Kdys v žalu knihu k útěše jsem vzal –
snů pěvců bohorodých svatý hrob,
kam z drahých rukou květ jsem uschoval
z těch dávno zašlých mládí slunných dob –
by nesmrtelní poznovu mi pěli,
čím ondy v nadšení hruď rozechvěli.


Nicht da, wo wild vergossen,
In Strömen Blut geflossen,
Blüht nur der Heldensinn.
Die irdische Zerstörung,
Der grimmen Lust Betörung,
Wie brächte sie Gewinn?
Nur wer sich Gott ergeben,
Lebt recht ein Heldenleben.


Ó, én tudom, hogy mi a nagyszerű
a minden embert megsimogató
tág mozdulat,
az élet s halál titkát kutató,
bölcsen nemes, szép, görög hangulat.
A hűssel biztató, közös és tiszta tó,
a szabadság, mely minden tengerekben
sikongva uszik, ujjong és mulat!
Kezem gyümölcsöt
minden fáról szedett.
Nyolc nemzet nyelvén szóltam életemben
és minden fajták lelke fürdetett.
S most mégis, mégis áruló vagyok,
a minden-eszme sajgó árulója,
most mégis bősz barlanglakó vagyok,
vonitó vad, ki vackát félti, ója,
vadállat, tíz köröm
és csattogó agyar
s ki eddig mondtam: ember!
most azt mondom: magyar!
És háromszor kiáltom
és holtomig kiáltom:
magyar, magyar, magyar!
A nagy gyümölcsös fájáról szakadt
almából minden nép fia ehet,
de nékem nem szabad,
de nékem nem lehet.
Dalolhat bárki édes szavakat
és bughat lágyan, mint a lehelet
s bizvást nyugodhatik, hol várja pad,
s ha kedve támad, bárhová mehet,
de nékem nem szabad,
de nékem nem lehet.
Bűn a mosolygó pillanat, mit lelkem elhenyél,
szívszakadásig igy kell énekelnem
Babylon vizeinél:
Epévé változzék a víz, mit lenyelek,
ha téged elfelejtelek!
Nyelvemen izzó vasszeget
üssenek át,
mikor nem téged emleget!
Hunyjon ki két szemem világa,
mikor nem rád tekint,
népem, te szent, te kárhozott, te drága!


一饱悬天不待求
几人乾白少年头
君看滚滚东流水
到海成渊始懒流


En ese instante brutal que se desgarran
los velos más sublimes del sentido,
la crispación, violenta de tus manos,
apretadas, en amante desvarío.
La comuniónsagrada de dos almas
buscando abrir la misma vieja herida,
de la llama que quema los sentidos,
consumiendo con el, toda la vida.
Y luego, la quietud, tu voz dormida
en que quedan las ansias dormitando,
del supremo momento del delirio,
y un instante de amor... agonizando.


Bald deinem stillen Grab entsteige
Die Blume, der du oft vertraut,
Des Mittlers Leiden stummer Zeuge,
Das heilige Johanniskraut.


Und wo den Teich vom Hügelhang
Herab die trotz'ge Feste zwang
Ein finster Bild zu spiegeln,
Da rudert, von der Flut benetzt,
Der Burg zerstörtes Wappen jetzt:
Ein Schwan mit Silberflügeln.


O nebi nezměrném sní teď,
o pláních zasněžených,
o horách rodných a lese,
bílém, jak mráz na něj dých.


Amor, du ergrimmst vergebens,
Du auch, Göttinn dieses Lebens,
Venus. Im Hertzen
Fühlt Er schon Schmertzen.


Durch Schwert und Schild und Brünne schlug
Sein Beil mir bis ins Mark,
Für Menschen bin ich Mann's genug, –
Den macht die Hölle stark.«


di color d'oro in che raggio traluce
vid'io uno scaleo eretto in suso
tanto, che nol seguiva la mia luce.


Es hätte mich Verzweifelung
Getötet über deinen Glanz,
Hätt' ich in Liebeshuldigung
Nicht dir mich hingegeben ganz.


CHARM'D with the Beauties of the silver Sea,
We board a Ship, and skim the watry Way:
Blown with propitious Gales, we quickly view
BRITANNIA's Strength, her Guard, and Glory too;
Where GEORGE's dreadful Eagles waiting stood,
To bear his fatal Thunder o'er the Flood.
The wondrous Scene delights my gazing Eyes,
At once imparting Pleasure and Surprize:
Intrepid Sailers, swarming in the Sky,
Intent on Bus'ness, diff'rent Labours try:
Some stride the Yard, or tow'ring Mast ascend;
Some on the Ropes, in airy Crowds, depend;
Thick as the Insects, round the Poplar, play,
When PHOEBUS gilds 'em with a Western Ray.


My kováři, robotáři
Vedem také v žertu svou,
Když se kočár k nám zatáčí,
A za ním se kolo vláčí,
A paničky v blátě jdou.
Haha, jedou, přec ne suchy:
Ruchy, buchy bez odtuchy,
A dukáty vylezou.


Saggio signor, come cervetta imbelle,
Se vede il fiero lupo e, damma vile
Al latrar de' molossi entro 'l covile
Fugge tremando, e nulla indi le svelle;


The little warriors Cupid led,
The shining baldric grac'd his breast,
The mighty helmet o'er his head
Nodded its formidable crest.


Con razón, gloria excelsa de Velada.
Te admira Europa, y tanto, que celoso
Su robardor mentido pisa el coso,
Piel este día, forma no alterada.
Buscó tu fresno, y extinguió tu espada
En su sangre su espíritu fogoso:
Si de tus venas ya lo generoso
Poca arena dejó calificada.
Lloró su muerte el Sol, y del segundo
Lunado signo su esplendor vistiendo,
A la satisfacción se disponía;
Cuando el monarca deste y de aquel mundo
Dejar te mandó el circo, previniendo
No acabes dos planetas en un día.


Puisqu'ils n'ont pas senti que celle qui sans crainte
Toujours loua la gloire et flétrit les bourreaux
A le droit de dormir sur la colline sainte,
A le droit de dormir à l'ombre des héros ;


山月娟娟静
山烟漠漠轻
茅檐无一事
独听夜江声


Wie rauscht so sanft der Regen
Auf Strasse und auf Dach.
Mein müdes Herz zu hegen
O, wie singt der Regen!


Offt lacht Mathild', und hält so offt sie lacht, die Hand
Vor ihren weiten Mund: Warum mag es geschehn?
Sie deckt zugleich die schwartze Zähn',
Und zeigt uns ihren Diamant.


Y son tu abismo y vastas soledades,
como imagen de Dios, la más grandiosa;
como hechura de Dios, la más sublime


Der Kahn, geborgen tief im Schilfe dort,
Gefesselt ist er durch ein Zauberwort.
Nie hat gelöst ihn eine trunkne Schar,
Nie hat sich eine Dirn im Flatterhaar,
Von rohen Buhlen durch den Wald gehetzt,
Vor deinen Spiegel keuchend hingesetzt.
Nie hat ein unstet zuckend Fackelrot
Dir über deine kühle Stirn geloht!


"And could, oh Tudor, could thy breast retain
" No softening thought of what thy woes had been,
"When thou, the heir of England's crown, in vain
" Didst sue the mercy of a tyrant Queen?


Al sum de le parole tanto bello
Pietoso retornò quel uago ucello.


Bradamante e Marfisa la corazza
posta gli aveano, e tutto l'altro arnese.
Tenne Astolfo il destrier di buona razza,
tenne la staffa il figlio del Danese.
Feron d'intorno far subito piazza
Rinaldo, Namo et Olivier marchese:
cacciaro in fretta ognun de lo steccato
a tal bisogni sempre apparecchiato.


Nun denkt mir's
durch die brennenden versehnten
Traumaugen deiner Frohsinnsstunden,
die wie kaum erst flügge Vögel nur
Schüchterne Flügel schlagend
überm schwanken Bord des Lebens lehnten,
Und mich beströmt wie Herzblut deiner Marter
alle Qual der Kreatur.


حياتي بعهد الهوى الغابر
وحسنك سامي الذرى الباهر
تعالى اليّ شجاني الجوى
وغرّد ماضيكِ في حاضري
ألا تذكرين ليالي الهوى
حبيبة قلبي سنى خاطري
ليالي كنا نناجي الربى
وتحي المنى قبلة الحائر
ويرمقنا البدر في لهفة
فنرمقه في لهفة الساخر
تعالي إليّ تعالي أنا
احبكِ يا فتنة الشاعر


Er schwur's und ging und hielt sein Wort:
Ein Reich schuf ihm sein Stahl,
Und als er heimkam, – war sie fort,
Und König Knuts Gemahl!


Ha a magyar Helikon adta,
Hervatag a hitünk s a szekfünk.
Azért bánatba sohse essünk.
Kicsi virág, szegény virág,
Úgyis eldoblak, beszélgessünk.


Geht ein Storch dort in dem Mühlenbach,
Geht spazieren fein gemach.
Kaum bemerkt's ein Frosch und er musicirt,
Und da hat der Storch gleich ihn verschnabelirt.


Warum hat er so mich an gesehen,
anders als die Schwestern,
da die Hand er gab? –
Bin ein kindisch Mädchen!
weiß nicht, was ich hab'!
Wie ich glühe! ich will baden gehen.«


Non consentir che del tuo Pier la nave
Da vento oriental, da nemiche onde
Percossa e vinta, sia nel mar sommersa.


Oh, hogy nem értitek: jöttöm miért vagyon!
Ha elhatalmazott már a szapora gyom,
S a heverő földnek sok undok férge nő!
Midőn, fenn a magas bérceknek tetején,
Nehéz köd és mérges párázat ül henyén,
S völgyben, lapályokon a hőség rekkenő!


Csakhamar is átkelt Toldi a nagy vízen,
Megköté csónakját a budai részen,
Kiszállott belőle s nagy-sebesen méne,
Hogy keressen olyat, ami neki kéne:
Szép aranyos fegyvert és ruhát magának,
Cifra új szerszámot jó Rigó lovának,
A Rigónak, akit hozott hű szolgája,
Mert otthon is az volt kedves paripája.


Dir bekenn' ich beschämt, dem großen Rufe
Folgt' ich nicht und des eig'nen Herzens Leiden
Und vermessene Wünsch' und Liebefreuden
Sang ich nur; auf dem Haupt Weinlaub und Rosen,
Oft die Asche des Grams, doch nie den Lorbeer,
Oeffnet' ich zum Gesang die Lipp' und strömte
Gluth aus eigenem Feuerquell in manches
Glüh'nde Herz; doch vergieb, o Freund, der Jugend.
Denn voll blühte der Frühling meines Lebens
Und ergieb'ger vielleicht als dort im Norden
Du zu sehen gewohnt; und feur'ge Wetter,
Brausten stürmend im wilden Geist des Frühlings,
Kräfte strömend im Kampf der Leidenschaften,
Und was Wetter und Sturm dem auferweckten
Frühlingsdrang der Natur, war mir die Liebe.


A zpěváků sbor chorál nejkrásnější,
jejž kdysi napsal básník nejslavnější
ve šťastné chvilce, kdy se s nebem snoubil
a zásvit boha čelo jemu vroubil,
teď prozpěvuje v různé harmonii:
jak o břehy kdy mořské vlny bijí
a v lese ptáče tklivou píseň skládá,
jak milenka kdy prvně: mám tě ráda
v blažené době řekne hochu svému,
jak před bojem kdy poslednímu tému
šedivý vůdce volá: vzhůru proti vrahu,
jak hrom kdy v skalách svoji hlásí dráhu,
jak z jara řeka rozvolní svou kůru
a z potoka se mění na nestvůru,
a všecko boří, ku břehům se tlačí
a málo dbá, kdo vodou zmírá v pláči,
a málo dbá, kdo za svůj život prosí,
a málo dbá, kdo lásku v těle nosí.


Till Henry was deny'd her love;
And secret left his lordly seat;
She ne'er had tasted sorrow's pang;
But then her misery rose complete.


Das Glück hat zwischen dir und mir entschieden, Mahomed!


Wir haben nie, nicht einen einzigen Tag,


Wir müssen offen seyn / dieweil uns aufgeschlossen
des Welt-Erlösers Tod / der unser Schlüssel ist.
Die Auferstehung sich im Grab zum Sieg-Pracht rüst /
macht Sterbend selbst dem Tod den grösten Spott und Bossen.
Der Pfeil / mit dem er ihn traff / hat ihn selbst erschossen.
Der Tod as sich zu todt am Leben / ach der List!
gar willig geben wir auch her in kurzer Frist
daß uns-vertraute Pfand / die seines Siegs genossen.
Auf! auf! ihr schlaffenden / auf! helffet Triumphiren
dem Lebens-Fürsten bald! wir machen uns schon auf.
Folgt dem Erz-Sieges-Held / wie vor im Leidens-Lauf /
jetzt in die Herrlichkeit / den Sieges-Pracht zu zieren.
Am All-erstehungs-Tag / wird unser aller Mund
euch geben all' hervor / wie auch des Meeres Schlund.


¡Ay!, ¿quién podrá sanarme?
Acaba de entregarte ya de vero;
no quieras embiarme
de oy más ya mensajero
que no saben dezirme lo que quiero.


Außerdem und nebenbei
Ist es ja dem Sporte eigen,
In des Spieles wilder Lust
Manches unverhüllt zu zeigen.


Was nützt es nun, daß du der Welt,
O Leben, länger wilt geniessen?
Jetzt wil ich, wenn es dir gefellt,
Die Rechnung meiner Tage schliessen.


Na lavici sám tu sedal
a na druhé rytířové
proti němu, ti však pouze,
které v úctě nejvíc měl.


Katzen am Dach zum Himmel schlichen,
Wie Mumien alt und angestrichen,


Celému světu jasnou tvář
a slunce svit a světla zář
a úsměv věčně blahý!
Ne zášti hyzdné úškleby
ni skladkost mrzké pochleby,
ni záblesk lstivé snahy.
Jen přímo vždy jak před oltář –
Celému světu jasnou tvář!


Però che lieta a le fessure fugge
de la vaga prigion, che a lei ricorso,
e al simplicetto libertà rassembra.


Peccavimus; doch laß Verdruß!
Sing wie am Feiertag
Ein Lied zu Gott, daß keine Qual
die Tote fühlen mag.
Lenore schritt voran, und mit
ihr flog die Hoffnung traut
– Die unbedacht und toll dich macht –
auf die erkorene Braut:
So sanft sie war und wunderbar,
erlag sie dem Geschick –
Das Leben noch im gelben Haar,
doch nicht in ihrem Blick –
Noch immerdar im gelben Haar,
doch Tod in ihrem Blick.


Wenn nach Daniel sich hebet
Fluch und Greul an heil'gem Ort,
Wer dann in Judäa lebet
Fliehe auf die Berge fort!


Učil jsem lásce v pevném přesvědčení,
Že jenom ona jednou spasí svět,
Že ona jednou zemi v ráje změní,
Blaženost ztracenou nám vrátí zpět,
Že nic na zemi světějšího není,
Že ona všechen zákon v sobě nese,
Jejž kázali kdy nejmoudřejší z lidí:
Veškeru moudrost svět a člověk sklidí
Ve slovech dvou tak sladkých: milujte se!


Quella fenestra ove l' un sol si vede,
quando a lui piace, et l' altro in su la nona;
et quella dove l' aere freddo suona
ne' brevi giorni, quando borrea 'l fiede;


Ey so leb' ich gantz vergnüget/
Weil mein trauren ist dahin
und ich nun recht frölich bin/
Weil ich einmahl obgesieget:
Andre haben noch den Krieg/
Ich den offt-gewündschten Sieg.


Vous ne ferez pas même un seul rond sur le fleuve,
Nul ne s'apercevra que vous soyez absents,
Aucune âme ici-bas ne se sentira veuve.


Wenn kaum der Blitz so schnell wie Alexander schlug/
Wie eiltest du ihm nach/ und flohest starck genug.


色界香尘付八还
正观不起况邪观
花前犹有诗情在
还作凌波步月看


Mé oči jsou ubděny do krvava,
šedivá od jíní věků jest má hlava,
a nehty mých prstů vyrostly v drápy.


Und als ihr holder Bräutigam
Sie innig in die Arme schloß,
Da wanden Blümlein wonnesam
Sich aus den Knospen los.


A gyenge bokor levelét
fátyolba burkolá a dér,
jaj, nemsokára itt a tél,
a bokorugró hócseléd.


Tak tedy život mi rychle i pomalu uplývá.
Po špatné noci hodina starostmi šedivá
na slunci lehne si do trávy.
Ledacos mohu si odříci z toho, co jiní mají,
poněvač tisíc mám věcí, jež jiným unikají,
a nezakopané hřivny.
A když se lidské touhy ocitnou v cestě mi,
větrný zámek stavíme si křehkými dlaněmi,
všechno vím, co bych činil a činil,
kdybych byl bohatý muž...


