Estas que veis aquí pobres y escuras
ruinas desconocidas,
pues aun no dan señal de lo que fueron;
estas piadosas piedras más que duras,
pues del tiempo vencidas,
borradas de la edad, enmudecieron
letras en donde el caminante, junto,
leyó y pisó soberbias del difunto;
estos güesos, sin orden derramados,
que en polvo hazañas de la muerte escriben,
ellos fueron un tiempo venerados
en todo el cerco que los hombres viven.
Tuvo cetro temido
la mano, que aun no muestra haberlo sido;
sentidos y potencias habitaron
la cavidad que ves sola y desierta;
su seso altos negocios fatigaron;
¡y verla agora abierta,
palacio, cuando mucho, ciego y vano
para la ociosidad de vil gusano!
Y si tan bajo huésped no tuviere,
horror tendrá que dar al que la viere.
¡Oh muerte, cuánto mengua en tu medida
la gloria mentirosa de la vida!
Quien no cupo en la tierra al habitalla,
se busca en siete pies y no se halla.
Y hoy, al que pisó el oro por perderle,
mal agüero es pisarle, miedo verle.
Tú confiesas, severa, solamente
cuánto los reyes son, cuánto la gente.
No hay grandeza, hermosura, fuerza o arte
que se atreva a engañarte.
Mira esta majestad, que persuadida
tuvo a la eternidad la breve vida,
cómo aquí, en tu presencia,
hace en su confesión la penitencia.
Muere en ti todo cuanto se recibe,
y solamente en ti la verdad vive:
que el oro lisonjero siempre engaña,
alevoso tirano, al que acompaña.
¡Cuántos que en este mundo dieron leyes,
perdidos de sus altos monumentos,
entre surcos arados de los bueyes
se ven, y aquellas púrpuras que fueron!
Mirad aquí el terror a quien sirvieron:
respetó el mundo necio
lo que cubre la tierra con desprecio.
Ved el rincón estrecho que vivía
la alma en prisión obscura, y de la muerte
la piedad, si se advierte,
pues es merced la libertad que envía.
Id, pues, hombres mortales;
id, y dejaos llevar de la grandeza;
y émulos a los tronos celestiales,
vuestra naturaleza
desconoced, dad crédito al tesoro,
fundad vuestras soberbias en el oro;
cuéstele vuestra gula desbocada
su pueblo al mar, su habitación al viento.
Para vuestro contento
no críe el cielo cosa reservada,
y las armas continuas, por hacerlas
famosas y por gloria de vestirlas,
os maten más soldados con sufrirlas,
que enemigos después con padecerlas.
Solicitad los mares
para que no os escondan los lugares,
en donde, procelosos,
amparan la inocencia
de vuestra peregrina diligencia,
en parte religiosos.
Tierra que oro posea,
sin más razón, vuestra enemiga sea.
No sepan los dos polos playa alguna
que no os parle por ruegos la Fortuna.
Sirva la libertad de las naciones
al título ambicioso en los blasones;
que la muerte, advertida y veladora,
y recordada en el mayor olvido,
traída de la hora,
presta vendrá con paso enmudecido
y, herencia de gusanos,
hará la posesión de los tiranos.
Vivo en muerte lo muestra
este que frenó el mundo con la diestra;
acuérdase de todos su memoria;
ni por respeto dejará la gloria
de los reyes tiranos,
ni menos por desprecio a los villanos.
¡Qué no está predicando
aquel que tanto fue, y agora apenas
defiende la memoria de haber sido,
y en nuevas formas va peregrinando
del alta majestad que tuvo ajenas!
Reina en ti propio, tú que reinar quieres,
pues provincia mayor que el mundo eres.


Wie mit zauberischen Händen
greifen Träume in mein Leben,
will ein Altes sich vollenden,
will ein Neues sich begeben ...


Wann gleiches solt mit gleichem stehn vergolten,
So würden si höchstbillichst wohl gescholten:
Allein Triumf! das es so wohl ausging!
Das solches Heil den Ländern ist entstanden!
Als Hungersnoth bei allen sich anfing,
So konten si bei dem verworffnen landen.
Ja ob zuvor des Ofens flamm
Erwekket würd aus Nimrodsstamm,
Und Ismael den Isaac wolt enterben,
Doch sigen wir im leben oder sterben.


súbito, a ciò ch' ogni mio ben disperga
et m' allontane, or fa cavalli or navi
Fortuna, ch' al mio mal sempre è sí presta.


Non se dego occultare le opere de pietate;
s'eo al frate l'occultasse, caderia enn empietate".


Fac me, domine, recte penitere,
ne morbo ductus cadam in inferno,
et legem tuam possim adimplere.


لن نفترقْ
أمامنا البحار ’ والغابات
وراءنا فكيف نفترقْ؟
يا صاحبي ! يا أسود العنينِ
خذني ! كيف نفترقْ ؟
وليس لي سواك !


Lobt, ihr Kinder, unsern Herrn,
Meines Herzens Morgenstern.
Preiset Jesum, meine Sonne,
Aller Frommen Trost und Wonne.


Der kam. So kommt manchmal im Hain
der große Sturm und hüllt dich ein.
Der ging. So läßt das Benedein
der großen Glocken dich allein
oft mitten im Gebet...
Dann willst du in die Stille schrein,
und weinst doch nur ganz leis hinein
tief in dein kühles Tuch.


Unmögend Volk, das du hochmögend prangst,
Und Christo nicht aufthorest deine länder!
Nimrodisirst! Ja bis du Rom erlangst!
Sein Schwerd und feur und eisenharte bänder.
Was bildstu mir im osten Caiphas vor?
Dein DAMM ist schwach, ob du dich noch so dämmest.
Ach DAME nicht! Der Christrokk ist empor!
Du klemmst und hemmst, imehr du klemmst und hemmest.
Was Christo wird im kleinstem zugefügt,
Das hat ihn selbst, nicht nur sein glid, gerügt.


V tvých rukou jsem, tak osud chtěl:
Radím, by’s se na pozoru měl;
Nerozvazuj bouře spoutané,
Sic se ti škody dostane!


Und im sinnenden Müßiggang
Zwischen Wogen und Winden
Reifte leise zum Frühgesang
Mein aufblühend Empfinden.


E o mar, sempre ao cair da tarde, ao fim do dia,
Tem cousas a contar à gente! Estás sorrindo?
Ele está a dizer que nesta freguesia,
Dois peitos num só laço existem, reflorindo...


Es mochte keine Wunde
Verletzen je den Mann,
Doch wie er auch vom Blute
Den Zauber sich gewann,


Hogy zümmög, zsong, zeneg a légkör,
A föld mi dús, pazér!
A szem kigyúl a büszke kéjtől,
S a szív imára kél.


Dem lieben Herrgott sündiglich
Sein Konterfei verhunzet
Und in die Menschheit schweiniglich
Von diesem Nu gegrunzet,


Er hob sie empor und herzte die Dirn'
Und hob und herzte sie wieder,
Es wogt auf des Mädchens weiße Stirn
Der weiße Helmbusch nieder.


V ráz připjal pérem čáru k čáře –
zrak jeho blysknul – oheň sám –
a rozsvítil mu chmurné tváře –
on skočil s křikem: Už to mám!


Grave pesanza quanto più soverchia,
più mi gradisce nel presente stato:
che Morte spezzi ciò che la coverchia!


Dois-je encore pleurer ? Qui faut-il que j'envie ?
Cette glycine en fleur s'enroule au cyprès noir ;
Amie aux beaux cheveux dont l'amour est ma vie,
N'ai-je pas les bras nus qui m'enivrent le soir ?


Da bin ich stille weggegangen,
mir graute vor der schmalen Kammer,
und durch die Brust schlich mir ein Bangen,
als sei ich auch schuld an all dem Jammer.


kulak ver ki̇


Ist durchs Wasser was verletzet,
Macht das Feur es wieder gut:
Viele Waaren, die genetzet,
Trocknet die gelinde Gluht,
Und den Ueberfluß der Säfte
Ziehen aus des Feures Kräfte,
Wodurch mancher Handwercks-Mann
Sein Geschäfft vollführen kann.


»Mich sandt' (Dein Trotz hat seinen Olymp erstürmt),
Der, eh Du wardst, tief schauend Aeonen durch,
Dich gewählt zum menschlichen Liebling,
Fleisch aus Staube Dir webt', und sandte


Pět se vzchopilo v ráz mládců,
v zbrojní síň se berou hned,
a již na mohutných plecích
nesou luk i s toulem v sled.
Těžké břímě, opřít bylo
o bok ruce ze všech sil,
leč kdo luk ten uzřel slavný,
již se ani nezdivil.
Sdělán z jarého byl vazu,
pudů vážil sto neb víc,
divné krásy na něm řezby:
v středu slunce smavá líc
paprsky své zlaté střílí
po stepi a v brázdy lích,
sedláček jež oře s volky,
v očích radost, na rtu smích.
Po straně zas v pravo orel
nad skalným vzlét útesem,
labutí roj shléd tam bílý
na rybníku pod lesem.
V levo divá smečka vlků
jelena chce dostihnout –
marná snaha, skok, a lesa
ukryje ho stinný kout.
Tetiva je stříbrem tkána,
dlaň když se jí dotkla, rtem
šumné struny zazvonila
divně teskným prozpěvem.
V toulci ještě dvé jest šípů
ostrých, v ohni kalených –
který dostihne z nich cíle?
A kdo vítěz bude z nich?


Schwester von dem ersten Licht,
Bild der Zärtlichkeit in Trauer!
Nebel schwimmt mit Silberschauer
Um dein reizendes Gesicht;
Deines leisen Fußes Lauf
Weckt aus tagverschloßnen Höhlen
Traurig abgeschiedne Seelen,
Mich und nächt'ge Vögel auf.


花里飞来粉翅疏
香罗扇上得形模
只缘容易无人爱
但说滕王蛱蝶图


المَوتُ رَبعُ فَناءٍ لَم يَضَع قَدَماً
فيهِ اِمرُؤٌ فَثَناها نَحوَ ما تَرَكا
وَالمُلكُ لِلَّهِ مَن يَظفَر بِنَيلِ غِنىً
يَردُدهُ قَسراً وَتَضمَن نَفسُهُ الدَرَكا
لَو كانَ لي أَو لِغَيري قَدرُ أُنمُلَةٍ
فَوقَ التُرابِ لَكانَ الأَمرُ مُشتَرَكا
وَلَو صَفا العَقلُ أَلقى الثِقلَ حامِلُه
عَنهُ وَلَم تَرَ في الهَيجاءِ مُعتَرِكا
إِنَّ الأَديمَ الَّذي أَلقاهُ صاحِبُهُ
يُرضي القَبيلَةَ في تَقسيمِهِ شُرُكا
دَعِ القَطاةَ فَإِن تُقدَر لِفيكَ تَبِت
إِلَيهِ تَسري ولَم تَنصِب لَها شَرَكا
وَلِلمَنايا سَعى الساعونَ مُذ خُلِقوا
فَلا تُبالي أَنَصَّ الرَكبُ أَم أَركا
وَالحَتفُ أَيسَرُ وَالأَرواحُ ناظِرَةٌ
طَلاقَها مِن حَليلٍ طالَما فُرِكا
وَالشَخصُ مِثلُ نَجيبٍ رامَ عَنبَرَةً
مِنَ المَنونِ فَلَمّا سافَها بَرَكا


Wohlauf, mein Herz, laß deine Blicke schweifen
Nach Blumen, die auf allen Fluren winken!
Landmädchen sind's, zur Rechten und zur Linken
Stehn sie geputzt; nach welcher willst du greifen?


Felice far mi può di te lo essemplo,
se col poter s'andrà dove s'acquista
la brama, che al seguir la via mi scorge.


Mais mon cœur bat libre et sans fers
Et le bon démon qui m’habite
Me dicte encor parfois des vers.


Záhadná tak byla vskutku
jak ta noc, jež v mlhách stála, –
a když se mi usmívala,
dřímalo v tom tolik smutku.


Und zwölf Jahr nach diesem Tage,
Liebe Frau, wie ich euch sage,
Kehrt er sich zum andern Leben,
Wird zum Himmel sich erheben.


وَمُستَنصِرٍ يُزهى بِخُضرَةِ شارِبٍ
وَفَترَةِ أَجفانٍ وَخَدٍّ مُوَرَّدِ
كَأَنَّ عِذارَيهِ عَلى قَمَرٍ عَلى
قَضيبٍ عَلى دَعصٍ رَطيبِ الثَرى نَدي
تَبَسَّمَ إِذ مازَحتُهُ فَكَأَنَّهُ
يُكَشِّفُ عَن دُرٍّ حِجابَ زُمُرُّدِ


Sta věků kypím, rostu,
uvádám, znovu zraji,
umírám, zas se vzbouzím,
v smrti i životu stejná:
den když se zlatem směje,
noc když krev černou cedí,
z plodností svatých boků
storuký, o stu smyslů
tryská mi, dere se chaos.


Né dello inganno già saper cevette
quella, ma lui ritenne nascoso
e guadagnato forse aver credette.


Nacht und Dunkel hängt herunter,
Moria, wo ist deine Pracht?
Wo ist deines Tempels Wunder?
Deckt alles Tod und Mitternacht?
Die Berge zittern,
Die Felsen splittern;
O Tod, o großer Tod!
Der dem Sündentilger droht.


Jer velem barátom Oksus partyaira,
Nézzünk Hispahánnak száz vaskapuira:
Meglátod, hogy rohan Omár fiaira,
S hogy üzi Taurusnak roppant szikláira.


Véred forrjon mint az örvény árja,
Rendüljön meg a velő agyadban,
Szemed égjen mint az üstökös láng,
Húrod zengjen vésznél szilajabban,
És keményen mint a jég verése,
Odalett az emberek vetése.
Húzd, ki tudja meddig húzhatod,
Mikor lesz a nyűtt vonóbul bot,
Sziv és pohár tele búval, borral,
Húzd rá cigány, ne gondolj a gonddal.


Či zaklel Amor jej, zlá lest,
dav za strážce mu v sladký hřích
dva chrty, Povinnost a Čest? –
Kde je ten ostrov blažených?


暗香疏影浑无赖
雨打风吹更可怜
嚼蕊但能供我醉
点妆应是为君妍


A damp chill mist now deadens all the air,
A drowsy dullness seems o'er all to creep,
No more the heavens their smile of brightness wear,
The winds are hushed, while the dim glassy deep
Oppressed by sluggish vapours seems to sleep;
See his light scarf the knight o'er Psyche throws,
Solicitous his lovely charge to keep
From still increasing cold; while deep repose
Benumbs each torpid sense and bids her eye-lids close.


Sonntag. Deutschland pflegt sich –
Wohl zu besinnen.
Montag. Deutschland regt sich –
Was wird's beginnen?
Dienstag. Deutschland trägt sich –
Mit großen Gedanken.
Mittwoch. Deutschland bewegt sich –
In gesetzlichen Schranken.
Donnerstag. Deutschland frägt sich –
Ob's endlich soll?
Freitag. Deutschland schlägt sich –
Schlägt sich wie toll!
Sonnabend. Deutschland legt sich –
Zu Protokoll!


Que as façanhas, que a fama em bronzes cava,
Geram nos fortes peitos mais valia.
Lendo Alexandre a Homero descansava
Dos trabalhos, em que passara o dia:
E, se a dita de Aquiles invejava,
No valor imitá-lo pertendia.
Porém, se os feitos Portugueses lera,
Mais que imitar, mais que invejar tivera.


Und es tönen zum Dank hell die Kristalle dir;
Und die Mutter, sie reicht, heute zum erstenmal,
Daß es wisse vom Feste,
Auch dem Kinde von deinem Trank.


Hoffnungsblumen, Morgenröten,
Die am dunkeln Himmel blühn!
Und das Volk in seinen Nöten
Schaut erwartungsvoll das Glühn;
Harrt in Demut auf die Sonne,
Die da auferstehen soll,
Und von beßrer Zeiten Wonne
Wird sein leerer Becher voll.


竹径通松坞
幽人自往还
焚香寂无语
落叶满空山


Wurdest dadurch du seliger, dass du Seligkeit gabst?
Eine der äussersten Schranken des Endlichen ist hier.
Schwindeln kann ich an diesem Hange des Abgrunds,
Aber nichts in seinen Tiefen sehn.


