Sey mir gesegnet, goldne Ehe,
Die ich in einem Traum mit Seelenaugen sehe!
Du lächelst und du bist vielleicht das Paradieß,
Das nicht ein Gott verschließen ließ.
Du knüpfest Herzen nur mit Banden weicher Seide,
Und ihr Geschäft ist nichts als Freude,
Aus beiden wird nur Eine Brust!
Des Lebens Stunden werden Lust!
Ein jeder Tag erscheint mit Lachen,
Der Nächte halber Theil wird zugebracht mit Wachen,
Jedweder Pulsschlag scherzt und springt,
Wer dich genießt, dem ziemt, daß er dich höher singt!


a pena creder può quel che con gli occhi
scorge, e pioggia cotal d'alta dolcezza
sente posarsi al cor ch'una parola
non può formar, né riverenza farle
ma, ricovrati i già perduti spirti,


A hold az égen párt keresett,
a széles égen hasztalan kereste!


Nevědomost, zloba pouhá
zjeveným se pravdám rouhá!


Da spiegelten Mond und Sonne
Sich wie im reinsten Bronne,
Und ohne das Haupt zu drehn,
Hab' ich sie doch gesehn.


حكى عائبي رجلي فقلت له اتئد
رفقت به حلما وأوسعته ضحكا
وقلت له لا تحكني متكلّفا
فمشي بها عند انطلاقي بها أحكى
وكم بين مطبع إلى متكلف
وكم بين ذي حق إلى قائل إفكا


Vorrei le liquide onde in ogni loco,
e fiummi e fonti, el mar, paludi e rivi,
correr per sangue uman con festa e gioco.


Vor ihm gehn die Spiel-leut/
Alles Volck nah' und weit
Freut sich und schreyet laut/
Saget Zion der Braut:
Der Breutigamb kömpt/
Der Breutigamb kömpt/
Er trägt ein Gülden Cron/
Zion/ wie schon
Zeucht zu dir ein des Königs Sohn?


Macht's doch, ihr Frösch' und Unken,
Wie wir, und trinket Wein!
Denn habt ihr erst getrunken,
So laßt ihr auch das Schrei'n.


The antient pile by time is raz'd,
Where gothic trophies frown'd,
Where once the gilded armour blaz'd,
And banners wav'd around.


Lennél-e nyugtom mindenütt a rosszban?
Fontold meg jól, szived mily terhet vállal.
Én, aki vele mind csak hadakoztam,
kibékülnék a haragvó halállal.


巨鼻宜山褐
庞眉入苦吟
非君唱乐府
谁识怨秋深


Jesu, meine Freud und Lust,
Jesu, meine Speis und Kost,
Jesu, meine Süßigkeit,
Jesu, Trost in allem Leid,
Jesu, meiner Seelen Sonne,
Jesu, meines Geistes Wonne.


Comment sortir ? les roues
S'enfoncent dans les boues
Presque jusqu'à l'essieu.
Du brouillard, de la pluie !
L'âme souffre et s'ennuie :
Quoi donc faire, mon Dieu ?


Sie predigte mir von früh bis spät
Laut öffentlich wie im stillen
Von der vorzüglichen Qualität
Gewisser Bettnässer-Pillen.


„Dcero má, ach! pověz, co je tobě?
Co v tvých lících to dvé lilií?
Myslím si, že vadneš u chorobě,
neb že tajný bol tě zabíjí.
Poslyš! jsou tu pěvci – jejich píseň
milostnou prý v srdci budí tíseň.
Divná píseň – v královském prý oku
strhla hrázi slzavému toku.
Zní prý jako hvězdy v modrém lůně,
na Davidovu jak harfa trůně
a jak andělská prý peruť šumí,
nižádný jí člověk nerozumí.
Pokyň jen, a zavzní píseň v síni!“
Kynula. Aj, vchází bílý kmet
opřen o dívku, tak jako jíní
na opozděný se klade květ.
Retoma té – an kmet harfu bere –
korálovýma se píseň dere.


Vész ébred, üvölt az éjjeli szél,
Házból az anyácska remegve kikél,
S karján csecsemővel ide s tova jár.
“Kebled csupa fagy;
Oly néma, sötét vagy!
Szép gyermekem alszol-e már?”


