لَقَد أَدنَت لَكَ البَلَدَ السَحيقا
فَهَل كانَت خُيولاً أَم بُروقا
وَهَل مَن قَلَّدَ الخَيلَ المَخالي
كَمَن جَعَلَ الشَكيمَ لَها عَليقا
سَرَت مُقوَرَّةً تَجلو الدَياجي
بِأَروَعَ يُلبِسُ اللَيلَ الشُروقا
أَثَرنَ عَجاجَةً خيلَت دُخاناً
وَخيلَ سَنا الحَديدِ بِها بُروقا
وَبارَينَ الرِياحَ لِكَسبِ نَصرٍ
رَجَعنَ حَوامِلاً مِنهُ وَسوقا
وَما لِمُمَلَّكٍ في العِزِّ حَقٌّ
إِذا لَم يَستَرِدَّ كَذا الحُقوقا
لَأَسرَعتَ اِنصِلاتاً وَاِعتِزاماً
وَفَخرُ السَيفِ أَن يُلفى دَلوقا
نُصِرتَ وَكُنتَ أَوفى الناسِ رِبحاً
أَوانَ تُقيمُ لِلهَيجاءِ سوقا
وَلاقَت طَيِّئٌ ضَرباً دِراكاً
أَطارَ طُلىً وَأَذرِعَةً وَسوقا
رَمَيتَهُمُ بِعَزمٍ لَو تَحَدّى
حَديدَ السُدِّ جاوَزَهُ مُروقا
وَعَزمٍ ناصِرِيٍّ بَثَّ فيهِم
فَيالِقَ غادَرَت هاماً فَليقا
وَظَنّوا العَزمَ ضَحضاحاً بَكِيّاً
فَكانَ لِحَينِهِم بَحراً عَميقا
وَقَد زَأَرَت أُسودُهُمُ فَلَمّا
دَنَوتَ غَدا زَئيرُهُمُ شَهيقا
وَوَلَّوا عَن حَريمِهِمُ فِراراً
فَكُنتَ بِصَونِ مَن تَرَكوا حَقيقا
وَلَولا أَن كَفَفتَ الجَيشَ عَنهُ
لَسيقَ مَعَ السَوامِ غَداةَ سيقا
فَأَلحَقتَ المَتالي بِالعَذارى
وَكَثَّرتَ الأُطَيفالَ الرَقيقا
وَلَو لَم تَقفُ رَأياً حَيدَرِيّاً
لَما أَوصَلتَهُم إِلّا العَقيقا
وَقَد وَرَدَت رِماحُ الخَطِّ مِنهُم
مَوارِدَ لَم تَدَع بِالقَومِ موقا
قَناً تَمضي مُصَمِّمَةً فَتَقضي
لِسَكرانِ الغَوايَةِ أَن يُفيقا
وَقَد صَدَرَت تَمايَلُ كَالنَشاوى
فَهَل سُقِيَت نَجيعاً أَو رَحيقا
أَتَيتَهُمُ بِما كَرِهوا نَهاراً
إِباءً أَن تُوافِيَهُم طُروقا
لَئِن وَجَدوا الثَباتَ لَهُم عَدُوّاً
لَقَد وَجَدوا الفِرارَ لَهُم صَديقا
لَقَد ذَكَروا عَلى جَرَشٍ طِعاناً
بِلوبِيَةٍ بَلَوكَ بِهِ خَليقا
وَما سَبَقوا الحِمامَ هُناكَ إِلّا
كَما سَبَقَ الحَمامُ السَوذَنيقا
وَلَو ثَبَتوا فُواقاً لِلمَواضي
وَلَم يَتَيَقَّنوا الخَبَرَ الصَدوقا
جَعَلتَ حَصى بِلادِهِمُ عَقيقاً
بِما سَفَكَت وَتُربَتُها خَلوقا
وَهَل في أَرضِهِم إِلّا فَريقٌ
يُحَدِّثُ بِالَّذي لاقى فَريقا
أَتَيتَ لِتَقتَضي حَقّاً مُبيناً
هُناكَ فَكانَ باطِلُهُم زَهوقا
أَبَت لَكَ أَن تُسامَ الخَسفَ نَفسٌ
إِلى غَيرِ الفَضائِلِ لَن تَتوقا
وَمَحمِيَةٌ أَبَت إِلّا اِنتِقاماً
وَقَهراً إِذ أَبَوا إِلّا فُسوقا
وَإِن قَطَعوا طَريقاً بَعدَ هَذا
فَقَد عَرَفوا إِلى الحَتفِ الطَريقا
وَإِن لَزِموا المُروقَ وَذا مُحالٌ
فَقَد عَرَفَت دِماؤُهُمُ المُريقا
أَبَيتَ سِوى صَريحِ العِزِّ غُنماً
وَغَيرُكَ غانِمٌ غَنَماً وَنوقا
شَنَنتَ عَلَيهِمُ شَعواءَ أَبقَت
لِكُلٍّ مِنهُمُ قَلباً خَفوقا
سَتُنسي راعِيَ النَعَمِ الحُداءَ ال
حَنينَ وَراعِيَ الشاءِ النَعيقا
وَإِن غادَرتَ صَبرَهُمُ أَسيراً
فَقَد غادَرتَ رُعبَهُمُ طَليقا
تُزاحِمُهُم إِذا سَلَكوا فَضاءً
فَكَيفَ بِهِم إِذا سَلَكوا مَضيقا
وَإِن ضاقَت بِلادُ اللَهِ جَمعاً
بِفَلِّهِمِ فَعَفوُكَ لَن يَضيقا
وَإِنَّكَ لَو مَنَعتَ الدَهرَ شَيئاً
لَأَضحى عَن تَناوُلِهِ مَعوقا
وَكُنتَ إِذا عُلىً بَعُدَت مَنالاً
إِلى غاياتِها أَبَداً سَبوقا
أَرى اِسمَ المَلكِ مُشتَرَكاً مُشاعاً
وَمَعناهُ بِغَيرِكَ لَن يَليقا
وَكَم جاوَزتَ في طَلَبِ المَعالي
طَريقاً ما وَجَدتَ بِهِ رَفيقا
فَياذا الصَدرِ يَزدادُ اِتِّساعاً
إِذا ما اِزدادَ صَدرُ الدَهرِ ضيقا
وَقَتكَ مِنَ الرَدى أَرواحُ قَومٍ
مَتى بَخِلوا بِها بَخِلوا عُقوقا
تَخِذتَ صَلاحَ حالِهِمُ صَبوحاً
وَصَفحَكَ عَن مُسيئِهِمُ غَبوقا
فَلَو مُنِيَ الزَمانُ بِما تُعاني
لَما كانَ الزَمانُ لَهُ مُطيقا
أَدامَ اللَهُ أَيّاماً جَنينا
بِضافي ظِلِّها العَيشَ الأَنيقا
وَزادَ اللَهُ قَدرَ أَبي عَلِيٍّ
وَإِن رَغِمَت أَعاديهِ بُسوقا
فَما أَمَّ العِدى إِلّا مُشيحاً
وَلا قَصَدَ الوَغى إِلّا مَشوقا
فَدامَ أَخاً شَقيقاً لِلمَعالي
وَدُمتَ لَها أَباً بَرّاً شَفيقا
رَأَيتُكَ دَوحَةً طالَت فُروعاً
وَطابَت مَنبِتاً وَزَكَت عُروقا
فَحَبسٌ ذا الثَناءُ عَلَيكَ إِنّي
وَجَدتُكَ في مَحَبَّتِهِ عَريقا
لَقَد شَجِيَت بِكَ الحُسّادُ غَيظاً
فَلا بَرِحَ الشَجى تِلكَ الحُلوقا
وَلا عَرِيَت رُبوعُكَ مِن مَساعٍ
قَضَت لَكَ أَن تَفوزَ وَأَن تَفوقا


Stekkt unsre zeit im grimm des allerhöchsten grimm?
Weh, weh, wi gros wird unsre Missethat.
Wir führen über uns des Schöpffers eiferstimm:
Wir spotten noch mit Gottes Libesrath.
Wann wir verwünscht mit unsern Kindeskindern,
Das über uns kömmt heilig Blutt,
Beginnen wir von ider zeit zumindern,
Und grössern täglich straff und Rutt.
Wir worden nur zum ungelükk gehertzet,
Wann Land und stand von Land und stand verschertzet.


Wirf dein Talent nicht so hinaus,
Beleidigung damit zu rächen!
Die Biene, die versucht zu stechen,
Bringt keinen Honig mehr nach Haus.


onde il vero fra noi risplende e suona;
né pur di lauro avrà la nobil fronte,
ma di candidi fior lieta corona.


قد عَصَيْنا النُّهَى فكيف النُّهاتَا
وأَطَعْنَا الصِّبا فيكف الصُّباتا
وخشِينا فواتَ لَذَّةِ عيشٍ
قَلَّما ساعدَ الخليعَ مُوَاتَى
فالسُّقاةَ السُّقاةَ أَسعدكَ الل
ه على حَثِّكَ السُّقاة السُّقاتا
هاتِ بنتَ الكرومِ واستعِملِ اللحْ
ن لمعنىً عندي وقُلْ لِيَ هاتَا
عَلَّمَ المُعْجِزُ المسيحيُّ عينَيْ
هِ فأَحْيَا بلَحْظِها أَوْ أَماتا
فأَدارَ الكؤوسَ تُلْهِي عن الهَمِّ
سريعاً وما يَجوز اللَّهَاتا
ما ركبْنَا منها الكُمَيْتَ فثُرْنَا
في نواحِي الهُمومِ إِلا كُماتا
أَيُّها العاذِلُ المُفَنِّدُ فيها
لاتَ حينَ الملام وَيْحَكَ لاتَا
جَعَلَتْنَا المدامُ نُصْبِحُ أَحيا
ءً ونُمْسِي في حُكْمِها أَمواتا
فإِذا ما سَأَلْتَ عنِّي فاسْأَلْ
كيف أُضْحِي ولا تَسَلْ كيفَ باتا
ليَ كالنَّخْلَةِ السَّحوقِ حديثٌ
غَيْرَ أَنِّي كما غَرَسْتُ النَّواتا
كنتُ لا أَرْهَبُ الليوثَ وقددا
رَزمانِي حَتَّى رَهِيْتُ الشَّاتا
وَلَوَ آنِّي قذفتُ يوما حَصَاةً
بِيَدَيْ فِطْنَتِي أَصَبْتُ الحَصَاتَا
قُلْ لمَنْ مَا لَهُ سِلاحٌ يَدَعْ من
جَرَّدَ العضبَ واسْتَجَرَّ القناتا
وهنياً له أبو القاسم النَّدْ
بُ نهانِي بما أَقولُ النُّهَاتا
هو بَحْرٌ وما يُكَدِّرُهُ الحا
سِدُ أَنْ باتَ فِيه يُلْقِي القَذَاتا
قد سَعَى بي الوشاةُ نحو عُلاهُ
فسعَوْا لي فلا عَدِمْتُ الوشاتا
حَرَّكوا لي الشَّباةَ منه وظنُّوا
أَنهم جرَّدوا عَلَيَّ الشَّباتا
فَدَعَا من بَلَرْمَ حَجِّي فلبَّيْ
تُ وَكانَتْ سُرْقُوسَةَ الميقاتا
وامتَطْيُت الفلاةَ أَقْتَحِمُ الهو
لَ وَلولاهُ مَا امتطيْتُ الفلاتا
فِي جبالٍ أَرسى الشتاءُ عليها
قاطناً لا يخافُ عنها الشَّتاتا
كلُّ سامِي الذُّرى تُسَامِقُه الشم
سُ فيعتدُّ نحوَها مِرْقاتا
وقيلٌ أَن يركَبَ الركْبَ في السَّعْ
يِ لمغناهُ المَوْتَ لا المَوْماتا
وَهْوَ قَدْ جَدَّ واسْتَجَدَّ على شَرْ
طِ أَبُوَّاتِهِ وقال وماتا
واقتسمنا مكانَ عارِضِ غيثٍ
عِشْتُ في ظلَّهِ وكنتُ النَّباتا
واقْتَضَتْ عنده الرَّفاهَةُ أَنِّي
صارَ يومي سَبْتاً ونَوْمِي سُباتا
وتَبَحَّرْتُ في لغاتِ أُناسٍ
لَمْ تَزَلْ عَنْ مَسَامِعِي مُلْغَاتا
قد عدمتُ الوفاءَ منمهم ولولا
عَطْفَةٌ منه ما عَدِمْتُ الوَفَاتا
ثم حَيَّيْتُ وجْهَهُ فتأَمل
تُ حياءً يُولِي الحَيَا والحياتا
كرمٌ ينجِزُ العِداتِ وسلطا
نٌ على رسمه يُبيدُ العُداتا
يرقبُ الداءَ والدّواءَ إِذا ما
قيلَ قَد قَرَّبُوا إِليهِ الدَّواتا
ويداهُ في الغَرْبِ أَغْرَبُ شيءٍ
ما تَرَى النَّيلَ منهما والفُراتا
وحبالٍ في الله رَثَّتْ فما با
تَ إِلى أَنْ لَمْ يُبْق منها انْبِتَاتا
مِنْ قُرَيْشَ الذين هُمْ جَبَلُ الفخ
رِ إِذَا كان غَيْرُهُمْ مِرْدَاتا
عُدَّ مِنهُمْ في السَّبْقِ مَنْ يَعْبُدُ الل
هَ تعالَتْ صِفاتُه واللاَّتا
لا كَمَنْ ماتَتِ المَنَاسِبُ منهُ
فَهْوَ يُحْيِي أَرضَ المِحالِ المَوَاتا
لو غَدَا المَجْدُ صُورَةً كان منها
أَخْمَصاً حافِياً وكُنْتَ الشَّواتَا
وأَنا المُوضِحُ الدَّليلَ بلَفْظٍ
ما ارتضى تُوضِيحاً ولا المِقراتا
لِيَ طَبْعٌ لانَتْ لديهِ القوافي
فلوِ اختارَ لم يَدَعْ بَعْدُ هاتا


鸟拳花枝作春语
风日焕然晞宿雨
水肥山翠木欣欣
芳事骈罗不容数


أَعَيَّرتُموني أَنَّ أُمّي تَريعَةٌ
وَهَل يُنجِبَن في القَومِ غَيرُ التَرائِعِ
وَما طالِبُ الأَوتارِ إِلّا اِبنُ حُرَّةٍ
طَويلُ نَجادِ السَيفِ عاري الأَشاجِعِ


وَوَاللَهِ لا تَنفَكُّ مِنّا كَتائِبٌ
بِكُلِّ كَمِيٍّ باسِلِ النَفسِ دارِعِ
عَرانينُ أَبطالٌ لُيوثٌ أَعِزَّةٌ
يَضيقُ بِهِم ما بَينَ سَلعٍ وَفارِعِ
كَتائِبُهُم تَردي بِكُلِّ سَمَيدَعٍ
أَخي ثِقَةٍ في الحَربِ أَروَعَ بارِعِ
إِذا شَمَّرَت حَربٌ عَوانٌ سَمَوا لَها
بِكُلِّ رُدَينِيٍّ وَأَسمَرَ قارِعِ
مَعاقِلُهُم يَومَ الوَغى كُلُّ سابِحٍ
وَأَبيَضَ مَفتوقِ الغِرارَينِ قاطِعِ


Pro vlast, a kdo pro vlast tuto umírají,
V blahé žijí oni vlasti, žijí!
Kde ni boj, ni Třas, ni Morana panuje,
Bohují, co zhvězdnění zářivá,
Na nebi i na zemi jím dána sláva.


Einst, wenn diese Seele befreit sich wieder zum Himmel geschwungen,
Da kömmst du, gezwungen von heimlicher Reu',
Hieher in das friedsame Tal und fragst die unschuldigen Hirten:
Ihr Hirten, sprecht, habt ihr den Thyrsis gesehn?


高人鬻骆放柳枝
豪士骏马换蛾眉
人间解事谁如我
小蹇山童自谓宜


Rings von Knospen weich und sacht
Fühl' ich leises Drängen;
»Lebewohl!« und »Raum gemacht!«
Tönt's aus Lenzgesängen.


Ist sie die Blume nicht der holderröthenden Unschuld?
Lilie war sie einst, Liebe verwandelte sie.
Noch blüht auf der Wange das süße Wunder, in dem sich
Zweifel und Zuversicht, Weigern und Sehnen vereint.


Daleko Vlasti Své, neznámé Vlasti,
hyneš můj čarovný, modravý ptáku,
z pohádek o Štěstí Chocholouši –
veliká Touho velikých Snílků!


To samá opatrnost, samá lež
a vytáčka, vždy něco musím být,
však obé nemožno. My nejsme obé


Aus eines Bischofs Schatz verlor sich ein Smaragd,
In dem ein helles Grün mit reinen Farben spielte,
Den, wegen strahlenreicher Pracht,
Ein jeder, der ihn sah, für unvergleichlich hielte.


Ein ander liebe das / was Indien herschicket:
mir liebet Glaubens-Krafft / ich werd durch sie erquicket.


Und drehte das Gold er am Finger sacht, so zuckte sie, die er erkoren,
Und drückte er an den Stein mit Macht, – war mit Seel' und Leib sie verloren.


Darauf gleich alsobald zur Tafel sich gesetzt,
sich mit gesunder Kost und sichrer Lust ergetzt.
Das macht die Seele froh, das gibt dem Leibe Freude.


Willst du mir geben Sonnenschein,
So nehm ichs an mit Freuden,
Solls aber Kreuz und Unglück sein,
Will ichs geduldig leiden.
Soll mir allhier
Des Lebens Tür
Noch ferner offen stehen:
Wie du mich führst
Und führen wirst,
So will ich gern mitgehen.


ch'a signor de valor mal si convene
havere i sensi troppo al pianger pronti
per verun caso adverso che gli avene.


