Allzeit wird man dir gewehren
Jammer, Hertzens-Angst und Zehren,
Unsre Mawer wahrest du,
Unser Trost in Müh und Sorgen,
Wider Mitternacht und Morgen
Halffst du uns mit Schutz und Ruh.


رقص الفؤاد لاجل ذكرك لوعة
وتحكمت بجميعه الاشواق
فاحي الكئيب بعيد بعدك باللقا
يا من تموت لبعده العشاق


So liebliches Wetter
Erwählte der Götter
Erhabenster sich,
Wenn er in dem Haine
Der Sterblichen eine
Als Jüngling beschlich.


The same year after year--
But with the swift alone.
With other things I but fear
That they will be over and done
Suddenly
And I only see
Them to know them gone.


Poi che segui 'l gran zio per sì bell'orme,
dopo lui Pietro a l'ovil suo ti chiami
e rimbombi 'l tuo nome in ogni selva.


Až k moři a tam čeká loď,
bělostně plachty svítí,
na konec světa mě doprovoď
a vrať se k svému kvítí!


Und tausend Stimmen werden laut:
»Das ist der Lindwurm, kommt und schaut!
Der Hirt und Herden uns verschlungen,
Das ist der Held, der ihn bezwungen!
Viel andre zogen vor ihm aus,
Zu wagen den gewaltgen Strauß,
Doch keinen sah man wiederkehren,
Den kühnen Ritter soll man ehren!«
Und nach dem Kloster geht der Zug,
Wo Sankt Johanns des Täufers Orden,
Die Ritter des Spitals, im Flug
Zu Rate sind versammelt worden.


Tegnap a remény is eltört,
Az utolsó árboc,
Csupán a kétség kötött egy
Gyarló deszka-szálhoz:
Ma fölöttem és alattam
Ég és tenger síma;
Zöld ligetnek lombja bókol
Felém, mintegy híva. -


Alattomban környékezik
Házad a legények;
Uszítsd rájok a kutyákat.
Majd mikor felnőnek.


Dando su resplandor a toda hora,
siendo faro de mares en la orilla,
y en la tierra voraz locomotora


A  ÁGUA da chuva desce a ladeir
    É uma água ansios
    Faz lagos e rios pequenos, e cheira
    A terra a ditos
    Há muitos que contam a dor e o pranto
    De o amor os não qu're
    Mas eu, que também não os tenho, o que canto
    É outra coisa qualque


Hah! s téged a most megcsalatott remény,
Lélekszakasztó fájdalom öldököl.
Melledben a vad csüggedésnek
Lángja lobog, s dühödötten újúl. -


¡Oh laberinto, oh confusión, oh engaño,
en que estoy, la que sufro y la que sigo,
sin fe el remedio y sin aviso el daño!


Zvuk zvonů ještě Karla doprovázel
a hymny biskupů se z dálky chvěly,
však zde ty pompy jako výsměch zněly,
a v žalmy jak by kletbu někdo sázel.


故国三千里
深宫二十年
一声河满子
双泪落君前


Sprich, und was wolltest du am Thurme dorten?
Ich ahn's, ein Kerker war's! Als Kerkermeister
Hat sich der Leu gelegt vor seine Pforten,
Denn gern in Haft hielt Leiber er und Geister!


A kdy zásluhy mé nevyváží
rosu milosti, tvé dobroty,
pomni otců mých, již v tvojí stráži
v obět dali srdce, životy.


Der Lieb' ist nur so schönes Werk gelungen,
Daß Winter kalt
Entflohen bald,
Die holde Macht hat ihn bezwungen:
Die Blumen süße,
Der Quell, die Flüsse,
Befreit von Banden
Sind aus des Winters hartem Schlaf erstanden.


A ještě čtvero dnů do pouti bylo právě,
když panna Terinka se navrátila v slávě,
a byla hlučná pouť, a děkan říkal zase,
že samo oko již se na všem vděčně pase,
což jazyk teprve! Pan farář, úsměv na rtu,
jen chválil Terinku, svou starostlivou Martu,
jíž plesem hořel zrak a štěstím plálo líce...
Však čápi na přesrok se nevrátili více.


És bús íze vala a csóknak
És átkozott volt az a csók,
És te nem tudtad, hogy ki csókol,
És én nem tudtam, hogy ki csókol,
És én nem ismertem még akkor
A csóknál nagyobb valót.


抽矢射白额
归洞读旧书
小隐不可见
后来谁卜居


— “O Poeta, la tua mamma
che ti diede vita e latte,
che le guancie s'è disfatte
nel cantarti ninna–nanna,


Et là, mes vers auront des notes
Aussi douces que le soupir
Des rossignols et des linottes
Lorsque le jour va s'assoupir.


„Slyšte Evropčanů příběhy; z nich spasy
Sobě volte!“ Odporné v tom hlasy
Zaječivše utlačili řeč.
Povstal Kasal s myslí přemužilou,
V lících bylo viděti, že zvítězilou
Sílou ochránil vlasť jeho meč,
Jeho srdce snahou vroucí plápolalo,
Jeho oko srdce Čechů proníkalo.


Mrtvý poklid. Jen to slunce, rudé slunce žehlo v dál,
jen ty skály v ohni stály, kam se mdlý zrak ohledal.
Srdce své jsem tlouci slyšel, musí vylezt, já se bál,
pohádky drak stářím slepý z těchto skal.


Die Klag' ums Todte nehmen
Die Neuerkrankten hin;
Wie darf ich dort mich grämen,
Wenn hier in Angst ich bin?


Pendant la nuit et la journée,
Je chante sous la cheminée ;
Dans mon langage de grillon
J'ai, des rebuts de son aînée,
Souvent consolé Cendrillon.


Stets, wann Winter und Sturm unfreundlich tobt auf der Erde,
Glaub' ich, o Liebe! du seist doppelt entfernet von mir;
Aber, wann Frühling und Lust, wann Sonn' und Mond mich umspielen,
Glaub' ich wohl alles, nur nicht, daß du so ferne mir bist.


Frühmorgens durch die Klüfte
Wir blasen Victoria!
Eine Lerche fährt in die Lüfte:
»Die Spielleut sind schon da!«
Da dehnt ein Turm und reckt sich
Verschlafen im Morgengrau,
Wie aus dem Traume streckt sich
Der Strom durch die stille Au,
Und ihre Äuglein balde
Tun auf die Bächlein all
Im Wald, im grünen Walde,
Das ist ein lust'ger Schall!


金城杨柳绿毵毵
摇落殊非昔汉南
一语莫因人遂废
树犹如此我何堪


平章宅里一栏花
临到开时不在家
莫道两京非远别
春明门外即天涯


uzaktan uzağa gözgözeyim


Hier Weh, dort Wohl; hier Leid und dorten Freud;
Hier Eitelkeit und dorten Ewigkeit;
Hier arm, dort reich; dort Himmelreich, hier Hölle;
Hier Schmach, dort Ehr: hierauf mein Ziel ich stelle.


Pardon! – Da zeigt sichs wieder mal frappant,
wie stetiger Gebrauch gebrauchter Worte
uns Sinn und Inhalt ganz vergessen macht.
Mechanisch kauen wir die leeren Hülsen:
hohl bleibt der Kopf und hungrig das Gemüth.


Já também Rostacão se retirava
Dos golpes duros do valente Lima,
Que, vendo os seus fugir, só procurava
Salvar a vida, que até o fim se estima:
Porém o forte imigo o não largava,
Imitando o falcão ligeiro em cima
Da garça, que, esgrimindo o bico forte,
Defende a vida, ou dilata a morte.


Jedwede Muskelfaser
Sich zum Zerreißen dehnt,
Die schrankenlosesten Freuden
Das trunkene Hirn ersehnt.


Ó Végezés! öröm-könnyet nem várok -
Részt a’ban eggy sebes szív nem vehet,
Melly önn-nyugalmának gyilkossa lett -
De ennyi jaj, de olly keserves károk,
De ez emésztő bú enyhíttsen! adj
Tsak eggy könny-tseppet méltó bánatimnak!
S azonnal hozzd-el végét napjaimnak,
Vagy e kősziklánál keményebb vagy -


O weib/ waß lauffest greinen?
Sag an/ was dir gebricht.
Vnd ach/ solt ich nit weinen?
Daß weib hin wider spricht.
Hastu nun jhn entstohlen?
Wo brachtest jhn doch hin?
Ich jhn wil dannen holen/
Kom sonst vmb hirn vnd sinn.


Wenn Gott seine Lust an dir und an deinem Stand soll sehen,
Mußt du durch die Wüste erst in Verlassungswegen gehen;
Willst du deinem Gott zur Freud' ihm als Braut vermählet sein,
Denk, wie mußt du sein geziert und von allen Flecken rein!
Ach, wenn Gott hat Lust an mir, wenn ich ihn nur kann erfreuen,
Sollt' ich nicht verleugnen gern, sollt' ich Kreuz und Leiden scheuen?
Mach mich schön, mein Bräutigam, freu dich ewig dann in mir,
Ich, von allem abgewandt, will mich freuen auch in dir!


Doma prý není mnoho změn,
a zemřel starý berní jen.
Bratr je zdráv, i sestra zdráva,
jen otec trochu postonává.


Lloró, lloró la casa noche y día,
gimió con las arañas, entreabierta,
se desgranó desde sus ojos negros,
y ahora de pronto la volvemos viva,
la poblamos y no nos reconoce:
tiene que florecer, y no se acuerda.


أقول ولي قلب يفيض من الوجد
غراما وأحشاء تذوب من الصد
ألا يا أهيل الحي والعلم الفرد
ترى هل علمتم ما لقيت من البعد
لقد جل ما اخفيه منه وما ابدي
احبايَ هل منكم لعينيَ نظرةٌ
لتطفي بها نار وتبرد غلة
في اربعٌ لم تستطعهن مهجة
فراق ووجد واشتياق ووحشة
تعددت البلوى على واحد فرد
فلم انس انسي بالحديث وعتبكم
واطيب اويقات تقضت بحبكم
ومحضر عيش بالحمى قد زها بكم
رعى الله اباما مضت لي بقربكم
كأني بها قد كنت في جنة الخلد
لقد كنت قبل اليوم بالبين هازلا
وبالحب مشغوف الفؤاد وذا هلا
فبادرني بالبين دهريَ عاجلا
هبوني امرأ قد كنت بالبين جاهلا
اما كان فيكم من هداني إلى الرشد
علام صدود كل يوم وجفوة
ولا حرمة ترعى لنا ومودة
وعهدي ولي فيكم وفاء وذمة
وكنت لكم عبد وللعبد حرمة
فما بالكم ضيعتم حرمة العبد
بعثت لكم كتبي فعز إيابها
وهامت بكم روحي فزاد عذابها
فما بالها قد ضاع فيكم حسابها
وما بال كتبي لا يرد جوابها
فهل اكرمت ان لا تقابل بالرد
اطلتم غداة البعر في الحب بيننا
وملتم الى قطع الرسائل دوننا
وقلتم قضيتم في المحبة ديننا
فاين حلاوات الرسائل بيننا
واين امارات المحبة والود
اتيتكُم ارجو لديكم مثوبة
فعذبتُم روحي وكانت طروبة
وزدتم عذابي بالصدود صعوبة
ومالي ذنب يستحق عقوبة
ويا ليتها كانت بشيء سوى الصد
يلوم عليكم عاذلي بجهالة
وما انا من يسلو لطول ملالة
ولا يرتضي بعد الهوى بعلالة
واني لارعاكم على كل حالة
وحقكُم انتم اعز الورى عندي
رسولكم وافي فحيا عليكم
وبشرني اني اكون نزيلكم
فقبلت فاه كي اكافي جميلكم
ويا ليت عندي كل يوم رسولكم
فاسكنه عيني وافرشه خدي
الا يا عربيا يمموا الخيف من منى
ودونهمُ طعن الاسنة والقنا
وبعدهم قد حال في الدهر دوننا
عليكم سلام الله والبعد بيننا
وبالرغم مني ان اسلم مني بعد


Když s nocí v háj se snášel mír
a k domovu se belhal Výr,
zvuk divný slyšel z tiché líchy:
„Hm... Kdo se to tam kucká smíchy?“...


Und das auch war's, was dir in letzter Stunde
Als scheuer Seufzer klang aus bleichem Munde –
Das war es, was verschärfte deine Züge
Und deiner Lippen marmor'nes Gefüge.


Herzenbezauberin!
Du hast mich errettet
Aus jeder Finsternis,
Denn mein Irren und Bangen
War nur Sehnsucht nach dir,
Der lange Verkannten;
Glorreich leuchtest du
Ueber dem irdischen Jammer,
Tröstest Fürsten und Bettler,
Und auf die letzten Pfade
Des nun Ruhiggewordenen
Gießest du deinen vollen Glanz.


Vom König war nicht viel zu sehen,
Und doch schien er an jedem Ort,
Und wollt' er wo zu Fuße gehen,
Trug man ihr auf den Händen fort.


A te ritorno e a quel che a gli altri ho decto:
per tua infamia non è, ché ancor te onoro
e onorarò sin nel funereo lecto;


Мелькнула сине пелеринка
На крэме платья — за углом…
О Синей Птице Метерлинка
Вдруг в мыслях выражен излоАссоциация символик,
Как ты захватна иногда!
По смеху узнаю я полек, —
По солнцу таяние льдНе женщиной ли морефея
Прикинулась, или жена
Какого-либо Тимофея
В костюмы фей наряжена?!
И в первом случае — за птицей,
За Синей Птицей возгореть!
А во втором — за той «синицей»
Не стоит даже и смотретПетрогра I


Há nesse olhar translúcido e magnético
A mágica atração de um precipício;
Bem como no teu rir nervoso, cético,
As argentinas vibrações do vício


Meine Seele dürstet!
Wie nach der Auferstehung verdorrtes Gebein,
So dürstet meine Seele
Nach diesen Augenblicken deiner Erbarmungen!


Was nutzt euch solche Furcht, die ihr euch selber macht,
Und die die kluge Welt belacht?
Ihr denckt, ihr müstet gantz allein
Der Hahn im Liebes-Korbe seyn,
Und wißt doch selber nicht,
Ob man, so süß es euch pflegt offtermals zu träumen,
Euch Willens ist ein Plätzgen einzuräumen.
Ihr schmeichelt euch, wie offt geschicht,
Mit eitler Dunst;
O lernet zu vorher die Kunst,
Die Sache besser anzufangen,
Wenn man der Damen Gunst und Hertze will erlangen.


地上泉流府库充
艰难天与岁时丰
他时若论关中漕
合数萧何第一功


Sein Sohn ist ihm nicht zu teuer,
Nein, er gibt ihn für mich hin,
Daß er mich vom ewgen Feuer
Durch sein teures Blut gewinn.
O du ungegründter Brunnen,
Wie will doch mein schwacher Geist,
Ob er sich gleich hoch befleißt,
Deine Tief ergründen können?
Alles Ding währt seine Zeit,
Gottes Lieb in Ewigkeit.


Po volbě bylo. Všichni ti,
kdož měli právo voliti,
po celodenní námaze
na posteli i podlaze
pivem i vínem zaliti
usnuli jako zabití.


je t'aime, I love you.


春晓山路永
行行歌采薇
歌长非有意
惟以疗朝饥


A esa liebre, como dijera Wittgenstein, la busco, la persigo
en mis poemas, pero yo sólo veo la corneja posada entre las ramas
del abeto, aquí, lejos, en Rusia, a miles de kilómetros de Cuba,
a millones de polvos de tus huesos a cenizas de letras
que me arrastran a contemplar la luna tu apellido posado
en ese árbol contra el cielo cubierto por la nieve.


Wohl muß es bitter schmerzen,
Erlischt, in des Vergeßens Strom getauchet,
Der Liebe schönes Glühen.
Doch wenn aus stillem Herzen
Du von den Lippen erst das Wort gehauchet,
Kannst du's zurück nicht ziehen:
Drum werde nimmer dem Verrath verziehen;
Vergeßen sei vergeben,
Wenn neue Wünsche seinen Schlaf beleben.


Indessen freut mich's, hier
In meinem schlechten Garten,
Gehorsamst aufzuwarten.
Ma foi! das ahnte mir.
Heut hatt' ich so ein Träumchen – – –
Auch juckte mir das Däumchen.


Salonu vábné kvítí,
jste jiskra, touha všech –
však nemůžete býti,
co v noci hvězdou svítí
a v mráz má slunný dech.


晋祚安危只此行
坦之何必苦忧惊
谢公合定寰区在
争遣当时事得成


Dies Gebot gilt allen Sinnen,
Daß sie feiern in der Ruh,
Daß sie sich versammeln drinnen:
Augen, Ohren, schließt euch zu!
Euer Sehen, euer Hören
Würd' die stille Seele stören.


