Laß mich in deiner Furcht bestehn,
Fein schlecht und recht stets einhergehn;
Gib mir die Einfalt, die dich ehrt
Und lieber duldet als beschwert.


Mein! Sage wie das Ding doch heist,
Das dich auf Bett und Federn schmeist?
Was ist sein Nahm und Titel?
Plagt dich das liebe Podagra?
Ists etwan gar die Colica?
Man hat ja tausend Mittel.


Wer diß bey Hofe hat gethan,
Was man ihm nicht verdancken kan,
Der geh bey Zeiten selbst davon;
Der Haß ist sonst gewiß sein Lohn.


نمّ على المسك طيب رياه
غزال سرب تبارك الله
قوامه ذو الجلال عدله
وصاغه فتنة وسوّاه
والخد منه الحيا كله
وبالنبات العذار حلاه
فاه به معشر فليت عموا
ولا رأوا حسنه ولا فاهوا
غزال سرب من العيون ومن
حشاشتي ماؤه ومرعاه
متى أراه والطيف مال به
يوما إلى مضجعي والقاه
وكنت خدي له فرشت ولو
بالهدب يرضى كنت ممشاه
يا قاتل الله عاذلي فلقد
حذرني في الهوى واغراه


Now if Thou grant'st Me my Request,
To make Thy Vot'ry truly blest,
Let curst Revenge, and sawcy Pride
To some bleak Rock far off be ty'd;
Nor e'er approach my Rural Seat,
To tempt Me to be Base, and Great.


... Jde za tím, co jen v duši zraje,
co v tomto světě zemřelo,
v nesmírném tichu v spící kraje
pro políbení na čelo...


A ruče s králem ztrnulým
vznes’ s pavlanu se drak
a z Prahy k horám namířil
jak ruděžhoucí mrak.


众木摇落时
此君特苍然
节直心愈空
抱独全其天


não és mais do que as outras, mas és nossa,
e crescemos em t nem se imagina
que alguma vez uma outra língua possa
pôr-te incolor, ou inodora, insossa,
ser remédio brutal, mera aspirina,
ou tirar-nos de vez de alguma fossa,
ou dar-nos vida nova e repentin
mas é o teu país que te destroça,
o teu próprio país quer-te esquecer
e a sua condição te contamina
e no seu dia-a-dia te assassin
mostras por ti o que lhe vais fazer:
vai-se por cá mingando e desistindo,
e desde ti nos deitas a perder
e fazes com que fuja o teu poder
enquanto o mundo vai de nós fugindo:
ruiu a casa que és do nosso ser
e este anda por isso desavindo
connosco, no sentir e no entender,
mas sem que a desavença nos importe
nós já falamos nem sequer fingindo
que só ruínas vamos repetind
talvez seja o processo ou o desnorte
que mostra como é realidade
a relação da língua com a morte,
o nó que faz com ela e que entrecorte
a corrente da vida na cidad
mais valia que fossem de outra sorte
em cada um a força da vontade
e tão filosofais melancolias
nessa escusada busca da verdade,
e que a ti nos prendesse melhor grad
bem que ao longo do tempo ensurdecias,
nublando-se entre nós os teus cristais,
e entre gentes remotas descobrias
o que não eram notas tropicais
mas coisas tuas que não tinhas mais,
perdidas no enredar das nossas vias
por desvairados, lúgubres sinais,
mísera sorte, estranha condição,
mas cá e lá do que eras tu te esvais,
por ser combate de armas desiguai
matam-te a casa, a escola, a profissão,
a técnica, a ciência, a propaganda,
o discurso político, a paixão
de estranhas novidades, a ciranda
de violência alvar que não abranda
entre rádios, jornais, televisã
e toda a gente o diz, mesmo essa que anda
por tal degradação tão mais feliz
que o repete por luxo e não comanda,
com o bafo de hienas dos covis,
mais que uma vela vã nos ventos panda
cheia do podre cheiro a que tresand
foste memória, música e matriz
de um áspero combate: apreender
e dominar o mundo e as mais subtis
equações em que é igual a xis
qualquer das dimensões do conhecer,
dizer de amor e morte, e a quem quis
e soube utilizar-te, do viver,
do mais simples viver quotidiano,
de ilusões e silêncios, desengano,
sombras e luz, risadas e prazer
e dor e sofrimento, e de ano a ano,
passarem aves, ceifas, estações,
o trabalho, o sossego, o tempo insano
do sobressalto a vir a todo o pano,
e bonanças também e tais razões
que no mundo costumam suceder
e deslumbram na só variedade
de seu modo, lugar e qualidade,
e coisas certas, inexactidões,
venturas, infortúnios, cativeiros,
e paisagens e luas e monções,
e os caminhos da terra a percorrer,
e arados, atrelagens e veleiros,
pedacinhos de conchas, verde jade,
doces luminescências e luzeiros,
que podias dizer e desdizer
no teu corpo de tempo e liberdad
agora que és refugo e cicatriz
esperança nenhuma hás-de manter:
o teu próprio domínio foi proscrito,
laje de lousa gasta em que algum giz
se esborratou informe em borrões vi
de assim acontecer, ficou-te o mito
de haver milhões que te uivam triunfantes
na raiva e na oração, no amor, no grito
de desespero, mas foi noutro atrito
que tu partiste até as próprias jantes
nos estradões da história: estava escrito
que iam desconjuntar-te os teus falantes
na terra em que nasceste, eu acredito
que te fizeram avaria gross
não rodarás nas rotas como dantes,
quer murmures, escrevas, fales, cantes,
mas apesar de tudo ainda és nossa,
e crescemos em t nem imaginas
que alguma vez uma outra língua possa
pôr-te incolor, ou inodora, insossa,
ser remédio brutal, vãs aspirinas,
ou tirar-nos de vez de alguma fossa,
ou dar-nos vidas novas repentina
enredada em vilezas, ódios, troça,
no teu próprio país te contaminas
e é dele essa miséria que te roç
mas com o que te resta me ilumina


هلالٌ بأفقِالملك تزهى سعودُه
وشبلٌ بغابِ السمر تربى أسودُه
وفرعُ علًى تهتزّ أعطافُ مجده
وينفحُ أبناءَ المحامد عودُه
تباشرتِ الدنيا به وتنافست
مراتبُه في شخصه ومهودُه
وسرّ بني أيوبَ أنَّ مقامهم
محافظة عاداته وعهودُه
إذا غاب ملكٌ لم يغب غيرُ شخصه
وقامَ ابنهُ من بعده وحفيدُه
فيا لك بيتاً في الفخار سعيده
بنوه على حالاته وجدودُه
هنيئاً لبيت الفضلِ أنَّ عمادَهُ
مقيمٌ وأنَّ الملكَ باقٍ عميدُه
وأن وليد الأفضل الملك قد محا
عن الناس حزناً لا ينادى وليدُه
سمعنا به في شهر شعبان فانتهت
لنا والعدى حلواؤه ووقودُه
يكادُ قبيلَ المهدِ تعلو سروجُه
وتنشرُ من قبلِ القماط بنوده
ويهتزّ للجدوى وما هزّ مهده
به وتناغى بالهبات وفوده
شبيه أبيه في الفخار وجده
فيا لقديمٍ قد تلاه جديدُه
سقى الله مثوى جدّه كلَّ مزنةٍ
تضوعُ بها ضوعَ الرياض لحوده
وأبقى أباهُ للسيادةَ والعلى
تُنالُ عطاياهُ وتُحمى جنودُه
وأنشأه في الجود والبأس نشأةً
يبيد بها تبرُ الثرى وحديده
أما والأيادي الأفضلية إنها
تحمّل جهدَ الحمدِ حتى تؤوده
لقد نهضت علياهُ نهضة ماجدٍ
قصيّ مداهُ فائضات مدُودُه
مضيءٌ وما في الأفق برقٌ نشيمه
مفيءٌ وما في الأرض خصبٌ نرودُه
له عزمات في العلى شادَوِّيةٌ
لها أبداً من كلِّ عزمٍ سديدُه
فما همّها إلا ضعيفٌ تسوسه
بفضل نداها أو قويٌّ تسوده
مقسمةٌ أقلامهُ وسيوفهُ
لنعماءَ يبديها وطاغٍ يبيده
عزيزٌ على الساعي مداه وهذه
مهابته عصر الشباب وجوده
إذا كان حربٌ فهو سفَّاحُ يومه
وإن كانَ رأيٌ غامضٌ فرَشيدُه
يرَجّيه من بحر القريض سريعه
فيلقاه من بحرِ النوالِ مدِيدُه
يساويه في حق العلى متشبهٌ
إذا ما تساوى سبطُه ويزيدُه
ويسمى سعيداً دهرُه ومباركاً
فصحَّ لنا أنَّ الدُّهورَ عبيده
تسوق إليه كلّ سعدٍ يشاؤه
وتخدمه في كلِّ أمرٍ يريده
فلو أننا في يوم قصد جنابه
سألنا شباب العمر كادَ يعيده
فلو أنَّ أقمارَ السماء تحجبت
لأغنى سراةَ الليل عنها وُجودُه
ولو أنه لم يحشدِ الجيشَ للوغى
كفتهُ سطاهُ أن يجرَّ حسودُه
ألا إنَّ سلطانَ المعالي محمداً
لمشكورُ سعي المكرماتِ حميدُه
فليتَ عمادَ الدّين يبصرُ نسله
وقد جلّ مسعاهُ وزادَ عديدُه
وما هو إلاَّ بيتُ ملكٍ منظمٍ
فمن أجلِ ذا أيامه تستعيدُه
أأزكى الورَى نفساً وأكرم معشراً
وأمكنهم من سؤدَدٍ تستجيدُه
بكم غنيتْ حالي عن الناس وازدهى
نظامُ كلامي فيكمو وفريده
فما الدّرّ إلاَّ دونَ نظمٍ أنصه
وما القصر إلاَّ دونَ بيتٍ أشيده


O, könnten dir es unsre Lippen sagen,
Wie gern wir dich in unserm Kreise sehn,
Wie kindlich treu dir unsre Herzen schlagen
Und Gottes Segen deinem Tun erflehn.


On mi je tam vsadil
zahradníček švarný,
pěkně je ohradil.


Hej, pyšně, hory, vedete si:
zoř rumění se s vašich čel,
šat čistší máte nad úběl
a kolem modrým pasem – lesy.


Aber mir, dem Ruhelosen,
Ist vertrauter dort die Nacht,
Wo die Wetterbäche tosen
Und im Sturm die Föhre kracht;


Me voici donc à Rade : et vous pensez, sans doute,
Puisque j'ai commencé par vous parler du jeu,
Que j'eus pour premier soin d'y perdre quelque peu.
Vous ne vous trompez pas, je vous en fais l'aveu.
De même que pour mettre une armée en déroute,
Il ne faut qu'un poltron qui lui montre la route ;


Mit wundersamer Tugend gegürtet ist die Maid;
Es pflegen ihrer Jugend ihre Brüder beid',
Alf geheißen Blondbart und Erek Harfenschall,
Seit Alf der Weise zechet mit Odin in Walhall.«


Jouissons des ses rares delices
En evitant ses precipices,
Et le sentiment le plus beau,
L'amitié tendre, nous soulage,
Dans les malheurs nous encourage,
Et nous guide jusqu'au tombeau.


Bože, jak to šumné,
když je milý u mne,
když se ke mně shýbá
a mne v ústa líbá.


il qual con eccellente stil vi scrisse
il sommo ben, le pene e la gran morte:
gloria fu delle Muse mentre visse,


Mon espérance était tombée
Sur le dos, comme un scarabée.


Kmet kobzar za vsí v chochlů kole
(as poslední) tu hraje, slep – –
Již za mnou mizí ves i role
a přede mnou zas širá step,
zas moře trav pod nebes bání,
v němž zní jen větrů bujných šum,
a nekonečnou letí plání
jen sama kibitka mých dum.


WHILE others sing the heroes glorious fate,
And tune to warlike strains the sounding lyre,
Their noble lives, their fearless deaths relate,
Their gallant deeds, which wake the Muses fire;


čásť zadní, odloučená, odlehlá
od velkých síní hlučných, nádherných
jí byla domovem. Tam vyrostla
jak v stínu klášterním a málo kdy
tvář jinou viděla než matky své
neb staré chůvy. Někdy návštěvou
jen dívka přišla v stejném stáří s ní,
neb s přísným hledem stará příbuzná,
neb onen kněz, jenž víru vykládal
a číst ji učil, psát a modlit se.
Máť učila ji zpívat, na harfu
a loutnu hrát, a v duši vštípila
ji celý poklad písní nejdražších.
A otec její syna strádaje
jí, místo jemu, denně vykládal
o slávě předků, pych až vzbouzel v ní,
a s výmluvností vzletnou, silnou tak,
o rytířství jí mluvil křesťanském
a o významu velkém Siény,
že duše její mocně plamennou
se vzňala láskou k městu rodnému.


Menet a kunyhóba betekint, de senki
Odabent nem látszik, hívásra se’ jön ki,
Ordas paizs ott csak jelenti a kobzon
S gyermekfejü bunkó, hogy: „nincsenek otthon”.
Vissza tehát Lajos siet a táborba:
Hozza-e Conturszi adaját hódolva?
S feledtetik (amit oly örömest mondok)
Efféle kalandját a királyi gondok.


„Ne,“ zas Hanuš, „ne jich, ale lidí!
Šetřím Čechy, šetřím celou zemi,
po níž bída kalným okem mhourá,
vztek a zloba chrámy, chaty bourá
a pláč proudí všemi ručejemi!
Lidskosť chcete? Ona drž vám zbraně,
chcete právo? Šetřte rodných práv,
svaty buďte žen a dětí skráně,
ctěte svatý řád a svatý mrav;
láskou získejte svým sborům sil,
ne však činy prostými vší kázně;
vím, že mnohý k vám se připojil
z lačné hrabivosti, plaché bázně,
jestli však boj nešťastný nás schvátí,
zpátky prchne zas a stokrát splatí
vše, co nyní vy jste vykonali...“


Und suchen wird er immer so,
Wird nicht des Lebens werden froh,
Nicht mehr die Morgenstunden
Am purpurrothen Himmel sehn;
Berg auf und nieder muß er gehn,
Bis daß er sie gefunden.


Poi entrava nell'isola, e furtiva
in fra il tronco del tremulo e del faggio
guatava se al boschivo romitaggio
l'amico del suo sogno conveniva.


So sag ich von Grund der Seele:
Schwartz soll meine Farbe seyn/
Biß des schwartzen Grabes-Höle
Schleust den todten Cörper ein.


e o sono, a mais incerta barca,
inda demora,


Jdou radosti, strast za nimi se řítí
a stesk a touha duši v pouta spíná
a srdce krev svou dává tomu žití –
a zapomíná.


Teco son io, Signor; già intendo e veggo
Felice osservatore i detti e i motti
De' Semidei che coronando stanno
E con vario costume ornan la mensa.
Or chi è quell'eroe che tanta parte
Colà ingombra di loco, e mangia e fiuta
E guata e de le altrui cure ridendo
Sì superba di ventre agita mole?
Oh di mente acutissima dotate
Mamme del suo palato! oh da mortali
Invidiabil anima che siede
Tra la mirabil lor testura; e quindi
L'ultimo del piacer deliquio sugge!
Chi più saggio di lui penètra e intende
La natura migliore; o chi più industre
Converte a suo piacer l'aria, la terra,
E 'l ferace di mostri ondoso abisso?
Qualor s'accosta al desco altrui, paventano
Suo gusto inesorabile le smilze
Ombre de' padri, che per l'aria lievi
S'aggirano vegliando ancora intorno
Ai ceduti tesori: e piangon lasse
Le mal spese vigilie, i sobrj pasti,
Le in preda all'aquilon case, le antique
Digiune rozze, gli scommessi cocchj
Forte assordanti per stridente ferro
Le piazze e i tetti: e lamentando vanno
Gl'invan nudati rustici, le fami
Mal desiate, e de le sacre toghe
L'armata in vano autorità sul vulgo.


Willst du ewig fröhlich sein,
Freu dich nur in Gott allein!
Trost und Freud' in andern Dingen
Muß zuletzt Betrübnis bringen.


