Sou o pássaro que cantadentro da tua cabeçaque canta na tua gargantacanta onde lhe apeteçaSou o pássaro que voadentro do teu coraçãoe do de qualquer pessoamesmo as que julgas que nãoSou o pássaro da imaginaçãoque voa até na prisãoe canta por tudo e por nadamesmo com a boca fechadaE esta é a canção sem razãoque não serve para mais nadasenão para ser cantadaquando os amigos se vãoe ficas de novo sozinhona solidão que começaapenas com o passarinhodentro da tua cabeç


O, nie genug gepriesne Gnad!
Du bist, der mich erschaffen hat,
Da ich ein bloßes Nichts gewesen,
Hie ward ich an dir treuloß fort,
So liestu mich auffs Neu, mein Hort,
Durch deines Kindes Tod genesen,
Und du begehrst dafür nichts mehr,
Als: Gib, mein Sohn, dein Hertze her.


Zvučí moje mladé srdce
hlasem zvonu stříbrného,
snad to moje srdce vřelé
hledá cestu štěstí svého.


Co ještě počít mohu?
Den každý darován,
vše odevzdám již Bohu,
ne já, on všeho pán.


A réti csepp harmatokat
Gyöngyökké változtatja
A fel ébredt állatokat
Rózsa vízből itatja.


Quando a sereia se ouvirno coração desolado como uma cidaderecorda que te procurámos através das árvoresE tu escondias-te por trás dos frutose recolhíamos as mãoscheias apenas de tempoSempre brincaste connoscodesde os dias da nossa juventudePuseste-nos nos olhosestação sobre estação e a vida dava as mãosde árvore para árvore à volta da terraIa de ramo morto para ramo vivocomo um pássaro mais e nós ríamosna tua transparênciaFechem-se-te agora os lábiossobre a palavra que somosPerdoa se algum diaerrámos com o coraçãoNão nos deixes morrer longe de jerusalémRuy Belo | "Obra Poética de Ruy Belo" - Vo 1, pág 30 e 31 | Editorial Presença Ld, 1984


benché quant'io per voi soffrisco affanni
senza alcuna pietà lieti mirate,
pur spero esser non meno a l'altra etate
di fede exempio, che di pene e danni:


Wann uns Jesus Glantz umgläntzet,
Hat uns Warheit schon bekräntzet!
Wann uns Jesus einst besucht,
Erndten wir schon Himmelfrucht!


Ty barvy svůdné rázem opět zhasnou,
jak slunce zajde, jež je tvořilo;
ať zhasnou, v říši velikou a krásnou
se jeho srdce jinde nořilo.
Jak velký je ten mnich a přece chudý,
my lidé menší chytáme ten svit,
my objímáme šťastni vše ty bludy,
my chceme vzplát a milovat a žít,
nechť svit a barva
jsou pouhý klam,
nám drahá je ta smějící se larva,
jež rozpustile vysmívá se tmám;
za paprsk žití
byť jediný chcem trpěti a mříti,
než ztráceti se v resignaci tupé.


Gebt Gott sein Recht und gebt's dem Kaiser auch!
Sein Odem ist's, der um den Obern schwebet;
Aus Hochmut nicht, in Eigenwillen hebet
Nicht eure Rechte gen geweihten Brauch.
Doch Gott und Welt im Streit: da Brüder gebet
Nicht mehr auf Kaiserwort als Dunst und Rauch.
Er ist der Oberste, dem alle Macht
Zusammenbricht, wie dürres Reisig kracht.


Weißt du, Liebling, das Geheimnis?
Diese Nacht in einer Sänfte
Tragen meine Sarazenen
Sacht mich an den Strand des Meers.


Seines tapfern Armes Schwert
wird gefürchtet und geehrt,
und der Feind entweicht,
wo es ihn erreicht.


Lichtdurchwirkten Schatten nur
Legst du auf die Matten,
Eh du dunkel deckst die Flur,
Bin ich selbst ein Schatten.


He that with Rebel Arms to fight is led,
To Justice forfeits his opprobrious Head:
But 'tis unhappy  first Offence,
Seduc'd by some too plausible Pretence,
To take the inj'ring side by error brought;
He had no Malice, tho' he has the Fault.
Let the old Tempters find a shameful Grave,
But the half-innocent, the Tempted, save.
Vengeance Divine, tho' for the greatest Crime,
But rarely strikes the first or second time:
And he best follows the Almighty's Will,
Who spares the guilty, he has Pow'r to kill.
When proud Rebellions would unhinge a State,
And wild Disorders in a Land create,
'Tis requisite, the first Promoters shou'd
Put out the Flames, they kindled, with their Blood:
But sure 'tis a degree of Murder, all
That draw their Swords, should undistinguish'd fall:
And since a Mercy must to some be shown,
Let  'mongst the happy few be One:
For as none guilty has less Guilt than he,
So none for Pardon has a fairer Plea.


Wo fänd ich Frieden auf dem Erdenrunde,
Wie sollte Angst mir nicht das Sein verbittern,
Da ich doch weiß: mein Leben zu zersplittern,
Genügt ein einzig Wort aus deinem Munde?!


Und du selber, der du jetzt wieder lästerst!
Ist es nicht die Nemesis, die dich erfaßt,
Daß du nun schon bei sechs, bei sieben Proben
Den Einhelfer machst,
Und nicht bloß eine, sondern alle Rollen
Wort für Wort zu sagen weißt?
Konnte für alle Scherze und Kritiken,
Für alles was du gegen den großen Mann gethan,
Dir härtere Strafe,
Aber auch gerechtere werden?


Mit Einem Alle! spricht der Löwe zornig, gehet
Ihr all' in euren Stall;
Und laßt mir diesen Einen; sehet,
Das ist der Fall:
Er ist ein Held, er messe sich!


Um die weiße Hand zu zeigen,
Haspelt er am Halse, seltsam
An die Schläf' den Zeigefinger,
An die Kehl' den Daumen drückend.


So muß ich wie gefeſſelt gehen,
Nichts, als die ſeuffzer ſind mir frey,
Und manchmahl ein verwirꝛt geſchrey,
Das ich doch ſelbſt nicht kan verſtehen.
Doch ſoll es heiſſen: Ach! und weh!
Wo iſt, wo bleibt die Clelie?
Will, oder muß ſie ſich entfernen?
Was iſt es vor ein ungluͤcks-rath,
Von welchem ſie, gezwungen, hat
Mich zu verlaſſen muͤſſen lernen?


Sein bleicher Kopf steigt wie ein Lilienschaft
Aus magrem Hals. Auf seinem dürren Schlund
Rollt wie ein Ball des Adamsapfels Rund.
Die Augen quellen aus der engen Haft,


Der Feind braucht Stahl und Eisen,
Wendt Stahl und Silber an,
Der deutschen Welt zu weisen
Was List und Hochmuth kann.
Laßt euch das Gold in Händen
Die Augen nicht verblenden,
Damit euch hinterm Rücken
Die Fessel nicht bestricken.


Zu meiner Zeit
Ward Pflicht und Ordnung nicht entweiht.
Der Mann ward, wie es sich gebühret,
Von einer lieben Frau regieret,
Trotz seiner stolzen Männlichkeit!
Die Fromme herrschte nur gelinder!
Uns blieb der Hut und ihm die Kinder.
Das war die Mode weit und breit.
O gute Zeit!


Und alle bittern Stunden
Sein wie ein Nebelzug
Ertragen und verwunden.
Des Glückes blieb genug.


Der Regierungsrath nimmt kaum sich die Zeit,
Mit Ruhe das Mahl zu verzehren,
Da sieht man ihn schon mit Geschäftigkeit
Zurück an die Arbeit kehren.
Zwar hat er gegessen, doch weiß er es nicht,
Er dachte nur stets an seinen Bericht.


Und doch (ob Herbst auch) die Sonne glüht, –
Weg drum mit der Schwermut aus deinem Gemüt!
Banne die Sorge, genieße, was frommt,
Eh' Stille, Schnee und Winter kommt.


Ty řady topolů,
réva jež splítá,
pak strmou Vignolu,
jak za ní svítá.


Ist ja der Anfang etwas schwer,
Und muß ich auch ins tiefe Meer
Der bittern Sorgen treten,
So treib mich nur ohn Unterlaß
Zu seufzen und zu beten.


يا ديار العباهر الأترابِ
أين أهل الخيام والأطنابِ
قذفت بالبدور عنك ظهورُ الـ
ـبُدن قذف القسِيِّ بالنُشاب
غادة تجعل الخلي شجياً
وتصيب المحب بالأوصاب
صدُّها يذهل العقول بالوصـ
ـل ترد العقول بعد ذهاب
يا شبابي ترفَّقَن بشبابي
نمتَ عن ليتي وبتُّ لما بي
تالفاً بين ميتة وحياةٍ
واقفاً بين رحمةٍ وعذاب
خُذ إلهي من الملاح لجسم
حُلن ما بينه وبين الثياب
سوءةٌ للتي شكوت فقالت
سوءةٌ للمُمَخرق الكذّاب
أعتَبت بالصدود بعد عتاب
ورمت بالنقاب بالعُنّاب
بعُنَابٍ تسوّدت من حشائي
بسواد ومن دمي بخضاب
وتمشّت من الفؤاد بنعلٍ
حُرُّ وجهي له مكانَ التراب
آه لم يدر ما العذاب فؤادٌ
لم يذق طعم فرقة الأحباب
أبعدي فالسلوُّ أجمل عندي
من حضور البكا على الغُيّاب
ووقار الفتى بغير مشيب
كصبو امرئٍ بغير شباب
سقِّني ريقها وسقِّ نديمي
من سلاف ممزوجة برضاب
واسقِ أطلالها وإن هجرتنا
يا إله السماء نوءَ السحاب
مضلخِمَّ الروقين مثعنجرَ الود
ق مسفَّ الجهام داني الرباب
مسبلاً مثل راحة ابن عبيد الـ
ـلهِ معطى الورى بغير حساب
يستقل الكثير معتذراً من
أخذه طالباً إلى الطُلّاب
فنفوس الأموال غير رواضٍ
عنه والسائلون غير غضاب
إن جود الوسمي بل زبد البحـ
ـر ترامى عبابُه بحَباب
دون جدوى أبي الحسين إذا ما اشـ
ـتغل الشعر بالعطايا الرغاب


Já jsem seděl, čili seděla jsem
Na největším v sále zrcadle,
(Víte, že jsem muškou byl tím časem)
Jak recensent sedí v divadle.


Ma primavera non è giunta ancora.
È la quinta stagione. Un chiaro Marzo
canavesano, inverno già non più,
non primavera ancora. È l'anno vecchio
tinto a verde d'Enrico l'amarissimo.
Se cantano le allodole perdute
nella profonda cavità dei cieli,
non s'odono le rondini garrire;
lasciano appena il Delta o la Gran Sirte
o riposano a Cipro o viaggiano
sul cordame d'un legno tunisino...


لَمّا رَأَيتُ الوَردَ في خَدَّيكِ
وَشَقائِقَ النُعمانِ في شَفَتَيكِ
وَعَلى جَبينِكِ مِثلَ قَطَراتِ النَدى
وَالنَرجِسَ الوَسنانَ في عَينَيكِ
وَنَشَقتُ مِن فَودَيكِ نَدّاً عاطِراً
لَمّا مَشَت كَفّاكِ في فَودَيكِ
وَرَأَيتُ رَأسِكِ بِالأَقاحِ مُتَوَّجاً
وَالفُلُّ طاقاتٍ عَلى نَهدَيكِ
وَسَمِعتُ حَولَكِ هَمسَ نَسَماتِ الصِبا
عِندَ الصَباحِ تَهُزُّ مِن عَطفَيكِ
أَيقَنتُ أَنَّكِ جَنَّةٌ خَلّابَةٌ
فَحَنَنتُ مِن بَعدِ المَشيبِ إِلَيكِ
وَلِذاكَ قَد صَيَّرتُ قَلبي نَحلَةً
يا جَنَّتي حَتّى يَحومَ عَلَيكِ
روحي فِداأُكِ إِنَّها لَو لَم تَكُن
في راحَتَيكِ هَوَت عَلى قَدَمَيكِ


Ist Gott ein reiner Geist, wie die Poeten lehren,
So solstu gleichfals ihn mit reinem Herzen ehren.


Meraviglia fia ben come quei monti,
Mentre lacrima il fier, mentre sospira,
Non versan dentro all'onde e fiamme e fonti.


Quella, che co´ begli occhi par che ´nvoglie
Amor, di vili affetti e penser casso,
e fa me spesso quasi freddo sasso,
mentre lo spirto in care voci scioglie,


El mismo soy. No al águila eres dado
en despojo; mi amor te trae, olvida
tu amada Troya y sube a mis estrellas.


أرِبَت مودَّتُكم على الأيّامِ
فَتَرَ الإخاءُ لفترة الإسلامِ
وإذا أضاع الناسُ ذِمَّةَ دينهم
لم يحفظوا بمودةٍ وذِمامِ
لو أنها دارُ المقام لَعُدِّلَت
لكنها خُلِقت لغير مقامِ


Zachytit marně chce se mně
slov tušených jen něhu.
A moře hučí tajemně
u opuštěných břehů...


Però taccia qualunque si presume
biasmar costei, ché gli è mirabil prova
di poca fiamma far venir gran lume.


¡Bendecid al Señor! Alzad las manos,
siervos de ayer, sin sangre ni cadenas;
ya ruedan las fortísimas almenas,
murallas de soberbios y tiranos


io ho trovato che costui è quello
che lui rimise in casa sua per certo,
e 'l merito che n'ha tu puoi vedello.


Denn er glaubt, vom Wein bethöret,
Ihrer aller Herr zu sein:
»Was dem Gotteshaus gehöret,«
Schreit er, »Leut' und Land sind mein!«
Als er das im Rausch gesprochen,
Flogen Steine nach dem Wicht,
Doch die Schwyzer, losgebrochen,
Lassen von dem Führer nicht.


Sorriso solto
De coisa nenhuma,
Tênis da moda
Marca na sola,
Inteligência coisa fora de moda,
O Papo que sempre rola
É beber coca-cola,
E falar de namoro na escol
Idiotinhas
Não são só eles ou elas,
Mas são todos
Que não veêm
O que está acontecendo lá for
E assim vai se passando
As horas neste país
De aurora juvenis
Que não acorda
Para ver os farrapos
De sua gente
Espalhado por este continente
Chamado Brasi


أَقْبَلَ الصُّبْحُ يُغنِّي
للحياةِ النَّاعِسَهْ
والرُّبى تَحلمُ في ظِلِّ
الغُصونِ المائِسَهْ
والصَّبا تُرْقِصُ أَوراقَ
الزُّهورِ اليابسَهْ
وتَهادى النُّورَ في
تِلْكَ الفِجاجِ الدَّامسَهْ
أَقبلَ الصُّبْحُ جميلاً
يملأُ الأُفْقَ بَهَاهْ
فتَمَطَّى الزَّهرُ والطَّيْرُ
وأَمواجُ المياهْ
قَدْ أَفاقَ العالم الحيُّ
وغَنَّى للحياهْ
فأَفيقي يا خِرافي
وهَلُمِّي يا شِياهْ
واتبعِيني يا شِياهي
بَيْنَ أَسرابِ الطُّيورْ
واملإِي الوادي ثُغاءً
ومِراحاً وحُبُورْ
واسمعي هَمْسَ السَّواقي
وانشقي عِطْرَ الزُّهُورْ
وانظري الوادي يُغَشِّيهِ
الضَّبابُ المُسْتَنيرْ
واقطُفي من كلإِ الأَرضِ
ومَرعاها الجَديدْ
واسمعي شبَّابتي تَشْدُو
بمعسولِ النَّشيدْ
نَغَمٌ يَصْعَدُ مِنْ قلبي
كأَنفاسِ الوُرودْ
ثمَّ يَسْمو طائراً كالبلبلِ
الشَّادي السَّعيدْ
وإذا جئْنا إلى الغابِ
وغطَّانا الشَّجَرْ
فاقطُفي مَا شئْتِ مِنْ عُشْبٍ
وزهرٍ وثَمَرْ
أرضَعَتْهُ الشَّمسُ بالضَّوءِ
وغذَّاهُ القَمَرْ
وارتَوَى مِنْ قَطَراتِ الظَّلِّ
في وقتِ السَّحَرْ
وامْرَحي مَا شئتِ في الوديانِ
أَو فَوْقَ التِّلالْ
واربضي في ظلِّها الوارِفِ
إنْ خِفْتِ الكَلالْ
وامْضَغي الأَعشابَ والأَفكارَ
في صَمْتِ الظِّلالْ
واسمعي الرِّيحَ تُغَنِّي
في شَمَاريخِ الجِبَالْ
إنَّ في الغابِ أَزاهيراً
وأَعشاباً عِذابْ
يُنشِدُ النَّحْلُ حوالَيْها
أَهازيجاً طِرابْ
لمْ تُدَنِّسْ عِطرها الطَّاهرِ
أَنفاسَ الذِّئابْ
لا ولا طافَ بها الثَّعْلَبُ
في بعضِ الصِّحابْ
وشذاً حلواً وسِحْراً
وسَلاماً وظِلالْ
ونَسيماً ساحرَ الخطوَةِ
مَوْفُورَ الدَّلالْ
وغُصوناً يرقُصُ النُّورُ
عليها والجَمالْ
واخضراراً أَبديًّا
لَيْسَ تَمحوهُ اللَّيالْ
لن تَملِّي يا خِرافي
في حِمى الغابِ الظَّليلْ
فزَمَانُ الغابِ طفلٌ لاعبٌ
عَذْبٌ جميلْ
وزمانُ النَّاسِ شَيْخٌ
عابِسُ الوجهِ ثَقيلْ
يتمشَّى في مَلالٍ
فَوْقَ هاتيكَ السُّهولْ
لكِ في الغاباتِ مرعاكِ
ومَسْعاكِ الجميلْ
وليَ الإِنْشادُ والعَزْفُ
إلى وَقْتِ الأَصيلْ
فإذا طالتْ ظِلالُ الكَلإِ
الغضِّ الضَّئيلْ
فهلمِّي نُرْجِعِ المَسْعَى
إلى الحيِّ النَّبيلْ


Ještě jednou slzý plným okem
Zbíhám, vlasti drahá, strany tvé.
Měj se dobře, pole přemilé!
Měj se dobře! – Jáť jdu těžkým krokem!


