Nikdý, nikdý konec této stavby!
Nikdý nelze duchu zvolati,
Tady přístav daleké té plavby.


Eine goldne Honigwabe,
Süßen Seim und Wachs so rein
Aller Küsse Blumengabe
Schlossen drin die Bienen ein.


Nač důvody a obžaloby hrnout,
kde vina tak už jasně dokázána?...


Flog zum Himmel eine junge Seele,
Leisen Fluges hob sie sich empor;
Fast ein Kind noch, rein und ohne Fehle,
Trat sie schüchtern durch das goldne Tor.


dizem que em sua boca se realiza a flor outros afirmam:                    a sua invisibilidade é aparente mas nunca toquei deus nesta escama de peixe onde podemos compreender todos os oceanos nunca tive a visão de sua bondosa mão o certo é que por vezes morremos magros até ao osso sem amparo e sem deus apenas um rosto muito belo surge etéreo na vasta insónia que nos isolou do mundo e sorri dizendo que nos amou algumas vezes mas não é o rosto de deus nem o teu nem aquele outro que durante anos permaneceu ausente e o tempo revelou não ser o meu (in 'Sete Poemas do Regresso de Lázaro')


Nebohá Austrie,
pověz mi, co ti je,
že jsou tvé tváře tak zbledlé?
Bolest mám velikou,
vím, že mi s muzikou
na pohřeb půjdete hnedle.


Die Gesundheit, die in Purpurfluthen
Schäumend sich durch deine Adern geußt!
Ach, dein Herz, so voll Gefühl des Guten,
Und den hohen gottgeschaffnen Geist;


Archiv Třeboňský a Nadsekvanský
Sotva tolik listin zanímá,
Sotva starý palác Vatikánský
Tolikero dávných psaní má,
Co jich má můj pulpit velkopanský!“


Víš, Titian Venuši ukazoval
a všichni chválili pleť, forem oval,
vděk linií... ty’s v šklebu hnul jen rtoma
a řekl: „Dobrá, živou já mám doma!


Come caduto fu giù Chiaristante,
disse: - Baron, per grazia ti domando,
chi tu ti sia, cristiano o affricante,
il nome tuo mi venga palesando.
Io tolsi a un signor qua di Levante,
ch'andato è per lo mar poi tapinando,
Greco appellato, di buona dottrina,
questa città per forza e per rapina.


Vypil mléko svatý Prokop,
na Raracha, který studem
do kouta se plaše krčil,
mlčky jen se usmál tiše.


A hrozby pastevců a lákání jich
je směšně marno; dobré, milé ovce
peklem a čerty s tajným smíchem straší
jehňátka bílá.


Des Genius erwehrend, sich nur eben
Erheitert zu dem Alltagskreise kehrt,
Den Weib und Kinder scherzend um ihn schlingen.


Šila, šila, bílé prsty
mihaly se a rty pěly,
tiše, jen tak polohlasně,
a přec byl v tom život celý!


Nun lauscht der Greis: mit freud'gem Klang
Durchs Haus viel Stimmen schallten,
Ein Krieger plötzlich ihn umschlang
Und lag im Arm des Alten.


潇洒山林惯雪霜
不同桃李竞芬芳
何缘作得春风梦
一夜吹香到玉堂


Ke skále šla máti,
u paty jí stála,
smutně, žalostivě
k skále naříkala:


Non miri in te chi sfavillar non vòle,
ché gran miracol fia, se uom mai ne scampa:
e chi non scalderà, chi scalda il sole?


La caja de madera de raíz conteniendo infinitos movimientos
estrategias dulcificadas por la marea de los dedos.
Dentro, un rey ve morir a sus hijos, a veces enviuda, y luego,
siempre
muere.


Barbara Blomberg aus Regensburg war
Don Juans schöne Mutter.
Sein Vater, Carolus Quintus, Cäsar,
Führte Krieg mit Martin Luther.
Alba, der finstre Herzog, tat nie
Vor einem Menschen erschrecken;
Nur vor Bärbel, seltsam, sah er sie,
Verkroch er sich zag in die Ecken.


Drum mein Hertz ohn Furchten lebet
In gewisser Sicherheit,
Weil es in Gott selbsten schwebet
Der mein Heyl bleibt allezeit,
Mich mit seinen Flügeln decket,
Wenn mein Feind die Hand außstrecket
Wieder mich in schwerem streit.


¡Qué tristes son las horas! Cual rebaño
de ovejas que caminan por el cieno,
entre el fragor horrísono del trueno
y bajo un cielo de color de estaño,


Vážní poslové řekli, a při živém Bohu
Přisahajícý tvrdili žádosti pravdu.
U křižovníků nebylo slyšeti dechu,
Nebylo viděti cytů. Do sebe hledíc
Přemejšleli, co s pokojem činiti mají?
K pokoji zlata je blesk, v boj honila víra;
Rádiby líbali mír, a y radosti žali
V bohaté zemi; však pokoje žádost
Soužila vášně, a Saladýnova moc a
Sláva se vršila k nebi. Kdo s vladařem mocným
V závodu zvítězý, kdo zvlněné proudy
Hromovy mocnosti sepne, a svobodu zjistí?
Sultán pokojem zobří, Křesťané zhasnou.
V rozpaku Ladislav k svým promluvil bratřím:
Knížata mocná! Sultán pokoje žádá,
Po něm y Křesťané touží. Pekloli, čili
Nebe sy vyvolíte, ó koruny slávy?
Pokojem vykyne ráj a záhuba vojnou.
Rozumli čistý řídí vznešené muže,
Slepéli žádosti dým hlav nemate pevných,
Bohali milujíce y národu svému
Přejete štěstí, soběli spokojenosti
Základy klenouc k věčnosti kráčeti chcete;
Podejte, mužové Boží, pokoji ruky.
Dokud se vztekati boj, mdlé národy tříti,
Prameny každého štěstí kaliti bude,
Jakého dojdete v bouřích blahoslavenství?
Kníželi uvede řád, neb důchody zvýší
V krvavé zemi, a vztek a y utiskování
Vloudí v svatyni lid, by se z rozmilé vyrvav
Vlasti co milenec hrob zde spatřoval Boží?
Zavřete pokoj, a s celého světa se shrnou
S poklady putovnícy do Palestýny.


Mahler und Poeten
Dörffen nicht erröthen/
Was es immer sey
Stehet ihnen frey.


Ты послушай меня, мой суразный! ты послушай меня, мой уклюжий:
Кровью сердце мое истекает, ты любовью мне сердце запрудАх, багряно оно изручьилось, запеклось в лиловатые лужи,
Поиссякло ключистое сердце, поиссохла цветущая грудь!
На деревне калякают девки (любопытство у горя на страже!):
Знать, у Феклы запачкана совесть, или бремени ждет в животе:
Потому что из солнечной девки, веселящей, здоровой и ражей,
Стала попросту старой унылкой, на какой-то споткнулась мечтВот еще и вчера Евфросинью, повстречав на покосе, священник
(Ныне новый в селе; я не знаю, как зовут молодого попа)
Говорил: «Вот какая-то Фекла, мне сказали, мутится от денег,
Все боится воров, скопидомка, ну а замуж — должно быть глупа»Заклевали меня, оболгали! Из веселой когда-то, из смелой
Стала я, от любви безысходной, мокрой курой и дурой для всеПожалей же меня, мой уклюжий! Полюби же меня, мой умелый!
Разгрешилась на девке деревня — значит девку попутает грех!


殷勤饷酒山中客
独酌遥知懒独登
一片闲云如可爱
清时谁曰味无能


Revive la blanca página.
Extraños hombrecitos van en fila
en la formación renguea el cabezapierna.
Triste por estar solo.
     Aquí va el hombrecito.
     Aquí
va el hombrecito.
     Aquí
va el hombrecito.
            Solo
solito.


Vy jiskry, jež jste do půlnoci vzplály,
vy, jejichž blesky zlatě zvou a šálí,
ty vánku hrobů, děsící mne v snách,
vy chtíče, jež jste do těla se vťaly,
a dravý, nenasytně neurvalý
můj osude, jenž v rozžízněný prach
mnou žárlivě smýkáš, že, vzúpěv, hasne
vzlyk rdoušený tmou: Vy hvězdy jasné,
vy hvězdy ve výši...


Bílý profil, černé vlasy,
hnědé oko s bezdnem hvězd.
Bože, co v tom tiché krásy...
bože, jak mi v srdci jest!


A quoi bon la lente science ?
Si l'homme ne peut entrevoir,
Après tant d'âpre patience,
Que les bornes de son savoir.


Nackt darf ich nicht vor Gott und muß doch unbekleidt
Ins Himmelreich eingehn, weil es nichts Fremdes leidt.


Ach, rozkládá se přece kdesi
ten čarovného kouzla svět,
o němžto sny tu předeme si
a touhám dáme řeřavět?!


Hora quisiste que de fundamento
cayese en tierra la esperanza mía
con declararme lo que no entendía,
de torpe hasta mi entendimiento.


¿Qué puedo hacer yo de estos pobres versos;
surtir con furor el magma primero
o emerger torbellino en vertedero?
¡qué pueden ellos!, tardíos, dispersos.
Para nada les necesito ahora
si amasijo de letras rebuscadas,
si de impecable técnica y apartados.
Solo luz : brisa que al paso enamora
solo paz : piel que la razón adora
solo fe : mar que crea ilusionada.
        III
Cuando el color se me hace ser
y el género humano
llega cual duende la esperanza
llenándome de sensores.
Siento el estremecimiento
de bocas jugosas
y astillas cristalinas
ardientes a odio y desprecio.
Se me viene la explosión
En todas las artes hay poesía:
la poesía tacto,
la poesía vista,
la poesía oído.
Pero esta fusiona todas mis ventanas:
la poesía de la mente
que me hace tocar, ver, oír,
todo más allá
sin marginar la realidad.


Doch winken auch bei Nacht die treuen Sterne,
Nicht jeder Glanz ist falscher Irrwischschein.
Das dunkle Schicksal spricht aus weiter Ferne,
Drum kann es allen nicht vernehmlich seyn;
Dem tauben Ohre bleibt es ungesprochen,
Dem blöden Aug' verenget sich die Welt;
Den Dingen wird die Hülle weggezogen,
Wenn sich das Licht dem Seheraug' vermählt.


«Что не весел, Ваня?
В хоровод не встанешь?
Шапки не заломишь?
Песни не затянешь?
Аль не снес, не добыл
Барину оброку?
Подати казенной
Не преставил к сроку?
Аль набор рекрутский
Молодца кручинит —
Угодить боишься
Под красную шапку?
Аль душа-девица,
Что прежде любила,
С недругом спозналась?
Ваньке изменила?»
— «Оброк и с гостинцем
Барину преставил;
Подати казенной
За мной ни алтына;
Не боюсь рекрутства —
Брат пошел охотой;
А душа-девица
Мне не изменяла —
Да ее-то, братцы,
Сроду не бывало!»


Wo am großen Strom die Sicheln durch das hohe Rohrfeld klirren,
Und im Laub des Zuckerahorns farb'ge Papageien schwirren,
Sitzt das Negerweib, den Nacken bunt geziert mit Glaskorallen,
Und dem Knäblein auf dem Schoße läßt ein Schlummerlied sie schallen:


Panenka jakás tam dřímá a dřímá,
na prsou ruce má skříženy.
Na tváři úsměv, a rameny
třese teď horko a podivná zima...


夜雨阴风剑自声
几嗟牢落向江城
冷猿秋雁犹堪听
一寸古心谁与明


Dort unten in den Thälern
Noch immer Schlaf und Nacht,
Hier oben Tag und Leben,
Daß Herz und Himmel lacht!


A Humming-Bird, by Nature led,
On Nature's bounteous honey fed;
In every flower beheld a feast,
And every sip her charms increas'd:


Sešly se duše velikých
despotů zemského světa;
z projevů jejich dolítla
sem k nám jen některá věta.


Když prázdný hovor ledabylo zvučí,
a slovo za slovem tak líně padá,
že, co chce říci, samo teprv hádá.
za smysl jakýs takýs dvornost ručí,


V jeho rukou chudák ďábel
po čertech měl malou vůli,
ba už myslel, že je v půli
a že skončí à la Abel.
Prosil, kňučel, pištěl, řval,
by se mu již pardon dal.


O FAUSTO NEGRO


Il faut les fuir au bois chenu
Des merles et des rouges-gorges,
Ou dans le travail continu :
Souviens-toi bien de cela, Georges.


Wenn du verkörpert wärst zu Einem Leibe,
Mit allen deinen Satzungen und Rechten,
Die das Lebendig-Freie schaamlos knechten,
Damit dem Totden diese Welt verbleibe;


Sprich, welcher Gott soll Dich beschützen,
Ob Phöbus, oder Jupiter?
Du schwörst, Dein Herz wird keine mehr besitzen,
Und wenn sie schön wie Venus wär.


Der mein leben vom todt erlößt,
mich täglich tröst,
mit gnad vnd güten krönet,
Der meinen mund stedts frölich macht
mit freuden lacht
vnd all meins thuns verschonet.
Er macht mich jung
vnd frisch zum sprung,
er schaffet recht
dem armen knecht
Den die Gottlosen neiden
vnd alln die vnrecht leiden.


Auf, wappne dich; er kommt nicht erst;
Er ist schon da, ists stets gewesen.
Wie sorglos du mit ihm verkehrst,
Kannst du in deinem Herzen lesen.
Und fragst du doch: »Wer ist gemeint?
Ich kann mich seiner nicht erinnern,«
So wisse es: Dein ärgster Feind,
Er wohnt in deinem eignen Innern.


A když se nejvíc rozlítí,
že tak je sám a jako stín,
tu zajde sobě na hřbitov –
a navštíví hrob babiččin.


Selber arm und traurig,
Folg ich der weinenden Wolke
Und denk an arme Leute
Und leide mit meinem Volke.


Beszélj.


Merk' auf ihr schmeichelndes Getön,
Blick' in den Spiegel dieser Lieder!
Du siehst dich ewig jung und schön
Und schlägst beschämt die Augen nieder.


The country squire and city beau,
I've had them on their knee, sirs;
But weel I ken to goud they bow,
And no to downright me, sirs.


Zu Land, im Meer und in der Luft
Stehn alle auf, mit uns zu ringen.
Doch ob ihr Tod und Teufel ruft, –
Heil, Deutschland ist nicht umzubringen.


Mi na shledání růžová
vychází naděje:
kdy tvář se tvoje usměvá,
se duch můj nechvěje.
O díky, kníže za milost;
tys nám založil blaženost!


Daß ein deutscher Mann ich bin,
Des erfreuet sich mein Sinn:
Denn ein echter Deutscher ist
Immer auch ein guter Christ.


A po lékaři poklek’ pod tu střechu,
kam v krvi zklanou ženu dopravili,
se modle, ona dýchala již v spěchu.


Durch seine Reichsgenossen
die heiligkeusche Dienerschaar/
der Schaar die nicht verdrossen/
errettet/ reisset auß Gefahr.
Die hat dich heint ümgeben/
dir jüngstverwichne Nacht
verwachet Leib und Leben/
gesund ans Liecht gebracht/
daß dich kein Fall gestürtzet/
daß dir kein Vngemach
die Nahrung abgekürtzet
in deinem Dach und Fach.


شمس التجلّي بدت بالليل
تجر الذيل بحسن الميل
ونور الحسن سرى كالسيل
بفيض النِيل ومنح النَيل
رويداً أيّها الساري
بجنح الليل وحط الشيل
فسرُّ جمالِها ساري
قويُّ الحيل وفيّ الكيل
تميس غصونها خضرا
فينفح زهرها عطرا
بها هب الصبا سحرا
زكي العرف بَلِيل الذيل
وجوه الغيد قد لاحت
بها الأرواح قد راحت
وأزهار الصفا فاحت
لها طلّ الندى كالسيل


عَطْفاً على من براهُ السقمُ من فكر
تكفَّلَتْ بنسيج الحَدْس تذرعُه
يطوي الدجى بانْتِشَار الهم من كَمَدٍ
له بكلّ حراكٍ ما يروّعُه


Weicht von mir, ihr Bilder-lockender Lüste,
Ihr schwellender Leiber weißwogende Brüste,
Ihr dunkler Augen feuchtschimmernde Gluthen,
Ihr Lippen so süß im Kuß zu verbluten!
Nicht will ich umschlungen von weichen Armen,
Umkost von des Weibes Dufthauch, dem warmen,
Die Sinne letzen im Taumel der Wonne –
Zu dir die Seele hinaufstrebt, Ursonne!
O laß mich baden in seliger Klarheit!
O sprich zu mir: ewige göttliche Wahrheit!


Ich glaub, ihr liebe domini,
daß ihr das Latein gar verschworen
und auch das griechisch, als ich sih,
ist nu verachtet und verloren:
doch weil ein christliches räuschlein
nicht kan, ut credo, offendieren,
bring ich euch, monsier, das gläslein
und wolt euch jetz nicht gern turbieren.


