Der Sturm ist los, der Schiffer muß verzagen,
Der kühne Mast bis auf die Flut gebogen,
Indessen die erbarmungslosen Wogen
Das tapfre Fahrzeug an die Riffe schlagen.


江南四月苦风波
细雨天寒柰若何
梅子之黄如弹子
菘窠其白柰花窠


Wenn ich still die Augen lenke
Auf die abendliche Stille,
Und nur denke, daß ich denke,
Will nicht ruhen mir der Wille,
Bis ich sie in Ruhe senke.


Siente sus fuerzas flacas y sin brío,
y su deseo vano y peligroso,
y medrosa levanta apena el vuelo.


In seiner Büsche stillem Heiligtum
Nahm ich, als Balsam jeder Erdenqual,
Von deinem Mund das heilige Abendmahl
Zum großen Liebesevangelium.


湖莲旧荡藕新翻
小小荷钱没涨痕
斟酌梅天风浪紧
更从外水种芦根


Veverka laškuje, ševelí pták,
kraj vůní omamnou dýše,
na modré obloze obláčků sbor
pomalu pluje a tiše...


Tomši drahý, i já tebe
nevýslovně ráda mám,
avšak já se bojím toho –
na světě je škůdců mnoho,
zlo nás čeká – přísahám!


Ein Ochs ging auf die Wiese,
Wo er nach Kräften fraß,
Da waren Blumen, Kräuter,
Es kümmert ihn nicht weiter,
Für ihn war alles Gras.


Věky dřímal, obejímal
v polosnění, polobdění
dubu starý kmen;
vichr stromu snětmi hřímal
a on cítil pokoření:
Chtít – a nesmět ven!


Si sólo amar y ser feliz supiste,
Nada supiste: ¡aprende a padecer,
A esperar...! Para una alma generosa
Es el dolor la escuela de la fe.
El despecho es pasión de almas cobardes,
Dios para la virtud hizo la lid.
¿De todas las humanas esperanzas
No es nuestra la mejor, la de morir?
La que nunca engañó, la que contuvo
El brazo del suicida, la que ayer
Feliz me hizo llorar y hoy a mis labios
Devuelve la sonrisa del placer.
¡Muerte, yo te bendigo! a ti, el más grande
Entre todos los ángeles de Dios;
Tú, la amada del mártir y del justo;
Tú, que hiciste de Cristo el Redentor!
¡Tú, el odio de los malos, que a tu nombre
Ríen temblando, y generosa tú
Les pagas transformándolos en ángeles,
De la agonía en la tremenda cruz!
Bendita seas, santa mensajera
De los dones más bellos del Señor:
¡La verdad y el perdón! ¡Bendita seas,
Muerte, tú que nos das al mismo Dios!
Al ver tu sombra, al evocar tu nombre
Es mentira el dolor; tú eres augur
Que haces de cada pena una esperanza,
Y de cada infortunio una virtud.
¡Y de una joven buena, a quien el cielo,
Negando sólo un don, la veleidad,
Dio alma de niña para ser dichosa,
Corazón de leona para amar!
¡Y que amó tanto a quien la amaba tanto,
Y en la mejor mañana de su amor,
De los alegres sueños de la novia,
Viva entre su sepulcro despertó...!
Y se halló sola, y niña todavía,
Ante años infinitos de pesar:
Amando aún, y amando más que nunca
A quien era un delito nombrar ya.
¡Sola entre dos eternos infortunios:
Infamia y desamor, presa tal vez
De esa mundana compasión que insulta
La dignidad de una infeliz mujer!
Y bien, de esta infeliz, tú. Muerte, has hecho
La mujer más feliz: ésta soy yo
Que alzo el himno del mártir en la hoguera,
Fuerte, con la esperanza puesta en Dios;
En Dios, fuera del cual todo es engaño;
En Dios, que sé que no me engañará...
Cual me engañaste tú, ¡oh amigo mío!
Tú, que cual nadie, me supiste amar.
¿Es largo el plazo para ti? ¿No sientes
En el tiempo, en tu propio corazón,
El rápido torrente que nos lleva
A ese abismo, a ese océano de amor?
Recuerda tú que el mismo Dios da ejemplo
De merecer y amar; recuerda tú
Que el verdadero amor es cruz y es muerte;
¡Sé pues, hombre como Él: carga tu cruz!


Ne può ne creder vuol, che morto sia
perche di si grande huom, l alta ruina
da l onde Idaspe udita si saria
fin dove il sol a riposar declina
non sà s é in cielo o n terra, ne che via
possa tener, et pur sera, et matina,
lo và cercando, et per compagni mena
suspiri, et pianti et ogni acerba pena


Schweigt nicht, ihr Musen,
Euer Gefühl entsteige dem Busen!
Und brause im schwellenden Chor
Zum Olympos empor.


Et sur les joujoux laissés par la morte,
Aujourd'hui muets et si gais jadis,
Nous prions encor pour que Dieu supporte
Le bruit des enfants dans le Paradis.


Ve svém přenešťastném osudu
Vyhlídají posaváde zoři,
An již slunce o polednách hoří.


Ó Prokope, ó prchej a v samotě radč mři –
ó, plzeňský ten tábor tě více neuzří!


Nicht Mond noch Stern, die Nacht steht stumm
In schwerem Schwarze da.
Ein stilles Glück geht lautlos um,
Ist jedem Herzen nah.


Kámen zůstal na kameni,
samý žár a var a pal,
a pan otec pomatený
zařval v lůno hor a skal. –


Allen Seiten bin ich feind
Ohn die etwa mit mir weint,
Was ich erst zu küssen
Vnd sehr hoch zu halten pflag
Was mir wie im Hertzen lag,
Stohss' ich jetzt mit Füssen.


Beglückt ist der, zu dem sein Vater spricht:
Sohn, sei gelehrt! und der den Vater höret,
Und, nur auf Ruhm, auf Meisterschaft erpicht,
Bald vieles lernt, und endlich alles lehret,
Mit gleichem Muth bejahet und verneint,
Beweisen darf, und zu beweisen scheint.


Was des Gerüchtes Echolippen von ihm sprachen,
Was unwahrscheinlich scheine oder wahr,
Das ist der König: in barbarischer Größe
Beherrschet er Panoniens weites Reich,
Wenn um ihn her der Römer Gold entnervet,
Wenn Weichlichkeit der Wollust Schaale beut,
Verschmäht er selbst, was er den Andern gönnet,
Ihn fesselt kein Genuß, sein thätiger Geist
Entfliehet der Entnervung matten Freuden,
Und er verachtet so, was Anderer Wonne ist.
Bei Griechenlandes List und bei der Römer Sitte
Blieb er noch Attila, sich selbst genug und streng,
Kein niederes Ziel wird seinen Planen reifen,
Die Herrschaft einer Welt scheint ihm bestimmt zu seyn;
Des Orientes Gold häuft sich zu seinen Füßen,
Doch er verschenkt es leicht und trägt ein leinen Kleid.
Wenn seiner Fürsten Wein in goldenen Bechern sprudelt,
So trinket er aus Holz der reinen Quelle Fluth. –
In stolzer Sicherheit trotzt er auf Odin's Schwert,
Und seiner Ahnen Ruhm und seines Volkes Größe
Genügen ihm nicht mehr. –


Der Stall stund auff/ vnd ohne Thür/
War Löcher voll/ kein Fenster für.
O Gott mein Lieb! O Gott mein Lieb!
O Armut! O Demut! O Gott mein Lieb.


Kdo jest, jenž jako příšera se vleče
kol děsných obětnic té hrozné rány ?
Kdo k ústům mrtvol schyluje se kleče
a křehotavé na čas plaší vrány,
jež výš se vznášejí jak černé mraky,
by po chvilce zas po boku mu sedly
a tajně svoji křehotavou vedly:
„Nač před tím prchat nám, vždyť náš je taky!“
Sup lačný zvolna nad hlavou mu krouží
a klektem zlolajným blíž druhy volá:
„Sem, druzi, sem, kdo hodokvasit touží,
zde kořist vzácná, mrtvola jen zpola.
Zde ještě v žilách krev, zde život plane,
zde není srdce ještě nahlodané,
zde noha ještě kráčí, pěst se svírá,
sem, kdo chce potravu mít z bohatýra!“ –


Verrai di mille bei color vestita,
Quando più freme il mar, e l'aria tona,
Con celeste arco a rallegrar la terra.


Ehret, wen ihr auch wollt! Nun bin ich endlich geborgen!
Schöne Damen und ihr, Herren der feineren Welt,
Fraget nach Oheim und Vetter und alten Muhmen und Tanten;
Und dem gebundnen Gespräch folge das traurige Spiel.
Auch ihr übrigen fahret mir wohl, in großen und kleinen
Zirkeln, die ihr mich oft nah der Verzweiflung gebracht.
Wiederholet, politisch und zwecklos, jegliche Meinung,
Die den Wandrer mit Wut über Europa verfolgt.
So verfolgte das Liedchen »Malbrough« den reisenden Briten
Einst von Paris nach Livorn, dann von Livorno nach Rom,
Weiter nach Napel hinunter; und wär er nach Smyrna gesegelt,
»Malbrough!« empfing ihn auch dort, »Malbrough!« im Hafen das Lied.
Und so mußt ich bis jetzt auf allen Tritten und Schritten
Schelten hören das Volk, schelten der Könige Rat.
Nun entdeckt ihr mich nicht so bald in meinem Asyle,
Das mir Amor, der Fürst, königlich schützend, verlieh.
Hier bedecket er mich mit seinem Fittich; die Liebste
Fürchtet, römisch gesinnt, wütende Gallier nicht;
Sie erkundigt sich nie nach neuer Märe, sie spähet
Sorglich den Wünschen des Manns, dem sie sich eignete, nach.
Sie ergetzt sich an ihm, dem freien, rüstigen Fremden,
Der von Bergen und Schnee, hölzernen Häusern erzählt;
Teilt die Flammen, die sie in seinem Busen entzündet,
Freut sich, daß er das Gold nicht wie der Römer bedenkt.
Besser ist ihr Tisch nun bestellt; es fehlet an Kleidern,
Fehlet am Wagen ihr nicht, der nach der Oper sie bringt.
Mutter und Tochter erfreun sich ihres nordischen Gastes,
Und der Barbare beherrscht römischen Busen und Leib.


Kein Preußen und kein Österreich!
Was helfen uns die beiden?
Das eine ist schon totenbleich,
Das andre am Verscheiden.
Wir brauchen solche Sonnen nicht
Und folgen unserm eignen Licht,
In unsrer Brust dem Stern;
Wir wollen keinen Herrn.


O Sonne, weil behutsam um mein Mühen:
Wir fühlen freudig ferne Feuerfahrten,
Die, fruchtbar durch den Geist, für dich erglühen!


Verlaß dich nicht auf diesen Wahn,
Mein guter Freund, sonst hieß es immer,
Wir Schwalben brächten Glück ins Haus;
Der Junker selbst litt uns im Zimmer,
Und nun hat kaum die Fledermaus
Ein härtres Loos. Ich flog beym Küster
Schon sieben Sommer ein und aus;
Da kam sein Enkel, ein Magister,
Von hohen Schulen jüngst zurück,
Und fluchte, trotz Minervens Eule
Mit so viel Kunst und so viel Glück
Auf Barbarey und Vorurtheile,
Daß ihm der Alte Vollmacht gab,
Mein Nest, um die Vernunft zu rächen,
Mit sieben Eyern auszustechen,
Und kaum entrann ich selbst dem Grab.


„Dnes pochválil mne mistr, jak to blaží,
velkého slunce pouze stínem být!
Však rázem to hned v propast zmaru sráží
a chromí ruku, otravuje cit.
Lze výš než on? Lze malovati líp?
Ach, marná snaha, málomluvný vtip!
O čtyři léta narodil se dřív,
a proto já jsem nic a on je div.
Ta čtyři léta mezi námi stojí,
on vítěz jest, já poražený v boji.
„Je těžko prý mou malbu rozeznati
od štětce jeho!“ – Má to být snad chvála?
A cítím přec i v sobě božství pláti,
však odměna mých snah vždy bude malá.
„Žák Rafaelův, nejlepší všech!“ – však
co to pomůže mi, – vždy pouze žák!
Víc nedat budoucnosti, bych se styděl
a jej bych z celé duše nenáviděl,
jej zavraždil bych – proč jen tak je milý?
Ach, včera měl zas elegickou chvíli
a závěť svou mi znova ukázal
i kodicil, jejž krátce předtím psal,
a já měl z toho hezkou kratochvíli.
Vše bude mým, vše, klenoty a šaty,
vše, obrazy a sochy jeho domu
i od papeže řetěz velký, zlatý,
a v posled ještě – Fornarina k tomu!
To dojalo mne vskutku. Zpátky, hade,
jenž sluješ závist, záští! Mezi obry
já nepatřím, cos jako smír se klade
zas mezi nás jen tím, že on tak dobrý!
Chci žákem být, se ztratit v jeho stínu
a nádavkem vzít – třeba Fornarinu!“


Fremde haben's leicht genommen,
Was ich suchte lang und schwer;
Ist die flücht'ge Gunst verronnen,
Denkt auch ihrer keiner mehr.


Und bin ich auch von ew'ger Qual zerrissen,
Vergeh' ich auch im rastlos wilden Streit,
Nichts will mein Herz von Rath und Rettung wissen,
Wenn nicht das Glück die volle Gunst mir beut,
Denn mit dem Schmerz müßt' ich das Leben missen,
Dem Liebe nur Licht, Kraft und Athem leiht.
Eh langsam mir Gefühl und Sehnsucht sterben,
Mag lieber rasch mich Kampf und Sturm verderben!


Indája szikla-szívós,
Acél a gyökere -
Rácsap, de belecsorbul
A Bucsecs kard-szele.


Ein heiß Gebet, befremdend wohl und neu,
Sei, Todesengel, heut an dich gerichtet:
Tritt in die Hütte, an die harte Streu,
In den Palast, und horch, wo einer dichtet!
Solang er sich und seinem Schmerze treu,
Bei seinem schönsten Lied werd' er vernichtet!
Für tausend Tote will ich Tränen haben;
Doch Lebende lernt' ich noch nicht begraben!


Émail fendu du lavabo
Où saucèrent tant de visages
Disparus ; sont-ils au tombeau
Ou rient-ils à des paysages ?


Ach warum in dieser Ferne,
Süßes Herz, so weit von dir?
Alle Sonnen, alle Sterne,
Oeffnen ihre Augen mir,
Nur die schönsten blauen Strahlen,
Nur das reinste tiefste Licht,
Drin sich Erd' und Himmel malen,
Nur dein treues Auge nicht.


ورد الكتاب مصرحاً ومسطراً
بحديث محبوب عشقت ولم أرى
وافى وكان وروده وردا لذي
ظلم المّ به الغرام واسعرا
ففضضت منه ختامه ولطالما
فاضت دموع قبله لن تكرا
ولثمت محياه فاشرق ثغره
ورشفت كاسا من لماه معطرا
اهدي إلى المشاق نشأة مغرم
فاحت رياح الشوق منها عنبرا
فكأن اسطره ذوائب غادة
هيفاء لاحت من ترائب قيصرا
وكأن صفحته صفيحة وجه من
ملك الجمال بها العذار تعذّرا
أو ان احرفه مراشف أعين
تعطي الرحيق معللا ومقطرا
وقلائد العقيان خلت جمانه
او ثغر محبوب تبسمّ جوهرا
اربى على سحبان سحب فصاحة
لو شامها الكندي عاد موخرا
وكذا ابن ساعدة الايادي لو رآ
ه لعاد منه مخجلا متسترا
رق النسيم للطف معناه كما
شهد الفواد بفضله لما قرا
يا حسن برق من محياه بدا
عن نصر فتح الله لاح مخبرا
نشأت ينصر الله روح صبابة
وابى الفؤاد لغيرها ان يذكرا
فرع لفتح الله اينع مخصبا
بحديقة الأداب شب واثمرا
ولذا اسم قلبي حين اشبه قلبه
فبناه صرف الحب لما ان طرا
فاليك يعزى الفضل يا من لاح لي
منه الوداد ولن يراني ويبصرا
قربا لدار كنت فيها وحبذا
الشهباء نصر الله فيها قد سرى
واهاً لها لما حللت ربوعها
رغداً وآها من بعادك اوفرا
يا ليت لا كان البعاد ولا النوى
يا ليت لاشط المزار ولا الذرى
الواه من حر البعاد وطالما
جار البعاد على الأحبة وافترى
خذها لقد وافت من ابن كرامة
برسائل الأشواق تهدي الأسطرا
تنبيك عن حب سماعيّ الهوى
متجاوز حدّ القياس لدى الورى


» Nul ne vient. Seulement par instants, sous mes pas,
» Comme pour les enfants, pourquoi n'avez-vous pas


Wilhelms Braut war gestorben. Der arme verlaßene Wilhelm
Wünschte den Tod, und besuchte nicht mehr die geflügelten Reigen,
Nicht das Ostergelag, und das Fest der bemaleten Eyer,
Nicht den gaukelnden Tanz um die Osterflamme des Hügels.
Einsam war er und still wie das Grab, und glaubte mit jedem
Tritt in die Erde zu sinken. Die Knaben und Mädchen des Dorfes
Brachen Mayen und schmückten das Haus, und die ländliche Diele,
Und begrüßten den heiligen Abend vor Pfingsten mit Liedern.
Wilhelm floh das Gewühl der beglückten fröhlichen Leute;
Wandelte über den Gottesacker, und ging in die Kirche,
Nahm den Kranz der geliebten Braut von der Wand, und kniete
An den Altar, und barg das Gesicht in die Blumen des Kranzes,
Flehte weinend zu Gott: »O entnim mich der Erde, mein Vater;
Ruf mich zu meiner Entschlummerten, doch dein Wille geschehe!"
Lispelnd bebte das Gold, und die Flitterblumen des Kranzes,
Lieblich rauschten die flatternden Bänder, wie Blätter im Winde,
Und ein fliegender Lichtglanz flog durch die Fenster der Kirche.
Ruhiger wandelte Wilhelm nach Haus! Seine Schwestern hörten
Bald die Todtenuhr in der Kammer pickern; und sahen
Auf der Diele den Sarg, und den Pfarrer im Mantel daneben;
Und das Leichhuhn schlug an das Kammerfenster, und heulte.
Wenige Wochen, da starb der verlaßne trauernde Wilhelm,
Und sein grünendes Grab ragt hart am Grabe des Mädchens.