Und kennen wir in jedem Märchen
Auch Alles genau bis auf das Härchen,


Was jrrdisch heist, muß doch hie bleiben
Und endlich mit der Welt vergehn.
Was solt' ich denn daran bekleiben,
Was solt' ich nach dem Schatten sehn?
Und hätt' ich gleich
Ein solches Reich
Als' ehmals Alexander:
Hie bleibts doch mit einander.


Sie gehen durch eine blasse
Leisrauschende Pappelallee,
Durch eine Heckengasse
Und durch den duftigen Klee,


Ove voti farà, che 'n selva e 'n monte
non fermi edera o lauro sua radice,
che non li adombri l'onorata fronte.


Ale mlčí Čantorije,
nikde otvor, nikde vchod,
marno vše! – – – A jako zničen
prchá kovář bolem sklíčen,
v mysli chmuru, v srdci hlod.


Albahacas amarillas,
a partes verdes y secas,
trasplanta para casadas
que pasan ya de los treinta;
y para las viudas pone
muchos lirios y verbena,
porque lo verde del alma
encubre la saya negra.
Torongil para muchachas
de aquellas que ya comienzan
a deletrear mentiras,
que hay poca verdad en ellas.
El apio a las opiladas,
y a las preñadas almendras;
para melindrosas cardos
y ortigas para las viejas.
Lechugas para briosas
que cuando llueve se queman,
mastuerzo para las frías,
y ajenjos para las feas.
De los vestidos que un tiempo
trujo en la Corte, de seda,
ha hecho para las aves
un espantajo de higuera.
Las lechuguillazas grandes,
almidonadas y tiesas,
y el sombrero boleado
que adorna cuello y cabeza;
y sobre un jubón de raso
la más guarnecida cuera,
sin olvidarse las calzas
españolas y tudescas.
Andando regando un día,
vióle en medio de la higuera
y riéndole de velle,
le dice desta manera:
«—¡Oh ricos despojos
de mi edad primera
y trofeos vivos
de esperanzas muertas!
¡Qué bien parecéis
de dentro y de fuera,
sobre que habéis dado
fin a mi tragedia!
¡Galas y penachos
de mi soldadesca,
un tiempo colores
y agora tristeza!
Un día de Pascua
os llevé a mi aldea,
por galas costosas,
invenciones nuevas.
Desde su balcón
me vio una doncella,
con el pecho blanco
y la ceja negra.
Dejóse burlar,
caséme con ella,
que es bien que se paguen
tan honrosas deudas.
Supo mi delito
aquella morena
que reinaba en Troya
cuando fue mi reina.
Hizo de mis cosas
una grande hoguera,
tomando venganza
en plumas y letras—».


dusné ticho vládlo nyní
v pokoji. Stoup Jiří k oknu,
na skle bubnuje si rychle
jakýs pochod odměřený.
Náhle obrátí se k tetě,
která úzkostně se dívá
po Lucii: „Pojedeme
na venkov dnes.“ „Ještě dneska?“


Gran Capitán segundo, renacido
de Córdoba, esperanza renovada,
invicto César, cuya ardiente espada
rinde al soberbio, ampara al ya vencido


Auch Götter ärgern sich. Von eines Aergers Glut
Wird Amor selbst einmal entbrannt,
Und schwarze Galle kocht sein rosinfarbnes Blut,
Und sein Gesicht ist braun, und schwach ist sein Verstand.
O Himmel, Himmel! seufzt die arme Venus schon,
Ach ich verliere meinen Sohn!


Így zárta beszédét fejedelmi Detre.
Soká Buda nem lelt ép szót feleletre;
Mint sas fészkibe ha idegen sas szállna:
Verte vadul szívét az ijedség szárnya.


Me gustan las ojeras
en los semblantes tristes
de los seres que luchan
con el mal, y resisten
los espantosos golpes
que del pesar reciben,
y que apenas se fruncen...
y solo a solas gimen.
Detesto las ojeras
en los semblantes tristes,
de aquellos que en las crápulas
y en los burdeles viven;
y enfermos de la carne
y enfermos del espíritu,
van en busca del vórtice
del desprecio y del crimen.
Por eso son tan bellas
en las mártires vírgenes,
en las madres dolientes,
y en los bardos sublimes;
y al contrario, asquerosas,
repugnantes y horribles,
en los que se degradan,
es decir; ¡en los viles!


Yes! let the rich deride, the proud disdain,
These simple blessings of the lowly train;
To me more dear, congenial to my heart,
One native charm, than all the gloss of art.
Spontaneous joys, where nature has its play,
The soul adopts, and owns their first-born sway;
Lightly they frolic o'er the vacant mind,
Unenvied, unmolested, unconfin'd:
But the long pomp, the midnight masquerade,
With all the freaks of wanton wealth array'd,
In these, ere triflers half their wish obtain,
The toiling pleasure sickens into pain;
And, ev'n while fashion's brightest arts decoy,
The heart, distrusting, asks if this be joy.


to nezapomeň. Co nám ocean


Ó tak žijte stále spolu,
drahouškové zlatí,
prázdni trudů všech a bolů,
jako žijí svatí.


Často laď tu lyru Svoji,
s nevěrou buď stále v boji;
Tyť tak jemně pěti znáš,
jak nám svědčí „Domov Náš!“


Ты вся на море! ты вся на юге! и даже южно
Глаза сияю Ты вся чужа Ты вся — полеО, горе сердцу! — мы неразлучны с тобою гоКак это странно! как это больно! и как ненужно!
Ты побледнела, ты исхудала: в изнеможеньи
Ты вся на море, ты вся на юге! ты вся вдалО, горе сердцу! — мы год, как хворост, шутя, сожгли,
И расстаемся: я — с нежной скорбью, ты — в раздраженьТы осудила меня за мягкость и за сердечность, —
За состраданье к той неудачной, забытой мной, —
О, горе сердцу! — кого я наспех назвал родной…
Но кто виною? — Моя неровность! моя беспечностМоя порывность! моя беспечность! да, вы виною,
Как ты, о юность, ты, опьяненность! ты, звон в крови!
И жажда женской чаруйной ласки! И зов любви!
О, горе сердцу! — ведь так смеялись весна весною…
Сирень сиренью… И с новым маем, и с новой листью
Все весенело; сверкало, пело в душе опятЯ верил в счастье, я верил в женщин — четыре, пять,
Семь и двенадцать встречая весен, весь — бескорыстьО, бескорыстье весенней веры в такую встречу,
Чтоб расставаться не надо было, — в тебе ль не зло?
О, горе сердцу! — двенадцать женщин судьбой смело!
Я так растерян, я так измучен, так искалечеНо боль за болью и за утратой еще утрата:
Тебя теряю, свою волшебку, свою мечту…
Ты вся на море, ты вся на юге, вся на лету…
О, горе сердцу! И за ошибки ему расплата…
17 февраля 1916
Петроград


De Amtmann let sin Buren kamen,
Un as de Buren sünd tausamen,
Dunn höllt hei ehr 'ne hellsehe Red':
Wo hei dat makt an ehre Städ',
Dat s' ehren Vurtel man nich wüßten
Und dat sei't anners maken müßten,
Sei künn'n em ihrlich dat tau glöwen,


Ze synů jsou kmeti,
z vnuků starci již,
věků dvou král Honza
bídně nese tíž.
A tu slyší lidu hlasy:
,„Smutné přišly na nás časy,
stářím hyne říš.‘“


Ya que el tiempo era llegado
en que hacerse convenía
el rescate de la esposa,
que en duro yugo servía
debajo de aquella ley
que Moisés dado le había,
el Padre con amor tierno
desta manera decía:
Ya ves, Hijo, que a tu esposa
a tu imagen hecho había,
y en lo que a ti se parece
contigo bien convenía;
pero difiere en la carne
que en tu simple ser no había.
En los amores perfectos
esta ley se requería;
que se haga semejante
el amante a quien quería;
que la mayor semejanza
más deleite contenía;
el cual, sin duda, en tu esposa
grandemente crecería
si te viere semejante
en la carne que tenía.
Mi voluntad es la tuya
-el Hijo le respondía-,
y la gloria que yo tengo
es tu voluntad ser mía,
y a mí me conviene, Padre,
lo que tu Alteza decía,
porque por esta manera
tu bondad más se vería;
verase tu gran potencia,
justicia y sabiduría;
irelo a decir al mundo
y noticia les daría
de tu belleza y dulzura
y de tu soberanía.
Iré a buscar a mi esposa,
y sobre mí tomaría
sus fatigas y trabajos,
en que tanto padecía;
y porque ella vida tenga,
yo por ella moriría,
y sacándola del lago
a ti te la volvería.


I' so ch'altrui ve mostra d'amare,
Ma quant'el dice, non v'ama de core,
E tutto fa per poderve 'nganare,
Ché per un'altra donna so ch'el' more.
Fuorsi ve piace lu' per servo tòre,
Ucider mi, che tenet'in balìa.


ربَّ شيعيَّةٍ إلى بردِ فيها
بيَ حرٌّ وجفنُها في فتورِ
لي ضلوعٌ في كربلا مِنْ جفاها
ودموعٌ في عيدِ يومِ الغديرِ


Ó, mind akit szerettem életemben
s ki lelkemet szeretni még merész,
figyeljen most, talán megérthet engem,
bár hangom szerte tárult mélybe vész,
mint egy örök sodor halásza zengem,
amiről még álmodni is nehéz,
ragadójába markolok kezemmel
s merni merem, amit más nézni sem mer.


Je západ. Barvy, stříbro, zlato
těch oblak, růže, zámky, hory –
vše z pohádky jen krátké vzato
a mizí. Za tmavými bory
ohňové vzpláli příšerní;
kde růže byly, dým se valí
a černé hadry, troudy halí –
to červánky jsou večerní.


Vanda suavis rozkošná se chvěje,
hle motýl rajských, netušených sfér,
adontoglossum vlhká od krůpěje –
pták jemnoperý ztichlý v podvečer.


Como a Noite, Senhor,é linda
Com seus cabelos de luar…
Não chores mais, Lua bemvinda
Que me fazes também chorar…


Co věštec platen, když mu doba mizí?
Já nechci omlouvati slabost svoji,
však jedno vím, co vyzískal jsem prací:
Jsme všickni vlákna v lemu boží řízy,
to dosti buď, ať zdobí hruď či paž;
ať pěnicí se tvoje hymna ztrácí,
tys přece žil a něčím byl v tom boji,
na jeho nebi přece hvězdou pláš,
byť nejmenší! Však i ta nevymizí,
chtěl’s dobro, velkost, pravdu, těch jsi stráž
i tam, kde čas vše potírá a sklízí.


Es braus't die Welt, und um die höchsten Schätze
Des Erdenlebens tobt der Kampf noch laut:
Du kanntest Völker, Sitten und Gesetze,
Sahst, wer auf Felsen, wer auf Sand gebaut;
Du wußtest, was ein Gott ist, was ein Götze,
Du hättest uns manch Warnungswort vertraut;
Dein heller Blick, für Ewigkeiten offen,
Lehrt' uns, nicht Alles von der Stunde hoffen.


Nyní stanul v ráji pátém:
kol kvet’ samý asfodel,
ve prašníku květů zlatém
samé lidské tváře zřel.


مَتى لا مَني فيها فَإِنّي فَعَلتُه
وَلَم آتِها مِن ذي جَبانٍ وَلا سِترِ
جَمَعتُ لِرَهطِ العائِذِيِّ سَرِيَّةً
كَما جَمَعَ المَعذورُ أَشفيةَ الصَدرِ
فَإِن تَشكُروني تَشكُروا ليَ نِعمَةً
وَإِن تَكفُروني لا أُكَلِّفُكم شُكري


QUINTO


Die Himmel wehen
Blut zerrinnt
Zerrinnt
In
Tausend Fäden


Je vins, chanteur mélodieux,
Et j'ouvris ma lèvre enchantée,
Et sur les épaules des dieux
J'ai remis la pourpre insultée.


Auch hab' ich mich verschworen mit einem teuren Eid,
Nimmer heimzukehren denn mit der holden Maid.
Ich müßte Schmach erwerben, bräch' ich's ohne Not;
Nein, besser ist's zu sterben einen königlichen Tod.


Wir singen unsre Lieder, so lang' das Schwert noch ruht;
Mit Melodieen wecken wir unsrer Brüder Muth;
Wir singen für die Freiheit, ob auch der Feind uns droht;
Wir singen und wir sterben den schönen Liedertod.


Hledáme cestu. Jeden tak
a druhý jinak, jak se dá.
Nad strží orel, dravý pták
jen co si kořist vyhledá.
Hledáme cestu, tuláci
a do všech oken nahlédnem.
Poznáme: už se nevrací,
co ztratili jsme každým dnem;
hledáme cestu k štěstí z běd,
trnitou stezkou roklinami;
v skaliskách zmije nevidět,
cos ale syčí mýtinami. –


Teď dobouřeno, dotrpěno jest;
dnes zapadáš již pro mne naposledy,
již nikdy neuzřímť já západ tvůj;
vše, nač jsem čekal, ponurá noc změní;...
již nezatoužím, nezasmutním víc,
vždyť půjdu ve svět tmy a mlh a zapomnění!


Fliege empor, mein Geiſt,
Deine mächtigen Augen wirf in der Zukunft Nacht!


Printz Carl! Du hast, bey Geist und Muth,
gelassne Huld und Helden-Flammen;
Du hast der Mutter Bild; des Vaters tapfres Bluth,
und zwar im höchsten Grad, zusammen.
Wie Dir der Grosse Ludewig ,
als Gross-Herr-Vater , vorgegangen;
Was Dir der Vater zeigt; wie Der hat angefangen;
So gehst Du nach! So hebst Du Dich!
Kannst Du die Helden Bahn, den Weg der Väter , finden:
So kannst Du Dich auch gross verbinden.


潭底乖龙唤不应
骄阳似欲败西成
虚堂永夜耿无睡
起听四郊车水声


Die Andern hat verschont der Schlag,
Und nur als schwarze Schlacke lag,
Mit Ketten und mit Eisenband
Verschmolzen, Einer an der Wand. 1


E se dispose al fin dal ira vinto
morir, ma prima uccider la sua moglie
che d amendue li sangui un ferro tinto
levassi lei di biasmo e se di doglie
se ne ritorna in la città, suspinto
da così furibonde e cieche voglie
indi alla villa un suo fidato manda
e quando exequir debbia gli commanda


V dobrém rozmaru hovoří
s dvorní šlechtou, baví hostí,
ba i k židům, mouřenínům
mluví mnohé zdvořilosti.


Gottlob, ich sehe schon im Nordenlöwensarm
Den halben silbermond! Wi, wird er Sonnenwarm?
Er wächst und wächset voll? Sih, wi er prächtig leuchtet
Im allerreinstem Christenthum,
Zu des dreieingen Gottes ruhm,
Das wahrer Kühlzeittau den matten Jacob feuchtet.


أستطلع الأخبار من نحوكم
وأسأل الأرياح حمل السلام
وكلما جاء غلام لكم
أقول يا بشراي هذا غلام


Quiero acordarme de una ciudad deshecha junto a sus dos ríos sedientos;
quiero acordarme de la muerte de los jardines, del agua verde que beben las palomas,
ahora que tú cantas y bailas con una voz áspera de campamento;
quiero acordarme de la nieve que vuelve con la lluvia
para humedecer su boca de viento dormido, su luna abierta entre la yedra.
Quiero acordarme de mis amigos, ¡ay!, de cómo dormirá una mujer que he querido.
Baila, aliento triste, alarido oscuro. Lleva tus pies de acero sobre los alacranes
que tiemblan por las hojas de la madera,
golpeando sus tenazas de polvo
cerca de tu piel.
Baila, amanecida; empuja el aire con el calor del cuello, con la serpiente que conduces rota
en la mano enamorada y dura.
Yo estoy pendiente de ti, ensombrecido: tu canto me enfría la cara, me envenena el vello.
¡Qué haría para poder estar quieto,
abierto en tu garganta llena de barro,
hasta resbalarme por tu pecho, como una llama de rocío!
Baila sobre el desierto caliente.
Nilo de voz, delta de aire perecible.