بِذمامِ الهَوى أَمُتُّ إليهِ
وبحُكم العُقارِ أَقضي عليهِ
بأبي منَ زَها عليَّ بوجْهٍ
كادَ يَدْمى لمَّا نظرتُ إِليهِ
كلَّما علَّني منَ الرَّاحِ صِرْفاً
علَّني بالرُّضابِ مِن شَفَتيهِ
ناولَ الكأسَ واسْتمالَ بلحظٍ
فَسقَتْني عَيناهُ قَبلَ يَديهِ


Doch öfters leg' ich mir die Karten,
Denn wünscht man was, tut man's erwarten.


- Hányan sirják, panaszolva
ezt az életet:
milyen szép lehetett volna
s milyen csúnya lett!


Ich ging unter Erlen am kühligen Bach,
Und dachte wohl manchem und manchem wohl nach:
Es war mir im Herzen so leicht und so wohl;
Doch wurden von Thränen die Augen mir voll.


岭表黎酋分鸟群
桂林象郡总能文
更怜蜃气朝朝见
莫厌猿声夜夜闻


„Ach Jaroslav!... Toť není romantické
A jmeno přece zvuku dobrého?!
Proč Alfred ne, či Eugéne elegické,
Či vůbec něco druhu takého?
Též tvoje báseň více poetické
Zajisté krásy do sebe by měla,
Kdyby se jmeny z Don Quixota stkvěla!...“
Juž pozdě je... snad jindy chybu svoji
Napravím dada reku jmeno trojí,
Jak ve Španělích krásným zvykem bývá,
Že člověk sto těch nejkrašších jmen mívá.


Ó žehnána buď námi na věky!


Und obs gleich weinig nützen kan,
So nim doch unser Opfer an,
Das auf dem Altar Jesu Christ
Im Glauben dir gewidmet ist.


يا بالغ التسعين من عمره
تمل ما هوى من العمر
جلال يعقوب وأيامه
والحسب الثابت في الدهر
جاهك ما في الجاه ند له
وذكرك النابه في الذكر
ومن بنيك القمر المرتقى
من المعالي مرتقى البدر
أودع ذي مجد وأوفى أخي
عهدي وأندى كل ذي وفر
ومنهمالشهم الذي يزدهي
بمثله في الفتية الغر
إن خالطك الأملاك لم ينكروا
محله من رفعةٍ القدر
ومنهم الحر الذي يفتدي
أخلاقه كل فتى حر
تم له السعد كما يبتغي
ونيطت الآمال بالنصر
ومنهم الجوزاء في أوجها
أو أختها بالصون والطهر
لا تذكر المرآة فيما رأت
حسناً كهذا حل في خدر
منجبة النشء كأخوالهم
مجداً وكالأعمام بالفخر
ذلك ما أعطاكه منعم
يعطى متى شاء بلا حصر
وتلك علياء لقد شدتها
مدعومةً بالأنجم الزهر
لم يلق من أبنائه والدٌ
بعض الذي تلقى من البر
أن يزدهوا اليوم فأجدر بهم
أن أباهم لأبو العصر


万物皆从一气生
天清地浊禀生成
真龙真虎才交媾
一鼎红铅炼甲庚


Dazu, mein Hund, mein lieber Hund,
Dazu, dazu und such' verwund't;
So recht, so schön, mein Hündlein rot,
Daher, daher, laß ab, tot, tot!


Y en ti, Drusila, de sutil relieve
ya el pecho sus dos bultos apresura,
y en cada cual, sobre la cumbre pura,
vivo forma un rubí su centro breve.


	Ma que' c'hanno le mani rozze e dure,
vi tengon alacciato in questi duoli,
di loro inganni avendo gran paure.


Menvén hát Jónás, első nap kiére
egy sátrakkal telt, csillagforma térre
s az árusok közt akik vad szakállát
és lotykos, rongyos, ragadós ruháját,
ahol helyet vőn, kórusban nevették,
kiáltott, mint az Ur meghagyta, ekként:


丑石寒松未易亲
聊将短曲调长人
乘轩故自非明眼
终日僛僛舞爨薪


e chi l'ama non sente riposanza,
tanto n'ha coral duolo;
dunque io, che son quel solo
che l'amo più, languisco maggiormente.


Siziliens Volk, noch schreckenblaß,
Mag Zeugnis geben meiner Thaten;
Zu Trümmern sank am Akragas
Die Riesenstadt, als wir uns nahten;
Kein Haus, das nicht zusammenbrach,
Kein Tempel, den wir nicht verbrannten;
Staub ward des Donnrers hehres Dach,
Und die es trugen, die Giganten.


Sletují se z dálných vlastí,
přinášejí hojnosť zpěvů,
jenom slavík vyšehradský
nepřilétá na návštěvu.


Du weiß nicht, Mädchen, was Leidenſchaft iſt,
Sie klingt nicht aus Engelchören.
Nicht allzulange laß ich dir Friſt,
Du ſollſt, du wirſt mich erhören.


Una mujer de facciones imperfectas y de gesto
apacible obsede mi pensamiento. Un pintor septentrional la
habría situado en el curso de una escena familiar, para
distraerse de su genio melancólico, asediado por figuras macabras.
  Yo había llegado a la sala de la fiesta en
compañía de amigos turbulentos, resueltos a desvanecer la
sombra de mi tedio. Veníamos de un lance, donde ellos
habían arriesgado la vida por mi causa.
  Los enemigos travestidos nos rodearon
súbitamente, después de cortarnos las avenidas. Admiramos
el asalto bravo y obstinado, el puño firme de los espadachines.
Multiplicaban, sin decir palabra, sus golpes mortales, evitando
declararse por la voz. Se alejaron, rotos y mohínos, dejando el
reguero de su sangre en la nieve del suelo.
  Mis amigos, seducidos por el bullicio de la fiesta,
me dejaron acostado sobre un diván. Pretendieron alentar mis
fuerzas por medio de una poción estimulante. Ingerí una
bebida malsana, un licor salobre y de verdes reflejos, el sedimento
mismo de un mar gemebundo, frecuentado por los albatros.
  Ellos se perdieron en el giro del baile.
  Yo divisaba la misma figura de este momento.
Sufría la pesadumbre del artista septentrional y notaba la
presencia de la mujer de facciones imperfectas y de gesto apacible en
una tregua de la danza de los muertos.
Yo había llegado a la sala de la fiesta en
compañía de amigos turbulentos, resueltos a desvanecer la
sombra de mi tedio. Veníamos de un lance, donde ellos
habían arriesgado la vida por mi causa.
  Los enemigos travestidos nos rodearon
súbitamente, después de cortarnos las avenidas. Admiramos
el asalto bravo y obstinado, el puño firme de los espadachines.
Multiplicaban, sin decir palabra, sus golpes mortales, evitando
declararse por la voz. Se alejaron, rotos y mohínos, dejando el
reguero de su sangre en la nieve del suelo.
  Mis amigos, seducidos por el bullicio de la fiesta,
me dejaron acostado sobre un diván. Pretendieron alentar mis
fuerzas por medio de una poción estimulante. Ingerí una
bebida malsana, un licor salobre y de verdes reflejos, el sedimento
mismo de un mar gemebundo, frecuentado por los albatros.
  Ellos se perdieron en el giro del baile.
  Yo divisaba la misma figura de este momento.
Sufría la pesadumbre del artista septentrional y notaba la
presencia de la mujer de facciones imperfectas y de gesto apacible en
una tregua de la danza de los muertos.
Los enemigos travestidos nos rodearon
súbitamente, después de cortarnos las avenidas. Admiramos
el asalto bravo y obstinado, el puño firme de los espadachines.
Multiplicaban, sin decir palabra, sus golpes mortales, evitando
declararse por la voz. Se alejaron, rotos y mohínos, dejando el
reguero de su sangre en la nieve del suelo.
  Mis amigos, seducidos por el bullicio de la fiesta,
me dejaron acostado sobre un diván. Pretendieron alentar mis
fuerzas por medio de una poción estimulante. Ingerí una
bebida malsana, un licor salobre y de verdes reflejos, el sedimento
mismo de un mar gemebundo, frecuentado por los albatros.
  Ellos se perdieron en el giro del baile.
  Yo divisaba la misma figura de este momento.
Sufría la pesadumbre del artista septentrional y notaba la
presencia de la mujer de facciones imperfectas y de gesto apacible en
una tregua de la danza de los muertos.
Mis amigos, seducidos por el bullicio de la fiesta,
me dejaron acostado sobre un diván. Pretendieron alentar mis
fuerzas por medio de una poción estimulante. Ingerí una
bebida malsana, un licor salobre y de verdes reflejos, el sedimento
mismo de un mar gemebundo, frecuentado por los albatros.
  Ellos se perdieron en el giro del baile.
  Yo divisaba la misma figura de este momento.
Sufría la pesadumbre del artista septentrional y notaba la
presencia de la mujer de facciones imperfectas y de gesto apacible en
una tregua de la danza de los muertos.
Ellos se perdieron en el giro del baile.
  Yo divisaba la misma figura de este momento.
Sufría la pesadumbre del artista septentrional y notaba la
presencia de la mujer de facciones imperfectas y de gesto apacible en
una tregua de la danza de los muertos.
Yo divisaba la misma figura de este momento.
Sufría la pesadumbre del artista septentrional y notaba la
presencia de la mujer de facciones imperfectas y de gesto apacible en
una tregua de la danza de los muertos.


Ven despacio y despierta,
ojos de gata abiertos,
cabello en la cara.
Ofréceme tu cuerpo,
sombra de vértigo,
tacto de algodón.
Siéntate acurrucada,
en tu mínimo espacio;
cual blanca sábana
y suave te abrigaré.
Abandona tus sentidos
y disfruta mi querer,
que es el nuestro.
Tú mi presa,
yo tu cepo,
abrazo sin fin,
muestra de mi amor.


Comme au bout du compte, je puis
Croire à cette histoire un peu roide,
Peut-être sortez-vous d'un puits,
Caressée encor par l'eau froide.


Frühling, süßer, saftgebenedeiter
Sieger-Knabe mit den Mädchenbrüsten,
Hauch mich an mit deinem Blumenatem,
Der ich dich jetzt tiefer kenn und liebe,
Deiner Brünste voller bin als ehmals.


Ma fra l' incendio de' cocenti rai,
“A cui misero credi?” Amor mi dice,
“Ferito, e preso, e 'ncenerito andrai”.


Di ligustri, di gigli e de le rose
le quai fiorian per quelle piaggie amene,
con nov'arte congiunte, indi compose
lente ma tenacissime catene.
Queste al collo, a le braccia, a i piè gli pose:
così l'avinse e così preso il tiene;
quinci, mentre egli dorme, il fa riporre
sovra un suo carro, e ratta il ciel trascorre.


Máť příroda bdí, moudrý, přísný vládce,
a ráda rozmarně si zahraje;
když setba však jí zrůdně uzraje:


Slavné předtím Minervino bydlo
Bylo obráceno v bídný, špatný rum,
Mužův nejznamenitějších sydlo
Proměněno v obřezané zběři dům,
Na věžích se třpytěl místo kříže
Polouměsýc turecký erb vítězně,
V svatých chrámích položena špíže,
Kdež zněl předtím božských chval zpěv líbezně.


Kannst du rechte Liebe fassen,
Nun so frage, zaudre nicht!
Schloß und Garten mußt du lassen
Und der Eltern Angesicht –
Auf der Flut mit mir alleine,
Da erst, Liebchen, bist du meine!«


Que me veux-tu, chère fleurette,
Aimable et charmant souvenir ?
Demi-morte et demi-coquette,
Jusqu'à moi qui te fait venir ?


Nic nemění se v žití komedii,
jen kulisy jsou jiné, jiná slova,
jen v nové úpravě hra stará
se opakuje znova.


Věru, bohové se novým sňatkem
Se stoletím naším spojili,
Aby zloboh nepřevrátil zpátkem,
Světla dárcové co stvořili,
I nastojte! po železu hladkém
Stroje letem blesku pádily,
Aby podrobenou k službě parou
Rozkypřily kůru země starou.


Ihr guten Hühner, hört die Bitte!
Ihr seid so viele, ich allein, –
Der kleinste Platz in eurer Mitte
Genügt, und ich will glücklich sein!


Amor benigno, ma Fortuna ria!
Nemica a l'alte imprese et gran disii,
ch'empidisce la voglia a sì gran speme,


Soll's, Liebster, mir erlaubet sein,
Daß ich's einst andern mach' gemein,
Wie nahe man dich finde,
Gib Worte dann voll Kraft und Lieb',
Viel Tausenden den Ruhstand gib
Und sie mit dir verbinde!


Wart, du wirst mich schon genießen
Und nach deinem Wunsche küssen,
Wenn ich dich aus dieser Qual
Führen werd in meinen Saal.
Wenn ich deine Lieb und Treu
Werde mit mir selbst belohnen
Und du ewig bei mir wohnen,
Aller Seufzer quitt und frei.


Weil ich im Lande leb', aus dem du bist entsprossen,
Erfahr' ich mit betrübtem Sinn,
Dass du, O edles Weib, dein Leben hast beschlossen,
In dem, wo ich gebohren bin.
Ich lern' hier jeden Tag dein Stammhauss mehr erkennen,
Und täglich wächset mir der Muht,
Indem mich grosse Leut' hier ihren Blutsfreund nennen;
So gar, dass aus demselben Blutt,
Mit dem du meine Brust und Adern hast entflammet,
Des Landes erster Freyherr stammet.
Doch minder ists, was ich allhier gefunden hab',
Als was ich dort an dir verlohren;
So dass ich wolt', um dich zu retten von dem Grab',
Dass ich nicht wär von dir gebohren.


En Brujas, otro tiempo, fui pintor aclamado
Entre grupo escogido de sutiles pintores.
Cristos rubios y vírgenes, con eternos colores
Fijó sobre la tela mi pincel delicado.
Vuelvo y búscome entre esos que en rincón ignorado
Yacen desconocidos, bajo polvo, sin flores,
Desconocidos tristes que sufren los rigores
De los años que pasan, del Olvido y del Hado.
En iglesias que llena sombra helada, en los muros
De conventos, en viejos bodegones oscuros,
y en los graves museos busco las obras mías;
y busco en todas partes, busco febril, sin calma,
Para hacer que en las sombras resucite mi alma
De buen pintor, mi alma de pintor de otros días.


ma poi che 'l tempo de la grazia venne,
sanza battesmo perfetto di Cristo
tale innocenza là giù si ritenne.


Den Liebestanz tat ich just lehren,
Der Himmel wollt' es mir verwehren,


která nejvíc látky skytá
všechněm milým autorečkům,
kteří pouze cvrlikají
o hvězdičkách, o lásce.


Sziklai lyány, hívlak! “Hívlak”: felel éteri hangod;
Ím jövök, ah de lakod bús fala néma s üres!
Sziklai lyány, hol vagy? remegő ajak ami reád vár,
S hű karok, és szerelem mennyei lángja velek.
Csalfa te rejtve maradsz; epedő rezgése szavadnak
Hév vala, s kebled, mint szirti lakásod, hideg!


Amor mi tien pur sempre in gioia e 'n festa;
che brami adunque, disiosa voglia?
che nova cosa è quel che mi molesta?


So stehn die Zwei beisammen,
Wie Löwenkatz' und Leu,
Wie Eidechslein und Kaiman,
Wie Goldfischlein und Hai.


To síly nedá! hýřit k ránu od noci
a letět s vášněmi tak bez otěží;
být ve všem skeptikem, co může pomoci?
květ trhat, šlapat drsně růže svěží!


Betrübet euren Geist der Bösen Wohlergehen/
Die offt den Rosen gleiche blühn/
So murret doch nicht wider ihn/
Und lernet seinem Creutz und Prüfung stille stehen.


Was zeigst du dem Ursohn meiner Enkel
Immer noch den stolzen Lorber am Ende deiner Bahn,
Grieche? Soll ihm umsonst von des Haines Höh
Der Eiche Wipfel winken?


A Rum fuggì Zul-Karnein, le ferree
trombe lasciando qui su le Mammelle
tonde del Nord. Gog e Magog, a me!"


Nehmt, o Pilger, zum Geleite
Eurer Brüder Segen mit!
Vorsicht sey euch stäts zur Seite!
Wissgier leite jeden Schritt!
Prüft, und werdet nie dem Wahn
Träger Blindheit unterthan!


Du aber schwörst mir, schwache Maid,
Du schwörst bei deiner Seligkeit:
Nicht gönn' ihm Licht, nicht gönn' ihm Labe,
Nicht Flucht zu Roß, nicht Flucht am Stabe.«


Děd od děda... Časy běží –
kde ty jejich stany,
u kdo ti jsou, jižto leží
tady pod kurhany?


Kol pustá noc – za vlnou druhá, třetí
se z nekonečna v nekonečno honí
a blesky míhají se v jedné spleti...


Hier hast Du unsern Liebes-Bund:
Sey ewiglich sein Ziel,
Und rege Dich im Herzens-Grund
Mit stetem Liebes-Spiel.


