
ضمنها النهج سقى قبره
سحائب الرضوان من ذي الجلال
كفى كفى القرآن لي واعظاً
قصار آيات به والطوال
فكل قسيس ترى دمعه
يفيض إذ يسمع صوتاً لتال
فاتل كتاب اللّه مستيقظاً
فوعظه يهدم شُمَّ الجبال
زهَّد في الدنيا وآفاتها
من كل جاه قد حوته ومال
ما هي إلا لعب كلها
وكلها لهْوٌ لأهل الضلال
غايتها الموت وكل الذي
تراه فيها مِثْلُ فَيْءِ الزوال
أين ملوك قد عرفناهمُ
سادوا وشادوا غُرَفاً لا تنال
وفارقوا ذاك إلى حفرة
خطت لهم بين تراب الرمال
بها لقوا كل الذي قدموا
من حسن أو من قبيح الفعال
وغودروا فيها فرادى وقد
نسيهم أهلهم والعيال
وجاءه رسل إله السما
ليعرفوا إيمانه بالسؤال
فإن تثبت بالجواب الذي
عن ربه عز وما قال
في أحمد سيد كل الورى
بقوله قال صحيح المقال
اللّه ربي ثم لي أحمد
نبي صدق لا أقول المحال
فبعد ذا ينظر في قبره
في جنة قد دام فيها الظلال
منزله يا حبذا منزل
فيه الذي يهواه مما ينال
ما لا تراه العين أو تسمع ال
أذنان أو يخطر منه ببال
أو لم يُثَبَّتْ نال في قبره
ما تكره النفس بسوء السؤال
فنسأل اللّه لن رحمة
تغسل أدران قبيح الفعال
وبعد ذا صَلِّ على أحمد
والآل ما هبت صبا أو شمال
ويا سعد جَازِنِي بالدعا
واسأل لي الغفران من ذي الجلال


Glückseliger Verlust von schadenvollen Gütern!
Der Reichthum hat kein Gut, das eurer Armuth gleicht;
Die Eintracht wohnt bei euch in friedlichen Gemüthern,
Weil kein beglänzter Wahn euch Zweitrachtsäpfel reicht;
Die Freude wird hier nicht mit banger Furcht begleitet,
Weil man das Leben liebt und doch den Tod nicht hasst;
Hier herrschet die Vernunft, von der Natur geleitet,
Die, was ihr nöthig, sucht und mehrers hält für Last.
Was Epictet gethan und Seneca geschrieben,
Sieht man hier ungelehrt und ungezwungen üben.


Sì disse, e poi veloce
Si dileguò con invisibil volo
Per li campi del ciel vaghi et immensi.
A l'angelica voce
Resta attonito il cor, stupido i sensi
De la rustica gente il fido stuolo.
E già per adorar lieto s'invia
Il Bambino Messia;
Già fa sentir ne l'allegrezza arguti
Flauti, naccheri, pive, arpe e leuti.


V měsíčním svitu kostelík se bělá,
jako když stříbrem zdi mu poleje.
Však ještě v duších víra nevymřela!
Ještě je v srdcích lidských naděje!


Toca o mistério da cumeeira
o bico da gralha azul


Der Eichwald brauset,
Die Wolken ziehn,
Das Mägdlein sitzet
An Ufers Grün,
Es bricht sich die Welle mit Macht, mit Macht,
Und sie seufzt hinaus in die finstre Nacht,
Das Auge vom Weinen getrübet.


Nach kaum zween Monden führt die Fahrt
Auf Hohentwiel den Fürsten;
Bei Ebingen im Tannenhart
Fängt es ihn an zu dürsten;
Da klopft es an des Hansen Thür:
»Lieb- und Getreuer, komm herfür,
Jetzt sollst du Wort mir halten!«


Mädchen – stark wie Eiche stehet noch dein Dichter,
Stumpf an meiner Jugend Felsenkraft
Niederfällt des Totenspeeres Schaft,
Meine Blicke brennend wie die Lichter
Seines Himmels – feuriger mein Geist,
Denn die Lichter seines ewgen Himmels,
Der im Meere eignen Weltgewimmels
Felsen türmt und niederreißt.
Kühn durchs Weltall steuern die Gedanken,
Fürchten nichts – als seine Schranken.


Wir sollten lesen wie Winzerinnen,
Doch ehe wir kaum zu lesen beginnen,
Wird über dem Essen
Das Lesen vergessen.
Der Traube duftige Süßigkeit
Verlockt uns zum Kosten allezeit.


His cheek, where health with beauty glow'd,
A deadly pale o'ercast:
So fades the fresh rose in its prime,
Before the northern blast.


