Sì como la morte face a lo corpo umanato,
multo peio sì fa a l'anema la gran morte del peccato.


Und weil ich nun gegessen hatt'
Da sollt' ich auch bezahlen,
Da fragt ich, was die Mahlzeit kost',
Da sprach der Wirth: ein Thaler,
Ey Mutter Gottes ja
Maynblümlein bla,
Da hatt' ich keinen Thaler.


Allzujung taugt nur zum Spielen.
Fleischigt sey sie anzufühlen,
Und gewölbt die weisse Brust.
Die Brunette soll vor allen
Mir gefallen:
Sie ist dauerhaft zur Lust.


Glaber liebet gerne junges, aber nicht den jüngsten Tag;
Diesem ist er so gehässig, daß er ihn nicht glauben mag.


Snad mohla by se píseň odvážiti
v chaloupku v horách, kde se dvé těch duší
ukrylo před lidmi a pomluvou;
zde sklonili se v sladké svoje žití,
jež jenom ptáček tikotem svým ruší,
a oni mluví sladkou řečí svou.
Nad nimi anděl šumnou perutí
odnáší jejich všecky zármuti.


Snad zapustil vichr zde kořeny
a vybujel v bouřný ten černý les!
Hoj, jak to tu rozkoší stená dnes
a svírá se obřími rameny!


Bald brännt des Hunds-Sterns Hizze/
dan ist mir mehr alß wohl/
dan spannt der kleine Schizze
nach mir sein Mord-Bistohl.
Im Schlaff-gesunden Kimmel
ligt man dan gern zu Zween/
indeß am blauen Himmel
die weissen Schäffgens gehn.


V zápalu chválí
Tvorce milého,
Až mu zakrývá
Do stanu svého.


O Treu-Exempel! Gunst-gemerke
O Muster wahrer Liebes-Werke!
Rosill' hält biß zur lezten Noht
und wünscht vor mich ihr selbst den Todt.


Sovra il tenero fianco il duro peso
sostener de la spada empia e mortale,
garzon pronto al tuo danno, a l'altrui male,
ond'hai superbo e rigidetto appreso?


هَلْ لِذِي الْبُعْدِ مِنْ تَدَانٍ يَدُومُ
لاَ تَدَانٍ وَدَاعُهُ التَّسْلِيمُ
فَعَسَى يَنْعَشُ الْفُؤَادُ وَيَسْلُو
أَمْ يَمُوتُ وَحَبْلُهُ مَفْصُومُ
حَسْبُنَا اللهُ مَا لَنَا كُلَّ حِينٍ
يَنْعَقُ الْبَيْنُ بَيْنَنَا وَيَحُومُ
حَسْبِيَ اللهُ كَمْ يُقَسِّمُ قَلْبِي
نَاظِرٌ فَاتِرٌ وَوَجْهٌ قَسِيمُ
صَاحِبِي صَاحَ بِي الْبِعَادُ وَأَمْسَتْ
بِي مَطَايَاهُ تَرْتَمِي لاَ تَرِيمُ
قَدْ أَلِفْتُ النَّوَى وَإِنْ عِشْتُ شَيْئاً
فَسَأَصْبُو إِلَى النَّوَى وَأَهِيمُ
كُلَّمَا امْتَدَّ بُعْدُنَا وَتَنَاءَى
طَابَ بُعْدُ الْمُقَامِ وَالتَّخْيِيمُ
وَبُعَيْدَ الظَّمَا يَلَذُّ شَرَابٌ
وَبِإِثْرِ الْهَجِيرِ يَهْوَى نَسِيمُ
لاَ تَسَلْ عَنْ حَشَاي مَاذَا يُعَانِي
إِنَّ رَبِّي بِأَمْرِهِ لَعَلِيمُ
قَرْطَسَتْهُ سِهَامُ وَجْدٍ وَعَضَّتْ
هُ أَفَاعِي الْهُمُومِ فَهْوَ سَلِيمُ
سَأَنُثُّ حَدِيثَ وَجْدِي وَبَثِّي
لِسَرِيٍّ إِذْ لاَ خَلِيلَ حَمِيمُ
لِإِمَامٍ حَوَى الْمَفَاخِرَ طُرَّاَ
مَا حَوَى مِثْلَهَا سِوَاهُ أَرِيمُ
لِهِلاَلِ الْهُدَى سَعِيدِ الْمَعَالِي
مَنْ بِهِ سَعِدَ الْبَيَانُ الْوَسِيمُ
وَبِهِ انْزَاحَ عَنْ صَبَاحِ مَعَانِي
هِ دُجَى الشُّبُهَاتِ فَهْوَ قَوِيمُ
يَا إِمَامَ الزَّمَانِ أَنْتَ لَعَمْرِي
قَمَرٌ وَالزَّمَانُ لَيْلٌ بَهِيمُ
بِسَنَاكَ اهْتَدَى الْغَبِيُّ لِفَهْمٍ
ضَلَّ عَنْ مِثْلِهِ الذَّكِيُّ الْفَهِيمُ
وَبِلَفْظِكُمْ وَهْوَ نَثْرُ لَآلٍ
فَاخَرَ الدَّرْسُ وَازْدَهَى التَّعْلِيمُ
مَا رَأَيْنَا وَلاَ سَمِعْنَا كَلاَماً
يُنْعِشُ الْفِكْرَ قَبْلَهُ وَيَسِيمُ
قَدْ لَبِسْتُمْ مِنَ السِّيَادَةِ بُرْداً
طَرَّزَاهُ الْجَلاَلُ وَالتَّعْظِيمُ
إِذْ تَسَنَّمَتْ فِي رِعَانِ الْمَعَالِي
وَسِوَاكَ عَنِ الْمَعَالِي نَئِيمُ
دُمْتَ فِي رِفْعَةٍ وَدَهْرُكَ طَلْقٌ
وَعَلَيْكَ مِنَ الْعُلاَ تَسْهِيمُ
وَإِلَيْكُمْ حَدِيقَةٌ حَاكَهَا الْفِكْ
رُ وَصَابَ عَلَيْهَا وُدٌّ صَمِيمُ
أَثْمَرَتْ يَانِعَ الْبَدِيعِ بِأَفْنَا
نِ الْبَيَانِ فَضَاعَ مِنْهَا شَمِيمُ


So ist der Tod
Auch ein Bad nur.
Aber drüben
Am anderen Ufer
Liegt uns bereitet
Ein neu Gewand.


Muziky hrají
po celém kraji,
svatý Petr s Kristem Pánem
ubírá se českým lánem,
vracejí se k ráji.


Kam se děla s tvého čela
tato záře? Kam se děl
z duše padlé, v prachu zvadlé
nevinnosti čistý pel?
Jak list suchý, zbaven míru,
duch se zmítá v pustém víru
a hled kalný teskně těká
světem, jenž se pouští stal,
u tvých dveří stále čeká
hnus a nuda, trud a žal.


Nun du gelernt zu überwinden
Der Seele Schmerz in Wort und Ton,
Wirst du stets inniger empfinden
Der Muse Trost, der Muse Lohn.


وليلٍ قطعتُ دياجيرَهُ
بعذراءَ حمراءَ كالأنجم
أديرت كواكبُ أقداحها
عليَّ فأغربتُها في فمي
تجلَّى الظلامُ سريعاً بها
كسرعةِ عَبْلِ الشَّوى أَدهم
يقولُ وقد مال عرنينُهُ
ولونُ الدجى واضحُ المبسم
رأَيْتكَ تشربُ زُهرَ النجومِ
فولَّيْتُ خوفاً على أنجمي


Die Kunst versucht, die allgemeine Trauer
Durch uns in Melodien zu verkünden,
Wir gäben gern dem flücht'gen Troste Dauer,
Wir möchten edle Liebe ewig binden;
Doch hemmet unsern Sang ein ird'scher Schauer!
Wir können keinen Trost in Tönen finden,
Gedenken wir, wie lieblich Sie gesungen,
Um deren Tod uns tiefer Schmerz durchdrungen.


Lányka! miért ez elázott arc, e harmatozó szem?
Mért e fájdalom? e szív dobogása kiért?
„Sírban atyám, érette könyűm s e fájdalom érte;
De szivem és e szív hű dobogása tiéd.”


玛瑙阶边蛱蝶花
玉阑低转画廊斜
大家近日亲经史
不向宫门候小车


金马词臣出案章
手开灵境日徜徉
春风烂漫开桃李
绝胜当年绿野堂


Doch, als ob das Salz der Tränen feuerfest die Wände macht,
Wie wenn Blut der beste Mörtel, den ein Meister je erdacht –
Seht, wie durstig auch die Flamme sich von Turm zu Turme wirft,
Hat sie doch, als wären's Becher, nur den Inhalt ausgeschlürft.


Die Spatzen aber saßen
Vergnügt in Stall und Haus:
O Winter, laß das Spaßen!
Wir lachen dich doch aus. –


Was war der Traum? Ich kann mich nicht besinnen
Und seh ihn rings: Er blüht von jedem Strauch,
Die milde Kokosnuß verschließt ihn innen
Im Duft der Milch, ihn weiß die Schlange auch,
Die mich vorhin mit grünem Auge traf.
Wie seltsam ist die alte Hütte neu!
Ich fürchte mich vor dir, o fremder Schlaf,
Du Gast von weither, mächtig und nicht treu:
Du hast die Tat vollbracht, die ich nicht weiß,
Als wärst du ich. Nun um den Schritt zieht Scheu
Von Wissendem ringsum mir den verfehmten Kreis.


E 'n certo loco remoto ed oscuro,
come imposto gli fu, la donna attese,
né gli fu l'aspettar forte né duro,
né 'l non veder dove fosse palese,
ma baldanzoso, con seco, sicuro,
spesso diceva: «La donna cortese
tosto verrà, ed io sarò giocondo
più che se sol signor fossi del mondo».


Y en la casa ´e jarana
—con el Amito Viejo—
bailaron mis hermanas
zamacueca y festejo.
El padre de mi amito
de mi abuela gustó
y mi abuelo a su amita burló.
Yo le dijera primo
a ese blanco travieso
de cabello enrizao
y de labio muy grueso...
El negro en el Perú
actualmente no sufre,
ya no hay esclavitud
ni azufre.
Más ha sufrido el negro
nuestro hermano de Cuba
descendiente directo
nagó, yoruba.
Más ha sufrido el negro
muerto en Santo Domingo
por los diarios abusos del gringo.
Más ha sufrido el negro
cantor de Panamá
que el negro jaranista
de acá.
Más ha sufrido el negro
labrador de Haití
que el zambo guaragüero
de aquí.
Más ha sufrido el negro
del morro y la favela
que mi padre y mi madre
y mi abuela.
En fin, más sufre el negro
de Harlem a Lousiana
que nuestra gente negra
peruana...


Ja, Lina, Tugend darbet nie:
Und hat ein Gatte keine Kronen,
Die Kindestreue zu belohnen,
So krönt der Eltern Segen sie.


A ty dále svítíš slunko,
sklebíš se – a nehýbeš se.
Na nebi tam vy jste páni;
otrokův vám potřebí jest,
jež by rodili se v bídě,
modlili se, klaněli se,
a zas mřeli, jako tráva,
jež dnes vzejde, zejtra není.
Otrokův vám potřebí jest,
byste cítili se pány,
byste měli čím si hráti,
spravedlnost vyměřovat
podle zákonův své moci.


云山万叠郁崔嵬
海外扶桑带日开
谁说生前杯有限
年年春色过江来


Es de dioses la sangre icor divino,
según la tradición de los paganos,
y la sangre de Dios vuélvese vino,
aseguran católicos romanos.
Reveladme iniciados, por San Lino,
de la cuba los místicos arcanos,
y si queréis que yo me santifique
predicad que en la gloria hay alambique.


doldur, ışık döker gibi, kâseyi


Připadá mi, zrcadlo to
že je moje vlastní duše,
v níž žen tolik zhlíželo se
a již tolik rozrylo:


Com mar bonança Afonso navegando,
Eis que o Céu de improviso se escurece,
A luz do Sol se turba; e, retumbando
Horríssono rumor, o vento cresce.
Logo o mar montes de água levantando
Dos ventos combatido se embravece;
E tanto, que as mais altas excediam
As marítimas ferras, que se erguiam.


Herr / deine Heiligkeit / sich selber zu besehen
hatt' eine Gottes-Lust. die Allheit fund' in ihr
ein reichs Ergötzungs-Feld / betrachtend ihre Zier.
Sie konte / Süßheit satt / auf Wollust-Weiden gehen.
Verstand / hatt tiefen Sinn' / sich selber zu verstehen.
Ihr' Allvergnügung fand' in dir auch / die Begier.
der Wille hatt geschöpfft sein wollen nur aus dir.
daß du uns schuffst / geschah allein uns zuerhöhen.
Ach Abgrund-guter Gott! Ach wesentliche Gnad /
unausgesprochne Lieb / wie soll ich dich nur loben /
dich Güt im äusersten ja nie erreichten Grad?
Wir und das ganze Seyn / seyn deine Wunder-Proben.
wann deine Gnad nicht wär / wir wären alle nicht.
gib / daß / als Strahlen / wir gehn lobend' in ihr Liecht!


L'imperador, con l'unica sua prole,
vuol presentarsi al successor di Petro;
al Gallo el colpo ricevuto duole;


Was ewig ist/
Das bleibt beständig/
Wird auch zu keiner Frist
Von seinem Seyn abwendig:
So ist die Welt dann ewig nicht/
Weil immerzu ihr Wesen bricht/
Ist endlich sie/ so rühret
Sie von dem Wesens her/
Dem da gebühret
Die Göttlich' Ehr.


Alma leggiadra, che ne l'alta spera
chiudesti del Fattor l'idea pi` degna,
perché fossi nel ciel pi` ricca insegna
e discrovissi la sua forza intera,


Én, halni térő agg legény,
Napjaimat már csak kihúzom
S gyermekeket nem fogok hagyni
Romlás és pusztulás helyén.


A dále letěl pták ten sám,
svým neumdlívá křídlem,
hle tu se v nebe týčí chrám,
v něm Spasitel je sídlem.


Výmluvnosti tvé se žádný neubrání,
Jeli přípřeží jí štědré – podmazání.


Quel che Dio mise in nome suo, vien presso;
dà degli sproni d'oro nel destriero.
"Non ira mala sia tra voi, vi prego.
Per Dio vi prego: è il nostro giorno estremo.
Sire e compagno, qui morire è certo.
Dell'olifante il suono andrà disperso.
N'udrà, sì, forse il suono, n'udrà l'eco,
ma non verrà l'imperatore a tempo".
AOI


Cette reine sereine et folle, c'est la Mode.
Cent filles de seize ans, nymphes aux fiers trésors,
Le long de leurs genoux, pour éclairer mon ode,
De leurs cheveux épars laissent flotter les ors.


A srdci stesklo se, protože stesklo se zraku.


Die Seele, der dein Licht jetzt funkelt,
Tauscht, kleine Leuchte, dann mit dir
Und wandelt unten, tief umdunkelt,
Indes du oben leuchtest hier
Und zeugst von ihr.


a říct je. Veršem lepým nelepým,
sem tam cos v metru, sem tam pískl rým,
toť lhostejno mi, vždyť je pravda jistá,
já nebyl nikdy přec l’artpourlartista.


Král mluviti chce, Santerre však
dal hrát a bubnovati.
„Jsi po zpovědi, chtěl bys snad
nám zas a znovu lháti.


¿Qué viento luminoso me hizo descubrirte
en el vasto territorio de mis sueños?
¿Qué mágica luz te hace aparecer
como un destello y desaparecer
como el agua transparente del arroyo?
¿De qué extraño material has sido concebida?
Tú, que anidas tus recuerdos en mi alma;
tú, que cabalgas en mi carne
como cien potros por la pampa.
¿De qué violento volcán emergiste,
tempestuosa figura de hermética voz
y temperamento claro?
Tú, que naufragas
en el silencio alucinado de mis ilusiones.
¡Diáfana doncella, de metas definidas y concretas!
Tú, que has hecho brotar de la noche
el resplandor original de la vida.
Tú, fuerza sin número ni límite.
Tú, que has hundido para siempre en mí
el pequeño sonido de tus pasos.
Tú, nocturna gaviota de vuelo infinito y solitario.
Era en la penumbra el grito silencioso,
¡crescendo vigoroso!
Inmenso fragor de mariposas
destilando gota a gota
su rítmico tañir en el centro de la luz:
Espiga clara que retas al viento
con tu frágil movimiento de espuma y playa.
Aliento diáfano y sereno,
nube ausente y cristalina:
tu danza es de otras manos...para otra gente.
Eres boca suave y melodiosa
que canta sin decir palabra,
y te derramas con fuerza irreprimible,
bogando por la escena
en tu danzar vertiginoso
de brisa y arena
sin pisar.
Cruda vibración de gotas cadentes,
silencio duro, penetrante,
donde la confusa dimensión
de las palabras parece transparente.
Ausente aletear de mandíbulas locas;
pavoroso clamor de mil hogueras nebulosas.
Preso sueño intermitente.
Rota saeta indefinida.
Impotente minotauro.
Fuerza insospechada y contenida.
Distancia clara, honesta, exacta.
Muda prisión.
Idea elemental y primitiva;
ímpetu profundo que naufraga
donde respira la vida.
Un temor de perros
asedia como el viento,
tu pequeño aletear de mariposas.
Un velo oscuro, impostergable,
te asciende desde el vuelo radical
de nuestra aurora:
¡Oh mañana diminuta!
¡Oh candor de cántaros y oficios!
de sueños largos y ligeros,
¡de manos vacías de cósmicas caricias!