Da fluchte ich Gott, dem Wahnsinn nah,
Und ballte die Fäuste und schlug die Erde.
Wer hätt' es ertragen mit Demutgebärde?
Warum? Warum? Was hatt' ich verschuldet,
Und sie? – Drei Jahre in Demut geduldet
Und Gott ergeben und fromm. Und jetzt,
Da auf den Knieen ich vor ihm gelegen
Und gedankt ihm, dass er erhört mich zuletzt,
Jetzt tritt er mir grausam, höhnend entgegen,
Jetzt tritt er mich ganz in den Staub, zertritt
Mich lieblos. Und ich lag, und stritt
Und zürnte mit Gott, und riss aus dem Herzen
Den Glauben an ihn unter tausend Schmerzen.
Wenn ich nicht geflucht, wenn ich fromm geblieben,
Seinen Namen gepriesen, ob er Mitleid gezeigt?
Ob ein Körnchen von seinem unendlichen Lieben
Er übrig gehabt, wenn voll Demut geneigt
Das Haupt ich hätte und hätte geweint,
Trotzdem es Lüge, nicht ehrlich gemeint,
Was du thust, Herr, das ist wohlgethan?


Mas superior al tiempo y a la muerte
mi alma, verá del mundo la ruina,
a la futura eternidad ligada


Was die Weiber lieben und hassen,
Das wollen wir ihnen gelten lassen;
Wenn sie aber urteilen und meinen,
Da will's oft wunderlich erscheinen.


Co Hněvsa jarý v daleké dlí vlasti,
Chvíle utěšené více nemá,
S ním uprchly milosti slasti,
A Míra na návrat darmo čeká.
Zdálo se jí, že pad v seči zrádné;
Od té chvíle nemá těchy žádné.


Sie setzt sich zu ihm, drückt ihm seine Hände
Und klagt verstohlen ihm ihr Herzeleid;
Sie ward an einen alten Mann verkuppelt
Und weiß nichts von der schönsten Zärtlichkeit.


Aj, Kristus jsi-li, zabloudils,
pryč, prchni, skryj se v hrob;
jsi věky zastíněn, teď já
jsem spásou nových dob!


Feuerjo! Beim Burgemeister brennt's!
Spritzen herbei und Schläuche!
Erwacht doch drin, Euer Eminenz!
Heraus, ihr faulen Gäuche!


Wenn all man so gewiß wir!
Dat's lang nich mihr mit üns,
all lang nich, as dat süs wir,
lang – lang nich mihr as süns.


Tak jsem děl, ve víru nových světů
vůlí svou chtě sil svých zůstat bohem;
volalať mne sláva jasným rohem,
nač mi tedy berlí dětských kmetů?!...
Spěchaje dobývat vlasti z mrtvých vstání,
pohrobiv svou lásku, zapřev sebe,
mněl jsem, osudů že hvězdy strhnu s nebe,
nesešlou-li povinné mi požehnání.
Nespasí-li nás tu dobrý bůh,
pomoz bujarý nám, vlastní, smělý duch!


A přeje si, by jako žití tvoje
mé bylo též, i nežádám si víc,
než abych nadšen vzletl z útrap roje
výš, v klidný blankyt, slunci, světlu vstříc;
jak ty vlast drahou toužím obejmouti
svých písní perutí, jak ty k ní lnout
a v její brázdy po skončené pouti
usmířen zapadnout.


Nun saß ich selber auf dem Baum,
Nach Äpfeln auszuspähen,
Und ich genoß den süßen Schaum,
Die Blätter ließ ich stehen.


zwei weiße Rosen biegen
ums Grabkreuz die Aest',
drauf steht mein Nam' geschrieben, –
bis der Regen ihn löscht ...


Zde bílí stojí a tam žlutí,
boj Asie to s Evropou,
na dávné vpády myslit nutí,
kdy divokých hord potopou
svět úpěl, chvěl se ve základech
na div čekaje nebeský,
kdy křesťanstvo ve starých řádech
svou pěstí držel Soběski,
neb v zástupy tisíců hlav
pod Hostýnem slet’ Jaroslav.


A kde chceš najíti krev nevinnou?


لَبِسَ الزِبالَةَ فَروَةً
وَمَشى الهَوَينا مَشيَ قَحبَه
أَشجاعُ حُقَّ لَنا بِأَن
نَهجو الزَمانَ وَأَنَّ نسبَه
آسَتِ أُمُّ دَهرٍ اَنتَ في
هِ بفروَةٍ وَأَنا بِجُبَّه


Und weh dir, wenn du Rache
Gleich deiner Mutter übst,
Dir selbst, des großen Rächers
Uneingedenk, sie giebst!


Ó chleba, chleba! Slovem, citem, touhou,
jej chceme, Kriste, perem, štětcem, dlátem
a cestou jak ty trnitou a dlouhou –
zda neťal’s v jádro tenkrát – sofismatem?


Hört aus der Tiefe ſchmerzenbanges Schrein —
Auf, auf die Herzen, laßt die Liebe ein!


„Jste mocni a nesmrtelni; a vaše duše tajuplná
nese v sobě slunce a jara a vinobraní nesčíslná.“


„Dost, můj milý, mám již snění,
díky na stokrát;“ – –
pobledl a zmizel v modru,
srpeček šel spat!


Ein Spieler wirfft die Blätter
So eyferig auß der Faust,
Das manchem das Geschmetter
Lang in den Ohren saust,
Ein Buhler giebt in stiller Ruh
Den höchsten Trumpf verschwiegen zu.


Snad žár přec vlijem v postavu tu bledou,
v tluk srdce vzpružíme, jež matně buchá,
a bídný Lazar v nový život vstane!


نفَّثت بنو الشام الدما وتتابعوا
للموت من طاغِ ومن مسكين
حلَّ القضاء بهم ووالى قهرهم
فالكلُّ مذبوح بلا سكين


Cerca cosa a te par, anima stanca,
ché gran soperbia ed ignoranza el mena
chi vuol più che 'l poter, ch'aviva e stenta.


Es herrscht itzt Karl, der Deutschen Lust,
Der selber Zions Rechte schützet.
In Pohlen herrscht ein sächsischer August,
Der Zions Mauren oft gestützet.
Der große Wilhelm, Friedrichs Sohn,
Besitzt der Preußen Königsthron,
Und Brandenburg, die Freystadt der Verbannten.
Hannovers Chur und Engelland
Regiert Georgs des andern Hand.
So stark ist euer Schutz, ihr sichern Protestanten!


Todo es posible a quien amando intente,
y sólo tú naciste de mis ojos,
para ser imposible eternamente.


Melynek hangja ömledezvén,
Megenyhűl a fájdalom,
(Hajh! érzettem, jól tudom én!)
S mosolyog a síralom;
Melynek édes hangjaiban
A bú magát felejti;
Melyben még száz olyan báj van,
Hogy azt szó ki nem ejti.


De máris ezáltal megütődnek többen,
Nagy meredek szótól az okossa döbben
Amazok estén, kik előtte bukának,
Méri a mélységet: „nem ugrom utánok!”


تَراءَتْ لنا والبدْرُ وَهْناً على قَدْرِ
فحَطَّتْ لِثامَ الليلِ عن غُرّةِ الفَجْرِ
بَدَتْ إذْ بَدا والحَليُ عِقْدٌ ومَبسِمٌ
وليسَ لهُ حَليٌ سوى الأنْجُمِ الزُّهرِ
فقُلتُ لصَحْبي والمطيُّ كأنّها
قَطاً بِجنوبِ القاعِ منْ بَلَدٍ قَفْرِ
أأحْلاهُما في صَفَعةِ الليلِ مَنْظَراً
أمَيمَةُ أم رأْيُ المُحِبِّ فلا أدري
أجلْ هِيَ أبْهى أينَ للبَدر زينَةٌ
كعِقْدَينِ من نَحرٍ وعِقْدَينِ من ثَغْرِ
مُهَفْهَفَةٌ كالرّيمِ تُرسِلُ نَظْرَةً
بِها تَنْفُثُ الحَسْناءُ في عُقَدِ السِّحرِ
بنَجلاءَ تَشكو سُقْمَها وهْوَ صِحّةٌ
إذا نَظَرَتْ لا تَسْتَقِلُّ منِ الفَتْرِ
كأنّي غَداة البَينِ منْ رَوعَةِ النّوى
أُقَلِّبُ أحْناءَ الضّلوعِ على الجَمْرِ
نأتْ بَعدَما عِشْنا جَميعاً بغِبْطَةٍ
وأيُّ وِصالٍ لم يُرَعْ فيه بالهَجْرِ
إذا ابْتَسَمَتْ عُجْباً بَكَيْتُ صَبابةً
فمِن لُؤلُؤٍ نَظْمٍ ومِنْ لُؤلؤٍ نَثْرِ
يُذَكّرُنيها البَرقُ حين أَشيمُهُ
وإنْ عَنَّ خِشْفٌ بِتُّ منْها على ذِكْرِ
وهَبْنيَ لا أرمي بطَرفي إلَيْهِما
فأذْكُرُها الشان في الشّمسِ والبَدْرِ
وقد غَرِيَتْ بالبُعْدِ حتّى بودّها
وبالبُخْلِ حتى بالخَيالِ الذي يَسْري
وبالهَضْبَةِ الحَمْراءِ منْ أيمَنِ الحِمى
لهَا مَنزِلٌ ألْوَتْ بهِ نُوَبُ الدّهْرِ
كأنّ بقايا نَشْرِها في عِراصِهِ
تَبُثُّ أريجَ المِسْكِ بالجُرَعِ العُفْرِ
فَلا بَرِحَتْ تَكْسوهُ ما هَبّتِ الصَّبا
أنامِلُ منْ قَطْرٍ غَلائِلَ منْ زَهْرِ
حَمَتْهُ سُراةُ الحَيِّ غُنْمُ بنُ مالِكٍ
وإخوَتُها الشّمُّ العَرانينِ منْ فِهْرِ
بصُيّابَةٍ مَجْرٍ وكُرّامَةٍ ثُبًى
ومُرهَفَةٍ بيضٍ ومُشرَعَةٍ سُمْرِ
وكَمْ فيهمُ منْ صارِخٍ ومُثَوِّبٍ
ومنْ مَجلِسٍ فَخْمٍ ومنْ نِعَم دَثْرِ
وسِرْبِ عَذارى بينَ غابٍ منَ القَنا
كَسِربِ ظِباءٍ في ظِلالٍ منَ السِّدْرِ
سَمَوْتُ لها والليلُ رَقَّ أديمُهُ
وكادَ يَقُصُّ الفَجْرُ قادِمةَ النَّسْرِ
ورُمنا عِناقاً نَهْنَهَتْ عنهُ عِفّةٌ
شَديدٌ بِها عَقْدُ النِّطاقِ على الخَصْرِ
ولمْ تَكُ إلا الوُشْحُ فينا مُذالَةً
وإنْ حامَ بي ظنُّ الغَيورِ على الأُزْرِ
وإني لَيُصْبيني حَديثٌ ونَظرَةٌ
يُعارِضُها الواشونَ بالنّظَرِ الشَّزْرِ
حَديثٌ رقيقٌ منْ سُعادَ كأنّها
تَشوبُ لَنا ماءَ الغَمامَةِ بالخَمْرِ
فما راعَنا إلا الصّباحُ كَما بَدا
مِنَ الغِمْدِ حَدُّ الهِنْدوانِيِّ ذي الأَثْرِ
ومنْ عَجَلٍ ما لَفَّ جيداً وداعُنا
بِجيدٍ ولا نَحْراً أضَفْنا إِلى نَحْرِ
فعُدْتُ أجُرُّ الذّيْلَ والسّيفُ مُنْتَضًى
وهُنَّ يُبادِرْنَ الخِيامَ على ذُعْرِ
وقَدْ مُحيَتْ آثارُها بذُيولِها
سِوى ما أعارَتْهُ التّرابَ منَ النَّشْرِ
مَشَيْنَ فعَطَّرْنَ الثّرى بِذَوائِبٍ
غَرِضْنَ بسِرّي لا نُفِضْنَ منَ العِطْرِ
كما نَمَّ حسّانُ بنُ سَعدِ بنِ عامِرٍ
بِغُرِّ مَساعِيهِ على كَرَمِ النَّجْرِ
أخو هِمَمٍ لمْ يَمْلأِ الهَولُ صَدْرَهُ
ولا نالَهُ خَطْبٌ بِنابٍ ولا ظُفْرِ
يُلاحِظُ غِبَّ الأمرِ قَبلَ وقُوعِهِ
ويَبلُغُ ما لا تَبلُغُ العَيْنُ بالفِكْرِ
ويَنظِمُ شَمْلَ المَجْدِ ما بَيْنَ مِنحَةٍ
عَوانٍ وتَصْميمٍ على فَتْكَةٍ بِكْرِ
إذا المُعْضِلاتُ استَقْبَلَتْ عَزَماتِهِ
فلَمْ يَلتَفِتْ إلا إِلى حادِثٍ نُكْرِ
نَكَصْنَ على الأعقابِ دونَ ارتيابِهِ
تَعَثّرُ في أذيالِهنَّ على صُغْرِ
وإنْ كان يومٌ غادَرَ المَحْلُ أُفْقَهُ
يَمُجُّ نَجيعاً وهْوَ في حُلَلٍ حُمْرِ
فَزِعْنا إليه نَمْتَري من يَمينِهِ
سَحائِبَ يَسْحَبْنَ الضُّروعَ منَ الغُزْرِ
أقَمْنا صُدورَ الأرحَبيَّةِ نَحْوَهُ
طَوالِبَ رِفْدٍ لا بَكِيٍّ ولا نَزْرِ
فمَدَّت لنا الأعناقَ طَوعاً وما اتّقَتْ
بِلَيِّ خُدودٍ في أزِمَّتِها صُعْرِ
تُرَنِّحُها ذِكراهُ حتّى كأنّنا
نَهُزُّ بِها أعْطافَهُنّ منَ السُّكْرِ
ويَسلُبُها السَّيْرُ الحَثيثُ مِراحَها
إِلى أنْ يَعودَ الخَطْوُ أقْصَرَ منْ شِبْرِ
وذي ثَرْوَةٍ هَبَّتْ بهِ خُيَلاؤُهُ
ومَنْشَؤُهُ بينَ الخَصاصَةِ والفقْرِ
دَعاها فَلوْ أصْغَتْ إليه مُجيبَةً
لقُلْتُ عَثَرْنا لا لَعاً لكَ منْ عَثَرِ
فَجاءَتْهُ لمْ تَذْمِمْ إليهِ طَريقَها
ولَمْ تَثْوِ منْ واديهِ بالمَبْرَكِ الوَعْرِ
وبالنَّظْرةِ الأولى تَيَقّنْتُ أنّهُ
إذا مُدِحَ اختارَ الثّناءَ على الوفْرِ
فَساقَ إلينا ما نَروم منَ الغِنى
وسُقْنا إليهِ ما يُحِبُّ منَ الشُّكْرِ
فَلا أحْسَبُ العَصْرَ الذي قد طَوَيْتُهُ
لَدى غَيْرِهِ طَيَّ الرِّداءِ منَ العُمرِ
ألَمْ آتِهِ والدَّهْرُ في غُلَوائِهِ
قَليلَ غِرارِ النّومِ مُنتَشِرَ الأمرِ
فأعْذَبَ منْ شِربي بِما مَدِّ منْ يَدي
وآمَنَ منْ سِرْبي بما شَدَّ منْ أزْري
وخَوّلني ما ضاقَ ذَرْعُ المُنى بهِ
منَ البِشْرِ في أثناءِ نائِلهِ الغَمْرِ
وقلَّدْتُهُ مَدْحاً يَروضُ لهُ الحِجَى
قَوافيَ لا تُعطي القِيادَ على القَسْرِ
إذا ما نَسَبْناهُنَّ كانَ انتِماؤُها
إليهِ الدُّرِّ يُعْزَى إِلى البَحْرِ
لَنِعْمَ مُناخُ الرَّكْبِ بابُكَ للوَرى
وآلُ عَدِيٍّ نِعْمَ مُنتَجَعُ السَّفْرِ
تُفيضُ ندىً غَمْراً ويُثْني عُفاتُهُ
علَيكَ كما تُثْني الرّياضُ على القَطْرِ
فعِشْ طَلَقَ الأيامِ للمَجْدِ والعُلا
صَقيلَ حَواشي العِرْضِ في الزّمنِ النَّضْرِ


Auch mir ist Herbst, und leiser
Trag ich den Berg hinab
Mein Bündel dürre Reiser,
Die mir das Leben gab.


Von ihrem Atemzug, dem reinen,
Umhaucht fühl' ich mich wiederum;
Sie drückt die Lippen auf die meinen,
Und Seele hängt an Seele stumm.


Nun wiegt der neugeschaffne Falk
Sich in der Lüfte Blau,
Und späht mit hellem Aug', ein Schalk,
Was irgend lockt, genau.
Doch wie zum Busch er niederschießt,
O Wunder! so zerwallt
All sein Gefieder, und entsprießt
In Vöglein mannigfalt.


Nun im Frühling, ach! ist's
Um die Freuden getan;
Ihn ziehen die Dirnen,
Die ländlichen, an.


Jak tenkrát v děcka snění bylo zemi!
Jen sama sobě vlastní život žila,
před sluncem v studu květnatou tvář kryla
svých věkovitých stromů haluzemi.


Vil hindernis gab mir zwar manchen stos
Zum grösten nutz: doch eh diselbe gros,
So wolstdu si, Herr Tsebaoth, zerschellen,
Und stissst di drei, wi drei volbracht, zur Höllen.