Itzt geusst sich dein Segen auß
Vnd erfüllt Land, Stadt und Hauß.
Wenn sich deine Hand auffthut,
Trieffen wir von deinem Gut;
Es wird Furchtbarheit gehegt,
Wo sich hin dein Fußstapf regt,
Der Milch, Oel und Honig trägt.


Sie stehn nun und sehn mit Lust
ihre güldnen Ritter ringen,
daß die süßen Bahnen klingen
einen Ton uns unbewußt.
Was sie mit dem Winken wollen,
ist, daß wir nun schlafen sollen.


A co svadlo, ať jen klesne
s větví, které přece žijí –
a ty písně naposledy
na to vzpomněly, co míjí.


Wenn Gold wie reifes Korn das Schicksal mäht:
O selig durch die späte Nacht zu streichen
Und einen Hunderter der ersten reichen,
Die mir verhärmt und grau entgegenweht.


E Dio, tutti vedendone fedeli
pregar la sua clemenza che n'aiute,
dal fonte di pietà scender dai cieli
farà qua dentro un fiume di salute. —
Così dicean; poi salmi, inni e vangeli,
orazion che a mente avean tenute,
incominciar i cavallier devoti,
e a porr'in opra i prieghi e i pianti e i voti.


In Pleasure's ray see Nature shine,
How dull, alas! at Wisdom's shrine!
"'Tis Folly to be wise:"
Collusive term, poor vain pretence,
Enjoyment sure is real Sense
In philosophic eyes.


La cendre des cœurs innombrables,
Enfouis, mais brûlants toujours,
Où demeurent inaltérables
Dans la mort d'immortels amours.


Egyszer volt egy számadó,
Annak volt egy szép leánya,
Kit neveztek országszerte
“A kiállhatatlan szépnek.”
Annak kelle őt nevezni,
Mert valóban olyan szép volt,
Hogy nem állhatá ki senki.
Aki egyszer rátekintett,
Ragyogó szemébe nézett,
Azt szemével úgy megverte,
Megigézte, megbűvölte,
Hogy az ilyen szerencsétlen
Azután csak neki váltott
Rengetegnek, rónaságnak,
S addig epedt, sirdogála,
Míg szivét mind elsohajtá,
Két szemét mind elkönyezte,
S “Árviola” névvel ajkán
Valahol rideg magányban,
Ahol érte végórája,
Kilehelte árva lelkét.
Oh ha én azt elmondhatnám,
Hogy ha ilyen, hát milyen volt?
Mi csodás az a bű és báj.
Melynek fénye épen olyan
Égetőn ragyog, mint a nap?
No de Isten jól akarta,
Hogy halandó ember ajka,
Teremtő művész ecsetje
Lenne arra képtelen mind.
Mert jaj lenne akkor nektek,
Mai gyönge nemzedéknek!...
Mint a vézna, vad sikárfű
Vizmosott hegy oldalában
Nyárközépi napsugártól:
Gyöngyfekete szép szemétől,
Annak olvasztó tüzétől,
Csak ha róla álmodnátok,
Elégnétek, hervadnátok!
Oh, higyjétek el nekem, hogy
Mint a kora hajnalfényben
Fehér liliomlevélen
Ragyogóan rengő harmat;
Vagy miként a gyöngytengerben
A kristályfehér tajtékhab,
Melyet csöndes éjszakákon
Fölmerülő kősziklákon
Titkon a szerelmes holdnak
Epedő sugára csókdos:
Olyan szép volt, és úgy fénylék
Makulátlan szüz keblének
Szemvakító fehérsége;
És ki azt pihegni látta,
Amikoron egy-egy fürtje
Éjsötétséges hajának
Ott pihent két halma közt, mint
Koromszárnyu hamvas lepke,
Kit szegényt, erősen édes
Illatával széditett le
Gondtalan víg röpte közben
Szerelemvágyat lehellő
Nyílni vágyó rózsabimbó:
Mondom nektek jó lélekkel,
Aki látta e fürt árnyát
Visszatükröződni hónál,
Habnál is fehérebb, fénylőbb
Keble rengő tűkörében:
Azt lecsattanó villámként
Járta át a gondolat, hogy
Itt e szép kerek világon
Százszor élni és születni,
Dárius kincsével bírni,
Seregeknek ura lenni,
És azután üdvözülve
A felséges mennyországban
Isten trónja mellé ülni,
Ott örökké fényben élni -
Ah! távol se érne annyit,
Mint e gyilkos szép szemeknek
Ragyogó mosolytüzében,
Itt ez izzó lávaajkak
Velőforraló hevétől,
Ezek közt a Karrarának
Minden márványát sötétre
Szégyenítő jégkarok közt
Isteni gyönyörüségben
Elszédülni, elalunni,
El-elhalni,... és azután
Akár végkép meg is halni...
Mit is érne fölébredni?
A mennyekből földre esni!
De mit mondok, mit beszélek,
Mi hijába toldom a szót!
Elég volna mondanom, hogy
Fényes, tüzes nyári délben,
Mikor a hűs réti érben
Itatgatta kis libáit,
S maga is lenyujtogatta
A kristálykavics fenékre
Gömbölyded szép tejhablábát,
És a víz mohón kavargott
Körülötte s szédelegve
Keringett, forgott az örvény:
Maga a nap is megállott
Csodájára s láthatólag
Reszketett minden sugára,
Mint a nyárfalevél, a kéjtől...
De minek is űzöm-fűzöm...
Száz szónak is egy a vége:
Gyönge ember, anya szülte
Hogyha látta, ki nem állta.
Híre is ment és kerülte
E világi anyamagzat
Mint bűbájost, megigézőt.
Mert ha a közel határon,
Szolgagyerek avagy úrfi
Útnak indult, édes anyja
Igy intette, ótta szóval:
“Eregy, szolgám, jó cselédem,
Járj a bölcs isten hirével,
És ne félj rúttól, gonosztól:
Mert hatalma nincsen annak
Az istennel járó ellen.
De kerüld el messze, messze
A kiállhatatlan szépet,
Aki őriz túl az éren:
Mert ez ellen nincsen mentsvár.
Ha tanyát ver a szivedben,
Ki nem űzi senki onnan.”


De esplendores más rico
descuella  por oriente
en triunfo el sol y a darle
la vida al mundo vuelve.
Medrosos de sus rayos
los vientos enmudecen,
y el vago cefirillo
bullendo les sucede,
el céfiro, de aromas
empapado, que mueven
en la nariz y el seno
mil llamas y deleites.
Con su aliento en la sierra
derretidas las nieves,
en sonoros arroyos
salpicando descienden.
De hoja el árbol se viste,
las laderas de verde,
y en las vegas de flores
ves un rico tapete.
Revolantes las aves
por el aura enloquecen,
regalando el oído
con sus dulces motetes;
y en los tiros sabrosos
con que el Ciego las hiere
suspirando delicias,
por el bosque se pierden,
mientras que en la pradera
dóciles a sus leyes
pastores y zagalas
festivas danzas tejen
y los tiernos cantares
y requiebros ardientes
y miradas y juegos
más y más los encienden.
Y nosotros, amigos,
cuando todos los seres
de tan rígido invierno
desquitarse parecen,
¿en silencio y en ocio
dejaremos perderse
estos días que el tiempo
liberal nos concede?
Una vez que en sus alas
el fugaz se los lleve,
¿podrá nadie arrancarlos
de la nada en que mueren?
Un instante, una sombra
que al mirar desparece,
nuestra mísera vida
para el júbilo tiene.
Ea, pues, a las copas,
y en un grato banquete
celebremos la vuelta
del abril floreciente.


أَلَم يَأتِهِ أَنَّ المَشيبَ نَذيرُ
بَلى وَشَبيهٌ لِلرَدى وَنَظيرُ
وَأَنَّ بَني الدُنيا مَعَ الشَيبِ وَالصِبا
لَهُم وَعَلَيهِم غَيبَةٌ وَحُضورُ
وَأَنَّ خُيولَ العَيشِ دُهمٌ وَإِن تُنِر
فَنُذرٌ وَأَمّا شُهبُهُ فَبَشيرُ
وَأَنَّ نُجومَ اللَيلِ تَسري غَوائِراً
وَلَكِن نُجومُ الشَيبِ لَيسَ تَغورُ
وَأَنَّ مُعاراً مِن شَبابٍ رَدَدتُهُ
وَلا عَجَبٌ أَن يَستَرِدَّ مُعيرُ
تَوارَت بِهِ شَمسُ الهَوى بِحِجابِها
وَضاقَ نَهارُ الشَيبِ فَهوَ قَصيرُ
وَإِنّا خَلَعنا الكِبرِياءَ مَعَ الصِبا
وَحَسبُكَ ذُلّا أَن يُقالَ كَبيرُ


Phorbas gieng zu seinem Lieb; als er kam für derer Thür,
Zittert er als wie ein Laub, wuste gleichwol nicht, wo für,
Hilt sich sonst für einen Mann, biß er, als er dachte nach,
Ey, mein Hertze gab ich ihr, und sie gab mir ihres, sprach.


Já miluji vás nade vše v přírodě, stromy!
Ať v lesích vidím vás neb v parcích nádherných,
ať u vod, podle cest neb v městech mezi domy,
vždy zbožně na vás zřím, hluboce pohnut, tich...


Das ist ein lust'ges Reisen,
Der Eichbaum kühl und frisch
Mit Schatten, wo wir speisen,
Deckt uns den grünen Tisch.
Zum Frühstück musizieren
Die muntern Vögelein,
Der Wald, wenn sie pausieren,
Stimmt wunderbar mit ein,
Die Wipfel tut er neigen,
Als gesegnet' er uns das Mahl,
Und zeigt uns zwischen den Zweigen
Tief unten das weite Tal.


Ein Baur geht in die Stadt/
Und weil er einen Bart von funfzig Ellen hat/
So läßt er sich balbieren.
Ein junger Kerl/ der nicht die Kunst versteht/
Kömt über ihn/ sein Messer zu probiren.
Er schiert/ daß Haar und Haut herunter geht.
Der Baur sang trefflich schön/
Und muste sich zum Gelde doch verstehn.
Er kam hiernechst in einen Streit.
Ein junger Advocat war hier nicht weit/
Sein Handwerck anzubieten.
Ob Kluge schon zu dem Vergleiche riethen:
So war der junge Rabulist
Doch so geschickt/ den Bauren zu betrügen.
Das Urtheil lief sehr schlecht; die Kunst war aus zulügen.
Ich weiß/ daß Hauß und Hoff darauf gegangen ist.
Der arme Baur verfiel in großen Kram/
Daß über ihn ein starckes Fieber kam.
Ein junger Artzt/ der kaum so viele Lachen
Als Krancken je gehabt/ gieng selbst zu ihm ins Hauß/
Er striche seine Pillen raus.
Das Fieber solte gleich vor seinem Pulver weichen.
Darneben war auch eine Gold-Tinctur/
Die aus des Krancken Beutel fuhr.
Die Artzeney schlug trefflich an/
So daß sich ietzt der Baur nicht mehr beklagen kan.


أبا ذرٍّ رَحلتَ على بعيرٍ
لو اَنَّ الذَّرَّ يَلْمَسُهُ لَهدَّهْ
بَراهُ السَّيرُ حالاً بعد حالٍ
فأوْهَنَ عَظْمَهُ وأذابَ جِلْدَهْ
عَمدتَ إلى متاعِكَ لم تَدَعْهُ
عليهِ ولم يَدَعْكَ الضّعفُ عِنْدَهْ
شددتَ قُواكَ إذ وَهَنتْ قُواهُ
وَرُضْتَ الأمرَ إذ أبصرتَ جِدَّهْ
وسِرْتَ فكنتَ أصلبَ منه عَزماً
وأصدقَ هِمّةٌ وأشَدَّ نَجْدَهْ
مَشَيْتَ تُريدُ وَجْهَ اللَّهِ حتّى
بلغتَ رَسولَهُ ولَقيتَ جُنْدَهْ
رأوكَ تَؤُمُّهُمْ فرداً فقالوا
أخٌ في اللَّهِ يخشى اللَّهَ جُهْدَهْ
وقال أتى أبو ذَرٍّ فأهلاً
بِصاحبنا الذي ما خان عَهْدَهْ
ألا إنّ الذي يَسْعَى إلينا
ليمشي وَحْدَهُ ويَموتُ وَحْدَهْ
وَيُبْعَثُ وَحْدَهُ مِن بعدِ هذا
وَسُبحانَ الذي يَختارُ عَبْدَهْ


Mindig csókoljon, egyformán szeressen:
Könnyben, piszokban, szenvedésben, szennyben.


Du willst nicht bleiben?


Ba, všednost žití časem k srdci sáhne,
že zmrazí cit nám, touhy vzlet i vůli,
že zříme náhle: pouta svá jsme kuli
a dále vždy jest – po čem srdce prahne.


¿Al viento? Ya no escucha mi fatiga,
que está en mis esperanzas ocupado.
¿A Amor? Es mi enemigo declarado
y en condenarme piensa que me obliga.
Ya, pues ninguno de mi parte siento,
Filis ingrata, a ti de ti me quejo;
juzguen tus ojos, reos y testigos.
Y el tiempo, el cielo, el fuego, Amor y el viento
lloren mi muerte, pues mi causa dejo
en manos de mis propios enemigos.


Né potendo venire al primo intento,
vengone ad un di non minore effetto:
gli fo quei tutti ingiuriar, ch'io sento
che per lui sono, e a tutti in odio il metto.
Egli che non sentia maggior contento
che d'ubbidirmi, senza alcun rispetto
le mani ai cenni miei sempre avea pronte,
senza guardare un più d'un altro in fronte.


Die Peitsche knallt,
Herr Schwager, halt,
Seht her, hier steht noch Eine;
Heut fahr ich mit,
Ob Trab, ob Schritt,
Denn müd sind meine Beine.


Až všechny draky posekám,
chci přijít k Tobě, nevím kam.


لَعَمرُكَ وَالخُطوبُ مُغَيِّراتٌ
وَفي طولِ المُعاشَرَةِ التَقالي
لَقَد بالَيتُ مَظعَنَ أُمِّ أَوفى
وَلَكِن أُمُّ أَوفى لا تُبالي


Snad je to jen mé zdání,
snad hrdost Tvá jen jitřena je překážkami
tajného milování,
osudu jizlivými hrami.


De encantadores pórfiros:
— Urnas dos nossos suspiros;


Quando su 'l dubbio ponte tra i folgori
passava il pallido còrso, recandosi
di due secoli il fato
ne l'esile man giovine,


Curious Statue, we are told,
Is priz'd above its Weight in Gold;
If the fair Form the Hand confess
Of , or :
But if the Artist could inspire
The smallest Spark of heav'nly Fire,
Tho' but enough to make it walk,
Salute the Company, or talk;
This would advance the Price so high,
What Prince were rich enough to buy?
Such if  could obtain,
She sure would give it to the :
So to her Patriot should she pay
Her Thanks upon his natal Day.


O ar, bem sabe, é o gás que forma a atmosfera,
E o meio constitui que tudo desenvolve;
Leva a semente à planta, a flor à primavera,
Vapores absorve e em água se dissolve.


Než do boje se bral,
své milé prsten vzal,
jej navlík’ na prst sobě
a děl: „Co bude dál,
já nevím, kdybych ale pad’
a umříti měl v bitvě snad,
on přijde zpátky k tobě!“


Non resta quel fellon ne gli risponde
All'alta preda al gran guadagno intento
E si ratto ne va per quelle fronde
Che saria tardo a seguitarlo il vento
L'un fugge e l'altro caccia, e le profonde
Selve s'odon sonar d'alto lamento,
Correndo usciro in un gran prato e quello,
Havea nel mezzo un grande e ricco hostello.


Car je me souviens des divines attentes,
De l’ombre et des soirs fébriles de jadis…
Parmi les soupirs et les larmes ardentes,


朝家日日有迁除
休说人才愧国初
岩穴几多茅盖屋
安知不是孔明庐


Weh, geschieden von den Meinigen,
Lieg ich hier seit vielen Wochen;
Ach und denen, die mich peinigen,
Muß ich Mahl- um Mahlzeit kochen.


Elhaltak István, László, szenteink!
Kálmánról vannak csak sejtelmeink;
Tudunk kevéskét Béla harcziról,
A vad tatárok bősz csatáiról;
S a pusztitás nem fájna annyira,
Melyet hazánkon tett dúló kara:
De pusztitóbb volt a halál szele,
Mely Endrével vég ágát törte le
Az ősi törzsnek. A vér elfogya,
Melyet nagy Árpád e honnak hagya!
Helyébe új vér szivárgott belénk...
S mi változást alighogy érezénk!


Nám na činy a kroky národ patří,
vlasť stopuje, hle, každičký náš sled,
nech’ odpůrce náš trne, záštím bled,
teď neplatí nic ustupovat’, bratři!


Vater, wird zur Rettung hier auf Erden
Nicht Vernunft einst Herrscherinn noch werden,
Und die Ungerechtigkeit verbannen?
Jetzo gibts nur Sclaven und Tyrannen.