Er eilt waldein, von seinem Tritte rauscht
Das dürre Laub im dunkeln Eichenhaine;
Wie sinnend bleibt er plötzlich stehn und lauscht,
Und leise hör ichs nun, als ob er weine.


وَكانَت يَدا بِشرٍ يَدٌ تُمطِرُ النَدى
وَأُخرى تُقيمُ الدينَ قَسراً عَلى قَسرِ
أَقولُ لِمَحبوكِ السَراةِ كَأَنَّهُ
مِنَ الخَيلِ مَجنونُ الإِطاقَةِ وَالحُضرِ
أَغَرَّ صَريحِيٍّ أَبوهُ وَأُمُّهُ
طَويلٍ أَمَرَّتهُ الجِيادُ عَلى شَزرِ
أَتَصهِلُ عِندي بَعدَ بِشرٍ وَلَم تَذُق
ذُكورَةَ قَطّاعِ الضَريبَةِ ذي أَثرِ
غَضِبتُ وَلَم أَملِك لِبِشرٍ بِصارِمٍ
عَلى فَرَسي عِندَ الجَنازَةِ وَالقَبرِ
حَلَفتُ لَهُ لا يَتبَعُ الخَيلَ بَعدَها
صَحيحُ الشَوى حَتّى يَكوسَ مِنَ العَقرِ
أَلَستُ شَحيحاً إِن رَكِبتُكَ بَعدَهُ
لِيَومَ رِهانٍ أَو غَدَوتَ مَعي تَجري
وَكُنّا بِبِشرٍ قَد أَمِنّا عَدُوَّنا
مِنَ الخَوفِ وَاِستَغنى الفَقيرُ عَنِ الفَقرِ


Die Saat ist aufgeschossen
Und reizt der Schnitter Hand.
Die blättervollen Sprossen
Beschatten Berg und Land.
Die Vögel, die wir hören,
Genießen ihrer Zeit:
Nichts tönt in ihren Chören,
Als Scherz und Zärtlichkeit.


Скажи, успокой меня, есть еще ангелы?
Вокруг нас, над нами хранители?
И правду ли нам возвещает евангелье
О вечной, незримой обители?
А вещи земные, земное томление
Растет? Волною раскатится?
Не правда ль, у входа в господне селение
Земля наша только привратница?
Запретны, гонимы тайны нездешние…
Монашеские одеяния…
О, как разучилась я, темная, грешная,
Воздушным и нежным касаниям!


Quando si more, il corpo sol s'uccide,
ma quando uom, ch'ama, dal suo ben diparte,
l'anima, ch'era intègra, si divide.


Weil Phedors Mutter offt desselben Vater schlug,
So kan ich schon hieraus ihm eine Grabschrifft machen;
Denn wer die schreibt, der macht, als wär er nicht recht klug,
Die grössten Wunderwerck' aus gantz gemeinen Sachen:
Hier liegt, der mit Beweiss des Landes wie der Stadt,
Zur Mutter einen Mann, ein Weib zum Vater hat.


Ce n'était pour personne un objet de mystère
Qu'il eût trois ans à vivre, et qu'il mangeât sou bien.
Le monde souriait en le regardant faire,
Et lui, qui le faisait, disait à l'ordinaire
Qu'il se ferait sauter quand il n'aurait plus rien.


Leave not my breaking heart to mourn
The joys so long denied;
Ah, soon to those green banks return,
Where  meets the .


Skok, a starci hrdlo změří,
dýka v ruce zakmitla:
Nač i mne zatáh’ jsi k zvěři?“
Pral, až duše vylítla.


袛应初剖判
便有斯江水
于今知几时
东流犹瀰瀰


泪血盈盈欲寄谁
一山红雨向人吹
乡心正在花开日
莫更三更听子规


E te dei o cheiro
De todas minhas dálias e narcos em flo
E te dei o tesouro
Das fundas minas de meus sonhos de our
E te dei mel,
Do favo moreno que finge minha pel
E tudo te dei!
E como uma fonte generosa e viva para tua alma fu
E tu, deus de pedra
Entre cujas mãos nem a hera cresce;
E tu deus de ferro
Ante cujas plantas velei como um cachorro,
Desdenhaste o ouro, o mel e o cheir
E agora retornas, mendigo de amor!
A buscar as dálias, a implorar o ouro,
A pedir de novo todo aquele tesouro!
Ouve, mendigo:
Agora que tu queres é que eu não quero,
Se o roseiral floresce,
É já para outro que em casulo cresc
Vá embora, deus de pedra,
Sem fontes, sem dálias, sem mel, sem hera
Igual que uma estátua,
A quem Deus baixara do pedestal, por vaidad
Vá embora, deus de ferro!
Que junto a outras plantas se há estendido o cachorro!


Armes Herz und willst du mehr denn sein,
Als der Frühling und der Sonnenschein?
Alles Heitre sinkt zum frühen Sterben,
Allem Schönen nahet das Verderben.


Pak napjatě a v polosnu, v polobdění
jen čekám znamení... Ne, ani zvuku...
Jak nemocná tvář bledne úsvit denní.


Sol uns so lieb was seyn allhie,
Daß Er ohn Wiederred' und Müh
Nicht solte von uns heben,
Der seinen Sohn
Zum Gnaden-Thron
Vns Sündern hat gegeben?


Und daß in ew'ger Treue
Ihm stets gefolgt mein Herz,
Daß hier ich steh' ohn' Reue,
Dies sänftigt meinen Schmerz;
Daß tief mir im Gemüthe
Dasselbe Feuer wacht,
Das deine Brust durchglühte
Mit seltner Liebesmacht.


So strike the  that has hurl'd
As guilty  through the complaining World.
So awful  so Strike him from his
And all his  and all his  defeat.


on přiznává se! – Ale musí pít!


Doch mag sein Loos, wohin es will, ihn führen,
Sie steht doch jetzt vor seinen Augen da,
Fast kann sein Arm, sein Athem sie berühren,
Die heimlich sonst sein Blick von fern nur sah.
Unmöglich ist's, er kann sie nicht verlieren!
Sie scheint zu hold, zu eigen ihm, zu nah!
O rasche Lieb', o täuschendes Vertrauen,
Du wirst ein Schloß auf einem Sandkorn bauen!


Psí duše nesmrtelná!
Všech ostatních chcípne!
Táhněte, strakatí,
táhněte, dvojnožky,
táhnete chcípnout!


Feléd, Barátom, ím feléd siet
Homályom alkonyában elmerűlt,
De nem hitetlen érzetem, neked
(Ha képes erre) ujra esküszik
Csekély sorával e levél hitet,
Érezze változatlanúl szived
E visszagerjedő hevet, noha
Reménytelen csapásival borúlt
Reánk az égi végzet és homályt.
Vetett körünkbe a serény idő.
Barátom, íme visszatér, sohajt
Feléd, ki tőle távolabb esél,
Az, aki egykoron vidáman élt
Tanúlt veled, s együtt hevűlt
Az ősi büszkeség dicső nyomán,
De most, ha kérded, elnyomatva küzd
Sulyos bajokkal, és midőn leszór
Sokat magáról, többeket talál!
Ez ám az élet! - ah de mennyire
Botlék hevemben, életünk mi más
Mint a negédek tárgya, és


A jaký ze rtů vychladlých
pak černý zasyčí ston:
„Kdo nesplnil, zradil, kdo porušil kruh?
Já? Ty? Anebo On?!“


清晨六出雪花晞
枸杞子红今满枝
逐伴偶来贪看处
玉坡高处立多时


Das ist der große Maientag der Tat,
da den Gehetzten, den im Joch Gebornen,
der Sturmwind sich der Freiheit brausend naht.


Halt! sieh erst noch die Krone,
Die dir der Erste reicht;
Dann sieh, was dir zum Lohne
Der Andre giebt vielleicht.


玉洞桃花千树春
回看风物总成尘
凭君莫恨人难遇
何限人间不遇人


snad ještě pod těžkou se nohou shroutí
kus hlíny kalnou vodou rozmělněné
a spadne do prohlubně rozčeřené,
však zachráněný smí si oddychnouti.


لا تُودَعنْ سَمع أخٍ شكيّةً
فالقلبُ أولى بالذي أَجَنَّا
وكلُّ ما نشكوهُ من زمانِنا
نزولُ عَنهُ أو يَزولُ عَنَّا


Ich bins zufrieden.


Inzwischen denke der Gemein,
Die zwar im blut des Lammes liegt,


cusì la tua mercè di ben n'apporte
tanto, che l'altra mia povera salma,
libera venga per le ricche porte.


Nun sich der gesampte Nord
Grimmig wider uns empöret,
Vnd man Waffen, Raub und Mord
Nah umb unsre Grentzen höret?


Divided so far by a wide stormy main
Shall I ever return to our valley again?
Ah! to listen at ease by mine own cottage door,
To the sound of mine own native village once more!


A kněží? Nutno mi jich, věz,
tys také jimi stál,
líp světlu ukryje se hřích,
když naň dáš pluviál!


Goromba ágak az arcomba vernek,
de én megyek tovább, egy kis haranggal
viszem a drága hírt az embereknek:


山寺春深积雨馀
坐看花影上阶除
新诗吟罢无人到
只向芭蕉叶上书


Du bist nicht fortgewichen
Von ihrem Totenbett
Und warst Dein ganzes Leben
Stets geistvoll, klug und nett.


In Gold und göttlichen Ehren
Ward Offenbach heute der Preis;
Wer kann der Welt es verwehren,
Daß sie so blöd? – nun, so seis!


Ogni dì prendi in ti novi consigli,
novi penseri e novi monimenti,
e nessun è al qual fermo t'appigli;


SAY, gentle youthe, that tread'st untouch'd with care,
Where Nature hath so guerdon'd Bathe's gay scene;
Fedde with the songe that daunceth in the aire;
'Midst fairest wealthe of Flora's magazine;
Hath eye or eare yet founde, thine steppes to blesse,
That gem of life y-clep'd true happinesse.


 Não se Eu perco‑ E outra vez regressa
 A luz e a cor do mundo claro e actual,
 E na interior distância do meu Real
 Como se a alma acabasse, o rio cess


出林春笋故当门
榆䇲杨花乱扑樽
客到剪蔬聊作馔
近城栽柳自成村


Der Wald dahinter. Starr der Wipfel Wuchs;
Es zeichnet sich ihr Zackenrand am Himmel,
Tiefdunkel, schwarzgrün vor gestähltem Blau.
Ein rosagelber Streifen, lang und schmal,
Ruht segnend drüber, eine Heilandshand.


Dávno již vyšlo sluníčko,
na keři růže zavání,
nešťastné však to srdce mé
v beztěšném hyne zoufání.


حَسبي بِعِلمي إِن نَفَع
ما الذُلُّ إِلّا في الطَمَع
مَن راقَبَ اللَهَ رَجَع
ما طارَ طَيرٌ وَاِرتَفَع
إِلا كَما طارَ وَقَع


yollar tutulmuş ferhad misâli yolcu olamazsın


Wacht auf, ihr Reiter! Schüttelt ab den Sand,
Besteigt noch einmal die gestürzten Renner!
Blast, blast, ihr Jäger! Für das Vaterland
Noch einen Strauß! Wir brauchen Männer, Männer!


Selbst deiner eh'rnen Hand kann ich nicht zürnen,
Wenn sie die Fesseln prüft, ob sie nicht weichen;
Ich seh' sie Kron' und Lorber würd'gen Stirnen
Und mild ein labend Brod der Armut reichen.


Rendí el cetro a las plantas celestiales
de Alcinda, y mis suspiros inflamados
benignamente fueron escuchados;
me envidiaron los dioses inmortales.


Mais que la lune même exile les' Esprits
De la dune et des bois, leur troupe pâle ou brune
En nous, débris aussi, trouve encor des abris.


Pyšné lodě bouře drtí,
nuž do člunku k veslu skoč,
v hračku tu bouř neopře se,
volně tebe jenom snese
u přístavu na úboč.


山房白日静
左右列图书
哲人久不作
掩卷空欷歔


Rozbouřená písnička vody,
mé mladosti, mých nadějí parafrase,
podjarní předzvěst nové budoucí shody...
jí naslouchám a je mi blaze.


além do oco meu sangue aguado
do homem de med
além do soco A palavra e a
do mund mordaç
SALDO


雪消遥望五云深
万里寻春到枣林
今夜独添游子泪
明朝应是隔年心


Můj pás se krví leskne vražedníků,
tvá bude na něm v krátkém okamžiku!


Man hört nicht Portia vergebens sich beklagen,
Noch dass dis edle Weib in Ohnmacht Weibisch sinckt;
Sie kan, gleich ihrem Mann, den Todt behertzt ertragen,
Und isset Feu'r weil er aus Lethe Wasser trinckt. 1


وقَفتُ على الأمواجِ أبكي وأشتاقُ
وقلبي كأعلامِ المراكبِ خفَّاقُ
لقد غابَ عن عينيَّ نورٌ ألِفتُهُ
وظلَّ لِذاكَ النورِ في القلبِ إشراق
فقلبي سماءٌ ليسَ يأفلُ نجمُها
وفيها لأحبابي ثغورٌ وأحداق
فكم بسمةٍ فيهِ وكم فيهِ نظرةٍ
أرى بهما ما فيهِ للعُودِ إيراق


Vom Mund der Cherubim von Stein,
Die oben längs der Pfeilerreihn
Und an den Marmorbecken hängen,
Tönt schmetternder Drommetenstoß,
Als wollt' im tiefsten Erdenschoß
Der Klang die Grabesriegel sprengen.


秋晚萧条风露清
星河耿耿漏丁丁
祇应新月频相见
长向玉楼东畔生


Er flatterte den ganzen Tag,
Bis tot das arme Wesen ging,
Das off'ne Fenster unter sich
Sieht nie ein echter Schmetterling.


岩壑飞尘绝
孤亭压水云
偶来乘野兴
非是厌人群


Onde queres revólver sou coqueiro, onde queres dinheiro sou paixão
Onde queres descanso sou desejo, e onde sou só desejo queres não
E onde não queres nada, nada falta, e onde voas bem alta eu sou o chão
E onde pisas no chão minha alma salta, e ganha liberdade na amplidão


Look'd all around, astonish'd to behold,
(Train'd up to flatt'ry from their early youth)
An artless, fearless citizen, unfold
To royal ears, a mortifying truth.


للنيل عاداتٌ
وإني راحلُ


Ihr habt ihn auch geliebt! Ihr saht voll Ahndungsschauer –
Zween Monden sind's – den Guten von euch gehn
Und, nun er hin ist, hab' ich eure Trauer
Und eure Thränen fließen sehn. –


岁岁金河复玉关
朝朝马策与刀环
三春白雪归青冢
万里黄河绕黑山


Mit Tritten, wie Tritte der Elfen so sacht,
Die über die Blumen hüpfen,
Flieg leicht hinaus in die Mondscheinnacht,
Zu mir in den Garten zu schlüpfen!
Rings schlummern die Blüten am rieselnden Bach
Und duften im Schlaf; nur die Liebe ist wach!


أقول لجمعكم يا أهل عصري
أيا فقراء للرب الخبير
أنا عبد الغني فكيف أرجو
سواه وما أنا عبد الفقير


Csapástól most a föld kietlen!
Az élet érverése áll;
Vénség az ifjú kikeletben,
A termő nyár ölén: halál,
Melyben, mi él még, sorvad, elvész.
- Az Úr dorgál, övé ez a kéz!


农事初兴未苦忙
且支漏屋补颓墙
山歌高下皆成调
野水纵横自入塘


Než jí na arch moje péro spíše a uková,
nadělá jí zas dva archy čeleď Menšíkova.


Já nada vejo nessa bruma
que ora te escond
Quero encontrar-te, mas à noite
não me traz nenhuma
esperança de onde nem quand
Amor, ah, quanto me deves!
Que é dos pés que, leves, leves,
roçaram por este chão?