Jde krokem neslyšným zas podzim po zahradě,
a květy tiše mrou, jak z rána na ně dých’.
V tom tichu nesmírném a smutném osamění
si v listí spadalém jen vítr pohrává.


Era uma vez esta cidade onde tudo passa
como algo que se esconde atrás do nevoeiro
e deste lado tem um tricórnio de pombos
na cabeça que foi de um almirante pernalta
e estranhamente estão sempre a sair do mar
muitos chapéus de coco e o céu é o estaleiro
de uma luz que ficou ali por consertar
e do fundo da noite que é o sexo à deriva
da bailarina nua vem uma estrela húmida
onde passa a correr uma mulher em chamas
montando um cavalinho que fugiu de uma libra
e uma avestruz predica na igreja anglicana
e o baptista vai haver uma guerra na esquina
com muitos guarda-chuvas à volta num domingo
e uma coisa com sete cornos sai da bíblia
e às tantas num jardim uma fonte de chá
e os que apertam no bolso uma fada morgana
que daqui a Gondwana temos muito que andar
mas então não sabiam que isto dos continentes
está sempre a deslizar mas então não sabiam
e nisto há uma torre de cabeças cortadas
que depois aparecem com um olhar de carne
em figuras de cera e numa profecia
com óxido de ferro os corvos pingam preto
e dois leões de pé discutem a carniça
e em verdade vos digo o big ben remember
o pub vai fechar a estrela de absinto
vai cair é uma lágrima que não põde enxugar
o deus que de outras águas incumbiu o tamisa
e o comércio depressa e as orquídeas de fumo
perseguidoras altas que envenenam o ar
e os anjos já içaram a ponte levadiça
e em verdade vos digo um homem jovem leva
às costas uma música e os seus cabelos crescem
para esse lugar onde ele leva a música
e por fim no relvado um assunto de amor
os amantes que são o último veleiro
e estão sempre a partir num tapete voador
e estão sempre a chegar à sua eternidade
que tudo lhes devolve atrás do nevoeiro


De vos mismo pretende aquí valerme,
y a vuestras obras compararos sólo,
pues no hay de vuestro ingenio más se vea


Не дремлют тени,
Не молкнет сад;
Слова сомнений —
Созвездий взгляд!
Пусть ропщут струи,
Пусть плачет пруд, —
Так поцелуи,
Прильнув, солгут!
Пусть, глянув, канет
В аллее свет, —
Мелькнув, обманет
Любви обет!
И пусть в истоме
Трепещешь ты, —
Все бледно, кроме
Одной мечты!
11 мая 1894


Musy mne štědře žehnaly
nejskvělejšími dary.
Já vynalezl nový sloh
a ten je vlastně starý.


„Mértékre imbolygott a beszéded rudja,
De, amit cselekvél, dőre, hebehurgya;
Nyilad is ellőtted, vaktába’, sebessen;
Paripádra ültél: vigyázz, le ne vessen.


Ihr Nest sich baun. O du, um die ich girrte,
Mir Dach und Busch und Saatfeld, o verstockte,
Wo soll ich nisten, als in deinem Schoße?


عَفا اللَهُ عَن سِحرٍ عَلى كُلِّ حالَةٍ
وَلا حوسِبَتْ عَمّا بِها أَنا واجِدُ
أَسِحرٌ ظَلَمتِ النَفس وَاِخترتِ فُرقَتي
فَجَمَّعتِ أَحزاني وَهُنَّ شَوارِدُ
وَكانَت شُجوني بِاقتِرابِكِ نُزّحاً
فَها هُنّ لَمّا ان نأيت شَواهِدُ
فان تَستَلَذّي بَردَ مائِكِ بَعدَنا
فَبَعدَكِ ما نَدري مَتى الماءُ بارِدُ


But should the fiend, tho' drench'd with human gore,
Dire Bigotry, insatiate, thirst for more,
And, arm'd from Rome, seek this devoted land,
Death in her eye, and bondage in her hand —
Blast her fell purpose! blast her foul desires!
Break short her sword, and quench her horrid fires!


Steht ein Baum im schönen Garten
Und ein Apfel hängt daran,
Und es ringelt sich am Aste
Eine Schlange, und ich kann
Von den süßen Schlangenaugen
Nimmer wenden meinen Blick,
Und das zischelt so verheißend,
Und das lockt wie holdes Glück!


Nemohu ani pochopit Tě celou,
jen vím, že v jásot změnil se mi sten,
že viděl jsem svou novou píseň vřelou
a blahem zaplakal: jsem zachráněn!


Non perch' io non m' aveggia
quanto mia laude è 'ngiurïosa a voi:
ma contrastar non posso al gran desio,
lo quale è 'n me da poi
ch' i' vidi quel che pensier non pareggia,
non che l' avagli altrui parlar o mio.
Principio del mio dolce stato rio,
altri che voi so ben che non m' intende.
Quando agli ardenti rai neve divegno,
vostro gentile sdegno
forse ch' allor mia indignitate offende.
Oh, se questa temenza
non temprasse l' arsura che m' incende,
beato venir men! ché 'n lor presenza
m' è piú caro il morir che 'l viver senza.


Pěšinou utvrdlou doduněl krok
a rozlitý potok zamrzal,
kořenů těžce se držel již břeh
a vítr lstně vál a těžce se rval.


惊鹭飞鸣避画桡
游人笑语过朱桥
贾家园里花应谢
绿遍墙头野杏梢


Warum nun glauben wir, daß sich das kleine Heer,
Mit solch unzähligen Veränd'rung- und Manieren,
So lieblich, angenehm und süß zu musiciren,
Mit solchem Fleiß bestreb'? Ist es ein Ungefehr,
Das sie so singen heisst? Ach nein!
Wo wir vernünftig seyn,
So kann man ja wohl anders nicht gedencken,
Als daß der grosse Schöpfer ihnen,
Um ihm, auf ihre Art, zu Seiner Ehr', zu dienen,
Und auch zugleich uns mit dahin zu lencken,
Die Werck-Zeug', Fähigkeit, und Lust dazu zu schencken,
Sie werth gehalten hat. Es kommt mir vor,
Als ob der kleinen Sänger Chor,
Damit er Dem Lob, Preis und Ehre gebe,
Durch den allein die Wälder grünen,
Dem alle Creaturen dienen,
So süß zu singen sich bestrebe.
Mich deucht, kann ich gleich nicht der Vögel Sprach' ergründen,
In ihrem Singen, dieß zu finden:


蜂黄蝶粉总关情
谁复章台忆小名
最是不禁憔悴处
日高风定一声莺


Amen hát! amint van, legyen;
Meghajtom a sorsnak fejem,
És tűrök türedelmesen -
Nem zengem többé sohasem,
Nem zengem én a bort... csupán
Torkomba öntöm ezután.


Marcian più guerre in una guerra, e scote
di barbari Turbanti immenso stuolo
a l'Imperio Roman le Rocche immote,
sbalzando in mine anche i tremuoti a volo.


Nur du nicht mehr! doch mahnen die Himmlischen,
Und stillebildend weht, wie ein kahl Gefild,
Der Othem der Natur dich an, der
Alleserheiternde, seelenvolle.


Quando a viola ponteias
As damas cantando enleias
E as prendes em tuas teias —
Tanto mal que já fizeste,
Cafajeste!


Von dem Burgthor, dem gewölbten,
Schritt herab das Weib des Helden,
Gülnahar, die vielgeliebte,
Schlang um ihn die weißen Arme,
Dunkel, flossen ihre Locken,
»Rettet,« rief sie, »meinen Herrn!«


Amsel flötet, Biene summt,
Frühling jubelt über allem Leben ...
Mund des Glücks, du warst mir lang verstummt.


„Dnes neslouží mi štěstí! – Na krátce
jsem tady dnes: vrž hodím do třetice!“ –
a vyňal dýmku z kapsy kabátce.


Tutto quel giorno e la notte seguente
Stette solingo, e cosi l'altro giorno,
Pur travagliando la dubbiosa mente
Se partir deve: o far quivi soggiorno:
Pel Signor suo conclude finalmente
Di fargli dietro in Africa ritorno:
Potea in lui molto il coniugale amore
Ma vi potea piu il debito e l'honore.


Posupný Herman, na Bezdězi vládce,
tak vece královskému dítěti,
sirotku Václavu, jejž Ota zrádce
tam u nečestném chová zajetí.
Klec prostou s úsměškem mu v ruce klade,
o jejíž stěny, snítky lesní mladé,
pták polapený bije křídlem sivým
a něžnou hlavou s očkem úzkostlivým.


A v sladké dumě své jsem spatřil u oltáře
jak světlou ruku vztaženou pruh slunné záře,
jež rakve dívky neznámé se dotýkala...


Tak Kaša zvolá, líc svou odvrátíc,
a Bivoj zlatý věnec na hlavu
jí rychle vsadí, který uvil sám
a který v řasách svého roucha kryl,
a s jásotem ji vedl v šerý dům,
a druhý den se hody slavily,
a večer sedla Kaša s Bivojem
na stříbrem okovaný, krásný vůz,
a bílí voli s rohy zlatými
je vezli na Kazín, jenž uprostřed
stál starých dubin, v kterých krahujci
a havrani svá hnízda stavěli...


庞眉苍面已衰翁
犹踏天衢尘土中
收得闲名好归去
鲜鱼白酒醉秋风


Er lag ohne Schlaf auf seinem Lager,
Sein Herz war matt, seine Seele krank;
Das Morgenrot stieg über die Heide,
Ein Adlerruf aus der Ferne klang.


Wenn unser Wort und Wille schweiget,
O ewig's Wort, dann redest du
In reiner Unschuld, tiefer Ruh;
Wer unter deine Herrschaft beuget,
In weite Freiheit wird gestellt
Und herrschet über alle Welt.


Vykázaný od osudu
Každičký má cesty běh:
Po ní kráčeje sy hudu,
Zpěvem dostíhnout chtě břeh.
Jestli tvá moc Umko! velí,
Zpěv můj vlasti prospěje,
Aneb mysl obveselí:
Posvěť oučel naděje!


Z bran města vyjdi. Svědkem Kristus pán,
že při životě máš být zachován. –


Aber nun gebricht mir nichts
An erzählten Stücken,
Ich erfreue mich des Lichts
Und der Sonnen Blicken,
Mein Gesichte sieht sich üm,
Mein Gehöre höret,
Wie der Vöglein süße Stimm
Ihren Schöpfer ehret.


Und die ihm zur Seite thronet,
Fromm wie wenig, mild wie er,
Hier schon als im Jenseits wohnet,
Segen spendet um sich her,
Bis der letzte Pulsschlag leiser,
Laß sie wandeln Hand in Hand;
Segn in ihr auch unsern Kaiser,
Unsern guten Ferdinand!


Çà et là, dans le creux des rochers, une lame
Blanchit, et par degrés d'un insensible effort
Les vagues, expirant sur le sable du bord,
Allongent leur ourlet tiède jusqu'à mon âme.


Diß söhnet auß bey Gott uns Sünder,
Auff Fleisches Todt und zeitlichs Leyd:
Wir werden Erben und, nicht minder
Als Christus, seine liebe Kinder,
Mit Freuden gehn nach dieser Zeit
Zur steten Herrligkeit.


Uns ächzte, nah dem Hungertod,
Der Waise bleicher Mund!
Man nahm ihr letztes hartes Brot,
Und gab's des Fürsten Hund!


Ni es tan fácil leer en el humo lo
Desconocido; no hay Desconocido. Abrieron la
tapa del prodigio del
seso, no hay nada sino un poco
de pestilencia en el coágulo del
Génesis alojado ahí. Voló el esperma
del asombro.


Magában lőn oly nagy imátságában,
Azután béméne ágyasházában,
Hamar öltözék drága ruháiban,
Szép asszony vala nagy gyenge voltában.


Посвящается  Соловьеву
Как невозвратная мечта,
сверкает золото листДуша полна знакомых дуМеж облетающих аллей
призывно-грустный, тихий шум
о близости священных днеВосток печальный мглой объяНад лесом, полные мечты,
благословенные персты
знакомым заревом стояТуманный, красно-золотой
на нас блеснул вечерний луч
безмирно-огненной струей
из-за осенних, низких туДуше опять чего-то жалСырым туманом сходит ночБагряный клен, кивая вдаль,
с тоской отсюда рвется прочИ снова шум среди аллей
о близости священных днеСеребряный Колодезь


invido ciel, che l'alma altiera serra
sciolta dal vago suo velo terreno;
lieti, contenti e fortunati a pieno
godano di quel ben che 'l mondo atterra!


Ché se ben giunge ognun morte superba,
né puot'uom far ch'indietro ella si torni,
pur giova il ritardar quell'ora acerba!


Sie mag rosenbekränzt
Mit dem Lilienstengel
Blumentäler betreten,
Sommervögeln gebieten
Und leichtnährenden Tau
Mit Bienenlippen
Von Blüten saugen,


إلَهِى إجعَلن مُغيَا الجَدِيدَةَ مَنهَلاً
عَزِيزاً عَظِيمَ القدرِ سَهلاً مُسَهَّلا
جَمُوماً طَمُوماً صَافي المَاءِ عَذبَهُ
كثِيرَ دِلاَءٍ لا تُكَدِّرُهُ الدِّلا
وأَجر يَنَابِيعاً مِنَ الخَيرِ جَمَّةً
بِهِ وأزِح عَنهُ المَكَارِهَ والبَلا
وبَارِك لأهلِيهِ وأيِّد أمِيرَهُم
وتَمِّم عَلَيهِ النَّصرَ واليُسرَ والعُلا
بِجَاهِ النبي المُصطفي وصِحَابِهٍِ
عَلَيهِ صَلاَةُ اللهِ خَتماً وأَوَّلا


A hodláte-li připíjet,
hle, Vltava jak čista!
Leč s bullou nepustím vás dál,
to věřte dozajista!“


Zweimal taugt eine Frau – für die mich Gott bewahre! –
Einmal im Hochzeitbett, und einmal auf der Bahre.


Přišli ovšem pěvci v naše háje
Ověnčení bobkovými věnci;
Leč ti boří, z chrámů tvoří stáje.


Des Menschen Hertze lebt im Blut/
Blutt hält uns kaum gezeugt umschlossen:
Des Menschen Seele kömmt zu gutt/
Das Blutt/ das Gott für uns vergossen.
In Christus Lieb- und Blutt-gefärbten Wunden
Wird unser Heyl und Seligkeit gefunden;
Der/ der sich selbsten fürgestellt
Den Weg/ die Warheit und das Leben/
Wird dich begleiten durch die Welt/
Und nach der Welt gen Himmel heben:
Diß/ Pathe/ tröste dich in gutt und bösen Stunden!


MUJER!


la qual ha il cor d'un altro sì piagato
che mi facea trar più rata e più guai
che non fa l'uom quand'è verrucolato.


Ó lide můj! nechť tebe ve prach hnětou,
nechť bojí se tě, zvou tě luzou kletou,
jak v zanícení zřím tě, věčné dítě,
tu teprv vím, jak z duše miluji tě:
ať tebou zhrdají, že nemáš citu,
jak hvězda zhaslá že jdeš beze svitu,
tvé srdce mrtvá sopka, v ní hrsť prachu;
však přijde čas, kdy vzplaneš opět v nachu:
v tom prachu jiskra jest, jež neumírá,
nechť jařmí tě, ty kráčíš pod okovy
vždy klidný, velký, čekáš zábřesk nový,
tu jiskru v srdci – a tou? tvá jest víra!


Poslu na tvář růží se nebeských rozleje barva:
„Ívane, světla pramen v modrém oblouku se náší,
Klesne dolů až, jest se vynesť mé vratno peroutce.
U strže poď mechaté ať rozhostíme se tamto,
Šťávyplných kde krmů nám příroda hojno podává;
Kázal Pán, mnoho bych pověděl ze dnů ti budoucích,
Od vševědoucí jsem Moudrosti co slouchal u trůnu,
Člověku i smrtnému věděť co slušno, poslechni.“


Durch den


Pogány rímek, muzsikák között
Szomjazok valami örököt.


Es huschen dort Vogelschatten im Laub,
Ach, Vöglein sind nicht für Klagen taub.


De legnagyobb jaj az enyém,
ki állok itt e bús özönben,
sírók között,
s nincs semmi búm és semmi könnyem.


