Cease then, nor ORDER  name:
Our proper bliss depends on what we blame.
Know thy own : This kind, this due degree
Of blindness, weakness, Heav'n bestows on thee.
Submit — in this, or any other Sphere,
Secure to be as blest as thou canst bear;
Safe in the hand of one disposing Pow'r,
Or in the natal, or the mortal Hour.
All Nature is but Art, unknown to thee;
All Chance, Direction which thou canst not see;
All Discord, Harmony not understood;
All partial Evil, universal Good:
And spight of Pride, in erring Reason's spight,
One truth is clear; "Whatever Is, is RIGHT."


La gente qui: la perdi a un tempo il Regno
s in questa impresa piu duri ostinato
dove se al ritornar muti disegno
servi lavanzo di tua gente: e il stato:
lasciar Marsiglio e di te caso indegno
ch ognun te ne terrebbe molto ingrato
ma ce rimedio: far con Carlo pace
ch a lui deve piacer se a te pur piace:


Nach Dem ich mich muß bangen,
Der einzig treu und rein:
Ich kann Ihn nicht erlangen
Und kann nicht ohn' Ihn sein. –


胜槩居常画里求
鳜鱼清梦落沧洲
今朝亲见桃花树
重振家声是此秋


Mas um assombro frio se me ocorre,
Sobre o fatal destino de quem morre
Sem haver compreendido a própria vida.


Dir darf dies Blatt ein Kettchen bringen,
Das, ganz zur Biegsamkeit gewöhnt,
Sich mit viel hundert kleinen Schlingen
Um deinen Hals zu schmiegen sehnt.


Fuyons, Sérénité de mes heures meurtries,
Au fond du crépuscule infructueux et las.
Dans l’enveloppement des vapeurs attendries,
Dans le soir énerve, je te dirai très bas.
Ce que fut la beauté de la Maîtresse unique…
Ah ! cet âpre parfum, cette amère musique
Des bonheurs accablés qui ne reviendront pas !


扁舟独上武陵溪
花暗渔郎路欲迷
忽见画图惊一载
东风憔悴一枝低


Darf man den Tempel um ein Weib entweihn?
Mit einem Weib um goldne Götzen tanzen?
Du willst nicht mehr so frei sein, frei zu sein?
Dein Schwert als Kreuzlein auf die Brust dir pflanzen?
Ich such' den Dichter nur in unsern Reihn –
Leb' wohl! Leb' wohl! Ich lass' dich deinen Schranzen!
Schon hör' ich dich: »Herz, Herz – nicht mehr so warm!
Wir gehn zu Hofe – Gräfin – Ihren Arm!«


V posledním pekle, kořist utrpení,
jež také třtinu časem zocelí,
dnem oslepeni, nocí pokořeni:
tak do věčnosti trpí zbabělí.


Wer dapffer und beherzt / den schröckt kein drauen nicht:
der Eiffer wird geschärfft / wann man ihm widerspricht.


Upomínkou předkův slavných
Duch se vnukův utuží,
V záři dějů časů dávných
Přítomnost se oruží.


“Presa!” Ecco lo squillo
della vittoria. “Aiuto!
È tutta di velluto:
oh datemi uno spillo!”


Gern stickt' ich zarte Rosen mir,
Dann hätt' ich deine Wangen hier
Und sehnte mich nicht so nach dir.


Přítel jest mi onen Spartan,
Jenžto statně, mysli hrdé
Umírá, syn vlasti věrný,
Na podušce štítu tvrdé.


¿Será un crimen rasgar la tenue gasa
con que oculta el amor gracias terrenas,
o en la pomposa viña las ajenas
uvas gustar y el bien que raudo pasa?


دِنْ للأبوين وبرّهما
واصبر لأداء حقوقهما
فالجنّة والنار اندرجا
في برّهما وعقوقهما


Das Mädchen, das ich liebe,
Ist so zum Sterben schön!
Ich glaube fast, ihr Wellen,
Ihr kühlen, wollt mich verstehn.


枯木花开劫外春
倒骑玉象乘麒麟
而今高隐千峰外
月皎风清好日辰


Wie deine Augen leuchten,
Dann wieder mild sich feuchten,
Wie dir die Wange glüht!
Das Herz muß hörbar schlagen;
Wie sich die Pulse jagen,
Wie's durch die Adern sprüht!


A ta druhá podává mi
klín pln perlí hebce.
‚Dítě, dítě, zůstaň s námi,
zůstaň,‘ šepce.


L’éclair nous épouvante et la nuit nous désole…
O vieux Lear, comme toi je suis errante et folle,


بعدتَ وما حكمُ البِعادِ بعادلِ
أما مِن نصيبٍ فيك غيرُ البعادِ لي
طوى خالَكَ المسكيَّ عنِّي وخدَّكَ ال
جميلَ غداةَ الجزعِ وَخْدُ الحمائلِ
وأسقطْتَني لمّا ظننتُكَ واصلاُ
كأنِّيَ حرفُ الراءِ في لفظِ واصلِ
وأوحَشني ربعٌ لأهلكَ مُقفرٌ
فلذتُ بقلبٍ من جَوى الشوقِ آهِلِ
وغادرتَ عَيني كالغدير بطلعةِ
هِيَ الروضُ غِبَّ السارياتِ الهواطل
فكنْ جامعاً بينَ الغَديرِ ورَوْضة
ليخضرَّ لي عَيْشي وأحظى بطائِلِ
ومَن لي بأنْ يخضرَّ عيشي والنّوى
دُوَيهةٌ تصفرُّ منها أنامِلي
أسرَّكَ مني أنَّ هجركَ مُدنفي
وغرَّك مني أنَّ حبكَ قاتِلي
بحسبِكَ أنَّ البَينَ راشَ نبالَه
وفوَّقَها نَحوي فأصمَتْ مقاتلي
وخوَّفني ماءٌ منَ العينِ نازلٌ
عمىً هو من ماءٍ إلى العينِ نازِلِ
وخطبٌ سمينٌ مثلُ رِدفِكَ ذقتُهُ
بجسمٍ نحيفٍ مثلِ خَصركَ ناحلِ
فهبني خِلالاً ثمَّ هبني تَداخُلاً
خلالَ ثناياكَ العذابِ المناهلِ
ومُذ أَعلقتْني الأربعونَ حِبالَها
تراءَتْ لعيني الأرضُ كِفّةَ حابِلٍ
وما شَعَراتيْ البيضُ إلا مشاعلٌ
ومِن نارِ قلبي نورُ تلك المشاعلِ
وما الشيبُ إلا شائبُ الصّفوِ بِالقَذى
ولا وخطُه إلا نذيرُ الغَوائلِ
يردٌّ قناة القدِّ قوساً ويَنْتضي
على الوفَراتِ السُّودِ بيضُ المَناصِلِ
ولولا حَصادُ العُمرِ لم تكُ تَنْثني
لدى الكِبرِ القاماتُ مثلَ المناجلِ
وغيم شبابٍ جادَ رَوضَ مسرَّتي
فزالَ وفعلُ الغيمِ ليسَ بزائلِ
ففي مَقلتي وَدْقٌ صَدوقٌ بفَيضِهِ
وفي عارضي برقٌ كذوبُ المَخائِلِ
سقى اللهُ أيامَ الصّبا فهي حقّها
لبان ضروعٍ للنعيمِ حَوافلِ
وطّرب أُذْنَيْها بنغمةِ مَعْبَدٍ
وحرَّكَ عِطْفَيْها بخَمرةِ بابِلِ
وعشّبَ مَرْعاها كساحةِ مُجْتد
حبَتْهُ يد الشيّخ الأجل بنائِلِ
وليسَ نظامُ الملكِ إلاّ سحابَةٌ
يشيمُ حَياها كلُّ حافٍ وناعِلِ
فكالبحرِ إلاّ أنّهُ غيرُ آسنٍ
وكالبدرِ إلا أنَّهُ غيرُ آفِلِ
ذَراهُ ربيعٌ للرجاءِ إذا شَتا
وفيهِ لقاحٌ للأماني الحَوافِلِ
إذا الركبُ زمُّوا عِيسَهم عن فِنائِهِ
وشَدُّوا قُتودَ النّاجِياتِ المَراقِلِ
رأيت العِبابَ البجرَ ينشرْنَ شُكرَهُ
وإنْ كانَ تَشكوهُ ظُهورُ الرَّواحِلِ
فأوْهامُهم من مَدحِه في دقائقٍ
وأَحكامُهم من مَنْحِهِ في جَلائِلِ
وأكرمُ شيءٍ عندَهُ صوتً سائِلٍ
وأَهْونُ شيءٍ عندَهُ قَوْلُ عاذِلِ
هو الحسَنُ المَوْصوفُ بالحُسنِ فِعلُهُ
نَدِي الكفِّ طلقُ الوجْهِ لدْنُ الشّمائِلِ
أشمُّ طويل الباع مستغزر الّلهى
أغرّ عريض الجاه جمُّ الفضائل
فتىً أنستْ منهُ الوِزارَةُ رُشْدَها
إذِ استْتَودعتْهُ المهد أيدي القوابل
توسّدَ حجرَ الأكرِمينَ أُولي النُّهى
وألقَم ثديَ المُحصّناتِ الغَوافِلِ
فجاءَ كما يلفي وزرُّ قميصِهِ
على مُستقِلٍّ بالمَعالي حُلاحِلِ
لهُ اللهُ من قَرمٍ إلى المجدِ سابقٍ
وبالخيرِ أمّارٍ وللمَيرِ باذِلِ
ولِلملْكِ مِعوانٌ وللمُلكِ حارِسٌ
وللدَّرِّ حَلاَّبٌ ولِلنُّصحِ ناخِلِ
إذا خطَّ كفَّ الوَشْيِ فَضلةَ ذَيْلِهِ
حَياءًُ وغضَّ الجفْنَ نَورُ الخَمائلِ
وإنْ سلَّ صمصامَ الفَصاحةِ ناطقاً
تحيّرتَ في تَطبيقِهِ للمَفاصِلِ
به اخْضرَّ عُودُ الدَّهرِ واهتزَّ نَبْتُهُ
ودُلَّ على مَقْصوده كلُّ فاضِلِ
أذُمُّ عليهِ الدَّهرَ إذ حلَّ بَرْكُهُ
عليَّ وحَسّاني كُؤوسَ البَلابِلِ
وزَلزلَ رُكني فانهدمْتُ لهدِّهِ
وقد هدَّمَ الأركانَ هدُّ الزَّلازِلِ
فطارَتْ عَصافيري وشالَتْ نَعائمي
وهاجَتْ شَياطيني وفارَتْ مَراجلي
وكيفَ أرى نفسي مَداسَ مناسِمٍ
تُطامِنُ منِّي أو مُناخَ كَلاكِل
وخَلفيَ أولادٌ وخلفي رائثٌ
على عاجِزات النهض حُمر الحواصل
وقد أطمعتْني منهُ قُدْمَةُ خِدْمتي
ودعْوى انتماءٍ أُكِّدَتْ بالدَّلائل
ولي أملٌ غضُّ الشبابِ طَريُّهُ
وذاكَ لشيبٍ في نَواصي وسائلي
وصحبةُ أيامٍ مضَتْ وكأنّما
هواجِرُها تُكْسى ظِلالَ الأصائِلِ
ليالٍ لبِسْناها ومِسْنا تَجمُّلاً
بِها فوجدنْاها رقاقَ الغَلائِلِ
وكم لي فيهِ من سَوارٍ سوائِرٍ
حوالٍ على الأحوالِ غيرِ عَواطِلِ
قوافٍ كأني لاعبٌ من نَسيبِها
بعطشانةِ الزنّارِ رَيّا الخلاخِلِ
مُغرّرةٌ في كلِّ نادٍ رُواتُها
مُصنِّجَةٌ في كل وادٍ جَلاجلي


Sô gorvo, o signore é un goió
Piore do Gapitó!
Ma aprenda bê ista liçó,
I non credite maise in dulaç
I assi dizéno fui s'imbora,
Se rino do gorvo gaipór
O Gorvo, danado da a vida,
I co logro cre illi livô,
Pigô um pidaço di górda
I s'inforc


Wohin – wen kümmert's? – auf gutes Glück,
Und käme vielleicht so bald nicht zurück.


قلت لإحسان وزير التقى
في مطلب الميراث لي مغنم
من بركة القطن لكتانها
فقال هذا طلبٌ ملجم


Siehe! da verstummen Menschenlieder,
Wo der Seele Lust unnennbar ist,
Schüchtern sinkt des Lobgesangs Gefieder,
Wo der Endlichkeit der Geist vergißt.
Wann vor Gott sich einst die Geister sammeln,
Aufzujauchzen ob der Seele Sieg,
Mag Entzückungen der Seraph stammeln,
Wo die trunkne Menschenlippe schwieg.


Wenn du aus dir verjagst die Sünd und ihr Getümmel,
So wirft St. Michael den Drachen aus dem Himmel.


iştvan görmüyor gözlerini oymuşlar


Je n’ai pas l’air commode. Il est mal disposé.
Choc terrible ! Soudain, au fort de la querelle,
Petite et fine à la croire surnaturelle,
Une enfant apparaît, grands yeux noirs, teint rosé.


A krucifix ku bledým tiskna rtům
jen tiše zavzdychne: Silentium!


Fijar tu giro vagaroso evita,
que la más bella flor que adorna el suelo
brilla un momento y dóblase marchita


Und hoch erseufzt mir der Edle:
So bist du, Guter, so früh gefallen. Zu früh
»Bist mir gefallen, du Guter!«


Vždycky tu staré pramáti lebí
podivné táhlo zachvění:
Řetězy s nohou! oči všech k nebi
zvedly se v blahém toužení
a titanů děti
cítily otců svých plamennou krev,
vybuchly v hněv
veliké skutky, nadšený zpěv
z ňader jim letí
k zóře, jež nítí se v plameni!


sacando en perfección maravillosa,
por la flor más realzada y escogida,
a Laura, más que todas más hermosa.


Bütyök van a kezemen,
gyémánt van a szivemen.


Und als der selbig auch mit tot abschide,
dein tirannei auch angefangen hat;
Bist erger, dan vor die zwen, mit unfride,
wie man teglich spürt an deiner untat;
Darum tu ich um frist deins lebens werben
mit bit fürwar der götter schar;
ich fürcht, so du tust sterben,
möcht noch ein ergrer kumen an dein stat.«


Tílko k tílku přituleno;
kdosi mimo šel a tleskal.
První koberec to jarní
pro Mládí, jež vyšlo ze skal.


Lira dos Vinte Anos
    Segunda Parte
    TRADUZIDO DE HENRIQUE HEINE


Ten let mne plní závratí,
zbýt nemohu se jakés trémy.
Neračte, páni, přistati?
Rád měl bych blízko pevnou zemi.
Já obětoval mnoho rád.
V mládí se blázní, víte sami.
Teď chci však míti jedenkrát
zas pevnou půdu pod nohami.


冰力方刚风助威
经旬足不到门畿
可人安倩来相问
语极情生爵娄挥


Als ich eure Augen sah
Brechen unter Todesschmerz,
Saget mir, wie es geschah,
Daß nicht brach mein Mutterherz!
Ach, mit eurem frohen Lachen
Könnet ihr mich weinen machen,
Weinen nicht zum Scherz.


Diotima! selig Wesen!
Herrliche, durch die mein Geist,
Von des Lebens Angst genesen,
Götterjugend sich verheißt!
Unser Himmel wird bestehen,
Unergründlich sich verwandt,
Hat sich, eh wir uns gesehen,
Unser Innerstes gekannt.


Daraus bisweilen ein sanftes Tier tritt
Und langsam die schweren Lider senkt.
Auf deine Schläfen tropft schwarzer Tau,


Wen Vieler Glück und Sicherheit
Mehr als sein eigen Glück erfreut:
Wen keine schöne That gereut,
Wer frühe den Tyrannen dräut,
Dem Laster gleich die Knechtschaft scheut;
Der, der hat Schweizerredlichkeit!


Genug, genug! mag sich's erfüllen!
Geschehen mag was soll und muß!
Zu frühe noch wird sich enthüllen
Des Schicksals wandelloser Schluß.
Vermessen wär's ihm vorzugreifen –
Ein fruchtlos thörichtes Geschäft!
Du magst dem Loos entgegenreifen,
Das still in deinem Busen schläft.


溪上春晴聊看竹
谁言驿使此相逢
担簦蹑屐仍多病
笑杀云间陆士龙


Csillag.


quivi vita si fa libera e sciolta;
e, se vuoi dire il ver, non è piacere
che agguagli il gir per le taverne in volta.


onde io, Ferrara, madre de ritale muse seconda,
questo vindice canto su 'l nostro Po t'invio.