Venne Milusse, e portò l'erba seco
e dèttela a Rinaldo in un sacchetto,
e disse: - Dagli Antipodi l'arreco. -
Disse Astarotte: - Dàlla a Ricciardetto. -
Rinaldo guarda, e rimase alfin cieco,
e disse: - Il vero, Astarotte, m'hai detto;
pertanto andianne. - E saltò in su Baiardo,
che questa volta gli parrà gagliardo.


Nun ist der Frühling kommen ins Land,
So wonnig geht sein Hauch;
Es schlägt die junge Nachtigall
Im blühenden Fliederstrauch.


Sé que es así, no sé cómo se ha hecho,
que ahora, libre, entre todos me contemplo
de la fuerte prisión do fui envuelto.


Vichr bouří – žluté hrají
Listky sobě na zemi –
Vichru bol, jejž v sobě tají,
Vyjevit chce strom němý.


Ich habe noch gestern acht Mark für Kohlen
Bezahlt. Und die Alte stumpft doch bloß so hin.


or dando a questo, or ritornando vani
ciò che diede a quell'altro, molestando
in cotal guisa l'intelletti umani.


Se tudo está em mim
parte de quê, enfim, sou ?


»Du hast so oft uns schon gesungen,
Wie deiner Liebsten Wangen sind,
Wie Blumen, frisch im Lenz entsprungen,
Voll Lust und Blütenprangen sind –
Warum ist nie dein Lied erklungen
Von Zeiten, die vergangen sind?


Látom magam. Perc múlva fölkelek,
sápadtan a rezgő ajtóba rontok,
egy szó átszúrja majd a szívemet.


Del gran Pompeyo el enemigo fuerte
llega en oscura noche al pobre trecho,
do Amicas con seguro y libre pecho
ni teme daño, ni recela muerte


归心突兀不可制
一夜梦中行越山
惊觉恍然犹是客
欲随春色共东还


Fleuch nicht / du möchtest sonst die götter zornig machen.
Es ist Cupido selbst und Venus mit im spiel.


But Time, whom monarchs must obey,
Now melts this frozen pomp away;
Sending his harbingers the hours
Before, to speak for fragrant bowers;
Bidding the green-rob'd Spring come forth,
And strike the Tyrant of the north.
With lightsome foot they steal away,
And find her with her birds at play;
Pouring such songs in the young ear,
As suit the season of the year.


Si su sonoro idioma no tuviera,
que gloria fue de Moratín y Ercilla,
podría sin rubor en la mejilla
negar que de españoles descendiera


Marěnka as na tě beře.
Vyhov mojí schovance:
ještě čas máš do večeře –
jdi a vem ji do tance.
Ej, byl by to párek věru!
Švarnou vidět tuto dceru
podle toho šarvance! –“


Jich prahnoucímu skýtáš sluchu, hledu!
Všem hlásáš ráznou moudrost dávných dědů;
Ty sbíráš v lidu perly z ochoty
a zpět mu vracíš lesklé klenoty.


»Einst sei ein Mann, der seinem Stand
Mit Treu ergeben war!«
Dies seufzete und überwand
Den Schmerz, die Dich gebar.


Bot'st dein Herz, gequält vom Leben,
Jung dem eignen Schwerte dar!
Ach ich hab' dir doch gegeben
Gar so schönes weißes Haar!


Erschrecke nicht vor deinem End,
Es ist nichts Böses drinnen;
Dein lieber Herr streckt seine Händ
Und fordert dich von hinnen
Aus soviel tausend Angst und Qual,
Die du in diesem Jammertal
Bisher hast ausgestanden.


Érkezett a kondás röfögő nyájával,
a bömbölő bika tölgyes csordájával,
a juhok vezére tompa kolompjával,
a hímecske pedig öszve ült párjával.


Oh! that my young life were a lasting dream!
    My spirit not awakening, till the beam
    Of an Eternity should bring the morro
    Yes! tho' that long dream were of hopeless sorrow,
    'Twere better than the cold reality
    Of waking life, to him whose heart must be,
    And hath been still, upon the lovely earth,
    A chaos of deep passion, from his birt
    But should it be— that dream eternally
    Continuing— as dreams have been to me
    In my young boyhood— should it thus be given,
    'Twere folly still to hope for higher Heave
    For I have revell'd, when the sun was bright
    I' the summer sky, in dreams of living light
    And loveliness,— have left my very heart
    In climes of my imagining, apart
    From mine own home, with beings that have been
    Of mine own thought— what more could I have seen?
    'Twas once— and only once— and the wild hour
    From my remembrance shall not pass— some power
    Or spell had bound me— 'twas the chilly wind
    Came o'er me in the night, and left behind
    Its image on my spirit— or the moon
    Shone on my slumbers in her lofty noon
    Too coldly— or the stars— howe'er it was
    That dream was as that night—wind— let it pas
    I have been happy, tho' in a drea
    I have been happy— and I love the theme:
    Dreams! in their vivid coloring of life,
    As in that fleeting, shadowy, misty strife
    Of semblance with reality, which brings
    To the delirious eye, more lovely things
    Of Paradise and Love— and all our own!
    Than young Hope in his sunniest hour hath know


Ya no persigues, cruel,
Después que a mí me persigues,
A los ciervos voladores
Ni a los fieros jabalíes.
Ni de tu dichoso albergue
Las nobles paredes visten
Los despojos de las fieras
Que, como a mí, muerte diste.
No porque no gustes de ello,
Sino porque no te obligue
El encontrarme en la caza
A que siquiera me mires.
Los monteros te suspiran
Por todos estos confines,
Y el mismo monte se agravia
De que tus pies no le pisen,
Por el rastro que dejaban
De rosas y de jazmines,
Tanto que eran a sus campos
Tus dos plantas dos abriles.
Haz tu gusto, que yo quiero
Dejar (pues de ello te sirves)
El espíritu cansado
Que mis flacos miembros rige.
Conseguiremos en esto
Ambos a dos nuestros fines:
Tú el de cruel en dejarme,
Yo el de leal en morirme.
Tú, rey de los otros ríos,
Que de las sierras sublimes
De Segura al Oceano
El fértil terreno mides,
Pues en tu dichoso seno
Tantas lágrimas recibes
De mis ojos, que en el mar
Entran dos Guadalquivires,
Ruégote que su crueldad
Y mi firmeza publiques
Por todo el húmedo reino
De la gran madre de Aquiles,
Porque no sólo en las selvas,
Mas los que en las aguas viven
Conozcan quién es Daliso
Y quién es la ingrata Nise.


Не будучи сам верным по натуре,
Я верность в женщине ценить привыЯ сдержанный люблю ее язык
И глаз тепло прохладное лазурЯ не хочу, чтоб колыхали бури
Безоблачный и девственный дневниИ, вместе с тем, чтоб в грусти не поник
Росистый взор, и стан не стал понуреЯ умудреннее с годами стаНеверностью довольно я блистал
И даже почернеть успел от блеска…
Уж не бренчу я звеньями измен:
Должно быть, предыдущая Кармен
На сердце след отпечатлела резкТаллинн


»Versteh' ich dich recht?« – »Was fragst du noch viel!
Wir dachten es beide und führen's ans Ziel.
Ein tüchtiger Stoß und ein Grab im Gestein,
So ist es getan, und wir teilen allein.«


Mílo slunce zapadalo,
Chlad libý se kolotal,
A slavíček ve křovíčku
Žalostivě štěhotal:


Da waren sieben schwarze Fuhren
Geordnet in einem engen Kreis,
Da waren sieben schwarze Machangeln,
Düster oben und unten greis,
Da waren sieben blanke Bäche,
Nach sieben Seiten sprangen sie schnell:
Und waren sieben große goldne
Blumen gestellt um den Siebenquell.


"When near Britannia's rocky shore
" Wild rag'd the bursting storm,
"Loud o'er the deck the billows roar,
" While clouds the skies deform.


E que' pochi avanzati denti guasti
necessità converte in distruzione
perché quasi a pigion gli son rimasti.


Marsilio prima, e poi fece Agramante
Passar la gente sua schiera per schiera,
I Cathalani a tutti glialtri inante
Di Doriphebo van con la bandiera,
Dopo vien senza il suo Re Folvirante,
Che per man di Rinaldo gia morto era,
La gente di Navarra, e lo Re Hispano
Halle dato Isolier per capitano.


S belibben egy szép kis menyecske,
Virágos, rojtos, sokszinü
Selyemkendő virit nyakába,
Fényesség gyul ki a setét szobába.
- Adj Isten - bécsicsereg mint parti fecske.


Juž mi z očí tryská
stále víc a víc,
zhynu, nevyjdeš li
srdci mému vstříc;
nedáš-li mi okřát
z vnad svých sladkých vín,
na svůj nevezmu-li
šťasten tebe klín.


Nu bün ick olt, ick kann nicks mihr,
min Hand un Arm is swack.
All lang liggt Wendelk in de Ir;
ick mücht man, dat ick bi ehr wir,
ick warr all gor to fack.


A sárkánykígyó nagy száját feltátotta,
Hogy Jánost egyszerre szerteszét harapja;
S mit tesz ez, a dolog ilyen állásába’?
Hirtelen beugrik a sárkány torkába.


雕弧月满马如风
勇气争将贯日虹
鸣镝一声传虏首
不须重道二师功


Mert amint a Maros folyóig jutának,
Egyszer nagy üvöltés, acsarkodás támad:
Körül voltak véve kóborló pogánnyal,
Alig futhattak el onnan egynehányan.


Hatalmas légy, hogy légy félt és csudált!
Az, hogy ne higyj lehetetlent, csudát;
Mit bír se bírja az alantvaló,
S hatalmasnak: az álom is való.


Murillo
Rafael!;


K jednomu modlím se Bohu,
jak dovedu a jak mohu,
jak On mi dal lásku a vlohu.


Und wie sie so grauenvoll klagte,
Klopft's draußen ans Fensterlein,
Ein Mann aus der Finsternis ragte,
Schaut' still in die Stube herein.


L'Horizon s'emplit
De lueurs flambantes,
Aux lignes tombantes
Comme un Ciel de Lit.


Große Dannen, hohe Fichten,
die bestürmt des Nordwinds Zorn,
der doch nichts dran aus kan richten:
keine hat kein Haar verlorn.
Wer der Tugend an will siegen,
pfleget allzeit zu erliegen.


C'est toi, fils d'Aristée, aux molosses chasseurs,
Qui surprends Artémis dans sa blancheur de neige,
Nue et passant du front l'éblouissant cortège


Má pestrý obsah brašna sporá –
teď všecko dítě rozvírá,
tu vyndá sešit Světozora,
pak staré listy Lumíra.


Ein fröhlich fröhlich Jahr den Fürsten,
Die nach Gerechtigkeit,
Nach Menschlichkeit und Wohltun dürsten:
Der Fürsten Ehrenkleid!


E ao tê-la junto ao peito
Nas suas cordas toco satisfeito.


Pensando no menino que se fez home


Vzedme se, srdce zachvátí
ve víru divé závrati – –
Ubohý mníšku, ó ubohý!
K hodinkám darmo dnes zvoní,
tvá duše luzné mátohy
trávníkem rozkvetlým honí.


Così Pigmaleon arda e sfaville
come condusse l'infelice Dido
al crudo fin, ch'Enea l'ultimo strido,
nel partir di Cartagin, fé sentille;


O! dann schleicht sie weinend nach,
Sänftigt ihn mit einem Ach!
Also kühlt der Abendtau
Die versengte Blumenau.


L'altro l'allegro papa, e contro spinse
A lui Cristo Gesù duro ed austero;
E di fortezza i lombi suoi precinse,
E di serenità l'alto pensiero.


قلبي بذاك الخال ليس بخال
فعد المحب ولو بطيف خيال
عذر الصبابة في عذارك واضح
ومن الصبابة خيبة العذال
حتف المتيم منك يوم قطيعة
وحياته في الحب يوم وصال
عاقبت طرفي بالسهاد وما جنى
والقلب بالأشواق والبلبال
ورحلت لا تحنو على متلهف
باكٍ يطل الدمع في الأطلال
قس طاعة الوجد المبرح والأسى
ما حال يوم نواكم من حالي
عين مؤرقة ودمع ساكب
وصبابة تذكو وجسم بال
قد كدت أغرق في بحار مدامعي
لولا التمسك فيك بالآمال
أبداً أميل إليك ميل تذلل
وتصد صد تدلل وملال
ويزيدني ظمأ رضابك واللمى
إني ظمئت من الجوى بزلال
ما أنس لا أنس الوداع وأعـ
ـين الآجال حائزة على الآجال
وبليتني من تلكم الأضغان جفـ
ـن مهند سموه جفن غزال
أسفي على تلك القباب وقد حوت
هيف القدود رواجح غزال
من كل حالية تضم إلى المهى
أحشاء محراب على تمثال
لو كنت حيث جلا الحمى نواره
لعرفت منه مساحب الأذيال
تبدو نجوم قنا الفريق أمامها
في ليل عثيره ليله هلال هلال
طرف يميل مع النسيم قوامه
ويلي من المتون الميال
عذبت مراشفه وصدت بقده
فحمى جنى المعسول بالعسال
شغفت بطلعته القلوب لوجدها
شغف السقيم بطلعة الإبلال
عهدي وظل الوصل غير مقلص
عنا وعمر المطل غير مطال
وكأنما لبس الزمان سنا صفي الـ
ـدين ذي الأنعام والأفضال
هو واهب الخيرات والقود العرا
مس في اللهى والسابح الذيال
فعلاؤه متقابل وإباؤه
مستأصر ونواله متوال
خضر الجناب فإن دجت في لزبة
سود الخطوب فأبيض الأفعال
سل عنه في بذل المكارم والقرى
واسمع من الغدوات والآصال
منح ابتداء رافعاً خبر الندى
وكفى الوجوه مؤونة التسآل
كثرت صنائعه فقل نظيره
إن البدور قليلة الأمثال
وحوت أزمة جلق أعماله
وكذا الجنان تحاز بالأعمال
ذو همة كالنجم تحت عزيمة
كالسيف إن حادثته بصقال
حاط العلى ورماحه أقلامه
حيث المداد رؤوس نصال
كالمسك في لمم اليراع فإن يكن
غضب فنار في رؤوس ذبال
في ليل ذاك النقس تطرقنا المنى
فكأنها في الهدى طيف خيال
يحكي بياض الطرس تحت سواده
أسرار صبح في صدور ليال
سكنت به الدهماء حتى أنها
بسطاه قد أمنت الزلزال
تسبي ثناء الخلق خيل سماحه
وتطاعن الآمال بالأموال
حتى إذا اشتبكت بساحته الوغى
نادت مرابعه الوفود نزال
بالصاحب الميمون أصحب مطلبي
ووفت لي الآمال بعد مطال
ووصلت به قطيعة وعززت بعـ
ـد إضاعة وهديت بعد ضلال
وغدوت أهزأ بالزمان وصرفه
من كل نائبة خلي البال
هو نير العلياء وهو سماؤه
داني سنا فينا بعيد منال
قلبت وجه الظن في صفحاتها
حتى ظفرت بقبلة الإقبال
بالباخلين عرفت قدر سماحه
وبيان قدر الغيث بالأمحال
من قومه أهل السماح وآله
والناس في الأزمات لامع آل
يتدفقون إذا الجذوب تلاحقت
كالسيل زل عن اليفاع العالي
ومتى تخاذلت الأكف عن الندى
نصروا بني الدنيا على الإقلال
إيضاح مشكلة حماة مخوفة
أجواد مسبغة سهام نصال
حلي الليالي العاطلات وغيرهم
حاشاهم عطل الزمان الحالي
بيض تألق في الدسوت وجوههم
وكذا البدور منيرة في الهال
ضحكت ثغور عفاتهم لما بكت
عند الهبات دماً عيون المال
أمعجل الآمال في إحسانه
ومخجل اللؤماء والبخال
قدر النضار على بنانك هين
أبداً وسعر الشعر عندك غال
إن القوافي كالمطايا أنت را
كبها وهذا الجود خير عقال
ما هن آلا الغانيات بظلكم
فالحسن باد والمهور غوال
لطفت شمائلها ورق نسيمها
كالماء صافحه نسيمُ شمال
نشرت عن الخطاب غير نداكم
والبحر يلفتها عن الأوشال
همتم غداة سلا الأنام بحبها
أين المحب من الملول السالي
حسنت على الأعراض فهي سوابغ
وعلى الملابس فهي عقد لآلي
فليهم عيد النحر أنك باذل
ما شاء من عيني دم ونوال
ألبسته لأيام الزمان فإنما
يسمو برؤيتك الزمان الحالي
فحسام عزمك حاسم داء العلى
ومضاء رأيك قاتل الأقيال


jednou dokonce se v divém cvalu
klobouk ztratil panu kardinálu.
Oj, což tvrdá, pyšná panská sídla
před Tebou se, otče, třásla v strachu!
Často vojska křižáků, jak zhlídla
prapor s kalichem, už byla v prachu.
A co v hradech budil’s nepokoj,
s plesem české vítaly Tě chatky;
zákon boží, otcův jazyk sladký –
pro ty jen jsi chodil v tuhý boj.