Sleť tedy již
a nenechej mne čekat – – –
již je to tíž
se stále tebou lekat,
po plodech Tantala jen chvějným okem těkat!


Ich weiß selbst nicht, wonach mein Herz entbrannte,
Wonach in Thränen ich mich lechzend quäle. –
Sucht auch die Liebe mehr noch als die Liebe?


Wenn zwischen uns sich weite Fernen dehnen,
Kein milder Strahl des Wiedersehens glimmt,
Und in des Busens tief verschlossnem Sehnen
Mein Herz der Hoffnung Stimme nicht vernimmt;
Dann hüllt die Furcht, die leis' in mir erwacht,
Die ganze Welt mir in der Schwermuth Nacht.


Zde něco, city vše co sráží:
Na prstu kroužek zlacený,
a ret se více neodváží
chtít plaché budit ozvěny.


Lieben kann ich dich nicht.
Liebe kommt aus dem Herzen;
In meinem – ich sag' es mit Schmerzen –
Flackern nur Todeskerzen,
Leuchtet kein himmlisches Licht.


Mohu-liž ho přinést’ z tajemného bydla?
zlomena jsou žalem duše mojí křídla.


وَكَم حاجِبٍ قَد خافَ عَيناً فَلَم يُشِر
وَعَينٍ عَلَيها دونَ عَبدِكَ حاجِبُ
أَضمَّكَ لَمّا بانَ غِربانُ بَينِهِ
فَتِلكَ النَواعي لِلفَسادِ النَواعِبُ
وَقَد ضامَني لا ضَمَّني فَسَأَلتُهُ
مَتى أَتَأَمَّلْ مِن مَسيرِكَ آيِبُ
وَإِنّي لِلأَخلاقِ مِنهُ لِشاكِرٌ
وَإِنّي عَلى الأَيّامِ مِنهُ لَعاتِبُ


Amo chi brama ognhor mia sepultura,
e a chi me spreza reverenza porto;
correr conviemme in scoglio, essendo in porto,
et aver più d'altrui che di me cura.


Es ließ ein Hirt auf grünen Rasen
Die weissen Lämmer grasen,
Und sang dem nahen Bach
Ein Lied in seine Thäler nach.


6. Wer ſich nun gerne will verhindern
Der ſuche ſeine liebe weit/
Es iſt doch wahr/ an fremden kindern
Verderbt man alle freundlichkeit/
An fremden hunden wendet man
Die ſuppen gar vergebens an.


The owls from the battlements cry,
Hollow winds seem to murmur around,
'O Mary, prepare thee to die!'
My blood it runs cold at the sound.


Cuando las gentes van todas buscando
cómo tener placer y alegres días,
haciendo unos con otros alegrías,
sin jamás otra cosa estar pensando;


Und wenn ich zu erliegen meine
Des Tagwerks dumpfem Einerlei,
Ein einz'ger Blick auf dich, du Meine!
Und ich bin wieder stark und frei.
O du mein Licht auf dunklem Pfade!
Du Zeugnis mir von Gottes Gnade!
Du mir im Herbst erblühter Mai!


筑城千仞山
崩城一瞬间
城崩见戍骨
骨上有创瘢


Ó naděje má, třeba marná, ave!
Co může více smrtelník tu chtít?
Zda rozpozná, co ryzí tu a pravé?
Věř, Rozum spíš se mate nežli Cit.
Zas Naděj láká, zda-li marně? V tmavé
tak houšti plotu světlošky zřím třpyt.


لهفي لشعرٍ بارعٍ نظمته
تحتاج بهجته لرفدٍ بارع
دٌرٌّ يتيمٌ قد تضوّع نشره
يا من يرق على اليتيم الضائع


Peço a Jesus o sonho que careço,
Dentro do qual, no seu fulgor divino,
(Linda estátua de mármore ou de gesso)
Passe o teu corpo ideal, meigo e franzino.


腊雪逢春次第消
等闲著脚上溪桥
柳条毕竟带儿女
一夜东风眼便娇


„Ať žije armáda!“ volá se v křiku,
pozdravy vítavé snášej’ se na pěchotu,
jízdě vstříc burácí mládež tu v ryku,
jak by se vracel z Germanie s gardou svou
na bílém oři jezdec s tváří dumavou
v trojrohém klobouku, v šedivém redingotu.


Ты не научишь меня проклинать,
Сколько ни трать свои силы!
Сердце по-прежнему будет рыдать
У одинокой могилы…
О, не грусти: бесполезен твой труСколько ни бейся ревниво:
Сонмы веков поколенья сотрут, —
Сердце останется живо!
Бездна — душа моя; сердце твое
Скроется в этой пустыне…
К вольному миру стремленье мое…
Мир близ тебя лишь, богиня!
1 октября 1899


Flaccus/ Homerus/ Gellius/ Cratinus/
Maro/ Plutarchus/ Plinius/ Justinus/
Livius/ Florus/ Seneca/ Solinus
Bias vnd Plato.


Ist mir's doch so süße Lust,
Dich, du frommes Kind, zu herzen!
Schirmte gern die zarte Brust
Vor des rauhen Lebens Schmerzen.
Doch, auch du fühlst einst wie ich,
Armes Kind! das dauert mich.


Že se proti proudu za Žižky
postavilo krutě,
v hradbách železné ty kobližky
svědčí o pokutě.


Hör' ich da nicht meine Grille?
Schnitter, mir singt sie so früh!
Stille, Schnitter, stille, stille!
Wie so lieblich singet sie!


De nincs sehol. Hol is keressem?
Köd, tél, habok gyászindulója.
Pedig de sokszor megsirattam
E nyári álmomat azóta.


canta-a, porém, porque a percebe e compreende
em toda a sua múltipla beleza,
em sua profundidade e infinitud
E por isto o seu canto
é feito de inteligência e de instinto
(porque também deve ser total)
e é feito de ritmos livres
elásticos e ágeis como músculos de atletas
velozes e altos como sutilíssimos pensamentos
e sobretudo palpitantes
do triunfo interior
que nasce das adivinhações maravilhosa
O artista voltou a ter os olhos adolescentes
e encantou-se novamente com a Vida:


Von Fruchtomletts da mag berichten
Ein Dichter aus den höhern Schichten.


Světlem věčným míle vyjasňoval
Tvář tvou křížem zaoblačenou,
Srdce tvého rány uvazoval,
Léčil pamět věkem zemdlenou.


avucumun içinde iki satır japon yazısı


Die Stadt ist lauter reines Gold,
Die Mauern edle Steine.
Von Perlen, denen man so hold,
Sind alle Tore feine.
Kein Tempel ist
Je da erkiest,
Denn Gott und's Lamm, das ist in ihnen
Ihr Tempel selbst, da sie ihm dienen.


Auf, beide zeugen, auf! Steht auf nun neubegeistert!
Wi si an uns gethan, geschiht an ihnen selbsten!
Si flihen, wi wir flohn! Es triffet si das wesen!
Mit ihren Städten, Ländern, Printzen!
Verflucht war di Figur: Verflucht ist ihre Frucht:
Si wird verfluchterer noch idem augenblikk.
Wi schrekklich haben sich bezeichet di fünff Monden?
Weh dem Jahrhundert, weh, das drauf dem Feind gefolgt!
Es wird si läutern ernst, wi si uns ernst geläutert.


_Явиться_ ль гостем на пиру,
Иль чтобы ждать, когда умру
С крестом купельным, на спине ли,
И во дворце иль на панели…
_Сгорать_ ли мне в ночи немой,
Свечой послушной и прямой,
Иль спешно, бурно, оплывая…
Или как капля дождевая, —
Но чтоб _уйти_, как в лоно вод
В тумане камень упадет,
Себе лишь тягостным паденьем
Туда, на дно, к другим каменья


Dann aber lassen wir uns wieder still
Und fühlen leise, Hand in Hand gelegt,
Daß jeder Keim zur Frucht gedeihen will,
Den einmal wahrhaft tief das Herz gehegt.


Es gilt ein Mann zu sein, ein Fürst des Lebens!
Steck dir ein Ziel, verwirf den Traum!
Die tausend Wünsche loderten vergebens,
Und herrschen kannst du nur im Raum.


In: AZEVEDO, Artu Contos em vers Rio de Janeiro: Garnier, 191 Poema integrante da série Contos Brasileiros


O pane bože, mám tě rád,
však Andulku mám radší,
a kdybysi mně chtěl jí dát,
dal bys mně dar nejdražší.


万斛明珠洗绿盘
鲁公亭上倚阑干
谁知倒挽银河下
天为忠臣洗肺肝


Nuž, jménem Páně, dál! A zahynouti
ty, bože, nedej nám, ni budoucím!


Maria, più ch'altra sconsolata e mesta,
che gusti ogni tormento, ogni atto crudo,
dove nostra speranza e fede resta,


Chovají odevzdané beránky, milující svá rouna
k vůli laskání bezradných rukou,
a kteří, sotva zvedli prosebné oči (tlamičku mají lysou a vlhkou),
klopí je pod káravým zrakem, který v nich dlouze zkoumá.


Tel est son droit et son devoir !
Et leurs grâces, d'où naît la joie,
Le consolent très bien d'avoir
Contemplé des chapeaux de soie.


Frü sprach er: »ir töchter, ich hab noch etlich gut,
und welche mich am freuntlichesten halten tut,
der wil ich schaffen disen vollen kasten.«
Erst rißen sie sich all drei um den alten man,
ein iede tochter wolt den vatter bei ir han,
ein iede speist in nach dem aller basten.
Also der alt gut tag erwarb
durch disen list, und hielten in kostfreie.
als balt nun der alt man gestarb,
öfneten sie den kasten alle dreie.
darin funden sie stein und sant
und ein kolben, dran stunt geschriben hinden:
»welch vatter geit aus seiner hant
vor seinem tot das gut den seinen kinden,
denselben man zu tode schlag
mit dem kolben ellende.«
derhalb ist war des sprichworts sag:
du alter trag
behalt mit fleiß deine lebtag
das schwert in deiner hende.


Na lidi vždy to působí,
obraznost jejich svádí
čím víc, tím líp... a vůbec je
v pohádkách mají rádi.


Aufmerksamkeit, mein Sohn, ist, was ich dir empfehle:
Bei dem, wobei du bist, zu sein mit ganzer Seele.
Wenn du an andres denkst, als was dein Lehrer spricht,
So hörst du dies nur halb, und in dir haftet's nicht.
Du aber brauchst zum Glück an andres nicht zu denken
Und kannst Aufmerksamkeit mir ungeteilte schenken.
Das ist der Vorzug, den der Knabe hat vorm Mann,
Der eignen Denkens sich nicht mehr entschlagen kann.
Er hat bei allem, was er hört, so viel zu denken,
Daß er kein voll Gehör kann dem Gehörten schenken.


Komm ſchwartze Nacht/ du ſtille Finſterniß/
Umhuͤlle mich mit deinem braunen Schatten/
Du blaſſer Mond zeig mir mein guͤldnes Vließ/
Laß ungeſtoͤhrt mich mit Sorellen gatten.
Jhr Sternen zuͤndt die hellen Fackeln an/
Daß ich den Port der Wolluſt finden kan.


Napiš co a jak a žádej
o mou ruku jednoduše, –
jenom, Pepi, neodkládej,
prosím Tebe, drahá duše.


Lži hnusné, nestoudné, na národ, huče temně,
se valí kalný proud.
Nám, ani budoucím, Genie české země,
v ní nedej zahynout!


allí


Unter geht die Sonn' am Abend
Und der Mond um Mitternacht,
Doch am Morgen kommt die Sonne
Und zu Nacht der Mond zurück;
Aber ihr, o meiner Tage
Sonne, meiner Nächte Mond,
Kehret mir an keinem Morgen,
Keinem Abend mir zurück.