Kdes kolo též bylo obklopené stromy rozložitými,
pro mne památné tím, že druhdy besídky pěvecké
tam kroužek míval, jehož údem býval otec můj;
často za léta večer, když kolkol stříbro měsíce
krášlilo listy a zem, tam znívaly písně domácí
v oblibu tehdy vešlé, zvlášť nápěvy na sloky pěkné,
jež v duchu národním svém v Ohlase pěl Čelakovský,
a kraji na Mži milá dvojnásob Růže Tetínská.


K bráně poutník mladý volným kráčí krokem,
místa svého mládí kalným hledá okem.


„Pyramidale Keckheit das!“
děl princ si táhna knírky –
a hned šel kolem jeden hlas:
Potáhne Selim sirky.


Náš domek není pojištěný,
na střeše není hromosvod.
Jen když jsou sklepy opatřeny
a hrdlo má, co jemu vhod.


Gab uns der Sommer doch genug
Sein Scheiden zu ertragen;
Erinnerung und Geistesflug
Verscheuchen alle Klagen.


Věnec z olívových ratolestí
Ovíjí se kolem skrání Tvých,
Nebo v míru zakládáš Ty štěstí,
Králi míru-dárce! synů Svých;
Kéž se do tohoto věnce vměstí
Několik též lístkův lípových
Z posvátného Slovanů Tvých stromu,
Pnoucího se kolem Tvého domu!


Vánek lesem hrany hrá,
Vody vlna houpavá
Šumí květům sladké muky,
A mým srdcem táhnou zvuky:
„Hrobu tma mé blaho má!“


Vergnüget euch ihr eitlen Sinnen/
Wohin euch die Begierde treibt.
Mein Hertz soll einen Schatz gewinnen/
Wo sein Vergnügen ewig bleibt.
Denn mein Gemüthe soll die Freundschaft treuer Seelen/
Zu seiner beständigen Losung erwehlen.


Jöszte, jöszte, várnak régi
Jóbarátaid;
Vond föl a kék ég alatt a
Fák zöld sátrait.


Nyní ale po výsostném toužím,
Jest to mužstvu uložená draha,
Však předc nebezpečná; tomu směru sloužím.
Oslavy snad vydobude snaha;
Zdá se, jak bych vězel na rozcestí,
Chybit mohu pravé stezky štěstí;
Nezbývá než stíhat, kam nás volá pud,
V pochybení lze snad napraviti blud.


Da erschien mir im Traum eine der Himmlischen:
Gleich dem Abendgestirn flammten die Augen der
Göttin, Seligkeit schwebte
Auf den Lippen der Lächelnden.


Tú, Clito, doctrinado
del escarmiento amigo,
obediente a los doctos desengaños,
contarás tantas vidas como años;
y acertará mejor tu fantasía
si conoces que naces cada día.
Invidia los trabajos, no la gloria;
que ellos corrigen, y ella desvanece,
y no serás horror para la Historia,
que con sucesos de los reyes crece.
De los ajenos bienes
ten piedad, y temor de los que tienes;
goza la buena dicha con sospecha,
trata desconfiado la ventura,
y póstrate en la altura.
Y a las calamidades
invidia la humildad y las verdades,
y advierte que tal vez se justifica
la invidia en los mortales,
y sabe hacer un bien en tantos males:
culpa y castigo que tras sí se viene,
pues que consume al proprio que la tiene.
La grandeza invidiada,
la riqueza molesta y espiada,
el polvo cortesano,
el poder soberano,
asistido de penas y de enojos,
siempre tienen quejosos a los ojos,
amedrentado el sueño,
la consciencia con ceño,
la verdad acusada,
la mentira asistente,
miedo en la soledad, miedo en la gente,
la vida peligrosa,
la muerte apresurada y belicosa.
¡Cuán raros han bajado los tiranos,
delgadas sombras, a los reinos vanos
del silencio severo,
con muerte seca y con el cuerpo entero!
Y vio el yerno de Ceres
pocas veces llegar, hartos de vida,
los reyes sin veneno o sin herida.
Sábenlo bien aquellos
que de joyas y oro
ciñen medroso cerco a los cabellos.
Su dolencia mortal es su tesoro;
su pompa y su cuidado, sus legiones.
Y el que en la variedad de las naciones
se agrada más, y crece
los ambiciosos títulos profanos,
es, cuanto más se precia de monarca,
más ilustre desprecio de la Parca.
El africano duro
que en los Alpes vencer pudo el invierno,
y a la Naturaleza
de su alcázar mayor la fortaleza;
de quien, por darle paso al señorío,
la mitad de la vista cobró el frío,
en Canas, el furor de sus soldados,
con la sangre de venas consulares,
calentó los sembrados,
fue susto del imperio,
hízole ver la cara al captiverio,
dio noticia del miedo su osadía
a tanta presunción de monarquía.
Y peregrino, desterrado y preso
poco después por desdeñoso hado,
militó contra sí desesperado.
Y vengador de muertes y vitorias,
y no invidioso menos de sus glorias,
un anillo piadoso,
sin golpe ni herida,
más temor quitó en Roma que en él vida.
Y ya, en urna ignorada,
tan grande capitán y tanto miedo
peso serán apenas para un dedo.
Mario nos enseñó que los trofeos
llevan a las prisiones,
y que el triunfo que ordena la Fortuna,
tiene en Minturnas cerca la laguna.
Y si te acercas más a nuestros días,
¡oh Clito!, en las historias
verás, donde con sangre las memorias
no estuvieren borradas,
que de horrores manchadas
vidas tantas están esclarecidas,
que leerás más escándalos que vidas.
Id, pues, grandes señores,
a ser rumor del mundo;
y comprando la guerra,
fatigad la paciencia de la tierra,
provocad la impaciencia de los mares
con desatinos nuevos,
sólo por emular locos mancebos;
y a costa de prolija desventura,
será la aclamación de su locura.
Clito, quien no pretende levantarse
puede arrastrar, mas no precipitarse.
El bajel que navega
orilla, ni peligra ni se anega.
Cuando Jove se enoja soberano,
más cerca tiene el monte que no el llano,
y la encina en la cumbre
teme lo que desprecia la legumbre.
Lección te son las hojas,
y maestros las peñas.
Avergüénzate, ¡oh Clito!,
con alma racional y entendimiento,
que te pueda en España
llamar rudo discípulo una caña;
pues si no te moderas,
será de tus costumbres, a su modo,
verde reprehensión el campo todo.


Ou si, plus sage encore, et détournant la guerre,
Il eût par ses bienfaits ramené sur la terre
Les beaux jours, les vertus, l'abondance, et les arts,


Drum wünscht nicht länger hier zu bleiben,
Als, unser Ziel uns vorzuschreiben
Beschlossen hat, der uns gemacht.
Wenn unser Lebens-Tocht verlodert,
Und uns der Schöpfer zu sich fodert,
So saget fröhlich: gute Nacht!


Wenn sie mich unbeweint zuletzt,
Weib-, kinderlos, verscharren,
Ich zünde meinen Knaster jetzt,
Dem Rauche nachzustarren.


¡Vano recuerdo! En mi destierro triste
me deja Apolo, y de mi mustia frente
su sacro fuego y esplendor retira


Vzpomínka jde duší tvojí,
jak by sladký zněl tam hlas:
nad tvým polem Kristus stojí,
jako kdysi v dávný čas.


Wenn ole Pagen recht verdaut hebbt,
Wenn satte Köhbeest edderkaut hebbt,
So is dat nüdli antosehn,
Wa se allmähli kamt to Been.
Eerst stęhnt een Enn' un richt de Steert op,
Denn kummt de Achterenn' vunt Deert op,
Denn stęhnt de anner Enn' un streckt sik,
Denn steit dat ganze Beest un reckt sik;
Doch sünd de Pagen meistens spattlahm,
Un künnt toeerst ni rech to Patt kam,
Un humpelt rum un pett en Tweetritt:
As wenn en Klempner dat Lifweh ritt,
Un krümmt sik as en Worm int Sandlock,
Denn leider! eet he to vęl Pannkok!
De knipt em as en bös Gewęten,
De sett em as Kolik int Sweten,
De krupt as smölten Bli int Lif lank,
De zwickt em as en isern Kniptang,
De drückt em an de korten Rippen.
Jan Reuter! hest du noch en Drippen?
So krig de blickern Flasch vun Knop,
Un schrap den letzten Rest tohop,
Denn schall dat sik wul bald verdeelen,
Wi Annern mœt pattu ni nœlen!


a dals nám vypiti slz míru velikou.


A véres földnek vére szülte Őt,
A sok kiomlott, sűrű, keserű
Vér összeállt a fájó földeken,
Testté tapadt, alakká tornyosult,
Vérszínű, nagy, mezítelen alakká,
Ki országlépő tágra tárja lábát,
S Földet rengésre tépő hangja zeng
Piros Keletről a sápadt Nyugatnak:
“Ím eljöttem!
Eljött a Vörös Isten!”


Miro tu corazón
y veo un micrófono pegado con cinta adhesiva del color de tu carne.
Corres contenta hacia mi cuerpo
como sida,
como ladilla caricaturizada
como pornografía,
me amas.
Me dices que yo soy como África,
peor que África,
como el peor país de África.
Sonrío
y parece una foto
en la que vamos a salir con los ojos cerrados,
parece como si yo en el fondo me burlara de ti,
como si pensara que eres tonta,
de yeso,
pintada,
tirada en un jardín de la Gran Avenida.


Gehorsamheit zu Gott ist der Geschöpff ihr all,
Ihr gantzes, was von ihm der Schöpffer hat begehrt:
Ihr grund vor der Natur, und als di welt gelegt;
Ihr anfang, mittel, end im anfang, mittel, end.
Auf disem felsen steht der heilgen Engel Reich;
Das ewig sich verhöht, imehr hirauf es gründt.
Als Lucifer hir wich, erblich sein gantzer glantz,
Und san er sich zu Nichts, als er dis Nichts verschmäht.
Als Adam strauchelt hir, war seine zir zur schmach,
Und ist der Schrifft ihr All Gehorsamheit zu Gott.


Freudig schießt er auf Gefahr,
Wie auf Raub der Sonnenaar,
Stürzt mit Wangen frisch und rot
Kühn hinein in tiefsten Tod.


Ella volgea i begli occhi a terra invano,
che bagnavan di pianto il viso e 'l seno,
e vedea il lito andar sempre lontano
e decrescer più sempre e venir meno.
Il destrier, che nuotava a destra mano,
dopo un gran giro la portò al terreno
tra scuri sassi e spaventose grotte,
già cominciando ad oscurar la notte.


Die Höll (nach seiner Lehr
Ein' Fabel) brennt nun sehr/
Hat läider erfahren
Nach Länge der Jahren/
Wie grausam die Flammen
Dort schlagen zusammen:
Aus diesem nur Gedicht
Ist worden ein Geschicht.


Ade zu tausent Jahren/
O Welt zu guter nacht:
Ade laß mich nun fahren/
Ich längst hab dich veracht.
In JESV lieb Ich lebe/
Sag dir von Hertzen grund:
In lauter Frewd Ich schwebe/
Wie sehr ich bin verwund.


Self-Love, the Spring of motion, acts the soul;
Reason's comparing Balance rules the whole;
Man, but for that, no  could attend,
And but for this, were active to no
Fix'd like a Plant, on his peculiar spot,
To draw nutrition, propagate, and rot;
Or Meteor-like, flame lawless through the void,
Destroying others, by himself destroy'd.


Da ward zum Purpur das Panzerhemd
In schäumender Farben Glut,
Da dampfte kochend der Helmbusch rot
Vom träufelnden Frankenblut.


« Mais, soit qu’un vieux respect pour le sang de leurs maîtres
Parlât encor pour moi dans le cœur de ces traîtres ;
Soit que de Médicis l’ingénieux courroux
Trouvât pour moi la mort un supplice trop doux ;
Soit qu’enfin, s’assurant d’un port durant l’orage,
Sa prudente fureur me gardât pour otage,
On réserva ma vie à de nouveaux revers,
Et bientôt de sa part on m’apporta des fers.


Si parte, ch'è ora, né giorno,
sbarrando le vane pupille;
si parte tra un murmure intorno
di piccole stille.


Konntest du in ihren Augen
Niemals bis zur Seele dringen?
Und du bist ja sonst kein Esel,
Teurer Freund, in solchen Dingen.«


Und lächelnd winkte der Erhörung Fei. –
Da sank ein dumpfer Schlaf auf meine Lider;
als ich erwachte, war der Traum vorbei.


Und wieder ins Feld. Ein Grauen packt
Sie oft im tosenden Ährengebraus
Und klirrend schwingen ein und aus
Die Sensen geisterhaft im Takt.


Wer wird mir nun Trost erwecken?
Wo ist meines Alters Stecken?
Meine Hoffnung, mein Gewinn,
Ruh und Absehn ist dahin:
Lasst den falschen Schein der Zeiten
Euch, ihr Menschen, nicht verleiten,
Wann sich leichtes Glück eräugt,
Nicht gläubt seiner Gunst, es träugt.


Kromě toho z dobrých padesáti procent
je vědec, a to spíše větší
než menší, o čemž svědčí
jeho oblíbený titul: docent!
Nic na věci nemění,
že nevíme, na kterém vysokém učení
působí. Prý někde v Tramtárii až
vykládá taroky a mariáš.


Es zog der Bettelstudent vorbei
Und spielte auf der Leier
Sie guckt hinaus, was es wohl sei
Und folgt dem neuen Freier.
Treulieb, Treulieb ist verloren!


Déjà des vieux tilleuls les premières rangées
Versent sur les gazons leurs ombres allongées
Jusqu'au pied du fossé qui borde le manoir.
La forêt qui s'étend à l'horizon déroule,
Sous un vent large et frais, les grands plis de sa houle,
Et mugit tout au loin dans la brume du soir.


S tolongnak vadul
Az ágyam körül,
S direkt mind az én
Újévemnek örül.


Oh, moje slzy utajené,
jak v podzim vláha jsou jen as –
tu slunce pije, země ssaje
a přec ji ještě stihne mráz.


Senhor, se vos são aceitos
Pobres versos, mal limados,
Entre vidros e receitas.
Em triste leito traçados;


E mentre che sonando gia costei,
usciron più malardi di quelle acque,
forte fuggendo davanti da lei:


Kom/ Cynthia/ der frühling tritt heran/
Die blume wil nicht in der knospe bleiben/
Die nachtigal stimmt ihre lieder an/
Und will die zeit mit liebligkeit vertreiben;
Der weinstock weint zum zeugen seiner lust/
Daß Phöbus ihn mit neuen augen grüsset/
Feld/ thal und berg schmückt lenden/ schooß und brust/
Wenn Flora sie mit buntem munde küsset.
Es rühren sich die kräffte der natur/
So durch den frost vor diesem war verschlossen/
Was adern hat/ kommt auff der liebe spur/
Und was der thau des himmels hat begossen.
Cupido reist auff seine laute zu/
Die saiten sind des leibes beste sehnen/
Ich/ Cynthia/ verliehre trost und ruh/
Bewegen dich nicht meine heisse thränen?
Komm/ Cynthia/ bewege geist und fuß/
Und komm mit mir in einen schlechten garten/
Der blumen schar empfindet fast verdruß/
So lang auff dich/ mein schönes licht/ zu warten.
Was noch der frost mit schlechten banden drückt/
Und eine lufft des weissen nordens bindet/
Wird alsobald erlöset und erquickt/
Wenn sich der glantz von deinen sonnen findet/
Trit fröhlich zu/ denck auff die blumen nicht/
Dieselben durch die füsse zu verderben/
Es ist ihr wunsch also seyn zugericht/
Und durch den fuß/ der himmlisch ist/ zu sterben.
Doch liebest du vielmehr die süsse ruh/
Und bist gesinnt dich in das graß zu setzen/
So läst es dir auch diese freyheit zu/
Wie solte sie das schöne theil verletzen.
So trachte nur/ weil erd und himmel lacht/
Die schöne zeit nicht schläfrig zu verliehren.
Erwege doch, was jener sperling macht/
Es will der schalck uns in die schule führen.
Schau was man dort mit jener schmate thut/
Man nimt den stock und pfropffet in die krinne/
Es regt in mir sich adern geist und blut/
Komm/ daß ich auch dergleichen spiel beginne.