ضَلالاً لِسائِلِ هَذي المَغاني
وَغَيّاً لِطالِبِ تِلكَ الغَواني
وَما أَرَبي بِسُؤالِ الطُلو
لِ إِلّا تَذَكُّرُ ماضي زَماني
خَليلَيَّ إِن جُزتُما ضارِجاً
فَكُرّا المَطِيَّ وَرُدّا المَثاني
وَعوجا عَلَيَّ أُحَيِّ الدِيارَ
فَإِنَّ الدِيارَ لِمَن تَعلَمانِ
سَقاكِ وَلَو بِطَما مُهجَتي
نُجومُ السِماكِ أَوِ المِرزَمانِ
وَلازالَ جَوُّكِ في ناضِرٍ
مِنَ النورِ يَحمَدُهُ الرائِدانِ
لَيالِيَ بَينَ بُرودِ الشَبا
بِ مَنِّيَ غُصنٌ رَطيبُ المَجاني
وَقَد رَجَّلَ البيضُ مِن لِمَّتي
بِطِفلِ الأَنامِلِ بَضِّ البَنانِ
أَفَالآنَ لَمّا أَضاءَ المَشيبُ
وَأَمسى الصَبا ثانِياً مِن عَناني
وَقَد صُقِلَ السَيفُ بَعدَ الصَدا
وَبانَ لَظى النارِ بَعدَ الدُخانِ
يَرُدُّ الزَمانُ عَلَيَّ الهَوى
وَيَطمَعُ في هَفوَةٍ مِن جَناني
فَقُل لِلَّيالي أَلا فَاِقصِري
كَفانِيَ ما عِندَ قَلبي كَفاني
فَإِنَّ المُوَفَّقَ لي جُنَّةٌ
أَرُدَّ بِها كُلَّ رامٍ رَماني
أَغَرُّ هِجانٌ وَما المَكرُماتُ
بِطَوعي لِغَيرِ الأَغَرَّ الهِجانِ
أَيا عِمدَةَ المُلكِ لا اِستُهدِمَت
ذُراهُ وَأَنتَ لَها اليَومَ باني
وَكَيفَ يَني المُلكُ عَمّا تَرومُ
وَسَعيُكَ مِن دونِهِ غَيرُ واني
شَدَدتَ قُواهُ إِلى هَضبَةٍ
أَواخيُّها كُلُّ عَضبٍ يَماني
مَآثِرُ ثَبَّتَّ أَطنابَها
عَلى النَجمِ وَالقَمَرِ الإِضحِيانِ
حَدَوتَ إِلى فارِسٍ بِالرِماحِ
بِكَرِّ الرَدى يَومَ حَربٍ عَوانِ
وَجُرداً تُفالِتُ أَرسانَها
لِيَومِ النِزالِ وَيَومِ الرِهانِ
وَأَقبَلتَها كَذِئابِ الفَضى
تُعاسِلُ في الفَيلَقِ الأَرجُوانِ
تَلَمَّظُ أَلسِنَةُ السَمهَرِي
يِ ما بَينَ آذانِها لِلطِعانِ
بِأَيدي جَرِيّينَ لا كوا الحُرو
بَ وَاِرتَضَعوها اِرتِضاعَ اللِبانِ
بِحَيثُ تَرى العِزَّ أُمُّ الشُجاعِ
وَتَقنَعُ بِالذُلِّ أَمُّ الجِبانِ
عَلى كُلِّ مُعطٍ عَلَيَّ السِيا
طَ لا يَستَرِدُّ بِغَيرِ العِنانِ
يَكُرُّ إِلى الطِعنِ سامي اللِبانِ
وَيَثني عَنِ الطَعنِ دامي البَنانِ
سَرى يَعجِزُ النَجمُ عَن طُرقِهِ
طَويلٌ إِذا نامَ لَيلُ الهِدانِ
وَعَزمٍ يُشاوِرُ حَدَّ الحُسامِ
وَيَدنو وَقائِمُهُ غَيرُ داني
مَواقِفُ يَذهَلُ فيها الشُجاعُ
فَما الظَنُّ بِالعاجِزِ الهَيَّبانِ
نَثَرتَ العِدا بِدَداً بَعدَما
نَظَمتَ المَمالِكِ نَظمَ الجُمانِ
وَكَم عُصبَةٍ أَوضَعَت في الضَلالِ
تُنَقِّبُ عَن يَومِها الأَروَنانِ
جَذَبتَ عَنِ الغَيِّ أَرسانَها
وَقَد شا فَهَتها المَنايا الدَواني
وَأَرسَلتَها بِغِرارِ الحُسامِ
وَخاطَبتَها بِلِسانِ السِنانِ
فَأَعطَتكَ آبِيَ أَعناقِها
تُطيعُ المَقاوِدَ بَعدَ الحِرانِ
تَشَكّى مَوارِنُها في يَدَي
كَ مَسَّ الخِشاشِ وَجَذبَ العِرانِ
فَضائِلُ أَلَّفتَ أَشتاتَها
وَلَم تَكُ مَوجودَةً بِالعِيانِ
فَما القَلَمُ اللَدنُ في راحَتَيكَ
بِأَولى مِنَ الأَسَلاتِ اللِدانِ
لِتَهنِكَ نَعماءُ سُربِلتَها
تَقَطَّعُ عَنها العُيونُ الرَواني
عَلى لَقَبٍ بَيَّنَت صِدقَهُ
مَناقِبُكَ الغُرُّ كُلَّ البَيانِ
وَأَلقابُ قَومٍ إِذا بُرتَها
تَبايَنُ أَلفاظُها وَالمَعاني
فَلا اِرتَجَعَ العِزَّ مُعطيكَهُ
وَلا زِلتَ مِن عَشرَةٍ في أَمانِ
وَلازَمَ ثَوبَيكَ صِبغُ العُلى
كَما لَزِمَت صِبغَةُ الزِبرِقانِ
فَما دُمتَ فَالمُلكُ واري الزِنا
دِ صافي المَوارِدِ عالي المَباني
لَقَد نالَ مِن عِزِّكَ الأَبعَدونَ
وَقَرَّبَ مِن شَأنِهِ غَيرُ شاني
فَرِشني أَكُن لَكَ سَهمَ النِضالِ
وَاِغصِب عَلَيَّ يَدَي مَن بَراني
وَحُك لِيَ بُردَ العُلى ضافِياً
أَحُك لَكَ أَمثالَهُ مِن لِساني
إِذا كُنتَ عَوني فَمَن ذا الَّذي
يُثَبِّطُني عَن بُلوغِ الأَماني
وَأَنتَ الزَمانُ وَأَنّى يَخي
بُ مَن كانَ مُستَشفِعاً بِالزَمانِ


Vznes žezlo své, v němž tolik září hvězd
tvé velebnosti hlásajících zvěst!
Kyň, vládni jím, ať ta jen pochodeň
nám ducha ohněm křtí a srší veň!


Jen tramway řinčící
mihla se ulicí,
jakýsi ospalec
kýval se v ní.


Als vor nicht langer Zeit der schlanke Attis,
Um seines Bruders Hintritt noch betrübt,
In melancholischen Gedanken irrte,
Sties er bey eines dunkeln Waldes Schlus,
Von ohngefähr an eine grose Wiese,
Die schöneste der Wiesen weit und breit,
Anmuthiger, als die hesperschen Gärten.
Da wallte sorgenlos und ohne Furcht,
Als wüst es nicht, wie reizendschön es ist,
Ein Schäfertöchtergen, im grünen Grase,
Das mit dem Morgenroth gekommen war,
Des Frühlings erste Kinder einzusammeln.


»Und lieg ich auch in tiefem Bann,
So kehr ich mich kein Daumen dran,«
Thät Herzog Hannes sagen,
»Die Domherrn will ich fragen.«


Debreceni sokadalom!
Nézz e képre, halld meg dalom:
Szomorú történet esett,
- Kin sok jámbor szív megesett -
E szomorú időben;
Arrul szerzék ez új verset
Ebben az esztendőben.


Ein Sarg für Tausende, liegt auf dem großen Meere der Koloß.
Und auf ihm wimmelt's jetzt von all den kleinen
Begierdewesen, die der Eisberg aufgerüttelt seit dem Todesstoß,
Die aber nicht den Tod erkennen mögen und die Gefahr verneinen.
Sie dünkten Schöpfer sich noch immer und blieben, ach, Geschöpfe bloß.


Ale darmo, ret je němý,
slovo strach s rtů plaší,
v rozpacích se dívám k zemi,
k rodné – přec ne naší.


أنا كافِرٌ وسِوايَ فيهِ بِعاذِلٍ
لا يَسْتَبينُ الصِّدْقُ في آياتِهِ
ومُصَدِّقٌ بصَحيفةِ الخَدِّ الذي
قدْ أعْجَبَ الكُفّارَ حُسْنُ نَباتِهِ


Più volte io venni sol per dimostrarti
L'intrinseco voler dello mio core,
Ma el dubio di commetter qualche errore
L'ardir mi tolse, e la memoria, e l'arte.


Kratzen müssen wir uns immer,
Kratzen im und außer'm Haus,
Und ich schlage vor: das Beste
Ist, wir kratzen nächstens aus!


Pak výkřik – a vše dokonáno.
A v chvíli té, ač vánku dech
jen mírný byl, hle! jabloň chvící
se zachvěla až v kořenech,
a větve tak se rozhoupaly,
že všechněch květů nach a běl,
jak vonný déšť v ten prostor malý,
kde žal a smutek neskonalý,
s pozdravem sledním zaletěl...


Es klippt auf den Gassen im Mondenschein;
Das ist die zierliche Kleine,
Die geht auf ihren Pantöffelein
Behend und mutterseelenallein
Durch die Gassen im Mondenscheine.


A ona doma? co to za otázku? –
vždyť slíbila mu věčnou tenkrát lásku.
A ona doma? – vy ste nevěřící,
vždyť líbal ji a ona jeho v líci.
A ona doma? – co ta krátká slova? –
vždyť jeho lásku ve svých prsou chová.
A ona doma, jak on v cizím kraji:
ji jeho slova šeptem oblétají
a jeho obraz před oko se noří,
a každou noci trápí se a moří
a každou noc, kdy z hory měsíc vstává,
mu dobrou noc, to se slzami dává.
Ba v každém květu jeho slíčná ústa
a v každé růži jeho krásné tváře,
a kde on býval, krajina teď pustá
a hodila by jen se do žaláře.
A každá píseň, kterou jindy zpíval,
kdy v oko jí se roztouženě díval,
ta je tak smutna, nemá žáru ani
a plna zpomínek a jako pro zoufání.


Laur láká, jak se za ním básník honí!
Když má jej, pozná, kterak trpce voní.


Fürsten sind das Licht der Welt und der Unterthanen Leben!
Drum wir ihnen billig auch Hertz und Licht zum Opffer geben.
So viel Licht- und Fackel-Stralen die geraume Stadt izt hegt/
So viel Leben/ Heyl und Glücke sey dir Hertzog zugelegt!


Ernőnek is, ha szép estennen
Nős életéről képzeleg,
Ülvén Etelkéjével szemben,
Lelkén ily ábrándkép lebeg.
Mit csússza-mássza e világot,
Ki meglelé a boldogságot,
S egy kedves lényben föltalált
Mindent, mi földön üdvöt ád?


Leitor, se não tens desprezo
De vir descer às senzalas
Trocar tapetes e salas
Por um alcouce cruel,
Vem comigo, ma cuidad
Que o teu vestido bordado
Não fique no chão manchado,
No chão do imundo borde
()


Vod nekonečná pláně oněměla,
i vzduch kol tichý bez hnutí a ruchu;
loď v obrysech se nad vodami chvěla
jak fantom, jako sen, jak koráb duchů.


Mir ward ein Glück, das ich höher schätzte,
Als alles Gold in Kaliforniens Ebne:
Ich hatte niemals Vorgesetzte
Und niemals Untergebne.


A na jeho vlnách bouřných
plyne matně duše Tvá,
bledě vzkvétá v jeho proudech
vodní růže – láska má.


In Rohitsch hofft ich zu gesunden,
Ob ichs erreicht, lehrt erst die Zeit,
Doch manches sonst hab ich gefunden,
Vor allem: Liebenswürdigkeit.


Dann hingerissen, aufgelöst dies Blicken,
Jubelnd wie Feuerzungen des Gerichtes,
Ihr ganzes Sein ein zitterndes Entzücken! –


Che val l'imperio aver di tutto 'l mondo
a chi le proprie voglie non affrena,
e dal senso si lascia trar al fondo?


Er schicket auß die vögelein/
Auff läre wolcken straffen;
Er mahlet jhn die federlein/
Schön vber alle massen;
Er schleiffet jhn die schnäbelein/
Er löset jhn die zungen/
Da singlen sie dem namen sein/
Gar hoch in lufft erschwungen.


Celebro todo dia
Minha vida e meus amigos
Eu acredito em mim
E continuo limpo


Fletny zvuk a těsné roucho padá,
klekněte, zde krásy velký hod!
Půvabů a vděků Iliada
rozplítá svých zpěvů chorovod.
Lidské tělo – dithyramba něhy,
růže zóry i Taygetu sněhy,
Moře krásy! Kde jsou tvoje břehy?
Venuší sta chvátá o závod.


“Várasomat árulók megattátok,
Nagy kincsemet ellenségnek attátok,
Mire benne, hogy ti meg nem holtatok,
Szégyentökre azért ti mind meghaltok.”


Amor selbst brach diese Blumen/ wo Aurora sammlet ein
Ihre Näglein/ ihre Rosen/ die bey frühem Tages-Schein
An dem blauen Himmel gläntzen/
Und ihr schönes Haubt bekräntzen.


kin beslersin bize, zulüm eski âdetişu kara t


Tu, cor mio, adunque, seco restarai;
anima sciolta, e tu n'andrai errando:
Dio scia se insieme giongereti mai.


言出勿令圭有玷
舌扪不及驷难追
阮公托醉劝进表
庞老无名受禅碑


Než routa odkvete, než skvitne vřes,
dávno už ruce spojil nám kněz –
„Na dlouhé štěstí!
žežulko! – až budem z chrámu se vésti.“


Ujjongok a szélvésszel én,
Mely fekete szárnyán felém,
Rajtam, velem rohan.
Ugy érzem, lelkem szól belőle:
Ó, vajha minden összedőlne,
Minek kölcsönzött lelke van!


Gaz szolgáló! csak nem nyugszik nyelve.
Másnap már meg e hírt terjesztgette:
Ambrus gazda honn volt, s visszatére,
Mert nem ereszté be felesége.


何许苍生望不休
翩翩皂盖拥诸侯
定山也未忘情在
更把黄州赠抚州


„Žel věčný, že jsem poznal matku svoji
a její bídu, její bol a žal,
že zakusil jsem její lásky velké!
Ach věčný žel, že kladla ve mně víru,
že v snech svých vždy mě zřela v slávy nachu,
a já jí nesměl řic’: Jsem synem prachu!


Und so schreit' ich im Tale,
In den Bergen, am Bach
Jedem segnenden Strahle,
Jedem verzehrenden nach.


Willkommen, heil'ge Nacht, in deinen Schauern!
Es strahlt in dir des Lichtes Licht dem Frommen,
Führt ihn ins große All aus engen Mauern;


Leč duše tvá jde s ní – ó ta jí neodolá! –
Jde zbožná, pokorná... Tam, v smavých tišinách,
tesklivě tajemné cos zázrakem ji volá – –
Pohnuta stane v snách...