O ar do campo vem brando,
Faz sono haver esse a
Já não sei se estou sonhando
Nem de que serve sonha


islanmayanı yok, yağmur altında hepsi:


„Klid, klid chci!„ děl; leč sotva zdřím’,
sen nový v hruď mu vlez’
a jako tygr zlícený
jej v pelech pomsty nes’. –


أَعوذُ بِبَدرٍ مِن فِراقِ حَبيبي
وَمِن لَوعَتي في إِثرِهِ وَنَحيبي
وَمِن فَجعَتي مِنهُ بِقُرَّةِ أَعيُنٍ
إِذا شُرِعَت فيهِ وَشُغلِ قُلوبِ
يَروحُ قَريبَ الدارِ وَالهَجرِ دونَهُ
وَرُبَّ قَريبِ الدارِ غَيرُ قَريبِ
وَمِثلُ أَبي النَجمِ المُهَذَّبِ فِعلُهُ
رَثى لِمَشوقٍ أَو أَوى لِغَريبِ


Et dire que la terre est tout entière en proie
Aux affirmations de ces prêtres sans joie,
Sans pitié, sans bonté, sans flambeau, sans raison,
Dont l'ombre, l'ombre, l'ombre et l'ombre est l'horizon !


Gib uns des Leibes Noth,
Die Kleidung' und das Brodt
Durch deinen reichen Segen,
Da alles an gelegen;
Sonst nützet kein begiessen.
Dein Wort, Herr, hilfft uns wol,
Die Speise zu geniessen,
So uns erhalten sol.


Die blind und taub, ihr Augen habt und Ohren,
Nicht Stimmen hören wollt, nicht Zeichen sehen,
Ich zittre nur für euch, ihr blöden Toren!


Táncolok én is muzsikára,
mint már annyian, olyan régen,
köpenyegemet szél cibálja
és cigarettám füstöl kéken.


Было поздно в наших думаПела полночь с дальних башеТемный сон домов угрюмых
Был таинственен и страшеБыло тягостно-обиднДаль небес была беззвезднБыло слишком очевидно,
Что любить, любить нам — позднМы не поняли начала
Наших снов и песнопениИ созвучье отзвучало
Без блаженных исступлениИ на улицах угрюмых
Было скучно и морознБило полночь в наших думаБыло поздно, поздно, поздн


Was wunder, wenn sie brünstig girrt,
Seit Amor mit gespanntem Bogen,
Bey dem ein voller Köcher schwirrt,
Dem jungen Frühling nachgeflogen.


得近清光幸已深
捲帘何意欲呈身
贪荣自遂台衡志
诏杖三加及贵臣


Er hätt ein Auge treu und klug
Und wär auch liebevoll genug,
Zu schauen manches klar und rein
Und wieder alles zu machen sein;
Hätt auch eine Zunge, die sich ergoß
Und leicht und fein in Worte floß.
Des täten die Musen sich erfreun,
Wollten ihn zum Meistersänger weihn.


Ich weiss, du liebst es hoch zu Rosse
Zu schütteln den Speer deiner Poesie,
Drum duftet sie auch nie nach der Gosse
Und stinkt beträchlich nach Patchouli.
Famos! schon wird vor Bewundrung stumm
Das höhere Töchterpublikum.


Die Erde ist nur fröhlich,
Wann froh der Himmel blickt,
Schnell dann mit bunten Blumen
Sie Haupt und Busen schmückt;
Dann tönt aus ihrem Munde
So mancher Wonnelaut;
Sie fliegt in schnellen Tänzen
Wie eine junge Braut.


Lid nakupený stojí po ulicích
a civí na ně. Camille vstává – cože? –
Snad řečnit chce k nim? Rýpnutím jej strhl:
– Nech, hochu, canailli tu na pokoji! –


Was ist es, das
An die alten seligen Küsten
Mich fesselt, daß ich mehr noch
Sie liebe, als mein Vaterland?
Denn wie in himmlische
Gefangenschaft verkauft
Dort bin ich, wo Apollo ging
In Königsgestalt,
Und zu unschuldigen Jünglingen sich
Herabließ Zevs und Söhn in heiliger Art
Und Töchter zeugte
Der Hohe unter den Menschen.


Duch můj je silný jako milování,
křtem očištěný obří nenávisti,
má mysl jasná jako slunné ráno,
krystalů bratr, ptáků, stromů listí
života rozkoším jak záhadám
smavý a vlídný pravím: ano, ano!


To vidím, slyším, když na ňadrech ženy
jsou moje rty v polibků tísni němy –
mně zdá se, že umírám přeblažený,
svět širý že on skrývá perutěmi!


花总如生白不知
黄筌神妙让徐熙
绝怜点染惟丹粉
没骨图成多折枝


A Hold elfordul, hajnal lesz már
S a hajnalban egy sereg
Villamos lámpa alszik el, ha
Jönnek
A távoli szekerek.


Kominník je sice černý,
ale domů přítel věrný.
Kominníka slušně ctěte,
dobře-li vždy komín mete;
zbavujeť dům požáru,
aby zůstal bez zmaru.


耻字在人为甚大
根心羞恶不容无
所存所失分岐路
为蹠为尧遂两途


A posléz paní: „Kaž, by hned
a ještě tento den
s mým knězem Pražský Jeroným
byl do Čech vypraven.


Odtad do domova
Daleko má ještě;
Která chýž ho schová
Od takého deště?


Készülnek a hosszú sirok
Egymásután, sietve;
És a harminczezer halott
Beléjük lőn temetve.


Du Tugendsame, du,
tust du die Augen zu,
die mehr nicht wollen glimmen?
Du wolberedter Mund,
erstummen dir itzund
die süßen Stimmen?


И вы, святыни снега, обесчещены,
Следами палок осквернен ледник,
И чрез зияющие трещины
Ведет туристов проводниНо лишь свернешь с дороги предназначенной,
Туда, где нет дорожек и скамей, —
Повеет мир, давно утраченный,
Среди оснеженных камней!
Быть может, мы — уже последние,
Кто дышит в Альпах прежней тишиноВершины царственно-соседние
Одеты влажной синевоПарит орел над скалами точеными;
Настороживши слух, стоят сурки;
Объяты рамами зелеными,
Синея в блеске, ледникЕще здесь живы замыслы Создателя,
Искавшего торжественных услад, —
Непогрешимого ваятеля
Непостигаемых громад!
Он, протянув просторы ярко-синие, —
Из черни, зелени и белизны
Творил единственные линии,
Свои осуществляя сн


Oh, věčný stín ve tvé jizbě
a bolest v kalných již očích.
A děcko na tvojich loktech
úsměvné, chtivé života
tesklivě vzpíná ručky.


a oddychuje hřměním a své lání
vysýlá v lávy žhavé ručejích,
že ztichlo cikad zvučné cvrlikání
i Theokrita hrdliček zmlk’ smích;


Miro de transformados la confusa
pesadumbre que infaman su dureza;
quiero escusar mi mal, y la pereza
del encanto crüel mi intento escusa.
Quedo de mármol simulacro eterno
a su templo terrible consagrado,
como los que atrevidamente vieron;
y hecho despojo del tirano tierno,
no escusando poder tiranizado,
me ofende como a aquellos que ofendieron.


Křičícímu dím já: i proč kvílíš
Uštipečný pane nosálku,
Není dobře moudrým býti příliš!


Conheci-o: era um padre, um desses santos
    Sacerdotes da Fé de crença pura,
    Da sua fala na eternal doçura
    Falava o coraçã Quantos, oh! Quantos


تَعَاضَدْتُمُ بَغْياً لِنَشْر الْمَظالِمِ
وقُمْتُمْ لِدَفْعِ الْحَقِّ لا عَنْ تَكاتُمِ
وَرَاغَمْتُمُ الدِّينَ الْحَنيفَ وَصُلْتُمُ
عَلَى مَنْ دَعَا لِلحَقّ صَوْلَةَ ظالِمِ
وَحَلّلْتُمُ ما حَرَّمَ اللهُ جُرْأَةً
عَلَى اللهِ مِنْ بَعْدِ اتّضاحِ الْمَعالِمِ
وأَنْكَرْتُمُ تَحرِيمَ مكْسٍ وقُلْتُمُ
عَلَى حِلِّهِ قَدْ جاءَ قَوْلٌ لِعالِمِ
كَذَبْتُمْ وَربِّ الْعَرْشِ ما قَالَ قائِلٌ
بِتَحْلِيلِهِ في دَهْرِنا الْمُتَقَادِمِ
أَلَمْ تَعْلَمُوا قَوْلَ الرَّسْولِ لِخالِدٍ
وَقَدْ سَبَّ مَنْ حُدَّتْ بأحْجارِ راجِمِ
رُويْداً بَمنْ لو تَابَ ذُو المكْسِ مِثْلَها
لبَاءَ بِعَفْوٍ منْ كَريمٍ وَرَاحِمِ
وَقَدْ صانَ رَبُّ الْخَلْقِ أَعْلاَم عَصْرِنا
وَمَنْ قَبْلَهُمُ عَنْ مُوبِقاتِ المآثِمِ
وَهَا هُمْ عَلَى ظَهْرِ الْبَسِيطَةِ فاسْأَلوا
تَروْها لَدَيْهِمٍْ مِنْ أشَرِّ الْمَظالِمِ
وَحَاشَا لأَهْلِ الْبَيْتِ أنْ يَأْذَنُوا بِهِ
وهُمْ صَفْوَةُ الرّحْمنِ بَيْنَ العوالِمِ
فَيا جاهِلاً هُدْيَ النّبِيِّ وأَهْلِهِ
وأصْحابِهِ والتّابعينَ الأكارِمِ
أَتَكْذِبُ جَهْراً لا أبالَكَ عامِداً
وتَأْكُلُ سُحْتاً بئْس طُعْمَةُ طاعِمِ
فَما المكْسُ إلا فَوْقَ كُلِّ مُحرَّمٍ
وَمَا الْمَكْسُ إلاّ مِنْ أَشَدِّ الْجَرائِمِ
وما باعْتِيادِ الظُّلْمِ يَذْهَبُ حُكْمُهُ
لَدَى كُلِّ مُفْتٍ في الأنَامِ وحاكِمِ
فَيا مُنْكِراً ما قُلْتُ في المكْسِ أَنْتَ في
ضَلالٍ وجَهْلٍ فَوقَ جَهْلِ الْبَهَائمِ
وَيا مُنْكِراً ما قُلْتُ في الْعَدْلِ في الْوَرَى
وأخْذِ الّذي في حُكْمِ أَعْدَلِ حاكِمِ
وَكَفِّ يَدِ الْعُدْوانِ عَنْ كُلِّ مُسْلِمٍ
سِوَى ما أَتَى في شَرْعِ رَبِّ الْعَوالِمِ
وَرَفْعِ ظُلامَاتٍ عَلَى النّاسِ قَدْ غَدَتْ
تُرَى عِنْدَ أَهْلِ الظّلْمِ ضَرْبَةَ لازِمِ
كَمِثْلِ سِياسَاتٍ وتِلْكَ هي الّتي
غَدَتْ في زَمانِ الْجَوْرِ إحْدَى الْعَظائِمِ
فَتُؤْخَذُ أَمْوالُ الْعِبادِ تَجَرِّياً
عَلَى اللهِ جَلَّ اللهُ عَنْ غَشْمِ غاشِمِ
وَكَمْ مِنْ حُدودٍ أَوْجَبَ الله حُكْمَها
فَدافَعَها قَوْمٌ بِقَبْضِ الدّراهِمِ
وَكَمْ مِنْ عُقُوباتٍ أَتَتْ بأَدِلّةٍ
تُباعُ بِنَزْرٍ منْ خَبيثِ الْمَطَاعِمِ
وكَمْ منْ دِماءٍ قَدْ تَوَفَّرَ أَرْشُها
إلى كَفِّ شَيْطانٍ قبِيح المآثمِ
وكَمْ حُرَمٍ للهِ تَنْتَهِكُونَها
وما فِيكُمُ مَنْ خافَ لَوْمَةَ لائِمِ
فَهذي سِياسَاتٌ لَدَيْهم ورُبَّما
تَقُولونَ آدَابٌ لأَهْلِ الجرائِمِ
كما جَعَلُوا ظُلْمَ الرَّعايا بِمالِها
حُقُوقاً خِداعاً وهْيَ عَيْنُ المظالِمِ
وَكَمْ منْ ظُلامَاتٍ تُسَمَّى لَدَيْهِمُ
بِغَيْرِ اسْمِها سَتْراً لَها في الْعَوالِمِ
تَقُولُونَ هَذي دَفْعَةٌ ثُمّ هَذِهِ
لَدَيْنا قِتَالٌ أَوْ جَريمَةُ جارِمِ
وَذي فُرْقَةٌ فاعلم بها أو مَعُونَةٌ
وتِلْكَ إذا حَقَّقْتَ أَقْبَحُ مأثَمِ
وهَذِي مُكُوسٌ كُلُّها غَيْرَ أَنّها
تَرُوجُ عَلَى فَهْمِ امْرِىءٍ غَيْرِ فاهِم
فَيا مُنْكِرَ المعْروفِ مِنْ دِين أَحْمَدٍ
جَهِلْتَ ولكِنْ فَوْقَ جَهْلِ الْبَهَائِمِ
لَكَ الْوَيْلُ هَذَا في الشّرِيعَةِ قاطِعٌ
ومَنْ أَنْكَرَ الْقَطْعِي عَظِيمُ الْجَرائِمِ
وقَدْ كَفَّرَ الأعْلامُ مَنْ رَدَّ قاطِعاً
مِنَ الشَّرْعِ وَهْوَ الْحَقُّ عِنْدَ التّخاصُمِ
فَيَا مَعْشَرَ الأَعْلامِ في كُلِّ بَلْدَةٍ
وَهَذا نِداءٌ شامِلٌ كُلَّ عالِمِ
أَيُنْكِرُ أَقُوامٌ إذا قَالَ قائِلٌ
قَضَى رَبُّنا تَحْريمَ كُلِّ الْمَظالِمِ
وَقَالَ بأَنَّ اللهَ أَوْجَبَ في الْوَرَى
سُلُوكَ طَريقِ الْعَدْلِ منْ كُلّ قائِمِ
أَبِينُوا أَبِينُوا إنَّ ذَا عَهْدُ رَبّنا
عَلَيْكُمْ وإنَّ الْعَهْدَ أَلْزَمُ لازِمِ


JENE náš, tvých šelest palem
připomíná šepot vln –
dej, ať v národě tvém malém
velkých cílů každý pln,
ať se mlčet učí muži
tam, kde mluvit těžko není –
nebezpečí však ať vzpruží
k odvážnému promluvení!


Ando tan altamente que no alcanza
al sujeto la vista, sólo verse
puede por fe, y por fe comprenderse
aquella excelsa luz sin semejanza.


Wir aber trinken,
Und Freuden winken
Uns jeden Tag.
Der Unmut weichet
Und Ekel schleichet
Uns nimmer nach.


Die vierte Spezies, mein Kind,
Könnt' ich zwar eben so geschwind
Dir praktisch expliciren:
Allein das Einmaleins ist lang,
Und jungen Mädchen wird oft bang'
Vor dem Multipliciren.


Cuadernos Hispanoamericanos


妆点山居要碧梧
向来培植费工夫
一株随风成仙去
留得孙枝乞凤雏


金屋无人奉属车
君王初诵上青书
日长不用教歌舞
自绕琪坛学步虚


– – Federnelke, die wundersame,
So lautet ihr holder botanischer Name.
Vielleicht läßt sie sich freundlich erweichen
Und schreibt und dichtet ein Billett,
Duftend, geistvoll und nett.
Das möge dann die dienende Biene,
Unsere süße, geflügelte Schleckerkathrine,
Hinschwebend im frühesten Morgenwind,
Dem hohen Geburtstagskind
Ehrfurchtsvoll sumsend überreichen.


Byl zbožný, modlíval se rád
a kamokoli vjel,
vždy k slávě boží napořád
lid český zabíjel;
kde zlatého co v domech stih’
hned kázal zrobit na kalich,
by pálený pil z něho lék
vojsk generál, don – Mek, mek, mek!


Mit allen Augen sieht die Kreatur
das Offene. Nur unsre Augen sind
wie umgekehrt und ganz um sie gestellt
als Fallen, rings um ihren freien Ausgang.
Was draußen ist, wir wissens aus des Tiers
Antlitz allein; denn schon das frühe Kind
wenden wir um und zwingens, daß es rückwärts
Gestaltung sehe, nicht das Offne, das
im Tiergesicht so tief ist. Frei von Tod.
Ihn sehen wir allein; das freie Tier
hat seinen Untergang stets hinter sich
und vor sich Gott, und wenn es geht, so gehts
in Ewigkeit, so wie die Brunnen gehen.


My měli máj; byl jeden ples,
pln vůně, zpěvu, překrásný –
však kdyby se nám vrátil dnes,
my víme: byl by nevčasný.