Heüt ist der Tag der Freüden,
An welchem sich geendet
Deß Herren Jesu leiden,
Nach dem' Er Sich gewendet
Auß dem fest verschlossnem Grab,
Daß den Herren wider gab,
Der den Tod hat bezwungen
Und gewiesen ab.


Ed io dolente a lamentar ritorno
de Amor, del Cielo, de mia sorte dura,
che adesso infiama la vivace cura
che se agelava al cor dolente intorno.


Co ty jsi žil, to povíš všecko
vlaštovce malé docela,
tys myšlénkami ještě děcko,
kol něhož – ona letěla.


Pak zas budou mít jak dřív
ten svůj Augiášův chlív
a dál volat svorně tam:
„Messiáši, přijď už k nám!“


Hoher Äther, hoher Äther,
Gestern sonnig, heut mit sanften
Schatten meine Schläfe kühlend,
O wie preis' ich deine Wunder!
Wie ein Vater ruhig-heiter
Trägst am Busen du den Erdkreis,
Und er lächelt dir und läßt dich
Seines Wesens Duft und Blüte,
Seine ganze Schönheit saugen;
Denn die hohen Berge atmen
Zu dir auf, die Wälder streun dir
Rauschend ihren besten Weihrauch,
Tal und Fluß und Quelle dampfen
Dir ihr täglich Morgenopfer,
Und die Menschen – gleich als zög' es
Ewig sie zu deiner Stille –
Senden dir zu jeder Stunde
Ihrer Brust lebend'gen Odem,
Ihre Lieder, ihre Seufzer.
Und du nimmst die reichen Gaben
Willig hin und sammelst alle;
Aber nicht für dich – in Wolken
Deine Stirn verhüllend wandelst
Du den Schatz in lautern Segen,
Und in lichten Feuerflammen
Und in Tropfen und in Güssen
Gibst du wonniglich befruchtend
Ihn der durst'gen Erde wieder.


E gridò forte: – Ora volesse Giove,
poi che tu vuo´, che tu m´avessi morto
a questo tratto, acciò che le tue pruove
fosson compiute, avendomi al cor porto
l´aguto ferro, il qual percosse altrove;
e come che tu abbia di ciò ´l torto,
i´ pur sare´ contento d´esser fore,
per le tue man, delle fiamme d´Amore. –


Zde vystavěli oltář bílý
ti z lidských kostí třpytivých,
by se ti, bože, zalíbili,
ti dali zbytky otců svých.


Své dravé žití proklínej,
sám sobě v postrach buď
a zmítej se a nespočiň
a bluď a bluď a bluď!“ –


Und stillanbetend da, wo die Zukunft ist,
Nicht mehr hinauf blickst, wenn mein ersungner Ruhm,
Die Frucht von meiner Jünglingsthräne,
Und von der Liebe zu dir, Messias!


Die Luft ist blau und leichte Winde wehn,
Ein frischer Duft umsäuselt meine Wangen,
Fort zieht es mich mit brennendem Verlangen,
Auf neuer Bahn zum neuen Ziel zu gehn.


يُهَدِّدُني بِالعَظيمِ الوَليدُ
فَقُلتُ أَنا اِبنُ أَبي طالِبِ
أَنا اِبنُ المُبَجَّلِ بِالأَبطَحينِ
وَبِالبَيتِ مِن سَلَفي غالِبِ
فَلا تَحسَبَنّي أَخافُ الوَليدَ
وَلا أَنَّني مِنهُ بِالهائِبِ
فَيا اِبنَ المُغيرَةِ إِنّي اِمرُؤٌ
سَموحُ الأَنامِلِ بِالقاضِبِ
طَويلُ اللِسانِ عَلى الشائِنينَ
قَصيرُ اللِسانِ عَلى الصاحِبِ
خَسِرتُم بِتَكذيبِكُم لِلرَسولِ
تُعيبونَ ما لَيسَ بِالعائِبِ
وَكَذَّبتُموهُ بِوَحيِ السَماءِ
أَلا لَعنَةُ اللَهِ لِلكاذِبِ


Zmizela. Mne neviděla. Myslí na mě!
Tolik lásky v srdci ztajeno!
Jdu k ní – šíje – sněhobílé rámě –
nejkrásnější! – ach – je zavřeno!


Ó fábricas, ó laboratórios, ó music-halls, ó Luna-Parck
Ó couraçados, ó pontes, ó docas flutuantes –
Na minha mente turbulenta e incandescida
Possuo-vos como a uma mulher bela,
Completamente vos possuo como a uma mulher bela que não se ama,
Que se encontra casualmente e se acha interessantíssim
Eh-lá-hô fachadas das grandes lojas!
Eh-lá-hô elevadores dos grandes edifícios!
Eh-lá-hô recomposições ministeriais
Parlamentos, políticas, relatores de orçamentos,
Orçamentos falsificados!
(Um orçamento é tão natural como uma árvore
E um parlamento tão belo como uma borboleta)
Eh-lá o interesse por tudo na vida,
Porque tudo é a vida, desde os brilhantes nas montras
Até à noite ponte misteriosa entre os astros
E o mar antigo e solene, lavando as costas
E sendo misericordiosamente o mesmo
Que era quando Platão era realmente Platão
Na sua presença real e na sua carne com a alma dentro,
E falava com Aristóteles, que havia de não ser discípulo del
Eu podia morrer triturado por um motor
Com o sentimento da deliciosa entrega duma mulher possuíd
Atirem-me para dentro das fornalhas!
Metam-me debaixo dos comboios!
Espanquem-me a bordo dos navios!
Masoquismo através de maquinismos!
Sadismo de não sei quê moderno e eu e barulho!


Me enamoran los ojos de Filena,
Y de Clori la túrgida cintura;
En Rosana me hechiza la blancura,
Y Anarda me cautiva por morena;
El talento de Elisa me enajena;
Me embelesa de Inés la travesura,
Y aun de la bizca Astrea la dulzura
Forja a mi corazón blanda cadena.
No hay una fea que me cause espanto.
Gorda, flaca; alta, baja; ardiente, fría;...
En todas hallo celestial encanto.
Perdona, de mi estrella es tiranía;
Mas aunque a todas quiero, a nadie tanto
Como a ti, que me escuchas, Nise mía.


So wirst du mir, Geliebte, ganz zu eigen,
Wie mehr als in des Marterbergs Ersteigen
Im Abendmahle Einer Gott verwandt.


So mag die Nacht denn ewig dauern.
Da doch hinfür kein Erdentag
Aus Deinen tiefen Todesschauern
Zum Leben dich erwecken mag!


Als der Heiland ausgelitten,
Legten sie den Leib in's Grab
Und die blut'gen Nägel fielen
In das junge Gras herab.


Die Gedanken werden kalt und steif,
Frost und Reif fällt jede Nacht;
Im Garten sind die Bäume gestorben,
Und die Kinder, die gelacht,
Und die liebenden Menschen.


Vzpomínám: To chvíle byla, bolesti ta chvíle dravá,
když se Ona rozloučila, Blaženina bytost smavá
naposled se zachvěla –
s úsměvem, s nímž prvně hrála, naposledy srdce hřála;
bytost krásná v říši stínů
navždy, navždy zmizela!


Als Amor jüngst kam aus Paris,
Lehrt' er die schöne Dorilis
Die Sprache aller Sprachen:
Courage, rief er, liebes Kind,
Sie werden unter mir geschwind
Den besten Fortgang machen.


Die Glocke draußen in dem höchsten Stocke
Des Turms, an dem vorbei sonst meine Straßen
Zum Hause gingen, das ich jetzt will hassen,
Dringt ein zu mir, daß sie mich wieder locke.


Já jsem jen bídný hříšník,
pln marných myšlenek,
pln slabostí a vášní,
jsem v prachu kamének.


Hned dala bořit kostely,
Křesťanské prvotiny;
Věže se dolů kácely,
Ostály zříceniny.
Dala též přísné rozkazy:
Páliti svaté obrazy;
Vypověděla kněze
Přes skalné České meze.“


Die Schnitter solten ihre Hand
Zwahr bald mit Garben füllen,
Auch könte das so reiche Land
Schnell unsern Mangel stillen:
Nun aber, da man Freüden-voll
Die schönen Früchte samlen sol,
Muß sich der Tag verhüllen.


Denn der Name schien zur Sache
Wichtig ihm aus vielen Gründen;
Unter'm grünen Waldesdache
Hofft' er heute ihn zu finden.


Von grüner Matte
Zeigt das goldne Licht
Des fernen Landes
Lächelnd Angesicht.


Mort'è 'l mio padre e l'onore e 'l guadagno,
mort'è 'l mio caro fratello e sì è rigoglio:
la madre inferma ed io male aviato


Skončena je píseň – kněžka kyne
a v klín dívce zlata tok se řine.
Ale kněžce bledší odtud jen
lilie na mladých lících pučí,
ona stále píseň sladkou bzučí
ponořena v tajemný kýs sen.


Toujours, Cher, quand tu prends un bain,
Ta Chemise aux aisselles blondes
Se gonfle aux brises du matin
Sur les myosotis immondes !


So muß ich denn gezwungen schweigen,
Und so verläßt mich jener Wahn,
Mich fürder einem Volk zu zeigen,
Das wandelt eine solche Bahn!


„Aj, pane otče, podivná řeč!
Či myslíte, tak mne lapiti v leč?
Buď smrt, neb zlato? – Vlk to vem!
Hej, páni mleči, pojďte jen sem!“


急雪逢春易作晴
穷阎犹复断人行
公家何在欲乘月
夜半扁舟不隔城


Wir nährn uns aus dem Seitelein;
Wie viel bleibt übrig für die zeit?


Noch sind so viele Augen blind,
Herrscht ungerecht Gericht –
Doch wieder ward die Wahrheit Kind,
Und langsam, langsam wächst ihr Licht.


Aus denen märtrern thöntstu baß,
Die heilige Dreyeinigkeit


西风采采媚秋光
绛节朱颜翡翠裳
只恐夜深青女妒
洗妆研沼墨痕香


deh, se non vieta in ciel legge fatale
talora i nostri udir bassi desiri,
a me china le luci, e de' martiri
mira lo stuol, ch'ognor per te m'assale;


Komm Mißgunst/ setze dich auff deinen Schlangen-Thron/
Bring alle Furien aus Platons Sitz zusammen/
Spey Nebel/ Rauch und Dampff und ungeheure Flammen
Mit Gall und Wermut aus. Verknüpffe Schimpff und Hohn.
Schütt' auff den Purpur-Rock der Musen Gifft und Geiffer/
Du richtest doch nichts aus mit deinem tollen Eyffer.


Ta třicítka jak živý mezník je tu,
jenž praví ti, že’s došel cesty půle,
že život tvůj, jenž pln byl hořkých květů,
teď tolik má as ceny
co kabát obnošený,
v němž promenovat’ nemáš dosti vůle.


Már a híres jobb jövőben,
Minden hitünk odalett,
Csak csodálkozunk veszettül,
Hogy befagy a nagy melegtül
Mindennemű kabarett.


Nappali pállyáját végezve hanyatlani kezdett
A nap s már halovány alkonyodásra jutott.
S már hosszabb árnyék szakadott a bérces hegyekről,
Hogy zajos égéssel kezde lobogni egy ház.
A ropogó szikrák más házakat érve kigyújtnak
S a tűz mint nap heves fénye világlani kezd.
Pál ezt észbe vevén a csapszék ajtaja mellett
Ittasan, oh ugymond: már kiderűle napunk.
De mikor elhagyná az ivást, megtérni akarván
Ment, de, jaj, háza helyén csak düledékre talált.
Ekkoron a földön fektébe sohajtva imigy szólt:
Mely káros, s szomorú fényre derűle napunk!


Doppelt, doppelt, Stroh gestoppelt!
Vers gezählt, und Reim gekoppelt!


I v parném létě vše tu mrtvé, němé,
stín chládku nedá lesa na pokraji,
a řídkou trávou, kterou plaše jdeme,
vzpomínky dávných dějů přelétají.


Zengj a bokorban, kis madár,
Zengj hangos éneket.
Vigan csörögj el kis patak,
S hajts rá hüvös szelet.


Fa, mint most, akkor is virúlt.
Árnyában sok megnyúgodott;
De használt a költőnek is:
Ágáról tört koldúsbotot.


扬子江中百炼金
宝奁疑是月华沉
争如圣后无私鉴
明照人间万善心


»Wie, Michel, meine Mutter?«
»Ja freilich, sie ist todt!
Sie hat sich halt bekümmert,
Und Kümmerniß verschlimmert
Das Blut, und bringt den Tod.«


A z proudů černé tmy noc vlas jí splete tmavý
a odlesky všech hvězd skrz stín těch vlasů hoří,
snů černí motýli zří obrys její hlavy,
jí v šatů záhyby se tvář má v štkání noří.


»Wurzel, du bleibst doch wie du bist,
Ein Igel an dir verloren ist,
In der Tanzstund', als Bräutigam und nun ehlich
Immer gleich aufbäumsch und unausstehlich;
Mag man sich noch so den Kopf zerbrechen,
Du widersprichst, um zu widersprechen,
'ne Scheidung gibt es schließlich doch !«


Weck' mir nicht die Mutter auf
Nur nicht hust', nicht nies', nicht schnauf',
Nicht zu stolz renn' mir herauf,
Wer hoffärtig fällt leicht drauf.


太液池边暑气生
海榴英簇绛霞明
蜀王新贡金花箑
御苑传呼赐礼卿


Da denn offt das tieffste Leiden
Wird ersetzt mit tausend Frewden,
Welches vns denn sänffter thut,
Als wenn wir nur stets in Lüsten
Nichts von Noht zu sagen wüsten,
Frisch am Leibe, reich am Gut.


Ich frag Euch, o blickt doch auf mich herab,
Sah je ein Bettler als Leiche im Grab
Erbärmlicher aus? o tilgt doch die Schmach!
Sie trifft Euch zumeist, wie der Neider sprach.


Die Glocken läuten, bim-bam, bim-bam –
»Wo bleibt mein liebster Bräutigam?«


Sprich mich nicht an und sieh mich nicht,
Du Schlankes.
Ich hatte auch einmal ein so blankes,
Junges Gesicht.


Nu, co, jdiž! –
pozdě již;
dají mi tam na hřbitově
zlatý kříž.


Jenes Bild vor dem du knietest,
Dich ihm ganz zu eigen gabst,
Ihm mit allen Sinnen glühtest,
An dem Schatten dich erlabst. –


A veces, cuando pienso que no es nada
la grandeza más alta de la vida,
rasgar quiero las vendas de mi herida
y bajo el firme pie quebrar mi espada.
Cuando a veces, después de la jornada,
llego a ver que el estímulo se olvida,
admiro el audaz paso del suicida,
conquistador de la verdad callada...
Veré desde hoy, por eso, indiferente
al héroe que su diestra hunde en la brasa
y al que defiende con su diestra un puente
que ante la ley que lo sojuzga todo,
no es mérito el dejar cuando se pasa
estampadas las huellas en el lodo.


杨柳万丝堆怨绪
丁香百结锁愁肠
小桃先得东皇宠
莫妒东风过海棠


蟠桃映砌晨烟薄
紫桂凌霄昼露晞
窈窕汉宫三十六
齐将彩缕祝坤闱


Die der Sonnenbrand geschwärtzet/
die die Tageslast enthertzet/
die vor Hitze blind und taub
außgemergelt/ abgemattet/
deines Creutzes Linde schattet/
spielend/ kühlet Lindenlaub.


أَماناً فإِنِّي مِنْ عِتَابِكَ خائِفُ
وعفواً فإِنِّي بالجنايةِ عَارِفُ
على أَنَّ لي عذراً فإِن كُنْتَ مُنْصِفاً
فكن قابلاً أَوْ لاَ فإِنك حَائفُ
وما كَانَ شغْلي عنك إِلاَّ لأَنَّني
بفكرِي على تحْبِيرِ شكرِك عَاكِفُ
وإِن كان جِسْمِي عند لُقْياك قاعداً
فإِنَّ فؤادِي قبل لُقْيَاك واقِفُ
وإِن كُنْتَ قد أَخَلَيْتَ منِّي مَواقِفاً
فلي في مقاماتِ الثناءِ مواقِفُ
شكرت عتاباً رَقَّ منك وَراقَني
فقُلْت سلافٌ عَتْبهُ وسَوَالِفُ
وبرَّحْتَ لي لما تَعطَّفْتَ مُعْرِضاً
وكم بَرّحت بالعاشِقين المعاطِفُ
بحقك إِلاَّ ما مَنَنْتَ بعَطْفَةٍ
فمثلِي بلا شكٍّ لمثلكِ عَاطِفُ
وحسبُك فضلاً أَن تُرَى لي عاذراً
وحسبيَ فضلاً أَنَّني لك وَاصِفُ


Ať lesní osel hýká v debut šera
jak, latrón v stín čká houští v cest bok, sféra
nomádů žití Jemenu vlá z včera.