一去重来发已星
八年归老卧漳滨
似曾相识满天下
不信怜渠未有人


Ich wil von Müntze, Timian
Vnd Nelcken Saamen holen,
Vermeng es, thue zu Majoran,
Die Saate von Violen
Vnd allen Blumen in gemein,
Ein Gärtner wird es kennen,
Vnd auch ein jedes Körnelein
Nach seinem Nahmen nennen.


O poder está solto
É um louco nas ruas
um louco maneiroso
nos palácios
e governamental
perto da aurora
Mas esta é de jardins
impressões digitais cárceres
sujos violências
no arame de secar
e secretos rancores


Ihr gebt den Sohlen Flügel
Und treibt durch Tal und Hügel
Den Liebling weit von Haus.
Ihr lieben, holden Musen,
Wann ruh ich ihr am Busen
Auch endlich wieder aus?


Was der Vater angefangen,
Was der Bruder weit gebracht,
Hat der Bruder ausgemacht;
Schild und Helm ist aufgehangen.
Steigt, ihr Künste, steigt empor!
Kommt, ihr Künste, kommt doch wieder!
Schlug euch Mavors Wut darnieder,
Ach, so zieht euch Carl hervor,
Ach, so bringt euch Carl in Flor.


Кто хулитъ франмасоновъ
За тайный ихъ уставъ,
Что тѣ не чтутъ законовъ,
Своихъ держатся правъ:
Когда бы ты спросился,
Какъ вѣренъ франмасонъ,
Въ которомъ онъ родился,
Тотъ держитъ и законБыть должно людямъ въ власти,
И такь вѣру любитъ,
Чтобъ всѣ презрѣвъ напасти,
И кровь свою пролитСвятую честь хранити,
Не руша ни черты,
И имя чести чтити,
Превыше суетЛюбить людей какъ должно,
И бѣднымъ помогать,
И сколько гдѣ возможно,
Бѣды имъ отвращатСловомъ тебѣ сказати,
Онъ честной человѣкъ;
А тайну ихъ спознати,
Нельзя тебѣ во вѣк


Kéž jeho větřík jsem, jenž líbá s plesem
tvé bílé rámě v chvění,
neb motýl, nad vlasem, proň zlatým lesem,
jenž tvým usedá v snění.


J’accours de l’Orient suffire à ton caprice !
Et je te viens offrir mes plus purs aliments ;
Que d’espace et de vent ta flamme se nourrisse !
Viens te joindre à l’éclat de mes pressentiments ! »


Láska blaží krátký čas,
Smrtí zkvete v hrobě zas!


Mal ist mir alles astral
Und mal so ganz egal.
Ich kenne den längsten Strahl
Und auch das Jammertal,
Wo ich beinah nicht hingehöre.
O du Zappelpappeljöhre!


Der Fünft bot mir das Fingerlein,
Der Sechst der muß mein eigen seyn,


O Gott schick deines Creutzes Glut
Vnd läuter unser Fleisch und Blut,
Such unsrer Schuld allhie zu lohnen
Vnd ewig unser dort zu schonen.


Selyemköpeny, hűs jégszilánk
forró tenger felett!
Ma ismét visszatérsz nekem?
Ezt kérdem félszegen.


Der Teufel ist so gut dem Wesen nach als du.
Was gehet ihm denn ab? Gestorbner Will und Ruh.


déte su lana el Vellocino de oro,
Amor su flecha para el huso, y luego
mi vida el hilo, que tu mano tuerza.


Jen osu mít! By kolem ní se točit
moh’ celý život v pravých veřejích,
a vždycky budeš nezdolán a svěží.