O Zeit, in der ich rastete,
In der mich nichts belastete,
In der ich noch so wohlgemut
Am Tisch der Ruhe gastete!
In der ich nicht nach falscher Gunst
Mit eil'gen Schritten hastete!
Du flohst, es rette mich das Glück,
Da's weiß, wie lang ich fastete,
Wie lang ich keine schöne Hand
Mit meiner Hand betastete!


A v tom srr – crk – chladné proudy
na rytíře zrovna dolů,
a zvonivé rtíky doňy
pustily se do šveholu:


Deidades sacas del Castalio Coro,
sienta la fría, y la abrasada Zona
la pérdida del Hijo de Latona,
y humedezca la tierra vuestro lloro


Než se rozkaz v skutek změnil,
pod hradem lid zavlnil se,
v pravo, v levo rozdělil se,
jakby něčí rozkaz cenil,
jakby poslech’ čísi vůle,
jíž patřila srdce půle.
Touto cestou mezi davy
mlčícími volně jel
průvod, a král nedočkavý
z hradu jemu v ústret spěl.


Ach weh ich armes Kind!
Was vor ein Labyrinth
Verwirrt mir die Gedancken?
Da muß ich ungefähr
Bald hin bald wieder her,
Als wie ein Schilffrohr wancken.


ať sláva klam, jenž nepomíjí,
ať velkou lží je krvavou
vše, nad čím září v historii,
ať pravou velkost vždycky bijí,
až klesne ve prach únavou –


„Zde tedy sedá, právě pod tím stromem,“
cos zašeptalo sladce v ňadrech Šárky;
„zde právě vykonej svou velkou pomstu,“
cos zasyčelo – ale boj byl krátký.
Před zrakem Šárky krev jen mihala se,
v ní ztápěl mech se i kořeny dubu,
v ní tráva, listí, haluze i vrchol,
skal útesy, i čistý azur nebes,
tok Vltavy a celá dálná země –
jen krev, jen krev, jen krev – krev Ctiradovu!


Non ! C'est un vieux soudard, au front bas, à l'œil louche,
Qui bâille en regardant les panneaux de Lancret.
Bazile, en le voyant rire, se convaincrait
Que sa race hideuse est encor de ce monde ;
Car s'il a dépouillé la souquenille immonde
Du vieux maître de chant, pour se chamarrer d'or,
Ce cuistre n'a pas su se défroquer encor
De son masque à soufflets et de son œil atone,
Qu'un rayon de soleil ou de franchise étonne.
Ce fantoche cassé que, dans ses doigts étroits,
La démence a saisi, c'est Napoléon Trois.
La honte ne rougit pas même sa pommette.
Il mange. Il est heureux pourvu qu'on lui permette
De s'habiller en chien savant. Il est d'un sang
Où l'on aime à l'excès les plaques de fer-blanc.
Que de croix ! Il en a jusques aux jarretières !
Et pour jouer avec met des heures entières.
Il a pour ces hochets un sourire enfantin :
On les met dans sa couche, afin que le matin
Il ne pleure pas trop.
Il ne pleure pas trop. Il rumine, il digère ;
Sa conscience est nulle, et son âme est légère ;
Et cependant, le vent dans les arbres, le soir,
Gémit lugubrement, et l'homme pourrait voir
Les morts de Wissembourg et les morts de décembre
Coller leur face pâle aux vitres de la chambre…
Il en vient de Cayenne, il en vient des pontons,
Soldats, proscrits, martyrs, ceux dont nous racontons
Dans les veilles d'hiver l'histoire épouvantable…
Alors il se réveille, il s'accroche à la table,
Et tremblant, effaré, s'écrie avec stupeur :


Mit Flammenzügen glänzt
In der Seelen Abgründen der Vorwelt Bild
Und schießt weit über weissagend starkes Geschoß
In das Herz der Zukunft! Siehe, da steigen
Der Mitternacht Gestalten empor! wie Götter aus Gräbern empor,
Aus Asche der Jugendgluth die Seher! Sie zerreißen
Mit Schwerterblitzen das Gewölk! Sie wehn
Im Blick durch die sieben der Himmel und schwingen sich herab!
Dann liest der Geist in seines Meers
Zauberspiegel die Ewigkeit!


Pero es frágil; apenas el soplo del Deseo
la invade, se convierte su corazón en reo
del sanguíneo delito del Instinto Animal


In: MASSI, August Negativo, 1982/199 I Alberto Alexandre Martin São Paulo: Companhia das Letras, 1991


Sotva poslední list dotrhne,
Na hlas zvolá: „Lile, Lile, Lile!“
Tu se v pláni řehot rozlehne –
Kynou ňádra, srdce bije čile.


při brnkání kytary,
při smetany doušcích svěží
při vytí psů, jichž ozvěna táhlá
po vrcholech sosen běží...


أَشَارَ إلَيكَ بتَسلِيمَةٍ
وَمِن قَبلُ مَرَّ وَمَا سَلَّمَا
فَهذِي بِتلكَ وَذَا سُُكَّرُ
يُحَلِّي بِهِ ذلكَ العَلقَما


Nichts anders, traun, als daß die Schar
Der Menschen sich so ganz und gar
Bis in den tiefsten Grund verkehrt
Und täglich ihre Schuld vermehrt.


Ó, zjeve krásný, kdo mi poslal tebe
dřív, než té zemi, kterou kryje sníh,
dřív, než těm nivám, které sever zebe
a od nichž ještě daleko jest jih?...


On noci smutné na skráň věnec ze hvězd splítá,
a jestli v propasť padnou, na dně skryt je chytá
zas v dlaně Své a noci smutné věnec splítá;


 sbracciati, in zoccoli,
e scalzi e sbrici,
e musi laidi
di vecchi amici;


Ehstes wird die böse Zeit kummen auff die Bahre;
Ehstes werden werden jung tausend göldne Jahre;
Wie es scheint, kans auch wol seyn; dann solch Gold zu kochen,
Hat zu Kohlen, Stadt und Dorff Krieg schon abgebrochen.


Nůž, bratři! číši zpěněnou
připíjím v rozloučenou vám,
a kráčím cestou určenou
bez přátel, lásky, sám a sám.
Leč navrátím-li se zas zpět,
pak připit vám chci a zapět:
„Na družné shledání!“


Mint nem fia e mai kornak;
Lőn Ganymédje víznek, bornak,
Kenyeret hoz, vált oda tányért;
Ingyen teszi, nem adományért.


Na starém dvoře, opuštěn války bouří byl,
tři dobrodruzi svorně žili,
chrt starý, zuby sotva vycenil,
kocour, sotva vlek se, vypelichaný, bílý,
kohout, křídlo kdos před lety mu přerazil.


Poema integrante da série Sonetos de Amo
In: GAMA, Marcel Via Sacra e outros poema Posfácio de Álvaro Moreyr Rio de Janeiro: E da Sociedade Felippe d'Oliveira, 194 5


Alleluia.
Alleluia.
Alleluia.
Alleluia.
Alle Alle Alleluia.
Alle Alle Alleluia.
Alleluia.
Alleluia.
Alleluia.
Alleluia.


Počne Frode řečit: „Co ten stojí svět,
Ještě žádný, co ty, zlato nevyved.
Druhdy Midas čeho se jen tek,
Zlatem bylo; k tomu ještě
Jupiter se změnil do zlatého déště:
To jest všecko dávno, tebe ten náš věk
Velebiti musí nad ty oba,
Nastává ti veleslavná doba.


Tam zas jiné dvé jest vidět svářit,
Libošovy oči zůřivostí zářit,
Milenka že na soka se jeho smála,
A z ust jejích o něm někdy zněla chvála.
Darmo družka volá, že jsou to jen klamy,
V čistotě že žije mezi děvčatami:
Nic to naplat! natahuje luk,
Ku pomoci spěchá jí žen pluk.


Vous d'abord, ô couple martyre
Qui gémissez en mots plus doux
Que la caresse d'une lyre,
Ici-bas, dites, qu'étiez-vous ?


So sprach die Stimm', und durch des Haines Schweigen
Verhallte sie mit lispelnd' leichtem Laut.
Und schon begann der Mond emporzusteigen,
Die Erde lag gleich einer blüh'nden Braut,
Die, leis' entschlüpft dem hochzeitlichen Reigen,
Süß ahnend jetzt dem Freund entgegenschaut.
Schon waren jetzt unmuthig und betrogen
Zu ihrem Heer die Freier heimgezogen.


An diesem Tage wird das Leiden weichen,
das Leiden wenigstens, das Blindheit zeugte,
das uns wie blinden Wald im Sturme beugte.


Já jsem vlk starý, počestný,
jak shrblý pastor lidu,
říc’ nesmí smutný pocestný,
že ubral jsem mu klidu.


سَقى حِماكَ مِنَ الوَسمِيِّ أَغزَرُهُ
وَلا أَلَمَّ بِهِ وَهنٌ يُغَيِّرُهُ
وَأَجرَتِ الريحُ في أَرجائِهِ أَرجاً
كَالمِسكِ نَشراً عَلى الأَرجاءِ تَنشُرُهُ
دارُ الهَوى وَرَبوعاً لَم أَزَل كَلَفاً
يا واحِدَ الحُسن يُصبيني تَذَكُّرُهُ
أَشتاقُ وَهوَ في قَلبي وَلَستُ عَلى
بُعدِ المَسافةِ أَنساهُ فَأَذكُرُهُ
أُعيذُهُ مِن صَباباتٍ كُلِفتُ بِها
فيهِ وَلَيلٌ طَويلٌ بِتُّ أَسهَرُهُ
يَجني عَلَيَّ بِلا ذَنبٍ وَمِن عَجَبٍ
أَرى الجِنايَةَ إِحساناً فَأَشكُرُهُ
مَن لي بِهِ وَهوَ سُلطانٌ يَمُرُّ عَلى
قُلوبِ أَهلِ الهَوى وَالحُسنُ عَسكَرُهُ
إِذا رَنى وَاِنثَنى فَاللَحظُ أَبيَضُهُ
وَالقَدُّ في حَومَةِ الهَيجاءِ أَسمَرُهُ
ما جِئتُهُ شاكِياً مِن جَورِ عامِلِهِ
إِلّا وَحاجِبُهُ في الحالِ ناظِرُهُ


Es lebe Gott allein in mir
In Zeit und Ewigkeit!
Mein König, dies gebühret dir,
Dein ist die Herrlichkeit.


Da traten sie her, in Erz und Stahl,
Vom Sporenklange dröhnte der Saal.


Ba, pozdě je už. Cenný kámen ztracen
a králi zbývá pouze utíkati.
Až sedláky mu všecky věrné zbijí,
zas kdosi řekne: „nic se dělat nedá,
je Osud proti nám, tož zbraně složme.“
A v klidu budou svoje pivo píti.
A padne králův sedlák pod Hrabůvkou,
v Hrabové padne, v obou Bělích jednou
snad objeví se nepřátelský jezdec:
hej, daleko je odtud do Proskovic?


Naše bába pohádky své vyprávěla
v kruhu dětí vždycky slunce po západu.
Z jejích úst jsem slýchal mnohou dobrou radu.
Moudrost a též láska v slovech těch se chvěla.


(excerto final)


Tibi uni Caelitum, Phoebe clarissime,

hunc locum, quin se ipsos Sereni tui dedicant.

Tu illis faveas praesensque adsis,

et non ut scripta perpetuo serena silent.


Hinweg mit Seufzern und dem weißen Kranz,
Mit Threnodien und Trauerschleiern!
In jedem Auge Freudenthränenglanz,
Soll Deutschland seine Toten feiern!


Morir quand'anco in terra orma non stampo?
Nè di me lascerò vestigio al mondo
Maggior ch'in acqua soffio, in aria lampo?


Szent oltárodnak színéhez borúlván,
imádunk téged’ rejtett Istenség!
Ki által bűnmocskábúl megtisztúlván,
a’ menny’ örökje lett az emberség.
Mint Istenember tellyes váltásunkért
halálra szántad drága Testedet.
Mint békeáldozat boldogságunkért
örömmel ontottad szent Véredet.


Parece el sol a coronar tu frente,
para que al suelo tu saber espante,
y el tiempo como a solo te levante
estatuas de oro puro en le Oriente.


吾戴吾头向广陵
仰天无告可怜生
争如负命投东海
犹会乘风近玉京


Or sì or no su rotte aure il lamento
Vien del mortorio, or sì or no si vede
Scender tra' boschi il coro grave e lento.


Nepečujte příliš o své tělo
A o věci, jichž by se mu chtělo:
O nápoj a jídlo,
O šat a o pohodlné bydlo,


Hleď zdobit malou tu vlast,
již Bůh ti dal!


Tak bez útěchy zůstali jsme podle sebe
brutalně zasaženi něčí mstivou rukou,
tou surovou a tvrdou rukou něčí, který přichází
k nám v řídkých chvílích draze koupeného štěstí
a k chudému našemu stolu s námi přisedá,
tak přes noc ochuzeni o své štěstí největší
a zlomeni jsme podle sebe sami zůstali,
tak bezútěšně sami, trpící má ženo.


–Sol di speranza l'amorosa face.–


Waren hübsche Jungens drunter,
Wie gerieten sie,
Dieses, Brüder, nimmt mich wunder,
In die Kompanie?


Setři máti slzy s tváře,
Jasná budoucnosti záře
Budí duše k radosti.
Slunce Božské pravdy svítí,
Srdce krásy nebes cýtí,
Zemské pošly žalosti!


Das vnsre glatte Ochsen fett
hetten vil felds zu ackern stät,
Das kein verlust wir litten nit
von Regen, wind, feldzug vnnd trit,


En un rincón de la capilla
El eremita se complace
En el dolor de las espinas
Y en el martirio de la carne.
A sus pies rotos por la Iluvia
Caen manzanas materiales
Y la serpiente de la duda
Silba detrás de los cristales.
Sus labios rojos con el vino
De los placeres terrenales
Ya se desprenden de su boca
Como coágulos de sangre.
Esto no es todo, sus meiillas
A la luz negra de la tarde
Muestran las hondas cicatrices
De las espinas genitales.
Y en las arrugas de su frente
Que en el vacío se debate
Están grabados a porfía
Los siete vicios capitales.


Žádné Absolutno,
ze všeho jen smutno –
ani pravdy není, ani lásky není,
není, ba že není...


وَيَومٍ بِخَربَةَ لا يَنقَضي
كَأَنَّ أُناساً بِهِ دَوَّروا


Und dennoch stehst du noch, ob Mars, der Wüterich,
noch zweimal mehr so arg gesetzet hätt' an dich,
du unbezwungner Sund! Was wolt' er doch erlangen,
wenn du in Ketten erst am Himmel wärst gehangen?
Diß schändet ihn vielmehr, daß deine Niedrigkeit
den wilden Zorn zerbricht und dich von ihm befreit.
Wen nicht erschrecken soll das blutige Vermessen,
der lerne Furcht und Trutz ein wenig hier vergessen!


Ihr Frauen! eure Last,
In diesen Arbeits-Tagen,
Mit Tapferkeit zu tragen,
Und ohne träge Rast
Das Werk in euren Händen
Zu kehren und zu wenden,
Damit es Segen schafft;
Greifft zu! hier liegt die Kraft.


春日正晴明
满园花盛发
劝尔竹木鸡
莫啼泥滑滑


V hrob kladem těla nesmrtelných duší –
hrob otevřen – a tělo ještě tlí.


A vyšli. Kdos tu na prahu
jít králi vstříc měl odvahu.


A halál aznap azt súgta neki:
A szószéken ma nem állsz egyedül,
A szószéken ma én állok veled,
És amikor legjobban tündököl,
Elmetszem szavad aranyfonalát.


O Herr erzeige dich / wie an dem Roten Meer:
versenk' hier Vngelücks / wie dorten Pharons / Heer.
Mach' auch / aus Felsen / Brunnen.
Daß Herz-verwunderlich
die Tugend sey entrunnen /
O Herr / erzeige dich!


Lem obzoru, kam viděti už není,
se chvěje v šedomodrém zamlžení,


Aby neuškodil domu,
Musíš dráhu kázat hromu;
Třeba též hromosvodu
Člověku i národu.


Tanto sobre mis hombros os llevara,
que en otro mundo, que ninguno viera,
fijara del Plus Ultra los trofeos.


Zdlouha, lenivé zvířátko,
Zdlouha se pohybuješ,
Za den málo cesty ulezeš,
Podívej se, hlemejžďátko,
Udělám jen skok,
A jsem dále za tu chvíli.
Ty za dlouhou míli
Počítáš můj krok.


Čech tě korunuje s potěšením,
Vzdává miláčkovi poklonu,
Cyzyna tě líbá s podivením,
Rus se koří tvému zákonu;


In mittels nimmt er war
Der Zeiten immerdar,
Biß seine Stund ist kommen,
Die hat er dann in acht,
Vnd stellet fort mit macht,
Was er jhm fürgenommen,


Der Wollust süße Thräne nur
Soll Eos Aug entsinken,
Um auf dem Busen der Natur
Als Diamant zu blinken,
Sprach Zevs: ich hebe deine Pein,
Dein Tithon soll unsterblich seyn
Und dich als Jüngling küssen.


