Dolce è ciò che de lei se pensa et vede;
ma presso del bel occhio, quando 'l s'alza,
ogn'altro dolce mi par come asenzo.


Wer ahnt, der ist gewarnt worden. Von wem? Denke darüber nach!


Sollt' ich mich denn des Pflügens schämen/
wenn sie mir Essen bringt/
mich um die Bauren-Arbeit grämen/
wenn sie zu Abend singt
ein Lied/ das jene frohe Felder
der Echo schikken in die Wälder?


Seh' ich ihre Kleider,
Die sie abgelegt,
Mir im Herzen regt
Sich das Bildniß beider
Lebender bewegt;
Doch dir regt der Anblick Thränen leider.


أَرى بَيتَ لُبنى أَصبَحَ اليَومَ يُهجَرُ
وَهُجرانُ لُبنى يا لَكَ الخَيرُ مُنكَرُ
أَتَبكي عَلى لُبنى وَأَنتَ تَرَكتَها
وَأَنتَ عَلَيها بِالمَلا أَنتَ أَقدَرُ
فَإِن تَكُنِ الدُنيا بِلُبنى تَقَلَّبَت
عَلَيَّ فَلِلدُنيا بُطونٌ وَأَظهُرُ
لَقَد كانَ فيها لِلأَمانَةَ مَوضِعٌ
وَلِلقَلبِ مُرتادٌ وَلِلعَينِ مَنظَرُ
وَلِلحائِمِ العَطشانِ رَيٌّ بِريقِها
وَلِلمَرَحِ المُختالِ خَمرٌ وَمُسكِرُ
كَأَنّي لَها أُرجوحَةٌ بَينَ أَحبُلٍ
إِذا ذُكرَةٌ مِنها عَلى القَلبِ تَخطُرُ


Und der Kult gewann an Breite.
Jeder, der beschenkt ward, weihte


To jaro z gruntu Machovce
si vzala starostova Hanka.
Stach dceru zbil a vyhnal Janka.
Vdal ji za vdovce...


Wer darf die Kunst ausmessen
Und ihre Grenzen ziehn?
Wer kann die Ewigkeit beschränken? –
Nur wer die kleine Gegenwart
Als den Mittelpunkt alles Daseyns erkennt.


	O buon Neptunno, Idio dell'onde salse,
o Eolo, spirante ardito e forte,
o mar Leone, o piagge ritte e torte,
la vostra forza mai com'or non valse!


Téve hosszu, terhes útat
- Melyet a szél is megúnhat, -
Kikeletkor megjövétek!
Rongyos, szennyes volt a fészek...
Ezt a dolgot hozni jóra:
Volt az első, - fecske, gólya!


Podhajský pak vzal a v prstech ždímá
každou látku, ptá se dívky na ni,
očima vše zkoumá učenýma,
na krev se pak pustí do smlouvání.
Pro matku též poslal na poradu.
Dal už stříhat, rozhodl se zase,
na jinou tu onu vyptává se,
každé látce vytkl jakous vadu,
a když vyřkl: „Tohle!“ žena střihla
naměřivši rychle, div jí stíhla
ústa počítat a kvapně v půli
hbitě ruce látku roztrhnuly.
Řekla matka šourajíc se z dveří:
„Takové jsem měla za svobodna.“
Odešla pak u veselém hluku
prodavačka, sklenář znova měří,
podal dívce, jež mu líbá ruku,
on pak řekl: „Nu vždyť jsi mi hodná!
Ne pak, bys jich nechávala v skříni;
rád se na tě budu dívat nyní!“


Cierra el cofre que guarda lo que llama su gloria,
y, cruelmente orgullosa, repasa en su memoria,
uno a uno, los hombres que murieron por ella


surgiste hacia los tálamos votivos
sobre una alfombra negra de cautivos,
bajo el silencio de los sacerdotes


Was macht der Männerfeind,
Der Weiber bester Freund?
Dort unter jener Eiche
Spielt er verliebte Streiche?
Da lachen ich und du.


Quanno eo me nne partîci Amor me 'n portai 'l mio;
como lo pòi tu dire ch'eo me 'n portasse el tio?
Tu sai ch'ell'è sì rio c'a me non è 'n placere;
ergo, co' 'l pòi tu dire ch'e' te 'l tollesse Amore?


Ni, szemeim! idenézzetek!
Ni, a rózsabokor hirtelen
Mint megrezzent ott a vízszélen:
Ni, szemeim! idenézzetek.
Ni, mint megbillentenek
Levelei s ágai,
Tövisse s virágai
Hogy öszveverődtenek.
Illatozó bíborának
Pompái elszóródának:
Némelyek, ím, elterűltek
A dudváknak szárain,
Mások úsznak az itt lengő
És játszadozva kerengő
Zefíreknek szárnyain.


祓除已过暮春初
彩舫相衔十里馀
浮蜡喜尝新店酒
流尘闲拂坏垣书


Ha die Greuel des Erdgeschlechts!
Richter! Richter!
Warum vertilgt mit dem Flammenschwert
All die Greuel von der Erde
Der Todesengel nicht?


Dann – hoffentlich – aber laut lachen
Und endlich den lieben Gott abends leise
Bitten, doch wieder nach seiner Weise
Das neue Jahr göttlich selber zu machen.


Žádná plachta nezrychluje
Kolébavý jeho běh,
Žádná touha nevzbuzuje
V plavce srdci kvapný spěch.


Dank dir für dein geduldig Lächeln,
Als du, vom Hunger geplagt,
Deine Qual verbargst um meinetwillen
Und nicht ein Wort gesagt!
Und Dank dir für dein letztes Grüßen,
Als ach, dein Herze brach,
Und oh, es freut mich, daß du weilest,
Wo nichts nun kränken dich mag.


Così in un punto l'alma si rinfiamma
Et spegne, poi che vede ogni speranza
Mancare in tutto al suo lungo disio.


Vom irdischen Gewühle
Trennst du mich nur zu sehr,
Bannst mich in diese Kühle;
Schlafe! was willst du mehr?


Tys ji pil, můj reku, z ručky malé,
ozdobené mnohým zlatým kroužkem,
pil jsi ji, můj reku, plným douškem!
Věřte mi, ó druzi, žhoucím mečem
nejsme všichni z ráje vyhnáni –
nevěřte těm bezútěšným řečem!
Korálových retů líbání,
slza, z oka sličného co kane,
a tisk ruky bílé, milované –
toť jsou kvítka ráje nevadnoucí.
Však jen jednou si je každý trhá
a pak ven jej do pustiny vrhá
v rukou anděla meč ohňoskvoucí.
Věřte mi, ti co nás vedou v nebe
skrze trnovité úskalí,
trýznění a zapírání sebe,
že se z ráje sami vyhnali.


Lesové šumí, potoky hučejí:
Buro, ty fučíš své zpěvy osudné
V děsící melodii; tvé mě
Nápěvy k soucitu podjímají.


A ticho dříme v temné sakristiji.


Der Erbauer, über blaue Wellen
In Gedanken eilend an den Strand,
Wo Fortunas Hörner üppig schwellen,
Goldner Plutus thront auf Perlensand.


Provdáte mne ráda, nač byste mě měla?
Vezte, koníčky, mě s milým do kostela.


O Gott! wo bin ich doch? wer bin ich? Ich verschwinde,
Indem ich nicht einmahl die Welt,
Nebst allem, was sie in sich hält,
Nur in Vergleich mit einer Sonne, finde.
Solch eine Grösse kommt, wie leicht zu glauben, mir,
Wenn ich sie recht erweg', entsetzlich herrlich für;
Ja, wenn wir endlich gar bey dieser Gröss' und Länge
Noch vollends erst die ungezählte Menge,
Ja die Unendlichkeit
So ungeheurer Lichts- und Sonnen-Cörper schauen
Mit Augen unsrer Seel'; entsteht ein heiligs Grauen.
Im Haupt wird das Gehirn, das Hertz in unsrer Brust,
Von einer frohen Angst, von einer bangen Lust
Geklemmt, gedruckt, gepresst,
Indem der Gottheit Bild,
Wodurch der gantze Bau der grossen Welt erfüllt,
Sich nicht ohn' Ehrfurcht schauen lässt.


Frisch zu! das ist mein erster Ruf,
Will rasch die Welt beschau'n:
Wie sie der frische Morgen schuf,
Und mich daran erbau'n.
Ich schwing' mich auf mein Ritterpferd
Und werfe weg den Zaum,
So rennt und gras't es auf der Erd'
Bei meinem Morgentraum.


Aber nach den Umarmungen, nach allem
Durchscheinen jedes Fleisch die hellen Knochen.
Die Muskeln schimmern am Skelett, zerfallen.


Ans Fenster rückt' ich meinen Tisch
Und wollte weise Dinge schreiben,
Doch, eh' ichs dachte, sah ich frisch
Mein Blatt im Morgenwinde treiben.


山下青青春已归
百花山上正芳菲
人间颜色易零落
百万千年云锦衣


Cuando vio mi poema Jonatás el Rabino
(el espíritu y carne de la bíblica ciencia),
con la risa en los labios me explicó la sentencia
que soltó la Paloma sobre el Texto divino.
Nunca pruebes, me dijo, del licor femenino,
que es licor de mandrágoras y destila demencia;
si lo bebes, al punto morirá tu conciencia,
volarán tus canciones, errarás el camino.
Y agregó: Lo que ahora vas a oír no te asombre:
la mujer es el viejo enemigo del hombre;
sus cabellos de llama son cometas de espanto.
Ella libra la tierra del amante vicioso,
y Ella calma la angustia de su sed de reposo
con el jugo que vierten las heridas del santo.


Daß für erwies'ne Dienst' oft Kremon mich gepriesen,
Ist keine Dankbarkeit und nichts, als Gaukelei:
Er trachtet, darzuthun, was er, nicht, was ich sei,
Mehr, daß er sie verdient, als, daß ich sie erwiesen.


“ O süave suspir, che uscisti fore
Del casto pecto della mia nemica,
Dimmi qualche novella del mio core,
Che fa lì drento? et come se nutrica?” –
“ Io te 'l dirò: par che 'l governi Amore,
Che fra sue belle membra ogn'hor s'intrica,
Et per haver sì charo e degno loco
De ritornare a te si cura poco.”


Привет мой вам, угрюмый мрак ночей
И тишина безжизненных полей,
Одетые сырым туманом степи
И облаков неправильные цепи,
Холодное сияние небес
И инеем осеребренный лес!
Привет мой вам, мороз и нопогода!
Теперь, вдали от шума и народа,
В часы ночей, за сладостным трудом,
В моем углу, и скромном, и спокойном,
И тишиной глубокой окруженном,
Я отдохнул и сердцем и умоПускай сыны тщеславия и лени,
Поклонники мгновенных наслаждений,
Изысканность забав своих любя,
В них радости находят для себя
И на алтарь непостоянной моды
Несут, как дань, часы своей свободы!
Милее мне мой уголок простой,
Божественной иконы лик святой,
И перед ним горящая лампада,
И тихий труд, души моей отрада, —
Здесь всё, к чему привык я с давних пор,
Что любит мой неприхотливый взоМне кажется: живу я в мире новом,
Когда один, в безмолвии суровом,
Забыв весь шум заботливого дня,
Недвижимый, сижу я близ огня,
И летопись минувшего читаю,
И скромный стих задумчиво слагаИ грустно мне, когда дневной рассвет
Меня от дум любимых оторвет;
Когда рука действительности строгой
Укажет мне печальную дорогу,
И все мое вниманье поглотит,
И все мои восторги умертви


旌旗春偃白龙堆
教客休停鹦鹉杯
歌舞未残飞骑出
月中生缚左贤来


do monstro vencido
em seus tempos vívidos


Mensch / wilr du / daß dein Thun nicht soll zu nichtes werden /
so ruffe diesen an / der schuff' aus nichts die Erden.


Dann kannst du, wie die Liebe, schön
In stolzem, klaren Schimmer gehn,
Dich wird die Welt verehren!
Wo du gehst, werden Düfte wehn,
Vor dir sich Blumen in Goldtau blähn,
Wo du ruhst, wirst du Nachtigallen hören.
Schon laden sie, ihr sanfter Schall
Durchläuft der Saiten Wirbelfall,
Schon tönt Gesang in Mädchenchören,
Komm, Liebe, wollen hören!


Il qual se vuol di calamo et inchiostro
di me servirsi, e non mi tòr da bomba,
digli: — Signore, il mio fratello è vostro. —


Tienen algunos un gracioso modo
de aparentar que se lo saben todo:
pues cuando oyen o ven cualquiera cosa,
por más nueva que sea y primorosa,
muy trivial y muy fácil la suponen,
y a tener que alabarla no se exponen.
Esta casta de gente
no se me ha de escapar, por vida mía,
sin que lleve su fábula corriente,
aunque gaste en hacerla todo un día.
A la pulga la hormiga refería
lo mucho que se afana,
y con qué industrias el sustento gana;
de qué suerte fabrica el hormiguero;
cuál es la habitación, cuál el granero,
cómo el grano acarrea,
repartiendo entre todas la tarea;
con otras menudencias muy curiosas,
que pudieran pasar por fabulosas,
si diarias experiencias
no las acreditasen de evidencias.
A todas sus razones
contestaba la pulga, no diciendo
más que éstas u otras tales expresiones:
«Pues... ya... sí... se supone... bien... lo entiendo...
ya lo decía yo... sin duda... es claro;
ya ves que en eso no hay nada de raro.»
La hormiga, que salió de sus casillas
al oír estas vanas respuestillas,
dijo a la pulga: «Amiga, pues yo quiero
que venga usted conmigo al hormiguero,
ya que con ese tono de maestra
todo lo facilita y da por hecho,
siquiera para muestra
ayúdenos en algo de provecho.»
La pulga, dando un brinco muy ligera,
respondió con grandísimo desuello:
«¡Miren qué friolera!
¿Y tanto piensas que me costaría?
Todo es ponerse a ello...
Pero... Tengo que hacer... Hasta otro día.»


南浦江山一旦空
行吟谁复继高踪
薇垣柏府多知己
犹为传经惜马融


E nulla val che a forza di sassate
Venga il maestro al Tebro a dar lezione;
E, non giovando poi le bastonate,
Fra quattro pietre mettalo in prigione.
Tutto perir dovrà: se le adottatte
Parole un giorno nel civil sermone
Ora adoprar tu vuoi contro dell'uso,
Di tutto re, ti rideran sul muso.


Muévaos a compasión mi triste llanto
y ver rompido el virgíneo velo
de que hice voto de llevar al cielo,
librándome del reino del espanto.


V Budíně tak královský hrad
Nádherně se vypíná.
Krásnější a velebnější
Jest vůkolní krajina:
V Debrecíně po Budíně
Krásná Juno toužila,
Jupitrovi Košuthovi
Konečně se svěřila.


Jung Sigurd war ein Wikinger stolz,
Der fuhr in den Sturm mit Lachen,
Und schwang er die Lanze von Eschenholz,
Da mußten die Schilde zerkrachen:
Die Traube von Chios, das Gold von Byzanz,
Begehrte sein Herz und sein Hammer gewann's.


Ah, éljen a dicső pár,
Éljen sokáig, éljen;
Sok szép időt szemléljen
Ferenc s Terézia!


Šílíte až nad tou radou,
zub se vrývá v dolní ret.
Dva dny minou. Vzdor se láme.
Hlad už volá. – Tak co teď?


qual scultor, qual artefice sì raro
faranno un vaso alle chiome che furo
de la mia donna, ove riposte, il duro
separarsi da lei lor non sia amaro?


Wiesen, Auen grünen wieder,
Blümchen prangen auf der Flur,
Und es tönen Finkenlieder,
Neu erwacht ist die Natur.