شَيَّعوا الشَمسَ وَمالوا بِضُحاها
وَاِنحَنى الشَرقُ عَلَيها فَبَكاها
لَيتَني في الرَكبِ لَمّا أَفَلَت
يوشَعٌ هَمَّت فَنادى فَثَناها
جَلَّلَ الصُبحَ سَواداً يَومُها
فَكَأَنَّ الأَرضَ لَم تَخلَع دُجاها
اِنظُروا تَلقَوا عَلَيها شَفَقاً
مِن جِراحاتِ الضَحايا وَدِماها
وَتَرَوا بَينَ يَدَيها عَبرَةً
مِن شَهيدٍ يَقطُرُ الوَردَ شَذاها
آذَنَ الحَقُّ ضَحاياها بِها
وَيحَهُ حَتّى إِلى المَوتى نَعاها
كَفَّنوها حُرَّةً عُلوِيَّةً
كَسَتِ المَوتَ جَلالاً وَكَساها
مِصرُ في أَكفانِها إِلّا الهُدى
لُحمَةُ الأَكفانِ حَقٌّ وَسُداها
خَطَرَ النَعشُ عَلى الأَرضِ بِها
يَحسِرُ الأَبصارَ في النَعشِ سَناها
جاءَها الحَقُّ وَمِن عادَتِها
تُؤثِرُ الحَقَّ سَبيلاً وَاِتِّجاها
ما دَرَت مِصرٌ بِدَفنٍ صُبِّحَت
أَم عَلى البَعثِ أَفاقَت مِن كَراها
صَرَخَت تَحسَبُها بِنتَ الشَرى
طَلَبَت مِن مِخلَبِ المَوتِ أَباها
وَكَأَنَّ الناسَ لَمّا نَسَلوا
شُعَبُ السَيلِ طَغَت في مُلتَقاها
وَضَعوا الراحَ عَلى النَعشِ كَما
يَلمَسونَ الرُكنَ فَاِرتَدَّت نَزاها
خَفَضوا في يَومِ سَعدٍ هامَهُم
وَبِسَعدٍ رَفَعوا أَمسِ الجِباها
سائِلوا زَحلَةً عَن أَعراسِها
هَل مَشى الناعي عَلَيها فَمَحاها
عَطَّلَ المُصطافَ مِن سُمّارِهِ
وَجَلا عَن ضِفَّةِ الوادي دُماها
فَتَحَ الأَبوابَ لَيلاً دَيرُها
وَإِلى الناقوسِ قامَت بيعَتاها
صَدَعَ البَرقُ الدُجى تَنشُرُهُ
أَرضُ سورِيّا وَتَطويهِ سَماها
يَحمِلُ الأَنباءَ تَسري موهِناً
كَعَوادي الثُكلِ في حَرِّ سُراها
عَرَضَ الشَكُّ لَها فَاِضطَرَبَت
تَطَأُ الآذانَ هَمساً وَالشِفاها
قُلتُ يا قَومُ اِجمَعوا أَحلامَكُم
كُلُّ نَفسٍ في وَريدَيها رَداها
يا عَدُوَّ القَيدِ لَم يَلمَح لَهُ
شَبَحاً في خُطَّةٍ إِلّا أَباها
لا يَضِق ذَرعُكَ بِالقَيدِ الَّذي
حَزَّ في سوقِ الأَوالي وَبَراها
وَقَعَ الرُسلُ عَلَيهِ وَاِلتَوَت
أَرجُلُ الأَحرارِ فيهِ فَعَفاها
يا رُفاتاً مِثلَ رَيحانِ الضُحى
كَلَّلَت عَدنٌ بِها هامَ رُباها
وَبَقايا هَيكَلٍ مِن كَرمٍ
وَحَياةٍ أَترَعَ الأَرضَ حَياها
وَدَّعَ العَدلُ بِها أَعلامَهُ
وَبَكَت أَنظِمَةُ الشورى صُواها
حَضَنَت نَعشَكَ وَاِلتَفَّت بِهِ
رايَةٌ كُنتَ مِنَ الذُلِّ فِداها
ضَمَّتِ الصَدرَ الَّذي قَد ضَمَّها
وَتَلَقّى السَهمَ عَنها فَوَقاها
عَجَبي مِنها وَمِن قائِدِها
كَيفَ يَحمي الأَعزَلُ الشَيخُ حِماها
مِنبَرُ الوادي ذَوَت أَعوادُهُ
مِن أَواسيها وَجَفَّت مِن ذُراها
مَن رَمى الفارِسَ عَن صَهوَتِها
وَدَها الفُصحى بِما أَلجَمَ فاها
قَدَرٌ بِالمُدنِ أَلوى وَالقُرى
وَدَها الأَجبالَ مِنهُ ما دَهاها
غالَ بَسطورا وَأَردى عُصبَةً
لَمَسَت جُرثومَةَ المَوتِ يَداها
طافَتِ الكَأسُ بِساقي أُمَّةٍ
مِن رَحيقِ الوَطَنِيّاتِ سَقاها
عَطِلَت آذانُها مِن وَتَرٍ
ساحِرٍ رَنَّ مَلِيّاً فَشَجاها
أَرغُنٌ هامَ بِهِ وِجدانُها
وَأَذانٌ عَشِقَتهُ أُذُناها
كُلَّ يَومٍ خُطبَةٌ روحِيَّةٌ
كَالمَزاميرِ وَأَنغامِ لُغاها
دَلَّهَت مِصراً وَلَو أَنَّ بِها
فَلَواتٍ دَلَّهَت وَحشَ فَلاها
ذائِدُ الحَقِّ وَحامي حَوضِهِ
أَنفَذَت فيهِ المَقاديرُ مُناها
أَخَذَت سَعداً مِنَ البَيتِ يَدٌ
تَأخُذُ الآسادَ مِن أَصلِ شَراها
لَو أَصابَت غَيرَ ذي روحٍ لَما
سَلِمَت مِنها الثُرَيّا وَسُهاها
تَتَحَدّى الطِبَّ في قُفّازِها
عِلَّةُ الدَهرِ الَّتي أَعيا دَواها
مِن وَراءِ الإِذنِ نالَت ضَيغَماً
لَم يَنَل أَقرانَهُ إِلّا وِجاها
لَم تُصارِح أَصرَحَ الناسِ يَداً
وَلِساناً وَرُقاداً وَاِنتِباها
هَذِهِ الأَعوادُ مِن آدَمَ لَم
يَهدَ خُفّاها وَلَم يَعرَ مَطاها
نَقَلَت خوفو وَمالَت بِمِنا
لَم يَفُت حَيّاً نَصيبٌ مِن خُطاها
تَخلِطُ العُمرَينِ شيباً وَصِباً
وَالحَياتَينِ شَقاءً وَرَفاها
زَورَقٌ في الدَمعِ يَطفو أَبَداً
عَرَفَ الضَفَّةَ إِلّا ما تَلاها
تَهلَعُ الثَكلى عَلى آثارِهِ
فَإِذا خَفَّ بِها يَوماً شَفاها
تَسكُبُ الدَمعَ عَلى سَعدٍ دَماً
أُمَّةٌ مِن صَخرَةِ الحَقِّ بَناها
مِن لَيانٍ هُوَ في يَنبوعِها
وَإِباءٍ هُوَ في صُمِّ صَفاها
لُقِّنَ الحَقَّ عَلَيهِ كَهلُها
وَاِستَقى الإيمانُ بِالحَقِّ فَتاها
بَذَلَت مالاً وَأَمناً وَدَماً
وَعَلى قائِدِها أَلقَت رَجاها
حَمَّلَتهُ ذِمَّةً أَوفى بِها
وَاِبتَلَتهُ بِحُقوقٍ فَقَضاها
اِبنُ سَبعينَ تَلَقّى دونَها
غُربَةَ الأَسرِ وَوَعثاءَ نَواها
سَفَرٌ مِن عَدَنِ الأَرضِ إِلى
مَنزِلٍ أَقرَبُ مِنهُ قُطُباها
قاهِرٌ أَلقى بِهِ في صَخرَةٍ
دَفَعَ النَسرَ إِلَيها فَأَواها
كَرِهَت مَنزِلَها في تاجِهِ
دُرَّةٌ في البَحرِ وَالبَرِّ نَفاها
اِسأَلوها وَاِسأَلوا شائِنَها
لِمَ لَم يَنفِ مِنَ الدُرِّ سِواها
وَلَدَ الثَورَةَ سَعدٌ حُرَّةً
بِحَياتَي ماجِدٍ حُرٍّ نَماها
ما تَمَنّى غَيرُها نَسلاً وَمَن
يَلِدِ الزَهراءَ يَزهَد في سِواها
سالَتِ الغابَةُ مِن أَشبالِها
بَينَ عَينَيهِ وَماجَت بِلَباها
بارَكَ اللَهُ لَها في فَرعِها
وَقَضى الخَيرَ لِمِصرٍ في جَناها
أَوَ لَم يَكتُب لَها دُستورَها
بِالدَمِ الحُرِّ وَيَرفَعُ مُنتَداها
قَد كَتَبناها فَكانَت صورَةً
صَدرُها حَقٌّ وَحَقٌّ مُنتَهاها
رَقَدَ الثائِرُ إِلّا ثَورَةً
في سَبيلِ الحَقِّ لَم تَخمُد جُذاها
قَد تَوَلّاها صَبِيّاً فَكَوَت
راحَتَيهِ وَفَتِيّاً فَرعاها
جالَ فيها قَلَماً مُستَنهِضاً
وَلِساناً كُلَّما أَعيَت حَداها
وَرَمى بِالنَفسِ في بُركانِها
فَتَلَقّى أَوَّلَ الناسِ لَظاها
أَعَلِمتُم بَعدَ موسى مِن يَدٍ
قَذَفَت في وَجهِ فِرعَونَ عَصاها
وَطِأَت نادِبَةً صارِخَةً
شاهَ وَجهُ الرِقِّ يا قَومُ وَشاها
ظَفِرَت بِالكِبرِ مِن مُستَكبِرٍ
ظافِرِ الأَيّامِ مَنصورِ لِواها
القَنا الصُمُّ نَشاوى حَولَهُ
وَسُيوفُ الهِندِ لَم تَصحُ ظُباها
أَينَ مِن عَينَيَّ نَفسٌ حُرَّةٌ
كُنتُ بِالأَمسِ بِعَينَيَّ أَراها
كُلَّما أَقبَلتُ هَزَّت نَفسَها
وَتَواصى بِشرُها بي وَنَداها
وَجَرى الماضي فَماذا اِدَّكَرَت
وَاِدِّكارُ النَفسِ شَيءٌ مِن وَفاها
أَلمَحُ الأَيّامَ فيها وَأَرى
مِن وَراءِ السِنِّ تِمثالَ صِباها
لَستُ أَدري حينَ تَندى نَضرَةً
عَلَتِ الشَيبَ أَمِ الشَيبُ عَلاها
حَلَّتِ السَبعونَ في هَيكَلِها
فَتَداعى وَهيَ مَوفورٌ بِناها
رَوعَةُ النادي إِذا جَدَّت فَإِن
مَزَحَت لَم يُذهِبِ المَزحُ بَهاها
يَظفَرُ العُذرُ بِأَقصى سُخطِها
وَيَنالُ الوُدُّ غاياتِ رِضاها
وَلَها صَبرٌ عَلى حُسّادِها
يُشبِهُ الصَفحَ وَحِلمٌ عَن عِداها
لَستُ أَنسى صَفحَةً ضاحِكَةً
تَأخُذُ النَفسَ وَتَجري في هَواها
وَحَديثاً كَرِواياتِ الهَوى
جَدَّ لِلصَبِّ حَنينٌ فَرواها
وَقَناةً صَعدَةٌ لَو وُهِبَت
لِلسِماكِ الأَعزَلِ اِختالَ وَتاها
أَينَ مِنّي قَلَمٌ كُنتُ إِذا
سُمتُهُ أَن يَرثِيَ الشَمسَ رَثاها
خانَني في يَومِ سَعدٍ وَجَرى
في المَراثي فَكَبا دونَ مَداها
في نَعيمِ اللَهِ نَفسٌ أوتِيَت
أَنعُمَ الدُنيا فَلَم تَنسَ تُقاها
لا الحِجى لَمّا تَناهى غَرَّها
بِالمَقاديرِ وَلا العِلمُ زَهاها
ذَهَبَت أَوّابَةً مُؤمِنَةً
خالِصاً مِن حَيرَةِ الشَكِّ هُداها
آنَسَت خَلقاً ضَعيفاً وَرَأَت
مِن وَراءِ العالَمِ الفاني إِلَها
ما دَعاها الحَقُّ إِلّا سارَعَت
لَيتَهُ يَومَ وَصيفٍ ما دَعاها


Der das Sehnen
Nach dem Himmel gab,
Trocknet alle Tränen
Bleichen Wangen ab.


Laß mich immer naͤher gehn,
Und ſein ganzes Elend ſehn!
Man lernt nie ſein Gluͤck erkennen,
Wenn man nicht das Elend kennt,
Noch fuͤr den voll Dank entbrennen,
Der uns dieſes Gluͤck gegoͤnnt.


U srdce je jim tak sladko –
přišlo k nim dnes jezulátko:


貌野言伧却近真
客前疏略不能嗔
折花替我簪纱帽
看竹须渠问主人


,Nem jól van így! nem! vak is látja tán:
Mi rend van a világ kormányzatán?
Felettünk tán az őrszem szunnyadoz,
Hogy a vak sors mindent zavarba hoz?


das Wald-Wild bey Klüften.
Was klimmet/ und schwimmet/ und brümmet/ will Frölichkeit machē:


Bis daß ein Schlummer lang und tief
Sich seiner Qual erbarmte,
Und was in ihm von Leben schlief,
In Ruhe lind erwarmte.


Hier, j'étais heureux. J'étais ! Mot doux et triste !
Le bonheur est l'éclair qui fuit sans revenir.
Hélas ! et pour ne pas oublier qu'il existe,
Il le faut embaumer avec le souvenir.


Misero me! che, se ben miro intorno,
niun conforto mi è rimasto in terra,
Né triegua a la mia guerra,
ma sol cagion ch'io piangi e me lamenti,
non dico già di quella che mi serra
fuor dil camin d'ogni chiar sogiorno,
però che un lieto giorno
non eber gli ochi miei dal vero spenti.
Io vedo ben che mie contrarij venti
contra di me sono già fatti eterni,
e 'l ciel con suo pianeti mi rubella.
Lasso, che in mezo il mar mia navizella
rimasta è sola, et non è chi governi;
e cussi in questi schermi
mia vita afondo con eterno pianto,
e ben cognosco quanto
e soli e tristi sono i miei pensieri,
unde convien che dì e nocte sospieri.


Vidéki a Szilágynak,
Völgyek, szelíd hegyek!
Itten fedezzen a sír
Engem tiköztetek.
Oly édes a setét sír,
A nyugalom helye!
De édesebb sehol nincs,
Oh! nincs, mint itt, sehol.
Ily édes a madárnak
A zöld lombok között,
Ha szél susog feléje,
S ringatja csendesen.
Siromra a berek majd
Hűs árnyékot bocsát,
Ledűlve fog nyugodni
Az útas síromon,
Siromra a tavasz majd
Űltet virágokat,
Virágokat keresnek
A lyánykák síromon,
S ott majd talán dalolni
Fogják szerelmeim,
S még egyszer a vidéken
Hangzik Lottim neve.
Oh Lotti! jőj te is zöld
Síromhoz akkoron,
Hintsél virágmagot rá,
De könnyeket ne ejts,
Bús életünk után a
Sírdombban nyúgoszunk
S álomban elmerűlvén
Eloszlunk csendesen,
Így a virágkehelyben
A harmatcsepp lehúll,
S ha feljön a meleg nap
Eloszlik, s nincs tovább.


Der Alte hat sich vorgebeugt,
Ihm ist als schimmre, wie durch Glas,
Ein Kindesleib, phosphorisch, feucht,
Und dämmernd wie verlöschend Gas;
Ein Arm zerrinnt, ein Aug' verglimmt –
Lag denn ein Glühwurm in den Binsen?
Ein langes Fadenhaar verschwimmt,
– Am Ende scheinen's Wasserlinsen!


Die Welt springt aus dem Bette
Zur Arbeit die sie kan,
Es legt sich umb die Wette
Zugleich ein jederman
Mit Kleid und Sorgen an.


Však odpusťte a raděj k astrám zpátky!
Mám rád ty chladné šperky jeseně;
v nich slední silný k žití vzruch, byť krátký,
vzplá naposled; v těch rudých plameně
se láska hlásí, jiskrami v nich šlehá,
v těch bílých soucit plá a sladká něha,
stesk tichý v modrých kvílí ztlumeně.


E poi ch'al fin le parve esserne chiara,
gli disse: - Cavallier, datti riposo;
che ben può la mia giunta esserti cara,
parerti questo giorno aventuroso.
Andiam pur tosto a quella stanza avara,
che sì ricco tesor ci tiene ascoso;
né spesa sarà invan questa fatica,
se Fortuna non m'è troppo nemica. -


Tvá bolest přišla jako příliv moře.
A červánkům bys marně zapíral.
Prosvitlo ráno. Jak je krásná zoře!
Cos rodí se. Ty jak bys umíral.


Мы
окружены
границей белоНебо
Европы
ржавчиной съела
пушечных заводов
гарь и чадЭто —
устарело,
об этом —
надоело,
но будем
про это
говорить и кричатПролетарий,
сегодня
отвернись,
обхохочась,
услышав
травоядные
призывы Толстых
*
Хо́лода
битвы
предчувствуя час,
мобилизуй
оружие,
тело
и стиТело
намускулим
в спорте и ду́ше,
грязную
водочную
жизнь вымоеОтливайтесь
в заводах,
жерла пушеГазом
перехитри
Европу,
химиКрепите
оборону
руками обеими,
чтоб ринуться
в бой,
услышав сигнаНо, если
механикой
окажемся слабее мы,
у нас
в запасе
страшнее арсенаОружие
наше,
газов лютей,
увидят
ихним
прожектором-глазоНаше оружие:
солидарность людей,
разных языком,
но —
одинаковых классоСлушатель мира,
надень наушники,
ухо
и душу
с Москвой сливаСлушайте,
пограничные
городки и деревушки,
Красной
Москвы
раскаленные словБудущий
рядовой
в заграничной роте,
идешь ли пехотой,
в танках ли ящеришься,
помни:
тебе
роднее родин
первая
наша
республика трудящихся!
Помни,
услыша
канонадный отзвук,
наступающей
буржуазии
видя натиск, —
наше
лучшее оружие —
осуществленный лозунг:
«Пролетарии всех стран, соединяйтесь!»


Ich starrt und starrt, unwissend, was geschehen:
Verschwig, was stets mit der Erfüllung rif.
Um weisheit klimmt zu Gott mein heimlich flehen.
Ich blib im zug, ob ich zum E.L.I. lif.
Der heilge Geist war meiner Seelen Lehrer,
Ob noch mein Leib der Babelfabel Höhrer.


Sammelt kleine Myrtenreiser, bauet
Euer Nest im Pappelstamm, vertrauet
Eure weißen Eierchen ihm an!
An der Unschuld sichern Ruheplätzen
Soll kein wilder Habicht euch verletzen,
Euren Jungen sich kein Sperber nahn.


Last vns Sanct. Peter ruffen an/
Die Himmel er auffschliessen kan/
Die Schlüssel jhm sein anuertrawt/
Auff jhn auch ist die Kirch gebawt.


Tam stařec kráčí! Volej jej!
Jde dál, – vzala’s mu sluch!
Tam opět pán, nuž zavolej!
Hle, dlí v něm pýchy duch!


当年五岭屐痕斑
五岳从今次第攀
游遍写将图画里
梅花一夜满名山


柳絮飞时雪作团
乱人心绪正漫漫
侍儿呼取添衾褥
道是轻盈不禦寒


Ein kleines Mädchen sitzet in der Mitte,
Die Arme schalkhaft über sich gerungen,
Hält sie ein junger Faun mit Lust umschlungen,
Sie sträubt sich ihm, der ihr mit wilder Sitte


Marchez, frères jumeaux, l'artiste avec l'apôtre !
L'un nous peint l'univers que nous explique l'autre ;
Chacun de vous sur terre a sa part qu'il réclame.
À toi, peintre, le monde ! à toi, poète, l'âme !


A to je to místo,
Kde ten hřích se stal:
Kříž ten její milý
Postavit jí dal! –


»Mich empfing ein solches Land,
Wo die Helden Menschen waren;
Gleichwohl wußt' ich mit Verstand
Sie den Göttern beizupaaren;
Hätt' ich in der Mark gelebt,
Wo man mehr von einem Helden,
Als von Göttern, weiß zu melden,
Ach, wo hätt' ich hingestrebt!
Ach, was hätten unsre Zungen
Nicht für Thaten abgesungen!« –


Wen legst du dort ins grüne Gras,
Sag' an, mein kühner Gesell? –
Seine Stirn ist hoch, seine Wange blaß,
Sein Aug' blickt grimmig hell.


Mas ¿qué importa el morir? Témante ¡o muerte!
los viles siervos del poder y vicios,
pero el sabio ¿qué tiene que temerte?


Hu, wie sie schwanken und torkeln hinein
Und schlürfen Blut ohn' Ende!
Der Schnaps wird Blut, das Blut wird Wein –
Sie schütteln die zitternden Hände.


Jen chtíč jí vůdcem, když tě chytne v sítě –
však náruč tu bys rád vzal za život
a mroucím rtem jen šeptl: „Miluji tě!“


né non fu mai veruno in cielo e 'n terra
in alto grado o in infimo di rota,
che non provasse da te pace o guerra.


Partite son le rose e le vïole,
rimaste son le spine in duri sassi;
col capo chino e gli occhii umidi e bassi
convienti andar, poi che Fortuna vòle.


رَضيتُ بِبُعدي عَن جَنابِكَ عِندَما
رَأَيتُكَ مَطوِيَّ الضُلوعِ عَلى بُغضي
وَأَغضَيتُ لَمّا أَن رَأَيتُكَ كُلَّما
تَعَرَّضَ عَتبٌ لا تَغُضُّ وَلا يُغضي
وَأَطلَقتُ دَمعي في الخُدودِ تَأَسُّفاً
عَليكَ فَطَلَّقتُ الجُفونَ مِنَ الغُمضِ
وَأَقنَعتُ نَفسي أَن أَراكَ عَلى النَوى
بِقَلبي وَبَعضُ الشَرِّ أَهوَنُ مِن بَعضِ


S a harctól elmaradva úgy figyelget,
mint sebesült, fejét a földre hajtva,
holtig figyel a távol ágyuzajra.