Quanto a la libertate è manco avezza,
tanto in furia maggior l'avien che saglia,
s'Amor quei nodi violento spezza;


Miként a méhnek, nékik is,
Egy rózsakert még a világ,
Édes gyönyört rejt, nyujt nekik
Mindén bokor, minden virág.
S miként a kis méh a köpűt,
Megmézesítik szívemet,
Belé hordván szinméz gyanánt
Ezernyi édes érzetet.


三月旌旗幸玉泉
牙樯锦缆御龙船
千官车骑如云涌
杨柳梢头月色娟


حَبَاكَ الجَمالُ وَأَوْفَى النَّصِيبَا
فَصِرْتَ إِلى كُلّ قَلْبٍ حَبِيبَا
وَرَدَّ جَلالُكَ عَنْكَ العُيُونَ
فَكُنْتَ الحَبِيبَ وَكُنْتَ الرَّقِيبا
مَنعْتَ دُمُوعِيَ أَنْ لا تَصُوبَ
وَأَسْهُمَ عَيْنَيكَ أَنْ لا تُصِيبا
وَأَقْسَمْتَ أَنْ لا يَراكَ امْرُؤٌ
سِوَى نَظْرَةٍ ثُمَّ يَدْعُو الطَّبِيبَا
وَحُسْنُكَ أَقْبَلَ فِي جَحْفَلٍ
فَلِمْ فِيكَ أَضْحَى فَريداً غَريباً
حَبيبَ القُلوبِ أَذَبْتَ العُيونَ
حَبِيبَ الفُؤادِ أَذبْتَ القُلوبَا
أَيا كَعْبةَ الحُسْنِ إِنّي جَعلْتُ
عَلى سَلْوَةِ الحُبِّ مِنّي صَليبَا
أَجابَتْ فَلَمْ تَلْقَ مِنّي نِدا
ونَادَتْ فَلَمْ تَلْقَ مِنّي مُجِيبَا


Povertate, umil vita e l'altre tante
grazie t'alzaro al più sublime stato
quanto più ti tenesti e basso e vile;


Es war einmal ein braver Koch,
Geschickt im Appretieren;
Dem fiel es ein, er wollte doch
Als Jäger sich gerieren.


Mais, fier du fardeau léger,
La regarde avec ivresse
Et presse le bercement
Qui lui livre sa maîtresse.


Choré srdce sotva dýše,
choré srdce na kolenou:
je to paprsek jen z výše,
po níž beránci se ženou?


百尺台矶瞰碧流
紫阳仙子几经秋
游鱼何事偏深逝
不道人间有直钩


Et tu n'as qu'à parler, poëte,
Pour vêtir de riches habits,
Si tu veux boire un vin de fête
Dans une coupe de rubis.


Weiltest du auf Meeresfernen,
Unter heißen fremden Sternen,
Wärst du gar in andern Räumen,
Dort, wovon wir kaum noch träumen,
Will ich dich
Herzuzaubern lernen.


送别长干道
晴风翠羽繁
平安千里意
赠尔报乡园


Dann bin ich Hochwohlgeboren !
Für mein Geld, alle Welt
Staunt und spitzt die Ohren.
Freude wird mich überladen,
Wenn die Magd schüchtern fragt;
»Was befehl'n Ihr' Gnaden?«


Mas renaciendo a superior esfera
procedió del eclipse luz a España,
y de la muerte a su memoria vida


Když košilku smáčí cele,
Naplní ji tílko skvělé.


Auch ist ihr lob noch billich kund,
kan ewiglich auch nicht vergehen,
als welches des poeten mund
der ganzen welt gab zu verstehen;
darum gib ihm auch ehr und preis,
dan ja der menschen höchster fleiß
kan nichts den göttern mehr erweisen,
dan sie zu loben und zu preisen.


娥以孝而死
江因娥得名
至今潮上落
犹带哭爷声


Oh, jen moci povstat v této vteřině –
třeba holou rukou vjeti mezi ně!


São de brandas catedrais
que desnorteiam


Era a hora em que a tarde se debruça
Lá da crista das serras mais remota
E daraponga o canto, que soluça,
Acorda os ecos nas sombrias grotas;
Quando sobre a lagoa, que sembuça,
Passa o bando selvagem das gaivotas
E a onça sobre as lapas salta urrando,
Da cordilheira os visos abaland
Era a hora em que os cardos rumorejam
Como um abrir de bocas inspiradas,
E os angicos as comas espanejam
Pelos dedos das auras perfumadas
A hora em que as gardênias, que se beijam,
São tímidas, medrosas desposadas;
E a pedr a flo as selvas  os condores
Gagueja fala cantam seus amores!


Tu chaloupka, tam statek, nádvoří,
neb chýže skrovná – netřesk na ní kvete –
uprostřed náves, cesty rozejeté...
a málokdo kde o ní hovoří.


Prega a mio nome il tuo gran Dafni, e dilli
Che per tua prima e poi per mia cagione,
Prender gli piaccia in don questo montone,
Di lunghi adorno e bianchissimi villi,


Ey seht, wie dick die Amme thut,
Das Mensch trägt Puder auf dem Kopfe;
Die gnäd'ge Frau hats kaum so gut,
Es ißt mit ihr aus einem Topfe,
Trinkt Firnewein und schlürft Kaffe,
Ich muß mit Kovent mich begnügen.
Wenn ich vor Tag am Waschtrog steh,
So bleibt die Drolle ruhig liegen.
Mich sprengt man immer hin und her,
Sie darf nur tanzen, singen, lachen;
Nein, Jungemagd bleib ich nicht mehr,
Ich lasse mich zur Amme machen.


秋风凉夜静
秋月照空明
独往意未极
时闻零露声


Aqui me sentei quietaCom as mãos sobre os joelhosQuieta muda secretaPassiva como os espelhosMusa ensina-me o cantoImanente e latenteEu quero ouvir devagarO teu súbito falarque me foge de repentSophia de Mello Breyner Andresen | "Obra Poética III", pá 168 | Caminho


Wer kann heraus mich heben,
Weint da die holde Magd,
Gern wollte ich ihm geben,
Mein Ringlein von Schmaragd,


já k tomu chrámu všecky cesty zničím,
a slunci dnů, měsíci, nocí králi,
já nedovolím, aby do tmy plály,
kdes pro mne vším, kde svět je pro mne ničím.


Vad, nagyszerű rajongást oltott
Az Érnek partja énbelém,
Csupa pogányság volt a lelkem,
Gondtalan vágy és vak remény.
Forgott körültem zagyva módon
Lármával, vadul a világ
És én kerestem egyre-egyre
Valami nagy Harmóniát.


Denn so hat sie aus des Waldes Nacht
Einen Bären, ungeleckt und ungezogen,
Unter ihren Beschluß herein betrogen,
Unter die zahme Kompanie gebracht
Und mit den andern zahm gemacht:
Bis auf einen gewissen Punkt, versteht sich!
Wie schön und ach! wie gut
Schien sie zu sein! Ich hätte mein Blut
Gegeben, um ihre Blumen zu begießen.


Tvou milostí až z ďábla mne v jas anděl vylétne,
mne v samotu zde lesní navštěv Jesu zářný,
v tvých apoštolů chór ať vpadne hymnus můj
tvé chvály na věky – Kriste elejson!


«¡Libertad! ¡Libertad!» sonó en los cielos
mas no en el seno oscuro de la Tierra,
cayéronsele al siervo las esposas,
      rotas no, sino sueltas.
De las manos cayéronle, y del suelo
la Ley las recogió, piadosa y seria,
le ató los pies con ellas, hechas grillos,
      y quedó satisfecha.
Mientras no suene el grito en lo profundo
del seno inviolado de la Tierra,
andarás, Libertad, tú por los cielos
      y tu esclavo a la gleba.
¡Libertad! ¡Libertad!, si quieres libres
a tus esclavos, date tú por presa,
baja del cielo y de la pobre Madre
      en las entrañas entra.
Mientras la Tierra cotos sufra y vallas,
y los campos de Dios sean dehesa
irán sus hijos con las manos libres
      y arrastrando cadenas.
Baja del cielo, Libertad sagrada,
hazte carne en el seno de la Tierra,
y entre dolor y sangre un día hermoso
      nos nacerás entera.
Ven, redentora, fuente de esperanzas,
la pobre Madre con afán te espera,
ven, hinche pronto su regazo santo
      y tráenos vida nueva.
Día de redención, de amor, de gloria,
será el día del parto, en primavera,
y de sangre y dolor, de sol y vida,
      cuando tú te hagas nuestra.
¡Baja del cielo, Libertad sublime,
y humillándote al mundo hazte terrena,
rompe los grillos del derecho infame,
      y ensánchanos la Tierra!


Puisqu'ici toute chose
Son épine ou sa rose


Y así fue: tras un golpe, tras un grito,
se extendió por el cielo una mampara,
y la estrella que fúlgida brillara
no alumbró más la senda que transito


Sinnbild bist du mir und Gleichnis
Geistessiegs ob Stoffesträgheit!
Gleichnis bist du neuer Zeit mir,
die, jahrtausendalter Kräfte
Erbin, Sammlerin, sie spielend
zwingt und formt, beherrscht und leitet!


Adler schlagen
Heran die Flügel.


Tugend / Witz und Tapfferkeit / können aller Noht Ansiegen.
Scylla und Charybdis stehen / von den Wellen unbewegt.
Wer sich mit Entschliessung rüstet / alles Vnglück leicht erlegt.
Nur die Pflaumen / lassen sich einen jeden Wind bekriegen.
Zeit und Sterne mögen fort / daß was ihnen liebet / fügen.
Der / so aller Tugend Tugend / sanffte Ruh' / im Herzen trägt /
bleibet / wann sich schon die Erde sampt dem ganzen Himmel regt /
durch viel seltnes Aenderwerck / unverrucket im vergnügen.
Wann die Freyheit in den Sinnen / selbe in dem Himmel seyn.
Nichts man acht der Fässel hafft: kan sie doch der Straußen Magen /
Warum nicht die Tapfferkeit / überhärten und ertragen.
Glück und Vnglück an sich selber ist ein bloßer Meinungs-Schein.
Solt sich der um Schatten-Schein und erdichte Noht betrüben /
der das höchst' und wahre Gut / Gott / kan unverhindert lieben?


Prophetic wish! — See Discord flies,
With all her rebel rout, her hell-born train!
See Faction falls, and Party dies,
They die fell serpents, in his dawning reign:
Thus sure presage of many a glorious deed,
Blest omen of immortal fame,
The Son of Jove, when near his infant head
Devouring snakes in poisonous volumes came,
Grasp'd in his brawny arms the scaly foes,
Smil'd on the danger past, and sunk to soft repose.


Gott wohnt in einem hellen Liecht,
Das kein Mensch mag erkennen:
So kan niemand bedencken nicht,
Was Ewigkeit zu nennen;
Dann ihre Zahl ist mehr dann viel
Und ist ein Wesen sonder Ziel,
Ein Abgrund ohn ergründen,
Der Gleichnisweis ist eine Nacht,
Die Sinn und Augen finster macht
Und sich nicht lässt erfinden.


Запретили тебе выходить,
Запретили и мне приближаться,
Запретили, должны мы признаться,
Нам с тобою друг друга любитНо чего нам нельзя запретить,
Что с запретом всего несовместней —
Это песня с крылатою песней
Будем вечно и явно любит


,Vesele kejdy zahudají;
Ty mě samého nenechají:
Milá! milá! milá!‘


Was willst du mit dem Psaltergsang?
Dergleichen armer Sünder Klang
Gehört vor Näscher insgemein,
Die schwach und satt von Sünden seyn.


letního dopoledne s hudbou hmyzu
a strašnou vůní trav a borovic.
tu blaho sytosti jak oheň v kyzu
z hlubiny pohledu se line v nic,


Du hast durch Deinen Kuß
Mein stromvoll Blut geweckt
Und mein Gesicht warm aufgehoben aus dem Tag,
Daß mich nun uferlose große Nacht umspült,
Herwehend Glanz und Taumel.
Einwiegend Zittern schwillt in meiner Füße Wurzeln,
Einströmen lassend Erde und Getön,
Und springt aus meiner Kniee Schreiten in die Brust
Zu meerbewegter Melodie,
Darin mein Herz, die Orgel rauscht.
Nun sich im Takte meine Sohlen heben
Und grenzenlos beseeltes Schweben
Die Glieder übergießt:
Hab ich die Arme aufgehoben,
Und fühl, wie meiner aufgelockten Haare Schopf
Die nachtbemalten Wolken streift,
Sternblütenkranz die Stirn umgreift,
Und tanze, tanze zu Dir hin!
Denn meiner segelwilden Sehnsucht Schauer,
All meiner Einsamkeiten Trauer,
Mein hin und her durchflutet Sein,
Und nun des selgen Leibes neue Lust:
Stürmt fort und fort an Deine Brust,
Will nur in Dir geborgen sein.


Kamínky lesklé do mechu kanou,
rosou se barvy duží,
slyším tvé dojemné: „Na shledanou!“
cestička kde se úží; – –
rosa se chvěje v jahodí rudém,
zdali, ach, spolu trhat je budem!


ما زُلتُ في الغَمَراتِ لَستُ بِخالِصٍ
مِنهُنَّ فَاِشتُ عَلى رَجائِكَ أَو قِظِ
وَمِنَ البَرِيَّةِ مَن يَعيبُ بِجَهلِهِ
أَهلَ السِناتِ وَلَيسَ بِالمُتَيَقِّظِ


Dir, Erde, gönn ich deine Zier,
Euch, Sänger, gönn ich eure Lust,
So gönnet meine Trauer mir,
Den tiefen Schmerz in meiner Brust.


Mit einem großen Blik der eine Erd' umfasset
Mit einem Schmerz zu schwer für diese kleine Welt
Mit dem Gefühl vor dem die Menschheit scheu erblasset
Verweilet Brutus noch im blutgetränkten Feld
Er fühlt der Sterbenden weitaufgerißne Wunden
Und hört im Geiste schon von Rom die Trauer kunden.


A všecko ti zhořkne naposled,
co dřív tak čárné se zdálo,
neb ve všech jsi knihách moudrost čet,
leč ve svém srdci tak málo.


枯株瘦石两相望
南北悠悠径路长
卷尽平冈三百里
风枝雨叶更飘扬


老业犹存是苦吟
或投野店憩寒林
西风何处无诗料
水际山颠亦去寻


Wolt' Euch nach der Ordnung weisen
Ewre Tugend, ewren Pfad,
Ewre Künst' und ewre Reisen,
Ewre Ritterliche That,
Ewre Lieb' und ihre Frucht
Die durch Heyraht wird gesucht.


Když mezi ně co dobrý anjel vkročil,
tuť každý zrak se po něm jenom točil
a každý zjasnil tvář a spěchal k němu,
by pozdrav svůj vzdal starci milenému.


Silence, ô Cavalier de la Géhenne ! O Bêtes
Furieuses, qu'il traîne après lui, taisez-vous !
Je veux parler aussi, c'est l'heure, afin que tous
Vous sachiez, ô hurleurs stupides que vous êtes,
Ce que dit le Vengeur Qaïn au Dieu jaloux.


El almendro se compra un vestido
para hacer la primera comunión. Los gorriones
anuncian en las puertas su verde mercancía.
La primavera ya ha vendido
todas sus ropas blancas, sus caretas de enero,
y solo se ocupa de llevar hoy día
soplos de propaganda por todos los rincones.
Juncos de vidrio. Frascos de perfume volcados.
Alfombras para que anden los niños de la escuela.
Canastillos. Bastones
de los cerezos. Guantes muy holgados
del pato del estanque. Garza: ¡sombrilla que vuela!
Máquina de escribir de la brisa en las hojas,
oloroso inventario.
Acudid al escaparate de la noche:
cruz de diamantes, linternitas rojas
y de piedras preciosas un rosario.
Marzo ha prendido luces en la hierba
y el viejo abeto inútil se ha puesto anteojos verdes.
Hará la primavera, después de algunos meses,
un pedido de tarros de frutas en conserva,
uvas —glándulas de cristal dulce—
y hojas doradas para empacar la tristeza.


Jak krásna byla, jako růže trs,
když přes noc začal rozvíjet se v taji;
vzrůst štíhlý byl, pás útlý, svěží prs,
zrak dlouhou brvou zdoben víčka v kraji,
ba celý něžný zjev byl skrz a skrz
pln květů líbezných jak niva v máji.


El dragón es un animal quimérico, yo soy un dragón
y te amo,
es decir amo tu nariz, la sorpresa
del zafiro de tus ojos,
lo que más amo es el zafiro de tus ojos;


Mas no es mucho causar estos efectos
lágrimas y oración, porque han podido
al Señor de los cielos absoluto


Mezi smrtelné jdi a hlásej, co’s slyšel a zjev jim
pravdu, že žiju zde blažena po boku reka, jejž duše
moje zvolila trávíc se plamennou touhou! O řekni
těm, již žijou na zelené, kvetoucí zemi, že Achill,
největší bohatýr věků, chotěm nejkrasší ženy.
Řekni jim tam, že v ideálů čarovném kraji
jasněj’ nad slunce vychází to, co zapadlo v prachu
mateřské země! Řekni jim tam, že v krajině báje
napraví vše se, co na zemi tupý pokazil osud.“


Tak mnoho, za čím v nepokoji
svět pachtí se tak horečně,
sám dobyl jsem po těžkém boji,
neb nalezl jsem bezděčně.