Nie hab ich mehr ihr Göttliches empfunden,
So oft auch schon dein hoher Sonnenflug,
Begeisterung! in süssen Weihestunden,
Mich hoch empor zu schönern Welten trug:
Denn heute sollen meine Saiten tönen
Dem hohen Freund des Guten und des Schönen.


Stadtherr und auch Bauer
Rochen Feurigkeiten;
Alle fühlten Schauer.


But where does my Phyllida stray?
And where are her grots and her bow'rs?
Are the groves and the valleys as gay,
And the shepherds as gentle as ours?
The groves may perhaps be as fair,
And the face of the valleys as fine;
The swains may in manners compare,
But their love is not equal to mine.


Andere Länder zwar auch
Hegen den nämlichen Brauch,
Doch nur, was heißt Kabinett,
Dort solche Wege geht.


Daleko kdesi poháry zvoní,
francouzskou révou zjiskřené,
stíny se kloní, světla se roní
do noci, noci zastřené.


Darauf hat mein Kind geschwiegen
Und nicht mehr gesprochen ein Wort;
Und nun ist's hinauf gestiegen
Am goldenen Fädchen dort.


Teď vzbuďme jarní sílu srdcí, ramen!
Na hlavy klaďme jarních květů lem!
Zpěv jarní zněj! – Už vložme v rodnou zem
též símě nové – základní ten kámen!


A Uma Menin


LA MIRÉ Y ME OFRECIÓ
el candor de sus pupilas
y la espesura del bosque.
Pero no vi en ella sino tristeza.
Después la blanca brisa
bajó por el río
y al heraldo de la bruma
le pregunté tu nombre.
—La recuerdo,
pero hace tanto tiempo...—
Ahora quedan
capiteles mutilados,
cal exhausta
y el aire que alberga
la descarga de los fusileros.
En la lejanía,
el humo de las bombardas
envenena la tarde.


Tu velký pocit lítosti
se v moje srdce vdral,
když pustý zřel jsem v spráhlosti
svůj starý Locksley-Hall.


Nun so will ich nicht mehr sorgen /
wie es da und dort möcht gehn.
Mein Glück / ist in Gott verborgen /
wird doch bald sich lassen sehn.
Gott wird alle meine Sachen
Ihm zu Ehr gereichen machen.


An dem obern Tafelende,
Dort, wo heute Don Henrico
Fröhlich bechert mit der Blume
Kastilian'scher Ritterschaft –


طلعة المحبوبْ غاية المطلوبْ
من رأى يدري والسوى محجوبْ
وجهه ظاهرْ باهر الأسلوبْ
لوح نوارني بدا بالورى مكتوبْ
جل من إبدعْ سرَّه المودعْ
في جميع الكون فافتح المخدعْ
وافهم الأسرار لا تكن مغلوب
لوح نوراني بدا بالورى مكتوب
أيها الحادي يمنة الوادي
حسِّنْ الإنشادْ إنني صادي
واسأل الأحبابْ عن شج مسلوب
لوح نوراني بدا بالورى مكتوب
لاحت الأنوارْ زادت الأطوار
والفتى المشتاق صاحب الأسرار
وهو للعشاق كلهم يعسوب
لوح نوراني بدا بالورىمكتوب
كل من يعرف قلبه يغرف
من بحار العلم جهله يصرف
كاسه الملآن رائق المشروب
لوح نوراني بدا بالورى مكتوب
يا أهيل الحي إن قلبي حي
يا رفيقي قم لحبيبي حي
وارتشف خمري فهو ملء الكوب
لوح نوراني بدا بالورى مكتوب
صل يا رحمن دائم الأزمان
للنبي المختار جاء بالقرآن
من له عبد للغني منسوب
لوح نوارني بدا بالورى مكتوب


gök bildiğim bu mavilik,


Co platno děvu opěvat
krásnou, jak růži bílou?
Co platno láskou rozplývat
se v píseň něžnou, milou?
Já sním o růži ruměnné,
jež havranní má vlasy,
a u ní poupě milené
a blažené s ní časy!


Ihr sonnen/ wollt ihr für mier flühen?
G. nein/ verzühen.
Ihr blitzel-augen fol von liebe/
G. nimmer trübe.
Ach ja! die nimmer-trüben sterne/
G. stehn nicht ferne.


»Und Elfenkinder, rothwangige Kleine,
Gar liebliche Pagen, dienen der Fee,
Ihr Wort ist Gesang, wie des Vogels im Haine,
Ihr Leib ist Glanz, wie der Weihnacht Schnee.
So haltet Fried', ihr Jungen!«


ذُكِرَ البَينُ لَيتَهُ لا يَكونُ
رُبَّما فارَقَ القَرينَ القَرينُ
إِن تَسِر فَوزُ لا أُرِد بَعدَها العَي
شَ وَنَفسي لِبَينِها سَتَبينُ
إِنَّ روحي عَلى يَدِ الدَهرِ رَهنٌ
إِن تَوَلَّت فَقَد تَوَلّى الرَهينُ
فُزتِ يا فَوزُ إِن أَقَمتِ وَإِن سِر
تِ فَوَيلي إِنَّ البَلاء فُنونُ
كُلُّ أُنثى سِواكِ عِندي شِمالٌ
غَيرُ مُحبوبَةٍ وَأَنتِ يَمينُ
حَبَّذا المُلتَقى بِجانِبِ بَغدا
دَ وَمِن دونِ ما نَخافُ الحُصونُ
حَيثُ لا نَرهَبُ العُيونَ وَلا تَظ
هَرُ مِن جانِبِ الحُصونِ عُيونُ
هَزِئَت أَن رَأَت غُلاماً حَديثَ ال
سِنِّ يَغشى الخُطوبَ فَهُوَ حَزينُ
هَزِئَت بي وَنِلتُ ما شِئتُ مِنها
يا لَقَومي فَأَيُّنا المَغبونُ
إِن تَرَيني مُعَصَّبَ الخَلقِ مَمشو
قَ النَواحي فَإِنَّ جودي سَمينُ
أَيُّها السائِلي عَن اِبنَةِ عَوفٍ
لَكَأَنّي مِن شَأنِها مَحزونُ
عَمرَكَ اللَهُ صُن حَديثَكَ هَذا
فَلَعَمري ما بي إِلَيهِ حَنينُ
ما حَزِنّا وَلا جَزِعنا وَلَكِن
لا نُبالي يَكونُ أَو لا يَكونُ
حَسبُ نَفسي الغَداةَ فَوزٌ فَدَعني
أَنتَ أَيضاً معَ الزَمانِ تُعينُ
ما لِأُنثى سِوى المَليحَةِ فَوزٍ
مِن فُؤادي حَظٌّ وَلا تَمكينُ
جَعَلَ اللَهُ كُلَّ أُنثى فِداها
مَعَ أَنَّ الفِدا لَها تَهجينُ
أَتُراني جَزِعتُ مِمّا أُقاسي
إِنَّ هَذا عَلَيَّ مِمّا يَهونُ
وَحَوالَيَّ كَالتَماثيلِ أَبكا
رٌ حِسانٌ مِثلُ الجَآذِرِ عينُ
خَفِراتٌ كَرائِمٌ يَتَهادَي
نَ رُوَيداً كَأَنَّهُنَّ الغُصونُ
هُنَّ عِندي مِثلُ الشُسوعِ هَواناً
وَبِفَوزٍ قَلبي حَبيسٌ رَهينُ


„Příteli,“ dím, „ubohý červ lidský
po tom málo ptá se,
jen je rád,
nocleh když mu někde otvírá se.“


Und 's Vögeli seit: »Frili jo!
Potz tausig, jo, er isch scho do:
Er dringtmer scho im Himmels-Glast
dur Bluest und Laub in Hurst und Nast!«
Und 's Distelzwigli vorne dra
het 's Sunntig-Röckli au scho a.


V dutých ňádrech obrovského stromu
naslouchaje zvukům bitky, hromu
přitoulí se k sobě dítek pár;
časem jejich tílka něžná, bílá,
vzájemně jež ručka obestýlá,
ozařuje náhlý blesku žár.


十里五里望不断
白花红花俱可怜
无姓无名天下乐
自开自落卉中仙


Dipinto questi porta in aureo scudo
con l'ali al fianco il faretrato arciero,
le belle membra pargolette ignudo,
bendato gli occhi e di sembiante altero,
sotto i cui piedi giace avinto il crudo
Marte. Rinaldo allor da lo scudiero
del suo compagno una gross'asta tolse,
e così ver' colui la lingua sciolse:


Kdo umí odpouštět, ten chodí stále v světle;
v své duše štěpnici má jabloně vše zkvětlé,
je dětem roven v duši pomsty prosté,
a nemá nepřátel a odbojců a soků,
neb všecko přeje všem, jde pevný v každém kroku
ve stínu, jenž vždy nad ním roste.


桃花元有泪
不必雨啼红
滴滴苍苔上
吹乾恨晓风


Er hat uns ausgestoßen
Im Winter zur Stadt hinaus,
Die hungernden, nackenden, bloßen,
Wo finden wir Dach und Haus?


Du darfſt mißmuthig nicht verzagen,
In Liebe nicht noch im Geſang,
Wenn mal ein allzu kühnes Wagen,
Ein Wurf im Wettſpiel Dir mißlang.


Auf der Zeiten Woge schwankend,
Kraftlos wankend,
Will das Schiff des Glaubens sinken,
Ihm kein Stern mehr winken,
Daß die Treuen schon verstummt erblassen.
Nirgends schimmert Rettung,
Sturmwind naht sie zu umfassen,
Und in schrecklicher Verkettung
Will ein Räuber nun das Steuer fassen.


Britannia hail! hail happy isle,
Where joys inhabit, pleasures smile;
Great nurse of heroes, seat of charms,
Supreme in arts, and first in arms,
Queen of the seas, and distant trade,
Arise, majestic nymph, and shew thy awful head.


片片新花发故梢
陇头流水一间茅
寿阳宫里如相觅
为道于今共石巢


- Del re de' fiumi tra l'altiere corna
or siede umil (diceagli) e piccol borgo:
dinanzi il Po, di dietro gli soggiorna
d'alta palude un nebuloso gorgo;
che, volgendosi gli anni, la più adorna
di tutte le città d'Italia scorgo,
non pur di mura e d'ampli tetti regi,
ma di bei studi e di costumi egregi.


así, en hilera, el batallón gigante
de dolores me acecha torvo y mudo;
y sus saetas clava en mi desnudo
ensangrentado pecho palpitante!


És elkezdett az eső cseperészni,
de mintha mindegy volna, el is állt.
És mégis, mint aki barlangból nézi
a hosszú esőt - néztem a határt:
egykedvü, örök eső módra hullt,
szintelenül, mi tarka volt, a mult.


Wer lebet in der Gottes forcht
wirdt seine güter erben,
Wer im glauben seim Wort gehorcht
die sollen nicht verderben,
Der HERR ist jr verborgen schildt,
sein Geheymniß Er jn vermeldt
die nach seim willen leben.


Se, come già ti calse, ora ti cale
di me, pon dal ciel mente, com´io vivo,
dopo ´l tu´ occaso, in tenebre e ´n martiri.
Te la tua morte più che pria fe´ vivo,
anzi eri morto, or sei fatto immortale;
me di lagrime albergo e di sospiri
fa la mia vita, e tutti i miei desiri
sono di morte, e sol quanto m´incresce
è, ch´io non vo più tosto al fin ch´io bramo.
Non sostien verde ramo
de´ nostri campi augello, e non han pesce
tutte queste limose e torte rive,
né presso o lunge a sì celato scoglio
filo d´alga percote onda marina,
né sì riposta fronda il vento inclina,
che non sia testimon del mio cordoglio.
Tu, Re del ciel, cui nulla circonscrive,
manda alcun de le schiere elette e dive
di su da quei splendori giù in quest´ombre,
che di sì dura vita omai mi sgombre.


Es sinnt der Geist, wie er das Ew'ge fasse;
In toter Bildung sieht er Täuschung schwanken,
Das innre Wesen blitzt im freien Leben.


Que importa que meu gênio desditoso
Crestasse as asas como a borboleta;
Me estenda a morte os braços murmurando:
"Descansa aqui, poeta"?


也傍清池也傍篱
醉红娇嫩晓尤奇
晴光却是多私意
偏照池边带露枝


问天乞巧看铜仪
再拜双星恨不随
尘世未知天上事
隔河相望一年期


Passerem dal Ponte Nuovo. Venga a sciôr la sua promessa
Co 'l re grande che Parigi guadagnò per una messa,


Der Pöbel hat sich nie zu denken unterwunden, 1
Er sucht die Wahrheit nicht und hat sie doch gefunden;
Sein eigner Beifall ist sein bündigster Beweis,
Er glaubet kräftiger, je weniger er weiß.
Ihm wird der Weiseste zu schwache Stricke legen,
Er spricht ein trotzig Ja und löst sich mit dem Degen.


Vogo na idéia vaga e vã do eu,
como se houvesse em mim um ser e um cerne,
uma alma inominada, em corpo inerme,
amálgama de fiat lux et bre
Mimo a mim mesmo com um mimoso engano:
que o mundo existe como um fato meu;
que a vida é a imagem de ilusório véu,
tecido por mim (fio) o mundo (pano)
Fio-me que penso e existo e assim sou algo;
desfio meus véus, em busca de meu âmago,
mas desconfio que apenas seja imag
Meu sumo é um oco totem hamletian
Do imane e ameno cenho, emana a senha:
a senda é ser não sendo (ou seja eu sonho)


Le soldat écouta ce douloureux discours,


Willst du Philosophie, so suche sie in der Geschichte,
Liebst du die Theologie, halt' an dem Glauben dich fest,
Möchtest du reine poetische Form, so find' im Homer sie,
Sophokles zeigt sich, es zeigt selbst sich Anakreon dir.
Wärest du sentimental nach deutscher Mode, so giebt dir
Dante nicht viel für dein Herz, aber für deinen Verstand.


Mohli jsme dnes jinak stát
pod Prusovým žezlem,
nemusili jsme se prát
o slovíčko ve zlém.


丹崖翠壁三千尺
白发苍颜一老翁
但觉弦中写流水
不知天外起松风


حَلَفتُ بِرَبِّ مَكَّةَ وَالمُصَلّى
وَأَعناقِ الهَدِيِّ مُقَلَّداتِ
لَقَد قَلَّدتُ جِلفَ بَني كُلَيبٍ
قَلائِدَ في السَوالِفِ باقِياتِ
قَلائِدَ لَيسَ مِن ذَهَبٍ وَلَكِن
مَواسِمَ مِن جَهَنَّمَ مَنضِجاتِ
فَكَيفَ تَرى عَطِيَّةَ حينَ يَلقى
عِظاماً هامُهُنَّ قُراسِياتِ
قُروماً مِن بَني سُفيانَ صيداً
طُوالاتِ الشَقاشِقِ مُصعِباتِ
تَرى أَعناقَهُنَّ وَهُنَّ صيدٌ
عَلى أَعناقِ قَومِكَ سامِياتِ
فَرُم بِيَدَيكَ هَل تَسطيعُ نَقلاً
جِبالاً مِن تِهامَةَ راسِياتِ
وَأَبصِر كَيفَ تَنبو بِالأَعادي
مَناكِبُها إِذا قُرِعَت صَفاتي
وَإِنَّكَ واجِدٌ دوني صَعوداً
جَراثيمَ الأَقارِعِ وَالحُتاتِ
وَلَستَ بِنائِلٍ بَبَني كُلَيبٍ
أُرومَتَنا إِلى يَومِ المَماتِ
وَجَدتِ لِدارِمٍ قَومي بُيوتاً
عَلى بُنيانِ قَومِكَ قاهِراتِ
دُعِمنَ بِحاجِبٍ وَاِبنَي عِقالٍ
وَبِالقَعقاعِ تَيّارِ الفُراتِ
وَصَعصَعَةَ المُجيرِ عَلى المَنايا
بِذِمَّتِهِ وَفَكّاكِ العُناةِ
وَصاحِبِ صَوأَرٍ وَأَبي شُرَيحٍ
وَسَلمى مِن دَعائِمَ ثابِتاتِ


Es stund nicht länger als drei Tag' an,
Da kam der König aus Engelland:
»Willkommen, willkommen Pfalzgraf am Rhein,
Wo ist, wo ist dein Schwesterlein?«


Jakýsi mudřec vzal si ženku, co paleček malou.
Byl tázán, co s tím skrovničkým ženidlem chce;
velký že jest, tato spřež divná že je. Na to se ozval:
„Kdo má věc mít zlou, nejmenší vybere si.“


Dahin, wo den Sarazen
tapfrer Christen Schwerter mähn,
dahin ruft ihn schnell
Friederichs Befehl.


No estás justificada, sino fea;
y, en vez de estar igual, estás armada;
feroz te ve la gente, no ajustada:
¿quieres que el tribunal batalla sea?