عَرَفتَ اليَومَ مِن تَيّا مُقاما
بِجَوٍّ أَو عَرَفتَ لَها خِياما
فَهاجَت شَوقَ مَحزونٍ طَروبٍ
فَأَسبَلَ دَمعَهُ فيها سِجاما
وَيَومَ الخَرجِ مِن قَرماءَ هاجَت
صِباكَ حَمامَةٌ تَدعو حَماما
وَهَل يَشتاقُ مِثلَكَ مِن رُسومٍ
عَفَت إِلّا الأَياصِرَ وَالثُماما
وَقَد قالَت قُتَيلَةُ إِذ رَأَتني
وَقَد لا تَعدَمُ الحَسناءُ ذاما
أَراكَ كَبِرتَ وَاِستَحدَثتَ خُلقاً
وَوَدَّعتَ الكَواعِبَ وَالمُداما
فَإِن تَكُ لِمَّتي يا قَتلُ أَضحَت
كَأَنَّ عَلى مَفارِقِها ثَغاما
وَأَقصَرَ باطِلي وَصَحَوتُ حَتّى
كَأَن لَم أَجرِ في دَدَنٍ غُلاما
فَإِنَّ دَوائِرَ الأَيّامِ يُفني
تَتابُعُ وَقعِها الذَكَرَ الحُساما
وَقَد أَقري الهُمومَ إِذا اِعتَرَتني
عُذافِرَةً مُضَبَّرَةٌ عُقاما
مُفَرَّجَةً يَإِطُّ النِسعُ فيها
أَطيطَ السَمهَرِيَّةِ أَن تُقاما
إِذا ما رُعتَها بِالزَجرِ أَجَّت
أَجيجَ مُصَلَّمٍ يَزفي نَعاما
تَشُقُّ اللَيلَ وَالسَبَراتِ عَنها
بِأَتلَعَ ساطِعٍ يُشري الزِماما
وَتَقتالُ النُسوعَ بِجَوزِ قَرمٍ
مُواشِكَةً إِذا ما اليَومُ صاما
إِذا ما الآثِماتُ وَنَينَ حَطَّت
عَلى العِلّاتِ تَجتَرِعُ الإِكاما
وَأَدكَنَ عاتِقٍ جَحلٍ سِبَحلٍ
صَبَحتُ بِراحِهِ شَرباً كِراما
مِنَ اللاتي حُمِلنَ عَلى الرَوايا
كَريحِ المِسكِ تَستَلُّ الزُكاما
مُشَعشَعَةً كَأَنَّ عَلى قَراها
إِذا ما صَرَّحَت قِطَعاً سَهاما
تَخَيَّرَها أَخو عاناتَ شَهراً
وَرَجّى أَولَها عاماً فَعاما
يُؤَمِّلُ أَن تَكونَ لَهُ ثَراءً
فَأَغلَقَ دونَها وَعَلا سِواما
فَأَعطَينا الوَفاءَ بِها وَكُنّا
نُهينُ لِمِثلِها فينا السَواما
كَأَنَّ شَعاعَ قَرنِ الشَمسِ فيها
إِذا ما فَتَّ عَن فيها الخِتاما
وَبَيضاءِ المَعاصِمِ إِلفِ لَهوٍ
خَلَوتُ بِشَكرِها لَيلاً تَماما
حَلَفتُ لَكُم عَلى ما قَد نَعَيتُم
بِرَأسِ العَينِ إِن نَفَضَ السِقاما
وَشيكاً ثُمَّ ثابَ إِلَيهِ جَمعٌ
لِيَلتَمِسَن بِلادَكُمُ إِلى ما
لِيَلتَمِسَن بِلادُكُمُ بِمَجرٍ
يُثيرُ بِكُلِّ بَلقَعَةٍ قَتاما
عَريضٍ تَعجِزُ الصَحراءُ عَنهُ
وَيَشرَبُ قَبلَ آخِرِهِ الجِماما
يَقودُ المَوتَ يَهديهِ إِياسٌ
عَلى جَرداءَ تَستَوفي الحِزاما
تُباري ظِلَّ مُطَّرِدٍ مُمَرٍّ
إِذا ما هُزَّ أَرعَشَ وَاِستَقاما
أَخو النَجَداتِ لا يَكبو لِضُرٍّ
وَلا مَرِحٌ إِذا ما الخَيرُ داما
لَهُ يَومانِ يَومُ لِعابِ خَودٍ
وَيَومٌ يَستَمي القُحَمَ العِظاما
مُنيرٌ يَحسُرُ الغَمَراتِ عَنهُ
وَيَجلو ضَوءُ غُرَّتِهِ الظَلاما
إِذا ما عاجِزٌ رَثَّت قُواهُ
رَأى وَطءَ الفِراشِ لَهُ فَناما
كَفاهُ الحَربَ إِذ لَقِحَت إِياسٌ
فَأَعلى عَن نَمارِقِهِ فَقاما
إِذا ما سارَ نَحوَ بِلادِ قَومٍ
أَزارَهُمُ المَنِيَّةُ وَالحِماما
تَروحُ جيادُهُ مِثلَ السَعالي
حَوافِرُهُنَّ تَهتَضِمُ السِلاما
كَصَدرِ السَيفِ أَخلَصَهُ صِقالٌ
إِذا ما هُزَّ مَشهوراً حُساما


Ecco Cesare mio, el grande Augusto,
Tiberio, e 'l bon Tito, et Adriano,
che ciascun vien con glorioso passo.
Ecco Teodosio e quel giusto Traiano,
che oltre al Rubro mar se fe' robusto,
e tanti ch'al presente il nome lasso.
Ond'io te giuro che d'egual compasso
misurato sarai nel sagro coro,
se giudicio del ciel qui fia repente.
Non sia dunque el disir pensato absente
dal bel seguire, il cui sovente imploro,
ché un'altra età dell'oro
per te vedrassi al mondo, anzi più bella,
se seguirai tua fortunata stella.


Die neue Macht, die sich die Welt erküret
Sie hat auch hier jed alten Brauch verdrängt:
Seht wie ein Pfad jetzt durch die Berge führet
Ein Wagen an dem andern rollend hängt.


Where the tott'ring Abbey hangs,
Bid the fair one musing rove —
Pining, that Time's cruel fangs
Tear the haunts of Faith and Love.


»Wo nur der Pfarrer bleiben kann?
Ach, sicher ist dem guten Mann
Was übern Weg gefahren!
Ein Pfleger wohl, der Rechnung macht. –
Aus war der Gottesdienst um acht:
Soll man so streifen in der Nacht
Bei Gicht und grauen Haaren!«


Ell´era tutta d´alber circundata,
e verdi fronde che faceano ombria
ad essa; e poi ch´alquanto l´ha mirata,
a piè di quella a seder si ponia,
pensando alla sua vita sventurata,
e dove Amor condotto già l´avia;
poi si specchiava nell´acqua, e pon cura
quanto fatta era la sua faccia scura.


Vnd welcherlei der Vatter ist,
solcherlei ist der Sone,
Vnd solcherlei ist auch zur frist
der heilig Geist so frone.


鲫鱼潮退馀溪卤
牡砺墙高结海沙
红豆桂花供酿酒
槟榔蒌叶当呼茶


Nézi akkor, hol van a tiszt, látja,
Horkolóját legjobban az tátja.
Sok famohát töm bele a nyitján,
S átcipeli a Köles-ér hidján.


Du kehrst in fremder Hausung ein,
Und sind doch alle Himmel dein;
Trinkst Milch aus deiner Mutter Brust
Und bist doch selbst der Engel Lust.
Halleluja!


أمِنْ مرمًى بعيدِ القفرِ شاسعْ
رَجَعْتَ وأنتَ دامي الجفنِ دامعْ
علامَ وأنتَ ذو وجدٍ وحزمٍ
يراكَ الخرقُ منه وأنت زامعْ
أَثِرْها كالهِضابِ هِضابِ رضَوى
تؤمُّ بكَ المنازلَ والمرابعْ
تَحِنُّ إذا رأتْ بالغورِ برقاً
بدا في حِندسِ الظلماءِ لامعْ
نجائبُ ترتمي في البيدِ بُدْناً
يَطِسْنَ إلى معالِمها اليرامِعْ
فَتُسْئدُ كالنَقانِقِ في مَوامٍ
ترى فيها ضليعَ النُّجبِ ظالعْ
نجائبُ دأْبُها في كلَّ مَرْتٍ
تشقُّ طلائحاً بحرَ اليلامعْ
اِذا ما رجَّعَ الحادي تهاوتْ
على ترجيعِهِ خُوصاً خواضعْ
تُهَيَّمُها الحداةُ على وَجاها
فتنتهِبُ الأباطحَ والأجارِعْ
تجاذبُ أو تجانبُ في مداها
الى المرمى الأزمَّةَ والمشارِعْ
تؤمُّ منازلاً قد كانَ فيها الشبابُ
الى الحِسانِ البيضِ شافعْ
لياليَ كانَ برقُ الثغرِ يُبدى
لشائمهِ مِنَ القُبَلِ المواقعْ
فيا ربعَ الأحبَّةِ طالَ عهدي
بظبيٍ كانَ في مغناكَ راتعْ
تناءى بعدَ ذاكَ القربِ عنّي
وأصبحَ بعدَ ذاكَ الوصلِ قاطعْ
سَقَى أيامَه الغرَّ المواضي
هزيمٌ مِن جفونِ الصبَّ هامعْ
فهل مِن بعدِما قد بانَ عنّي
أرى زمنَ التداني وهو راجعْ
يؤرَّقُ ناظري كَلَفاً ووَجْداً
هديلٌ باتَ في الباناتِ ساجعْ
تَوَقَّلَ فوقهنَّ فناحَ شجواً
وباحَ فخِلْتُهنَّ له صوامِعْ
وغرَّدَ شاكياً حتى كأنّي
شكوتُ اليهِ ما التفريقُ صانعْ


Zarza florida
Rosal sin vida.
 Salí de mi casa, amante,
por ir al campo a buscarte.
 Y en una zarza florida
hallé la cinta prendida,
de tu delantal, mi vida.
 Hallé tu cinta prendida,
y más allá, mi querida,
te encontré muy mal herida
bajo del rosal, mi vida.
 Zarza florida
Rosal sin vida.
Bajo del rosal sin vida.


Či nezmrazil jsi rukou surovou
ten první máj, když mladá srdce plnil;
či nepromarnil’s línou pohovou
hlas citů svých, když nadšením se vlnil?...


Et se l'error per mo non vi demostro
provando che 'l mio dir vangelio sia,
el fo per non voler la villania
vestirla de fin or, porpora et d'ostro.


Und riß ihm vom Busen das zuckende Herz,
Und kühlte sein Mütchen mit gräßlichem Scherz:
»Da hab' ich dich, Herzchen! Ach pochst ja so sehr!
Hab' lieb nun du Herzchen! Hab's morgen nacht mehr!« –


An deinen frischen Lippen
Hing ich so glühend und so bang –
So manches liebe manches Mal –
Da ging mir durch die Seele tief
Ein wunderbarer Drang.


hoy compré una escopeta para mi hijo
hace ya tiempo que me la venía pidiendo
y comprendiendo mi hijo que no hay plata que alcance
pero pidiéndola proponiendo los sitios de la cocina de la pieza
donde recién traída la escopeta esperaba
que él saliera del sueño donde estaba esperándola
para verla tocarla convertirla después en otro sueño
no para matar bichos o pájaros o arruinar las paredes las plantitas
o bajar a la luna de su sitio lunar
no para esas pequeñas cosas molestas mi hijo quería su escopeta
y esta noche la traigo
y escribo para alertar al vecindario al mundo en general
porque qué haría la inocencia ahora que está armada
sino causar graves desórdenes como espantar la muerte
sino matar sombras matar
a enemigos a cínicos amigos
defender la justicia
hacer la Revolución
y además compré una camita para mi hija
donde acostará a su muñeca cubriéndola con el trapo amarillo
como esa noche que yo estaba por escribir un poema
intentando apresar los rostros últimos del bello amor humano
imperfecto perfecto como una madre oscura
acercándome a ellos casi rodeando su aire
cálido como un fuego cara a cara a su fuego
oyéndolos temblar inasibles
y mi hija me tomó de la mano para mostrarme la muñeca
que ella había abrigado es su cuna
tapándole los ojos pintados con un pedazo de papel para que pueda dormir
y le besó la frente
le dijo que descanse
y yo volví a la mesa y en silencio guardé mis papeles vacíos


Rachotem bouře síní hlaholily
válečné zpěvy Táborů,
jak houfnice by v dáli hovořily
v bojiště mračném obzoru;


Daß uns der Vater nicht anspeyen dürfe!


cadáver estará su pompa hermosa
y amarillas leerán sus hojas bellas
muda lección a nuestras vidas graves


Die Flammen steigen stets dem ersten Quelle zu;
Die Wolken regnen hin, wo sie zuerst entspringen;
Es suchet der Magnet beim Angelsterne Ruh';
Man sieht des Meeres Salz zu seinen Brunnen dringen;
Jedweden Morgen kehrt dahin der Sonne Rad,
Wo Memnon's Mutter sie vorher geboren hat;
So, weil der morsche Mensch zur Mutter hat die Erden,
Muß, was die Wiege war, ihm auch sein Leichstein werden.


梅萼才开已乱飞
清香时被好风吹
苦无疏影横斜句
空作主人惆怅诗


Un altro Squitti si trova a Ligliano,
il quale è gentiluom, giovine e bello;
colla balestra mai non tira in vano,
ch'ad ogni colpo ne vien giù l'uccello;
poi col suo cane e la pertica in mano
fa di volpi e lepron strage e macello.
Vedele a covo, e per gire a frugnuolo,
è ne' boschi e nel letto al mondo solo.


Oed' ist der Geist den Wüstenkindern,
So wie die Erde um sie her;
Es hat, um ihre Pein zu lindern,
Ihr Auge keine Thränen mehr.


Cancelas, orientales miradores;
la guitarra y su triste melodía;
patios; mantillas, huertos, ruiseñores;


Trag doch nicht so lose,
Amor, lieber Junge,
Deinen Knopf der Hose!«


E s'tu 'l vedevi, come t'occuparo
i fals'occhi di questa, che non t'ama,
e la qual tu con tanta fede segui?


dem leise redenden entgegenschweigend
und heimlich, gleichsam in der hohlen Hand,
ihm Himmel hinter Grün und Dunkel zeigend
wie einen unbekannten Gegenstand;


Ženy zasedly teď k práci.
Stará paní zabírá se
v vzpomínky zas. Při tom šije,
stříhá, měří. Lucy zručně
ovrubuje jemným stehem
kraje dětských košilek.
Dobrá nálada zas vládne
nitrem jejich. Z venku září
jarní den svým světlým teplem...
Hlasy vřískajících vrabců
padají sem z ulice...
Teď se Lucy rozesmála
– poprvé zde – jasným smíchem:
stará paní vyprávěla
o své svatbě; její ženich
v plné parádě už přijel,
vběhne v pokoj, tu však bleskem
obrátí se, letí nazpět,
vskočí znova do kočáru,
prohledá tam všecky kouty
a zas truchle zpět se vrací –
ztratil někde svatební svou
kytici!... Až při hostině
po toastech vyloví ji
náhle z nekonečných šosů
spěchovanou, umačkanou –
stará paní tak se smála,
až se zalily jí oči...


Wie einsam ist es auf den Höhn!
Wie schaurig hier die Winde wehn!
Dumpf rauscht der wilde Bach herauf,
Und sucht durch's Dunkel seinen Lauf.


Wünsche sich mit Wünschen schlagen,
Und die Gier wird nie gestillt.
Wer ist in dem wüsten Jagen
Da der Jäger, wer das Wild?
Selig, wer es fromm mag wagen,
Durch das Treiben dumpf und wild
In der festen Brust zu tragen
Heil'ger Schönheit hohes Bild!


Tat sie beim Kämmen auch noch singen,
Gleich ganze Schiffe untergingen.


„Roderigo Gonvazales,
vydej meč svůj v ruce moje,
jejž jsi znectil v službě svaté.
Ty jsi zrušil řádu svého
největší slib poslušenství,
ty jsi vzdorem bujné mysli
na velmistra meč svůj tasil,
tys nevěrou a rouháním
na plášti kříž znectil bílý,
vydej meč svůj, patříš soudu!
vydej meč, dím naposledy!“


Szenvedünk, s bár nyúgodalmat kérek,
Vérző búnkat mégis ölelem;
Hidd el azt, a bú s öröm testvérek,
S kényben úsz e jóltevő tündérek
Szép körében képzet s értelem.


Vzduch pln je prachu, dusný teplou krví,
juž cirkus hřmí a lůzy řev zní s hůry.
Meč v ruku! „Ave, Caesar, morituri
te salutant..!“ eh, nesklopíme brvy.


La spranga si piegò dopo un martoro
lungo: la Porta e lungo stridé dura-
mente, e s'aprì con chiaro clangor d'oro.


( هل أمشي على خيط من الرمل
انتحلت الموجة المنذورة العينين
هل أمشي على حزن الحليب الشارد العينين
هل أمشي
ولي إشراقة الطلقات في فجر المرايا
لي هدايا الشمس
هل أمشي ونصفي واقف في الهمس
نصفي هارب ماذا يقول الدم
هل أمشي
ولي حلم يسور جثتي
وضياع أطفالي بقلب الناس
لي في رفقة الأحلام
لي أيام
لي أمشي ولا أنسى
بلادي خمرة في الكأس)


„O ty harfo má! jen ještě jednou
Zvuk vydej mi Iíbezně plynoucí,
Než mi zcela snědé Iíce zblednou,
Než uprchne z těla síla mroucí!
Tys mé žely slýchala,
Když mne zrada stíhala,
Tobě touhu svěřil jsem horoucí!


蘼芜香散楚江头
湘竹丛边泪不收
莫把朱丝写离恨
夜深帘外鬼神愁


Bolesti často zasmály se:
my tolik těžce bolely,
my poznaly jak srdce chví se
a našimi mře pocely.


Wenn dem Tage der Garben zu reifen,
Gesät ist meine Saat;
Wenn gepflanzt in dem Himmel ist meine Seele,
Zu wachsen zur Zeder Gottes;


¿Oyes el diapasón del corazón?
Oye en su nota múltiple el estrépito
de los que fueron y de los que no son.
Mis hermanos de todas las centurias
reconocen en mí su pausa igual,
sus mismas quejas y sus propias furias.
Soy la fronda parlante en que se mece
el pecho germinal del bardo druida
con la selva por diosa y por querida.
Soy la alberca lumínica en que nada,
como perla debajo de una lente,
debajo de las linfas, Scherezada.
Y soy el suspirante cristianismo
al hojear las bienaventuranzas
de la virgen que fue mi catecismo.
Y la nueva delicia, que acomoda
sus hipnotismos de color de tango
al figurín y al precio de la moda.
La redondez de la Creación atrueno
cortejando a las hembras y a las cosas
con un clamor pagano y nazareno.
¡Oh Psiquis, oh mi alma: suena a son
moderno, a son de selva, a son de orgía
y a son marino, el son del corazón!


»Sieh hin! Wo dort die Sphinxe grollen
Am Tor, die Hüter unsres Ruhms,
Da schläft in hunderttausend Rollen
Der Geisterhort des Altertums.
Was, seit der Erdkreis aufgerichtet,
In Tat und Wort sich offenbart,
Was je gedacht ward und gedichtet,
Dort liegt's der Nachwelt aufbewahrt.