Wer hätte dis gedacht? den Arete geehret/
Den Agerona küsst; Apollo selber lehret/
Moratæ lieben sohn/ vnd den dem alle neun
Pieriden geweist jhr Griechisch vnd Latein/
Beneben vieler kunst: der/ was da ist geschehen
In alt-Italien vnd Franckreich/ hat gesehen/
Auch wo die Säine theilt Pariß die grosse stat/
Der Niederlandt durchreist/ vnd recht erfahren hat/
Was recht vnd vnrecht ist/ der dem/ was Vlpianus
Vulteius/ Bartolus vnd der Justinianus
Ein keiser/ hat gelehrt/ ergeben gar vnd gantz
Dem setzet Venus auf einn grünen myrtenkrantz:
Ey/ ey/ wie nun? ist denn kein einiges gesetze
Im rechtes-cörper nicht/ das durch – die starcken netze
Der liebe – reißen kan? hilfft denn nun kein Latein
Für herbe süßigkeit/ für süsse liebes-pein?
Herr bräutigam ist dis das eifrige studieren?
Ist dis der lorbeerkrantz/ mit dem euch wolte zieren
Minerva? folget dis auff ewre weite reis'?
Ist dis all' ewre müh'/ ewr vngesparter fleiss?
Ist dis der milde schweiss/ der ewre bleiche wangen
Beflossen hat? ist dis/ was ich nähst angefangen/
Von euch/ o werther freund/ zu bringen in dis lied?
Welchs mir Apollo wol drey dreymal wieder-rieth.
Die weil mich selben tag aus Castalis zutrincken/
Die Venus abgelockt mit schmeichellichem wincken/
Also/ daß dieses lied/ nicht war/ wie sichs gebürt/
Mit Hemus-blümelein poëtisch ausgeziert.


Mily szép a nyáj.
Láttad már nagyszerű hömpölygését?
gyapjas hátak fehér hullámait
homéroszi mezőkön?


Al ocaso del día en que moriste
se acostó el sol en nubes de sangria,
en nubes agoreras que anunciaban
el tormentoso anhelo de los hombres.
La pobre codorniz presa en la jaula,
a la que vino desde el mar traída,       Números XI, 31.
salta buscando libertad y vuelo
sobre los trigos, y en sus vanos saltos
de su prisión el techo con la sangre
de su cabeza sella, y a las veces
sucumbe así de sus anhelos mártir.
¿No es acaso esa sangre del poniente
señal del pensamiento dolorido
de la pobre alma humana, que con saltos
de loco escudriñar quiso la bóveda
del cielo azul romper y ver los ojos
de Aquel que a dar tu sangre así Te enviara
como remedio de esa sangre trágica?
Ciegan, crueles, al condor de los Andes,
los sueltan, y el ceñudo soberano
de las crestas, creyéndose en el fondo
de la barranca sin luz, levanta el vuelo,
derecho, a plomo, así como guardando
sus alas de los tormos de las rocas;
va buscando la luz sin ojos, sube,
no la encuentra, ¡cuidado!, y va subiendo,
y llega a las alturas en que el aire
para el vuelo y el huelgo se adelgaza;
no logra respirar, sigue buscando
la luz de vida con sus cuencas ciegas;
pliega sobre su pecho que revienta
su corvo pico y se desploma muerto.
Así del hombre el insaciable espíritu
tras de la luz se alzó hasta las alturas
donde no hay aire para el huelgo y vuelo
saber buscando a trueque del ahogo;
pero bajaste Tú, luz de la Gloria,
la vida que era luz para los hombres,
luz que en oscuro brilla iluminando
a todo hermano tuyo que a este mundo
a respirar el graso aire del valle
mejido con la boira de las lágrimas
y del sudor penitencial se viene.
Con tu muerte trajiste Dios al suelo.
Y la luz verdadera has enterrado;
con ella nos bañaste las entrañas;
de tu sangre, que es la luz, has hecho sangre
de nuestras almas, dando vista al ciego.
Dios antes nos cegó para traernos
como a Saulo, camino de Damasco,       Hechos IX, 8.
a morir a tus pies, y con tu muerte
darnos la luz a cuya busca errábamos
por las alturas del mortal saber.


Donna real, qua giù dal cielo scesa,
acciò che 'l mondo in riverenza v'aggia,
ché di voi né più bella né più saggia
ancor non vide o più d'onore accesa,


Oh de vannak, kik most kinn bolyongnak
A viharban szabad ég alatt,
Fürteiket megcibálja a szél,
Amidőn mellettök elszalad.


Kendnek sok fájdalmát
Szívesen fájlaljuk
S e fájó országban
Kendnek ős szerepét
Szívesen vállaljuk.


Así grita procaz el torpe encono
de secta impía, que volcar quisiera
familia, propiedad, altar y trono


	Terzi Cercate il vero, iustizia conseguendo;
al ben comune la mente intera e franca,
perch'ogni regno sanza questo manca.


Drumb hieß Er zwey Jünger gehen:
Vnd den Speise-Saal bestehen/
In dem vor der letzten Stund/
Er könnt' auffrichten seinen Bund.


راحَ الزَمان وَلا علم عَن العلم
وَلا سَلام عَلى سَلمى بذي سلم
باتَت تقسم قَلبي نية وقفت
قَلبي عَلى الجيرة الغادين عَن اضم
فبت أندب وصلا غير متصل
بالمنجدين لصرم غير منصرم
رضيت حكم الهَوى العذرى لي وَلهم
فَما اِرتَضوا سفح دَمعي دون سفك دَمي
أَدرج القَلب من شهر إِلى سنة
عنهم وأرضيه دون الوصلبالحلم
يا نازِلا بر بانجد أعدخبرا
عَن معهد بعقيق الرمل منهدم
وَدمنة قسمت بالبين أَربعها
بين الزَمان وبين الريح والديم
لَم يَبقَ منها سوى الاطلال خامدة
أو الجآذر والآرام في الاطم
وَما رعيت هَواها اذ مررت بها
الا بدمع عَلى الخدين منسجم
أَطارح الدار تَسليمي وَلَو عقلت
لا خبرتني عَن عاد وعن أرم
يا لائمي دع فؤادي للهموم فَلضو
لاقيت بعض الَّذي لاقيت لم تلم
وَخل قَلبي لنار الوجد محرقة
وَالجفن للدمع والاعضاء للسقم
كَم حول الدهر حالاتي وَها أَناذا
أَلقاه حين لقاني غير مهتضم
وَكَم تغيرت الايام وَالتبست
فَما تغيرت اخلاقي وَلا شيَمي
لا أَشرب المر موثوقاً به طمعا
وَلا أَقول عَلى ما فاتَ واندمي
وَلا يخوفني دهريحول وَلا
هول يهول وَلا تهديد مصطلم
وَفي قعار جناب ما نزلت به
الا أَممنت أَمان الصيد في الحرم
أَلوذ بالمشهد المَحروس منتصرا
كأَنَّني منه في ركن وَملتزم
حيث الجَلالَة مضروب سرادقها
وَالنور مبتسم بجلود حي الظلم
اللَه أَكبر ذا الطود المنيف ذرأ
ذا العالم العلم ابن العالم العلم
هَذا النهارىالَّذي في ضمن تربته
حج وَمُعتَمِر للأَنيق الرسم
ذا البدر ذا القطر ذا البحر المحيط غني
زاكي المناصب سامي القدر والهمم
هَذا محمد السامي فَتى عمر
لب اللباب ابن أم الجود وَالكرم
ذا الكامل الفاضل الفياض ناثله
غوث العَشائر غيث الخير وَالنعم
ذا الابلج المتقى من أمة وسط
مخاطبينبكنتم خير في القدم
أَغر كالشمس لا يَخفى عَلى أَحد
الاعلى أَحدعما يَراه عمى
لَو صور الخلق من قول ومن كلم
لكان معنى لمعنى القول وَالكلم
وان يكن بشرا من قوم اِشتَبَهوا
خلقا فَما صفر كالاشهر الحرم
لَم تلهه بهجة الدنيا وَزخرفها
وَلا التفاخر بالاتباعوَالخدم
له الكَرامات والاحوال ظاهرة
في الشرق وَالغرب بين العرب وَالعجم
فالكائنات لديه غير غائبة
والارض بين يديه خطوة القدم
وَالحجب وَالعرش وَالكرسي بارزة
في عينه في رموز اللوح وَالقَلَم
يَدعو الفَتى باسمه حقا وَينسبه
صدقا عَلى بعده وَالبعد كالامم
مكاشف بخفيات الامور فَما
غيب بخاف ولا سر بمكتتم
تبدي فراسته أَنوار حكمته
وَما أَمين عَلى غيب بمتهم
مَولاي مَولاي كَم أَدعوك مفتقرا
وَكَم اشافهك الشكوى فَما لفم
فاسمع ولب ندائي بالاجابة يا
منزه السمع عَن وقر وَعَن صمم
ان الفَقير الحرازي صاحبي عثرت
به كَبائرهفضلا عَن اللمم
وَقَد وصلت إِلى هذا الجناب وَلي
فيك الظنونومن وافى حماك حمى
مستنجدا بك من هول المعاد فخذ
بذمة منك لي يا وافي الذمم
ان لم تقم بي نهوضا كلما اِعترضت
لي الحَوادث لم أَنهض وَلَم أقم
وَكَيفَ حيلة من عسى وَيصبح في
بحر محيط من الاوزار ملتطم
فانظر إِلى بعين اللطف منك لكي
يَلقاني الخطب نحوي ملقى السلم
واكف السناجي عليا طول غربته
وَصنعه من جور دهر خائن خصم
وَكن لقائلها عَبد الرَحيم اذا
ضاق الخناق له من أَمنع العصم
فَلَم يَزَل بك في أمن وَفي دعة
وَفي جناب عَزيز القدر محترم
فأَنتَ يا موسم الزوّار ملجؤنا
عما نحاذر في الدارين من نقم
قل أَنتما من اصيحاني وَحاشيَتي
وَمن خصائص اتباعي وَمن حشمي
وَعم بالخير أَهلينا وَجيرتنا
ومن يَلينا من الاصحاب وَالرحم
مني السَلام عَلى أَنوار قبرك ما
تحاوبت ساجعات الايك بالنغم
وَجاد مشهدك المَيمون منسجم
بخص مستودع الاحكام وَالحكم


Ó, tiszta üdv, mi dallamára
Általsuhan a vágyak betegén!
S a lágy zenébe minden elhal,
Minek hatalmát rettegém.


Tento skvostně vytesaný kámen
Kryje pozůstatky pána
Nebožtíka Tulipána;
Buď mu lehký odpočinek. Amen.


A táhne průvod figur mého žití,
zlých, dobrých – kývá na mne tajemně,
v jich zracích zášť i láska dál se třpytí
a chór ten němý splývá do země...


Y habiendo sido su lugarteniente
valor mostrando en armas infinito,
librasteis a Ponblín de un gran conflicto
fama alcanzando y gloria permanente.


A jaké ticho!
Jen motor duní, sviští vzduch,
leč neohluší
mlčení vážné toho ticha zde.


Ó miláčku, to hlava dnes mi šílí...
Dnes noc je zimní a vše dýše mrazem,
ten kraj se ztápí v závoj sněhu bílý –
a tenkrát jaro snášelo se na zem.


syn doby mdlé a chabé, spjaté v nudu,
tvé verše může pouze čítat v studu.
Co byla nám jen platna revoluce?


Dies ist der Mann, der sterben kann
Für Gott und Vaterland,
Er läßt nicht ab bis an das Grab
Mit Herz und Mund und Hand.


"O, faithful found! what joy in grief! —
" Lift up again thy dove-like eyes!
"O God of wrath! eternal bars
" 'Gainst our, once guiltless, union rise.


 Jaj, megégtem;
Ez pokolnak fajzata.


A srdce hárá plamenem,
a „miluj! miluj!“ zalahodí;
kříž z větví káže: „Víru měj!“
a zeleň novou naděj rodí.
Tak láska lásku zbudila,
a život láskou z hrobu vzkříšen;
poušť rozkošnou je zahradou,
zní zpěv, kde mrtvých ston byl slyšen.


Нева, свод лип, беседка, розы,
Луна, поющий соловеМоленья робкие и слезы,
И бледность в памяти моей…
Другие дни, мечты другие!
Но часто думаю о ней,
Про очи темно-голубые,
Как небо северных ночеТеперь, быть может, в думе сладкой
Вздыхает милая в тиши,
Быть может, слезы льет украдкой
При светлой памяти души?
Иль слезы время осушило,
Иль клятв минувших след погиб?
И сердце женское забыло
Неву, беседку, своды лип?


A pochybností neznat hles,
jež v duši nesvár nítí,
– jen cítit, jak je krásno dnes,
a dýchat jen a žíti!


Ihr Lerchen, schüttelt den Tau von der Brust!
Fliegt auf aus Furche und grünender Saat,
Hoch über der höchsten Berge Grat
Schwingt euch empor in jubelnder Lust
Und jauchzt es in alle Lande hinein:
Sie ist mein!


Hier, liebe Leute, in diesem schönen Wagen
fahren zwei Menschen seit vielen schönen Tagen.
Sie fahren bei Regen wie bei Sonnenschein
immer gradaus ins Blaue hinein.
Auch das schlechteste Wetter ist ihnen nicht grau;
hell lacht der Mann, warm lächelt die Frau.
Sie schaukeln das Glück auf ihren Knien,
und an einem Hochzeitstag fragt sie ihn:


Einen Blick in seinen Blick zu senden,
Nun entfesselt ganz vom Sinnentrug,
Ihn zu flehn, voll Mitleid mir zu spenden
Einen Strahl aus höherm Sternenflug.


Král na to též na knihu přísahal,
na svaté Mohameda zákony,
že najde-li, jak jistí Ganelon,
při zadním voji reka Rolanda,
že usmrtí jej. Načež Ganelon:
„Buď vůle tvoje, králi, žehnána.“


Der Erde Kinder vor ihnen
Ergreifet die kindliche Zeit,
Eh Unglück der Liebe erschienen,
Eh Frühling sie wieder befreit.


心为形之君
所主一身政
持养常清明
百体皆顺令


Amore e Marte fan strida e rumore:
l'un saette, catene e lacci afferra,
l'altro spade, elmi, scuti, lanze e dardi.


És da origem do mar, vens do secreto,
do estranho mar espumaroso e frio
que põe rede de sonhos ao navio
e o deixa balouçar, na vaga, inquiet
Possuis do mar o deslumbrante afeto,
as dormências nervosas e o sombrio
e torvo aspecto aterrador, bravio
das ondas no atro e proceloso aspect
Num fundo ideal de púrpuras e rosas
surges das águas mucilaginosas
como a lua entre a névoa dos espaço
Trazes na carne o eflorescer das vinhas,
auroras, virgens músicas marinhas,
acres aromas de algas e sargaço


九月傲霜秋草衰
黄花偏解与秋期
玉堂天上同声远
满目寒香欲待谁


Je krásné jaro národů,
jež stará pouta láme,
tak na pouť k svému obrodu
se bez váhání dáme.
Živ zlatým klasem nebo hložím
vždy volný na svém zůstanu,
duše ni těla nepodložím
žádnému nikdy tyranu.


Vígan fiúk! igyunk egy tust:
A jó kedv tán nem úri jus,
Se nem dézmás vagyon.
A nóta sincs árendában,
Válogassunk a javában,
Mikor kedvünk vagyon.
Garázda nép mi nem vagyunk,
Megkövetem csak mulatunk.


WHEN our first Father thro' the dreary waste
From Eden's plains an exile sad must go,
Oft he recall'd each scene of pleasure past,
Felt the dire change, and bade his sorrows flow.


Und als das Kind geboren ward,
Die Wehmutter sprach: »Ei seht!
Es trägt ja ein Glückshäubelein,
Wie Sammet weich, wie Seide fein,
Es wird einst vor dem Volk erhöht.«


Laut wie des Stroms donnern der Sturz,
Freiheit! schall' über die Berge,
Schall' übers Meer dein Triumphlied;
Opfer und Preis, Retterin, dir!


Зелен березами, липами, кленами,
Травами зелен, в цветах синь, желт, ал,
В облаке жемчуг с краями калеными,
В речке сапфир, луч! вселенский кристалл!
В воздухе, в вольности, с волнами, смятыми
В песне, в бубенчике, в шелесте нив;
С зыбью, раскинутой тминами, мятами,
Сеном, брусникой; где, даль осенив,
Тучка нечаянно свежестью с нежностью
Зной опознала, чтоб скрыться скорей;
Где мед и дыня в дыханьи, — над внешностью
Вечной, над призраком сущностей, — рей!
Вкус! осязанье! звук! запах! — над слитыми
В музыку, свет! ты взмыл скиптром-смычком:
Радугой режь — дни, ночь — аэролитами,
Вой Этной ввысь, пой внизу светлячком!
Слышать, вкусить, надышаться, притронуться —
Сладость! но луч в лучшем! в высшем! в святом!
Яркость природы! Земля! в сказках «трон отца»!
Быть с тобой! взять тебя глазом! все в том!


Úgy fáj az élet!
Nyílt seb vagyok!
Fájnak a tárgyak!


Ősz, fáradt isten! - csendes és unott,
Kinek halavány ujjaid közül
Arany hullt, s már aranyaid unod,
Szeretsz-e? - lelkem hozzád menekül.
Szemed sárga, hűvös nézését küldd le
A szívemig a hervadt végtelenből,
Ím hozzád búsan és keserűn leng föl
Eltűnődésem lassú tömjénfüstje...