El almuerzo con ella que estaría
poniendo el plato que nos gustara ayer
y se repite ahora,
pero con algo más de mostaza;
el tenedor absorto, su doneo radiante
de pistilo en mayo, y su verecundia
de a centavito, por quítame allá esa paja.
Y la cerveza lírica y nerviosa
a la que celan sus dos pezones sin lúpulo,
y que no se debe tomar mucho!
   Y los demás encantos de la mesa
que aquella núbil campaña borda
con sus propias baterías germinales
que han operado toda la mañana,
según me consta, a mí,
amoroso notario de sus intimidades,
y con las diez varillas mágicas
de sus dedos pancreáticos.
   Mujer que, sin pensar en nada más allá,
suelta el mirlo y se pone a conversarnos
sus palabras tiernas
como lancinantes lechugas recién cortadas.
   Otro vaso, y me voy. Y nos marchamos,
ahora sí, a trabajar.
   Entre tanto, ella se interna
entre los cortinajes y ¡oh aguja de mis días
desgarrados! se sienta a la orilla
de una costura, a coserme el costado
a su costado,
a pegar el botón de esa camisa,
que se ha vuelto a caer. Pero hase visto!


Far different hopes deceitful Fortune gave,
Whose brightest influence shone upon thy birth,
When, form'd each adverse nation to enslave,
Thy warlike sire adorn'd the wondering earth;


Když jste se chtěl poučiti,
že v moderní hudbě také
lze nám sedmý stupeň snížit –
bože, jaký objev to!


Komm mit, sollst an der Krippe singen,
Ein Lied dem starken Brüderlein,
Der löst die Fesseln deiner Schwingen,
Trägt dich ins Paradies hinein.


鹤养丹成鹿养茸
群呦对舞傍衰慵
待看仙骨他年就
同访蓬莱第一峰


Frêle et vaillante, âme gauloise
Dans son amour puisant sa force,
D'un geste superbe, elle croise
Ses bras frémissants sur son torse ;


	però che 'l mondo è sì mancato e perso
che, quando surge chi ragion consente,
franco diviene tal ch'era già sommerso.


Práce lidem pod rukama roste;
na zdi dosud hladké, okras prosté,
rozmanitých řims teď nalepili,
okna zvyšují i dvéře všude,
střechy šindel omšený a shnilý
brzy prejzy nahradily rudé.
Vondra mezi dělníky den celý,
na vše dohlíží, kde třeba, velí.
První sníh než přikryl Sněžce hlavu,
Vondrův statek stkví se v novém hávu.


Beszéld el, ah...! hogy... gyalázat reánk!
Nem elég, hogy mint tölgy kivágatánk:
A kidült fában őrlő szú lakik...
Honfira, honfi ki vádaskodik.


O drama começa no momento
em que nasce a ideia de "partir"
Aí param os sonhos
E começam os pesadelo
Emigrante!


Denn er wird sich zu uns machen
Wie die schöne Morgenröt,
Über welche Lust und Lachen
Bei der ganzen Welt entsteht.
Er wird kommen uns zur Freud
Eben zu der rechten Zeit,
Voller süßen Kraft und Segen,
Wie die früh und spaten Regen.


Gewiß dein Wort ist wahr; ich hatte mich betrogen.
Mir ist das schöne Lob noch nicht so leicht entflogen,
Das ich vor Jahres-Zeit von Silvio gehört.


»An deinem Lager will ich Wache halten,
Mein Söhnchen, Erstling unsers heil'gen Bundes,
Denn mich beschämt der Mutter stilles Walten.
Jetzt schützt dich noch der Atem ihres Mundes;
Einst aber, wenn die rechte Zeit erschienen,
Wirst du, als deines Vaters Ebenbild,
Ins Leben greifen, trotzig, stürmisch wild,
Und deines Herzens eignem Gotte dienen.
Sei er alsdann, mein Kind, dem Engel gleich,
In dessen Nähe meine Stürme schwiegen,
Vor dem sich willig meine Kniee biegen,
Hülflos wie er und nur an Liebe reich!
Sohn unsrer Liebe, werde groß und stark
Und sauge Wahrheit ein mit allen Poren!
Sie ward in dir erzeugt, mit dir geboren,
Und dringe bis in deines Herzens Mark.
Wie ich mit Stolz auf dich herniederblicke,
O süßer Knabe, und mit Thränen nur
Der Mutter danken kann, so sei ein Schwur
Der Hort für deine künftigen Geschicke,
Der Schwur, dich zu beschützen, zu begleiten,
Dir nah zu sein, im Schlafe wie im Wachen,
Und eines neuen Glaubens Herrlichkeiten
In deiner reinen Seele anzufachen.«


Es liegen fünf Berg im welschen Land,
Die sind uns Pilgram wol bekandt,
Der erst' heißt Runzevale,
Und welcher Bruder darüber geht
Sein Backen werden ihm schmale.


Così l'uom giusto lo battezza, et anco
gli rende, orando, ogni vigor primiero.
Orlando e gli altri cavallier non manco
di tal conversion letizia fêro,
che di veder che liberato e franco
del periglioso mal fosse Oliviero.
Maggior gaudio degli altri Ruggier ebbe;
e molto in fede e in devozione accrebbe.


A za mnou zurčí a klokotá pramen:
Nebuď smuten a zpívej jak já!
Věř v poslání svoje, v ukrytou sílu tvůrčí
a v život věčný!
Amen.


Synu, dcero, mladé pokolení,
jež tak svůdně bude vábit zem!
Znáš ten poklad drahý, nad nějž není
skvostnějšího nikde pod sluncem?
Jímž kdo upřímně a věrně vládne,
nabyl štěstí, které nepovadne?


Es wohnte diesem in der Nähe
Ein Sprößling eigennütz'ger Ehe,
Der, stolz und steif und bürgerlich,
Im Schmausen keinem Fürsten wich:
Ein Garkoch richtender Verwandten,
Der Schwäger, Vettern, Nichten, Tanten,
Der stets zu halben Nächten fraß,
Und seiner Wechsel oft vergaß.


Ein jeder lese, was der eine schrieb,
Ein jeder sage dir: du bist uns lieb.


Puis, voici de subtils esprits
Dont le groupe heureux se dessine.
Ils sont malins, ayant appris
Le cœur des femmes — dans Racine.


Von selbst erregt sie sich zum Spiele,
Will ihre Worte gern verkünden,
Kennst du, Vertraute, die Gefühle,
Die quälend, beglückend mein Herz entzünden?
O töne, ich kann das Lied nicht finden,
Das Leid, das Glück, das mich bewegt,
Und Klang und Lust in mir erregt.


A že pámbů dal dar řeči
Čechoslovákům, tož čile
hrdinost svou vykřikují,
tak, kdož chtějí doplout cíle,
plíce plně naparují:
My vždy s těmi bývali,
kdož Rakousko bourali.


Erschrikst Du für der letsten Noht?
Der Geist kan Dich erquikken;
Er zeüget kräfftig, daß der Tod
Dich könne nicht erstikken.
Wie selig, spricht Er, ist Er doch,
Der Christlich hat bezwungen
Der Sünden Sold, deß Todes Joch:
Dem ist sein Kampff gelungen,
Und Er ist durch gedrungen.


Noch lang' soll Ton und Farbenspiel
Und Gutgefühl und Großgefühl
Und Schauspiel, Kunst und Tanz,
Bestrahlt von seinem Glanz,
Am Neckar weilen!
Und unter Deutschlands Ehrensäulen,
In Wodans Eichenhain,
Steh' unser Carl in Marmorstein!
Geschmückt mit vielen Wonnetagen
Sei Carls erhabner Lebenslauf!
Bis ihn einst unsre Schultern tragen
Zum strahlenden Olymp hinauf!


Her gay Descent the Man perceiv'd afar,
Wond'ring he run to catch the falling Star;
But so surpriz'd, as none but he can tell,
Who lov'd so quickly, and who lov'd so well.
O'er all his Veins the wand'ring Passion burns,
He calls her Nymph, and ev'ry Nymph by turns.
Her Form to lovely  he prefers,
Or swears that  must be such as hers.
She, proud to rule, yet strangely fram'd to teize,
Neglects his Offers while her Airs she plays,
Shoots scornful Glances from the bended Frown,
In brisk Disorder trips it up and down,
Then hums a careless Tune to lay the Storm,
And sits, and blushes, smiles, and yields, in


Ženu nám líčí jak fenu,
ni jeden nedostal cenu.


Come nel bosco del humil Ginepre
o ne la stoppia alla campagna aperta
quando si cerca la paurosa Lepre
per traversati solchi e per via incerta
vassi ad ogni cespuglio, ad ogni vepre
se per ventura vi fusse coperta
così cercava Orlando con gran pena
la donna sua, dove speranza il mena


Alla gran Porta si fermò lo stuolo:
sorgeva il bronzo tra l'occaso e loro.
Gog e Magog l'urtò d'un urto solo.


Doch hat, du holde Wunderblume,
Mein Herz voll süßen Bebens
Dich mir gemalt zum Eigentume
Ins Tiefste meines Lebens,


O Herr! in welchen Gründen
Hast Du Dich mir versenkt?
Wo soll mein Herz nun finden
Den Quell, der rein mich tränkt?


Zieht einst ein Tag die Schuld der Ahnen, die eigne Schuld vors Weltgericht:
Ihr seid die Schergen, ihr Romanen und Slawen, doch die Richter nicht!
Wir beugen uns den Schicksalsmächten: sie strafen furchtbar und gerecht:
Ihr aber seid, mit uns zu rechten, kein ebenbürtiges Geschlecht!


Zwei hab' ich eingegraben
Buchstaben in der Brust,
Und immer neu zu haben
Vor Augen meine Lust,
In jeden Baum sie grab' ich,
Es ist ein schlechter Trost,
Doch keinen bessern hab' ich.


Drum soll uns fürhin niemand wehren,
wan nichts will unbesoffen sein,
auch mit einander bei dem wein
frolockend tag und nacht zu zehren.


Hierauf zog er ein gnaden-zeuchen/
den weissen glüks-stein/ froh herfür;
ja endlich gold/ dem nichts mag gleichen/
die sieges-zier.


La France, que rien n'égale,
Et dont le monde est jaloux,
Était la seule rivale
Qui fût à craindre pour vous.
Mais, las ! J'ai pour ma patrie
Fait trop de vœux superflus.


Sirjunk, mert csaltuk magunkat balul,
Átkozzunk rettenetes jogunkban,
De bizonyos, hogy mosolyog az Úr.


Lankadt ibolya forró délelőttön
ez a lány. Szája keserű, fáradt.
Úgy mosolyog, hogy fáj, s régi álmok
kísértetei játszanak árnyas, nagy szeme körül,
halovány arcán pedig a múlt emlékezik,
mindenre, ami volt. Kopott és megdicsőült.
Szórakozottan megy az utcán. Otthon
sír. Nevetése zavart, mint a szegény
lányok, kik félnek, hogy megsértik,
vagy lenézik őket. Nyúlszőr-boáját is
azért viseli, hogy alkalomadtán
legyen mivel védekezni, formálni
fejét, s maga elé tarthassa, vagy belé-
harapjon. Sokat szenvedett nagyon.
Kevés öröme volt. Megcsalták, félrelökték.
Harminchárom éves. Mint Krisztus
abban az időben, mikor keresztre feszítették.


A všechen ruch se v hluchém lese ztají,
hlas bažantů se z hlubin vytratí,
než vzejde srp, by sesinavěl v kraji
a v smutku počne pleso líbati.


se un fiato, un passo, un moto, un crollo udissi
su la mia testa, uno stridìo leggiero
di chiavi, uguale ad un fragor d'abissi...


تَراءَت سُليمى وَهي كالبَدرِ أَو أَسنى
فضاءَ فضاءُ الربع من ضوئِها وَهنا


Mit Privat-Personen,
Die im äussern Leben
Sich die Freyheit wolten geben;
So zusammen hängen,
Allen Laut verlassen,
Und dergleichen Schlüsse fassen:
Nein heißt Ja!
Hier und da
Würden alle Knaben
Ihr Gespötte haben.


La cotornice, inanzi al falcon vola
fugendo e fu in un gran bosco entrata.
El falcon la smarrì e 'n aria vola,
e tanto quanto Terigi lo guata;
poi discese il falcon, a non dir fola,
dove è posato Orlando e sua brigata.
Terigi, che calare in giù lo vede,
cavalca là, che ripigliarlo crede.


Igyunk, barátim! a komor
Bú lángja nem csatázik,
Ha mádi borral a gyomor,
A kis pokol, megázik.
Igyál! ne, e szőlő-gerezd
Levével öblödet fereszd.
Vígadj, öcsém! maholnap
Zsákjába dughat a pap.


Mit adjak az Úrnak jótétiért?
Az háláadó pohárt én fölveszem,
És az Úr jótéteményit hirdetem,
Szent nevét áldom segétségiért.


Nesmí vám podoben být a se zrůdně
objevit jednou na boží den.
Nesmí být loutkou náhody, svůdně
barony zlata opředen,
falešnou zbožností sycen, bludně
nesmí v tmách tápat podveden.


Přešli... krok i hlas jich tichne...


未结金丸果
先吐黄芽花
却误林和靖
翻疑姚氏家


O laßt mich an des Tages heitern Blick,
Ich bring euch Freiheit, Freude, Lieb und Glück!
Laßt schäumend mich entgegensprühn dem Lied,
Das aus der frohen Menschenkehle zieht!


„Férfiak!


Azért, ha úgy tetszik, hagyjatok életben,
Hagyjatok ez éjjel itten megpihennem;
Ha nem akarjátok ezt: üssetek agyon,
Hitvány életemet védeni nem fogom.”


Поется с балалайкой
1
Злое поле мглой
ОдетЗлой
Туман ползет: у ног…
Где-то
В поле — без
Ответа —
Мглой
В туман — восстонет
Рог —
— «Где —
Вы —
Духи?
— Где —
Вы —
Души?
— Где —
Ты —
Бог!» —
— Лая
В уши,
Старым Богом
Изнемог
О —
2
Глухи —
Духи!Месяц, —
— Злая
Рукоять, —
В этот час —
Красный тать:
Острым рогом
Из тумана — там, на нас
Грозится
ВстатЗлое
Поле —
Не маячь: —
— В сердце —
Плач:
Сердце, —
Плачь!4
Око, —
— Лопнувший пузырь —
Разрывай
В ночные шири: —
Шире,
Шире,
Шире
Ширь —
— Око —
— Лопнувший пузырь! —
5
В мире, охнувшем
От муки, —
Разрывались,
Искрошились
Прахом
Суши:
Искажались,
Исказились
Страхом
Лики —
— Тише,
Медленные ночи
Без дороги —
— В мире, охнувшем
От мукВ ухе,
Глохнувшем
От скуки, —
Раздавались —
— Строги,
Глухи,
Дики
Крики
Рога —
— «Души,
Души,
Души!
— Боги,
Боги,
Боги!
— Духи,
Духи,
Духи!» —
— Глуше,
Глуше,
Глуше…
6
Время, —
— Плещущие
Воды —
— Унимай
Свой праздный скач:
Поднимай, —
— В пустые годы,
В пусто блещущие
Своды —
— Красный тать —
Рукоять:
Ты —
Палач!7
Пусть разматывают нити:
В нить событий —
Вплетено
Небытие!
Утопатывать
Нам
В ночи, —
Протопатывать
Там
Годы —
— Суждено!
В нить
Событий —
Вплетено:
Небытие!
8
Обволакивает очи,
В ночь обматывает
Тьмой —
— Уволакивает в ночи,
Приборматывает —
— «Мой!»
Бормочи, ночная прялка:
Мне тебя не превозмочь!
Ночь, —
— Лиловая фиалка, —
— Вейся
Шорохом —
У
Ног!
9
Лейся
В ночи
Вихрем клочий
Многоногий людогон, —
— Зрея
В души,
Вея
В очи —
— Вея
Ворохом
Времен…
Утопатываем
В ночи,
Утопатываем —
Мы —
— В разъедающие
Очи,
В нападающие
Тьмы!
10
Утопатываем
Мы —
Утопатываем —
— В тьмы!
11
Злые
Очи
Светят
В ночи
Злой…
Злые
Духи
Встретят
Этот
Час…
Злые
Шлемы
Немо
Светят
В бой…
Где мы?
Где мы?В склепы
Емлют
Нас…
Только
Мухи
Там
Подъемлют
Свои…
Нам
Не внемлют:
Глухи,
Слепы
Мы…
Немы —
Демоны:
И —
Немы
Тьмы!12
Руки мукою
Воздеты: —
— Где Ты,
Бог?
Только глохнущие
Уши…
Только сохнущие
Души —
В бездне лет…
Только в тухнувшие
Муки
Рога
Ухнувшие
Звук —
— «Бога —
Нет!» —
— «Бога —
Нет!»
13
Новая дорога
В Назарет —
— «Бога —
Нет!» —
Радует меня…
Дорогая, веющая
Весть
Дорогого, зреющего
Дня —
— «Есть —
Я!» —
Радует меня…
14
Многих толп
Протянутся где-то
И потерянная
С нами
Суетня…
Из растерянного
Бледного рассвета,
Из обманутого Богом
Дня —
— Столб
Огня —
— «Это —
Я
С
Вами!»