Wenn ihm die Gazellenaugen
Klug und seltsam, scheu und lüstern,
Dringen bis ans tiefste Herz,
Schauen auf den Grund der Seele.


بموتِ عبّود ابنِ جبرٍ
قَدْ أيس القلبُ منْ أبيهِ
هلْ قبرُهُ الروضُ أو سماءٌ
فالغصنُ والبدرُ حلَّ فيهِ


Přes rudé od krve moře,
z otroctví hoře,
v průvodech, kde žalmy pěny,
sbor náš, trním ověnčený,
vyšel z noci v jitro nové,
ulekaní vítězové,
z vytržení probuzeni,
bezradni a opuštěni,
kořist šedých smutku chvil –
zachváceni mdloby dechem,
pouště echem,
ztratili jsme zářný cíl.


Und wie der Arm der Zeit die Pfeiler schüttelt
Und an den Kuppeln und Gewölben rüttelt,
Dröhnt dumpf der Fall der Steine durch die Hallen,
Wie des Verfolgers ferne Schüsse fallen.


Ich winde einen Kranz von Blumen
Und dunklem Immergrün,
Und hänge ihn mit heil'ger Ehrfurcht
Um Deine Urne hin.


一个青松覆小亭
香浮菡萏远逾清
日长无事抛书坐
静听文楸落子声


Küsse mich, du! Der Himmel blüht
wie lauter Granaten und Rosen.
Flugfeuer von Lippe zu Lippe sprüht,
und der Berg der ewigen Gluten glüht –
die Tiefen kochen und tosen.
Und über das blaue thyrrenische Meer
wandelt schweigend und düfteschwer
sternenbekränzt in losen
Gewanden die Nacht einher.


Ihr, die, die Rel'gion zu schänden,
Sophismen lehrt,
Merkts euch! Ihr führt mit frechen Händen
Das Zauberschwert.


tudja, hogy akármit mond, ugyse használ,
és hogy amit mond, az nem is igaz már,


jen kdybych doved oceniti
pár šťastných chvilek minulosti,
chtěl bych vám za ně poděkovat.
Leč přítomnost zná jedem zabít
i upomínky – Vzlykla slabě,


Ses buffles au front plat, irritables et louches,
Enfouis dans la vase épaisse des grands trous,
Et ses lions rêveurs traînant leurs cheveux roux
Et balayant du fouet l'essaim strident des mouches ;


Dein Brieff begrüste mich; mein Brieff begrüst dich wieder;
So wissen beyde wir, daß keiner todt liegt nieder.


وافى وَقَد لَعب النَسيم بِرُدنِهِ
يَسعى إِلى النُدما بقرقف دَنّهِ
أَفديهِ مِن رَشأٍ أُسرت بِجفنِهِ
وَمُهفهف سَلب العُقول بِحُسنِهِ
وَبِنور صُبح جَبينه إِذ أَسفَرا
حاوَلت حَلَّ رُموزه مِن عقدِهِ
فَشَهدت درَّ الثَغر جاد بِشَهدِهِ
فَضممته وَلَقَد وَثَقت بوعدِهِ
فَغَدا يُبارزني بِأَسمر قدّهِ
وَاِزداد تيهاً فَاِعتَلى وَتَكَبّرا
أدنيتهُ فَنأى وَزاد بِعجبه
وَرَمى بِسَهم الصَدّ قَلب مُحبّهِ
قُلت اِتّئد وَأَنا القَتيل بِحُبِّهِ
يا هاجِري لَمّا رَأى شَغفي بِهِ
لِمَ لي بَعثت الطَيف في طَلب الكَرى
لي رفعة بِهَواك يَحسدها المَلا
دَلَّت عَلى صدق المَحبّة وَالولا
دَعني أَنل مِن طيب وَصلك مَأملا
حَسبي ضنى جِسمي بِهَجرك وَالقِلا
ما كانَ شَأن مُحبّكم أَن يهجرا
أَصبَحت غبَّ تَنعمي وَتلذّذي
أَلقى الوشاة بِسورة المتعوّذِ
قَسماً بِشهد رضابك المتنبّذِ
إِنَّ الَّذي خَلق الغَرام هُوَ الَّذي
ذلّي لعزّك قَد دَرى إِذ قدّرا
فَإِلى مَتى هَذا التَباعد وَالنَوى
يا فاتِني أَضعفت حيلي وَالقوى
إِن كُنت لا تَرضى بِمَيلي لِلسوى
أَقصر جَفاك فَإِن مِن خَلق الهَوى
خلق السلوّ فَلا يَغرَّك ما جَرى


Geruht an göttlicher Liebe Brust,
Maistunde jauchzender Wonne,
Genossen der Treue Reiz und Lust –
Zum Abend neiget die Sonne.
Ach Alles vergeht!
Was aber besteht?
Allzeit?
Der alte Schmerz, das ewge Leid.


Mit jhr die kühle Sommer-wind/
All jüngling still von sitten/
Im lufft zu spielen seind gesinnt/
Auff wolcken leicht beritten.
Die bäum vnd näst
Auch thun das best/
Bereichen sich mit schatten;
Da sich verhalt
Daß Wild im waldt/
Wans pflegt von hitz ermatten.


Ma che rilieva? A trïunfare abbiamo.
Chi vorrà meglio o più util ripari,
se 'l mal si sta, come stat'è molt'anni?


Přes vln burné vzteky
na své české skále
bili jsme se věky,
budem se bít dále!


Portugal — Infinito, onze de Junho de 1915
Hé lá, á — á — á — á!
De aqui, de Portugal, de onde a Europa olha a América,
De onde tu teres existido é um efeito complexo,
Consciente de estar à vista, no palco para a plateia que é no aug
Saúdo-te deliberadamente, saúdo-te
Desde o princípio de te saudar, como é próprio de t
Hé-lá Walt, old boy, meu velho arado das almas,
Hé-lá meu condottiere da sensualidade autêntica
Pirata do teu próprio génio,
Filho-pródigo da tua inspiração!


There will, at some far-distant spot,
A streak of light appear,
Or, when the sullen vapours break,
The ether will be clear.


Jak velikým jsi, Pane světů,
jež rozsel svou jsi pravicí,
jim dada vznik i dráhu k letu
a oblek světlo zářící.
Tvou velebností blankyt hoří,
tvá sláva konce nepozná:
tobě se červ i slunce koří,
a vesmír hřímá: Hosanna!


Doch sagt ihr auch, wenn ihr sie seht,
Wenn sie bey euch betrachtend steht,
Daß sie und ihrer Schönheit Zier
So schnell verschwinden kann, als ihr.


Bár némely goromba,
Töretlen otromba,
Truczra mind el köll türnyi,
Préssel jó szőlőt szürni.


圆模罗列占东篱
西帝赐来宫样奇
疑是花神清酌罢
尽教放处不妨攲


Ceniciento el color, y dilatada
la cola, salpicada con estrellas,
siguiendo del Ocaso pardas huellas,
al contemplar la luz ya despeñada.


... Ott, hol kiről-kiről hiven beírva van,
Jó, rossz, miről egykor be kell számolnia,
Egy szót írnak be most: misericordia.


Hor me stringe, Atheneo, l'essere amato
da te, qual veggio apertamente e chiaro
facendo un dono a me d'un servo caro,
che dir si può che t'hai del cor privato.


سلاما سلاما لا هناء ولا صفا
وداعا وداعا للديار وللشرع


— A quem vais dar, meu Ministro,
sem dividir, a empreitada?
— À pessoa afortunada,
como consta do registro.


Tutto quel che fu mio, teneramente,
mette le foglie, mette i fiori, odora;
oh, mai tramonto si sbiancò in aurora
più di questa soave e più ridente!


Der Leib zur armen Seele spricht:
»O tröste dich und gräm dich nicht!
Ertragen müssen wir in Frieden,
Was uns vom Schicksal ward beschieden.
Ich war der Lampe Docht, ich muß
Verbrennen, du, der Spiritus,
Wirst droben auserlesen sein,
Zu leuchten als ein Sternelein
Vom reinsten Glanz – Ich bin nur Plunder,
Materie nur, wie morscher Zunder,
Zusammensinkend, und ich werde,
Was ich gewesen, eitel Erde.
Nun lebe wohl und tröste dich!


Und Alles war dem Vöglein gut,
wie's humpelte und glänzte;
und Jeder nahm's in seine Hut,
solang es brav im Hofe saß,
der hoch sein Nest umgrenzte.


Por la torcida calleja
de mi vetusto arrabal,
no cruza ni un perro. Aqueja
su ataraxia monacal.
¿Que alguna oxidada reja
se abre gimiendo? El metal
del gozne cuando se queja
rasga el silencio letal...
Solamente en un oscuro
convento, que ofrece un muro
color de zaquizamí,
se oye como una ironía
tocar esta melodía:
do-re-mi-fa-sol-la-si...


Das sehn wir auch den Rädern ab,
Den Rädern!
Die gar nicht gerne stille stehn,
Die sich mein Tag nicht müde drehn,
Die Räder.


Von diesem Fels bis zu den Bilderhallen
Des Vatikans, zu Pitti's Wunderdingen,
Durch Dorn und Lorbeer welch ein Mühn und Ringen!
Welch weite Bahnen muß die Kunst durchwallen!


Jsou ještě lidé, kteří umírají
věrni svým zásadám a záměrům.
Jsou ještě lidé, kteří otvírají
tajemství nitra zbožným páterům.


真珠鞍辔蹙双龙
西母颁来庆寿宫
闻道先朝开国日
降王曾服尚方工


أُعَزّي فيكَ أَهلَكَ أَم أُعَزّي
عُفاةَ الناسِ أَم هِمَمَ الكِرامِ
وَما أَدري أَرُكنُ الجاهِ أَودى
وَقَد أَودَيتَ أَم رُكنُ الشَآمِ


藉草开樽往兴深
摇花落盏十分斟
当时已有今年约
肯放花残负赏心


Ich weiß kein Ziel! vollendet aus den Tiefen
Gestalten nah'n, zerreißen die Umhüllung!
nun streb' ich nur, des Strebens Macht zu prüfen:
das Leben – ging durch Dich mir in Erfüllung!


云湿林腥隐石扉
不知何代有龙归
却疑此洞元无底
下挟沧溟作雨飞


La Vita? Un gioco affatto
degno di vituperio,
se si mantenga intatto
un qualche desiderio.


– – jo, diskuse! Ti tak jí rozumějí:
když nesouhlasíš, vytrhnou ti jazyk – –


Mich hat die Venus mehr als Jupiter gekennt/
Die flamme kommt von mir/ so noch in Deutschland brennt.
Ach daß mein junger sohn doch nicht erfahren hätte/
Daß höher ist ein thron/ als der gemahlin bette.


ou enloquecem por detrás dos cântaro
Cantam as mãos que cozem junto ao barro,


So frägt die Muse, doch im innern Geiste
Ward ihr voraus der rechten Antwort Kunde,
Da spricht sie manches Schmerzliche, das meiste
Verschließt sie bitter in des Busens Grunde;
Und daß auch sie ihr Totenopfer leiste,
Ihr Zeichen stifte dieser Trauerstunde,
Legt sie zur Krone hin, der goldesschweren,
Bedeutsam einen vollen Kranz von Ähren:


A könyvet czim- s több lap hián
Még vissza kaphatom,
De képe, egy szép Gőthe-fej,
Szem- s orrnélkűli rom.


与君同气不同家
今度书迟望眼赊
遇物却思高姓似
江头行坐看芦花


THOU Touchstone of the human soul!
Of Virtue the stern, awful Test,
Whose fierce, terrific, high, control,
Subdues the loftiest, plumed Crest,
And makes the meekest heart repine:
The Thunder scaths the Mountain Pine;
It blasts the foliage of the Dale,
Nor turns aside to spare the Lilly of the Vale.


Die Schwester und Gemahl deß Jupiters 24 gibt Schätze;
der Sonnen Schwester 25 hetzt den Frieden mit dem Netze;
die Pallas/ die gehelmt/ setzt Künste wieder ein;
den Weinbeerlaub bekrönt/ zapft neuen Friedenwein;
Das fliegende Gericht fleucht auß es nachzusagen/
so/ daß man sagen soll der Welt von guten Tagen/
der Welt/ die noch nicht ist. Der schwartzgebrante Mohr 26
trägt es auf dem Camel bis an das Parther-Thor.
O Friede/ dir zur Freud/ gläntzt Phebus sein Geschmeide
noch güldener als Gold/ 27 dir führet auf die Weide
der Sternhirt seine Heerd. 28 Sein Hornkopf 29 schauet auß/
viel silberner als sonst/ an dem gestirnten Haus.
Es gibt der Götter Sitz viel schöner Freudenzeichen/
wann der zwar helle Tag der hellen Nacht muß weichen/
die Sternen frönen dir/ verkleinern ihren Chor
und sencken sich herab im goldgewirckten Flor/
als deines Tempels Mond. 30 Der Himmel druck sein Siegel
zu deiner Vnterschrifft. Es sagets auch der Spiegel/ 31
daß der/ der mit dir bult/ soll haben deinen Glantz
und ewig seyn bekräntzt mit einem Sternenkrantz.
Gelüstet dich nach Wild? greif zu/ hier wird gefunden
das Wälderschweiffer Schwein/ 32 bist der Gefahr entbunden/
die man im Jagen hat. Der braune Traubenmann
sitzt oben halbbezecht und setzt sein Gläslein an.
Gelüstet dich nochmehr/ hier sind Alzinons Wälder/
die Hirschen ligen da 33 üm die vergüldten Felder;
der Jäger hat sie dir zu deiner Lust bestrickt/
der Zuckerbecker sie zu deiner Kost geschickt.
Reuch/ wie die Brunnen 34 hier mit Zimmetwasser fliessen/
wie sie der Rosen Geist den Lebenssafft außgiessen/
der Geist und Leben stärckt. Gelüstet dich Salat? 35
hier ist er aufgesetzt/ kein einig Gärtner hat
dergleichen je gepflantzt. Schau/ wie von den Gefilden
sich finden zu dem Baum/ den Kunst hat können bilden/
die Bürger auß der Lufft/ 36 das/ was nach Pestus reucht/
trägt man in Körben zu/ das Flora selbst gezeugt. 37
Greif diese Vestung an/ 38 du darfst dich nicht entsetzen/
hier ist kein Widerstand/ hier kanst du dich ergetzen
nach aller Hertzenlust; Gelüstet dich nach Fisch/ 39
er schwimmet/ sonder Flut/ wie lebend auf dem Tisch.
Jetzt kömmt/ Pomona selbst/ 40 will mit wachsgelben Quitten/
mit Früchten aller Art/ die Tafeln überschütten/
reicht ihr gantz Reichthum her. Was Genua beliebt
und was Canarien vor Honigzucker gibt/
wird häufig aufgesetzt. 41
Nun kan ein jeder wissen/
daß sich ein guter Trunck auf einen guten Bissen
gehöre recht und wol. So geht es demnach hin
auf einen guten Fried und guten Frieds-Gewin.
Der Käiser und sein Reich das müsse friedlich bleiben/
so lang man wird vom Fried im Römerreiche schreiben;
Es müsse Spanien in allem wolergehn/
es müsse Böhmen stets in sichrer Ruhe stehn.
Es müsse Leopold nach Raht die That gelingen/
Carl Gustav seinen Wunsch zu gutem Ende bringen;
Mäintz/ Trier/ Cöllen/ Pfaltz/ Chursachsen stehen wol
mit Bäiren/ Brandenburg; es blühen Friedenvoll
die Städte Teutsches Reichs; die/ die zu Feld gelegen/
begleite Gottes Schutz auf seiner Wege Wegen
durch seine Kriegesleut; den Ferdinand gesandt/
Amalfis/ der sein Hertz und seine rechte Hand/
dem diese Friedenfreud ist meistens zuzumessen/
deß Wolzufriedenheit im minsten werd vergessen/
trinckt deß Gesundheit üm; wenn heller Trompten Ruff/
der scharfen Harfen Ton/ der Kesseltrummeln Puff
vermengen Furcht und Lust; schön durcheinander schertzen/
da gehet es geschmiert/ da schmecket es von Hertzen;
So viel hier Tropfen Wein der Becher in sich hält/
so viel Jahr sey gesund Amalfis auf der Welt.