Mach jm nur lind genug das betlein,
das er ausrhu auf disem stätlein,
Aber wie weich dus machest immer
wil er bei dir doch bleiben nimmer.


Und Auen, Felder, Berg und Wald
Verkünden seine Gnade,
Und seines Namens Größe schallt
Am hallenden Gestade.
Ihn singt die kleine Nachtigall.
O laßt mit ihr uns singen!
Laßt mit der frohen Lerche Schall
Auch unser Lied erklingen!


Lasciamo Orlando in Parigi tornato,
e ritorniamo a Marsilio in Ispagna:
che, poi che v'era il Danese arrivato
e cognosceva sua prodezza magna,
pargli che il vento gli avessi spannato
e spinto sopra la siepe la ragna;
ed aspettava le nuove di Francia,
come Antea abbi provata sua lancia:


Herr Karl war verdrossen,
Sein Pulver verschossen:
»O Gunst der Bellona, du wandelndes Glück!
Umstarrt allerenden
Von Felsen und Wänden,
Laß ich meine herrlichen Büchsen zurück?«


Tak pravila, a mlčel starý muž
a pozved’ pouze ruku k nebesům,
kde slavně hvězdy plály... Schýlila
tu vdova hlavu tiše, v pokoře.


Co se přeli soci tuzí,
Hinkmar, Rantramnus a druzí,
slunce do oken se smálo:


»Laß mich! still und bange
Lausch' ich dem Gesange
Jener Nachtigall.
Wenn sie singt, so schweig' ich,
Wenn sie singt, so neig' ich
Ihrem Sang und Schall.«


Každýmu pomůže
voda z tý sturánky,
jen mňe nepomohla
zapomít tě, Manky.


Lapsus! Sypej obráceně!


Di Pilgramm sind mit labsal höchsterquikkt,
Wann si in dir di heilgen plätz umwandeln!
Ob si am weg gefährlich offt gedrükkt,
Sind si vergnügt, wann si ihr zil erhandeln.
Di eusre örter stehn besucht,
Ob si nur schalen von der frucht.
Drum sind si meist dem Ismael gegeben,
Weil Christen recht am innerm kerne kleben.


Por exemplo, as coisas que faltam neste lugar:  uma enxada para que as mãos não toquem na terra,  um ninho de pardais no canto da relha,  para que um ruído de asas se possa abrigar,  um pedaço de verde no monte que ainda vejo,  por detrás dos prédios que invadem tud  Mas se estas coisas estivessem aqui,  também faria falta um copo de água para ver,  através do vidro, um horizonte desfocado;  e ainda os restos de madeira com que,  no inverno, é costume atiçar o fogo  e a imaginação que ele consom  Como se tudo estivesse no lugar,  pronto para ser usado na data prevista,  sento-me à janela, e fixo a única coisa  que não se move:  o gato, hipnotizado por um olhar  que só ele pressent


Na dvéře tu listopad
zabuší a plamenem
cítíš slzu v zrak se drát...
Musíš navzdor všemu, všem,
mrtvých tiše vzpomínat
jednou v roce.


v pádu svém v měsíci vzplály
a hned se perlami staly.


Vorüber ist die Rosenzeit,
Und Lilien stehn im Feld;
Doch drüber liegt so klar und weit
Das blaue Himmelszelt.


Para onde irão depois as coisas que aprendi?
Por exemplo: aquele cálculo de p
Que será feito daqueles restos de saudade,
destes medos antigos sempre novos?
Em que voltas desaparecerão os sonhos
que enfeitaram de flores o quintal antigo?
Por que caminhos irão andar aqueles ágeis pés?
Sobretudo, como se esvaziará de som a velha voz
e onde afundará o último verde daquela flama esguia?


Ha! was ist das? Die Sehnen zucken wieder,
Wie Frühlingsbronn quillt auferweckt das Blut,
Es dehnen sich die aufgetauten Glieder,
Und in der Brust schwillt junger Lebensmut!


»Dann bete schnell, lieb' Lady,
Und bete für dich mit!«
In ihren weißen Nacken
Die rote Klinge schnitt.


Tausend hübsche stramme Burschen warten
An der Kirchentür und flüstern leis:
Schätzchen, um halb neun im städt'schen Garten!
Tausend Mündchen flüstern: Ja, ich weiß!


Da schneiden sie vor Liebesgram
Gesichter zum erschrecken;
Und sind doch weiß und roth, wie ich,
Und lassen Trank und Speise sich,
Wie and're Menschen schmecken.


Come bambin se ben la cara madre
Iraconda lo batte e da se caccia
Non ha ricorso alla sorella o al padre
Ma a lei ritorna, e con dolcezza abbraccia
Cosi Leon, se ben le prime squadre
Ruggier gli uccide e l'altre gli minaccia
Non lo puo odiar: perch'all'amor piu tira
L'alto valor: che quella offesa all'ira.


Ich hauchte meine Seele
Im ersten Kusse aus,
Was ist's, daß ich mich quäle,
Ob sie auch fand ein Haus!


Las llaves con que he abierto tu corazón, mis llaves
sagradas son las mismas de Pedro el Pescador;
y mis alejandrinos, por tristes y por graves,
son como los versículos proféticos de un canto,
y hasta las doce horas de mis días de amor
serán los doce frutos del Espíritu Santo.


Chvíli ticho... „Já mám ráda
otce tvého... jak on tančil!“
„Ba, byl čilý hoch to z mláda,
jak mi říkávala máť.“


Надо мною, как облако
Над вершиной горы,
Ты пройдёшь, словно облако
Над вершиной горы,
В многоцветном сиянии,
В обаяньи святом,
Ты промчишься в сиянии,
В обаяньи святоСтану долго, безрадостный,
За тобою глядеть, —
Утомлённый, безрадостный,
За тобою глядеть,
Тосковать и печалиться,
Безнадёжно грустить,
О далёком печалиться,
О бесследном грустит


No temas Celia, al tiempo milagrosa
se opone tu belleza, y no es segura
la edad, sino en efectos naturales.


„To stane-li se, co se státi můž’,“
to s klidem děla, jakby lhostejnou
zvěst vykládala, cizí srdcím jich,
„ty právo budeš mít, mne zavrhnout
dle vůle své, však jedno prosím jen
ať stane se již, co se státi má,
ty nepodáš mi zapuzení list.
Ty sešlapeš mne, ty se vysměješ
mým slzám, vzdechům i mým úzkostem,
ty vztáhneš třeba na mne ruku svou,
ty kopneš v bok, jenž syny tvoje nes’,
však nepodáš mi zapuzení list!
Jak psanec, jak pes stokrát skopaný
na prahu domu tvého budu spát,
své viny vědoma, jí litujíc,
a proklínajíc hlasně vášeň svou,
ty necháš mne tam k ránu ležeti,
nezvedneš mne, ruky nedáš mi
ni pohledu, mé tělo překročíš,
ty novou ženu sobě přivedeš,
a mlčeti já budu v bolesti,
ty přede mnou ji zlíbáš, jak chceš sám,
však nepodáš mi nikdy onen list!
To pouze chci.“ A on řek: „Nepodám!“
A k sobě v srdci: „Nejlíp vidím v tom,
jak miluje mne,“ pozved’ oko k ní
a patře k nebi kšticí potřásal
a opakoval klidně: „Nepodám!“


Wehe, wo sind wir? Immer noch freier,
wie die losgerissenen Drachen
jagen wir halbhoch, mit Rändern von Lachen,


Squilla dogliosa anch'ella
meco par che piangendo si lamenti
i graziosi accenti
perduti, e la dolcissima favella;
ma chi pur nel pensier meco favella
e dice al mio cor: senti,
senti or nuovo amoroso e dolce suono
intorno al sommo trono,
che tutti gli altri stampa
dei raggi e del gran lume che l'avvampa.


Da plötzlich schon früh Morgens stund
Ein Tambour in des Schlosses Rund,
Der hatte gar ein bleich Gesicht,
Und blickte stier, wie Menschen nicht.


E la cagion perché e' venne il Danese
non fu né per Antea né per sospetto,
ed altra volta fien le cose intese,
come tu ancor di Bianciardino hai detto;
e so che il re Marsilio alle mie imprese
aiuto darà sempre con effetto;
ché la salute di Spagna e di Francia
credo che sia la pace e non la lancia.


Vorwärts, mein Geist, den schroffen Pfad
Nicht träg umhergeschauet!
Dort oben winkt die Ruhestatt!
Wohlauf, dir selbst vertrauet!
Dich, Gottes Odem, du Verstand,
In Staub gehüllt, hat Gottes Hand
So wunderbar gebauet!


Dům, s bdělostí jenž ostříží
svou oběť očekává,
dům, s jehož oken vyhlíží
dívčí hlava.


Laß die Ketten mich zerschlagen,
Frei zum schönen Gottesstreit
Deine hellen Waffen tragen,
Fröhlich beten, herrlich wagen,
Gib zur Kraft die Freudigkeit!


Si algo logra alcanzar tras su desvelo,
es hacerse a su vez más desgraciado,
matar la fe, vivir desengañado
y de inclemencia apostrofar al cielo


莫笑田翁不任真
好贤留客意殊亲
海棠半拆山丹重
京洛何曾远客身


يُرَدِّدُني بَينَ المَدينَةِ وَالَّتي
إِلَيها قُلوبُ الناسِ يَهوي مُنيبُها
يُقَلِّبُ عَيناً لَم تَكُن لِخَليفَةٍ
مُشَوَّهَةً حَولاءَ بادٍ عُيوبُها


Laß den Teuffel und die Welt
Alles daß zusammen bringen,
So nach meiner Seelen stelt,
Derer keins wird Mich bezwingen.
Herr, Ich trotz auff deine Macht,
Fürchte nichts der Feinde blitzen:
Deine Diener, so Mich schützen,
Wachen vor Mich tag und Nacht.


Die lezzte Trompte trompt/
die Lufft durchstösst ihr Rufen:
»Kombt alle/ kombt/ kombt/ kombt/
ruttscht-an die steile Stufen!
Nichts nizzt mehr kein Gekreisch/
nichts hilfft kein Handzerwringen/
da sämbtlich alles Fleisch
muß auß den Gräbern springen!
Keines Schultren/ keines Haxen
fäulen mehr mit Graß bewachsen/
drümb so dröhnt mein Tuba-Thon/
euer Richter wartet schon!


Nur einer Kreatur dräut nicht sein Glühen,
Dem Salamander zeigt es sich getreuer,
Der fühlt sich in der Heimath, hold und theuer
Ist ihm rundum der Flammen rothes Sprühen.


轻挨残花香簌簌
旋剥新笋白纤纤
伤春煮笋买春酒
短褐破碎人家嫌


Jedweder Monat hat den Schluß/
Damit er sich verlieren muß:
Der Monat/ der nicht wechseln kan/
Fängt immerdar von neuem an.


Hier in der Dunkelheit
Verschwiegner Kreise,
Werd' ich ein Gott hier,
Tugendhaftweise?
Friede der Brüder,
Wohnest Du hier?


Our Hopes, like tow'ring Falcons, aim
At Objects in an airy height:
The little Pleasure of the Game
Is from afar to view the Flight.


Não é a dor de já não poder crer
Que m’oprime, nem a de não saber,
Mas apenas completamente o horror
De ter visto o mistério frente a frente,
De tê-lo visto e compreendido em toda
A sua infinidade de mistéri


Soy una cama que no hace ruidos una cama a la una
de la mañana y a las cuatro de la mañana
una cama siempre con los ojos abiertos
esperando mi fin del mundo particular.
Soy la cama negra de Malévich soy la cama paciente
que se desliza por el crepúsculo la cama renga
de los niños siempre con los ojos abiertos.
Soy una cama que se sueña piano una cama sujeta
a la poesía de los pulmones una cama voraz
comedora de cortinas y alfombras
esperando mi fin del mundo particular.


Wo ich ehemals gelüstend
Ordnung und die Liebe sah,
Steht das Chaos jetzt verwüstend
Meiner bangen Seele nah.


Der hat ein Kind, zwar still und bleich,
Von Kummer krank, doch Engeln gleich. –
Sie hielt im halberloschnen Blick
Noch Flamen ohne Maaß zurück;
All itzt in Andacht eingehüllt.
Schön wie ein marmorn Heil'genbild. –
War nicht umsonst so still und schwach,
Verlaßne Liebe trug sie nach,
In ihrer kleinen Kammer hoch
Sie stets an der Erinnerung sog;
An ihrem Brodschrank an der Wand
Er immer immer vor ihr stand,
Und wenn ein Schlaf sie übernam,
Im Traum er immer wieder kam.


Сицилійски нимфы пети,
Треблаженный день хочу;
Дайте крови воскипѣти!
Жарь мой пѣніемъ помчу;
Да услышатъ человѣки,
Горы, долы, лѣсъ и рѣки,
Нѣжной лиры мягкій гласъ:
Я младенца воспѣваю,
И съ полудня призываНа брега Больтійски васЗракъ крылатыя любови,
Зракъ Ерота намъ рожденъ,
Ангелъ отъ ПЕТРОВОЙ крови,
Съ неба Россамъ низведенъ;
Флора новыми цвѣтами,
И различно красотами,
Покрывай подъ нимъ луга:
Вѣтры бурныя молчите,
Невскія струи журчите,
Орошая берега!
Рощи здраву росу пейте,
Какъ Едемскій Вертоградъ,
Съ горъ ключи въ долины бейте,
Роза сыпли ароматъ:
Разлучившися съ любезнымъ,
Гласомъ вопитъ эхо слезнымъ,
И стонаетъ день и ночь:
Безъ надежды ставъ ты страстна,
Ты веселью не причастна:
Отбѣгай отселѣ прочь!
Вы пастушки собирайтось,
У потоковъ чистыхъ водъ,
И сошедшись разыграйтесь,
Составляя хороводъ:
Воспѣвайте и пляшите,
Имя ПАВЛОВО пишите,
Вы иглой на древесахъ!
Пойте въ полѣ нѣжну младость,
Пойте, пойте нашу радость,
При водахъ и при лѣсахъ!
Какъ весельемъ мы горѣли,
Сколько сей намъ день великъ,
Изъясни то гласъ свирѣли,
Изъясни прекрасный ликь?
Вся Россія веселится;
Въ сердцѣ грусть да не вселится,
Изъ Россіянъ ни во чьемъ!
Славимъ домъ сей мы во градѣ:
Вы ево прославьте въ стадѣ;
Россамъ радость обща всѣмъ!
Удалитеся сатиры:
Не скучайте нимфамъ вы!
Вѣйте тихія Зефиры,
Быстрой на водахъ Невы!
Въ нивахъ переплы гласите,
И дубравы украсите,
Сладкимь пѣньемъ соловьи!
Свѣтитъ майскимъ солнце свѣтомъ;
Осень вижу жаркимь лѣтомъ,
Въ немь прекрасны дни сіА Латоны дщерь ты стрѣлы,
Князю Павлу поручи:
Россовъ ими ты предѣлы,
Защищать ево учи!
Отъ Юпитеровой дщери,
Убѣгаютъ люты звѣри,
Такъ погонитъ онъ враговСлавься всѣми похвалами,
И превзыди всѣхъ дѣлами,
Павелъ ты полубоговъ!


ماءٌ ولا جَفافْ
لم تَثِبْ العيونُ عَبْرَهُ إلى ضِفافْ
الأرضُ كلُّها غَذ َتْهُ
احتَضَنَتْ مَسارَهْ
تَرَصَّدَتْ مَدارَهْ
أعطَتْهُ
لم يأخذ ْ
وأعطى كلَّ ما لَدَيهْ
لم يَسبروا قَرارَهْ
لكنَّما رَوائِحُ العِمارَ91
حياتُهُ  كأيِّما ضياءْ
أنجَبَهُ احتراقْ
أرضَعَهُ احتراقْ
وَهَّجَهُ احتراقْ
أطفَأهُ احتراقْ


Du jungfräulicher Geist, gleich den Vollendeten
Schon im Staube verklärt: schmachtet umsonst mein Blick,
Deiner Herrlichkeit Abglanz,
Jene Blütengestalt, zu schaun?


Sněť se kývá... pták se dívá,
jak plá niva, tmí se les,
cosi ptáka zve i láká
ve oblaka, do nebes.