Ein Brieflein deiner Magd fällt hier zu deinen Füssen,
Und wünschet: Tugenand, sey alles Seegens voll;
Weil du mir es geschafft, so hab ich schreiben müssen,
Sonst weiß ich, daß ich nicht mit Fürsten reden soll.
Ich bin wie dir bewust von gar geringen Stande,
Und weiß nicht was ein Brief so grosser Hand begehrt,
Man ehrt als einen Gott dich in den Deutschen Lande,
Ich aber bin gewiß nicht deiner Knechte werth.
Ich schreibe wie gesagt, doch mit verwörrten Sinnen,
Ich bin nicht Adlers Art, mich blend' der Sonnen Licht,
Ich weiß nicht wie mir ist, und waß ich soll beginnen,
Vor Strahlen deiner Gunst kenn' ich mich selber nicht.
Ein grosser Hertzog soll ein arme Magd erkiesen,
Die keinen andern Schmuck, als Tugend in sich führt,
Von Stande schlecht berühmt, von Schönheit ungepriesen,
Von Weißheit unbekandt, von Reichthum ungeziehrt.
Scham, Furcht und auch verdacht läst mich nicht Worte finden,
Daß ich wie sichs gebührt recht Antwort schreiben kan;
Wem Angst und Blödigkeit die schwachen Finger binden,
Der greift die Feder nur mit grossen Zittern an.
Es träget mir itzund dein wohlgeziehrtes Schreiben,
Die Bluhmen hoher Gunst in Ruhmes Schalen für,
Laß dich zu deiner Magd doch nicht die Liebe treiben,
Denn was du hast gerühmt, das findst du nicht allhier.
Es soll der Purpur sich mit Purpur nur vermählen,
Den besten Ring beschämt ein falscher Diamant,
Ich weiß dein Bitten ist ein höffliches Befehlen,
Doch glaub, ich bin zuschlecht vor eines Fürsten Handt.
Das Hauß von Sonnenreich, so schwer von Cronen worden,
Und dem der Purpur Rock fast angebohren ist,
Vergist sich endlich selbst, und seinen hohen Orden,
In dem mich Tugenand vor andern ausserkiest.
Ich weiß nicht was ich wohl soll für Gedancken führen,
Und ob dein Feuer nicht zu meinem Schimpffe brennt;
Oft pflegt der Ehrenkrantz die Bluhmen zuverliehren,
Wenn eine schlechte Magd die grossen Herren kennt.
Ein Tritt in unser Hauß von solchen hohen Füssen,
Ist ein Genaden Werck, begleitet mit Verdacht,
Der Mund so heute sich läst einen Fürsten küssen,
Wird morgen Kinder Spott und hönisch ausgelacht.
Ihr Gold macht oftermahls uns arm an Lob und Ehre,
Ein Strahl von ihrer Gunst verzehrt oft unsern Ruhm,
Was hilfft es, das ich mich verdächtig loben höre,
Es ist entlehntes Werck, und nicht mein Eigenthum.
Wie manch erlauchter Kuß hat Bluhmen weggerissen,
Wo Nesseln mit der Zeit dafür gewachsen seyn.
Und manche muß itzund mit heissen Thränen büssen,
Daß sie sich hat erwärmt an grosser Sonnen Schein.
Darf meine Kühnheit noch was mehrers hier vermelden,
Die Lieb' ist voll Gefahr, die Macht und Waffen trägt,
Die Keuschheit wird zu nichts für einen edlen Helden,
Der auf Verweigerung bald einen Krieg erregt.
Da Ja muß Schuldigkeit, und Nein Verbrechen heissen,
Und dessen Traum alsbald in Wercke wird verkehrt,
Der wegen seiner Lust nur will den Krantz zerreissen,
Und durch der Liebe Gluth oft sich und uns verzehrt.
Da schaut man, daß alsdenn von grosser Herren Feuer
Nichts, als der Ruß verbleibt, der unsern Nahmen schwärtzt,
Gedencke Tugenand, ein Kuß ist allzutheuer,
Der unsre Ehre nimmt, wenn er hat ausgeschertzt.
Dann kan man unsern Spott an allen Wänden lesen,
Und unser Nahme muß der Lust zu Dienste stehn,
Ja wo ein solcher Held vor diesem ist gewesen,
Da will alsdenn ein Knecht nicht wohl zu Bette gehn.
Vergieb mir, was ich itzt aus freyer Einfalt schreibe,
Die Früchte, so du schaust, die hastu aufgebracht,
Und dencke, dieser Brief der komt von einem Weibe,
Die dein Erniedrigung hat allzukeck gemacht.
Ich gründe mich nun gantz, mein Fürst, auf deine Tugendt,
Du heist bey iederman ein Spiegel dieser Welt,
Ich muß dir stille stehn, so fern in meiner Jugendt,
Wo nichts zu etwas wird, dir etwas wohl gefällt.
Ich hoffe deine Gunst, die wird mich nicht beflecken,
Denn wie die Sonne schwärtzt, und doch auch bleichen kan,
So wirstu einen Strahl der Keuschheit auf mich strecken,
Mich deucht er streicht mich schon mit edlern Farben an.
Ich lasse Gott nunmehr und deine Tugend walten,
Ist dieses nechst bey mir, so leb ich Kummers frey;
Ich weiß du trachtest mehr dein Ehre zu erhalten,
Als wie dein Liebes Wunsch recht zuerreichen sey.
Was Eh' und Ehrlich heist, hast du mir zugesaget,
Ein wort von deiner Hand ist mir ein theurer Eydt,
Ich muß gehorsam seyn, weil dir es so behaget,
Und du Belieben hast an meiner Dürfftigkeit.
Man wird mir zwar alsdenn ein scheles Auge zeigen,
Und dencken Sonnenreich sey viel zu hoch vor mich.
Ja deinem Vater will diß Werck zu Hertzen steigen,
Er saget: Tugenand will itzund unter sich;
Ich werde neben dir manch schnödes Urtheil hören,
Doch unverdienter Haß ist wohl gegründter Ruhm;
Und ein vergälltes Wort, das wird mich nicht versehren,
Bleibt deine hohe Gunst nur stets mein Eigenthum.
Itzt hoff ich mehr Befehl von deinen werthen Händen,
Und schlüsse mich nun gantz in deinen Willen ein,
Ein Geist, der züchtig ist, den kan ich übersenden,
Sonst weiß ich keinen Schatz, der um mich konte seyn.
Itzt höre noch ein Wort von deiner Zuchtheimine,
Weil ich nicht zweiffeln kan an dem, was du gesagt,
So schwer' ich daß ich dir mit gantzem Hertzen diene,
Und will mein Tugenand, so sterb ich seine Magdt.


Václav smutně na to: Máli otec
Synu k vůli do srdce meč sy vrýt?
Netřeba; ať smrti čeká, tať ho
Brzy lapne, spěšně zprávce pravil.
Tať řeč na člověka nesluší; vždyť
Nemá člověk, tím syn méně, otce
Trýznit. A co do věcý se mícháš,
Které cyzynce se netýkají?
Jiskřil očima, a hřímaje se
Zdvíhal zprávce, jakby na cyzynce
Chtěl zlost vlíti, svou moc ukázati.
Nevšímaje sobě prchlivosti
Muže syčícýho, Václav vážným
Propověděl hlasem: „Člověk jsem, a
Ukrutenství, nespravedlnosti
Snesti nemohu.“ „Tak, blázne! zalez
Do pustiny, tam sy na zkažené
Žehrej mravy, tady dotíravou
Řečí moudrých nepřevrátíš lidí.“


Je čas, kdy vlákno pavučí se chystá
na sněti keřů, na stromy a stvoly
a stébla trav a sžatých širých polí
a jako nitka bílá vzduchem lítá.


Nein/ deine Freundlichkeit/ die Demuth/ dieſe Sitten/
Die theure Scham und Zucht/
Der wahren Tugend Frucht/
Die haben/ liebſtes Kind/ mein Hertze ſo beſtritten/
Daß du fuͤr allem Gut und Geld/
Mein eintzig Schatz biſt auf der Welt.


Sedí slepec na mohyle,
Hlásá časy starobylé.


»Danke. – Ach, wie der Gedanke erhebt:
Nie wird – nie hat eine Generation
Soviel Erfindungen neu erlebt.
Denken Sie nur an Edison,
An Fahrrad, Auto und Grammophon,
An Kino, Radio, Röntgenstrahlen,
Schon Trambahn, Rohrpost und Salvarsan.
All das hat unsere Zeit getan!
Und was noch folgt, ist kaum auszumalen.
Wir schreiten weiter von Siegen zu Siegen.
Nicht Fortschritt mehr, sondern Fortflug. Wir fliegen
Empor. Wir werden zu höheren Fernen
Schweben, zum Mars und zu sämtlichen Sternen.
Wir werden vielleicht
Die alleräußerste Peripherie
Des Weltalls erreichen. – –
Ich danke Ihnen, das haben Sie
Und Ihresgleichen
Durch Ihr Genie und durch Mut erreicht.«


My letíme jak čas a sen.


Das ist der deutsche Stein,
Von Trug und Falsch entblößt;
Wer an den Stein sich stößt,
Der kann kein Deutscher sein.


Y llevar una suegra al matrimonio,
que nos muela de noche y todo el día,
es llevar por los cuernos al demonio


蛮藤编箧自番禺
锦袋罗囊尽不如
乞与扬州贮诗草
行春谁怕雨随车


Zda znáte onu faru na Moravě,
jež se vsí ztulila se pod hor patu,
k níž duch můj v chvíli té se vrací právě?


»Gegrüßet seid mir, edle Herrn,
Gegrüßt ihr, schöne Damen!
Welch reicher Himmel! Stern bei Stern!
Wer kennet ihre Namen?
Im Saal voll Pracht und Herrlichkeit
Schließt, Augen, euch; hier ist nicht Zeit,
Sich staunend zu ergetzen.«


Jiným prorokuješ, sám však zhola nevíš,
Kdy ti napíší: sit tibi terra levis.


يَا كَمْ تعانَقْنا به


né dal tuo giogo, Amor, l' alma si parte,
ma dal suo mal: con che studio tu 'l sai;
non a caso è vertute, anzi è bell' arte.


لَن تَريهِ إِن كُنتِ لِما تَريهِ
ثابِتاً خاتِماهُ في خِنصِرَيهِ
لَم يَجِد عِندَ أَكبَرَيهِ سُموّاً
فَاِعتَزى فَضلُهُ إِلى أَصغَرَيهِ
ظَلَّ يَستَخبِرُ النُجومَ عَنِ الغَي
بِ فَجاءَ اليَقينُ مِن خَبَرَيهِ
قَد مَضَت عَنهُ الأَربَعونَ بِلا
حَمدٍ وَذاكَ الأَجَلُّ مِن عُمَرَيهِ
لَيسَ مِن خِلَّةِ الزَمانِ عَلى
شَيءٍ وَلَو باتَ ثالِثاً قَمَرَيهِ
قَد رَآهُ ما بَينَ مَوتٍ وَقتلٍ
هَل يَجوزُ النَجاءُ مِن قَدَرَيهِ


Leben euch, ihr alten Eichen,
Im urfesten, deutschen Land!
Männern, euch, in ihrem Schatten,
Schwert in der gestählten Hand!


Mas a uno y otro pájaro divino
la primitiva cárcel es extraña;
el barrote maltrata, el grillo daña,
que vuelo y libertad son su destino.


伊洛横渠造道深
谁传衣钵见贞心
儒宗赖有金华子
后学宁忧不嗣音


Zaťaté pěstě k nebesům. Pláče a nářky. Zvony na poplach znící.
Ztřeštěné matky s kojenci u prsů. Požáru krvavý pruh...
Vznešená božská příroda! Směšno! Šílený ironist moh to jen říci.
Každá vteřina s důkazem chvátá: Kdeže v ní bůh?


Ora, o ch'io sia da lor messo in oblio,
come tal volta avvien, per novo amore,
o per disdegno o per cieco furore
o forse per alcun difetto mio,


In Danzig auf dem Markte,
Da stehen Fässer Wein,
Wer trinken will den starken,
Muß kein Franzose sein.


Ta první krev, jak rudá je!
To budou vzácné údaje.


Vždy ve žních, kdy žár slunce mdlobou vane,
jdou zapocení ženci od polí,
a vozy vrchem snopův obtěžkané
se plíží ztěžka v prázdné stodoly.


Na východě v horizontu
vyskočila žlutá čára,
zvlnila se, ztloustla trochu
a pak viset zdála se


Lipou plnokvětou
větérec zachvívá
a mladistvá pěnka
vyvedena zpívá.


Aber ach! kenn' ich denn nicht,
Sined! Ossians Harfe,
Die vom Rauschen der Speere,
Vom Säuseln des Schwertes gerne begleitet ward!
Wie der krieg'rische Jüngling
Des dauernden Friedens satt,
Wird sie, wenn du ein Friedenslied willst,
Harte Triumphtöne geben.


Weithin Musik, wie wenn im Baum
Der Vögel Chor erwachte,
Man spricht nicht, denkt wohl etwa kaum
Und fühlt das Halb-Gedachte.


vpředu domky. řezník, pekař, švec.
český kout, kam nedoléhá mnoho.
hledíš z okna, je to hostinec.
český kout, stůj tedy, bludná noho.


Leben muß man und lieben; es endet Leben und Liebe.
Schnittest du, Parze, doch nur beiden die Fäden zugleich!


biraz anımsıyorum


Und wenn dereinst mit milder'm Blicke
Das Schicksal nieder auf mich sieht,
Dann nehm' ich halb von meinem Glücke,
Und halb theil' ich es andern mit.


Estas penas del alma son sus cielos;
estas guerras y asaltos, su victoria,
y es bien todo este mal, cuando a su historia
no encuaderna capítulo de celos.


أَإِنْ دَنا الشَّوقُ بعدَ ما شَسَعا
وأَسعَدَ الدَّمعُ بعدَ ما امتنَعا
وَصَلْتَ ماءَ الشُّؤونِ من كَمَدٍ
يُقَطِّعُ القلبَ حُرُّهُ قِطَعا
أَبارِقٌ بالغَديرِ أَذكَرَني
لَمْعَ الثَّنايا العِذابِ إذ لَمَعا
أَمْ عارِضٌ لا يَزالُ مُعْتَرِضاً
يَصْدَعُ أَحشايَ كلَّما انصَدَعا
سَقياً لِسَلْعٍ وإن سُقيتُ به الصْ
صِبا غَداةَ الوَداعِ والسَّلَعا
ودَّعتُهُم والأسى يُجرِّعُني
بالأجرعِ الفَرْدِ كأسَه جُرَعا
ومِنْ وراءِ السُّجوفِ بَدرُ دُجىً
يُخْجِلُ بَدرَ الدُّجى إذا طَلَعا
أَولعَ جَفْنَيْه بي ليقتُلَني
سَهْماهُما واقِعاً ومُنتَزَعا
لا تُولِعا بالمَشوقِ لومَكُما
وإنْ تمادَى غَرامُه وَلَعا
وَلَّى ورَدْعُ العَبيرِ يمنحُه
رَيَّاهُ طيبَ العناقِ لارتَدَعا
كم عَزْمَةٍ كالشَّهابِ عُدْتُ بها
مَحَتْ مَغِيمَ الهُمومِ فانقَشَعا
وكم وَصَلْتُ الوَجيفَ مُنْتَجِعاً
جَدْوى ابنِ فَهدٍ فرُحْتُ مُنتَجِعا
فَيْءٌ غدا رافِعاً لأُسْرَتِهِ
رايَةَ مَجدٍ يَزيدُها رِفَعا
يُريكَ فِعْلاً في البِشْرِ مُبتَدَعاً
منه ومَعنىً في الجُودِ مُختَرَعا
ما زالَ يعلو رُبا الفَخارِ ويح
تَلُّ يَفاعَ العَلاءِ مُذْ يَفَعا
وَقَتْكَ من عَثرَةِ الرَّدى عُصَبٌ
إن عَثروا قلتَ بالسَّماحِ لَعا
عيدٌ مُعادٌ عليك مُمتِعُه
ما لاحَ ضَوْءُ النَّهارِ أو مَتَعا
ومَنزلٍ إنْ جَفَاه نازِلُه
حَنَّ اشتِياقاً إليه أو نَزَعا
رَقيقُ ثَوبِ الهواءِ تَدفَعُه
أمواجُ بَحْرٍ يَموجُ مُندَفِعا
جانَبَهُ القُرُّ والهَجيرُ فقَد
طابَ مَصِيفاً وطابَ مُرتَبَعا
وصافَحَتْ ماءَه الصَّبا فغَدا
مُنخَفِضاً تارَةً ومُرتَفِعا
واتَّجَهَت فيه كلُّ كاشِفَةٍ
وَجْهاً بِثَوْبِ الظَّلامِ مُدَّرِعا
تَحمِلُ في السَّيرِ إخوةً فإذا
حانَ مَدى السَّيرِ أصبحوا شِيَعا
فنازِلاتٌ تَهوي على عَجَلٍ
تَهاوِيَ الطَّيْرِ أُشعِرَتْ جَزَعا
وصاعِداتٌ تَسيرُ في مَهَلٍ
كالخَيْلِ أبقى بها السُّرى ظَلَعا
يَقودُها كلُّ قائدٍ تَعِبٍ
كأنَّه راكِعٌ وما رَكَعا
فكلُّ حُسْنٍ تَراه مُفْتَرِقاً
فيه إذا جِئْتَه ومُبتَدَعا
بَدائِعٌ لا يَزالُ مُبدِعُها
يُظْهِرُ لي من صَنيعِهِ بِدَعا
تَمَلَّ أيامَك التي حَسُنَتْ
فَهْيَ تُضاهي الأعيادَ والجُمَعا
وخِلعَةٍ من ثَنايَ دَبَّجَها ال
فِكْرُففاقَتْ بِحُسنِها الخِلَعا
وقَرَّبَ الحِذقُ لَفْظَها فغَدا
من قُربِهِ مُطمِعاً ومُمتَنِعا


Vzhůru do chrámu se hrnou tlupy,
Ve kterém již svící plane zář;
K varhanům líbezné znějí zpěvy,
Sluha Páně stoupá před oltář,
A tu klanějí se shromaždění,
Podrobují vřelém v zanícení
Tomu mysl svou a srdce svá,
Jenžto vznik a zhoubu v rukou má.