فلن تجدوا لها لَبنًا، ولن تجدوا لها ولَدَا


»Und wähnt Ihr denn, daß sie mich hier
Nicht baldigst suchten, baldigst fänden?«
»O freilich wohl! Doch wollen wir
Dem Dorf alsbald den Rücken wenden.
Wir wollen flieh'n zur Waldesschlucht,
Nach unserer Berge steilsten Höhen,
Von Aar und Möwe nur besucht, –
Dort wird kein Häscher dich erspähen.


参差碧岫耸莲花
潺湲绿水莹金沙
何须远访三山路
人今已到九仙家


Přerozkošný život mám,
kdož mi roven, všech se ptám?
Hektor vyje, macek mňouká,
děcko vříská, žena brouká –
hopsa hejsa! pravím vám:
rozkošný to život mám!


Dahingegen so ein Laster,
Ja, das macht mir viel Pläsier;
Und ich hab die hübschen Sachen
Lieber vor als hinter mir.


     Vou trabalhar nesta lavra
     em terra que dizem nossa
     quatro anos de contrato
     em vinte anos de roç


Banalní pravdy, z rohu ulic všech
jež kynou všem, ty sbíráš jako zlato,
a vodu, okap jíž nestačí střech
a která musí proměnit se v bláto,
ty překapeš v systemu kadlubech
a chytneš sofismatu ether na to.
Cos vyjde přec – ať je to báje lživá –
kdos mudruje a druhý pouze zpívá.


Ils tettent librement la féconde mamelle ;
La chimère à leur voix s'empresse d'accourir,
Et tout l'or du Pactole entre leurs doigts ruisselle.


Až mne konečně zanechal
Hrdosti a vině,
Na poušti obývať se jal,
Kdež umřel v tišině.


恕汉唾师德
酒徒拳伯伦
吾评此二士
颜子后无人


听涧鹰熊岂是真
画师托意讽时人
白登围后知刘敬
辽水兵前忆魏徵


Chi poi cercasse libertà de noi,
fosse a la servitù posto de Egypto,
ma for'al gran peccato poca pena.


E a meiga Imagem se apresentava
Entre brancos jasmins e crisântemos.


No de a magyarság erős természete,
Bármi nagy hideg volt, megbirkozott vele;
Aztán meg, ha fáztak, hát kapták magokat,
Leszálltak s hátokra vették a lovokat.


Du willst es; gut, so sollst du meine Lehren
Zur Abfahrt auf die Reise hören.
Du gehst jetzt in die große Welt,
Und gleich zu gelten, Lieber, fehlt dir Geld:
Denn Geld nur gilt, wie schon die Sprache lehrt,
Und Gold allein gibt stracks dem Manne Werth.
Und diesen Mangel auszufüllen,
Mußt du nach manches Thoren Grillen
Die Fahne deines Lebens drehn,
Um durch die Klippen glücklich hin zu gehn.
Fürs erste suche zu studieren,
Mit welcher Art von Menschenthieren
Das Schicksal dich zusammen schlägt;
Auf welchem Puncte du sie kannst berühren,
Und was ihr Geist für Farbe trägt.
Verläugne dich; laß nie den Menschen blicken
Denn Menschheit ist nun vor der Hand
Fast überall noch konterband,
Und ihr Phantom wird oft nur ausgespannt,
Den Sinn der Blöden zu berücken.
Schnell lerne dich mit Anstand bücken,
Und in der Mode welschem Ton,
Der frevelnden Vernunft zum Hohn,
Nonsensikalisch Formeln auszuflicken.
Leg' auf das warme Menschenherz,
Damit in kindischen Gefühlen
Die Knabenadern dir nicht Streiche spielen,
Ein dreyfach dickes kaltes Erz.
Laß die Moral den Schulmonarchen,
Und suche bald im ersten hohen Rausch
Mit überlegtem klugen Tausch
Der Schule Dünste wegzuschnarchen.
Schließ dich an reiche goldne Narren
Mit wohlbedachter Narrheit an;
Sonst kannst du auf Fortunens Bahn
Umsonst Olympiaden karren.
Erfrech dich nie Vernunft zu haben,
Die deinem Gönner widerspricht,
Und schlüg' er wie die Fibelknaben
Dem Menschensinn ins Angesicht.
Wag nie, die alte Nebeldecke
Der bunten und der schwarzen Röcke,
Aus welcher Bann und lange Flüche rauchen,
Mit Phöbus Lichtstrahl anzuhauchen.
Sprich keck; nur wage keine Kasten
Mit deiner Kühnheit anzutasten.
Red' in der Selbstsucht hohem Grimme,
So oft man dein Verdienst verkennt,
Von deinem Werth mit Stentors Eisenstimme,
Bis dich auch die Belohnungsliste nennt.
Sey groß bey Kleinen, und bey Großen klein;
Im Tadel beißendklug, im Lobe fein;
Doch sage stets mit Peter Squenz,
Vortrefflich! zu der Excellenz.
Bey allen Abderitenstreichen halte
Den kleinsten Muskel in der Falte:
Versuch' es nie, dem Laster nachzuspüren,
Und Tugend zu analysiren.
Ergreif die Laune, die den Mann besitzt,
Mit Kunst, so lange sie dir nützt.
Laß nie das Ehrgefühl dich drücken,
Das manchem, wenn er weiter zielt,
So oft noch Schülerstreiche spielt,
Vor Dunsen und vor Schurken dich zu bücken.
Sey Kuppler; noch in jedem Lande
Erwirbt man klug sich Ruhm durch Schande:
Sey blind mit Fleiß und dumm aus List,
Bis du auf deinem Boden bist.
Hilf Schwärmern fluchen, Schuldnern speculieren;
Hilf Süßlern winseln, Weibern radotieren;
Und fasse weislich die Gelegenheit,
So oft sie dir die Lockenstirne beut.
Lies Horoskopen in des Weibes Miene,
Und sprich den jungen Faun zum Amorine.
Sey Frömmler und sey Freygeist nach dem Ton,
Jetzt der Vernunft, dem Glauben jetzt zum Hohn.
Ersinne dir die lieblichste Karesse
Für jeder Dame Lieblingshund,
Und lauf galant die Füße wund,
Und nimm am Ende die Mätresse.
Sey Proteus, wechsle die Gestalten;
Und laß dich unter keiner halten,
Bis du dich ins Gewicht gebracht;
Das dann in der Geschäfte Schale
Mit Einem Mahle
Für dich auch eine Schnellung macht.
Dann kannst du mit Behaglichkeit
Die gute liebe Lebenszeit
Nach deiner eignen Laune lungern:
Wo nicht, so lerne nur getrost
Philosophie mit magrer Kost,
Und dann und wann recht tapfer hungern.


Welch plumper Fuß ist mitten hier in meinen Blumenflor getreten?
Welch ein vermummter Schauder ist in meinen Freudenchor getreten?


L'orchestre du jardin jouait ce « si tu m'aimes »
Que vous savez ;
Et je m'en vais
Depuis, et pour toujours, m'exilant sur ce thème.


Střás’ teď jařmo kleté – Leč dále co sudba mu chystá,
když bez vábu život, když v útrobě pusto a prázdno?
Zas volný tu těká pod klenbou hvozdu ševelnou,
však ta mu temně nyní jen teskné zvěsti vypráví
o mládí ztraceném, jak podzim zvolna se blíží
pošmourný, studený, bez kvítí, vůně a písní;
zní jak thrény tiché nad rakví krásy životní,
jak na hrobech nadějí hluchošumná hudba pohřební.


mas si crece en las venas su dolencia,
vence con los que pudo ser vencido
y vuelve en alimento la violencia.


Und über dem Haupt,
Am Himmel aufwärts,
Ein Zeichen von Gold,
Ein flammendes Herz!


Vítám tě, sade květnatý,
vítám tě, přitmělý lese,
Bůh ví, proč zas tak pojednou
srdce se chvěje a třese.


Denn zu kennen und zu missen,
Was mit Edens Wonne speis't,
Es gebiert die tiefe Trauer,
Die gefähre, die du weißt.


Arm an Blumen ist die Flur,
Ach, zu seinen Füßen nur
Sprossen Hyazinthen;
Keine Lust, statt Freuden Leid,
Keine süße Maienzeit,
Spielet unter Linden.


Son cinquanta guerrier che 'n puro argento
spiegan la trionfal purpurea Croce.
Non io, se cento bocche e lingue cento
avessi, e ferrea lena e ferrea voce,
narrar potrei quel numero che spento
ne' primi assalti ha quel drapel feroce.
Cade l'Arabo imbelle, e 'l Turco invitto
resistendo e pugnando anco è trafitto.


缭墙千堵气雄深
小构亭亭出数寻
刈穫一空云水白
阑干注目见遥岑


O Jesu Crist, war got du bist;
in dir ist kein gebrechen.
Es ist kein man, der mag und kan
dein glori groß aussprechen;
Dein hohes lob schwebt ewig ob,
dir ist als übergeben
was ie gewan das leben,
all creatur. o könig pur,
wens darzu kumt, das mein mut stumt,
leiblich den tot muß leiden,
dan hilf du mir, das ich mit gir
in deim wort müg abscheiden.


v ledovém větru holý lid můj mlčí.
strom, skála, ledovec.
a přijdou sněhy, přijdou smečky vlčí.
mlčící sní svůj první koniklec.


Vy,
pošmourná, teskná,
málomluvná údolí v Podkrkonošsku!
Vy, tíseň, soumrak a déšť,
když mlha z vás, jako nebožtík, vstává!
Ty, strmá stezko, kde za letní noci
dvé světlušek, dvé záhrobních očí, z rozsochatého kohátu hledí!


Ich seh' den Hund an, der da vor mir kauert,
Und der mit seinen Augen stumm mich fragt:
»Herr, sprich, warum dein Menschenblut erschauert.
Die Stille um dich stundenlang schon klagt,
Sie rief mir zu: Sieh doch, dein Herr, er trauert.« –
Und ich besinne mich, daß ich da nächtens las
Von einem großen Schiff das große Untergehen,
Und daß ich miterlebt Titanenunglück und des Todes Haß.
Beim Leben, das wir gerne triumphieren sehen,
Die Todeskälte schon im Morgen saß.


Co nevěděl – ví teď.
Ta v žití bouř a shon
dát mohla odpověď,
ta byla onen ton,
do svého souzvuku
jejž hledal dlouho tak,
i vzal ji za ruku,
zřel dlouho v její zrak.


Wir haben wohl hienieden
Kein Haus an keinem Ort,
Es reiſen die Gedanken
Zur Heimath ewig fort.


一日微阳积一分
看看积得一阳成
夜来迸出梅花里
天地初心只是生


Du, Herr, du bist gerecht,
Ich ein unnützer Knecht.
Wollt'st du mich von dir weisen,
So müßt' ich doch dich preisen;
Ich will in Demut schweigen
Und unter dich mich beugen.


Oh tortura, tortura, longa tortura!


los dulces estrujones del futuro,
do quedarán las mil cabezas rotas,
cual la mía de ritmos y de notas


Gettaro i tronchi & si tornaro adosso
pieni di molto ardir coi brandi nudi
fu il Pagan prima da Griphon percosso
dun colpo che spezzato havria glincudi
con quel fender si vide & ferro & osso
dun ch eletto s havea tra mille scudi
et se non era doppio & fin larnese
feria la coscia: ove cadendo scese


Und doch, in goldnen Mauern
Unter der Krone Last,
Auch ihr seid zu bedauern –
So einsam, so verhaßt!


Král slyší to, k Bornholmu hned
se obrátí jak ptáka let.


حاولت النوم فساءلني
قلبي المكلوم إلى أين؟؟؟
أتنام وتنسى آلامي
والسهر على الشاعر دين؟؟
تتركني في قبضة حزني
وتريح بغفوتك العين؟!
ياقلبي مزق أوهامي
وأرحني من ذكرى البين
دعني أتمتع ياقلبي
بالراحة لو طرفة عين


Bei Christi Blut und dem heiligen Gral,
Dein Auge leuchtet wie Mondesstrahl!


Eles me encaram
então é provável que tenha uma carDe todas as caras que conheço,
é a de que menos me lembro, mesm

É frequente que minhas mãos
vivam de mim em completa separaçã
Deveria então contá-las como minhas?
Onde está o que me limita?
Há um matagal em mim
de movimentos e meia-vid

Porém sempre formiga-me
adentro a existência
cheia ou meio-chei

Carrego por mim mesmo
um lugar que chamo de meQuando eu o perco,
isso quer dizer que eu não so

Eu não sou,
então não o descrei


Kde kdys husitské pluky v boji stály,
tam chabý vnuk se poličkovat dává,
před každým šaškem trna v bázni bledé,
a i když silným býti chce, – se šálí!
Aj, žeť to české slunce zapadává
a v něm se rdí jen balvany ty šedé! –


Megpillantja ezen közben
Nagy Hunyadi Mahmud császárt;
Titkos öröm gyúl szivében
Látva azt, mit oly régen várt...
Kirohanást parancsol most
Tizszer is kevesb hadának.
Azt gondolnád, szemtelenség,
Ha magyarok nem volnának!


Ich singe von goldlichter Augen Pracht
voll süßem Frohlocken,
von selig vergessendem Traum in der Nacht
schwarz wallender Locken.


Guardei-te para sempre em mim
na forma de cheiro e sabores,
tesouro que procurei nas alamedas da vida,
na escuridão dos meus dias
noutras almas que cruzei


Dva starochové s lící bledou
se právě sešli na náměstí
a tichý hovor spolu vedou.
Ten starší, stále hroze pěstí,
vykládá: „Dej vám pán bůh štěstí
a rozumu též k tomu špetku,
vy čeští páni!... Na sněm jedou; –
ti potomkové slavných předků
mdlí jsou, jak stáda slabých zmetků,
jež popoháněl lakotný pán perně.
Jdou asi povolovat nové berně
a Braniborům sypat do pokladen.
Z nich ovšem nikdo, jak my, není hladen,
z nich nikdo nevidí, co bídy všady,
co tisíc lidstva pomřelo již hlady.
Aj, krále zradili nám páni jaří
a krásně v Čechách cizák hospodaří.


绿阴匼匝欲周阿
正午庭空雀可罗
更许瘦筇支病骨
玉山影里听弦歌


Baß gedieh einst deutsches Blut
Ohne Schirm und Sonnenhut;
Vor der Sonne Strahlen beben,
Heißt ja nur für's Auge leben:
Reines, unverdorb'nes Blut
Gibt nicht Schirm und Sonnenhut.


四股涧松雷斧碎
十围岩桂烧痕枯
不知阶下跳珠处
旧竹春来有笋无


Mas cielo y tierra y mar y sol brillante
no anuncian tanto a mi febril vehemencia
como anuncia el pudor de tus sonrojos


Was schreib ich viel dir meine Notdurft für?
Du weist, was gut, und gibst es gerne mir,
Du treues Vatter-Hertz!
Ach! schenkst du uns doch unbegehrt,
Hast ungebetne Bitt gewährt.


Vše je tak lehké: život jako skon
v polední chvíli v Uetikon.
Lehounce parník po jezeře plyne,
lehounce les po svazích hor se vine,
lehounce dálka na pozdrav ti kyne.


Palmilho,
planícies,
pacato,
pastor
paciente,
padrão
pactua
Palpitante,
percorro
penhascos,
pântano
Paro,
pensativo,
patético,
poluído,
porque
pasmo,
profundamente
perplexo:
— percebo
paradoxos!


Längst zwar trieb der Apostel den heiligen Dienst der Natur aus;
Doch es verehrt sie das Volk Gläubig als Mutter des Gotts.


Ein Vollendetes hienieden
Wird nie dem Vollendungsdrang,
Doch die Seel' ist nur zufrieden,
Wenn sie nach Vollendung rang;
Ich bin mit dem zufrieden, was ich lebt' und sang.


Già tanto non se' figlia di Ragione,
Che sempre co' figliuoi m'à guerreggiato,
Ch'i' non ti metta fuoco nel groppone».


Und nun fahr hin! – Es rauscht und zieht
durch dunkle Luft ein dunkles Lied;
ich mag nicht ruhn und träumen.
Ich liege wach die ganze Nacht
und horche auf die heiße Schlacht,
das Stöhnen in den Bäumen.


Fühl' Regen ich im Sonnenscheine,
Such' ich den Regenbogen keck,
Ist es kein Regen, wie ich meine,
Ward in der Luft ein Ölfaß leck.


Vzduch jen hvizdnul divým letem
a již první snes se zpátky.
„„Nesu polštáříček malý,
uzmul jsem jej vdově chudé
churavícím pod dítětem;
trochu na nás bude krátký –““
„Však ho na nás dosti bude!“
mistr tovaryše chválí;
říká slova, statek množe:
už tu čtvero měkké lože.
Nad hlavami teskné vání,
jako dálné žalování.