Megmérhetetlen látköröm volt egykor,
Hanem most már nem látom ezeket:
Az a kis domb, mely kedvesem takarja,
Rám nézve kél átláthatlan magasra,
S elrejt előlem földet és eget.


Zeuch in Frieden, sprach der greise Krieger,
Ihn umgürtend mit dem Heldenschwert,
Kehre nimmer, oder kehr' als Sieger,
Sei des Namens deiner Väter werth!
Und des edlen Jünglings Auge sprühte
Todesflammen, seine Wange glühte,
Gleich dem aufgeblühten Rosenhain
In der Morgenröthe Purpurschein.


Kam povede to, nevím věru,
zda oheň bude či jen dým,
jsem cigán, co kde najdu, beru
a rozvažovat neumím!


My se zase ushledáme,
Bude břinčet naše zbraň –
Potom dílo dokonáme –
Lásku, víru, naděj’ máme:
Tak se stane – Bůh nás chraň!


„Jak pravil jsem,“ hostitel pokračoval,
„zde, kde můj dům, kdys pohřebiště bylo
a objeveno bylo – náhodou.
Před lety projížděje krajem tím
a seznav bystrým okem břehů tvar
i pomalý sklon stráně ku řece,
jsem levně zakoupil ty pozemky
a nejdřív cihelnu zde vystavěl,
jež posud na levo – tam pod námi –
se rudou svojí střechou rýsuje.
A dobře hádal jsem, tam naproti
jen holé skály tmí se v polokruh,
zde pěkné hlíny leží zásoby
pro staletí. Dům brzy vystavět
jsem nucen byl pro svoji rodinu,
kde žijem teď. Jak začli kopat jsme
na základy, my přišli na stopy
sta starých popelnic a trochu hloub
jsme našli jehly, kruhy bronzové
i meče zubaté a zrezavělé;
tři vitriny dnes plní v museu
hlavního města tato naše kořist,
dle soudu znalců samé rarity.


金井桥边夜月深
何人梦里听寒吟
洪泉万古流无尽
孤负嫦娥一片心


Und soll der liebe Knabe
Nun wirklich von dir gehn zum Grabe,
So danke, daß solange
Zu leiten ihn beim ersten Gange
Du warst soweit ersehen,
Daß er nun selbst kann weiter gehen.
Wenn einem stolzen Geiste,
Daß er sich nicht zu hoch erdreiste,
War eine Zucht hienieden,
Und zum Zuchtmeister du beschieden,
Daß er gehorchen lerne;
So lernt' er dir gehorchen gerne.
Und wie ihm erst die Ruthe,
So komme sie nun dir zu Gute!
Die Hand, die sie gebrauchet,
In Honig war sie ihm getauchet,
Daß sie so süß ihm schmeckte,
Daß er mit Küssen sie bedeckte.
Und wie der Sinn sich sträubte,
Der bess're Sinn ihn übertäubte,
Der selbst ihm eingab freien
Entschluß zu bittern Arzeneien;
Sie waren ihm zuwider,
Der Vater sprach, er schlang sie nieder.
Wohlauf denn, ihn entlasse
Mit gutem Zeugniß deiner Klasse,
Die ihm nicht mehr mag frommen,
Er ist zur höhern aufgenommen.
Doch trennst du dich vom Zögling
Schwer wie das Nest vom jungen Vögling,
Der, wie er fühlt sich flücke,
Auffliegt und nie mehr kehrt zurücke.


Takto v zůřivosti
Žehrá na vzteklosti
Bojovníků škodlivých;
Sýla mdlého těla vadne,
Srdce roznícené chladne
Vírem bouří svárlivých;
Ztrápená jen hořekuje,
Tichou žalost obnovuje:


Как насаждения Петрова,
В Екатерининской долине
Деревья пышно разрослись —
Так насаждаемое ныне,
Здесь русское живое слово
Расти и глубже коренис


Paprsek listopadový
po jižní touží zemi,
do louží hledí, cukroví
chroupaje s nadějemi.


Voltati sopra Mongia eramo a pena
quando ci assalse alla sinistra sponda
un vento che turbò l'aria serena,
e turbò il mare, e al ciel gli levò l'onda.
Salta un maestro ch'a traverso mena,
e cresce ad ora ad ora, e soprabonda;
e cresce e soprabonda con tal forza,
che val poco alternar poggia con orza.


Da höret auf all ihr Begehrn,
Da stirbet alls Verlangen,
Da stehn sie ewig im Gewährn
Und ewig im Empfangen.
Da sitzen sie zu ewger Zeit
In höchster Ruh und Friede,
In Zufluß und Genüglichkeit
Und werdens niemals müde.


Duell ist bei Strafe des Beiles verpönt...
Doch er liegt, der die römische Wölfin gehöhnt!


Dan in seim land vnd in seim reich
da werden auffgerichtet
Heilige stein, den kronen gleich,
die von jm han das lichte:
Was han sie dan
guts zu voran
vnd schöns vor andern mehre?
Das Korn, den most,
Gots wort vnd Trost,
dz stärckt jr jugend sehre.


„O Bože tam v dalekých krajinách mám tráviti věk svůj,
Tamtě také jsi mi Dobrotivý sám místo uchystal.
V poklidu možno jenom tobě hodnou vzdávati poctu,
Z nezkalených k tobě plouti mohou ust výlevy díků,
Kde klokotem spanilým ctí hejna tě hájiny pěvců,
Kdež Pane tobě živý i potůček pochvalu šeptá,
V přírody kráse co již tvou zemšťana zří oko mocnost.“


Dolce l'andare, dolce el bel subgiorno,
dolce la colorita tua biancheza,
dolce degli occhi tuoi la gran vagheza
tal che fa dolce l'aere dintorno.


Natura a i forti che per lei spregiano
le care a i vulghi, larve di gloria
così di sante visioni
conforta l'anime, o Adriano:


Man sitzt da und ißt und trinkt τραύματα Φιλήσας, und so bald das Lämmlein winkt τοτ᾽ ἀκολυϑήσας.


A Jana z Lucemburku odkuds kosti
si převezeme s hlučnou nadšeností.
Přemysl Oráč také přišel k právu –
tak slavme dále slávu slavných Slávů.


Tu ne rimeni quel, che mi disface;
E il sol della mia vita a me s'asconde
Al tuo apparire, ond'io rimango cieco.


يا شيخُ مَن أوصَيتُم بضيافتِى
عَرَجُوا بِإكرَامِى سَمَاءَ عُرُوجهِ
وتَلطَّفُوا لِى في المَقَالِ واطَّلَعُوا
في كُلِّ بُرج مِنهُ سَعدَ بُرُوجِهِ
لكنهم والدهرُ يركِب أهلَه
ما شاءَ من أقتابِه وسُرُوجِهِ
خلطوا طعامهم بحوت يابس
وأنا أعاف الحوت يوم خروجه


Er schwieg, und singend fiel der zweite ein
Mit einer Stimm', als wollt' er aus den Grüften
Mit Erzposaunenschall die Toten schrein:


إِن أخلَقَت هَذِي اللَّيَالِي خِلقَتِي
فَخَلِيقَتِي جَلَّت عَنِ الإخلاَقِ
إِن أنظُرِ الزُّلُفَاتِ يَوماً أنثَنِي
لِتَألُّمِي بِتَثَلُّمِي ومِحَاقِيد
ولأن بَلَغتُ مِنَ المَشِيبِ عُتِيَّهُ
لَم أنزَجِر وَدَقَاقَةَ الأعنَاقِ
يَا حَسرَةً ذَهبَت جُفَاءً شِرَّتِى
وعَوَائِقِى وبَوَائِقِى بَوَاقِ
أفَلَم أكُن قَد آنَ لِىب رُجعَى إِلَى
حَقٍّ يُرَوِّضُ تَشَزُّرِى وإِبَاقِى
وَتشُدقِى وَتَعمُّقِى وَتَفَيهُقِى
وخُشُونَتِى ومُلُوحَتِآ وَزُعَاقِى
وبِطَالَتِى وإِطَالَتِى في كُلِّ مَا
لاَ يَنبَغِى وتَوَافُقِى وشِقَاقِى
نَفسٌ تُسَوِّفُ بِالخِلاَفِ خَلِيقَةً
مَا وَافَقَت في الدَّهرِ قَدرَ فُوَاقِ
أخِلاَعَةٌ لاَ تُرتَضَى وبَشَاعَةٌ
وإشَاعَةُ الأَعرَاقِ في الأَعرَاقِ
وإضَاعُةُ الأَعمَالِ وَهَىَ بِضَاعَةٌ
لاَ تُشتَرَى بِكَواسِدِ الأَسوَاقِ
يَا لَيتَ شِعرِى مَا المَصِيرُ إِذَا عَرَا
عَرَقُ الجَبِينِ لَدَى لُحُوقِ حَلاَقِى
أَم كَيفَ حَالِى إِذ اُكُونُ بِحُفرَةٍ
مَهجُورَةٍ بِقَوَاتِمِ الأَعمَاقِ
ولقد أَطَارَ القَلبَ عَن سَكَنَاتِهِ
فَرَقاً تَطَايُرُ طَائِرِ الأورَاقِ


Tich rostu. A vždy po čase
zaskvím se v plodů okrase.


Die Anmuth thront auf ihrer heitern Stirne,
Und ihre schöne Seele mahlt
Sich in dem Blick, den sanft ihr Auge strahlt:
Sie dreht als Phöbus Lieblingsdirne
Nicht ein System mit Aufwand von Gehirne,
Dem Schmeicheley nur kalten Beyfall zahlt.


Ein heisser Sommer mit Gewitterhitze
Ist stürmisch über uns hinweggeflogen,
Durch schwarze Wolken zuckten gelbe Blitze,
Laut donnerte der runde Himmelsbogen;
Im Zorn der Elemente
Hört' ich die rauhe Stimme die von dir mich trennte.


I vidím ji, kdy sněžným vesna lemem
zlehounka něhy svoje rozvíjí,
kdy luhy věnčí květův diadémem
a lidstvo shromažďuje před Betlemem,
by vroucně jarní pělo glorii!


Es sey, daß König stammt und kommt vom Worte können
Dadurch man kan Gewalt und Macht und Recht beginnen:
Es sey, daß sich das Wort vom Kühnen rühmt und schreibt,
Ist es, daß Königs Marck ein Marck von beyden bleibt.


Tak jak ho našli, nechali –
mrtev-li, nebo-li dřímá?
husličky svírá pod bradou,
smyčec svůj v pravici třímá;
ústy se tiše usmívá,
pod brvou rosa se třpytí,
v přišedlých vlasech zbloudilá
světluška hvězdou se nítí. –


Az utonálló revolver,
Aki gázol becsületbe -
Vagy a kapaszkodó - stréber
Kinek felemás a lelke?


Pas vyzvedl si na cestu,
vyzbrojen k dálné pouti –
však nechává zde nevěstu,
což reka velmi rmoutí.


Ove Sorga e Durenza in maggior vaso
congiungon le lor chiare e torbide acque,
la mia Academia un tempo e 'l mio Parnaso,


Посвящается «бедным рыцарям»
Я нарезал алмазным мечом
себе полосы солнечных бликоЯ броню из них сделал потом
и восстал среди крикоДа избавит Царица меня
от руки палачей!
Золотая кольчуга моя
из горячих, воздушных лучеБелых тучек нарвал средь лазури,
приковал к мирозлатному шлемПели ясные бури
из пространств дорогую поэмВызывал я на бой
ослепленных заразой неверьХолодеющий вихрь, золотой,
затрепал мои белые перь


Utoljára mégis vajda lőn a nyertes:
Nyakát szeli Puknak, mint valami hentes;
Puk Mihály a lóról menten le is dőle,
Puskalövésnyire pattant feje tőle.


 A farlo apposta, tra le notti belle
vedute al mondo, questa, a mia sfortuna,
si potea dir bellissima: le stelle
erano fuori, tutte, fin a una!
Se a sciuparmi le tenebre con quelle
fosse venuta in ballo anco la luna,
piantavo la novella, e buona sera:
tiriamo avanti, la luna non c'era.


A tak před ztrnulým davem
Alexandr Velký šel,
Hektor, Ajax, Andromacha,
v tváři majíc věčný žel,
v posléz zářící a mladá
Heleny též vzplála vnada
nesmrtelná na plátně,
v oné chvíli v krásy květu
když se sboru Trojských kmetů
objevila památně.


Také venku heslem znělo:
„Živio, živio, Kničanin!“ –
Nad dědinou – nad bojištěm
Ustupuje noční stín,
Po střechách již povznáší se
Strašný kohout červený –
Kohout ten v Uherské válce
Často prováděl své hry.


Rücksichten sind's, die unsern Blick berücken;
In Absicht jede Aussicht gleich erkalten,
Bis wir, eh' wir uns umgesehn, veralten,
Und beugen dann, von Einsicht schwer, den Rücken.


على نارِه أغفلُ عنها في عتمة الوه حقي في النجوم شحيحٌ والوردة في حزنها ينضجها خجلُ الجم في بهجة النار شبه منسيةٍ في الدلالة وهي تخفق بأجنحته في الكلمات والشهوناري خبيئةٌ ليلي عفيفٌ والوردة كأسُ الحز


Wie tief im Waldesdunkel Winde rauschen,
Ihr Lied dazwischen Nachtigallen schlagen,
Der muntre Vogel singt in Frühlingstagen,
Daß wir dem fernen Ruf bezaubert lauschen;


Swept from the rich man's costly ceiling,
Thou'rt welcome to my homely roof;
Here may'st thou find a peaceful dwelling,
And undisturb'd attend thy woof.


Ich denck auch wohl an dich,
Du allerliebstes Kind.
Die Zeiten ändern sich,
Ach, aber zu geschwind.
Wie schlecht ist unserm Lieben
Der Abschiedswuntsch beklieben,
Der Gott so zärtlich bat.
Du weintest vor Vergnügen,
Durch mich bald Ruhm zu kriegen;
Hier liegt nun meine Kunst und weis vor sich kaum Rath.


mas del inmenso ardor la luz tan pura,
cuando el orbe inferior más se reparte,
más de sí mismo da a sí mismo parte
y, en sí, la reflexión más se apresura.


一片闲云堕野塘
晚风吹浪湿菰蒋
白鸥不受人间暑
长向荷花共雨凉


Ich mußte es mir eingestehn:
Unheimliches wird noch geschehn.


Ténèbres, répandez vos torpeurs d’opiums,
Vos sommeils de tombeaux sur les chastes arums.


Der Vogelfürst sich schwinge
auß seiner Felsenklufft;
erschwinge dich und klinge/
durchdringe Tufft und Lufft/
der Vogelschar ihn höre
gehorsamlich verehre/
der König in der Lufft.


Čeká hrubý písek břehu,
že jej vlna ve svém běhu
čistou lázní omyje;


Se l'orso, che turbar vuol l'acqua chiara,
signor, che spegne vostra accesa sete,
non cercate pigliar con forte rete
per darli morte, come merta, amara,


Botz tausend guten Tag, botz tausend grossen Danck,
Botz tausend nicht zu kurtz, botz tausend nicht zu lang,
Botz tausend in der Menge,
Botz tausend nicht zu breit,
Botz tausend nicht zu enge,
Botz tausend nicht zu weit.


夜直金銮月
朝眠玉塞云
于今灞陵尉
莫讶李将军


Estranho sentido a vida tem,
Estranho os caminhos da felicidade,
Estranho a busca incessante pelo poder,
Estranho a morte como vida,
Estranho viver sem sofre
Desconheço todos os sentidos
Que a vida pode ter
Pelo simples motivo de já tê-los
Abolido
Vejo sereno agora
O verdadeiro sentido
Já a muito esquecido,
Saudade não se pode mais senti
A morte dona de toda sorte
Que de Súbito nos leva tudo
Amores, dores, angústias
E que sem nos avisar
Vem nos busca


Da hieß es, liebst du mich? da schallte:
Wie lieb ich dich!
Sie küßten Stundenlang die Spalte
Und meynten sich.


Mají židy jinačí,
zlaté Herodesy,
Rotšildy a Reimanny,
Stránské, Münzelesy.


鱼雁迢迢不一书
寻真岂为出无驴
去年偶误梅花约
心密何须泥迹疏


'Twas thou thyself (ungrateful as thou art!)
Bade me unbend the rigour of my heart:
You chid my faith, reproach'd my being true,
(Unnat'ral thought!) and labour'd to subdue
The constancy my soul maintain'd for you;
To other arms your mistress you condemn'd,
Too cool a lover, and too warm a friend.


Was fang' ich an in meiner Not?
Ich höre meinen eig'nen Tod;
Wer den gold'nen Hahn hört ganz allein,
Sein Grab wird bald gegraben sein.


Nun, so laßt mich schlafen,
Träumen ew'ge Zeit,
Daß ich schön verträume
Ganze Ewigkeit!


Tugend ist so trefflich schön; daß sie dann die Welt nicht liebet?
Weil sie alt, so schämt sie sich, so sie sich auff lieben gibet.


Bald, bald wird mich der Tod, obgleich auf schwarzen Schwingen,
Zu einem hellern Auftritt bringen,
Wo ewiger Mittag, der nicht an Schatten gränzt,
Voll Klarheit in die Seele glänzt.


Nackt fällt sie ihm an seinen Mund,
Und halst und druckt ihn sehr,
Da war er froh und ganz gesund,
Und klagte nimmer mehr,
Sankt Peter segnet ihm den Zug,
Er hat mit seinem lieben Fisch der Lust und Freude überg'nug.


Vom Himmel fließt dies Zauberlicht, und tönend
Begleitet der das Schöpferwort, des Kraft
Zur Mitte dringt, die alte Nacht versöhnend.