Sieht diese Ernte in den Staub gestreckt,
Die wilden Garbenbündel blutbedeckt,


Mira di Xerse il temerario orgoglio,
Che tanto audace insuperbiva in guerra,
Come dal trono del suo regio soglio
Giace abbattuto et espugnato a terra.


Nós todos envergando essas cores sagradas
E no coração dentro do peito cada um tem uma
[namorada na bancada,
Cada um menos u
Era Fuad, que não interessava a ninguém,
E morreu tuberculoso sacrificado de tanto correr na
[extrema
É esse aqui, de nariz grande, esse turquinho fei
1946


che per virtù non si curaron fora
di vita uscire e, ciascun meritato,
quivi la fama e 'l ciel di su gli onora.


Hahaha! nač to? nač to přemýšlení?
eh, bude ze mne, děvče, filosof.
Je mnoho bídy, ale kdo to změní?
a na konec – nu, v pravdě škoda slov!
Dnes chci být vesel! – Jak se pivo pění!
a třeba ďáblu dnes bych připít chtěl! –
Ty, slepče, tam! tvé písničky jsou nudné,
rychlejším tempem! ať tvář blahem zrudne, –
rád bych dnes na vše, na vše zapomněl!


华山高耸鹊山东
一带烟霏翠接空
安石从来多雅兴
却如新妇闭车中


Laß meinen Sinnen für und für
Nichts anders träumen als von dir.
Bei dir, mein Schatz, allein
Laß mein Gemüte sein.
Laß deiner Engel Schar
Mein Leib und Seel bewachen,
Daß mir vom höllschen Drachen
Kein Unglück widerfahr.


少年来作五陵游
一掾风尘已白头
今日送君秋色里
疏钟小雨上离舟


A přece, drahá, přece, zdá se mi,
že s obrazu se stín tvůj ke mně chýlí
a že je opět jaro na zemi
a že být mohu šťastným opět chvíli,
že voní bez, kde spolu sešli jsme se,
a že je kolem vlídný, hvězdný mír
a ptačí zpěv se vzduchem chví a třese
a v podvečer šum lesů umlká.


Kein süßes Mädchen, Weib,
Dem so viel Mitleid
Vom Auge niederblickt;
Kein süßes Mädchen;
Bitter, bitter sind die Thränen
Des armen Waisen.


Ich sinn' auf Lob für Dich vergebens!
Denn, ach! die einz'ge Handlung Deines Lebens,
Durch die Du meine Achtung Dir erworben,
War die: daß Du gestorben.


Zřela, Bože, jak to vypsat,
kterak jí to k srdci sáhlo
radostí a velkým štěstím,
v kostele až nahlas křikla.


أينفى الاعتصاب بنفي سبع
وإن هطلت لهم عيني بدمع
ايرضى الحر فيكم باضطهاد
وبالتفريق منكم بعد جمع
كفانا ما لقينا من هوانه
وخذلان ومن شكوى لوجع
مضىزمن التخاذل واتحدنا
لدرء المفسدات وجلب نفع
مضى زمن التكاسل وانتبهنا
لنبذل في المصالح كل وسع
وذقنا في الإخاء لذيذ سكر
فنحن به نشاوى دون كرع
فإياكم وفلّ العزم حتى
يردد ذكرنا في كل صقع
ونقطع للترام طلاق بت
تذاكر لم تسم بطلاق رجعي
ونقرع سمعهم بصدى مقالي
أينفى الاعتصاب بنفي سبع


Vergogna! Tasii là ch'el semm anch nun
perchè cossa bajee; bajee, bajee
perchè sii vecc strangosser che morbee,
che no voeur refilavel pù nessun.


Ty zříš, co v národě se děje,
a smutně hledíš na ty reje,
jež mnohý talent provádí
a výsledek mu nevadí.


Einer roten Straußenfeder
Sagt ich eben Guten Abend;
Heil'ger Florian, da dacht ich
Dein und deiner roten Fahne.


Místa v komnatě své hezké
Popřej těmto obrazům,
Těmto milým staročeské
Vroucí lásky důkazům.


Čan-Čeng druhá bystrá hlava,
vis-à-vis ta firma jest,
bystrá hlava, přemítavá.
za svým pultem kuje lest:
„Získat si ho, nu, to chválím,
v rozpočtu se neotálím,
reklamou vše na troud spálím
pro svou kapsu naručest!“


Simplemente vienen,
me dejan y se van.
Soy infeccioso de palabra,
ácido, romántico, moderno y solo.
Cuidado a los que leen,
pueden saltar pedazos de verdad
a sus rostros.
Anoto en esta Declaración
mis bienes más preciados:
Un libro circular, una bicicleta sin frenos,
una escotilla, un pedazo de papel, una ilustración
no terminada, cigarros húmedos, árboles varios,
decenas de líquenes, ropa usada, muebles perdidos,
cosas que no recuerdo, películas mudas,
colores, llantos, risas, santos en figuritas,
lluvia, fotografías, momentos, etc.
El haber realizado un aterrizaje de emergencia
me pone en desventaja frente a todas las cosas
que impuse.
Quise encontrarme con mi padre
y este detuvo su sombra en una estación.
Sus piernas enrarecidas dejaron de caminar,
su boca dejó de moler,
su angosta espalda dejó de sostenerlo.
Por eso,
vacíenme, despídanse pronto.
Nada de discursos o de semejantes neutrales.
No flores,
no paraguas ni canciones.
Tal vez una simple oración de un santo modesto.
Declaro algunas cosas que hice:
Conocí a Venus, fabriqué cosas inusuales,
maté en sueños, vi ángeles, compré libros
de
aritmética que odio, subí a mi verdad,
inventé una mentira, callé para siempre.
Con fecha de hoy firmo esta Acta
en nombre de mi delicada razón.
Me declaro feo, usado, tieso, odioso,
impío, mojado.
Quiero ser tú,
no quiero ser yo.


El agua blanda en la peña dura
faze por curso de tiempo señal,
a la rueda rodante la ventura
transmuda e troca el genio humanal


But shall I hide your real praise,
Or tell you what a nation says?
They in your infant bosom trace
The virtues of your Royal race,
In the fair dawning of your mind
Discern you gen'rous, mild and kind,
They see you grieve to hear distress,
And pant already to redress.
Go on, the height of good attain,
Nor let a nation hope in vain.
For hence we justly may presage
The virtues of a riper age.
True courage shall your bosom fire,
And future actions own your Sire.
Cowards are cruel; but the brave
Love mercy, and delight to save.


Mně Veronika porodila syna.
Podivný pocit tehdy ve mně vznik’,
jak slaboučký jsem zaslech’ jeho křik,
drobounké viděl, neforemné tělo:
jak neštěstí by v dům můj přicházelo.
V čem neštěstí to, nemohl jsem říc’.
Vše šlo přeci dobře, nestalo se nic.
Však pocit ten byl – zpola jen tak snem –
jak mrtvý v dům by navracel se sem.
Mně nepřipadal jako vlastní syn,
půl strašidlo, půl mrtvého to stín:
rys každý tváře nový
znak podoby měl po bratrovi.
Každičký týden, jak rostl hoch,
podobu větší jsem rozeznat moh’.


أشتاق لأهلي وأوطاني وقد ملكت
دوني وأفنى الردى أهلي وأحبابي
فأستريح إلى رؤيا القبور ففي
أمثالها حل إخواني وأترابي
ولست أحيا حياة أستلذ بها
من بعدهم ولحاق القوم أولى بي


Hamar átfutá az írás foglalatját,
Hamarabb a halál színe ábrázatját,
Lehanyatlott búsan egy nagy zsöllyeszékbe,
A könnyü levelet sem bírá kezébe’:
Könnyü volt a levél, de nehéz a bánat,
Melyet Károly abban külde rokonának,
Olasz herceg volt ez, más nevén Durazzó;
Végtére Lajosból így töre ki a szó:


Nichts als Dornen sind geblieben,
Und die Blum' ist worden Koth.


Sotva pad, měřičským drásali dlátem:
tudy měl jíti a tudy!
Házeli po něm blátem.


A föld alól a gyors csirák,
kidugják fejüket,
a fák, mint boltos áruját,
kirakják a rügyet,
kamaszok arcán pattanás,
férfiajkon a csók,
mind egy repeső kapkodás,
a szoknyák lobogók,
s már itt és ott fölhangzanak,
elűzve kínt, fagyot,
a szívbe húzódott szavak,
eszmék és kardalok.


csitt! most ki nevetlek,
Nem szereted? én meg téged nem szeretlek!


Nicht rechet euch, laßt Gott die Rache hin,
Daß er, der Herr, zur Straffe könne ziehn
Die Böses auff euch dencken;
Im Fall dein Feind von wegen Hungers klagt,
So mach' ihn satt; wenn er nach Trancke fragt,
So solstu ihn auch träncken.


But O how short My Interval of Woe!
Our Griefs how swift; our Remedies how slow!
Another Nymph (for so did Heav'n ordain,
To change the Manner, but renew the Pain)
Another Nymph, amongst the many Fair,
That made My softer Hours their solemn Care,
Before the rest affected still to stand;
And watch'd My Eye, preventing My Command.
, She so was call'd, did soonest hast
To grace my Presence:  went the last:
was ready e'er I call'd her Name;
And tho' I call'd another,  came.


So treibt er, was er mag, und ist es schnöde,
Er denkt getrost: selbst Gottes Aug' im Himmel
Weiß im Gewühl dich nicht herauszufinden.


Wie steigt ihr Busen von Entzücken!
Laß nach! du Brust wirst mich erdrücken!
Seht, Götter, seht,
Wie sich der Busen bläht!
Wie mich der lose Busen drückt!
Mein bester Fittig ist zerknickt.


Prošel branou – čítá nyní
svoje kroky, kudy jde,
náhle stanul v pusté síni,
pozved’ rýč a řek’ si: Zde!


Er schlüpfte durch einen schmalen Felsengang,
Er tappte sich einen finstern Pfad entlang –
Sie glomm in Höllenlicht! Er rief: ›Wie schön!‹
Die Treppe brach mit donnerndem Getön.


Guardici ancor da Goro e' suoi fratelli,
perch'è barbier che 'ntacca altrui la pelle
e sempre par ch'a tempo egli sguinzagli.


Was aus dem Borne quillet,
Der nimmermehr versiegt,
Was ihnen selbst verhüllet
Im tiefsten Herzen liegt,


Jehovah, es bleibt dein, was du mir gabst und gibst!
Mein Jesus hat es mir aus deiner schos geschenket.
Lasse mich würdig dich, Vater, erheben
Zeitlich, ewig unter allen thronen!
Allerbarmhertzigster freundlichster Schöpffer!
Liblichster Jesus, mein Erlöser!
Heiligster ursprung der heiligen Geister!
Sihe, dein Knechtchen ist gantz dein Opffer.
Mein gantz ist meine heb nach seele, geist und leib!
Imehr du mir darreichst, imehr ist darzureichen.


a pak o ní ve svých časopisech dvou,
které nabídly jim věrnou službu svou,
dithyramby pěli nadšenými slovy.


Daleko někde zrají révy –
Však u nás o tom nikdo neví...


Le glaive qui les fit illustres bat leurs flancs ;
Elles rêvent de gloire aux fiers accents du barde,
Et la verveine en fleur presse leurs fronts sanglants.


Wenn ich den Namen Ungarn hör,
Wird mir das deutsche Wams zu enge,
Es braust darunter wie ein Meer,
Mir ist, als grüßten mich Trompetenklänge!


	Poi ogni bene farà su salire
il glorioso e nobile stendardo
del santo che tra' gigli ebbe a fiorire;


A den zmizí posunutý druhým,
Strach a naděje k ní stejně jdou;
Druhý den – mře matka bojem tuhým,
Večera co záře oči mrou:
I den třetí k západu se kloní,
Již i orloj strašnou dobu zvoní.


Was ich hab an Macht auff Erden,
Gott, ist deine Gnad allein,
Denn du lässest deiner Herden
Mich nur einen Hirten seyn,
Laß mich bester massen
Sie in Auffsicht fassen,
Und in stets genawe Hutt
Eines jeden Gutt und Blutt.


Was treibt dich umher in der Frühlingsnacht?
Du hast die Blumen toll gemacht,
Die Veilchen, sie sind erschrocken!
Die Rosen, sie sind vor Scham so rot,
Die Lilien, sie sind so blaß wie der Tod,
Sie klagen und zagen und stocken!


Tutti e Cristiani seguitâr costoro,
salvo che quattromila cinquecento,
che a Roncisvalle feciono dimoro,
che stettono a guardare el fornimento
e corpi morti e l'altro lor tesoro,
ch'era nel campo, di gran valimento.
Carlo cogli altri nel nome di Dio
infino a Saragoza gli seguio.


Klamm sind meine roten Hände,
Sie vermögen kaum zu schreiben:
Daß der Sommer nun zu Ende...
Daß selbst Dirnen mir nicht bleiben...


Hombre soy de las islas
que toma el sol y bebe lejanías
sentado en las terrazas de la mar.
Mas, ¿por qué tantas puertas
interiores cerradas,
tanta arena de oscuridad en la sangre,
tantas sienes
que murmuran esperanzas que desconozco?
¿Y esa voz,
esa otra voz que nos desnuda,
que nos solidariza con las olas
y grita en la garganta de otros hombres,
es sólo risco,
aulaga,
sed o contrapunto mío?
Alguien me está llamando desde adentro,
alguien que no consigue abrir mis ojos
aunque su aliento ronde mi palabra,
tan cercano a la orilla de mí mismo
que me debo alejar de mis rumores
para poder oírmelo en los labios.
Sé que no es soledad, que tiene un nombre
que se parece mucho a rebeldía.
Huya de mí el descanso hasta que horade
en todas direcciones las montañas
y brote al fin esta palabra huida
en el canto del agua liberada.
Aún no sé si la distancia es llanto.
Distancias en el mar no son las mismas
que las de tierra firme, bien atadas
a nuestros pies. Las otras, las del mar,
son más veloces
y no se les da fin, no se aproximan.
Por eso lloran, se nos van llorando
su poca vecindad, su nomadismo,
que no puede tomarnos en los brazos
para subirnos hasta nuestro sueño.
Mas creo que tal vez sea sonrisa
mucho mejor que llanto esa distancia
que nos abre la puerta en ese muro
que esquiva la esperanza de encontrarnos.
Y sólo sé que soy melancolía
cuando le miro el rostro a esas distancias.


Noch fühlt sie nicht den Rausch der Wonne, sie schreckt die Gegenwart,
Sie fühlt sich schwach, denn sie ist feige und ahnt, was ihrer harrt.


Ché s'el advien che Dio pur qui te parca
per sua pietà la colpa, el pur conviene
la pena e 'l fallo andar de una mesura.


Nancy with resistless art,
Always humourous, gay, and witty;
Has talk'd herself into my heart,
And quite excluded tuneful Kitty.


At length with timid foot the bridge she past,
And to her guardian knight clung fearfully,
While many a doubting glance around she cast,
If still her watchful dove she might espy;
Feebly it seemed on labouring wing to fly,
Till, dazzled by the sudden glare around,
In painful trance it closed its dizzy eye,
And had it not fair Psyche's bosom found,
Its drooping pinion soon had touched the unhallowed ground.


Werft schnell zu Füßen Euch
Der Dame von Blonay,
Ihr Lächeln anmuthreich
Bekehr' auch Euch zur Eh'.


Du fassest jetzo deinen Wanderstab,
Und wallest deines Vaters Giebel zu.
Nun sage, wirst du wohl auf jeder Flur
Mit Blumenpflücken weilen? Wirst du dich
In jeder Quelle spiegeln, dich, zu ruhn,
In jedem Schatten niederwerfen? Nein!
Des Vaters Harren, und der Mutter Wunsch
Dich bald zu sehn beflügelt deinen Fuß.
So wirf einst jedes Lied, das dir geräth,
Schnell über deinen Rücken, sieh nicht um,
Sieh nur vor dir hin, wo ein neuer Sproß
Für deine Schläfe dir entgegengrünt.
Bald laubt sich hinter deinen Pfaden her
Ein junger Eichenhain für dich empor.
Du siehst ihn nicht; allein ihn sieht dein Volk,
Und preiset deine Lieder desto mehr,
Je mehr du selbst von deinen Liedern schweigst.