Ist ein Fegefeuer wo? Darff doch dieses keiner dulden,
Der ein böses Weib hat hier, Armut, Darmgicht, grosse Schulden.


Gotteslamm, o Jesu, mein Erlöser,
Die Sünd' ist groß, doch deine Gnade größer;
Was soll ich dir, du Menschenhüter, tun?
Es ist geschehn, ich seh und fühl' es nun.


Tys psal mi. Něco málo slov
za celou velkou lásku mou...
I za ně díky Tobě!
Vždyť svět dá též jen malý rov
za životem pout dalekou,
a klid je přec – jen v hrobě.


Rühm' ich seine Sitten viel?
Seines Vatters Haus imgleichen?
Vnd daß jetzt darinn Herr Thiel
Mehr noch thut als Vatters Zeichen?
Lass' ich hier der Remsen Haus
Vnd viel andere Sachen aus?


Der Schaden, den ich dir gemacht,
Ist doch noch endlich zu ersezen.
Ach wüte doch nur mit Bedacht!
Du solst mich einmahl redlich schäzen.
Ich habe ja genung gebüßt,
Nachdem ich eine Lust vermißt,
Wozu du mich vorlängst erlesen.
Die Strafe nehm ich willig an,
Weil sie, wie ich nicht leugnen kan,
In etwas ist verdient gewesen.


yavrusu dallara emanet serçe,


Kannst du nicht vieles tun, so sei nur still und leide,
Und was zu lassen ist, so viel dir möglich, meide
Und harre in Geduld! Wirst du dem Herren ruhn,
So wird er alles selbst in dir und durch dich tun.


Polské posádce Chrzanowski velí,
Osobně se na pohana řítí,
Vždy se zářil věhlasem svým v míru,
I chce rekovstvím se v boji skvíti.


I vyšli, klaníce se k zemi málem.
Než k lidu nesešli. Jen chodbou šerou
za vůdcem rychle, mlčky tam se berou,
kde v jednom křídle hradním zachovalém
se kryje podnes Pravdy svatyně.
Jsouc opravena na útraty státu,
až dosud mluví k duši účinně
ve slohu svého prostém majestátu;
v ní chová se též mnohá relikvie
pro znalce umění a historiky;
jen žel, že tupá nešetrnosť kryje
veršíky špatnými, jmen všedních šiky
ty drahé památníky minulosti –
neb často zřícenina zajímavá
ve zdech svých tlupy cestovníků hostí
a mnohdy městských výletníků vřava
za letních neděl bouří snící rumy;
tu Pravdy zašlý čas si připomíná
kruh šosáků, neb hovor prázdný šumí
při kýtě studené a číši vína...


В небе, слабо синеватом,
С легкой дымкой белизны,
Любо ласточкам крылатым
Сеять крики с вышинВеток скругленные сети,
Уловив сверканье дня,
Сами блещут в странном свете
Изумрудного огнДышат ирисы чуть внятно,
Дышит, скошена, трава…
Зелень, блеск, цветные пятна,
Белизна и синева!
Что все думы! все вопросы!
Сладко зыблюсь в гамакМертвый пепел папиросы
Чуть сереет на пескЯ до дна души приемлю
Этот вечер, этот миг,
Словно вдруг я понял землю,
Тайну вечности постиБыли бури, будут бури,
Но теперь — лишь тихий сад,
Словно сам, в бело-лазури,
Я, как ласточка, крылат!


太极西皇是我家
碧云长树醉流霞
玉华仙子归来日
笑指东风第一花


Wie will man mich allein
Zur Straff und Schuld vebünden/
Da andrer ihre Sünden
Noch frey und ungebüsset seyn?


Com teu gesto pintado e exagerado
E o teu prolixo modo de sorrir
E o teu olhar, sob o torpor copado
Da expressão, veludineo em dirigir


Er schloß die Augen wieder zu,
Noch tiefer fort zu schlafen.
Steh Nachen still, nicht eile du!
Dein Gast ist schon im Hafen;
Der Abt zu seinen Füßen kniet,
Ihn mit dem letzten Trost versieht.


Téged várnak kiterjesztve
Reszkető két kezeim,
Téged az égre függesztve
Sírdogáló szemeim.


Anticuados relojes del Curato
cuyas pesas de cobre
se retardaban, con intención pura,
por aplazarme indefinidamente
la primera amargura.
Obesidad de aquellas lunas que iban
rodando, dormilonas y coquetas,
por un absorto azul
sobre los árboles de las banquetas.
Fatiga incierta de un incierto piano
en que un tema llorón se decantaba,
con insomnio y desgano,
en favor del obtuso centinela
y contra la salud del hortelano.
Santos de piedra que en el atrio exponen
su casulla de piedra a la herejía
del recio temporal.
Garganta criolla de Carmen García
que mandaba su canto hasta las calles
envueltas en perfume vegetal.
Cromos bobalicones,
colgados por estímulo a la mesa,
y que muestran sandías y viandas
con exageraciones
pictóricas; exánimes gallinas,
y conejos en quienes no hizo sangre
lo comedido de los perdigones.
Canteras cuyo vértice poroso
destila el agua, con paciente escrúpulo,
en el monjil reposo
del comedor, a cada golpe neto
con que las gotas, simples y tardías,
acrecen el caudal noches y días.
Acudo a la justicia original
de todas estas cosas;
mas en mi pecho siguen germinando
las plantas venenosas,
y mi violento espíritu se halla
nostálgico de sus jaculatorias
y del pío metal de su medalla.


O stanchi mei pensieri, o debil core,
O infinita speranza, onde ardo e vivo,
O mia bramosa voglia, o disir privo
D'ogni riposo sol per troppo amore,


万家云树水边州
千里秋风一锡游
晚渡无人过疏雨
乱峰寒翠入西楼


Dann soll mich hier, wo schon, der Wut
Des Mißgeschicks entrissen,
Ein Liebling meiner Seele ruht,
Ein Grab mit ihm verschließen.
Laß deinen leisen Fittich dann,
O Zephyr, sanfter wehen,
Und Tausendschön und Thymian
Auf meinem Grab entstehen!


Hiemit schlies ich und wil beten/
Für die hohe Mayestäten/
Auch für die Herrn fern und nah/
Vnd fürs Edle Frawen-Zimmer/
O Gott sey ihr Schütz-herr immer/
Erhör gnedig A.O.H.


So kauf' ich mir Harke und Spaten,
Bind' mir ein grün Schürzelein vor.
Ich stell' mich als wär ich der Gärtner
Und klopf' bei dem Reichen ans Tor.


Er sprach zu seynem lieben son,
Die zeyt ist hie zurbarmen,
Far hyn meyns hertzen werde kron
Und sey das heyl dem armen,
Und hilff yhm aus der sunden not,
Erwurg fur yhn den bittern tod
Und las yhn mit dyr leben.


Wie er jetzt
Neben dem Rathe sich niedersetzt,
Und allmählig umher ward Ruh,
Da winkt er einem Trompeter zu;
Der gab ein Zeichen mit hellem Trara.
Da –


V života číši, rmutem jež se pění –
co básník má, než zlatou kapku snění?


Ladnému jen děvčeti
Když mé pění lahodí,
Žertovnému milčeti
Jen když radost vyvodí:
Co mi po přísném jest sudí?
Ať se vrtochami – ztrudí! –


„Frau Wirthin! hat ſie gut Bier und Wein?
Wo hat ſie ihr ſchönes Töchterlein?“


Alles schläft! Nur silbern schallet
Marianens Stimme noch!
Gott, von welcher Regung wallet
Mein gepreßter Busen hoch!
Zwischen Wonn' und bangem Schmerz
Schwankt mein liebekrankes Herz.


花开花落太无情
春信何缘到紫荆
梦断重泉挥老泪
人间时节又清明


An welcher Zelle kniet nun
Mein süsser Pilgerknab,
Ach wo! ach wo! in welchen Sand
Drückt er den Dornen Stab?


Il Potta, che tornar vede la schiera
che dianzi fuor de la battaglia usciva,
rivolto a Tomasin ch'a lato gli era
— Per vita, gli dicea, de la tua diva,
ad incontrar va' tu quella bandiera
che se 'n riede a la pugna onde fuggiva,
e mostra il tuo valor, spiega i tuoi vanti
contra quei malandrin scorticasanti. —


Also wird, Du wehrter Held,
Dieß hierumb betrübte Feld
Eine Zeitlang Dich nicht sehen!
Herr, nun wir in Friede seyn,
Nimstu auch der Andern Flehen
In gewünschten Augenschein.


Kein Papst noch Kaiser, der so schimmernd thront,
Kunst und Natur umblühten eure Klause;
Sant' Elmos Fort war Schirmvogt eurem Hause,
Das Schätze häufte, die der Rost verschont.


Jedno zbývá. Symbole vítězící!
Jak tam u Hřib mladý stál v řeži Jiří
v šiku – má již takové hříčky osud –
Naději svatá,


Viel tausend sein der Zweige,
Der zarten Ästlein viel,
Und viel an manchem Zweige
Der Blättlein und der Stiel'.


Um ein Lächeln leichten Mundes
Geh ich schwärmend in den Tod.
Mit den Brüdern meines Bundes
Sauf ich bis zum Morgenrot.


Dejad su furor;


Ne! – Čím byl tužší boj, jímž dlouho předci naši
tě dobývali pro děti,
tím jsi nám vyšší, světější a dražší –
až k zbožnění, až k oběti!


Jsem čekanka modrá, jež v poli se klátí,
za lístkem lístek na zemi házím,
zima mě skryje a jaro mě vrátí.


Du winkst mir zu von manchem Weihaltare,
Dein Geist ist ein harmonisches Bestreben,
Und deine sanfte Seele liebt das Wahre.


Car je hais la dorure et la fioriture
Sur l’acajou trop dense ou tels autres bois lourds :
Tout au plus des pattes en cuivre et des chefs d’ours ;


Wer sich mit List gedrungen ein/
Wer Treu und Höfligkeit verletzet/
Wer irrt/ und ungestrafft will seyn/
Wird durch gemeinen Schluß aus unsrer Zahl gesetzet.


Když jsou „pomocníci“, jakás routina*,
třeba v srdci prázdno, v hlavě „dutina“,
jen když plno v kapse, v břiše – :
hezky se to asi píše...


Ist unsre Stadt und Rath mit unsern Eltern eins,
Das nicht erschall in uns der Christusschall?
Ach überharter schlag des härtsten Donnersteins!
Welch schwerer kampff, das uns verbleib der wall?
Wi wenig sind auf diser pruf bestanden?
Wi leichtlich ist zugleiten weg?
Wann nicht dein zug im höchstem zug verhanden,
Wer kan bewandeln disen steg?
Wann Freund und Feind vom Satan angehetzet,
Wi schnelle wird vernunfft doch überschwetzet?


Růže! – prchlo vás karenno? –
Prchlo modro vás Fiolky? –
Konvalinky, – Lílí, –
Sedmikrásy! – vy zsynáte? –
Jedle! vy strmíte černo? –
Černo táhneš louko!? – –


Je udýchána Naděj belhavá,
mdlá stálým během zůstává juž vzadu,
jen Povinnost bdí u cest šilhavá
o Nutnosti hůl opírajíc bradu.


Znovu umřeli mi
krásní sourozenci,
jak přívalem deště
na podkroví ptenci,
ptenci vlaštovice,
již se římse druží,
ach už nemám, nemám
dětí ani růží!


Vivo despacio sin ti,
sin ti mis horas son largas,
debo a tu ausencia una vida
que no sé con qué llenarla.
Lentamente como yedra
que no veo crecer, avanza
el tiempo sin ti, cubriendo
inquietudes y esperanzas.
Para que mueran sus flores
todo un otoño hace falta,
otoño que nunca llega,
horas que el viento no arrastra.


Ty, jež jsi chvěla vojem Soběslavů,
když rota Teutů k nám se valila,
ty, jež jsi hnala do tatarských davů
zbraň českých reků, kdy se prolila
nad námi moře děsných Asiatů,
nepřátel Božích, škůdců, vrahů, katů!


Der alten Hunde Bellen
Ist nicht aus Acht zu stellen.


Jsem duší Němec, tělem kněz
a mocným jsem se stal,
když zlatý poklad Václavův
jsem z Jílového vzal.


Так правосудная Россия награждает!
О зависть, содрогнись, сколь бренен твой оплот!
Пожарский оживает —
Смоленский оживет!


Opouštěl jsem ono divadlo,
zástup postav nových když se ke mně blížil:
Ozbrojené stráže přišly plnit zákon,
přišly rušit ubohých těch sen...
Lidskosti, ty larvo tygří, která lačně zuby cení,
pohleď na ty řady! – Kam že kráčí? – Styď se – do vězení!


Leč ti štěbetové
hned se utiší,
když rozhoupá bouře
haluz ve výši.


Ejh mit? ne hagyd magad! reá esénk;
Feje alá nyult ő, nyögvén felénk:
A pince-kulcs imhol... mulassatok!
Majd addig én itt... lassan... meghalok!


kapandım kapandım kapandım


Můj Pane Ježíši, ty znáš můj život,
vždyť ty znáš všecko. Ty znáš trápení mé
za dlouhých nocí, kdy z tmy jejich vstanou
obrazy hrůzy, myšlenky zlé, přísné:
můj Vergil, vím, křtu svátostí jít nemoh
a neznal tebe – je to možno, Jesu,
že v plamenech by pekla hořel nyní?
(Mně bratr Sixtus onehdy tak tvrdil
i otec opat.) Pane Jesu Kriste,
ty lásko věčná, jenž jsi na Golgathě
tak vykoupil vše drahocennou krví,
že místa není, na němž spočinout by
prokletí mohlo, jistě rozevřel jsi
svou náruč jemu, jenž byl právě světcem
zašlého světa, a jenž z lásky tvojí
nes tuchu tebe v čisté svojí duši
a zvěstoval ji v sladkých drahých verších.
Tys jistě i jej přijal do své slávy –
(ne k trůnu svému, vím, tam jiných místo)
však aspoň tam, kde Jeremiáš sídlí,
či Šalamoun a David, otec jeho.
Můj Jesu Kriste, viď, až kývneš duši,
mé bědné duši, aby opustila
důl slz a lkání, viď ty, Slitovníku,
že dovolíš jí, aby prošla místy,
kde miláček můj Vergil v slávě sídlí,
a duše moje popatří v ty tahy
a v mírné oči toho Latinníka
a potom trest dle soudu tvého vezme.
Když očistce muk vyprší pak lhůta,
ty dovolíš mi, sladký Jesu Kriste,
by duše očištěná vejít směla
v ta místa, kde je Jeremiáš prorok,
či Šalamoun a David, otec jeho –
viď, Jesu Kriste, vyplníš mé touhy
a já se ještě víc teď modlit budu,
bych klepal, až mi bude otevřeno...


Magam sem tudom én, hogy
Mi történt ekkor rajtam?
De sírnom kell, zokognom,
Miként akkor zokogtam!


Vor dem Kruzifix, gesundet,
lag zum Ersten Mal er wieder;
aus dem düstern Auge lohte
himmelauf ein stummer Schwur.