Tak zvolna – tak smutně – tak sám a sám
svou loďku dál životem sunu –
což nechtěla pražádná dušička
sem do mého vsednout člunu?


Und sei's! Führst du dereinst, o Genius,
Die letzte mir herauf der Erdensonnen,
Zum großen Gange gieb durch deinen Kuß
Die Weihe mir! Unsterblich sind die Wonnen,
Ich fühl' es, die mir deine Huld verlieh;
Ins Jenseits auch hinüber nehm' ich sie.


Zog es auf an eins kindes stat;
als er war alt achtzehen jare,
war er ein jüngling schon und glat
zu hof, der könig in gsehn ware,
sach im ein zeichen an der stiren,
darbei tet er gwiß judiciren,
das der jüngling dises kint wer;
der herzog tet sein ankunft sagen.
der könig ruft den knechten her,
die das kint in walt heten tragen,
die sagten, wie es wer ergangen
und teten begnadung erlangen.
Erst daucht den könig sein von nöten,
den jüngeling heimlich laßen zu töten,
und gab dem jüngling einen brief,
den solt er weit der köngin bringen.
als er nun unterwegen schlief
in eines ritters haus, gechlingen
der ritter den brief öfnen wase
und den gar heimlich überlase:


Tu, neznat odkud, neznat jak,
v tu zem přiletěl zlatý pták;
v snět suchou used’ letem,
a sotva se jí dotknul tak,
údivem žasnul každý zrak,
neb větev, – už to nejinak, –
se obalila květem.


A stále ještě v paměti jich záře žije minulá,
když mysl k tobě zaletí, ty opuštěný ostrove,
z nějž chtěla vyplout mladost má a na němž bídou zhynula,
než vydala se na cesty tak blouznivé, tak bláhové.


Hören muß ich, und ruhig kauern,
Schelten der Fremden Übermut;
Sehen die Mutter beten und trauern,
Aber gefangen in diesen Mauern
Kühlen am Tacitus meine Wut.


Ten proud sobě skalím dráhu klestí,
Který vody prvotního žídla
Sebou vleče ve vše nová sídla.


Dimòrasi nel centro la çentile,
liçadra, adorna, quasi vergognosa;
e però via plu splende.
Apresso dag soi piedi l'alma humile
sol la contempla sì forte amorosa,
che a nul'altro atende;
e possa che nel piacere si accende,
li beg ogli se levano suave,
per confortare la sua cara ancilla:
unde quine sentilla
l'aspra saetta che percosso m'ave,
tosto che sopra me strinse la clave.


Lieber Mond! verstecke dich,
Wenn mein Liebster zu mir fliegt,
Daß die Neugier müde sich
Auf dem platten Bauche liegt.
Lieber Mond! verstecke dich,
Wenn zu viel mein Auge sagt;
Denn wer ist so schwach, wie ich?
Lieber keinen Streit gewagt!
Lieber Mond! verstecke dich,
Wenn er meine Lippen küßt;
Denn ich Arme schäme mich,
Ob er gleich ein Engel ist.
Lieber Mond! verstecke dich,
Wenn die Abschiedsstunde schlägt,
Daß bei meinem Kummer sich
Nicht das Herz in ihm bewegt.
Lieber Mond! verstecke dich,
Wenn zurück mein Liebster kehrt,
Bis du – was klingt süßer? sprich! –
Seiner Flöte Ton gehört!


Jak tu tvrda leží, stojí,
zem ta s nebem přec je pojí.


قالت: أحبك!
فاعتليت بقولها موجا
تلاطم في خواطر صب
قالت: فديتك!
كيف صار فداؤها زبدا
تلاشى فوق شاطئ قلبي؟


村落人家柳过墙
舞腰曾共小姑长
点妆拂黛留相学
卷叶吹芦莫漫狂


Magyar Miska olyan ember,
Hogy a könyvet nem szereti,
Csak azt hányja, csak azt veti:
Minek a könyv? kell is neki.


Habt acht! es geht der Bundschuh um!
Es schlug die adligen Schächer
Der Freiheit Evangelium,
Der Pechkranz flog auf die Dächer.


hoy
mañana


A Te lelkednek kettős kertje van,
Kétféle rózsafákat öntözöl,
S mint Nikodémus Mesteréhez éjjel:
Művészeted kertjébe úgy szököl.
Halkan osonsz, halkan, lábujjhegyen,
Mintha meglopnál mindíg valakit, -
Pedig csak imádkozol a hegyen...


En una silla de montar
Hice un viaje por el infierno.
En el primer círculo vi
Unas figuras recostadas
Contra unos sacos de trigo.
En el segundo círculo andaban
Unos hombres en bicicleta
Sin saber dónde detenerse
Pues las llamas se lo impedían.
En el tercer círculo vi
Una sola figura humana
Que parecía hermafrodita.
Esa figura sarmentosa
Daba de comer a unos cuervos.
Seguí trotando y galopando
Por espacio de varias horas
Hasta que llegué a una cabaña
En el interior de un bosque
Donde vivía una bruja.
Un perro me quiso morder.
En el círculo número cuatro
Vi un anciano de luengas barbas
Calvo como una sandía
Que construía un pequeño barco
En el interior de una botella.
Me dio una mirada afable.
En el círculo número cinco
Vi unos jóvenes estudiantes
Jugando al futbol araucano
Con una pelota de trapo.
Hacía un frío salvaje.
Tuve que pasar la noche
En vela en un cementerio
Arrimado contra una tumba
Para no morirme de frío.
Al otro día continué
Mi viaje por unos cerros
Y vi por primera vez
Los esqueletos de los árboles
Incendiados por los turistas.
Sólo quedaban dos círculos.
En uno me vi yo mismo
Sentado a una mesa negra
Comiendo carne de pájaro:
Mi única compañía
Era una estufa a parafina.
En el círculo número siete
No vi absolutamente nada
Sólo oí ruidos extraños
Escuché unas risas espantosas
Y unos suspiros profundos
Que me perforaban el alma.


ليس عندي قصائد سرية
أحتفظ بها في جوارير
إن القصيدة التي لا أنشرها
هي زائدةٌ شعري
مهددةٌ بالإنفجار كل لحظة


Jancsi ereiben nem folyt víz vér helyett,
Szivében hatalmas tusa keletkezett;
De lecsillapítá szíve nagy tusáját,
Emlékezetébe hozván Iluskáját.


kuş olam, kanat çırpam semalarda;


dök, dünyayı kemirmeye çalıştığın dişlerini


Por ásperos caminos he llegado
a parte que de miedo no me muevo;
y si a mudarme a dar un paso pruebo,
allí por los cabellos soy tornado.


Frisch auf mein Herz! und preise
Dem Herren deinen Gott.
Rühm nach der Engel Weise
Dem grossen Zebaoth.
Dank ihn zu dieser Zeit
Vor seine Freundlichkeit,
Denn seine Güt und Treu
Steht dir auf ewig bey.


Kdo lomozem povinností
Kotrbu si ohlušil,
Neb při brku v shrbenosti
Údů pružnosť ukrušil,
Do besedy ať uteče!
Tam mrtvolu zotaví,
Svízel trampot s sebe svleče,
K novým snahám chuť zpraví.
Proto, bratří! a t. d.


إِذا سَلَقَت عِرسُ الفَتى في كَلامِها
فَما هِيَ إِلّا سِلقَةٌ عارَضَت سِلقا
وَأَحسَنُ أَثوابِ الأَوانِسِ بُردَةٌ
مِنَ الحُسنِ لا تُنضى لِغَسلٍ وَلا تُلقى
وَيَفعَلُ فِعلاً سَيِّئاً رَبُّ مَنظَرٍ
جَميلٍ وَيَأتي الخَيرَ مَن لَم يَرُق خَلقا
وَما أُمُّ غَيلانٍ مُحَرَّمَةَ الصَلى
وَلا أُمُّ لَيلى في مَحابِسِها طِلقا


A vlny dmou se kol a záchrany tu není,
v co doufat není tu, v co věřit není více...
Bouř hučí, hyne loď a moře výš se pění –
a dole v hlubinách je trosek na tisíce...


NOTA: O "Canto IV - Nos Túmulos" é composto de 43 parte


Solo fra i sensi contumaci ancora
Quello per cui si odora
Si serbava innocente; un ramo, un fiore,
Un grato arabo fumo
Nudriva i suoi desir. Quando improvviso
Violento deliro
Lo tradì, lo sedusse. Ingordo, insano
Altro volle che odor. Dall'Indo ignoto
Le sue delizie ricercò. Per lui
Cento solcano onuste
Di peregrine fronde
Audaci antenne il vasto sen dell'onde.
Da queste foglie appunto,
All'ombra inaridite
E in lievissima polve indi converse,
Il suo miglior si tragge
Prezioso alimento. A noi l'Ibero
Lo reca, e la cortese
Ispali gli dà nome. Assai diverso,
Benché sembri simìle,
È quel che a prezzo vile (ond'è comune)
Dal Batavo si merca. Altro ne manda
Ancor la Senna di color più fosco,
Quasi in tronchi diviso, e assai conviene
Sovra inciso, qual cribro, aspro metallo
Sudar limando: e come tu sovente
Del già trito frumento
Ne cogli il più bel fior, così di quello
Separarne è costume
Con rado velo il più sottile, e poi
Aspergerlo d'umor. Di questa ognuno
Esca varia gradita,
Pasce l'avida brama: ad ogni istante
Le immonde dita appressa
Alle nari suggendo, e ognor frattanto,
Di lordezze frequenti intriso e incolto,
Ne sazia fin le vesti, e tinge il volto.
Con mano ingiuriosa
Pari oltraggio al sembiante
Fan seguaci le Ninfe
Né san forse perché. Non ti seduca,
Clori, l'esempio. Alla tua man perdona,
Perdona al tuo bel volto: ah! se cominci,
Non ti saprai frenar. Del reo costume
Così trionfa il lusinghiero incanto,
Che a voi fu pria delitto e adesso è vanto.


Der Tochter zitterten, hinknieend, alle Glieder!
Der Vater nahm das Schwert, und hieb
Den schönsten Mädchenkopf
Der liebsten Tochter ab,
Faßt ihn beim Schopf
Und legt ihn sanft ins Grab!


Jüngst brach aus seinen alten Schranken
Das Chaos los,
Da rißen Reiche, Throne sanken
Vom ersten Stoß.
Die wüsten Fluten überschwellen,
Was fern und nah;
Du stehst noch wie auf Felsenwällen
Ein Eiland da.


Zlíbám celou: padne opona!
Jmu se co stín, došed Charona:
Nu vez tedy v ony stínů říše.


Bekränzt mit Blüthen strahlender Hoffnungen,
O jede Knospe reife zu Edens Frucht!
Doch den nur krönt Allvaters Segen,
Der ihn ergreift mit des Strebens Inbrunst.


Alsdann funckelt, lodert, blitzet,
Schnaubt und braust sie mit Gewalt,
Wodurch sie weit stärcker hitzet,
Wann die Welt erstarrt und kalt.
Draus man Gottes Allmacht lernet,
Da, wann sich die Sonn' entfernet,
Und der Frost die Welt verheert,
Sich des Feures Kraft vermehrt.


ألا بالتعاضد فلنبتد
فمدوا يديكم فهذي يدي
فهذا بجاه وهذا بمال
وهذا بعلم لكي نهتدي
وهذا براي يشير علينا
وهذا بروح لنا يفتدي
أما تنظرون إلى المصريين
فهلا بنخوتهم تقتدي
فكونوا لكلمتنا جامعين
لكيما يتم بها مقصدي
وكونوا لرايتنا رافعين
فهل للعزيمة من موقد
وكونوا رجالا يصان حماهم
فهل للحمية من عضد
ألا يا أيها القوم لا طاب نوم
لمن بالبسالة لا يرتدي
هو الجبن لا كان للحر وصفا
فكم ساق وحشا إلى الأسد
اليكم أشير فأين الشعور
وأين الوفا والصفا الأحمدي
فماذا التنافر ماذا التقاط
ع ماذا التأخر بالبلد
وماذا التقاعس ماذا التخاذ
ل ماذا التظاهر بالجلد
وماذا التهاون ماذا التكاس
ل ماذا التظاهر بالجلد
وماذا التراجع ماذا التجا
هل ماذا التصامم عن مرشد
فأين التعاون أين الحماس
ة أين التوصل للسؤدد
وأين المروءة وأين الشهام
ة أين المقاوم للمعتدي
وأين المعارف أين المدار
س هل للتيقظ من موجد
وهل من صلاح وهل من سماح
وهل من سياسي لنا منجد
وهل في الأهالي لنا من رجال
تعيد المعالي بكف ندي
وهل من همام سعى للامام
يهمة سام سما الفرقد
أترجون عزا وعيشا شريفا
وفي الجيد حبل من المسد
حياة المذلة أردى حياة
فهل للتقهقر من أمد
فليس يغرك قول المناوي
تريد التقدم بالبلد
فدعوى التمدن حجة قوم
تقام علينا بلا سند
فيمتلكون بها الأرض عسفا
ولا يأسفون على أحد
ويستنكفون عن الحق ظلما
ولا يسمحون لمنتقد
لئن حسب الضد قولي فسادا
فقل حلت الخمر أن تفسد
فإن السعادة تعطى لحر
ولا تتأتى لمستعبد
فتعسا لقوم على الذل ناموا
كسالى وللفخر لم تحشد
نخلد في الناس ذكرا جميلا
ولا نرتضي عيشة النكد
ونربأ بالنفس عن كل ضيم
وإلا فسحقا إلى الجسد
ونبرأ للّه من كل شخص
يغض العيون على الرمد
فلا نستحيل النجاح إذا ما ان
تبهنا وكنا على رصد
ولا نستحيل التئام القلوب
إذا ما خلونا من الحسد
فيا للتعاسة لو ضاع شعري
سدى وجنحتم عن الرشد
سيفعل شعري بكل عنود
كما تفعل الشمس بالبرد
نصحت لقومي ولم آل جهدا
وأخلصت نصحي للصمد
فإن النصيحة من واجباتي
بها نرتجي الفوز يوم غد
لساني مغير وفكري منير
وقلبي مشير إلى المسعد
وهذا اجتهاد فإما أصبت
وإلا فأجر لمجتهد
وأزكى صلاة وأزكى سلام
على المصطفى العربي الأمجد
وآله والصحب والتابعين
هداة الأنام على الأبد


Ich sah in alten Zeiten
Die Kaiser und die Herrn
Im Lande ziehn und reiten;
Wie liegt das heut so fern!
Da mocht' ich wohl mit Rauschen
Sie grüßen in der Nacht,
Und mit den Winden tauschen
Gespräch von deutscher Macht.


más abajo palabras
la grafía
cada vez más nerviosa
y más compleja
al llegar a la firma
suspensivos
no hay saludo
posdata
ni respuesta...


São estatística de pesquisa de audiênci


A tak dva mladí lidé, on a ona, ve stínu alejí
se ruku v ruce večer zvolna vláčejí
a bez polibku, kouříce, jdou spolu dáleji.


Píseň česká slavně znívá,
V chrámu Páně když se zpívá,
Kde duch prost vší pozemskosti
Na perutěch pobožnosti
K vyšším stanům zalétá;
Píseň česká slavně znívá,
Když lid „Svatý, Svatý!“ zpívá.


На зеленых уступах лесов
Неизменной своей белизной
Вознеслась ты под свод голубой
Над бродячей толпой облакоИ земному в небесный чертог
Не дано ничему достигать:
Соберется туманная рать —
И растает у царственных но


Kaum zwölfjährig schien der eine,
Wenig älter war der andre;
Die Gesichter schön und edel,
Aber fahl und welk von Siechtum.


»O! Ich bekenn' es, Herr, ich schwamm
Im Lustpfuhl dieser Erde;
Doch bringe du dein irrend Lamm
Zurück zu deiner Herde!