A tétlen búsulótól elfordul a szerencse,
És meg nem könyörülnek őrajta semmi mélyek,
Sem fenn az égi szférák őnéki nem zenélnek...


hay una sola grieta
decididamente profunda
y es la que media entre la maravilla del hombre
y los desmaravilladores
aún es posible saltar de uno a otro borde
pero cuidado
aquí estamos todos
ustedes y nosotros
para ahondarla
señoras y señores
a elegir
a elegir de qué lado
ponen el pie.


Jakob erwacht und blicket hin,
Konrad geht still im Schlaf auf ihn,
Als wollt er ihn verfolgen,
Da springt er auf vor dem Gespenst
Und sucht nach seinem Dolche.


Pak se nám tu bude rozvíjeti
před očima život domácí,
jaký vede lid náš v tichém kraji,
jak vždy doufá, mysli neztrací.


居士乘闲养就痴
争如灵鹊自知时
不从楼上求新巧
却向船中赋拙诗


Es war daheim auf unserm Meeresdeich;
Ich ließ den Blick am Horizonte gleiten,
Zu mir herüber scholl verheißungsreich
Mit vollem Klang das Osterglockenläuten.


Pilatus heftet oben an
Ein Überschrift, die jedermann,
Der bei dem Kreuz gewesen,
Hebräer, Römer, Griechenland
Und wer Vernunft hat und Verstand,
Gar wohl hat können lesen.
Die Krieger nehmen ihm sein Kleid
Und teilen sich diese Beut,
Der Rock bleibt unzerstücket;
Er wird dem Los anheimgestellt,
Des soll er sein, wem jenes fällt;
Laßt sehen, wem es glücket.


But let us leave the warm and cheerful house
To view the bleak and dreary scene without,
And mark the dawning of a Winter day.
The morning vapour rests upon the heights
Lurid and red, while growing gradual shades
Of pale and sickly light spread o'er the sky.
Then slowly from behind the southern hills
Enlarged and ruddy comes the rising sun,
Shooting askance the hoary waste his beams
That gild the brow of every ridgy bank,
And deepen every valley with a shade.
The crusted window of each scattered cot,
The icicles that fringe the thatched roof,
The new-swept slide upon the frozen pool,
All keenly glance, new kindled with his rays;
And even the rugged face of scowling Winter
Looks somewhat gay. But only for a time
He shews his glory to the brightening earth,
Then hides his face behind a sullen cloud.


Komm nieder, laß es schallen, hoher Sprecher!
Von deinen Sternen komm herab ins Tal!
Du Ehrenzünder, komm! Du Schandebrecher,
Komm mit dem allerschwersten Donnerstrahl!
Des Vaterlandes Mahner, Warner, Rächer,
Auf deutscher Erde rede noch einmal:
Wo Kleinste um das Größte sich befehden,
Da sprich zu uns in lautsten Himmelsreden!


Aus forcht sie doch, besunnen,
füllten den brunnen zu mit ert,
besorgten, das unzifer
kem heraus, brecht sie in beschwert.
darnach machtens ein gwonheit seint,
das ieder breutgam muß ein fuder füren
Ertrichs auf disen brunnen,
wan er hochzeit gehalten hat;
des ist ein hoher bühel
ietz worden an der selben stat.
seither sint all Fünsinger feint
den krebsen, tunt ir keinen mer anrüren.
Wan einer heut betagen
zu Fünsing schrie: »krebs feil! krebs feil!«
er wur von in erschlagen,
wo er ir tet erharren.
darum haben noch mit in heut
mancherlei satzwerk etlich leut,
wie man spricht: »ein narr machet zehen narren.«


Er ist es, der im Lied des Dichters webt,
der in des Denkers Stirn zum Höchsten strebt.


Chi ha l'acque e i fructi, a forza non digiuna;
ogni altra fame, ogni sete, è mendosa
quando sopra il bisogno ci importuna.


Y reía por unos cuantos
y reía con unos cuantos
mirando el día
desde su sonrisa
detrás de su enorme bigote
altanero,
fortaleza de trabajo.
Y reía por unos cuantos
y reía con unos cuantos
contando las anécdotas
agrupadas por experiencias
extendiendo sus secretos
compartiendo sabiduría,
conocimiento.
Conocimiento puro
publicaba
en labios de rostro inmaduro
sin querer en su vida
un crecimiento guardado,
enterrado.
Y reía por unos cuantos
y reía con unos cuantos
comiendo asado
reunido con colegas
parloteando proyectos
payaseando muecas,
gestos.
Gestos amistosos
regalaba
en abrazos con viejos compinches
sin correr en el tiempo
de un reloj presuntuoso.
Y porque el tiempo
               se equivocó
porque el destino
               se equivocó
y los nuevos dioses
               se equivocaron
y los doctores
               se equivocaron,
sin quirófano,
sin remedio,
apresurados lo abrieron
delicadamente cortaron,
lo cocieron
¡Hay! ¡Cirujanos equivocados!
Ellos se lo llevaron.
Cirujano que opera cuerpos,
tarde
con luz última,
casi suspiro,
con horas largas prestadas,
camilla de metal frío,
latidos con debilidad de despedida,
ángeles risueños esperanzados
abriendo un camino eterno,
alejado.
O simplemente,
cortaron oportunidades,
almanaque terminado
que quiso ese día
un himno sonara.
Y reía para unos cuantos
y reía con unos cuantos
despidiendo un amigo
despidiendo un hermano
despidiendo un padre
todos nosotros nos encontramos
llorando sin reír
recordando.


Znáš onu zem? Za světem kdesi leží,
a co den lidí na tisíc k ní táhne,
ten s vráskou v tváři, a ten ještě svěží,
a co ten pláče, druhý po ní prahne.


Die goldne Wolke, aufgelöst in Thränen,
Stürzt ihrer Mutter an das Herz, dem Meer!
Zugvöge! flattern durch die Luft mit Sehnen,
Wie loses Laub vom Herbstbaum, irr umher!


Und hätt' ich auch Alles den Armen gegeben
Und müßt' ich nun selber von Almosen leben,
Und wollt' ich kein Lämmelbruder nicht sein,
So hielten sie Alles für Trug und für Schein.


Voy a Sevilla, porque un mismo río
las lágrimas de entrambos lleve y vuelva,
creciendo el mar que ensancha el margen frío.


Du, dem nie im Leben
Ruhstatt war, noch Haus;
Ruhe nun, du Müder,
Ruh im Tod noch aus.


Jako by ty struny v duši,
jak je rvaly divé žaly,
a jak vášně hrály na nich,
dávno, dávno popraskaly.


Mi sombra posa en las esquinas,
espera a algún caminante desprevenido,
se acostumbra a recorrer las aceras
de un extremo al otro,
como errante, como yo,
siguiéndome por siempre
como si no tuviera a dónde ir.
Qué importa si voy o vengo,
o adónde voy cuando deambulo,
si gano siempre al contado
lo que pierdo en otras manos.
Y si no soy yo lo que soy,
si no soy yo el que soy,
entonces, ¿quién lo será?


Haut und Haare Mene Tekel
Von der Stirne bis zur Zeh;
Mich durchschauert schon der Ekel,
Wenn ich deinen Schatten seh.


Zamyslil se chvíli starý Merlín,
usmál se, jak bylo jeho zvykem,
pak se vzchopil, stoup’ do středu jizby,
roztáh’ v levo, v pravo ruce svoje:
„Vystupte a nebojte se, děti!“
zavolal a z jizby po levici
vyved’ hocha, strážce keře růží,
a pak z druhé jizby po pravici
vyved’ bledou, chvějící se dívku,
s lístkem růže ve vrkočích zlatých.


Io non lasciai per amor vostro troppo
Gano allegrar di Bradamante presa,
ché venir da Valenza di galoppo
feci il signor d'Anglante in sua difesa;
et or costui che credea sciorre il groppo
di Gano, e far alle guerriere offesa,
a vostro onor udite anco in che guisa,
con tutti i suoi, trattar fo da Marfisa.


Io non credea che Amor fesse crudele
Un cor di donna di pietà nutrito,
Discesa in terra dal celeste sito,
In vista da far dolce un cor di fele;


Libera me dalla mort'aspra e dura,
com'a Lazar facesti,
quattro dì stato nella sepultura,
ch'a vita e' riducesti;
e come tu rendesti
a quella vedovella el figliol morto,
così del camin torto
libera me, clemente Creatore.


Die Red' ist vns gegeben,
Damit wir nicht allein
Vor vns nur sollen leben
Vnd fern von Leuten seyn;
Wir sollen vns befragen
Vnd sehn auff guten Raht,
Das Leid einander klagen
So vns betretten hat.


En esta breve tabla,
discípulo de Apeles,
cual yo te la pintare,
retrátame mi ausente.
Retratada cual sale
al punto que amanece
tras unos corderillos
al valle a entretenerse.
Suelto el trenzado de oro,
y al céfiro, que leve
volando licencioso
le ondea y le revuelve.
Encima una guirnalda,
que sus tranquilas sienes
de púrpura matice
con rosas y claveles.
De do con aire hermoso
de majestad alegre
la tersa frente asome,
cual reluciente plata
salga la blanca frente.
Y para que le pongas
la gracia que ella tiene
la cándida azucena
darate olor y nieve.
Luego en las negras cejas
tu habilidad ordene
la majestad del arco
que nace cuando llueve:
Y al traidor Cupidillo
podrás también ponerme,
que en medio esté asentado
y el arco a todos fleche.
Los ojos de paloma
que a su pichón se vuelve
rendida ya de amores,
y un beso le promete;
Las niñas haz de llama
que bullan y se alegren,
y a Amor que como un niño
jugando en torno vuele.
Después para que apague
los fuegos que el enciende,
la nariz proporciona
tornátil y de nieve.
Y luego entre los labios
deshoja mil claveles,
que nunca puedes darle
la púrpura que tienen.
Su boca... pero aguarda,
primero van los dientes
de aljófares menudos,
que unidos no discrepen:
Y dentro has de pintarme
cuando la lengua mueve
como un panal que afuera
destile hibleas mieles.
Las Gracias como abejas,
que con susurro leve
volando en el verano
en torno van y vienen.
Y al lado de las mejillas
dos rosas, como suelen
quedar cuando sus perlas
el alba en ellas llueve.
Cargando todo aquesto
con proporción decente
sobre el nevado cuello,
que mil corales cerquen.
Los hombros de él se aparten,
y en el hoyuelo empiece
el relevado pecho
tan albo que embelese.
Con dos bullentes pomas,
cual deliciosas fuentes
del néctar regalado
de la mansión celeste.
La airosa vestidura
de púrpura esplendente,
las puntas arrastrando
que el campo reflorecen.
Encima un bien rizado
pellico, y que le cuelgues
mil trenzas de oro y seda
que su opulencia ostenten.
Pero ¡ay! déjalo, amigo,
que tú pintar no puedes
tan celestial sujeto,
por mucho que te esmeres.
Y yo a sus brazos corro,
donde el Amor me ofrece
el premio de mis ansias,
y el colmo de sus bienes.


Chopivše se Nikodéma,
Odvedli jej do vězení,
Z něhož aby šťastně vyváz’
V zmatku na to povstalém,
Z celého mu srdce přejme!


Wer hören mag, der höret
Mich oft von alter Zeit:
Wer da und dort verkehret,
Wer dies und das verneut.
Ich weiß des Krams nicht minder,
Als unsers Kirchturms Knopf;
Das Neue nur, ihr Kinder,
Behalt' ich nicht im Kopf.


Mon cas se rit de ton orgueil,
Étant fier et de grand courage.
Tu peux bien en faire ton deuil.
Mon cas se rit de ton orgueil
Comme du chat qui n'a qu'un œil,
Et le voue au « dernier outrage ».
Mon cas se rit de ton orgueil
Étant fier et de grand courage.


Kanst du diß sonder Wehmuth sehn?


Sey zum Bundestags-Gesandten
Heut ernannt von Zechverwandten.


Každý lístek jedno srdce –
sterá přání k němu viň,
žití v bouřném hodokvasu
urve je, pak v stopu času
zahodí a zvolá: „Zhyň!“


Rci nám, z jaké's přišla říše!
Z pozemských ty nejsi děv;
Bůh tě seslal s nebes výše...
Nuž, nám zprávu z ráje zjev!


Protož toužebný se pohled vznáší
K vám, vy řeči naší zvěstové!
A ty vaše sochy v církvi naší,
Fernandovy přízně svědkové,
Snad jsou národnosti bohdá blažší
V zemi české svatí věštcové;
Snad jsou rukojemstvím darů nových
Z blahodárných rukou Fernandových!


Du siehst geschäftig bei dem Linnen
Die Alte dort in weißem Haar,
Die rüstigste der Wäscherinnen
Im sechsundsiebenzigsten Jahr.
So hat sie stets mit sauerm Schweiß
Ihr Brot in Ehr und Zucht gegessen,
Und ausgefüllt mit treuem Fleiß
Den Kreis, den Gott ihr zugemessen.


Encanto de sus padres, terror de los ajenos
  Era el guarín Chanchito, galán como un barril;
Pesaba cinco arrobas, poquito más o menos,
  Pero en habilidades pesaba más de mil.
Esto pasó, señores, en tiempos ya olvidados,
  No en estos tan presentes en que escribiendo estoy;
Pasó cuando los cerdos eran bien educados
  Y no puercos cochinos como los vemos hoy.
Los padres de Chanchito eran de alto copete
  Y de coche y derroche, en fin, gente de pro;
Cochinos que gruñían con cierto sonsonete
  Como de «¡Puf, apártense, no hay otro yo que yo!»
Entonces no se usaban estas carnicerías,
  Y eran artes incógnitas chorizos y jamón,
Atroces invenciones de más recientes días
  En que a la carne humana cogimos aversión.
Tía Gocha, vieja hermana del padre de Chanchito,
  Era una solterona más rica que el Perú,
Y dijo al buen Gochancho: «Traedme al sobrinito
  El miércoles, sin falta, que tengo un ambigú».
Llegó el ansiado miércoles; y criadas y criados
  Iban atropellándose solícitos doquier
Para vestir el párvulo; y escúchanse altercados
  De voces disputándose llenar ese deber.
Pero Chanchito estaba hecho un berrín, frenético,
  Chillando y dentellando sin reparar a quién.
Salir le repugnaba; y repugnancia y cólera
  Sólo eran porque entonces le suplicaban «Ven».
Para aplacarlo enviaron por juegos y confites
  Y su papá buscándolos de tienda en tienda fue,
Y a fuerza de juguetes y de tomes y quites
  Chanchito se distrajo y les repuso «Iré».
Vestirlo, con todo eso, fue empresa de romanos;
  Empalagó, dio mucho, muchísimo que hacer;
Y cuando estaban listos, con guantes en las manos,
  El tiempo descompúsose y comenzó a llover.
Taita Verraco exclama: «¡Aguarden! —Hechos sopa
  Llegamos a la fiesta marchándonos así,
Y fuera grosería llevar lodo en la ropa.
  ¿Qué dices tú Chanchito: vamos en coche?»—«Sí».
Pronto llegó al vestíbulo el barnizado coche
  Y pajes de librea al frente y atrás dél
Y antes de que sonaran las siete de la noche
  Partió con sus señores a trote de corcel.
Mas dio y majó Chanchito sacando la cabeza,
  ¡Y adiós! la portezuela de súbito se abrió
Y al lodo va el estúpido, y queda de una pieza
  Negro de hocico a patas como jamás se vio.
Rompen en carcajadas vecinos y mirones
  Al verlo sucio y feo cual una vil sartén,
Y todos dicen: «¡Bueno, que vivan los jabones!
  ¡Toma, para que aprendas, lo mereciste bien!»
Pescáronlo del fango, zampáronlo entre el coche
  Cual contagioso vómito que a todos
alcanzó;
Y oyendo silbos y hurras, picando a trochemoche
  En retirada rápida la expedición volvió.
Vistiéronlo de limpio tras una larga friega
  Y el competente gasto de almohaza y de jabón.
El niño dio de nuevo impertinente brega
  Pero, por fin, llegaron en regla a la función.
Comiéndoselo a besos lo recibió tía Gocha
  Y su mamá le dijo: «No te comportes mal;
Aquí la menor falta se observa y se reprocha,
  Y es grave la más mínima en gente principal».
Entraron a buen tiempo, ya hirviendo el chocolate,
  Y en torno de ancha mesa sentáronse al festín,
Mas ¡ay! al primer sorbo (que les quemó el gaznate)
  Hizo otra de las suyas el infernal gorrín.
Plato y cuchara y jícara saltaron contra el suelo,
  Raudal chocolatífero rodó por el tapiz,
Tía Gocha dio un gruñido, y dijo al mocosuelo
  «¡Nunca otra vez en casa me asomas la nariz!»
Chanchito que tal oye empínase en su silla,
  Agarra la bandeja del mojicón y el pan,
Y ¡zas! como metralla que zumba y acribilla
  Contra la blanca trompa de doña Gocha van.
Levántanse los huéspedes en súbito tumulto
  Gritando enrojecidos y bravos como ají:
«¡Señora! es un escándalo, un crimen, un insulto
  ¡Traer a este canalla y sentárnoslo aquí!»
—«Señores, —repuso ella—, mirad que es mi sobrino;
  Cochambra y Gochanchito se han esmerado en él,
Y nunca, en tantas veces que a divertirme vino,
  Comió con el cuchillo ni salpicó el mantel.
»Sigamos, no dejemos enfriar el chocolate.
  El niño va a portarse; por su honra volverá:»
Y en esta inteligencia sentose el botarate
  Y empieza la merienda tranquilizados ya.
¡Ay, breve tregua! el nene se columpió en la silla
  Y juntos nene y silla, de espaldas, ¡trun! se van,
Y arrastran en su séquito mesa, mantel, vajilla.
  Miel, leche, caldo, aceite, chocolatera y pan.
Tía Gocha se accidenta, Cochambra se desmaya,
  A uno le dio epilepsia, al otro indigestión;
Y llegan criados, criadas, la cocinera, el aya
  A ver si es terremoto, fuego o revolución.
Atónitos, sonámbulos hallaron a los huéspedes,
  Con hipo energuménico que impídeles hablar,
Y al dije de Chanchito riendo contentísimo
  Jugando con los panes cual bolas de billar.
De allí voló a esconderse en el jardín de Gocha,
  Buscáronlo enojados, y encuéntranlo por fin
Bailando una cachucha, y tal, ¡Virgen de Atocha!
  Que no quedaron flores, ni yerba, ni jardín.
Aquí sí, ¡tente gracia!—Gochancho dijo:
«¡Tráiganmelo!»
  Y una azotaina diole, al fresco, al natural,
Tan eficaz e higiénica que desde entonce el párvulo
  De puerco sólo tuvo la culpa original.
No reincidió en los crímenes que referí al leyente
  Ni en otros que he callado por no escandalizar,
Y en vez de ser la cócora y el asco de la gente,
  Convites y regalos le enviaban sin cesar.
Ya no hubo que decirle dos veces una cosa,
  A todo adelantábase, no rezongaba un no;
Trataba a su mamita como si fuera diosa,
  Y nunca una jaqueca ni enfado le causó.
El mismo levantábase amaneciendo el día,
  Y en todo no se ha visto mayor puntualidad;
Extremo era su aseo, su aplicación manía,
  Perfectas sus maneras, su dicho la verdad.
No supo darse gusto mortificando al prójimo;
  Ancianos y mujeres eran santos para él;
De nadie murmuraba ni se mofaba irónico,
  Ni hipócrita adulaba, ni traicionaba infiel.
A nadie provocaba, que es cosa de beodos;
  Pero llegado el lance se supo sostener,
Y necesariamente lo respetaban todos,
  Y nadie osó desviarlo del rumbo del deber.
En fin, ¡quién lo creyera! aquella bestia indómita
  Se hizo mejor que muchos con su uso de razón.
Y ¿habrá niño tan bestia que necesite látigo
  Para volverse gente y hacer su obligación?