Wahrlich, der hat wol getan,
der uns diesen lieben Tag,
dessen man sich freuen mag,
hat zuvor gemeldet an.


晓雪正飕飕
畏寒懒下楼
何当仍盥栉
翠羽上貂裘


Esta rama del árbol generoso,
anticipadamente florecida,
de su materno tronco desunida,
cayó en el seno del común reposo.


vedrai per me di nove piante intorno
crescer la selva e serbar puri e chiari
i tuoi be’ fonti, e di più scelti e cari
fioretti coronar tutti ogni giorno;


من لمن ذاب غراما
يا كرام الحيِّ
دنفٌ شبَّ اضطراما
والتنائي كي
آه من هجران حبي
راعني معناه
وطوى في نشر قلبي
من جفاه آه
أنا في بعدي وقربي
لم أرم إلاه
منطوٍ عني بسلبي
ناشرٌ للطي
لاح لي يجلى بسري
كالضحى الوضاح
فاعذروني إنَّ بدري
يشغف الأرواح
غبت عن سري وجهري
هائماً مذ لاح
وعفا جسمي لفكري
ما لجسمي فيَّ
كلَّما قام بعقلي
حسنه الفتان
همت ممحوّاً بكُلي
وافر الأشجان
ذاهلاً عن مجد أهلي
بل وعن خلان
مازجاً فرعي بأصلي
كرخه بالريِّ
يا لمعنى منه أعني
عبده المشتاق
وجمال منه أضني
زمرةَ العشاق
يا لرقٍّ فيه جنا
ومن الأشواق
كلما ناجاه حنا
ميّتاً في حيِّ


Seděly dvě děti Otce jediného
ve vyhnanství kdesi, v rozbořeném hradě,
na ostrově cizím slunka při západě,
sami, jenom s ranou toho srdce svého.


毕竟知人愧酂侯
数公仗剑自归刘
腹心牙爪皆资敌
一老如何佐沐猴


Sobre las carnes muertas
alma mía se enarca.
Alma —gato nocturno—
sobre la luna salta.
Va por los cielos largos
triste y acurrucada.
Va por los cielos largos
sobre la luna blanca.


O Nymfe/ der ich diß zu Ehren singe/
O Erdmuth/ schicke dich zur Fröligkeit
und deinen süßen Toon zugleich erschwinge/
Zu loben deinen Gott zu dieser Zeit.


Lieb um Liebe tauscht ich gern,
Wäre Lieb entglommen;
Aber Liebe steht so fern,
Liebe will nicht kommen.
Liebe, Liebe nur von dir,
Liebste, wäre Liebe mir!


Již dosti, dosti? Oblaky jdou nad krajinou,


Wenn nur die Sekunde vorüber wär',
Da die Glocke des Louvre, dumpf und schwer,
Das Zeichen gab, wie wir's ausgemacht:
Das war ein Viertel vor Mitternacht:
Wie rasch gleich drauf das Pistol gekracht! –


Wie mancher hat vor mir dein Heil
Und Lob mit Fleiß getrieben;
Und siehe, mir ist doch mein Teil
Zu loben übrig blieben.
Ich will von deiner Wundermacht
Und der so herrlich schönen Pracht
Bis an mein Ende reden.


Seine kranken am siechen-teich


So wird es denn geschehn, daß du, wenn du zu Morgen
mich sehn wirst, daß ich kalt und ganz gestorben bin,
mit neuem Leben mich zur Strafe wirst versorgen.


Hangady táblabiró hasonúl pártolta, ez okbul:
„Olcsón vesztegetem gyapjúmat” mond; „ha Magyarhon
Szinte csinál posztót s a külföld hordja tovább is,
Szökken az ára, hiszem, s akkor huszasom, haza hozzák.”
Mellé szólt Rohanász; ő, úgymond, helyben aláír,
Él hite keblében - s ez okon kész áldozatokra -
Hogy védegyleti tag testén a nem-honi kelme
Benn született honivá nemesül idegen szaga múltán.
Borzond is javalá, ott látván benne az üdvet,
Hogy lecsepűli böcsét a külföld áruinak s így
Féláron vehet ő idegen-készítte iparműt.
Langyi hasonlóul, nem igen tűntetve, aláírt;
Ő az egészt levegőtisztító éji lidércnek
Képzeli, mely se nem árt, sem használ szembetünőleg,
S el fog tűnni megint, miután ragyogott egy időig.
Ingady ellenben - majd bal, majd jobbra tekintve,
Hosszú kétely után sem merte nevét odaírni
(Juste milieu-s vala ő), abban lele mégis egyensúlyt
Hogy fogadást tőn és - azt mondják - esküt adott rá
Négy szem közt, miszerint, bár nyilván írni körülmény
Tiltja, titokban azért hű lészen az egyesülethez,
És, ha jutányosban kaphat honit, azt vesz örömmel.


E dietro ad un macchion s'ascose, e stava,
fin ch'ella vide un capriol venire,
che un can, che lasciò Cecca, cacciava.


Espinas, vidrios rotos, enfermedades, llanto
asedian día y noche la miel de los felices
y no sirve la torre, ni el viaje, ni los muros:
la desdicha atraviesa la paz de los dormidos,
el dolor sube y baja y acerca sus cucharas
y no hay hombre sin este movimiento,
no hay natalicio, no hay techo ni cercado:
hay que tomar en cuenta este atributo.
Y en el amor no valen tampoco ojos cerrados,
profundos lechos lejos del pestilente herido,
o del que paso a paso conquista su bandera.
Porque la vida pega como cólera o río
y abre un túnel sangriento por donde nos vigilan
los ojos de una inmensa familia de dolores.


A restinga d'areia onde rebenta
O oceano a bramir,
Onde a lua na praia macilenta
Vem pálida luzir;


Como um perfume de longínquas plagas
Traz o vento da pátria ao peregrino,
Ó meu amigo! que saudade infinda
Tu me trazes dos tempos de menino!


Bluhmen, welche Zwiebel haben,
Darf man in der Erden Schooß,
Nicht, wie sonst geschicht, vergraben,
Sondern kann dieselben bloß
Auf ein Glas voll Wasser setzen,
Da man denn bald mit Ergetzen,
Wie so schön die Bluhme blüht,
Und das Glas voll Wurtzeln sieht,


C'est le vieux Job chargé d'attentats et de gloire ;
C'est Tisbe menaçant par la voix de Dorval ;
C'est Ruy Blas déchirant sa pourpre dérisoire,
Et le vieux Frédérick, demeuré sans rival.


Ó, mladosti! Čas přijde! Ty ho vítej.
A neváhej svůj odevzdati dar.
A dáš-li, za dluh dar svůj nepočítej,
obětovaných nelituj svých jar.
Jdi velikými chvílemi a roky
v svém oku žár a v srdci mladém vzlet.
Čin není půjčka daná na úroky.
– Co jednou dáno, nebéře se zpět.


Bei Rhöndorf unterm Drachenloch
Anband sein Boot der Ferge;
Zu Honnef sang ein Mädchen noch:
»Stand ich auf hohem Berge.«


Isolier si partì subitamente
e di sua gente la metà fe' armare.
Quel giorno fe' la guardia di presente
e poi la notte fe' gli altri guardare.
Così faceva continüamente
de dì e di notte le guardie mutare,
e le mura avea fatte ben fornire
di tutte guarnigion per me' ferire.


Pak při rozchodu, když s ním loučila se,
ptal se jí, kdy by ji moh’ spatřit zase.
Tu řekla: „Je mi líto velice,
známostí nemiluju z ulice.
Do rukou špatných se tím často padne,
a nejsou z toho příjemnosti žádné.“


Und doch, was fasl' ich da? Ihr habt ja Recht!
Es ist zu wenig à la mode-Kost,
Es ist kein nachgemachter Talmimost,
Und seine Thränen sind mitunter echt!


Deine Freuden, deine Leiden
Sag und klag nicht jedermann;
Sei nur wohlvergnügt in beiden,
Wenn der Herr dich siehet an!


Ein Freund, der Freund seyn soll, soll seyn zugleiche frey,
Daß sagen er dir darff, was dir zu sagen sey.
Ein Freund, der Freund seyn soll, der soll dich redlich meinen;
Soll innen seyn nicht so und so von aussen scheinen.
Ein Freund, der Freund seyn soll, soll ehrlich seyn für sich,
Damit er nicht zugleich beschäme sich und dich.
Ein Freund, der Freund seyn soll, der soll seyn unverdrussen,
Daß du habst seiner so, wie deiner selbst genussen.
Ein Freund, der Freund seyn soll, soll namhafft gleichwol seyn;
Dann deines Freundes Ruhm hilfft deinem Namen ein.
Ein Freund, der Freund seyn soll, der soll der Demut pflegen
Und deinen Pfennig dir so hoch wie seinen legen.
Wer solchen Freund bekümmt, hat keinen schlechten Freund;
Er wird nicht viel gehabt; er wird nur offt vermeint.


汉川云梦有租田
今岁应逢大有年
约束诸僮公出纳
羡馀留粜杖头钱


Es war ein Knabe gezogen
Wohl in die Welt hinaus,
Und ob ihm sein Schatz gewogen,
Das Glück, das Glück war aus.
Er wanderte weit
In Sommerzeit
Wenn am Walde die Rosen blühn.


Mondod: szívig beteg vagy és keserű a szád?
Mondom: ha jégvirágaidat leolvasztanád!...


Eine schwarze Trauerfahne
Läßt er wallen von dem Schloß,
Unheil rauschte sie im Winde
Nieder auf der Feinde Troß,
Der in endlos neuen Schaaren
Her sich wälzt vom nahen Wald,
Stolze Fahne, Unheilfahne,
Nimmer flattern wirst du bald!


Magyar tenger magyar hajósa:
zömök, bússzemű atyafi,
pengő kasza az evezője
s panaszát ritkán hallani.


Llueve. Del sol glorioso
los rayos fulgurantes
refléjanse en el agua,
cual sobre níveo tul.
Topacios encendidos
y diáfanos brillantes
desfilan temblorosos,
rayando el cielo azul.
El oro de la tarde,
bañado por la lluvia,
inunda todo el éter
espléndido y triunfal;
sacude sobre el campo
su cabellera rubia
para empaparlo en gotas
de fúlgido cristal.
La aldea allá a lo lejos,
detrás del sembradío,
del impalpable velo
que cúbrela, a través,
su blanca torre muestra
su alegre caserío,
enamorada siempre
del aire montañés.
Se escapan del ardiente
fogón de los jacales
penachos criniformes
de cándido algodón,
que luego desmenuzan
los vientos boreales,
prendiéndolos al pico
más alto del peñón.
Agita gravemente
sobre la verde falda
sus cien robustos brazos
el índico nopal,
que siente coronarse
sus pencas de esmeralda
por tunas cremesinas
de grana y de coral.
Para pintar las cumbres
el sol, divino artista,
aglomeró colores
de audaz entonación:
azul de lapislázuli,
violáceo de amatista
y rojo flameante
de ardiente bermellón.
La lluvia, que gotea
en perlas virginales,
enciende más los vivos
matices de la luz;
el sepia en los troncones,
el flavo en los jacales
y el glauco en la colgante
melena del sauz.
Son carne las canteras,
las lajas obsidiana,
es mármol y alabastro
la aguja del crestón,
y son gigantes bloques
de tersa porcelana
los riscos de la sierra
que descuajó el turbión.
La tarde va cayendo,
y aún llueve. Ya reclina
el sol en la montaña
su coruscante sien;
con ópalos y perlas
esmalta la colina,
irisa los picachos
con ópalos también.
El iris, sobre el cielo
que el sol poniente dora,
estalla en luminosa
polícroma explosión;
de rosa y amarillo
las cúspides colora
y canta en el espacio
la universal canción.
Tendido tras la sierra,
cruzado por las gotas
de la sonante lluvia
que cae sin cesar,
es una lira etérea
de cristalinas notas
que se oye con los vientos
unísona vibrar.
Aún llueve. El sol oculta
su agonizante disco,
dejando un horizonte
perlino y flor de lis.
Se van desvaneciendo
la cúpula, y el risco,
y el sauce, sobre un vago
y enorme fondo gris.
A los arroyos mansos
el agua pura y fresca
desciende borbollante
del limpio manantial;
se quiebra con las gotas
que en danza hechiceresca
palpitan, bullen, saltan
sobre el azul cristal.
Y en torno del pantano
que a poco se ennegrece,
bajo la red hojosa
que el saucedal tejió,
el fuego fatuo corre,
fulgura, palidece,
travieso duendecillo
que el fósforo engendró.
¡Oh lluvia alegre y buena!
Tras tu fulgente velo,
ebria de luz y vida,
ve el alma aparecer
el aire alborozado,
y esplendoroso el cielo,
y el campo rebosante
de amor y de placer.
Y puede, tras tus gasas
flotantes y ligeras,
mirar, allá a lo lejos,
el labrador feliz,
cubiertas las campiñas
de blondas sementeras,
repletos los graneros
de trigo y de maíz.
¡Oh lluvia, no decrezcas!,
fecunda las simientes
que bajo el hondo surco
ya germinando están;
que son tus diminutos
aljófares lucientes
para los campos, gloria;
para los pobres, pan.


„Cos vykonal?“ to sebe sama ptej se,
kdy poprvé zříš na svůj život zpět;
kdy počítáš dnů zašlých květy, znej se,
zda vypučel ti z nich též činu květ.


Und wo immer müde Fechter
Sinken im mutigen Strauß,
Es kommen frische Geschlechter
Und fechten es ehrlich aus.


Hinfort ich müsse nie den Feind mehr vor mir leiden,
Wenn ich bei dir nur bin, dann muß er mich wohl meiden;
Werd meine Stütze lediglich,
Mein Meister, den ich ehr', dir überlass' ich mich!


Schön bin ich nicht, mein höchster Hort,
Laß mich das nicht entgelten,
Lieb gilt für schön an manchem Ort,
Lieb soll vor aller Schönheit gelten.
Schön bin ich nicht, acht das gar klein,
Lieb thut all Ding bezwingen,
Lieb zwingt die Schönheit ganz allein,
Kann sie allein besingen:
»Ihr findet in Geschichten
Vom Fisch Delphin genannt,
Kein Netz hält ihn mit nichten,
Und zieht ihn an das Land,
Allein durch lieblich Singen
Thut man ihn also zwingen,
Daß er kommt selbst ans Land.
Zum wunderbaren Zeichen
Auch die Waldvögelein,
Ihr Herzelein erweichen
Einander insgemein,
Mit lieblichem Gesange,
Das währet alsolange,
Bis sie vereinigt seyn.«


testinin başında bir yoksulun ayağı


Wär' Hyra nicht so schön, wär' sie so grausam nicht,
So hätt' ich minder Freud' und fühlte minder Schmerzen;
Das Paradies schau' ich in ihrem Angesicht
Und fühle Höll' in meinem Herzen.


Své ruky spasným žehnáním
prs bouře uhladiž
a mečem víry zutínej
vln hrozné paže již!


Z huňaté čapky, jež samý sníh,
dvě srnčí blysknou se oči
a ze srdečka láska v mih,
jak jarní slunce jí skočí!


Ein König von dem Throne
Mit seinem Stab von Gold
Den Adel schlug zum Hohne,
War keinem Menschen hold.


Der Mond ging nicht vom Fenster fort,
Er glühte und er sprach kein Wort,


Bescheidenes Veilchen!
– Na freilich, mein Schatz, wir trinken schon Sekt,
Aber wart noch ein Weilchen.


Denn die Katze fürchtet
Nichts so sehr auf Erden,
Als heut unter Menschen
Nochmals Mensch zu werden.