Ta zjevů tůň, kde v tvarů stálé změně
tvář Maja v steré škrabošky si halí,
nad kterou klidný stáls, k ní patře z dáli,
čta její reflex v muži jako v ženě;


Mudos de casa salen,
mudos pasan el día en sus faenas,
tristes y mudos vuelven;
y sin decirse una palabra cenan;
que está el aire de casa
cargado de tristeza
y palabras y ruidos importunan
la rumia sosegada de las penas.
Y rezamos, reunidos, el Rosario,
sin decirnos por quién..., pero es por ella.
Que aunque ya no su voz a orar nos llama,
su recuerdo querido nos congrega,
y nos pone el Rosario entre los dedos
y las santas plegarias en la lengua.
¡Qué días y qué noches!
¡Con cuánta lentitud las horas ruedan
por encima del alma que está sola
llorando en las tinieblas!
Las sales de mis lágrimas amargan
el pan que me alimenta;
me cansa el movimiento,
me pesan las faenas,
la casa me entristece
y he perdido el cariño de la hacienda.
¡Qué me importan los bienes
si he perdido mi dulce compañera!
¡Qué compasión me tienen mis criados
que ayer me vieron con el alma llena
de alegrías sin fin que rebosaban
y suyas también eran!
Hasta el hosco pastor de mis ganados,
que ha medido la hondura de mi pena,
si llego a su majada
baja los ojos y ni hablar quisiera;
y dice al despedirme: «Ánimo, amo;
haiga mucho valor y haiga pacencia...»
Y le tiembla la voz cuando lo dice,
y se enjuga una lágrima sincera,
que en la manga de la áspera zamarra
temblando se le queda...
¡Me ahogan estas cosas,
me matan de dolor estas escenas!
¡Que me anime, pretende, y él no sabe
que de su choza en la techumbre negra
le he visto yo escondida
la dulce gaita aquella
que cargaba el sentido de dulzuras
y llenaba los aires de cadencias!...
¿Por qué ya no la toca?
¿Por qué los campos su tañer no alegra?
Y el atrevido vaquerillo sano
que amaba a una mozuela
de aquellas que trajinan en la casa,
¿por qué no ha vuelto a verla?
¿Por qué no canta en los tranquilos valles?
¿Por qué no silba con la misma fuerza?
¿Por qué no quiere restallar la honda?
¿Por qué esta muda la habladora lengua,
que al amo le contaba sus sentires
cuando el amo le daba su licencia?
«¡El ama era una santa!...»,
me dicen todos, cuando me hablan de ella.
«¡Santa, santa!», me ha dicho
el viejo señor cura de la aldea,
aquel que le pedía
las limosnas secretas
que de tantos hogares ahuyentaban
las hambres, y los fríos, y las penas.
¡Por eso los mendigos
que llegan a mi puerta
llorando se descubren
y un padrenuestro por el ama rezan!
El velo del dolor me ha oscurecido
la luz de la belleza.
Ya no saben hundirse mis pupilas
en la visión serena
de los espacios hondos,
puros y azules, de extensión inmensa.
Ya no sé traducir la poesía,
ni del alma en la médula me entra
la intensa melodía del silencio
que en la llanura quieta
parece que descansa,
parece que se acuesta.
Será puro el ambiente, como antes,
y la atmósfera azul será serena,
y la brisa amorosa
moverá con sus alas la alameda,
los zarzales floridos,
los guindos de la vega,
las mieses de la hoja,
la copa verde de la encina vieja...
Y mugirán los tristes becerrillos,
lamentando el destete, en la pradera,
y la de alegres recentales dulces,
tropa gentil, escalará la cuesta
balando plañideros
al pie de las dulcísimas ovejas;
y cantará en el monte la abubilla
y en los aires la alondra mañanera
seguirá derritiéndose en gorjeos,
musical filigrana de su lengua...
Y la vida solemne de los mundos
seguirá su carrera
monótona, inmutable,
magnífica, serena...
Mas ¿qué me importa todo,
si el vivir de los mundos no me alegra,
ni el ambiente me baña en bienestares,
ni las brisas a música me suenan,
ni el cantar de los pájaros del monte
estimulan mi lengua,
ni me mueve a ambición la perspectiva
de la abundante próxima cosecha,
ni el vigor de mis bueyes me envanece,
ni el paso del caballo me recrea,
ni me embriaga el olor de las majadas,
ni con vértigos dulces me deleitan
el perfume del heno que madura
y el perfume del trigo que se encera?
Resbala sobre mí sin agitarme
la dulce poesía en que se impregnan
la llanura sin fin, toda quietudes,
y el magnífico cielo, todo estrellas.
Y ya mover no pueden
mi alma de poeta,
ni las de mayo auroras nacarinas
con húmedos vapores en las vegas,
con cánticos de alondra y con efluvios
de rocïadas frescas,
ni éstos de otoño atardeceres dulces
de manso resbalar, pura tristeza
de la luz que se muere
y el paisaje borroso que se queja...,
ni las noches románticas de julio,
magníficas, espléndidas,
cargadas de silencios rumorosos
y de sanos perfumes de las eras;
noches para el amor, para la rumia
de las grandes ideas,
que a la cumbre al llegar de las alturas
se hermanan y se besan...
¡Cómo tendré yo el alma,
que resbala sobre ella
la dulce poesía de mis campos
como el agua resbala por la piedra!
Vuestra paz era imagen de mi vida,
¡oh, campos de mi tierra!
Pero la vida se me puso triste
y su imagen de ahora ya no es ésa:
en mi casa, es el frío de mi alcoba,
es el llanto vertido en sus tinieblas;
en el campo, es el árido camino
del barbecho sin fin que amarillea.
... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ...
Pero yo ya sé hablar como mi madre,
y digo como ella
cuando la vida se le puso triste:
«¡Dios lo ha querido así! ¡Bendito sea!»


Eu te guardo no fundo da memória,
como guardo, num livro, aquela flor
que marca a tua delicada história,
Branca de Neve, meu primeiro amo
Amei-t E amei-te, figurinha aluada,
porque nunca exististe e porque sei
que o sonho é tudo — e tudo mais é nad
E és o primeiro sonho que sonhe
Hoje ainda beijo, comovido e tonto,
a velha mão que um dia me mostrou
aquela estampa do teu lindo conto,
princesinha encantada de Perrault!


杯酒论心有几人
天台张谷旧相亲
近来诗句多奇语
书比藏真更绝伦


Deine süssen Worte lallen/
alß ob Rohsen-Blätter fallen;
zu deinen Knieen reissts mich hin/
du Zäuberin!


»Willst du in Schlummer dich neigen,
Das süßeste Kissen ist hie!
Willst in den Himmel du steigen,
Die beste Staffel ist die!«


芳草萋萋新燕飞
芷汀南望雁书稀
武陵洞里寻春客
已被桃花迷不归


Non è amicho ognun ch'è detto amicho:
amicho è chi pe·ll'amicho si schoncia,
e nollo schorda o·ll'abbandona un'oncia,
né aiutarlo mai gli pare osticho.


Gedenke nicht des Augenblicks,
Ins tiefre Werden sieh!
Die ganze Zukunft, liegt sie nicht
In deiner Brust allein?


«Las siempre desiguales
blancas primero ramas, después rojas,
de árbol que nadante ignoró hojas,
trompa Tritón del agua a la alta gruta
de Nísida tributa,
ninfa por quien lucientes son corales
los rudos troncos hoy de mis umbrales».


E con la lingua fai che 'l rozo ingegno,
caldo dal caldo tuo, cerchi inalzarsi
per cantar tue virtuti in mille parti;


Das ist der alte Fiedelmann,
Umwallt vom grauen Bart:
Hebt der sein machtvoll Liedel an,
Tönt's ganz besondrer Art:
Wie Zauberzwang geschwinde
Lockt er vom Dorf die Kinde
Heraus zur Heidenlinde.


Questa pena che mm'è data,
trent'agn'à ch'e' l'aio amata;


Jöjjetek, kik a karolásnak
Fáradtjai vagytok, ám váltig
Csókolni tudnátok a halálig,
Kiknek a fogaik elvástak
S ajkakat marni szeretnétek,
Jöjjön minden szerelmi inség,
Csalódás, bánat, éhség, vétek,
Aki csak vágyakban maradt
S én csókotokba csókolom majd
Az őszi Napot, magamat.
S csodálatos, nagy csókolódzás
Lesz az édes, őszi estéken,
Mely nem fáraszt úgy, mint a nyári,
De telt lesz, mint tavaszkor, régen
S fiatal csókok tébolyával
Lép majd szívetekre a Tél,
Miként a Tavasz ibolyával:
Még csókol ajkatok s nem él.


uniuscujusque.


إذا كانَ هذا الخَريفُ الْخَريفَ النِّهائيَّ، فَلنَعْتَذِرْ
عَنِ الْمَدِّ والْجَزْرِ في الْبَحْرِ والْذِّكْرَياتِ وَعَمَّا صَنَعْنا
بإخْوَتِنا قَبْلَ عَصْرِ النُّحاسِ: جَرَحْنا كثيراً مِنَ الكائناتِ
بأسْلِحَةٍ صُنَعَتْ مِنْ هَياكلِ إخْوتِنا كَي نَكونْ
سُلاَلَتَهُمْ قُرْبَ ماءِ الْيَنابيعِ, ولْنَعْتَذِرْ
لأَهْلِ الغَزالةِ عَمّا صَنعْنا بِها قُرْبَ ماءِ الْينابيع، حِين
تَدَفَّقَ خَيْطٌ مِنَ الأَرْجُوانِ على الماءِ، لم نَنْتَبِهْ أَنَّهُ دَمُنا
يُؤرِّخُ سِيْرتَنا في شَقائِقِ هذا المَكانِ الْجَميلْ
وإنْ كانَ هذا الْخَريفُ الْخَريفَ النِّهائيَّ، فلْنتَّحِدْ بالسُّحُبْ
لنُمْطِرَ مِنْ أَجْلِ هذا النَّباتِ المُعَلَّقِ فَوقَ أَناشيدِنا
لِنُمْطِرَ فَوْقَ جُذوعِ الأساطيرِ والأْمَّهاتِ اللَّواتي وَقَفْنَ
على أوَّلِ العُمْرِ كَي يَسْتَعِدْنَ حِكايَتَنا مِنْ رُواةٍ
أطالوا عليها فُصولَ الرَّحيلْ
أما كَانَ في وُسْعِنا أَنْ نُعَدِّلَ فَصْلَ الرَّحيلِ قَليلا
ليَهْدَأَ فينا صُراخُ النَّخيل؟


He haunts the Stream, he haunts the Grove,
Lives in a fond Romance of Love,
And seems for each to dye;
'Till each a little spiteful grown,
Shape ran down,
And she  Eye.


Allzu scharf, wißt ihr, macht schartig.
Tadeln dürft ihr aber artig!
Räsonieren, aber sacht!
Flüstern müßt ihr, niemals sprechen,
immer biegen, niemals brechen;
jeder Mensch hat seine Schwächen,
jeder Tag hat seine Nacht:
Seid doch billig!
Seid doch willig!
Nehmt die Billigkeit in acht!


Um Luft zu schöpfen stand ich auf in schwarzer Mitternacht,
Da sah ich deine weiße Brust und dacht', der Tag erwacht.


A nyní zdá se ti, co ret se ke rtu sklání,
strom každý oživen že duchem pohanským
vzdech vydá z ňader svých a srdcí žhavá vzplání,


Magst du, was meine Fehler sind,
Von meinem Feinde gerne hören,
So laß auch meinen Freund dich lehren,
Was man bei mir für Tugend find't;
Spricht man dort übel ohne Maaße,
Und legt man hier zu viel mir zu,
So wähle du die Mittelstraße
Und denk', ich bin ein Mensch, wie du.


»Der Himmel segnete das Mühn',
Das ackernd, säend uns verbunden
Im Wettersturm, im Sonnenglühn –
Nun haben wir den Lohn gefunden!«


güneşi içmiş kaldırımlardbelli adım atışların


Ewig jetzt ein Schmuck der Unschuld,
Stiller Anmuth selbst ein Bild,
Ohne Gaukelei der Farben
In bescheidnen Reiz gehüllt,


A po mostě, v tříšť jehož vlny bijí,
kde lidský nezní krok, jdou andělové,
již v srdce soucit s bídou bratří sijí
a sílu vdechnout troskám žití nové.


E, se nobil per lui fiamma fu desta
Nel tuo petto non conscio: e s'ei nodrìa
Nobil fiamma per te, sol opra è questa
Del cielo e mia.


Ma né 'l campo fedel, né 'l franco duca
si discioglie nel sonno, o almen s'accheta,
tanta in lor cupidigia è che riluca
omai nel ciel l'alba aspettata e lieta,
perché il camin lor mostri, e li conduca
a la città ch'al gran passaggio è mèta.
Mirano ad or ad or se raggio alcuno
spunti, o si schiari de la notte il bruno.


To obzor temnil již mlhami zastřen celý
a slunko splývalo zteskněně za lesy,
kdy s kroužky, tyčemi se v smíchu navracely
z pokraje lesa bledé komtessy.


Da eine solche süsse Gluth,
Die selbst die Seele kann ergetzen,
Ja nicht von ungefehr in diesem Safte ruht;
Was muß, in Seinen ew'gen Schätzen,
Um Seine Creatur zu laben,
Der Schöpfer nicht für Kräfte haben!


紫翠浮浮夺晓昏
生涯谷汲与松焚
客尘一点自应少
终日到门惟白云


落叶连山寺不开
夜深骑马踏荒苔
残僧对客吹芦管
风雨龙池飒沓来


K dědině poutník osamělý kráčí
a čelo jeho jak obloha za ním se mračí,
jde po mezích, v myšlénkách hlava se potácí,
tak bouře v dálce kdesi burácí,
oko mu šílenou písní výská,
jak nad lesy boží hněv se blýská;
časem se zastaví, na skupiny mraků dívá se neurvalé,
sklopí víčka a jde dále.
A víc a víc se šeří.
Zahradou k sušírně došel, do otevřených dveří.
„Jsem chudý pocestný, prosím za nocleh, za přespání,“
řek’ bez pozdravu a hrom z dálky zahučel z nenadání.
Vašíček spal a Mára na lůžku seděla zpola odstrojená.
,Bude bouřka, já jsem tu sama, chudá žena,
místa je tu málo, snad vás sedlák v stodole nechá – ‘
„Mám plášť, lehnu na zem,“ poutník říci spěchá,
„jsou teď lidé zlí, sedlák vyhnal by mne třeba –
tvrdý je nyní a trpký ten kus chleba!
Bude se lít, nevyhánějte mne, prosím,
chudý s chudým spíš cítí a ví, co to bída!“
,Odkud jste?‘ Mára zvídá.
„Já celý život tak se světem nosím,“
– rozvázal ranec, na zem plášť rozprostřel,
vedle harmoniku klad’ a ostrý zvuk z ní zněl,
used’ – „domova nemám, otec mne vyhnal,“
– teď vítr listí a prach do dveří přihnal,
Nejlová na petlici zavřela je –
„bloudím tak bez klidu – mnohé znám kraje –
ode vsi ke vsi zpívám, hraju po poutích –
chlebíček trpký, a ještě trpčí lidský smích;
často už chtěl jsem se uchytit,
ale znova a znova dál jsem musil jít.“
,Ba ano, jsou nyní těžkosti pro chudáka,
ale přece byste měl jíti na sedláka,
je hodný, na půdě – ‘ „Já vstanu časně z rána,
odejdu tiše, nikdo nic nezví; prosím vás!“
,Nu, jak chcete,‘ na slova ta v ráz
blíže již hromná zabouřila rána,
kapky těžké v listy padaly stromů zahradních
a Meluzinin ozval se táhlý smích.
„Máte tu dítě?“ ,Mám hocha.‘ A v okýnku zase
jakoby látka v otvoru zacpaném pohnula se.
„Co tu vlastně na tom světě máme!?
Podřeme se, umíráme!
Nač tu žijeme my malí, chudí!?
Nouze nás uspí a nouze nás budí.
Proto myslím, že je lepší nevzpomínat na to,
aťsi mají boháči dost, my také máme své zlato:
život je krátký, užít ho kdo zná,
šťasten je a o druhé se nestará;
zapomnět, užívat a dobře by bylo.“
A opět to hromem zahlaholilo.
,Máte pravdu! Tak se dřít! Jako já!
Mlčet a jíst! Tak to světem chodívá!‘
Teď déšť spustil, listím šelestil
a hrom už výstražněji blíž a blíže vyl;
pocestný zvolna se odstrojil.
„Také si tak často myslím, nač a nač
pracovat těžce, plíst pánům karabáč!?
Jen uhnat si něco na živobytí,
co by člověk nechcíp’, ale žíti, žíti!
Co po nás přijde? Co do toho nám?
Ale nač vám to povídám!
Vy nedobře děláte, že takhle živoříte,
jak vidím; vy štěstí si najít neumíte!
Ukažte ruku! Máte ji tvrdou, upracovanou!“
Hrom náhle první zahrozil ranou,
až Mára se zachvěla, on vedle sed’
a ruku její nepustil hned;
,já se bouřky bojím,‘ hlesla
a bouře se blíže k Černavám nesla.
„Jsme lidé slabí! Je třeba pomocné ruky! –
Jste tu tak sama a mláda! –
Což, měla jste někdy už někoho ráda? –
Slyšíte srdce?: tluky! tluky! –
Věřte, není nad políbení!“
A hromu rázné zadunění
přervalo sladký šept, v ní se žena rozechvěla,
dvě lidskou vášní hořela těla,
zavolal hrom, zasténal strom,
země se otřásla ranou –


Ach ta smutná bříza v lese
probouzí můj soucit, žal –
stojí jako anděl padlý
nad pramenem v lůně skal.