Das Herz ist unser Rohr, die Liebe Kraut und Lot,
Der Zunder guter Will; zieh los, so triffst du Gott.


山衔幽径碧如环
一壑风烟自往还
不似武陵流出水
残红那得到人间


Und dem kahlen Baum im Winter
Seht ihr's auch nicht an sogleich,
Daß er einst so fröhlich grünte
Und an Blüth' und Frucht so reich.


Keines Menschen Seele soll erkunden,
dass ein Weib gekommen in die Tenne:
morgen sollst du meine Gattin heissen ...
Schlafe nun bis an den andern Morgen!


لقد جمع المعشوق قلبي بنونه
وفي قلب قاف فاق فضلا بما وصف
وفي واوه خمس الحواس ترفّعت
وجرّ بلام البعد قلبا به ألف


Merke sich das der Bescheidneren Tadler,
Keck ist der Käfer, und kühn ist der Adler!
Haben die Götter dir Schwingen versagt,
O so geh nicht auf ätherische Jagd!


雨洗明河画扇收
胡床露冷药阑秋
墙阴未得中庭月
一点萤光草际流


Rosmarin,
Rosmarin,
Blasser, blauer Rosmarin
In meinem Garten steht, o seht,
In meinem Garten steht.


Megalkuvás iránya most a kornak;
Ábrándnál egy kis állás többet ér,
Egy zsíros konczért százan marakodnak,
Hogy egynek jusson mentül több kenyér.
Az igazságot, elvet megtagadják,
S ki értük harczra kelne, nincs olyan,
Csak szóvirág ma a magyar szabadság
S az érte hősen ontott vérfolyam.


Wieder deine schwarzen Augen
Seh' ich flammen über mir;
Aus dem Grab, mein Blut zu saugen,
Steigst du nächtlich als Vampyr.


Decir que en los convites excediendo
se estraga el huelgo, como en su frecuencia
de tu rara templanza te desvíes,


Und jenes Ohr, das einen Ring der Schönheit in das Ohr gehangen,


se già non cangia stil, com'ella suole,
per consolar il cor, che si consume
in urla, stride et in rabbiose schiume:
ché così fa Amor, chi ben lo cole.


Miért kelsz újra, vágy, hová merengsz,
Szavakba sírni az elmondhatatlant?
Dalt, mely már éteri magasba leng,
Tud a hangszer, melynek a húrja pattant.


Wenn du ein Herzenslied anhebst zu singen,
Dann quillt es alles heraus voll innerlichem Wohllaut,
Und du bist reich an Schönheit
Und an Gedankentiefe wunderbar
Wie Meerleuchten.


a víš, že dnes jsi pomazaný Páně
a velký vůdce náš a pán a král,
je těžko vyslovit se, Šimone!
My oba chybili jsme v jedné věci,
my oba přehlédli jsme maličkost,
jež v balvan vyrostla nám nad hlavou
a hrozí zdrtit nás. Jen Říman může


Po půl stalet tatáž jako kdysi,
ospalá a hluchá, neměnná,
tak jako své nezjinačí rysy
do basaltu vrytá písmena.


Der Fels springt von einander,
Ein bunt Gewimmel drein,
Man sieht Gestalten wandern
Im wunderlichen Schein.


Nem voltak hősibb társaim
Soha, mint a mostaniak,
Fejükön az éjféli holdfény
Eget-verő, fényes sisak,
S fejüket friss sírból hozták föl.


Vyšli jsme v úsvitu. Řinčela zbraň.
Helmy se blýskaly, zpívala pláň,
zvuk naší polnice nesl se v dál,
kůň náš se vzpínal a východ plál,
ku předu volala láska a hněv,
červánky rděly se jako krev...


Then higher bring the fair ingenuous mind,
By her auspicious aid refin'd;
Lo! not an hedge-row hawthorn blows,
Or humble hare-bell paints the plain,
Or valley winds, or fountain flows,
Or purple heath is ting'd in vain:
For such the rivers dash their foaming tides,
The mountain swells, the dale subsides;
Ev'n thriftless furze detains their wandering sight,
And the rough barren rock grows pregnant with delight.


食桃唾核长桃裁
又见桃花此日开
雨露既深还食实
不妨终岁事栽培


Jak té luny světlo cudné,
Má je čistá duše vezdy;
A myšlénky moje kludné,
Jak ty tam planoucí hvězdy.


Wandelt eure Klag in Singen!
Ist doch nunmehr alles gut.
Trauern mag nicht wiederbringen,
Was im Himmelsschoße ruht.
Aber wer getrost sich gibet,
Ist bei Gott sehr hoch beliebet.


e vede ancor, se a lei non dricciai il piede
nel suo mal contagioso, pur soccorsi,
ma al mio signor non potea romper fede:


Když spát jde Beethoven, lehounká Muza vstává,
gázové sukničky rozkošně podkasává,
pohlíží v zrcadlo na dílo umělecké
určené v životě jen pro radosti světské,
hladí si kadeře, ňadra i šíji bílou,
do výšky pozvedá svou nožku rozpustilou
a jak by opila se u pramenů Lethe,
zašeptá opojně: Ó, kabarete!


O daß mir, o Dorf, in deinen Schatten
Meines Lebens Bächlein
Ungesehn verränne, rein wie jener
Wiesenquelle Silber.


A jedou dál až po skály,
kde zlatý pramen prýští,
kde dívkám zlaté pokály
se bílou rosou blýští.


De helle döhr hestn vp gedann
vnd dyn gefangen vth gelann,
Du herschest, herr, gewaldichlick
inn dynes ewigen vaders ryck.


A tehén megkergetett,
Vén Mirígy volt a tehén.


Seva foeura de mì d'ona manera
che no sont staa mai pù tanto dannaa!
Ghe voo adree infuriaa
de per tutt foeura e dent per la calchera;
no scolti pù nagott,
no doo a trà pù a reson, vedi lee e lu
on bott a brasciass sù,
e mì giò ona firada de cazzott.


Denn die Lieb ist einmal Poesie –
Beider Wesen nicht zu definiren!
Ungenügend all Philosophiren,
Nur mit Aug und Ohr begreifst du sie.


„Ohleduji lid svůj v každém roce,
Jak o vlastní blaho svoje dbá;
A on sobě pořád přízi tká,
V jejíž zmotky zle se pozamoce.


Laissant sa mule à petits pas s'en vint l'amante
A petits coups le vent défripait ses atours
Puis les pâles amants joignant leurs mains démentes
L'entrelacs de leurs doigts fut leur seul laps d'amour


Himmelan! Höher noch
Muß ich mich schwingen:
Könnte zum Herren doch
Völlig ich dringen.


Za hvězd svitu, milenko má,
bloudívávám krajinou,
vzpomínky na shaslou lásku
mojím srdcem lehce dmou.


Ihr schwatzt befrackt hoch vom Katheder
Von alter und von neuer Kunst,
Von Fleischgenuß und Sinnenbrunst,
Und gerbt nur Leder, altes Leder.
Ihr laßt um jede Attitüde
Ein weißgewaschnes Hemdchen wehn;
Denn um die Schönheit nackt zu sehn,
Sind eure Seelen viel zu prüde.


Na moje rány a na moje žaly
kdyby nepřísahali!
To srdce do krve, do krve drásá,
že nikdo nechápe, kde moje spása, –
Rány se líbí...


Bezecht sich erst beim Abendbrot,
Den Kindern zum Gelächter,
Und dann beschläft Er – pfui, Herr Loth! –
Gar seine eignen Töchter!«


Die Liebe hat dich schon ins Ehe-Band geknüpft
Zu einer solchen Zeit, da du allein zu leben
Dir noch nicht viele Müh auf dieser Welt gegeben.
Es scheinet, daß Sein Rath dir manches überhüpft:
Du solst vielleicht gar bald von aller Last der Erden
Erkauft und frey gemacht und Ihm vollendet werden.


— « La croyance est une hydre et vous ronge le flanc.
Niez tout. O vivants, l'atome sort, puis rentre.
Pas de ciel, pas d'enfer. L'ombre éparse. Aucun centre.
Rien n'existe en deçà, rien n'existe au delà.


Ton folâtre visage,
Gai comme un bon présage,
Fait songer à des fleurs


Er stand auf hoher Felsenwarte,
In Föhrenharfen griff der Wind,
Sein Urlied durch die Kronen knarrte:
»Die Welt blitzt auf im Menschenkind.«


A stál jsem dlouho před němými vraty,
v smutku jsem pro vše ztracen – utonul,
má duše byla černá noc, a zlatý
srp luny do tmy nad střechami plul.


„Hosti jdou na hody, dokořán vrata,
jdou hlukem z pomalé cesty –“
– Kdež budu já, mé srdéčko,
než dokveteš do nevěsty!


偃蹇昂藏颇自奇
与人成美不求知
黄金铸就官街屋
不及传家一轴诗


城市看春总未真
纵无车马亦红尘
醉翁独有闲风味
管领东园树底春


Wir wissen in Chören,
Dir, Bacchus! zu Ehren,
Arkadisch zu pfeifen.
Das geht bis ins Mark!
Nur Pan ist so stark
In Trillern und Läufen.


Era del sangue, onde s'impara come
Uom vinca, o pera, quando il Moro assale:
Toledo il titol suo, Ferrante il nome:


Dein adel/ deine trew/ vndt vnverletzt gewissen
Vndt tugendt vndt verstandt die blume deiner jahr
O blume deiner zeitt ruht auff der schwartzen bahr
Kan dieser enge sarg so grossen schatz beschlissen?
Ach nein! der wehrte Geist wardt von vns weg-gerissen/
Zu dehm/ der seine lust auff dieser Erden war.
Der Feber schnelle macht/ der rawen seuchen schar.
Hat dir den engen weg/ zum Himmel bahnen müssen.
Du scheidest von der welt; die welt war dein nicht wehrt!
Sehr jung/ die ewikeit ist dir nuhmehr beschert!
Von vns! wir werden dich dort vol von wolust küssen.
Von mir: ich folge nach/ geschwinde: doch bereit
Durch schmertzen: die nuhmer verkehrt in frölikeit/
Jtzt gibstu gutte nacht/ doch baldt wil ich dich grüssen.


Wenn ich zu dem Quellbrunn geh
Oder bei dem Bächlein steh,
So versenkt sich stracks in ihn,
Als den reinsten Quell, mein Sinn.


Grüß dich Gott, du Herz der Herzen,
Schöne Frau so still und mild,
Mägdlein, welche singen und scherzen,
Dich der Demuth frommes Bild.


»Was sprichst du für ein thöricht Wort?
Die Mutter liegt im Grabe mir,
Sie war der Edeltöchter Zier,
Von ihrer Brust trug man mich fort!«


El que admiras silencio, ya ladino
habla en la docta imagen, que mentida
en su primera forma, o repetida
finge la humanidad viviendo el lino


Slyšel jsem ho kdysi, tehdy sladkou vůní
červánkových květů do sadu mne vlákal.
Pod opojným keřem otevřel mně tůni
všech mých žalných citů, a já plakal, plakal...


عَلِّلونا بِذِكْرِ ساداتِ سَلْعٍ
نحنُ قومٌ نَطيبُ بالتَّعَليلِ
ومَثاني أخْبارِهمْ كَرِّروها
فَبِأخْبارهِمْ دَواءُ العَليلِ
وامْزِجوا ماءَنا بِطيبِ ثَناهُمْ
فهوَ أشْهى من نَكْهَةِ الزَّنْجَبيلِ
ما أُحَيْلى خَمْرَ التَّحَدُّثِ فيهمْ
وعَليهِمْ يا حُسْنَ تلكَ النُّقولِ
ألِفَتْ ذِكْرَهُمْ قُلوبٌ زَواها
عن سِواهُمْ عِبْءُ الغَرامِ الثَّقيلِ
رَقْرِقِ الكأسَ يا حُوَيْدِ المَطايا
بأناشيدِهمْ وطِرْ بالقُفولِ
وإذا العيسُ حَطَّتِ الحِمْلَ آناً
فاحْدُها باسْمهِمْ وقد قُلتَ شيلي
تَرْكُهُمْ والهُيامُ فيهِمْ وُلوهاً
سَبَبُ الجُرْحِ عِلَّةُ التَّعْديلِ
لَيتَ شعري ولَيْتَ بالجائِزِ المُمْ
كِنِ تأتي حيناً وبالمُسْتَحيلِ
هلْ أراني معَ الأحبَّةِ في مَقْ
عَدِ صِدْقٍ يوماً ويُشْفى غَليلي
وعلى اللهِ كُلُّ شيءٍ يَسيرٌ
حَسبِيَ اللهُ خالقي وَوكيلي


Die bösen Zungen sagen
Dir vieles Böse nach,
Drum frag' ich keine Seele,
Was das bedeuten mag.


A vistoria deve ser completa:
O pé-direito para começar,
O porão habitável, a área infecta,
Tudo isto é simples e rudimentar.


Auf Zion freue dich!
Laß süsse Lieder schallen!
Verehre emsiglich
Den, der dir zu gefallen
Vom Himmel kommen ist.
Diene ihm mit Furcht und Zittern,
Wirst du gleich die Welt erbittern,
Achte nicht des Teufels List.


Ty duše, celá bolem rozjízvená,
co ran ti daly: Krása, sláva, žena,
jak vše to málo jest!
Za píseň Smrti, kterou vykoupena
se nese duše z bludů lidských cest
ku záři věčných hvězd?