عَمَّ الْحَيَا وَاسْتَنَّتِ الْجَدَاوِلُ
وَفَاضَتِ الْغُدْرَانُ وَالْمَنَاهِلُ
وَازَّيَّنَتْ بِنَوْرِهَا الْخَمَائِلُ
وَغَرَّدَتْ فِي أَيْكِهَا الْبَلابِلُ
وَشَمِلَ الْبِقَاعَ خَيْرٌ شَامِلُ
فَصَفْحَةُ الأَرْضِ نَبَاتٌ خَائِلُ
وَجَبْهَةُ الْجَوِّ غَمَامٌ حَافِلُ
وَبَيْنَ هَذَيْنِ نَسِيمٌ حَائِلُ
تَنْدَى بِهِ الأَسْحَارُ وَالأَصَائِلُ
كَأَنَّمَا النَّبَاتُ بَحْرٌ هَائِلُ
وَلَيْسَ إِلَّا الأَكَمَاتِ سَاحِلُ
وَشَامِخُ الدَّوْحِ سَفِينٌ جَافِلُ
مُعْتَدِلٌ طَوْراً وَطَوْرَاً مَائِلُ
تَهْفُو بِهِ الْجَنُوبُ وَالشَّمَائِلُ
وَالْبَاسِقَاتُ الشُّمَّخُ الْحَوَامِلُ
مَشْمُورَةٌ عَنْ سُوقِهَا الذَّلاذِلُ
مَلْوِيَّةٌ فِي جِيدِهَا الْعَثَاكِلُ
مَعْقُودَةٌ فِي رَأْسِهَا الْفَلائِلُ
لِلْبُسْرِ فِيهَا قَانِئٌ وَنَاصِلُ
مُخَضَّبٌ كَأَنَّهُ الأَنَامِلُ
كَأَنَّهُ مِنْ ذَهَبٍ قَنَادِلُ
مِنَ الْعَرَاجِينِ لَهَا سَلاسِلُ
لِلْمَنْجَنُونِ بَيْنَهَا أَزَامِلُ
تَخَالُهَا مَحْزُونَةً تُسَائِلُ
لَهَا دُمُوعٌ ذُرَّفٌ هَوَامِلُ
كَأَنَّهَا أُمُّ بَنِينَ ثَاكِلُ
فِي جِيدِهَا مِنْ ضَفْرِهَا حَبَائِلُ
مِنَ الْقَوَادِيسِ لَهَا جَلاجِلُ
تَدُورُ كَالشُّهْبِ لَهَا مَنَازِلُ
فَصَاعِدٌ وَدَافِقٌ وَنَازِلُ
وَالْمَاءُ مَا بَيْنَ الْغِيَاضِ سَائِلُ
تَحْنُو عَلى شُطَانِهِ الْغَيَاطِلُ
كَأَنَّهَا حَوَائِمٌ نَوَاهِلُ
وَالطَّيْرُ فِي أَفْنَانِهَا هَوَادِلُ
تَزْهُو بِهَا الأَسْحَارُ وَالأَصَائِلُ
فَانْهَضْ إِلَى نَيْلِ الْمُنَى يَا غَافِلُ
وَانْعَمْ فَأَيَّامُ الصِّبَا قَلائِلُ
وَالْمَرْءُ فِي الدُّنْيَا خَيَالٌ زَائِلُ
وَالدَّهْرُ لِلإِنْسَانِ يَوْمَاً آكِلُ
وَكُلُّ شَيءٍ فِي الزَّمَانِ بَاطِلُ


mavilik de çocukluk gibi


Ihr aber, die zu Wächtern
Des Heiligthums bestellt,
Ihr habt euch den Verächtern
Des Himmels zugesellt;
Denn wenn der Donner rollte,
Verschlosst ihr euer Ohr,
Und wenn die Brandung grollte,
Wer war's, der sie beschwor?


Hier decket dieſes Kirchhofs Sand
Sechs Kinder redlich frommer Eltern,
Die Angſt- und Wehmuths-Thraͤnen keltern,
Sie ſind im frohen Vaterland;
Dort in den ſchoͤnſten Himmels-Auen
Solt ihr ſie einſten wieder ſchauen,
Sie ruffen aus der Himmels-Pracht:
Betruͤbte Eltern, gute Nacht!


Was reden wir Gänse für Sprache doch?
Gi ga gack!
Wir könnten Professoren sein:
Wir reden Griechisch und Latein;
Gi ga gack!
Ist unser Schnick und Schnack.


Manasses noch ein junger Knab 3
Schon deines Namens Spötter
Hat sich von dir gezogen ab/
Verehrt die falsche Götter/
Zu solcher That so gar auch hat
Dein gantzes Volck gemüsset/
Doch hat er mit geringer Bitt
Dein bitters Hertz ersüsset.


C’est pourquoi je te hais, c’est pourquoi je te crains…
J’appelle un autre amour, d’autres yeux, d’autres mains,


"Alas!" she cried, and half suppress'd a tear,
"Yon fatal summit distant still I view."
"Chase, my Cecilia!" he replied, "each fear;
" Love shall his votary with new strength endue. "


Který otec synu svému podá hada,
Jenž synovsky, aby dal mu rybu, žádá?


Dann schreit' ich jauchzend durch die Welt! Auf meinen Schultern, stark und breit,
Ein neuer Sankt Christophorus, trag' ich den Christ der neuen Zeit!
Ich bin der Riese, der nicht wankt! Ich bin's, durch den zum Siegesfest
Über den tosenden Strom der Zeit der Heiland Geist sich tragen läßt!«


黄云风捲河水合
白草寒凝朔雪深
但使元戎能爱士
谁无猎骑破胡心


Zusammen pack ich meine Habe,
Und was im Busen mir gedieh:
Denn länger nicht mehr frommt die Gabe,
Die mir ein milder Gott verlieh.


Je možno též někomu pochopiti,
jaká to trýzna pro otce a matku,
když slyší děti hladem naříkati
a sami hladoví až do úpadku?
Je možno přihlížeti klidným okem,
když vidí zbědovaných postav masy,
jak ruce lomí, slzy roní tokem,
jsouc uvrhnuti bídě na pospasy?
Či viděli jste, jakou lid ten krmi
si připravuje, aby hladu ztišil,
jak o kůru on olupuje stromy
a se zemí on tuto látku smísil?
Jak chleba z otrub lahůdkou mu jesti
a zdechliny jak jsou mu pravým hodem,
a to vše jsou takové války hosti,
jež provázena samým takým bolem.
A všecko to mé musí oko zříti,
a víla žalem tvář si zakrývá –
a já? Mne mrazem jest se chvíti
a krev mi v žilách hrůzou stydnout’ zdá.
Já matky vidím, jak robátka tisknou
na prsa vyschlá – hladem zmořená,
a starce choré, jak se vlečou vískou,
z níž rumy jsou – jež celá zbořená.
A vidím dál, jak stařena svých zraků
v modlitbě tiché k blankytu upírá,
však to je chmurné – plno černých mraků,
jež blesk a hrom jen chvílemi rozrývá.
A naděje – ta před zraky jí mizí
a děsná kletba přese rty jí řine:
„Ó viď, ty bože – že jsme tobě cizí –
že stejno ti – když lid zde marně hyne!
Kde že je láska – věčně opěvaná –
kde spravedlnost – kde že tvé moci čin –
když lhostejno ti – jaká rána padá
na věrné tvé, jenž nevinni tím vším?
Ó zdaž jsi silný – vládneš hromy, blesky –
když velká moc tvá – jsi-li všemohoucí,
když úkol tvůj je, svět v pořádku vésti,
proč dovolíš boj, strasti všehynoucí?“
A kamkoliv jen oko moje shlédne,
všude jen nářek, nebo tiché štkání,
všude zřím oči vpadlé, tvář jak bledne
a slyším dítek hlasné naříkání.


Neletí to z luku střela rychloletá,
ale ku Krymu hřmí bohatýrská četa.


Sen zaklepal mi na dveře
tak tiše a tak volně –
a já si na Tě vzpomínám
tak milo a tak bolně.


(Fragmentos de um poema)


Komme/ Freundin/ komm' zu mir/
Ich will mich vermählen dir 6
Ewiglich/
Und Glorwürdig krönen dich;
Es wird nun kein Affter-Glück
Können stossen dich zurück/
Du wirst kein'
Eh-verschmächte Vahsti seyn; 7
Dich kein Mißgunst wird entehren/
Noch verstöhren;
Dieses Land entfernet ist
Weit von Untreu/ Neyd/ und List.


Dabei ist er nach altem Brauch
Ein Grobian von Sitten,
D'rum war er bei den Mädchen auch
Von je so schlecht gelitten.


Wer wahrlich steht im Geist entblößt,
Von allen Sorgen ist erlöst;
Auf dieses Sterben und Entwerden
Wird uns nun offenbart auf Erden
Der Vater, Sohn und beider Geist;
Ich Christus Jesus ist und heißt,


Épars et dénoués sur sa riche cuirasse,
Ses cheveux, que le vent furieux embarrasse,
Débordent au hasard de leur flot souverain


Hochwohlgebohrnes Hauß/ das grauen Adel zieret/
Das sein Verdienst erhebt/ das reife Klugheit preißt/
Im Wappen Ehr und Ruhm/ im Hertzen Tugend führet/
Das sich bey jeden Fall mit wahrer Großmuth speißt/
Diß Creutz wird dein Gemüth so zu dem Himmel schicken/
Daß wir den Helden-Muth des Christenthums erblicken.


E il dubio che in quel fin me era rimaso
che vane fusser state tue parole,
fu in un momento cancellato e raso;


Das nie Veraltende war selten modisch.
Wenn auch begrüßt von Vielen, und verstanden,
Geht's durch die Welt doch einsam, episodisch,
Wo Wirrwarr sich und Ungeschmack verbanden.
Es lautet nur dem engsten Kreis melodisch,
Ein Klang, in dem die Besten nur sich fanden.
Die Welt verlangt Trompeten, Paukendröhnen,
Um gläubig zu genießen und zu krönen.


酒香触路酒旗青
去马来车到此停
信是利糟名粕酿
行人醉煞不曾醒


Beständig hab' ich mich bedacht,
sie bleibets, wie sies ist,
die mich alleine frölich macht,
die ihm mein Wundsch erkiest,
der mehr nichts will auf aller Welt,
als daß sich Treue bei ihm hält.


Neviděl více dobrou dívčinu;
že ale máť se šťastně uzdravila,
co den mu vděčná dcera postavila
pod okna až do smrti čerstvou květinu.


بُعداً لقاضٍ تاجرٍ
إثباتُنا في سَلْبِهِ
شجَّ الخفيرَ بارقٌ
في عينه وقلبهِ


Der Lüste beste Kost
Ist wiederholte Lust.


Ich weiß/ daß dein belobtes Feld
Makarjen auch ist für zu ziehen/
ich kenne deiner Wiesen blühen/
die Jäger-lust/ die Fischereyen/
den Vogel-fang und was für freuen
mehr dein Robitten in sich hält.


Indessen tönt von unten schon
Der Soldateska wüst Geschrei;
Es wächst und schwillt die Meuterei;
Den Hauptmann fordern sie und drohn
Mit Lanzen und entflammten Lunten;
Antonio aber tritt gefaßt
Auf den Balkon vor dem Palast
Und schleudert ins Gewühl nach unten
Den kaum erblaßten Toten nieder.
»Ihr fordert ihn, da habt ihn wieder!«


ATTACH'D to Letters and the Muse
Verses wrote, and  wrote News.
each revolving Month are seen,
The Heroes of a ;
ev'ry morning great appear
In LEDGER, or in GAZETTEER;
Spreading the falshood of the day,
By turns for F-D-N and for S-Y;
Like SWISS, their force is always laid
On that side where they best are paid.
Hence mighty PRODIGIES arise,
And daily MONSTERS strike our eyes,
to propagate the trade,
More strange than ever BAKER made,
Are hawk'd about from street to street,
And Fools believe, whilst Liars eat.


Emelkedik a nap már a hegyek fölé...
Kelj föl párnáidról, özvegy Pókainé!
Tárogató harsan, tenger nép az útcán
Szent-páli csatából jő Báthori István.


Vor die Kön'gin zu Toledo
Trat der edle Don Rodrigo,
Bog das Knie vor ihrem Throne:
»Gebt Gewährung, Königin,


Však marno, marno všecko. Nejste prostě tady,
svou mdlobu cítí duch a v té tu pravdu pozná,
kdo měří vzdálenost, jho cítí její vlády:
že nejmenší jak největší je stejně hrozná.


Den lieben Gott laß ich nur walten;
Der Bächlein, Lerchen, Wald und Feld
Und Erd und Himmel will erhalten,
Hat auch mein Sach aufs best bestellt!


Ты сердце полонила,
Надежду подала
И то переменила,
Надежду отнялЛишался приязни,
Я всё тобой гублДостоин ли я казни,
Что я тебя люблю?
Я рвусь, изнемогая;
Взгляни на скорбь мою,
Взгляни, моя драгая,
На слезы, кои лью!
Дня светла ненавижу,
С тоскою спать ложусь,
Во сне тебя увижу —
Вскричу и пробужусТерплю болезни люты,
Любовь мою храня;
Сладчайшие минуты
Сокрылись от менНе буду больше числить
Я радостей себе,
Хотя и буду мыслить
Я вечно о теб


«Je vois les dieux assis sous les pieds de mon père !
«Je les vois, de son front contemplant la splendeur,
«L’œil fixé sur ses yeux, brillants de sa lumière,


Kein Arbeit war so schlecht/
Das Kind macht alles recht/
Thet alles wie ein Magdt/
Was jhme ward gesagt.


jen jedno smí dnes za všecko to –:
ve pyšném čela zánětu
jen za sebe, jen za své paže,
smí přísahati odvetu...


Ich sehe in den Spiegel.
Was für ein unverschämter Blick mustert mich?
Jetzt zieht er sich schon in sich selbst zurück –
Pardon: ich habe mich fixiert.
Ich will mir nicht zu nahe treten.


Aber aus der dumpfen, grauen Ferne
Kündet leisewandelnd sich der Sturm an,
Drückt die Vögel nieder aufs Gewässer,


Kdys, vložen v hrob, se vznesl do nebes.
Shléd’ znova zem a znova zemřel za ni.
V kříž vbili ho kdys lidé, otec dnes.
Kam vzlétnout, není. Není z mrtvých vstání.


12/04/1919 (Athena, nº 5, Fevereiro de 1925)


Igazsága Istennek ezt teszi,
Ez világnak tüzét öszvegyűjti,
Sok rútságát, gazát öszvesöpri,
Az pokolra kárhoztakra dőjti.


There soon Matilda's tender care
His banish'd sense restor'd:
But who to thee, incautious fair,
Shall now relief afford?


 Ihr Aug' iſt blau, nachtbraun ihr lockicht Haar,
Ein Schelmenmund, wie jemals einer war,
Ein launiſch Kind; doch all' ihr Widerſtreben
Bezwingt ihr Herz, das mir ſo ganz ergeben.


不见冶城稽道士
云深无处访仙踪
夜闻老鹤行枯叶
知在秋山第几重


Rückwärts liegen so weit frühere Tage mir,
Als frohsinnig und nicht ohne befeuernden
Beifall in der Freunde Kreis ich
Die Gesänge der Jugend las.


Nám zdá se, s hvězd že vane hlas:
„Nuž pojďte, páni, blíže,
jen trochu blíže, hrdobci,
jimž hrouda nohy víže!“


»Niemand soll mich bestechen!« – Ich glaub es, die häßlichen Weiber
Drohen mit gleichem Glück ihren Verführern mit Schmach.


lo qual ragiona sol di disconforto
e ciascun altro suo contraro scaccia,
quando a la mente mostra il cor ch'è morto.


En ti a la edad en que el imberbe mozo
ternuras rima, yo en mi mente ansiosa
con abstrusos conceptos erigía
      severa fábrica.


残阳在木末
远鸟下孤屿
渔舟归未归
吹笛芙蓉渚


Na zmar cedí krev udatnou,
Na zmar vrážejí do bašt a kolů,
A kdo zpurně se na zdě trou,
Znak je Vlachové vrhají dolů.


Jak děva ve mrtvých sen zakletá
tma hustá po horách tam rozsetá,
a přece ducha mého zrak tam slídí
a tebe, smutný, bledý hochu, vidí.
Bohatče, na žebráka pokořený,
ty, bledý hochu, mně tak vypadáš,
jak bys byl věru láskou umořený.
Vlas jako větrem v horách rozcuchaný,
šat jako trním v skalách rozervaný,
a oko jak by noc, s ní šílenost svou pilo,
a srdce jak by ku konci si pospíšilo.
Nač těžkou rukou hlavu obtěžuješ?
Nechť hlava šílenost, bol srdce hostí –
nač, hochu, ruky? – Věř mé zkušenosti,
svou rukou bolu za mák nezmenšuješ.
Ta lebka silná příliš na pukání,
puká-li srdce, ruka nezabrání;
a pak – ta milá doba májová
tě, nežli přejde, jistě pochová,
a může být, že pachová nás pospolu,
náš bol bez konce – konec bez bolu.


霜风一动岭云开
云外樵歌暮更哀
童子隔溪呼伴侣
并驱水牯过溪来


Myšlénky, vážné jak bůh sám,
ty hlavou jeho táhly,
a krásné, jako jarní noc,
po milém těle práhly.


Běs války zuřil po Čechách
a nebe ohni rudlo,
kam Maxmilian z Bavor táh’,
vše zúpělo a chudlo.


先生嗜菊菊中仙
不把东篱博秫田
九日于中谁不爱
勤餐何可得延年


Aug, mein Aug, was sinkst du nieder?
Goldne Träume, kommt ihr wieder?
Weg, du Traum! so gold du bist;
Hier auch Lieb und Leben ist.


Esdekve szól a szép leány:
“Nem én, halász, nem én,
Túlparton zöldell egy virány,
Kunyhó van közepén,
S zöld árnyak a kunyhó körűl,
Alattok, ah, kedveltem űl.


洞庭五百里巨浸
衡岳七十二高峰
不是公家椽样笔
个中施手若为容


So wird die Lieb in uns mächtig und groß,
Durch Kreuz, durch Leiden, durch allerlei Noth.


V mladé však zeleni jarní,
v snubních písních ptáků zmámených
nám ten sladký stud slibuje
červnovou rozkoš.