Naveguei o Adriático e o Tirreno
o Egeu e o Mar da Jônia e o Atlântico e o Pacífico
e as ilhas e as antilhas
e o mar do Caribe e o Mar do Norte e o Mar
Mediterrâneo e o meio das terras
e as terras ignotas e as terras filiorum dei
e cavalguei o lombo do Ontário o São Lourenço
e o Amazonas e o São Francisco e o Mississipi
e o Paraguai e o Paraná e o Prata
e as cataratas e os outros lagos e os outros rios
o Danúbio e o Tibre o Jaguaribe e o Sena
e o Pó e a ribeira do Arno por onde
caminhava o poeta e o Reno e o Meno por onde
cantava o demente divino e o Tejo de onde
celebrava Camões as caravelas rumo
aos mares nunca dantes navegados e às ilhas
nunca depois reencontradas onde
as ninfas se entregavam aos guerreiros


Ma poi che Morte i suoi messaggi misse
' annunzïarmi com'era disposta
che del terreste carcer l'alma uscisse,


بَني الآمالِ قَد وَضَحَ اليَقينُ
تَجَلّى العامُ وَالعَصرُ المُبينُ
أَطَلَّ عَلى بَني الدُنيا وَليدٌ
أَجَلُّ الحادِثاتِ بِهِ جَنينُ
بَشيرُ الغَيبِ يُلمَحُ في يَدَيهِ
كِتابٌ لا يَضِلُّ وَلا يَخونُ
تُضيءُ حَقائِقُ الآمالِ فيهِ
وَتَنقَشِعُ الوَساوِسُ وَالظُنونُ
وَما تَعمى قُلوبُ الناسِ يَوماً
إِذا عَمِيَت عَنِ الأَمرِ العُيونُ
هِلالَ العامِ أَنتَ لِمِصرَ دُنيا
تُعَظِّمُها وَأَنتَ لِمِصرَ دينُ
تُجَدِّدُ مِن رَسولِ اللَهِ ذِكرى
لَها في كُلِّ جانِحَةٍ رَنينُ
أَتى والناسُ في الظُلُماتِ غَرقى
فَفاضَ النورُ وَاِستَوَتِ السَفينُ
وَقامَت دَولَةُ الأَخلاقِ تَعلو
وَقامَ العَرشُ وَالتاجُ الثَمينُ
وَأَشرَقَتِ الحَضارَةُ فَاِستَضاءَت
بِها الأَجيالُ أَجمَعُ وَالقُرونُ
تَلوذُ بِمَعقِلٍ لِلعَدلِ عالٍ
تَلوذُ بِهِ المَعاقِلُ وَالحُصونُ
نُحِبُّ مُحَمَّداً وَنَصونُ فيهِ
لِعيسى ما يُحِبُّ وَما يَصونُ
وَنُكرِمُ قَومَهُ وَنَكونُ مِنهُم
بِحَيثُ يَكونُ ذو الرَحِمِ الضَنينُ
تُؤَلِّفُ بَينَنا آمالُ مِصرٍ
وَتَجمَعُنا الحَوادِثُ وَالشُؤونُ
تَوَلَّ أَمورَنا يا رَبِّ إِنّا
بِكَ اللَّهُمَّ وَحدَكَ نَستَعينُ
وَمَهما نَبغِ مِن شَرَفٍ وَمَجدٍ
فَأَنتَ بِهِ كَفيلٌ أَو ضَمينُ
سَيَملِكُ أَمرَهُ الشَعبُ المُفَدّى
وَيَرفَعُ ذِكرَهُ البَلَدُ الأَمينُ


Na mansão das estrelas, entretanto,
Verás nas faces te escorrer o pranto;
E terás inda mil vacilamentos


Er sprach: »Ich will nicht trinken noch ruhn an Eurem Herd,
Bis daß ich Euch verkündet, was mein Herz begehrt.
Ist grau mein Haupt geworden, so ward es ehrenreich,
Und gilt eine gelbe Krone wohl gelben Haaren gleich.


Er tat auch manche Göttin rauben.
Ist Lieb' dabei, tut er's erlauben.


I my nemeškejme
Hbitě z loží vstát,
Bohu díky vzdejme:
Tak se má dřív stát!


Wohin denn ich? Es leben die Sterblichen
Von Lohn und Arbeit; wechselnd in Müh und Ruh
Ist alles freudig; warum schläft denn
Nimmer nur mir in der Brust der Stachel?