Et de cette pitié que tu
Nous portes sort une vertu


Tak tekutý je vlahý vzduch i mráčky táhnou plynně
a tajem lesa význačným zní housle v sonatině,
jak v zvonku čirém stříbrném když srdéčko se kmitá,
zvuk roní malý skřivánek do zlatých proudů žita.
Smír do vesnických klekání se elegicky vtělí,
že oplýváme lítostmi, kde zanevřít jsme chtěli.
A v modrých českých potocích to křišťálově ťuká,
jak po klávesách chvějící by lehká přešla ruka.
A jako by se vzdouvaly mdlé myšlenkové stany,
když v chrámě vetchý učitel hrá credo na varhany.
Roh lovčí jak by třaslavý se prolamoval tichem,
jen touhou svou se obíral a horkým lidským hříchem.
A jak by v noci měsíčné ston harfy slyšet bylo
a z lunných přeslic tkanivo by měkce ševelilo,
jak studený by zmíral zpěv kdes od půlnoční strany,
hvězd stříbrnými dýkami když zenit rozbodaný –
se lednou krví kosmickou už v hloubce barvit začne,
zpěv polobožské rusalky po lidském štěstí lačné.


Die Falter sind all' entflogen,
Die Sonnen sind alle verglüht,
Die seligen Plätzchen verschwunden,
Die Blumen versengt und verblüht.


道士家边夫子宅
灵龟山里锦云阿
烧丹果会成仙去
应笑儒冠误已多


Высока гора Кунак на Юге,
Я вижу еВысока гора Кунак на Юге,
Я смотрю на неЯркий блеск над горой на Юге,
Я дивлюсь на негСолнце блестит на облаках на Юге,
Я любуюсь на блесСмотри на цвета над горой на тучах,
Я смотрю на ЮСмотри, как черна гора под тучей,
Я поеду на Юг!


Jako zlaté oči strážné
s nebe v šťastný lidský sen
na sta hvězdných světel blýská;
jenom mně se v světě stýská: –
celý věk můj zasněžen.


Decidme de una vez si no fue alegre todo aquello
5 x 5 entonces no eran todavía 25
ni el alba había pensado en la negra existencia de los malos
cuchillos.
 Yo te juro a la luna no ser cocinero,
tú me juras a la luna no ser cocinera,
él nos jura a la luna no ser siquiera humo de tan tristísima cocina.
 ¿Quién ha muerto?
 La oca está arrepentida de ser pato,
el gorrión de ser profesor de lengua china,
el gallo de ser hombre,
yo de tener talento y admirar lo desgraciada
que suele ser en el invierno la suela de un zapato.
 A una reina se le ha perdido su corona,
a un presidente de república su sombrero,
a mí...
        Creo que a mí no se me ha perdido nada,
        que a mí nunca se me ha perdido nada,
        que a mí...
             ¿Qué quiere decir buenos días?


长平幕府可张罗
谁见当时宾客多
还有任安如砥柱
故山归卧恣颓波


Helybehagyta a nép és elcsöndesedett,
Akkor amaz egyik ily beszédet kezdett:
„Uram király, László, azt kérdem, tudod-e,
Hogy mi végett jöttünk most ennyien ide?


Rompieron fuego en lides ancestrales
los ojos de reptil de mis zarcillos
y bárbaros collares de colmillos
de hienas y panteras imperiales


Sul collo inanzi del destrier si pone
Brunel, che tuttavia tien per le chiome.
Piange il misero e grida, e le persone,
in che sperar solia, chiama per nome.
Resta Agramante in tal confusione
di questi intrichi, che non vede come
poterli sciorre; e gli par via più greve
che Marfisa Brunel così gli leve.


日长岑寂度如年
然诺胡为我辈骞
渐入清和宜枉驾
坐邀勿讶亟挥鞭


闻说喷泉如喷玉
今来探水似探珠
殷勤报语山灵道
愿挽天河决作渠


Marie aussi, chaste comme pas une,
Du travail âpre a bu l'épuisement.
Fleurs d'oranger, sur la fosse commune,
Vos brins fanés sont tout son monument.
L'aiguille est lourde à la main qui la tire ;
Marie, usant ses nuits pour quelques sous,
Est au métier morte vierge et martyre,
Ah ! que la honte en retombe sur nous !


Monda ekkor a mézharmat-ajku angyal
Csodálatos, édes zeneszerű hanggal:
“Akarod, hogy végre hajtassék e vétek,
Hogy elkárhozzék e noha gonosz lélek?”


Anděle nehledej tamo,
Kde jen lidé přebývají.
Z lidí nečiň hned si ďábly,
Když je vášně ovládají.
Měj jen v srdci více lásky,
Pravou víru, pevné chtění,
A když trápení máš velké,
Bůh a čas to všecko změní.


Qual di grandezza, di tesoro e d'arte
mirabil sovra marmi pellegrini
tempio fondâr mai Greci né Latini
a Giunone, a Minerva, a Giove, a Marte,


I' fui de' Bracci, e qui mie vita è morte.
Sendo oggi 'l ciel dalla terra diviso,
toccando i' sol del mondo al paradiso,
anzi per sempre serri le suo porte.


Darmo vždy... S touhou pozírám
v oko tvé v bázni, kradí,
kéž bych ji nalezl tam – ach tam –
tu mrtvou píseň mládí!


Tag wird es, da stürmen mit wüstem Geschrei
Die Mordgesellen zur Siedelei;
Schon zuckt in den Händen der Wilden das Schwert;
Doch der Siedler erhebt sein Haupt wie verklärt,
Und sie weichen zurück betreten;
Er weist auf das Lager am Kruzifix,
Wo der Hauptmann liegt gebrochenen Blicks;
Er kündet, was Gott ihm enthüllt im Gesicht;
Sie aber bestaunen des Herren Gericht
Und knien an der Leiche zum Beten.


Sitten, Mienen, Wort und Blicke
Zeigen Sanftmuth, Wiz und Kunst,
Drum verspricht dir auch das Glücke
Den Bestand von seiner Gunst.
Las viel stolze Mägdgen höhnen
Und aus blinder Misgunst schmähn,
Dir verbleibt der Ruhm der Schönen,
Die auf guten Wandel sehn.


tem o limite dos cardos
cortantes da metafísica
estrela sistema cosmos
o fascínio da galáxia
o silêncio da palavra
o carpir em abstrato


على ميم وادي الرقمتين سلامي
وحسبي به في رحلتي ومقامي
من الغانيات القاصرات محجب
بعيد المرامي لا ترام لرامي
عزيزة وصل قد سباني جمالها
بحسن وإحسان ورعى ذمام
وقد غصين البان يحكي اعتداله
ووجه كبدر التم تحت ظلام
وخد شقيق الورد في وجناته
وطرف به سحر ورشق سهام
وثغر يفوح المسك في هفواته
به سلسبيل خير كل مدام
جيد كإبريق من الورق خالص
وصدر به رمانة المتنام
وخصر طواه الخمص عند اختياره
وأحشاء لم تعني بأكل طعام
لا تغرقن في وصف حور كأنها
من القاصرات الطرف حور خيام
نمتها القرون الصيد من آل هاشم
إذا انتسبت جاءت بكل همام
من الفاطميين الدعاة إلى الهدى
قد انتهجوا في نهج خير إمام
نبي الهدى بحر الندى سيد الورى
وسامي الماحي لكل ظلام
وخير وصي بعده وابن عمه
علي الرضى الجالي لكل قتام
وحمزة والعباس مع جعفر أخي ال
جناحين طيار بدار مقام
وجاءت بأم المؤمنين خديجة
وزهرا العلا تعلو بمسك ختام
وسيطي رسول اللَه مع زين عابد
وباقرهم والصادق المتسامي
وعززه بنور الدين ثم بنجله
وعيسى يليه السيد المتحامي
تحامى عن الدنيا وهاجر فاررا
إلى اللَه والأجداث ذات ضرام
من البصرة الخضراء يخترق القرى
ويلحق أغواراً لها بآكام
إلى أن أتى الوادي المبارك فارتضى
ومد به أطنابه لخيام
فأصبح فيه ثاوياً متوطناً
بذرية مزمومة بزمام
من البرو والتقوى وحسن شمائل
كرام السجايا أردفت بكرام
بهم أصبح الوادي أنيساً وعامراً
أميناً وحمياً بغير حسام
وجاء عبيد اللَه لا يأل أسوة
بوالده الراقي لكل سنام
وسار على آثارهم علويهم
وبصريهم جد التقى بسلام
كذاك جديد جد حافظ عصره
على المعالي للشريعة حامي
وجاء جمال الدين يتلو أبا له
وجاء علوي بعده بنوامي
ويا لشيخ رد الرسول سلامه
وكان يصلي هكذا بدوام
وصاحب مرباط إمام وجامع
تفرع منه اصل كل إمام
أتانا بنور الدين ثم عفيفه
جواد كهتان الغمائم سامي
وذي النور والأَسرار صاحب بيحر
محوطها من شر كل حرام
وبالعارف السقاف شيخ معظم
وقطب مكين حاز كل مقام
وبالفخر والمحضار أكرم بسادة
هداة ومهديين سبل سلام
وبالعيدروس أستاذنا وبصنوه
ببحري هدى للمكرمات طوامي
أوولئك وراث النبي ورهطه
وأولاه بالرغم للمتعامي
موارثهم فينا وفينا علومهم
وأسرارهم فليسأل المترامي
إذا جاء بالصدق الذي هو سلم
إلى كل خير نال كل مرام
وكم حكمة عنهم وحكم وكم وكم
نواميس قهر للطغاة روامي
يريدون أن يطفوا بأفواه زورهم
مصابيح نور قد محت لظلام
من السلف الماضين والخلف الذي
ذكرنا كرام أعقبت بكرام
وإنا على آثارهم وسبيلهم
وما نحن عن حق لهم بنيام
مقرين بالتقصير عن شأو مجدهم
وحسن مساعيهم بكل مقام
ولكنهم آباؤنا وأصولنا
وأسلافنا ممن مضوا بسلام
ومنا إمام حان حين خروجه
يقوم بأمر اللَه خير قيام
فيملؤها بالحق والعدل والهدى
كما ملئت جوراً بظلم طغام
إذا قام قمنا والموفق ربنا
بنصرته إن راث حين حمام
وإلا فنرجو أن يقوم بنصره
فروع من البيت المصون توامي
ولله رب الحمد والشكر والثنا
على نعم مشكورة بدوام
ونسأل مولانا تبارك اسمه
ثباتاً وتأييداً وحسن ختام
وتمت وصلى اللَه أزكى صلاته
على أحمد ما انهل ودق غمام
وما غردت ورق على غصن دوحة
وما لاح برق النجد جنح ظلام
وآل وأصحاب ومن كان تابعاً
على البر والتقوى وحفظ زمام


如此春光冉冉何
青山亦笑发皤皤
门前修竹独欢舞
今岁儿孙长最多


Zatopit osení chudé,
kraj lidí snah nízkých malý.
Jen obrovské duby a sosny,
jen hory by přečnívaly...


Was an ew'ger Geistessaat
Mir der Herr geschenkt,
Meine ganze Seele hat
Sich darein versenkt! –


清心如止水
一月印当中
谁道芭蕉雨
潇潇解恼公


Rausche denn, rausche, mein blaues Meer,
flute aus allen Borden:
eisige Nebel drückten dich schwer –
nun ist es Lenz geworden!


Sehnlich kreißt die Erde,
Freiheitswelt blitzt auf im Weibe schon,
Und zuerst auf unserm Herde
Soll der Weltenwende Siegesfeuer lohn.«


Pero hacia donde vaya llevaré tu mirada
y hacia donde camines llevarás mi dolor.
Fui tuyo, fuiste mía. Qué más? Juntos hicimos
un recodo en la ruta donde el amor pasó.
Fui tuyo, fuiste mía. Tú serás del que te ame,
del que corte en tu huerto lo que he sembrado yo.
Yo me voy. Estoy triste: pero siempre estoy triste.
Vengo desde tus brazos. No sé hacia dónde voy.
...Desde tu corazón me dice adiós un niño.
Y yo le digo adiós.


S a tömeg nagy része elveszett gonoszul.
Vezérök valahogy mégis megszabadult,
S eszére tért talán? oh nem, újra kezdte!
És lőn Debrecennél ismét újabb veszte.


Lloraba la niña
(Y tenía razón)
La prolija ausencia
De su ingrato amor.
Dejola tan niña,
Que apenas creo yo
Que tenía los años
Que ha que la dejó.
Llorando la ausencia
Del galán traidor,
La halla la Luna
Y la deja el Sol,
Añadiendo siempre
Pasión a pasión,
Memoria a memoria,
Dolor a dolor.
Llorad, corazón,
Que tenéis razón.
Dícele su madre:
«Hija, por mi amor,
Que se acabe el llanto,
O me acabe yo.»
Ella le responde:
«No podrá ser, no:
Las causas son muchas,
Los ojos son dos.
Satisfagan, madre,
Tanta sinrazón,
Y lágrimas lloren
En esta ocasión,
Tantas como dellos
Un tiempo tiró
Flechas amorosas
El arquero dios.
Ya no canto, madre,
Y si canto yo,
Muy tristes endechas
Mis canciones son;
Porque el que se fue,
Con lo que llevó,
Se dejó el silencio,
Y llevó la voz.»
Llorad, corazón,
Que tenéis razón.


Já jí přizvukuju:
„Ty měsíčku mělký,
kdybys měl hlad velký,
nechytal bys lelky!“


Mig szép arcid halvány sugára
A tiszta égen fönn ragyog.
Bár fájdalmimnak nincs határa,
Ugy képzelem: boldog vagyok.


Nun geht, ihr matten Glieder,
Geht hin und legt euch nieder,
Der Betten ihr begehrt;
Es kommen Stund und Zeiten,
Da man euch wird bereiten
Zur Ruh ein Bettlein in der Erd.


Mohren haben weisse Zähne, sind sonst schwartz fast aller Orten;
Falsche Leute bleiben Schwartze, sind sie gleich von weissen Worten.


My v boji, bouři věčně jen
a nikdy v chabém klidu –
jsme stádo tvé, ty kněže náš,
tvé děti, otče lidu –
ó nikdo z naší podstaty
tvé jméno nemůž’ rváti –
jen s krví srdce ztratí
se, s naším životem.


Yet fear not thou, when Liberty displays
Her glorious flag, to steer his course to praise;
For know, (whoe'er thou art that read'st his fate,
And think'st, perhaps, his sufferings were too great,)
Bless'd as he was, at her imperial call,
Wife, children, parents, he resign'd them all;
Each fond affection then forsook his soul,
And AMOR PATRIAE occupied the whole;
In that great cause he joy'd to meet his doom,
Bless'd the keen axe, and triumph'd o'er the tomb.


吏散庭空罢晓衙
湘帘深映翠交加
清风一榻琴三弄
笑却河阳满县花


Fekete nőid fanyarfényű bőrét
szemem egy magyar lányra veti át.
És csókolom a bronzos bőr zamatját
s a messzinél is messzibb lányt: Meát.


Dieß ist ein Wort, das frißt und beißt;
Dieß ist ein Wort, das Muth und Kräfte niederschmeißt.
Ich soll mich von der Arzeney,
Also beschimpfen und verhöhnen lassen?
Ich, Herr der Welt und aller Potentaten,
Soll einem Arzt und seiner Klugheit weichen?
Dieß Donner-Wort, schlägt mir den Arm entzwey.
Ich wolte, daß die Aerzte wären,
Da, wo man sie nicht mehr kan sehn noch hören!
O! könt ich meinen Wunsch erreichen,
So wolte ich, daß Brehm – – –


لما نأوا عن مقلتي
ببدرهم وارتحلوا
قلت انظرونا نقتبس
من نوركم ثم ارحلوا


Spricht Pharo: blutt ist blutt: das doch aus wasser worden!
Wolan, sein Blutt wird wasser mit der See.
Das ungezifer rafft zum ungezifer Orden:
Di Pest zur Pest, da Pest ist i und eh;
Das finstre, wo es haust:
Kurtz: Ides, wo es graust.
Mit Pharons Erstgeburt löst Gott di Erstgebohrnen
Des Volkes, des erkohrnen.
Wer Gott nicht in Natur erkennt,
Der werd auch mit Natur geblendt.


»Einst vor dem Thron Mütassims, des Kalifen
Beschwert mit Fesseln ein Verbrecher stand,
Dem, als vom Trunk betäubt, die Wächter schliefen,
Des Herrschers eigne Hand den Dolch entwand,
Nur dunkel ward die Tat dem Volk bekannt.
Man flüsterte von nahen Blutes Sünden,
Von Freveln die der Fürst nicht mög' ergründen.
Schwer traf die läß'gen Söldner das Gericht,
Wie es sie traf, die Sage kündet's nicht,
Nur dieses sagt sie: daß an jenem Tag
Ein schaudernd Schweigen über Bagdad lag,
Und daß, als man zum Spruch den Sünder führte,
Im weiten Saal sich keine Wimper rührte,
Und daß Mütassims Blick, zum Grund gewandt,
Die Blumen aus dem Teppich schier gebrannt.
Am Throne stand ein Becher mit Scherbet,
Den Gaum des Fürsten dörrten düstre Gluten,
Er fühlte seine Menschlichkeit verbluten
Am Stahle der bedräuten Majestät.
Wer gibt ihm seiner Nächte Schlaf zurück?
Wer seinen Mut zum Schaffen und zum Lieben?
Wer das Vertrauen auf sein altes Glück? –
Dies alles stand in seinem Blick geschrieben,
Weh! weh, wenn er die Wimper heben wird!
Der Frevler zittert, daß die Fessel klirrt.
Als noch der Lohn ihm wässerte den Mund,
Ein kecker Fuchs, und jetzt ein feiger Hund,
Würd' er sich doppelten Verrats nicht schämen,
Doch sieht er deutlich keiner will ihn nehmen,


Setz' dich mal auf meine Mappe,
Auf das süße Zuckermehl!
Komm' ich mit der Fliegenklappe,
Schlag' ich ganz gewiß nicht fehl.
Freilich, Fliegenschnepper schnappen
Besser dich als ich es kann,
Doch ich werd' auch dich ertappen
Und verloren bist du dann.