طيورُ المَعَالي في السماءِ حَوائِمُ
وَأشْرَاكُها سمرَ القَنَا والعَزَائِمُ
وَمَنْ رَامَ نَيْلَ العِزّ لم يطوِ قَلْبَهُ
على وَجَلٍ والدارعونَ تَصَادَمُ
وفيهِ تَظَلُّ الخَيْلُ تَسْبَحُ في الدِمَا
كَسُفْنٍ عَلَتْها أبْحُرٌ تتَلاطَمُ
يطولُ كما طالَ ابنُ سلطان باعَهُ
ويقصر عنه من على الحرب قادم
سعيدٌ على أملاكِهِ العَدْلُ مُنْشَرٌ
وأملاكُ أعداه عليها المظَالِمُ
ترى الخيلَ والأسادَ تحتَ لوائِهِ
عليها من الفَتْحِ المُبينِ عَلائِمُ
تُجَاذِبُهم تحتَ الأعنةِ والقَنَا
رماك المذاكي والذُكورُ الصَوَارِمُ
ولو وردَ التَيَّارَ بعضُ لُهَامِهِ
لما هُوَ من فَوْقِ البسيطةِ دائمُ
وفيه من الجلاء قَوْمٌ كأنَّهُم
بدورُ تَمَامٍ للِنَزالِ ضَبَارِمُ
وُجُوهُهُمْ تَحْكِي شُعاعَ سُيوفِهم
وَهُمْ في حَواشي الرَّدْعِ أسْدٌ ضَرَاغِمُ
ويَقْدَمَهُم كالبَحْرِ إذ هُوَ مُزْبِدٌ
وَسُحْبٌ يَدَاهُ بالنُّضَارِ سَوَاجِمُ
وَتَقْبِضُ يُمناه قَناً وأعنَّةً
وتَبْسُطُها عند العَطَاءِ المَكَارِمُ
ولو أنَّهُ في سالِفِ الدَّهْرِ آتياً
لما ذُكرِا بالجودِ مَعْنٌ وحاتِمُ
أنَامِلُه يَوْمَ الكِفاحِ مَنيَّةٌ
وإنْ رُجيْتْ يَوْمَ السَّماحِ غَمَائمُ
تُساعِدُه حُكْمَ المقاديرِ والقَضَا
إذا رامَ أمراً أمرُهُ فَهْوَ قَائِمُ
إذا اعتقلَ السُّمْرَ الطوالَ لغارَةٍ
غَدَتْ بهمُ الأعْدَاءُ فَهْيَ بَهَائِمُ
فتى سال بالأقطار من حدِّ سَيْفِهِ
دماءٌ ودَلَّتْ عُرْبُها والأعَاجِمُ
وتَصْحَبُه السِّيدَانُ إن رامَ غَزْوةً
لأكْلِ لُحُومٍ والنُّسُورُ القَشاعِمُ
وَوُلّي القَضَا يَوْمَ الزِحام حُسامُه
يَقْضِي بِتَلْفِ الخَصْمِ إذْ هُوَ حاكِمُ
يَجِزُّ دُرُوْعَ الخَصْمِ والسيفَ والقَنَا
ولا يَعْتَريِهِ بالضَرِيْبَةِ ثَالِمُ
ولو عَلِم الأعداءُ منه مذلّةً
لما بانَ مِنْهُمْ في الزَمانِ التَخاصُمُ
وإنْ هَمَّ للأعْداءِ قِتَالاً فتأته
تُصَالِحُهُ في دَارِهِ وتُسَالِمُ
وإنْ خَالفُوهُ كَرَّ فيهم مُصَادمِاً
وَيَرْجِعُ عنهم تائهاً وَهْوَ باسِمُ
لِكَيْلا يرومونَ القِراع فيأتهم
كما انْقَضَّ نَجْمٌ للشياطينِ رَاجِمُ
إذا ما استوى في صَهْوةِ الطِرْفِ حاسراً
تَهَزْهَزَتِ الدُّنياءُ ثم الأقالِمُ
تُدَرِّعُهُ عُفْرُ العَجَاجَةِ والقَنَا
إذا تَبَّبتْ يومَ الضِراب الغَلاصِمُ
يُضاحِكُ من تحتِ العَجاجِ حسامُهُ
ثغورَ العُلا والهامُ في الأفقِ حائِمُ
إذا هزَّهُ يومَ العِراكِ تَغَلَّقَتْ
صُدُورُ الأعادي خَشْيَةً والجمَاجِمُ
سِنَانُكَ في الهَيْجاءِ كالبَرْقِ لامعٌ
على رَهَجٍ بالأفْقِ والأفْقُ قاتِمُ
فتىً أنْفَقَ الأموالَ في طَلَبِ العُلا
بِبِشْرٍ ولو أنَّ النجومَ دَرَاهِمُ
وأغنى الورى من كان حَيّاً على الثرى
ولم يبْقَ في دنياه بالناسِ عادِمُ
وَيُخفيِ عطاياه ويُظْهِرُها الثَنا
وهل كَتَمَتْ نَشْرَ الربيع الكَمائِمُ
وكُلُّ فتىً يأتي لنادِيهِ قاصداً
يرى نفْسَه في لُجّةِ البَحْرِ عائمُ
لساني على باعي بِمَدْحِكَ طائِلٌ
لأنَّكَ يا مولاي للخلقِ رَاحِمُ
إذا صُغْتُ فيكَ الشعرَ خِلْتُ كأنَّني
بأعلى الثُّريا للبدورِ مُنَادِمُ
مَدَحْتُ ولم أترُكْ لقوسي مَنْزَعاً
وهل من بَنِيْ دُنياي بالنَّظْمِ عالمُ
فلا نال مجداً قَطُّ مِثْلُك في الورى
ولا فاه نَظْماً قَطُّ مثلي ناظِمُ
فَروْضُكَ مَطْلُولٌ وأمرُكَ نافِذٌ
وعَدْلُكَ مَبْسُوطٌ وعِزُّكَ دائِمُ


Ill skill'd my youthful hand to guide
The just descriptive pen;
Else with a poet's noblest pride
I'd draw the best of men.


Mein Onkel stellt mir ewig vor:
Es sey die Liebe blind.
Doch im Vertraun, er ist ein Thor,
Und redet wie ein Kind.


A celá minulost je nám tak nějak bližší –
člověk ji zrovna vidí a jasně ji tak slyší,
jak známou řečí hovoří – a příběhy se snují
tak lehce, bezděčně, divně se navazují –
tu v snění podivném cos uvnitř člověka tuší,
tu pochybovat přestane o existenci duší.


Pak nechť i zahrajou si větry
nad hrobu mého trávníkem;
já v chvíli své, v mých růží květu
jsem přec jen býval slavíkem.


Nám všem se líbil přítel jeho,
muž hezký, jmena proslulého,
a konec konců všeho byl,
že nevěsta, se ze mne stala
a svatba byla, za pár chvil.
Já arci maličko ho znala –
však což? Vždyť všecky rosteme
pro x, jež mužem zoveme.


Sólo esperas que lepran la espera del no tiempo


Schon brechen die Arme, schon sinkt er
Ins fluthende Grab hinein;
Da faßt ihn die Brandung und schleudert
Ihn an das Felsgestein.


Der Wald ward still. Kein Hauch im Wipfelschweigen.
Der Sterne Chor bewegt sich klar herauf ...
Und schlanke Leiber, edle Häupter zeigen
sich hoch vom Turme seinem ernsten Lauf ...
Die überall Verstoßenen, sie wohnen
in der Unendlichkeit azurnem Zelt –:
Um ihre Stirnen brennen bleiche Kronen,
und ihre Seelen sind der Sinn der Welt.


أصلاً برزتِ لنا بلا ميعادِ
وكأنَّ عينَكِ صارمُ الجلّادِ
لحظت فحيَّتها القلوبُ فلم تكن
إلا المقدَّمَ مرَّ بالأجناد
عربيَّةٌ هاتيكَ لا حَبشيَّةٌ
سيفُ بن ذي يزنٍ عليها عاد
بأساً وحلماً يا سعادُ وقدوةً
ببني أميِّةَ أو بني عبّاد
أوَ تستفِزُّكِ عِزَّةٌ عربيةٌ
جمعت شعوبَ الأرضِ في بغداد
لا تجعلي منصورَها سفّاحها
وبكِ احتمى مهديُّها والهادي
لحظاتُ عينكِ نسخةٌ مأخوذةٌ
عن أمرِ سلطانٍ لأهلِ بلاد
وكأنَّ خيلَ أبي عبيدةَ أقبلت
فيها لِفَتحِ قريحتي وفؤادي
فهبي الأمانَ لقائلٍ في أسرهِ
عيناكِ آسرتانِ للقوّاد
واللهِ لا أشكو لأني عالمٌ
أن قد خُلِقتُ لهذه الأصفاد
جازَيتِني وكما ظلمتُ ظَلمتِني
والظّلمُ مقبولٌ من الأنداد
كم ناهدٍ نظرت إليَّ بمقلةٍ
نظرت بها رِئمٌ إِلى صيّاد
والطّيبُ يملأ ثوبَها وكأنها
زَهرُ المعابدِ في ضُحى الأعياد
فملكتُ قلباً طاهراً وحرمتُهُ
عَطفي وليني بعدَ لينِ قياد


volgi benigno, come buon pastore,
alla tua figlia scelerata e ingorda,
se 'l continuo suon già non t'assorda
di tante colpe, ov'ella ha posto il core.


Ist das nicht wunderbar, die Canzel wird das Bette,
Da sich die Seele trennt, und von der Engel Schaar
Zu Gott gehohlet wird, als ob sie Flügel hätte?
Die Kirche ward sein Grab? Ist das nicht wunderbar?


Hle časův rozměr, jak na zemi této,
i v věku člověčím zří duše má;
Tvůj minul máj; Tvé teď je právě léto;
i přijde jeseň, přijde zima Tvá;
kéž Všemouhoucí po vše doby stáří
Tě zdravou myslí, zdravým tělem daří!


Aber erweckten sie uns, die unendlich Toten, ein Gleichnis,
siehe, sie zeigten vielleicht auf die Kätzchen der leeren
Hasel, die hängenden, oder
meinten den Regen, der fallt auf dunkles Erdreich im Frühjahr. –


Auf der Bidassoabrücke
Steht ein Heil'ger, altergrau,
Segnet rechts die span'schen Berge,
Segnet links den fränk'schen Gau.
Wohl bedarf's an dieser Stelle
Milden Trostes himmelher,
Wo so mancher von der Heimat
Scheidet ohne Wiederkehr.


Gente... y más gente... y más gente
Pasa delante de mí,
¡Oh! qué triste es ver así
La humanidad en torrente!
ignoro cual es su fuente
Y en qué mar se perderá;
Mas de cierto juro ya
Que en el ser de cada uno
El aguijón importuno
De la desventura va.


Či na domov? na vzdálený svůj jih?
Na lesy dlouhé, které zavál sníh,
či sestro na tebe, že stýská se mi právě?


Balzsama a sírnak,
Mely az enyészettel
Egy perc üdve alatt
Mindent kiengesztel -


Como assinar:
============


Mert ami képet lázas álma vészen:
Megtestesűl kővé váló könyében;
Erdő, halom, lapály és bérci kőszál,
Állat, növény és embermű előáll.


Die grauen Wolken, aufgeschwellt von Regen,
Mit langen Schleppen, die am Boden schleifen,
Und lau umströmt von schwachen Lilastreifen,
Ergießen dünnes Licht auf allen Wegen.


从师学道鱼千里
盖世成功黍一炊
日日倚门人不见
看尽林乌反哺儿


Ahora Parra camina
ahora Parra camina por Las Cruces
Marcial y yo estamos quietos y oímos sus pisadas
Chile es un pasillo largo y estrecho
sin salida aparente
EI Flandes indiano que se quema allá a los lejos
un incendio rodeado de huellas
o los restos de un incendio
y los restos de unas huellas
que el viento va borrando
o diluyendo
nadie te da la bienvenida a Dinamarca
todos estamos haciendo
lo indecible
nadie te da la bienvenida a Dinamarca
aquí está lloviendo
y las cruces exhiben huellas
de hormigas y de incendios
oh el Flandes indiano
el interminable pasillo de nuestro descontento
en donde todo lo hecho parece deshecho
el país de Zurita y de las cordilleras fritas
el país de la eterna juventud
sin embargo llueve y nadie se moja
excepto Parra
o sus pisadas que recorren
estos tierrales en llamas
petrificadas
estos camposantos arados por bueyes
inmóviles
Oh el Flandes indiano de nuestra lengua esquizofrénica
toda pisada deja huella
pero toda huella es inmóvil
nada que ver con el hombre o la sombra
que una vez pasó
o que en e! último suspiro intentó
materializar la cobra
del sueño inmóvil
o de lo que en e! sueño sobra
representaciones representaciones
carentes de sustancia
En el Flandes indiano de la fractura
infinita
pero nosotros sabemos que todos
nuestros asuntos
son finitos (alegres, sí, feroces,
pero finitos)
la revolución se llama Atlántida
y es feroz e infinita
mas no sirve para nada
a caminar, entonces, latinoamericanos
a caminar a caminar
a buscar las pisadas extraviadas
de los poetas perdidos
en el fango inmóvil
a perdemos en la nada
o en la rosa de la nada
allí donde sólo se oyen las pisadas
de Parra
y los sueños de generaciones
sacrificadas bajo la rueda
y no historiadas


Er schleudert Schrecken, Niedersturz und Flucht,
In Franckreichs Heere; lässet Blitze schiessen,
Bis Ludewig, dem er die Lilien zerrissen,
Demüthig wird, und Frieden sucht.


Und wie Nebel stürzt zurücke
Was den Sinn gefangen hält,
Und dem heitern Frühlingsblicke
Oeffnet sich die weite Welt.
Errungen
Bezwungen


六月飞霜黯不开
遥闻仙姥下瑶台
慈乌独向庭隅泣
斜日惊心野鸟来


Bezwungner Andacht Brunst
Läst schlechte Glutt verspüren/
Viel stärcker Feuer führen
Freywillge Gunst und Gegen-Gunst.


Herr, warümb lässest du Mich gehn
Den Irrweg, daß Ich nicht kan sehn
Der Sünden Last und Schmertzen?
Warümb bin Ich
So Jämmerlich
Verstok't in Meinem Hertzen?


Zum neunten du deins nechsten haus
solt nit begeren. ler daraus,
nit zu haben begirde
deins nechsten stands und wirde.
Dank got, das er dein ampt und stant
treulich erhelt in seiner hant,
die dir heimlich nachstellen
nicht in ein unglück fellen.
Klag got, hastu heimlich verletzt;
deins nechsten haus girlich nachgsetzt;
bit got, das er dir geb ein mut,
das du begerst keins fremden gut,
laß dich an deim benügen.


Das blinket in der Fluten Widerscheine
Wie naß vor Wehmuth; sie ergreift ein Wähnen,
Als ob die Welt aus tausend Augen weine,
Und ihre Liebe schwimm' im Meer der Thränen.
Da weigern ihre Augen nicht alleine
Die Flut zu mehren, hingethaut in Sehnen.
Bald hatte Liebesblick sie neu umlächelt,
Ihr Hauch die Thränenseen weggefächelt.


Du Ring an meinem Finger,
Mein goldnes Ringelein,
Ich drücke dich fromm an die Lippen,
Dich fromm an das Herze mein.


Was Liebe sey und was sie kann/
Weiß itzund fast ein jedermann/
Kein Ding ist ja von lieben leer/
Die Erde liebt das wilde Meer/
Der Weinstock pfleget ümzufassen
Des ulmenbaums begrünte Zier;
Die Nachtigal so für und für
Die grünen Wälder nicht kann hassen/
Der schnöden Welt giebt gute Nacht/
Wann sich Ihr Lieb von hinnen macht;
Nichts anders als die Lieb' es machet/
Daß sich der Sternen Schaar anlachet/
Ja daß die Lufft das Feuer tregt;
Wer hatt doch Gott nur angetrieben
Sein Allmacht gegen uns zu üben?
Die Lieb' hatt Ihn allein erregt.


Tam v zápraží drsný hospodář
se do sadu se ženou dívá,
kde všecko květ, oslnivá zář,
to první snad slavík již zpívá?
Vše novou láskou se zaslibuje zemi
i muži i ženy i děti rodnými láskami všemi.


Ya pasaron las horas agitadas
en que el asedio del pesar distraje,
regresando las alas sin ultraje
y de suaves aromas impregnadas


Vergib uns unsre Missethat
Und gib, was wir begehren.
Schaff' uns, O Vatter, ferner Raht,
Daß wir uns ehrlich nähren:
Du kanst ja künfftig guhte Zeit,
Glük, Nahrung, Fried' und Einigkeit
Zur Nohtdurft uns bescheren.


Всю ночь я слышу вздохи странные,
У изголовья слышу речЯ опущусь в окно туманное
И буду с улицы стеречАх, эти страхи все напрасные,
Моя загадка — здесь — во мнВсе эти шорохи бесстрастные —
Поверь, величье в тишинЯ подстерег и успокоилсИ кто другой бы мог придти?
И только мой восторг удвоился —
Всё Ты же на моем пути!
О, это Ты — и вздохи странные,
И сны, и шорохи, и речь…
Ты — безначальная, желанная,
Ты — разрешенье милых встреч!


Unter andren sieht man einige
Bey uns wandern, die das Deinige
Warten, wie es sich gebührt,
Die schon manches Herz gerührt:
Ihre Züge, Herr! beschleunige.


Quando i lumi chinò dal curvo nembo
De l'olimpico dio l'occhiuta sposa,
E vide poi su lo spinoso grembo
Pallidetta languir l'idalia rosa.