晴天如练雨成雷
飞洒青空亦快哉
推倒西峰一百丈
试观河汉所从来


Nagy karácson éjszakáján
Barna gyolcs a lány ölébe’,
S percein az éjmagánynak
Keble súlyos bánatának
Bús könyűje gyűl szemébe.


Jsou oddané duše!... Stafáž jich loučení
je širá pláň v bitevním plameni,
lán posledním vzdechem prokletý...
A sotva že stísněné duše ty
se uzounkou ranou moderních kulí
v dým pušek s námahou protáhnuly,
hned napnou se péra jak vymrštěná
a bojiště obchází parádním krokem,
a dokola pátrají planoucím okem,
zda v dáli kdes nemešká majestát...
Jak rády by před carem spjaly se v řad
a provedly poslední defilée!
A naposled, štěstím opilé,
by chtěly stopy vznešených pat
na krvavé půdě zulíbat.


Sbohem,
sbohem tedy pole lásky nesmírné!
Neuvěříš, že jsme milovali?
Neuvěříš, že jsme umírali
pro tvé velké Příští?
Jako velké oko vyčítavé
za mnou hledí posvěcený Bajkal.
Fatou morganou v něm zázračnou
Moskva zrcadlí se, Ivan Veliký,
paschálný zvon duní po vší zemi,
lidé vítají se, celují,
zašeptalo všechno mezi slzami:
Christos voskrese!


Durch die Gassen ging es, wo die Menge stand,
Statt des Purpurs trug er schlichtes Reis'gewand,
Von dem Lorbeerzweige das Gelock umlaubt,
Nickt' ins Volk er freundlich, zitternd mit dem Haupt.


A šeptá: Štěstí! Mír! a v chvatě
tě stokrát zulíbá a stokrát objímá tě!


Zatáhla se nebesa těžkou šedí sněhovou,
miliony vloček jdou, rozsypou se: hou, hou, hou,
se zemí se nebesa spojí sítí ledovou,
země ztratí špinavá unavenou barvu svou.


Du bist allein mein Augen-Trost
Nachdem ich dich bedachtsam außerlesen,
Und hätt ich nicht so offt auff dich gesehn,
So wär auch wohl mein Abschied eh geschehn.


Vom Gottesgeist ist Moses höchstbewegt:
Vil hofnung wird bei Israel erregt.
Di rettung ist schon nah am Port.
Ach leider Ach! wi? ist si fort?
Ach Moses wolte selbst zum Retter sich einstellen,
Weil ihn ja Gott zum Retter vor erwehlt!
Allein er fleucht und fleucht! der König wil ihn fällen!
Di Hofnung hat nun ihm und uns gefehlt.
Der Israel als Hauptmann solt ausführen,
Der muste selbst sich aus dem land verlihren.


Mein lieber Peter Scher,
Horch her:


Borzalmak tiport országútján,
Tetőn, ahogy mindég akartam,
Révedtem által a szörnyüket:
Milyen baj esett a magyarban
S az Isten néha milyen gyenge.


Er sagt es sol geboren sein/
Er sagt es sol geboren sein/
Zu Bet[h]lehem ein Kindelein/
Zu Bethlehem ein Kindelein/
Das bin ich froh/
Bin ich froh/
Froh/ froh/ froh/
O/ o/ o/
Benedicamus Domino.
Benedicamus Domino.


„Ne, dříve, nežli vstoupím do domu,
hrob přítelův mně, prosím, ukažte!“


Era en abril, y de la nieve al peso
aún se doblaron los morados lirios;
era en diciembre, y se agostó la hierba
al sol, como se agosta en el estío.
En verano o en invierno, no lo dudes,
adulto, anciano o niño,
y hierba y flor, son víctimas eternas
de las amargas burlas del destino.
Sucumbe el joven, y encorvado, enfermo,
sobrevive el anciano; muere el rico
que ama la vida, y el mendigo hambriento
que ama la muerte es como eterno vivo.


Ma, se poi le promesse il vento invola
D'Adria pel mar, taci i miei danni; e l'onta
Non eternar de la mancata fede.


Aus deß heilgen Geistes triebe
Lob' und Lieb' ich Jesum Christ;
Solche meine waare Liebe
Bleibt beharrlich, wie sie ist.
Diese Lieb ist voller Freuden
Als die schönste Seelenzier,
Und niemand nimmt sie von mir;
Wann ich auch soll endlich scheiden
Mit deß letzten Seufftzers-Noht,
Ist sie stärcker als der Tod.


Die prächt'gen Kulissen, sie waren bemalt
Im hochromantischen Stile,
Mein Rittermantel hat goldig gestrahlt,
Ich fühlte die feinsten Gefühle.


Jak byla slavná. Od onoho dne,
kdy po prvé svou Carmen zpívala,
byl její život drahou vítěznou
po celém světě. Jako královnu
ji Paříž vítala i Petrohrad.
Plakáty pestré v městech na rozích,
na sloupech příchod její hlásaly
a všude na sta reklam světelných
v rozměrech obrovitých noční tmou
šířilo její obraz. V hledišti
v dny představení lóže jiskřily
záblesky démantů a safírů
a po aktech vždy celé jeviště
se proměnilo v pestrou zahradu,
co košů s květy, kytic bylo tam.
A milionáři a knížata
u dveří její šatny čekali
jak žebráci a venku zástupy
před vchodem divadla se tísnily,
by ještě na chvíli ji spatřily,
než odjede v svém autu nádherném,
svítícím uvnitř rudým hedvábím
jak vášeň zlověstným. Co pověstí
se šířilo o jejím životě;
tři princové, prý, pro ni ztratili
svůj život v souboji a jiných šest
s ní prohýřilo celé jmění své.
Jak plamen byla, zhoubu šířící
a jako vítr nestálá. Hned přízní
kde koho dařila a její lásky
si získal cikán nebo dobrodruh,
a jindy smaragdová čelenka,
knížectví celé sotva stačily,
by dovolila dárci políbit
svých prstů špičky. Jako zchvácena
nějakým vnitřním vichrem, závratí,
do víru života se vrhala,
do jeho radovánek bouřlivých,
slavností, plesů, květinových kors,
jež končívaly nočním hýřením
a rozbíjením křišťálových číší.
To bylo jako tisíc jedna noc
jazzbandů, karnevalů opojných,
ze kterých odcházela pohaslá
a nalomená. Po probděných nocích
na loži spočívala znavena
s očima mdlýma, hlavou zmučenou,
s tlukoucím srdcem, strhanými nervy.
Častěji byla nyní nucena
odříkat představení. Její hlas,
ten čarodějný, pohádkový hlas,
jenž jarem kvetl, svítil perletí
tropických modrých motýlů, ten hlas
pozbýval krásy své a svého lesku.
Teď teprv její krok se zarazil
na samém kraji temné propasti,
do které pohlédnout se děsila:
úplná ztráta hlasu. Nezbývalo,
než podrobit se radám lékaře,
jenž nařídil co nejrychlejší odjezd
do oněch modrých, tichých údolí,
kde kvetou oranže a marhaníky.


Večer tichý byl. Tam na západě
lehounká se rděla záplava,
v besídce tu na knížecím sadě
bělela se dívčí postava.
Ku bělavé potištěné bláně
klonila své okytěné skráně,
a jak se tam v dáli zablýštěla
na nebeském temnu hvězdička,
z nevinných se oček vyprýštěla
nade čtenou básní slzička.
Ó, kdo stihne hloubku toho citu
Ó, ty stíne lidské společnosti


Lépe činí ten, kdo těží s málem,
Stoje věrně na své postati,
Velkýť je, buď slouhou nebo králem;


Gleichwie der Blumen Blätlein-Schrein
Zertheilt der warme Sonnenschein,
Sie gäntzlich zu erqvicken,
So soll auch mein verdüstert Hertz
Sich öffnen, daß deß Geistes Kertz
Kan seinen Schrein durchblicken.
Rührend,
Zierend,
Daß es Gaben
Möge haben,
Die vor allen
Gott und Menschen wolgefallen.


Řádný kuřák dokouří až na dno,
Kouř jde zhůru, vyklepá se prach,
Do dýmky se počne loudit chladno.
Tak se také s námi děje,
Dožijem, a duše zhůru spěje;
Tělo chladne a jest prach.
Dokaváde tedy kousek ducha v těle,
Uchopme se dýmek směle,
Bychom pozdě nehonili bycha;
Osud divně kostkami tu míchá! –


Each pang that wrings another's heart:
Ye guardian sprights, when such ye see,
Sweet peace be theirs, and welcome free!
Clear be the sky from clouds or showers!
Green be the turf, and fresh the flowers!


v své troufalosti pravdy asi dbali
co slepec, který ve své vlastní tísni
se nadouvá a nevidoucí plísní
sám věře snad, že hledí v jasnou dáli.


Trille! Trille! blind und dumm,
Taub und dumm,
Trillt den saubern Kerl herum!


Жил некакий мужик гораздо неубого,
Всего, что надобно для дому, было много,
И, словом, то сказать: сыта была душХотя он был и стар, однако не скрепился
И в старости своей на девушке женился,
А девушка была гораздо хорошЕму понравилось при старости приятство,
А ей понравилось при младости богатство,
И так желанье их в один попало лаЖенился старичок, хотя и невпопаПрискучилося ей и день и ночь быть с дедом,
И познакомилась молодушка с соседоВелела некогда, как куры станут петь,
Прийти молодчику повеселиться в клеть,
И, дав ему ключи, ждет полночи утешнСтарик заснет, так ей всё будет беспомешнПришел молодчик в клеть, а в тот же час на двор,
Как будто сговорясь, пришел за ним и вор,
И, как ни крался он, собаки забрехали,
Хоть двери вору в клеть войти не помешалНе надобен обух, замка на дверях неПодумал молодец, что старый хрыч идеНасилу вспомнился, как выкрасться оттоле,
А выкравшись, бежал, как уж не можно болСобаки лаял «Ах, жонушка, вставай, —
Муж старый говорил, — я слышу в доме лаКонечно, на дворе, моя голубка, воры»Не нравны жонушке те были разговорОна сердилася безмерно на собак
И мужу говоря: «Собаки лают так»Заснул старик; своя молодке воля сталВскочила, из избы как можно уплеталВбежала в клеть, и в ней соседушка быть мнит,
И говорит ему: «Теперь мой старый спит,
Потешимся с тобою» Изрядные потехи!
Хозяйка вору красть не сделала помехОна пошла назад, а вор пошел домой,
И что он захватил, то всё унес с собой,
И говорил себе: «Хотя мне это странно,
Однако в эту ночь я счастлив несказанно»


بريَّةٌ بحريَّةٌ حَزْنيةٌ
سهيلةٌ منثورُها منثورُها
متكاملٌ فيها السرورُ لمن بها
يوماً أقامَ كما تكاملَ سورُها
وخلَتْ قلوبُ قصورِها فاستضحكتْ
إذْ عاشَ شاكرُها وماتَ كفورُها
مَنْ حَلَّ فيها نالَ وَصْلَ حبيبها
وشفى كليمَ الروحِ منهُ طورُها
ما تلك إلاّ جنَّةُ الدنيا وها
ولدانُها جُلِيَتْ عليكَ وحورُها
فمضيَّةٌ وسنيَّةٌ ونديَّةٌ
أرجاؤُها ورياضُها وقصورُها
لما بكى فقدَ الهمومِ سحابُها
ضحكتْ وقدْ عاشَ السرورَ زهورُها
فالأرضُ منها سندسٌ وخلالَهُ
سُلَّتْ سيوفٌ والسيوفُ نهورُها
هيَ دارُ مملكةِ الرضى فلأجلِ ذا
قد أُسْبِلَتْ دونَ الهمومِ ستورُها
جُمعتْ فنونُ الطيبِ في أفنانِها
وعلا على المِسْكِ الذَّكيِّ عبيرُها
تحكي دُماها غيدُها البيضُ الألى
بلحاظهن فتونُها وفتورُها
ما سلسلٌ عذبٌ سقاه وابل
وهناً فويقَ حصى بروقِ غديرها
فنفى بتفريكٍ وصقلٍ مذهبٍ
عنه القذى ريحُ الصّبا ومرورُها
بألذَّ طعماً مِنْ مَراشفهنَّ إذ
تَبْسَمْنَ عَن دُرٍّ يضيءُ بدورُها
تلكَ الثغورُ ودمعُ عاشِقهنّ قد
حاكَتْ عقوداً تحتويه نحورُها
كمْ كان فيها للفرنجِ كواعبٌ
كانتْ إناثاً واللحاظُ ذكورُها
ومهفهفٍ يَسقي السلافَ كأنما
مِنْ مقلتيهِ ووجنتيهِ يديرُها
هلْ نارُها في كاسِها أم كاسُها
في نارِها وعلى المنازلِ نورُها
تصفيقُ عاصيها المطيعِ مرقِّصٌ
أغصانَها لمَّا شَدَتْهُ طيورُها
فربوعُها محروسةٌ وسفوحُها
مأنوسةٌ لا ينطوي منشورُها
فاعجبْ لأرضٍ كالسماءِ منيرةٍ
أضحتْ تلوح شموسُها وبدورُها
فتبَسَّمَتْ وتَنَسَّمَتْ أرجاؤُها
أرجاً فما الغصنُ النضيرُ نظيرُها
سابَقْتُ بالبيضاءِ في ميدانها
شقراءَ جلِّق فاستكنَّ ضميرُها


Ó, blaho jara, jež mu z dáli kývá!
On slyší – ani tam se vrabci sváří –
jak skřivan výš o věčné lásce zpívá.


Lob, Ehr und Preis sey seiner Macht,
Sein ist die ewge Veste,
Er wacht und schillert Tag und Nacht,
Daß alles geht aufs Beste;
Jesus ist sein Wort,
Ein heimlich offen Wort,
Ihn ruft Wacht zu Wacht
Zum Trost durch die Nacht,
Bis alle Vögel ihm singen.


El verdadero caudal de erudición no consiste en hacinar muchas noticias, sino en recoger con elección las útiles y necesarias.


Sie hat mein Herz bey sich,
Dies könt ihr wohl nicht rühren,
Drum weis sie auch in Leid und Lust,
Was ich und meine Brust
Auch ohne Wort vor Sprache führen.
Ich denck und sage, was ich will,
Vor Leuten oder in der Still,
So denck und sag ich allzeit dies,
Was Ehrfurcht, Lieb und Demuth spricht:
Sie bleibt mein Licht.


قد زرعنا النضار في الفض
ضَةِ البيضاء وهي التي تسمى بزورا
وسقينا البزور ماء حياة
فامتلأ نبتها البهيج منها سرورا
وحصدنا من الشموس شموسنا
وحصدنا من البدور بدورا
وقتلنا قيد الشموس بهاب
من رماد فما استطاع نفورا
ورمزنا على الطبائع رمزاً
زيده بالذكاء والفكر نورا
ودعونا الرطاب منها بحوراً
ودعونا الصلاب منه صخورا
ودعونا رطابنا بصلاب
فتركنا بني المطالب بورا
حجر واحد ونهج قديم
من رآه لم يستطع أن يجورا


Wie viele schleppten matt und todeswund
Von Frankreichs blutgedüngten Stätten
Die Glieder heim, nur um auf deutschem Grund
Zur letzten Ruhe sich zu betten!


深院无人春日长
游蜂来往燕飞忙
海棠娇甚成羞涩
凭仗东风催晓妆


„Tán megvert szemével, és azért raggatod
Rá a napot, holdat és minden csillagot?
Vén, aszott velődet megzavarta véred,
S eszed rovására bolondul dicséred?


Gran tenpo spesi a aqquistar chostei,
e or, sanza chagion, persa me l'aggio;
né·mmi val chieder miserere mei,
ch'ell'à·ppiacer ch'i' stenti 'n quest'oltraggio:
chosì m'ardo e chonsumo, e in luogho chaggio,
che vivo più chiamar non mi dovete.


白玉为竿丁字成
黄金绣带短长轻
强遮天上花颜色
不隔云中语笑声


Vad óceánnak mély hullámain
Vergődöm én és küzdöm a szelekkel,
S ah, képed minden este, minden reggel
Felém leng a két hajnal szárnyain.


Ven ya, miedo de fuertes y de sabios:
irá la Alma indignada con gemido
debajo de las sombras, y el olvido
beberán por demás mis secos labios.
Por tal manera Curios, Decios, Fabios
fueron; por tal ha de ir cuanto ha nacido.
Si quieres ser a alguno bien venido,
trae con mi vida fin a mis agravios.
Esta lágrima ardiente, con que miro
el negro cerco que rodea a mis ojos,
naturaleza es, no sentimiento.
Con el aire primero este suspiro
empecé, y hoy le acaban mis enojos,
porque me deba todo al monumento.


a jen časem pro grand zábavu
pokusí se pár jich odhaliti
a šlápnout jim trochu na hlavu.


Nachtwächter.