Ma non pensar ch'io te 'l pigliasse invano,
ch'io gli terebbi su più fermo el morso
ch'ad un senghiale, ad un combatuto orso
facesse un fiero, irato cane alano.


– „A teď, paní, zavolej mi Víta,
jménem Páně my tři vyjedeme!“


رث أنت نفسك قبل غي
رك بين صالحهم وفاجر
بادر وبادر قبل أن
تقعَ الحشارج في الحناجر
ويقال مات فبادروا
لمضيّه نحو المقابر
فمتى أبيت على المشي
ر فلا تلم أصحاب طاهر


s onnan nincs szabadulás!
Lelkedre tapad:
s eped és apad,
és fáj és fájat, és vásat és vás,


Ordonnanzen! Ordonnanzen!
Meine Völker müssen tanzen,
Wie ich ihnen aufgespielt!
Eins – zwei – drei – und Runde! Runde!
Tanzet, ihr getreuen Hunde,
|: Wenn der König es befiehlt. :|


	Sì come vincitor nel primo scontro,
e di Persia e di Media fu re degno;
e ben che e' vincesse tal rincontro,


Gewandert bin ich durch die Palmenwälder.
Es rauschten laut die hohen Wipfelhäupter,
die ewig gleichen, über mir in Lüften ...
Und da verstand ich, was die Palmen rauschten:
und Thatenfreude wogte mir im Blut,
dieweil ich frei und stolz nach oben schaute.


Du bist die Weisheit selbst, die ewiglich regieret,
Der tiefeste Verstand, der alles glücklich führet.
Und doch kommst du mich hinzuführn,
Daß auch ich soll mit dir regiern.


Эй, товарищ,
не медли долго!
Кавказ голодает!
Голодает Волга!
Помните —
крестьянству в течение года
вот такой запас семян отдаПосеяли крестьяне семена полученные,
идут из губерний вести благополучныПусть же крестьяне,
которые с урожаем,
помогут тем, кто голодом угрожаеГолодает Кавказ!
1Голодает Волга!
1Эй!
1Торопись со взносом долга!


Alle Blumen der Erd, alle die goldenen
Frohen Früchte des Hains, alle sie heilen nicht
Dieses Leben, ihr Götter,
Das ihr selber doch euch erzogt?


Schwarzgelb war ich einst selber,
Doch scheu ich Pech und Harz.
Ich bin nur noch ein Gelber,
Seit unsre Fahne schwarz.


An unsre Brust, an unsre Lippen,
Der Menschheit Farbe, heil'ges Rot!
Wild schlägt das Herz uns an die Rippen –
Fort in den Kampf! Sieg oder Tod!
Fort in den Kampf! Sieg oder Tod!
Hurra, sie sucht des Feindes Degen!
Hurra, die ew'ge Fahne wallt!
Selbst aus der Wunden breitem Spalt
Springt sie verachtend ihm entgegen!
Die neue Rebellion!
Die ganze Rebellion!
Marsch, marsch!
Marsch, marsch!
Marsch – wär's zum Tod!
Und unsre Fahn' ist rot ( bis. )


Lieb Dieb Halten Kalten Mann Trennen Brennen Dann Hoben Leben Sehr Mehr.


Vor ihrem Fenster
Die Blumen mein
Hat all zerschlagen
Ein großer Stein.


不能送行客
赠以绿杨枝
试看青青眼
此心当自知


So mögen denn dich grüßen
Die Quellen, die aus meinem Tal
Nach deinem Meere fließen,
Viel tausend, tausend, tausend Mal!


András készül, - Johanna mond:
»Királyasszony, néném, anyám!
Ne miveld ezt... holtig való
Busúlást hozna rám!


Denn als sichs Lamm zum thron – mächtiges geleit.


Fort schlich ich zur Kajütentur hinein
Und setzte mich, wo viele andre saßen;
Wie heimisch dort! Die Männlein tranken Wein,
Indes die Fräulein strickten, gähnten, lasen.


Zem celá v smutku, v bolu úpěla
a nikdo více rady nevěděl,
a nikdo nedovedl vysvětlit
si náhlou změnu v mysli Karlově,
jen Bernardinu bylo jasno vše,
on uhodl, že pouze čaromoc,
již onen prsten tajil, způsobit
to mohla zlo, v zoufalosti své
si předsevzal, že říši zachrání
neb zhyne v spoustě vod těch hlubokých.
Svou duši Bohu vroucně poručil
a do tůně se vrhl bezedné,
na onom místě, kde byl pohroužil
ten prsten osudný – a v propasti
Bůh chránil jej, a jeho andělé
ho vedli tam, kde v písku zasypán
hrou chvějných vod ten ležel talisman.


kaçıncı kata ulaştığını


凄凉池馆欲栖鸦
采笔无心赋落霞
惆怅后庭风味薄
自锄明月种梅花


يا من يسرحُ قولَهُ متعسفاً
من غير تمييزٍ ولا تحصينِ
قُل ما تشاءُ فإنّما تُملي على
ملَكٍ لدى مَلِكِ السماءِ مكينِ


a hangja átkozódó, tépő és irígy:
cibálthajú aggastyán énekelhet így,


Teď půjdu pryč, pryč k ženám, k ženám!
Já řek’ bych, páni, náhled svůj!
Váš život, umění toť humbug,
já vyčistit chtěl lží svých hnůj. –


Feur vereinigt Wachs, Krystallen,
Ja was unvereinbar scheint.
Steine, mancherley Metallen
Werden durch die Gluht vereint:
Durch die strenge Macht der Falmmen
Schweisst der Schmidt den Stahl zusammen,
Der uns, wenn er ihn so zwingt,
Tausendfachen Nutzen bringt.


So wie zwei Kämpfer, die heimlich steigen
Zu Nacht die Felsenkluft empor,
Den Waffenbrüdern den Weg zu zeigen,
Und zu erspähn das stille Tor;
Wenn sie dann endlich durchgedrungen,
Des Sieges Fahne hoch geschwungen,
Da strahlt die Sonne licht hervor.


Als Gottes Sohn vom Himmel kam/
Vnd seine Menschheit an sich nam/
Gott Vatter jhn der gantzen Welt/
Durch Wunderwerck vor Augen stelt.
Sit Trinitati Gloria,
In sempiterna sæcula.


Ach sein Schweiß ist rothes Blut!
Seht doch die Corallen!
Schauet eine Purpurflut
Tropfenweiß abfallen.
Fliesset, schiest, ihr Tröpfelein,
O ihr Blut-Goldgulden,
Daß bezahlet mögen seyn
Meine rothte Schulden.


Ach! bez tebe nemohla bych
déle žíti:
na dvě truhly musilo by
růží býti,
dvakrát tolik rozmariny
na kytice,
dvakrát vzdechů víc i slzí
dvakrát více.


Buena es el agua y la sed;
buena es la sombra y el sol;
la miel de flor de romero,
la miel de campo sin flor.


Alles hab' ich dir verziehen,
Wie sie auch dich mir verleumdet,
Wild und gottlos dich geschildert,
Nur dem Guten, nicht dem Schlimmen,
Hab' ich fromm geglaubt, du konntest
Irren doch nicht freveln, nicht
Deine Lieb' in Thränen weiden.


Tebe, útěchu svou drahou,
následovat ve vší cnosti,
budiž mojí stálou snahou.


Da sprang sie auf, und rasch wie immer
Gefaßt, ergriff sie meine Hand,
Und zog mich aus des Mittags Schimmer
Ins hohe, halbverhängte Zimmer,
Wo ihres Knaben Wiege stand.


V tajemné předtuše budoucích Snění
spustila bezvládně yachty své kotvu...


Zieh hin um all dein Glück betrogen,
Und buhl um meiner Schwester Gunst,
Sieh, was das Leben dir entzogen,
Ob dirs ersetzen kann die Kunst. «


风竹松烟昼掩关
意中长似在深山
无人不怪长安住
何独朝朝暮暮间


denn so wie sie, klein im großen Land,
– fast ein Nichts – den starken Tempeln nahten,
platzten alle Götzen wie verraten
und verloren völlig den Verstand.


Ihr Unglücksel'gen, die man frech geschändet,
Die im Spitale klagend ihr verreckt,
Die ihr im Rausch der Jugend schon geendet –
Getrost! Kein Teufel euch im Grabe schreckt.
Getrost schlaft weiter! Eh das Jahr sich wendet,
Ein neu Geschlecht die jungen Glieder reckt,
Das euern Kindern ernst sein Wort verpfändet,
Das siegreich nur das Schwert zur Scheide steckt!


Elrejtem, hogy a kislány meg ne lássa
és titkolom, hogy ég, sajog a seb.
(Ma is látszik még keskeny forradása,
mint fordított ruhán a régi zseb, –
de jaj, hány sebnek nincsen gyógyulása,
sőt napról-napra kínzóbb, mérgesebb,
belül rejtőzik, izzó szénre válik
és vérzik, vérzik, vérzik mindhalálig.)


斜窗半夜月娟娟
宿火添香独自眠
忽梦浔州祝经历
满头如雪坐空船


e dimmi perché là in quella luce,
dov'arde Amor nella sua donna acceso,
l'Amicizia lor cara non vi luce.


Y tú no lo sepas.


Houvesse um canto pra se ficar
longe da guerra feroz que nos domina
se o amor fosse um lugar a salvo
sem medos, sem fragilidade


Ach, slyším pláč – jak otec kdy umírá,
Po veškerých se vlastech nese ston,
Tak bolný, zoufalý, že prsa svírá,
Jak hranu svobodě kdy zvoní zvon.
Ha vzplanul blesk – a tma jest opět čírá?
Ach, otče, otče! on že umřel – on!
To výkřik strašný, výkřik zoufalosti,
Že stydne v žilách krev, proráží kosti –
Toť Přibyslava, otce Žižky skon.


De tuti gi dinari ch'è nel mondo,
castella, terre, arnese e cavagli,
tu vòi ch'eo stïa su l'infimo fondo,
ceca Fortuna, sì forte mi asagli!


In des Lebens Blüthenzeit
Tief verletzt und schwer gebunden,
Und in Fesseln und in Wunden
Dennoch diese Seligkeit?


kirli sokak kızlarının küçük orospuların şaşma


أَراهُ الهَوى ما لَم يَكُن في حِسابِهِ
فَأَقلَقَهُ عَن صَبرِهِ وَاِحتِسابِهِ
وَلا تُؤلِماهُ بِالمَلامِ فَإِنَّهُ
يُثيرُ جَواهُ وَاِترُكاهُ لِما بِهِ
أُعيذُكما مِن وَجدِهِ وَغَرامِهِ
وَلوعاتِهِ يَومَ النَوى واِكتِئابِهِ
فَهل لَكُما أَن تَذهَبا لا شُفِيتُما
لِشأنِكُما أَو تُقصِرا عَن عِتابِهِ
تُريدانِ مِنهُ سَلوَةً وَتَناسِياً
وَصَبراً لَقَد بالغتُما في عَذابِهِ
وَأَنّى لَهُ الصَبرُ الَّذي تَطلُبانِهِ
وَقد ضاعَ يَومَ الحَشرِ مِفتاحُ بابِهِ
سَلا عَنهُ غِزلانُ القُرَيَّةِ أَيُّها
غَدا بِبقايا لُبِّهِ في نهابِهِ
وَقولا لَهُ يا أَحسَنَ السِربِ إِنَّهُ
غَريبٌ فَهل مِن رِقَّةٍ لِاِغتِرابِهِ
وَعَلَّ نَوالاً مِنهُ يَحمي حشاشَةً
يُزَكّي بِهِ عَن حُسنِهِ وَشَبابِهِ
فَإِنَّ زَكاةَ الحُسنِ تَقبيلُ ثَغرِهِ
وَرَشفُ ثَناياهُ وَبَردِ رُضابِهِ
حَلالاً لِأَبناءِ السَبيلِ مُخَصَّصٌ
لَهُم دونَ مَن قَد نَصَّهُ في كِتابِهِ
رَعى اللَّهُ أَيّامَ الشَّبابِ فَإِنَّها
هيَ العُمرُ يا طُولَ الأَسى بِاِستِلابِهِ
وَجادَ ديارَ الحَيِّ مِن أَيمَنِ الحَسا
مُرِبٌّ يُواري الهُضبَ داني رَبابِهِ
كَجودِ اِبنِ مَسعود الفَتى الواهِبِ اللُّها
وَمُخجِلِ مُنهَلِّ الحَيا في اِنسِكابِهِ
همام مِن الوَسميِّ أَغزَرُ ديمَةً
إِذا لَجَّ في تَهتانِهِ وَاِنصِبابِهِ
وَأَمضى مِن الصِّمصامِ عَزماً إِذا غَدا
يَمُجُّ دَماً مِن صَدرِهِ وَذُبابِهِ
وَأَضبطُ جَأَشاً يَومَ يُثني حِفاظَها
بَنو الحَربِ مُبدي لبدِهِ عِندَ بابِهِ
وَأَحلَمُ مِن قَيسٍ إِذا الحِلمُ لَم يُشِن
عُلاهُ وَلَم يُغرِ العِدا بِجنابِهِ
وَأَبلغُ مِن قسٍّ وَسَحبانِ وائِلٍ
إِذا الشَّرُّ أَبدى كَالِحاً جُلَّ نابِهِ
طَويلُ المطا عِندَ النِزالِ كَأَنَّما
دَمُ الفارِسِ المَرهوب أَحلى شَرابِهِ
إِذا مَلكٌ راحَ الحطامَ اِكتِسابُهُ
فَإِنَّ العُلا وَالمَجدَ حَبلُ اِكتِسابِهِ
بَصيرٌ بِمَعنى كُلِّ أَمرٍ كَأَنَّما
تُريهِ خَطاهُ عَينهُ مِن صَوابِهِ
ضروبٌ لِهاماتِ الكُماةِ إِذا اِستَوَت
مِنَ الرُّعبِ آسادُ الشَرى مِن كِلابِهِ
يَهُزُّ حُساماً صارِماً لَو رَمى بِهِ
شَماريخَ رَضوى لاِنزَوى عَن هِضابِهِ
تَضِجُّ حَماليقُ العِدا مِن طعانِهِ
وَتَبكي دَماً هاماتها مِن ضِرابِهِ
إِلى الصِّيدِ مِن نَسلِ العُيونيِّ يَنتَمي
وَأَيُّ نِصابٍ في الوَرى كَنِصابِهِ
إِذا ذُكرَت آباؤُهُ يَومَ مَفخَرٍ
تَضاءا لِمَن يَبغي العُلا بِاِنتِسابِهِ
لَعَمري لَقَد أَحيا مَكارِمَ قَومِهِ
فَحَسبُ معدٍّ سَعيُهُ وَكَفى بِهِ
تَقَبَّلَ فَضلاً ذا العُلا وَمُحَمَّداً
فَما لَهُما مِن بَعدِهِ مِن مُشابِهِ
رَأَيتُ لَهُ فيما رَأيتُ خَلائِفاً
أَلَذَّ وَأَحلى مِن زلالِ ثغابِهِ
فَتىً مالُهُ لِلمُعتَفينَ وَجاهُهُ
لِمُستَضعَفٍ لا يرعَوي لِخطابِهِ
نَماهُ إِلى العَلياءِ فَضلٌ وَعَبدَلٌ
وَلو أَدركاهُ اليَومَ لاِفتَخَرا بِهِ
وَخَيرُ عَقيلٍ كُلِّها حينَ يَنتَمي
خُؤولَتُه بِالصِدقِ لا بِكذابِهِ
وَلا خالَ إِلّا دونَ مَن كانَ جَدُّهُ
سِنانٌ مَحَلُّ الضَيفِ رَحبُ جَنابِهِ
أَقولُ لِعيسى وَالرِّياشِيُّ مُعرِضٌ
وَتِلكَ الرَوابي عُوَّمٌ في سَرابِهِ
إِذا حسَنٌ بَلَّغتِنِيهِ فَأَبشري
بِمَرعىً يَفوقُ المسكَ رَيّا تُرابِهِ
نَظمتُ لَهُ مَدحي وَما جِئتُ طالِباً
نَداهُ وَلا مُستَمطِراً مِن سَحابِهِ
وَلَكِن هَزّتني لِذاكَ اِرتِياحَةٌ
وَعُجتُ لِمَحمودِ الثَنا مُستَطابِهِ
عَلى أَنَّهُ البَحرُ الَّذي لا مَذاقُهُ
أُجاجٌ وَلا يَجري القَذا مِن عُبابِهِ
لِأَنَّ عُبابي دَفقَةٌ مِن عُبابِهِ
وَهَضبَةُ عِزّي تَلعَةٌ مِن هِضابِهِ
وَآباؤُهُ الغُرُّ الكِرامُ أُبُوَّتي
وَآسادُ غابي مِن رَآبيلِ غابِهِ
وَلَيسَ يَليقُ المَدحُ إِلّا بِسَيِّدٍ
مُهينٍ لِغالي مالِهِ مِن طِلابِهِ
إِذا قالَ فيهِ مادِحٌ قالَ سامِعٌ
صَدَقتَ وَلَم يَصدُق فَتىً بِاِغتِيابِهِ
كَمِثلِ اِبنِ مَسعودٍ وَهَيهاتَ مِثلُهُ
إِلى حَيثُ يَدعو الخَلقَ داعي حِسابِهِ
فَحازَ الَّذي يَرجو جَميلَ ثَوابِهِ
وَيَخشى مَدى الدُنيا أَليمَ عِقابِهِ
فَلا زالَتِ الأَعداءُ قَتلى سُيوفِهِ
وَأَقلامِهِ في أَرضِها وَحِرابِهِ
وَعَزَّ بهِ الدّينُ الحَنيفُ وَحَلَّلَت
مَحارِمُ دارِ الشِركِ حُمرُ قِبابِهِ
وَلا بَرِحَت عَينُ الإِلَهِ تَحُوطُهُ
وَتَحفَظُهُ في مُكثِهِ وَذَهابِهِ


A teď si háje oddechly,
z nich plašen stín se honí,
a keř měsíčkem propleten,
v něm víla slzy roní.