Volano come uccelli,
morte nel bel sereno:
picchiano nei ramelli
del roseo pesco, pieno
de' suoi cuccoli già.


Ostatky světcovy ve zlaté rakvi odpočívají,
lucerny třpytící se jako hvězdy nad ní splývají...
Veliký Ivan Cár tam v přítmí
deváté kaple klečí sám
hledící do soumraku očima, jež do zděšení vidí,
nehybný, jak by z kamene byl vytesán,
zbloudilý přízrak, jemuž krev, již prolil, prýští z vlastních ran,
řekami plní moře, zem ji vssává, obzor jí se opojuje,
žhne mezi ledovci a nachově ku hvězdnatému nebi stoupá,
zoufalým tempem v každou slavnost, v štěstí zasahuje
a srdce pyšně v trýznících svých vlnách koupá.


Ölbaumsilber, Myrte, Lorbeer, Pinie,
Bald im Schnee der Heimat denk ich euer –
Sanfte Buchten, blaue Meereslinie,
Auf dem Abend dunkelnd Burggemäuer!
Aus der Schlucht erstrahlend Hirtenfeuer!


Dove, ferito, alquanti giorni, inante
che si potesse armar, fece soggiorno.
Ma lascio lui, ch'al suo frate Aquilante
et ad Astolfo in Palestina torno,
che di Grifon, poi che lasciò le sante
mura, cercare han fatto più d'un giorno
in tutti i lochi in Solima devoti,
e in molti ancor da la città remoti.


Rie(a)ch!
Laßt'n glei liegn, du Malefizvie(a)ch!


Ove giace il tuo albergo, et dove nacque
il nostro amor, vo' ch' abbandoni et lasce,
per non veder ne' tuoi quel ch' a te spiacque.


En quatro anni Amor m'à formato
di' quatro elementi d'onni guai:
nel primo me dè foco, che çamai
no mi lasò ch'i' no fosse penato;


Das harte Recht sinnt nur auf strenge Rache,
Der Haß durchflammt die blut'ge Finsternis.
Die Wut entadelt selbst die heil'ge Sache,
Daß jeder Hauch dann neu den Brand anfache;
Unheilbar scheint der große Zeitenriß.


Tritt herein mit dem zerfetzten Kleide,
Dass du Herzen schau'st, die lebend leuchten;
Hüllst du auch in Atlas dich und Seide,
Wirst bei uns du doch zerfetzt dir däuchten.


Wer hier begraben liegt/ darff keiner recht bekennen/
Ein ieder huͤttet ſich vor Staͤupen und vor Brennen.
Ein Wort geht noch wol hin/ doch druͤck ein Auge zu/
So ſag ich: dieſer Mann war eben ſo wie du.


In the silence absolute
Of my soul I hear it say:


    Eu dei-te um beijo, sorrindo
    Tremeste os lábios abrindo,
    Repousaste ao peito me
    E senti nuvens cheirosas,
    Ouvi liras suspirarem,
    Rompeu-se a névo era o céu!


¡Oh angustia! sentir por dentro
De este infernal laberinto
La espuela cruel de un instinto
De algo que busco y no encuentro,
Caverna odiosa, y al centro
Un ojo para mirarla,
Luz que en vez de iluminarla
Permite que se entrevean
Vampiros mil que aletean
Luchando por apagarla.


A měsíc ironický
se potutelně smál.
Já starého jsem Heina
si tiše citoval.


Und seiner Feldherrntugenden höchste dir
Erstrebst, dein weites Reich zu befestigen,
Ihn selber nimmer zu bekämpfen:
Josephs des Volkererhalters Eidschwur.


Procitnul Karel z čarovného snění
a za sen dík vyslovil v políbení.
Tak svatý mír dušemi obou dýše,
že duch se vznáší v nadpozemské říše,
že tichnou vlny větrem rozpoutané
a slza blaženosti s oka skane.
V té chvíli svaté nejvyššího štěstí
celý nám svět jen blaho lásky věstí.
Oživnou kvítka rosou pokropená,
postříbří břeh vod skalních sněžná pěna,
a vítr líbá ratolesti svěží,
jenž ptáčat hnízda ve svém lůně střeží;
a na blankytu hvězdy září novou
zahoří zas – a tiše v západ plovou.
Tu slova rtů se v polibení tlumí,
o líbánkách i vítr písně šumí,
že krůpěj rosy, kterou z pestrých květů
setřásá v mech, osladne medem retů,
a sosna stará, nad propasť se pnoucí,
povídá báj o lásce o horoucí,
že bohové na zem se vrací s nebe
a v lidská srdce kouzlí sami sebe.


Und ich liege so friedlich,
Errettet von Not,
Daß wer an mein Bett tritt,
Vermeint, ich sei tot –
Erschrickt bei dem Anblick
Und meint, ich sei tot.


Ah! que véu de palidez
Da langue face na tez!
Como teus seios revoltos
Te palpitavam sonhando!
Como eu cismava beijando
Teus negros cabelos soltos!
Sonhavas? — eu não dormia;


Já roncando os vizinhos acordava
O lascivo animal, que representa
Com o motim pavoroso que formava,
Trovão fero no ar, no mar tormenta;
Com alternados coices espancava
De pobre cama a roupa fedorenta,
Que pulgas esfaimadas habitavam,
E de mil cagadelas matizava
XI


¡Rítmica Reina lírica! Con venusinos
cantos de sol y rosa, de mirra y laca
y polícromos cromos de tonos mil
oye los constelados versos mirrinos,
escúchame esta historia Rubendariaca,
de la Princesa verde y el paje Abril,
                              Rubio y sutil.
El bizantino esmalte do irisa el rayo
las purpuradas gemas; que enflora Junio
si Helios recorre el cielo de azul edén,
es lilial albura que esboza Mayo
en una noche diáfana de plenilunio
cuando las crisodinas nieblas se ven
                              ¡A tutiplén!
En las vívidas márgenes que espuma el Cauca
áureo pico, ala ebúrnea, currucuquea
de sedeñas verduras bajo el dosel
do las perladas ondas se esfuma glauca
¿es paloma, es estrella o azul idea?...
Labra el emblema heráldico de áureo broquel
                              Róseo rondel.
Vibran sagradas liras que ensueña Psiquis
son argentados cisnes hadas y gnomos
y edenales olores, lirio y jazmín
y vuelan entelechias y tiquismiquis
de corales, tritones, memos y momos
del horizonte lírico nieve y carmín
                              Hasta el confín.
Liliales manos vírgenes al son aplauden
y se englaucan los líquidos y cabrillean
con medievales himnos al abedul,
desde arriba Orión, Venus, que Secchis lauden
miran como pupilas que cintillean
por los abismos húmedos del negro tul
                              Del cielo azul.
Tras de las cordilleras sombras, la blanca
Selene, entre las nubes ópalo y tetras
surge como argentífero tulipán
y por entre lo negro que se espernanca
huyen los bizantinos de nuestras letras
hasta el Babel Bizancio, do llegarán
                              Con grande afán.
¡Rítmica Reina lírica! Con venusinos
cantos de sol y rosa, de mirra y laca
y polícromos cromos de tonos mil,
éstos son los caóticos versos mirrinos
ésta es la descendencia, Rubendariaca,
de la Princesa verde y el paje Abril,
                              ¡Rubio y sutil!


大夫去作栋梁材
无复清阴护绿苔
只恐江头明月夜
误他千里鹤归来


حَيِّ الكِنَانَةَ غُدْوَةَ اسْتِقْلالِهَا
وَاحْمَدْ بَلاءَ الصِّيْدِ مِنْ أَبْطَالِهَا
تِلْكَ المُعَاهَدَةُ البَعِيدُ مَنَالُهَا
أَدْنَتْ مَسَاعِيهِمْ بَعِيدَ مَنَالِهَا
خُطَّتْ بِمَا قَطَرَتْ قُلُوبُ شَبَابِهَا
وَبِمِثْلِهِ قَطَرَتْ عُقولُ رِجَالِهَا
قلْ لِلَّذِينَ تَعَمَّدُوا إِبْطالَهَا
لا تسْرِفُوا مَا الغُنْمُ فِي إِبطالِهَا
يبغُونَ إِعْجَالَ المَطَالِبِ كُلِّهَا
وَيَعِزُّ مَا يَبْغُونَ مِنْ إِعْجَالِهَا
فُزْ بِالَّتِي وَاتَتْكَ مِنْ أُمْنِيَّةٍ
وَاعْتَدَّ مَا تَعْتَدُّ لاسْتِكْمَالِهَا
وَإذَا بَرَرْتَ بِأُمَّةٍ مَغْلُولَةٍ
فَالحَزْمُ أَنْ تُفْتَكَّ مِنْ أَغْلالِهَا
أَمَوَاقِفُ الحُلَفَاءِ مِنْ إِعْزَازِهَا
كَمَوَاقِفِ الأَعْدَاءِ مِنْ إِذْلالِهَا
هِيَ فُرْصَةٌ سَنَحَتْ وَلَمْ يَكُ نَافِعاً
نَدَمٌ يَفُتُّ القَلْبَ بَعْد زَوالِهَا
سَنَحَتْ وِبِالأَيَّامِ عَنْهَا غَفْلَةٌ
هَلْ كَانَ حُسْنُ الرَّأْيِ فِي إِغْفَالِهَا
إِنَّ السِّيَاسَةَ وَعْرَةٌ وَمِرَاسُهَا
صَعْبُ وَوادِي التِّيهِ فِي أَذْيَالِهَا
لا تُؤْمنُ الزَّلاَّتُ وَالحَكَمُ الهَوى
فِي الفَرْقِ بَيْنَ صوابِهَا وَضَلالِهَا
لَكِنْ هدى فِيهَا الكِنَانَةَ نُخْبَةٌ
زَكَّتْهُمُ جَوْلاتُهُمْ بِمَجَالِهَا
ما الجَبْهَةُ الزَّهْرَاءُ إِلاَّ صَفْوَةٌ
جَمَعتْ عَزَائِمَهَا لِيَوْمِ نِضَالِهَا
مِنْ كُلِّ أَرْوَهع بَاسِلٍ وَمُحَنَّكٍ
دَرِبٍ وَمُبْرِمِ عُقْدَةٍ حَلاَّلِهَا
وَمُثَقَّفٍ ثَبْتٍ وَنَدْبٍ حُوَّلٍ
يَتَتَبَّعُ الشُّبُهَاتِ فِي تَجْوَالِهَا
وَمُسَلَّحٍ بِالرَّأْيِ لَيْسَ يَفُوتُهُ
فِي كُلِّ مُعْضِلَةٍ جَوابُ سُؤَالِهَا
وَمُراقِبٍ فِي نَفْسِهِ وَبِلادِهِ
ذِمَمَ العُلَى مُسْتمْسِكٌ بِحِبَالِهَا
وَمُعَوَّدٍ فِي خُوْضِ كُلِّ كَرِيهَةٍ
أَلاَّ يُبالِيهَا عَلَى أَهْوَالِهَا
رَمَتِ الكِنَانَةُ إِذْ رَمَتْ أَهْدَافَهَا
بِهِمُ فَكَانُوا صائِبَاتِ نِبَالِهَا
وَلَوْ أَنَّهَا جَنَحَتْ إِلَى خِذْلانِهِمْ
لَغَدَا عُدُولُ الخَلْقِ مِنْ عُذَّالِهَا
فَتْحٌ سَتَتْلُوهُ الفُتُوحُ وَهِمَّةٌ
حَمَلَتْ بَوَادِرُهَا ضَمَانَ مالِهَا
وَلَجَتْ بِهِ بَابَ الحَيَاةِ وَهَيَّأَتْ
لِلْمَجْدِ مَا يَرْجُوهُ يَوْمَ صِيَالِهَا
بِالخَالِدَاتِ الذِّكْرِ مِنْ أَسْمَائِهَا
وَالخَالِدَاتِ الإِثْرِ مِنْ أَفْعَالِهَا
هِيَ أُمَّةٌ شُغِفَتْ بِحُرِّيَاتِهَا
فَاظْنُنْ بِطِيبِ البَثِّ يَوْمَ وِصَالِهَا
بِالأَمْسِ أَبْدَتْ لِلزَّعِيمِ شُعُورَهَا
فِي زِينَةٍ خَلاَّبَةٍ بِجَمَالِهَا
لَوْ شَبَّهَتْ أَعْيَادَهَا الأُخْرَى بِهَا
مَا كَانَتِ الأَعْيَادُ مِنْ أَمثَالِهَا
وَاليَوْمَ أَفْصَحَ مَجْلِساً نُوَّابِهَا
عَنْ رَأْيِهَا وَهُمَا لِسَانَا حَالِهَا
فَبَدَتْ مَشِيئتُها وَحَصْحَصَ مَا تَرَى
حَقّاً عَلَيْهَا بَعْدَ حَلِّ عِقَالِهَا
أَتُوَافِقُ الأَيَّامُ فِي إِدْبَارِهَا
وَتخَالِفُ الأَيَّامَ فِي إِقْبَالِهَا
يَا سَعْدُ جَلَّتْ مَأْثُرَاتُكَ عِنْدَهَا
عَنْ أَبْلَغِ الإِطْرَاءِ فِي أَقْوَالِهَا
بِالأَمْسِ تَعْهَدُهَا وَذَلِكَ جُهْدُهَا
فَخُذِ الثَّنَاءَ اليَوْمَ مِنْ أَعْمَالِهَا
أُطْلُلْ عَلَيْهَا بَاسِماً مُتَأَلِّقاً
مِنْ حَيْثُ تَبْدُو الزُّهْرُ فِي إِطْلالِهَا
وَحِيَالَكَ الشُّهَدَاءُ مِنْ آسَادِهَا
وَحِيَالَكَ الشُّهَدَاءُ مِنْ أَشْبَالِهَا
نُخَبٌ مِنَ النخَبِ الأَعِزَّةِ عُوجِلَتْ
مِنْ أَجْلِ هَذَا اليَوْمِ فِي آجَالِهَا
وَانْظُرْ إِلَى مِصْرَ الوَفِيَّةِ رَاضِياً
عَمَّا تَرَاهُ مِنْ جَدِيدِ خِلالِهَا
أَيْقَظْتُهَا وَظَلِلْتَ بَعْدَ نُهُوضِهَا
عُنْوَانَ عِزَّتِهَا وَرمْزَ جَلالِهَا
فَإذَا هِيَ اسْتَبْقَتْكَ بَيْنَ عُيُونِهَا
فَمِثَالُكَ المَشْهُودُ عَينُ مِثَالِهَا
وَإذَا بَنَتْ لَكَ مَضْجَعاً فِي صَدْرِهَا
فَذَخِيرَةً تُهْدَى إِلَى أَجْيَالِهَا
إِنْ غَابَتِ الشَّمْسُ اسْتَضَاءَ بِشُعْلَةٍ
عِنْدَ الخُلُودِ السِّرُّ فِي إِشْعَالِهَا
مِنْ نَفْسِهَا وَبِنَفْسِهَا تَذْكُو فَمَا
تَفْنَى وَمَا يَفْنَى خَفِي ذُبالِهَا
هَيْهَاتَ أَنْ تَنْسَاكَ مِصْرُ وَلَمْ تَكُنْ
يَا سَعْدَهَا إِلاَّ مُصَدِّقَ فَأْلِهَا
خَلَّفْتَ فِيهَا مُصْطَفَاكَ فَكُلَّمَا
شَهِدَتْ مَواقِفُهُ خَطَرْتَ بِبَالِهَا
أَدَّى الأَمَانَةَ قي تَقَاضِي حَقِّهَا
وَاسْتَنْجَزَ الأَيَّامَ بَعْدَ مِطَالِهَا
هَلْ أَنْتُمَا إِلاَّ زَعِيما شَعْبِهَا
وَمُسَيِّرَاهَا فِي سَبِيلِ كَمَالِهَا
عَلَمَانِ إِنْ قَدَرَتْ خِصَالَكُمَا فَقَدْ
قَدَرَتْ وَلَمْ تخْطِيءْ أَجَلَّ خِصَالِهَا
يَا ذَا الرِّيَاسَاتِ الَّتِي أَضْفَتْ عَلَى
وَادِي الكِنَانَةِ وَارِفَاتِ ظلالِهَا
عَافَاكَ رَبُّكَ كيْفَ تَضْطَلِعُ القوَى
بِأَقَلِّ مَا حُمِّلْتَ مِن أَحْمَالِهَا
قَلْبُ الفَتَى يُوهِيهِ شُغْلٌ وَاحِدٌ
أَتُطِيقُ مَا تَبْلُوهُ فِي أَشْغَالِهَا
لَكِنَّ نَفْساً فِي جِهَادِكَ رُضْتَهَا
بِالحَادِثَاتِ خِفَافِهَا وَثِقَالِهَا
مَحَّصْتَها تَمْحِيصَ أَغْلَى جَوهَرٍ
فِي ضَيْمِ كُلِّ مُلِمَّةٍ وَنَكَالِهَا
وَبِذَاكَ أَشْهَدْتَ البِلادَ مَدَاك فِي
إِنْجَاحِ مَا بَسَطَتْهُ مِنْ آمالِهَا
أَليَوْمُ بَيْنَ يَدَيْكَ أَجْمَعَ أَمْرِهَا
وَالحَالُ حَالُ الفَصْلِ فِي اسْتِقْبَالِهَا
فَلْتَشْهَدِ الأَيَّامُ بَعْثَةَ شَمْسِهَا
وَليَغْمُرِ الأفَاقُ ظِلُّ هِلالِهَا


Quererte con el iris, con el trueno,
en la pomposa barca de la espuma,
a flavo sol, a bien bruñida luna
y espigada madeja de centeno.
Con envidia de nube transitoria
y paciencia de piedra en el camino,
a ocre martillo y a curioso pino.
A olvido, a permanencia y a memoria.
Con la cambiante ágata del sino
y la obsidiana en blanco de la suerte,
en el mármol sin voces de la muerte
y por el canto unido a mi destino.
Quererte con escándalo o licencia,
mas siempre con altiva transparencia.