Wohl dienen wir euch nun als Knechte
Und dulden eurer Geißel Schlag;
Doch murren wir im Schoß der Nächte
Und harren auf der Sühnung Tag.
Es bleibt des Glückes Sonnenwende
Für kein Geschlecht von Herrschern aus;
Auch euer Reich hat einst ein Ende!
Auch euer Bau zerfällt in Graus!


Dich zertrat der grosse Bernhardiner,
Aus dem Maule schwebte Kohl und Strunk.
Als des Todes allezeit getreuer Diener
Sprangst du pfeifend in die Dämmerung.


Zlatým zvonkem hrdla zvoní
slunci jásavý svůj dík
v prostřed sadu na jabloni
Vesnin něžný kostelník.


Ausgegossen ist des Lebens Schale,
Bächlein, Sonnen treten in die Bahn,
Liebetrunken schmiegen junge Tale
Sich den liebetrunknen Hügeln an:
Schön und stolz wie Göttersöhne hangen
Felsen an der mütterlichen Brust,
Von der Meere wildem Arm umfangen,
Bebt das Land in niegefühlter Lust.


Dabey verschmäht ich auch kein eußerlich Vergnügen,
Die Liebe wuste mich recht künstlich zu besiegen,
Sobald Anacreon in meinen Zunder blies;
Ich dacht, es zöge mich nur blos ein nettes Singen,
Und war doch in der That ein zärtliches Bezwingen
Der süßen Eitelkeit, die ihre Macht bewies.


muova la Chiesa e muova lo 'mperiere,
re, conti, duchi, marchesi e signori
e ciò che non si può o può vedere!


Hélas ! je suis seul dans ces bois épars


Du bringest in der Hungersnoht
Auß schwartzer Erden Wein und Brod,
Daß unser Hertz erfreüt:
Du gibest Fische, Fleisch und Mark,
So daß wir werden fett und stark.


石头城如银虎盘
金陵山似玉龙蟠
休讶六军停跸久
本来江左是长安


Mein Thyrsis ich vergeh' in bitter-süssen Schmertzen.


Da kömmt ja mein Vater und Mutter auch her,
Sie beten wohl für sich allein;
Sie haben buntfarbige Röcklein auch an,
Und ich, ich muß in dem Kuttenrock stahn.
Ach Himmel, was hab ich gethan?
Die Liebe ist schuldig daran.


醉卧当垆红粉边
风流谁信阮公贤
闺中此日无良友
被发狂歌更可怜


野水平桥外
烟光乱鸟啼
回塘相对语
只是隔东西


La medicina, a enfermedades graves
con que este ser mortal nos pone asedios,
halla reparos dulces y suaves.


Komm, Gott, komm, Gott vom Himmel
Und sieh in Gnaden drein,
Durchleuchte das Gewimmel
Der Nacht mit Sonnenschein,
Entwirre die Verwirrung,
Die ohne Licht und Rat
Stets tiefer in Verirrung
Verfahren hat den Pfad.


Das ist des Hauses Ruhm, wenn im Gedanken
Des Gastes, der da scheidet von der Schwelle,
Der Fremdheit Scheidegrenzen niedersanken;


So wie der Papst auf seinem Thron,
So sitzt der Akademiker auf seinem Lohn;
Er ist bepfründet, hat er mehr zu hoffen?
»Die Welt ist weit, den Narren steht sie offen.
Wir sind behäglich, können tätig ruhn;
Macht euch, ihr Toren, Tag für Tag zu tun.«


a víry v lidské štěstí zbavilo,
se podiví, jak lehce dá se žít
a veselým a bezstarostným být.