Ich weiß nicht/ was für Haltnüß doch
der schmeichlend' Amor in sich heget.
Der Freyheit Paß wird mir verleget
ich kan auß seinen Zauber-Ketten
mich durch kein einig Mittel retten/
so sehr beschweret mich sein Joch.


漫撒珍珠落绮罗
如今金谷恐无多
天边若得同流水
牛女经秋莫渡河


Let Faith suppress each rising fear,
Each anxious doubt exclude:
Thy Maker's will has plac'd thee here,
A Maker wise and good!


But go! and on Themira's breast
Find, happy flow'r, thy throne and tomb;
While, jealous of a fate so blest,
How shall I envy thee thy doom!
Should some rude hand approach thee there,
Guard the sweet shrine thou wilt adorn;
Ah! punish those who rashly dare,
And for my rivals keep thy thorn.


„Tys nikdy nebyl jiný, do sázky
dal’s mně i rod svůj, zemi,
žes krev dal za svobodu bez lásky,
tak do pláče vždy je mi“.


Po Nepotovi jsme se ponořili
do dějin umění: sloup dorický
jsme porovnali s jónským, vykreslili
jsme hlavice si, potom prakticky


Na, nu, Brauder, will'n wi supen! –
Giww mi mal de Ahntenbrad –,
Bet wi nich mihr känen krupen,
Bet wi nich mihr sitten grad.


Der Rab indes mit der Sippschaft sein
Kreischt draußen am Fenster die Weise:
Dein Engel, dein Engel wird unser sein!
Der Räuber dient uns zur Speise!


Aun vuelan, sin embargo, los vencejos
En torno de unas torres, y allá arriba
Persiste mi niñez contemplativa.
Ya son buen vino mis viñedos viejos.
Fortuna adversa o próspera no auguro.
Por ahora me ahínco en mi presente,
Y aunque sé lo que sé, mi afán no taso.
Ante los ojos, mientras, el futuro
Se me adelgaza delicadamente,
Más difícil, más frágil, más escaso.


Die reine flüß Crystallen klar/
Verbremt mit grünen weiden/
Von schatten schier bedecket gar/
Die Sonnen-hitz vermeiden.
Sich üben dort mit schwimmen viel/
In schnee gefärbte Schwanen.
Dort haltens jhre frewden-spiel/
Auff glatten wasser planen.
O Gott ich sing von hertzen mein/
Gelobet muß der Schöpffer sein.


¿o ya del todo absorto en tu luz pura
te es menos grato el incesante trino?
Dime, ¿faltaba este ángel a tu cielo?


Man trägt Heinz aus der Türe.
Brigitt will hinterdrein,
Wenn nicht dazwischenführe
Die Mutter ganz gemein.


«Nous avons vu des astres


Mások a tavaszból tovább haladtak
A nyár s az ősz felé.
Lángoltak, gyümölcsöztek és arattak.


A když stromy letí větru hvizd,
srdce tvoje strachem o ně vzdychá,
bojíš se, by nezkřivil jim list.


Нет, есть во мне прeкpaсноe, но стыдно
Его назвать перед самим собой,
Перед людьми ж – подавно: с их обидной
Душа не примирится похвалоИ вот – живу, чудесный образ мой
Скрыв под личиной низкой и ехидной…
Взгляни, мой друг: по травке золотой
Ползет паук с отметкой крестовидноПред ним ребенок спрячется за мать,
И ты сама спешишь его согнать
Рукой брезгливой с шейки розоватоИ он бежит от гнева твоего,
Стыдясь себя, не ведая того,
Что значит знак спины его мохнато


Et comment ta voix eut l'attrait magique


J.O.T.A.


没弦琴三弄五弄
无孔笛一声两声
明月浮空天似水
长安归梦恰三更


Fürtidben tengervészes éj
Szemekkel, mint a csillagtűz;
Hol annyi gőg és annyi kéj,
Ki vagy te márványkeblü szűz?


Ja, ein Teufel will ich werden,
Und als Kameraden grüß ich
Satanas und Belial,
Astaroth und Beelzebub.


Ist nicht Porca, wie man sagt,
Eine Magd? Und trägt ein Kind?
Schau, wie arg die Leute sind!
Ist sie dann nicht Kinder-Magd?


К небу из душных гробов
Головы выше закинем:
Видишь — седых облачков
Бледные пятна на синеРинемся к ним
Сквозь это марево пылПлавно взлетим
Взмахом серебряных крылиПамять о прошлом уснеРобко на облако встанеВ синий пролет
Робко заглянеВ страхе замрем
Грустны и немы,
И не поймем,
Где мБелый атлаСвод полнозвездный…
Приняли нас
Вечные безднСеребряный Колодезь


S abba’ maradtak, hogy oda fel Trencsénhez,
Mint legközelebb a Morva határszélhez,
Vértanu szent Lőrinc napra hadat járnak,
Ellene indulván cseh király császárnak.
Ezzel odahagyva fejedelmök házát,
Hordják szélyel a hír dagadó kovászát,
Megkél az egész hon nagy haragos harccal,
S vérben lemosandó nemzeti kudarccal.


Teď proměna je, páni, zase
a my uzříme v celé kráse
v pozadí na jevišti stát
celičký Sázavský hrad. –
Vítek je chycen mezi žoldnéři
a má být, ještě než se sešeří
a nežli konce dojde den,
na nejbližší strom pověšen! –
Teď Božepor započne svoje lkání
a o milost již dá se do žebrání –
Oldřich starý dá se obměkčiti
a dá Víta jenom oslepiti! –
Takto již před otce jeho
přivedou ho osleplého.
On však, místo co by v pokoře
před otcem tu klesl na dvoře,
počne zlořečit mu co jen může,
až všem vyskakuje husí kůže,
a byl by doposud snad zlořečil,
kdyby blesk ho nebyl zachvátil;
to vám ale právě v čas,
když na otce se sápal zas
a snad by ho byl také plesk,
přeletí přes jeviště blesk:
on padne a sotva že doletí,
již také za ním opona sletí.


ثلاثة في العود محمودة
وتلك في العنبر لا تحمد
صلابة اللمس وثقل به
ولونه المعتكر الأسود


روّعوه فتولى مغضبا
أعلمتم كيف ترتاع الظَّبا
خُلقت لاهية ناعمة
ربما روعها مر الصَّبا
لي حبيب كلما قيل له
صدَّق القول وزكّى الريبا
كذب العذال فيما زعموا
أملي في فاتِنِي ما كذبا
لو رأونا والهوى ثالثنا
والدجى يرخى علينا الحجبا
في جوار الليل في ذمته
نذكر الصبح بأن لا يقربا
ملء بردينا عفاف وهوى
حفِظ الحسن وصنت الأدبا
يا غزالا أهِل القلب به
قلبي السفح وأحنى ملعبا
لك ما أحببت من حبته
منهلا عذبا ومرعى طيبا
هو عند المالك الأولى به
كيف أشكو أنه قد سُلبا
إن رأى أبقى على مملوكه
أو رأى أتلفه واحتسبا
لك قدّ سجد البان له
وتمنت لو أقلّته الربى
ولحاظ من معاني سحره
جمع الجفن سهاما وظبى
كان عن ذا لقلبي غنية
ما لقلبي والهوى بعد الصبا
فطرتي لا آخذ القلب بها
خلق الشاعر سمحا طربا
لو جلوا حسنك أو غنوا به
للبيد في الثمانين صبا
أيها النفس تجدَّين سدى
هل رأيت العيش إلا لعبا
جربي الدنيا تهن عند ما
أهون الدنيا على من جربا
نلتِ في ما نلت من مظهرها
ومنحت الخلد ذكرا ونبا
أنا في دنياى أوآخرتي
شاعر النيل وحسبي لقبا
أرد الكوثر إلا أنني
لا أرى الكوثر منه أعذبا
شرفا صاحب مصر شرفا
فتً في هذا المقام الشهبا
كيفما ئشت تفرد بالعلى
نسبا آنا وآنا حسبا
أنت إن عد خواقين الورى
خيرهم جدّا وأزكاهم أبا
أُنشر العرفان واجمع أمة
مثلت في العالمين العربا
كل يوم آية دلت على
أن للعلم القُوى والغلبا
لو بنوا فوق السهى مملكة
لوجدت العلم فيها الطنبا
سُلّم الناس إلى المجد إذا
طلبوا سلمه والسببا
ربِّ بالهجرة بالداعي لها
بالذي هاجر ممن صحبا
إجعل العام رضا الإسلام أو
بلغ الإِسلام فيه مأربا
وأجِره منعما من أمم
كان رأسا حين كانوا الذنبا
حكموا فيه وفي خيراته
وغدوا أهلا وأمسى اجنبا
يا مراد الدهر من أعوامه
ما أتى من وفدها أو ذهبا
هو ذا العام وذى أيامه
جددا تهدى السعود القشبا
فز بها واحيَى إلى أمثالها
عدد الساعات منها حقبا


e riguardando lui, che nel gentile
aspetto e bello Diana mi pareva,
negli atti suoi mansueto ed umile,


fornito aver col tuo piè freddo, e porto
grand' odio al dispietato mio destino
che mi ritardi il fine omai vicino,
perch' io non chiuda la mia vela in porto.


NOR is the courage of the fearful kind,
Nor is their cunning less, should some rude foot
Their woody haunts molest; stealthy aside
Into the centre of a neighbouring bush
They drop, and whirring thence alarm'd, deceive
The rambling school-boy. Hence around the head
Of traveller, the white-wing'd plover wheels
Her sounding flight, and then directly on
In long excursion skims the level lawn,
To tempt you from her nest. The wild-duck hence
O'er the rough moss, and o'er the trackless waste
The heath-hen flutters, as if hurt, to lead
The hot pursuing spaniel far astray.


O JESV/ liebster JESV mein/
Wie brint mir mein geblüte!
Nun bit ich dich/ Ey laß es sein
Durch deine große güte:
Daß tag/ vnd nacht
In stäter wacht/
Die Welt von dir nur singe;
Vnd immerdar
Daß gantze jahr
Vor dir auß frewden springe.


Ein grosser Dichter ist Herr Klai unser Singer/
Er bringet Fried vnd Trost der werthen Christenheit/
die nun errettet ist von aller Grausamkeit
Deß Satans und der Welt durch unsern Drachen-zwinger/
der uns durch diesen Sieg das frölich Himmels-hauß
eröffnet/ und das Thier geworffen hat hinauß.


Seguí después por el atajo... Y sigo
y seguiré muy lejos de la vía,
porque mi corazón —se mendigo
vagabundo— no quiere compañía...
Que no importa, ambulando sin testigo,
y sin llevar ni a Diógenes por guía,
que me ladren, surgiendo de un postigo
los anónimos perros de alquería...
Solo y tranquilo cruzo la vereda,
no temiendo dejar bajo la rueda
—despanzurrado ante una flor— mis huesos.
Pues si alguna muchacha en un recodo
me da su corazón, antes que todo
sé muy bien que lo da por 5 $.


Sotva slunce hory pozlatilo,
opeřenců ranní píseň plesná
probudila Vladimíra ze sna;
nevěděl, zda všecko pravda bylo
či zda šálil rozmarný jej sen;
vzpomíná si na včerejší den
a čím dále jasněj v duši cítí,
že mu nelze bez Blaženky žíti.
Před tou pravdou couvl polekaně;
Camilly se sličné obraz maně
ve chvíli tu mihl jeho duší,
v nitru se mu tajný ozval hlas:
Kam své zraky, smělče, vznášíš zas?
V čas se probuď, dokud nevyruší
ze sna tebe nelítostný osud,
dřív než s výše ideálů tvých
v propast svrhne posupný tě smích.
Což jsi dosti nevytrpěl dosud?


Y la CIA procura resonantes
éxitos al carajo «bien portado»
y condecoraciones y diamantes.
Y un horrendo esplendor prefabricado
y queso y pan y vino, todo de oro,
y los difraces del enmascarado.
La gritería universal, el toro
de cartón rojo, el Caballo de Troya,
la gran máquina-jaula para el loro.
Turbia gran bruja macabra de Goya
es tu aflicción de «Toribio Gallina,
el Náufrago», colgando de una bo... ya.
A tu «realismo» échale formalina
en el tronco esencial de la macana,
porque muestra su lengua femenina.
La épica social americana
la escribo yo, rugiendo pueblo adentro,
con mi pluma-fusil, (gran hacha humana).
Y tu canción de amor es epicentro
de mistificadores, y bolina
de maricas, con punto y como al centro.
Lo bautizaste como «Guillermina»
al «Mascarón», que oculta tus «apremios»
de bailarín de la Tía Carlina.
Y si aún deseas premios y más premios,
te ofrezco el premio a la sirvengüenzura
colosal y feroz de los bohemios,
que se cavan la propia sepultura:
no importas tú, ¡importa tu impostura!...


Chtěl jsi v těžkém utrpení
v světa bouřích, v světa víru
z Krista hlavy umučené
nadýchat se nebe míru.


Zčeřilo vlny jezero spící
v pryskyřic vůni ve hvozdě duše,
jezero snů...
S bázlivým masem, omženým touhou,
stoupá tam Ona... cudně jak luna
chví se až k dnu...


al qual piangendo e sospirando scrivo.


Jitka kývla s vlídným souhlasem.
„Jste tu v jeho dvorci. Muž můj milý
nazývá se Bohdan.“ Nedořekla.


Al tiempo que Leandro vio la estrella,
dulce farol del alma suya y muerte,
que Hero puesto había por la suerte
para él tan desdichada y para ella,


Vedi le voglie sue già tutte accense,
e, per seguir sua degna intenzione,
nel tuo bel volto le sua luci attense.


Jsou prý lidstva ztracené to ráje,
jehož děti, rozplašený dnes,
žití daly za kaštanův háje,
za bystřen, jež nemýcený les
z věkovitých dum svým ruší klusem,
pod dvouhlavým, bílým Elborusem.


	e 'l buon Ligurgo, Teseo e Solone,
e ciò che fatto fu, tornò in vano
quanto a la fama de le lor persone.


Que ne m'avez-vous dit, hier, à la même heure :
" Ne venez pas ! Le deuil est dans notre demeure. "
Non, non ! Vous me trompez ; l'ange, votre trésor,
L'ange que nous aimons chez vous habite encor.
Tout le bourg eût appris sa fuite ; à son passage,
Chacun eût retenu la vierge belle et sage.
Aux cimetières noirs les ifs sont destinés,
Les beaux lis odorants pour les jardins sont nés.
Ne blessez pas ce cœur plus tendre qu'une cire ;
Conduisez par la main celle que je désire ;
Faites dresser la table ; et que les fiancés
Près de leurs vieux parents par nous deux soient placés.


medicina di Dio, ch'ei diede in questi
tempi, i quai sì perturba il suo nemico
a' nepoti d'Adam, che 'l fallo antico
fece, e l'onta del padre, infermi e mesti;


Jött a rózsa másnap és mond:
Ékes kert az én lakásom;
Ah! de ott régóta sínlek:
Itt remélem gyógyulásom!


6.
Drumb wol dem/ der in Waͤldern lebet
Jn unſrer edlen Schaͤfer-Luſt/
Derſelbe ſtets in Freuden ſchwebet/
Kein Jammer iſt ihm je bewuſt.
Unſterblich iſt und bleibet frey
Die Schaͤfer- und Poeterey.


Grida Aquilante, e fulminar non resta,
e la spada gli pon dritto alla strozza;
e giurando minaccia che la testa
ad Orrigille e a lui rimarrà mozza,
se tutto il fatto non gli manifesta.
Il mal giunto Martano alquanto ingozza,
e tra sé volve se può sminuire
sua grave colpa, e poi comincia a dire:


Noční jest čas, a růží růměnec
prodechl opět zemi, spící děvu,
na jejíž ňadrech slastí odkrytých
kolébal svit se luny v rozechvěvu.
Kamkoliv oko vrhlo hledy své,
obrovské hory pnuly k nebi těla,
a z poloprůsvitného šláře jich
k modrému nebi témena jich čněla.
Byly jak z mlhy stupně k obloze,
modlitby po nich dechem čárné vůně
dmuly se vzhůru v myrrhy kotoučích,
nesouce pokoru a poklid v lůně,
pnuly se k nekonečným výšinám,
pojily zemi s nebem kmitem struny,
která se rozchvívala v prostorách
prodchnutá dechem stříbrořásné luny.


Okem v oku, v sladkém vidění,
věčné touze, věčném loučení.


cualquier tiempo pasado fue mejor.