Ez környülmetéletlen jász ki volna,
Az élő Isten népét szidalmazia,
Mely Isten engöm az vadak kezökből
Megszabadíta.


Ezért halasztám mind tovább-tovább el;
Tudtam, kevésnek is fog tetszeni:
„Istók” bolond, s nem épen respectábel,
Mily képtelen, ily hőst megzengeni!
Tárgy, dictió silány, a nyelve bábel,
Irója nem tud „eszményíteni”;
Magyar dicsőségről nincs benne nagy szó...
S nem ily példát adott Virgil, se Tasso.


U oběda, u svačiny
dětí jako much;
dík, že na mžik přišel ženich,
– inu žehnej Bůh!


Das Land ein Blütengarten weit,
Der Himmel ewig klar,
O komm, auflebt die Jugendzeit
Und jeder Traum wird wahr.


Tuchidide vid'io, che ben distingue
i tempi e ' luoghi e l'opere leggiadre,
e di che sangue quel campo s'impingue.


Rosičkou májovou,
setřenou s osení:
abych se líbila
mému potěšení.


Freilich klag' ich nicht um dich,
Daß du sterbend habest was verloren;
Freilich klag' ich nur um mich,
Dem du Hoffnung warst umsonst geboren.


Auf, meine Seel, Jehova zeucht
In Jesus dich, weil er darreicht
Hochwesentliche Gaben!
Sein Feur durchfeurt der selbstheit werg,
Das er mich führ auf seine Berg!
Er wird mich bald erlaben.


Nuestros propios inventos terminaron por ser nuestros patrones
por que nuestra conducta en ideales

se condicionó al consumo de los hijos de la ciencia.


روحي الفدا لحبيبة قتالة
عني تخافت خوف واش يفتري
قبضت لدى العذال نطق لسانها
باسمي وعني قلبها لم يفتر


Én is jóllaktam; (ha elhiszitek)
S most könnyedén pöfékelek;
A fapadon végignyujtózkodom,
A világról beszélgetek.


 Dalla coscia giù giù sino al tallone
sempre all'umido sto senza marcire;
son buono a caccia e per menar di sprone,
e molti ciuchi ve lo posson dire:
tacconato di solida impuntura,
ho l'orlo in cima, e in mezzo la costura.


Fragt ihr nun, ihr lieben deutschen Brüder,
Welche Lehr' aus diesem hohen Lied,
Welche Lehr' aus diesem Lied der Lieder
Der vernunftbegabte Leser zieht?
O begreifet, daß der Freundschaft Flöte
Die Musik der Sphären weiter spinnt,
Daß man spricht vom Schiller und vom Göthe
Wo zwei Deutsche nur versammelt sind!


„Já miluji tě!“ zašeptal
a přivinul ji k sobě,
a vášnivě ji zulíbal
rty, čílko, líčka obě.


句容郭里望三峰
绿翠芙蓉杳霭中
安得与君骑两鹿
碧岩深处听松风


Todo sistema tende
A um grau crescente de desordem
Onde depositar
O lixo cósmico?
Informação é matéria prima
A paciência é elástica
Inflar bem lento e explodir
Como no Big Bang


Co jsem spatřil, nepovím!
Vzal Benýnku za ručičku,
Prosyl snažně o hubičku,
Dostal jednu, chtěl jich více,
Zarděly se Bénce líce –
Dostalli jich víc, nevím.
Co jsem spatřil, nepovím!


Glaubst du, des Liedes Ahn, der Mäonide,
Er sang den Winden seine Rhythmen vor?
Der ihm zunächst kömmt im erhabnen Liede,
Sah still geneigt der Briten stolzes Ohr;
Und Tasson, Goethen, wenn vom Schaffen müde,
Hört zu Amalia, lauscht Leonor.
Die Welt ist da, weil Menschen sind, die sehen;
Was niemand weiß, ist niemand auch geschehen.


Nur der sanftere Wunsch, freundliche Gegenden,
Wo mein Leben begann! immer um euch zu seyn,
Bis mein Leben verhauchet,
Der nur lispelt im Herzen noch.


湖面花开映绿波
当年曾听采莲歌
垂杨拂地云临水
举目令人感慨多


Da klagt vor tiefem Sehnen
Schluchzend die Nachtigall,
Es schimmern rings von Tränen
Die Blumen überall.


Jdou viny moří, květův, oblak... odcházejí,
nebesa svítí jak by rozdávala
svou záři – rozdávala, víš? Ó, nutno
jen tiše mluvit v den, jenž v stín se růží skryl
a v oliv stříbrných. Je smutno, smutno
v té jižní noci, jež mi v oči teď jak propast zřela,
je smutno bez tebe... Ó jaké nebe bych ti otevřela
ó, kdybys tady byl!


ringt und rufft stärcker nach/ damit auf frembder Erde
deß Wortes letztes Theil garlaut verdoppelt werde.


Na boj ten svoji za osobu
vášnivý po celou tu dobu
jen jako divák Emila
nezúčastněný patřila.


Istenem, add, hogy mind halkabb legyek -
Versben, s mindennapi beszédben
Csak a szükségeset beszéljem.
De akkor szómban súly legyen s erő
S mégis egyre inkább símogatás:
Ezer kardos szónál többet tevő.
S végül ne legyek más, mint egy szelíd igen vagy nem,
De egyre inkább csak igen.
Mindenre ámen és igen.
Szelíd lepke, mely a szívek kelyhére ül.
Ámen. Igen. És a gonosztól van
Minden azonfelül.


Kind/ das der Höchst uns hat aus lauter Hold gegeben/
Kind/ das man schon vor Todt eh es gebohren schätzt:
Kind/ das nach langer Angst hat unser Hertz ergötzt/
Kind/ das des Lebens Herr auch in dem Todt hieß leben!
Der müsse für und für in deinem Hertzen schweben/
Der sich vor dich und uns vom Thron ins Creutz versetzt/
Den Liebe nur allein zu dir und uns verletzt;
Er müsse für und für dich sein Geschenck erheben
Ja Gottes sein Geschenck: Ach danck es ihm allein;
Daß du ein Mensch/ sein Kind/ und noch kanst lebend seyn.
Was kanst du Ihm/ als dich hergegen wieder schencken.
Er nehme dich/ von uns/ mein Kind genädig an/
Der diß was von Ihm kommt ja nicht verschmähen kan/
Dann liegt Ihm ob vor dich zu sorgen und zu dencken.


Als kaum der Liebesgott entschwand,
Verbargen jammervoll die Nymphen und Najaden
In düstre Klüfte sich. Hoch braust an den Gestaden
Der Bäche Fluth empor und überschwemmt das Land.
Schnell flieht der Vögel Chor die duftigen Gesträuche.
Es welkt der Wiesen frisches Grün,
Und Hain und Flur und Thal verblühn,
Und mit der Erde Schmuck entfliehn
Die Brüder Amors schnell in Cytheräens Reiche.


Ptáky, pěvce – kdože tuší?
stejný poutá vzruch i klid:
Jaro touží pro svou duši,
pro svou vlast a pro svůj lid. –


Merke dir den echten Himmel,
Denn das ist sein Guß und Fluß;
Ordnung bracht ich in's Gewimmel,
Heiß' ich ja Copernikus!


La trompette a sonné. Des tombes entr'ouvertes
Les pâles habitants ont tout à coup frémi.
Ils se lèvent, laissant ces demeures désertes
Où dans l'ombre et la paix leur poussière a dormi.
Quelques morts cependant sont restés immobiles ;
Ils ont tout entendu, mais le divin clairon
Ni l'ange qui les presse à ces derniers asiles


	Se morte o tuo merzé non viene ormai
a trar quest'alma dall'ardente foco,
girò disperso per sfogar mie guai,
piangendo il mie destino in ogni loco,
e tu, donna crudel, cagion sarai
ch'i' mi consumi e strugga a poco a poco.
Però se m'ami come m'hai mostrato,
non sia cagion ch'i' mora disperato.


春尽梁园花不稀
随风片片坐人衣
丁宁百舌浑休语
遮莫林莺且自飞


Che maledetta sia ogni mia fatica,
Le rime e i versi del mio lasso ingegno:
Ma tardi sonmi a mie spese pentudo.


Dich, der voller Mitleid sich zum Armen
Sanft herunter neigt,
Und dem Gram sein Auge voll Erbarmen
Auch im Kerker zeigt.


自入山来不记时
棋边痴坐老年衣
劝君柯烂休归去
归到人间世事非


A ten náš pan kaprál
týrá tělo zas,
z rána do večera
vzteká se jak ďas.


	ma fra le più stimate e reverite
è, per detto d'ogniun, quella de' preti,
perch'egli han grandi entrate e poche uscite.


Der bauer aber drein
platzt mit den henden sein;
und was im sunst für ere
anlegt der künig mere
nam er als willig an.
Dergleich auch alles, das
er im fürlegt, er aß;
des blieb er ungeschlagen.
da tet der künig sagen:
»du bist ein höflich man!«
Macht in zu einem pfleger
über all seine jeger.
hie lert ein man daraus,
wo er ist in eim haus
freuntlich zu gast geladen,
leb er des wirts genaden,
nem an zu hohem dank
all guttat, speis und trank.


Раньше буржуи о производстве думалВсё принадлежало иВы взяли власть в свои рукНикто о вас не подумает —
надо подумать самиДелайте предложение!
Коммуну нужно головой продумать,
нужно руками создать,
а не тешиться коммунистическими снам1Нам не поможет никто,
1поможем же себе сам1Делайте предложение!


né chi la Francia e chi l'Imperio regge
fino a cento anni lo guerreggi mai:
ma se tu vinci lui, torrà ogni legge
ch'imporre a senno tuo tu gli vorrai.
Il buon pastor pon l'anima pel gregge:
essendo tu quel re di che fama hai,
la tua persona o di pochi altri arrisca,
acciò così gran popul non perisca. —


承恩晓出五云端
为向横州作教官
圣主崇儒资教育
逢人休叹座毡寒


Aber dort, wo sie wohnen, im Tal, der Älteren eine, der Klagen,
nimmt sich des Jünglinges an, wenn er fragt: – Wir waren,
sagt sie, ein Großes Geschlecht, einmal, wir Klagen. Die Väter
trieben den Bergbau dort in dem großen Gebirg; bei Menschen
findest du manchmal ein Stück geschliffenes Ur-Leid
oder, aus altem Vulkan, schlackig versteinerten Zorn.
Ja, das stammte von dort. Einst waren wir reich. –


Mach' unschuldig,
Mache fromm dein Kind,
Denn die Welt ist schuldig,
Übervoll voll Sünd'.


Ale doma našli zkázu,
záhubu a stopy zlosti.
Tatarové v jednom rázu
přijeli jak z pekla hosti,
pojímali mladé, staré;
že se v odpor postavili,
mladé bili, staré bili
jak by tady byly jatky
a pak oheň vmetli v chatky.
Teď jsou někde za horami;
vedou kořist, jedou sami.


Mír nás nepovznáší;
Bouř nás vzhůru nese –
By se plodnou stala,
Zem se hromem třese –
Širým polím vzejde
Zdar z ostrého pluhu –
Po dešti – po bouři
Krásnou vidět duhu.


Naslouchám, jak zpívá,
když si stírám pot,
mně tak volno bývá
všechněch od klopot.


Que procura o Senhor,


وبلدة لا ينال الذئب أفرخها
ولا وحَى الوِلْدةِ الداعين عرعارِ


Csakhamar Betúliához jutának,
Várasőrzőknek szózatot adának,
Az fejedelmeknek ők hírt adának,
Zöndülének, az kapuhoz futának.


Pryč z doby, macechou jež byla mi, ne mátí!
Hle, klášter umění! Já z něho kdys jsem vyšel!
Zdi břečťan ovíjí. Mír slunka cellu zlatí.
U fortny stoupnu si. Kéž bratří zpěv bych slyšel!


Als die Preussen marschirten vor Prag,
Vor Prag, die schöne Stadt.
Sie haben ein Lager geschlagen,
Mit Pulver und mit Bley ward's betragen,
Kanonen wurden drauf geführt,
Schwerin hat sie da kommandirt.


Bethaute Kränze dann um die heiße Stirn
Der wachen Sorge winden die Freundlichen,
Und Sehnsucht um den Mund der Liebe
Hauchen sie, Lust auf des Kindes Wange.


Lidé jsou ovšem jiní: jejich prsty a dlaně
příliš jsou držány smutnými věcmi mnoha,
takže jim nezbývá času podávati se prostě,
a co má uvítat ruka, odkopne noha.


Ach wär ich nur so rein gewesen,
Als die Erscheinung dieses Glücks
Vorausgesezt! Ihr höhern Wesen,
Verzeiht dem Strauchelnden, euch waren sie erlesen;
Doch Ewigkeiten Lust sind Kranken, die genesen,
Nur Freuden eines Augenblicks.


e, come tu sei bel fuor d'uman uso
così ne l'opra de l'imaginarti
riman l'ingegno inutile e confuso;


Nun jauchze, jauchze, deutsches Volk,
Dem jungen Reich entgegen,
Und Friede sei mit dir und Heil
Und aller Freiheit Segen!«


Kommet her zu mir alle, die ihr mühselig und beladen seyd, ich will euch erquicken.


Du, o Glaub' an reine Liebe,
Die das Herz in Fülle nährt,
Die, wenn keine Jugend bliebe,
Keine Schönheit, inn'ge Triebe
Bis zum letzten Hauch gewährt!


sempre encognito te tene,
ad curar tua infirmitate.


Dnes je vše jiné. A nejsou-li přetrhány tyto pokojné vztahy,
jsou aspoň mdlé jako struny, jež povolil houslista.


Von Klängen und von Bildern
Wird mir da mächtig bang,
Man sänge, sie zu schildern,
Wohl ein Jahrhundert lang.


يا ثَغْرَهُ المَحْمِيَّ مِنْه بِنَابِلٍ
مِنْ طَرْفِهِ وَبسائِفٍ مِنْ خَدّهِ
وَبِمُتْرفٍ مِنْ صُدْغهِ وَبِناصِرٍ
مِنْ خالهِ وَبِعامِلٍ مِنْ قَدِّهِ
أرْفُقْ بِما فَعلَ الغَرامُ فَقدْ أَتى
حَظُّ العِذَارِ مُوقَّعاً في رَدِّهِ


Auf, zögere nicht mit Säumen,
In lieblos engen Räumen
Versteht man kein Gedicht
Und auch – Dich selber nicht!«


stracciammi il viso e l'innocenti chiome,
che sì laudavi già, quando col vento
scherzando eran de gli humer' grate some.


Allmächtiger, der du dein Werk vollbringst
Gantz unbegreifflich itz!
Herr Jesu Christ, der du durch mich fortdringst
Weit über Menschenwitz!
Gott heilger Geist, der du aus mir nun singst
Von Kühlung aller hitz!
Du machst den umweg zu dem Weg,
Den rükkgang zum geraden steg!
Führst geistlich A.U.S., was leiblich angefangen;
Führst leiblich A.U.S., was geistlich nur wolt prangen.


Ein Hertze voller Freude
Heißt scharffes Saltz Canarizucker seyn,
Sein Wasser wird zu Wein, sein Garn zu weisser Seide:
Ein bleicher Mondenblick wird ihm zu Sonnenschein;
Wer sich vergnügen kan, schmeckt nichts als Amber-kuchen,
Und Unvergnüglichkeit macht lauter Marterwochen.


Weidmann.


Bylo jaro a jasný den,
Včelky z oulu letěly ven;
S květu na květ sedaly,
Plástve medu dělaly.
Náhle něco zahlučelo;
Nedaleko zabrunčelo;


Und es klaffte dem Ritter das Stahlhemd weit,
Und es färbten die Ringe sich rot,
Er aber ward nicht laß im Streit,
Und jeder Schlag war Tod.


Král Hakon osaměl. Vše odešlo –
jen teskné stíny táhly komnatou,
jak v nočním tichu duše zemřelých,
by gratulovat králi přišly též.
A divně bylo mu. Šly vzpomínky,
jak ptáčat hejna, vítr severní
když v bělokoré pře se kmeny bříz
a hejli, dlaskové a jíkavci
se na jih tlačí... Oči přivřené
zří v jiný svět a staré obrazy
ožily zase, vzplály barvami,
jak čaroděj by se jich dotekl
svou hůlkou kouzelnou... Jak skvělé jsou!