Tem doze portas; em cada uma assiste
Guarda imortal armado de diamante;
Abertas sempre, ou caia a noite triste,
Ou rindo a bela Aurora se levante:
Lá nem se teme imigo, nem resiste;
Tudo é quietação, e pas triunfante,
Tudo cheio de glória, e de alegria,
Derivada do Autor do eterno dia.


Darup gelt idt juw/ Herr Pastor.


Sie eilt, wir müssen sie haschen
O Freund, die fliehende Zeit,
Komm zum befruchteten Garten,
Der Herbst hat Freuden für uns.


Hier lungr' ich indessen, mit Blindheit geschlagen,
Bey schuftigem Schedel und herrlichem Magen,
Den Kopf in der Binde, und träume mit Ruh
Von Hirngicht und Knochenfraß etwas dazu.


– Lange hab ich schon gesehen
Ist mein aug auch trüb und matt
Wie die ruhe dir geschieden
Wie du rastlos unzufrieden


« Mais qu'importent l'embûche et la nuit sous nos pas,
Si toujours dans la nuit un flambeau nous éclaire ?
Ah ! Si l'amour nous reste et nous guide ici-bas,
Soyez béni ! Dieu fort ! Dieu bon ! Dieu tutélaire !


Wol dem, der in dem Feld' immitten unter Lanzen
und Degen, die man blößt, den trüben Tanz mag tanzen,
den Alle müssen tun, der sinkend in den Sand
den letzten Fußfall tut für Gott und vor sein Land!
Ich aber armer Mensch hab' einen Krieg gewaget,
da mir bei Furcht und Angst der Tod auch wird versaget.
Mein Feind, der ist mein Lieb; die mir den Tod antut,
die acht' ich Allem vor und bin ihr mehr als gut.
Ihr Antlitz ist ihr Schwert, die Worte sind die Klingen,
darmit sie mich verletzt, die Arme starke Schlingen,
darein sie mich verstrickt. Die Pfeile, mein Verdruß,
das sind die Augen selbst, die ich doch lieben muß.
O freundliche Gewalt, wie soll ich mich doch retten,
der ich gebunden bin mit solchen süßen Ketten?
O Feind, den ich mir such', o Leiden ohne Pein,
ich muß um los zu gehn noch mehr gebunden sein.


Hle, sedlák Vrcovický,
jak vyfintěn je vždycky!
Kytici přivázanou
na nízký klobouk stranou,
z králičí srsti;
dýmku má v hrsti,
plnýma rtoma svýma
si bafá jen a dýmá,
čas ob čas stranou plivne,
a pozdraven, jen kývne.


Cabelos torrenciais daquela que me enleva,
Deixai-me mergulhar as mãos e os braços nus
No báratro febril da vossa grande treva,
Que tem cintilações e meigos céus de lu
Deixai-me navegar, morosamente, a remos,
Quando ele estiver brando e livre de tufões,
E, ao plácido luar, ó vagas, marulhemos
E enchamos de harmonia as amplas solidõe
Deixai-me naufragar no cimo dos cachopos
Ocultos nesse abismo ebânico e tão bom
Como um licor renano a fermentar nos copos,
Abismo que se espraia em rendas de Alençon!


Ale k slujím břečtanem polo krytým,
nymf kde listím mihnou se bílé paže,
syrinx kde zní, k sladkému Maurodafne
vybízí znění.


Und Entsetzen um sie – Fahr ich da wütend auf,
Stampfe gegen die Erd, schalle mit Sturmgeheul
Deinen Namen, Verworfner,
In die Ohren der Mitternacht.


Die Engel schweben singend
Und spielend durch die Lüfte,
Und spenden süße Düfte,
Die Liljenstäbe schwingend.


Když však druhý po meči mu skočí,
divoký blesk jemu šlehne z očí.


Lamp of Earth! where'er thou movest
Its dim shapes are clad with brightness
And the souls of whom thou lovest
Walk upon the winds with lightness,
Till they fail, as I am failing,
Dizzy, lost, yet unbewailing!


Ich geh, und ich pflanze die Thränenweide,
Dass sie um eure Gräber wehe;
Denn ihr starbt für das Vaterland!
»Pflanze nicht.


Das Lach-gesicht der Charitinnen
gibt ihr ein Lust-geleit.
Auff! trag mich Pegasus von hinnen
zu ihrer Freundligkeit/
was acht' ich dieser öden Gassen/
wenn sie die Rosilis nicht fassen?


Spätrotschein und solche Lieder . . .!
Und es geht mir durch den Sinn
leise Mahnung, daß ich wieder
unverzeihlich töricht bin.


Der Bursch, umweht vom Duft des Heus,
Winkt oft den Mägdlein zu,
Und streicht die Sens', und wischt den Schweiß,
Und seufzt: Ach, harktest du!
Die Mägdlein, dalderaldei!
Sie häufen Schober von Heu!
Juchhei!


Два разнородные стремленья
В себе соединяешь ты —
Юродство без душеспасенья
И шутовство без остротСама природа, знать, хотела
Тебя устроить и обречь
На безответственное дело,
На безнаказанную реч


Když náraz věčných sil mou duší zpěněn vřel
hnán tíhou zničení a galvanismem bolu,
jenž mlnem žíravým se střebe v život těl
a zemi obíhá od pólu krouže k pólu,
v žeh jisker prokmitá se v řasách jemných cév,
do uzlů žil se slívá
a pulsem zrychleným na žhavou tepe krev
a škálou bolestí po strunách nervů splývá.


derecikviran derecikviran yandım aman


Tavasz van... a táj kéklő halmirul
Felém mosolygó élet ah mi szép!
Halvány arcomhoz langy sugár simul,
Tántorgó lábam nyilt virágra lép.
S itt állok én... miként kinyilt virág-
Bokorban a mult évi száraz ág!


Tak Twardowski si stýská zadumaný,
však z druhé tam se povoz blíží strany,
je celý jako utkán z bílé páry,
v něm divných míhají se lidí tvary.


Gütt und Treue sind bereit
Deine Gräntzen zu umschlüssen/
Frieden und Gerechtigkeit
Werden sich ins künfftig küssen/
Wütten/ Würgen/ Rauben/ Brennen
Wirst du nur von ferne kennen.


Aber morgens, aber abends
lächelte vor ihrem Vater,
lächelte vor ihrem Liebsten
Margarita Sulamith.


两都相隔路三千
客邸寻常一笑欢
双桨画舟清泖上
可能翻似北河难


Mert a gólya ha visszaszáll,
Virító szép tavaszt talál;
Hej, de mire te visszaszállsz,
Csak puszta sírhalmot találsz.


楚山云日昼昏昏
叹息皇妃尚有村
鼓瑟听渠悲帝子
凭肩那得学天孙


Piros köd szemem előtt - semmi más,
És égés, égés - kínpadi parázs,
Csontigható hő - s egy vigasztalás:
Hogy ez talán már a tisztítótűz,
S belőlem minden rosszlelket kiűz.
Most ég ki belőlem a sok salak
S mi megmarad: a lélek érce csak.
Most ég ki minden idegen elem,
Amit a sátán gyúrt össze velem,
S ez égésből ha újjáéledek,
Aki lenni szeretnék: az leszek.
Leszek tűzlátta phönixmadár,
Ki célja felé nyílegyenest száll.
Gúzs nem köti és nem bántja bilincs,
Röpte: ajándék, akadálya nincs.
Sosem-látott kék egek emelik,
Hálákat ad, ahogy emelkedik.
Önön hamvából győztes szárnyra kel,
És a földnek a mennyről énekel.


Che parta: e è pur vero
che ha da partir? Che parta, ahi, la mia vita:
e che restar i'deggia?
Prima che questo i'veggia,
e che del tuo vigor tu sia sfiorita,
anima mia, lascia il tuo corpo, lascia
questa misera fascia,
ove la morte vola e già s'annida,
fugendo il cor, che grida;
e vattene a seguir, ch'io non t'indugio,
sì come Amor ti guida,
il nostro, ahi senza me, dolce rifugio.


Ma, Fiordiligi, almen resti un conforto
a noi che siàn di Brandimarte privi;
ch'invidiar lui con tanta gloria morto
denno tutti i guerrier ch'oggi son vivi.
Quei Decii, e quel nel roman foro absorto,
quel sì lodato Codro dagli Argivi,
non con più altrui profitto e più suo onore
a morte si donâr, del tuo signore. -


Vagy gazságot.


Ramenée au ciel, et comment ?
Par le fait logique et charmant
D’un grand miracle assurément,


Szél űzi az illatot... Szemembe könny lila
fátyla.
Szégyenbe szakad, ki a csókot, a késeit
vágyja!


Verzehrt von Schwermuth und von Liebe
Floß immer seufzend, immer trübe
Selindor in ein Brünnchen hin;
Und alle, die zu diesem kamen,
Vergaßen trinkend selbst den Namen
Der ungetreuen Schäferin.


Wir brauchen nicht zu klagen,
Er hat uns ja gelehrt,
Das Vater Unser sagen,
Das Wort das er erhört.


»O bleibet! Euch trau' ich, wie dürftig Ihr seid,
Manch' goldenes Herz deckt zerschlissenes Kleid.


غَدا رَجَبٌ يُؤَمِّنُ حينَ أَدعو
لِمَجدِكَ أَن يَزيدَ بِهِ اِرتِقاءَ
أَصَمٌّ ظَلَّ مُستَمِعاً دُعائي
فَها أَنا أُسمِعُ الصُمَّ الدُعاءَ


Réveillez-vous, ma mie Annette,
Et mettez vos plus beaux habits ;
C'est aujourd'hui grand jour de fête,
Le jour de fête du pays.


Als Gott hat er all Gut vnd Gelt/
Qui regnabat sursum,
Als Mensch nichts auff der weiten Welt/
Qui regnabat sursum, sursum,
Patitur deorsum, vt nos trahat sursum,
Patitur deorsum, vt nos trahat sursum.


Vom rauschenden Gespräch, von der Begeistrung Glut
Auf, folgt in's Kühle mir, zur feierlichen Stille,
Wo fern, im Ritterholm, des großen Geistes Hülle,
Der unser Banner trägt, längst unterm Boden ruht.


Sjelo se tu tedy ptactvo se všech stran,
přislíbil i slavný orel, kníže pán.
Přislíbil i s paní kněžnou, orlicí –
připravili zámek pro ně, jedlici.
Sám pan kancléř hrabě sokol o překot
s paní hraběnkou jel vítat vzácný rod.
Chudák hrabě roztržit byl, nekliden,
odkašlával, vrtěl sebou tento den;
nevím, byla-li to nervósa či křeč –
snad že vítací si odříkával řeč
o nejhlubší, ponížené věrnosti,
s jakou lid lne k jeho jasné Milosti:
o synovské lásce, úctě, pokoře,
slepé poslušnosti doma, v táboře;
jich prosbu milostivě vyslyšel,
by mu každý v prachu nohu líbat směl;
konečně by velkodušně dovolil,
aby pomník věkověčně hlaholil,
jaká milost stala se tu ptákům všem,
že sám kníže ráčil poctit jejich sněm;
oni všickni s nadšením že horoucím
zbudují ten pomník věkům budoucím.
Takto mlčky hrabě sokol spřádal řeč –
nevím, byla-li to nervósa či křeč,
ale stále pravé křídlo čepířil
a levým zas okem mžikal, zaštířil,
kdežto pravé nepohnutě sedělo
a jak bouřka zpod obočí hledělo.


Ja, in dem eignen Graben
Sie rollen auf den Feind,
Die aufgestellt sie haben,
Die haben's nicht gemeint.


قَد طَلَعَ البَدرُ في كواكبهِ
كالمَلك يختالُ في مواكِبهِ
وَاللَيلُ يَسعى به إِلى أَمَدٍ
كالطرفِ يَستنُّ تَحتَ راكِبهِ


„Co zas, pro bůh, co se děje? –
Kacíři se bouří znovu? –
Zas mám něco podpisovat? –
Kdy jen budu pokoj mít!


Was kümmert mich der Erden Pracht?
Und was der Himmel itzt?
Wenn nur mein Mast vorm Winde kracht,
Mein Schiff nicht trocken sitzt.


Es grünet in dem Walde,
Die Blumen blühen frey,
Die Rößlein auf dem Felde,
Von Farben mancherley,
Ein Blümlein steht im Garten,
Das heißt, Vergiß nit mein,
Das edle Kraut zu warten,
Macht guten Augenschein.


Bald wie sie sich zum Zeitvertreib
Von Fäden, fein wie Haar,
Ein luftig schwebend Scheiblein spann,
In dessen Mittelpunkte dann
Ihr keiner Lustsitz war.


svégliati omai, contempla ogni tua opra
quanto disutil sia, vana e fallace,
poi che 'l disio alla ragione è sopra.


Tu vše ty hvězdy známé, vlídné mizí,
a před sebou jen jedno v dálce zříš
se týčit, lesknout na obzoru – kříž.


y así, con gusto y general provecho,
nuevos frutos ofrece cada día,
de ángeles, de armas, santos y pastores.


und erklärt sich aus dem steten
Magnetismus des Planeten.


一览断金集
再悲埋玉人
牙弦千古绝
珠泪万行新


Da poi, s'i' arsi e ardo, Amor, tu 'l sai,
ché dolc'esca porgesti a' raggi spenti,
e ben lo provan mie sospir dolenti
e 'l volto, ove mie stato dipinto hai.


骑鲸捉月莫辞劳
海角天涯打一遭
后夜再三捞摝得
碧天云静一轮高


O du mein Geist! stolz und verwegen singen,
Den Unnachahmlichen, soll ich?
Kann auch ein Strauß mit schwergeschaffnem Flügel schwingen,
Zur hohen Sonne sich?


Lieblich, um geliebt zu werden,
Treibt des Abends Gold die Heerden
Mit dem frohen Sängergruße
Zu dem Flusse;
Könnt' ich meinen Sinn erkühlen,
Auszuströmen, auszufühlen.


Di conforto lo sovviene,
la man stende a lui l´estranio.
Quei sul petto la serrò;
poi, com´uom che più ´l rattiene
più gli sgorga il pianto, all´eremo
col compagno s´avviò.


Elsorvadt, száraz ágai
Mint béna karok, kimerednek.
Telefonpózna lett a fa:
Hírhordozója embereknek.
S a többi közt kell állnia.
A többi mind faragott oszlop,
Legyalult, kinyalt, síma fa,
Olyanok, mint az udvaroncok.


daha güzeldir bir insanı sevindirmebin kulu a


El cementerio está cerca
de donde tú y yo dormimos,
entre nopales azules,
pitas azules y niños
que gritan vívidamente
si un muerto nubla el camino.
De aquí al cementerio, todo
es azul, dorado, límpido.
Cuatro pasos, y los muertos.
Cuatro pasos, y los vivos.
Límpido, azul y dorado,
se hace allí remoto el hijo.


Und lächelnd schaut' ins Prasseln er der Flamme,
Bis einst er selbst am grausen Opferheerde
Hinglitt, wie dürres Reis vom Lebensstamme!
Fortrollt, des alten Elends voll, die Erde!


Denk an das Aug', das überwacht
Noch eine Freude dir bereitet,
Denk an die Hand, die manche Nacht
Dein Schmerzenslager dir gebreitet,
Des Herzens denk, das einzig wund
Und einzig selig deinetwegen,
Und dann knie nieder auf den Grund
Und fleh um deiner Mutter Segen!‹


Dio fuego a lo mentido de la fama,
calor a la razón, luz al engaño,
humo a la envidia, a la ambición ceniza.


Weht, o wehet, liebe Morgenwinde!
Tragt ein Wort der Liebe hin und wieder!


S'io esco mai d'obrighi e compromessi,
cètre, postille, gradi e somessioni,
villanie, torri, ingiurie e contenzioni,
vari, confusi e dannosi processi,


Setkání divné v mrazivé noci! – –


Der reife Vollmond stillt die Nacht,
Er legt die Liebenden sich an die Brust,
Er nährt den Schwur und gibt den Lippen Macht.
Der Mund im Vollmond scheut sich nicht,
Er hebt das schwere Herz ans Licht,
Und Wünsche, die sonst ohne Stimmen gingen,
Singen im vollen Mond, wie Bräute singen,
Befreien lächelnd deine Brust
Und weihen dich der großen Lust.


Ein Engel hat gesaget:
Der Herr ist aufferstanden.
Wem dises nicht behaget,
Der bleibt in Sünden Banden.
Lobet Gott in Ewigkeit,
Der Unß läst in dieser Zeit
Die reinen Himmelsgeister
Dienstlich stehn bereit.


Kde kdo lásku k vlasti v srdcy cýtí,
Komu milá ctnost a bratří sláva,
Slunceli mu rozumnosti svítí,
Těšíli ho člověčenství práva,
Vlastenče a příteli cti pravý!
Ozbroj moudrostí svůj rozum zdravý,
Zapal srdce láskou, aby zvuky
Mladnoucými zmařil hanců pluky.


Tam sedí v hloučku při matném světle
v podkrovní díře
bledých a vznícených bouřliváků
tajná tlupa.
Tam sedí žid i Gruzin i Latyš
i s řídkou bradou ruský člověk
a mluví a mluví a mluví...
Krvavý zápach.
Dým se nad zemí vznáší,
nad širou ruskou zemí.


Er, als ein schlaugewiegter Mann,
Hält viel auf weise Lehren,
Sie, ungestüm und drauf und dran,
Tut das, was ihr Begehren.