Цвела сирень малиново-лилово
И бело-розово сирень цвела…
Нас к ней тропа зигзагами вела
Чрез старый парк, нахмуренный еловНалево море, впереди река,
А там, за ней, на кручи гор, сирени
Уже струят фиоль своих курений
И ткут из аромата облакЦвела сирень, и я сказал Фелиссе:
«Руке моей не только брать перо!»
И отвечала мне она остро:
«Цветет сирень — и крупная, и бисер»…
Ночь нервная капризна и светлЛобзанья исступленнее укуса…
В тебе так много тонкости и вкусЦвела сирень, — у нас цвели тел


Und zu Hilarion spricht er so:
»Obleibt des Gottessegens froh,
Bis wir die Krüg' einst graben zu Tag,
Dann seid mein Gast zum Festgelag,
Und da die Freude nicht gern allein,
Laßt etliche Freunde mit euch sein!«


Slyšíš ty budoucna zpěvy,
blízké jak dělové řevy,
nesčetných bodáků chřest?
Toť jsou ty líbezné zkazky
o věku všelidské lásky,
míru a sbratření zvěst!


És mit ámultok? ha mondom,
Hogy csak a bor istene,
Akit én imádok, aki
E kebelnek mindene.


Auf grauen, mit Perlen gefüllten Säcken
Pflegt hier der König sich hinzustrecken;
Der Affe legt sich zum Monarchen,
Und beide schlafen ein und schnarchen.


丰乐楼头沸管弦
拍床唤酒记当年
而今寂寞空栏楯
楼下涟漪自宛然


Sah nicht zur Rechten, sah nicht zur Linken,
Seine Augen starrten, ohne zu blinken,
Auf seiner toten Söhne Gesicht,
Seine schmalen Lippen die zuckten nicht.


Quem Dryades tondent, variant quem mille figuris,
Quem solatiolum culta Diana tenet.


Mit der Einfalt, mit der Liebe
Schmeichelt er die Seele wach,
Kann an jedes Herz sich legen,
Sei es kraftvoll oder schwach.
Aber draußen will es dunkeln,
Draußen tröpfelt es vom Dach; –
Lange sehn ihm nach die Kinder,
Und der Kranke seufzt ihm nach.


Wenn ein kluger Mann der Frau befiehlt,
Dann sei es um ein Großes gespielt;
Will die Frau dem Mann befehlen,
So muß sie das Große im Kleinen wählen.


落日山光半有无
白鸥渔艇散晴湖
贵妃泉石无人管
寂寞孤僧信杖扶


一自潇湘见雪飞
炎氛遮眼暗渔矶
今朝才入湖南界
便睹玉光生翠微


Er gähnte wie im Cirkus
und bog die Schwanzspitze sacht.
Ich wette, den dürft ich karbatschen,
er dächte: Du hast die Macht,
du bist ein kleiner Held.


Není všechno již jak bylo,
já již sám to nejsem ani,
jen to vaše usmívání
v praničem se nezměnilo.


És ott feküdt a vad, - körűlte a falka, -
Nyúl, valóságos nyúl...!! Megvan füle, farka...
S a mosolygós ember lemetszvén a farkat,
Felém indul vele, - vajjon mit akarhat...?


Cizácký nadutče
z panského sadu,
vzhlížíme k tobě jak
k sličnému hadu.


A che sì bel mattin, tante viole
e tante sparger rose,
se tal subito sorto si nascose
col bel verde il bel sole?
O tutte sempre mie vittoriose
speranze, or vinte e morte.
Apritevi anche a me, rigide porte
di nostro albergo estremo,
a quel suon vostro orrendo io più non tremo.


Csingilingi
csacska csengő
csengve csendül
csingilingi
valahol.


takarózva heverek a téren.
Én nem fogok már harcolni többé.
Kimerülten


Jako trofej špeku kus
rytířský ten slamotrus
vzhůru zvedá, křičí sláva
a po dámách pošilhává.


Immer ja saugt ihr lichtbegieriges Auge die ersten
Strahlen hinweg, und so wächset nur langsam der Tag.


十月江南已得霜
相君门客小山房
冬深柏子和香扫
准备生辰作好香


L'abate, ch'era prudente e saputo,
disse: - Rinaldo, benché duol mi fia,
ché mai qui mi saresti rincresciuto,
credo che questo buon concetto sia.
Io son contento poi ch'io t'ho veduto:
so che questa sarà la parte mia,
di rivedervi più, ch'egli è ragione;
però vi do la mia benedizione.


¡Los días que fueron, los días perdidos,
los días inertes ya no volverán!
¡Qué tristes las horas que se desgranaron
bajo el aletazo de la soledad!
¡Qué tristes las sombras, las sombras nefastas,
las sombras creadas por nuestra maldad!
¡Oh, las cosas idas, las cosas marchitas,
las cosas celestes que así se nos van!
¡Corazón... silencia!... ¡Cúbrete de llagas!...
—de llagas infectas— ¡cúbrete de mal!...
¡Que todo el que llegue se muera al tocarte,
corazón maldito que inquietas mi afán!
¡Adiós para siempre mis dulzuras todas!
¡Adiós mi alegría llena de bondad!
¡Oh, las cosas muertas, las cosas marchitas,
las cosas celestes que no vuelven más!...


Vil Heilgen filen hir auf disem glatten eis,
Als si am sicherstem in vollem Sigesreis.
Wann dis am grünem holtz, was würd an mir vorgehn?
Ich fleh um Jesuskreutz! hilf, Vater, mir bestehn!
Ach beuge stets mein hertz! Ich opffre dir dis auf!
Sein wille sei dein will! O hemme seinen lauf!
Verneue dein Geschöpff! Mein Gott, ich warte drauf.


Forse spirar di zefiro
Senti la tiepid'ora?
Ma nel giocondo ariete
Non venne il sole ancora.


Große Dannen, hohe Fichten,
die bestürmt des Nordwinds Zorn,
der doch nichts dran aus kan richten:
keine hat kein Haar verlorn.
Wer der Tugend an will siegen,
pfleget allzeit zu erliegen.


Hebce osedlaný
pyšně hlavu nese,
na vrcholku hlavy
chocholík se třese.


Formant des lacs d'une mélancolie intense,
Presque sinistres dans l'or sanglant de cieux noirs
Où quelque voile noire, on dirait, par les soirs,
Où quelque môle noir, on dirait, rôde et danse,


Tak jsem šel... Silnice hedvábím šedým
bosýma nohama... Bodláčím, hložím
přešel jsem dávno už... A ještě vesele
rouhám se v království lidí i božím...


Pero los dos con esta diferencia,
que vuelve el sol, y Jacome no puede,
para que llore yo su eterna ausencia.


Nechť co jsi dal, jsi vzal, já za vše pravím: Díky!
vše bylo dobré tak, jak dal’s to, Svrchovaný!
a přece mírem tím, jest, cítím, převeliký,
krev proudem řine se z mé otevřené rány


a snům svým skutečnost a svému vzletu
odvahu, sílu! Cítím krutý žal
v tvou patříc s tebou nedostižnou metu,
s níž celé srdce své jsi žhavě spial.


Gott wollt aus rotten alle lar,
die falschen scheyn uns leren!
Da zu yhr zung stoltz offenbar
spricht: trotz wer wills uns weren!
Wyr haben recht und macht alleyn,
was wyr setzen, das gilt gemeyn.
Wer ist der uns solt meystern?


Porque el fantasma porque ayer porque hoy:
porque mañana porque sí porque no
Porque el principio porque la bestia porque el fin:
porque la bomba porque el medio porque el jardín
Porque góngora porque la tierra porque el sol:
porque san juan porque la luna porque rimbaud
Porque el claro porque la sangre porque el papel:
porque la carne porque la tinta porque la piel
porque la noche porque me odio porque la luz:
porque el infierno porque el cielo porque tú
Porque casi porque nada porque la sed
porque el amor porque el grito por qué no sé
Porque la muerte porque apenas por que más
porque algún día porque todos porque quizás


Nevidím domů, nevidím řeky,
všudy jen voní růže a ticho,
nevidím tebe, zahrado, lícho,
vidím jen cestu letící v dál.


to voj teď, jenž triumfálný kráčí,
jak dobýval by tady svého Jericha,
jich vítězný hlahol po bolestném pláči
se ambity kol rozlíhá,


Vztažená ruka je náhodně budí.
Jazýček jemně rozklaný je.
Dávno, co uštkly mě nahoře zmije,
srdce spí pokojně v hrudi.


Aztán toronyba húzódtam. Szelíd
Bölcsesség csöndes-bús órái jöttek,
.............a csillag köröknek,


Vezdy budem Pražané
pít plzeňské, jíst slané:
Stůj, cizinče – smekni!


绣床倦倚怯深春
窗外飞花落锦茵
抱得琵琶阶下立
试弹一曲斗清新


So stehn die Zwei beisammen,
Wie Löwenkatz' und Leu,
Wie Eidechslein und Kaiman,
Wie Goldfischlein und Hai.


يا بويرق الحمى
هات اخبار من به
واحك للصب شان من
سكنوا لب قلبه
فهو صب متيم
نال بعدا بقربه
يا لفان موله
هائم القلب صبه
بين سلم من الهوى
وهوان بحربه
ذائب في غلالتي
مر وجد وعذبه
قطع الله قاطعا
بين مضنى وحبه


De su prisión terrena mi espíritu se evade,
y un inefable goce mi corazón invade
sintiéndome muy lejos de la mezquina tierra


Dem Tausend Seraphinen
Vnd Zehnmal Tausend dienen:
Dem alle Welt sich neiget/
Vnd zitternd' Ehr erzeiget.


只堪拟作钓竿横
岂有干云拂雾情
寄语风霜休更忘
只今巳自瘦伶仃


buğdaysız çavdarsız kara ekmeğe benzersin


O Heiliger, O guhter Geist,
Den Christus selbst den Tröster heist,
Wir Alle gläuben und bekennen,
Du seist ein wahrer Gott zu nennen,
Ein Gott samt Vatter und dem Sohn',
Ein grosser Gott ins Himmels Thron',
Ein Gott, der uns mit Seinen Gaben
In Noht und Tod kan kräftig laben.


Wende dich, Latonen Sohn,
Mit dem gantzen Helicon,
Laßt die Seiten heller klingen,
Gebt den Stimmen keine Rhu,
Selbst Loysa hört uns zu
Und vernimmt, wie wir Sie singen.


Contigo ardió mi juventud florida,
sin ti se apaga mi existencia inerte;
contigo hallé felicidad cumplida,


Das nächste Mal gedenke ich
Als ganz Nackter mitzumachen.
Und auch dies Kostüm verschenke ich.
Nur damit die Leute lachen.


世间别有人才在
台阁招徕恐未多
半老江湖半岩穴
为公一赋草庐歌


Říšskými obklopen jsa knížaty,
co biskupové drží svíce rozžaty
kol kardinála, který misál zved’
si nad hlavu, by král sám z něho čet’,
vstal Sigmund, zlehka odkašlal
a sepjav ruce hlasem chvělým číst se jal,
jak hrdina když meč svůj na smír odpáše:
„Počíná svaté evangelium dle Lukáše.“


Ihre Farbe ist ehrfürchtig und tief.
Sie wohnen ernst auf den Ackerkrumen,
Die blaue Ruhe sie aus der Erde rief;


أمَولايَ قُلْ لي لِمْ أَضعتَ خَريدةً
عليها خُليٌّ من صياغةِ أُنْمُلي
ألم تخشىَ جيشاً يَستبدُّ بذاتِها
فيفْتضُّها قَسراً ويطمعُ في الحُلي
ترفّقْ بتلكَ المُبتلاةِ وخُذ لَها
بعونِك يا مِعوانُ كلَّ مَن ابتُلي
ولا تَستجزْ تبعيدَها منك إنها
إذا بعُدتْ فرَّتْ بِتقريبِ تَتْفُلِ


Zvadnou jara, pomrou léta,
zhynou zimy dechem svým,
ty však jdoucí rájem světa
ke dnům hledni minulým.


Retorikou nebudeme,
Ni logikou mařit čas;
Vždyť pak mouky nesemleme,
Mlátíce jen prázdný klas.


Tam v celém nebi světel
král stane u trůnu,
a národ šťastný, volný
mu vstaví korunu!...


Když ohlas kroků zněl, z nás někdo zvědav naň,
šel k oknu tichounce, by opřel o ně skráň,
a hleděl do dálky, kde sídlí naděje;
všech oči upřely se v bílé veřeje
a klesly zase zpět, mdlé v unavenou dlaň,
a vítr skučel dál, a lampa zpívala.


Yet not the ancient kind; nor she who gave
Her soul to gain — a mistress and a slave:
Who not to sleep allow'd the needful time;
To whom repose was loss, and sport a crime;
Who, in her meanest room (and all were mean),
A noisy drudge, from morn till night was seen; —
But she, the daughter, boasts a decent room,
Adorn'd with carpet, formed in Wilton's loom;
Fair prints along the paper'd wall are spread;
There, Werter sees the sportive children fed,
And Charlotte, here, bewails her lover dead.


Endlos blauer Himmel, senktest du in mich nur einen Strahl!
Doch es bleibt mein Herz verschlossen, ach! von Schlössern ohne Zahl!
Und in dieses Herz versenket bin ich wie in einen Schacht,
Fühle nur ein schmerzlich Pochen, hör' es in der stillen Nacht,
Immer stärker tönt der Hammer, bis die Wand des Schachtes bricht,
Dann willkommen, blauer Himmel! der mir ward hier innen nicht!


Не мани меня ты, воля,
Не зови в поля!
Пировать нам вместе, что ли,
Матушка-земля?
Кудри ветром растрепала
Ты издалека,
Но меня благословляла
Белая рука…
Я крестом касался персти,
Целовал твой прах,
Нам не жить с тобою вместе
В радостных полях!
Лишь на миг в воздушном мире
Оглянусь, взгляну,
Как земля в зеленом пире
Празднует весну, —
И пойду путем-дорогой,
Тягостным путем —
Жить с моей душой убогой
Нищим бедняко


مَلِكٌ بَلَّ بِالدِّمَاءِ ثَرَى الأرضِ
فَمَا لِلجُيُوشِ فِيهَا غُبَارُ


Mir war, als habe in den Noten,
Sich jeder Ton an mich verwirrt,
Sich jede Hand, die mir geboten,
Im Dunkel wunderlich verirrt.


O Lib', O Freundligkeit,
Welch' unser Hertz befreit
Von Trübsahl, Angst und Schrekken,
Laß meinen Geist doch schmekken
Dein Freudenöl' im Leiden:
So scheid' ich ab mit Freuden.


疏竹墙头半粉青
盆池荷小欠浮萍
虚檐槐影日亭午
醉倚栏干莺唤醒


Wo es jetzt auch seine echte
Ungeschwächte, rauhe Kraft,
Doch gefahn, in Kerkernächte,
Seine Räuber, hingeschafft!


Mein Auge, trinke, trinke die tönende, leuchtende Flut,
Sauge, sauge sie ein, oh Herz,
Waffne, rüste mit Schönheit dich
Gegen die Finsternis!


En esa, Diego, lámina excedida
ni del Griego Pintor, ni del Toscano,
a los esfuerzos debe de tu mano
segundo aliento mi segunda vida


Drum wählt' ich dich zum Liebling, mein Pincio,
Wo Roms unübersehbare Herrlichkeit,
Wie ein empörtes Meer, vom sonn'gen
Hügel das Marsfeld hinunter leuchtet.


Cestovníků ptal se Mojžíš pilně,
v Egyptě jak vládne nový král?
Shledalť však, že věci soudil mylně,
nepominul Židům trud a žal.


Když to nešlo s poesií,
jal se psáti kritiku:
Dobří lidé, spaste duši!
tele běží k rybníku.


Ma voi, volendo spegner questo foco,
vi preparaste bene e prestamente;
tal che 'l disegno suo non ebbe loco;


Nedám, nedám žádnému ručičku,
nedám, nedám, připovídám.
Čekanka na stráni jsem tvoje v čekání,
s Bohem buď, Janíčku, však se dočkám.


La madre ha logrado
dormir a su hijito.
Una obra maestra
de pequeños suspiros,
de menudas palabras,
de amenazas, de mimos,
de dulces cancioncillas,
de voluntad, de instinto...
No respiremos casi.
El niño se ha dormido.


Jasné slunéčko zachází
Za modré hory;
Má milá se na mne dívá
Z bílé komory.


Небо мелкий дождик сеет
На зацветшую сиренЗа окном крылами веет
Белый, белый Духов денНынче другу возвратиться
Из-за моря – крайний сроВсе мне дальний берег снится,
Камни, башни и песоНа одну из этих башен
Я взойду, встречая свет…
Да в стране болот и пашен
И в помине башен неТолько сяду на пороге,
Там еще густая тенПомоги моей тревоге,
Белый, белый Духов день!