O siècle inachevé, plein d'angoisse et de doutes,
Où tout flotte et se mêle en un milieu diffus !
Que l'œil avec terreur s'enfonce sous tes voûtes
Où les rois à tâtons, vont demandant leurs routes,
Car la concession perd comme le refus !


Sie hatte seines Mädchens Bild
Und Kleidung angenommen.
Leander ward mit Freud' erfüllt,
Und stotterte Willkommen.
Er nannte sie mein lieber Schatz,
Mein Engelchen, mein Kindchen,
Und gab ihr manchen Feuerschmatz
Aufs kleine, rothe Mündchen.


Dreieiniger! Komm selber mir zur hülf!
Was fehlt mir mehr doch an der fremden zeugnis?
Wer war der Christ in gegenwart von Blesset,
Der schwerd und zepter gibt? Der Feind nach Esthers wort.
Erfüll ihm dann, was er vorbildt!
Wer war der König Carl, der nach dem tod antwortet
Durch Blesset zu dem Brif, der ihm sein leben stund?
Gib mir, mein Jesus, gib was Satan selbst weissaget,
Das Satanas darüber gantz erstumm!
Der mich verwikkeln wil, steh ewigst gantz verwikkelt.


Und würd' ich's ihm erzählen,
Ihm Alles sagen – o Gott!
Er würde auch dann noch lachen
Und ich – ich wäre todt!


Im wachen und schlaffen /
bey Büchern bey Schaafen /
bey Hirten / Hirtinnen /
bey Flüssen / bey Brünnen /
ja / wo ich kan seyn /
da fallt ihr mir ein


Habsucht, Sucht zu gebieten, in den Orcus
Bannen; singe den Königen den schönsten
Königsnamen, des Vaterlandes Vater,
Tief in das Herz ein!


	Dico che questi tai voglion maturo
il frutto, e non in erba; avere in pugno,
non in aria l'uccel, ch'è più sicuro:


Und es stieg vom Schloß hinunter
Schnell der süße Florimunde,
Weit hinab und immer weiter
Zu dem dunkelgrünen Grunde.


Jak je živo na hřbitově –
Z mnohého krev teče těla:
Jakoby to mrtvým v hrobě
Nový život dáti chtěla.


Quick from the starry pole fair Venus glides,
And where Numicus rolls thro' reeds his tides,
She dips her son, and washes well away
Each grosser particle of mortal clay;
The part divine to heav'n the goddess bears,
And the just prince aetherial honours shares.
Him as their god the Julian race invoke,
For him do temples rise, and sacred altars smoke.


Es blühen Veilchen rings um Attika,
Es prangen Rosen in Arkadia,
Es glänzen Lilien an Neapels Strand,
Die schönsten Blumen aus der Flora Hand;


Ihr Musen/ laufft zusammen!
Denn Joseph lebet noch.
Mars speyet rauch und flammen/
Und dräuet uns das joch;
Wir aber sind geschützet/
Und lachen/ wenn er blitzet:
Denn Joseph lebet noch.


Das muß, gelehrter Hahn, dein reifer Fleiß begreifen.
Erwege, was hieraus vor Lohn und Wollust springt.
Man wird sich selbst bekand, man ruht, man lacht, man singt,
Wenn Unglück und Gefahr der Leute Thränen häufen.
Man sieht mit Frieden an, was Krieg und Eintracht thun,
Fragt todte Lehrer aus, spricht mit den klügsten Seelen,
Die nun dem Leibe nach in ihren Grabeshöhlen
Mehr als zweytausend Jahr so west- als ostwärts ruhn.


COME let me Love: or is my Mind
Harden'd to Stone, or froze to Ice?
I see the Blessed Fair One bend
And stoop t' embrace me from the Skies!


Ty, ó hvězdné znamení,
nedáš klesnout naší pouti,
ty nám nedáš zahynouti,
silné české nadšení!


E se non fosser stati sì lontani
da lui suoi cavallieri in fuga volti,
che fuggian come il cervo inanzi a' cani
o la perdice alli sparvieri sciolti;
tra lor per forza de piedi e di mani
saria tornato, e gli avria ancor rivolti:
ma che speme può aver perché contenda
che forza è ch'egli muoia o che s'arrenda?


Až však zplane boje tíseň,
Tu při půtky výpuku,
Vpleťte sladkou českou píseň
Do pochodních souzvuků.


Da raunt es und zischelt:
»Ja, ducke dich nur
Und drehe die Augen nach oben!
Sieh die Faust der Vernichtung erhoben!
Horch, wie die Balken stöhnen!
Sie ahnen, daß dies Haus
Einst im Sturze dröhnen
Wird wie ein gefällter Riese.


梦阙心犹在
怀乡意已赊
月光明万里
空自照京华


Mentre la bella e viva effige vera
téma e furor mi toglie ed allontana,
corro col sonno all'ombra esangue e vana,
e, per vedere il sol, bramo la sera.


Nur ein Mal wagt' ich, Besseres zu hoffen;
Verheißend lag vor mir ein schönes Glück;
Doch kaum erblüht, sank es, zu Tod getroffen,
Und eine Wunde nur blieb mir zurück.


Už večer zvolna klesat počal
se stromů větví, kde byl skryt,
a netopýr se plaše kmit
nad zarostlý a chudý močál.


weit über alle Reichen dieser Welt,
hoch über alle Herrschenden gestellt.


Já pak, svědek tragedie,
z které vyšla komedie
muší vdovy z Efesu,


Ach hört! die Pferde/ die geschwinden Pferde/
Schnauben und rennen frölich auff der Erde/
Sie bricht mit Freuden durch die schöne Wälder
Wiesen und Felder.


Und es knarrte die Wind', und es ächzte das Tau,
Und es wuchs wie ein Berg in die Lüfte der Bau:
Eine schwebende Stadt, dran der Blick sich verlor,
Und Zinn' über Zinnen und Tor über Tor.


Jak pramen, jenž se prýští z hlubin země
a tříští zvonivě o kamení,
a po lukách si tiše prozpěvuje,
tak čistá radost
jen z hloubi duše pramení.


Již vyznám se ze všech hříchů svých,
rád dívky že za pas beru,
a miluju-li já k smrti rád,
že ještě se raděj peru.


Quando a me il lume de' belli occhi arriva,
fugge davanti alle amorose ciglia
de' miei vari pensier' la gran famiglia,
la Pietà, la Speranza semiviva.


Ich fand es nicht. Langsam ging ich zurück
in ihre Wohnung. Ihre feiste Wirthin
sprach schmunzelnd: Gott, die Menschen sind nicht rar!
Nicht eine Woche stand ihr Zimmer leer.
Jetzt wohnt ein allerliebstes Chansonnettlein
darin, ganz jung noch, mit so lustigen Füssen!
Wolln Sie sie sehn?
– – – – – – – – – – – – – – –
Und ich erfuhr, wie sie gestorben war.
Vor ihren Augen, während sie in Qualen
und Fieber dalag, hatten – ihre Schwestern
begierig ihrer Habe sich bemächtigt:


В небо ясное гляжу,
И душа моя взволнована,
Дивной тайной зачарованВ небо ясное гляжу, —
Сам ли звезды вывожу,
Божья-ль тайна в них закована?
В небо ясное гляжу,
И душа моя взволнован


Wer Gottes Willen tut und Gottes Willen leidet,
Wer seines Herzens Lust von allen Dingen scheidet
Und seinen Willen ganz ergibt in Gottes Macht,
Tät' er auch gar nichts mehr, der hat sein Werk vollbracht.


A třeba šalbou svět i smělý
a zlobou metal po stráži:
tu láska – štít, jímž kalné střely
se k nepřátelům zobracely,
ta řady jejich poráží.
Vytrvej!


La piqueta al hombro
el sepulturero,
cantando entre dientes,
se perdió a lo lejos.
La noche se entraba,
el sol se había puesto:
perdido en las sombras
yo pensé un momento:
—¡Dios mío, qué solos
se quedan los muertos!
        *
En las largas noches
del helado invierno,
cuando las maderas
crujir hace el viento
y azota los vidrios
el fuerte aguacero,
de la pobre niña
a veces me acuerdo.
Allí cae la lluvia
con un son eterno;
allí la combate
el soplo del cierzo.
Del húmedo muro
tendida en el hueco,
¡acaso de frío
se hielan sus huesos...!
        * * *
¿Vuelve el polvo al polvo?
¿Vuela el alma al cielo?
¿Todo es sin espíritu,
podredumbre y cieno?
No sé; pero hay algo
que explicar no puedo,
algo que repugna
aunque es fuerza hacerlo,
el dejar tan tristes,
tan solos los muertos.


Tiše, divoce se loudím,
Když zvěř plachou robit mám,
Celý den po rolí bloudím,
S milostí svou něžnou sám.


缙云溪上缙云山
春水流出桃花湾
白头道士鹤为马
月明骑过居庸关


Naposled se prapor k hradu vrací
a již zmizel v tmavé dáli lesa,
nevidí ho více modré oko,
jasná hvězda s hradu šedivého,
dívčí srdce opuštěno šepce:
„S Bohem otče! S Bohem Jaroslave!“


Vše v Čechách je, čeho jen třeba,
je masa a piva a chleba;
nu všechno, co k chrstu a k hryzu;
jen jedno nám schází, to: sůl.
A přece k nám sousedstva půl
jak do žlabu žene se k lizu!


Machtzeige Gottesmacht allmächtig,
Das Gott in dir mit dir einträchtig
Nichts anders wil, als was du wilst;
Nichts anders bildt, als was du bildst.
Dein Wollen sei nur Gotteswollen,
Aus Gotteswillen ausgequollen,
Das du mit Gott in Gott seist eins,
Und würkst als Gott und sonsten keins;
Das Gott in dir mit seinem Sohne
Und Heilgem Geist prachtherrlichst throne.


Selbst dann, als sie dem edleren Erfinder
Der Schreibekunst dies Kleinod anvertraut,
Da kleideten der Weisheit schönste Kinder
Demüthig sich in eine Eselshaut.


Falo
sem nome que te designe
sabendo de ti tão só o sinal


Mi corazón se rasgue y ya deshecho,
estremézcase el alma al dar la vida,
temiendo el tribunal de Dios tan santo.


Mon cœur est en repos, mon âme est en silence ;
Le bruit lointain du monde expire en arrivant,
Comme un son éloigné qu'affaiblit la distance,
A l'oreille incertaine apporté par le vent.


Leejtettem és megtapostam
pedig Valakitől kaptam Magát,
de véletlen volt,
s nem akarattal történt –
Ugye kis virág, megbocsát?


Есть улица в нашей столицЕсть домик, и в домике том
Ты пятую ночь в огневице
Лежишь на одре роковоИ каждую ночь регулярно
Я здесь под окошком стою,
И сердце мое благодарно,
Что видит лампадку твоАх, если б ты чуяла, знала,
Чье сердце стучит у окна!
Ах, если б в бреду угадала,
Чья тень поминутно видна!
Не снятся ль тебе наши встречи
На улице, в жуткий мороз,
Иль наши любовные речи,
И ласки, и ласки до слез?
Твой муж, задремавши па стуле,
Проспит, что ты шепчешь в бреду;
А я до зари караулю
И только при солнце уйдМне вечером дворники скажут,
Что ты поутру отошла,
И молча в окошко укажут
Тебя посредине столВойти я к тебе не посмею,
Но, земный поклон положив,
Пойду из столицы в Расею
Рыдать на раздолии ниЯ в камнях промучился долго,
И в них загубил я свой веПрими меня, матушка-Волга,
Царица великая ре


Súbito, a um gesto das deidades,
quebra-se o fúnebre luzeiro
das outras luas enforcadas
nos braços curvos dos candeeiro
Já no crepúsculo se esfuma
a doentia sugestão,
— e as deusas tecem, com a bruma,
a nova luz que se avoluma
e é uma promessa ou uma cançã
Do sofrimento a noite cessa
na indecisa madrugada:
que ninguém peça a uma promessa
mais que a promessa que foi dada!
A quem sofreu, basta que a vida
levante um sol de entre as ruínas:
uma promessa doutra vid
— Quanto aprendi!, nesta comprida
noite que tu, Canção, termina


削成一柱是何年
屹立当空更不偏
我欲借渠成大厦
少陵此意久无传


七尺发犹三角梳
玳牛独驾长檐车
曾城自有三青鸟
不要莲东双鲤鱼


A ten vzdychot tamto k dušem vniká,
Kdež jich obor hořem hlasně vzlyká,
An je hlodá strázeň převeliká.


Quem sonha dessa forma, olhos semi-cerrados
Como as ogivas de um castelo à beira-mar,
Certamente revive os seus dias passados,
E deixa-os docemente entre gozos passar...


Ustaň kněže! Chceš zem krví kropiť?
Hloub tě požře na té vášně prámě;
Tvoje zbraň jest oběť svatá v chrámě.


Tornando às praias da infeliz Cartago
O triste resto do troiano estrago,
Tal se consola na fatal ruína,
Que pode a Musa celebrar latina.


Князь взял тебя из дворницко В шелка
Одел дитя, удобное для «жмурок»…
Он для тебя-не вышел из полка,
А поиграл и бросил, как окуроОн роскошью тебя очаровал
И одурманил слабый ум ликероИ возвратилась ты в родной подвал,
Не осудив любовника укороПришел поэ Он стал тебе внимать
И взял к себе в убогую мансарду,
Но у него была старуха-мать,
Язвившая за прежнюю кокардИ ты ушла вторично в свой вертеп,
А нищий скальд «сошел с тоски в могилу»Ты не могла трудом добыть свой хлеб,
Но жить в подвале стало не под силИ ты пошла на улицу, склонясь
Пред «роком злым», с раскрытым прейскурантоИ у тебя в мечте остался — князь
С душой того, кто грел тебя таланто


Proč vaše píseň, bratři drazí,
jen v duše bolestech se plazí,
proč stále naříká a nyje,
proč bdíte jen, jak chorý v snách?
Což není v našich dějinách
a v žití lidu poesie?


Seht, ein Glas ist Gottes Gabe,
Und das zweite stimmt uns lyrisch;
Wenn ich gegen drei nichts habe,
Machen viele doch uns tierisch;
Trinket mehr nicht als genung!
Und mein Lied will ich euch singen:
Mäßigkeit und Mäßigung! –
Laßt die vollen Gläser klingen! –
Mäßigkeit und Mäßigung!
Maß! Maß!
Leert darauf das volle Glas!


Du hast zerstückt mit Unbedacht
Den Spiegel dir, o Tor!
Nun blickt der Schmerz verhundertfacht,
Vertausendfacht hervor.


苍苍万壑暝云浮
谁伴深林鹿豕游
眼底乡山故无恙
一帆孤负五湖舟


Las plazas agravadas por la noche sin dueño
son los patios profundos de un árido palacio
y las calles unánimes que engendran el espacio
son corredores de vago miedo y de sueño.
Vuelve la noche cóncava que descifró Anaxágoras;
vuelve a mi carne humana la eternidad constante
y el recuerdo ¿el proyecto? de un poema incesante:
«Lo supieron los arduos alumnos de Pitágoras...»


Die Jugend flieht, die Hoffnung ist zerronnen,
Des Lebens Blüthen fallen welkend ab,
Und unerreichbar fern sind meine Wonnen,
Und stumm und einsam bin ich wie ein Grab.
Im ganzen weiten Reich der Wesen
Hast du allein die Zaubermacht,
Mich von dem Gram zu lösen,
Der jeden Trost verlacht.


Ich singe meinen Freund, und auf stolzeren,
Auf tiefern Wogen kühnen Gesangs sei mir
Vergönnt, mit Stromsgewalt und Kraft ihn
Jauchzend zu tragen zum Oceane,


Wie hast du nur so stille
Die Zeiten durchgeharrt?
War's Schicksal? war's dein Wille?


Jedněm dal by pružnost, druhým vztýčil hlavy
a tak řád by nastal rozumný a zdravý!“


Dem Vieh im Stal zu Bethlehem/
Den Menschen zu Jerusalem/
Dem Priester vnd der Prophetin/
Gab Gott auch diß Geheymnuß in.
Sit Trinitati gloria,
In sempiterna sæcula.


A Karel poslušně do města jel,
kde veškerý byl teď dvůr shromážděn
a tři sta biskupů na porady
se bylo sjelo; porad účel byl,
jak léčit Karla z dumy chorobné,
a nyní v prostřed říše velmožů
svou žádost kněžně Karel obnovil
a o své lásce blouznil vášnivě.