S Bohem buďte, žárné zraky,
slovo chvěje se vždy víc,
štváno srdce jak ty mraky,
horká slza padá v líc. –


Mais quand vous êtes revenue,
Votre bras léger sur le mien,
Il faisait, dans cette, avenue,
Un froid de loup, un temps de chien.


virada, coleiro-da-baía, coleiro-da-serra,


Ale nepělo tam, žárlíc zas a zas;
zaznívalť tam druhdy čarovnější hlas,
zvonívalyť pod ním z ňader sladké tísně
dcery pana Jana nejvroucnější písně,
všem, kdož slýchávali, milý na úžas.


Da Capo.


教子扶王不二心
几人回首愧缨簪
当廷死诤遵慈训
始觉君侯孝最深


Chama quatro companheiros, que ajudem:
Tataurána, Tataurana,
erú ke nde mosurána! traze a tua muçurana!
Urubú, Jaguarusú, Urubu, Jaguaruçu,
ingapéma be perú! trazei também a ingapema!
Kaburé, jorí eñána Caborê, vem correndo
tobajára tiaú! comer os inimigos!


Dieß Mißgeschick zu heilen
Erlahmt noch manche Hand;
Lang müßt ihr feilen, feilen
Die Zacken vom Kronenrand,
Wenn nicht, sie umzuschmelzen,
Aufs neu es lodern muß
Und eherne Wogen wälzen
Zu neuem, bessern Guß!


客子山行不觉风
龙吟虎啸满山松
纶巾一幅无人识
胜业门前听午钟


al mio Signore e tuo padre ubidiente,
a Idio devoto, e per fugir li errori,
fà che sempre il tuo fine abbi presente.


O wehrter Geist, das wir in Ruh'
Und Gnaden stehn, das schaffest Du:
Du hast die Sündenbahn verriegelt
Und die Verheissung uns versiegelt,
Du bist das rechte Gnadenpfand,
Du bist der Libe stärkstes Band,
Welch' über Christus Reichsgenossen
Mit voller Mahss' ist ausgegossen.


秋风吹叶满江湖
竹枕桃笙客梦孤
莫向醒来觅相似
天南归雁集平芜


年来踪迹叹飘然
一笑相逢莫匪缘
多谢老僧勤记我
预将消息梦中传


Kommt alle her last schencken ein/
Nach Ewern willen/ Milch und Wein:
Die Weißheit lest fürsetzen
Alles voll auff/ sie hat zu kauff
Vmbsonst/ und lest uns tragen auff/
Von jhren reichen schätzen.


Und tage- wochenlang
Lief er umher wie wild,
In seine Träume schlang
Sich jenes wüste Bild.
Er sah es riesengross
In jedem Winkel thronen,
War's doch sein eignes Loos,
Das Loos von Millionen!


Nad šotkem soud si sestavil,
však dříve ochutnal též:
„Lidičky, to je kratochvil,
mám rohy jako ta věž!“


Jak radovat se bude lid,
jen pojď, však jsme tam hned!“
A krále silou nezdolnou
za dlouhé vousy zved’.


苍鼠莫穿板
有粟自可食
微声祸之枢
人心安可测


Aufwärts blickt' ich, klimmte fort, und irrte;
Irrte weiter, und mein Stab zerbrach;
Seitwärts trug es mich, und dumpfig schwirrte
Mir des Mitleids langes Echo nach.


Ach! rauh und steil sind unsre Pfade
Und harte Kämpfe kämpfen wir;
Fliehst du den Kampf, fliehst du die Pfade,
Dann wehe! wehe! wehe! dir.


Und da ichs da gelassen hab,
Will ichs auch wieder bekommen;
Und thun, als ob ichs bei mir hätt,
Und wär mir keinmal genommen.


También aguardo otra cosa
      Sin cesar,
Y es el retrato de Rosa.
Mas si al fin me ha de llegar
Ese bendito retrato,
Aunque llegue a este maldito
         Calamar,
¡Qué importa tanto mosquito!
¡Qué importa tanto aguardar!
Por el retrato de Rosa
Bien se pudiera arrostrar
         Cualquier cosa,
Hasta el mismo Calamar.
La esperanza del retrato,
Que habrá de llegar por fin,
Hace de este suelo ingrato
         Un jardín.
Siempre ha sido milagrosa
         Santa Rosa:
La Rosa de Cartagena
         También lo es,
Y a su acento de sirena
Llueven rosas sobre arena
         Otra vez.


To příliš těžký osud pro nás byl,
a stopy ještě déle zůstanou,
však kdo tak se smrtí již zápasil
a vstal, má cestu laurem vystlanou.


Jen tento útvar pln čarného kouzla,
tak ušlechtilý jak luzný tvar vásy
ho opájí; byť říza zcela sklouzla,
on viděl by jen stále ten květ krásy,
jak tmí se kolem něho černé vlasy,
jak srdce tluk svou vlnou doprovází.


A podzim hořcem, svlačcem,
břečťanem na větvích
a myrtou, jeřabinou!
v sled květ jsi oken mých –
tys kvítečko mé!


Como radiosa evocación lejana,
En marfil, cuyo brillo ya amortigua
La edad, se ve la miniatura antigua,
Entre un círculo oval de viva grana.
La diadema en airón que la engalana,
De su raza los timbres atestigua,
Y aun se percibe bajo luz ambigua
Su belleza ideal de sevillana.
¡Noches de la Colonia!... La imagino
Ante el Virrey Solís, en reverencia,
Con su donaire y su perfil divino,
Cuando entre níveas blondas, como espumas,
De los minués marcaba la cadencia
Con su abanico de carey y plumas.


— Au sabre, n'est-ce pas ?… Vous êtes cavaliers
Tous deux, reprend le vieux Nestor des grenadiers.
— Au sabre.
— Au sabre. — Pour demain, neuf heures, à Grenelle,
Au Grand Vainqueur… C'est un cabaret à tonnelle…
Le patron a servi… C'est un « égyptien »…


Ihr Alle, mein’ ich, habt gehört von jenem ſeltnen
Eispalaſt!
Auf der gefrornen Newafluth aufſtarrte der gefrorne
Glaſt!
Dem Willen einer Kaiſerin, der Laune dienend
einer Frau,
Scholl’ über Scholle ſtand er da, gediegen Eis der
ganze Bau!


Estranha obra de um homem!
Que doçura espalhas e que grandez
És o equilíbrio e a harmonia e não és senão corp
Não és mística, não exacerbas, não angústia
Geras o sonho do amo
Praxítele
Como pudeste criar Afrodite?
E não a macerar, delapidar, arruinar, na ânsia de
a vencer, gozar!
Tinha de assim se
Eternizaste-a!
A beleza, o desejo, a promessa, a doce carn


Pak bývají ti, co pili,
by se dvakrát netlačili,
od kozáků knutem odehnáni
na památku biřmování.


Odpovídá večernice třpytná:
„Závoj noci ještě hory halí,
přes Bosnu já snivou domů chvátám.
A tu vidím: zaskřípěla vrata,
těžká vrata u kasáren v Kršnu –
a z nich proudem ve čtyřstupech pevných
vycházejí ozbrojení muži.
Hlavu krytu přilbou ocelovou,
nohy v botách dobře okovaných,
karabinu lehkou na rameni,
pod nabitou tornou nachýleni,
mlčky ze bran pevnosti se valí.“ –


Il mare: muto. Senza vele. Senza
rondini, il cielo. Solo, nelle grigie
acque, lo scoglio dalla trista effigie,
immenso. Immoto. Sacro alla potenza


Comme il est morne et las, ce peuple de la rue !
Tous les yeux sont cernés et tous les teints bilieux.
Des filles de vingt ans, hélas ! l'air déjà vieux,
Regardent le passant avec effronterie.
O sombres parias, ô serfs de l'industrie !
Quelle horreur ! C'est partout du vice qu'on leur sert.
Voyez-les s'engouffrer dans ce café-concert
Qui promet, sous des jets de clartés électriques,
Ses refrains idiots et ses danses lubriques.
Mais, dans ce club, un peu plus loin, c'est pire encor.
Un rhéteur y promet l'impossible Age d'Or ;
Et, sur le mur, auprès de quelque affiche obscène,
L'anarchie en démence a placardé sa haine.
Le mal aux plébéiens ici tend ses panneaux ;
Et surtout, les guettant dans le kiosque à journaux,
Pour un sou, le mensonge imprimé les convie
A se soûler d'orgueil, de colère et d'envie.


Zwei Augen fragen im Sonnenreiche,
Wo ist die Welle die rosenbleiche,
Die fern in blendender Brandung rauscht,
Mein Herz hat ihrem Jauchzen gelauscht.


S duší veškerenstva splývat,
duši Jeho se podobat


Nun muß ich mir den Zügel lassen,
Weil doch nichts mehr zu hoffen ist:
Ich trette schon auff meine Strassen,
Wer weiß wem du bescheret bist,
Jedoch rühm ich des Glückes Gabe,
Daß ich dich nur gesehen habe.


	Se e' ci fosse monna Tristalfuoco,
tosto si parta de lo nostro giuoco,
ché questo ballo guasterebbe mo'.


梅黄诗句可争能
素操兼看冷似冰
他日期君何处是
龙门寺里一枝藤


Oba pak před Bohem stejně chudí půjdem spolu,
zmoudřet chci z bohatství tvého, ty z chudoby zmoudříš mé.
Plebejské msty i koruny královské složíme,
budem si, kajicní bratři rozumět v štěstí a bolu.


Das ist das taedium vitae,
Das sich von selbst ergiebt,
Wenn man das liebe Leben
Dereinst zu sehr geliebt.


Dost již od krutých jsi vrahů poraněna,
nesmíš rouháním i mým být domučena.


Neznal jsem bouře, přiletla jednou,
a jak jsem ji rukou pravou zadržel,
blesk jásavě po ní sjel
a ruku uťal s radostí neposednou.


Sie gab dem Laden einen Stoß,
Da scheint ihr der helle Mond in den Schoos:
Bleibt liegen gut Ritterlein stille,
Es taget nach unserm Willen.


问讯南枝开未开
花神许我日徘徊
桐江一缕清风在
莫误刘郎物色来


Erwacht wie aus 'nem Schlummer,
Steigt wie vom Karussell.
Sein Blick war niemals dummer –
Vor ihm lag Arabell,


A rosa que se não colhe
Nem por isso tem mais vid
Ninguém há que te não olhe
Que te não queira colhid


Siegeslieder hört' ich singen
In den Gauen weit und breit;
Unsers Volkes Ruhm erklingen
In dem Spiel der Eitelkeit.
Haltet ein, betörte Lieder!
Gottes Flammen leuchten wieder
In das dunkle Meer der Zeit.


Möge Wasser, springend, wallend,
Die Zypressen dir gestehn:
Von Suleika zu Suleika
Ist mein Kommen und mein Gehn.


Ha mindennek felosztását
A külömbség szerezi,
Az egész nagy teremtést hát
Szívem ekként felezi:
Egygyik része, melyben ő van;
S ebben vagyon minden kincs,
Mi csak lehet száz világban:
Másik része, hol ő nincs;
Ez únalmas és szomorú,
Minden nyomban halavány bú,
Csömör, méreg s átok van; -
S én itt élek - pokolban.


وَمَرهَنَةٌ عِندَ الغُرابِ حَبيبَهُ
فَأَوفَيتُ مَرهوناً وَخَلَفاً مُسابِيا
أَدَلَّ عَلَيَّ الديكُ إِنّي كَما تَرى
فَأَقبِل عَلى شَأَني وَهاكَ رِدائِيا
أَمِنتُكَ لا تَلبَث مِن الدَهرِ ساعَةً
وَلا نِصفَها حَتّى تَؤوبَ مُآبِيا
وَلا تُدرِ كَنكَ الشَمسُ عِند طُلوعِها
فَأَعلَقَ فيهِم أَو يَطولَ ثَوائِيا
فَرَدَّ الغُرابُ وَالرِداءُ يَحوزَهُ
إِلى الديكِ وَعداً كاذِباً وَأَمانِيا
فَأَيَّةِ ذَنبٍ أَم بِأَيَّةِ حُجَةٍ
أَدعُكَ فَلا تَدعو عَليَّ وَلالِيا
فَإِنّي نَذَرتُ حِجَةً لَن أَعوقَها
فَلا تَدعوَنيَّ دَعوةً مِن وَرائِيا
تَطيرتُ مِنها وَالدُعاءَ يَعوقَني
وَأَزمَعتُ حَجاً أَن أَطيرَ أَماميا
فَلا تَبتَئِس إِنّي مَعَ الصُبحِ باكِرٌ
أُوافي غَدَاً نَحوَ الحَجِيجِ الغَوادِيا
لِحُبِ اِمرِئٍ فاكَهتُهُ قَبلَ حِجَتي
وَآثَرتُ عَمداً شَأنَهُ قَبلَ شانِيا
هُنالِكَ ظَنَّ الدِيكُ إِذ دالَ دَولةٌ
وَطالَ عَليهِ اللَيلَ أَن لا مَغارِيا
فَلَمّا أَضاءَ الصُبحُ طَرَّبَ صَرخَةً
أَلا يا غُرابُ هَل سَمِعتَ نِدائِيا
عَلى وُدِّهِ لَو كانَ ثُمَّ مُجيبَهُ
وَكانَ لَهُ نَدمانَ صِدقٍ مواتِيا
وَأَمى الغُرابُ يَضرِبُ الأَرضَ كُلَّها
عَتيقاً وَأَضحى الديكُ في القِدِ عانِيا
فَذلِكَ مِما أَسهَبَ الخَمرُ لُبَّهُ
وَنادَمُ نِدماناً مِنَ الطَيرِ غاوِيا
وَما ذاكَ إِلاّ الديكُ شارِبُ خَمرَةٍ
نَديمُ غُرابٍ لا يَمَلُّ الحَوانِيا


Era lì Giove, e vedendo tornare
sola dal padre quella giovinetta,
il suo disio le vedeva narrare.


En una de las vueltas del sombrío
Maravilla, atrevido y turbulento,
hay un roble tronchado por el viento,
confundiendo sus ramas con el río


Die Weisheit ists, das Himmelskind,
Das edle Herzen leicht gewinnt,
Und das nur blöde Seelen scheuen.
Die Tugend beut ihr selbst die Hand,
Und hilft der Thorheit Widerstand
Mit Großmuth und Geduld zerstreuen.
Wer zweifelt, ob die Wahrheit siegt,
Wenn dieses Paar sich zu ihr fügt?


Slíbil čest a svůj slib zvrátí,
láskou hořel rozdvojenou,
již se v okouzlení klátí,
jen se ještě těší pěnou;
teď ho božská dcera
táhne do kláštera,
v tom ho do žaláře
panna zve, již včera
sázel na oltáře.


يا قلب لا تستشْعِرِ الأحزانا
واخضَعْ لرَيبِ الدَّهرِ أنََى كانا
وارضَ الزَّمانَ على تَقَلُّبِ صَرْفِهِ
أولا فأَبدِلْ بالزَّمانِ زمَانا


Vos regards sont si languissants
Qu'à votre petit cœur je sens
Saigner de secrètes blessures,
Et parfois dans vos yeux pensifs
Je crois voir s'amasser, captifs,
Tous les pleurs des amours futures.


když ze zadu se připlíží,
by nůž ti v hrdlo vbodli
a tajemství tvé rozhlásí,
jež nikdy neuhodli,


y oyéndoles hablar nuevo lenguaje
mezclado de extranjera poesía,
con los ojos los miraban de extranjeros.


Herr Schwager, du verlangſt von mir
Voritzt ein Allerley zu leſen:
Fuͤnff Jahre biſt du ſchon nicht hier
Jn unſerm alten Ort geweſen.
Wohlan, ich folge meiner Pflicht,
Und thu dirs zu Gefallen,
Jch weiß ſchon, du verſchmaͤheſt nicht
Mein Allerley von allen.


Sie muß immer weinen: Ich war... ich war...
Wer warst du denn, Marie?
Ein Niemandskind, ganz arm und bar,
und ich kann dir nicht sagen wie.


Jupiter sprach: zeig on,
wer ist dieselb person,
die solch ansehen hat,
zu stillen den unrat.


Der Adler, der Kaiser,
Der gewaltig groß Freund,
Der Franzel, der Vater,
Der's gut mit uns meint.


Hazugságot sosem irtam.
Az igazság hangja legszebb.
Visszazendül dalaimban
Vallomása életemnek.


Já sic opustil svou loď,
nechal jsem tam však svou choť.
Zdenou řídím posádku
bez drátu jak na drátku.


Laß sie wie Felsen stehen
Erstarret, steiff und hart,
Biß man dein Volck mag sehen,
Das so erlöset ward,
Sampt allen seinen Frommen
Hindurch mit Frewden kommen.


No divã
argamassa de cimento
vida quase morte
(o complexo das unha)


U stavu černém sedí bílé panny,
tak děsné, s okem divokým co smrt,
a krásné přec, jak zhoubné moře v bouři,
jak meteóry vraždu věštící.
Na zlatých stolcích seděly ty panny,
na zlatých stolcích rudých jako krev,
a hrůzyplné dravčí jejich prsty,
ty tkaly děsné tkání osudu.
Zsinalé hlavy usmrcených mužů
u stavu visely co závaží,
útroby lidské byly jejich přízí,
člun břitký meč a brdem šípů hrsť...


Hier ruht kein Ahn, mit Muth euch zu erfrischen,
Und euer Vater hat erst nachzukommen;
So nehm' euch Gott in seine Hut inzwischen!


Da ich aus dem Schlaf erwachte,
Noch nicht wußte, daß ich dachte,
Gabest du mich selber mir,
Ließest mich die Welt erbeuten,
Lehrtest mich die Rätsel deuten
Und mich spielen selbst mit dir.


¡Hágase el fuego!


Cuando me asomé a tus labios
un rojo túnel de sangre,
oscuro y triste, se hundía
hasta el final de tu alma.
Cuando penetró mi beso,
su calor y su luz daban
temblores y sobresaltos
a tu carne sorprendida.
Desde entonces los caminos
que conducen a tu alma
no quieres que estén desiertos.
¡Cuántas flechas, peces, pájaros,
cuántas caricias y besos!