Milenko bohů, až mne zase spatříš,
už nedívej se těma očima,
jež litují... Já viděl břízu v tobě,
nejhezčí břízu z lesa v jarní době
a já ji objal, přilnul k tomu kmeni
rukama svadlýma.


O du mein Traum und mein Begehr,
Du meine holde Zuversicht,
Noch Name nicht und doch schon Glück, –
O Mädchen, das ich nie gesehn!


Piadoso, (a) la avecilla enamorada
dijo: «¿Qué así te afliges y cantando
muestras la tempestad tener en nada?


An meinem Bett in der Winternacht
Als Wärterin die Sorge wacht.
Sie trägt eine weiße Unterjack',
Ein schwarzes Mützchen, und schnupft Tabak.
Die Dose knarrt so gräßlich,
Die Alte nickt so häßlich.


El amor estaba allí, escondido, disfrazado, agazapado,
para que no notases su presencia.
Pero un buen día, a plena luz de un sol
cubierto de oro y pedrería,
o una noche sofocante de enigmas celestiales
y de delirios de estrellas,
o una tarde arrebolada de luces extrañas,
se presenta el amor, sin tarjeta de visita,
de improviso, súbitamente, como una aparición.
Es como un ladrón furtivo
que te empuja al pasar y te roba la cartera,
al tropezar.
Es como un asalto en plena calle
rodeado de un gentío
y no aciertas a comprender,
por qué te asaltan a ti y no a los demás.
Es como un perfume de rosas,
de un jardín inexistente
exhalado por el aire, al contacto de tu boca.
Es como el sonido de una voz
que desconoces y que canta una canción
que no comprendes y que te hace suspirar.
Es todo lo que anhelas,
todo lo que tocas,
todo lo que lloras,
todo lo que sientes,
todo lo que imaginas,
todo lo que sueñas,
todo lo que ves.
No le podrás cerrar la puerta.
Con un golpe de viento abrirá tu balcón,
y entre las cortinas alborotadas
se meterá de rondón
y se esconderá, como siempre jugando al escondite
con tu asombrado corazón.
No te servirá de nada fingir que no lo has visto,
porque, si se marcha, sin decirte adiós
llorarás como un chiquillo por su falta de atención
y si no se vuelve a presentar,
recordarás cada instante de tu vida
a aquel ladrón furtivo
que te empujó al pasar
y te robó la cartera, al tropezar.


تقول الورى إذ بيت شعري مخيّب
وفي بيت غيري من نداك يسار
ألم تر بيت الفقر يجْفى ويجتوى
وبيت الغنى يهدَى له ويزار


So stehn wir heut, nicht mehr der Zukunft bange,
Durch dich geführt, durch deine Glut geweiht,
Nun auf des steilen Berges erstem Hange,
Wo sich der Knabe an den Jüngling reiht.


Pero otro Adán oscuro está soñando
neutra luna de piedra sin semilla
donde el niño de luz se irá quemando.


El Mariscal subía la dorada escalera,
radiante la mirada, seguro el caminar;
en su brazo una dama se engarzaba ligera:
sus cabellos, el oro, sus pupilas, el mar...
De súbito, en un giro, la rubia cabellera
rompió sus ligaduras en dulce resbalar
y el oro de la trenza y el de la charretera
juntaron sus fulgores con un fulgor solar.
Más noble que en la arenga, más fiera que en la hazaña,
más clara que en los los días de sol de la campaña,
se arreboló de gloria la faz del Mariscal.
Ella insinuó un murmullo de tímidos asombros
y el Héroe dijo raudo: jamás sobre mis hombros
cayó, Señor, el peso de un homenaje igual.


„Chvála Hospodinu nekonečná
Jenž se Bohem otců jmenuje;
kdo má srdce, slova, ústa vděčná,
ten ať Jemu všechno věnuje!“


Wiewol sich Mann und Weib in einen Leib verleiben,
So darff sich doch der Mann deßwegen nicht verweiben.


Já s živlem zápasím.


Tudjátok, tudjátok? a Jeu-de-Paume óta,
Hol az új korszak nyílt, melyben a győztes nép
Ide befolyatta a mi szép hazánkba
Az egész világot, mint a szívbe a vért,
A magasztos és bölcs, véres aranykönyvben,
Amelyet minden év uj fénnyel töltött meg,
A Negyvennyolcadik év a legdicsőbb lap!...
Szegény barátom, hogy meg nem ölelhetlek.


Chiunque che ami tanto questa donna,
e poi ciascun, ch'è suo ver cittadino,
Colui che è uno e trino,
umilemente preghi, ch'El si degni
renderle parte de' perduti regni.


Der hohen Gedanken aber
Sind dennoch viele
Gekommen aus des Vaters Haupt
Und große Seelen
Von ihm zu Menschen gekommen.
Und gehöret hab ich
Von Elis und Olympia, bin
Gestanden immerdar, an Quellen, auf dem Parnaß
Und über Bergen des Isthmus
Und drüben auch
Bei Smyrna und hinab
Bei Ephesos bin ich gegangen.


ALs Anemone
der Venus kleinem Sohne
zu wieder war/
weil ſie Nerenen/
deß zuͤchtigen/ deß ſchoͤnen/
vergaß ſo gar/
in dem er ſie
durch ſcheiden muſte laſſen/
hub ſie ihm an je mehr und mehr zu haſſen
die falſche die.


Ihn erwartet, auch ihn nimmt, wo die Stunde kömmt,
Seine purpurne Flut; sieh! und das edle Licht
Gehet, kundig des Wandels,
Gleichgesinnet hinab den Pfad.


	San Pier, s'i' dico pur qualche pazzia,
qualche parola ch'abbia del bestiale,
fa con Domenedio la scusa mia:


Az égre nézek, - kedvetlen, homályos,
Dél s észak tartja a borúlatot.
Egy pillanatra hogy meg nem reped!
Arany szegélyű felhőt, kék eget
Fáradt szememmel hogy nem láthatok!


Que disimule un paciente,
sin que a risa me provoque,
que en el espejo luciente
nunca se ha visto la frente
coronada de alcornoque:
¡oh, qué lindoque!


إلى الله أشكو غفلة في معاشر
إلى نهية من صاحب ومجادل
أخاطب قوما موضحا عن دلالة
ببرهان حق ثابت غير آفل
فيستهجنوا قولي لنقص بصائر
ولو وفقوا ثاروا بتدقيق فاصل
عليّ لهم شرح البيان وما أرى
عليّ لهم شرح العلوم الفواضل


No, pues, de aquella sierra —engendradora
Más de fierezas que de cortesía—
La gente parecía
Que hospedó al forastero
Con pecho igual de aquel candor primero,
Que, en las selvas contento,
Tienda el fresno le dio, el robre alimento.
Limpio sayal en vez de blanco lino
Cubrió el cuadrado pino;
Y en boj, aunque rebelde, a quien el torno
Forma elegante dio sin culto adorno,
Leche que exprimir vio la Alba aquel día
—Mientras perdían con ella
Los blancos lilios de su frente bella—,
Gruesa le dan y fría,
Impenetrable casi a la cuchara,
Del viejo Alcimedón invención rara.
El que de cabras fue dos veces ciento
Esposo casi un lustro —cuyo diente
No perdonó a racimo aun en la frente
De Baco, cuanto más en su sarmiento,
Triunfador siempre de celosas lides,
Le coronó el Amor; mas rival tierno,
Breve de barba y duro no de cuerno,
Redimió con su muerte tantas vides—;
Servido ya en cecina,
Purpúreos hilos es de grana fina.
Sobre corchos después, más regalado
Sueño le solicitan pieles blandas
Que al Príncipe entre Holandas
Púrpura Tiria o Milanés brocado.
No de humosos vinos agravado
Es Sísifo en la cuesta, si en la cumbre
De ponderosa vana pesadumbre
Es, cuanto más despierto, más burlado.
De trompa militar no, o destemplado
Son de cajas, fue el sueño interrumpido;
De can sí, embravecido
Contra la seca hoja
Que el viento repeló a alguna coscoja.
Durmió, y recuerda al fin cuando las aves
—Esquilas dulces de sonora pluma
Señas dieron suaves
Del Alba al Sol, que el pabellón de espuma
Dejó, y en su carroza
Rayó el verde obelisco de la choza.
Agradecido, pues, el peregrino,
Deja el albergue y sale acompañado
De quien lo lleva donde, levantado,
Distante pocos pasos del camino,
Imperïoso mira la campaña
Un escollo, apacible galería,
Que festivo teatro fue algún día
De cuantos pisan, Faunos, la montaña.
Llegó, y a vista tanta
Obedeciendo la dudosa planta,
Inmóvil se quedó sobre un lentisco,
Verde balcón del agradable risco.
Si mucho poco mapa le despliega,
Mucho es más lo que, nieblas desatando,
Confunde el Sol y la distancia niega.


أرأيْتَ ما قدْ قالَ لي بدرُ الدُّجى
لّما رأى طَرْفي يُديمُ سُهودا
حتَّامَ ترمُقُني بعيْنَيْ ساهِدِ
أقصِرْ فلسْتُ حبيبَكَ المَفقودا


Wohl! auch Mariuccia fand ich,
Noch im alten finstren Häuschen,
Täglich am Balkone sitzend,
Träumrisch, ihr Gestrick in Händen
Und beträchtlich stark geworden,
Um sie her ein schwirrend, gurrend,
Glucksend Volk von Hühnern, Tauben,
Auch ein Kätzchen im gebräunten
Lehnstuhl kauernd; rings die Wände
Rauch- und staubgeschwärzt; die alten
Möbel dürftig, blind das Spieglein
An der Wand, vergilbt die bunten
Heil'genbilder überm Bette,
Daß beklommen, da ich eintrat,
Sich das Herz zusammenzog.


Das trippelt nun auf Stöckelschuhen
Im engen Tangoröckchen her,
Das ist ein Lernen und Bemühen,
Und fiele es auch noch so schwer.


A tak z dolu pláče – ach, kdo vyzkoumá ji! –
vede člověčenstvo k ztracenému ráji.


Und trägt den fetten, weißen Rauch
Im Maul den jungen Winden ins Nest.
Er faßt die Dirnen an den Bauch
Und klemmt die dünnen Röcke fest.


Nun schwang die Göttin sich zum Chor
Der Feiernden im Gotteshaus empor,
Und griff mit mächtiger Faust
Ins Orgelspiel: die Töne flogen
Brausend empor – so braust
Der Ocean mit seinen Wogen –
Und Hallelujah donnerte der Chor
In Fugen zum Himmel empor.
Göttin der Tonkunst, auf purpurnen Schwingen
Kamst du von Sion zu Menschen herab!


AGAIN the wood, and long withdrawing vale,
In many a tint of tender green are drest,
Where the young leaves unfolding, scarce conceal,
Beneath their early shade, the half form'd nest
Of finch or woodlark; and the primrose pale,
And lavish cowslip, wildly scatter'd round,
Give their sweet spirits to the sighing gale.
Ah, season of delight! — could aught be found
To soothe awhile the tortur'd bosom's pain,
Of Sorrow's rankling shaft to cure the wound,
And bring life's first delusions once again,
'Twere surely met in thee! — thy prospect fair,
Thy sounds of harmony, thy balmy air,
Have power to cure all sadness — but despair.


ihr Bach, sie kommt zu uns von oben abgeronnen.
Sie ist der Sonnen Licht, die uns zu uns gesellt,
setzt Herz in Herzen ein. Wem diese nicht gefällt,
dem Blei für Golde habt ihr Parzen abgesponnen.


Vous allez où vont encore
Ceux qui font le plus de bruit !
Où va la fleur qu'avril dore !
Vous allez où va l'aurore !
Vous allez où va la nuit !


Csendesen mondom: Szeretlek, nagy Ősz:
szívem sohse volt nyáré, vagy télé
és viszonzásul
csöndes-szerelmű, szomorú kis versek
szitálnak némán lelkemnek fájárul
az Ősz lába elé.


Und unsre Vier, natürlich, ebenfalls.
»Zum Kadi! Wehe! Wehe unserm Hals!«


Na sebe senatoři pohledli,
kývli si hlavou, trhli rameny
a ztráceli se z jeho blízkosti.


Jetzt schwieg der Tod. Ihn hörte wohl Keiner aus dem Kreis;
Doch als er sprach, da rieselt' jed' Herzblut kalt wie Eis,
Da welkte und verwehte am Fenster der Blumenstrauß,
Des Kindes Aeuglein thaute die erste Thrän' heraus.


Eu sou o Spírito de Alegria,
Minha mortalha minha mão fia,
Fia-a contente de ter que fia
Por isso a fia sem a acabar,
Fia de noite, fia de dia,
Fia, fia, fia, fia,
Fia de noite e de dia fi
Bem sei que a obra é para tristeza,
Mas há o fazê-la que a faz beleza,
Bem sei que a morte é seu fio e a dor
Constante no fia Mas fia com amo
E por isso cumpre-me a minha alegria
Minha mão () que fia e fia,
Fia de noite fia de dia,
Fia, fia, fia, fia
Fia de dia e de noite fi


„Snadná rada, pane kandidáte,“
vece Ježek, „snadná práce;
řeknu krátce:
buďte kritikus;
k tomu krutě dosti vtipu máte.
Stránky spočítejte,
formát se cenou udejte,
chyby neberte na vážku,
a citujte něco na ukážku;
chvalte skladatele bez rozdílu,
nevšímejte si omýlů,
chválu vzdejte tisku a papíru –
a kritika na mou víru
dokonale bude hotová,
arci nevinná,
ta rokoková:
ta však vyhovuje všemu,
ta se líbí lidu pokojnému;
z té se skladeteli vděk
doví každý Čecháček,
co věděti chce,
v knize hledati co lze. –
Jinák sobě počíná
kritika ta novomodní.
Duchové vidinoplodní
tu slov sypou květolesky,
onde vrhou hromoblesky;
vtipem blýskají,
vtipem třískají;
za přijaté sportule
krásné sypou floskule:
poraněni ale holí
mstí se opepřenou solí. –
Arci málo vděčné
bývá to řemeslo;
jako blesk a posel boží,
vtip je zboží
nebezpečné.
Znáte přísloví a heslo:
„Láska za lásku!
za ústrček výprasku!“
Ovšem aby pomstě té ušel,
obranu vtip vynašel:
kuklí jmena líčeného
chytře sebe zastírá,
a na soka odporného
z husté mhy jen dotírá.
Někdy Čech přechází do Němec
a zakuklenec
pašuje přes hranice
samé lži a klevety,
stříhaje račímí klepety
strojí pranice,
a nedbaje svých
krajanů přirozených
z daleka jim v oči písek hází,
a velblouda sází
na nos cizincům –
jejich známým příznivcům.
I Vy, pane kandidáte,
tu jakou nejširší máte,
kukli na hlavu navlékněte,
pod ní uši přimkněte,
a pak chvalte nebo haňte,
koho koli –
slony, voly –
hanou nebo chvalou raňte; –
od oslíka daná
pochvala neb hana –
obé jest
stejná čest.
Ano já se sázím s Vámi,
kritiky že osličí
budou mezi kritikami
ostřejší, než moje jehličí.“


Sám nebojuje voják boží. S ním jsou
i mrtví Sedanu i mrtví Mars-la-Touru,
po boku žijících se bijí nezrození
v rozhodné bitvě.


e quïetata ciascuna in suo loco,
la testa e 'l collo d'un'aguglia vidi
rappresentare a quel distinto foco.


Du beutst nun allen Sündern Gnad',
Du weißt für allen Schaden Rat,
Du trägest und hilfst auf den Schwachen,
Dem ärmsten Kinde bist du nah,
Wenn man dich sucht, so bist du da.
Man lasse dich nur mit sich machen
Und kehre sich in dich allein
Mit Liebe und Vertrauen ein.