Nimm einen Hasel-Ast/ der ist dafür bewehrt/


Proč s chutí pil, to věděl Sokrates,
svou číši jedu když si na rty vložil.
Tím činem při všem ještě výš se vznes
a mrtev jako Fenix znova ožil.


Those bright, those laughing eyes, where Love
And Innocence are seen embracing;
Those fairy hands, that graceful move
Their fancy-formed circles tracing.


»Mit euch heimreiten, das thu' ich nicht,
Kann euch doch nicht erkennen.«
»Ich bin der Herr von Falkenstein,
Und thu mich selber nennen.«


En medio de mi mal vino cubierto
un tan hermoso bien, tan dulce engaño,
que el alma enamorada de su daño
fue luego con el seso de concierto.


»Ade, graubärtiger Wassermann,
Vom Berge bis über die See!
Dein stürmisch Werben reicht nimmer hinan
Zur schönen Dorothee.


»Um für deine Saat zu düngen
Meines Geistes dürren Acker,
Mit Mistkarren voll Schimpfwörter
Hast du mich beschmissen wacker.


Ainsi, fustigeons ces airs plats
Et ces dolentes pantomimes
Couvrant d'avance du vieux glas
Mes toscins à l'hostie ultime !
Ah ! Tu me comprends, n'est-ce pas,
Toi, ma moins pauvre rime ?


Drum erfreuet mich es bald,
Wenn ich höre durch den Wald,
Nachtigall, dich singen.
Sing, du schöne Sängerin,
Denn du machst mir Herz und Sinn
In dem Herrn aufspringen.


Ó lide můj, čas velkých činů
což nevzešel ti posud?
jen dále z klidu temných stínů,
vždyť sám jsi vlastní osud!


Te versibus colent, ac certo tene,
Virgines aoniae et insontes
Kastalii nutricesque Camenae.


So lebt denn wohl, ihr Truggestalten,
die ihr so tröstend, süß und mild
schon bei des jungen Keims Entfalten
des Knaben Lockenhaupt umspielt
...


Wol dehm/ der sich der Lieb' ergiebt!
der wird bekrönt mit Myrten-kränzen
geniessen dieses steten Lenzen.
Wol dehm/ der keusch und treulich liebt!
Ihn wird mit Sieg/ Triumff und singen
der bleiche Charon überbringen.


Quantas palavras serão necessárias
para convencer uma pessoa
austera a se tornar uma insólita
criatura, que não enxerga em nada beleza alguma?


Im Fall du frölich wilt dort bey dem Herren sitzen/
So nim sein hartes Creutz mit frischem Muth hier auff.
Den Lohn trägt niemand weg/ der nicht durch Schweiß vnd Lauff
Das weite Ziel erreicht/ wehn nicht die Dornen ritzen/
Bricht schwerlich Rosen ab/ du must hier kämpfend' schwitzen.
Du must der Schwerdter Gri i/ du must der Plagen Hauff/
Den Gall' vnd Wermuth Kelch/ die rote Marter Tauff/
Nichts achten/ wo du trachst nach dieses Berges Spitzen.
Wehm hier der blinde Neid der Welt zu Hertzen geht/
Wehr fleucht wenns streiten gilt/ wer nicht die Prob außsteht/
Wer nicht sein eigen Fleisch/ vnd stoltzen Geist kan fangen/
We nicht in Kämpfen sigt/ wer nicht sein Haupt auffhebt
Je mehr Angst ihn druckt/ wer nicht auch sterbend leb't
Wird nicht deß Glaubens Sold/ die Ehren Kron erlangen.


Bannst mich in diese Kühle,
Gibst nur im Traum Gehör.
Ach, auf dem weichen Pfühle
Schlafe! was willst du mehr?


Ei disse; e 'l cerchio ammonitor percosse,
Onde di guerra esce la voce. Erina
Sorsegli intorno, e rimbombò: dal sonno
La vergine si scosse; arrossa, e trema
Delle sparse sue trecce; adocchia a terra
L'elmetto, e frettolosa e palpitante
Lo ricoglie, e s'asconde: ohimè! s'Erina
Sapesse mai che in queste spoglie è avvolta
La figlia d'Inisuna! Ella rammenta
La sua stirpe regale, e le divampa
La nobil alma di leggiadro orgoglio.
Dietro una rupe si celò, da cui
Scende garrulo rivo in cheta valle;


wie der Wunderkreis der Mächte
uns geworben zur Erwarmung
und im Ahnungsfest der Nächte
still vollendet zur Umarmung.


Dich kümmert der Putz nicht und der Schein,
Dein wächsern' Gesicht ist blaß,
Die siehst nur auf dein Jesulein,
Wangen und Augen ewig naß.


Fejem forró, de büszke templom,
Nagy orgonája búgva zeng,
Sötét vér hull a kőre lent
Sötét oltárról, régi tempón.


¡Madres! Mañana al despuntar la aurora
no busquéis del hogar en los confines
al que vuestras venturas atesora


mera praga


Ja, endlich kosts nicht gar so viel,
Sonst wär es wohl zu schwer;
Statt barer Zahlung, gradem Kauf
Nimmst du ein neues Anlehn auf –
Wir danken dir, o Herr.


Auf den hallenden Boden der Jarl sank hin;
Da brach den andern der trotzige Sinn.


Les canons sont tout chauds ; ils ont fait leur devoir ;
La mitraille invoquée a tenu sa promesse ;
C’est fait. Les morts sont morts. Maintenant dis ta messe.
Prends dans tes doigts l’hostie en t’essuyant un peu,
Car il ne faudrait pas mettre du sang à Dieu !


Iehovah sei eur Gott, den Moses hat bekand!
Mein Jesus euer Christ nach der Apostellehr:
Der heilge Geist eur licht nach der Kühlbücher grund.
Der Vater sei im Sohn als wahrer Gott geehret,
Und sei zugleich der Sohn im Vater angebeten
Als Gott mit Gott dem Heilgem Geist.
Kein ander nahm noch Gott erschall aus euer lippe,
Wi auch kein ander Gott noch war noch ist noch kommt.
Gott Vater, Sohn und Geist sei euer Gott:
Nach dessen Bild der Mensch ist einer, doch dreieinig.


Da wandte sie die Augen von mir ab.
Sie wurden starr und wurden immer grösser.
Sie schauten bang, erwartungsbang hinaus,
hinaus nach jenen mattgesäumten Hügeln ...


وحاصرَها العزيزُ حصارَ فتحٍ
وعزَّ بأخذِهِ الحصنَ المنيعا
وظنوا بالعزيزِ العجزَ عنها
فجاءَ إليهِ عاصيها مطيعا


Daß ich den höchsten Gott zum Bräutgam angenommen,
Hat er um mich verdient, daß er ist zu mir kommen.


A odpoledne prošlo nad obrázky
starého alba. Přešlé století
se svými lidmi, ději, vztahy, svazky
se vyhrnulo z naší paměti.


Ať přijde, zahrady chci zatím, divoch, zplenit,
tu orchidejí změť, tam ananas a fík,
sta květů, plodů sta... jak mohl bych tu lenit,
já, urážkám jenž zvyk?...


Doch kümmst du nah de anner Sit
von dat graut Water, glöw du man,
dor helpt ok wider nicks as Flit,
möst du noch eens sau dull heran.
Dor ward dat Smolt up't Brot ok gragt,
wenn eener noch sau flitig plögt;
dor is keen Minsch, de nah di fragt,
üm di den lütten Finger rögt.


Per mostrar pari al Ciel le forze pronte
Passò il mare a cavallo, e in nave il monte
Serse il superbo; ma l'eterna cura
Fe per punir di lui l'aspra natura,
Ch'avendo l'Ato e l'Ellesponto domo,
S'ei venne più che Dio, fuggì men ch'uomo.


Tödte nicht die junge Braut,
Schön für ihren Mann gebaut,
Die, wie Sulamit gestimmt,
Liebe giebt und Liebe nimmt.


Tys třásl naposled,
tou děsnou mříží,
jež lidstvo tíží;
byls vržen zpět.


Hilf uns selig sterben
Und die Kron erwerben,
Daß wir in der Ewigkeit
Sehen deine Herrlichkeit.


Gestern lief der Peter weg,
spinnefix verstohlen;
setzt sich Mutter den Bänderhut auf:
wart, ich will dich holen!
Sausepeter,
Flausepeter,
kleiner Sünder, wo bist du?


Es bleibt darbey, vor Einem.


Zase bylo ticho v lese,
pouze bzukot lesklých mušek
zvučel jednotvárnou hudbou
nad mrtvými těly v houští.
Opodál po chvíli cosi
zašustilo. Něčí kroky...
Levita to kráčel kvapně
k Jerichu z Jerusalema
za svým pánem... „Hrůza! Co to?


Když tak zřím to divadlo,
maně mi tu napadlo:
Srdce tvé tak osamělé
vadne, až uvadne celé;
přikup k němu ještě jedno,
ozdraví pak očihledno;
neboť kde je srdcí párek,
tam i láska ráda krouží,
láska pak, ten boží dárek,
srdcím dobře k duhu slouží.


Nuž zazpívej nám, otrokyně krásná!
My známe tvoji harfu duhovou.
Tož napni svoje struny barevné
a slunnou písní rozvesel nám svět!


Zum Ehren-Tempel doch
War' weder Thür/ noch Loch/
So/ daß man gehn hinein
Nicht könnte/ dann allein
Nur durch der Arbeits-Thür/
Die offen für und für:
Der faulen Burst zur Lehr/
Daß ohne Mühe zu hoffen sey kein Ehr.


Ma se mai sempre in quelle piagge e 'n queste
puro il ciel, molle l'ombra, Aura, ti sia,
e 'n te la soavissima armonia
sciolga e tutt'ore il bel cantar celeste:


cantando: «Ave Maria, di grazia plena,
Dominus tecum, benedicta et pia
più ch'altra donna angelica e serena».


Rica de bei virtù ed opre sante
dove s'infonde moral vita sempre
onorata dal sumo alto Tonante,


To „šťasten jsem!“ ať vždy tvůj duch
uškrtí na rtech tvých –
ten stařík má tak jemný sluch
a má tak hrozný smích...


世间固有无情物
天上宁无有欲仙
想得武陵人去后
精神交感此因缘


Warum dan schweig ich nu so lang,
warum soll meine stim sich sparen
und durch ein billiches gesang
der helden lob nicht offenbaren?
Insonderheit der helden lob,
von denen wir ein wahre prob,
wie man den tugenden ergeben
mit ihnen ewiglich mög leben?
So gib mir nu mein instrument,
und du, Thalia, hilf mir singen,
auf daß bis in das firmament
mein würdiges lied mög erklingen.


I dámy přišly, které návštěvou
k nim chodívaly druhdy – nikdy dřív
tak nebývalo, by tak zvědavě
se na vše dívaly a bavily
se nenuceně, prosty ostychu
i šetrnosti – a jim Noemi
přestala býti milým andílkem
a paní, jež ji druhdy laskaly
a nejsladšími jmény zvaly kdys,
teď měřily ji cizím pohledem,
až srdce mrazem ustydalo v ní.
A řeči vedly, jež jí vháněly
krev do tváře: o hříšném přepychu
tu mluvily, o drahé nádheře,
již otec její kolem sebe skupil,
a sebe, své i památku svou ztupil...


Zwischen Wiesen und Feldern ein Mädel stand,
Kling-klang schlug ihr das Herz,
Hielt über die Augen zum Schauen die Hand,
Kling-klang schlug ihr das Herz.
»Ueber Wiesen und Felder
Schnell kommt er her.
Ueber Berge und Wälder
Schnell kommt er her.
Zu mir, zu mir schnell kommt er her!
Oh, wenn er bei mir nur, bei mir schon wär!«
Kling-klang schlug ihr das Herz.


A poutník děl: „Ó div! ten květ mi kyne,
jak tenkrát, kdysi z rakve nehostinné
ty líce její siné.


Die Königin selbst die versprochene Braut,
War noch vom Schwure gebunden,
Zur Liebe sie war erst verbunden,
Wenn herrlich die Kammer erbaut.


藕花乱点水中天
小雨轻阴淡暮山
试倩舟师连荡桨
要随飞鹭过前湾


Seid ihr flatternde Signale, Larven, wunderbar erhellt,
Und als stumme Satelliten einer Herrin zugesellt?


Již ocelovou, pádně zbrojnou paží,
nás cizota kol těsně uzamyká,
ba přes ty hory, jež jsou naší stráží,
nám svými hroty přímo k srdci vniká.


Никак под венец не пристрою дочек
*
Дылды! Уж двадцатый годочек!
Не смотреть бы моим глазам уж,
ведь годик пройдет — не выдать замуСовет
*
Товарищи!
Обойдите
новогодие встречающиИ кто гуся целехонького заложит за щеку́,
вежливо пригласите:
«Пожалуйте в Чеку!»
Потому что теперь такие пищи
стоят на Сухаревке
*
3300С новым годом, господин буржуй!
*
Уже такой! А что будет, когда вырастет?!
Утешение буржую
*
Буржуазия нас за год скрутить думалДа видите ли, цифра месяцев, оказывается, в году мала
Радуйтесь, буржуи, — хорошие вести —
в этом году ожидается месяцев двест


Hiedurch nimmt uns Gott
Wieder auff zu Gnaden,
Daß der Höllen Rott'
Vns nun nicht kan schaden,
Vnd der Tod dazu
Vns ist süsse Ruh.


Oželíme zlaté báně
Jílovské a Kašperské,
bohaté i jiné stráně,
zlaté zrní Písecké.


Szomjú a föld, izzó az űr fenn,
és a harangszó lomha, fáradt,
inogva, lassan, csendben árad,
a kert meredten ég a tűzben.


Schau hin auf eines Weibes Züge,
Das lächelnd auf den Säugling blickt,
Und fühl's, es ist nicht alles Lüge,
Was uns das Leben bringt und schickt.


أعوذُ باللهِ ربي
من شرِّ طاعونِ النسبْ
بارودُهُ المستعلي
قدْ طارَ في الأقطارْ
فتَّاش دهاشاتِهِ
ساعي لصارخٍ ما رثي
ولا فدى بدخيره
دولابَهُ الطيارُ
يدخل إلى الدارِ ويحلف
ما يخرج إلاَّ بأهلها
معي كتاب القاضي
بكل من في الدارْ


Und ließen, leicht zu gehen,
Weit hinten eiteln Tand,
Doch eh' sie sichs versehen,
Gehn Zweie Hand in Hand.


Hin war der Sturz; ein Zauberfeld
Mit aller Erde Glück
Lag um sie; Herrlichkeit und Pracht
Ging, wie im Augenblick,


Keine Welle kräuselt seinen klaren Spiegel ...
nur wenn eine weiße Wasserrose in froher Sonnensehnsucht sich aus seiner Tiefe hebt
oder wenn ein kleiner Vogel, ein Liedchen zwitschernd, über ihn streift, mit leichtem Flügel
oder wenn
ein braunes Reh wo aus den Tannen tritt, an ihm zu trinken.


Ja, dich umwallt ein reicher Glanz
Ob er auch Vielen sich verhehle!
Dein Antlitz, es ist Seele ganz,
Und seinen Zauber fühlt die Seele.
Es fasset mich in deiner Näh'
Ein schmerz- und freudenvolles Ahnen,
Und dieß geheimnißreiche Weh,
Wie Heimweh will es mich gemahnen.


Úgy negyven éves. Misztikus nő.
Nem tudja senki, hogy ki ő.
Két tág szobát bérel magának,
regényfaló s istenhivő.


Meč práva každému ať hlavu srazí,
kdo nejvěrnější rod tvůj drze kazí.
Zda u trůnu jej vezmeš na milost?


Ach, tyť vidíš, že má bodrost,
Že má radost uprchala,
Z lící mých spadaly růže;
Ne mé oko v rozkoši,
Jedno v slzách plyne.“


Jdou ulicí, až před průčelím zastaví,
jež zdobil deskou lidu vděk.
Děd hlasem změklým vnuku vypráví:


Jedennoch nam er uns're Kranckheit an,
Er lud auff sich die Bürden unsrer Schmertzen;
Noch waren wir der Meynung in dem Hertzen,
Es hett' ihm Gott diß Leiden angethan.
Wir sind es selbst, was ihn verletzet hat,
Für unsre Schuld hat er die Angst empfunden,
Uns wol zu thun trug er die Missethat,
Wir sind geheilt durch seine theure Wunden.


Muerto me lloró el Tormes en su orilla,
En un parasismal sueño profundo,
En cuanto don Apolo el rubicundo
Tres veces sus caballos desensilla.
Fue mi resurrección la maravilla
Que de Lázaro fue la vuelta al mundo,
De suerte que ya soy otro segundo
Lazarillo de Tormes en Castilla.
Entré a servir a un ciego, que me envía,
Sin alma vivo, y en un dulce fuego,
Que ceniza hará la vida mía.
¡Oh qué dichoso que sería yo luego,
Si a Lazarillo le imitase un día
En la venganza que tomó del ciego!


Aus den lichten Kelchen steigt
Eine holdverschämte Kunde
Von den Schätzen, die sich keusch
Bergen auf dem stillen Grunde.