A skoro v bázni, s nedůvěrou
jsem stoupal starých po schodech
za služkou, dlouhou chodbou šerou,
kol vlhko bylo na zdích všech.


List chtěla’s od srdce! Já psal jsem – vidíš jej?
Nuž na sníh ňader svých jej, dítě, uschovej –
já vzal jej ze svých též, já nerval jsem ho z knihy!


Zásady, dlouhé metlice,
mezi travami všemi;
přiletí náhle vichřice,
ohne je nízko až k zemi.


Das rote Feuer brennt,
Die Funken stieben,
Und dann verlöschen sie,
So wie mein Lieben;
Mein Lieben ist dahin in Nacht und Leid,
Als wie ein Funken in der Dunkelheit.


Qua con molt arte e con piu forza lotta
e con robusti gioveni s afferra
par ch abbattuti già n habbia una frotta
e s apparecchi a poner l altri in terra
là par chegli habbia piu d un hasta rotta
armato in simulacro d aspra guerra
a piè e a cavallo con ogni arma destro
di tutti li altri e principe e maestro


Wißt ihr, was drin geschrieben? O seht, es strahlt so licht!
Freiheit! steht drin, ihr Herren; die Schrift kennt ihr wohl nicht,
Es schrieb sie ja kein Kanzler, es ist kein Pergament,
Drauf eines Volkes Herzblut als rothes Siegel brennt.


Komm, Lieb, und deinen Gram vergiß!
Laß leuchten mir deiner Augen Schein.
Ich habe dir oft gesagt: Gewiß,
Gewiß, wir werden noch glücklich sein!


seninkiler yorgun argın uykuya kavuşmuşlar


O laß, der du ein stilles Klagen
Wohl auch belauscht in Wald und Flur,
Dein warmes Herz jetzt singen, sagen
Von mildern Lauten der Natur.


Ó Řipe velebný, své témě týčíš v křížů plném kraji,
kde němým zvonem nad kostnicí slávy jsi se rozklenul.
Však na hrobech-li jihne sníh i vesnou zakvétají,
buď čas! by našich srdcí plesný tluk i tebou v ozvuk hnul!


Gleich wie der sonnen kraft
auf erden alle ding ergetzet
und die gewächs mit saft
mit blumen alles feld besetzet;
also soll ich mehr lusts genießen,
wan meine Myrt, mein schätzelein,
mein herzkützlendes schmätzelein,
mich küssend wird begrüßen.


Ah me! I must no more delay,
For see the swelling sails in view;
The wind propitious chides my stay,
Romantic cot, again adieu!


周家卜政几专城
曾见长身掩重名
但愿常教刘向在
不应异姓敢争盟


A Miracle of Grace and Sin,
Pardon'd, yet still alas unclean!
Thy Righteousness is  Mine:
When will it in my Nature shine?


Fazei, depois, também o meu retrato,
Como vereis que sou na realidade:
Sem alma e coração, pela vontade
Do milagroso Amor, que não combat
Sou nave sem comando ou imediato
Sem vela ou mastro, em meio à tempestade,
Buscando essa bendita claridade
Que em toda parte aponta o rumo extat
E prestai atenção que meu semblante
Seja do lado esquerdo aflito e incerto
E do direito, alegre e triunfante;


Die starke Kraft der heißen Reben
umnebelt unsern schwachen Mut;
wer denn auf Reden Acht will geben,
der tut nicht, wie ein Weiser tut.
Und du, verletzte Charitinne,
bist noch auf deinem harten Sinne.


سَلَفوا يَرَونَ الذِكرَ عَقباً صالِحاً
وَمَضَوا يَعُدّونَ الثَناءَ خُلودا


Der Teufel wollte einen Mörder schaffen
Und nahm dazu den Stoff von manchem Tiere:
Wolf, Fuchs und Schakal gaben her das ihre;
Nur eins vergaß der Ehrenmann: den Mut.
Da drückt' er ihm die Nase ein voll Wut
Und rief: Lump, werd ein Jud und rezensiere!


»Verlehrer?« fragte erstaunt ich und ließ
Mir von Lotten, der Gräfin, erklären,
Daß die Mütter hier allesammt lauter Genie's
Für das Fortepiano gebären!
Daß der Säugling Sonaten, die schwierigsten, schon
Mit Bravour und mit technischer Perfektion,
Noch ehe »Mamachen« er plappert
Prima vista vom Blatte abklappert!


إِيّاكَ وَالخَمرَ فَهيَ خالِبَةٌ
غالِبَةٌ خابَ ذَلِكَ الغَلَبُ
خابِيَةُ الراحِ ناقَةٌ حَفَلَت
لَيسَ لَها غَيرَ باطِلٍ حَلَبُ
أَشأَمُ مِن ناقَةِ البَسوسِ عَلى النا
سِ وَإِن يُنَل عِندَها الطَلَبُ
يا صالِ خَف إِن حَلَبت دِرَّتَها
أَن يَتَرامى بِدائِها حَلَبُ
أَفضَلُ مِمّا تَضُمُّ أَكؤُسُها
ما ضُمَّنَتهُ العِساسُ وَالعُلَبُ


Em mim conheço vocação igual:
E co’a mesma humildade hoje pretendo
Passar de mestre a ser oficial.


نَفَضتُ عَلَيهِن من جِلدَتي


Ty nevíš ani, noci zádumčivá,
jak luzná zář mé nitro v souzvuk ladí,
však dobře víš, co z blouznivého mládí
v mém srdci posud v spánku odpočívá.


O véu das lágrimas não ceg
Vejo, a chorar,
O que essa música me entrega –
A mãe que eu tinha, o antigo lar,


风日晴暄一并来
桃花告报李花开
待君减尽衣裘了
夜半春寒特地回


Vůně střemchy, slunce vznět
zůstal na té písni tkvět’;
v jarním vzduchu, v květné sněti
vše, co viděl, cítil děd,
vidím, cítím po století!


Elle maudit l'horrible idée
Qui l'avait d'abord obsédée.


¿Por qué renuevas este encendimiento,
tirano Amor, en mi herido pecho,
que ya casi olvidado del mal hecho
vivía en soledad de mi tormento?


Měj sladkost, kterou má tvůj hlas,
tvých ňader plnost měj,
buď vyzlacený jak tvůj vlas
a jen se hudbou chvěj!


河上东风吹客袍
中流浊浪拍天高
平生不识风波态
今日方知涉险劳


Sou uma sombra sem corpo,
Sou um rosto sem pessoa,
Um vento sem ar soprando,
Sem som, um canto, uma lo
Nem as palavras definem
O meu tão grande vazio,
Todo o gesto que me exprime
Todo o meu gesto é baldi
Todo o ardor que em mim renasce
Se extingue com um assovi
Em mim não há claridades
Sou, apagado, um pavi
O tecido que me veste
Não tem trama, nem cadei
Meus passos são muito leves
Não deixam marca na arei
Meu andar é curto e breve
Mas contém a vastidão
Como é leve o que me pesa
Meu ausente matolã
Perto vou, mas vou por longe
Vou junto, mas vou sozinho
Em sombra: burel de monge
Caminho meu descaminh
()


وَجَبَتْ زيارةُ تُربةٍ مبرورةٍ
في طَيِّها شخصُ الكَرامةِ بائتُ
قد أثبَتَ التَّاريخُ فيها أنَّهُ
في منزلِ الأبرارِ يوسُفُ ثابِتُ


que fénix, piedras, día, sol, cielo, oro,
están con mayor ser, honra y belleza,
en esos ojos, boca, pecho y manos!


Più Acaronte, Flegetón o Stige
leve potrebbe ill'usitato corso
volgere, o di fra le ove averter orso,
o d'altro Egeo assimilar pendige,


访寺寻僧亦是忙
赏春犹觉少壶觞
总缘家近溪桥上
来往不知山路长


انظر إلى الكواكب
يسبحن في الغياهب
من ذاهب في شوطه
ولاحق بالذاهب
الى الطوالع الوضا
ء الزهر والغوارب
الى الجمال آخذاً
الى الشعاع السائب
والليل ساج قد خلا
من العصوف الصاخب
يعبرن عرض بحره
من جانب لجانب
غرقى الى الجيد الى
الثدي إلى الترائب
ارسلن شعراً من
اشعة على المناكب
وقد حللن ما على
الرؤوس من عصائب
ما ان رأت عين امرئ
ابهى من الكواكب
يلمعن مثل الماس او
كومضة الحباحب
يمشين اسرابا كأترا
ب من الكواعب
يذهبن من مشارق الارض
الى المغارب
والليل ضارب روا
قه على الجوانب
كل الجمال في النجو
م اللمع الثواقب
العاريات للخلا
عات من الجلابب
ما ان لهن غير
نيل الحب من مآرب
يضحكن من شيبي ومن
آمالي الكواذب
اشدو بمالهن من
حسن ومن مناقب
كأنهن الحور يطللن
من المراقب
أمن بنات الليل هن
ام من الربائب
او من طيور الخلد
يرففن على المشارب
عصائب يقعن اسرا
با على عصائب
والماء في المجرة
البيضاء غير ناضب
وربما اختلفن في
الاميال والمذاهب
خاطبتهن لو سمعن
القول من مخاطب
يا لهفتي على ضيا
ع للشهاب الثاقب
قد خر من عين الدجى
ليلا كدمع ساكب
وخيم الليل ونا
م القطب في المضارب
ماذا الذي قد خلف
القطب عن الصواحب
ما اجهل الليل وقد
خيم بالعواقب
فليس يدرى ما يلا
قيه من المصائب
لقد رماه الفجر في
الصدر بسهم صائب
وكان لما ناله
بالسهم غير كاذب
وكثر الليل عنذ
الانياب كالمغاضب
وجرد الصبح عليه
السيف كالمحارب
وظل يفري جلده
فري حنيق غاضب
جر الغرور الليل
مخذولا إلى المعاطب
ملاقياً جزاءه
من ثائر معاقب
والليل لا يقوى على
ردّ الصباح الواثب
يفر كالمغلوب من
وجه القوي الغالب
وهو جريح دمه
يجري على الجوانب
ما انتصر الليل بما
جمع من كتائب
بل انه اختفى عن العين
كملح ذائب
ان عبس الليل فليس
الذنب للكواكب
فهن يبتسمن حتى
للعدو الناصب
هو الذي جنى فكنّ
عرضة النوائب
وظلت الشعرى تنا
جي الصبح كالمعاتب
بين الصباح مسفرا
والليل ذي الغياهب
ثأر سيبقى فتقه
دهراً بغير رائب
غمّ النجوم ما تقا
سيه من المصائب
والصبح لما راعها
ما كان بالمداعب
كأنه باز جرى
يسطو على ارانب
او قسور حمارس
سطا على ثعالب
يريد ان يفترس
الانجم بالمخالب
فغرن جمعاء من الخشية
في المذانب
اني لأقرأ الأسى
في الاوجه الشواحب
اجفلن لا يحملن غير
الخوف في الحقائب
تؤذى العذارى في الحيا
ة قلة التجارب
تاللَه ما هذي الوجو
ه الغر للنوائب
والعندليب هب يشدو
بانتصار الغالب
والديك صاح يعلن
السرور للصواحب
كأنما قد فرحا
بنكبة الكواكب
يا كوكب الصبح لك
الصبح من الاقارب
ما كان ينبغي له
صفعك كالمعاقب
لا تيأسن وانتظر
ليل الغد المقارب
تكن كما قد كنت في
العين من الرغائب
يا ايها الصبح الجميل
يا ملاذ الراعب
لقد قسوت حين اخنيت
على الكواكب
رميت شملهن
بالتشتيت والمصاعب
ما ضر لو حميتهن
مثل ام حادب
كنّ ينبن عنك في الليل
الطويل اللازب
وكن زينة السما
ء في عيون الراقب
ما اجمل الشمس بدت
مرخية الذوائب
قد طلعت في موكب
من افخم المواكب
تنثر من ضيائها
تبراً على الجوانب
على البحار والجبا
ل الشم والسباسب
يا شمس انت للورى
من اكبر المواهب
حبيبة انت الى
الشبان والاشايب
اكبر بما تهدين من
نور ومن كهارب


Mas del piadoso padre socorrida,
trocando en árbol su mortal belleza,
burló sus brazos y avivó su fuego.


突兀长堤一望问
几人东去复西还
堤边日日办迎送
风自翩翻柳自闲


Hexameter zu machen,
Die weder hinken, noch krachen,
Das sind nicht jedermanns Sachen.


já mečem, ohněm, vodou vy,
jsme pohanů tlum křtili
a že jsem vám byl na ruku,
že by mne zatratili?


"The types eternal just proportions teach,
"Greater or less, more or less perfect each.
"These ever present power omniscient sees,
"On them he forms his ever-made decrees;
"Nor can he better love what merits least,
"Man than an angel, or than man a beast.
"Hence Reason, hence immortal Order springs,
"Knowledge and Love adapted to the things,
"And thence th' unerring rule of justice flows,
"To act what Order prompts, and Reason shows.


Z hlubokých stínů na pobřeží kdesi
zní chorý sopran smutných kleštěnců –
a srdce moje nic už nepřeje si,
jen šero Vašich měkkých pletenců.


Mein Gott! ach gib, so oft ich etwas schönes sehe,
Daß ich, in meiner Lust, Dein herrlichs Werck erhöhe!
Gib, daß ich Deinen Ruhm mög' überall vermehren!


للحب دين وللأشواق باقينا
وللصبابة ما أبقى الصبا فينا
وجيزة القلب إن جاروا وإن عدلوا
نحن الأحبة لا نألو محبينا
وإن نسوا عهدنا من بعد فرقتنا
وضيّعوه فإنا غير ناسينا
إنّا لقوم إذا ما الحب خامرنا
للحب نوفي وإن لم نلق موفينا
يا من بقلبى قد صيّرتهم سكناً
ومن جعلت لهم دين الهوى دينا
ومن سرى حبهم في كل جارحة
منا وأصبح من أغلى أمانينا
شهد الحنين إليكم في جوانحنا
ناراً وأغرقت الذكرى مآقينا
إذا سجى الليل هزتنا مضاجعنا
شوقاً إليكم وأشجتنا دواعينا
نحاول الصبر عنكم كي نلوذ به
والصبر في الحب صعب لا يلبينا
نعللُّ النفس بالآمال تسلية
لا النفس تسلو ولا الآمال تغنينا
أغلى منال لنا في الكون قربكمو
نرضاه لو كانت الأقدار ترضينا
لكنما الدهر يأبى أن يسالمنا
ولو لماماً وآلى أن يجافينا
ألقى نوائبه فينا وأعجزه
أن لا ينال مثالاً من معالينا
وكرّر الخطب أحمالاً فما ضعفت
منّا نفوس ولا كلّت مرامينا
لم يلق إلاّ ثبات العزم متقداً
وشدّة الصبر لا وهناً ولا لينا
قد يعلم الصبر أنا خير جيرته
عزماً وحزماً وأوفاهم موازينا
ويعلم الدهر لو زادت نوائبه
وفا الخليلين عن نعماه يغنينا
هما الأحبة لي إن خانني زمن
أسلتُ جرحي إن عزّ المداوونا
رمز الوفاء وأهل الصدق في ثقة
إن خانني الدهر ما زالوا موالينا
يرجون لي مالهم جهداً ولو قدروا
لأوقفوا القدر المكتوب في الحينا
إن يأسُ شعرهما قلبي فلا عجب
صدق المواساة من خير المواسينا
أحيا بقلبي آمالاً وعلّمني
أسمى الوفاء واخلاص المصافينا
قد كان عهدي بهم والشمل مجتمع
والأنس مشتمل والصفو يغرينا
ففرّق الدهر شملينا وجرّعني
بغير ذنب كؤوس الصبر غسلينا
كأن لم يكن في أعالي القصر مجلسنا
ولا زها بفنون الشعر نادينا
ولا غدا بضفاف البحر منزهنا
ولا رأت قهوة السمّار سارينا
ولا في ثرى الرولة الفيحاء طاب لنا
حسن المقام وحسن الحور والعينا
الروض يعبق والأغصان وارفة
والغيد تهتف بالأنغام تلحينا
من كل ميّاسة بالحسن غانية
ترنح الدلّ في أعطافها لينا
إذا شدت بأغنِّ الصوت تحسبه
مزمار داوود ما بين المغنينا
وكم طغى السعد في أنحائنا مرحاً
إذا ترنم فوق الرمل شادينا
والرمل مرآة نور قد برزن بها
عرائس النخل تبدين حسن وادينا
والبدر يشرق والأكوان سافرة
وبهجة الأنس والأفراح تطوينا
وقد شربنا كؤوس الود مترعة
نخب الصداقة والاخلاص ساقينا
هيهات أن تبلغ الصهباء ما بلغت
تلك الكؤوس ولو غالى المغالونا
يا صاحبيَّ إذا زرتم مرابعنا
بعد الغداة وجلتم في مغانينا
وجئتمو منزلاً بالشرق مكتئباً
من بعد ما كان بالأفراح يحيينا
تذكروا صاحباً بالأمس نادمكم
كأس السرور وأصفى الود نادينا
واليوم أمسى يعاني هول محنته
نائي الأنيس بعيد الدار مسكينا
أواه تغلبني الذكرى فأحبسها
لو أستطيع وأخفيها ولو حينا
قد بُدّل الصفو أكداراً وما ذهبت
نشوى الشباب ولم تبل حواشينا
وريّقُ العمر شابت صفو بهجته
أنكى المصائب أردتنا مصابينا
ماذا نعوّض عن عهد الصبا بدلاً
إذا تقضّى وما نلنا أمانينا
وما نؤمل في الدنيا وبهجتها
وهي التي بكؤوس الصاب تسقينا
تبدي حقيقتها شراً وتخدعنا
بالوهم لو كانت الأوهام تغنينا
فلا المصائب بعد اليوم تحزننا
ولو تدوم ولا الآفات تبكينا
وليس في الأمر إلاّ أن نسلّمها
لحكمة العادل الجبار راضينا


A když bludný skald se kolem beře
houští bukovou, tu svůdné lesky
v zapletených větví snivém šeře
odloudí jej časem s lesní stezky;
kráčí dále za loudivým kmitem
a tu náhle, vyšed z lůna háje,
stane opojen: Jak vidmo báje,
skví se před ním v dolu rozložitém
modré jezero a v jeho středu
zjevuje se užaslému hledu
v podvečerním lesku proměnlivém
čarokrásný zámek běloskvělý,
jako leknín obrovský, tam divem
z jezerního klína vypučelý.
Tu dech nadšení mu duši zvíří,
okem starým bleskne zápal junný,
prsty ponoří se v harfy struny
a zpěv jasně zahlaholí v šíři:


Vy, jejíž jméno je mi svato,
Vy, která Jste mým drahým snem,
čím za vše splatím Vám, i za to,
že jednou v žití šťasten jsem?