侬久离怖畏
佛亦生欢喜
却看丈六身
僬侥国人尔


Seh' ich die Boßheit leben
In lauter guten Zeit,
Ich muß im Creutze schweben
Bey meiner Frömmigheit:
Sol mich es heydnisch irren?
Und sol des Glückes Schein
Mein Christentum verwirren,
Von Gott mich wenden? nein.


鸥鹭归烟渚
秋江挟晚晴
老渔闲舣艇
坐待月华生


Warm reift zur roten Beere die Blum'
Auf kleinsten Füßen im Waldkönigtum
Und kann zweien die Waldstund' versüßen.


Das vnser hertzen nicht beschweret
mit fressen, saufen werden hie,
Sonder das wir, wie dein Son lehret,
sein zukunfft warten spat vnd frü.


S életünk fölé ha
A halál
Romboló torát meg-
Ülni száll:


Tvé rty se chví a šepcí; co as věstí?
Než proč se ptám? Ať vyřknou třeba smrt,
i ta z nich pohádkou mi bude štěstí!


ما انْبَلَجَ الصَّباحُ في طالِعِهِ
ولا الهِلالُ لاحَ في بُرجِ العُلى
ولا النَّسيمُ هَزَّ أعْطافَ الرُّبى
ولا ظَلامُ اللَّيلِ بالفَجرِ انْجَلى
ولا عَبيرُ المِسكِ وافِرُ الشَّذا
عَمَّ شَميمُ عَرْفِهِ كُلَّ المَلا
لَولا الَّذي بِيَثرِبٍ ضَريحُهُ
من جاءَ للخَلْقِ جَميعاً مُرْسَلا
مُحَمَّدُ المَجْدِ الَّذي تَلا لهُ
جِبريلُ بالوَحْيِ الكَريمِ ما تَلا
والمَدَدِ الفَيَّاضِ من يَمينِهِ
وسِبْطهِ جَدِّي شَهيدِ كَرْبَلا
ما غابَ عن عَيني سَنا جَمالهِ
ولا فُؤادي من مَعانيهِ خَلا
ولا رأيتُ للسِّوى إشارةً
أجَلْ ولا قَلْبي مَثانيهِ سَلا
أُمِرُّ لَيْلي ساهِراً مُوَلَّهاً
مُسامراً مُنادِماً مُبَلْبَلا
وأسْتَشِمُّ الرِّيحَ من أرْجائِهِ
وكأسُ فِكري بالمُناجاةِ حَلا
وأجْعَلُ اللَّيْلَ قِياماً كُلَّهُ
لمْ أعْرفِ النَّومَ ولا الهَجْعَ ولا
كَأنَّما بِلالُ كُلَّ لَيْلِهِ
يَصيحُ لي في أُذُني حَيَّ على
قد أعْجَزَ اللاَّحِقَ شَوْطُ هِمَّتي
وصِرْتُ في أهلِ الغَرامِ مَثَلا
ويا عَجيباً لِخَمولٍ جاهِلٍ
يَقولُ إنِّي في الغَرامِ مُبْتَلى
ديني غَرامي والوُلوعُ سُنَّتي
حَجَبْتُ في تَفَجُّعي تَبَتُّلا
قالَ عَذولي قَتَلَتْهُ لَوْعَةٌ
أفْدي بِروحي راضِياً من قَتَلا
يا ساكِناً يَثْرِبَ أنتَ بُغْيَتي
وقِبْلَتي إن ذهبَ الغَيرُ إلى
شوقي إليكَ شوقُ عَبدٍ خالصٍ
مُتَّصلٍ عن شَوْقهِ ما انْفَصَلا
سألْتُكَ الإحسانَ يا شَمسَ الهُدى
بِنُطْقِ قلبٍ غَيرَكُمْ ما سألا
لو قابَلَ السَّحابُ فيكُمْ دَمْعَتي
وحَقِّكُمْ لَسَحَّ دَمعي خَجَلا
فَساعِدونا سادَتي تَكَرُّماً
وأسْعِفونا بالرِّضا تَفَضُّلا
قولوا عُبَيْدٌ من ذَوي أرْحامِنا
جاءَ وفي أعْتابِنا تَمَلْمَلا
واتَّخَذَ الشَّوقَ لهُ وَسيلَةً
يا نِعْمَ ما بهِ لنا تَوَسَّلا
فَنَوِّروهُ بالتَّجَلِّي مَنْظَراً
وقَرِّبوهُ بالتَّدَلِّي مَنْزِلا
عَليكَ صَلَّى الله يا من للعُلى
على البُراقِ لَيْلَةَ الإسْرا عَلا
وآلِكَ الغُرِّ الشَّابيبِ الأُلى
وصَحْبِكَ الأخْيارِ طُرًّا وعلى
هُنا اكْتِفاءٌ قد طَوَيْتُ ضِمْنَهُ
جَدِّي أبا العَرْجاءِ كَوْكَبَ العُلى
هَدِيَّةٌ أغْرِفُها من بَحْرِكُمْ
لِروحهِ يَلَذُّ فيها مَنْهَلا
بِرُّ أبٍ من فيضِ جَدٍّ أكْرَمٍ
بها على أحْفادهِ تَفَضَّلا
ما تُليَ القُرآنُ في مَشاهدٍ
كَريمَةٍ مُجَوَّداً مُرَتَّلا


Até mesmo a minha dor
e a poesia dos meus seios nus
entreguei-os aos poeta


He sä mi so vęl, un ik sä em keen Wort,
Un all wat ik sä, weer: Jehann, ik mutt fort!


يا هاشم بن شيخ بن هاشم
وصل كتابك نعم ذاك الكتاب
فنسأل الرحمن من فضله
يوفق الكل سبيل الصواب
ويرشد الكل لما يرتضي
منا ويرزقنا بغير حساب
فلا نرى بؤسا ولا محنة
في يومنا هذا ويوم المآب
يا رب يا رحمن يا ربنا
نسألك تهدينا لحسن المتاب
فقد كثر يا ربنا ذنبنا
وقد تعرضنا به للعقاب
وما لنا منجى سوى عفوكم
فمن به يا من له العفو داب
واهدنا نسلك سبيل الهدى
سبيل طه ذي الدعاء المجاب
عليه صلى الله في كل حين
وما حدا أحاديث الركاب


D'rum wohl mir deutscher Vaterstrom,
Daß ich dich preisen kann,
Und wer ein Dichter ist, der komm,
Und seh' sein Urbild an.


O Bože! přijmy mé se tenčí –
vem žaludek mi, dej mi menší! –


So sprach ich, und so mußt' ich sprechen,
Und siegelte die Thaler ein,
Und sandte sie zurück, und will sich Friedrich rächen,
So mag Er Dir an Großmuth ähnlich seyn
Und mir ein Jahrgeschenke geben.
Er sündigte bei Seinem Leben
An Seiner eignen Ehre durch die That,
Und ich betrug mich, wie ich sollte,
Für mich war gar kein andrer Rath.
Denn wenn ich dies Geschenk behalten wollte,
Mit solcher niedern Art gesandt,
Alsdann verdient' ich künftig nimmer
Die Ehre, daß der große Ferdinand
Sich meiner kühnen Sangart immer
Mit günstiglichem Auge neigt.
Ich folgte einem meiner Freunde,
Der ehrlich denkt und ehrlich sich bezeigt,
Und schrieb dem Könige, der tausend neue Feinde
Mit tausend neuen Dörfern sich erstrebt.


Entreiß' dich, Freund, dem eitlen Weltgewühle:
Ich führe zu der Weisheit heil'gen Pforte
Die Jünger, ohne sehr sie zu erhitzen.


Nejsem – ať to každý ví –
Z šlechtického rodu,
Sprosté, sedlské šaty mám,
Nepívám než vodu.


Mnoho ještě žití let,
v roce každém blaha zkvět,
ve všelikém počínání
štěstí, zdar a požehnání,
to přítelka přeje Tobě
k novoroční této době.


Jetzt hab' ich lange Fahrt für sie begonnen 1 ,
Um ihren Preis auch ferne zu erhöhn;
Zwey Jahre schon sind flüchtig mir verronnen,
Seit ich zuletzt den Heimathsstrand gesehn.
Wird auch das Ziel mit Mühe nur gewonnen,
Doch scheint die Müh' um schönes Ziel mir schön,
Wenn sie mich nur durch dunkle Meeresweiten
Mit süßer Huld und mildem Schimmer leiten.


Von oben muß uns geben
Das Licht und golden Schein,
In stetem Lauf und Leben
Sonn', Mond und Sterne sein.


Aller Waisenkinder Vater,
Und den Wittwen zugethan,
Nahm er sich sogar noch spater
Des entlass'nen Sträflings an.
Philipp, der sein Knecht geworden,
Ist der brävste Mensch nun fast,
Welcher sonst in Süd und Norden
Der Gemeinde fiel zur Last.


Nur zwei Tugenden gibts, o wären sie immer vereinigt,
Immer die Güte auch groß, immer die Größe auch gut!


来时似觉秋犹热
去日忽惊秋已深
一去一来何所益
不如归去旧园林


Eros olha o espelho e vê narciso arder
nas tetas insufladas um diabo qualquer
prolonga a se fusão do orgasmo


Mégis, mit szivem váltig óhajt
És fennhangon kér ajakam:
Az: hogy csak éljek! kínosan bár,
Kenyér nélkül, hajléktalan;
Ha most meghalnék, el nem érve,
Mit szívem oly buzgón remélt:
Nem tartanám hosszabbnak éltem,
Mint egy kimúló kisdedét.


Děl kdys Petr, car ten znamenitý:
mít jen učitele z Čech!
Co nám do škol, do kantorů,
zní to v našem radním sboru.
Zatím tiše se stran všech
do Čech táhne Ignác s jezuity.


Las llagas que de amor son invisibles,
quiero como visibles se presenten,
porque aquellos que humanamente sienten,
se espanten de accidentes tan terribles.


Věř, Emmo, vždy lze život počít znovu,
Ó, nezamítej této pravdy prosté:
i v shnilé mrti fialek trs roste,
a jarní květ se pozvedá i z rovů.


Verá que ni en amar alguno alcanza
firmeza (aunque la tenga en el tormento
de idolatrar un mármol con belleza).


تَنَفَّسَ الرَّوْضُ عَنْ نُوَّارِهِ الأَرِجِ
وَأَسْفَرَ الصُّبْحُ عَنْ لأْلاَئِهِ البَهجِ
بُشْرى بِأَيْمَنِ مَوْلُودٍ لِغُرَّتِهِ
هَزَّتْ يَدُ الدَّهْرِ مِنَّا عِطْفَ مُبْتَهج
وافَتْ به لَيْلَةَ الاثْنَيْنِ مُخْبِرَةً
بِاثْنَيْنِ جاءَ كَرِيمٌ مِنْهُمَا وَيَجِي
لَمْ يَنْظُر المَجْدُ مِنْ عَلْيَاهُ عَنْ حَوَرٍ
حَتَّى تَبَسَّمَ مِنْ مَرْآهُ عَنْ فَلَج
هِلاَلٌ سَعْدٍ يُجَلِّي كُلَّ دَاجِيَةٍ
ظَلاَمُها لَيْسَ يُمْشَى فِيه بِالسُّرُج
ونُطْفَةٌ مِنْ صَمِيمِ الْفَخْرِ ما بَرَحَتْ
تَجُولُ مِنْ مَشَجٍ زَاكٍ إلَى مَشَجِ
تَفَرَّعَتْ بَيْنَ أَصْلَيْ سُؤْدُدٍ وَعُلاً
تَقَاسَمَا طَيِّبَ الأَثْمَارِ وَالأَرَج
أَبٌ وَخَالٌ أَبَانَا مِنْ رِئَاسَتِه
ما أَحْرَزا عَنْ خُلَيْفٍ أَوْ أَبِي الْفَرَجِ
مَنَاسِبٌ كَاطِّرَادِ الْمَاءِ ما انْبَعَثَتْ
إلاَّ رَأَيْتَ بِحَارَ الأَرْضِ كَالْخُلُج
تَرَفَّعَتْ بِبَنِي سَعْدٍ ذُرَى شَرَفٍ
كما سَمَتْ بِنَدِيٍّ غايَةَ الدَّرَجِ
مَفَاخِرٌ قَدْ خُصِصْتُمْ يا جُذَامُ بِِها
فَخَاصِمُوا وثِقُوا بِالفَلْجِ في الْحُجَجِ
ما زِلْتُمُ بِمَنَارِ اليُمْنِ مِنْ يَمَنٍ
حَتَّى تَقَوَّمَ من مَيْلٍ وَمِنْ عِوَجِ
كَمْ مَسْلَكٍ بِكُمُ قَدْ عادَ مُتَّسِعاً
وكانَ مِنْ قَبْلُ ذا ضِيقٍ وَذَا حَرَجِ
وقاصِدٍ قَدْ تَلَقَّى السَّيْرَ نَحْوَكُمُ
بِحَمْدِ مُبْتَكِرٍ مِنْهُ ومُدَّلِجِ
وَبَحْرِ حَرْبٍ قَطَعْتُمْ لُجَّ زاخِرِه
بأَنْصُلٍ لُجِّجَتْ في الخَوْضِ في اللُّجَجِ
بمَعْرَك لا تَرَى منه العيونُ سِوَى
شُهْبٍ مِنَ السَّيْرِ في ليلٍ منَ الرَّهَجِ
حيثُ الدِّماءُ عُقارٌ يُسْتَحَثُّ على
ما شِئْتَ من زَجَلٍ للخَيْلِ أَو هَزَجِ
والهامُ قد أَوْسَعَتْهَا البِيضُ عَرْبَدَةً
لمَّا أّدارَتْ عليها خَمْرَةَ المُهَج
من كُلِّ ذي جَوْهَرٍ ما زالَ مُنْتَظِماً
لِلْقِرْنِ في لَبَّةٍ منه وفي وَدَجِ
وكلِّ مُنْعَطِفٍ كالنَّهْرِ مُطَّرِداً
بَيْنَ الأَباطِحِ في أَثْنَاءِ مُنْعَرَج
في كَفِّ كُلِّ كَمِيٍّ ما بَصَرْتَ به
إلاَّ تَنَزَّهْتَ في عَقْلٍ وفي هَوَجَ
أَولئك الرّايةُ العَلْياءُ من يَمَنٍ
فاركنْ إلى ظِلِّها تَأْمَنْ مِنَ الوَهَجِ
وَرَدْتَ منها بِبَحْرٍ إنْ تَهُبَّ به
رِيحُ السؤالِ على عِلاَّتِها يَهجِ
جَمِّ العوارِفِ طامٍ غير مُحْتَبِسٍ
عَذْبِ المَشَارِبِ صافٍ غَيْرِ مُمْتَزِجِ
وساكنِ الجَأْشِ ما يَنْفَكُ عزمته
يلقي الخُطوبَ بلا طَيْشٍ ولا زَعَجِ
اِهْنَأْ أَبا الحَسَن السّامي بخير فَتًى
مُحَسَّنٍ لم يَدَعْ من مَنْظَرٍ بَهَجَ
يُكْنَى أَبا الفَضْلِ وَهْوَ الفَضْلُ أَجْمَعُهُ
وتِلْكَ بُشْرَى بها الأَيَّام في لَهَجِ
ما زلْتَ في المجدِ والعلياءِ منفَرِداً
حتى كُسيتَ به أَوصافَ مُزْدَوَجِ
فاسْحَبْ على النجمِ ذَيْلَ التِّيهِ مفتخراً
فَأَنتَ بالتِّيهِ والفخرِ القديمِ حَجِ
بَقِيتُما كوثَرَيْ عُرُفٍ ومَعْرِفَةٍ
وَجَنَّتَيْ فَرَحٍ للناس أَو فَرَجِ


Der Boden eigne dem, der den Boden baut!
Die Marken hüte, welchen die Mark gesäugt!
Heer sey das Volk; die Schule Stoa;
Areopagus die Pfalz des Rechtes!


y... luego llegaron tus ojos de miel
despidiendo rayos dorados
como llamas abrazadoras
y... se encontraron con los míos
que eran dos carbones dormidos
anhelantes del amor desconocido
y... tus amados ojos ambarinos, al
jugar con los carbones dormidos
¡Oh milagro!, surge una sola vida,
llama inmensa que arderá ya para siempre
y... luego vida, vida
plena colmada de un amor de hombre
con tormentas que cual el mar embravecido
ruge, salpica, moldea la playa amada
Para luego retirarse dejando su
amorosa huella impresa
y... llega luego el amor
con una calma que fortalecido los
cimientos momentáneamente amenazados.
Y... vinieron otros amores
amores chiquitos, que dan vida,
y... quitan vida,
uno con tus ojos de miel tan amados,
y otro con dos carbones dormidos
futuros dadores de vida.
Risas argentinas las suyas
que nos dan vida;
dolores los suyos que nos hacen temblar
cual si fuéramos hojas arrancadas por el viento
y... vino para mí la muerte
con el color de tus ojos...
y... yo la encuentro más querida
que la vida dolorosa
y... no quiero aferrarme a este cuerpo
materia pasajera, cuando más allá
el lago dorado de tus ojos me reclama
y... como colibrí que necesita
el néctar de mil flores
así necesito yo, de la
dorada miel de tus ojos
y... mi espíritu se aleja
lleno de luz, amor y felicidad
pensando en el re-encuentro con tus ojos de miel
y... llegó la muerte con el color de tus ojos
y... yo la amo
porque la muerte no es sino amor.