Müde, ſtumm und ganz verlaſſen
Lieg’ ich nun bei fahlem Lichte, …
Draußen tönt es durch die naſſen
Regenüberſtrömten Gaſſen
Wie ein fernes Liebeslied.


Und ob ich gleich vor andern
Im finstern Tal muß wandern,
Fürcht ich doch keine Tücke,
Bin frei vom Ungelücke.


Der Erde Rund mit Felsen ausgezieret
Ist wie die Wolke nicht, die abends sich verlieret,
Es zeiget sich mit einem goldnen Tage,
Und die Vollkommenheit ist ohne Klage.


Eres invulnerable. ¿No te han dado
los números que rigen tu destino
certidumbre de polvo? ¿No es acaso
tu irreversible tiempo el de aquel río
en cuyo espejo Heráclito vio el símbolo
de su fugacidad? Te espera el mármol
que no leerás. En él ya están escritos
la fecha, la ciudad y el epitafio.
Sueños del tiempo son también los otros,
no firme bronce ni acendrado oro;
el universo es, como tú, Proteo.
Sombra, irás a la sombra que te aguarda
fatal en el confín de tu jornada;
piensa que de algún modo ya estás muerto.


Také dálnou Amerikou
štvaly mne jak divé saně,
a já jednou připojil se
k indiánské karavaně;
Mexikem jsme tenkrát táhli,
vlastně oni, já jen lez’ –
ale jednou probudím se
bez vůdců a bez peněz.


Thyrsis singt Dir süße Lieder,
Voll von Schmeicheleien, vor.
Hüte Dich! der Ton im Ohr
Tönt im Herzen wider.


Ogni fatica è dolce a quelle membra
che vivon sempre unite, Sua mercede,
al Capo lor, che visse in tanto amaro,


»Was schnitt dein Freund für ein Gesicht?«
Guter Geselle, das versteh ich nicht.
Ihm ist wohl sein Süß Gesicht verleidet,
Daß er heut saure Gesichter schneidet.


„Sám Bůh vše zlé od tebe vzdal,
„matce by nebyl z toho žal!“


Protáhnul své údy
a přejel rukou čelo; ticho všudy.
To mátlo jej, vstal, chytil meč a křičel.
Kol ticho; netopýr u stropu kvičel
a vlašťovka kol okna poletala.
„Hoj, panoši a strážce!“ Ticho! Skála,
na níž hrad stál, se jeho hlasem chvěla;
pod jeho těžkým krokem jizba zněla.
Šel mračný pod snů tíhou, v pochyb moři,
na chodby vyšel a pak na nádvoří;
ni muže kol. Šel k branám; všecky v řadě
jsou zazděny. On zůstal zamčen v hradě
a zrazen, opuštěn, v ty skalní stěny
od vlastních mláďat jak sup vyhostěný,
tak sám a sám. I křičel, a se vztekal.
Den minul, přišla noc, on stále čekal;
snad někdo přec, snad jediný tu zůstal,
však ticho, nikdo, a bol jeho zrůstal.
Noc přišla, vichr skučel, v chodbách kvílil,
a Bligger volal v závod s ním a šílil.
Teď praskly schody, teď se hnuly dveře
a Bligger viděl stíny v pološeře;
šel za nimi, šel dál, šel neustále,
tu lidomorna a tu díra v skále,
tu rumpál s okovem – tam skočil rázem –
a těžkou ranou dopad’ okov na zem.


Es tät der Aar die junge Sonne wittern,
Der deutsche Aar, der lag in Schmach und Frone,
Da scholl sein Flügelschlag gleich Lenzgewittern,


Er spricht: Es wird: und dis mein Christ, in einem Nu:
Der Blick, der dir die Schuld vergiebt, giebt dir auch Ruh.


život je pes a přece je krásný,
každý se nerad nakonec loučí.
v mlze se houpá travní stvol klasný,
měsíc v ní vzplanul čadivou loučí.


O burburinho da água
No regato que se espalha
É como a ilusão que é mágoa
Quando a verdade a baralh


هذه دار همام
دار قاض ذي احترام
فإذا ما زرتموها
فادخلوها بسلام
وعظوا القاضي إذ
بالعدل يسمو ذو المقام


S hogy az évek el-lejárnak:
Pelyhe nő a gyenge állnak;
Dobog a szív, fázik, gerjed...
Szép szemeknek lángja mellett.
Szebb leány, mint Székelyföldön
Nincs a földön...! - de kosárt
Fon számodra s csalfa képpel
Kinevet, jó Kun Kocsárd!


Langsam und schimmernd fiel ein Regen,
In den die Abendsonne schien;
Der Wandrer schritt auf engen Wegen
Mit düstrer Seele drunter hin.


Der Bauer kam dazu. Der arme Hund! er kroch
Auf allen Vieren. Warte! sprach der Bauer,
Und drohte mit dem Stocke; doch
Er drohte nur!
Herr Wirt, das Bier ist sauer!
Rief er, und: eine Kanne noch!
Das Bier ist sauer! war ein Scherz,
Allein der Hund verstand ihn nicht,
Und wies die Zähne.
Hast du Herz?
Fragt da der Bauer ihn, und drohet ihn zu schlagen.
Herz? spricht der Hund: mein Herr, man muß die Wahrheit sagen,
Und lügen muß man nicht, auch nicht einmal im Scherz.


Das Ewig' Euangelium
Verkündigt den Fried wiederumb/
Nun hat ein end das klagen:
Die Warheit wird weit außgebreitt/
Man hört von Lieb und Einigkeit
Vnd nichts vom streit mehr sagen.


Apenas algo, apenas el ácido vaho que dilatan
los dientes del rebaño implacable
cuando muerde el pasto...
Humarada invisible de verdor desgarrado,
cálido penacho de olores.
Las perdemos, cortándonoslas inconscientes
de larga contemplación.
Y nos quedamos en tierras desiertas,
en arrasadas orillas,
en fingidos oasis sin agua ni palmeras.
¿Por qué, hasta cuándo, en qué momento
se reunirán todas esas miradas en haz trepidante,
para hacerse breve rayo definitivo?
¡Este viscoso suelo resbaladizo,
las mareas de hojas que eran ojos
agarrándose a las cosas, a los seres, a la ilusión de ver!


Wie doch verfielst du,
Du guter Knabe,
Dem alle Mädchen
So wohlgewogen,
Der ihnen allen –
So reich an Habe,
So vorgezogen
Sie immer seien –
Das Herz entrückt,
Wie doch verfielst du
Zu deinem Schaden
Auf mich, die Arme,
Die tief zu Boden
Sich unter'm Drucke
Der Schmach, der Sorge,
Des Kummers bückt?


Mas que ricas pêras são
Dizia cá para mim
Dá gosto ver fruta assim
Seja de Inverno ou de Verão
Quando lhe jogava a mão
Até as deixava inchadas
Eram sempre bem esfregadas
Fosse de noite ou de dia
Pêras de pele macia
Andavam sempre empinada
III


Mentre pur se 'n vann'oltra i giovinetti,
veggion d'apresso un'alta sepoltura,
e star intorno a quella in un ristretti
molti guerrier con mesta faccia oscura,
che si squarciano i crin, battonsi i petti,
quasi grave gli ingombri acerba cura;
e fan con novo ed angoscioso pianto
tutt'intorno sonar la selva intanto.


Envidiosa la Muerte y la Fortuna,
con uno y otro golpe procuraron
a su firmeza hallar flaqueza alguna.


D'esser vinto da te, no, non mi spiace;
Ho duolo sol, perchè ora fu di nuovo
Vinto da Ulisse il generoso Aiace.Parrasio pittore fu vinto da un altro pittore Timante, con un quadro che rappresentava il giudizio pronunziato da' Greci sopra le armi di Achille. In questa occasione egli disse quelle parole che sono espresse in questo epigramma.


Anemone, meine Wonne,
meines Herzen stete Zier,
meine Klarheit, meine Sonne,
kanst du diß denn gläuben dir,
daß, was dir mein Mund verspricht,
meine mein Gemüte nicht?


V tom zas hromovým kdos hlasem
– „Tamhle leží třetí!
snad ten hne se!“ a týmž časem
nová rána letí.


Julio, después que me partí llorando
de quien jamás mi pensamiento parte,
y dejé de mi alma aquella parte
que al cuerpo vida y fuerza estaba dando,


قَلبي بِأَخلاقِهِ وَخِلقَتِهِ
حازَ فُنونَ الإِحسانِ وَالحُسنِ
عَجِبتُ مِنهُ يَشدو فَيَظهَرُ لِلأَس
ماعِ حُسنَ الإِعرابِ وَاللَحنِ


şimdi bütün türkiye bir anne gibi uyumuş


Heut schnellt' ich meine Ketten ab;
Es war im Hochzeitlärmen;
Mein Hüter heut besoffen sehr,
Vergaß mich ganz; ich schlich hieher,
Mich einmal zu erwärmen.


Já postesknout si nemám komu,
zvšad cizoty vstříc vane mráz –
ach, kéž bych mohl zpátky domů,
vy drazí mrtví, mezi vás!


八转神锦玉清砂
卯酉抽添火不差
渴饮华池饥嚼气
黄婆终日看金花


De acero el brazo armad:


Ou tornada parede
Da casa primitiva
Ou tornada o murmúrio
Do mar que a cercava


诞敷文德洽寰区
赳赳明明运庙谟
自是不争应善胜
何须更佩辟兵符


Und kurz das Haar, das wie man glaubt
Am Sternenhimmel steht,
War von der Berenice Haupt
Nicht sonst wo abgemäht – – «


Toutes je les revois, légères et câlines,
Mêler leur chevelure à la fuite du jour,
Et passant devant moi, rapides, tour à tour
Chanter ma vie au cœur des vieilles mandolines.


Così disse egli, e fe' portare in fretta
due grosse lance, anzi due gravi antenne;
et a Marfisa dar ne fe' l'eletta:
tolse l'altra per sé, ch'indietro venne.
Già sono in punto, et altro non s'aspetta
ch'un alto suon che lor la giostra accenne.
Ecco la terra e l'aria e il mar rimbomba
nel mover loro al primo suon di tromba.


Már megviradt. Az erdőből kiérve:
Az ifju szólt: »Ama kis lakba térj be!
S mondd a lánynak: reám többé ne várjon!
Szeressen mást, van más is a világon!«


o beijo é uma núpcia
efêmera


Die Morgenwinde jagen Segelboote
Heran vom blauen Hellespont;
Fern strahlt das Schneehaupt des Olymp, vom Rote
Des nahen Lichtgestirns besonnt;


Má je Milka! Jsemť to lev!
hrdinská to věru krev! –
Kdyby na souboj byl chtěl,
jistě žeby v srdci kulku měl! –
Je to sice sprosté, o svou Amáliji
jednoduchou zahrat si partiji –
však buďsi! Vaněk je mladý fousek
a chtěl vyvést študentský již kousek.
Na mně ale vyhrat chtít –
to přece nemůže být!
Já – a láskou padnout v bol,
podivný by to byl karambol –
já, který dohrávám duplátkem,
ba i častěj kvadruplátkem,
já, řku, jemuž štěstí kyne v každém kroku,
neměl bych mít Milku v katalogu? –
Račte, prosím, pane Vaňku, odstoupiti,
u nás budem Milku velebiti! –
Než však novou krásnou kořist opanuju,
revisi se vaší podrobuju,
byste, drazí hosti, zvěděli,
jakým okem dívky posud na mne hleděly.
Nevládnul mnou sice šťastný osud,
neb jsem jich měl – devět posud,
doufám ale, že jich v příštím masopustě
bude jako koblih hustě!
Odstup chvilku, kouzedlný proutku,
i má Milka sedí posud v koutku!


Ale mnohem blaženější sluje,
V chladném stínu tvém kdož posedě
S Bělkou, aneb v tiché besedě,
Zamračenou tvář sy vyjasňuje.


Ba zdá se, lidí vztek i žel
že časem tě i vyrážel,
i pohled závistivý.
Ty s okna svého přízemí
zřel’s, jak se tobě diví,
že ty máš nebe na zemi
a jak se ti tu civí.


Hinan! Hinan! Es heulet laut
Gebrüll der Feindeswut,
Und Schild an Schild, und Schwert auf Helm,
Und um den Toten Tod.


Ein Fluch dem Gotte, zu dem wir gebeten
In Winterskälte und Hungersnöten
Wir haben vergebens gehofft und geharrt,
Er hat uns geäfft und gefoppt und genarrt –
Wir weben, wir weben!


肘后神方济物深
得之于手应之心
好山不惜能分客
岁晚当容支道林


Teď kdybych mohl vrátit,
jejž zašlápnul jsem, květ,
moh’ lásku láskou splatit,
já splatil bych ji hned –
teď, když se tma v park sklání,
co vzal jsem se tvých skrání,
já čisté dal bych zpět!


tenendo un putto da ciascuna mano,
che Marte lei seguì per tante ville,
nutriti d'animal fiero e silvano;


Von meinem Arm in dieser letzten Stunde
Blickt einmal noch ins weite Land hinaus,
Und merkt es wohl, es steht auf diesem Grunde,
Wo wir auch weilen, unser Vaterhaus.


Was fliehst du mich? Vermagst du mich zu hassen?
Was quälst du so durch deiner Huld Verschweigung
Den Liebevollen, der sich fühlt verlassen?


La virginella e simile alla rosОна прекрасна — нет сомненья,
Но я не вижу тех огней,
Горевших прежде искушеньем
В глазах красавицы моеБезмолвна, холодно-сурова,
Она не может выражать
Живых страстей живое слово —
Порывов жизни благодатНо знаю милое притворство:
Когда Амур вернется к ней,
Надменность сменится покорством,
И страсти будут горяче1 августа 1899


Buď dobré mysli, june! Nestrachuj se!
Vy nešťastníci všichni těšte se!
S nadzemských krajin sestupuji,
Bych poskyt ochranu a pomoc vám.
Se tváře především té naduté,
Bezbožné královny, kterou se zove,
Škrabošku strhnu nádhernou.
Hle, jestiť pouhá pavučina,
A přilíčena ohyzdná je tvář!
A že teď mlčí, pokořena jsouc,
I s svými radami a drabanty,
Tož pojďte, poslouchejte pravé
Moudrostí naučení,
Jež hlásat budu po všech ulicích!
Chci nové světu dáti zákony,
A nový všechněch věcí pořádek
Má povstat ze směsice tmavé noci.


Vroucý láskou srdce věrné
Milovalo svodnicy,
Podnikalo práce perné
Pro nádhernou dívčicy.
Ach! mou vinou, ach! mou vinou
Slzy pro miláčka plynou.


Skončili rozmluvu svou, neb Marta do zahrady přišla
s návěštím, že pokoj připraven již hosta uvítat.


A jeden z těch pěti – nejmladší,
bledý a krásný můj kahan vzal:
,Sám vám chci svítit.‘ Oč bohatší
šli jsme pak chodbami všickni dál!


"In vain you'd fly to yonder shrubs and plants;
"Bitter their taste, and worthless their effect:
"Here is the polychrest for all thy wants;
"No panacea, like the rose, expect.
"Mute as my fellow-brutes, as them abject
"And reasonless was I, till haply woke
"By tasting of the rose, (O weak neglect
"In thee the while!) the dawn of sapience broke
"On my admiring soul, I reason'd, and I spoke.


Sag' nicht, ich soll Dich meiden
Und nimmer sehn,
Wollt' ich Dich auch verlassen,
Wohin sollt' ich gehn? –
Du weißt es ja, ich habe
Keine Heimath dann –
Kein Glück – und keine Stätte,
Wo ich ruhen kann ...


Idegenek közt a világon
Te voltál egymagad barátom.
Kaczaja, kínja életemnek
Lelkedből hozzám visszazengett.


Es ist die Freiheit jener Puls,
Der stets lebendig schlägt,
Der stets zum Kampfe treibt ein Volk
Für seinen eignen Herd.


In cotal guisa spesso a disgannare
me quella donna gentile abracciava
e con disio la mi parea basciare,


Du marterst ihn am Kreuzesstamm
Mit Nägeln und mit Spießen;
Du schlachtest ihn als wie ein Lamm,
Machst Herz und Adern fließen:
Das Herze mit der Seufzer Kraft,
Die Adern mit dem edlen Saft
Des purpurroten Blutes.
O süßes Lamm, was soll ich dir
Erweisen dafür, daß du mir
Erweisest so viel Gutes?


Weinet minder
Für die Kinder,
Eltern! spart die Zähren.
Kann es ihren kleinen Seelen
Da, wo keine Zweifel quälen,
Wohl an der Erziehung fehlen?


月色窥人冷
梅花何处香
遥思栖隐客
高啸白云乡


Když oblažíme jiné bez odměny,
a jediným je svědkem Pán Bůh sám,
nabude skutek teprv pravé ceny,
a vejde v srdce pravá radost nám.