Desangrándose el alma en tanta espina,
se prometió no restaurar la ruina
infligida a su vida en tal fracaso.
Y se dejó dormir en su agonía,
sin advertir que al despertar un día
volvería a beber del mismo vaso.


Let tři sta, lide český, potupné jho na šíji jsi nes’
a Vídeň šlapala tvé touhy všechny s krutým výsměchem!
A přece přišel den, kdy zajásalo každé město, ves,
den svobody, kdy splněno, co dosud bylo marným snem.


Puh, dies Erdlein stinkt nach Mist,
Und die Füchse bellen,
Wenn's im Himmel Festtag ist,
Essen wir Forellen!


doce, salobro, marinho, num anônimo plâncton
a vulcânica mão do homem viola, viola
da vida a glória, de Deus luz e dádiva


Ősszel és szomoruan jön meg
Az öreg Lázár a Bibliából
S a gazdagok félve köszönnek.


لا خلق أعظم مثل خلق الآخرَهْ
يعطي السعيد بها العلوم الفاخرَهْ
وإليه مرجع كل شيء في الورى
لا سيما أهل العظام الناخره
ونعيمه وعذابه متنوع
أبدا كأمواج البحار الزاخره
والكل في التحقيق أمر واحد
كل القوابل تستشم مباخره
والقبضتان هما جمال إلهنا
وجلاله ظهرا لنا في الآخره
والحق في عين الجميع محقق
والنفس لاهية بذلك ساخره
والنقر في الناقور يكشف خافياً
باللبس أول ما يقول وآخره


Slyším tvé, slávku, hlasy zase,
zahrádku naši ač pokrývá sníh,
slyším je zdaleka, nebe usmívá se,
a píseň horká na rtech tvých
zpívá o královny Elsy zlatém vlase.


Schön ist der Hayn, der einen grünen Schleyer
Von Dämmrung um die Hirtin zieht,
Wenn Sirius die Luft beherrscht und Feuer
Aus ofnem Schlunde sprüht.


Die Fichten und die Föhren –
sie lassen sich betören!


Die Bächlein rauschen in dem Sand
Und malen sich in ihrem Rand
Mit schattenreichen Myrten;
Die Wiesen liegen hart dabei
Und klingen ganz von Lustgeschrei
Der Schaf und ihrer Hirten.


Sono ombra e vado ove il dolor mi mena,
e s'io non mostro quel che l'alma sente,
l'è che i sensi non son pari a la pena:


Zabolelo srdce dobré ženy
Noemi, jež plačíc trpkým bolem
vracela se z Moab domů zpátky.
Provázely smutnou dcery její,
plašíce jí s čela něžnou rukou
zoufalé a černé dumy těžké.
„Holubice moje, nelze jíti
v neznámé vám kraje se mnou bídnou,
navraťte se v domy svojich matek,
oblažte je vroucí láskou něžnou,
šedinám již dosud mým jste přály!“
Zaplakaly obě smědé děvy,
obejmuly vetché tělo její,
takto žalnou prosbu svoji vedly:
„Sloužit budem jako otrokyně,
nevyháněj zpět nás, máti drahá,
uvykly jsme tvojí hřejné lásce!“
Zželelo se ženě proseb vroucích,
pozvedla je k srdci, které tlouklo
lahodivým tempem slasti – –


Вот вам стихи!
Не кушайте ухи,
А кушайте жаркое
Иль что-нибудь другоЗатем покорный ваш слуга
И гнусь пред вами, как дуг


Wenn Pfeile noch die Sonnenblicke,
Singvogel als Prophete wirbt
Und, Märtyrer der Frostestücke,
Für schönen Frühlingsglauben stirbt;


Ptačí skřeky zněly na všech stranách.
Dálka s dálkou šumně hovořila.
Opice se šklebíc zavěsila
nad hlavami někde na lianách.


Plačící vrtichvosti
uprostřed smutečních hostí
tři dny se postí:
Tohle tu ještě nebylo.
Proč jsi nám pošla, kobylo?


A vše tak nyní. Vánice ta krutá
v zelený kolem změnila se luh,
v němž nesčíslná září očka žlutá
a sněžných motýlů se hemží ruch,
jímž pěšina se vine do dálky
pod lehkou nohou vábné rusalky.
Však běda! V mihotavém nyní chvění
podoba něžná bledne, rozplývá se.
I spěchám blíže – sahám v roztoužení
po roucha prchavého siné řase –
tu ke mně obrací se ladná víla –
ne dívka již – zjev paní vděkuplný,
kol údů ztepilých jí sněžné vlny
vlající závoj lehce rozestýlá
a s tváře bledé, jež se ke mně kloní,
zář očí krásných těšivě se roní.
I roste, roste ve hvězdné až kraje
postava vzdušná, hasnouc pojednou,
jak mlha závoj třepetavě vlaje
v oblasti šíré vlnou průhlednou –
již jen ty oči v rozplynulé tváři
od nebes ke mně sklánějí se v zem –
teď hvězdy dvě tam vysoko jen září
nad bílé střechy chudým obrysem.


Neb lid je zrádce – mníš snad, že srdcem jdeš mu vstříc?
ó tvojí cti ta hanba, ta rána v tvoji líc!...


江上依稀栗里峰
峰前隐约故园松
征鸿尽向南天没
不为离人寄一封


Rozlétl výstřelu se rány zvuk,
úvalem potácí se v nitru lesa,
a Věslav, zbrocen vlastní krví svou,
kácí se mrtev, mrtev k zemi klesá.


»Willst, feiner Knabe, du mit mir gehn?
Meine Töchter sollen dich warten schön;
Meine Töchter führen den nächtlichen Reihn
Und wiegen und tanzen und singen dich ein.«


So schwanden wechselnd mir die Tage,
Ein Jahr ums andre sacht verrann,
Und schon blies mich des Alters Plage,
Des Alters schleichend Siechthum an.
Nun ward Erinnrung mein Genosse,
Erinnrung sang mir Tag und Nacht
Von jener Zeit, da ich zu Rosse
Dem Kaiser vorritt in die Schlacht.
Doch todt der Held! Nur sein Gedächtniss
Klang noch im Volke rings umher,
Doch seine Krone, sein Vermächtniss,
Mit jedem Tag zerfiel sie mehr.
Geschändet war die deutsche Ehre
Durch Fürstenmord und Pfaffentrug
Und nicht wie sonst von Meer zu Meere
Hielt Deutschlands Aar mehr seinen Flug.
Doch sank das Reich auch ins Verderben,
Noch einmal, eh ich ging zu sterben,
Wollt ich mir seine sieben Gauen
Im Glanz der Frühlingspracht beschauen.


Auch ihr, der Staaten friedliche Wächter, habt
Ein hohes Recht an unsern geflügelten
Gesängen; auch der tapfre Richter
Mächtiger Frevel und armer Unschuld;


Esta víbora ardiente, que, enlazada,
peligros anudó de nuestra vida,
lúbrica muerte en círculos torcida,
arco que se vibró flecha animada,


Ist mir's doch so süße Lust,
Dich, du frommes Kind, zu herzen!
Schirmte gern die zarte Brust
Vor des rauhen Lebens Schmerzen.
Doch, auch du fühlst einst wie ich,
Armes Kind! das dauert mich.


Cimbuří tvá sněhobílá,
jež se jako křišťál lesknou,
ztrácejí už pevný vzhled svůj,
i tu svoji záři blesknou,
i tvůj vodou přebohatý
veltok Quadalaviar
s přítoky opustil dávno
koryto své – suchopár.


Já jiné číše nemám, paní má,
než srdce své, jež po tvé milosti
co po nápoji touží nejsladším.


Wer glaubet, daß ein Kuß
Viel Süßes wirken muß,
Viel seltne Lust verspricht,
Mich dünkt, der irret nicht.
Das Weibchen sah allein
Die große Wahrheit ein:
Des Sängers Treu' und Kunst
Erwirbt nicht ihre Gunst.
Ein schneller Seitenblick
Verräth des Sperlings Glück.


Dunche, chi devïassi dal ver segno,
quel radrizza e cogliera' la a punto,
se 'l Cerretano a Spuleto conduci.


Siento que he perdido al buscar,
he perdido mis tiempos dorados.
Siento mis pesados pies caminar,
sobre cenizas de años pasados.
Inútil y futil refriega en busca de una verdad,
me condujo sin descanso a mi actual soledad.
Reposo de los difuntos, triste y sola realidad,
esperando que el tiempo pase sin que lo vea pasar.


Stín
u modra lesního se v záři ztratil,
však nový hlas a nový vzlyk děl ke mně,
vzpomínkou zajaté:
„Dál mysli, dál a ještě na otce!“


Du toller Wicht, gesteh nur offen:
Man hat dich auf manchem Fehler betroffen!


Menschenfreund, sey stark; laß deine Augen,
Sohn des Kummers, gib mir deine Hand,
Nicht das Gift für deine Ruhe saugen;
Taumle nicht an des Verderbens Rand.


Musa moje nezahálí;
tancuje si po papíře,
rodí se mi každým ránem
verše hned a v hojné míře.
Kéž bych mohl zbudovať z nich
palác plný krás –
na trůně bych usadil v něm
...., Vás!


A jako stíny jdou tu žluté ženy
a hledí v dál, zkad vidí letět hlad,
a děti smutny jsou a zamyšleny
a neběhají, nechce se jim hrát.


Freilich: Der feste Lohn fällt nun fort,
Aber die Freiheit ist auch was wert.
Und das mit dem Schaukelpferd
Ist jetzt unser Wintersport.


Nediv se tedy, předrahá,
když v oči Tvé svůj nořím hled:
hledám v nich tu svou blaženosť
a svojí duši nový svět!


De Armn sünd richti al to Gang!
De Nachts ni warm liggt, slöppt ni lang.
De lütten Dinger krupt so krumm
Mit Hannschen an un Döker um –


¡Ay! del mundo en el viaje solitario
una luz nos ayuda en lontananza
a cargar con la cruz hasta el osario


登城眺夕阳
惨澹群山色
何许最关心
愁云在西北


Ihr wagt euch gar zu viel, ihr, ihrer Seelen Heil.
Scheut ihr die Räuber nicht, ihr, meiner Seelen Heil?
Wolt ihr sein außer Furcht und sicher mich ergetzen,
so lasset ihren Mund euch auf den meinen setzen!


Могло б не быть и альманаха,
Когда бы не было имен…
Тащи пирата иль монаха
Для заполненья альманаха,
Где имя есть одно… Без страха
Издатель ловок и умен,
Даст денежки для альманаха,
Где имя в группе не имен…


Tu pod révou, již konec pole,
zřel hošíka jsem v slunné záři;
snad že se brodil v Labi dole,
byl nah a ležel k nebi tváří.


Dann kömmt Judas hergegangen,
Küßt verratend seine Wangen
Und um dreißig Silberlinge
Wird verkauft der Herr geringe.


عَجَباً مِتُّ غَراماً
بحَبيبي وحَييتُ
هذه آياتُ حِبِّي
هو يُحْيي ويُميتُ


Du aber, Muse, die uns einst gelehrt,
Nur reiner Seelenklang sei liedeswert,
Betäubt vom Schall der Glöcklein und der Zinken,
Ach, lässest trauernd du die Stirne sinken?
Wie lange noch wird dieser dürft'ge Wahn
Sinn und Gedanken des Geschlechts umfahn?
Wann wird, die wieder schlafend liegt im Hag,
Die deutsche Lyrik ihren Meister finden,
Der aus des Mittelalters Dämmergründen
Dornröschen rettet an den lichten Tag?


Dann wird ein Hirt und eine Herde sein,
Verlaufen in der Tiefe sind die Wogen,
Verweht vom Winde ist das letzte: Nein!


Dos filhos deste solo és mãe gentil,
Pátria amada,
Brasil!


Wo bleibstu Trost der gantzen Welt/
Darauff die Welt all Hoffnung stelt/
O kom! ach kom! vom höchsten Sal/
Kom tröst vns hie im Jammerthal.


Bajo el sollozo un jardín no mojado.
Oh pájaros, los cantos, los plumajes.
Esta lírica mano azul sin sueño.
Del tamaño de un ave, unos labios. No escucho.
El paisaje es la risa. Dos cinturas amándose.
Los árboles en sombra segregan voz. Silencio.
Así repaso niebla o plata dura,
beso en la frente lírica agua sola,
agua de nieve, corazón o urna,
vaticinio de besos, ¡oh cabida!,
donde ya mis oídos no escucharon
los pasos en la arena, o luz o sombra.


Weidmann.


Obloha se krásou mění!
Prsou roztoužený dech
a tázavé střely očí
letí z mraku do mraku.


Hörte er den Dichter singen,
Schwoll dem Mohren gleich die Galle,
Und der Lieder Süße wurde
Bittrer Wermut für den Neidhart.


Diß trägt der Heilge mit Gedult?
Der Herr für seiner Feinde Schuld/
Der König für die Knechte
Der Reine/ für die/ so verflucht:
Der Hirt für Schaffe/ die Er sucht/
Für Sünder der Gerechte.


Grabe, wems behagt, der Rinde
Der Geliebten Namen ein;
Welcher Hirtin ich empfinde,
Flüstert keine Buch' im Hain.
Unsers Bundes Knoten schlangen
Jahre fester, doch verrieth
Auch den Saiten, die ihr klangen,
Ihren Namen nie mein Lied.


Králík, chtěje uvest stkvělé
zvyky, lidi cestou stíhá,
jako nákeřníci směle
na pocestné v koutě číhá;
slabec-li sem kráčí,
mocí z něho páčí
službu, neb se pere,
chodec smělost sláčí
a se k službě dere.


Když jeli tryskem kolem kupy těl
a k předu ostruhou své hnali koně štvané,
své jméno Kramer volal uslyšel
a zvuky bolestné: „Ó zastav! zastav, pane!“


Über die Heide geht mein Gedenken,
Du kleines Mädchen,
Nach dir, nach dir allein;
Über die Heide möchte ich wandern,
Du kleines Mädchen,
Bei dir zu sein.


O Liebe, du Lebensquell,
Du Bächlein hell,
Verbreitest Kühlung um mich her,
O labe mich,
Ich sink' in dich
So selig, so wählig
Wie Fischlein in dem Muttermeer.


Denn es ist ein schönes Fahren,
Langsam, langsam, bis zur Höhe.
Unten liegt, wie eine Muschel,
Rosafleischig überhaucht,


Doch kennen sie die treue stimme
Das locken und bestraffen nicht,
Das im gewissen stets geschicht,
Sie von natur und bitterm grimme
Von blind- und thorheit zu erlösen.
Du bleibst den meisten unerkannt,
Das thier, das niemals klug gewesen,
Nimt lieber erd und koth zur hand.


Wer nicht mit viel Bescheidenheit
Verbirget viel Geschicklichkeit;
Wer nicht zuweilen klüglich fehlt,
Und vor die Missgunst Lieb' erwehlt; 1
Der wird dem Spieler gleich geschätzt,
Der alles zieht, was man aufsetzt:
Wer stets gewinnt, dem setzt man wenig auf im Spiel,
Und der, der niemals nicht verliert, gewinnt nicht viel.