兰枻藤桡桂作舟
锦江江上泛春流
自怜野燕翅翎短
空望江头鹳雀楼


Rubbing its back upon the window-panes;


En él todo mi crédito os empeño,
y en él todo mi amor os certifico;
para su estimación el mundo es chico;
la plata es precio vil, el oro es sueño.


Však ježil obočí a v oku plam
děl drsného pln majestátu:
„Lví tuk mám v kostech, sílu, žíti sám,
však nikdy síly – ku návratu!“


Die Rosilis
ist mir bey Tage zwar gewiß:
doch stehn zu allen Zeiten
die schälen Wächter uns zur Seiten.


لك عند عبدك موطن في قلبه
بحضوره رحب الحمى وبسلبه
بك حاضر في بعده وبقربه
يا ابن الرفاعي الذي حفلت به
للعارفين نواظر وبصائر
هذي المكارم في رحابك غرسها
وقلوب اهل الحال مدحك انسها
هو انت في اهل الولاية شمسها
الناس هاشم والجافر رأسها
وأبوك مقلتها وانت الناظر


Ji bedliv pokrm přináším
z Čech luhů, sadů, niv;
tož pleň a kácej, nič a rub
a buď mne pamětliv!


A touha marná láká, volá, šálí
a divné zvěsti duši vypráví –
Ó širé moře, moře širé v dáli,
jak opíjí tvůj obzor modravý!


Ehre darff nicht grossen Ries, so bekümt sie so ein Loch,
Das man, wann man immer stopfft, nimmer kan verstopffen doch.


Wie Korybanten-Tanz dröhnt die Musik
Der Millionen durch die Straßen laut.
Der Schlote Rauch, die Wolken der Fabrik
Ziehn auf zu ihm, wie Duft von Weihrauch blaut.


Dann umfängt ihr himmlisch Wesen
Süß im Kinderspiele mich,
Und in ihrem Zauber lösen
Freudig meine Bande sich;
Hin ist dann mein dürftig Streben,
Hin des Kampfes letzte Spur,
Und ins volle Götterleben
Tritt die sterbliche Natur.


Tys pane zhřešil slabou zradou svou.
Tys celé prahoří snes’ pekla hrůz,
i nejhorší moh’s snést z nich: Nadarmo!


Эта тема
     еще не изо̀раннаСмотрите
     котлам асфальтовым в зев!
Еще
  копошится
       грязь беспризорная —
хулиганья́ бесконечный резерСгинули мать
       и отец
          и брат его
в дни,
   что волжский голод прорваБросили их
      волгари с-под Саратова,
бросила их
     с-под Уфы татарвДетей возить
      стараемся в мягкоУсадим их
     на плюшевом пуфА этим, усевшимся,
         пользуясь мраком,
грудные клетки
       ломает буфеМы смотрим
      своих детишек
            в оба:
ласкаем,
    моем,
       чистим,
          стрижеА сбоку
    растут болезни и злоба,
и лезвие финки
       от крови рыжо́Школа —
     кино америколицее;
дав
  контролерше
        промежду глаз,
учится
    убегать от милиции,
как от полиции
       скачет Дугла́Таких
   потом
      не удержишь Мууром —
стоит,
   как в море риСегодня
    расти
       деловито и хмуро
столбцы
    помогающих цифр!
Привыкшие
      к щебету ангела-ротика,
слов
  беспризорных
         продумайте жуть:
«Отдайте сумку, гражданка-тетенька,
а то укушу,
     а то заражу»Меж дум,
     приходящих,
          страну наводня,
на лоб страны,
       невзгодами взморщенный,
в порядок года,
       месяца,
          дня
поставьте лозунг:
        —
Борьба с беспризорщиной


Und dann nichts mehr; – du wurdest nimmer wach,
Dein Auge brach, die Welt ward immer trüber;
Der Atem Gottes wehte durchs Gemach,
Dein Kind schrie auf, und dann warst du hinüber.


sanki kimse birbirine bir şey demedi


Že osud domoviny zkuješ
na troskách trůnů despotů?
Že dělná odvaha Tvá vzkřísí
ji polomrtvou k životu?


Tak vcelku vše by bylo stejné kolem,
jak bylo dosud v luzném podletí,
jen toho listí nebýt, strání, polem,
a každé chvilky nový přiletí.


买刀佩臂缚吴纱
火伴悲歌醉狭邪
任唱阳关第三叠
壮心不畏说离家


Son deuil impartial, à l’heure des sommeils,
Gémit sur les Anciens aux paupières blêmies
Et sur le blanc repos des vierges endormies,
Avec la même angoisse et des gestes pareils.


Lopók között szegényember,
Szegényember kapanyél.
A világot megkapálni,
Szegényember annak él.


Ach, ano božský! Vždyť se vylíh’ z čela,
jež mistrně zná chytré kličky plést;
Lži bývalému advokátu dělá
ta finta potměšilá plnou čest.
Aj, vstup to pěkný! Úskok Pravdu vítá
a pleticha jí v průvod rámě skýtá!
Jen dále tak! Jen pokrytecky k ňadru
jí navěste těch dávných šalby hadrů,
i škrabošku jí potom hoďte v líce –
jen pozor, ať vám posléz pod rukami
bez Pravdy nezůstane mumrej samý!


So voll und rein, wie Rhein und Wein –
Leb wohl! mich dünkt, nun muß es sein!«


	Da poi ch'io vidi el tuo leggiadro viso,
tutta la vita e' mie pensier cangiai;
da' tuo begli occhi uscì sì dolce riso
ch'altra dolcezza al cor non senti' mai,
tanto ch'io fu' da me stesso diviso,
e mille volte Amor ne ringraziai.
E fu tanto soave ogni tormento
ch'i' arsi e ardo e son d'arder contento.


O grünes Trost-Gestäud/
O lang erwünschte Zeitung/
Du meines Läids Ausreitung/
Und Pflantzung meiner Freud!
O ein erwünschte Sach!
Sag'/ Echo, hab' ich aber/
Den himmlischen Liebhaber
Zu lieben/ nicht Ursach?
Echo antwortet: Ach.


„A šat má moderní tak skorem –“
„Ne, šatem není pokrytá;
je zahalena bílým florem,
jímž krása její prosvítá.“


美人不可期
迢遥隔江浒
惟遣白云来
伴我幽栖处


Alguno que ha alabado una obra ignorando quién es su autor, suele vituperarla después que lo sabe.


Con velo de mantillas te mostraste
al nacer. Tú, la vida, a los pastores,
rendido sobre el tronco del pesebre
cuando sonó el ejército del cielo       Lucas II, 14.
Gloria y paz; mas ahora, ya desnudo
y sobre el tronco de la cruz, deslumbras
al Sol, que su fulgor ante Ti apaga,
Luna de Dios, y a tu mudez responde
la del orbe. Porqu eres Tú la vida       Juan I, 4.
para los hombres luz, y así al morirte
se quedaron a oscuras; mas tu muerte
fue oscuridad de incendio, fue tiniebla
de amor abrasadora, en que latía
de la resurrección la luz. Corona
tu desencarnación y cumplimiento
de la obediencia que encarnarte hiciera.
«Yo soy la esclava del Señor—tu madre       Lucas I, 38.
dijo sumisa—, según tu palabra
que se haga en mí»; y a su obediencia el Padre
rendido, la Palabra que es la Vida
hizo alumbrar en cuerpo a los vivientes
y le envolvió de carne en los pañales.
Y al ir a muerte esa Palabra dijo:
«¡Se haga tu voluntad, y no la mía!»;       Lucas XXII, 42.
y al desnudarte, Luna del espíritu,
la oscuridad eterna quedó en cueros.
Es tu cuerpo desnudo la Palabra,       1 Pedro II, 2.
la leche racional y sin engaño;
pues que no le hay en el desnudo cuerpo.
No Te avergüenzas Tú de presentarte       Génesis II, 25; III, 10.
en carne ante tu Padre. Adán de susto
se huyó de ante el Señor cuando se viera
frente a su cara en cueros. Fue la ciencia
de su desnudo el vengador espejo.
Cuando el pecado les abrió los ojos,       Génesis III, 7.
desnudos conociéndose, zurcieron
con hojas de la higuera delantales.
Dónde meter su miedo Adán no supo
Dios al llamarle: «¡Adán!»; pero nosotros
sabemos ya esconderlo en buen seguro
tras tu inocente desnudez. Nos limpia
su resplandor la mancha del pecado,       Romanos VII, 23-24.
que a su blancor se borra. Ya desnudo
vuelves al Padre como de Él saliste;
por la ley del espíritu tus miembros
se rigen, y tu cuerpo sin mancilla
lo es de vida. Dejas que se repartan       Mateo XXVII, 35.
guerreros tus vestidos, que a ese leño
te han sujetado: vestirán tus ropas,
mas no tu desnudez, que es la que salva.
Y como flor de desnudez corona
tu cabeza la henchida cabellera
de nazareno, ¡tu blazon! Revista
tu desnudez, Señor, sobrevestido
de nuestra muerte, ¡y que la vida lleve
lo que en nosotros es aún mortal!


Sie hatten selber dich gesehen,
Auch was durch dich und deine Hand
Für grosse Wunderthat geschehen,
Noch bleibst du ihnen unbekant.


Wie kömpt es daß wir also blind
So dieser Welt ergeben sind
Und jener Lust nicht achten?
Wir bilden sie uns nie recht ein,
Sonst würden wir bemühter seyn
Nach jhr allein zu trachten.


„„Vlno, sestro milá, vlno, milko břehu,
spojila jsem na vždy vroucích srdcí něhu,
objaté já v lůno milence jsem jala,
ston jím s úst a s očí slze ulíbala.““ –


Da ich dich ließ, du wunderschönes Weib,
Vom dumpfen Stundenschlag hinweggetrieben,
Da schied von dir der staubgeborne Leib,
Doch ist die Seel' in deiner Haft geblieben.


I.
N.
I.
S.
A.
I.N.I.S.A.V.A.S.I.N.I.
A.
S.
I.
N.
I.


Dušičky bědné, vždyť já viděl,
jak stýská se vám po tom Rusku,
po vůni půdy, po tom nebi,
po břízách, lidech – domovině,
vždyť tohleto já prožil všecko
a chvíle jsou, kdy ještě dneska
zatínám zuby marným steskem
po mráčku kouře Ithaky své...
Mně stýská se – a ty si snuješ
spletené temné theorie
a touha tvoje hledá příkaz
u „svaté věci“!


Ihr Zwitterdeutsche, trächtig
Von selbstischen Entwürfen;
Ihr scheint, dem Arzt verdächtig,
Der Kur noch zu bedürfen:
Was ordnen wir euch nur
Geschwind für eine Kur?


Die kathol'schen Majestäten
Span'scher Königinnen schmückten
Sich damit bei Hoffestspielen,
Stiergefechten, Prozessionen,


E ciò, car messer padre, in gioi mi scende,
ché tale voi del tutto essere penso,
poi propio è di saggio omo valente;
ché produceli in mente
onni danno, ch'è for e in poder prende,
e gioi porgeli in core e doglia in senso;
che delizie carnale e temporale
se sa nemiche, unde nemico è loro,
perché dol di ben loro,
del male allegra e lo desia e trova:
e tale propia è prova
de crestian cavaleri.
Grande forte misteri
a prova manifesta omo che vale,
ché forte e grande om ben ben vi fina,
e vi gaude, v'affina;
ma quale è, como eo, debile e poco,
quasi n'è cera a foco:
non prende om pro suo loco,
vil, credendol tener, ruina male.


Lind um seine Schläfen schmiege
Sich ein Traum von alten Tagen,
Als sie in des Chaos Wiege
Schlummernd noch beisammen lagen!«


Dann ändr' ich die Szene, dann laß ich mit Macht
Den gewaltigen Sommer erglühen,
Die Schnitter auf goldenen Garben ruhn,
Blutrot das Mohnfeld blühen.


Síla vyrůstá v něm, šlehá, hoří,
tluče, div mi prsa nerozboří,
uletí mi, kdož mi za to ručí,
své-li nechytneš je do náručí.


De a legszebb virágot
Mindenkor elvivék,
Egy sziklakőbe vágott
Szent Szűznek szentelék.


Gyermek voltam, és immár megvénhüttem,
De én nem láttam soha szükségét
Az igaznak, és én soha nem löltem,
Hogy ő magva koldulna kenyeret,
Kölcsön ád és minden napon jól tészen,
És ő magvát megáldja az Isten.


Rdí se na východě jasná zoře,
Jako tvář se rdívá první lásky;
Zoře plane jen v pohledu jitra,
Mladá tvář se rdí i v zpomenutí.
Zpomenutí! ano, ty jsi slunce,
Tebou zoře, jitro lásky plane!


雨过西园物物佳
柳风竹日映葵花
更无人迹宜清睡
奈此池头一部蛙


Aus den empor gestiegnen Rädern
Entfielen wunderschöne Federn,
Und nicht umsonst! Ein Rabe las sie auf
Und schmückte heimlich sich damit,
Und ging, mit abgemeßnem Schritt,
In die Versammlung rechter Pfauen;
War auch ein wenig stolz, und ließ sich auch beschauen.
Allein man kannt' ihn allsobald;
Nahm ihm den fremden Zierrat ab,
Biß ihn gelinde, gab
Dem armen Dieb die vorige Gestalt.


Lantom, danolt Liéust,
A szíveket feloldó,
A gondtörő Liéust
Méltó danolni néked.


Zrak po malbách stěn začernalých těká
od lebek, hnátů k jasným zjevům vyšším,
kde před vítězem smrti Maří kleká.


Jünglinge dulden's noch wohl, das Erwarten; wir Greise verabscheun's.
Auf denn, rächet die Menschheit, und bald! Nicht süss nur, auch edel
Ist die Rache, um die wir flehen; o reicht aus voller,
Kühlender Schale den Labetrunk.


Sláva jemu, jenž si svojí slávy
U nelehkém dobyl zápase,
V službě svaté národů všech zprávy
Na příkřejším onom parnase,
Kde ve slávě věru není láce,
Leč kde sláva velké žádá práce.
Nuže, čistou krví české révy
Slušně oslavme ty žalozpěvy
U pohřební této hostiny! –
Kdož jsi druhem české družiny,
Kdo máš srdce vřelé, světlou hlavu,
Kdo ctíš slovo moudré, statné činy,
Na věštcovu tedy čest a slávu
Vychyl plný koflík mělničiny!


Wol, werter Friederich, dir ists durch uns gelungen,
daß du wirst so erhöht durch vieler Völker Zungen,
dahin dein Name dringt. Dein Vorsatz, der ist gut:
Gott gebe, daß die Frucht uns balde sanfte tut,
als wie sie lieblich reift! Und wenn dein fürstlichs Herze
die Namen überdenkt, die so viel Ernst und Scherze
des leichten Glücks versucht und nun durch Hitz' und Frost,
durch List und Haß der Welt dir die gewolte Post
zurücke bringen zu, so lasse dir belieben,
daß sie zu Gnaden dir stets stehen vorgeschrieben!
Ihr Lohn ist deine Gunst. Und wisse, großer Fürst,
daß du durch dieses Volk noch täglich größer wirst!
Dieselben, die sind wir, die dich geherzten Prinzen
gefürcht't und groß gemacht bei mancherlei Provinzen.
Ganz Rußland stund dir auf als wir dich trugen an,
und, was es Königen und Kaisern nie getan,
das ließ es dir geschehn. Die wilden Zeremissen,
die liefen umb die Rha und stritten dich zu grüßen.
Der greuliche Nagai und strenge Morduwin
warf Pfeil' und Bogen weg und ließ uns frei durchhin,
wie die Zirkassen auch. Die grausamen Komücken,
das ungemenschte Volk, sahn wir vor dir sich bücken.


青羌遗种号云郎
山鬼呼群满大荒
玄甲金戈霄汉下
西南天地扫欃枪


Dvanáct mužů neučených,
lidskou vědou necvičených,
rozešlo se v národy;
zvěstovali Boha Krista,
v Němž je lidstvu spása jistá,
pramen pravé svobody.


Pan vrchní z Kozlova
Přijel do Rousova
Na křtiny:
Tu sobě namluvil
Ctnou pannu Hejduli,
Němkyni.