По этой
   дороге,
      спеша во дворец,
бесчисленные Людовики
трясли
   в шелках
         золоченых каретц
телес
   десятипудовикИ ляжек
   своих
      отмахав шатуны,
по ней,
   марсельезой пропет,
плюя на корону,
          теряя штаны,
бежал
   из Парижа
         Капет
*
Теперь
   по ней
      веселый Париж
гоняет
   авто рассияв, —
кокотки,
      рантье, подсчитавший барыш,
американцы
      и Версал      Возглас первый:
«Хорошо жили стервы!»
Дворцы
   на тыщи спален и зал —
и в каждой
          и стол
         и кроватТаких
   вторых
      и построить нельзя —
хоть целую жизнь
         воровать!
А за дворцом,
      и сюды
         и туды,
чтоб жизнь им
      была
         свежа,
пруды,
   фонтаны,
          и снова пруды
с фонтаном
      из медных жаВокруг,
   в поощренье
         жантильных манер,
дорожки
      полны стату́ями —
везде Аполлоны,
           а этих
             Венер
безруких, —
      так целые уймА дальше —
      жилья
         для их Помпадурш
*
—
Большой Трианон
*
         и МаленькиВот тут
   Помпадуршу
         водили под душ,
вот тут
   помпадуршины спаленкСмотрю на жизнь —
         ах, как не нова!
Красивость —
      аж дух выматывает!
Как будто
        влип
      в акварель Бенуа
*
,
к каким-то
      стишкам Ахматовой
*
Я все осмотрел,
         поощупал вещИз всей
   красотищи этой
мне
      больше всего
          понравилась трещина
на столике
         Антуанетты
*
В него
   штыка революции
            клин
вогнали,
      пляша под распевку,
когда
   санкюлоты
*
         поволокли
на эшафот
         королевкСмотрю,
       а все же —
         завидные видики!
Сады завидные —
         в розах!
Скорей бы
          культуру
         такой же выделки,
но в новый,
      машинный ро́змах!
В музеи
   вот эти
         лачуги б вымести!
Сюда бы —
      стальной
         и стекольный
рабочий дворец
          миллионной вместимости, —
такой,
   чтоб и глазу больнВсем,
   еще имеющим
         купоны
            и монеты,
всем царям —
      еще имеющимся —
               в назидание:
с гильотины неба,
         головой Антуанетты,
солнце
      покатилось
         умирать на зданияРасплылась
      и лип
         и каштанов толпа,
слегка
   листочки ворсПрозрачный
      вечерний
         небесный колпак
закрыл
   музейный Версал


allah, derdi olana, şifa olur canına


Ma pur qualche speranza in me s'avviva,
per la qual sol l'anima sé conforta,
cioè che la pietà vinca l'errore.


Každým dnem ty rosteš, sladké dítě,
rosteš, sladké dítě, kudy jdem’,
Mab ti stkává pohádek svých sítě
každým snem.


Megzördül a lomb közt.
Meglendül az ág.
A rémület rajtam
átrohan, át.


出河冰在鬣
昂首动惊飙
伯乐不再活
谁复扼金镳


Érase un pueblo muy desgraciado
de cuyos lares huyó la paz:
en ese pueblo mandaba un indio,
que bien un indio puede mandar.
 Los padres curas de aquella tierra
atesoraban riqueza tal,
que su avaricia contó por cuentos
lo que lograron atesorar.
 Como es el oro en aqueste siglo
el dios que adora la humanidad,
los adoraban como se adora
al adorado Dios de Isaac.
 Pero aquel indio, que era un hereje,
quiso a los santos padres robar;
pero los santos ebrios de ira
colgar quisieron al indio audaz.
 Y regimientos y batallones
formaron ellos con su caudal,
para hacer guerra a los bandidos
que aquel bandido pudo formar.
 Y las legiones de los cruzados,
y las legiones de la impiedad,
en mil combates la sangre hicieron
correr, cual corre manso raudal.
 Y en los cadalsos y los combates
doquier sembraron negra orfandad;
en Haceldama trocóse el que era
rico de frutos campo feraz.
 Al fin el indio venció a los curas,
y al fin quedaron sin capital;
que al fin desnudos los dejó el indio
como nos pintan al padre Adán.
 Pero los curas vieron humildes
a un rey altivo de allende el mar,
y le rogaron que les mandara
un reyezuelo, por caridad.
 El rey altivo a un reyezuelo
mandó a aquel pueblo de Satanás;
dióle soldados, oro y bajeles
para que al indio pudiese ahorcar.
 Mas aquel indio, que no era tonto,
luego que supo que un Majestad
venía a su pueblo para colgarle,
dejó su pueblo sin vacilar.
 Ocupó el pueblo el rey parásito,
y fue un remedo de Alí Bajá,
y los curitas lanzaron ¡Hurras!
porque tuvieron corte imperial.
 Mas el tesoro los padrecitos
nunca volvieron a recobrar;
porque el monarca siguió las leyes
expropiadoras de su rival;
 pues aunque rubio el rey exótico
era sin duda hereje asaz,
y los curitas en la impotencia
lanzaron ayes por chasco tal.
 En tanto el indio desde muy lejos
al rey intruso mandó sitiar,
quien fue vencido en lid horrible
y prisionero cayó además.
 Como los indios nunca perdonan,
al prisionero hizo matar,
y su cadáver a otro monarca
mandóle en prueba de su piedad.
 La regia fembra del rey difunto
volvióse loca, loca de atar;
porque sus sueños se disiparon,
que son los sueños humo no más.
 Alegre el indio como aleluya
volvió su pueblo a gobernar,
y su privanza dióle a un jesuíta,
y en eso dicen que obró bien mal.
 Porque jesuíta que clava el clavo
queda al fin dueño de la heredad,
e indio y jesuíta forman, si se unen,
concubinato de Barrabás.
 Indio y jesuíta en el gobierno
hicieron tanta barbaridad,
que hasta los suyos se rebelaron
contra el gobierno de aquel Sultán.
 El pobre pueblo tembló medroso,
porque la guerra le hizo temblar;
pero el indígena hizo algo bueno:
murió, y su muerte volvió la paz.
 Y muerto el indio quedó el jesuíta
del indio muerto en su lugar,
y al pueblo humilde en un programa
prometió mucha felicidad.
 A la esperanza los corazones
abrieron todos con dulce afán,
y hasta los curas esperanzados
subieron todos a repicar.
 Pero el programa salió borrego
porque el jesuíta, sin amo ya,
sobre la tumba del indio exánime,
ebrio de gozo bailó un can-can.
 Después del baile se fue a la mesa
con apetito de Bato y Bras,
y en ella come, y come y come,
y come y come sin descansar.
 Al ver su gula todos gritaron:
«iMisericordia, Dios de Abraham!
Éste no es hombre, éste es un monstruo
que a todos juntos nos va a tragar».
 Cuentan que el cielo oyó benigno
de aquellos fieles plegaria tal,
y que entre nubes bajó del cielo
el milagroso San Baltasar,
 y que les dijo con voz tonante:
«Fuera temores, ¡voto á Caifás!
que si ese monstruo tragaros quiere,
mi lanza entonces lo evitará».


一梦章江已十年
故人重见想皤然
祇应两岸当时柳
能到春来尚可怜


Ba chceš-li třeba, dař mne kletbou,
i tato bude pamětí;
kdo klam a zhrdání měl setbou,
mít za plod můž’ jen prokletí!


Los versos que me inspiraste
Son poemas sin palabras,
Y por eso están escritos
Con frases inmaculadas.
Yo quiero que tú los leas
En el libro que los guarda
Con otros que son recuerdos
De mi hogar y de mi patria:
Con el himno a mi bandera,
Cuando al compás de una marcha
Entre bosques de fusiles
Ondeando libre pasa;
Con la epopeya al escudo
Que lleva en el centro un águila,
Símbolo de aquella tierra
Que lucha con fuertes garras,
Y en las horas bonancibles
Tiene poderosas alas
Para remontarse al cielo
Y ver al sol cara a cara;
Con las íntimas canciones
De mi hogar y de mi casa,
De mi madre a la sonrisa,
De mi padre a la mirada,
Una esfumándose triste
En las nieblas de mi infancia,
Otra fija en mi memoria
Siempre penetrante y clara;
Con las rimas a los míos
Que desde lejos nos llaman...
Yo quiero que tú los leas,
¡Abre el libro, está en mi alma!


Křivda se mu, velká křivda, děje,
Žalobám pak se a zármutu
Našemu svět rouhá aneb směje;


E dicean ver, ché quanto a noi si serra
Di pellegrin sotto gl'eterni chiostri
Tutto par ch'a lui sol per grazia tocchi.


«Я жить хочу! — кричит он, дерзновенны —
Пускай обман! О, дайте мне обман!»
И в мыслях нет, что это лед мгновенный,
А там, под ним, — бездонный океаБежать? Куда? Где правда, где ошибка?
Опора где, чтоб руки к ней простерть?
Что ни расцвет живой, что ни улыбка, —
Уже под ними торжествует смертСлепцы напрасно ищут, где дорога,
Доверясь чувств слепым поводырям;
Но если жизнь — базар крикливый бога,
То только смерть — его бессмертный хра


Či rovnala se ta má činnost
petrolejnickým úkladům?
Útokům na cnost? Na nevinnost?
Šturm proti státu základům?
Co na tom, když je volná chvíle,
že se v ta lejstra zaberu
a procházím se beze cíle
v minulých věků zášeru –
a žádají-li tu a tam,
že o těch časech povídám?!


Van, kihez így fordul: „Má híni se’ merlek
Lakomára, hékám; ízetlen a serleg:
Etele gyanakvó, rád, valamint rám is:
Jól teszed! okos légy, kerülj ezután is.


Den a noc je teprv život celý,
štěstí lidské to a neštěstí,
a ten život duše nebyl krásný,
nepoznal-li nikdy bolestí.


六月凉泉声似雨
千家修竹势凌云
齐州潇洒共闲暇
洗耳清流对此君


Gott sprach zu mir gar von dreifächtger Kron!
Von Schmukk und Rokk, den grosse Häupter tragen!
Gott nimts zurükk! entkleidet mich mit Hohn!
Gott gabs! Gott nimts! Mein ist ihm Dankzusagen!
Find ich Genad! Steht alles hergestellt!
Es ist der Herr! Er machs, wi ihms gefällt!


lipová alej, lipová alej,
cesta do hlubin míru.
polabský větřík hroužívá prsty
v její medovou lyru.


牵路林中一线长
萦纡不断似回肠
并刀欲剪千千尺
不使征夫到瘴乡


最宜全幅碧鲛绡
自襞春罗等舞腰
未有长钱求邺锦
且令裁取一团娇


Ach dörft ich diese letzten doch
Nicht, jenen gleich, zum Beyspiel geben:
So würd auch Friedrich August leben,
So lebte Pohlens Vater noch!
Erwäg es, theurer Benemann!
Auch dieser Held hat sterben müssen,
Auch der ward uns zu früh entrissen,
Wie Sachsens Wehmuth zeigen kann:
Sprich selber, sind wohl tausend Leichen
Mit diesem Haupte zu vergleichen?


وَجَوادٍ تَهِزُّهُ نَغْمَةُ السَّا
ئِلِ هَزَّ النَّسِيمِ أَعْطَافَ ناَضِرْ
قُلْتُ عُذْرِي بَادٍ فَقالَ مُجيباً
هُوَ بَادٍ فابشِرْ وُجُودِيَ حَاضِرْ


Durch Tulpen und Melissen/
durch lautter Lust-Narzissen
stapfft Stax/ der Pauren-Knoll;
die Amsteln schreyn und springen/
die nassen Fröschgens singen/
Frau Venus küßt wie toll.


Quel chiaro mostro, in cui natura infuse
Tutte sue dotti e 'l ciel, sì come io cheggio,
Felicissimo vive e dove bramo.


y dellas hubo alguna
que, con las manos de la nave asida,
la aguija con la una
y con la otra tendida
a las demás que lleguen las convida.
Ya pasa del Egeo,
y vuela por el Jonio; atrás ya deja
el puerto Lilibeo;
de Córcega se aleja
y por llegar al nuestro mar se aqueja.
Esfuerza, viento, esfuerza;
hinche la santa vela, enviste en popa;
el curso haz que no tuerza,
do Abila casi topa
con Calpe, hasta llegar al fin de Europa.
Y tú, España, segura
del mal y cautiverio que te espera,
con fe y voluntad pura
ocupa la ribera:
recebirás tu guarda verdadera;
que tiempo será cuando,
de innumerables huestes rodeada,
del cetro real y mando
te verás derrocada,
en sangre, en llanto y en dolor bañada.
De hacia el Mediodía
oye que ya la voz amarga suena;
la mar de Berbería
de flotas veo llena;
hierve la costa en gente, en sol la arena;
con voluntad conforme
las proas contra ti se dan al viento,
y con clamor deforme
de pavoroso acento
avivan de remar el movimiento;
y la infernal Meguera,
la frente de ponzoña coronada,
guía la delantera
de la morisca armada,
de fuego, de furor, de muerte armada.
Cielos, so cuyo amparo
España está: ¡merced en tanta afrenta!
Si ya este suelo caro
os fue, nunca consienta
vuestra piedad que mal tan crudo sienta.
Mas, ¡ay!, que la sentencia
en tabla de diamante está esculpida;
del Godo la potencia
por el suelo caída,
España en breve tiempo es destruida.
¿Cuál río caudaloso,
que los opuestos muelles ha rompido
con sonido espantoso,
por los campos tendido
tan, presto y tan feroz jamás se vido?
Mas cese el triste llanto,
recobre el Español su bravo pecho;
que ya el Apóstol santo,
un otro Marte hecho,
del cielo viene a dalle su derecho:
vesle de limpio acero
cercado, y con espada relumbrante;
como rayo, ligero,
cuanto le va delante
destroza y desbarata en un instante;
de grave espanto herido,
los rayos de su vista no sostiene
el Moro descreído;
por valiente se tiene
cualquier que para huir ánimo tiene.
Huye, si puedes tanto;
huye, mas por demás, que no hay huida;
bebe dolor y llanto
por la mesma medida
con que ya España fue de ti medida.
Como león hambriento,
sigue, teñida en sangre espada y mano,
de más sangre sediento,
al Moro que huye en vano;
de muertos queda lleno el monte, el llano.
¡Oh gloria, oh gran prez nuestra,
escudo fiel, oh celestial guerrero!
vencido ya se muestra
el Africano fiero
por ti, tan orgulloso de primero;
por ti del vituperio,
por ti de la afrentosa servidumbre
y triste cautiverio
libres, en clara lumbre
y de la gloria estamos en la cumbre.
Siempre venció tu espada,
o fuese de tu mano poderosa,
o fuese meneada
de aquella generosa,
que sigue tu milicia religiosa.
[Las enemigas haces
no sufren de tu nombre el apellido;
con sólo aquesto haces
que el Español oído
sea, y de un polo a otro tan temido.]
De tu virtud divina
la fama, que resuena en toda parte,
siquiera sea vecina,
siquiera más se aparte,
a la gente conduce a visitarte.
El áspero camino
vence con devoción, y al fin te adora
el Franco, el peregrino
que Libia descolora,
el que en Poniente, el que en Levante mora.


Vorm Feinde stand in Reih' und Glied
Das Volk um seine Fahnen,
Da rief Herr Struthahn Winkelried:
»Ich will den Weg euch bahnen!
Dir, Gott, befehl' ich Weib und Kind,
Die ich auf Erden lasse –«
Und also sprengt' er pfeilgeschwind
Der Freiheit eine Gasse.


Soknak a rostélya úgy le volt bocsátva;
Hogy az ember csak a szeme fényét látta,
Kettő ezek közül oly tüzesen égett,
Hogy elkapta szemét, aki abba nézett.
Mint erős bajnoktól megszalad a gyenge:
Oly nehéz volt másnak nézni e két szembe;
Hozzá a nagy termet, izmos válla, karja:
Ki lehetne más, mint Toldi Lőrinc sarja?