Wo soll ich hin?
Ich schaue selbst der Hügel Haubt zerrissen/
Der Boden sinckt wo Bäume stehn/
Es schält sich von der Mutter Schooß
Die Schaar der schweren Steine loß/
Man muß auff Ritz und Brüchen gehn.
Ein stiller Pfuhl entsteht für unsern Füssen/
Die Berge rauchen/ Thürne zittern.
Hier fliegen Steine durch die Lufft/
Dort spürt man eine neue Grufft/
Gebäue prasseln/ Häuser splittern:
Wo ist ein Ort/ an dem ich sicher bin?
Wo soll ich hin?


Zum nahen Flug jetzt lüftet der schnelle Tod
Den Fittig, und – was flammte, das glimmt nur mehr:
Er rauscht heran – sein starker Flügel
Fächelt vom Throne herab die Asche. –


inter nos


Jetzt ist dein Auge
Längst getrocknet ...
Doch weinst du ewig
In meiner Seele.


往时椿阁老
盛德传乡闾
至今风流在
遗芳殊未疏


A zas ve vsi ticho, k svátku,
zvonek skončí klekání,
a tam hoch jde přes zahrádku
na nejsladší číhání.


Längst sind über Thal und Hügel
Alle Freuden mir entflohn.
Lahm sind meiner Hoffnung Flügel.
Rauher Hindernisse Hügel
Sprechen selbst den Wünschen Hohn. –


plášť šedý otočila si kol skrání,
sníh sype se a padá k zemi měkký
a vlhký jako pěna dravé řeky
ve vzduchu lítá, do očí se vhání.


Nociones solamente
Universo sin deidad: soledad
deidad sin universo: soledad todavía
dependencia y reciprocidad inherente
¡hasta la nausea!
El atajo de la nada protege
del Edén y del Averno
Pero, tal nada
es intersticio etéreo, quimera
—abismo de giros infinitos hacia el retorno—
Universo sin deidad: soledad
deidad sin universo: soledad todavía
dependencia y reciprocidad inherente
¡hasta la nausea!
El atajo de la nada protege
del Edén y del Averno
Pero, tal nada
es intersticio etéreo, quimera
—abismo de giros infinitos hacia el retorno—


Tvá hrdlíčka zvavá
Ta ji přivolala,
I lahůdka zrádná
V sítě zamotala.


لا أَضحَكَ اللَهُ سِنَّ الدَهرِ إِن ضَحِكَت
وَآلُ أَحمَدَ مَظلومونَ قَد قُهِروا
مُشَرَّدونَ نُفوا عَن عُقرِ دارِهِمُ
كَأَنَّهُم قَد جَنَوا ما لَيسَ يُغتَفَرُ


Ben me par sazo e somo de sapere
chi sa sofrire ultraço che li è fato,
e chi volesse a questo contradire
mistero è pur ch'el ne romagna mato.


Dann macht der Traum als Wahrheit
Mich von der Sünde rein,
Und ich tret in die Klarheit
Des Paradieses ein.


银瓮悬紫驼
驿骑晓来急
西风吹竹窗
一夜鲛人泣


e são meus dedos
já a tua boca


Me sobrecoge en mí
en mi aliento.
Con los vestigios húmedos
de un encuentro
de un lado
el poniente de tonalidades cobrizas.
Y de otro,
las sombras de los navíos,
que procurando en sus aguas
y en comunión íntima
con el crepúsculo,
la acarician, la penetran,
lánguidamente
en su pardo contorno.


„Nevím, nevím, jak se bude
líbit slečně ten náš život.
Fádní venkov, malicherný,
nehlučný, bez interessu,
prostí lidé – slečna, tuším,
zvykla asi jiným sférám –“


Hoch trne bázní, ku starci se tlačí
a vyznává svůj přečin v dětském pláči.
Však stařec pohladiv ho mladé ve tváři
vítězstvím boha plá a zazáří:
„Byť lidé byli všickni z kamene,
a byť jich bylo jako písku v moři,
to boží slovo, věčné, plamenné,
z kamení sobě nové lidstvo stvoří!“


Chráme Mus, ty svatý, čistý!
Kdo pro tebe dýšou,
ti o sobě feuilletony
do „Národních“ píšou – –


Als Gott der Ew'ge niederwärts gestiegen,
Sein Hauch geformt den Geist, den Himmelssprossen,
Da hat er Flammenmut ihm eingegossen,
Den Flammenmut, zu kämpfen und zu siegen.


Mindennap jó reggel ezen repültök el
szóldogálván, darvaim!
Reátok néztemben hullnak keservemben
szemeimből könyveim,
Hogy szép szerelmesem jut eszembe nékem,
megújulnak kínjaim.


ضَرِيحٌ لِابْنِ حِرْزِ النَّاسِ حِرْزِي
وَمَوْئِلُ بُغْيَتِي وَمَلاَذُ عِزِّي
أَلُوذُ بِهِ إِذَا الْأَهْوَالُ جَاشَتْ
بَلاَبِلُهَا التِي أَبْدَيْنَ عَجْزِي


So oft Kodyll mich sieht zu Baven schmausen gehen,
Beneidet mich Kodyll. Der Tor!
Das Mahl bei Baven kömmt mir teuer gnug zu stehen:
Er liest mir seine Verse vor.


Miláčkem matky svojí, vznešené Parysatis,
byl Kýros. Pohled jeho byl jako úsměv slunce,
jehožto jméno nesl. Vznešená Parysatis
jej králem míti doufá, až otec zavře oči.


e per il mondo andar qual peregrino,
maledicendo te del mal ch'io porto,
fin che morte interrompa il mio camino.


Lerchen/ ſind bey Tage minder/ als bey Nachte/ fett geacht:
Paula iſt bey Tage Jungfer/ etwas mehr/ als bey der Nacht.


Pan Hertvík z Landsperku se pousmál:
„Ty blouzníš, krásná moje nevěsto.
Však pravdu máš, tvá máti mýlí se.
Ten poklad, který darovat nám chce,
juž jesti mým. Což nekoupil jsem hrad,
neb vlastně otec můj? Tak jako hrad
vše v jeho zdech jest naším majetkem.
Když nyní matka tvoje poví nám,
kde zlato leží, dík náš zaslouží.“


Aufs Bücherschreiben sich zu legen,
ein danklos Ding, voll Ungemach!
man glaubt, den Erdball zu bewegen
und ach, es kräht kein Hahn danach!


Mag es als Staub hinwirbeln in den Winden,
Daß kein Atom das and're mehr erkennt,
Dein bleibt es durch den Schmerz, der in dir brennet,
Und der nicht weichen will und nicht entschwinden. –


Mein Knie thut mir abscheulich weh,
Es juckt mich wo ich geh und steh,
Ich weiß nicht, was ich dencke:
Es krappelt stets und wo ich bin,
Da fähret mirs bald oben hin,
Bald sitzt mirs im Gelencke.


Der Zorn des Bonzen stört ihn nicht,
Moscheenduft betört ihn nicht,
Ob er allein – beim Becher Wein,
Ob er beim Lieb geblieben ist!


Ihr habt wohl manches Jährlein hinter Euch?


Marcus schreibet am achten klar:
als vil volkes bei Cristo war
und hetten nicht zu essen,
ruft Jesus sein jünger zu sich
und sprach: »des volkes jamert mich,
drei tag sints hie gesessen.


Dann glitt in leisem Schmuck geblümter Wiesen
der Frühling übers Land rieselnd von Sonne
und schwer vom Sehnen früher Sternennächte.


Úgy hányták hazánknak szédült gyermekeit,
Mint a balszerencse játékeszközeit.
Örökös homályok fedezték egeit;
Jaj s panasz töltötte bánatos völgyeit!


Was man am Himmel sieht, sind keine Farben nicht.
Ein Leib-farb-silbernes, ja ein Rubinen-Licht
Sieht man an purprichter gebrochner Wolcken Grentzen
Im grünlich blauen Feur des Firmamentes gläntzen.
Man siehet an verschied'nen Stellen
Ein lieblich Feuer-Meer voll kleiner güld'ner Wellen.
Ein klar und zärtlich Blau wird öfters Wunder-schön
Am heitern Firmament erblicket,
Das es, so weit die Augen gehn,
In einer hellen Klarheit schmücket;
In diesen sieht man ohne Grentzen
Ein gleichsam geistig Grün
Nicht minder lieblich gläntzen,
Und dieß verliehret sich in einem weissen Schein,
In dieses mischet sich ein güld'ner Schimmer ein,
Das Gold wird Rosen-farb und endlich wie Rubin.
Inzwischen schien
Die Sonne selbst, der himmlische Rubin,
Des all-erwärm'nden Lichts, der Lebens-Gluht
Entflammter Mittel-Punct, sich niederwärts zu lencken,
Und sich zur Rechten in die Fluth,
Mit stiller Majestät, zu sencken.
Der rothe Wunder-Glantz der Strahlen-reichen Scheiben
Fällt meinem Kiel unmöglich zu beschreiben.
Wenn man zerschmoltz'nes Gold, recht da es blicket, sieht,
Und es, das holde Roth, das auf den Rosen glüht,
Mit jenem möglich wär' zusammen zu vereinen:
Würd' es bey dresem Glantz, wie falbe Schatten, scheinen.
Weshalben ich, hiezu von Geist und Worten leer,
Mich bloß zu den von ihr gewirckten Wundern kehr'.


Wollt' es glauben nur der Lenker!
Doch der denkt: »Hol' euch der Henker!
Immer mehr schwillt euch der Kamm!
Wahr ist's, ihr seid brav und wacker!
Doch ein paar von euch sind Racker!«
Hält somit die Zügel stramm.


Zuhanás.
Vad sikoly.


Drum kam auf mich der Abgrund angedrungen,
Di finsternis verfluchter Teuffelherd.
Wi hab ich dar, mein Gott, mein Gott, gerungen?
Was angst? was qual? was grause seelbeschwerd?
Wi schrekklich hart ward sichtbarlich gestritten?
Du weists, mein Gott, was ich alsdann erlitten.


Wer geschmünckte Worte gibt, ist nur Freund von Angesicht;
Denn das Hertze liegt verdeckt, darff also der Schmüncke nicht.


Vor mir brüllten laut Neufundlands Wogen,
Bären hinter mir am Felsenhang;
Rechts und links an dem Gestade zogen
Sich Ergastel mit Despotenzwang.


A Knut, Erich, Svend a Valdemar,
našich králů sbor, již církve zdar
hájili až k poslednímu vzdechu,
kormoutí se hvězdnou nad oblastí
a hlas jejich slyšet v bouří echu;
Kde tvůj zbožný zápal, dánská vlasti?
Proč tvé rámě modloborné vázne? –
Zdvihni kladivo své hromorázné,
roztříšti ten idol slavným třeskem,
s něhož krev tvých mučenníků řine,
postup dále s božským kříže leskem,
kam ti sudba velkolepá kyne!


Und jauchzend ließ ich an der festen Wehr
Den Wellenschlag die grimmen Zähne reiben;
Denn machtlos, zischend schoß zurück das Meer –
Das Land ist unser, unser soll es bleiben!


Das Auge, das dem Ruhm in's Antlitz durfte schauen,
Das schaut hinfort den Tod ohn' Angst und ohne Grauen.


Verbrannt sind Türen und Tore,
Und überall ist es so still;
Das alte, verfallne Gemäuer
Durchklettr' ich, wie ich nur will.


Des lys ! Des lys ! On n'en voit pas !
Et dans ton Vers, tel que les manches
Des Pécheresses aux doux pas,
Toujours frissonnent ces fleurs blanches !


Hrůzotemný stín se valí
Údolím, co útok vln,
Strašné mraky hvězdy kalí,
Mlčí háj, dřív zpěvu pln;
Sama tady v hradu pustém
Mladosti své želím květ,
Děsím se, když tajným šustem
Štíhlé sosny hne se snět.


Oh, chtěl bych vzít dneska hlavu v ruce své
všemu, snem co trpí, krásně churavé...


Kennst du jenes Lied, Italia? Hör's und harre mutig aus,
Wie sich auch die Freierschwärme drängten in dein adlig Haus;
Deine Söhne zieh zu Männern unter Tränen früh und spat,
Wein' und hoff'! Es kommt die Stunde, wo auch dein Odysseus naht.


c'aracoglia (e sì n'arpone!)
ciò che potemo guadagnare".


Potrhovali se rtové
bolem, aniž hlesli,
až jsme mlčky, s pláčem štkavým
v náruč sobě klesli.


Doch nein: Theresia regieret!
Ihr ungemeiner Zepter zieret
Die Staaten auch mit Witz und Kunst.
Ihr Kaisersitz ist vorgegangen;
Hebt an mit Wissenschaft zu prangen,
Und bloß durch Ihre Gnad und Gunst.


A Gabriel de Espinosa teď
šel branou města, jako blažení
se berou branou ráje. Jako v snu
šel ulicemi s mnichem, poklekl
tam v kostele, kde nejhustší byl stín,
však nemodlil se... Vytržen a něm
zřel do prázdna, jak bez vědomí byl,
a cítil jen, že jásá. Čekal tak
as hodinu. Tu ruka dotekla
se jeho náhle. Před ním zjevil se
mnich Michal de los Santos, pravil mu:
„Chce majestát váš nyní se mnou jít?
Dceř dona Juana de Austria
vás, pane, čeká. Dychtí uvidět
vás, svého bratrance.“ A Gabriel


壮士凄惶到山下
行人惆怅上山头
生前此路已迷失
寂寞孤魂何处游


Петр Первый не любил попо Построив Питер,
Он патриарха сократил…
Чрез двести лет ему Кустодиев пресвитер
Своею речью все отмсти


Půlnoc k ránu přehoupla se,
opálové svítání
rozlilo se v bledém jase
od východu po pláni.
Nad rybníky lehké gázy
jitřních par se schulují,
ve procesí podél hrází
proti slunci putují.
Zelený mrak špačků tryskl
z travisk v ryčném rozmaru,
a jim v odvet kohout výskl
probuzení fanfaru.


Jak dobře jest, že rytíř Heralt dnes
se z lovu vrátil namožen a pozdě!
„Ni myšky nepotkal jsem v celém hvozdě
a domů ani žáby nepřines’.
Když čert chce, někdy se tak lovci stává.
Zlost moji zkrotí únava jen líná;
dej, Katuše, mi velkou číši vína,
víš, toho, po němž se mi dobře spává.“


O bitterer Nähmädchenmund, der nach Gerechtigkeit klagt und schrill Groschen und Wiegpfunde zählt.


Dentro 'l terren fecondo il cielo instilla
virtù, che fa produr soavi frutti,
e l'aria salutifera e tranquilla:


Ich habe gern verlassen
Den lauten Tod der Stadt,
Der tausend Fratzen hat,
Die gelbe Nacht der Gassen.


Die Vernunft nicht diskurieret,
Weil man hemmet ihren Lauf;
Der Verstand die Ruhe spüret,
Sein Verstehen höret auf,
Daß die Liebe ganz alleine
Wirken möge sanft und reine.


E por isso te rasgo de magia
E te lanço nos braços a colheita
Que hás de parir depoi
Poesia desfeita,
Fruto maduro de nós doi
Terra, minha mulher!
Um amor é o aceno,
Outro a quentura que se quer
Dentro dum corpo nu, moreno!


ten život s tebou... Příteli můj, rci mi,
kdy s Pavlem rozprávěl jsi naposledy?“ –
– „Co o Pavlu víš?“ on k ní pravil bledý.
– „Ten z Tharsu mudrc s tahy žulovými
mne první zaved’ v Galilejce sledy.


A zmizel, než se vzchopil mnich,
a jizbou jen zněl ostrý smích.


Néha egy új dalt terem önkint húrja,
S felejti legott, már ő le nem írja;
Később, ha megint eszébe ütődik:
Álmodta-e, vagy hallotta? - tünődik.


M.:


Márta, hajad,
Bronz-ajakad
Kéri s lázad a vágyam
Illatozó
Vészt okozó
Csókba lehelni be lágyan.
Megremegő,
Hű szerető
Karban ölelni igézve,
Édes ölön,
Rózsatövön
Szép szemeket megidézve.


Nic neviděl než sličnou řečnici,
jen její kypré rtíky malinové,
jen bujná ňadra teď se vlnící,
jež spoutaly dnes těsné šaty nové,
jen oblé rámě, bílé jako sníh,
a pestrou kytku v rukou chvějících.


Unser guter Meister sinnet,
Daß der Bau in Stein sich gründet,
Bischof Conrad's Herz gewinnet,
Und der Bau wird weit verkündet,
Und Vergebung aller Sünden
Wird zu diesem Bau verliehen,
Jedem, der sich da wird finden,
Treu und muthig im Bemühen.


Wir wandern nun schon viel hundert Jahr,
Und kommen doch nicht zur Stelle –
Der Strom wohl rauscht an die tausend gar,
Und kommt doch nicht zur Quelle.


Vy živí, nerušte jich snů svým lkáním,
modlitbu spněte k jejich nadějím:
je Bohem více Bůh svým slitováním,
než soudu svého věčným prokletím!


Vernunft und Wissenschaft, wir lernens von Athene,
Sind öfters nicht gepaart; beysammen stehn sie schöne.


Da ria fortuna e fera
Spegne talor si veder
Dei cor l'alta chiarezza.
Ma sì fondata sede
Trovo in quest'alma altera,
Ch'ogni sua ruota sprezza:
E chi vivendo apprezza
Sol vera gloria e lode,
Non può temer di lei;
Ma dei suoi colpi rei
S'allegra in seno e gode,
Dicendo: e così avviene,
Che il buon riporta pene.


有司奏削将军俸
贵人冷落宫车梦
永巷传闻去玩花
景和门里谁陪从