Und es ersteht aus ihrer Asche, sieh,
Und hebt zum Hohne jedes Erdenstrickes,
Sich eines Adlers göttliches Genie
Zu den Genüssen eines Ätherglückes.


přesvědčen bude, že to zkvétá
na Barbó pohádkový květ,
psát bude články v údiv světa
a všude o něm vyprávět.


Co koketnosti v ručkách jejích malých!
Co kouzla nad to v tance poskoku,
co poesie v tvářích studu dbalých!
Gracie tolik není v rokoku!


Unsre Hertzen wollen brechen/
Wenn die matten Lippen sprechen:
Daß der Preussen König todt.
Dieses Leid muß stets erschallen.
Doch so offt wir davon lallen/
Ist es neue Qvaal und Noth.


Pílí při měsíčné záři...
Před svým dílem zadumán – stín v tváři –
sochař sedí. V luzném jase
zdá se vzrůstat k plné kráse
jeho ideál, jejž svit dne maří.
Tvoří dál přec. Zatím stáří
hlásí se. S ním – s pánem družný chrt –
v šlépějích jde paní Smrt.


"And you, my lov'd paternal groves,
" Where I no more must shew my head;
"In your fair walks a stranger roves,
" And treacherous Normans daily tread!


Le cri d'Amos, l'humeur d'Achille
Gonfle sa narine et lui sied ;
La mesure du vers d'Eschyle,
C'est le battement de son pied.


»Ich bin rot und hab's erwogen
Und verkünd es unverweilt!
Und geköpft sei jeder, welcher
Das Prinzip nicht mit mir teilt!«


Weichet nicht zur Linken noch zur Rechten
Von den Pfaden, d'rauf euch Jesus wies.
Fackel ist sein Wort in Lebensnächten.
Morgenstern in Todesdüsterniß.


微云澹澹碧天空
丛桂香生细细风
百顷西湖一明月
此身已在广寒宫


Du ruffst unsre sinnen,
Augen zu gewinnen,
Besser uns zu kennen,
Was in uns geleget
Tieff ist eingepräget
Und doch nicht zu nennen.


Suena trompa del infante con aguda melodía...
la farándula ha llegado a la reina Fantasía;
y en las luces otoñales se levanta plañidera
la carroza plañidera.
Pasan luego, a la sordina, peregrinos y lacayos
y con sus caparazones los acéfalos caballos;
van azul melancolía
la muñeca. ¡No hagáis ruido!;
se diría, se diría
que la pobre se ha dormido.
Vienen túmidos y erguidos palaciegos borgoñones
y los siguen arlequines con estrechos pantalones.
Ya monótona en litera
va la reina de madera;
y Paquita siente anhelo de reír y de bailar,
flotó breve la cadencia de la murria y la añoranza;
suena el pífano campestre con los aires de la danza.
¡Pobre, pobre Marionnette que la van a sepultar!
Con silente poesía
va un grotesco Rey de Hungría
y los siguen los alanos;
así toda la jauría
con los viejos cortesanos.
Y en tristor a la distancia
vuelan goces de la infancia,
los amores incipientes, los que nunca han de durar.
¡Pobrecita la muñeca que la van a sepultar!
Melancólico el zorcico se prolonga en la mañana,
la penumbra se difunde por el monte y la llanura,
Marionnette deliciosa va a llegar a la temprana sepultura.
En la trocha aúlla el lobo
cuando gime el melodioso paro bobo.
Tembló el cuerno de la infancia con aguda melodía
y la dicha tempranera a la tumba llega ahora
con funesta poesía
y Paquita danza y llora.


杜牧寻春春已迟
可怜偏恋折残枝
春丛亦有含花死
豆蔻丁香牧未知


Laß träumen mich von künftg'en Zeiten,
Wo nach dem lichterhellen Baum
Sich kleine Ärmchen wieder breiten
Und Jauchzen füllt den stillen Raum.


Zabušilo srdce
tesklivě v mém těle,
že jest ach, tak strašně,
strašně osamělé!


百粤兵收鬓已斑
逢人那敢说平蛮
非才只可填丘壑
何日天边得放还


Znám chvíle úzkosti, když hladiny duše, zahoustlé zatížením,
dech větru z pohoří Dálek mi svraští nervosním chvěním,
květ slunce v nich roztříští v salvy bolestných jisker a žehů,
a roztřese obrazy zahrad, jež do hlubin vyrostly z břehů.


és add be az emberfiának! –
meleg felhőkből adj kabátot a széthulló, szegény betegre,
ki betegen is csak barátod!


A že víc opravdu v Tvé zkamenělé hrudi
a v čele studeném se nikdy neprobudí
Tvé svaté nadšení v tom tvůrčím plání mladém?
Vše s Tebou umřelo v té smutné chvíli jedné,
víc nikdy k rozletu se peruť nepozvedne
a že Tě opravdu tak záhy ve hrob kladem?


A tráva, břečťan, růží vděk
a plno, plno pomněnek...


Zapadlo mi Tebou všecko blaha kvítí,
zapadlo mi tebou celé živobytí.


V purpuře západu vám vstříc vycházím nahá,
v hladinách večerních se teskně zhlížejíc...
noc vítám ponurou, jež temná je a vlahá,
by ve tmách, zrosena, tvář moje plála víc.


Ich aber schätze dich weit über Ganges Schätze,
Du ird'sches Paradies, du Hafen süßer Ruh',
Weil hier kein Wütherich giebt knechtische Gesetze,
Weil die Natur uns hier läßt allen Willen zu,
Wo die Begierde nie aus dem Geschirre schläget,
Vergnügung und Vernunft sich in ein Bette leget.


When marriage was in all its glory,
So poets, madam, tell the story,
Ere Plutus damp'd love's purer flame,
Or Smithfield bargains had a name,
In heav'n a blooming youth and bride
At Hymen's altars were ally'd;
When Cupid had his Psyché won,
And, all her destin'd labours done,
The cruel Fates their rage relented,
And mamma Venus had consented.


Sin la espuela del viento
Sobre la fronda,
Ni la estrella que quiere
Ser hoja.
 Una enorme luz
Que fuera
Luciérnaga
De otra,
En un campo de
Miradas rotas.
 Un reposo claro
Y allí nuestros besos,
Lunares sonoros
Del eco,
Se abrirían muy lejos.
 Y tu corazón caliente,
Nada más.


نعم أذكْرتني حين هبّت صبا نجدِ
بسالفِ عيش مرَّ أحلى من الشهدِ
فياليتَ شعري كيف حال مهاتِهِ
ويا ليتَ شعري هل تغيّر من بَعدي
ويا ليت شعري هل يعود زمانهُ
ويرتاحُ قلب الصبِ من لوعةِ البُعدِ
سقى اللهُ حياً إن حللت بقاعِهِ
حللتَ وأيم الله في جنةِ الخلدِ
أليس به الحور الحسانُ كما بها
وفي ثغرهن الكوثر العذبِ ذو البردِ
وقاماتها الأغصانُ والعينُ نرجسٌ
وفي صدرها الرمان والورد في الخد
وحلْيتها الأثمارُ والخمر ريقها
وأنفاسها كالطيبِ والمسكِ والندِ
فما الحورُ إلاّ هن لولا نفارها
وما الخلدُ إلاّ هن لولا لظى الصدِ
يملن إلى الهجرانِ والبعدِ والنوى
ولا الميل إلاّ عادة الأغصُنِ الملدِ
ويجرحن قلبي بالظبا وهي أعين
ويقتلنَ بالمرّانِ وهي من القدِ
وقيّدن أحشائي وارسلنَ أدمعي
وأشعلنَ في قلبي لظى الشوقِ والوجدِ
فيا قلبُ ما هذا التذلل في الهوى
وكيفَ بِهونِ الحبِ ترضى وبالكدِ
وحتامَ تمسي في سعادٍ متيماً
وتصبح مشغولاً بليلى وفي هندِ
فلا تُذهبنَّ العمرَ من غير طائلٍ
ولا تشغلنَ الفكر في غير ما يجدي
ولا ترخِصنَّ الشعرَ لهواً ولا تُضع
نفيسَ القوافي في سُليَمى وفي دعدِ
ودونكَ مولانا فقل فيه ما تشا
ثناءً فهذا موضعُ المدحِ والحمدش
ولُذْ بحِماهُ وانتبذ عنكَ غيرهُ
ولا ترْجُ من عمرو فتيلاً ولا زيدِ
أضاءت طباقُ الأرضِ من نورِ عدلهِ
وليس عجيباً إذ هو السيد المهدي
إمام أولى الإسلام شرقاً ومغرباً
وقدوةَ أهلِ العلمِ والحلمِ والرشدِ
تباهت به الأيامُ وابتهجت بهِ
وأضحت لآياتِ التهاني به تبدي
إذا زلّت الأقدامُ في يومِ شدةٍ
رأيتُ هماماً ثابت الجأشِ كالطودِ
وإصلاح أمر المسلمينَ اهتمامهُ
وأكثرُ همّ الناس في غادةِ خَوْدِ
يحل عقودَ المشكلاتِ بعزمهِ
ومَن غيرهُ يُختارُ للحلّ والعقدِ
سأشغل فكري ما حييتُ بمدحهِ
وإني إذا ما متُّ أمدح في لحدي
وهيهاتَ أحصي عشرَ معشار وصفهِ
فأوصافه واللهِ جلّت عن العدِّ
يقولُ لي الإخوان أمَّ رحابهُ
فكم أمَهّ عانِ وأصبح في جَدِ
فيا ملجأ القصاد يا كعبة الندى
ويا معدن الإسعادُ يا منبعَ الرفدِ
ومن كم عن العاني يفرّج شدة
إذا قال يوم الروع يا أزمة اشتدي
لقد تمّ لي في الأزهر الآن عشرة
أزوال فيه العلم في غاية الجِدِ
ولكن طلابَ الرزقِ عنه يصدني
ولا جائزاً أن يلتقي الضد بالضدِ
وغالب أمثالي عن العلم أعرضوا
وقالوا رأينا السعد خيراً من السعدِ
وكم قد دعوني نحوهم فأجبتهم
دعوني فبابُ الرزقِ ليس بمنسدِّ
أأخشى صروف الدهر في عصرٍ ذي الندى
وكيف أخاف الجورَ في زمن المهدي
فلا زال للأيامِ عقداً يجيدها
وليس يرى في الحلْي أبهى من العقدِ
وهذي عروس الفكر لكن صداقها
قبولٌ وهذا غاية السؤلِ والقصدِ


Als Allvater ihre
Gabenvollen Geister
Weisheithauchend schuf,
Feierten die Himmel,
Und Walhallas Barden
Sangen einen neuen Weihgesang.


Wohl ist er ein an jedem Strand
Süßangegrinster Gast:
Verkaufe nur dein Vaterland,
Wofern du eines hast!


Wirk' aus meiner Hände Pflicht
Viele dir genehme Frücht,
Leg' ich mich dann drauf zur Ruh,
Lege du dich auch dazu.


村南村北祝豚蹄
榆柳阴阴鸟雀啼
身遇太平生事足
日斜扶醉断桥西


Князь! милый князь! ау! Вы живы?
Перебирая писем ряд,
Нашел я Ваше, и, счастливый
Воспоминаньем, как я рад!
Мне сразу вспомнилась и школа,
И детство, и с природой связь,
И Вы, мой добрый, мой веселый,
Мой остроумный милый князь!
В Череповце, от скуки мглистом,
И тривиальном, и пустом,
Вас называли модернистом
За Сологуба первый том…
Провинциальные кокетки
От князя были без ума,
И казначейша (лик конфетки!)
Была в Вас влюблена сама,
Ведь штраусовская «Электра» —
Не новгородская тоска!О, Вы — единственный директор,
Похожий на ученика!
И вот, когда Вы, поседелый,
Но тот же юный и живой,
Пришли на вечер мой, я целый
Мирок восставил пред собоИ поздравленья принимая
От Вас, и нежно Вас обняв,
Я вспомнил дни иного мая
И шорохи иных дубрав…


És mond ifjabb leánytestvérök:
- S beszéde volt bátortalan -
»Hát nincs ma ünnep, nénémasszony?
Azt gondolám, urnapja van...«
De ráriadt vadúl szegényre
A durcás vén leány,
Száraz kezét arculcsapásra
Fogván fel a pogány:
‘Menj, istenadta urnapoddal
Színem elől, te csacska féreg!
Hogy helytelenkedhess napestig,
Ünnep kell úgy-e, meg legények?
A két szemed tüzes fogóval
Szedem ki mindjárt, hitvány pára!
Ha mátul fogva nézni is mersz
A szomszéd dolgatlan fiára!
No csak lássa meg már az ember!
Hogy ő tanítson, még csak az kell!
Most pedig az erdőre mégy,
Egyik lábad itt, a másik ott; -
S ha száraz galy nem lesz elég:
Akkor lesz még ünnepnapod!
Vizet hozzál és kividd az ételt;
S mig délben bátyáid pihennek:
Gyomlálj, kapálj, aztán arass egy
Jó hamvas mohart a tehennek.
Mert mind bolond, ki ünnepel,
Midőn szegény, s dolgozni kell!’
»Igazság! - a fiúk morogtak, -
Nekünk is akkor lesz urnapja,
Ha megtisztult, kiforrt borával
Kinál a hordó szája, csapja;
És most ki a szőlőmunkára,
A hegynek lejtős oldalára!
Mert mind bolond, ki ünnepel,
Mig nem gazdag... s dolgozni kell!«


白白朱朱手自栽
两年忆著满林开
莫教童稚轻攀折
惜取浓阴待我来


帝子衔冤久未平
区区微意欲何成
情知木石无云补
待见桑田几变更


Die Bitte kann sie nicht beschämen,
Sie denken nur an den Gewinn,
Doch solchen Sänger zu vernehmen,
Das reizet ihren wilden Sinn.
»Und wollt ihr ruhig lauschen,
Laßt mich die Kleider tauschen:
Im Schmuck nur reißt Apoll mich hin.« –


Tak slavno je vědět,
že z úzkostí dní, z vrátkosti dnešku,
jsme dozráli k jistotě,
k tajemství hladkého plodu, živícího a tišícího žízeň!
Co na tom, že, kdo chválili dobu našeho květu,
dnes mimo jdou, ruky nechtějí vztáhnout
po nedočkavém štěstí našich darů?
Noví lidé, pravdivější, se zdravým hladem,
do větví sáhnou,
ruku v ruce přivedou jiné,
jiné, jiné a jiné,
a pod naší korunou stanou
zástupy.
Krásnější nežli náš květen
je věčný nás, uzrálý, podzim!


Si para culpa tal tarde las leyes
introducen el público consuelo,
que a ceniza sus derechos pasen.


ALTA NOITE ele ergueu-s  Hirto, solen
Pegou na mão da moç  Olhou-a fit
Que fundo olhar!
Ela estava gelada, como a garça
Que a tormenta ensopou longe do ninho,
No largo ma
Tomou-a no regaç assim no manto
Apanha a mãe a criancinha loura,
Tenra a dormi
Apartou-lhe os cabelos sobre a test
Pálida e fri Era talvez a mort
Mas a sorri
Pendeu-lhe sobre os lábio  Como treme
No sono asa de pombo, assim tremia-lhe
O ressona
E como o beija-flor dentro do ovo,
Ia-lhe o coração no níveo seio
A titila
Morta não era!  Enquanto um rir convulso
Contraíra as feições do homem silente
— Riso fata
Dir-se-ia que antes a quisera rija,
Inteiriçada pela mão da noite
Hirta, glacial!


Auf laßt uns ein Liedchen beginnen;
Denn lieblicher, Freunde! verrinnen
Beim Sange die Zeit und der Wein.
Wir füllen beim Sang die Pokale,
Und trinken am fröhlichen Mahle
Auf unseres Wirthes Gedeih'n.