أَيُّ شراعٍ لأَيِّ بحرِ
وأَيُّ كِسْفٍ لأَيِّ بَدْرِ
وأَيُّ شمسٍ تجلَّلَتْها
طُرَّةُ صُبْحٍ سَعَتْ بفجرِ
ظِلّاً لمن مَدَّ ظلَّ أَمْنٍ
فِي كل أَرضٍ وكل ثغرِ
وسِتْرَ صَوْنٍ لوجهِ مولىً
بِهِ رعى اللهُ كلَّ سِتْرِ
تُشرقُ منه بنورِ هَدْيٍ
وبرقِ غيثٍ وسيفِ نَصْرِ
كَأَنَّما ظَلَّلَتْ عَلَيْهِ
سحابَةٌ مَدَّها بقطرِ
أَو روضَةٌ في الهواءِ حُفَّتْ
من طِيبِ أخلاقه بزَهْرِ
كأَنما الريحُ فِي ذُرَاها
راحٌ تُريهِ انثناءَ سُكْرِ
أَوْ كَيْفَ يَهْتَزُّ إِنْ دَعاهُ
صوتُ وغىً أَوْ لسانُ شُكرِ
مُظَفَّرٌ حازَ تاجَ مُلْكٍ
كُلِّلَ من نظمِ كلِّ فخْرِ
فالله يُمْلي له الليالي
فِي عزِّ ملكٍ وطولِ عُمرِ


Das Mundloch gibt nicht Feur, im Fall du je willst schießen,
Mußt du die Kammer ja zuvor geladen wissen.


Die einen, ach, die sprachen tief,
Bis jeder Fleischeswunsch entschlief,


Фронт первый номер —
старайся, чтоб пан помеФронт второй —
Врангелю могилу роФронт третий —
смотри, чтоб враги подохли эти


Die Sonne, Mond und Sterne,
Was in der Näh und Ferne
Hier Schönes wird gesehn,
Was sich auf Erden reget,
Was Luft und Wasser heget,
Soll mit mir deine Macht erhöhn.


Procitli a jeden hledí
s podezřením na druhého, –
však co myslí, nepovědí, –
mlčky dál se plahočí. –
Ranní slunko bledne, hasne. –
Kotouč dýmu šedivého
na obloze modrojasné
objevil se před nima.


自惭无德继高踪
百事荒唐懒更慵
要死山今死未得
且将香火奉诸公


Po časech bídy a kletby,
po bojích, po letech muk
jinak to veliké kolo
točit se uvidí vnuk!


ben hiç böylesini görmemiştim


Sprach es. Da schwarz am Himmel,
Wie Heuschreckenzug,
Nahte das Wespengewimmel
Sich im Siegesflug.
Solche Schwärme und Flüge
Nimmer der Garten sah,
Wahre Hunnenzüge
Waren's des Attila.


Als einen, der sich nur den Tag zuvor vermählt,
Mit einer, welcher nichts an Schein und Tugend fehlt',
Des Morgends auf dem Marckt zwey seiner Freunde fanden:
Was habt ihr, fragten sie, so frühe doch zu thun?
Nichts, sagt' er, Ich bin aufgestanden,
Um mich ein wenig auszuruhn.


So denkt Psycharion und eilet,
Dem Leben zu entfliehn, hin zu des Meeres Strand;
Doch eine leise Ahnung weilet
Den raschen Fuß. Vielleicht wird deinem Flehn
Sein gütig Ohr ein mildes Wesen neigen,
Und wenn dann Glaub' und Hoffnung schweigen,
Dann wird es von des Himmels Höhn
Erbarmend zu dir niedersteigen,
Und Muth und Zauberkraft in deine Seele wehn.
Ermanne dich, mein Herz; die Göttlichen verlassen
Die Liebe nie, der Gram und Kummer dräut;
Sie müßten ja ihr eignes Wesen hassen,
Denn nichts sind sie als Lieb' und Zärtlichkeit.


Rodného vzpomíná kraje,
každou zří milou tam tvář,
rodný dům zlatí tam slunce
hasnoucí zář. –
Bez konce, daleké cesty,
daleký, marný je cíl,
vzpomíná v stesku a bolu
domova tichých tam chvil.


Ich war doch tot noch eben,
Es hat mich nichts gefreut.
Jetzt darf ich Dich erleben,
Mein Scheintod mich nicht reut.


公富天人学
已收廊庙用
宿有云水债
聊寄泉石供


Die Wage klang;
Sein todter Vater trauerte,
Seine todte Mutter
Verbarg ihr Angesicht.


يا مَن رَعَيتُ لَهُ الوِدادَ تَمَسُّكاً
بِعُهودِهِ فَغَدا لِعَهدي نابِذا
وَمَنِ اِدَّرَعتُ الصَبرَ عَنهُ فَأَرسَلَت
عَيناهُ سَهماً في المَقاتِلِ نافِذا
غادَرتَني نَدِماً أُقَلِّبُ راحَةً
في الحُبِّ خاسِرَةً وَأَقرُعُ ناجِذا
لا تُصغِ فيَّ إِلى الوُشاةِ وَلا تَكُن
لي بِاِجتِرامِ الكاشِحينَ مُواخِذا
أَنا مُستَجيرٌ مِن صُدودِكَ عائِذٌ
إِن كُنتَ تَرحَمُ مُستَجيراً عائِذا


Spicula saeva gerit, Cressam gerit ille pharetram
Atque arcum, nivei nobile dentis opus,


Bekannt bin ich mit dir ja schon seit lange her.


Mir hat das Gluͤk noch keinen Kus beſcheret.
Dir aber, Liebchen, wird ja nichts verwehret.
Nim drei fuͤr einen! Kom zuruͤk! Nur Einer
Davon ſey meiner!


Es drohte Spanien Alphonsens Thron den Fall,
Doch Englands zweiter Carl beschützte Portugal.
Für den zu schwachen König stritten
Die unerschrocknen freien Britten,
Und siegten, so wie sonst, auch bei Amexial.
Alphonsus lobt den Heldenmuth der Schaaren,
Durch deren Arm sein Reich bestund;
Doch macht er seinen Dank auch durch Geschenke kund.
Die königlichen Gaben waren,
Für jede Compagnie, an Schnupftabak, drei Pfund.


Ich tauchte in die Menschenmenge
Und zog mein Schicksal in die Länge,


i v nemožné nanebevzetí těla,
ač omyl hrdý, jenž si příliš troufá,
a nedocenění se stává hříchem.


„Když budeš naše viny stíhat, Pane,
kdo před Tvou tváří spravedlivý stane?“


Ta místa všechna vidím nyní zase,
kde jsme kdys spolu v blahu kráčeli,
kaštanů alej, kde na plavém vlase
se chvěly první moje pocely,
a staré duby, jež v tom krásném čase
v blouznění naše temně šuměly –
ó, proč ten sen, tak srdci mému drahý,
jak tažné ptáče zmizel mi tak záhy!


Ze všech chvil mých nejkrásnější
bývají mi chvíle vzletů,
kdy se duše křídlem vědy
nese v dálkách hvězdných světů.


Du hocherhab'ne Majestät,
Mein König, Priester und Prophet,
Sei du mein Ruhm, mein Schatz und Freud'
Von nun an bis in Ewigkeit!


Des Mondes silbern Angesicht
Wird blutrot vor Erschrecken.
Die Sonn verblaßt, ihr Thron zerbricht,
Ihr Viergespann bleibt stecken,
Die Sterne sieht man allzumal
In ängstlichen Gebärden,
O weh, sie falln in großer Zahl
Herunter auf die Erden.


Ó tvoje hlava, ta je pokladnicí,
v níž ukryt mnohý krásný obyčej,
však já ti vidím dobře pod čepici,
já umím čísti skrze obličej...
Ten miluje a blázní pro svou dívku,
ty raděj píšeš sklenky na podšívku. – –
Pij dlouho ještě z číše Gambrinovy,
ta život vlévá do žil opět nový!


e su le tombe di turbanti insculte
star la colonna di Pompeo vedesti
come la forza del pensier latino
su 'l torbid'evo.


宝髻骈云谁最高
花间行数旧栽桃
笙洲月出星宫近
骑著神鱼舞翠涛


Co na dravce však stesk, co žel,
nech perlou ať se stává?
líp vzdor, jenž v žáru duše dlel,
až proměnil se na ocel,
jímž vítěz v boji mává.


hátad mögött, nem veszed észre:
Ébresztő, ébredj! Vagy kivárod,
mig a hazug hold megigézne?


Porque en medio de todos tus rigores,
de esas tus esquiveces y desdenes
permaneciendo yo siempre constante


Daß alle Menschen Lügner seyn, ist mit Bescheid zu nemen;
Die Schrifft, die siht auff unsre Zeit, da lügen heist bequemen;
Bequemen heist politisch seyn. Wer wil sich dessen schämen?


Hört auf, mich so zu quälen
Mit Fragen hin und her;
Ich werd' im Kampfe nicht fehlen,
Doch schmück ich meinen Speer !


Fàite, fàite que volite,
frate, ché de sotto gite,


    A brisa teus negros cabelos soltou,
    O orvalho da face te esfria o suor,
    Teus seios palpitam - a brisa os roçou,
    Beijou-os, suspira, desmaia de amor!
    Teu pé tropeço
    Não corras assi
    Donzela, onde vais?
    Tem pena de mim!


In Kopenhagen, groß und gesperrt,
Am Saal-Eingange stand: Luren-Konzert.


I cítím jeho plnost zázračnou
a jeho měkké, tiché požehnání,
k dnu jeho v hloub se nořím průzračnou
a cítím kolem skrání jeho vlání.


Wird auch das Leben
Manchmal so schwer,
Lächelt die Liebe
Von oben doch her!


Dagli occhi, donde Amor m'aventò il dardo,
Che passandomi il petto impiagò il core,
Talor morte mi vien, talor vigore,
E timor ond'io aghiaccio, e spene ond'ardo.


While they our wisest hours engage,
They'll joy our youth, support our age,
And crown our hoary hairs:
They'll grow in virtue ev'ry day,
And thus our fondest loves repay,
And recompense our cares.


Wie willst du dich mir offenbaren,
Wie ungewohnt, geliebtes Tal?
Nur in den frühsten Jugendjahren
Erschienst du so mir manchesmal.
Die Sonne schon hinabgegangen,
Doch aus den Bächen klarer Schein!
Kein Lüftchen spielt mir um die Wangen,
Doch sanftes Rauschen in dem Hain!


素艳幽芳不着尘
卷中清淡本传神
倚门记得天涯泪
难免花前更拭巾


Yo hallo que me pones los tapices
cuando el calor por el octubre cesa;
por ti mi bolsa, no mi testa, pesa,
aunque con molde de oro me la rices.


K božstvům měl respekt vždy povinný.
Bál se zřít v tváři jich chmuru.
Tož volil pečlivě hrdiny,
očima kroutí vždy vzhůru. –


Lob sey hier der Blüte Stern;
Ruhm und Preiß / der Kirschen Kern:
daß daraus ein Stamm aufschiesset.
aus der Dankbarkeit entspriesset
alles Segens Safft und Krafft;
sie erweicht den Gnaden-Safft.


Convençam-se os lavradores!
O seu excessivo luxo
é o mais funesto dos males
para a bolsa e para o bucho.


Des Nachbars alte Katze
Kam öfters zum Besuch;
Wir machten ihr Bückling' und Knickse
Und Komplimente genug.


Der Tambour trommelt immer zu,
Und sonder Rast und sonder Ruh:
Rundherum, rundherum am Thron
Rebellion, Rebellion, Rebellion!


Ha letörlődik
Arcából, ami lelketek mondja
S ha bárgyu szívvel
Vagyok bolonditott bolondja.


Mundus audi Christi vocem!
Piam pugnam indicat:
Infidelium atrocem
Oppressionem increpat.


Etwa mein Schwesterlein,
Prosa heißt sie gemein,
Trägt oft mein Gewand,
Die fängt man mit der Hand,


Wie! küssen dise hand so frech,
so mein herz dörfte mir ausreißen?
nein! es ist zeit, daß ich mich räch,
darum will ich sie vilmehr beißen,
daß sie sich der untreu
und bosheit nunmehr reu.


Schwarzsehern traun,
Heißt Särge baun,
Sollst dorthin schaun, wo winkt ein Held.
Es sprach mein Herz,
Es sang mein Herz:
Sei stark und fröhlich trotz der Welt!


Señor de mi salud, mi solo muro,
jüez de mi defensa, a Ti voceo,
cuando está el aire claro, cuando escuro.
Entrada en tu presencia sin rodeo
y halle en tus oídos libre entrada
la dolorida voz de mi deseo.
De males crudos, de dolor colmada
el alma, y casi ya en la sepultura
está la vida breve y fatigada.
Con los que moran la región escura
y triste, con aquéllos soy contado
a quien faltó el amparo y la ventura.
Libre y cautivo vivo y sepultado,
cual el que duerme ya en eterno olvido,
del todo de tu mano desechado.
Pusísteme en el pozo más sumido,
adonde a la redonda me contienen
abismos, y tinieblas, y gemido.
Asiento en mí tus sañas firme tienen,
y sobre mi cabeza sucediendo
de tu furor las olas van y vienen.
Su rostro mis amigos encubriendo,
porque, Señor, lo quieres, me declinan,
o por mejor decir, se van huyendo.
Antes me huyen, antes me abominan;
contalles mis razones yo quisiera,
a quien ¡ay! tus entrañas no se inclinan.
En cárcel me detienes ansí fiera,
que ni la pluma ni la voz se extiende
a publicar mi pena lastimera.
Cegado he con la lluvia que desciende
continua de mis ojos, y contino
el grito a Ti, y los brazos la alma tiende,
y dice: ¿si verán tu bien divino
los polvos, o los huesos enterrados
tus loas si dirán, con canto dino,
tus hechos en la huesa celebrados?
¿Será de tus grandezas hecha historia
en la callada tumba, en los finados?
¿En las tinieblas lucirá tu gloria
o por ventura habrá de tus loores
en la región de olvido gran memoria?
No ceso de enviarte mil clamores,
y aun antes que despiertes Tú la aurora,
despierto a referirte mis dolores.
¿Por qué, Señor, tu pecho, do el bien mora,
desprecia ansí las voces de un caído
y huyes de mirarme más cada hora?
Bien sabes de mi vida cuánto ha sido
el curso miserable y cuán cuitado
los golpes de tu saña he sostenido.
Encima de mis cuestas han pasado
las olas de tus iras; tus espantos
me tienen consumido y acabado.
Un mar me anega de miseria y llantos;
no en partes, sino juntos me rodean
un escuadrón terrible de quebrantos.
A los que mi salud y bien desean,
a todos de mí, triste, los destierras,
y porque en nada a mi dolor provean,
en sus secretos, crudo, los encierras.