غدا غَيْرَ مُسْعِدِنا ثُمَّ رَاحَا
يُسَاعِدُنَا طَرَباً وارْتِياحا
وخُيِّرَ فاختارَ دِينَ الغَبُوقِ
ولَجَّ فليسَ يَرى الإِصْطِباحا
فإِنْ آنَسَ الصُّبحَ نامَ وشَحَّ
وإِنْ آنَسَ الليلَ نَمَّ وفاحا
كما خَيَّرَ اللهُ عَبْدَ المَلِي
كِ فاخْتارَ فِي رَاحَتَيْهِ السَّمَاحا
وفي صَهَوَاتِ الخُيُولِ الرِّجَالَ
ومِنْ أدوَاتِ الرِّجَالِ السِّلاحا
فَعَمَّ القريبَ نَدىً والبَعيدَ
ورَوَّى السُّيوفَ دَماً والرِّماحا


Hráš s námi v polosnění krátkou dobu,
pak odvrhneš nás jako hračku dítě
Tak zvolna mřeme od kolébky k hrobu.


Die Mauer entlang,
Wo das Wässerchen rinnt,
Wo die Rosablüte des Apfelbaums
Das ernste, dunkle Baumgrün grüßt,
Da stehen die schönsten Blumen.


»Daß du doch niemals Sitte lernst!
O lieber Falk, mein Junker wert,
Weit ist gerühmt dein rasches Schwert:
Jedoch du läss'st nicht von der Minne!
Die frommt dem Deutschherrnritter nicht!


V tom tichu nezměrného zkonejšení,
kdy s Prahor Bytí jen sníš šumět prameny,
zdá se být už tak strašně vzdálený
ten všechen jas lomozné doby denní,
jak byl by býval jen smutné a těžké snění
spícího Brahmy, světa Praducha.


My tobě neklnem ni pak
a v očích nezajiskří hněv,
ni zrada, stud jen zkalí zrak,
že naše tělo jsi a krev!


Varkucs Tamás aszt Egörbe meghallá,
Harmadfélszáz lovagját elválasztá,
Jó Tamasitt Györgyöt előttök hagyá,
Hatvanhét lovagot elöl elbocsáta.


Hat sie mir alles geraubt?
Nein das hat sie nicht
Zeitig bekam ja Örnulf
Suttungs meth zu trinken.


U. Nagy
bizonyságot teszen
Csudálkozásod maga. Ma virradás előtt
Érkeztenek be trombita harsogás között.
Nézd, melly kevélyen járnak ide s oda;
mint hadi
Vezéreké bátor s merész tekintetek!
Ott fekszenek az erdélyiek mind, itt pedig
A hősek és apródok - ott -


Fühl alle Dankbarkeit für ihn,
Als ob er heute dir erschien,
Als spräch er: Friede sei mit dir!
So freue dich, mein Geist, in mir!


Tempo era omai da trovar pace o triegua
di tanta guerra, et erane in via forse,
se non che' lieti passi indietro torse
che le disaguaglianze nostre adegua:


O dann erschwänge sich der Barden Jauchzen
Im weiten Erbe Teut's!
Nun steh'n sie trüblich eure Brüder, seufzen:
Sie schänden unsern Kranz!


Jdu tak zprvu nepatrný,
v sebe skrytý, zatížený.
Naslouchat jdu písni trhu,
v cárech zažloutlých jenž plane,
v pestrých skvrnách barevných,
zda v ní Nespokojenost se hýbá.
Naslouchat jdu šumu Města,
tepně, která slabě bije,
zvonu, jenž zní idylicky
s věže staré gothiky.


i̇lahlar ilahı, rabler rabbi,


Tvůj červen nejchudšímu básníkovi
dal křídla rozletu
a vládu nad pojmy a slovy.
Též na mne sešli jeho bouři,
ať v křižování blesků, zemětřesení a kouři
pro tebe rozkvetu.
Bych mohl tobě zpívat’ o tvé kráse,
o tichu večerů,
kdy stádo laní pod lesem se pase
a světlo luny mezi stromy
se proplétá a lomí
a běží k jezeru.


aquel, de seu tosão tão encrespado,
e alegres olhos e mirar gracioso,
por quem eu de ninguém fui invejoso,
sendo de mil pastores invejado,


Con todo el yeso
de los malos campos
eras junco de amor, jazmín mojado.
Con sur y llama
de los malos cielos
eras rumor de nieve por mi pecho.
Cielos y campos
anudaban cadenas en mis manos.
Campos y cielos
azotaban las llagas de mi cuerpo.


Ce sage aime la Femme, et qui croit qu’il a tort ?
Pour lui plaire, ou plutôt pour se plaire à soi-même,
Si j’en crois mes auteurs, il prend un soin suprême
D’être élégant sans rien qui sente un seul effort.


O tenkrát přijdou hodiny ty spasné
A blažeností sladkých dlouhá řada,
A žádaného rána světlo jasné
Osvítí bydel vašich pustá lada!


天涯方叹异乡身
云别青山马踏尘
欲问孤鸿向何处
依依还似北归人


Pues vuestra santa fe la ciudad planta,
¡Oh Reyes! que del hecho el nombre toma,
al tiempo que el cultor del vil Mahoma
del granadino suelo se trasplanta:


Egyedül voltam én sokáig.
Majd eljöttek hozzám sokan.
Magad vagy, mondták; bár velük
voltam volna én boldogan.


فِداءٌ لِقَومٍ قاتَلوا بِخَفيَّةٍ
فَوارِسَ عَوصٍ إِخوَتي وَبَناتي
يَكُرُّ عَلَيهِم بِالسَحيلِ اِبنُ جَحدَرٍ
وَما مَطَرٌ فيها بِذي عَذَراتِ
سَيَذهَبُ أَقوامٌ كِرامٌ لِوَجهِهِم
وَتُترَكُ قَتلى وُرَّمُ الكَمَراتِ


Szivem szivéből szól a dal
S remegve a homályba hal.
Beléd te pompás, bús borongás,
Mely tört szivünknek álmot ad:
Elérhetetlen, röpke szellem
Ó alkonyat!


Tatínku, pojď a pomoz již,
schystám si na ráno věci,
přesiji mouku a svlažím díž,
chci zítra chlebíček péci.“


Gondosan vígadj, kiszabott határig
Vidd az indúlat hevesen csapongó
Lángjait, búval ne merítsd ki lelkes
Képzetid árját.


Sie kann dem Gram nicht länger wehren,
Der ihr verlass'nes Herz bezwingt;
Still fließen ihre heißen Zähren –
Doch was ist dieß? das Fenster klingt,
Durch ihre Kammer rauschen Töne
Voll Himmelslust, voll sel'gem Weh,
Und vor ihr steht in Zauberschöne
Die Poesie, die gute Fee!


Die Berge stehn in Waldespracht
Die Wiesen leuchten grün,
Die Sonn am blausten Himmel lacht,
Mir wird das Herz so kühn.


O säß mein Lieb im Wipfel grün,
Tät wie 'ne Drossel schlagen!
O spräng es wie ein Reh dahin,
Daß ich es könnte jagen!


Wer trinkt mit mir, wer lacht mit mir,
Wer spricht zu meinem Kummer,
Wer wecket mir, wer wieget mir
Gedanken dort, Gedanken hier
Dort aus, hier in den Schlummer?


Abitator della romita cella,
Figlio di suol remoto, ascolto io forse
Del tuo boschetto il suono? è questa oppure
La voce de' tuoi canti? alto il torrente
Mi fremea nell'orecchio, e pure intesi
Una nova armonia. Lodi gli eroi
Della tua terra, oppur gli aerei spirti?


明光寄陕服
朱幡沧海头
东方簇千骑
出入偕轩輶


Кто увидит искру? Виден только слеКак ее напишешь? Начерти чертПусть она разрежет лунную мечту,
Пусть горит кроваво, точно рана, слеВ этом зыбком мире острых точек неЯ из лент горящих ткань мою плетЯ не вижу искры, вижу только след,
Огненную в черном, быструю черт


Ma ben che l'empia e cruda acerba sorte
abbi del mio gioir ogni ben spento,
sappia 'l mondo che dolce è la mia morte.


Sie sang, der Liebe Wesen
Wär' ihr durchaus nicht lieb,
Sie hätt' ihr Zucht erlesen,
Ihn nennt sie einen Dieb
Vnd aller Laster Futter,
Er blend' uns unsern Sinn,
Vnd seine stoltze Mutter
Wär eine Zäuberinn.


Hochwohlgebohrne Braut!
und Freundin, welche mich
So viele Jahre her vertraut und schwesterlich
Geliebt und hochgeschätzt, und die mir unter allen,
Im Umgang und an Treu besonders wohl gefallen,
Ach Freundin! wenn mein Herz an diese Stunden denkt,
In welchen unser Sinn sich allzeit gleich gelenkt,
So bin ich höchst vergnügt; jetzt aber muß ich klagen,
Warum? ich hör von dir die Abschieds-Worte sagen.
Du ziehst nunmehr von mir, du gehst, ach welch ein Schmerz!
Warum? Du hast geliebt, du hast nunmehr dein Herz
An einem Cavalier und Helden übergeben.
Du wirst mit Stettnern nun hinfort verbunden leben.
Dein Band bewein ich nicht, ich strafe nicht die Wahl,
Dein Lieben ist sehr schön, dein Schatz, der in der Zahl
Der Liebens-Werthen steht, kan dir bey seinen Waffen
Und tapfern Ritter-Geist, nichts als Vergnügen schaffen.
Nur dieses schmerzet mich, daß ich dich nicht mehr hier
So herzlich lieben kan, das kränkt mich, daß du mir
Dein Antlitz nun entzeuchst! Wer wird den Platz ersetzen,
Mit dem ich mich so kan, als wie mit dir ergötzen?
Indessen, da es nun der Himmel so gefügt,
Daß dich ein treues Herz zu Neuenburg vergnügt;
So will ich deinem Glück durchaus nicht widerstehen,
Vielmehr dasselbige mit vielen Freuden sehen.
Jetzt aber, da man dich als eine Braut betracht,
Und mir der Ruf ein Blat mit Jauchzen zugebracht,
Das sich zur Hochzeit schickt, und auf Euch Beyde gehet;
So nehmts denn von mir an, und leset, was drauf stehet.
Ich aber füge noch aus alter Freundschafts-Treu
Dir diesen heisen Wunsch an deiner Hochzeit bey:
Der Himmel gebe dir, was deine Seel begehret,
Und dir Vergnügen bringt, und deinen Wohlstand mehret.


Was hilft, was hilft mein Sehnen?
Geliebte, wärst du hier!
In tausend Freudetränen
Verging' die Erde mir.


تصفحتُ أيامَ الزمانِ بفكرةٍ
مقابِسُها في الضوءِ فوقَ المقابسِ
فصادفتها ما بين أبلح مشرقِ
ضحوكٍ ثناياهُ وأغبرَ عابسِ
ورَوأتُ في أولى الضرائبِ بالفتى
بعيشٍ له لدنٍ وآخرَ يابسِ
فلم ار مثل الشكر جنّة غارسٍ
ولا مثل حسن الصبر جُنّةَ لابسِ


Vecchio, non far che presso a queste navi
ned or né poscia più ti colga io mai;
ché forse nulla ti varrà lo scettro
né l'infula del Dio. Franca non fia
costei, se lungi dalla patria, in Argo,
nella nostra magion pria non la sfiori
vecchiezza, all'opra delle spole intenta,
e a parte assunta del regal mio letto.
Or va, né m'irritar, se salvo ir brami.


So begegnetest du, schön wie Unsterbliche,
Und mit offenem Arm suchenden Tullien,
Epikur sah dich so, unter hymettischen
Rosen küßte dich Platon oft.


Máme v ústech jeden zpěv,
Máme v žilách jednu krev,
V životě cíl jediný,
Blaho drahé otčiny.
Máme cíl jediný,
Blaho drahé otčiny.


Od deště tichého se lesklo dláždění,
padaly krůpěje jak slza tryská vřelá.
Po hluku včerejška a po vydráždění
noc prvá v roce tom tichounce přicházela.


Der dürre schiele Neid treibt niederträchtge Schaaren
Aus West und Süd heraus,
Und Nordens Höhlen speyn, so wie des Osts, Barbaren
Und Ungeheur, dich zu verschlingen, aus.


何以嗣先烈
匪论达与穷
永惟正大体
不远日用中


Kann der Liebe süß Verlangen,
Emma, kanns vergänglich sein?
Was dahin ist und vergangen,
Emma, kanns die Liebe sein?
Ihrer Flamme Himmelsglut,
Stirbt sie wie ein irdisch Gut?


أَصادِحةَ القَصْرين من مَرْجِ حَنَّةٍ
من الأَثْل تبكي في حَمامٍ نَوائِحِ
تُرَى بكِ مابي من حبيبٍ فَقَدْتُه
أَبانَتْه عني ناجياتُ الجَوائح
إذا ذكرتهْ النفسُ فاضتْ مَدامِعي
على الزَّفراتِ الصاعداتِ اللَّوافحِ
وكم ليلةٍ عانقتُها ومِهادُنا
حَشايا رمالٍ في كروم المَسالح
وقد ضمَّنا برد النَّدى ونسيمُه
يُجمِّشنا تَجْميشَ راضٍ مُسامِح
وقد جَرَّرت ريحُ الصَّبا فَضْلَ بُرْدِها
مُنَدًّى على بُسْطِ الرِّياض النَّوافح


Der Maienthau, die Thränen,
Die du ins Aug' mir drängst?
Was will dieß Frühlingssehnen,
Da Herbst es worden längst?


风吹云雨霁
入门松桧香
何处有烦暑
心官自清凉


Mein Jugendlied hat nicht gepriesen
Den Helden, weil's ein Ritter war,
Nur darum war's entflammt für diesen,
Weil er der Letzte jener Schaar.


Und schließlich schickt nach dem armen Hannover
Man tausend Posaunenbläser her,
Die sollen Sonntags auf einmal tuten;
O Herr, du strafst dein Volk zu schwer!


Es stehet bey uns unser Gott/
wann sich die Unglück' häuffen:
daß uns die Ströme/ Noht und Tod/
auf einmal nicht ersäuffen.
Er reisst uns aus der Flut heraus/
und bringet uns getrost nach Haus:
wann wir ihm nur vertrauen/
und warten gläubig auf die Zeit/
so Gott zur Rettung hat bereit:
Wir werden Hülffe schauen.


Fölöttem az Ég oly igézetes,
Oly változatlan a világ,
Mint fegyvernek s halálnak előtte,
Mint mikor még nem hulltak belsőmbe
Epesztő dög-matériák:
Fölöttem az Ég oly igézetes.


Je čas, by vavřín zkvétal
z těch zašlapaných lad,
jak na skráň Žižka vplétal
jej kdys a Poděbrad!


Imagem - 02130005


Harmonie ist aller Welten Jugend;
Dem berauschten Weisheitsforscher heißt
Harmonie des Menschen hehrer Geist,
Harmonie dem Samier die Tugend.


El te dio, dulce Patria, por presente
Nombre, Sangre, Lenguaje y Fe Sagrada;
¡te hizo rica al nacer de su mirada!


Marně, marně hořem hynu,
Ve chladném že vrby stínu
Srdce v prach se rozpadá,


Erst spaziert die Maus heraus,
und dann Palmström, nach der Maus.


Tak? Cože? Kdo on? Od všech stolů
k ní přiletají dotazy –
už tedy má svou areolu,
už k romanku též přichází,
už také stoupla její cena,
neb jenom mužem platí žena –
nu, poví jim a neztají,
ať závistí pak pukají!


Ó radostné zápoly – boj ten marný není:
nad hlavou slyš Orlice Ducha ševelení!
Není útok nad síly, jímž se peklo valí,
podnes vítězný ten meč, jímž tě pasovali.


病肤新浴觉神还
散发支颐一室间
岂敢不冠延重客
空将感抱寄惭颜


Jdeš rád, či nerad? – což já znám,
já vím jen, že jde každý sám
a každý jde a neví kam.


sì che resta di pianger lo cor morto
entro 'n quell'ora l'anima dolente,
veggendola sì bella, che consente
che sia ragion ciò ch'a pietate è torto.


Ein Mädchenreihn schlingt dort, geschmückt mit Kränzen,
Sich durch die Ulmengänge hin;
Und laute Fröhlichkeit ist unter leichten Tänzen
Der wandelnden Begleiterinn.


Tys podporou mi v úzké naší době,
Tys ukázala život celý mi,
já cestami jsa veden skvělými
snad utonul bych ve všednosti davu!


Sei das,
Was du von andern willst gehalten sein.


Nagy ég! tekintsd nehéz baját,
Küldj néki éltető reményt!
Avagy te nyisd meg ajtaját,
S bocsásd el, ó halál, szegényt!


A touha roste – roste, není k překonání,
hůl putovnická sama do ruky se vtláčí,
a noha spěchá tam, kde kruh nám žije věrný
soudruhů z blahých dob, a soudruhů i v pláči.


Das letzte Gold verfallener Sterne.


Doch wan ich etwas sol von eitlen dingen haben/
so wil ich wissenschaft/ die alles niedertrükt/
die mier erst redlich zeugt den preis der ädlen gaben/
und macht/ daß für mier selbst der hochmuht geht gebükt.
Wer wissenschaft nicht acht/ der stirbet wie ein vieh.
wer wissenschaft und kunst erlangt/ der stirbet nie.