笛声不似角声悲
旧曲新腔世罕知
正是离人愁听处
汴州楼上夜深吹


Schwester, trockne deine Zähren!
Hin ist hin, und todt ist todt.
Nichts bei uns kann ewig währen,
Heute bleich, was gestern roth.
Eins auch wolle noch bedenken:
Unglück kann zum Glück sich lenken,
Einen Bessern kannst du frein.
Reiche Witwen sterben selten:
Darum, Schwester, gieb dich drein,
Denn es ist das Loos der Welten.


仙去寥寥几百春
隐居依旧在湖濒
枝头禽语人难会
石上骡踪事已陈


Ty dívko ze všech vyvolená,
již pojď a sdílej péči mou.
Ať podle muže vládne žena
tou láskou vroucí, upřímnou.
Všech reků hvězdou žena byla
od první lidstva paměti,
neb koho láska roznítila,
ten schopen každé oběti.


Mřít by se chtělo
v nádechu par –
Miluji, tělo,
tvůj svatý tvar


Laß uns, o Seele, fliehen
Auß dieser schnöden Zeit!
Laß uns, o Seele, ziehen
Hinauff zur Seeligkeit!
Dort steht der Engel Heer
Bey Sions güldnen Thüren,
Sampt uns zu triumphiren.
Diß ists, was ich begehr!


Tak vůdce svých vojínů krev
K činům odvážným rozpaluje –
A již Muromská korouhev
Vesele větrem poletuje.
Jonáci švarní chvátali,
Kam kynul vůdce s koně svého –
Již přes potok se dostali –
Již jsou u cíle značeného.


Die höchste Majestät, der alle dienen müssen,
Liebt, schützt und sorgt vor dem, der ihren Mund will küsen.
Die Menschen haben den, der ihren Schmuck beehrt,
In gutem Angedenk, und vor viel andern werth.
Die Tugend faulet nicht, sie lebt noch nach dem Sterben,
Und wird den schönsten Ruhm und Angedenk ererben.
Wohl! wenn ein Jungferbild ihr Herz der Tugend giebt,
Und sich in ihrem Glanz aufs brünstigste verliebt:
Und ihre Lust allein in ihrem Schmucke suchet,
So wird ihr auch so gar vom Zoil nicht gefluchet.
Drum preißt der Weiseste der Könge ihren Pracht
Dem Frauenzimmer an, und lehrt mit Vorbedacht,
Daß ohne ihrem Schmuck kein Frauenzimmer schöne,
Und liebens-würdig sey. Die aber dem Gethöne
Und Ruf der Tugend folgt, sey Liebs- und Lobens-werth,
Und noch viel köstlicher als Schätze dieser Erd.


A ten vznět a let a tanec
strhne Prahu v kolo též. –
Kéž si brzo, milý Švando,
na Čechy jen vzpomeneš!


Comenza far lo iudicio,
tollarme la santate;
al corpo tolli l'officio,
che no n'aia plu libertate,
perché 'n prosperetate
gita l'à male usanno.


Die Schläfen zittern mir und zucken,
Denk ich, o Volk, an deine Noth,
Wie du dich winden musst und ducken,
Dich ducken um ein Stückchen Brod!
Du wälzst verthiert dich in der Gosse
Und baust dir selbst dein Blutgerüst,
Indess in goldener Karosse,
Vor seinem sandsteingelben Schlosse
Der Dandy seine Dirne küsst!


Allda zur Hand, ihr Händ sie wand, mehr Leids ich fand,
Ihr Aeuglein wurden fließen,
Traut Buhle hör, was ich begehr, bald wiederkehr,
Der Treu laß mich genießen;
Das gelobt ich ihr, sie sprach zu mir:
»Ich hab dich hold, vor allem Gold,
Mir kann dich niemand leiden.« (d.h. verleiden.)


 Come a tempo de' classici, allorquando
gli olmi e le querce aveano la matrice
e figliavano Dee di quando in quando;


Das Weib sprach auch ein hastig Wort:
Wie bist du Karl auch so bethört,
Willst du ein Schiffmann werden,
Hakken, reuten ist dein Art
Und pflügen in der Erden.


A Bruno zdrcen plouží
se do Chartreusy v dál,
pryč z toho světa touží,
šat mnicha vzal.


Sieben geile Männlein suchten
Lene Levis Herz zu rühren.
Lene Levi blieb unnahbar.


My mnoho slov jsme mluvili
i pravdivých i divně lživých.
Trnový věnec uvili
jsme ze zlých pousmání křivých.


S mi lenne, ha most látna, jönne?
Engem egy nagy átok borít.
Nem akarom látni, nem keresem
Az én fantom-kamaszomat.
Maradjon itt, maradjon itt.


دعك من هذا فماذا
شأننا في درسنا ذا
إنما الاصغاء فاعلم
واجب أن يتمادى
كي نعي ما يشرح الشي
خ صريحا ومرادا
واذ قال أعد ما
قلت قلت الدرس هذا


Hrad, skála pod hradem – vše rdí se jako v krvi.
To paní Čachtická tam hýří v lázni as,
ta lepá Najáda, jež bez zachvění brvy
líc jedva vynoří, hned pohrouží ji zas
a svěží z lázně jdouc se blahem chví a září,
jak šíj by skropila jen rosou, perlí vod –
leč jaká skvrna lpí to v úsměvné jí tváři?
Ó, probůh, totě krev! Ta koupel – krve brod.


Oh claro honor del líquido elemento,
dulce arroyuelo de corriente plata
cuya agua entre la hierba se dilata
con regalado son, con paso lento:


غلام كان يعشق وهو علق
ويكسى بالرقائق والتريف
فلما صار في خدّيه ليف
وتحت ثيابه شبكات ليف
جفاه العاشقون فصار وقفا
على المنقاش يعرف بالنتيف
وعف الناس عنه فصار يحفى
على كره يلقب بالعفيف
كذا الريحانُ يحسن وهو غضّ
ويجعل في الوجوه وفي الأنوف
ويهجى بعدما يذوي ذبولا
ويلقى في المزابل والكنيف


Indi ruppe il silentio, e con sembianti
piu dolci un poco, e viso men turbato
dimandò lhoste e li altri circonstanti
se d essi alcuno havea femina a lato
che lhoste, e che quelli altri tutti quanti
l haveano, per risposta gli fu dato
dimanda lor quel che ciascun si crede
de la sua donna nel servargli fede


Jakých bojů, zápasů dlouhé řady
rvaly, draly člověka cestou věků,
nežli stanul tváří v tvář Bounaberdi
pyramid štítům?


dilde lezzet bunca mısraın


Que na praia, ou no campo, alegremente vejo
Cheios de amor e crença e cheios do desejo
De subirem, depois, aos altos céus vetustos.


Má pevné, křišťalné srdce, má porozumění
pro podstatu lásky. Nad davy povýšena,
žár vášní proniká bystře a skoupá přec není
se slunnými dary své mladosti, vnímavá žena.


Leuchtend um die Stirne kosen
Junge Rosen,
Glutentfacht;
Und im Herz, dem freudelosen,
Sterbelichter ängstlich glosen
Und erlöschen sacht.
Kündet ihr den Morgen, Rosen,
Oder tiefste Nacht?


Siehst du Gottes Sternenschrift dort flimmern,
Die der bangen Schwermuth Trost verheißt?
Heller wird der Glaube nun dir schimmern,
Daß hoch über seiner Hülle Trümmern
Walle des Geliebten Geist!


自知凡骨非仙缘
玉佩珊珊聒我眠
三更月底排云出
尽是蓬莱妙众仙


Neb v středu jasna vystupuje
Podoba s duhou růženou; –
Toť anjel, jenžto pozlacuje
Vše vůkol září plamennou.
Ten vztáhlou pravicí mu kyne
Dál k hořejšímu pobřezí,
A kam prst kývne, voda mine
A dráha hned se umezí.


Jhr habt ia ſonſt der Sparren/
ihr Alten/ allzuviel:
wie ſeid ihr denn ſo Narren
und ſucht der Liebe Spiel
bey einem friſchem Feinde/
die Jhr entkraͤfftet ſeid?
doch was? Jhr ſuchet Freunde
in Eurer Winters Zeit.


Não me culpe Amor, nos teus pesares,
nem aumentes, por  mim, as tuas dore
Acamponham-te sempre os meus cismares
e o espírito solícito, aonde fore
Se ouvires cantilenas pelos ares,
em dias claros e reveladores,
imagina-as quais ondas singulares
de carícias, que envio como flore
E se vires, em noites silenciosas
- e olhos fechados, como adormecida -
entrar alguém de formas vaporosas,


Wie läßt die echte Schönheit sich erproben?
Wohl einzig an dem selbstbewußten Frieden,
Der sie umfließt, weil sie sich wie geschieden
Von allen Kämpfen fühlt, die sie umtoben.


»Siehest du die Wunde noch offen?
Von dieser Seite schaue! hier,
Wo der Unglückspfeil ihr Herz getroffen.« –
Ich sehe sie, ihr Jungfrauen, sie tödtet mein Hoffen,
Verzweiflungsvoll zieht sie die Seele aus mir.
Luitberta, Luitberta!
Rhin hatte mit dem Pfeil nicht gezielet nach dir!


Joignez à l'arbre altier de la forte nature
L'humble arbuste où l'oiseau trouve sa nourriture ;
Aux bords de vos ruisseaux au cristal argenté
Laissez croître et rougir la framboise inodore,
Pareille aux frais boutons que l'âge fait éclore


Hör mi, Himmelskönig,
Hör mi oppe Knee,
Eenmal noch beswör ik
Di as Obaroree!


Und als zu Ende das Ave ging,
Er führte noch einen Streich,
Und in getürmter Leichen Ring
Hinsank er blutend und bleich.


Moří láska, koho v léčku lapí,
A však, mámli bolest terpěti,
Volím takou, která pěkně trápí.


Kis szobában kis parasztok.
Egy pipázik, de harasztot.
Ezeken nem segít ima.
Gondolkodva ülnek im a
sötétben.


E poscia, come tu gli hai detto questo,
da lui di botto ti confesserai,
però che piace a Dio, padre celesto,
che d'esto mondo te diparta omai. —
L'angel si parte e lo romito presto
torna ad Orlando con letizia assai,
e tutto gli contò sanza difetto
ciò che l'angel di Dio gli aveva detto.


Mein Herz ist kalt, hart und betört
Von allem, was zur Welt gehört,
Fragt nur nach eitlen Sachen,
Drum, herzes Herze, bitt ich dich,
Du wollest dies mein Herz und mich
Warm, weich und sauber machen.
Laß deine Flamm und starke Glut
Durch all mein Herze, Geist und Mut
Mit allen Kräften dringen;
Laß deine Lieb und Freundlichkeit
Zur Gegenlieb und Dankbarkeit
Mich armen Sünder bringen.


Und Undank ist nicht Vöglein Weise!
Sie kennt mich gut, die luft'ge Schar:
Zieh' ich im Mai auf grüne Reise,
Werd' ich geleitet wunderbar.
Das singt und flattert laut und leise
Zu Häupten dicht mir um das Haar
Und grüßt: »Herr Wirt der Winterrast, –
Im Walde bist du unser Gast.«


ما عادَ في (بغدادَ) (نواسٌ) ولا شِعرٌ


يا عُيوناً بِاللِوى ساهرةً
حرَّم اللَهُ عليكِ الفِكَرا
أنا في نارِ اِشتِياقي مُحرَقٌ
وَوُشاتي تَستَطيب السَمَرا
والذي قد ذُبتُ من وَجد به
وغرام ليس يدري الخَبرا
لَيتهم لو سامَحوني ساعةً
بحبيبي فاِختَلستُ النَظَرا
ليس بَختي في الهوى البختَ الذي
أجتنى البرد به والزَهَرا


S kihallgatván a jó bogárka
Vigasztalólag így felelt:
Szegény virág, csak légy nyugodtan;
És bízd reám a szemtelent!


Man sagt, daß etlich' starben,
Die zu hoch wollten gahn,
Und mit zu starken Farben
Ihr Stimmlein streichen an.


Geh' ich in der Mitternacht
Durch der Häuser enge Reihn
Hin, wo noch ein Kranker wacht
Bei der Lampe mattem Schein,


Fece ordinar di sùbito vivande
e' lor destrier fornir di strame e biada;
per la città la lor fama si spande,
e per vedergli assai par che vi vada.
Venne la cena, e fuvvi altro che ghiande;
Ulivier pure alla donzella bada.
Poi che cenato fu, re Caradoro
in questo modo a dir cominciò loro:


内湖水暖外湖寒
看杀鸳鸯忘钓竿
一叶一花都弄遍
月明还向大夫滩


Tú, mi novia de siempre, la lejana
novia de blanca túnica ceñida;
la nunciadora en cuya frente erguida
brilla el lucero azul de la mañana;
tú, prometida y a la vez hermana,
a quien buscó mi juventud florida
y a quien, en el invierno de la vida,
buscaré aún con la cabeza cana.
Tuyos fueron los brotes abrileños
del cándido rosal de mis ensueños,
su primer yema y su primer retoño;
y hoy —pasados los años— como prenda
de constancia inmortal, te hago la ofrenda
de este ramo de rosas de mi otoño.


O solltest Du im Himmel nun
Zu Füßen unsers Jesu Christ
Für uns nicht noch ein Gleiches thun?
O, bitt' Ihn, daß Er gnädig ist.


خائفٌ، كشرارةٍ في الدم، في بلّورها المذعور،
في وحشٍ، وفي جرحٍ يلوبُ
ولا يدٌ تمتد لي
صحراءُ شاخصة، وكُلُّ فرائصي في الريح
هذا البردُ ضارٍ والحجارة جمرةٌ والجنسُ مأوى
صحراءُ تزدردُ المدى فأطير وحدي هارباً خَوفِي دليلي
جمّة تلك الشراك أظلُ وحدي تحتَ هذا الليل
أحداقُ الحَصى وجنادبُ الأخطاء تحصِي لي وجيبَ الخوف
زهرُ الزمهريرِ يهزُّني كي أدركَ الكابوس
ليلٌ داهمٌ
فأخوضُ مثل تثاؤب الجاثوم في هذا السواد
كأنَّ خوفي خائفٌ قدماي في الفولاذ
والوحشُ الطليقُ يشدُّني بالخيط مثلَ النوم
هذا الكونُ مَـيْـتٌ هذه جَبَّانَةٌ
وأسيرُ وحدي عبرَ هذا الخوف
صحراءُ انتحارٍ واستفاقة جثةٍ وتَشَبُّهٌ بالخيلِ
لو أنَّ الظلام ذريعة القتلى لَـمِـتُّ نكايةً بالموتِ
لم أتركْ بلاداً جئتُ في جُرحٍ أخافُ كأنما خوفي بلادي
في دمي المذعور، في بلّورةٍ
قلبٌ يَقِفُّ إذا دَنا أنسٌ إليه


Hajának gyásza, mint az éj,
Fehér kebelre száll,
Szemének villanásira
A szív s az ész eláll.


仙葩轮菌蕊珠团
疑是文禽顶上丹
纪渻养来形似木
独留绛帻倚阑干


أصديقتي : إن الكتابة لعنةٌ
فانجي بنفسك من جحيم زلازلي
فكرت أن دفاتري هي ملجأي
ثم اكتشفت أن هواك ينهي غربتي
فمررت مثل الماء بين أناملي
بشرت في دين الهوى  لكنهم
في لحظةٍ ، قتلوا جميع بلابلي
لا فرق في مدن الغبار  صديقتي
ما بين صورة شاعرٍ  ومقاول
*
يا رب : إن لكل جرحٍ ساحلاً
وأنا جراحاتي بغير سواحل
كل المنافي لا تبدد وحشتي
ما دام منفاي الكبير  بداخلي


Schmachtendes Sehnen nach des Tags Erwachen,
Dem kein sterbender Abendglanz wird folgen,
Trübt den Blick mir unter des jungen Frühlings
Duftenden Blüthen!


Dis Schifchen, als es letzt bespannt,
Ist feindlich worden angerannt:
Alleine Gott hat mich beglükket,
Das ich erwünscht bin fortgeschikket.


Tam nechci, tělo vzpírá se,
netoužím po pokladech eremitů,
chci úsměv žen, chci květy, květy
a zpívat Píseň Života!


A skrytě se pod okno stinné
pne doubec jako jun,
zpěv tichounký z haluzí line
jak z loutny chvějných strun.


Jste tažní pěvci, vím to, vím,
mně na čas jenom příhodní,
já nesmím déle držet vás,
čas váš je tu, jste svobodni.