Monges, clérigos e frayres, que aman a Dios servir,
sy varruntan que el rrico está para moryr,
quando oyen sus dineros, que comyençan rreteñir,
quál dellos lo levará, comyençan a reñir.
Como quier que los faryres non toman los dineros,
bien les dan de la çeja do son sus parçioneros;
luego los toman prestos sus omes despenseros:
pues que se dizen pobres, ¿qué quieren thessoreros?
Ally están esperando quál avrá el rrico tuero:
non es muerto e ya dizen pater noster, ¡mal agüero!
Como los cuervos al asno, quando le tiran el cuero:
"cras nos lo levaremos, ca nuestro es por fuero".
Toda muger del mundo e dueña de alteza
págese del dinero e de mucha riqueza:
yo nunca vy fermosa que qisyese pobreza:
do son muchos dineros, y es mucha nobleza.
El dinero es alcalle e juez mucho loado,
éste es consejero e sotil abogado,
Aguaçil e meryno, byen ardit, esforçado:
de todos los ofiçios es muy apoderado.
En suma te lo digo, tómalo tú mejor:
el dinero, del mundo es grand rrebolvedor,
señor faze del syervo e del siervo señor,
toda cosa del siglo se faze por su amor.
Por dineros se muda el mundo a su manera,
toda muger, codiçiosa del algo, es falaguera.
Por joyas e dineros salyrá de carrera:
el dinero quiebra peñas, fyende dura madera.
Derrueca fuerte muro e derriba grant torre,
a coyta e a grand priessa el dinero acorre,
non ha syervo cativo, que'l dinero non l'aforre:
el que non tyene que dar, su cavallo non corre.
Las cosas que son graves fázelas de lygero:
por ende a tu vieja sé franco e llenero,
que poco o que mucho, non vaya syn logrero:
non me pago de juguetes, do non anda dinero.
Sy algo non le dyeres, cosa mucha nin poca,
sey franco de palabra, non le digas razón loca:
quien no tiene miel en orça, téngala en la boca:
mercader que esto faze, byen vende e byen troca.
Sy sabes estrumentos byen tañer e tocar,
sy sabes e avienes, en fermoso cantar,
a las vegadas, poco, en onesto lugar,
do la muger te oya, non dexes de provar.
Sy una cosa sola a la muger non muda,
muchas cosas juntadas façerte han ayuda:
desque lo oye la dueña, mucho en ello cuyda,
non puede ser que a tiempo a byen non te rrecuda.
Con una flaca cuerda non alçarás grand tranca,
nin por un solo "¡harre!" non corre bestia manca,
a la peña pesada non mueve una palanca;
con cuños e almadanas poco a poco s'arranca.
Prueva fazer lygerezas e fazer balentía:
quier lo vea o non, saberlo ha algund día;
non será tan esquiva, que non ayas mejoría:
non cansses de seguirla, vençerás su porfía.
El que la mucho sigue, el que la mucho usa,
en el coraçón lo tiene, maguer se le escusa;
peroque todo el mundo por esto le acusa,
en este cuyda syenpre, por este faz' la musa.
Quanto es más sosañada, quanto es más corrida,
quanto es más por ome magada e ferida,
tanto más por él anda muerta, loca perdida:
non cuyda ver la ora que con él sea yda.
Cuyda la madre cara que por la sosañar,
por correrla e ferirla e por la denostar,
que por ende será casta e la fará estar;
estos son aguijones que la fazen saltar.
Devíe pensar su madre, quando era donçella,
que su madre non quedava de ferirla e corrella,
que más la ençendíe; pues devía por ella
juzgar todas las otras e a su fija bella.
Toda muger nasçida es fecha de tal massa:
lo que más le defienden, aquello ante passa,
aquello la ençiende, aquello la traspassa;
do non es tan seguida, anda floxa e lasa.
A toda cosa brava gran tienpo lo amanssa:
la çierva montesyna mucho segida canssa,
caçador, que la sigue, tómala quando descanssa:
la dueña mucho brava usando se faz' manssa.
Por una vez del día, que el ome gelo pida,
çient vegadas, de noche, de amor es rrequerida:
doña Venus gelo pide por él toda su vyda,
en lo que 'l mucho piden anda muy ençendida.
Muy blanda es el agua; mas dando en piedra dura,
muchas vegadas dando faze grand cavadura;
por grand uso el rrudo sabe grande letura:
muger mucho seguida olvida la cordura.
Guárdete non te enbuelvas con la casamentera,
donear non la quieras, ca es una manera,
que perder te faría a la entendedera;
una conblueça d' otra sienpre tyene dentera.


Vous dont brillait la gloire éparse,
Nous délaissez-vous, comme ingrats,
Apothicaires de la Farce ?
Voici venir le mardi-gras ;


Мой письменный верный стол!
Спасибо за то, что ствол
Отдав мне, чтоб стать — столом,
Остался — живым стволом!
С листвы молодой игрой
Над бровью, с живой корой,
С слезами живой смолы,
С корнями до дна земли!
17 июля


Kámen by mi na krk přivázala,
do vody hodila, proklínala.“


Ó, což by přál si, aby lodi běh
moh’ řídit jako plavec jižní báje,
k ostrovu mládí, věčného kde máje
čarovné kvítí smavý věnčí břeh,
jak pod věčnou by tamo zelení
ssál plným douškem z průhledného zdroje
mladosti vláhu v chabá prsa svoje
a s údů střásal trud a zemdlení!


A tu orilla he venido. Tengo un otoño, un pájaro
y una voz desusada. Tú me esperas: un río,
una pasión y un fruto. Y tiene nuestro encuentro
el vuelo, la corriente, seguros, proclamados.
He venido a tu orilla con los brazos tendidos
y ahora ya soy la hierba que no termina nunca,
el barro donde el agua sujeta sus mensajes
y la cuna del cauce para mecer tu sueño.
Dime si estoy pendiente de mi diario trabajo,
si basta a tus oídos mi tristísimo verso
o si a mi sombra vive mejor mayo tu carne.
De tu orilla me iría si ahora me dijeras
que te amo solamente como los hombres aman
o que mi voz te suena como todas las voces.


饿信黥英遇汉皇
攀龙附凤化侯王
河豚鱼毒亡身耳
何至身亡族亦亡


Das stürmt so ungestüm, das ringt so hart,
Das rudert und das keucht, das gellt und schnarrt.
Nun saust ihr Fittich über mir und surrt ...
Vorbei!


Onde io te prigo che scrivi tal volta,
sì ch'el svegli il mio picol ingegno
per te sotrato da la turba stolta.


Setze als ein Himmelssohn
Deinem Willen Maß und Ziel,
Rühre stets vor Gottes Thron
Deines Dankens Saitenspiel,
Weil dir schon gegeben ist
Mehres als du würdig bist.


Einen Hort geht aufzurichten,
Einen Hort im deutschen Land!
Sucht zum Lenken und zum Schlichten
Eine schwerterprobte Hand,
Die den güldnen Apfel halte
Und des Reichs in Treuen walte.


冬郊香雪破梅花
春郊桃蘤烂晨霞
病叟清狂销不得
倩人扶起踏晴沙


幽亭曲径通流水
日暮尊前对此君
双鹤自来还自舞
一声长啸入青云


(Nehmt Schnupftoback!) Mit Krachen
Und Dampf weicht Satanas,
Nachdem er erst mit Lachen
Zerstampft des Frevlers Aas.


Aničku po hrázi
Jeník doprovází;
oběma pak úzko,
žeť po dešti kluzko.


Myšlenka každá spěje za tebou,
za tebou letí každý sen,
jde ona zářnou nebes velebou,
on spěchá stříbrem pěn.


Jeť plna něhy, vroucí, vábně snivé,
je ona sad, kde jasmínu dech voní,
je v stínu lesním pramen vody živé,
co kapradím kdes v mechu sladce zvoní...


Allmächtigster Jehova Jesusjah,
Du unaussprechlichstes Grundwesen aller wesen!
Dein Knechtchen suchet ernst den geist des Jesuels,
Nach feuer und nach licht im Center aller Center!
Dein Knechtchen siht den grossen weltverderb,
Di stärke Lucifers in seiner finstern Welt!
Dein Knechtchen schauet an di freiheit des Geschöpffs,
Und wi unmöglich nun des Glaubensmacht durchbreche!
Elias feur bringt A.L.L.E.S. heut in bann!
Johannes Libe mus verlihrn heut alle Welt!
Drum seufftzt dein Knechtchen ernst um der neungraden Krone.


»Was gehst du nicht, am funkelnden Wein
Dein trauriges Herz zu erquicken?
Was weckst du die schlafende Jungfrau nicht
Mit Küssen zu Lust und Liebe?«


Wenn man dich haßt, wenn man dich liebt,
Wenn man dir nimmt, wenn man dir gibt,
Wenn man dich schilt, wenn man dich ehrt,
Und was dir sonst auch widerfährt:
Bleib ungestört und abgeschieden
In deinem Grund mit Gott zufrieden!


Aber wird er auch willkommen scheinen,
Wenn er teuer nicht die Gunst erkauft?
Er ist noch ein Heide mit den Seinen,
Und sie sind schon Christen und getauft.
Keimt ein Glaube neu,
Wird oft Lieb und Treu
Wie ein böses Unkraut ausgerauft.


Žhavého olova jim vlejte v chřtány,
ať vytí jejich zde nás neruší!


مهجةٌ ناظراك قد فَتَناها
وبها أفرطَ الجوى فتناهى
كلما قلت آه من فرط شوقي
لك قال المقال منيَ آها
يا بديع الجمال بالعشق منا
قد شغلت القلوب والأفواها
كل عين تراك من كل شيء
فترى نفسها وأنت تراها
والعمى عنك وصفها كشهود
لك فالوصف داؤها ودواها
هيه حادي المطي من نفس صب
قد تحفَّت أقدامها بوناها
وسرى الركب وهي في أخريات
خوفها الإنقطاع عنهم براها
كلما جدت المسير أعيقت
بأسارى أبصارهم أعماها
إن توخت إيمانها أنكروها
وإلى العقل يرجعون قواها
عصبة أذهبوا الزمان التباساً
من دواعي نفوسهم واشتباها
ربطتهم بقيدها شهوات
فهم الهالكون مالاً وجاها
يحسبون الضلال بالنفس رشداً
والتعامي يرونه الإنتباها
وبذات المليح ذات مليح
كلما شئت كلمتني شفاها
خيلت غيرها لقومٍ ضعافٍ
ما اتقوها بها فظنوا سواها
وهي تدنو لهم بهم فيفرّو
ن وهيهات يعرفون الإلها
وسواها منها كرؤية وجه
من بعيد عمراً إذ الحس تاها
واحد وهو في الظهور كثير
يتجلى لنا فلا يتناهى
صدر الكل عنه فهو لهذا
عين كل والكل لي عنه فاها
يا ابن قومي خذ القضية عني
إن تكن مغرماً بها أواها
واطرح القشر عن كلامي وكل من
لبه واشرب الجميع مياها
والتفت تنظر الوجود سراباً
لا شراباً فاحذر به تتباهى
واجتنب عنه لا ترى أمثالاً
فيه قد خيلت ولا أشباها
واقتنع منه بالذي هو سر
فيه لا فيه لا تكن تياها


So nimm das Leid der Erde
Gern auf als Kamerad,
Daß es zur Freude werde,
Wenn sich der Himmel naht!


一犁酥润万牛耕
饭碗人间系死生
公子楼头赏春雨
杏花树上听新莺


La raza de Saturno, derribada
por el ligero soplo de una idea,
baja a morar sobre la triste Gea,
en una lamentable desbandada


崆峒道士误烧丹
赤鼠黄牙几许难
坠堕阎浮南斗下
不知何事犯星官


Ma poi sentir, che si trovar in fatto,
che pur troppo era un sol, non che a bastanza;
né di quella battaglia ebbono il patto
che lor promesso avea lor arroganza:
e potea Carlo rimaner disfatto
se Dio, che salva ch'in lui pon speranza,
non gli avesse al bisogno proveduto
d'un improviso e non sperato aiuto.


Viel geweihtes Wasser floß schon
damals über Judenstirnen;
denn – die Furcht des Heil'gen Geistes
tauft hinweg die Menschenfurcht.


邦人知我入城闉
夹道焚香喜色新
愧我倦游灰百念
顾将何以慰斯人


一日罗浮属使君
洞天开辟即功勋
定知白玉仙师阁
朝夕名香要我焚


Um resto de cigarro num canto da boca,
A mecha se apagar
Antônio, o triste balão de retalhos,
Findara!


Tisíc příšerných snů pučí
v lbi, jež divě rozžhavena,
co tak nyje, vyje, hlučí.


يَقولُ العِدا يا عَزَّ قَد حالَ دونَكُم
شُجاعٌ عَلى ظَهرِ الطَريق مُصَمِّمُ
فَقُلتُ لَها وَاللَهِ لَو كانَ دونَكُم
جَهَنَّمُ ما راعَت فُؤادي جَهَنَّمُ
وَكَيفَ يَروعُ القَلبَ يا عَزَّ رائِعٌ
وَوَجهُكِ في الظَلماءِ لِلسَفرِ مَعلَمُ
وَما ظَلَمَتكِ النَفسُ يا عَزَّ في الهَوى
فَلا تَنقمي حُبّي فَما فيهِ مَنقَمُ


Ist das Wort der Lipp' entflohen, du ergreifst es nimmermehr,
Fährt die Reu' auch mit vier Pferden augenblicklich hinterher.


Šel bych, zbraň vzal, přímo k čelu namířil ji – – –
Ale běda, běda! Babské srdce v nitru!


Lobt Gott in seinem heyligthum,
jr Christen hie auff erden!
Sagt jm tob, danck, preiß, ehr vnn rhum,
sein Wort verbreyt muß werden,
Sein wunderthat
da durch Er hat
sein macht vns wolt beweisen,
sein herrlichkeyt zu preisen.


Inu, něco na tom pravda bude,
avšak, to se neděje snad všude;
„ba neděje“ – Háta na to, –
„zřídka vídat nyní zlato;
„a kdo zlato chce teď mít,
„musí si ho vydobýt;
„žínka musí jako pěna,
„pokud pec je vytopená,
„to jest, pokuď láska nešla spat,
„mužíčka si hezky ohýbat;
„„Kam jdeš zase?““ „„A to se mi líbí!““
„„Mlč už – znám tě, nedám na tvé sliby!““
„„Co máš za užitek od tamtud?““
„„Kabát dolů, teď mi doma buď!““
„A když žínka kolikrát tak vykročí,
muže prý i kolem prstů otočí!“


Ermanne Dich! Nein, Du gehörst nicht Dir;
Dem großen, guten All gehörest Du.
Du hast von ihm empfangen und empfängst;
Du mußt ihm geben, nicht das Deine nur,
Dich selbst, Dich selbst; denn sieh, Du liegst, ein Kind,
Ein ewig Kind, an dieser Mutter Brust
Und hangst an ihrem Herzen. Abgetrennt
Von allem Lebenden, was Dich umgab
Und noch umgiebt, Dich nähret und erquickt,
Was wärest Du? Kein Ich. Ein jeder Tropf
In Deinem Lebenssaft, in Deinem Blut
Ein jedes Kügelchen, in Deinem Geist
Und Herzen jeder regende Gedank',
Und Fertigkeit, Gewöhnung, Schluß und That
(Ein Triebwerk, das Du übend selbst nicht kennst),
Jedwedes Wort der Lippe, jeder Zug
Des Angesichtes ist ein fremdes Gut,
Dir angeeignet, doch nur zum Gebrauch.
So, immer wechselnd, stets verändert, schleicht
Der Eigner fremden Gutes durch die Welt.
Er leget Kleider und Gewohnheit ab,
Verändert Sprache, Sitten, Meinungen,
Wie sie der Zeiten rastlos gehnder Schritt
Ihm aufdringt, wie die große Mutter ihm
In ihrem Schooße bildet Herz und Haupt.


Vergieb mir nun der Finger Schelmerey
Und schmolle nicht mit deinem treuen Knechte;
Denn was er stiehlt, das hat er ja mit Rechte.
Steht uns ein Grif oft in den Glückstopf frey,
So las mich auch hinfort auf deinen Anmuthsgründen
Noch eine Handvoll Glück durch einen Freygrif finden!


Teď víte již. Ó, Bože, kde vzít síly
tu radost unést! Holé sněti stromů
vy nezříte, jen květy v slunce lomu,
zní zvony, srdce za oblakem pílí.


Na křehkých rysů život hlubinný
tma rozlévá své hluboké a jemné
a v jedno splývající odstíny,
je snad jen černým světlem hvězdy temné.


Ils étaient venus pas à pas !
Et non loin d'eux sifflaient des merles.
Je pense que ce n'était pas
Le moment d'enfiler des perles.


Byl-li jsem kdy ze blahosti
Zdání svého vytržen,
Byly rmutné to starosti:
Zdaž ti svítá blaha den.


Wird-wohl mit Recht erhoben,
Der Teutschland zu verheeren sucht?
Sollt' ich an Alexandern loben,
Was man am Attli verflucht?


Ott az ősz szent, térden állva,
Kis kereszte mellett,
Súlyos átkot isten ellen
Hőn imádva zengett.


Ye rural  that o'er the mossy down
Some panting, timorous hare pursue;
Does nature mean your joys alone to crown?
Say, does she smoothe her lawns for you?
For you does Echo bid the rocks reply,
And urg'd by rude constraint resound the jovial cry?


Pero... ¿Y tu forma? Todavía hay tijeras sólo para tu
garganta. ¿Todavía? Oh rosa, solapas todavía en esta fecha
con un poco de ti.
¡Con un poco de duende en el ojal!


Vstoupil v loďku mladý Uskok,
vstoupil poprv v mořské žití
a již pluly černé loďky
v noční moře z podrokytí.


Dios que los astros enciende,
te impuso por expiación
solitaria reclusión,
que alma a quien no se comprende,
 es idioma que no entiende
ninguno; luz eclipsada;
vestal en vida enterrada;
niña que de hambre expirando
hace un esfuerzo gritando
en el destierro, olvidada.