Así a tu engaño, hermoso, y lisonjero,
fue cuando más alegre florecía,
cierzo la injusta edad, noche, y Enero.


Venus se enciende en el espacio puro
La corriente dormida, una piragua
rompe en su viaje rápido y seguro,


„On je vetchý kmet. Stín člověka
jen mu zůstavila dlouhá strázeň –
budí již jen útrpnosť, ne bázeň.
Světská marnivosť již daleka
hlavy, kterou smrti křídlo stíní.
S poutnickou sem holí, v drsné žíni
přišel nastupuje krušnou pouť
mezi pohany, tam zažehnout
světlo pravdy boží. Vše je klamem,
skryt-li za kajícné jeho tahy
zlosyn úskočný. Než pojď, ó drahý,
pravdu čti v tom obličeji samém.“


Dle výpočtů přesných, autorit,
jež sotva kdo v budoucnu zvrátí,
ta hvězda přec měla v pravo jít
a ne se tak na levo dáti!


Schau hin! Die Saat durchbrach die Hülsenpforte,
Der Käfer hat in Freiheit sich geschwungen,
Die Mumie nur schläft noch am alten Orte.


Pan Oldřich sezval dobrodružnou četu
zemánků drobných, purkrabí a manů
směs pestrou – jak změť cizopasných květů,
jež pralesa kmen mocný opřádají;
tím kmenem mocným – hojné panské zboží,
kol něhož pne se těsnou ve lianu
bezduchý rej všech příživníků v kraji.


Ruce se nám jako pruty
na tom větru chvěly,
prsa pak jsme obemknuty
němým žalem měli.


»Schad' um das schöne grüne Band,
Daß es verbleicht hier an der Wand,
Ich hab' das Grün so gern!«
So sprachst du, Liebchen, heut' zu mir;
Gleich knüpf' ich's ab und send' es dir:
Nun hab' das Grüne gern!


子丹进馔色微黄
仙老调胹有禁方
五和糁奇无处觅
榠楂新熟压枝香


Wenn in den Pappeln die Nachtigall schlägt,
O Freund, wie bin ich so innig bewegt!
Mit ihrer Töne Bedeutung vertraut,
Verscheucht sie mein Laut.


Poskakují jezdci
všichni v pěkném řadu,
v předu kníže Oldra,
druzi jeho vzadu.


ma' che vorria ch'Amor tanto in parlare
mi desse graza ch'io con veritate
savesse a tutta gente adimostrare
com'è somma de l'altre donne nate.


Non fu macchiato di sì trista rogna
Lentul, che 'n gioventù finì 'l suo corso,
degno d'ogni gran mal, se 'l ver s'agogna.


Koníčku můj sivovraný,
proč jsi smutný, ustaraný? –


Daß keinen Streit nicht streitet/
Daß sich verewigkeitet/
Das Siegensfriedens Dach/
Das ist heut eingefallen/
Mit prallen und mit knallen/
Da stäubet Dach und Fach.


Die Zimmer drinnen sind staffiert
Mit Kunsttapezereien,
Mit schönsten Bildern ausgeziert,
Die einem's Herz erfreuen.
Es stehn ganz lebhaft hin und her
Der Heiligen Geschichte,
Die Reisen übers irdsche Meer
Mit günstigstem Gesichte.


Sie gab, voll Milde,
Es wieder los,
Bis aufs Gefilde
Der Spätthau floß.


Ich hab' einst geliebt und auf Treue gebaut,
Ich habe dem Lächeln des Frühlings vertraut.
Die Stürme des Herbstes, sie brausten daher,
Ich suchte die Blumen und fand sie nicht mehr.


Con buona intentione (e sallo Idio)
(Ben che diverso e tristo effetto segua)
Io levai l'elmo, e solo il pensier mio
Fu di ridur quella battaglia a triegua,
E non che per mio mezo il suo disio
Questo bruttoSpagnuol'hoggi consegua:
Cosi di se s'andava lamentando
D'haver de l'elmo suo privato Orlando,


爱竹知人忆故山
食贫过午尚悬箪
长篇乞与小诗并
要似韩豪东野寒


Toute fleur est d'abord fumier, et la nature
Commence par manger sa propre pourriture ;
La raison n'a raison qu'après avoir-eu tort ;
Pour avancer d'un pas le genre humain se tord ;
Chaque évolution qu'il fait dans la tourmente
Semble une apocalypse où quelqu'un se lamente.
Ouvrage lumineux, ténébreux ouvrier.


Závratné velikosti nízká mysl nemiluje,
jen proroky a věštce haní, tupí, kamenuje,
jí milejší než strmá Alpa hromádka je krtčí,
než hřmící moře milejší jí vodní jamka v smrčí,
nad slunce milejší jí z loje uhnětená svíčka,
a nad lva – krále zvířat – krmný vepř neb jalovička,
rozmachy orla podezírá tupá mysl nízká:
jí nade vše je mamon, plná číš a plná miska.


Das neugeborne Kindelein,
Das allerliebste Jesulein,
Will unser treuer Heiland sein
Und uns befrein von aller Pein.
Tönt und klingt,
Jauchzt und singt,
Seid voll Freuden,
Denn es endt sich unser Leiden.


Dann kommt der Taxator und schätzt und schaut
Und schneidet die Zahl des Gewichts in die Haut
Und bemißt als Gesetzeshüter
Des Königs Zehnten, der Kirche Zins
Und einem jeden den Teil des Gewinns
Nach Größe und Maß seiner Güter.


Pro ně krev svou lili,
Pro ně vítězili –
Pro ně nás též svým hrdinstvím
Válčit naučili.


源上桃花逐去津
客心方怯暮江春
谁家思妇浓妆在
正倚江楼望远人


Auf das Tischchen stellt' ich Spielgeräthe,
Daß ich eine Lieb' und Ehr' ihr thäte;
Doch sie rührte nichts an und blieb still,
Wie ein Kind, das heim zur Mutter will.


Wie du barmhertzig bist/ so laß michs auch geniessen/
Dein reiches Gnaden-Maß auff meine Seele fliessen.


Láttatik, hogy az tüz száll keresztyénekre,
Penig inkább ráhull pogány törökökre;
Szerecsent és tatárt, törököt veszélyre
Mind egyaránt elhajt Istennek tetszése.


Tu kroniku, v níž uměl zrak Tvůj číst,
smrt zamkla, těžkou zavřela ji sponou,
jí jedno, nedočten že zůstal list,
že zraky naše proto v slzách tonou.


STEDFAST and true to virtue's sacred laws,
Unmov'd by vulgar censure or applause,
Let the WORLD talk, my Friend; that WORLD we know
Which calls us guilty, cannot make us so.
Unaw'd by numbers, follow Nature's plan,
Assert the rights, or quit the name of man.
Consider well, weigh strictly right and wrong;
Resolve not quick, but once resolv'd be strong.
In spite of Dullness, and in spite of Wit,
If to thyself thou canst thyself acquit,
Rather stand up assur'd with conscious pride
Alone, than err with millions on thy side.


Si sahen nichts in ihrem vollem sehen,
Und wolten doch mit Weisheit sich aufblähen.
Drum hatte Satan volle macht,
Das si so plötzlich unterbracht.
Dein heilges feur his aberglauben:
Si wolten dir di ehre rauben.
Um dein Gericht ward ihr Gericht erwekkt,
Bis lästerung von Feinden angestekkt.
Dein heilges feuerlicht und lichte feuerflamme
Ist ihnen finsternis und ihres irthums amme.


Lassa! davanti al tempio
Che sul tuo colle tanti gradi sale,
Supplicavi che uguale
A un secol fosse con novello esempio
Il quinquennio sperato
Quando l'inclito Gritti a te fu dato.


Z poříční té nové čtvrti mezi štíty
k oblakům se hrotí komín obrovitý
rozštěpiv zhled města dávný.
Zvířen divý ruch kol neunavný.


Que imperfeita forma de ser é essa
quando de ti sou apartado?


Em todas as esquinas da cidade
nas paredes dos bares á; porta dos edifícios públicos nas janelas dos autocarros
mesmo naquele muro arruinado por entre anúncios de aparelhos de rádio e detergentes
na vitrine da pequena loja onde não entra ninguém
no átrio da estação de caminhos de ferro que foi o lar da nossa esperança de fuga
um cartaz denuncia o nosso amor


	O furfante, ubbriaco, contadino,
nato alla stufa, or ecco chi presume
signoreggiar il bel nome latino!


Die Schwalbe fliegt, der Kuckuck ruft
In warmer, blauer Mayenluft;
Die gelb und weißen Blumen wehn,
Wie Gold und Silber, auf den Höhn;
Es schwimmet Thal, und Busch, und Hain
Im Meer von goldnem Sonnenschein.


Edda


Heil dir! zu deinem Troste
Bin ich herabgesandt.
Sie faßt mir Hand und Kehle,
Und eine neue Seele
Durchströmte Kehl und Hand.


Míg a képzelődés könnyü szárnyán
Lengedeztek gondolatjaim,
S messzejáró lelkem szent hevével
Kísérgettek égi álmaim,
Gazdag voltam édes bánatimban,
Gazdag, bár nem boldog, örömimben,
S a remény lágy karján szúnyadék.


Na Gott si Dank! nu bün ick dor
un, meen ick ok, to rechter Tit.
Denn pultert ward doch hüt, nich wohr?
Un morrn, nich wohr? denn ward irst frigt.
Hüt sünd wi noch Mamsell, lütt Brut,
man morrn denn süht dat anners ut,
denn ward se jo 'ne lütt Madam;
denn is dat all'n annern Kram.


De ha beballag kend, bátya,
Iszogatni a csárdába,
Legyen gondja a ménesre,
Bízza kelmed jó kezekre.


Germanien, Du Königin der Welt,
Vor deren Thron sich hundert Völcker schmiegen,
Auf deren Winck sich tausend Fürsten biegen,
Der Ost und West gebückt zu Fusse fällt;
Verschmähe nicht die Lob-Schrifft Deiner Thaten:
Indem Dein Ruhm noch täglich höher steigt,
Und allen Neid erboster Nachbarn beugt,
Läßt Phöbus mir ein Helden-Lied gerathen.


Wie bößlich hab' Ich doch gelebt,
In dem Ich dir, HERR, widerstrebt
Und bin durch sündlichs Wallen
Auß deiner Gunst gefallen!
Daß Ich die Lust der kurtzen Zeit
Vertauschet mit der Ewigkeit
Zu fühlen Höllen Schmertzen,
Das klag' Ich itz von Hertzen.
Nun bin Ich dein verlohrner Sohn,
Dein Grim ist mein verdienter Lohn.
Mit recht heiss' Ich der Bettelmann,
Der nimmermehr bezahlen kan;
Wo soll Ich Hülffe finden?


Che fate voi, Tanin, quando gli amori
Sacri del saggio rege e i lor misteri
Santi ne spiana in sì chiari e 'n sì veri,
Sensi il buon padre ai più divoti cuori?


Phebo, s'anchor del vago amato alloro
ti cale, ascond'i chiari raggi ardenti;
apri la tomba a i furïosi venti
Eolo, che turbin quest'e 'l sommo choro;


Glücklich O glücklich dieselbige Stunde /
da du befeurest Herz / Zungen und Munde!
laß mich die quickenden Lippen geniessen /
daß sie mich süssest berühren und küssen!


إنِ الدهرُ خانَ امرأً
بهونٍ أذاه يهنْ
فكم زخرفٍ قد سبا
إذا زُلزت لم يكنْ


Nem te prendas com lágrimas que lágrimas são cadeias!


Ob wir gleich Staub sind und Spreu,
Gestern geboren, morgen tot,
Ein Nichts im All, das Nichts war, eh du riefst;
Ob unsre Erde gleich, die groß uns dünkt,
Ein Sandkorn ist im Unermeßlichen,
Das du hinwegbläst, wenn dirs wohlgefällt,
Wie man den Staub vom Tische bläst;
Und du der Mächtge bist ob allen Mächtgen,
Und über den Gewaltgen der Gewaltge,
Der Herr der Herrn, so hoch ob aller Höhe,
Daß der Gedanke selber, der dich sucht,
Auf halbem Wege, schwindelnd rückwärts kehrt:
Doch siehst du uns, doch hörst du uns,
Von deiner Allmacht hochgestelltem Thron,
Doch sorgst du, hilfst du, Großer, Mächtger, Hoher,
Der du bist im Himmel!


E raccontò come e' trovò quel vecchio,
e come poi si posono a dormire.
Orlando pone al suo parlar l'orecchio:
di maraviglia credette stupire.
Ma poi diceva: "Un pulcin fra 'l capecchio
par che mi stimi Rinaldo al suo dire".
E così indrieto a Rinaldo scrivea
che del suo minacciar beffe facea;


Mir ist ich weis nicht wie/ ich seufftze für vndt für.
Ich weine tag vndt nacht/ ich sitz in tausend schmertzen;
Vndt tausendt fürcht ich noch/ die krafft in meinem hertzen
Verschwindt/ der geist verschmacht/ die hände sincken mir.
Die wangen werden bleich/ der schönen augen zier
Vergeht/ gleich als der Schnee der schon verbrandten kertzen
Die Seele wird besturmbt gleich wie die see im mertzen.
Was ist dis leben doch! was sindt wir/ ich vnd ihr?
Was bilden wir vns ein! was wündtschen wir zu haben?
Jtzt sindt wir hoch vndt gros/ vndt morgen schon vergraben:
Jtz blumen/ morgen kott/ wir sindt ein windt ein schaum.
Ein nebel/ eine bach/ ein reiff/ ein taw' ein schatten.
Jtz was vndt morgen nichts/ vnd was sind vnser thaten?
Ein mitt viel herber angst durchaus vermischter traum.


Tren de fuego:
pájaro de ala humana injertada de piel,
asoleadora de agua y sal,
nave rompedora de arcos
donde la cicatriz es llamarada de frío.
Algún demonio ha llegado tarde,
triste clepsidra.
El Tren ensancha sus costillas,
rueda sobre dientes de hilo en hojas de pedernal,
la ciega estación se paraliza de soles jóvenes,
ángeles destronados en la guerra.
¿El demonio se dulcifica?,
tirador de astros,
plantas,
árboles,
golpeador trampero del viento;
desvirgador,
violador de espacios.


Selbst Leu'n sind schwach im Schlummer, drum, Löw', erwache bald!
Schon schnaubt der grimme Eber aus dem Ardennerwald, 1
Der sich auf deine Blumen, in deine Saaten warf,
Und wetzt an deinen Palmen die blut'gen Hauer scharf.


مَن لي بِكِتمانِ هَوى شادِنٍ
عَيني لَهُ عَونٌ عَلى قَلبي
عَرَّضتُ صَبري وَسُلُوّي لَهُ
فَاِستَشهَدا في طاعَةِ الحُبِّ


Filha da noite!  A ventania leva
Um soluço de amor pungente, aflit
Fabíola! É teu nome!   Escuta é um grito,
Que lacerante para os céus seleva!
E tu folgas, Bacante dos amores,
E a orgia que a mantilha te arregaça,
Enche a noite de horror, de mais horrore
É sangue, que referve-te na taça!
É sangue, que borrifa-te estas flores!
E este sangue é meu sangu   é me  Desgraça!


Nada al furor del tigre te someta
Aprende a ser león: nadie le ofende,
que en le valor es rey y a nadie reta


Stunden, Tage, ganze Wochen,
Sie verfließen wie ein Traum,
Was ich rede, weiß ich kaum,
Weiß auch nicht, was sie gesprochen.


世间无路不榛荆
且枕清流巧避名
俗客若来休举似
恐渠笑倒断冠缨


Mit einer Frau von vielem Geld,
Hat sie noch sonst, was mir gefällt,
Würd ich mich allenfalls beweiben:
Doch daß ich Schwägern demuthsvoll
Viel Reverenze machen soll,
Das laß ich wohl bleiben.


Blauer Himmel und weiße Blüten,
Ein göttliches Begüten
Liegt über aller Welt;
Es ist ein himmlisch Hüten,
Das uns in Armen hält.
Weiß nicht, wohin michs leite,
Weiß nicht, wohin ich schreite,
Mein Herz ist wohl bestellt:
Ich wandre in die Weite,
Wohin es Gott gefällt.


Cos méně zřejmého než nádech neurčitý
a jistějšího přec nad všechnu jistotu,
v kraj spánkem znavený se sune s mdlými svity
a klade první šlář na jeho nahotu.


Строфы
Нет, им не суждены краса и просветленье;
Я повторяю их на память в полусне,
Они — минуты праздного томленья,
Перегоревшие на медленном огнНо все мне дорого — туман их появленья,
Их нарастание в тревожной тишине,
Без плана, вспышками идущее сцепленье:
Мое мучение и мой восторг онКто знает, сколько раз без этого запоя,
Труда кошмарного над грудою листов,
Я духом пасть, увы! я плакать был готов,
Среди неравного изнемогая боя;
Но я люблю стихи — и чувства нет святей:
Так любит только мать, и лишь больных дете


في هذا السجن الداخل في برد الليل
أحاور صمتي
أنتظر البرق القادم في كلمات العشق المرتعشات
وأنت ، حلمي الأبدي المأمول
الموصول ببطء الوقت
أستوحش في البرد وكل رفاق الوجد معي
وكأني وحدي
فالنار صديقة ليل لا تأتي
( 5 )


غصونُ الخلاف اكتستْ فانبرتْ
لها الطيرُ دارسةً شدْوَهَا
مقدِّمةٌ لورودِ الربي
ع تشخصُ أبصارُنا نحوَها
أحست برحلةِ فصلِ الشتاء
فجاءت وقد قلبت فَرْوَها


La chose vaut qu'on la regarde :
Trois fantômes de vieux grognards !
En uniformes de l'ex-garde,
Avec deux ombres de hussards !