濯足咏沧浪
江皋一草堂
秋清目力远
天际客扬航


لَئِنْ كَانَ وَرْدُ الْخَدِّ أَبْدَعَ فِي الصَّبْغِ
وَحَاطَتْهُ حَيَّاتٌ تَدَلَّتْ مِنَ الصُّدْغِ
وَذَادَتْ نِبَالُ اللَّحْظِ دُونَ اقْتِطَافِهِ
وَبَانَتْ عَلَى مَنْ سَامَهُ سِمَةَ الصَّدْغِ
فَفِي قَطْفِ وَرْدِ الْمَدْحِ مَدْحِ مُحَمَّدٍ
عَلَيْهِ صَلاَةُ اللهِ أَمْنٌ مِنَ الَّلدْغِ
أَدِمْ قَطْفَهُ تَظْهَرْ عَلَى كُلِّ حَاسِدٍ
وَتَظْفَرْ بِأَسْنَى مَا تُرِيدُ وَمَا تَبْغِي
فَفِي قَطْفِهِ قَطْفُ الْمُنَى دُونَ مَا عَنَا
وَهَصْرُ غُصُونِ الْبِرِّ مِنْ دَوْحَةِ الرَّفْغِ
فَحُكْ فِيهِ مِنْ حَرِّ الثَّنَاءِ مَطَارِفاً
مُنَمْنَمَةَ الأَعْلاَمِ بَاهِرَةَ الصَّبْغِ
وَقُلْ وَاعْتَرِفْ بِالْعَجْزِ فِيهِ قَصِيدَةً
وَإِنْ كُنْتَ مِنْ أَهْلِ الإِجَادَةِ وَالنَّبْغِ
فَقَدْ أَفْصَحَ الذِّكْرُ الْحَكِيمُ بِمَدْحِهِ
وَمَدْحُكَ مِنْهُ فِي الْحَقِيقَةِ كَالنَّشْغِ
وَلَكِنَّهُ صَلَّى الإِلَهُ عَلَيْهِ مَا
حَلاَ ذِكْرُهُ يُولِي الْجَزِيلَ مِنَ الْوَشْغِ
وَكُنْ ذَا خُضُوعٍ فِي خِطَابِ جَلاَلِهِ
فَإِنَّهُ لِلْمُثْنِي عَلَى مَجْدِهِ مُصْغِ
فَإِنْ كَانَ ذَا ذُلٍّ فَسَمْعٌ مُبْلَّغٌ
وَإِلاَّ فَسَمْعٌ لاَ يُضَافُ إِلَى بَلْغِ
بِجَاهِكَ عِنْدَ اللهِ يَا أَصْلَ أَصْلِهِ
فَآدَمُ لَوْلاَكَ مَا فَازَ بِالنَّبْغِ
وَحَقَّ أَبِي بَكْرٍ لَدَيْكَ وَبِنْتِهِ
وَبِضْعَتِكَ الزَّهْرَا اكْفِنَا كُلَّمَا مِلْغِ
وَحُطْنِي وَأَهْلِي مِنْ عِدَاتِكَ وَاسْقِنَا
بِسَجْلٍ مِنَ الإِحْسَانِ مُتَّسِعِ الْفَرْغِ
حَنَانَيْكَ قُدْنَا لِلسَّعَادَةِ وَاهْدِنَا
فَذَاكَ الذِي نَرْجُو وَذَاكَ الذِي نَبْغِي
لَقِينَا مِنَ الدُّنْيَا وَأَنْيَابِ بُؤْسِنَا
نَظِيرَ الذِي يَلْقَى الْهَشِيشُ مِنَ الْمَضْغِ
وَغَيَّرَنَا فِيهَا قَبِيحُ ذُنُوبِنَا
كَمَا غَيَّرَتْ بِيضَ الثِّيَابِ حُلَى الصَّبْغِ
فَأَنْقِذْ نُهَانَا مِنْ هَوَانَا فَإِنَّهُ
شَجَاهَا كَمَا يَشْجُو الْفَتَى وَرَمُ الرَّفْغِ
عَلَيْكَ صَلاَةُ اللهِ يَا مُرْسِلاً إِلَى
جَمِيعِ الْوَرَى مَا اسْتُؤْصِلَتْ شَأْفَةُ النَّزْغِ
وَمَا مَحَقَ الْبُهْتَانَ نُورُ رَشَادِكُمْ
وَأَرْدَى الْهُدَى رَأْسَ الضَّلاَلَةِ بِالْفَدْغِ
وَمَا نَوَّهَ الذِّكْرُ الْحَكِِيمُ بِمَدْحِكُمْ
وَمَا رَاقَ تَدْبِيجُ الْقَرَاطِيسِ بِالصَّمْغِ
وَمَا نِيلَ مِنْ جَرَّاكُمُ فَضْلُ رَبِّنَا
وَمَا عَرَّجَ الْبَدْرُ الْمُنِيرُ عَلَى فَرْغِ
كَذَا الآلُ أَقْمَارُ الْهُدَى وَالصِّحَابُ
مِنْ أَبَارُوا عُدَاةَ الدِّينِ بِالضَّرْبِ وَالنَّدْغِ
كَسَوْهُمْ جَلاَبِيبَ الدِّمَا بَعْدَ بَزِّهِمْ
فَحَاكُوا جُلوُدَ الشَّاءِ عُلَّتْ مِنَ الدَّبْغِ
وَحَابُوا بِهِمْ كُلَّ الْوُحُوشِ تَكَرٍّماً
فَأَفْنَوْا وَمَا كَادُوا الُّلحُومَ مِنَ الْمَشْغِ
وَخَضَّبَ تَحْجْيلَ الْجِيَادِ نَجِيعُهُمْ
فَتَحْسِبُ يَاقُوتاً تَنَاسَقَ فِي الرُّسْغِ


Quivi credette Mensola trovare,
ma non trovando lei, infra sé disse:
«Egli è ancor assai tosto» ed a ´spettare
la cominciò, perché, quando venisse,
quivi ´l trovasse; e perché ´l soprastare
non gli paresse lungo, sì si misse,
per far ghirlande, ind´oltre a coglier fiori
piccioli e grandi e di vari colori.


Daß ich im Kampf bestehen
Die dunkle Stunde kann,
Und nicht verloren gehen
In meiner Ängsten Bann.
Herr, nicht wirst du
Umsonst mich quälen,
Hast wohl ein Ziel der Ruh'
Für mattgehetzte Seelen!


Celý svět širý
v nejzazší kout
temnou zní hudbou
železných pout.


Megtépte köntösét a felhő,
gyászolva a halott királyt.


Esztergomban, Vitéz János körűl
Pártoskodó nagyok csoportja gyűl,
Mátyás király ellen fuván követ;
Hogy megfosszák trónjától, ha lehet.