妾非宋家邻
亦笑巫山神
便是楚王来
掩面不从人


高下不惊红翡翠
浅深还碍白蔷薇
船头系个松根上
欲待逢仙不拟归


Usedli si u zelené tůně
na kvítečka lesní, přepestrá,
on tu šťasten na jejím si lůně
s ručkou malou, liliovou hrá.
On se tulí k štíhlému jí boku,
v nyjícím se topí jejím oku,
rameno jí vije kolem pasu,
hladí vlny havraního vlasu
a jí ku prsoum své čelo kloní...
Tajemnou svou píseň šumí les,
podkovou kůň lesknoucí se zvoní...
Ó, sny sladké, první lásky ples!
Tu on vstává od jejího boku
a rce takto, kalnou slzu v oku:
„Ó, již vadnou kvítka mého máje,
nepůjdeš víc do tohoto háje


The path that leads to yonder shatter'd pile
Is now perplex'd with many a sordid brier:
No crowd is seen within the sacred isle,
The Sabbath mourns its long-deserted choir.


Dime, plaza de nidos musicales, de las
actrices que impacientes por salir a la escena
del mundo, chuscamente fingían gozosos líos
de noviazgos y negros episodios de pena.
Dime, Plaza de Armas, de las párvulas lindas
y bobas, que vertieron con su mano inconsciente
un perfume amistoso en el umbral del alma
y una gota del filtro del amor en mi frente.
Mas la plaza está muda, y su silencio trágico
se va agravando en mí con el mismo dolor
del bisoño escolar que sale a vacaciones
pensando en la benévola acogida de Abel,
y halla muerto, en la sala, al hermano menor.


Der helle, ruhevolle
Sonntag erblickt im Spiel
Der weissen Schafe viel
Sanft in der lichten Wolle.


De ce hêtre au feuillage sombre
J'entends frissonner les rameaux :
On dirait autour des tombeaux
Qu'on entend voltiger une ombre.


Aubrey Beardsley se desliza
como un silfo zahareño;
con carbón, nieve y ceniza
da carne y alma al ensueño.


A z leva, kde se také hnulo křeslo,
za odpověď se elegicky neslo:


Denkt, überall ist Gott, der große Jehova,
Und ist doch weder hier noch anderswo noch da.


Zda zřela opušťená, bez pomoci,
jak dravý ohař uloupil jí robě?
Či bídou šílená mu tajně v noci
kdes ustlala snad sama v sněžném hrobě?


Zwar ist auch im Streite Wolkonski gefallen,
Ein tapferer Krieger, ein Vater uns allen,
Doch droben im Himmel empfängt er den Lohn,
Und Peter der Große umarmt ihn als Sohn.


万顷茫茫处
开轩榻绛州
水光自湿研
不用汲池流


Záhony zdobné, korektní,
korektně kvete květ a svadá.
Korektně mráčky jdou a sní,
korektní celá promenáda.
Úsměv je plachý, zaleklý.
Nad hlavou stála jakás tíž.
Radosti kamsi utekly.
– – Svým mládím ty se procházíš!


وبأبي من قده معتدل
نشوان من خمر الشباب ثمل
منيتي لحاظه ومنيتي
ابيض وضاحٌ وساجٍ أكحل
أي هلال من عامرٍ
أي غزالٍ طاب فيه الغزال
قوامه ورمحه أيهما
أرشق أم أيهما لي اقتل
حتفي اللحاظ لا السيوف شهرت
أو القدود خطرت لا الأسل
وبالجفون لا الجفون حربي
ما السيف إلا ما انتضاه الكحل
يعلم أن الوصل مسلٍ فهولا
ينفعك يلوي عهده ويمطل
والحسن كالمال كما يفسده
الجود كذا يصلح منه البخل
فهو لحيني شاعر الحسن غدا
يقول للعشاق ما لا يفعل
ما لجفوني فيه بالسهد يدٌ
ولا لجسمي بالسقام قبل
إذا سما صبح الجبين ودجا
من صدغه ستر ظلامٍ مسبل
رأيت دمعاً واكفاً ينصره
الوجد وصبراً في هواه يخذل
ما جلق الفيحاء إلا جنةٌ
فضلها وحي الغمام المنزل
ساوى بها الليل النهار وضفا ال
ظل ولذ في ذراها المنهل
كم نعمٍ للعيش في أرجائها
يفصح عنها سهاها والجبل
بنفسجٌ مثل الخدود قرصت
ونرجسٌ ما هو إلا المقل
بكى الحمام فالثرى مبتسمٌ
ورقص الدوح وغنى الجدول
حيث الثنايا كالثنايا نفحةً
فبالقبول ابدأ تقبل
يفهم كل ناشقٍ لا سامعٍ
ما حدثت عن الرياض الشمأل
يجلى وزهر الزهر للدوح حلى
والورق الخضر لهن حلل
فالشرف إلا على يتيه شرفاً
والسهم سهمٌ والهموم مقتل
كم جدولٍ باكره مر الصبا
فهو حسامٌ والنسيم صيقل
شابت بها غيد الغصون حبذا
شيب حبيبٍ عن قليل ينصل
زينت بمعسول الخلال قده
كالرمح في كف الدلال يعسل
لم يدم خديه سوى قتلي ولا
أدمى خدود الورد إلا الخجل
ياعاثراً فيما سواه لا لعاً
ويا سهام جفنه لا شلل
في غيره وغيرها من بلدةٍ
يعصى الغرام ويطاع العذل
بالوجد لي شغلٌ عن العذل كما
لابن عليٍ بالمعالي شغل
الشرس اللين المخوف المرتجى
النازح الداني الأخير المفضل
قصر عنه كل ساعٍ ومضى
بقصب السبق الجواد المفضل
له الأيادي البيض والدهر دجى
يضرب في الدنيا بهن المثل
زها به الملك وتاه الدهر واخ
تال الزمان شرفاً والدول
جلي عنه بسطاه كل ذي
بأسٍ وحلي بنداه العطل
وأمن الخوف وهان صعبه
وجبر الكسر وسد الخلل
اليقظ الندب الأبي المصعب
السمح الوفي القلبي الحول
لا ينثني عنه الثناء لا
ولا للعذل يوماً عن ذراه معدل
جاد وجد دون عافيه
فللمقل مالٌ واللهيف موئل
وقام بالدولة والدين معاً
بأساً شديداً وتقى لا يجهل
وهمة تشرق فهي الشمس أو
تسمو إلى الغايات فهي زحل
حمى عرين الملك منه باسل
يرهبه ليث العرين المشبل
إن شيم فهو ديمة أو هيج
فهو زعزع أو ريع فهو جبل
با لصاحب انصاع الزمان مصحبا
حتى لياليه الصعاب ذلل
ولى شباة عزمه مراتباً
يعزل عنهن السماك الأعزل
ثبت إلى الداعي خفيف سمعه
فيه الأناة لطفاً والعجل
ماض بأثواب العلى مشتمل
فهو حسام والمعالي حلل
راق به ماء الندى بعد القذى
وأورق الذاوي ورف الممحل
فالوجه طلق والسماح مفهم
والحكم عدل والمقال فيصل
قل فيه ما يرضي العلى فإنه
يقول ما يرضي المنى ويفعل
سل إن عراك الشك عن أقلامه
يجبرك عنهن الظبى والأسل
كل أصم ناطق له القنا
الصم عبيد والسوف خول
فيها النعيم والشقاء للوري
أجل ومنها رزقهم والأجل
يغضب للمذنب فهو الصاب أو
يرضى عن المحسن فهو العسل
ملقوم يقضي العدم في ساحاتهم
وينشر الجود ويقضى المل
ما المجد إلا ما أبوا فمنعوا
والمال الاَّ ما سخوا فبذلوا
سيلوا هموا سلوا على الخطب مضوا
شيموا الندى جادوا ولوا فعدلوا
هم الألى بيأسهم وعدهم
عز الذليل وأقيم الميل
صاحون ما صاح بهم داع فان
سقاهم كأس الثناءِ ثملوا
اكفهم للخطب كف وهي
فينا قبل تسجد فيها القبل
يا باغياً شأوهم إن شئت أن
تنزل فوق النجم حيث نزلوا
جد جودهم وآحم حماهم أن عدا
دهر وأثل في العلى ما أثلوا
حبار جود وندى لا نضبوا
أقمار عدل وهدى لا ألوا
كم منح ادنوا ومنع ابعدوا
ونعمة أحيوا وبؤس قتلوا
لولاك لم يصف صفي الدين لي
ورد ولم تضف علي النحل
مادمت لي فالصعب هين والنوى
قرب وإحداث الزمان جلل
فاز فتى يرجوك لا بل خاب من
عليك بعد الله لا يتكل
فاقبل حصان الذيل بنت ليلة
وليها العام السعيد المقبل
تسير في الدنيا كنعماك فما
تقيم إلا ريثما ترتحل
وان ينل منها لغوب فلها
الأَسماع ورد والقلوب منزل
سحر حلال لم يشبه كلفة
سيف صقيل لم يشبه فلل
ودمت ما دامت عقود الحمد من
جمانها عليكم تفصل


Quiero, y resisto a brazos mi cuidado,
hago que la razón amor enfrene,
y no me aparto del sujeto amado.


Okamžik líbezně se rojí tony,
jako ty včelky z úlu za jara,
však truchlivými zvučí náhle stony
ta sladká divotvorná fujara;
tak žalně, že v nich Lubku slyšet lkát,
již na hrob matčin pustil Kovovlad...
A zoufalství z nich úpí, smrti muka,
mladičké srdce bolestí v nich puká!
V tom zvolna naděj paprsky v ně střílí,
než novým zoufáním se rozekvílí.


Ein Eremit, dem Tode nah',
Sprach zu Sebastian, dem Knaben,
Den er als Sohn erzog: »Ich sterbe!
Sebastian, mein Sohn, begrabe
Mich neben dieser Hütt', ins Grab,
Das ich mir selbst geschaufelt. Wisse,
Du guter Baste, der du mir
Den süßen Vaternamen gabst,
Dein Vater bin ich nicht, ich fand
Dich einst, als Mordsucht mit dem Schwert
Die Ketzer würgte: ach, der Himmel
Sah roth und schien sich zu entsetzen
Ob diesem Gräu'l! – da fand ich dich
Im Arm des trunknen Kriegers, der
Dich eben aufwärts schleudern wollte,
Um dich zu fangen mit dem Schwerte.
In, liebes Kind, da fand ich dich,
Und riß dich aus dem Arm des Kriegers.
Dein Vater war ein braver Mann;
Ob er des Mordgeists Höllenflamm'
Entronnen sei, das weiß ich nicht!
Du bist mein Sohn! und ich dein Vater!
Was weinest du? – Ich' hab dich ja gelehrt,
Daß Christen keinen andern Weg
Ins Leben haben, als den rauhen,
Mit Blut beträuften Pfad, den Jesus
Voran ins Leben ging. Willst du
Dahinten bleiben? O, der Tod
Ist süß, ist unaussprechlich süß
Dem Christen, der die Kunst zu sterben
Von seinem Könige gelernt.
Leb wohl. Nimm dieses Crucifix!
So wein' doch nicht, du siehst mich ja
Im Himmel wieder. Gold und Silber
Lass' ich dir nicht, doch meinen Segen
Vermach' ich dir mit diesem Crucifix.
Es sei dein Führer auf der Bahn
Des Lebens. Wirst du Gutes thun,
So wird es lächeln; aber weinen
Wird es, so oft du Sünde thust.
Und bluten, bluten! bluten wird's,
Aus allen Wunden wird es bluten,
Wenn du, was Gott am meisten haßt,
Begehst. Bewahre dich der liebe Gott,
Daß du es nicht begehst. O Jesus,
Maria und Joseph, sei mir gnädig!
Ich sterbe!« – Und der Alte sank
Auf's Stroh, ward gelb und starb. Der Knabe
Beträufelte des Alten Leiche
Mit seinen Thränen, senkte sie
Ins offne Grab und betete
Ein Vaterunser und ein Ave,
Bewarf sie drauf mit Erd' und pflanzt'
Ein schwarzes Kreuz auf's Grab. »Gott geb'
Ihm eine ew'ge Ruh und lösche
Für ihn des Fegefeuers Flammen aus.
Er lass' ihn fröhlich auferstehen!«
So sprach der Knabe. Wie das Bäumchen
Nach starkem Sommerregen tröpfelt,
So tropfte Wehmuth von dem Auge
Des Knaben. Er verließ das Grab
Und seines Vaters Hütte, nahm
Sein liebes Crucifix und ging.


大将遥分西顾忧
鱼肠宝剑雪花流
阴风漫捲贤王阵
白纛看麾木叶楼


蒲叶青青榴子红
还朝人识五花骢
遥知宣室将前席
一一风谣达九重


Nadarmo ptám sebe, co to všechno značí,
ptám se také mamá, a co říká mi?...
abych často na vás nemyslela radši,
jsem prý tuze mladá, a vy neznámý,
a já, jak se sluší,
dím si: Poslechnu ji,
avšak zapuzuji
marně obraz v duši,
a tak zřím se stále, stále před vámi.


Entonces yo envidiaba, melancólicamente,
a aquellos que se iban de verdad, en navíos
de gordas chimeneas y casco reluciente,
no en viajes ilusorios como los viajes míos.
Y hoy, que quizás es tarde, con los cabellos grises,
emprendo, como tantos, el viaje verdadero;
y escucho que los niños de remotos países
murmuran al mirarme: «Mirad: Un extranjero...»


淅淅西风起
嗷嗷寒雁多
稻粱随处有
珍重采薇歌


Poháry vzhůru! V těsný kruh úže,
dvanáctou bije chmurný zvon,
pod sněhem bují edenské růže,
v hymny se mění vichru ston.
Hle, země puká,
titanů starých smířený rod
v hvězd chorovod
mísí svůj jásot jak hromy vod –
Otcovská ruka
uvádí děti své na hvězdný trón.


Africo non fu lento a questo tratto,
veggendo ognun di lor di fuor andato;
ma dov´era il vestire n´andò ratto,
e, sanza cercar troppo, l´ha trovato;
e ben gli venne ciò che volea fatto,
ché, sanz´esser veduto, l´ha portato
fuor dalla casa un gran pezzo lontano,
e nascoselo in luogo molto strano.


Soy aquel que aunque muerto para ti, no puede dejar la vida que tuvo
entre tus brazos...
Fantasma que te extraña cada noche, y se disuelve sobre tu piel
con los destellos del nuevo día...
Soy espectro que te sigue por las calles, sin que sus pasos se escuchen
entre la gente,
Aquel cuyas palabras se pierden entre los murmullos de la gente y el
sonido
de la lluvia sobre los adoquines de la acera...
Soy aquel que sigue muriendo cada minuto sin ti... que se pierde
entre el olvido...


„Tu jest snadná pomoc, hejtmane,
poruč jen a dudy dostane.


قالوا إلى الترك نمشي
فنهدمنّ حصونه
قل حبّذا الكور منهم
إذ كان بالماكرونه


Darum wirkt mit rascher Tat,
Übergebt euch Strom und Lüften,
Doch das Urteil und den Rat
Laßt den Reifern und Geprüften.


Do žil mi touhu žíravou a neukojitelnou vlila
po prudkých polibcích, bouřlivých objetích a měkkých náručích žen,
dala mi chutnat rozkoš života a rozkoš horečného díla,
a bolest dala mi, jíž očištěn jsem, uzdraven a oblažen.


Y en la cárcel principesca de la alcoba parisina
La olvidada japonesa, la nostálgica ambarina
Desfallece sofocada por agónico estertor,
¡Oh, mimosa susceptible, por un soplo deslucida!
Devolviérale la gracia, devolviérale la vida
Una gota de cariño, un efluvio de su sol!
En sus ojos, hondos cauces, hay un algo extraño, helado,
Reflectores de la muerte, ésta en ellos se ha mirado
Y es su imagen la que flota en su fondo de carey,
Pero... súbito se animan, arde en ellos la alegría,
Alegría de muriente con vislumbres de sombría,
La enfermita vibra toda su figura de poupée;
Sus deditos finos, pálidos, como niños macilentos,
Han tomado, y ahora oprimen con nerviosos movimientos
Un marchito crisantemo; blanco hermano del Japón!
Él también sufre nostalgias, hondas, diáfanas, impías
Abejillas de oro y ópalo que se clavan lentas, frías,
En el glóbulo de aromas de su raro corazón.
La enfermita las comprende, las nostalgias amarillas
Del pequeño moribundo, y le acerca a sus mejillas
Y a sus labios en arranques de cariño fraternal,
Es su hermano, sí, es su hermano ese copo de albo lino,
Como ella agonizante, como ella nacarino,
Como ella desmayando en lujosa soledad.


He loves t' employ his Morning Light
Reading the Statutes of the Lord,
And spends the wakeful Hours of Night
With Pleasure pond'ring o're the Word.


Zum letzten Siege steh ich kampfbereit;
hörst du die Hörner durch die Gassen gellen?
den Mantel her, das rote Narrenkleid!


Ach, divná pout je k lásky svatokříži,
tvých vlastních ňader zve tě na ni zvon,
a v cestě vášeň v prs ti dýku hříží.