Когда вникаю я, как робкий ученик,
В твои спокойные, обдуманные строки,
Я знаю — ты со мной! Я вижу строгий лик,
Я чутко слушаю великие урокО Лейбниц, о мудрец, создатель вещих книг!
Ты — выше мира был, как древние пророкТвой век, дивясь тебе, пророчеств не постиг
И с лестью смешивал безумные упрекНо ты не проклинал и, тайны от людей
Скрывая в символах, учил их, как детеТы был их детских снов заботливый хранителА после — буйный век глумился над тобой,
И долго ждал ты час, назначенный судьбой…
И вот теперь встаешь, как Властный, как Учитель!


Mein Kranz ziert, seinen Herzogshut.


سرور أزاح الهمّ والغمّ مذ بدا
ونور جلا الظلماء حتى توقدا
وفخر غدا في ذروة المجد ثاوياً
وعزِّ على هام السماك تأطدا
وأعلام أفراح نشرن بشارة
لبدء بناء بالمكارم شيّدا
فقد طابت الأوقات حسناً وبهجةٍ
وبلبل أنس الوصل في الحين غرّدا
وطالع سعد قد محا كل كربة
وأحيا بنور العلم من قد تجرّدا
فالله فيض فائض متكاثر
وأجر جزيل جلّ ان يتعدّدا
بدته يد المفضال أحمد الذي
لفعل المعالي لم يزل متعودا
فجازاه رب العرش خير جزائه
وأسكنه في جنة الخلد سرمدا
فهم به أبناؤه خير همّة
لتنفيذ خير صار للعلم موردا
وقد حسروا عن ساعد الجد إذ بنوا
لمدرسة الإحسان لن تتأوّدا
فأعظم بها من نعمة مستمرّة
مناراً لأهل العلم من راح أو غدا
أقام بها الشيخ الأعزّ الممجّد
الإمام الهمام ابن الأفاضل مرشدا
وأعني به عبد العزيز الفتى الذي
بدُرِّ المعاني والعلوم تقلدا
به دبي أشرقت وتهللت
وكادت بنور العلم أن تتوقّدا
أديب لبيب فاضل متواضع
تقيّ نقيّ جاء يدعو إلى الهدى
فصيح صبيح عامل بعلومه
حليم كريم بالذكاء تأيّدا
فيا طالباً للعلم اسع إليه كي
تنور قلباً بالذنوب تسوّدا
تأدّب لديه واحفظنّ مقاله
لتنجُو من جهل يؤدي إلى الردى
هنيئاً لكم يا آل دلموك انكم
بكل مقام ذكركم قد تردّدا
زرعتم جميلاً لا يحدّ لواصف
ومن يزرع المعروف يحصدُه غدا
رفعتم مقام العلم والفضل والتقى
فعاد بحمد الله ركناً مشيداً
وطوقتموا كل الرقاب بمنةٍ
فكشركمو قد صار حتماً مؤكدا
فأحمد أهلٌ للفضائل كلها
بهمته العليا محمد اقتدى
إذا ما اشمأز الدهر وانقطع الحيا
فيمناهُ للراجين تمطر عسجدا
فيا رب يا رحمن متع به لأن
يفيض عليهم من مواهبه الندى
وعم بعفو منك حمدان إنه
لكل ضعيف لم يزل متعهدا
وسلمه من هول الحساب ومكره
وأنزله في روض الجنان مخلدا
وبعد صلاة الله ثم سلامه
على المصطفى والآل ما الورق غرّدا


Látod, itt állok mindhiába,
kezem sóváran integet –
Mindenkitől csak csókot kérek
és szórom, szórom kincsemet.


Jetzt schlummerst du im Arme,
Der liebevoll dich trägt,
Am Herzen, das voll warmer
Gefühle für dich schlägt,


Přilítla černá z pekla vrána,
i navštívila v okně pána:
zvala ho, zvala k veselí,
a dvě pak odtud letěly.


本色出家儿
机轮盘珠走
须学老华亭
用处无渗漏


Mostras do peito valoroso dando,
Assi disse o Varão forte, e prudente.
Atento o Mouro o ouviu, se bem ficando
Da resolução nobre descontente:
Porém como sagaz dissimulando
Com falsas mostras o pesar, que sente,
Se despede, o mar passa, toma terra,
Imaginando na esperada guerra.


Io vo pe' verdi prati riguardando
i bianchi fiori e' gialli e i vermigli,
le rose in su le spini e' bianchi gigli,
e tutti quanti gli vo somigliando
al viso di colui che me amando
ha presa e terrà sempre, come quella
ch'altro non ha in disio che' suoi piaceri.


Wol euch, übel mir, daß ich
so verwegen bin auf mich!
Gott, der mag uns beiderseiten,
weil es ja muß sein getan,
dich mit Segen sehen an,
mich mit Hulden auch begleiten.


武帝征诛不厌频
太仓无复有陈陈
末年户口多虚耗
却始封侯欲富民


Пошли, Господь, свою отраду
Тому, кто в летний жар и зной,
Как бедный нищий, мимо саду,
Бредет по жесткой мостовой;
Кто смотрит вскользь — через ограду —
На тень деревьев, злак долин,
На недоступную прохладу
Роскошных, светлых луговиНе для него гостеприимной
Деревья сенью разрослись —
Не для него, как облак дымный,
Фонтан на воздухе повиЛазурный грот, как из тумана,
Напрасно взор его манит,
И пыль росистая фонтана
Главы его не осенит…
Пошли, Господь, свою отраду
Тому, кто жизненной тропой,
Как бедный нищий — мимо саду —
Бредет по знойной мостово


Proč vřeš a bouříš, moje krvi?
Nač touhy března, snaha k slunci,
nač zahořklý stesk nad vězením?
Kam chtěla bys nést svoji sílu?
Co děje se kde?... Kvetou bezy,


Täuscht' ich mich selber? oder tönt mir lieblich,
Wie der Nachtigall Lied, des Todes Name?
Wird mir auch sein rauschender naher Fittich
Schwanenflug tönen?


Autant q' l'âmʼ j'avais l' corps en peine :
Cachant mes larmʼ à ceux d' chez nous,
Aux champs assise, ou sur mes gʼnoux,
Des fois, j' pleurais comme unʼ fontaine.


Vier Uhren machten laut Rumor,
Sie stellten die vier Männer vor,


Wie alle Welt verdorben,
Versunken ganz im Bösen,
Und wie der Christ gestorben,
Die Menschheit zu erlösen.


蕙帐烟凝昼掩关
落花时节雨阑珊
客来惊起还乡梦
绕屋春风绿树寒


Dann strahlst Du, holder Himmelsfunken,
Mir Trost in's kranke Herz herab,
Und es ersteht mir, wonnetrunken,
Die Hoffnung aus der Zeiten Grab.


Jak šakal v poušti, hlas váš bude výti
o soucit k nebi – to však němé stane!
Květ nadějí k vám nezadýchne v žití,
máj radosti vám v duši nezaplane!


Poeta profesor de la esperanza
y ruiseñor de la constante aurora,
que vas dejando tu canción sonora
lejos del bienestar de Sancho Panza;


Man riecht den Scheiterhaufen dir an,
Einen Lumpen machst du aus einem Mann,
Einen Schemen, durch deine Süsse,
In der Zeit, wo ein Ja man stammeln mag,
In der Zeit für ein lockendes: Guten Tag,
In der Zeit dir zu küssen die Füsse.


"Ego sum libro de vita, segnato de vij signi;
po' ch'e' siraio operto, trovarà' v migni
(so' de sangue vermigli), o' porrà' studiare".


Wohl mir, mein müder Geist
Wird wieder Staub,
Wird, wie der Weltlauf kreist,
Wurzel und Laub;
Wird sich keimenden Daseins freuen,
Frühlingstriebe still erneuen,
Saftige Früchte zur Erde streuen;
Freilich, sein spreitendes Dach zu belauben,
Wird er andern die Säfte rauben,
Andern stehlen Leben und Lust:
Wohl mir, er frevelt unbewußt!


Nichts wird, nichts ist, nichts bleibt im Himmel und auf Erden,
Als diese Zwey: das Ein ist Thun, das andre Werden.


luchar contra un poder justo y terrible;
temer más la desgracia que la muerte;
morir, en fin, de angustia y de tormento,
víctima de un amor irresistible:
ésta es mi situación, ésta es mi suerte.
¿Y tú quieres, crüel, que esté contento?


„Prince vezmou a zaň v dárek
podstrčí pak hlaváče.“


BLEST Partner of my Grief! the Damsel said,
Some Angel surely sent you to my Aid;
For now some dawning Rays of Hope appear,
That chase away the Clouds of dark Despair.
This Pause of Pain, and Interval of Grace,
Shall be employ'd in Search of future Peace.
Then guide, and guard me to your noble Friend;
So may you never want this Aid you lend!
And, as we travel, deign to let me know,
To whom so many Thanks I justly owe;
What hapless Fortune cast you on this Land,
What Occupation here employs your Hand.
Sweet Conversation may suspend my Care,
Dispel my Grief, or make it less severe:
So shall I easier reach the neighb'ring Town;
And, list'ning to your Fate, forget my own.


Nach Durst und Müh,
An seinem Quell erquickt er sie.


Ó matko!... Čestmíre!... má Ludiše!...“


Dcera minulosti! na rozhraní
světů dvou nešťastnou matku zabila,
než co je v před, závistně zakryla,
a co jde s ní, tajemství věčné chrání.


Partió hacia el Nuevo Mundo
con los Caballeros de las Espuelas Doradas
que pasaron a la Hispaniola
con fray Bartolomé de las Casas.
Vagó por las islas y la tierra firme
en busca de fortuna:
un día se ahogó en sí mismo
en el Río de Ningún Nombre.


Úgy a sötét harag hideg förgetege
Belemarkolt haja meredt fürtjeibe,
S testét átfutotta híg lehelletével; -
S szólt harag emelte lelkének hevével:


Sivé oči usmály se
za noci, ach, za noci,
proti jejich kouzlu není
pomoci, ach, pomoci.


Deinem Blick mich zu bequemen,
Deinem Munde, deiner Brust,
Deine Stimme zu vernehmen
War die letzt' und erste Lust.


dúo


Ach ia, es ist mein Jesulein,
Dem schau Ich in die Seit' hinein,
In welcher lauter Honig klebt,
Daß allem Trübsahl wiederstrebt,
Daß ümm' uns schwebt.


Yet ah! celestial maids, ye are not dead;
Immortal as ye are, ye may not die:
And well I ween, ye cannot quite be fled,
Ere ye entune his mournful elegy.
Stay then awhile, O stay, ye fleeting fair;
Revisit yet, nor hallow'd Hippocrene,
Nor Thespia's shade; till your harmonious teen
Be grateful pour'd on some slow-ditted air,
Such tribute paid, again ye may repair
To what lov'd haunt you whilom did erect;
Whether Lycaeus, or that mountain fair
Trim Maenelaus, with piny verdure deck'd.
But now it boots you not in these to stray,
Or yet Cyllene's hoary shade to chuse,
Or where mild Ladon's swelling waters play.
Forego each vain excuse,
And haste to Thames's shores; for Thames shall join
Our sad society, and passing mourn,
Letting cold tears bedew his silver urn.
And, when the poet's wither'd grot he laves,
His reed-crown'd locks shall shake, his head shall bow,
His tide no more in eddies blithe shall rove,
But creep soft by with long-drawn murmurs slow.
For oft the poet rous'd his charmed waves
With martial notes, or lull'd with strains of love.
He must not now in brisk meanders flow
Gamesome, and kiss the sadly-silent shore,
Without the loan of some poetick woe.


„Kösd fel” mond a vezér, vállát veregetve.
„Kösd fel, öreg,” monda Mária nevetve,
„Most legyőzeténk, de csak azért hódolunk,
Hogy biztosabb legyen egykor diadalunk.”


Du ladest zwanzig Mann, und dem de Luc zu Ehren
Seh' ich sie manches Glas und manche Schüssel leeren,
Wenn er, als wär der Mund zum Reden nur bestimmt,
Die Flasche ruhig läßt, und keinen Teller nimmt.
So war ein Opfermahl nach frommer Alten Weise,
Dampf für die Gottheit nur, und für die Priester Speise.


Ein junger Graf aus Preußen,
Ein fröhlich Heldenkind,
Die Ketten zu zerreißen
Durch Tag und Nächte sinnt.
Er konnte nicht gewinnen
Der Freiheit reichen Hort,
Und zog im kühnen Sinnen
Hinauf zum fernen Nord.


Meiner jugent vnwissenheyt
vnd aller meiner schulde
Gdenck nit, mein Got, sie sind mir leyd,
sonder nach deiner hulde
Wöllstu, O HERR, erbarmen dich,
von allen sünden freien mich
vmb deiner güte willen.


A snesu potupu, neb myslit budu,
až pokornou tvář nutno líčiti,
na pluky mstitelů, na nové, volné lidi,
na osení, jež musí vzklíčiti!


Wenn wir hierbei traurig wären,
Wie geziemt uns Jungen das?
Bei so wonniglichen Mären
Ziemt uns große Freude baß.
Laßt uns Allen Freude machen
Und verlachen
Argen Haß.


A pijte také pelyněk a žluč
krvavých, nespravedlivých, mstných dějů hrůzy,
zrad, slibů zmařených, z nichž vnuku, uč
se výstrahám, kdo zadržel tvou chůzi.


To nejdřív, věřte, pozná žena
a pochopí a pocítí,
kdo v sladké touze beze jmena
jí padne růžných do sítí.


Und wirst du dich mit dem verbinden
Der dein und meine Freundschafft kennt,
So wirst du doch kein Hertze finden
Das in dergleichen Flamme brennt,
Jetzt muß ich mich von hinnen lencken,
Doch wirst du wohl an mich gedencken.


Mildes Abendrot mit Rosen
Schmückt der Gletscher Todesruh',
Haupt und Schoß der Lebenlosen
Decket goldne Dämmerung zu.


Per che gli piacque di mostrare in versi
chi ne fosse cagione, e sospirando,
quando era assai stanco di dolersi,
alcuna sosta quasi al dolor dando,
mentre aspettava nelli tempi avversi,
con bassa voce si giva cantando
e ricreando l'anima conquisa
dal soperchio d'amore, in cotal guisa:


أما الوفاءُ فقد ضَمِنْتُ نِجَازَهُ
ولمحتُ نَورَ النُجْحِ في أغصانِهِ
وكذا ضمِنْتُ الشكرَ منه تكلُّفَاً
حقٌّ عليه لمن يفِي بضَمانِهِ


Daß Gottes Herrlichkeit so klarer,
In Lebensfülle offenbarer
Durch alle Fernen würde kund;
Auf daß in des Geschöpfes Tiefe
Er Seligkeit aus Leiden schüfe,
Ihn preise aller Himmel Mund.


秋思嗟离索
行寻旧隐栖
白云随杖屦
飞过画桥西


安邑南门外
谁家板筑高
奉诚园里地
墙缺见蓬蒿


Ein Blättchen gab sie mir mit stummer Hast
Als Antwort auf die wohlbedachte Frage:
Ob Langeweile sie nicht längst schon plage,
Ob ich ihr nicht ein unwillkommner Gast.


Igy állt tünődve egy mély vízmosás fölött,
S fülébe messziről gyereksirás ütött;
Indúl a gyenge hang után lábújjhegyen;
Hallgatva meg-megáll, megint tovább megyen.


Dat is, as wenn utwussen Böm
man utgröfft un ümplanten deit,
de quint sülst in den besten Lehm,
un hewwt se noch sau gaut sünst bleuht;
dat is, as wenn 'ne Stark man drifft
von'n Dreesch herin in Wisch un Brok –
wenn se dor stört't un dot dor blifft,
wat Wunner ok – wat Wunner ok!


Der Beyfall, der ihn warnen sollte,
Des Königs Gunst, berauschten ihn,
Indem er mehr noch glänzen wollte
Vergaß sich unser Harlekin,
Und übte seine Neckereyen
Am Tiger, Wolf und andern Beyen.


Poi riscontrò quel pagan maladetto
nella battaglia Angiolin di Bellanda,
e con un colpo gl'intronò l'elmetto
e come morto per terra lo manda.
Intanto quivi giugnea Ricciardetto,
ed Angiolino a lui si raccomanda,
e per l'angoscia a fatica favella;
e Ricciardetto lo ripose in sella.