نأت سلمى وأمست في عدو
تحث إليهم القلص الصعابا
وحل النعف من قنوين أهلي
وحلت روض بيشة فالربابا
وقطع وصلها سيفي وإني
فجعت بخالد عمدا كلابا
وإن الأحوصين تولياها
وقد غضبا علي فما أصابا
على عمد كسوتهما قبوحا
كما أكسو نساءهما السلابا
وإني يوم غمرة غير فخر
تركت النهب والأسرى الرغابا
فلست بشاتم أبدا قريشا
مصيبا رغم ذلك من أصابا
فما قومي بثعلبة بن سعد
ولا بفزارة الشعرى رقابا
وقومي إن سألت بنو لؤي
بمكة علموا الناس الضرابا
سفهنا باتباع بني بغيض
وترك الأقربين بنا انتسابا
سفاهة فارط لما تروى
هراق الماء واتبع السرابا
لعمرك إنني لأحب كعبا
وسامة أخوتي حبي الشرابا
فما غطفان لي بأب ولكن
لؤي والدي قولا صوابا
فلما إن رأيت بني لؤي
عرفت الود والنسب القرابا
رفعت الرمح إذ قالوا قريش
وشبهت الشمائل والقبابا
صحبت شظية منهم بنجد
تكون لمن يحاربهم عذابا
وحش رواحة القرشي رحلي
بناقته ولم ينظر ثوابا
كأن السيف والانساع منها
وميثرتي كسين أقب جابا
فيا لله لم أكسب أثاما
ولم أهتك لذي رحم حجابا
أقاموا للكتائب كل يوم
سيوف المشرفية والحرابا
فلو أني أشاء لكنت منهم
وما سيرت اتبع السحابا
ولا قظت الشربة كل يوم
أعدى من مياههم الذبابا
مياها ملحة بمبيت سوء
لبيت سقا بهم صردى سغابا
كأن التاج معقود عليهم
إذا وردت لقاحهم شزابا


Herido siempre y a un designio atado
y a un horror congénito impelido
llevo una llaga al lado
del sentido
Tampoco a mí me toques siempre es tarde
para que tú que puedes lo que tocas
si eres mujer te acerques cuano arde
mi alma en las rocas
Yo soy el que huyo y el que huye y ama
pobre dios indefenso a nadie pide
que le venga a tocar donde lo llama
mas lo impide
Me voy ahora triste y sin preguntas
a estar solo en las cosas amarillas
Los ojos lanzo allí como las puntas
de las quillas
¡Oh sombre! ¡Oh soledad! Tras mí se afana
sin definir la décima caricia
Me has tocado en un sueño hasta mañana
que pierdo tu delicia
Hacia el placer del fin donde no vino
sola la ilimitada sombra gozo
el minuto impaciente en que termino
todo gozo
Me voy me voy no te conozco día
Noche no te conozco todavía
Sobre las rocas esta sombra alta
Y encontraré en el mar lo que hace falta


Enyém vagy! Megvalósulál;
Érezlek, látlak, Ideál
A harcok s könnyek tengerén!
Ki bennem sejtelem valál,
Mostan valóság vagy és mégis költemény.


Sie langt hinein zum andernmal,
Faßt einen Helm von lichtem Stahl.


Again the  'gainst the  prepare,
And all is Hostile grown, and open War:
was then a Friend, and dear ally,
With her bold  did their Troops supply;
To head 'em,  and  chose,
For their unquestion'd Merit, none oppose.
The next Delight that charm'd old  Heart,
He view'd his Son perform the great Comman Part;
Beheld him lead a Troop of Gallant Men,
Whose sight brought former Glory back agen:
When Young, such Valiant Bands himself had lead,
And been a Kingdom's, and an Army's Head:
Now bow'd with Age, unknown his Life he past,
And seem'd to travel to his Grave in haste.


Pánové! To cítíme, to bolí,
že jsme slábi v hospodářském poli.
Naše strana, znajíc lidu bídu,
koketujíc správně s „Právem Lidu“,
potlačuje šovinismu pych,
v kontaktu je úzkém s vůdci Židů,
majíc ostrý hospodářský čich.


Ach, der an Herz und Sitte
Ein Sohn der Heimat war,
Stellt sich in unsrer Mitte
Ein hoher Fremdling dar.


Zu Füchsen und zu Dachsen die umher
Um des Monarchen Höhle standen,
Sprach's in entfernten Landen,
Der Kanzler Bär.


Er führt auf schwellend grünen Plan
Den Rest der Jugend, neu gepaart,
Und hebt ein mächtig Fiedeln an
Von Liebesglück und Minnefahrt.


Doch sorge nicht, wirff alles hin,
O meine Seel', und hoff' auff ihn:
Warumb wilst du solch Leidt erweisen?
Er lebet noch und wird sich bald
Erzeigen als dein Auffenthalt,
Und du wirst ihn in Kürtzen preisen.


Dein Bestes willst du gern bekennen,
Das Schönste, was du je erdacht,
Doch zauderst du, der Welt zu nennen,
Was dich unsagbar glücklich macht.


Ich verheel' als müglich
Meine liechte Glut,
Welche mir betrieglich
Auffzehrt Seel' vnd Muth,
Also hefftig trag' ich schew
Zu empfinden Gram vnd Rew.


Euch hinaussen trollt mit hauffen/
Fliehet hin zur Finstren nacht:
Lauter frewden kommen lauffen/
Lufft/ vnd wetter wider lacht.
Kelt/ vnd winter ist gebrochen/
Trübsäl ist nun sauber hin/
Trawrigkeit ist gar erstochen/
Fröligkeit ist mein gewin.


سُبحانَ عَلّامِ الغُيوبِ
عَجَباً لِتَصريفِ الخُطوبِ
تَعرو فُروعَ الآمِنيـ
ـنَ وَتَجتَني ثَمَرَ القُلوبِ
حَتّى مَتى يا نَفسُ تَغ
تَرّينَ بِالأَمَلِ الكَذوبِ
يا نَفسُ توبي قَبلَ أَن
لا تَستَطيعي أَن تَتوبي
وَاستَغفِري لِذُنوبِكِ الرَ
حمَنَ غَفّارَ الذُنوبِ
أَمّا الحَوادِثُ فَالرِيا
حُ بِهِنَّ دائِمَةُ الهُبوبِ
وَالمَوتُ خَلقٌ واحِدٌ
وَالخَلقُ مُختَلِفُ الضُروبِ
وَالسَعيُ في طَلَبِ التُقى
مِن خَيرِ مُكتَسَبِ الكَسوبِ
وَلَقَلَّ ما يَنجو الفَتى الـ
ـمَحمودُ مِن لَطخِ العُيوبِ


Ke komukoli z mnohých těch se přitul,
už pouhá blízkost tobě teplo dá.
Hle, mají slávu, důstojnost a titul.
K velikým přistup svého národa.


What scanty precepts! studies how confin'd!
Too mean to fill your comprehensive mind:
Unsatisfy'd with knowing when or where
Some Roman Bigot rais'd a Fane to FEAR;
On what green medal VIRTUE stands express'd,
How CONCORD'S pictur'd, LIBERTY how dress'd;
Or with wise KEN judiciously define,
When Pius marks the honorary coin
Of CARACALLA, or of ANTONINE.


Три яблока, излюбленных преданьем,
Три символа земного мятежа,
В саду веков, воссозданном сознаньем,
Они горят, под ветром грез дрожТы, яблоко губительное Евы!
Ты вырвало из глаз эдемский свет,
На нас обрушив божеские гневы, —
Но было то — восстанье на запрет!
Другое — яблоко Вильгельма Теля, —
Свободы весть промчало над землей:
Одной стрелой в родного сына целя,
Стрелок в тиранов метился другой!
А третье — третье яблоко Ньютона;
Оно упало в час своей поры,
И понял ум незыблемость закона,
Что движет землю, небо и мирТо третье яблоко вернуло рай нам,
Сравняло всех, владыку и раба,
Открыло нам дорогу к вечным тайнам,
Чтоб не страшила больше — и Судьба!


utánad röppen
s a Védánál utólér, – megigérte.


Son le mie rime a quella altera pigre,
E di stancarmi si triunfa e gode;
E così va chi sfortunato nasce.


Jako slunce na obloze svítí
Vysýlajíc v skřehlost zdraví plamen;
Tak vás Perun na cyzynce zlítí,
Zbystří duchy, ztvrdí sýlu ramen,
Štěstí na perutech slávy znítí
Vlastence, a blaženosti pramen
Proudem rozlije se na krajiny,
Zbožní velkodušné vlasti syny.


Teď teprv nastal pro ně život pravý,
teď v Bhagavat se ponořili zcela
a v dumě velké pozvednuta čela,
tak snili, v srdcích velký oheň žhavý!


يُقَبِّلُ أَرضاً شَرَّفَتها رِكابُكُم
وَيُلصِقُ أَحناءَ التَرائِبِ بِالتُربِ
وَيَسأَلُكُم أَن لا يَكونَ نَصيبُهُ
مِنَ الرَدَّ إِلّا رَدَّ أَجوِبَةِ الكُتبِ


„Kdy zemru as?“ ptal se po malé chvíli zase.
„Kdy dotrpím asi? brzy již, či až v noci?
Či dočkám se zítřka, uvidím východ slunce?
Ó, Bože můj, Bože!“ – pozdvihl oči k nebi –
„už nemám než Tebe, jediný Tys mi zůstal.
Hle, poslední prosbu povznáším k Tobě, Pane:
pro lásku mou k Tobě, pro vše mé utrpení
se nade mnou smiluj, ustrň se nad mou bídou,
smrť sešli mi brzy a dej mi umřít klidně!“


Slyšel jsem, jak mi hovoří,
ševelí, zpívá a suslí –
až jsem si do srdce nastrádal
písně mých pohřbených huslí...


Kde vzala se, tam vzala se,
již hvězda na nebi svítí,
a za ní ty druhé hrnouce
se jako ty ovečky na louce,
se tlačí, třesou a řítí.


Nicht der rohen Tat Gemeinheit
Rettet uns aus der Bedrängnis;
Mutter Deutschland, hoff die Einheit
Nur aus unbefleckter Empfängnis!


S chatrčí, z níž dým se vinul,
s tou se loučil, nežli zhynul,
ještě kloboučkem zatočil,
zlíbal růži pak a – skočil. –


Du ahmst den Fabius nach und seinen schlauen Krieg;
Ich seh sein Zaudern wohl, allein wo ist sein Sieg?


Insonderheit weil ewer Preiß
Steigt über aller Lieder fleiß,
Vnd hat ietzt gäntzlich nicht von nöthen
Der Kehlen sterblicher Poeten.


Od moře vítr vane
a šumí pinie...
Vše v těchto dveřích stane,
co z hlíny, z hlíny je...


V zříceniny rozvalen,
Tamo leží hrad ten starý!
V modré roucho zahalen,
Pod ním stojí lesík jarý,
Černá věž ční z něho jen.


Ich atmete mit und hörte manch Wort,
Das von ihr noch im Ohr fortsprach
Und lief ihr wie der Maiduft nach.


O luce del gran padre, o vita, o via
del mondo errante e morto, il ghiaccio, il sasso
distruggi e rompi al cor, che cieco e lasso
langue pur troppo e ’n se stesso travia.


Ob der Weiße, ob der Gelbe
Siegt: es bleibt ja doch dasselbe,
Wie es war und wie es ist:
Daß, bei noch so schönen Reden,
Von den Menschen jeder jeden,
Wenn er Appetit hat, frißt.


mas del que viene no podré valerme,
y en esto no voy contra el juramento,
que ni es como los otros ni en mi mano.


Vznesly oči k pasákovi,
co as ještě dále poví.


Nun sind die Stunden, wo die Zeit vergangen
Und alles zittert unermeßlich tief,
Durchsichtige Silberschleier niederhangen
Vom Haupt der Mondfrau, die geblendet schlief –
Nun hält in allumfassendem Verlangen
Die Nacht in weißer Hand den goldnen Brief,
Drin sie die Welt verschwenderisch begnadet,
Zum Traum in blaue Sternensäle ladet ...


Trotz Gut und Blut hie schwarzweißrot,
Da hat es selbander keine Not!
Fest steht und treu der Rhein auf der Wacht.
Durch Sieg zum Tod! Durch Licht zur Nacht!


Und hätt' ihn nie gesehn die Maid,
Und wär' er hundert Meilen weit,
Er tritt herein und schickt sich an,
Und ißt und trinkt, und scheidet dann. –


Yo sueño con los ojos
Abiertos, y de día
Y noche siempre sueño.
Y sobre las espumas
Del ancho mar revuelto,
Y por entre las crespas
Arenas del desierto
Y del león pujante,
Monarca de mi pecho,
Montado alegremente
Sobre el sumiso cuello,—
Un niño que me llama
Flotando siempre veo!


Phillis! ach nur Augenblicke
Lacht, was jeden Unmuth stillt,
Lächelt dein geliebtes Bild
Es von ew'gem Gram zurücke.


莫怨工人丑画身
莫嫌明主遣和亲
当时若不嫁胡虏
秖是宫中一舞人


Bey manchem Fürsten siehet man
Nichts Fürstlichs auser seinen Namen,
Er ist der Laster Unterthan,
Und mehret dadurch ihren Saamen.
Er dient fast seine Lebens-Zeit
Der schnöden Niederträchtigkeit,
Und lässet sich von ihr regieren.
Er ist der Diener ihr Vasall;
Warum, er läßt sich überall
Nach ihren eignen Willen führen.


A ona dívala se přes jeho rameno –
přihoď tam, matko, přihoď to suché poleno!


Zraky sivé, zraky sokolové,
co hledáte v dáli blankytové?
Mníte, že ráj, co ve vás se zračí,
blahu duše mojí nedostačí?
hledáte tam pro vás nebe nové –
oči sivé, oči sokolové?


Omai dintorno a questo consistorio
puoi contemplare assai, se le parole
mie son ricolte, sanz'altro aiutorio.


Se os versos, que outra hora fiz
Escutastes pronto e atento;
E se aos pés, que abraçar quis,
Achou grato acolhimento
A minha musa infeliz;


Und auch dem Freunde halte Treue fest,
Mit der die Ehre innig sich verbunden;
Ein irdisch Gut, was Gnade doch gefunden,
Solang es nicht die Hand der Tugend läßt,
Doch nahen glänzender Versuchung Stunden,
Dann aller Erdenrücksicht gib den Rest
Und klammre an den einen dich, der dann
Dir mehr als Freund und Ehre geben kann.


»Hier liegt der Pfarrer Lau,
Der Pfarrer war kein' Sau;
Doch Pfarrer von den Säu
War redlich er und treu,
Und stand er nicht am Himmelspforten,
Er wär's vielleicht noch selbst geworden.«


Kdys... před věky... šel asi antickým tím krajem
v zářícím bílém ránu mladý poet řecký
a recitoval patře na thalassu modrou
zpěv z Odysseje...


Ein Zeppelin fliegt übers Meer.
Aber es gibt schon heute
Ganz gut gescheite Leute,
Die interessiert das gar nicht sehr.


A když badáš, jaký tedy
má to účel daleký –
přec jen odtud zas se dovíš:
že to vše je na deky.


L'ancien régime est mort, et tout de suite après
Ils ont un air bourgeois et déchu, les portraits.
C'est de la grande gloire encore qu'on respire
Devant ce colonel chamarré de l'Empire,
Qui porte dans son bras arrondi son colback.
Mais ensuite quel triste et piteux bric-à-brac !
Sous le Bourbon podagre à grosses épaulettes,
Le beau sexe eut vraiment de grotesques toilettes,
Et l'on ne prendrait pas pour un homme bien né
Ce pédant doctrinaire à l'habit boutonné.
Un peu plus loin, c'est vrai, l'on retrouve l'armée.
Le haut képi d'Isly, le caban de Crimée,
Font plaisir. Mais que ces tableaux sont gris et froids !
Et cette dame qui, sous Napoléon Trois,
Eut ce buste opulent et cette taille fine,
Est ridicule avec son ample crinoline.


Und geht es noch so rüstig
Hin über Stein und Steg,
Es ist eine Stelle im Wege,
Du kommst darüber nicht weg.


Huye de tu ruina lamentable,
que el cielo sólo arroja rayos de ira
a los que en él no ponen su esperanza.


In unbewahrter Jugend frischer Blüthe
Riß Magdalenen ihre Schönheit hin;
Den edlen Geist berückt' ein weicher Sinn,
Daß sie in ungeweihten Flammen glühte.


Deh chi 'l mio nodo rompe e me non scioglie?
Avess'io parte almen di quel dolce oro,
per mitigar il duol che nel cor serbo.


إلهي أنت فوق رجا المرجيّ
وتعطيه بلا عملٍ مثوبهْ
وإنّي أرتجي غفران ذنبٍ
فهب لي قبل أن ألقاك توبه
وإنّ العفو عن ذلّات جانٍ
يرى المولى الرحيم به وجوبه
كما الصفح الجميل عن المساوي
أحبّ إلى الكريم من العقوبه