Die Liebe behandelt mich feindlich!
Da will ich gern gestehn,
Ich singe mit schwerem Herzen.
Sieh doch einmal die Kerzen,
Sie leuchten, indem sie vergehn.


Ubbidisci i precetti
con prudenza e fervore,
e vizi sien negletti
con frequenza e terrore;
e sia perdonatore,
s'a te non vuoi si nieghi
quel di che spesso il prieghi,
e sia giusta orazion sempre esaudita.


Jürgen des Jägers Augen fliegen
Seinen schnellen Schritten voraus,
Sie suchen hinter dem Abendnebel
Am braunen Berge das weiße Haus;
Ein breiter Rauch steht an dem Himmel,
Eine schmale Flamme darunter weht;
Jürgen dem Jäger stockt der Atem,
Das Herz in der Brust ihm stille steht.


Над морем, диким полуночным морем
Муж-юноша стоит —
В груди тоска, в уме сомненья —
И, сумрачный, он вопрошает волны:
«О, разрешите мне загадку жизни,
Мучительно-старинную загадку,
Над коей сотни, тысячи голов,
В египетских, халдейских шапках,
Гиероглифами ушитых,
В чалмах, и митрах, и скуфьях,
И с париками и обритых —
Тьмы бедных человеческих голов
Кружилися, и сохли, и потели —
Скажите мне, что значит человек?
Откуда он, куда идет,
И кто живет над звездным сводом?»
По-прежнему шумят и ропщут волны,
И дует ветр, и гонит тучи,
И звезды светят холодно и ясно —
Глупец стоит — и ждет ответа!


Ihr Frühlingslächeln im Gesicht
Lehrt mich des Lebens Plagen,
Lehrt Zentner, wie ein Lothgewicht,
Mich Glücklichen ertragen.


So haben wir da wohl gesungen,
Und Hand in Hand da geschlungen
Und Flügel in Flügelpaar
Uns über die Wüste geschwungen,
Die ein Garten voll Segen war.


Denn Bank an Bank gedränget sitzen,
Es brechen fast der Bühne Stützen,
Herbeigeströmt von fern und nah,
Der Griechen Völker wartend da,
Dumpfbrausend wie des Meeres Wogen;
Von Menschen wimmelnd, wächst der Bau
In weiter stets geschweiftem Bogen
Hinauf bis in des Himmels Blau.


Caricias tan sutiles
puede darlas,
la suavidad del viento
cuando mece,
las más frágiles ramas.
¡No le acaricié nunca!
te dirás extrañada,
y es que ignoras,
que tu sola existencia,
es hermosa caricia
mil veces regalada.
Acarician tus ojos,
tu talento,
caricia es tu color, tu piel,
tu acento.
Todo acaricia en ti
y si en ti pienso,
acaricias también
mi pensamiento:
suavemente
como acaricia el agua,
suavemente
como acaricia el viento.
y aunque nunca tus manos
y las mías
entrelacen sus dedos
y roce mi mejilla
tu mejilla,
sentiré las caricias
voluptuosas,
que me da tu recuerdo.
Tu recuerdo alma mía
que acaricia y lastima.
¿Porqué me tienes tú?
Yo, no te tengo.
¡Vives radiante!
Yo, de amor me muero.


IV
"Meu colar de pedrarias
Àquele que decifrar
Venham magos e adivinhos,
Depressa, Beltisasa
Ele, o mais sábio de todos,
Pode o mistério explicar!"


مالي رَأَيتُكَ لَستَ تُثمِرُ طَيِّباً
عَذباً وَأَصلُكَ هاشِمِيُّ المَغرِسِ
حَتّى كَأَنَّكَ نِقمَةٌ في نِعمَةٍ
أَو غُصنُ شَوكٍ في حَديقَةِ نَرجِسِ


Se Nize, que faz estudo
De afetar moral virtude,
Com ar austero e sisudo
Faz criminosa saúde
Com os olhos no seu Tudo;


اِنّا لتُتحِفُنا بالأُنسِ كتبكمُ
واِنْ بعدتُمْ فاِنَّ الشوقَ يُدنيها
وكيف نضجرُ منها وهي مُذْهِبَةٌ
مِن وحشةِ البينِ لوعاتٍ نُعانيها
فاِنْ وصفتُمْ لنا فيها اشتياقَكُمُ
فعندنا منكمُ أضعافُ ما فيها
سلوا نسيمَ الصبَّا تُهدي تحيَّتنا
إليكمُ فهي تدري كيف نُهديها


Bah ! faites comme moi, dussent trouver naïve
Votre ample expansion ceux forts que vous fallait
Aimer sans fin ni loi. Et qui m’aime me suive !


La personalidad es la auto determinación de cuanto nos proponemos,
de aquello que nos pensamos de nosotros mismo
por cuanto a lo que aprendimos a saber y sufrir de vida.
La personalidad es la red

de nuestras cíclicas raíces e identidades,
todas ellas ramas hijas de razones, del criterio
hecho conciencia de la vida,

sabiduría
sobre las experiencias de estar vivos.
La rola del mundo
es neta de identidades que se enrollan por nuestras vidas
en visiones por las que nos pensarnos,
en reflejo interior a cuanto nos está pasando, enrollándonos
en la rola
y a la atmósfera de la pequeñez
de suponer ser lo que nos pensamos
por lo que nos pasa o pasó en el mundo.


Brauch' der Zeit! Die leichten Stunden
schießen schneller als kein Fluß.
Zeit hat Flügel angebunden,
Glücke steht auf glattem Fuß,
und die hat nur vornen Haare,
die nicht allzeit kömpt im Jahre.


donde grupos de místicas visiones
ahuyentan el tropel de las pasiones,
bañando el cuerpo de sudor profundo;


Der iſt ein Teutſcher wolgeboren,
Der von Betrug und Falſchheit frey,
Hat voll der Redlichkeit und Treu,
Nicht Glauben, nicht Freiheit verloren.


Alsbald sich da die ros ergetzet
berührend ihren weißern fuß,
sobald mit beederseits verdruß
ein dorn ihr zartes fleisch verletzet:
Die göttin zugleich bleich und wund
und rot die ros wurd zu der stund:
die rosen und der göttin wangen
schamrot ab ihrem rosenblut,
zumal mit neuem pracht und gut
bald wider mit einander prangen:


— E se faltar material bastante
Para nas praças erigir-lhe estátuas,
Se essas vaidades transitórias, fátuas,
Perdem-se à sombra d’esse herói gigante;
Não vás grinaldas enastrar de flores,
Nem às estrelas mendigar fulgores...
— Temos na terra o que não há no céu:
Apanha as armas que a seus pés caíram,
E ajunta as balas que os canhões cuspiram
Lá na província onde esse herói nasceu!...


Als einst die Büchse von Pandoren
Das Unheil durch die Welt verstreut:
Wie kläglich wurden da die Ohren
Der Menschen Vater voll geschreyt!
Der will von Liebesflammen sterben,
Der klagt des Nachbars Freundschaft an:
Dem fehlt die Frau, und dem die Erben,
Die quält den Mann, und sie der Mann.


Das dauchte dem Diener ſo wol und ſo bang!
So bang und ſo wol! Er zweifelte lang;
Viel zweifelt’ er her, viel zweifelt’ er hin;
Von Hoffen und Ahnden war trunken ſein Sin.


za stolem seděl, hořel nenávistí,
sršely oči, slova vraždila.
jak v kulek dešti, který tvrdě sviští,
nás přikrčené hrůza zalila.


Dichter, ihr Armen, was müßt ihr nicht alles hören, damit nur
Sein Exerzitium schnell lese gedruckt der Student!


Ihr Busen ist von Blümchen bunt,
Ich sah ihn schöner nie,
Es lacht ihr rosenrother Mund,
Ahi, Herr May, Ahi!


Freudig war ein Baum entsprossen,
Und die grünen Zweige flossen
Frisch hinaus in Himmelslicht.
Wankst du Wipfel? Ach, sie haben
Deine Wurzel abgegraben,
Und der Wipfel weiß es nicht.


C'est régate à Joinville. On tire le pétard.
Les cinq canots, deux en avant, trois en retard,
Partent, et de soleil la rivière est criblée.
Sur la berge, là-bas, la foule est assemblée,
Et la gendarmerie est en pantalon blanc.
— Et l'on prévoit, ce soir, les rameurs s'attablant
Au cabaret, les chants des joyeuses équipes,
Les nocturnes bosquets constellés par les pipes,
Et les papillons noirs qui, dans l'air échauffé,
Se brûlent au cognac flambant sur le café.


Имея общий дом и общую контору,
Какие-то честные торгаши
Наторговали денег гору;
Окончили торги и делят барышНо в дележе когда без спору?
Заводят шум они за деньги, за товар,—
Как вдруг кричат, что в доме их пожа«Скорей, скорей спасайте
Товары вы и дом!»
Кричит один из них: «ступайте:
А счеты после мы сведем!» —
«Мне только тысячу мою сперва додайте»,
Шумит другой:
«Я с места не сойду долой»—
«Мне две не додано, а вот тут счеты ясны»,
Еще один кричи «Нет, нет, мы не согласны!
Да как, за что, и почему!»
Забывши, что пожар в дому,
Проказники тут до того шумели,
Что захватило их в дыму,
И все они со всем добром своим сгорелВ делах, которые гораздо поважней,
Нередко от того погибель всем бывает,
Что чем бы общую беду встречать дружней,
Всяк споры затевает
О выгоде свое


Krásné je to rozechvění,
žel však žel, že nic než snění;
duše-li je v rozkochání
k myšlénce chce vinout své:
darmo touha rozpíná se,
obraz mlhou rozplývá se,
zmizel už, a dumné ticho
stín rozklenul v duši mdlé. –


In der Chilchen im Chor, und wenn der Her Pfarer e Spruch seit,
luegi mi Vreneli a, öb es au ordeli acht git,
und es luegt mi a, öb ich au ordeli acht gib.
Lauft au drüber 's Sprüchli furt, mer chönne's nit hebe.


Změní se scéna ta poetů,
hřbitovy nové v ní vzrostou –
zahučí děla zas v odvetu,
přehluší skřivánků píseň tu prostou...


„K ní to táhne,“ praví Mojmír,
„vřeleji již srdce bije,
jejíž dech, jak z lučin rajských
v duši rajskou rosu lije.“


Čásť své duše vyzpíval jsem
v nadšenosti slepé,
teď lítosti příval krutý
písním křídla tepe.


Auch jene Stunde, die mir so festlich ist,
Da mich euch beide Sariel suchen hieß;
Und jede goldene Minute
Die wir der Weisheit und Freundschaft weihten.


Tento důkaz přízně
Rád beru a vděčně;
S tím psaníčkem já se
Nerozloučím věčně!
To já na svém srdci
Budu nosit všude –
To mě sladce mučit
A zas křísit bude!


Ha szál szakad: - sokszor nem is -
Elejtik a pajkos kacsók,
S a macska-gonddal elleső
Legény váltság-jutalma: csók!


Zírá na ně... jaká zvláštní těla...
s ciframi a písmeny!
Jedná suchá, druhá nabubřelá,
všechny bez noh, každá o ohoně,
mnohé divně skrouceny,
ani jedna rovná bezúhonně;
ale všechny šlehají svým tělem,
šlehají a kroutí se,
přímo před něj staví se
jako hadi se hlavami šelem.


Tu dvorné řeči, poklony, sál stkvělý
je budou těšiti – však nemnoho,
a v lásce budou vždy svět míti celý –
však milovat nebudou nikoho,
a tisíce byť neláskou jich mřeli –
přec budou lkát, že není jednoho,
kdo byl by hoden čisté lásky vděků –
ó, krásné sfingy moderního věku!


Ende.


Te veo desnudo
En mi cama
Con los ojos cerrados.
Y sé  que sucederá.
Oh Dios
No dejes
Que me aniquile.


Wüßt' ich aus mir zu tragen
Den Balsam in den Gift,
Wer hat mich so geschlagen
Wie deine heil'ge Schrift:
Dem, der vergibt,
Wird Heil und Leben!
Wie mich es, Herr, betrübt,
Daß nichts ich zu vergeben:


Přijdeli však hoch sem v štěstí zrazen,
Nech čte nápis tento na stromě:
„Já sem z ráje musel, viny prázen.“


A již bys věřil a již bys čekal,
že tato silná a kypící vlna
vydá svůj mocný a vítězný, slavný
Výkřik!
A již bys věřil a již bys čekal,
že zahřmí „hurá!“ – – –


Az egyik azt mondotta: jaj,
fején izzadt volt még a haj.
A másik azt mondotta: jó,
áldott halál, lágy takaró.


Jak šťasten slon! Jej málo nuda hněte,
jej Francouzky zde cvičí v etiketě,
mu podávají vábně kousky chleba
i dí:
„Pak pěkně merci říci třeba!“
Hle! Titán vrtí se, pod kly cos bručí...
Zde formám zdvořilým i slon se učí.


Náhle se v žitném strnisku
větřík zdvih’,
šelmovsky hned cosi na blízku
pošeptal nízkému ovísku,
a již se po nivách nese
lehký smích,
slábne, až zapadne v lese.


Corinne läst sich nicht bewegen/
Du fäll'st ihr wüten nicht dahin/
Sie weiß den kalten Tyger-sinn
Nicht abzuthun/ nicht weg zu legen.
Sie speiset mich mit angst und bleichem leid/
Wie du die welt mit lieblichkeit.


Tak všichni sborem žehrali,
že stejné jho je kruší
a všichni slovo si dali,
že okovy zabuší
na brány panské, třeba zbraň
pochopů jim vstříc míří,
a zpět svou budou žádat daň,
ze které panstvo hýří –
v den jeden, v krásný První Máj
chřest okovů nechť letí v kraj
do ticha dílen, přes les, pláň
a duní krok soudruhů.


Sie schweigt. Da fällt vom Hügel
Ein heller Glockenschall,
Ein frohes Lärmen hallet
Zurück durchs ganze Tal.


Wo ich heute oder morgen
Meine Doris wieder finde;
Wo ich etwa dort am Ufer
Ihre Spur und Sie entdekke;
Wo ich sie vielleicht im Schatten
Unter Rosen schlummern sehe;
Wo ich heute oder morgen
Ihren zweiten Kuß empfinde;
Da will ich, vernimms o Liebe!
Da will ich, du sollst es sehen!
Ihr und mir ein Denkmahl stiften.


Warm fühl ich mir nah deine Frühlingsbrust,
Du flinkes Mädel; ich halte dich fest,
Ich seh in dein Auge, es jauchzt mein Herz:
Oh, du Sonne, du Sonne, du gute!


Solo,
con mi esqueleto,
mi sombra,
mis arterias,
como un sapo en su cueva,
asomado al verano,
entre miles de insectos
que saltan,
retroceden,
se atropellan,
fallecen;
en una delirante actividad sin rumbo,
inútil,
arbitraría,
febril,
idéntica a la fiebre
que sufren las ciudades.
Solo,
con la ventana
abierta a las estrellas,
entre árboles y muebles que ignoran mi existencia,
sin deseos de irme,
ni ganas de quedarme
a vivir otras noches,
aquí,
o en otra parte,
con el mismo esqueleto,
y las mismas arterías,
como un sapo en su cueva
circundado de insectos.


Um sossego mais largo
Que o esquecimento dos homens
Me seja a morte
Como um veleiro abandonado
No silêncio do mar;
Como, antes do Tempo,
Como, depois do Tempo,
O não haver ninguém para o contar


Teď ovšem oko tvé mně jinak zářívá,
jak slunce, když své děti v sadech zahřívá,
a v oku světlo plesá, hvězd svit neznaných,
k novému plesu rej jak hostí sezvaných –
ach nejsou hosté hvězdy, ni máť zářivá,
toť blaho lásky mně teď srdce rozhřívá,
a pakli písně mé k němotě umučí,
zas němé srdce moje zpívat naučí.“


Toda mulher sabe os limites do seu amor
E o meu é daqueles que resiste à luz ou à escuridão,
à paz ou à guerra
Não é um amor resignado
É daqueles que a gente carrega anos e anos a fio e nem sente o fardo


江皋寒日上
霜气白成烟
渡口无渔舸
踟蹰宿雁前


Verwunderſt du nicht hier die guͤldne Poſament?
Die Poinct d’ Eſpagnie pflegt ja vielen zu belieben/
Wenn ſonſt Poinct de Paris der Ruhm wird zugeſchrieben.
Schau dieſen Stoffen an/ der faſt die Augen blendt.
So kan die Tulipan im Lentzen ſich nicht mahlen/
Als bund die Farben hier auf ſo viel Stuͤcken ſtrahlen.