Ainda que o canto desça, de atropelo
como abelhas no enxame alucinante
em torno a um tronco, e me penetre pelo
ouvido, em sua música incessante,
juro a mim mesmo: nunca hei de escrevê-l
Hei de fechá-lo em mim como diamante
dentro da pedra fei Hei de escondê-lo
na minha alma cansada e navegant
E nunca mais proclamarei que te am
Antes o negarei como os namoros
secretos de menino encabulad
Que se cale este verso em que te cham
Cessem para jamais risos e choro
Meu amor mineral é tão calado!


Wettre hinein, o du, mit deinen flammenden Rossen,
Phöbus, Bringer des Tags, in den unendlichen Raum!
Gib den Horen dich hin! Nicht um dich, neben, noch rückwärts,
Vorwärts wende den Blick, wo das Geschwader sich regt!
Donnr' einher, gleichviel, ob über die Länder der Menschen,
Achtlos, welchem du steigst, welchem Geschlecht du versinkst,
Hier jetzt lenke, jetzt dort, so wie die Faust sich dir stellet,
Weil die Kraft dich, der Kraft spielende Übung, erfreut.
Fehlen nicht wirst du, du triffst, es ist der Tanz um die Erde,
Und auch vom Wartturm entdeckt unten ein Späher das Maß.


Die Lieb' ist aus, das Haus geschlossen
Im Schacht der reichen Königin;
Er hat die Thüre eingestoßen
Und steigt so nach Gewohnheit hin.
Die Eifersücht'ge hört ihn rufen,
Sie leuchtet nicht, er stürzt herab,
Er fand zur Kammer nicht die Stufen,
So findet er nun dort sein Grab.
Nun seufzt sie, wie er schön gewesen,
Und legt ihn in ein Grab von Gold,
Das ihn bewahrt vor dem Verwesen,
Das ist ihr letzter Minnesold.


Wo ein Gott in Todesschmerzen seinen Feinden hat verziehn,
Dahin, Racheschuld im Herzen, unverzeihend, willst du fliehn?
Folgest du der dunkeln Rache, stillest du ein kurz Begehren,
Aber eine ewig-wache Reue wird dein Leben zehren.


千年孤剑倚皇天
青草黄茅万仞烟
今日将军劳苦地
几家春雨艾畬田


Piu ch altre fusser mai le tue famiglie
seran ne le lor donne aventurose
non dico in quella piu de le lor figlie
quanto ne la honesta de le lor spose
& perche anchora tu notitia piglie
di questa parte: che Merlin mi expose
forse perch io il dovesse a te ridire
ho di parlarne non poco desire


Pergunto eu agora: um noivo
escolherá pelo rosto
qual dos dous possa fazer-lhe
um fato de melhor gosto?


Heiliger und reiner tönte
Dieser Herzen Jubel nie,
Unter Schwur und Kuß verschönte,
Freundschaft! deine Milde sie;
Zürne nicht der Wonne Zähren!
Laß, o laß uns huldigen,
Schönste von Olympos Heeren,
Krone der Unsterblichen!


Noite quent pela
manhã, junto à lanterna
asas de cupi
Zum-zum dos moscardo
A as flores amarelas
do maracujá!


Afin que le Décret éternel s'accomplisse,
Afin que, pure encore, elle en puisse sortir,
Elle se purifie au feu d'un long supplice.


Vidí ji mizeti v dáli
jakoby rozkošný sen.
Z očí se slzí proud valí:
„Života žaly
ponesu po soudný den.“


Erst tut die zen fast blecken
der falsch satan aus neit,
Mit droen abzuschrecken
dich, werde cristenheit.
Doch bleib in got bestane,
wan er sorget für dich,
spricht, wer dir leids ist tane,
rür sein augapfel ane,
er ist dein hilf warlich.


In stillen Nächten denk ich oft,
Du solltest mal dem Schattenreich entsteigen
Und lösen alle Rätsel mir
Und mich von deiner Unschuld überzeugen.


Schimmernde Leiber umfliegen
Enger und enger den Mann;
Glühende Glieder schmiegen
Keuchend sich an,
Zitternde, lebenswarme,
Schlangengeschmeidige Arme
Schnüren und pressen ihn ein,
Seligstes Genießen –
Wonnewirbel schießen
Heiß durch Mark und Bein.


ما الحُبُّ إلا قُبَلٌ
وغَمزُ كَفٍّ أو عّضُد
أو كُتُبٌ فيها رُقيّ
أَنفَذُ من نَفثِ العُقَد
مَن لم يكن ذا حُبُّهُ
فإنَّما يَبغي الوَلد
ما الحبُّ إلا هكذا
إن نُكحَ الحبُّ فسد


Siento el error, no siento lo que digo,
a mí yo propio me parezco extraño;
pasan mis años, sin que llegue un año
que esté seguro yo de mí conmigo.
¡Oh dura ley de amor, que todos huyen
la causa de su mal, y yo la espero
siempre en mi margen, como humilde río!
Pero si las estrellas daño influyen,
y con las de tus ojos nací y muero,
¿cómo las venceré sin albedrío?


Per ben saperne il certo, accortamente
Ruggier le disse: - Io v'ho veduto altrove;
et ho pensato e penso, e finalmente
non so né posso ricordarmi dove.
Ditemel voi, se vi ritorna a mente,
e fate che 'l nome anco udir mi giove,
acciò che saper possa a cui mia aita
dal fuoco abbia salvata oggi la vita. -


Svátku, nelze, abys trval?
Sne, je nutno, bys byl dosněn?
Hrdosti, zas v bláto klesneš?
Krásná chvíle, neprchej!


...., Vaše vlídnost
přišla ke mně jako host,
přinášela vonným vánkem
lahodu a líbeznost.
Z Vaší přízně kvetou květy
ušlechtilé jemnosti –
Rád bych vznesl vděčnost svoji
vysoko až ke ctnosti!


Die Bücher, die gedrückt, die drücken Führer mehr,
Weil sie sie mit dem Preis beschweren all zu sehr.


He sunk; while  chosen Race
Triumphant urge their wondrous Way.
Divinely led the Favourites pass,
Th' Unwatry Deep, and emptied Sea.
At Distance heap'd on either Hand,
Yielding a strange unbeaten Road,
In chrystal Walls the Waters stand,
And own the Arm of  GOD!


Also sprach er zu dem Volke:
»Nicht mit Waffen soll'n die beiden
Prinzen euch und sich zerfleischen
Um den Thron im Brüderkampfe:
Ormuzd gab mir Offenbarung,
Wie sich, sonder Blut der Perser,
Wird das bess're Recht entscheiden
Und das Echtblut Jezdedscherds.


V prostřed millionů Vítěz sám
v purpuru jde kolem boku;
v světců zlatých thuribulích plam
vylévá svou vůni v každém kroku.


Vlastních ňader překonav líté bouře,
vlastní duše zkonejšiv těžké spory,
druhý Adam nešťastné vlasti svojí
povstal Jsi, silný!


	Attonito a mirar lunga fiata
La novità dell'infernal soggiorno
Stette il buon Leccafondi, e dell'andata
La cagione obbliava ed il ritorno.
Ma Dedalo il riscosse, e rigirata
Ch'ebbero in parte la montagna intorno,
La bocca ritrovàr là dove a torme
De' topi estinti concorrean le forme.


Walt's Gott, der Tag bricht wieder an
Und weckt mich aus der Ruh';
Wohlauf, betritt die Dornenbahn!
Du, meine Seele, du!


Ja! mein Vater! sey gepriesen
Vor das Gute, das Du mir
Diesen langen Tag erwiesen.
Daß ich frölich steh vor Dir,
Daß kein Unfall mich gefället,
Kein Feind sich zu mir gesellet
Und kein Tod mich tödtet' heut:
Das schafft Deine Gütigkeit.


Nè vale già che quella brutta faccia,
Che l'insolenza in fronte porta scritta,
Venga approvata, e punto non dispiaccia
A un comprator di noci e fava fritta,
O a chi porta in ispalla la bisaccia,
Se poi da qualche ricco vien proscritta,
E se un nobil vorria tirargli i baffi
Ed afferma ch'ell'è muso da schiaffi.


Vzkříšené tajemnou mocí
z hrobů svých povstaly v noci.


Erschuf zu ausgesuchten Qualen mich
Ein Gott des Hasses, den der Schmerz erfreut?


Das Mohrle ließ aus allen Taschen
Ihr Lachen los wie aus Weinflaschen,


Alslang mir dein herz war kund
und dein süßer rosenmund
niemand, dan mich, wolt erlaben,
war ich selig und so reich,
daß ich, könig in Frankreich
zu sein, nicht gewünscht wolt haben.


Bleib, wie ich dich verlassen,
daß ich dich einst,
die du itzt weinst,
mit Lachen mag umfassen.
Diß soll für diese kurze Pein
uns ewig unsre Freude sein.


Da gieng ihr alle Hoffnung aus
Die Schmerzen sie bezwangen
Und legten in ein festes Haus
Auf ewig sie gefangen.


Jen zlato, modř se uzří mísit s bělí
a oblaky jak kantátu by pěly
lehkou a vlavou,
i míza hojná, sladkohořká v stromě
jak tělem krev se bouří podvědomě,
srdcem i hlavou.


Ben che sol tre fiate bisognolli
& certo in gran perigli usarne il lume
le prime due: quando dai regni molli
si trasse a piu lodevole costume
la terza: quando i denti mal satolli
lascio de lOrca alle marine spume
che dovean divorar la bella nuda
che fu a chi la campo: poi cosi cruda


In die glänzenden Himmel in überschwänglicher Glorie
Hebt sich der Heiland der Welt über den Tabor empor.
Wie er im Lichte zumal der enthüllten Herrlichkeit Gottes,
Nicht als den Menschen, wie er Menschen erschienen, sich zeigt,
Also dünkt mich, hat auch in seiner vollendeten Hoheit
Raffaels Genius sich unseren Augen verklärt.


Mosom kezeim, szűz Pilátus,
Felejtek, jaj és megbocsátok,
Csók, pénz, hit, bűn nem várok rátok,
De nem várok már magamra sem.


Azt mondja, hogy sokat kellene sírnunk,
nagyon rosszak vagyunk.
S mi letérdepelünk és kórusban zokogunk:
Miserere! Miserere! Miserere!


Gar schön grüßt Goethe Schillers liebe Frau;
Die Gute grüßt; sie grüßt, und hört nicht auf zu grüßen,
Dreihundertsechzigmal! Ich zählt' es ganz genau:
Vier Bogen füllt es an, der Käufer muß es büßen.


Laňku knížecí proklane střela;
Aj tu vyjde kmet ze skály klínu,
Vetchý, stříbrovlasý, roveň stínu;
Z jeho ust však řeč věhlasná zněla,
Cizí sic, a předce známá všem,
Jakby předků mluvil jazykem.


e a lua que concebo
na altitude
do tédio


يا شباب اقتدوا بشيخ المعالى
فالمعالي تشبُّه وتحدّي
قد تصدى لنائبات حقوق
غير سهل لمثلهن التصدّي
حزَنَته بلاده وهي صيد
بين نابى مظَّفر الناب ورد
أمة من غرائب النصر نشوَى
تسلب الملك من تشاء وتسدي
أخرست أفصح القياصر سيفا
بأساطيل في الخصومة لُدّ
جاءها سعد شاهر الحق يدعو
سيفها المنتضى لخطة رشد
أعزل المنِكبين إلا من الحقـ
ـق ومن حجة كنصل الفرند
خاطب النار وهي في شفة المِد
فع والسيف وهو في غير غمد
غمرة يشفق الضياغم منها
خاضها لم يهب عواقب وِرد
فنفوا فانتفى فصادف خظا
حبذا الجِد إن أعين بِجد
وإذا مصر كاللبوءة غضبي
لأبنها تبذل الدماء وتفدي


Also kommt in dieser süßen
Frühlingszeit von Wald und Fluß
Solch Erinnern oft und Grüßen,
Daß ich tief erschrecken muß.


Für Sechshundert Thaler thu' ich es Euch,
Da ist mir Ehre und Schande gleich,
Da will ich Censor werden.


Stimulato da me più volte Amore
ferir costei, un dì, come il ciel volse,
trovolla in ballo e in man l'arco racolse,
et ellesse de' soi strali il migliore;


Nun kommen da und bleiben stehn
Der naseweisen Buben zween,
Die auch sogleich, indem sie lachen,
Verhaßte Redensarten machen,


Herein, herein! du seltenster der Gäste,
Das hast du gut gemacht!
Er dürste nicht bei unserm frohen Feste;
Den Humpen ihm gebracht!


A nevím, kdo je bude číst,
však s radostí, ó, tím jsem jist.


С журчанием, свистом
Птицы взлетать пересталТрепещущим листом
Они не леталТянулись таинственно перья
За тучи широким крылоБеглец науки лицемерья,
Я туче скакал напроло


Tajemný dare, k tisícům hlasů
v nitru svém odpověď mít!
Zázraku, před naším děl jsi se zrakem,
neschopným zřít!


Svatému chtěl apoštolu
obě nohy políbit,
svatý Petr děl však: „Cide,
toho nech, to nesmí být!


Drum splittert/ wie ihr wolt/ ihr richter kluger welt/
Und macht durch urthel euch zu grossen bücher-riesen/
Diß/ was eur unverstand an dieser schrift vergällt/
Hat/ eh' ihr sie gesehn/ schon der verstand gepriesen.
Ein buch geht wie der meth nicht allen lieblich ein;
Weil viel wie kinder sich am schatten auch ergetzen;
Die klugheit nur allein kan hohe seelen schätzen;
Und die geheimnisse noch unergründet seyn/
Warum die rosen nur den bienen geist und leben/
Den käfern aber nichts als tod und eckel geben.


Vznes se teď již k nebes výši,
Konec vzal čas tvojich muk,
Věčným písmem v nebi píší
Skutky vzešlé z lásky ruk.


Tief aus dem Herzen der bestrahlten Auen
Blumengeschlechter, viele neue, dringen,
Sehnsuchtberauscht ertönt Kokilas Singen –
Ja, du bist schön, du schönste aller Frauen!


Ein wenig Schreiben, wenn ich ſtundenlang
Mich einlas in die Wunderwelt der Alten,
Bis endlich, endlich es auch mir gelang,
Was ich gefühlt, zum Wohllaut zu geſtalten.
Dann fließt es um mich wie ein Heilgenſchein
Und mir im Herzen bauen ſich Altäre,
So könnt’ ich glücklich und zufrieden ſein,
Wenn ach, nur meine Nachbarſchaft nicht wäre!


Si no se abre el cielo soberano,
si no dan fruto a tu labor las tierras,
imitan tus graneros y tu mano.


A za Prahou jen honů pár
do prsou českých dravý spár
se boří dnes tak z hltava,
a Hory Bílé světlou líc
dnes mroucích vzdechů na tisíc
a zdoba kryje krvavá.


Y siempre siempre acuérdate
de lo que un día yo escribí
pensando en ti como ahora pienso.


Frisch auf, mein Volk! Die Flammenzeichen rauchen,
Hell aus dem Norden bricht der Freiheit Licht.
Du sollst den Stahl in Feindes Herzen tauchen;
Frisch auf, mein Volk! – Die Flammenzeichen rauchen,
Die Saat ist reif – ihr Schnitter, zaudert nicht!
Das höchste Heil, das letzte, liegt im Schwerte!
Drück' dir den Speer ins treue Herz hinein! –
Der Freiheit eine Gasse! – Wasch' die Erde,
Dein deutsches Land, mit deinem Blute rein!


Die übrigen vom Weibes-Samen
Sind Menschen unbekante Namen,
Ihr hoher Stand ist Geist von Geist,
Kein Fleischlicher weiß, was das heißt.


يا قرّة العين قل لي كيف بتّ فقد
واللّه بتّ وقلبي في لظى الحزن
مما عراكم عسى فيه أقاسمكم
أو حمله كله لو كان يمكنني
حتى يتمّ لنا من وصلكم غرض
قد طالما كنت راجيه من الزمن


Hajh, Szent Lélek, nem vár a karaván,
Éppen elég volt az eszme-evés.
Viharverten és sakáltépetten
Várjuk: jöjjön hát a kitöltetés.


Treuer Vater, deine Güte
Heißet überschwenglich groß,
Drum erquicke mein Gemüthe,
Sprich mich ledig, frey und los.
Gieb der Buße stets Gehör,
Denn dein Knecht verspricht nunmehr,
Dein Geseze, deinen Willen
Nach Vermögen zu erfüllen.


Na obětním na kameni
olej týž a med a krev,
v starých dubů zašumění
zaleh tentýž chvalozpěv!


A jak tu pníš, tak sám a sám v tom tvrdém českém kraji,
poustevník tichý v pralesích poesie,
spokojen s málem, vzdálen hluku všech,
přec žiješ životem té, kterou máš tak rád:
své Vlasti válčící. Z dlouhých samot svých
na daleké se díváš obzory,
na drahé její pláně, role, vrcholy,
v krvavé západy její minulosti,
do sluncí bílých dnů, na mraky těžkých bouří,
na třískající pouta otroků,
i na Východ, z nějž čekáš nový den,
v němž zatřepetá křídly vysoko
Slovanstva orel bílý!