لَستُ يَوماً أَنسى مَوَدَّةَ مَولا
يَ وَإِن كانَ لِلمَوَدَّةِ أُنسي
كَيفَ أَنسى مَن كانَ راحَةَ قَلبي
وَصَفا عيشَتي وَجامِعَ أُنسي


Wo so furchtlos, trotz des Gerolls der Wagen,
Auf dem Korb, den voll sie gebracht zu Markte,
Nun er leer steht, schlummern die wegesmüden
Knaben des Landvolks.


evet, çağırıyorum seni


Die weißen Segel Sterbelinnen gleichen
Und Mast' und Raa'n als Gräberkreuze stehen,
Die Wellen sich zu Todtenhügeln blähen
Ihr bergend tief die theuerste der Leichen. –


Heran, heran! – Die Kriegstrompeten schmettern.
Heran! Der Donner braust! –
Die Rache ruft in zack'gen Flammenwettern
Der deutschen Rächerfaust!


Tu a tam se v malých oknech třpytil,
na zavřenou okenici sedal
a zas prchal, pokoje si nedal,
až se na zdi zbořené kdes chytil.


Slyšeti hovořit dumavé stíny...
Nevíš, co mluví teď k sobě dnes zas?


A bez nich život? Temnou nocí vezdy,
jež marně hledá v chmurách – svoje hvězdy.


Minden fertál óra féljünk ütésétől,
Mindegyik tovább visz éltünk elejétől,
Mindegyik kiált ránk a sirnak széllyétől,
Hogy majd bucsut veszünk a napnak fénnyétől.


No tengo amigos con que consolarme,
porque el intento de ellos va doblado;
y así se dobla el mal y el triste hado
con encubrirlo sin poder quejarme.


Eine wächserne Tafel an der Felswand,
Wo des Tempels Gebüsch an wilde Spalten
Und volkanische Bergruinen grenzte,
Gab dem schrecklichen Freyer drauf zur Antwort:


Volador colosal, noble y valiente,
que cruzando uno y otro continente
su bandera de honor alza y tremola


Mind összeforrva: “Költő?!” Óh e név
Nem azt jelenti, hogy talán csupán
A rythmusérzék bennek megfogant
Nem költő még, ki verset írni tud
S lehet költő, ki nem tud írni azt.


Was mir an Jungfern meist beliebt
haß' ich und straff' es an der Meinen.
Das gröste/ das mich iezt betrübt/
das mir das Herze machet weinen/
ist ihrer Keuschheit reine Zucht/
von der sie nicht wil abewanken/
diß macht mir sorgliche Gedanken.
Seht was die tolle Liebe sucht!


Smutným svým zrakem pohlédni na mne
a požehnej Samotě mé
(by nikdy nepřišel přítel požádat lože)
a smutným svým dechem dýchni mi v tváři
a vysuš mé zraky,
bych mohl Tě stihati za mraky pohledy svými
(bych daleko viděl a hlouběji za obzor hmoty)
a svatou svou krví pokrop mé klasy
a napoj studánky mé
(bych lépe pak chutnal slanost a hořkost
svatosti Tvé)
a smutnou svou dlaní zastiň své slunce,
ať zhasnou lhavé úsměvy mé
(bych lépe pak pochopil bolestné smračení
Tvých tváří...)


A než pomní – oř mu stane
v malé, chudě dědině:
chaty kol jsou zapadané,
ale z chrámu světlo plane
o půlnoční hodině...


Nie soll es doch ihnen gelingen,
Wir halten vom Ziele sie fern:
Sie bleiben das Lumpengesindel,
Wir bleiben die gnädigen Herrn.


Eh' meines Traumes Wonne
Mir im Erwachen zerrann,
Schnell die Sonne
Leuchtet schon golden hinan.


Già vicino al morir vo' che a' miei canti
fili le prime corde industre un Verme,
che da la tomba sua trae i suoi vanti.


Proč jsi smutna, proč se nezasměješ,
Proč víc písně čilé nezapěješ?


Was gestern freudig mocht das Herz erheben,
Wir müssen's lächelnd heute rückwärts stellen;
Wenn die Erfahrungen des Geistes schwellen,
Erlebnisse gleich Blumen sie durchweben.


Nad rovy, cypřiši
vznáší se z pravěku,
v bolesti nejvyšší
hovoří k člověku:


В ней тихий тусклый свет, как будто сквозь туман,
Сияет матовой загадочной звездою,
Одной из чудных звезд, которых под водою
Хранит так много океаХолодных раковин красивая печаль,
Застывшая слезой на стенках перламутра,
Молочно-белая, как бледный отблеск утра,
Чуть серебрящийся сквозь облачную даль…
И этот странный блеск неясных смутных грез
В душе рождает звук тревожный и далекий,
Как будто где-то там, на самом дне глубоко
Звенят жемчужины давно забытых слез…


Und als in des Adventes heil'gen Tagen
Die Sehnsucht allem Trost entgegen wallt,
Lehrt fromm Marina ihren Knaben fragen,
Ob wohl das Jesukindlein komme bald.


Co se to, můj bože,
na nebi dnes děje,
že jedna za druhou
hvězda dolů spěje?


Die Sonne wirft er in die Nacht,
So lang sein Blut wir trinken,
Bis daß wir voll Begeisterung
Und selig niedersinken.
Er krönet mit Unsterblichkeit,
Baut Tempel auf aus Splittern!
Sein ist das Reich der Phantasie,
Vor dem Tyrannen zittern.


Krása našich děv a jejich cnosti
Skvěly se, když naši dudaři
Poslali své dcery k císaři
Do měst pražských k národní slavnosti,
Kdežto na pozvání stavovské
Jedly očepáky královské;
Tenkrát, když ohyzdná příšera,
Provozujíc kousky lotrovské,
Měla pelech v městě cholera,
A když v nerozumném ujímání
Tak jest zajímala Pražany,
Až se ozývaly Volšany
Hlasem umíračku bez ustání.
Ale naše dívky švárné, zdravé
Žádné nákazy se nebály,
A jak dříve tak v té chvíli dravé
S Boží pomocí se vdávaly:
Protož bez nejmenší pochvaly
Radím všem, kdo chtí se ženiti,
V našem kraji stav svůj změniti:
Bůh dá požehnání tomu sňatku,
Dětí jako smetí v základ statku.
Nuže, milí bratři neženatí
Do našeho kraje pospěšte,
Tam budouce uzlem lásky spjati
Vazeb mládeneckých rozřežte.


Hru světla v zlatých kytkách v boru stín
prst vánku jemně vplétá,
a broučků zvučný kov se v šerý týn
jak mihot zvonků slétá.


Willkommen, Meister hoher Ehren,
Willkommen, meiner Söhne Lehrer,
Willkommen, Kinder meines Landes,
Willkommen, Fremde, Nachbarn, Gäste,
Genießet all des ew'gen Bandes,
Das alle Menschen brüderlich umschließt,
Der Wahrheit und der Ehre,
Die aus der wahren Lehre
Ein weltumfassend Meer ergießt,
Dies ist der Ozean,
Aus dem die Sonne steigt,
Zu dem sie sinkt,
Wir bieten euch den vollen Becher an,
Seid unsre Brüder, seid willkommen, trinkt!


Gazdag, szegény, öregje, ifja indul,
A férfi fegyvert ölt, életovót,
A nő menyasszony-köntöséből varrja
S kitűzi a buzdító lobogót;
Ágyúvá lészen a torony harangja
Előbb, mint a hon temetését kongja.


Je cacherai, parmi les sombres violettes,
Ton visage d’amie aux tendresses muettes,
Ô toi qui dors parmi les sombres violettes.


Nun weiß ich noch ein Cavallier
Der wird genannt der Holke,
Vom spanschen Wein und Malvasier
Da kriegte er die Kolke.


Ješitnost! A člověk dumá:
v mladých letech nafoukl se,
že měl bídu a že viděl
cenu bařtipánů všude,
tož se nadmul směšnou pýchou,
by měl něco, proč by mohl
sám se aspoň trochu cenit.
Potom házel verše, prosu,
knihu za knihou, jak hází
strom své listy v podzim na zem
a víc zájmu neměl na nich
nežli strom ten na těch listech,
těšily jej, dokud byly
na snětích a byly jeho,
spadaly a on sní pouze
o těch příštích.
Pravda, je tu
starý Goethe. Přiznejme si,
v něm je hodně ješitnosti.


Questa e la vecchia che solea servire
A i malandrin nel cavernoso monte.
La dove alta giustitia fe venire
E dar lor morte il Paladino Conte:
La vecchia che timore ha di morire
Per le cagion che poi vi saran conte,
Gia molti di va per via oscura e fosca
Fuggendo ritrovar chi la conosca.


风捲湾埼半折蒲
意行弄水不嫌迂
笔床正掠鹅群过
疑杀山阴染翰图


Und immer tiefer werd' ich's inne,
Was vor Dir war, ist Farbendunst,
Du bist die wahre, höchste Minne,
Du bist des Himmels beste Gunst!
Heil jedem Munde, der Dich feiert,
Aus dem Dein Blütenodem geht;
Wem Du Dich einmal ganz entschleiert,
Der ist wahrhaftig ein Poet.


	Come a chi rece, senza riverenza,
regger bisogna il capo con due mani,
così anche alla sua magnificenza.


Ve věnci kvítí k sobě se druží;
dny tvoje řetěz edenských růží –
vrásky – stíráš teď muži.


Nechcete-li, my se dáme!“ – Cyrénští se diví.
Návrh přijat. Filénové zakopáni živí.


Radš k budoucnosti upři oko divé,
zda reky splodit naše mohou kosti,
zda síly v nás a křemene je dosti,
by pozdní příští zastalo nás živé!


Par che dinanzi a questa bestia orrenda
cada ogni muro, ogni ripar che tocca.
Non si vede città che si difenda:
se l'apre incontra ogni castello e ròcca.
Par che agli onor divini anco s'estenda,
e sia adorata da la gente sciocca,
e che le chiavi s'arroghi d'avere
del cielo e de l'abisso in suo potere.


Betrügt mich nicht ein falscher Schein,
So seh ich ihn vor Fleiß recht schwitzen,
Und in dem Zimmer ganz allein
Mit unterstütztem Haupte sitzen.
Was sinnt er doch? was liest er wohl?
Ach! es sich des Plutarchus Lehren,
Wie man recht sparsam leben soll,
Um die Verschwendung abzuwehren.


Ó sednout jak ptáče tam u nohou Tvých,
ve vodopád světů dolů se dívat –
co lidé té noci kdy cítili v nich,
výlevem nové písně to zpívat:
jak duše jim rozkvetla v mystický sad,
jak Mír si v ní prestol svůj vyvolil rád
a sněžných květů ve závěji
andílci v ní se procházejí,
bělouncí, celý řad!
jak kraj duše celý se jiskřivě chvěl,
jak skryla jej měkká a vlaživá běl,
jak v modré mu lesy
mír dech,
jak zavál kdesi
touhy vzdech
a stíny svál
jak těžký sen –
a radost bílá jak každému sletí,
jejím kdo po objetí
zatouží jen!


Freunde, senket die Stirn' in den Staub, anbetend des Lebens
Herrn und des Tod's, hier ruht heiliges Pilgergebein!
Fremdling war auf der Erde der Achziger! denn ihm verwehte
Nie der beseelende Hauch, der für die Heimath ihn schuf.
Goldene Schätze verbarg in bescheidener Hülle der Weise,
Alle von ächtem Gehalt, blieben im Tod' ihm getreu.


O du wolgeplagtes Haus,
wievielmal doch solt du weinen
um die abgelebten Deinen,
die man von dir träget aus,
und mit ungegläubter Not
mehr im Tode sein als tot?


Da qual profonda cavità m'ha scosso
il canto dell'aereo cuculo?
fiorisce a spiga per le prode il rosso
pandicuculo?


صِلني لَكَ الخَيرُ بِرُمّانَةٍ
لَم تَنتَقِل عَن كَرَمِ العَهدِ
لاعِنَباً أَمتَصُّ عُنقودَهُ
ثَدياً كَأَنّي بَعدُ في المَهدِ
وَهَل يَرى بَينَهُما نِسبَةً
مَن عَدَلَ الخِصيَةَ بِالنَهدِ


Und umher greif' ich verzweifelnd,
Und ergreife das Register
Von den neuen Ordensrittern,
Unterzeichnet vom Minister.


Ich such Jesus mit Marie
In dem Grabe morgens frühe!
Stets nach Jesus seufftzt mein Sin
Und mein Hertze siht auf ihn.


الإحباط هو ما يلي الإحساس الزائف
بالسعادة التي تشبه العطس بسبب
رائحة البنزين  أسعدني أني عطست ،
لكن ذلك لا يصلح لاختراع ذكرى
أستعيدها  وحين أسأل : ما هي السعادة ؟
أتفــــلســف بلا فلسفة  ولا أحاول أن
أتصوف بحــثـاً عنها في الماوراء  قد
أجدها مصادفة ، وقد لا أجدها  لكني
لا أبحث عنها بقدر ما أبحث عن جواب
يعزيني ويســلـيني  وكلما تساءلت : هل
أنا الليـلـة سعيد ؟ خجلت من سذاجتي ،
وفتحت النافذة لأرى أحوال السماء ، لأن
البرد أيضا يجعلني أعطس ، ولأن النجوم
كــلمــات في طريقها إلي ، هكذا تأتي
هنيهة السعادة من خارجي  فالفرح
ليس أكثر من ورقة يا نصيب رابحة
لا تلزمنا بغير تقديم الشكر للمصادفة هل حياتي هي تغاضي العدم
عني الآن ؟ حين كتبت هذا السؤال ،
انقطع التيار الكهربائي ، وشعرت بالبرد
دون أن، أعطس !


青旗斜出画桥西
杨柳飞花水满堤
一酌误人千日酒
醉埋荒冢不思归


Rá férfiak merőn, bár lopva,
Sováron, hőn pillantanak.
Kisérgetik hátul, titokba,
Suttognak, fölsohajtanak:
Ah, és oh! ejnye, terringettét!
Be kedves angyal; fölséges, szép!
S ő már tünődik, révedez,
Hogy mi bajuk? miért van ez?


Víme, že tě vyslyší,
Hospodin Bůh nejvyšší,
k tobě v pláči lid tvůj kráčí,
svatý Václave!


Každá krása přístav se jím zdála,
Ve kterémž hned chtěli přistanouti,
Až je měla vyšší krása k pouti.


Ich in dem Nachtspaziergang. Es schoß
Nordaufwärts hell ein Schein,
Weiß, strahlend, herrlich anzuschau'n,
Mir ward so hehr. Mir ward,
Als wär's Elias Wagen, als führ'
Ich schon hinauf zu Dir,
Du großer Rabbuni, als grüßt' ich euch,
Ihr lieben Todten all'!


Žhne slunce, voní lesy.
Zřím v dávnou minulost –
Jak hudba blížila se,
s ní smutek šel a rost.