Um etwas, Liebe, bitt' ich dich:
Laß ihn nicht diesen Busch beschreiten.
Du möchtest ihn vielleicht begleiten:
Und, wahrlich! dann verrieth ich mich.
Doch hast du das dir vorgenommen:
So laß ihn ja nicht heute kommen.


Ich lag im grünen Laubgezelt,
Die Stirn in heißer Hand,
Verbaut von Zweigen Flur und Feld,
An eines Brunnens Rand.


A ony, sluncem pukající
jak kněžny, které v životě
šly s nezbádaným rysem v líci
a s pýchou na rtu mimo tě.


On to přece, věčný bože, soudce lidských snah a činů!
Přišel jako svědomí mé zahalený v nočním stínu,
přišel od prahu mých cílů, by mne do prachu zpět sklátil,
přišel jak stín mojí duše, v pravý okamžik se vrátil,
teď mne zničí, teď, když celé žití mého dílo trapné
věnčeno má výsledkem být, natáh’ pasť svou – a ta sklapne.


Piros almát eladják a budapesti
Piacon,
Abbul cifrálkodik Kevibe’ a piros arcu
Menyasszony:
Juhaj! de derék ruha ez a fejkötő:
Megfér ezalatt akármennyi szerető!


Pour vous, ô quelle joie !
Sa coupole de soie
Rend les noirs ouragans


Не вознесемся мы великими чинами,
Когда сии чины не вознесутся намВеликий человек, великий господин,
Кто как ни думает, есть титул не одиВеликий господин — кто чин большой имеет,
Великий человек — кто много разумеет,
Локк не был господин великий в весь свой век,
Ни конь Калигулин — великий челове


Helas, helas por do vienen
La Corruja y la Carrasca,
A más no poder mujeres,
Hembros de la vida airada.
Mortales de miradura
Y ocasionadas de cara,
El andar a lo escocido,
El mirar a lo de l'Hampa.
Llevan puñazos de ayuda
Como perrazos de Irlanda,
Avantales voladores,
Chapinitos de en volandas.
Sombreros aprisionados,
Con porquerón en la falda,
Guedejitas de la tienda,
Colorcita de la plaza.
Mirándose a lo penoso,
Cercáronse a lo borrasca,
Hubo hocico retorcido,
Hubo agobiado de espaldas.
Ganaron la palmatoria
En el corral de las armas,
Y encaramando los hombros.
Avalentaron las sayas.
CORRUJA: «De las de la hoja
Soy flor y fruto,
Pues a los talegos
Tiro de puño.»
CARRASCA: «Tretas de montante
Son cuantas juego;
A diez manos tomo
Y a dos peleo.»
Luego, acedada de rostro
Y ahigadada de cara,
Un tarazón de mujer,
Una brizna de muchacha
Entró en la escuela del juego
Maripizca la Tamaña,
Por quien Ahorcaborricos
Murió de mal de garganta.
Presumida de ahorcados
Y preciada de gurapas
Por tener dos en racimo
Y tres patos en el agua,
Con valentía crecida
Y con postura bizarra
Desembrazando a los dos,
En esta manera garla:
[MARIPIZCA:] «Llamo uñas arriba
A cuantos llamo,
Y al recibo los hiero
Uñas abajo.
»Para el que me embiste
Pobre y en cueros,
Siempre es mi postura
Puerta de hierro.»
Rebosando valentía,
Entró Santurde el de Ocaña,
Zaino viene de bigotes
Y atraidorado de barba.
Un locutorio de monjas
Es guarnición de la daga,
Que en puribus trae al lado
Con más hierro que Vizcaya.
Capotico de Antemulas,
Sombrerico de la carda,
Coleto de por el vivo,
Más probado que la pava.
Entró de capa caída,
Como los valientes andan,
Azumbrada la cabeza
Y bebida la palabra:
[SANTURDE:] «Tajo no le tiro,
Menos le bebo;
Estocadas de vino
Son cuantas pego.»
Una rueda se hicieron;
¿Quién duda que de navajas?
Los codos tiraron coces,
Azogáronse las plantas;
Trastornáronse los cuerpos,
Desgoznáronse las arcas,
Los pies se volvieron locos,
Endiabláronse las plantas.
No suenan las castañetas,
Que de puro grandes, ladran,
Mientras al son se concomen,
Aunque ellos piensan que bailan.
Maripizca tornó el puesto,
Santurde tomó la espada,
Con el montante el Maestro
Dice que guarden las caras.
[MAESTRO:] «De verdadera destreza
Soy Carranza,
Pues con tocas y alfileres
Quito espadas.
»Que tengo muy buenos tajos
Es lo cierto,
Y algunos malos reveses
También tengo.
»El que quisiere triunfar,
Salga de oros,
Que el salir siempre de espadas
Es de locos.»
MAESTRO: «Siente ahora la Corruja.»
CORRUJA: «Aquesta venida vaya.»
MAESTRO: «Jueguen destreza vuarcedes.»
SANTURDE: «Somos amigos, y basta.»
MAESTRO: «No es juego limpio brazal.»
CORRUJA: «Si no es limpio que no valga.»
MAESTRO: «Siente vuarced.»
SANTURDE:               «Que ya siento,
    Y siento pese a su alma.»
Tornáronse a dividir
En diferentes escuadras,
Y denodadas de pies,
Todas juntas se barajan.
Cuchilladas no son buenas,
Puntas sí de las joyeras.
[MAESTRO:] «Entráronme con escudos,
Cansáronme con rodelas;
Cobardía es sacar pies,
Cordura sacar moneda.
»Aguardar es de valientes
Y guardar es de discretas,
La herida de conclusión
Es la de la faltriquera.»
Cuchilladas no son buenas,
Puntas sí de las joyeras.
[MAESTRO:] «Ángulo agudo es tomar;
No tomar, ángulo bestia;
Quien viene dando a mi casa,
Se viene por línea recta.
»La universal es el dar;
Cuarto círculo, cadena;
Atajo, todo dinero;
Rodeo, toda promesa.»
Cuchilladas no son buenas,
Puntas sí de las joyeras.
[MAESTRO:] «El que quisiere aprender
La destreza verdadera,
En este poco de cuerpo
Vive quien mejor la enseña.»


Sírva élő és mosolyogva játszó,
szörnyű színpadon suhanó szinésznő,
mily szerep volt az, hogy a földre rogytunk
és a torokgyík


„Valdemare, náš sousede vznešený,
sám-li teď Bůh tobě neseslal znamení?
Všech nás lepšího seslal ti spojence.
Nač mařit síly, boží kde posel jest?
Neslyšíš neklidu vichru divého?
Neslyšíš praskati trámoví v Arkoně?
Mluvit chce vichr ten, jásat chce posel ten,
hovořit k Arkonským jazykem ohnivým.
Jiskrou mu napověz, on pak už zakončí.
Plášť s nás všech strhl teď, sám chce on přikrýt se
purpurem královským, sám on chce králem být.
Na zdraví novému králi spojenci!“


Vendégekül meghíva voltanak:
A táj virági, - s a csergő patak,
Hanem ez csak futtában tére be,
Sietős utja lévén messzire.


Hoffart ist Ursach/ daß die Hölle brennet/
Der man unsinnig schaaren-weiß zurennet/
Hochmuht ist Ursach/ daß wir alle sterben/
Ja so viel tausend ewiglich verderben:
Hochmuht ist Ursach/ daß viel edle Christen
Seynd Atheisten: 18
Hochmuht hat Teutschland/ läider! umbgekehret/
Spöttlich entehret.


Až posud v klenby chrámové
Se hrnou zbožní sborové;
Však tam, kde hradby hrdě čněly,
Jen víska, jmenem Dívčice,
Se v dál a šíř mdlým zrakům bělí,
Panenské věčníc děvice.


Wir wissens wohl, daß alle Lande
Mit Deiner Treu belehnet sind;
Daß man in einem jeden Stande
Gewisse Gottes-Menschen find't;
Und daß in Lausitz mehr Gemüther,
Als wir, geniessen Deiner Güter,
Wir sind kein sonderlich Geschlecht.
Wenn aber Deine Vater-Augen
Aufs Niedrige zu sehen taugen,
So haben wir ein eignes Recht.


Na celé slunce zří jen skrze mrak;
ó Kráso, neporaň svit mého oka,
jen paprsky tvé chytá chvějná sloka.


A ať už jste tu chudobkami pouze
v tom zvlhlém drsném českém trávníku,
či růžemi, jež voní v sladké touze
a stvořeny jsou pro zpěv slavíků –
ó, kveťte, kveťte pro tu českou hroudu,
z níž rostete a jež nic nežádá,
než aby vámi v podiv světa soudu
se rozjasnila česká zahrada!


Ich will bey meinem Mädgen bleiben,
Ich hab die Briefe nicht davon,
Daß ich mich soll an ein andre reiben,
Drum geb ich auch kein Bottenlohn.
Und danck es keinem gar zu viel,
Der mich zu andern führen will.


Západ juž zahořel, zaplál,
zmámen zřím do té záplavy,
do očí mých mně tak sálal,
jak velký plamen krvavý.


Bocsásd meg bűnömet, melyekkel ellened
Vétvén sujtolásidat
Vontam bús fejemre, szomorú lelkemre
Ez látogatásidot,
Adjad, hogy hasznára és lelkem jovára
Érezzem ostoridat.


Du, schint dor ok de blanke Sünn,
un schint dor Mand un Stirn,
un küßt dor, as se Garwen bünn',
Hans Jochen ok de Dirn?
Is blag dor ok de Häben
un ok dat Water natt?
Un heww se dor Bullgräben
un Kater ok un Katt?


Sie glaubt, was eben jeder glaubt,
Sie denkt, was alle denken,
Sie tut, was jedermann erlaubt,
Kein Zweifel wird sie kränken.


Viel unsrer Brüder sind geplagt,
Von Haus und Hof dazu verjagt;
Wir aber haben noch
Beim Weinstock und beim Feigenbaum
Ein jeder seinen Sitz und Raum.


Es la culpa del hombre el sobrescrito,
y así juzga el culpado del culpado,
que de sus propias culpas olvidado
es juez severo de cualquier delito.


Was heult im Sturme?
Was winselt im Felsengeklüfte?
Spricht im Donner? fliegt im Blitze?
Was wühlt die Erd' auf und schüttelt
Städt' und Menschen und Hügel weg,
Wie der Pilger den Staub vom Gewande?
Bist du es nicht, Mutter Natur?
Ja, groß bist du, Mutter Natur!


Eines aber lieb' ich, wenn meiner Leiden
Und Verluste schmerzlicher Seufzerlaut und
All' mein Weh, gleich Aeolus Lüften, leise
Mir in des Herzens


Na plecích bohy maje,
pokojně lid náš přišel v požehnané kraje.
Jsa z orby živ, nezvedal nikdy kuše,
ni mlatu, leč – kdy soused vrah
roznášel smrť mu po nivách.
Lid český jatce nevraždil, ni neotročil,
a věře v přírodu – praboha bohů,
rozséval mír a lásku, kamkoli jen kročil,
klas z potu vstal, kde zastavil svou nohu.
Lid český nepálil, a když mu víru Krista
přinesla ústa slovanská a srdce čistá,
rád prsa otevřel, ač nebyla mu darem,
neb lid náš lidským byl i v náboženství starém.
Však pod záštitou víry Karel Velký, svatý
Slovanstvo vraždil svými biskupy a katy,
a jeho Němci podnes od příchodu Čechů
z té půdy nedali jim sousta beze vzdechů,
brať štvali na se a na otce syny,
neb vražda byla vírou jejich pravou – –


Nezavál vichr z pusté skaliny,
leč třetí zalkal z duše hlubiny:


Morgen ist der erste Tag, vierzehn Tage halt' ich auf der Insel und erwarte seiner.


Er, jetzt voll wahren Muths, wann oft die Starken beben,
War sterbend größer, als im Leben:
Sein Tod war glänzend, frey, selbst unter äußrem Zwang,
War einer Sonnen Untergang.


Sisak fedi ábrázatom,
Nehogy annak, ki meglát,
Tekintetem tán elnyomja
Szánakodó irgalmát.
A muzsikát egy talián
Katonától tanúltam:
Kenyerem lett, haj! mióta
Ennyire elrútúltam.»


„Děkuji, můj lide,“
hejtman pohnut praví,
těžkou lesklou helmu
smeká dojat s hlavy.


V Kristu plná jasnota,
mimo Krista temnota;
učenci i neučení
bloudí, jsou-li bez Zjevení;
o tom důkaz účinný
mají lidstva dějiny.


Wie lange willstu dich betrüben?
Ich fühle ja für dich der Liebe stärcksten Zug.
Du bleibst auch meine Lust bey Kohl und Rüben,
Mein Stolz im Bauernrock, mein Fürst beym Pflug.
Lieb' ich dich, Freund, denn nicht genug?


Szörnyű csata lesz... jön előre az ellen,
Mint sáska-sereg!
Nem döbben-e meg,
Bármilyen erős, nagy a szív a kebelben.


Vete como te vas; no dejes floja
La undosa rienda al cristalino freno
Con que gobiernas tu veloz corriente;
Que no es bien que confusamente acoja
Tanta belleza en su profundo seno
El gran Señor del húmido tridente.


阴阴石阁傍云松
袅袅藤窗花露浓
独立青宵何处笛
月明遥映九华峰


Wär' schad' um seine Gab' zu wachen,
Und kennt' ich ihn, den tollen Christ,
Wollt' ich ihn zum Nachtwächter machen,
Wenn er dazu noch brauchbar ist.


Oía suspiros y llantos,
que escapan de la razón,
malditas guerras ensangrentadas,
que niegan a las almas,
el sentir del corazón.
De rodillas pedía,
a mi sagrado corazón,
Dios mío no me dejes,
no aguanto este dolor.
Corazones de hielo,
que no sienten ni el amor,
díganme ustedes,
porque sentir tanta humillación
no más sangre,
no más violación,
han hecho de mi alma,
un rincón sin corazón.
Nunca más volverá a oír ni sentir,
ni gritos ni llantos,
que no me dejan vivir.
Ya no podré sonreír,
armas y cuchillos,
desgarraron mis sentidos
negándome todo consuelo,
a un inocente llevado al suicidio.
Me quité el alma,
negándome la vida,
para no ser así más testigo,
de tanta infamia.
Sujeté mi cuerpo, y encomendé mi vida, aquí tenéis
poderosos, lo que andabais buscando, coged cobardes
mi vida.


Ave Maria, tão pura,
Virgem nunca maculada
Ouvi a prece tirada
No meu peito da amargura!


عزبٌ مفتاحه بيده
فتّ صرف الدهر في عضده
يتبّوا منزلا شعثا
شرّ منه ضيق ملتحده
يشتكي ضرّا ومسكنة
هي خير من ضنى جسده
مفردٌ لا يستريح إلى
مؤنس في يومه وغده
كم صريع بات في كمد
قد شجي بالغيظ من ولده


Zoufat si chtěl přeubohý,
přeubohý,
neb už sotva tahal nohy,
tahal nohy;
ale tu zas k sobě děl,
že by propad’ do pekel,
neb on duši převelice
usmolenou měl.


Henri, dont le grand cœur était formé pour elle,
Voit, connaît, aime enfin sa lumière immortelle.
Il avoue, avec foi, que la religion
Est au-dessus de l’homme, et confond la raison.
Il reconnaît l’Église ici-bas combattue,
L’Église toujours une, et partout étendue,
Libre, mais sous un chef, adorant en tout lieu,
Dans le bonheur des saints, la grandeur de son Dieu.
Le Christ, de nos péchés victime renaissante,
De ses élus chéris nourriture vivante,
Descend sur les autels à ses yeux éperdus,
Et lui découvre un Dieu sous un pain qui n’est plus.
Son cœur obéissant se soumet, s’abandonne
À ces mystères saints dont son esprit s’étonne.


Harmonische Glocken
Ertönen wie schön!
Welch himmlische Klänge,
Wie Vogelgesänge,
Wie Flötengetön!


Da sprach ein greiser Bischof den Segen im Gotteshaus,
Drauf tauschten Braut und Bräut'gam die goldnen Ringlein aus;
Da barst der Ringe einer – das deutet Gutes nicht! –
Und einem der Ministranten erlosch der Kerze Licht.


Wir Wellen brausen treu vereint,
Und eine folgt der andern!
Wir haben all den gleichen Feind,
Nach dem wir spähn und wandern.


Zúg-morog a népség, néz hátra, előre,
Várja, hogy bajvívó valahonnan jőne,
Nyitva a sorompó és a rézkürt harsog,
De vitéz nem akad, aki vína harcot.
Szerbe-számba vette a hadieszközét -
S elhagyá az olasz a sorompók közét.
Felállt a király is, szégyenült haraggal,
És indulni készült a többi urakkal.


兵火相寻音问绝
登高寓目空伤神
金华山且望不见
况乃欲见山下人


3.
Die Himmel vnd jhre Liechter, etc.