El Señor te ha dado
Un nuevo año en tu vida,
¿en qué has empleado
ese tiempo precioso
que se te ha dado por gracia?
Mira tus ojos,
Ven perfectamente,
¿los has empleado
para mirar con amor
al que te rodea?
Mira tu boca,
Puedes hablar maravillas
¿la has empleado
en contar las buenas nuevas
del Salvador resucitado?
Mira tus manos,
Son útiles,
¿las has empleado
en consolar al afligido,
en ayudar al huérfano
y al herido?
Mira tus piernas,
Tienes las dos,
¿las utilizaste con ahínco
para testimoniar de tu Cristo?
Mira tu cuerpo entero,
Dios te lo ha dado perfecto,
Te dio salud, un año más
Puedes decir con felicidad
Que has cumplido,
Puedes ver todavía la naturaleza
Y tocar con tus manos
Al inocente niño,
Puedes caminar con tus pies,
Puedes contar a otros
Todo lo que has vivido,
¿serás agradecido?
¿Darás al Señor tu Creador
tu cuerpo, tu mente, tu espíritu?
¿Honrarás al Dador
de tantos días de felicidad?
Oh, cuántos no lo pueden contar.
Un año más
Que pasó a la eternidad,
¿en qué lo has empleado,
en amar o en odiar?
Que el Señor
Te ayude a reflexionar,
A darle tu vida sin más
Y que la emplees
En su servicio hasta el más allá,
Donde la eterna juventud,
Será la recompensa
A tu caminar,
A tu compañerismo con Jesús,
A tus achaques, a tus dolores,
Donde Jesús te estrechará
En sus brazos,
La bienvenida a su reino sin fin.
Sé agradecido
Y que Jesús no te encuentre dormido
Cuando vuelva a por ti.
Feliz cumpleaños con Jesús,
¿será tu invitado principal
en tu fiesta de cumpleaños?


Však srdce v lásce své je květem tvorů všech,
je žití středem, spásou,
a skalní velebnosť i smavosť údolí
je nepředčí svou krásou!


Vlast v nadšení! Padesát roků žil
a z knížek novou čínskou zeď nám zrobil:
půl toho, co čet, špatně přeložil
a druhou půli dobře nápodobil.


Čím do let dál, tím méně slavík tluče,
jenž v srdce kleci druhdy pěl svůj bol i touhy,
tím rychlej, snadněj klesáš do náruče
mdlé apatie skoro její otrok pouhý.


Nun öffnete die Pforte sich,
St. Peter sprach: »Ich lobe dich;
Du guter Mann verdienst gewiß
Ein Plätzchen in dem Paradies.
Du sollst's auch haben: aber heut,
Mein Bäuerlein, fehlt mir die Zeit.
Wir feiern heut ein großes Fest,
Das mich an dich nicht denken läßt.
Geh dort in jene Laube hin,
Gewölbt von himmlischem Jasmin,
Und warte, bis ich komme, da,
Beim Nektar und Ambrosia!«


Již advent tu – nám k oblažení
nastává činů narození,
v němž národ Český zaplesá:
Vydala spásu nebesa!


Wo such' ich den Liebsten/ wo sol ich ihn finden?
ihr bleichen Masinnen/ weis keine mein Licht?
bei welchem gewässer und lieblichen gründen
enthält sich mein Trauter/ wie? saget ihrs nicht?
Ihr beliebten Amstelinnen/
und ihr höflichen Lechinnen/
kündigt meinem Schönsten an/
daß ich nicht mehr leben kan.


Durch kühle Büsche rauscht
Ein Zephyr, der um Floren lauscht:
Es murmelt mancher Bach; es wandelt unter Bäumen
Der holde Schlaf mit holdern Träumen.
Entzückendes Revier!
Dich, himmlisch Tempe, seh ich hier!


Nur schad: Eins fehlt dem riesigen Symbol,
Daß König Ludwig noch den Hammer hebe
Und mit dem letzten Schlag Dir sage: LEBE!


Veggio Amor tender l'arco, e novo strale
por ne la corda e saettarmi il core,
e, non ben saldo ancor l'altro dolore,
nova piaga rifarmi e novo male;


Ach! zeigt mich Gott so nakkt auf Sand und Berg!
Mit Wind umringt! halt inn, erschrekklichs Wetter!
Ich steig und fall! als Ris' und kleiner Zwerg!
Gott stürmt auf mich! Gott ist ja mein Erretter!
Find ich Genad! Steht alles hergestellt!
Es ist der Herr! Er machs, wi ihms gefällt!


Dneska zas vše žárem vadne,
bouře neprospěla nic –
jeden blesk ten k hrudi zpráhlé
udeřit tak mocně, náhle
způsobil by věru víc...


Wie die Lilje sei dein Busen offen, ohne Groll;
Aber wie die keusche Rose sei er tief und voll!
Laß den Schmerz in deiner Seele wogen auf und ab,
Da so oft dem Quell des Leidens dein Gesang entquoll!
Wäre Daphne nicht entronnen ihres Buhlen Arm,
Welchen Kranz um seine Lyra schlänge dann Apoll?
Fürchte nicht zu sterben, Guter! denn das Leben trügt:
Gib der Erde gern den letzten, schauderhaften Zoll!
Laß das welke Blatt vom Baume stürzen in den Teich,
Weil es noch im Todestaumel sich berauschen soll!


Chi non scia come sorga primavera
al magior verno, come il corso a' venti
si toglia, al ciel le nube, a gli serpenti
l'aspro venen, le tenebre a la sera;


Teufel! die verliebten Wesen
Fahren jählings auseinander,
Doch sie weiß das Haar zu lösen,
Hurtig wie ein Salmander,
Zu verstecken vor den bösen
Menschen den geliebten Freundjö.


Horribili e gran tuon ciascun sentuto
aveva, e lampi venivano ardenti
con piover tal che mai non fu veduto.


Die Krieger heben die gestählte Hand
Zu Gott am Tag der Tempelweihe,
Sie schwören Gott, dem Vaterland,
Und dir, o Carl! den Schwur der Treue.


Poeten genug; große und kleine, und ich bin einer von den kleinen.


Večer, když si u studánky sednu,
zástup veských žen mne obklopí,
mezi nimi stále hledám jednu...
Touha pak mé srdce zatopí.


Schwefelgelbe Blitze fahren
Durch die blaue Sommernacht,
Knirschend sich die Buchen biegen
Und es stöhnt und pfeift und kracht.


Quinci si può veder come si fonda
l'essere beato ne l'atto che vede,
non in quel ch'ama, che poscia seconda;


Toť však hra jen, chvilka, malý tvůj rozmar
nebo obraz, jejž si vymyslil tulák.
Neumíš se přetvařovat, horská dcero.


Einmütig saß der Gläub'gen Schar,
Erwartend, was verheißen war,
Den Geist, das neue Leben.
So wart' ich auch, bis mir's geschicht,
Einmütig und auf eins gericht't
Mit den'n, die dir ergeben.
Ach wann Soll dann
Leer vom Meinen, Voll vom Deinen
Alles werden,
Daß ich dir nur leb' auf Erden!


Alle, alle sind berufen
Und es eilt die deutsche Schar
Auf des Rheines Rebenstufen
Zu des Bacchus Siegaltar.


Igy fut a lejtőn le egy hold földön át,
Feldőléstől óva László kocsiját;
Ott végtére a riadt szekér megáll,
És fölébredt szunnyadtából a király.


إذا ما دَعا داعٍ إلى الشرِّ مرَّةً
وَهزَّت رياحُ الحادِثاتِ قناتي
ركِبتُ إليهِ الحلمَ خيرَ مطيَّةٍ
وَسرتُ إليه من طريقِ أَناتي


Sie denkt wie er, sie weiß warum er leidet –
Vor einer Welt hat stolz sie's ausgesprochen:
Wer für den Glauben seiner Seele streitet
Hat nichts vor Gott, noch vor sich selbst verbrochen.


Bůh vám dal byt krásný, jasné vodní sluje,
žádný palác králů jim se nerovná,
svobodna a šťastna rybka si tam pluje,
prales zázračný ji divy obklopuje,
něma Boha chválí říše čarovná.


Bleibe die regel deiner erben!


Sein' Huld vnd Freundlicheit
Vnd Spiel war jederzeit
Mein Seufftzen vnd Verlangen,
Mein Sinn war jmmer schwer,
Für grossem Leiden währ'
Ich schier vergangen.


jable


O homem, meu general, é muito útil:
Sabe voar, e sabe matar
Mas tem um defeito
- Sabe pensar


Son varias.
Y mis rodillas no vacilan por eso.
Puedo con otras más.


Přiblížuje se mi den,
V rubáš budu oblečen,
Odevře se smrti brána,
Do ní sejde ducha schrána.


风行露宿不知贫
明月为心又是身
欲问月中无我法
无人无我问何人


Quivi si vede i gru volare a schiera,
e quel che va dinanzi par che gridi;
e l'oche han fatto alla fila bandiera,
e come questi par che l'una guidi.
Quivi è la tortoletta a primavera,
e par che 'n verdi rami non s'annidi,
più non s'allegri e più non s'accompagni,
e sol nell'acqua torbida si bagni.


Совсем не тот таинственный художник,
Избороздивший Гофмановы сны, —
Из той далекой и чужой весны
Мне чудится смиренный подорожниОн всюду рос, им город зеленел,
Он украшал широкие ступени,
И с факелом свободных песнопений
Психея возвращалась в мой придеА в глубине четвертого двора
Под деревом плясала детвора
В восторге от шарманки одноногой,
И била жизнь во все колокола…
А бешеная кровь меня к тебе вела
Сужденной всем, единственной дорогоЛенинград


Bist du nicht Halima, die Tochter Sofians, meines Feindes?


Ősz lett, a hársak zöldje hull,
A fecske elrepűl,
Elszáradt lomb csörögve száll
A kis kunyhó körűl.


Po ulicích opatrně
Vážným krokem kráčel,
Zdaž se naň kdo z oken dívá,
Bystře se otáčel.


Presurosas huyeron
las horas del verano caluroso:
del álamo frondoso
las hojas se cayeron:
otra estación mi vida
cuenta en quejas inútiles perdida.
El tibio sol de octubre
la cabellera blanquecina tiende,
y sus hebras desprende
con que la tierra cubre,
ya que negros vapores
no absorban sus escasos resplandores.
Si el turbio remolino
de la copiosa lluvia espacio deja
a su rubia guedeja;
si en medio su camino
espesa niebla fría
la luz no roba que a la tierra envía;
Ora os recuerdo triste,
del verano risueñas alboradas,
ora noches templadas,
y a ti que apareciste
tres veces en la esfera,
luna, en la noche lúcida viajera.
¡Ay! ¡cómo desparecen
los más bellos encantos de la vida!
¡Cómo desprevenida,
sólo cuando perecen
el alma los conoce
para llorar su malogrado goce!
Así la primavera
pasará de mis años presurosa,
y aguardando ambiciosa
la dicha venidera,
de este bien que ora pierdo
penoso en la vejez será el recuerdo.
Volveré tristemente
los ojos hacia el tiempo desdeñado,
y como del pasado
verano el dulce ambiente,
su sol, su luna y flores,
recordaré mi juventud y amores.


Nvn steht Feind gegen Feind. Der Himmel der wird röther/
Frau Röthin stehet auf. Michaels Leibtrompeter
Die sitzen schon zu Pferd. Der Morgensegen klingt.
Der Reiter auf der Wacht/ der Bub im Stalle singt.
Die Trumml brummt/ kommt/ kommt/ kommt/ sie summt komt/ kommt zum wachen/
die Düdldüdl Pfeiffe pfeifft/ vermenget Furcht mit Lachen/
und Lachen mit der Furcht. Feind stehet gegen Feind.
Wer da? Nicht Feind. (Widerh.) nicht Feind. Wer da? Gut Freund. (Widerh.) gut Freund.
hierauff rufft Michael:


Ganz unbekannt war, was mein Herz begehrte,
Zu klein dem Neid.
Mich kümmerten nicht Fürsten, nicht Gelehrte,
Nicht beider Streit.


Jesus ist mein Himmelbrot,
Das mir schmeckt, wie ich begehre.
Er erhält mich vor dem Tod,
Stärkt mich, daß ich ewig währe.
Zucker ist er mir im Mund,
Balsam, wenn ich bin verwundt.


Nein! wie vom Erzbild, das der Meister goß,
Durch Hammerschlag die Erdenhülle fällt,
Die des Metalles Strahlenkern umschloß,
Daß rein hinfort erglänzt vor der erstaunten Welt
Das hehre Werk, so stand erhaben
Sein Bild, da sie den Erdenrest begraben.
Es schwieg der Neid, Verkennung wurde scheu,
Undank und Haß hielt kleinlaut sich verborgen.
Aus Todesnacht ging auf ein Geistesmorgen,
Verschwenderisch an Gaben, ewig neu.
An seiner Gruft vorüber gehn die Zeiten,
Und wechselnd regt sich der Parteien Toben
Im Kampf, den nimmer wir zu Ende streiten.
Er aber steht in seiner Ruhe droben,
Und wie der Nordstern jetzt von Nebelduft umwoben,
Jetzt klar herabglänzt in der Wogen Spiel,
Ein unverrückbar leuchtend Ziel
Dem Schiffer weisend, so aus Sternenklarheit
Herniedersendet er den Strahl der Wahrheit
Und leitet durch den Sturm den schwanken Kiel.
So wird die Spur von seinen Erdetagen
Nicht in Äonen untergehn,
Und die in dunklen Lebensfragen
Verirrt und bang nach einem Führer spähn,
Hieher, zu dieses Hauses ernstem Frieden
Hinflüchten mögen sich die Zweifelsmüden,
Zu lernen, wie entsagungsvoll begnügt
Des Glückes Liebling selbst sich dem Geschick gefügt.
Dann, scheiden sie von diesem heil'gen Ort,
Wird als Geleitspruch sie umschweben
Das tapfre, siegesfreud'ge Wort
Des, der ein Kämpfer war: Gedenk zu leben!


O corredor de fondo perde o alentofuxindo dunha vida inzada de renunciasda súa liturxia obesa e oleosa,mediocre nos seus comunais fracasos,bágoas de xelo, indignación contidanon deu chegado a tempo de exercera súa rebelión,nin de levar a caboa súa vinganza definitivacontra un mundo inxusto, homicida, e cruel,pola inutilidade da súa propia vidasolitario, enfermo e fatigado,a morte anticipouse e chegou ante


V sled velký klín můj vše tvé tísně zléčí,
a v hymnu splyne vřava vše i zmatek,
čím klne mi kdo a čím dobrořečí.


Auf! auf! weil schon Aurora lacht;
Ihr Gatten junger Schönen!
Ihr müßt nunmehr, nach fauler Nacht,
Dem Gott der Ehe fröhnen.
Erneuert den verliebten Zwist,
Der süsser, als die Eintracht ist,
Nach der sich Alte sehnen.


Kol nás šli domů lidé z práce denní
zle zpocení a těžce unavení...
I Kozáček se klátil za přípřeží,
jak na Pálenku volal, na Smolu,
neb zazpíval si, v celém padolu
hlas rozlehl se jeho, dosud svěží.
Ač na světě již divná prožil léta,
přec podšívka byl vždycky veselá
a říkal: „Smrt až pro mne přijde kmeta,
až ponesou mne kolem kostela,
pak muzikanti hráti musí skočnou,
již za mlada jsem dupal blažený,
až dohrajou, hned veselejší počnou,
vždyť navždy pokoj bude – od ženy.”


Csakhamar vitézök elindulának,
Cvik várashoz mikoron ők jutának,
Móric herceggel egyben találának,
Ki jó bízott híve vala császárnak.


Gemüt, bald laß bei Ölbäumen vom Bangen,
Zu ihren Silberzweigen blick um Rast!
Hier ist kein Weib verstört vorbeigegangen.


Все те же краски, те же типы
В деревьях, птицах и цветах:
Как век назад — сегодня липы,
Как век вперед — любовь в мечтаСтрой мирозданья одинаков,
Почти разгадан, скуп и плосНо есть значение без знаков,
Есть знак, расплывчатый как вос


Egör marattáért sokan imádnak,
Jámbor házasok, özvegyök, sok árvák,
Sok jámbor prédikátorok imádnak,
Egri vitézökért ők imáttatnak.


Sem, Ježíši Kriste,
s úsměvem tichým kdybys zabloudil,
trnový věnec
hloub zarazili by ti v skráň.


Hinab zu meinen Füßen wieder
Und scheue Demuth wird euch Pflicht –
Sonst klirrt auf's neu' die Kette nieder:
Denn meine Seele habt ihr nicht!


Ein unermüdlich Wirken stiller Güte,
Religion im reinen Christus-Sinn
Beseelte ihn bei kindlichem Gemüthe,
Und wiess zurück den äusseren Gewinn;
Sein Herz, es war die Zuflucht aller Müden,
Das sanft den Schmerz mit hohem Trost besprach;
So war Er, den ich ach! zu früh verloren,
O meine Thräne folgt ihm immer nach!


Held, der aus der Schlacht Gewittern
Triumphirend wiederkehrt;
Der die Rettung uns errungen,
Sey gegrüßt uns, sey gesungen,
Held, den Mit- und Nachwelt ehrt!