Und nun komm, ich will dich leiten,
Wie den Dante einst Virgil,
Aber nicht in Höllenbreiten,
Sondern mitten ins Gewühl
Ausgelaßner Lustbarkeiten,
Wo das Leben sich im Spiel
Tanzend einmal wirklich regt,
Wie das Herz den Takt ihm schlägt.
Denn gewöhnlich sind wir heute
So in Ernst getunkte Leute,
Daß des Lebens heitres Ziel
Unserm düstren Blick entfiel.
Aber ganz ists nicht versunken,
Manchmal lassen wir der Unken
Dumpf Geläute überschrein
Von des Frohsinns Melodein.
Und wir tanzen wie besessen
Ins verlorne alte Land,
Das wir beinah schon vergessen,
Wie die Kinder Hand in Hand,
Und im Aneinanderpressen
Fühlen wir: gottlob, der Brand,
Der schon im Verglimmen schien,
Kann noch helle Flammen schlagen,
Wenn der Freude Melodien
Sturm in unsre Seelen tragen.
Sieh, wie reg die Brüste gehn
Unsrer Mädchen, unsrer Frauen,
Sieh, wie ihre Augen glühen,
Wie die schwarzen, braunen, blauen
Helle, heiße Blitze sprühen!
Hast du Schönres je gesehn?


Herr, wohin sol ich mich wenden
Jetzt in meiner letzten Noht?
Denn es drewt mir aller Enden
Dein Gericht, Sünd, Hell und Tod.
Jetzt schliess' ich die kurtze Zeit
Vnd tret' ein die Ewigheit
Da mich Qual ohn End vnd massen
Oder Frewde wird vmbfassen.


Halena vrstvou
šedého vzduchu
valí a točí se
sploštělá koule
okolo slunce.


山高鸣过雨
涧树落残花
非关春不待
当由期自赊


Entró de capa caída,
Como los valientes andan,
Azumbrada la cabeza
Y bebida la palabra:
[SANTURDE:] «Tajo no le tiro,
Menos le bebo;
Estocadas de vino
Son cuantas pego.»
Una rueda se hicieron;
¿Quién duda que de navajas?
Los codos tiraron coces,
Azogáronse las plantas;
Trastornáronse los cuerpos,
Desgoznáronse las arcas,
Los pies se volvieron locos,
Endiabláronse las plantas.
No suenan las castañetas,
Que de puro grandes, ladran,
Mientras al son se concomen,
Aunque ellos piensan que bailan.
Maripizca tornó el puesto,
Santurde tomó la espada,
Con el montante el Maestro
Dice que guarden las caras.
[MAESTRO:] «De verdadera destreza
Soy Carranza,
Pues con tocas y alfileres
Quito espadas.
»Que tengo muy buenos tajos
Es lo cierto,
Y algunos malos reveses
También tengo.
»El que quisiere triunfar,
Salga de oros,
Que el salir siempre de espadas
Es de locos.»
MAESTRO: «Siente ahora la Corruja.»
CORRUJA: «Aquesta venida vaya.»
MAESTRO: «Jueguen destreza vuarcedes.»
SANTURDE: «Somos amigos, y basta.»
MAESTRO: «No es juego limpio brazal.»
CORRUJA: «Si no es limpio que no valga.»
MAESTRO: «Siente vuarced.»
SANTURDE:               «Que ya siento,
    Y siento pese a su alma.»
Tornáronse a dividir
En diferentes escuadras,
Y denodadas de pies,
Todas juntas se barajan.
Cuchilladas no son buenas,
Puntas sí de las joyeras.
[MAESTRO:] «Entráronme con escudos,
Cansáronme con rodelas;
Cobardía es sacar pies,
Cordura sacar moneda.
»Aguardar es de valientes
Y guardar es de discretas,
La herida de conclusión
Es la de la faltriquera.»
Cuchilladas no son buenas,
Puntas sí de las joyeras.
[MAESTRO:] «Ángulo agudo es tomar;
No tomar, ángulo bestia;
Quien viene dando a mi casa,
Se viene por línea recta.
»La universal es el dar;
Cuarto círculo, cadena;
Atajo, todo dinero;
Rodeo, toda promesa.»
Cuchilladas no son buenas,
Puntas sí de las joyeras.
[MAESTRO:] «El que quisiere aprender
La destreza verdadera,
En este poco de cuerpo
Vive quien mejor la enseña.»


Perdí en tus pies el velero
que me llevara a Pekín.


Drum lernt' ich vom biederen Biber
Und stelle als Wohnungsbehilf,
Je weiter vom Festland je lieber,
Den Pfahldamm in Seegrund und Schilf.


Trüber Sieg voll Bruderleichen!
Perle, deren Taucher sank!
Erntefest nach Hagelstreichen,
Ohne Lied und Tanz und Schwank!


Gepriesen sei das Leben!
Willkommen sei der Tod,
Wenn alles ausgegeben:
Lust, Liebe, Gram und Not.


Feurig liebten sich die beiden,
Rein, wie nur ein Engel liebt,
Doch der Himmel ihrer Freuden
Wurde nur zu bald getrübt:
Denn Annens Geschlecht war geachtet im Lande,
Und Robert Macham nur von niedrigem Stande.


Scherbengeflirr und -gefunkel,
Weibergeplausch und -gemunkel,
Kinderspektakel
Und Hühnergegakel
Überall.


HErr, dem kein Sohn der Menſchen je
Was Guts umſonſt gethan,
Der reichlich wieder geben kan:
Erhoͤre mich auch hie!


Zu Bacharach am Rheine,
Wohnt eine Zauberin,
Die war so schön und feine
Und riß viel Herzen hin,


Põe o meu retrato
No altar de  João
E uma vela com formato de canhão


	stette più anni, infin che 'l tempo avenne,
con gran prudenza il regno racquistando,
e 'l re Luìs in Francia la via tenne.


Ó zlaté jaro, zas tvé pousmání
hřát bude všude, kde byl dlouhý mráz,
leč pod altánem, kam se lípa sklání,
víc v tichém štěstí nezastihne nás.


Ty pláni dlouhá, úrodná,
jsi rolníků chrám posvěcený!
Jen z tebe píseň svobodná
v rod lidský padá uhnětený.


Yo andaba entre la sombra,
cuando como un fulgor llegaste tú; de pronto,
con el último amor.
Pero bastó un efluvio de antiguas primaveras
para reconocerte, para saber quién eras.
Y eras la misteriosa mujer desconocida
que entristeció de un sueño lo mejor de mi vida;
la de las tardes grises y los claros de luna,
la que busqué entre tantas y no encontré en ninguna.
Y hoy tal vez como un premio, tal vez como un castigo,
lo mejor de mi vida será morir contigo.
He pensado esta noche, sintiéndote tan mía
que así como llegaste, pudieras irte un día.
Lo he pensado eso es todo, pero si sucediera,
dejaré que te vayas sin un adiós siquiera.
Y cuando te hayas ido —yo que nunca me quejo—,
me vestiré de luto y aprenderé a ser viejo.
Pero si me muriera sin poder olvidarte
y después de la muerte se llega a alguna parte;
preguntaré si hay sitio, para mí, junto a ti.
Y Dios, seguramente, responderá que sí.


že pro ta políbení zbylá,
jež na tvé rety skanula,
pro všechno, čím ta jeho síla
pod žárem tvojím vzplanula,


 I tuoi concetti, per tradur te stesso,
rendi svisati nel prisma dell'arte,
e di secondo lume in su le carte
torbo reflesso.


碧瓦炉焚袅袅香
红柑紫栗更分尝
从来乐事人间少
不惜归途夜漏长


A hájů zášer, lunou prokmitavý,
šperk strání ve vod bystrém podletě,
šum, rozlitý po zemské planetě –
to zákonů těch výklad věčně pravý.


«Pobre y desnudas vas, Filosofía»,
dijo el Petrarca; luego siempre ha sido,
Fabio, la ciencia, en miserable olvido,
desprecio de la humana monarquía.


穷山拥翠染人愁
亭下寒溪东北流
寄语扁舟舟上客
为传消息到筠州


袅袅孤云入
嘤嘤双鸟鸣
诗成留客醉
棋罢绕花行


Daleko, blízko. – Jedno včera a zítra a dnes.
V záplavě hudby je ticho. Pohyb se vysmek’ a kles’.


Klanglos ists, armer Mann, in der Halle dir,
Und gleich den Unbegrabenen, irrest du
Unstät und suchest Ruh und niemand
Weiß den beschiedenen Weg zu weisen.


Rozohněná divem k slečně klíží
Srdce, budí trhlou z matných letů;
Skutečnost ach! v touň hrůz šlehá tíží
Zoufání co rozdrcených světů,
Milovnicy prudkou pouta víží
Syčícýho svědomí, že květů
Zjasňujícých pozbavila Čechy,
Vystavěla slávu na posměchy.


che vuole uscir di nuovo alla campagna,
e ritentar la sorte de la guerra.
Spaccia Rinaldo subito in Bretagna,
Bretagna che fu poi detta Inghilterra.
Ben de l'andata il paladin si lagna:
non ch'abbia così in odio quella terra;
ma perché Carlo il manda allora allora,
né pur lo lascia un giorno far dimora.


E da questo intradue, s'io non m'inganno,
nascon degli altri, e l'ignoranza mia
concorre a ciò che non mi può far peggio.


yırtıyorsun ikide bir sevinç gömleğimi,


Still blickt sie mit vertieftem Sinnen,
Die Mutter, die vor allem war,
Auf dich herab, und Schauer rinnen
Durch deine Seele wunderbar;
Dir ist, als ob die teuren Züge
Du sähest, die dich angelacht,
Als deine Kindheit in der Wiege
Aus ihrem ersten Schlaf erwacht.


A jindy když se chví ve vánku šelestném
ta lípa rozkvetlá a ještě vzrůstá nach
a zlatí okna chat a pluje na vodách
a celou poplašil v dřímotách prvních zem,
si myslím: je to šat, jako nad trůnem bývá,
neb člověk, to je král, z milosti boží král,
a jenom nádhera na nebi musí být,
jen zlato, lesk a zář, že aspoň růžemi,
jichž lepší, krásnější jih, východ nerostívá
ni mého kraje keř, se západ obsypal,
když kanul, rozplýval se vymodlený klid
od výšin andělských hluboko na zemi.
A ptáče zapadlo ve hnízda stlaný klín
či v klasech zažloutlých či mezi větvemi,
sotva vzplál granátem nad lidem baldachýn.


Cupido dissolvi, e bramo esser con Cristo,
Cui veggo prima in su la croce, e poi
A la destra di lui, ch'è padre a Cristo,


Wäre das so schwer zu lösen?
Erstlich ward ein Ei erdacht:
Doch weil noch kein Huhn gewesen,
Schatz, so hat's der Has gebracht.


Der Schneider Franz, der reisen soll,
Weint laut und jammert sehr:
»O Mutter, lebet ewig wohl,
Euch seh ich nimmermehr!«
Die Mutter weint entsetzlich:
»Das laß ich nicht geschehn,
Du darfst mir nicht so plötzlich
Aus deiner Heimath gehn.«


Tu se v srdce láska vloudí,
Z oka slza nechtíc proudí,
Sladce pláčeš.
Než to srdce, tvým co vládne,
Stalo se nevěrné – zrádné,
Hořce pláčeš.


وَشاعرٍ قَريضُه
مِن كُلِّ حُسنٍ مُعدِمُ
لَم يَلتَزِم شَيئاً سِوى
لزوم ما لا يَلزَمُ


»Hier ruht mein treu'ster Genoß im Land,
Herr Hypochonder zubenannt;
Er starb an frischer Bergesluft,
An Lerchenschlag und Rosenduft!


Iberia, Andalucía, España en sueños,
lentas Granadas, frágiles Sevillas,
Giraldas tres por ocho, altas Comares.


Ye Fair, who strive with Darts to arm,
The languid Beauties of your Eyes,
Of  learn to charm,
Like hers the ravish'd Soul surprize;
Her Mind does all their glorious Beams dispense,
Bright as they are they owe their Rays to Sense.


Purpurem svým, srdce zlaté,
krmilo jsi celý svět,
i ty zmije jedovaté
i ten zvadlý u cest květ.
Samo sebe trýznilo,
věčnou touhou žíznilo,
jak zvon v prázdno vyznilo...
zlaté srdce, zlaté srdce,
bylo’s lásky amulet!


Muž ji vyhlíží, hlídá,
z práce se vrací, zvídá
vidí to, zbil by ji, sklál.


Nemůžeš bolest mi tajit
ni svoji spásu, vím.
Kdybys mne nebyl moh najít,
čím bychom byli, čím?


»O Ritter laßt mich gehen,
Auf diesen Felsen groß,
Ich will noch einmal sehen
Nach meines Lieben Schloß.


Und sieh, es schwillt aus ihrem weichen Moose
Stets blühender die reiche Knosp' empor,
Und lieblich schaut jetzt aus der offnen Rose
Mit goldner Kron' ein holdes Haupt hervor,
Und rings umher verwebt sich leis' und lose
Der Blätter Grün zum weichen, seidnen Flor;
Schon scheint der Thau, der hell am Kelch gehangen,
Als Perlenschnur am weißen Hals zu prangen.


霜入枫林叶已丹
风鸣籁动助悲酸
山人归去鹤空怨
清夜月高榕影寒


Va, canzone, a lei ch'ène
donna e segnor di mene,
e di' che 'n nulla cosa
che lei non sia gioiosa – e' non so vago,
ma di starle servente
tacitore e soffrente;
e vo che di me faccia
tutto ciò che le piaccia; – ed e' me pago.


Mint előzi akaratom,
Kedvemet mint keresi?
Oh a kegyes! kivánatom
Szememből is kilesi.
Boldog, a ki szert tehete
Egy jó asszony kezére!
Mennyeivé lész élete,
Öröm terjed egére.
A jó asszony kegyeivel,
Lelkesítő szerelmivel,
Valamivel csak tekint,
Örömöt és kedvet hint.


Nothing that we can
Interpret or dream
Quite exhausts the span
Of what she can see
God is very comple
Life is very wid
Who knows? She resembles
Much that is denie
This is idle, but
Perhaps out of here
Its sense may abut
On some notion clea
Life is shallow water,
Dreams are ripples gon
To think is to falter
What's known is unknow


A v duchu vidíš známou ves
u prostřed stromů zažloutlých:
na rudý hřeben kostelní


Como era doce aquele seio arfando!
Nos lábios que sorriso feiticeiro!
Daquelas horas lembro-me chorando!


Acuden luego aquí mis sentimientos,
diciendo que es mejor el desconcierto;
que amor sin él sería luego muerto,
que desconciertos son sus fundamentos.


Dich rufen Leid und Klageton,
Dir winkt ein Meer von Thränen,
Und leise Seufzer, kaum entflohn
Bescheidnem bangem Sehnen,
Zum Retten, zum Befreien,
Das Alte zu erneuen.


Rybecál šel Derviše pozlobit,
Jejích kukle patříčně ozdobit,
Aby každý jejích svatost znal;
Totiž aby, co jim srdce hřálo,
Na kuklách jim malované stálo,
K tomu tisíce díváků zval.
Derviši vidouce lidu davy,
Bili v srdce svá, klonili hlavy,
Na kuklích čert kotrmelce ďal.
Derviši čím víc na svaté hráli,
V hlasitější smích se lidé dali;
Proč, slepý se Mufti pozdě ptal.


doğuşlar


Del olivo
me retiro,
del esparto
yo me aparto,
del sarmiento
me arrepiento
de haberte querido tanto.


So stand er kreisend, sich die Henne kirrend,
und bannte sie zu feierlicher Schau;
starr federte das goldne Grün und Blau
des steilen Schweifes, vor Erregung klirrend.


Linde, du und ihr, ihr Wiesen,
ihr, ihr sollet Zeugen sein,
daß ich diesen Meinen, diesen
gleich als meinen Dafnis mein'!
Ich bin deine, meine du!
Ganze Gegend, höre zu!


Voi sentirete fra piu degni Heroi
che nominar con laude m apparecchio
ricordar quel Ruggier che fu di voi
de li avi e maggior vostri il ceppo vecchio
l alto valore e chiari gesti suoi
vi farò udir se voi mi date orecchio
e vostri alti pensier cedeno un poco
siche tra lor miei versi habbiano luoco


Jak jsi mohla po tmě pleti?
hvězd nebylo uviděti.


Warum doch das? Daß du, o Welt,
Frei wieder möchtest stehen
Und durch ein teures Lösegeld
Aus deinem Kerker gehen;
Denn du weißt wohl, du schnöde Braut,
Wie, da dich Gott ihm anvertraut,
Du, wider deinen Orden,
Ihm allzu untreu worden.