صدقت فمدح اللّه أشرف ما يتلى
وأسماؤه الحسنى أفضل ما يملى
فليس سواه للمحامد موضع
وليس سواه عند البذل والإِعطا
وليس سواه يملك الأمر كله
له ملك هذي الدار والنشأة الأخرى
فقف قارعاً باب الرجا بأنامل الد
عاء فربي سامع للذي يدعا
ينيلك ما ترجوه من أي مطلب
فسل ما تشا من مطلب الدين والدنيا
فكم من هبات للعباد جزيلة
خزاينه تبقى وما عندنا يفنى
فسله وقل يا رب ثبت قلوبنا
على الصدق والإِخلاص والبر والتقوى
وسامح مسيئاً طال في سفر الهوى
سراه وأضحى في سراه كما أمسى
ولم ينهه شيب بفوديه قد غدا
ولم ينهه ضعف تضاعف في الأعضا
فما أنا عن ذنبي العظيم بتائب
ولا شاكر شكراً على نعمى تترى
أتوب ولكن أنقض العزم بعدها
وأندم في نقضي وأطمع في أخرى
ومازال ذا دأبي ولم أدر ما الذي
يكون إذا وافى الرحيل إلى الأخرى
أسير أسيراً للذنوب وحملها
ومن دونها أحد ولبنان مع رضوى


Und jenen, der mir aus Berlin
Mehr als Gesänge noch entführte,
Wüßt ich dem Zepter vorzuziehn,
Der eine Welt regierte.


Aesop bewies zu seiner Zeit
Die schwerste Kunst in unsern Tagen,
Die Kunst, die Narren zu ertragen,
Die Zunft, die immer sich verneut.
Ein Bube, den nichts fröhlich machte,
Als was er für recht neckisch hielt,
Warf einen Stein auf ihn, und lachte,
Daß er so meisterlich gezielt.


书舫追欢夜复朝
花茵促膝共吹箫
依稀犹记吹箫处
杨柳堤边第六桥


Glück, Heil und Segen dir und jeder Stelle,
Wo du mich in dein süßes Netz gezogen,
Wo du beglückt mich, wo du mich betrogen,
Denn Trug ist ja der Liebe Spielgeselle.


老少竞浮沈
须知岁月深
开花如似梦
世有几般心


Jednou – právě horko bylo,
Až se potůčkami s čela lilo –
Sedli sobě pastouškové
Pod košaté stromy kaštanové
Do chládku.


In einer stillen Majestät,
Und in gedanckenvollen Schweigen
Hört er das stete Jauchtzen steigen,
Das weit umher in sein Gebiet ergeht,
Bewundert seiner Nachbarn Glücke,
Und heftet stets nachsinnend unverwand
Der großen Augen starre Blicke
Auf den durch seinen Schatz gezierten stoltzen Strand,
Und ruft zuletzt mit halb verstörten Mienen:
Ja Zeit du bist nunmehr erschienen.


Ya en opacas orillas se avizoran
manadas negras; ya mi lengua atrae
betún de muerte; y ya no se distrae
de mí, la espina; y sombras me devoran.


No ya la fe, la voluntad levanta
las montañas, sacándolas de asiento;
mas en aquélla cobra entendimiento
y en la propia conciencia se agiganta.
Querer —creer— poder; tal es la santa
procesión que al esfuerzo da sustento,
entre el quiero y el puedo de cemento
hace la fe que al héroe abrillanta.
Tengámosla, no importa en lo que sea,
fe pura y libre y viva, abrasadora,
la que en la misma acción destruye y crea,
¡anímico Saturno que devora
al propio dogma que engendró en la Idea,
fe en la fe misma, inacabable aurora!


Kokett ist dies Gedicht, Naivetät erlogen
Und nur das Schnöde wahr! Ich hab euch arg betrogen,
Denn zwei geworden sind mir Herz und Mund!
Ich bin ganz euer Bild: selbstsüchtig, falsch und eitel
Und unklar in mir selbst; vom Fuße bis zur Scheitel
Ein europäisch schlechter Hund!


Krásný opus osmi řádků,
osmi veršů plných lásky
milé své tam napsal k svátku.


Vi si vede anco che ciascun che ascende
comincia a inasinir le prime membre,
e resta umano quel che a dietro pende.


Parasiti boha, když soud jízlivý
nad tou naší prací náhle vykřiknete;
člověk nezlobí se, jen se podiví
a s úžasem ptá se: Co tu ještě chcete?


本是山东忠孝门
卯金社稷暂相烦
君王良会青云意
长乐钟中无一言


Doch solche Qual sein Herz nicht merkt,
Weils trägt ein tiefers Kränken.
Er schreitet fort, von Schmerz gestärkt,
Vom Schlachtenangedenken.
Manchmal sein Mund Kosziusko! ruft,
Und träumend haut er in die Luft.


Stell' ich in dieser Tiefe mir
Die Höhe, nebst der Form von einer Insel für,
Die aus dem Meere sich entdecket,
Doch unten sich bis auf den Grund erstrecket,
Die, wenn wir uns das hohle Meer,
Von seinen Fluthen leer,
Vor Augen stellen könnten,
Wir ja mit Recht Gebürge nennten;
Mein Gott, welch eine Felsen-Welt
Wird unserm Geist aufs neue vorgestellt.
Wie so entsetzlich schrof und jähe müssen nicht,
Dem sie erblickenden Gesicht,
Die Tiefen seyn von diesen Felsen-Höhen,
Die so entsetzlich tief gewurtzelt stehen.


Di eusre Lilg bot mir di eusre Lilge,
Dass mich erstarrt ihr Regenbogichtthon:
Das Engelvolk gab mir alhir willkommen,
Weil Seelgeistleib zur eusern Eintracht drang.
Selbst Cromwell kam mir in Paris zur hülfe,
Dass beidem Carl selbst Jesus ihn vorzihet.


Ach, warst du böse
– als es geschehen war;
riebst dir die Lippen wund,
weintest beinah!


诗人一壶酒
待月升东岭
松壑起涛声
山风吹上影


Skryj své touhy pod záslonu,
v knize lásky – růže suchá,
jen když v srdce puklém zvonu
kvetou astry.


Da tät zu Goldmar sprechen
Der königliche Greis:
»Ich geb ein Lanzenbrechen,
Was setz ich euch zum Preis?«


Bez lomozu v urychleném spěchu
kráčí voje po zkypřelém mechu,
mdle jen šumí keř a mlází kštice,
tkne-li se jich meč neb bradatice.


,Milost, milost, pro bůh milost!‘
Zařve chudák v zápětí,
A pad na zem, začne korán
Odříkávat z paměti:


Ihr selbst, ihr verführerischen Sterne,
wozu schürt ihr meine Seelennot?
Eisig haucht die gleißnerische Ferne:
ewig lebt allein der Tod.


Kdož o mne dbal? Lid zotročený, tupý
jak před strašidlem mimo jda se chvěl,
strach oklikami divochů hnal tlupy,
když Memnon žalem úzkostlivě zněl;
čas hltal čas a dobu líhla doba,
jas sálavý prch’; trůn její vzala zloba
a vznešenost se děvkou hanby stala.
Zda Sefecha stý díl jen znamenala?


Aquellos cómicos horrendos
que eran escándalo del alma,
¡qué extraño que,
     de pronto,
no sean ya más que la nostalgia!
¡Cómo sus tretas burdas, toscas,
sus pobres burlas desdichadas,
tórnanse leves,
    trémulas,
como una luz en la distancia!


Ma e tu d'amor gl'imperii,
Tu, petto immansueto,
Durasti; e i greggi a pascere
Pur ti ritenne Admeto.


Wir brauchen nicht zu klagen,
Er hat uns ja gelehrt,
Das Vater Unser sagen,
Das Wort das er erhört.


古碑手集一千卷
河北关西得最多
莫怕他时费人力
他时自有锦蒙驼


Iba yo en mi caballo, por una angosta senda,
Entre un bosque de encinas. Soñaba una leyenda
De encantamientos, hadas, monstruos, duendes y endriagos;
Y, con mis sueños mudos y con mis ojos vagos
Marchaba lentamente, pero tan lentamente
Que el caballo mordía las yerbas.
                              Un torrente
Culebreaba en un flanco; y en el otro, las rocas
Me enseñaban sus puños y las cuevas sus bocas.
De repente, el caballo se detuvo. Las crines
Sacudió; en su relincho se insinuaron clarines;
Y sus cascos sonantes arrancaron del suelo
Cien chispas. En el musgo, como en un terciopelo,
Vi el mentón de una ropa de mujer ¿Quién
sería?
Desmonté; y en mis manos, con nerviosa alegría,
Levanté aquella ropa que aun estaba caliente,
Y aspiré sus perfumes y hundí en ella mi frente...
¡Oh, qué olor! Una onda de embriagantes vapores
Me envolvió. Por en medio de un aroma de flores
(Dalias, magnolias) una penetración de vida
Sentí, como saliendo de una gruta escondida,
En la que ninfas griegas y lúbricos salvajes
Tuviesen una danza de amor entre follajes.
Era aquello una aguda provocación, un reto
O una audacia en el fondo de algo siempre discreto;
Una como memoria de los tiempos paganos
En que iban las bacantes tomadas de las manos
Y orladas con las hiedras. ¿Hiedras? ¡Oh, maravilla
Fuese verlas orladas con hojas de vainilla!
¡Ese, el olor! Vainilla de bosques tropicales
Que afina y enardece los olfatos sensuales,
Con el culto que es propio de una virgen montaña,
Que bajo el Sol se estira y en un caudal se baña,
Pomposamente llena de ese perfume intenso
Que tiene algo de almizcle, de sándalo y de incienso...
Pero no; que hay, a veces, en el traje, otro aroma
Que es más que fuerte extenso, que a nido de paloma
O que a seno de virgen huele: huele a inocencia;
Y hace pensar en una celeste transparencia.
Evoca a las cristianas doncellas, que el martirio
Sufran con gentiles actitudes de lirio,
Podas llenas de tibia castidad, todas llenas
de un Sol que hacía auroras por dentro de las venas.
Es un olor a pinos resinosos, un suave
Hálito que es a modo del ensueño de un ave
O de una mariposa. Las densas trementinas
De los bosques caducos impregnan, con sus finas
Evaporizaciones, los trajes que entre ellas
Pasan; y los viajeros imprimen menos huellas
Que las que llevan luego, de esos bosques, sus trajes.
Tal vez tiene su choza por entre los ramajes 1
De un pinar resinoso, la criolla, que acaso
Zabulle en el torrente su desnudez de raso.
Y, en fin, en una onda que llegó a inflar mi pecho,
Olí caoba. Entonces imagineme un lecho,
Un diván a su lado y un ropero labrado:
Una alcoba de aquellas con que siempre he soñado...
Solté el traje. Jinete nueva vez, el camino
Proseguí entre la selva digna del Florentino;
Y mientras que el caballo relinchaba, yo olía
En el viento un perfume de mujer todavía.
El torrente alargaba su estrangulado grito,
Hilaba espumarajos en ruecas de granito;
Y sonaba, rompiéndose en las rocas filudas,
Como un gran palmoteo sobre carnes desnudas...


Der arme Falk, er seufzte tief;
Sein Flügel hing ihm schwer:
»Das wol kein Bruder aus Dir rief,
Du schöner, bunter Häh'r!
Lob' ich nicht Deiner Farben Zier,
Nußkern und Rindlein lasse Dir?«


归途拟向城中去
论旧翻惊人已非
怅望敬亭烟雨外
平生漫说谢玄晖


Jak černý rytíř jede, obzor mhou
kde ukončen, tam staví jízdu svou.


L'eau sur son corps qu'elle essuie
Comme sur un peuplier ;
Comme si, gouttes à gouttes,
Les perles de son collier.


Denn tiefer noch, im allertiefsten Schweigen,
Da liegt ein ungemeßner Schatz begraben,
Der niemals wird dem Lichte wohl sich zeigen!


Gieb daß in bittrer Reue
Ich alles Rückhalts bloß
Bekennend mich erneue
In ihrem Gnadenschoß.


Du meines Herzens Silbertau,
Komm, fall herab auf dessen Au.
Du güldner Regen, meine Lust,
Komm, überschwemme diese Brust.


Ich schein wohl froher Dinge
Und schaffe auf und ab,
Und, ob das Herz zerspringe,
Ich grabe fort und singe
Und grab mir bald mein Grab.


Tú despertaste mi pasión temprana,
y de mi juventud en la mañana
como un ensueño bondadoso fuiste
regando flores en mi senda triste.
Únjame la caricia de tu mano
y tus ojos que buscan el arcano
báñenme con tu luz, mientras me abismo
en sueños de inefable misticismo.
Pero ¡ay! que no podrá mi idolatría
tener la suerte de llamarte mía,
y seguiré tu amor a los reflejos
de una esperanza que me mira lejos.
Mas nunca te daré la despedida,
que en el rudo combate de la vida
me quedará, si tu cariño pierdo,
la amorosa penumbra del recuerdo.


Es el mayor amigo
espejo, día, lumbre en que nos vemos;
en presencia testigo
del bien que no tenemos,
y en ausencia del mal que no hacemos.
Pródigo en prometernos
y, en cumplir tus promesas, mundo, avaro,
tus cargos y gobiernos
nos enseñan bien claro
que es tu mayor placer, de balde, caro.
Guay del que los procura,
pues hace la prisión, a do se queda
en servidumbre dura,
cual gusano de seda,
que en su delgada fábrica se enreda.
Porque el mejor es cargo,
y muy pesado de llevar agora,
y después más amargo,
pues perdéis a deshora
su breve gusto que sin fin se llora.
Tal es la desventura
de nuestra vida, y la miseria della,
que es próspera ventura
nunca jamás tenella
con justo sobresalto de perdella.
¿De dó, señores, nace
que nadie de su estado está contento,
y más le satisface
al libre el casamiento,
y al que es casado el libre pensamiento?
«¡Oh, dichosos tratantes!»,
ya quebrantado del pegado hierro,
escapado denantes
por acertado yerro,
dice el soldado en áspero destierro,
«que pasáis vuestra vida
muy libre ya de trabajosa pena,
segura la comida
y mucho más la cena,
llena de risa y de pesar ajena».
«¡Oh, dichoso soldado!»,
responde el mercader del espacioso
mar en alto llevado,
«que gozas de reposo
con presta muerte o con vencer glorioso».
El rústico villano
la vida con razón invidia y ama
del consulto tirano,
que desde la su cama
oye la voz del consultor que llama;
el cual, por la fianza
del campo a la ciudad por mal llevado,
llama, sin esperanza
del buey y corvo arado,
al ciudadano bienaventurado.
Y no sólo sujetos
los hombres viven a miserias tales,
que por ser más perfetos
lo son todos sus males,
sino también los brutos animales.
Del arado quejoso,
el perezoso buey pide la silla,
y el caballo brioso
(mirad qué maravilla)
querría más arar que no sufrilla.
Y lo que más admira,
mundo cruel, de tu costumbre mala,
es ver cómo el que aspira
al bien, que le señala
su misma inclinación, luego resbala.
Pues no tan presto llega
al término por él tan deseado,
cuando es de torpe y ciega
voluntad despreciado,
o de fortuna en tierno agraz cortado.
Bastáranos la prueba
que en otros tiempos ha la muerte hecho,
sin la funesta nueva,
de don Juan, cuyo pecho
alevemente della fue deshecho.
Con lágrimas de fuego,
hasta quedar en ellas abrasado
o, por lo menos, ciego,
de mí serás llorado,
por no ver tanto bien tan malogrado.
La rigurosa muerte,
del bien de los cristianos invidiosa,
rompió de un golpe fuerte
la esperanza dichosa,
y del infiel la pena temerosa.
Mas porque de cumplida
gloria no goce —de morir tal hombre—
la gente descreída,
tu muerte les asombre
con sólo la memoria de tu nombre.
Sientan lo que sentimos;
su gloria vaya con pesar mezclada;
recuérdense que vimos
la mar acrecentada
con su sangre vertida y no vengada.
La grave desventura
del Lusitano, por su mal valiente,
la soberbia bravura
de su bisoña gente,
desbaratada miserablemente,
siempre debe llorarse,
si, como manda la razón, se llora;
mas no podrá jactarse
la parte vencedora,
pues reyes dio por rey la gente mora.
Ansí que nuestra pena
no les pudo causar perpetua gloria,
pues, siendo toda llena
de sangrieta memoria,
no se pudo llamar buena vitoria.
Callo las otras muertes
de tantos reyes en tan pocos días,
cuyas fúnebres suertes
fueron anatomías,
que liquidar podrán las peñas frías.
Sin duda cosas tales,
que en nuestro daño todas se conjuran,
de venideros males
muestras nos aseguran
y al fin universal nos apresuran.
¡Oh, ciego desatino!,
que llevas nuestras almas encantadas
por áspero camino,
por partes desusadas,
al reino del olvido condenadas.
Sacude con presteza
del leve corazón el grave sueño
y la tibia pereza,
que con razón desdeño,
y al ejercicio aspira que te enseño.
Soy hombre piadoso
de tu misma salud, que va perdida;
sácala del penoso
trance do está metida:
evitarás la natural caída,
a la cual nos inclina
la justa pena del primer bocado;
mas en la rica mina
del inmortal costado,
muerto de amor, serás vivificado.