Acontecera que as coisas se destruíssem sem que nelas sobrevivesseE era tardSozinho em tempos não fora a falta de ninguémE o que doía não tinha o quisto da doençaSó o espaço sereno das coisas que se deixaAcontecera que nada se fizera foraDo coraçãAcontecera que passara a noite a abrir os olhosPara não se interromperA estender a mão para estar vivoE certo de que nem ele próprio se abeiraria de si mesmoPois ocupara-se rigorosamente de ausentar-sMesmo se caminhara muito devagarSem outro meio para esperar que o visitasseEle que é agora o que nunca repousouO que nunca encontrará o sítio do sossegoA não ser que haja o equilíbrio na vertigemUma luz parada no meio da vorage


Stark, wie der Krieger, welcher schlug;
Sanft, wie der Friede doch;
Hoch, wie des Adlers Sonnenflug,
Voll Gottes Wunder, hoch!


¿Dónde fue abierta la sangre?
¿con qué puñales el viento
dejó un estrago de siglos
en la amplitud de mi cuerpo?
¿Dónde fue abierta la sangre?
¿por qué yo sigo viviendo
en el pretal de un caballo
que va por el mundo? ¡Ciego!
Mi voz cayó en un respingo
en medio del campo muerto,
iba enferma bajo el sol
envuelta en suspiros huecos.
Amordazaste mi sed
y estrangulaste mis versos.
¡Que contratos de locura,
firmé por seguir viviendo!
Monopolio de granito,
espiración de recuerdo,
cantinela de paredes
en un gran salón abierto.
Has cogido la esperanza
para arrancarle los huesos
y con ellos enrejar
la mazmorra de mis versos.
Todo pasa, todo sigue,
el mundo... ¡insensato, necio!
toma caritas de niños
para endulzar pensamientos,
y la noche con azahares
en un lago de requiebros
llega y me roba el aroma
de los momentos mas tiernos.
Nadie pudo como tú
navegar en mi silencio,
las alas de muchas hadas
destrozé yo con mi viento.
Madera olorosa a pino,
novia bordando un pañuelo,
mente llena de caballos,
amazona entre los cedros.
Clava tus notas divinas
en esta angustia que siento,
aprisióname en tus brazos
para yo seguir viviendo.
Sin ti, la tierra es angustia
es un suspiro sediento,
que va rebotando en nubes
que desaparece el viento.


Dye laß man lyegen ymmer hyn,
sie habens kleynen frommen.
Wyr sollen dancken Gott daryn,
seyn wort ist wyder kommen.
Der Sommer ist hardt fur der thür,
der Wynter ist vergangen,
die zarten blumen gehn herfur,
der das hat angefangen,
der wirdt es woll volenden.


Religiosa grandeza del monarca
cuya diestra real al Nuevo Mundo
abrevia y el Oriente se le humilla,


El agua, entre el hinojo de esmeralda,
para que entrase, más el curso humilla;
tejió de mimbre una alta canastilla
y púsola en su frente por guirnalda.


云母屏山翡翠帘
绣衣围住百花帘
晨光旋透轻烟合
宝帐兰姿起未忺


Odament és égő szemét megpillantá,
Ajkát ajakával egybe hasonlítá,
S midőn az első csók vált kis csattanássá,
Vigada, és a hőst magához szorítá.


Ach, aus Bitternissen des Lebens quollen
Süße Zufluchtstunden der Dämmerung,
Land der scheinenden Lüge lag verschollen,
Und es kam wie Wonne der Heiligung.


Áttekintek a nagy láthatáron,
Rónaság ez, völgy- és hegytelen.
Szívem is most ily végetlen róna...
Nincsen benne más, csak szerelem.


Besonders, wenn sie zu gewissen zeiten, recht herzlich auf des Lammes leiden deuten.


Volali jste vzpomínku
na severní lásky bol
mezi kvítím?
Volali jste po synku,
by šel zbožně hory dol
hromobitím?


Hastig schritt er aus dem Dome,
Jagte fort auf wildem Rappen,
Daß im Wind die feuchten Locken
Und des Hutes Federn wallen.


Sie spannen mich ein – daß Gott erbarm'! –
von Schemen schien es ein bleicher Schwarm:


Das Aug der Liebe weiß im Freudensaale
Durchs Tanzgewühl, durch die Gestaltenßucht,
Den Liebesblick zu finden, den sie sucht,
Und weidet sich an seinem süßen Strahle.
Mein Auge sieht auf wüsten Degenklingen,
Die Feuer sprühend durch die Helme dringen,
Und auf den Spitzen fluchbeschwingter Lanzen
Hier, dort verirrte Funken Gottes tanzen.


or questo è 'l letto ove si posa Amore.
Innamorati mia, con gran piacere
tenete atento ben lo spirto e 'l core.


俱以文章显
无惭孝谨称
弟兄同一集
华萼著嘉名


Náš pan sládek, slavný doktor,
dlouho buď nám živ,
až ten jeho Vávra zkusí
tento divů div:
němým ústa rozváže,
chromým tančit rozkáže,
pak těm druhým
dodá k žízni kuráže!


Das Glücke mag am besten für mich sorgen,
Du altes Jahr zeuch fort, ich denck an morgen,
Daselbsten wird der neue Sonnenschein,
Mein neuer Trost und neue Wollust seyn.


Mít duši světlou, mít ji samý jas,
vždy soucitnou a lásky vznětem žhavou,
jenž vždy by plál a plál a neuhas’
i pod starou a zasněženou hlavou.


Achten meine Schätz gering/
Nur vertiefft auff solche Ding'/
Welche strachs
Sich vertieffen/ wie das Wachs: 14
All ihr Trachten/ Hertz/ und Sinn
Steht auff Wucher/ und Gewinn;
Auff die Ehr
Seynd erhitzet sie noch mehr:
Ihrer Seelen underdessen
Gantz vergessen:
Um das zeitlich Glück/ und Heyl
Bieten sie den Himmel feil.


Nor thus remov'd to heav'n, and thus employ'd
In careless raptures, wont they to forget
Their native country, and the public weal,
To which on earth their labours and their lives
They once devoted; but pursuing still
The bent and habit of their souls, with me
They watch the British empire, still intent
To check alternately th' incroaching waves
Of regal pow'r and popular liberty:
I, chief attentive near the royal throne,
Take up my watchful station, to infuse
My sage and mod'rate counsels in those ears,
Which wisdom hath prepar'd and purify'd
To relish honest, tho' unpleasing truth.


Wie lieblich deines Staunens Silben klingen,
Wenn ein Gedichteter erschaudernd weiß:
Zu blutendem Erinnern perlt mein Schweiß,
Von mir kann Kunde kühn zu Kriegern dringen!


Wohl sonst zu euch ins reinre Blau,
Ihr Alpen, an den Felsensteilen
Klomm ich empor, in Almentau
Des Lebens Wunden auszuheilen,
Doch der ich war, bin ich nicht mehr;
Was ruft ihr mich und macht das Herz mir schwer?


Akartok a lelkembe látni?
Ismerni mély rejtelmeit?
Nem remegek mindent kitárni,
Mi benne érzés, eszme, hit.


Das Roß führt ihm ein Sachse,
Der alle Steige kennt.
Das Erdreich steht zutage,
Wo der Pfad die Hügel trennt.


So sah ich, wo zuerst der Pleißenstrom entspringt;
Ich sah der Elster Brunn, die Meißens Flur durchschlingt;
Ich sah der Mulden Strom in seinen ersten Quellen,
Die Nordwärts ihren Lauf gewohnt sind fortzustellen.
Ich sah den Egerfluß zum Eibstrom Ostwärts gehn,
Und so, wie Saal und Mayn am Fichtelberg entstehn:
Hier quillt die Pegnitz auch, und Südwärts eilt die Naabe
Zum großen Donaustrom, als ihrem nassen Grabe.


"When every bird except myself,
"Went forth his mate to see,
"I always tun'd my downy throat,
"To please, and gladden thee. "


Však brzy umřel, jak byl živ;
rod modliteb byl pamětliv,
a jako činívali otci,
pěl u mrtvého po dvě noci.


Proč upomínáš, zvuku ty,
mne, že můj národ robem,
boj ztracen, vítěz překrutý
že vlasť mou činí hrobem?
O, vím to, ty’s mi připomněl,
že hanbou, kdybych dále chtěl
co parob život bídný vést.
Slyš, co to zní? To pout je chřest.


Visszajöttem hozzád. Csókot nem adhattam
Nyájas idvezletül; mélyen vagy alattam.
Lehajtom fejemet árvafűz módjára,
Nem lágy kebeledre, de kemény fejfádra.


Eo t'aggio inteso e te responderaggio
 (però che volonter non son villana),
e non, com'altre fan già, per oltraggio,
ma solo per ragion cortese e piana.


Scythicus führt keine Sorgen, lebet immer in den Tag;
Nein, er sorgt deß Morgens ängstlich, wo er den Tag nehmen mag
Für den Hund, für sich, für Pferde sam dem Knechte den Verlag.


إنّ الجزيرة في البحر المحيط لها
سور وباب وفيها غرفة الملكِ
زجاجة جوف مشكاة تضيء بها
مصباح زيت تجلي ظلمة الحلكِ
وحولها سدرة خضراء قد حملت
حمر اليواقيت فامتدت إلى الفلكِ
وفي الجزيرة عين أرضها ذهب
لونان من جامد فيها ومنسبكِ


Nun liegt mein Haupt in Birmas Reisfeldern, –
Meine Füße plätschern im Grundwasser des Belt, –
Meine Hände wühlen in Frühlings-Bergwäldern
In Norwegen,
Und mein Herz hämmert voll Ursegen
Im Zentrum der Welt!


Muito embora se afadigue
Na colheita e plantação
Do milho, arroz, e feijão
Diligente lavrador,
Não sendo à polca,
Perde o valor.


Ces bonheurs vous semblent hideux
Auprès des maux que vous souffrîtes,
Du temps où vous mangiez pour deux
Sous de pommes de terre frites.


Szépnek látom újra s nagynak
A világot s elragadnak:
Vágy, öröm, hit, szenvedély.
Nincs hatalma a halálnak:
Kék szemére a világnak
Kurta álmot hint a tél.


Reconheço o meu pesar
Quando tudo é traição
O que venho encontrar
É a virtude em outras mãos


Así yo fui buscando mi contento
al hilo, como dicen, de la gente;
vine a mi costa, haciendo del valiente,


Oft wenn du so entflogest,
Rief ich: Ich bitt', ich bitt',
O fall' nicht, Kind! du wogest
Und wiegest! doch du trogest
Bei jedem kühnen Schritt
Die Furcht und mich damit.


Wie ernsthaft! wie so still!
Wie dreht er seinen Hals, den er nicht brauchen will!
Ein kluger Freund von Mäßigkeit,
Besinnt er sich: Es ist noch Zeit!
Stets essen, ist gemeiner Vögel Weise!
Bald aber hungert ihn, und nun sieht er sich um,
Nach Karpfen oder Hecht;
Allein, verschwunden ist das ganze Fischgeschlecht;
Nur Schleie schwimmen noch; er aber ist nicht dumm,
Er hat Geschmack! Schlei wäre schlechte Speise,
Für einen Reiger! alle läßt er ziehn!
Und immer mehr noch hungert ihn.
Er geht vom Ufer ab, und watet in den Bach!
Gründlinge trifft er an; fragt aber nichts darnach;
Er läßt sie all' im Frieden schwimmen, spricht:
Grüdlinge fressen Reiger nicht;
Nach ihnen nur einmal den Schnabel aufzuthun,
Das wäre großer Schimpf für einen Leckermund!
Er sagt's; indessen geht, was Fisch ist, auf den Grund;
Nicht einer laßt sich sehn! Ei, Leckermund, wie nun?


Sie sprach mit vielem Geschnatter,
Nach echter Fräuleinsart,
Von dem Kobold, ihrem Gevatter,
Und seinem langen Bart.


Už se všickni spánku odevzdali,
nechápali smutku příčinu;
Mojžíš s Áronem pak rozvázali
jazyky své v pozdní hodinu.


Ma Goffredo lasciò fra' primi ucciso
Corcut, empio figliuol d'empio tiranno,
che prima sua fortuna avea diviso
da lui che vive in angoscioso affanno.
La spada gli partì la fronte e 'l viso,
e 'l tolse d'un fallace e caro inganno:
ch'il regno l'infelice avea sperato,
e fuggir d'aspra morte il duro fato.


مَنْ ملَكَ الدنيا ودانَتْ لهُ
فالجهلُ كلُّ الجهلِ أنْ يُحسدا
بقدْرِ ما ترفعُ أصحابَها
تَحُطُّهُمْ فالرأيُ قربُ المدى
ويلي على المغرى بعليائِها
سيضحكُ اليومَ ويبكي غدا
تعطيهِ كالمشفقِ لكنَّها
تبطشُ في الأخذِ كبطشِ العدى
مبتدأٌ حلوٌ لمَنْ ذاقَهُ
ولكنِ انظرْ خبرَ المبتدا
غدارةٌ خوّانةٌ أهلُها
ما زهدَ الزهادُ فيها سدى


Успокоительны, и чудны,
И странной тайной повиты
Для нашей жизни многотрудной
Его великие мечтТуманы призрачные сладки —
В них отражен Великий Свет,
И все суровые загадки
Находят дерзостный ответ —
В одном луче, туман разбившем,
В одной надежде золотой,
В горячем сердце — победившем
И хлад, и сумрак гробово


Zum Baum, wo meine Stätte,
Ein Blitzstrahl niederkracht,
Davon bin ich im Bette
Vom tollen Traum erwacht.«


A po žni při hudbě,
kdy pole holé,
poskočí junáčík
s dívčinou v kole.


Or da fronte, or da tergo il vento spira;
e questo inanzi, e quello a dietro caccia:
un altro da traverso il legno aggira;
e ciascun pur naufragio gli minaccia.
Quel che siede al governo, alto sospira
pallido e sbigottito ne la faccia;
e grida invano, e invan con mano accenna
or di voltare, or di calar l'antenna.


يا سائلي في وظيفتي عن
ضيعة حالي وعن معاشي
وحقُّ تفَّاح خدِّي
لا عشت بعدي مشمش


Vous voyez, la lune chevauche
Les nuages noirs à tous crins,
Cependant que le vent embouche
Ses trente-six mille buccins !


Y al Duque de Alba invicto en la jornada
con lo que a vuestra Iglesia le compete
y tanto celo estáis favoreciendo.


O Schicksal! wechsle leicht nur mit den Losen:
Den Dichter führe wieder zu der Schönen,
Die Lieder mögen mit dem Bilde kosen!


Und graue Dome, bunte Fresken,
Und Marmor reichten sich die Hand,
Und weinblattdunkle Arabesken
Zog drum das Rhein- und Schwabenland.


Se mentre il ciel rimira e gli consiglia,
non ti dimostri a la dubbiosa mente
tu, Francesco, mia luce e mio conforto.


Ich gab zur Antwort: Kleiner Bu,
Was thust du hier im Walde,
Heraus gehörst du in die Ruh,
Die Nacht ist dir zu kalte!
Mein Feuer habe ich bey mir!
Und seufzet allsogleich,
Weil auf der Sait Diana spielt
In ihrem edlen Reich.


Nun ziehen Nebel, falbe Blätter fallen,
Öd alle Stellen, die uns oft entzücket!
Und noch einmal tief' Rührung uns beglücket,
Wie aus der Flucht die Abschiedslieder schallen.


Srdce ženy je skryté zlato,
jedny je moc rýžují,
jedna jen života řeka.
Zvoláš, však bolest tvá nebyla to,
na niž čeká, na niž čeká,
na hlas, jenž jinak hovoří,
na hlas, jenž jinak se rozhoří. –
Proto si klade hlavu mladý sen
na chladný, tvrdý stromu kmen
a často pláče.


Getrost, getrost! Ich werd in allem fall
Bei Leid und Freud um dich in dir nur hausen:
Ich bin und bin, mein schönster, überall,
Und pfleg um dich im innerm Chor zusausen.
Im innerm Chor, das keiner kennt,
Als dem es selbsten zugewendt.
Im innerm Chor, das keines witz ergreifft,
Wo nicht in ihm di neue Menschheit reifft.
Dann wird dadurch di Sternvernunfft verwirret:
Si stösset sich aus sich durch sich beirret.


Kterak trojhranec můj
přerozkošně zvoní,
jak cigána píseň,
jenž se k smrti kloní.


(d.)