Mit nekem most a régi gondok!
Csak gondolázom csendesen:
s az Óceán ezer csudáját,
delfint, tündért, repülő ráját
minden éjszaka meglesem.


Szerelmem, napsugár! szólt sohajtva sokszor,
Csókod és szerelmed, mely hő ajkidon forr:
Ah, olyan égető!... csupa tüzláng!... heve
Alatt hervad, lankad virágod kebele!


Pozachvěl se Ivan, stranou hlédl
a znovu se v řady Turků vrhl,
úlevy by našel v děsném boji.
Vyšel zdráv. Ta smrti bledá panna
jak by prchala před jeho zrakem. –


Im Schlaf begraben liegt die Welt,
Und unten braust die Hölle;
Im Himmel ist des Hirten Zelt,
Den keine ird'sche Fessel hält,
Er eilt hinauf zur Stelle.


Teď plujem kol Vyšehradu,
Jímž Lumíra hýbal zpěv;
Pějme také v libém chladu,
Bychom hnuli srdcem děv.


元晨飞雪一天寒
赢得梅花腊后看
车马缤纷千里道
不知何处卧袁安


Halljátok csak, mik nem történtenek velem!
Mulattató lesz tán; mert tárgya szerelem.


Nun jeden Morgenschimmer
Steig ich ins Blütenmeer,
Bis ich Glücksel'ger nimmer
Von dorten wiederkehr.


Hle, slunce proud se rozčeřil,
Jan ke mně kloní tvář –
v mé choré srdce vniká zas
té svaté hlavy zář.


Tu stařičký farář svůj stavil krok.
„Bůh pozdrav tě, muži, na mnohý rok.


But see! once more returns the rival train,
And now they stretch, now bending loose the rein,
And fears and hopes beat high in ev'ry vein,
'Till one (long since successful in the field)
Exerts that strength he first with art conceal'd;
Then swift as light'ning darted through the skies,
Springs forward to the goal, and bears away the prize.


Kde najdeš padlého, svou vztyč jej mužnou páží,
buď pěvcem, prorokem! Mých zákonů buď stráží!
Já ze svých pokladů ti schovám jeden skvělý –
svým srdcem povznešen ty budeš nad svět celý!’


O laßt mich doch bei meiner Bibel,
Laßt mich in meiner Dunkelheit:
Denn ohne Hoffnung wird mir übel,
Bei dieser aufgeklärten Zeit;
Und ohne Hoffnung bin ich hier
Ein elend aufgeklärtes Thier.


A ceremonář řekl mi: Zde žezlo je, zde kniha,
zde bledne těžká koruna a diamant se míhá!
Ach zde máš trůn! Ach zde máš trůn a vlečku jako růži,
však ještě paví vějíře a pod paty psí kůži!


Jut most elég virág majd a szabadoknak,
tetszik is akkori finnyás szabadoknak.
Tetszhet is: ma harc az igazoknak rendje
s igazok harcának győzelem a rendje.


Fais taire l'envieux qui t'appelle frivole,
Toi qui dans l'inconnu fais crier des échos,
Et prêtes par l'accent, plus sûr que la parole,
Un sens révélateur au seul frisson des mots.


Je půlnoc. Po vší denní námaze
zřít milo v tmu, z níž vlažný van se leje.
Jak vyleštěný srpek z mosaze
se měsíc z modravého temna skvěje.


Vigny, berger de sa montagne,
Soufflant dans ses plus doux pipeaux,


All day the happy stranger staid;
He talk'd, he sung, his flute he play'd,
To charm each tender heart;
But O! when Phoebus hid his head,
The charm is broke, the transport fled,
Alas! they're doom'd to part.


Hungrig Weib am Ackersteine
Mit dem Säugling, weine! weine
Trostlos, oder hoffnungsvoll:
Nicht im Feld und auf den Bäumen –
In den Herzen muß es keimen,
Wenn es besser werden soll!


Pak prosil patriarchu, klekaje,
by z domu pustil jej, by dal mu skryt,
kde by se modlit mohl v tichosti,
ten ale pravil: „Velká jesti ctnost,
ó Renalde můj, hlubá pokora,
však přece může někdy hříchem být.
Bůh, rozsvítí-li hvězdu na nebi,
chce, aby zářila. Má povinnost
ta hvězda nocí světlo svoje lít,
ne do tmy halit se. Bůh postavil
tě na vrcholek slávy, vyměřiv
ti úkol, který splnit vyslal tě.
A proto neodpírej, podej se
a plň svůj úkol, třeba trpěl bys.“


e come pazzo a Rinaldo n'andava,
e con la spada lo vuol ristorare
del beneficio, ed un colpo menava.
Rinaldo il colpo non istà aspettare,
perché e' conobbe colui vagillava,
e lascialo a suo modo disfogare.
Ma Fuligatto si ravvide presto
e chiese perdonanza assai di questo.


أَلا ما لَحيٍّ بالعُذَيبِ خِماصِ
فَلا مالَ إِلّا صارمي وَدِلاصي
مَصاليتُ يَغشَوْنَ المَنايا وَقَولُهُم
لِمَن صَدَّ عَنها لاتَ حينَ مَناصِ
أُعِدُّ لَهُمُ لِلحَربِ تَحرِقُنا بِها
وَقَد شَرِقَتْ بالدَّارِعينَ عِراصي
إِذا ابتَدَروا الغاياتِ قَرًّبَها لَهُم
وَجيفُ جيادٍ أَو ذَميلُ قِلاصِ
مَتى يَشتَمِلْ إِنعامُنا واِنتِقامُنا
عَلى كُلِّ دانٍ في البِلادِ وَقاصِ
فَنَحنُ مِنَ القَومِ الأُلى قَهَروا العِدا
بِحَزِّ رِقابٍ أَو بِجَزِّ نَواصِي
إِذا طاوَعَ المِقدارُ لَم نَحمَدِ الغِنَى
وَلَسنا نَذُمُّ الدَّهرَ حينَ يُعاصي


Denens angepaßt, daß ihr herz umfaßt, was sie liebt und haßt.


Denn als er jüngst im heißen Sonnenbrande
Schon manche Stund' auf irrem Pfade ging,
Und freundlich jetzt an jenes Baches Rande
Der kühle Hain den Schmachtenden umfing,
Da jagte jenseits grad' am bunten Strande
Klotilde sich mit einem Schmetterling.
Wohl mochte jetzt das zarte Kind nicht meinen,
Als sie ihn fing, sie fange zwei für einen.


Y hoy, al volver las horas del pasado,
es más tenaz la sombra del divino
momento, que renueva la ilusión


Man wird die Blumen morgen mähen;
Dann sind sie Heu – daß Gott erbarm!
Und können bloß das Rindvieh blähen
Auf ihrem Wege durch den Darm.


Wie geht das Unrecht allezeit
So sicher doch umher!
Wie ist doch die Gerechtigkeit
So theuer und so schwer!
Warum giebt's soviel Unrecht noch?
So manchen Bösewicht?
Ich weiß, ihr wißt es alle, doch
Der König weiß es nicht.


A brzy řeka volna v triumfalné
se spoustě rostouc nade břehy valí,
tu rozlévá se syčíc v pěně kalné,
kry tancují v ní jak rozbité skály;
ve tříšti drobné tu se troska ledu
jak eratický balvan tyčí, v sledu
pak vln se tratí v nedohledné dáli.


Žebráček bědný, přezíraný včera,
dnes národa je spasný meč –
vojáci, ať se kroutí jak chce řeč,
vy vzpomínejte vděčně na Hitlera.


¡Oh! vosotros que andáis tras mis escritos,
gustando de leer tormentos tristes,
según que por amar son infinitos;


Ich mag nichts haben zu schaffen
Mit diesen »Zukunfts«pfaffen.
Auch sie, gleich andrer Pfaffenzunft,
Heischen das Opfer der Vernunft.


Alles kann mißlingen, wir könnens ertragen, vergeben;
Nur nicht, was sich bestrebt, reizend und lieblich zu sein.


Und drauf am Rhein , in dem ein Hort begraben
Von deutscher Freiheit liegt noch ungehoben,
Da klang ein Lied: » Sie sollen ihn nicht haben !«
Als Frankreich drohte, klang mit Trotzes Toben;
Und eh' verhallt das Lied – ein neu Getön
Vom Rheine her wie Glocken hell und schön:
Vollendet wird der Dom – es muß gelingen
Mit Gott wird deutscher Geist das Werk vollbringen!


Es zogen Heere, donnerten Geschütze
Fernab, die starke Veste zu bestürmen,
Daß sich ihr Strom mit Leichen mußte thürmen;
Die Sommernacht erhellten Kriegesblitze.


Na hor chlumy, na nejvyšších čela
Skalin lezu před svou nesnázý;
S břehů k spádům, z hlubin na srázy,
Jako srna střelcem ovdovělá;


« Et tous, furtifs, cachant sous leurs doigts leur rougeur,
« Pleins encor du regret des débauches jalouses,
« Rapporteront au lit des pleurantes épouses
« Des corps vidés de sang par le baiser vengeur ! »


1718. den 24. Mart.


Řvou dosud děla z té neb oné strany,
zní dosud meč a poranění klnou,
sem zástupy, tam zástupy se hrnou
a zbraně brousí na boj děsný, planý.


Da nahm sie einen Becher Wein,
Dann grüßte sie die Freunde,
Und sprach: »O Tod, du böser Schein!
Ich schien wohl todt, ihr weintet,
Ich wachte auf, und war allein,
Ich lag im engen Kämmerlein,
Ein Kind hatt ich geboren.«


O isplendor di Dio, per cu' io vidi
l'alto trïunfo del regno verace,
dammi virtù a dir com'ïo il vidi!


Der Phantasie, dem Sinnenreich
Durch süße Einkehr stets entweich,
Bleib gern unwissend in den Dingen,
Die dich zu Gott nicht näher bringen!


dove già di Gonzaga il furor sente,
e come ad incontrarlo sopra 'l Taro
avea condotto la Marchesca gente.


دَخَلتُ عَلى اِبنِ الشَهرزوريِّ لَيلَةً
وَقَد أُغلِقَت دونَ الوَزيرِ المَغالِقُ
فَعايَنتُهُ وَلهانَ يَرطلُ فَيشَةً
وَيُنشدُها وَالخَدُّ بِالدَمعِ غارِقُ
وَماذا عَسى الواشونَ أَن يَتَحَدَّثوا
سِوى أَن يَقولوا إِنَّني لَكِ عاشِقُ
نَعَم صدقَ الواشونَ أَنتَ حَبيبَةٌ
إِلَيَّ وَإِن لَم تَصفُ مِنكِ الخَلائِقُ


Si no lo cumplo, mi persona ofenda,
si esto es lealtad, prevéngase la pluma,
y si es traición, prevéngase el castigo.


Tak lísá se, tak tře a rovná,
že mine každé bázně cit,
ba zdá se ti, že musíš zrovna
to moře měkce pohladit.


Bontsd szét izekre, éles elme,
A hazugtestü látszatot;
Minek nincs magva, nincsen lelke,
Tépd össze, legyen átkozott!


Und da er sorglich ordnet das Gewand,
da streift sein Blick die spottverzerrten Züge, –
und angstvoll flehend hebt er seine Hand:


Kant eine seele Gott, als er sich offenbahrt,
Und lif doch auf der Erd den blinden Heiden gleich,
Verthummend ihren witz mit ihrem Vihgewerb?
War nur der bauch ihr Gott; das gold ihr gantzer glaub?
Achtet si nichts ihrer seel? his schertz das auferstehn?
Schid si so hin als wi das Vih?
Sehrelend ist ihr stand im allerhand verwirrn:
Si kennet itz nicht ihren sitz noch platz.
Si weist nicht, was si weist, bis an das ernstgericht;
Siht sich in einer Welt, darinn si sich nicht kennet.


Když jejich srdce dozpívalo díky,
šli z chrámu v nivy, smějící se nebem.
Jak jejich srdce skřivan jásal v blankyt,
jak jejich duše slunce v svět se smálo.


Je srdce ženy víc než koruna
a řády, více nežli tuší svět,
a více, nežli král ti může dát.
Vše vyjma oné lásky veliké,
té, která dá za úsměv drahých rtů
krev srdce svého, duši duše své –
vše ostatní je prázdné pozlátko,
pod kterým srdce v prázdnu zoufalém
den ze dne chudé, bídné umírá,
byť na prsou se řády třpytily,
když srdce je však prázdná, holá poušť
bez jediného lásky usmání...


Wi gings der ersten Welt, dem Zehen heilger Glider?
Was Gott mit ihnen sprach, lif der Vernunfft zuwider.
Wi anders fil und fil, als ider offt gedacht?
Doch ward des Höchsten Rath darunter fortgebracht.


Wenn sie in Negligé und Pracht,
Darin sie Herzen nehmen,
Von Morgen an bis in die Nacht
Durch unsre Gänge strömen.


亭中曾写铁仙诗
人去亭荒碧草滋
千尺危峰今尚在
重来磨洗认当时


铃阁深沈漏渐稀
新凉綷縩上荷衣
相逢始信无官好
今夜思家明夜归


Překonán tu stojí jinoch,
Poznává, se zpamatovav,
Zoufaje že přenáhlil se,
A při zlaté slunce záři
Čerpá nyní z knihy pravdy,
Jasným dnem mu otevřené,
Čerpá útěchu a víru,
Naději i zmužilosť.


A finer Flax than what they wrought before,
Thro' Time's deep Cave the  explore,
Then fix the Loom, their Fingers nimbly weave,
And thus their Toil prophetick Songs deceive.


Spasné to učení, přesvatý Duchu,
příjemným činit rač našemu sluchu.


C'est le lac endormi de l'heure à l'unisson,
La halte au bord du puits, le repos dans les roses ;
Et par de longs fils d'or nos cœurs liés aux choses
Sous l'invisible archet vibrent d'un long frisson.


Porém não sei se é raposa,
gavião caracará,
irara ou gato do mato,
ou lobo ou tamanduá.


Denkst du der Freunde, die da sanken
An deine Brust, in großer Stund'?
Im Herzen stürmten die Gedanken,
Jedoch verschwiegen blieb der Mund.


Der späht, indem den Brand er näher schiebt,
Ob er kein Lebenszeichen von sich gibt;
Der spricht, indem er geht das Grab zu graben
Und seine Tränen er verschluckt: »Wie haben
Wir ihn geliebt!
Die um das Sterbebett des Pabstes weilen,
Sie haben nicht für ihn die Herzlichkeit.
Wie wußt er zu der Plünderung zu eilen!
Wie stark im Kampf und welche Ehrlichkeit
Sodann beim Teilen!


...nám dobro sic není zrovna vysloveným zlem...


numa curva delgada subtil


Mit deines Wortes mächtigem Werde
zerreiß die Nebel, schaff uns Licht ...
und über unserem kleinen Dasein
mit seinem riesengroßen Leid
zeig uns die morgengoldenen Feuer
der Sonne deiner Ewigkeit!


Steht nicht der Greuel der Verwüstung da
An heil'ger Stätte?
Was träumen wir von Dingen, die uns nah,
Als schliefen sie wie Feuerstoff im Bette
Des Kohlenschachts? Blickt auf und schaut umher,
O, die Verödung, wie sie dumpf und schwer
Traf Herz an Herz wie mit galvan'scher Kette!


Wahr ist, ich bin schwartz worden, weil di Läuterungs- und Prüfungssonne mich verbrand.


Ick bün noch in den Kopp ganz däsig,
Un min Verstand is dämlich schir –
Von nu an, Scheper Zamel, les' ick
Ok in dat Dokterbauk nich mihr.«


Mis juveniles lágrimas y ardores
pasaron con el sol, que al curso eterno
llevó la primavera, y al invierno
vuelve los pasos de mi edad mejores.


小墅列楸枰
铮铮落子声
多君无敌手
曾点得先名


Kelj fel, fiú! hűségedért
Te veszteségedet
Királyilag kipótlom én,
Ha szolgálsz engemet.’