"So you think salvation lies in pretending?"Paul Bowlesestou entregando o cargoonde é que assinoretorno outros pertencesum pavilhão em ruínaso glorioso crepúsculo na praiae a personagem de mulhermais Julieta que Justineadeus ardoradeus afrontasestou entregando o cargoonde é que assinohá 77 dias deixei na portariao remo de cativo nas galés de Argéliauma garrafa de vodka vaziacinco meses de luxúriadespido o lutona esquinaum ovofeliz ano novobem vindo outrocomo é que abre esse champanhecomo se rimas o cavaleiro de espadas voltou a galopearmou a sua armadilhacisco no olho da caolhaa sua vitória de Pirrocidades fortificadasmil torresescaladas por memórias inimigaseu, a amadaeu, a sábiaeu, a traídaagora finalmente estou renunciando ao pactorasgo o contratodevolvo a fitame vendeu gato por lebreparódia por filme francêsa atriz coadjuvante é uma canastraa cena da queda é o mesmo castelo de cartaso herói chega dizendo ter perdido a chavea barba de mais de três diasvim devolver o homemassino ondeo peito desse cavaleiro não é de açosua armadura é um galão de tinta inútilsimilar paraguaiofraco abusadosoufflé falhado e palavra fútilseu peito de cavalheiroé porta sem campainhatelefone que não respondesó tropeça em velhos recadospositivocâmbionão adianta insistironde não há ninguém em casaos joelhos ainda esfoladoslambendo os dedosprocuro por compressas friasoh céu brilhante do exílioque terraque triboproduziu o teatrinho Troll colado à minha bocaonde é que fica essa tomadaonde desliga


Die Poesie ist angeboren,
Und sie erkennt kein Dort und Hier;
Ja, ging' die Seele mir verloren,
Sie führ zur Hölle selbst mit mir.


Auff jhr hirten/ thut errathen/
Wer im lufft genäglet auff/
(O der viel zu frembden thaten)
Doch im tieffen meer ersauff?
Daphnis voller purpur farbe/
Voller wunden/ voll geschwehr/
Hoch zu gleich am galgen starbe/
Starb zu gleich im rothen meer.


»Herein!« rief es draußen. Ich klopfte. Es trat
In mein Zimmer mit freundlichen Mienen
Ein Wesen, halb Mensch und halb Kranich, und bat
Mich, mich seines Talents zu bedienen.
»Ihre Kinder vom Leiden der Kunst zu befrei'n,
Dürften Wen'ge wie ich so befähiget sein.«
»Ich bin«, so sprach er, »ein hehrer
Pianoforte-Verlehrer.«


Darum war ein grimmer Wechsel
Stets von Haß und Lieb' im Busen.
Bei der Wiege stand ich lauernd,
Und mein Arm den Dolch erhube.


Was hilfft es uns/ daß wir uns lieben/
Rosille/ Schöne! sag es mir?
daß wir ein stetes seuffzen üben/
und Schmerzen tragen für und für.
Ach Schmerzen! denen keine Wunden/
wie tödtlich sie sind/ gleich sich funden.


Tra questi boschi sì selvaggi ed ermi,
cui par che maligna ombra sempre adugge,
fra 'l sibillar di serpi e crudi vermi,
fra' fieri mostri che natura fugge,
qui dove fieramente Borea rugge,
né mai si vede Flora,
ma ghiaccio e nevi ognora,
la stanza fu di quella
che peccatrice il Vangelista appella?


Worauff bestehestu, mein Hertz,
Wenn hie dich drückt des Kreutzes Schmertz,
Dort lockt die faule Lust der Erden?
Dies bringet Anmuth, jenes Pein,
Sprich, weßen du gedenkst zu seyn,
Denn beyds zugleich dir nicht kan werden.


Im großen Heldenlied Vyâsa's wortzerreißende Barbarei,
Wie haarsträubend sie Bopp einführt, lesen wohl die Vampire gern.


Do kláštera takováhle kráska?
Jistě, Haničko, vás trápí láska!


Bódult! zenge az fennlakában,
Amit kergetsz így hiában,
- Nyisd fel tennen kebeled -
Légy bölcs, - s ottan felleled.


Apeniny v luny svitu
v jednu zeď se slily v zadu,
a já viděl v každém štítu
čelnou skálu Vyšehradu,
v šumu vln i v písni stromů
slyšel jsem jen: „Domů, domů!“


Cupón


Květ naděje, květ bujarý
mi roste v srdce hloubi
a s jeho světem mrákotným
své něžné dechy snoubí.


Gottlose müssen recht durch sich selbst sich zerscheitern:
Ihr untergang verherrlicht Gottes Reich.
Was si verängern wolln, das werden si ausweitern:
Ausläutern recht, bis es dem Golde gleich.
Schau, wi den Narrheit höhnt,
Der weisheit vor entthrönt!
Di ihrem willen nicht dem Gotteswerk aufgaben,
Seht, seht vor Wen si draben?
Si müssen Gotteszorn ausführn,
Und ewig sich dadurch verlihrn.


Na polích knížecích čilý je ruch,
dělníci klidí, co nadělil bůh.


Kdys nosili je dva jeleni,
Kteříž se potýkali,
A trkajíce do sebe,
Tak dlouho bojovali,


Und als der Pilgersmann zum Hof raus kam,
Der Edelmann vom Jagen zurücke kam:
»Ich wünsche euch das ewige Leben,
Die Fraue hat mir schon Gab gegeben.«


Wir sprechen skrupellos von Schuld
Und Sühne der Verbrechen,
Wie wir von Gottes Gnadenhuld
Und Strafe Gottes sprechen.


Vom Wind das Pflaster blank gefegt.
Es klingt verloren, was sich regt.


Hoch lebe Scharnhorst! Preußens Schutzpanier,
Und Ehr' und Ruhm für Preußens Schaaren!
Was er uns ist, das wissen wir,
Wenn wir bedenken was wir waren.


Gleich einem wilden Thiere, festgeschlossen
Sahst du, die Phalanx Oesterreichs,
Ihr Stolz versah sich nicht, als deine Blitze schossen,
Des tödtlichen Streichs.


Собака, Лев, да Волк с Лисой
В соседстве как-то жили,
И вот какой
Между собой
Они завет все положили:
Чтоб им зверей съобща ловить,
И что? наловится, всё поровну делитНе знаю, как и чем, а знаю, что сначала
Лиса оленя поимала,
И шлет к товарищам послов,
Чтоб шли делить счастливый лов:
Добыча, право, недурная!
Пришли, пришел и Лев; он, когти разминая
И озираючи товарищей кругом,
Дележ располагает
И говорит: «Мы, братцы, вчетвером»И на четверо он оленя раздирае«Теперь, давай делить! Смотрите же, друзья:
Вот эта часть моя
По договору;
Вот эта мне, как Льву, принадлежит без спору;
Вот эта мне за то, что всех сильнее я;
А к этой чуть из вас лишь лапу кто протянет,
Тот с места жив не встанет»


نَافَقتُ دَهرِي فَوجهي ضَاحكٌ جَذِلٌ
طَلْقٌ وقَلبِي كَئِيبٌ مُكْمَدٌ باكي
وراحةٌ القلب في الشّكْوَى ولَذَّتُها
لَو أمكَنَتْ لاَ تُساوي ذلّةَ الشّاكي


Dein Ehgemahl, das kurze Zeit
Dein treu und zärtlich Herz genossen,
Bracht Dich zur größten Traurigkeit,
Da Thränen aus den Augen schossen.
Ach! Dein Gemahl, das Du geliebt
Und nur durch deinen Tod betrübt,
Lag dir ja freylich an dem Herzen.
Der liebsten Eltern Klag-Geschrey;
Der ganzen Freundschaft Lieb und Treu,
Erweckte billig herbe Schmerzen.


天山猎罢雪漫漫
绣袜斜偎七宝鞍
半醉屠苏双颊冷
桃花一片𣨼春寒


¡Mal haya el que en señores idolatra
y en Madrid desperdicia sus dineros,
si ha de hacer, al salir, una mohatra!


In dies Wunder noch versenkt,
Trat ich in die Nacht der Eichen,
Die, sich wipfelnd, mit den reichen
Schatten rings den See beschränkt.


O Menschheit! O du Güldne Kist/
Der Schatz darin die Gottheit ist.
Quapropter cuncti mortales
Hilariter, hilariter, hilariter, hilariter.
Coniubilemus.


Eine halbe Stunde – und still und stumm
Lag Badhaus und Quelle und alles ringsum,
Nur auf der Galerie der Musik
Blieb ein einzig menschliches Wesen zurück.
Es war der Flötist, er stieg fröhlich und munter
In den menschenverlassenen Saal herunter
Und sprach: »Wozu das unnütze Rennen!
's ist Zeit genug noch, um durchzubrennen,
Doch ein Laufen mit Durst und mit leerem Magen
Das kann kein Flötenspieler vertragen.«
Er setzte sich an den verlassenen Tisch
Und tat sich noch gütlich mit Braten und Fisch,
An Biskuit und Mandeln, am ganzen Dessert,
Als ob kein Schwed' in der Nähe wär'...


»Herr, machst du wirklich mich zum Spott
Vor meinen Feinden? Nein, den deinen:
Denn dieses weißt du: – sollt ich meinen –
Ich führ' in Kampf und Rache,
Im Fluch und Anathem,
Nur deine, deine Sache
Gen Heinrichs Diadem.
Ja, mein ist deine Sache
Und deine Sache mein:
Soll denn der Höllendrache
Noch nicht bezwungen sein,
Des Teufels Saat,
Der sünd'ge Staat?


Kam jste se poděli, chlapové sylní,
Stateční rekové, mužové pilní?
Kam, kam ta strašlivá, ohromná zbroj,
Kterážto nejeden zplodila boj?


Para desembarcar en mi país,
hacerme niño y trazar con mi gis,
en la pizarra del colegio anciano,
un rostro de perfil guadalupano.
Besar al Indostán y a la Oceanía,
a las fieras rayadas y rodadas,
y echar el ancla a una paisana mía
de oreja breve y grandes arracadas.
Y decir al Amor: —«De mis pecados,
los mas negros están enamorados;
un miserere se alza en mis cartujas
y va hacia ti con pasos de bebé,
como el cándido islote de burbujas
navega por la taza de café.
Porque mis cinco sentidos vehementes
penetraron los cinco Continentes,
bien puedo, Amor final, poner la mano
sobre tu corazón guadalupano...»


Ach, aber ach! Belinde,
Dein Bildniß folgt mir nach,
Dein Bildniß, welche Sünde!
Ins fromme Schlafgemach.


Ich hab' als tod geschlaffen
Ohn Sinn und ohn Verstand,
Beschirmt durch keine Waffen
Für Sathans starcken Hand,
Für Dieberey und Brand,


credo che lo s'occide,
tanto l'ò flagellato".


Garzia, che mostra al cominciar degl'anni,
Quanto esser deggia e di cui nato sia,
All'andare, allo stare, al volto, ai panni.


El amor es una brisa que brota
de las entretelas, un fuego vivo.
No tiene medida, es un rayo activo
que activa la donación sin derrota.
Como el agua, el etéreo amor trota
de verso en verso, el amante cautivo
de la amada, nada es menos nocivo,
porque sí el amor germina, se nota.
Se nota y se registra en la mirada.
Se agita y se siente en el corazón.
Todo se soporta, nadie se enfada.
Porque el amor es un caparazón
transparente, como luna encantada,
donde la entrega es la única razón.
II.- UNA ONZA DE ALEGRÍA
Si el corazón está contento,
hay poesía.
Porque mientras mayor
es el gozo,
más profunda es la alegría.
Alegría y amor son las olas
de los besos en verso.
Sí lloras de júbilo,
no seques tus poemas
para que se extinga el dolor.
Que la sonrisa hermana,
a través del gusto del gesto.
III.- ES MENESTER SER BUENO
Es menester ser bueno,
para vivir en la poesía
y ganarse el cielo.
El gozo de hacer el bien
está en ser poeta
de corazón,
y en salir a sembrar
palabras que son latidos.
Si un verdadero poeta
es un jardinero de paz,
un buen corazón
es un mar de amor.
El amor de amar amor
es la salve que nos salva.


Muß ich stets vorüber ziehen,
Brech' ich keine Früchte ab,
Soll mir keine Laube blühen,
Pflanz' ich nie den Wanderstab?


Olha para o anel de ferro


Me voy a dar una ducha dijo
mientras se secaba la frente
(tras haberlos torturado salvajemente)
porque si hay algo que no soporto es este olor a judío de mierda
que se me impregnó en la piel
Regresó al rato
más fresco
y de muy buen humor
dios
En el preciso instante
de infligir
el máximo dolor
un orgasmo
mientras se secaba la frente
(tras haberlos torturado salvajemente)
porque si hay algo que no soporto es este olor a judío de mierda
que se me impregnó en la piel
Regresó al rato
más fresco
y de muy buen humor
dios
En el preciso instante
de infligir
el máximo dolor
un orgasmo


Hojeaba a Hartmann. La mirada triste
se paseaba fugaz y distraída,
temblando entre las brumas, como tiembla
del mustio fuego la postrera chispa.
Todo es insoportable. Todo cansa,
y todo desespera, y todo hastía:
¡Oh qué sublime es aplastar de un golpe
con el suicidio universal la vida!
¡Qué desesperación! No hallar remedio
para este mal, para esta suerte impía;
¡no poder arrancar de nuestra frente
la corona fantástica de espinas!...
Y cuando meditaba cejijunto
en la sangre de todas las heridas,
en las garras de todos los dolores
y en el llanto de todas las pupilas,
pensó de pronto en mi nerviosa amada,
y en su mirada plácida y tranquila,
y en su dulce pasión... ¡Volví los ojos,
y miré que los campos sonreían!...


أَستَفغِرُ اللَهَ من عصرٍ تَكنَّفَني
فيه الخَبيثانِ من جاهٍ وَمن مالِ
أَستَغفِرُ اللَهَ من فَهمي وَشيعَتِه
وَمن عباتي وَمن فخري وَمن غالي
لَو اِستَطَعتُ رَكِبتُ الناسَ كلَّهُمُ
إلى الحجازِ رُكوبَ الراحلِ القالي


才晴便是看花时
休问花名是阿谁
藉使无梅桃杏在
但能来赏莫嫌迟


Pour que toi, le rôdeur des flaques,
Tu puisses faire tes plongeons
Dans de délicieux cloaques
Frais, sous le fouillis vert des joncs.


Quando quero pensar, sinto, não sei
Se me sinto quem sou e queri
Psique de fora da psicologia,
Vivo fora da () e da lei


Du lächelst sanft und feierlich?
O wohl versteh' ich dieses Lächeln!
Als ew'gen Lenzhauch fühle ich
Es meinen Schmerzen Kühlung fächeln!
Der Strahlenschimmer, der dich krönt,
Scheint rosig mir die Nacht zu färben!
O, nur der heil'ge Tod versöhnt
Mit dieses Lebens stetem Sterben! – –


لا تيأسَنَّ لعُسرَةٍ فوراءَها
يُسرانِ وَعداً ليسَ فيهِ خِلافُ
كم عُسرةٍ قلِقَ الفَتى لنُزولِها
للهِ في إعسارِها ألطافُ


لولا مَدامعُ عُشّاقٍ ولَوعتُهم
لَبَانَ في الخَلق غيرُ الماءِ والنارِ
وكلُّ نارٍ فمن أنفاسِهم قدحت
وكل ماءٍ فمن دمعٍ لهم جاري
كلُّ العَذاب الذي في النار مُستَرَقٌ
ممّا بقلبيَ من شوقٍ وتَذكارِ
وكلُّ ما في جنان الخلد يَجمَع لي
في الوصل ما بين لذّاتي وأوطاري
فغُصَّة البُعد لا شَيءٌ يُقاس بها
ولذَّة الوصل جازت كلَّ مقدارِ


Vzdychla si z hluboka,
plakala bez mála
a v tom svém stenotu
trhaně šeptala:


Der flammende Monarch der Zeiten
Bestrahlte, sonder Duft und Wolcken, Luft und Land;
Sein Lebens-reicher Wunder-Brand
Ergoß sich, wie ein Meer von Glantz und Heiterkeiten;
Und kurtz, es war ein angenehmer Tag,
Als Thyrsis, wie er öfters pflag,
Im kühlen Schatten einer Linden,
Auf weichem Gras' halb saß, halb lag,
Und bald den Himmel, bald die Welt,
Bald der Natur vollkomm'ne Pracht,
Zum Vorwurf seiner Lieder macht'.
Indem ward er ein reifes Feld,
Worauf der Bauern muntre Schaar
Mit Mähen theils, und theils mit Binden
Beschäfftigt war, gewahr.


Již zahalila Jeruzalém
ta nejčernější dějin noc;
již soud nad svatým pravdy Králem
jde konat hříchů temná moc.
Lhou svědkové křiví, všem zášť plane z očí
a biskupský fanatik na Krista sočí:
„Teď braň se! Zda svědků řeč nestačí?
Mluv, rouhači!“