Prima vi vo' contar quel che avenisse
Del conte Orlando, il quale avea seguito
Quel falso incanto, sì come io vi disse,
Ove sembrava Carlo a mal libroito.
Parea che avanti a lui ciascun fuggisse
Tremando di paura e sbigotito,
Sin che fôr gionti al mare in su l'arena,
Poco lontani alla selva de Ardena.


Krásný večer splynul nad Vltavu
Svaté ticho kol se rozprostřelo
Papršlek, v němž ružně vše se stkvělo
Věnčil ještě Vyšehradu hlavu.
Tichá řeko, stříbrné tvé lkání
V majový mne uvábilo sen:
Ani noc to ani jasný den
Co mne chová; vůkol vše jen zdání;
Aniž vím co mne v tvé lůno táhne
Tuším tam že najdu co mi schází,
Ucho mé tvůj hlas slýchati práhne.
A předc řeč tvá cizou mi přichází. –
Kde jest Gora?, kde jest Mních? – kam zašli?
Krýje hrob je? – či svůj domov našli?
Či neměli v světě domov žádný? –
Jen u víře dal jej rozum zrádný? – – ?


试从涧底觅根源
剔藓剜苔得旧泉
人事尽随流水去
几时复见太平年


Amen! walts lieber Herze Gott.


Zanesl jej na planiny skalné,
do údolí běhutých řek šumných,
zalétl s ním do slavonských dědin,
do Chorvatů lepé domoviny,
do Slovinska sedmibolestného;
rozletěl se do honosné Bosny,
do Hercegoviny kamenité:
od Bregova na Timoku zlatém
po Bojanu mlžnou, křivolakou,
od Bitolje bílé za horami
po Dunaj, tu širou vodu chladnou,
rozletěl se srbskou zemí svatou,
Dalmácií blankytnou a zlatou.


Aún eres mío, porque no te tuve.
Cuánto tardan, sin ti,
las olas en pasar
Cuando el amor comienza, hay un momento
en que Dios se sorprende
de haber urdido algo tan hermoso.
Entonces, se inaugura
—entre el fulgor y el júbilo—
el mundo nuevamente,
y pedir lo imposible
no es pedir demasiado.
Fue a la vera del mar, a medianoche.
Supe que estaba Dios,
y que la arena y tú
y el mar y yo y la luna
éramos Dios. Y lo adoré.


Budu šíti, šíti, šíti,
slunéčko tak pěkně svítí,
nebudu dbát na únavu,
než došiju na výbavu.


Wahrheit und Verstellung sind von mir gewichen;


Der Heilige mit seinem Wanderstabe.
Auf seiner Schulter sitzt der Jesusknabe.
Den hat er, wie die Leute dort sagen,
Durch die Düna getragen.


Fliegt mein Blick sehnsüchtig weit
Ueber Blühewonnen,
Ist Gedenken zager Zeit
Wie ein Dunst zerronnen.


Byli tak noví, tak noví
a hlavně pokrokoví,
že se to nedá říci slovy,
člověk z toho až oněmí:
nejpokrokovější na zemi.
Teď jsou sto let za opicemi!


il mare nella calma dell'estate
ne canta tra le sue larghe sorsate.


Ah, mennyi szép virág! gyönyört
Mosolyganak rám ajkai!
Előttem kedves mindenik:
De - nem tudok választani!


"Ah! cheer their gloom! dispel their care!
" The smile will soon replace the tear;
"And, wedded to a Saxon fair,
" The foreign lord no more appear. "


За темной далью городской
Терялся белый леЯ подружился с темнотой,
Замедлил быстрый хоРевело с черной высоты
И приносило снеНавстречу мне из темноты
Поднялся человеЛицо скрывая от меня,
Он быстро шел вперед
Туда, где не было огня
И где кончался леОн обернулся — встретил я
Один горящий глаПотом сомкнулась полынья —
Его огонь погаСлилось морозное кольцо
В спокойный струйный беЗарделось нежное лицо,
Вздохнул холодный снеИ я не знал, когда и где
Явился и исчез —
Как опрокинулся в воде
Лазурный сон небе


The like may of the  be said:
Courage and Terror there are bred.
All those, whose  are loose and low,
Start, if they hear but the :
And mighty Physical their Fear is:
For, soon as Noise of Combat near is,
Their Heart, descending to their Breeches,
Must give their Stomach cruel twitches.
But Heroes who o'ercome or dye,
Have their Hearts hung extremely high;
The Strings of which, in Battel's Heat,
Against their very  beat;
Keep Time with their own Trumpet's Measure;
And yield 'em most excessive Pleasure.


Na mou duši, Antoníne,
Smetana měl jistě pravdu,
prohlásil-li staré formy
za ševcovská kopyta.


In: TORQUATO NET Os últimos dias de paupéria: do lado de dentr Or Ana Maria  de Araújo Duarte e Waly Salomã e re e au São Paulo:  Limonad, 1982


„S hory převysoké v Kadesbarne
viděli jste Zaslíbenou Zem,
šťastné zvědy mužů byly marné,
vzdorem otců vchod nám zmařen všem.“


a tradimento, su! su da 'l cimitero del petto,
su date a' venti i vostri veli funebri.


Deine Mutter, Kindchen, kennt nur
Ein Idol: die Prüderei,
Und noch mehr als Dich verzieht sie
Ihren grünen Papagei.
Deine Mutter, Kindchen, hat mich
Sozusagen auf dem Strich,
Nochmal ihr die Hand zu küssen,
Dafür, Herz, bedank ich mich! ...


Das kleine Mützlein
In den Nacken gerückt,
Die alten Schuhe
Bestaubt und geflickt,
Das morsche Gewand
Beschmutzt und zerknittert,
Sein gelbes Gesicht
Durchfurcht und verwittert,
Die weißen Locken
Zerrüttet und wild,
Die klugen Augen
Versöhnungsmild ...
Nur um den Mund
Ein lächelnder Zug,
Klagt wie viel Schmach
Der Greis einst trug –
Wie ängstlich lächelnd
Und zitternd er
Sein Haupt gebeugt
Vor Knecht und Herr –
– – – – – – – – – –
Es wurde Licht! –
Er wurde frei –
Der Fluch und die Schmach
Sie zogen vorbei
Von seinem Elend
Blieb ihm nur
Des Sclaven lächelns
Tiefe Spur.


Отцы и дети, в играх шумных
Все истощили вы до дна,
Не берегли в пирах безумных
Вы драгоценного винНо хмель прошел, слепой отваги
Потух огонь, и кубок пусИ вашим детям каплей влаги
Не омочить горящих усПоследним ароматом чаши —
Лишь тенью тени мы живем,
И в страхе думаем о том,
Чем будут жить потомки наш


zří-li odtamtud, kde volnost domovem je,
do poroby tíhnout nešťastné to plémě! – – –


Tu císař, jenž se probral z chmurných dum,
jej zvedl se země a políbil:
„Vévodo elchingenský, kníže z Moskvy,
den dnešní navždy jméno tvoje proskví
v dějinách lidstva.“ Pak se odmlčel


شَحَطنا وَما بِالدارِ نَأيٌ وَلا شَحطُ
وَشَطَّ بِمَن نَهوى المَزارُ وَما شَطّوا
أَأَحبابِنا أَلوَت بِحادِثِ عَهدِنا
حَوادِثُ لاعَقدٌ عَلَيها وَلا شَرطُ
لَعَمرُكُمُ إِنَّ الزَمانَ الَّذي قَضى
بِشَتِّ جَميعِ الشَملِ مِنّا لَمُشتَطُّ
وَأَمّا الكَرى مُذ لَم أَزُركُم فَهاجِرٌ
زِيارَتُهُ غِبٌّ وَإِلمامُهُ فَرطُ
وَما شَوقُ مَقتولِ الجَوانِحِ بِالصَدى
إِلى نُطفَةٍ زَرقاءَ أَضمَرَها وَقطُ
بِأَبرَحَ مِن شَوقي إِلَيكُم وَدونَ ما
أُديرُ المُنى عَنهُ القَتادَةُ وَالخَرطُ
وَفي الرَبرَبِ الإِنسِيِّ أَحوى كَناسُهُ
نَواحي ضَميري لا الكَثيبُ وَلا السِقطُ
غَريبُ فُنونِ الحُسنِ يَرتاحُ دِرعُهُ
مَتى ضاقَ ذَرعاً بِالَّذي حَزَهُ المِرطُ
كَأَنَّ فُؤادي يَومَ أَهوى مُوَدِّعاً
هَوى خافِقاً مِنهُ بِحَيثُ هَوى القِرطُ
إِذا ما كِتابُ الوَجدِ أَشكَلَ سَطرُهُ
فَمِن زَفرَتي شَكلٌ وَمِن عَبرَتي نَقطُ
أَلا هَل أَتى الفِتيانُ أَنَّ فَتاهُم
فَريسَةُ مَن يَعدو وَنُهزَةُ مَن يَسطو
وَأَنَّ الجَوادَ الفائِتَ الشَأوِ صافِنٌ
تَخَوَّنَهُ شَكلٌ وَأَزرى بِهِ رَبطُ
وَأَنَّ الحُسامَ العَضبَ ثاوٍ بِجَفنِهِ
وَماذُمَّ مِن غَربَيهِ قَدٌّ وَلا قَطُّ
عَلَيكَ أَبا بَكرٍ بَكَرتُ بِهِمَّةٍ
لَها الخَطَرُ العالي وَإِن نالَها حَطُّ
أَبي بَعدَما هيلَ التُرابُ عَلى أَبي
وَرَهطِيَ فَذّاً حينَ لَم يَبقَ لي رَهطُ
لَكَ النِعمَةُ الخَضراءَ تَندى ظِلالُها
عَلَيَّ وَلا جَحدٌ لَدَيَّ وَلا غَمطُ
وَلَولاكَ لَم تَثقُب زِنادُ قَريحَتي
فَيَنتَهِبَ الظَلماءَ مِن نارِها سِقطُ
وَلا أَلَّفَت أَيدي الرَبيعِ بَدائِعي
فَمِن خاطِري نَشرٌ وَمِن زَهرِهِ لَقطُ
هَرِمتُ وَما لِلشَيبِ وَخطٌ بِمَفرِقي
وَكائِن لِشَيبِ الهَمِّ في كَبِدي وَخطُ
وَطاوَلَ سوءُ الحالِ نَفسي فَأَذكَرَت
مِنَ الرَوضَةِ الغَنّاءِ طاوَلَها القَحطُ
مِئونَ مِنَ الأَيّامِ خَمسٌ قَطَعتُها
أَسيراً وَإِن لَم يَبدُ شَدٌّ وَلا قَمطُ
أَتَت بي كَما ميصَ الإِناءُ مِنَ الأَذى
وَأَذهَبَ ما بِالثَوبِ مِن دَرَنٍ مَسطُ
أَتَدنو قُطوفُ الجَنَّتَينِ لِمَعشَرٍ
وَغايَتِيَ السِدرُ القَليلُ أَوِ الخَمطُ
وَما كانَ ظَنّي أَن تَغُرَّنِيَ المُنى
وَلِلغِرِّ في العَشواءِ مِن ظَنِّهِ خَبطُ
أَما وَأَرَتني النَجمَ مَوطِئَ أَخمَصي
لَقَد أَوطَأَت خَدّي لِأَخمَصِ مَن يَخطو
وَمُستَبطَإِ العُتبى إِذا قُلتُ أَنّى
رِضاهُ تَمادى العَتبُ وَاِتَّصَلَ السَخطُ
وَما زالَ يُدنيني وَيُنئي قَبولَهُ
هَوىً سَرَفٌ مِنهُ وَصاغِيَةٌ فَرطُ
وَنَظمُ ثَناءٍ في نِظامِ وِلايَةٍ
تَحَلَّت بِهِ الدُنيا لَآلِئُهُ وَسطُ
عَلى خَصرِها مِنهُ وِشاحٌ مُفَصَّلٌ
وَفي رَأسِها تاجٌ وَفي جيدِها سِمطُ
عَدا سَمعَهُ عَنّي وَأَصغى إِلى عَدىً
لَهُم في أَديمي كُلَّما اِستَمكَنوا عَطُّ
بَلَغتُ المَدى إِذ قَصَّروا فَقُلوبُهُم
مَكامِنُ أَضغانٍ أَساوِدُها رُقطُ
يُوَلّونَني عُرضَ الكَراهَةِ وَالقِلى
وَما دَهرُهُم إِلّا النَفاسَةُ وَالغَمطُ
وَقَد وَسَموني بِالَّتي لَستُ أَهلَها
وَلَم يُمنَ أَمثالي بِأَمثالِها قَطُّ
فَرَرتُ فَإِن قالوا الفِرارَ إِرابَةٌ
فَقَد فَرَّ موسى حينَ هَمَّ بِهِ القِبطُ
وَإِنّي لَراجٍ أَن تَعودَ كَبَدئِها
لِيَ الشيمَةُ الزَهراءُ وَالخُلُقُ السَبطُ
وَحِلمُ امرِئٍ تَعفو الذُنوبُ لِعَفوِهِ
وَتُمحى الخَطايا مِثلَما مُحِيَ الخَطُّ
فَما لَكَ لاتَختَصَّني بِشَفاعَةٍ
يَلوحُ عَلى دَهري لِمَيسَمِها عَلطُ
يَفي بِنَسيمِ العَنبَرِ الوَردِ نَفحُها
إِذا شَعشَعَ المِسكَ الأَحَمَّ بِهِ خَلطُ
فَإِن يُسعِفِ المَولى فَنُعمى هَنيئَةٌ
تُنَفِّسُ عَن نَفسٍ أَلَظَّ بِها ضَغطُ
وَإِن يَأبَ إِلّا قَبضَ مَبسوطِ فَضلِهِ
فَفي يَدِ مَولىً فَوقَهُ القَبضُ وَالبَسطُ


Die wir nun Gottes Kinder seyn,
Nicht aus der Art geschlagen,
Die sollen heilig, Engelrein,
Vollkommen, mit behagen
Dem Vater gleich
Im Himmelreich
Sich höchsten Fleisses mühen,
Daß sie allzeit
Der Eitelkeit
Und dieser Welt' entfliehen.


Dietro li andai incontro a la nequizia
di quella legge il cui popolo usurpa,
per colpa d'i pastor, vostra giustizia.


Feliz error, que mejoró la hazaña
Mano siempre feliz, pues pudo, errando,
ser ejemplo de tantas y maestra


Mert az Úr megáldja az illyeneket,
És őnékiek ád hosszú életet
Kinek határa nem leszen.


Žalářníci prosbu vyslyšeli,
od žaláře okno otevřeli.
Gjuro z okna pilně ven se díval,
po Benátkách kolem ohlížel se.
Ze přátel sic nižádného nezřel,
ale v bohu pobratřence svého
Vuka za to Dojčeviće uzřel,
a když uzřel, zavolal hned na něj:
„Pobratřenče Dojčeviće Vuku,
že tě přece v Benátkách je vidět!
Nebo brzy zapomněl jsi na mne,
chlebem brzy pohrdnul a solí!“


Teď pán můj zase v slunný den
tká z milosti tu hebkou přízi,
jež smutných pár snese žen
k starému stavu v úctě ryzí!
On se stařenkou svojí sám
tu zbyl, tak trochu z módy, se mnou,
já také jemu stkávám
na rubáš štůčku plátna jemnou,
a zemře-li mi, budu rád
v ústraní někdy spočívat,
snad vhozen v oheň naposled
v dnech podzimu pak sychravého
ustanu píseň tuto pět,
a vzpomínkou na pána svého
jen plakat budu a se chvět!


A za rohem cesty tmavé jako dříve:
tudy nosí také, ale ještě živé.
Rozumem i tělem, rozumu však málo:
komu pak ho nebe při zrození dalo!
Tiché domy, černé – jak noc někdy venku,
jenom dole světlo, v okně ve přístěnku.
Vedle se rzí hák a na tom zvonek jistě,
ten, co zvoní každou chviličku tak čistě.


Detén el paso, caminante, advierte,
que aun esta losa guarda enternecida,
con triunfos de su diestra no vencida,
al Capitán más valeroso, y fuerte.


Waren unsre Wesen schon verflochten?
War es darum, daß die Herzen pochten?
Waren wir im Strahl erloschner Sonnen,
In den Tagen lang begrabner Wonnen,
Schon in eins zerronnen?


Hinter des Frühlings grünem Flor
Sieht wie die Rose mein Schmerz hervor,
Den Anblick werd' ich nicht scheuen,
Er soll mein Herz erfreuen.


Národové k Praze České
Spějí, věd kde vzešla zář,
Aby blesky věd nebeské
Objasnily ducha tvář;
Alma Mater dary stále
K Visle, Sále, na Dunaj,
Rozesílá k vlasti chvále,
By vykvítal světu ráj.