إن بحر الوجود بالإختلاجِ
لم يزل مكثراً من الأمواجِ
واسمها الكائنات حساً وعقلاً
في نهار يضي وليل داجي
لا تظن الوجود زاد وهذا
غير أنواع زينة وابتهاج
عدمٌ كلُّ ما ترى فتحقق
بوجود في ظلمة كالسراج
عينته شؤونه وهي منه
وبها بعضه لبعض يناجي
عظم الأمر وهو باطن خلق
وهو عين الأفراد والأزواج
قف هنا عند وحدة الأمر واشهد
كثرة الخلق عين ما أنت راجي
واحد أظهر المراتب منه
في حساب الألوف للمحتاج
إن ترده في كل شيء تجده
واحداً ظاهراً بغير علاج
فانظر الرتبة التي هو فيها
ثم دعها وكنه بالإمتزاج
وليكن ظاهرا بما أنت فيه
ظاهر فهو مادح أو هاجي
وعليك الحكم الذي منه باد
لا عليه فهالكٌ أو ناجي
صور تارة نقول وطوراً
لمعات من نوره الوهاج
إن تكن عارفاً عذرتَ قصوراً
في كلامي ولم تقل باحتجاج
وإذا كنت جاهلاً فتوقى
حي ميت من هذه الأمواج


鹅笙凤管写潺湲
豹尾熊幡簇满山
疑是茅君兄弟别
未分天上与人间


Meit ewre Trifft mit trewen,
Nur daß sie's nicht versehn
Vnd mir den Klee abmeyen,
Es ist vmb mich geschehn.


章老三年病方死
吴翁一夕呼不醒
独有此身顽似铁
倚门常看暮山青


SOFT slept the sea within its silver bed.
To the scarce breathing gale
The silken sail
With venturous hands I spread,
And saw the rocks, and pass'd; yet felt no fear;
All danger distant seem'd, which was alas! too near.


Ba my máme navíc,
co nám u Domažlic
kdysi,
co nám u Zborova
pomáhalo znova
velikánským čímsi.


Viel lieber soll's die Zukunft ganz betrauern,
Als nur zur Hälfte sich erhalten seh'n:
In einer Sage mög' es ewig dauern,
In einem Abbild nicht zu Grunde geh'n!


Strašidel stav požehnaný
různé mívá půvaby.
Lépe strašit hezké panny,
nežli strašit u baby.


Porém, há uma razão maior:
a de tornar infinito
o pouco que resta do temp


Ja alles geht vorbei,
Doch diese liebe Hand
Die ich in dunkler freudenheller Stunde
An meinem Herzen fand,
Die hat Bestand.


绮疏浸影槐龙转
绣户浮香艾虎垂
砚冷玉蜍金井水
手抄警戒爱君诗


– Ty, který neznáš ni příštího dne,
ni drobtu jeho – můj synu,
což zná tvoje srdce nehodné,
což zná svou vinu?
Líp bylo by,
líp bylo by, kdybys mému jménu lál,
než lásky mojí litoval. –


O cari amici, el dì primo ch'i' nacqui,
correndo al fine per mi' aspre sorte,
da chi non so, ma fummi dato in sorte
colei piacermi, a chi i' sempre spiacqui.


Schwarz verhangen Mond und Sterne
Durch den Blütenstrauch herein
Wiegt sich eine Blendlaterne,
Wie Johanniskäferschein.


arreglábanle las pajas;
y el enjambre de los mirlos
era un velo palpitante
sobre del recién nacido...
Y la Virgen, entre cuernos
y resuellos blanquecinos,
trastocada iba y venía
sin poder coger al Niño.
Y José llegaba riendo
a acudir a la sin tino.
Y era como bosque al viento
el establo conmovido...


Však nikoliv! Chci za vše vděčným býti!
Zde jedna růže, již nemohla vzíti
bouř v letu svém, ač z hrobů vykvětla.
Ta třpytná jiskra v děcka sladkém snění
z mé duše létla v blahém roztoužení
jak zlatá muška večer do světla;
ta píseň hrála v mládí mého šero,
jak v luny svitu spící na jezero
by z dálky bílá labuť zaletla.


Un paolino ancora vi fu offeso;
malardi ed altri uccelli, i qua' contare
lungo sarebbe in ordine testeso,


Ha, das sind der Helden Lieder,
Ha, das ist hellen'scher Sang!
Und wohl naht der Sturm auch wieder,
Aufbeschworen von dem Klang!


Há peixes dispépticos que só comem pão-de-ló
servidos pelos dedos lunares das Salomés-normalistas
que sabem de cor as façanhas de Tom-Mix e Tiradente
As astúrias cortaram suas tranças "à la garçonne"
e ouvem lições de geometria no espaço
de sábios buxos cubista
Praça da República cheia de mulheres públicas
de detritos humanos, como um porto cosmopolita onde os táxis atracam,
velhas catraias urbanas
que vogam nos canais de asfalto das alameda
Álvares de Azevedo, o último Romântico,
condenado às galés da imortalidade,
cospe na praça noturna,
do alto de sua herma,
o seu desdém de bronz


Чуть вздыхает волна,
         и, вторя ей,
ветерок
   над ЕвпаториеВетерки эти самые
           рыскают,
гладят
   щеку евпаторийскуЛяжем
   пляжем
      в песочке рыться мы
бронзовыми
         евпаторийцамСкрип уключин,
          всплески
           и крики —
развлекаются
      евпаторийкВ дым черны,
      в тюбетейках ярких
караимы
       евпаторьякИ сравнясь,
         загорают рьяней
москвичи —
          евпаторьянВсюду розы
        на ножках тонкиРадуются
        евпаторёнкВсе болезни
         выжмут
         горячие
грязи
      евпаторячьПуд за лето
     с любого толстого
соскребет
     евпаторствОчень жаль мне
           тех,
         которые
не бывали
     в ЕвпаториЕвпатория 3/VIII


Und jene Zeit, da mit dem Fürstenschwerte
Der Krummstab eines mächt'gen Pfaffen focht?
Und jene, da die freie, deutsche Erde
Ein kühner Römer spielend unterjocht – ? –
»Frei« war der Rhein, da er durch öde Steine
Noch unbewohnt sich selbst die Bahnen brach,
»Deutsch« war der Rhein, da hier im Eichenhaine
Ein wildes Volk auf Bärenhäuten lag!


Nemluvím o spiknutí Cadoudala
i atentátu – Talleyrand mní ovšem,
že policie má být vševědoucí,
nu ovšem, když je policie – bystrá – –


丝绪今千结
蒲肠复寸离
等彼风前旆
摇摇竟不持


Amazing Work! Look down, ye Skies,
Wonder and gaze with all your Eyes,
Ye Heavenly Thrones stoop from above,
And bow to this Mysterious Love.


Mein Wein ist ohne Glut und Duft,
Dein Kuß, mein Lieb, wie matt!
Man kriegt in dieser Krämerluft
Sogar das Dichten satt.


Wenn sie nicht statt dessen vorzieht,
Nach der Wahl des Mädchens selber,
Daß den frechen Übeltäter
Augenblicklich von dem Vater
Sie empfängt zum Eh'gemahl.«


A haboknak ormózatján
Látszik egy dombos sziget,
És a dombok bóltozatján
Egy meghitt rózsaliget.
Itt száz szerelmek danolnak,
Itt száz gráciák táncolnak;
A tánc Lillát gyújtja fel,
A dal engem érdekel.


苞苴贿赂尚公行
天下承平得未能
二十四官徒獬豸
越王台上望金陵


寻常相见意殷勤
别后相思梦更频
每遇登临好风景
羡他天性少情人


	I' vi vo' pur raccontare
— deh udite, donne mie —
certe vostre gran pazzie,
ma pur vaglia a perdonare.


Chtěl, než Slávu podmaniti mocen
Nebyl necamour ten francouský,
Ač jest slavskou kreví celý zbrocen;


Wann gleiches solt mit gleichem stehn vergolten,
So würden si höchstbillichst wohl gescholten:
Allein Triumf! das es so wohl ausging!
Das solches Heil den Ländern ist entstanden!
Als Hungersnoth bei allen sich anfing,
So konten si bei dem verworffnen landen.
Ja ob zuvor des Ofens flamm
Erwekket würd aus Nimrodsstamm,
Und Ismael den Isaac wolt enterben,
Doch sigen wir im leben oder sterben.


Del rencor femenil es tan vecino
el gusto que en el gusto siempre acaba.
No quiere ser esquiva la más brava;
esquiva quiere parecer, Licino.


Tu jak by sám veliký otec světla
chtěl zhasnout symbol zářné moci svojí
a tepla, něhy, vlídnosti a jasu;


Hablaba de la muerte y la sentía
como un temblor de vida demorada,
como una soledad arrebujada
en el fondo de cada compañía


Parancsolnék a zuhatagnak,
Hogy hajtson árja malmokat;
Feltörném a gyepet, hogy adjon
Piros-magú kalászokat.


Wusch scharf mit Salz das Haar uns aus,
Ich rief: »All Gold geht uns heraus.


Tritt erst die Lieb auf seine blüh'nden Hügel,
Fühlt er die reichen Kränze in den Haaren,
Mit Morgenrot muß sich die Erde schmücken;


Vedrai muto ogni stil, secco e distrutto
l'alloro e 'l mirto; e 'n lagrime stillante
per gli occhi nostri, il sacro fonte asciutto.


Sugárait mint távol csillag
Rád verje vissza majd dalom.
De foltja lenni alakodnak?
Le kell ez üdvről mondanom.


Als Haß mir nach der Wurzel schlug,
warst Du bei mir, das war genug,
hast mir zu Deinem Leben
das meine neu gegeben.


O Mantuani, lasciatemi stare
il mio predicator Domenichino,
perch'ei daria nel culo a Fra Martino,
se 'l si mettesse seco a disputare.


Nun aber iſt mir Luſt und Scherz
Und Mut und Kraft vergangen.
Ein hartes Maͤdchen haͤlt mein Herz,
Mein armes Herz gefangen.


So ſingen wir, ſo trinken wir
Uns froh hinein ins neue Jahr.
Die Freundſchaft geht von ſelber mit,
Begleitet treu uns Schritt vor Schritt
Ins neue Jahr.


Gaben dir und Opfer bringend,
Nahn den Stufen deines Throns,
Hymnen deiner Schönheit singend,
Fromme Frauen Sikyons.


Šly hbitě kámen, cihla v ruku z ruky,
jíž krov že blízko, pestrý fábor věstí;
pak rychle vrata, mříže, zdoby, štuky,
a nápis naposled: Zde bydlí Štěstí!


In den einsamen Stunden des Geistes
Ist es schön, in der Sonne zu gehn
An den gelben Mauern des Sommers hin.
Leise klingen die Schritte im Gras; doch immer schläft
Der Sohn des Pan im grauen Marmor.


So standst du wagend an des Rurik Steuer,
Die stürmevolle Weltfahrt zu beginnen,
Den Blick bald in die Weite, bald nach innen,
Die Seele voll Gesang und Abenteuer.


Wer ist gegen uns verschworen?
Kleinmuth fahre hin!
Wer nicht wagte war verloren
Stets von Anbeginn.
An der Liebe nur, getrost,
Halte fest mit deinem Herzen,
Und sein Frühlicht haucht der Ost
In die Nacht der Schmerzen!


O Herr, wie wunderbar und groß sind deine Wercke!
Wer ist es, der sie kennt und alle nennen soll?
Du, du hast diß gethan durch deine weisse Stärcke:
Das gantze weite Rundt ist deiner Güte voll.


A radost byla velká v poustevně,
kde Roland odpočinul po tři dni
a v noci poslední před odchodem
se zbudil, slyše velký kmeta pláč,
a když se tázal ho, proč běduje,
tu posléz kmet tu dal mu odpověď:
„Mně puká srdce, neboť zjevil Bůh
mi mezi modlitbou tvé osudy.
Jsi mužem dosti, bys je vyslyšel?
Nuž, tedy věz, že nikdy, nikdy víc
svou sladkou neuvidíš Francii,
že ve Španělsku složíš kosti své,
svou krví že ji junou porosíš,
svou krví čistou v krůpěj poslední!“


Nun liegt sie ohne Herz und Kraft
In bittersüßer Liebeshaft
Und führt ein sterbend Leben.
Ihr ganz Gemüt und ganzer Sinn
Geht nur nach Jesu Herze hin,
Mit welchem ihrs umgeben.


Ich bück' zur Krippe mich, dich innigst zu umfassen,
Ich will die Kreatur und alles willig lassen;
Du teure Perle du, wer dich erkennt und liebt,
Sich selbst und was er hat, für dieses Kleinod gibt.


Stupor non è, se vergine innocente
Di voi la chioma incatenar si soglia,
Se fanciullo ridente
Con bianca e pura man lieto vi coglia;
Pura e candida voglia,
Intatta purità, spirto sereno,
Mostra colui che vi raccoglie in seno.


così in veste lugùbre, afflitti e neri,
a consolar della già morta spene
il lutto che 'l desio nell'alma tiene,
vengon dì e notte a schiera i mei pensieri.


Mit rosigtem Flügel
verjünget und neu
auf sonnigte Hügel
senkt froh sich der Mai.
...


"Ten piedad de mi larga miseria"


Z neznáma přišedši, v neznámo zbloudilá,
jste ještě v světě tom či dávno v jiných světech?
A jaká bolest Vás to ranila,
že ve mně žije po dvacíti letech?


To vím, že čekám marně,
že čekám marně, až uzrají klasy v Života polích.
Až uzrají... a přijde snad podzim
a nevzkvetou ani krvavé máky neznámé Lásky,
jež plevelem jiným a dávno již vzkvetly...


Ist dieses auch erhöret worden,
zugleiche schön und grausam sein?
Kupido führt den frommen Orden,
bei ihm reißt ganz kein Zank nicht ein.
Und du, verletzte Charitinne,
bist noch auf deinem harten Sinne,


Nemůžeme s tebou, drahý, v kraje prosté sněhu,
tušíme jen jejich krásu, půvab, žár a něhu;
leč když o nich vypravuješ čarovné své zvěsti,
padá také v naše srdce blaženost a štěstí.
Rybník vln povzdechy tlumí,
sítina šepce a šumí.


半点阳和也自微
更呼残梦五更时
芳菲已夺游人魄
曾咏他年一句诗


曾从萧峡溯桐江
隔岸青山拥客艭
何处水亭沽酒幔
谁家云树读书窗


Mine den, i druhý mine,
dnové v týden se obrátí,
z týdnů měsíc se vyvine,
až i léto počne pláti.


„Sněhuláček, sněhuláček!“
obskakuje chomol dětí,
rojem včelek domů letí,
nemá klidu ve snu ani,
čeká, touží doby ranní.


Wohl hört und fühlt ihr noch auf Schritt und Tritt
Den harten Ruf, des Lohntags rauhen Stoß,
Der gierig euch die freien Stunden stiehlt
Und eifersüchtig seine Herrschaft hütet –
Doch mählich weicht der Geizhals schon zurück
Und muß, freiwillig kaum, nur machtgedrängt,
Der tiefern Sehnsucht Frist und Spielraum geben.


كن حافظاً حرمة من تقتدي
به وصن نفسك عن فصلها
حتى ترى الإمداد منه بلا
قطع وتحظى النفس في وصلها
وانظر إلى فوارة الما علت
وما علت إلا على أصلها


V tom roce ve francouzském městě Nantes
muž jeden mečem opásal se křiče:
Kdos dobrý křesťan, za mnou pojď a pospěš!
I připjalo jich na sta meče k pasu
a šli a za příkladem muže toho
zbíjeli Židy. Rozneslo se totiž,
že Židé v Palestyně přitěžují
poutníkům zbožným návštěvu míst svatých,
že s Mahometany jsou v těsném spolku
a štvou je na křesťany. Tehdy v Nantes
jich pobili, že ulice se rděly
prolitou krví, na zprávu pak o tom
i v jiných městech bylo vystoupeno
a Židé brali trest za Palestynu.


Dan wo du mich freßst an der straß,
wer mir hoch zu verargen das,
die weil ich gar vil größer bin
mich nit geweret hab.«
Der wolf west um den arglist nit;
er blenket wied und bunde mit
den esel und fürt in da hin
weit in den walt hinab.
Der esel drang zum walt hinaus
ein holzweg zu seins herren haus
der wolf herwider zug,
zum esel sprach: »du gest nit recht!«
der esel sterker war dan er
schlept den wolf neben im daher
der heimlich grisgramet und grin,
widerstrebet genug,
noch zöscht in hin sein knecht.