Que le Chypre embrasé circule dans mes veines !
Effaçons de mon cœur les espérances vaines,
Des jours évanouis, dont l’importune image
Comme au fond d’un lac pur un ténébreux nuage


Zeigt er dir mich, in wachen Träumen schweifend,
Begeistert über hundert Büchern hocken?
Schon schwirrt dein Traumgelächter mir im Ohr!


Nur sie allein schafft Segen auf der Erde,
Und sichert euer Paradies,
Das einst ihr Hauch aus Wüsten werden ließ,
Verbannet Kummer und Beschwerde,
Baut den Olymp an Baucis kleinem Herde,
Und wehet sanft, wenn hoch der Sturmwind blies.


Dann flüchte zum Archivio notarile,
Wo Wand und Deckenraum Mantegna schmückte,
Mit der Gonzaga Bildern sie belebend.


Quiso doblar sus paños
carbón el alba
y descubrió en sus pliegues
seis velas blancas.
Seis velas blancas
que doblaron la esquina
de la mañana.
Mar adelante vienen
jugando a guirgo
y descosiendo espumas
de nuevo ritmo.
Llegan de lejos
para escupir sus anclas
dentro del puerto.
Sobre la mar risueña
vienen confiadas,
mas de pronto las quillas
se sobresaltan:
dejando la emboscada
del malecón
las sorprendió un lanzado
remolcador.
Cui. . . iii... ii.. i. ir
(dando en el blanco)
go, corta la montaña
desde un barranco.
Y luego el uso airoso
de perfil negro,
un racimo de velas
tranca en el puerto.


Esas joyas, esas piedras preciosas
¿en qué lugar de tu alma?
Ese niño moribundo, hambriento
y sin saber qué pasa, deambula
por corazones en sombra. Y nada.
—¿Por qué viniste, niño,
a esta región sin alma?
—Yo no vine, me trajeron;
estaba bien donde me hallara.


Der Engel schwieg, und blitzschnell flog er fort,
So wie er kam. Sein grauenvolles Wort
Betäubte mich. Was konnt' ich thun, als fliehen?
Denn ach! ich roch den Schwefelregen schon,
Und sah im Geist das neue Babylon
Schon um und um gleich einem Ofen glühen.
Erst griff die Glut die zügellose Schaar
Broschüren an, die nun schon manches Jahr
Der Himmel uns statt Landesplagen sandte,
Und die, weil sie, wie männiglich bekannt,
Aus trocknem Stoff und wenig Saft bestand,
Im Augenblick, wie dürres Stroh, verbrannte.
Doch helft! ach helft! nun dränget fürchterlich
Des Feuers Grimm zu edlern Werken sich,
Woran sich noch die spätsten Enkel freuten.
Ach! rettet mir die Monachologie!
Schon schrumpfen sich die Blätter: rettet sie!
Umsonst! umsonst! sie brennt von allen Seiten.
Hier wird ein Blatt, das Sonnenfelsens Muth
Verewigte, das Opfer wilder Glut:
Sieh! wie der Neid vor Schadenfreude tanzet!
Dort prasselt Prinz Äneas, dessen Haupt
Blumauer jüngst des Heldenschmucks beraubt,
Und säuberlich mit Mambrins Helm bepflanzet.
Hier wirbelt sich ein kühnes Meteor
Aus Haschka's Kiel, schon halb verbrannt, empor:
Welch ein Triumph für Wiens Inquisitoren!
Dort sieht mein Blick vom redlichen Faustin
Die Katastroph' in heller Lohe glühn:
Hier glimmt ein Stück der Predigercensoren,
Und ach! nun fällt der wüthende Vulkan
Das Manuskript von deinen Liedern an.
Was half's, o Freund! dass du sie mühsam feiltest,
Und den Gewinn, von freudigem Gefühl
Durchglüht, im Geist schon unter das Gewühl
Nothleidender mit milder Hand vertheiltest?
Dem Landmann gleich, der ängstlich Rettung sucht,
Wenn Schlossen ihm des Halmes reife Frucht,
Da ihrer schon die Sichel harrt, zerknicken,
Steht trostlos rund um deines Hauses Brand
Der Armen Schaar, und ringt die starre Hand
Mit stummem Schmerz und thränenvollen Blicken
Die Feuerwach' eilt fruchtlos rings herbey;
Am jüngsten Tag nützt keine Polizey.


Admet, brodmet, haucht den Herrn,
Engel, Menschen, Schatten, Stern,
Das des Schöpffers Lob Alls lern!


古井如明镜
寒泉夜夜添
朝来评水品
颇觉煮茶甜


Die Hoffnung die so tieff sich gründet/
Baut auf den Grund/ den nichts umreist/
Was/ wenn der Donner um sich schmeist/
Sich fest und unerschüttert findet.
Die ists/ die (schmäht schon jederman!)
Doch nicht zu Schanden werden kan.


Pracuje-li někdo jiný,
zrak tvůj při tom buď vždy činný;
tak co, nevíš, rychle zvíš,
mnohému se naučíš!


»Meintweg'n,« sagt Meister Satanas,
»So komm nur jetzt mit mir,
I will di in mein Schloß 'rumführ'n,
Es muß koan schöners existir'n
Und zeig dir Alles für.«


Und was ich am lauten Tage
Dir nimmer sagen kann,
Nun möcht' ich dir's sagen und klagen -
O komm und hör' mich an!


Gottes schönster Bau, er zerfällt,
Und in Fesseln klagt die Welt,
Ist auch wer, der Säumniß kennt,
Wenn es in den Sparren brennt?
Frisch ins Waffenfeld
Starker Bürger und Held.


Et, ravis de ce front si beau,
Comme de vertes demoiselles,
Tous les enfants porte-flambeau
Vous suivent en battant des ailes.


Tief unten aber, in der Nacht und in der Arbeit dunkelm Schoß,
Tief unten, von der Not gespornt, da schür' und schmied' ich mir mein Los!
Nicht meines nur, auch deines, Herr! Wer hält die Räder dir im Takt,
Wenn nicht mit schwielenharter Faust der Heizer seine Eisen packt?


Und ich sprach: Wem frisch und rot
Solche Sommerfrüchte reifen,
Dem wird noch des Winters Not
Nicht so bald ans Herze greifen,


Carlos V te impuso la púrpura imperial
El acero en tu sangre, templo, de sus espadas
el ejército hispano Sus victorias ganadas
te hicieron soberana del mundo, sin rival


Man weck sünd dof, un blind sünd weck –
wenn du doch sehn man künnst!
De Hasselstöck – de Hasselstöck
de wassen nich ümsünst!


庭阶脱叶静
岌岌高井梧
雁声排云去
历历心不孤


Phanus wil mit Christus ärmlich in der Kripp im Stalle liegen,
Wann ein Stern nur wolte kummen, der es also künte fügen,
Daß die Weisen kämen her und die Schätze legten auß,
Und von Ochsen immer voll und von Eseln sey sein Haus.


Mit dem Schnabel, deiner Lanze,
Wirfst du auf den Gegner dich,
Bringst dem zarten Schuppenglanze
Wunden bei mit jedem Stich.
Wohl ihm, wenn er in geschwinder Flucht
Vor dem Sieger sich zu retten sucht.


Šel hospodář, by shledl, co mu vzrostlo v poli,
zda sýpky zbohatnou i stáj i dům i stoly,
a stanul u pole: Sto korců v jednom kuse
tu před ním leželo a vlnilo se klasy
zlaťounké pšenice, z níž jako ženské hlasy
je slyšeť šeptati, a jak by vlasy rusé
a chrpou propletené vítr česal šustě,
tak zlaté pšenice se klásky třely hustě.
Tu mladý hospodář tím zmámen ševelením
své ruce do kapes, jak chtěly, nechal sjeti,
i rozkročil se pyšně nad tím valným jměním,
toť samý boží dar, kam jenom oko letí!
Hruď dmula se mu, dýchal, jakby dokřiknouti
až na konec chtěl lánu – však by nedokřikl.
Odtamtud křepelka: „Pojď pod mez!“ jasně volá,
a sedláček tam musí, touze neodolá,
po mezi obrostlé, tak jako jindá zvykl,
políčko obchází, ač ví, že se mu rmoutí
už doma mladá žínka, an jí oběd stydne,
a vždycky hubuje, když pozdě jít ho shlídne:
„Toť utrápí mne už! Jak schvalně bysi chodil
tak pozdě k jídlu! Vše jak na vítr by hodil!“


Ewig trägt im Mutterschoße,
Süße Königin der Flur!
Dich und mich die stille, große,
Allbelebende Natur;
Röschen! unser Schmuck veraltet,
Stürm entblättern dich und mich,
Doch der ewge Keim entfaltet
Bald zu neuer Blüte sich.


年来百念冷于灰
梦到江湖又一回
从此故人音问近
洞庭秋色雁初来


Desgrenhada, vencendo o monte, na vertigem
Do ascenso, a horrenda cruz finalmente atingia
Aquela que a Jesus gerou no ventre virge
Chega, tomba e desmai E, de repente, pelas
Alturas, o ermo céu chora a dor de Maria,
Com as lágrimas de luz de todas estrelas!


О вы, которые хотите
Преобразить, испортить нас
И онемечить Русь! Внемлите
Простосердечный мой возглас!
Кто б ни был ты, одноплеменник
И брат мой: жалкий ли старик,
Ее торжественный изменник,
Ее надменный клеветник;
Иль ты, сладкоречивый книжник,
Оракул юношей-невежд,
Ты, легкомысленный сподвижник
Беспутных мыслей и надежд;
И ты, невинный и любезный,
Поклонник темных книг и слов,
Восприниматель достослезный
Чужих суждений и грехов;
Вы, люд заносчивый и дерзкой,
Вы, опрометчивый оплот
Ученья школы богомерзкой,
Вы все — не русской вы народ!
Не любо вам святое дело
И слава нашей старины;
В вас не живет, в вас помертвело
Родное чувств Вы полны
Не той высокой и прекрасной
Любовью, к родине, не тот
Огонь чистейший, пламень ясный
Вас поднимает; в вас живет
Любовь не к истине и благу;
Народный глас — он божий глас —
Не он рождает в вас отвагу,
Он чужд, он странен, дик для наВам наши лучшие преданья
Смешно, бесмысленно звучат;
Могучих прадедов деянья
Вам ничего не говорят;
Их презирает гордость нашСвятыня древнего Кремля,
Надежда, сила, крепость наша —
Ничто вам! Русская земля
От вас не примет просвещенья,
Вы страшны ей: вы влюблены
В свои предательские мненья
И святотатственные сны!
Хулой и лестию своей
Не вам ее преобразить,
Вы, не умеющие с нею
Ни жить, ни петь, ни говорить!
Умолкнет ваша злость пустая,
Замрет неверный ваш язык: —
Крепка, надежна Русь святая,
И русский бог еще велик!


لعمري وما عمري عليَّ بهيّنٍ
لَنِعْمَ الفَتى أرْدَيْتُمُ آلَ خَثْعَما
أُصِيبَ بهِ فَرْعا سُلْيمٍ كِلاهُما
فَعَزّ عَلَيْنا أنْ يُصابَ ونُرْغَمَا
وكانَ إذا ما أقْدَمَ الخَيْلَ بِيشَة ً
الى هضبِ اشراكٍ اناخَ فالجما
فارسلها تهوي رعالاً كانَّها
جَرَادٌ زَفَتْهُ ريحُ نَجْدٍ فأتْهَمَا
فأمْسَى الحَوامي قَدْ تَعَفّيْنَ بَعدَهُ
وكانَ الحَصَى يَكْسو دَوابِرَها دما
فآبتْ عشاءً بالنّهابِ وكلُّها
يرى قلقاً تحتَ الرحالة ِ اهضما
وكانتْ اذا لم تطاردْ بعاقلٍ
او الرَّسِّ خيلاً طاردتها بعيهما
وكانَ ثمالَ الحيِّ في كلِّ ازمة ٍ
وعِصْمَتَهُمْ والفارِسَ المُتَغَشِّمَا
ويَنْهَضُ للعُلْيا إذا الحَرْبُ شمّرَتْ
فيطفئها قهراً وانْ شاءَ اضرما
فأقْسَمْتُ لا أنْفَكّ أُحْدِرُ عَبرَة ً
تجولُ بها العينانِ منّي لتسجما


On to, Štítný! Od svého on skonu
Zachovává s vlastí pořád sponu,
V hrobě pro ni dýchá jak Jan Páně.


Solo, soletto, ma non di pensieri,
Vo misurando spesso la campagna,
E veggio i prati, i boschi e la montagna,
D'erbe e di fior vestito ogni sentieri,
Odo gli uccei cantar sì volentieri
Per la dolce stagion che li accompagna;
Tutti animali a l'amorosa ragna
S'invescan lieti i mansueti e i feri.
Ma per me, lasso! è la stagion fuggita,
Privo del lume di quegli occhi belli,
Che tenean verde in me 'l dolce disio,
E solo Amor a lagrimar me invita,
Membrando il viso e gli atti e i d'or capelli:
Ché fortuna m'asconde il destin mio.


Carlo havea di Sicilia havuto avviso
De i duo Re morti e di Sobrino preso,
E ch'era stato Brandimarte ucciso,
Poi di Ruggiero havea non meno inteso,
E ne stava col cor lieto e col viso
D'haver gittato intolerabil peso,
Che gli fu sopra gli homeri si greve
Che stara un pezzo pria che si rileve.


Hannover an der Leine
Ist eine schöne Stadt,
Am Steintor auf dem Raine,
Da steht das gute Rad;
Dabei so steif und stolz
Das edle Galgenholz;
Der Himmel mocht's nicht leiden,
Der Teufel aber wollt's.