Marokkal összecíbálom haját,
Úgy hogy sikolt, mint süllyedő naszád
Bús kürtje távol barna part felé.


U Trappistů mají pěkný zvyk,
mlčet musí každý řeholník.


قلْ لِمَنْ أوتِيَ الجَما
لَ مَقالَ المُنَبِّهِ
لا تَشِنْ وجهَكَ الجَمي
لَ بِفعْلٍ مُشَوَّهِ


Und wo sich träumen wie in Haft
Zwei einst so glüh ersehnte Wesen,
Als hab' ein Priesterwort die Kraft
Der Banne seligsten zu lösen,
Da flüstre leise: ›Wacht, o wacht!
Schaut in das Auge euch, das trübe,
Wo dämmernd sich Erinnrung facht‹,
Und dann: ›Wach auf, o heil'ge Liebe!‹


去留南北须看景
聚散朝昏莫问时
但取紫玄翁兴尽
一身明月是归期


ما أضيع الصبر في جُرح أداريه
أريد أنسَى الذي لا شيء يُنسيه
وما مجانبتي من عاش في بصري
فأينما التفتت عيني تلاقيه


Wen Vernunfft gelehrt gemacht,
Wird viel höher offt geacht,
Als den offt deß Buches Blat
An Vernunfft verwirret hat.


Du Herr Himmels und der Erden
Hast dir mein Hertz ausgeschaut:
Laß mich nicht zu Schanden werden,
Denn ich hab dir stets vertraut.
Leite mich auf deinem Wege
Durch deß Wortes sanfften Stab,
Daß ich nicht kan weichen ab;
Führ mich auf dem schmalen Stege
Wie die Seul und Fewer-wolk
Israel, dein wehrtes Volck.


Én vétkeztem, százszor vétkeztem,
De már jön a megjobbulás,
Már az örömet látni kezdem.


慨然揽辔志澄清
一激谁知党祸成
母子可怜终死别
庶几广孝在扬名


一物言无也大奇
如何半夜却传衣
于知见处生知见
在是非中起是非


Du bist das Wunder in den Wüsten,
das Ausgewanderten geschieht.


冷官门户日萧条
亲旧音书半寂寥
惟有太原张县令
年年专遣送蒲桃


Přejme jí je – kde je jaký,
sem s ním, sem!
Ať se laská, vždyť my taky
milujem!


Как-то Карп Семенович
Сорвался с балкона,
И на нем суконные
Были панталонАх, в остережение
Дан пример нам оный:
Братья, без медления
Снимем панталоны!


De amor las glorias celebran
los narcisos y claveles;
las violetas y penseles
de celos no se requiebran.
Unas en otras se quiebran
las ondas por las orillas,
y como las arenillas
ven por cristalinos velos,
al son de los arroyuelos
cantan las aves de flor en flor,
que no hay más gloria que amor
ni mayor pena que celos.
Arroyos murmuradores
de la fe de amor perjura,
por hilos de plata pura
ensartan perlas en flores.
Todo es celos, todo amores;
y mientras que lloro yo
las penas que Amor me dio
con sus celosos desvelos,
al son de los arroyuelos


Odkud má to všecko? Lidé mluví cosi:
dobře však, že ona rukavičky nosí –
ducha nemá – nemusíť pak vidět kdokoli,
že ten přepych nedaly jí ani – mozoly!


Kde vlast je má? –
Znáš-li zem tu, kde se lila
Krev pradědů ušlechtilá
Pro vrch každý, každý les,
Každý údol, každou mez?
Tam v té zemi chrabrých reků –
V zemi krásné vlast je má!


Odsouzen – vyštván mezi pomstychtivý lid,
na čele psáno: Bojovat a zvítězit! –
Tak bloudil jsem a potácel se zemí
se svými Sny a ideály všemi,
a lidský smích mě smečkou doprovázel vlků,
jed na můj štít byl chrlen z tisícerých krků,
leč přes zlobu a výsměch dravých duší
jsem kráčel dál... Za mračny slavné Slunce mysl moje tuší!
A v těchto časech zlých, v těch dobách hořkých žalů,
ve chvílích zhášejících ideálů,
má duše osvícena byla novou září:
našel jsem přítele: měl jasno v srdci, pravdu v tváři.


Yo escribí de los muertos
sin saber de sus rudas zarabandas nocturnas
  Fue cuando murió mi primer hijo
y mi novia murió a su manera
y mi madre se quedó sin morir pero no importa
porque ya había barrido gritando de sus ojos la luz
  Sin invitación
sin desnudez apropiada
sin miedo justo a mi medida
llegué hasta sus territorios terribles
con el cabello roto y el hambre vocinglera:
  Reñían horriblemente, como hermanos.
  Sus uñas de aire rasgaban sus mejillas y sus pechos de aire
y su furia caía sobre los hombros de mis ojos
como si la batalla solamente sirviera
para insultarme por vivir
  De entre todos ellos
  Oolgue hacía brillar como una luna
su ancha ferocidad que merecía el respaldo del mármol
o de la peor espina.
  Golpeaba a los demás y a mi miedo
con más crueldad que un niño,
como si desde el principio del tiempo
hubiese recibido sin quererlo
la espantosa encomienda de vengar a Dios.
  Oh, amigos,
es duro ver matando a los que descansan en paz,
es más grave que quedarse solo
sabiendo que uno no sirve ni para que lo maten!
  Holgué me dejó escapar aquella noche
porque era evidente en mi temblor de manos
el odio por la vida.
  Desde el más allá de la muerte sus tenues camaradas
me miraron partir con un desprecio inmenso
absolutamente avergonzado de mi respiración


检点残编坐碧窗
不知庭外桂花黄
广寒宫里三千树
别是天家一种香


To málo je a zas tak mnoho:
pár sežloutlých, pár nových knih,
však s nimi poklad míru toho
a štěstí, jež jsem našel v nich.


Bevi donca alla salud
de sti cinqu senza braghetta
che hin prezios pussee che i scud
in sto secol de bolletta.


„Neprchnou, ty hlouběj váznou, pane,
věznit nedáme se;
zpěvem puká okno mřižované –
zniknu v lese!“


Che maledetta sia quella dureza
che te è nel cor gelata, e il falso amore
che agiunse a crudeltà tanta belleza!


A jak se na ně dívám dnes, tu jako ve snách zdá se mi,
že prabáby zřím vlídnou líc v tom bílém čepci s pentlemi,
že z páry snů a modrých mlh se stále jasněj’ pozvedá
a kyne mi a hyne mi ta vážná hlava praděda.


فديتُكَ عزَّ الصديقُ الصَّدوقُ
وَقلَّ الصَّفِيُّ الحَفِيُّ الوَفِي
ولي رغبَةٌ فيكَ إمَّا وفَيْتَ
فهلْ راغِبٌ أنتَ في أنْ تَفي
وأرعى ذِمامَكَ ما دمتْ حَيَاً
ولا أستحيلُ ولا أنتَفي


Und in dem Heideland stand ein Baum,
Eine schlanke schmächtige Erle,
Da saßen wir oft in wachendem Traum,
Und horchten dem Schlage der Merle;
Die hatte ihr struppiges Nest gebaut,
Grad in der schwankenden Krone,
Und hat so keck herniedergeschaut
Wie ein Gräflein vom winzigen Throne.


Du Tochter Gottes, sei gegrüßt,
Die du des Vaters Liebste bist!
Hilf, daß wir arme Würmelein
Auch mögen seine Kinder sein.


( مخطوط )


O wahrer Liebe Fewr! Brunn aller gutten Gaben!
O dreymal grosser Gott/ O höchste Heyligkeit!
O Meister aller Kunst/ O Frewd/ die alles Leid
Vertreibt/ O keusche Taub/ vor der die Hellen-Raben
Erzittern! welche noch/ eh denn die Berg erhaben/
Vnd eh die Welt gegründt; eh das gestirnte Kleid/
Dem Himmel angelegt/ ja schon vor Ewigkeit/
Die zwey die dir gantz gleich/ von Sich gelassen haben!
O weißheit ohne Maaß! O Gast der reinen Seel.
O wesentliches Liecht! O tewre Gnaden-Quell
Die du den zarten Leib Mariens hast befeuchtet/
Ach laß ein Tröpfflin nur/ von deinem Lebenstaw
Erfrischen meinen Geist! hilff daß Ich doch nur schaw
Ein Füncklin deiner Flam/ so bin Ich recht erleuchtet.


alzavi e la lasciavi piombar giù.


Noch in der Knechtschaft uns geboren
Lag trüb im Faß der beste Wein,
Doch hatt' er kaum erst ausgegoren,
Da glänzt' uns Moskau's Flammenschein.


Pariß hat dazumahl wohl unser stern regiert/
Als seine ritter-schul/ die von den vater-stralen
Des grossen Richelieu noch ihre würde führt/
Dem klugen Cardinal ließ einen garten mahlen/
Auff dem die sonne war mit dieser schrifft zu sehn:
Wenn du mich nur bestrahlst/ so bin ich allen schön.


Kein Schicksal kann den Fluch vom Zaubrer wenden,
Das Wunderkind erblaßt noch auf den Stufen,
Begeistert muß des Helden Liebste enden;


Der ich zuvor war gleichsam todt,
Empfind' ein neues Leben:
Ein neues Kleid, Speiß, Trank und Brod
Läst du mir freudig geben.
So wil ich nun ohn falschen Schein
Dir als ein Kind gehorsam seyn,
Nach deinen Wort zu streben.


Ne smrť, ne život... Ale mezi nimi
vždy stejné chvění hluboké a smělé
jí hrálo rty, polibky znavenými,
jí stálo psáno na tom bledém čele.


长风吹去棹
万里客星孤
何物为君赠
桐江画作图


Und du opferst deine Schmerzen
Für den Liebsten Gott dem Herrn
Und mit fromm ergebnem Herzen
Schaust du auf zum Abendstern. –


A nedala si přece říci,
mne políbila v mroucí skráně
a tiskla moji zřítelnici,
pohlédla v dálné cesty pláně.
Proud slz jí tekl v ňadra bílá;
mou chladnou ruku v posled vzala,
že k srdci znovu krev se hnala.
Ruch světa sledním douškem pila. –


Was sollen nun mir halbergrünte Triften,
Einsamer Amselschlag im toten Haine,
Ein armes Veilchen, noch so süß von Düften?


Drótsövények
és botorka hangulatok.
Könnycseppek és rajzok.
Esik az eső,
éjszaka van.
Aprózott lépteim kopogása
bágyadtan veri ki
emberségem ritmusát.
Mindenki sír
és egy helyben áll.
Csak én megyek valahová
eldalolni egy dalt.
Kigyújtani egy nagy piros
szívet.


一风抛起万琼楼
几子康郎总掉头
莫怕浪高洲尽没
海船下碇并无洲


秋来乘艇子
出浦更悠然
鸟白江初阔
天空月正圆


Ma questo e quello, resistendo, addita
godersi in ogni vita, - che Dio dona:
e, perch'è buona - ogn'altra viva norma,
pur si trasforma.


Triste la hermosa Borinquen gemía
arrastrando la mísera pobreza,
ella que el don de perenal riqueza
en sus campos feraces contenía


Ils ne parleront plus dans les bois prophétiques ;
Le lugubre avenir en vain rappellera
L'art exilé du monde et les vertus antiques,
Trésors perdus que nul regret ne nous rendra.


trubka zní a trojka kluše
a ví proč, ví kam,
a já o mříže své duše
lebku utloukám.


Však co dívka v chatě
takých zvěstí dbala,
krásnější si štěstí
v srdci zbudovala.


E eu, surdo da vida e surdo do amor,
não ouvia os teus gritos teu desejo por mi
E quando o tédio infame, afinal tomou conta
e o descaso doído nos fez companhia,
afinal nossa hora chego
E sem gritos nem choros,
sem amor e sem ódios,
sem eu o saber,
levastes minha vid
E hoje, no imenso vazio,
de um silêncio sem fim,
eu ouço teus gritos
que antes não ouvi


散乱飞鸿掠快晴
嗈嗈那复苦寒声
定知已入新诗了
才过余舟便不鸣


Juž v objetí vás najde večernice,
na slunce ráno voláte: „ó zhasni!
ti snové byli příliš, příliš krásni!“
a zas líbáte vlasy, šíj a líce.


il nome tuo da quante carte vergo
sbandito sia! ché più che i' non vorrei
è per me noto; ond'or da' versi mei
le macchie lavo, e 'l dir polisco e tergo.


梦到红云玉殿来
骨凡无路住蓬莱
鹤身欲向仙官舞
病翅缡褷展不开


Le natural bellezze, i gesti, i modi,
le accoglienzie ligiadre e i bei costumi,
il modesto girar de duo bei lumi
che senza invidia ognun convien che lodi,


Egli si ciancia, e io forte borbotto
che nulla costa chi del suo non spende:
a questo modo pago doppio lo scotto.


De Acht und Vertig schloten en Rath,
Wegen der dreer Doden drad,
Wo men et damit scholde macken,
Wieben Peters scholde up en Radt,
Syn Hövet op enen Stacken.


Tanítsd szeretni a dicső természetet,
Hol még ragyog, mi az emberről elveszett;
Hol a köny megered s meggyógyul a kebel,
Érzés és gondolat a menny felé emel.


Ich kenn und weis dergleichen eine,
Nichts ist ihr an Entzückung gleich;
Ach würde sie nur endlich meine!
Gewis, ich hätt ein Himmelreich.
Ein jedes Blat auf ihrem Stengel
Beschämt den jüngsten Liebesengel.


Esperaba a sus reyes Barcelona
con aparato, cual debía, oportuno
a rayo ilustre de tan gran corona,
a murado tridente de Neptuno;
ninguna de las dos real persona
ni de los cortesanos partió alguno
sin arra de su fe, de su amor seña,
aquella grande, estotra no pequeña.


Ich weiß es wohl und spotte viel:
Ihr Mädchen seid voll Wankelmut!
Ihr liebet, wie im Kartenspiel,
Den David und den Alexander;
Sie sind ja Forcen miteinander,
Und die sind miteinander gut.


Du warest einst ein Morgenduft
Um Schiras Gartenbeete,
Da war ich eine Morgenluft,
Die spielend dich verwehte.


بطعن كوقع سِراد النقال
يحاكي به الَّلَبة الأبجلُ


Tak jako centy
visí to na křídlech,
jak moucha lapená
v lepkavých osidlech,
Duše má v rozruchu
po světle, po vzduchu
sténá a štká.


كل هذه البحار التي تجلس أمامي
مرخية حزام سروالها
مشدوهة بي
تنهار مثل يمامة تحت الملامسة
حيث الأصابع لا تحسن النوم
وليس أمام اختبار الفحولة غير النميمة
وبرج الريمن يقنع البحار بأنوثتها
ويبعث الكتب لكنيسة الأعماق
من يسعفها ،
يجهش بالموت وتعاقب السواحل
تجلس أمامي
كأن في سرادق السماء زرقة
تسعف الغرقى  في بطء
و تغرر بالقوارب لئلا تثلست نجمة الجرح
لها أن تعرف الآن
لها أن تنهار بلا افتراع
بغير ضريبة النرجس
فريسة اليأس والمكابرة محبوسة بالأسلاف
سروالها لها
ولي جسد يعلن الماء
ويلجأ لشهوة الرخام هناك حيث العشب يهتز
كنهد وافد من الجحيم انهضي أيتها البحار
شدّي حزامك و انهاري هناك
حيث ينقض السائل طبيعته
ويبرأ من الخديعة


虽依城郭亦山林
塔影河流足好吟
况有异方新弟子
何劳重话祖师心


Jiný šat tedy! – A přece ne tak!
darmo jí dělat novou zas tíž!
Viděla hned by, že se dnes blíží
ta její smrtná hodinka již.


No poderte tocar me vuelve inquieto,
sediento de tus hambres de mujer;
quiero que vengas ya con tu amuleto,


Bum! Bum!
Ctěné publikum!
Slovo cti vám na to dáme,
že vám tady doděláme,
co z vás každý bude chtít.
Zednáře i jezovity,
lidi bez citu i s city
za pár hodin zde lze mít.
Zaplatit a žádat stačí zcela –
bez toho se nedělá
portrét čerta nebo archanděla,
což je stejné docela.


Wie so gar liederlich sind wir
Vmb diesen Mann nun auch gekommen:
O Jammer, daß der Vnschuld Zier
So häuffig uns wird weg genommen!


Weit ist schon das Roß entsprungen,
Flüchtig durch Gebirg' und Wald,
Kommt erst mit des Tages Anbruch
Vor der Hütte Lila's an.