هو الرزء حتى خص ريش القوادم
وخص الخوافي في جناح المكارم
وافقأ عين المجد حتى تغورت
وأعمى قلوب الواجبات اللوازم
وهدم بيت السؤدد العز والعلا
وحكم المنايا هادم أي هادم
وأثر في شهب السماء وفي الحصا
وفي الأرض تأثير الرياح الصيارم
بنفسيَ ميتا غير ميت وإن عدا
عسيلا بتوكيف الدموع السواجم
فما مقلة شحت عليه بدمعها
ولا عاش قلب للأسى غير لازم
كوى حزنه الأكباد كيا فلم يزل
حريقاً بأثناء الحشا والحيازم
وما الفقد في كل الملوك كفقده
ففي الفقد هم منه كفقد البهائم
أبا مالك من للمعالي يشيدها
خلافك مذ أثبتها بالدعائم
فما فقدت مذ كنت أملاك حمير
ولا لسواك الحمد عند المواسم
أبا العرب الزاكي ابن بلعرب الفتى اب
ن صلت المحيا ذا العموم العماعم
ويا طاهر الأعراض والخيم والجدا
وصافي السجايا والنديم المنادم
ويا قائد الخيل العتاق لوفده
ويا مغنياً من ماله كل عادم
ويا من له المري في الحكم طائع
ومن دونه في الحلم قيس بن عاصم
يبدد جيش الخصم تدبير رأيه
فعاش ولم تلق له من مخاصم
كذاك سيوف الرأي أمضى ضريبة
وأحسم من حسم السيوف الصوارم
أبا مالك أبكيك ما عشت باقياً
بكاء المعالي أو عوالي اللهاذم
وتبكيك هجن يعملات إلى العلا
ويبكيك حُزناً كل أجرد صائم
ويبكيك ضيف آخر الليل طارق
طوى الكشح سعياً عن لذيذ المطاعم
وتبكيك سادات أسى وقبائل
وكل حصان الذيل غيداء ناعم
فمن واكف دمعاً على صحن خده
ومن هاتك جيبا عليك ولاطم
وواعز لو يجدي البكا فيك أوبة
بكينا وعضينا أصابع نادم
قضى اللَه فينا بالأسى فيك بعد ما
قضى فيك هذا وهي قدرة حاكم
رضينا رضينا بالقضاء وكونه
بأنف إذا لم ترض بالعدل راغم
سبيل الردى هذا مليك متوج
وسوقة قوم أو قروم قماقم
رأينا عظيم الشأن من أسرعوا به
إلى قبره ذي النازلات العظائم
أبا مالك إن مت مت مكرما
وبعدك قد أبقيت رب المكارم
فما مات من كان المليك محمد
خليفته بالغيث نتج الغمائم
وإن كان ذا سن صغير فإنه
كبير متى يدهى بدهياء حالم
يدبر أمر الملك طفلا هرمعا
بتدبير كهل رابط الجأش حازم
أبا فارس إن الرجا فيك صادق
بأنك أرسى من هضاب العواصم
وأصبر من سمع الذئاب على القسا
واثبت حزماً من ظفار القشاعم
عزاء لقد أصبحت فينا خليفة
فكن ساتراً عنا عوار الحرائم
وكن نائباً عنا إذا ناب نائب
وكن حاملاً عنا ثقيل المغارم
فما ذل حر عز بالعز جاره
ولا عز من أدناه مرعى اللوائم
وما ساد من لا جاد أو كان صافحا
بحلم على الجاني برقة حاشم
لنا ولكم يا آل صلت من العزا
على الهالك الماضي سهام المقاسم
فنحن وأنتم روح جسم مدى المدى
بألطاف مخدوم وخدمة خادم
فلا تلزموا في الحزن من فقد هالك
نفوسكم ما لم يكن غير لازم
فكل ابن أنثى هالك وابن هالك
ولا سالما تلقى ولا إبن سالم
سقى قبر مولانا الحيا كل ليلة
سجالا سجالاً من سواري الغمائم


Ihr erwiederte drauf das vielerfindende Fräulein:
»Mancherley Neues fürwahr, und manches Erhebliche trieb mich,
Liebliches Kind, so spat dich herzuladen. Das Erste,
Zwar Alltägliche dieses: In drey unendlichen Tagen
Hatt' ich mein liebliches Kind nicht gesehn. Das Andre: du sollst mich
Morgen besuchen im Tag', und zwar fein frühe, mein Mädchen,
Ehe die Schwüle die Wange dir bräunt, und das Wandern dir schwer wird.
Allerley wollen wir dann abhandeln, wollen zusammen
Speisen, so bald wir gespeist, an das Ufer fahren, uns dorten
Zum anbetenden Volke gesellen, die Predigt des Vaters
Fein andächtig vernehmen, sodann mit dem Vater und Theclen
Gen Arkona ziehn, vollendend dorten die Feyer.«


Die Raupe auf dem Baume saß,
Und von der Kron' die Blätter fraß –
Ja ja!
Sie war im bunten Kleide,
Als wie von Sammt und Seide,
Ha ha ha ha ha ha!


Již na kolena, v kal a bláto tváří!
Ty, Pie, stoletý ty hnusný lháři,
úmore lidstva, šedivý ty vrahu,
ven – ven! a klekni tam na města prahu,
a předříkávej, ruce vzepna vzhůru –
tam k lidstvu vzhůru! – a vy za ním v kůru:
„O běda nám, o běda, třikrát běda!


El mio Salvestro mille volte buono,
el Riccio e gli altri, ognun pare uno Hettorre;
così s'han trangugiato il primo suono,
e molte volte due contra a un corre.
E burïassi rincarati sono,
ma molto più chi sapea ben ricòrre,
ché molta gente in questo giorno toma,
e bisognava, a rizar, la ciloma.


本是沧洲把钓人
无端三署接清尘
从来不解长流涕
也渡湘漓作逐臣


Doch wie mit zweien Flügel strebt
Ein Kriegesheer herbei,
Mein Herz wird still, mein Ohr sich hebt,
Die Welt wird wieder neu.


هبّ النسيم على الرياض مع السَحَرْ
فاستيقظت في الدوح أجفان الزَهَرْ
ورمى القضيب دراهماً من نوْرِهِ
فاعتاض من طل الغمام بها دُرَرْ
نشر الأزاهر بعدما نظم الندى
يا حسن ما نظم النسيم وما نَثَرْ
قُمْ هاتها والجو أزهرُ باسمٌ
شمساً تحلُ من الزجاجة في قَمَرْ
إن شجها بالماء كفُّ مديرها
ترمي من شُهب الحباب بها شَرَرْ
ناريةً نوريةً من ضوئها
يقدح السراج لنا إذا الليل اعتكرْ
لم يُبقِ منها الدهرُ إلا صبغة
قد أرعشت في الكأس من ضعف الكِبَرْ
من عهد كسرى لم يُفضَّ ختامُها
إذ كان يدخر كنزها في ما دَخَرْ
كانت مذاب التُبْر فيما قد مضى
فأحالها ذوبَ اللجين لمن نظرْ
جدّدْ بها عرس الصبوح فإنها
بكر تحييها الكرام مع البُكرُ
وابلُلّ بها رمق الأصيل عشيةً
والشمس من وعد الغروب على خطَرْ
محمرة مصفرة قد أظهرتْ
خجلَ المريب يشوبه وَجَلُ الحَذِرْ
في كف شفَاف تجسّد نوره
من جوهرِ لألاءُ بهجته بَهَرْ
تهوى البدور كماله وتودُّ أن
لو أوتيت منه المحاسن والغررْ
قد خَطّ نونَ عذاره في خده
قلمان من آس هناك ومن شعر
وإلى عليك بها الكؤوس وربما
يسقيك من كأس الفتور إذا فَتَرْ
سُكْرُ النّدامى من يديه ولحظه
متعاقب مهما سقى وإذا نظَرْ
حيث الهديلُ مع الهدير تناغيا
فالطير تنشد في الغصون بلا وترْ
والقضبُ مالتْ للعناق كأنها
وفد الأحبة قادمين من السَفَرْ
متلاعبات في الحلي ينوب في
وجناتهنَّ الوردُ حسناً عن خَفَرْ
والنرجس المطلول يرنو نحوها
بلواحظ دمعُ الندى منها انهمَرْ
والنهر مصقول الحُسام متى تَرِدْ
درعُ الغدير مصفقاً فيها صَدَرْ
يجري على الحصباء وهي جواهرٌ
متكسِّراً من فوقها مهما عَثَرْ
هل هذه أم روضة البشرى التي
فيها لأرباب البصائر مُعتَبَرْ
لم أدرِ من شغفٍ بها وبهذه
من منهما فَتَن القلوب ومن كَسَرْ
جاءت بها الأجفان مِلْءَ ضلوعها
مِلْءَ الخواطر والمسامع والبصَرْ
ومسافرٍ في البحر مِلْء عنانه
وافى مع الفتح المبين على قَدَرْ
قادته نحوَك بالخِطام كأنه
جَمَلٌ يساقُ إلى القياد وقد نفَرْ
وأراه دينُ الله عزّةَ أهله
بك يا أعفَّ القادرين إذا قدرْ
يا فخر أندلس وعصمة أهلها
للناس سرُّ في اختصاصك قد ظهرْ
كم معضل من دائها عالجتَه
فشفيتَ منه بالبدار وبالبدِرْ
ماذا عسى يصف البليغ خليفة
واللهِ ما أيامه إِلاَّ غرَرْ
وُرَّثتَ هذا الفخرَ يا ملك الهدى
من كلِّ من آوى النَّبِيَّ ومن نَصَرْ
من شاء يعرفُ فخرهم وكمالهم
فليتلُ وحي الله فيهم والسَّيَرْ
أبناؤهم أبناء نصر بعدهم
بسيوفهم دين الإله قد انتصرْ
مولاي سعدُك والصباح تشابها
وكلاهما في الخافقين قد اشتهرْ
هذا وزير الغرب عبد آبق
لم يُلفِ غيرَك في الشدائد من وَزَرْ
كفر الذي أوليته من نعمة
واللهُ قد حتم العذابَ لمن كفرْ
إن لم يمت بالسيف مات بغيظه
وصَلّى سعيراً للتأسّف والفِكرْ
ركب الفِرارَ مطيَةً ينجو بها
فجرتْ به حتى استقر على سَقَرْ
وكذا أبوه وكان منه حِمامُهُ
قد حُمَّ وهُوَ من الحياة على غَرَرْ
بلّغتَهُ واللهُ أكبرُ شاهدٍ
ما شاء من وطن يعزّ ومن وَطرْ
حتى إذا جحد الذي أَوْلَيْته
لم تُبق منه الحادثات ولم تذَرْ
في حاله واللهِ أعظم عِبرةٍ
لله عَبدٌ في القضاء قد اعتبرْ
فاصبرْ تنلْ أمثالها في مثله
إن العواقب في الأمور لمن صبَرْ
رِدْ حيث شئت مسوَغاً وِرد المنى
فالله حسبك في الورود وفي الصَّدَرْ
لا زلتَ محروساً بعين كلاءةٍ
ما دام عين الشمس تعشي من نَظَرْ


Und du, o Lied, voll unnennbarer Wonnen,
Das das Gefühl so wunderbar erhebt,
Das, einer Himmelsurne wie entronnen,
Zu den entzückten Ohren niederschwebt,
Bei dessen Klang, empor ins Reich der Sonnen,
Von allen Banden frei die Seele strebt;
Dich trifft der Todespfeil; die Parzen winken,
Und stumm ins Grab mußt du daniedersinken.


O ihr seid schön, ihr herrliche Schöpfungen!
Geschmückt mit Perlen blitzet das Blumenfeld;
Doch schöner ist des Menschen Seele,
Wenn sie von euch sich zu Gott erhebet.


Wer hat den Höllenwirrwarr losgelassen?
Und welcher Dämon hurt hier mit dem Elend
Der Menschheit? Will der Schoß des Himmels sich
Für eine Flammenlohe nicht erschließen?
Die sich mit ihrer Arme roten Reifen
Um dieses Spukes Riesenglieder schlänge?


Mais le Diable, qui sait que son homme est à point,
Pousse déjà, du haut des blanches Pyrénées,
Les Routiers dévalant par bandes forcenées,
Et le Bâtard, la haine au cœur et dague au poing.


I styděl jsem se z duše, věru,
že knihu na procházku beru,
an vůkol mládne svět,
když lidské srdce volněj’ bije,
strom tyčí se, pták hnízdo vije
a vůní něžných vět
se modlí květ.


Bis ich gebe kuß auf kuß, soll mein herze lachzen nach dem seligen genuß der gelähmten flächsen.


Deiner Seele glühender Ueberschwang –
Deiner Liebe todtrotzige Flammengewalt?


»Behüte, Mädchen, behüte!
Willfährst Du allen mit Güte,
So fängst Du nimmer ein Herz.
Nimm Einen Mann für das Leben;
Ein Schäferstündchen daneben
Vergönnt mit anderen wol den Scherz.«


草木生成亦偶然
谁将枝干验祥编
如何并作当时瑞
寂寞如今五十年


Endlich ist es ihr gelungen,
Abzubüßen ihre That;
Endlich hat sie ausgerungen;
Die Erlösungsstunde naht.


Tuť mé srdce blíže vinulo se k zemi,
Oko mé k zlatému vzhůru zřelo moři,
A duch mladistvýma letěl perutěma
Ku pramenu světla, k růžoretné Zoři.


Nach dem durch dein Verdienst, durch Thaten, durch Verstandt,
Dein Schuldner worden ist das gantze Vatterlandt,
So muß das Wasser auch von dir begabet werden.


Pire à mes yeux que tous maux sous les cieux
Et, tort non moindre en surplus à mes yeux,
Elle a le don qui fait que je m’irrite.


Ainsi vos bâtiments, vos asiles divers
Ne seront point oisifs, ne seront point déserts.
Au site assortissez leur figure, leur masse.
Que chacun avec goût établi dans sa place,
Jamais trop resserré, jamais trop étendu,
N’éclipse point la scène, et n’y soit point perdu.


»Der Fremdling war's im grünen Mantel, ums Lockenhaupt den Veilchenkranz,
Er hat betört die Königstochter, die er geführt im Maientanz.


Sieh, da tritt ein Alter eben
Durch die Tür und flüstert klug:
»Morgen wird es Arbeit geben,
Mir und Euch, o Herr, genug!«


Je z líčí jen a čmýří,
a přec to v hlavě víří,
když staří k němu sletí,
by sytili své děti. –


Jakou se těší výhodou
Tvář hlaďounká, ústrojné tělo,
Vzhled jasný, duchaplné čelo –
Komuž jsou dány přírodou?
Sličnost se hravě v srdce vloudí!
Leč žádné kde nevábí vnady,


Tak vroucně toužila zbavit se pih,
by tvář její byla zas ladná –
leč z vodiček, tinktur, jichž užila
žel, účinek neměla žádná!


só não fui é paneleiro


Hah, utálat, förtelem.
Nem! tovább nem tűrhetem.


A struna ta se vlní
jak ručej pod strání,
jak zpěv, jímž azur plní
na jaře skřivani.


ed era calvo ancor sanza capelli,
i qual Dalila gli aveva tosati
co' le man femminili e tolti quelli.


A konejší je: „Nechte pláče,
jste obě hodná děťátka!“
A hladíc je: „Už nejináče,
já udělám z vás dvojčátka.


has long enrich'd the Pow'rs ally'd,
Their Want of Treasure, and of Troops supply'd;
Yet they, as wrong'd, with awkward State complain,
Insatiate Thirst! and would new Empires gain.


«Sobre un caballo alazano,
cubierto de galas y oro,
demanda licencia urbano
para alancear a un toro
un caballero cristiano».


Honja bátor védletében,
Vég perczén ott áll egy hős;
De a hit szelíd ölében
Lelke most is még erős;
Tetteit keresztülfutja,
Tisztit teljesítve tudja,
S így nyugott szent végzetén;
S mint a szálló nap sugára,
Lebben szét a földi pára
A dicsőnek életén.


Mares, assim, em convulsões rolando,
Convulsionando a terra, convulsando...
Feitos de todas as humanas mágoas.


Und trägt ihn noch, den schwarzen Flor,
Den er der alten Schmach getragen,
Und sieht in einem Meteor
Noch keine Sonne wieder tagen.


Der muß ein Unmensch seyn/ der nun nicht lieben kan!


„On nechce jít, nuž my jej uneseme!“
a strkali jej, tahali a rvali –
však Boni nepohnul se, usmíval se
a stále stíhal mraků růžné vlny.


Die G'schichte ist traurig zum Lesen;
Sie hat sich geschehen in Kiel.
Da ist das Begräbnis gewesen
Vom Kanzler, der hinterrucks fiel.


For those who through life's dreary night
Full many a watchful hour shall number,
And sigh for long delaying light,
Or envy those who early slumber.


Mich kreuzigte die Liebe, die ich fand
Du kreuzigest die Liebe, die dich suchet,
Sprich, wer von uns dem Kreuze näher stand,
Ich hab' den Kelch geleert, du ihn versuchet.


Komm mit, komm mit! und willst du nicht,
Und glaubst du nicht, Gefahr sei nah,
So gib mir deinen Diener mit,
Der mag dir sagen, was er sah.«


Falseron con Orlando un giorno disse
ch'avea pur voglia rivedere Antea
e 'l campo, pria che di Francia partisse;
e che con seco pensato già avea
che sare' ben che con esso lui gisse,
e 'l conte Gan, se così gli parea,
ed Ulivieri; e così s'accordorno,
e tutti inverso del campo n'andorno.


Wie einer denkt, ist einerlei,
Was einer tut, ist zweierlei;
Macht er's gut, so ist es recht,
Gerät es nicht, so bleibt es schlecht.


Ich bin gefüllt mit giftigen Getränken,
Ich speie Eiter, wenn ich wen besah;
Ich fluche jedem heiligen Hallelujah
Und will ein Pestgewand als frohe Fahne schwenken.
Ich stehle Geld wie Sand –
Ich werfe Brand ins Land,
Und dennoch, Wolke, wagst du dich zu schenken?


Handschuh, nicht Strümpfe,
nicht Hosen, nicht Wamms, nicht
Rock?


Da zucken die Nebelgespenster
grausengepackt zusammen.
Ihr schnürender Reigen
löst sich, zerstreut sich.
In wildem Entsetzen
rasen heulend die Satane
um den Gipfel.
Ich aber erkenne
auf der zitternden Wand
ihrer Flügelflucht
ein mächtiges, schwarzes Kreuz.


Selbst die als Kinder ihr pflanztet, die Bäume,
wurden zu schwer längst; ihr trüget sie nicht.
Aber die Lüfte... aber die Raume....


Die Espen und die Erlen –
sie prickeln und sie perlen.


Heil euch wackre söhne!
Dort seh ich euch reiten!
Gottes gabe heilet
Welten weh und leiden!


The lonely shepherd on the mountain's side,
With patience waits the rosy opening day;
The mariner at midnight's darksome tide,
With chearful hope expects the morning ray.


Dcera Slávy zemské, malou změnou
V dceru nebeské se převzala,
Slavena se stala Oslavenou;


Le monde fait briller des prismes de poème…
Je donnerai mes yeux à la femme que j’aime.


In jedem Funken sprüht der Dichtergeist
Der Menschheitsarbeit Riesenglutkreis wieder,
Der Hammer, der zu Stahl das Eisen schweißt,
Er tönt im Takt auch durch des Dichters Lieder.


Za námi půjdou, budou stavět znovu
a líp. Jsme minéři, jdem s prvým jitra svitem
a pracujeme ohněm, dynamitem.