Todo cañón, todo guro,
Todo mandil jayán,
Y toda iza con greña,
Y cuantos saben fuñar,
Me lloraron soga a soga,
Con inmensa propiedad,
Porque llorar hilo a hilo
Es muy delgado llorar.
Porque me metí una noche
A Pascua de Navidad
Y libré todos los presos
Me mandaron cercenar.
Dos veces me han condenado
Los señores a trinchar,
Y la una el Maestresala
Tuvo aprestado sitial.
Los diez años de mi vida
Los he vivido hacia atrás,
Con más grillos que el Verano,
Cadenas que el Escorial.
Más Alcaides he tenido
Que el castillo de Milán,
Más guardas que Monumento,
Más hierros que el Alcorán,
Más sentencias que el Derecho,
Más causas que el no pagar,
Más autos que el día del Corpus,
Más registros que el Misal,
Más enemigos que el agua,
Más corchetes que un gabán,
Más soplos que lo caliente,
Más plumas que el tornear.
Bien se puede hallar persona
Más jarifa y más galán,
Empero más bien prendida
Yo dudo que se hallará.
Todo este mundo es prisiones,
Todo es cárcel y penar:
Los dineros están presos
En la bolsa donde están;
La cuba es cárcel del vino,
La troj es cárcel del pan,
La cáscara, de las frutas
Y la espina del rosal.
Las cercas y las murallas
Cárcel son de la ciudad;
El cuerpo es cárcel del Alma,
Y de la tierra la mar.
Del Mar es cárcel la orilla,
Y en el orden que hoy están,
Es un cielo de otro cielo
Una cárcel de cristal.
Del aire es cárcel el fuelle,
Y del fuego el pedernal;
Preso está el oro en la mina;
Preso el diamante en Ceilán.
En la hermosura y donaire
Presa está la libertad,
En la vergüenza los gustos,
Todo el valor en la paz.
Pues si todos están presos,
Sobre mi mucha lealtad
Llueva cárceles mi cielo
Diez años sin escampar.
Lloverlas puede si quiere
Con el peine y con mirar,
Y hacerme en su Peralvillo
Aljaba de la Hermandad.
Mas volviendo a los amigos,
Todos barridos están,
Los más se fueron en uvas
Y los menos en agraz.
Murió en Nápoles Zamora
Ahíto de pelear,
Lloró a cántaros su muerte
Eugenia la Escarramán.
Al Limosnero a Zaguirre
Le desjarretó el tragar:
Con el Limosnero pienso
Que se descuidó San Blas.
Mató a Francisco Jiménez
Con una aguja un rapaz,
Y murió muerte de sastre,
Sin tijeras ni dedal.
Después que el Padre Perea
Acarició a Satanás
Con el alma del corchete
Vaciada a lo Catalán,
A Roma se fue por todo,
En donde la enfermedad
Le ajustició en una cama,
Ahorrando de procesar.
Dios tenga en su santa gloria
A Bartolomé Román,
Que aun con Dios, si no le tiene,
Pienso que no querrá estar.
Con la grande polvareda,
Perdimos a Don Beltrán,
Y porque paró en Galicia,
Se teme que paró en mal.
Jeldre está en Torre Bermeja;
Mal aposentado está,
Que torre de tan mal pelo
A Judas puede guardar.
Ciento por ciento llevaron
Los Inocentes de Orgaz,
Peonzas que a puro azote
Hizo el bederre bailar.
Por pedigüeño en caminos,
El que llamándose Juan,
De noche, para las capas,
Se confirmaba en Tomás,
Hecho nadador de penca,
Desnudo fue la mitad,
Tocándole pasacalles
El músico de Quien tal...
Sólo vos habéis quedado,
¡Oh Cardoncha singular!,
Roído del Sepan cuántos...
Y mascado del varal.
Vos, Bernardo entre Franceses,
Y entre Españoles Roldán,
Cuya espada es un Galeno
Y una botica la faz,
Pujamiento de garnachas
Pienso que os ha de acabar,
Si el avizor y el calcorro
Algún remedio no dan.
A Micaela de Castro
Favoreced y amparad,
Que se come de Gabachos
Y no se sabe espulgar.
A las hembras de la caja,
Si con la expulsión fatal
La desventurada Corte
No ha acabado de enviudar,
Podéis dar mis encomiendas,
Que al fin es cosa de dar:
Besamanos a las niñas,
Saludes a las de edad.
En Vélez a dos de marzo,
Que por los putos de allá
No quiere volver las ancas,
Y no me parece mal.


Пора стихами заговеться
И соблазнительнице рифме
Мое почтение сказать:
На старости, уже преклонной,
Смешно и даже беззаконно
С собой любовницу таскатДовольно деток, слишком много,
Мы с нею по свету пустили
На произвол и на авось:
Одни, быть может, вышли в люди,
А многим — воля божья буди! —
Скончаться заживо пришлосДругие, что во время оно
Какой-то молодостью брали,
Теперь _глупам стала, старая_;
Настали новые порядки,
И допотопные двойчатки —
Кунсткамерский гиппопотаКювье литературных прахов,
На них ссылается Галахов,
Чтоб тварям всем подвесть итог,
И вносит их не для почета,
А разве только так, для счета,
Он в свой животный некролоПора с серьезностью суровой
И с прозой честной и здоровой
Вступить в благочестивый браОстыть, надеть халат домашний
И, позабыв былые шашни,
Запрятать голову в колпаПрости же, милая шалунья,
С которой пир _медоволунья_
Так долго праздновали мВсему есть срок, всему граница;
И то была весны певица
Верна мне до моей зимСпасибо ей, моей подруге;
Моим всем прихотям к услуге
Она являлась на лету:
Блеснет нечаянной улыбкой,
К стиху прильнет уловкой гибкой,
Даст мысли звук и красотА может быть, я ей наскучу,
Ее обман накличет тучу
На наши светлые лады;
Не лучше ль, хоть до слез и жалко,
С моей веселой запевалкой
Нам распроститься до беды?
Друг друга не помянем лихом:
С тобой я с глазу на глаз в тихом
Восторге радость знал вполне;
Я не был славолюбьем болен,
А про себя я был доволен
Твоими ласками ко мн


sluch umřel zvuku a ret umřel řeči,
však v tváři, jež se trhá v divé křeči,
ty slzy mluví, modlí se a prosí:
O Pane, ruka tvá, jež pomoc nosí


Quando eu te vejo e me desvio cauto
Da luz de fogo que te cerca, ó bela,
Contigo dizes, suspirando amores:
— "Meu Deus! que gelo, que frieza aquela!"


Gern hat sein Kind er dem Dynasten,
Dem reichen Cappenberg vertraut,
Nun trägt sein Anker Doppellasten!
Und seinen Feinden hat's gegraut.
Da kömmt auf seinem Eselein
Norbert, und macht den Sohn zum Pfaffen;
Allein er wußte Rat zu schaffen,
Er pferchte den Apostel ein.


Boldog tó, a vész ha átment,
Nem zavarja színedet!
Boldog szív, mely elfelejti,
A mit egykor szenvedett!


Es ist/ ô böse Welt/
Dein arge Lieb beschaffen/
Gleich wie die Lieb der Affen/
Die nur den Liebsten quält/
Gehst um mit deinen Jungen
Im Schein der Lieb so hart/
Daß dero Seel gezwungen
Aus nach der Höllen fahrt.


If every tear of mine were gold
        And every sigh a tear,
Wouldst thou not then with kisses bold
        Entrap them falling clear?
If at each word I spoke of love
        Pearls rained from out the air,
How pleasant would to thee then prove
        To hear me speak for e'er!


Verhängt mit schwarzem Tuch des Himmels Zinnen
Und zündet Stern an Stern zur Lichterhelle
Als Trauerkerzen einer Sterbkapelle.


Guillaume Deux m’assomme,
A force d’être chic


湘口逢重五
凄然吊汨罗
忠魂无处问
风雨撼江波


Mira tus ojos,
Ven perfectamente,
¿los has empleado
para mirar con amor
al que te rodea?
Mira tu boca,
Puedes hablar maravillas
¿la has empleado
en contar las buenas nuevas
del Salvador resucitado?
Mira tus manos,
Son útiles,
¿las has empleado
en consolar al afligido,
en ayudar al huérfano
y al herido?
Mira tus piernas,
Tienes las dos,
¿las utilizaste con ahínco
para testimoniar de tu Cristo?
Mira tu cuerpo entero,
Dios te lo ha dado perfecto,
Te dio salud, un año más
Puedes decir con felicidad
Que has cumplido,
Puedes ver todavía la naturaleza
Y tocar con tus manos
Al inocente niño,
Puedes caminar con tus pies,
Puedes contar a otros
Todo lo que has vivido,
¿serás agradecido?
¿Darás al Señor tu Creador
tu cuerpo, tu mente, tu espíritu?
¿Honrarás al Dador
de tantos días de felicidad?
Oh, cuántos no lo pueden contar.
Un año más
Que pasó a la eternidad,
¿en qué lo has empleado,
en amar o en odiar?
Que el Señor
Te ayude a reflexionar,
A darle tu vida sin más
Y que la emplees
En su servicio hasta el más allá,
Donde la eterna juventud,
Será la recompensa
A tu caminar,
A tu compañerismo con Jesús,
A tus achaques, a tus dolores,
Donde Jesús te estrechará
En sus brazos,
La bienvenida a su reino sin fin.
Sé agradecido
Y que Jesús no te encuentre dormido
Cuando vuelva a por ti.
Feliz cumpleaños con Jesús,
¿será tu invitado principal
en tu fiesta de cumpleaños?


أَشاقك صَوت غنا الأَورَق
عَلى البان أَم بارقُ الأبرقِ
فَأَصبَح دَمعك هتّانه
يَسحُّ كَسحّ الحَيا المغدقَ
أَم الدَهر أَحكم أحكامه
فَجار فجوراً وَلَم يَرفقِ
فَصَبراً هديتَ عَلى ما قَضى
بِهِ اللَهُ صَبرَ حَليمٍ تَقي
هُوَ الدَهر يَأتي بِيسر كَما
يَروح بِعسرٍ فَلا تَفرقِ
وَما بَين يُسرٍ وَعُسرٍ سِوى
إِشارة لمحٍ مِن المُحدقِ
بِهَذا قَضى اللَه في خَلقه
وَباب العِناية لَم يغلقِ
فَثق بِالكَريم فَعاداتهُ
إِجابة دَعوة مُستَوثقِ
وَهاك وَصيّة مُستنصحٍ
يُواسيك بِالنُصح كَالمُشفقِ
خَبير بِحال بَني عَصرهِ
بِبَحر الغِواية لم يغرقِ
تَجنَّب مُعاشرَة الأَدنيا
عَساكَ إِلى المَجد أَن تَرتَقي
وَلا تَصحَبنَّ سِوى عالم
وَغَيرَ أَخي الحلم لا تَعشَقِ
وَغَير أَخي الزَهد أَو ماجد
كَريم بِقَلبك لا يَعلقِ
وَإِن يَبغِ يَوماً علَيك الجَهولُ
وَيسفَه بِخلقٍ لَه ضيّقِ
فَقيّد لِسانك عَن شَتمه
فَلَيسَ المقيَّد كالمُطلقِ
وَلا تَنطقنَّ بِلا حكمَةٍ
فَإِنّ البَلاء مِن المَنطقِ
وَإِن تَعفُ فَالعَفو بَعض التُقى
وَناهيك مَنزلة المُتَّقي
وَما ضَرّ نَفسك ياقوتها
بِنار التَجلُّد لَم يحرقِ
وَفي الناس يُعلم حال الفَتى
وَلَيسَ السَعيد بِها كَالشَقي
فَلا تُصفِ ودّكَ مِن أَحمَق
فَفَتق الحَماقة لَم يُرتقِ
وَإِن أَشدَّ بِلاءِ الحَليم
مُعاشرة الجاهلِ الأَحمَقِ


Es mag der Trennung Arm, im Vollgenuß der Freuden
Erhabner Sympathie, den Freund vom Freunde scheiden,
Der sanft und fest und treu, am Rande der Gefahr,
Wie auf der Bahn des Glücks, ihm Alles, Alles war:
Wo Himmelsglaube wohnt, Verlaßner! da erhellt
Der Zukunft Mitternacht ein Stern der höhern Welt,
Und aus der Ferne winkt voll Glanz
Die Hoffnung mit dem Siegeskranz!


Láska trůn si v ourodné krajině
Pevní, na hoře zelené staví
Praporec, v palácy se pyšní,
S mudrcy v samotě plesá.


Ja, schaut euch nur den Michel an
Und lernt im Michel euch erkennen,
Lernt mit dem deutschen, starken Mann
Wie weiland für die Freiheit brennen,
Für deutsche Ehre, deutsches Recht,
Für deutsche Wahrheit, deutsche Freude –
Lernt das, dann weidet eu'r Geschlecht
Auch künftig mit auf deutscher Weide.


Co mne pokaždé potěší,
jest pohled starých lidí,
oko mi září blahostí,
když někdy starce vidí.


Kam pohledneš, tam rakve; stojí v kole,
pnou se až k stropu, hromadí se dole,
ty rovně na sobě, ty křížem leží,
těch dlouhá řada podél stěny běží,
ty v zděných výklencích se zpola tají
a jen svým čelem z temna vyčnívají.
Jsou všecky prosty z dřeva aneb z kovu,
na víkách jejich symbol k víry slovu
se pojí v tichou modlitbu: tam lvice
řve v záři jitra, jinde holubice
mající v ústech olivy snět letí,
dva andělové jinde ve objetí,
tam kotva naděje, dvě ruce v mraku
tam drží se a jinde ve oblaku
lze spatřit soudnou váhu Hospodina.
Ta klenba dlouhá jest, však úzká, stinná;
kam zrak se točí, samých rakví rysy.
Se stropu v prostřed kalná lampa visí
na řetěze, jenž rezaví; svit líný
se zvolna klade mezi těžké stíny,
po deskách rakví mihne se a těká
jak naděj na vzkříšení, na něž čeká
hrob věky. Dočeká se? – Blah, kdo věří.


A tak nad paže a pěstě
Grozvínova bílá brada
vlaje větrem povztýčena,
jeho řeč co v národ padá:


Freunde, den trank ich, und ihr freutet mein euch!
Wenn ich leere den Kelch des Todes, wollt ihr
Dann euch nicht der höheren Freuden eures
Freundes erfreuen?


Wie jede Kraft, der Erde einverleibt,
Aufs neue wird aus ihrem Schoss geboren –
So, Herz, das zu verlieren fürchtet, bleibt
Dir, was du je besessen, unverloren.


Esküdtünk hűségére,
Zászlónk három szinére,
Magyar bennünk a szív!
Készen lel indulóra
Bennünket minden óra,
Mely honvédésre hiv.
Szép élni a hazáért,
Szebb adni éltet és vért
A vész napján neki;
A harcz borostyánága
A föld legszebb virága,
Ha szent ügy kelti ki!


Nad to srdce není dáno
v šírém světě lidstvu nic,
co být může milováno,
a co může blažit víc.


Las fuentes y los pájaros cantores
sonaban con acorde melodía,
y un dulce acento entre ellos me decía
que te brindara el aguinaldo en flores


Tělem chví touha zas plamenná,
pro díla velká statni jsme svým svalem,
duše v nás plápolá nadšená:
myšlének oř ať letí cvalem!


Však dále pluji touhou jat;
vše marno, vím, leč myslím: snad
můž’ výjimka být jedna,
vždyť zřel jsem, blouznivý kdys hoch,
jak v číši náhle v květ se vzmoh’
prut třešně prostřed ledna.


Auch ihr! Sie sind wie Freunde mir geworden,


Quand de telles douleurs troublent l'âme blessée,
Ô brahmanes chéris, l'attente est insensée.
Si le remède est prêt, les longs discours sont vains.
Levez-vous, et quittez le fleuve aux flots divins,
Et la forêt profonde où son beau cours commence.
Ô sages, le temps presse et la route est immense.
Par delà les lacs bleus de lotus embellis,
Que le souffle vital berce dans leurs grands lits,
Le kaîlasa céleste, entre les monts sublimes,
Élève le plus haut ses merveilleuses cimes.
Là, sous le dôme épais des feuillages pourprés,
Parmi les kokilas et les paons diaprés,
Réside Bhagavat dont la face illumine.
Son sourire est mâyâ, l'illusion divine ;
Sur son ventre d'azur roulent les grandes eaux ;
La charpente des monts est faite de ses os.
Les fleuves ont germé dans ses veines, sa tête
Enferme les védas ; son souffle est la tempête ;
Sa marche est à la fois le temps et l'action ;
Son coup œil éternel est la création,
Et le vaste univers forme son corps solide.
Allez, la route est longue et la vie est rapide.


欲作愁霖赋
愁多思不禁
可怜中夜月
无奈掩秋阴


古刹浮屠映碧山
状元题墨最为娴
游人倦憩尘心寂
云自青天水自闲


CO na nebi je hvězdiček,
co na lipách je včeliček,
vzal jsem, vzal jsem, vzal jsem tobě
hubiček.


Aby se nám outěk zdařil,
nasytil jsem tanečníky –:
hrál jsem – hrál jsem do únavy,
pak jsem pausu učinil.


Mais l'Enfant, d'une voix forte et douce, lui dit :


O beautiful star with the crimson mouth!
    O moon with the brows of gold!
    Rise up, rise up, from the odorous south!
    And light for my love her way,
    Lest her little feet should stray
    On the windy hill and the wold!
    O beautiful star with the crimson mouth!
    O moon with the brows of gold!


Diese dumpfen Pfaffenchristen,
Laßt uns keck sie überlisten!
Mit dem Teufel, den sie fabeln,
Wollen wir sie selbst erschrecken.
Kommt! Mit Zacken und mit Gabeln
Und mit Glut und Klapperstöcken
Lärmen wir bei nächt'ger Weile
Durch die engen Felsenstrecken.
Kauz und Eule
Heul in unser Rundgeheule!


旋旋哦诗旋旋抄
一尊野蔌更山肴
春风略不扶人醉
月到梅花最末梢


Imagem - 00310001


„Já řku, kdo nás přimrazil,
Ten ať v ohni léhá!“
Kočí z hrdla vyrazil,
A zas vranky šlehá.