Въ какой то нѣкогда странѣ,
Пресильная востала буря:
Отъ вѣтра, отъ дождя проѣзжій очи щуря,
И отъ воровъ бѣжа, приѣхалъ на конѣ,
Къ великой лужѣ,
И думаетъ, рѣка сто кратъ та моря хужТакой былъ шумъ:
У всадника смутился умъ;
Передолбомъ рѣка, а за спиною воры;
Потребны мысли скоры,
И самы кратки зборы,
Рѣку переплывать,
Когда не хочетъ онъ въ послѣдніе зѣватНе плылъ ни конь, ни онъ, и ѣхалъ онъ исправно,
Рѣка
Не глубока,
И родилась не давнНастала тишина опять,
А воры отъ нево не отстаютъ на пядКъ прямой приѣхалъ онъ рѣкѣ и ко глубокой;
Но бури нѣтъ жестокой,
И никакой; вода тиха;
Проѣзжій говоритъ: ты рѣчка не лиха;
Безъ трепета въ тебя я, рѣченька, бросаюсь,
И безъ препятствія спасаюсь:
Что ты, что чистой лугъ, мнѣ ето все одно;
Но всадникъ мой пошелъ и съ лошадью на днОтъ тихости ни кто злодѣйствія не труситъ:
Которой лаетъ песъ, не скоро тотъ укусит


Toť mladá vdova, kněžna z Auerspergů,
srdcová dáma Jeho Veličenstva.


小雨终朝湿翠霏
渚蒲汀树白瀰瀰
若嫌鸣雁无厌足
回到潮州又索诗


Da plötzlich schrillt wie lautes Weinen
ein Schwanenschrei durch all die Pracht;
ein blau geheimnisvolles Scheinen
erleuchtet deiner Tiefe Nacht.


Glück auf! nun will ich wandern
Von früh bis abends spät,
So weit auf dieser Erde
Die Sonne mit mir geht!


Kommt, laßt uns Kinder werden,
Die ganz des Vaters sei'n
Und, lieb'n wir nichts auf Erden,
Einander lieben rein!
Vernunft und Welt mag lachen,
Natur und Abgrund krachen,
Wir trösten uns der Pein
Und wollen Kinder sein.


Hospodář tu s hospodyní,
malí vnuci kolem klečí,
sousedé se tlačí v síni.
Ale jak nad skalní skrejší
slunečko svůj nejkrásnější
červánek dá naposled,
tak ten sedlák, který vždycky
mlčky konal heroický
úkol svůj po mnoho let,
v západu teď svého záři
žehná, loučí s krásnou tváří
se všemi se touto řečí:


Билет —
      щел      Щека —
         чмоСвисток —
      и рванулись туда мы
куда,
   как сельди,
         в сети чулок
плывут
      кругосветные дамСегодня приедет —
         уродом-урод,
а завтра —
      узнать посмейте-ка:
в одно
   разубран
          и город и рот —
помады,
   огней косметикВеселых
      тянет в эту вот далВ Париже грустить?
         Едва ли!
В Париже
       площадь
         и та Этуаль
*
,
а звезды —
      так сплошь этуалЗасвистывай,
      трись,
         врезайся и режь
сквозь Льежи
      и об БрюсселНо нож
   и Париж,
           и Брюссель,
            и Льеж —
тому,
   кто, как я, обруселСейчас бы
         в сани
           с ногами —
в снегу,
   как в газетном листе б…
Свисти,
   заноси снегами
меня,
   прихерсонская степь…
Вечер,
   поле,
      огоньки,
дальняя дорога, —
сердце рвется от тоски,
а в груди —
      тревогЭх, раз,
   еще раз,
стих — в пляЭх, раз,
   еще раз,
рифм хрясЭх, раз,
   еще раз,
еще много, много раз…
Люди
   разных стран и рас,
копая порядков грядки,
увидев,
   как я
      себя протряс,
скажут:
   в лихорадк


a verte, como en vidrio cristalino
la imagen mira el que se espeja dentro,
y está en su vista de él su mirar de ella.


Daß auch, jedes Ding zu sehen,
Welches man zu sehn gedenckt,
Man den Kopf nicht dürfte drehen;
Wird das Auge selbst gelenckt
Auf so wunderbare Weise,
Bloß durch Muskeln rings im Kreise
Rechts, lincks, auf- und unterwärts,
Sonder Müh, und sonder Schmertz.


És, a mint megy, és a mint közelget,
Érve, hagyva várost és falut,
Minden nyommal rémesebb, valóbb lesz
A sötét hir, mely fülébe jut:
A csel és bün háza tűzhelyének
Legrejtettebb szentélyéig érnek.


»Gott grüß Euch, Herr Vetter; ich bin erfreut
Euch wohl zu finden; mit nichten gereut
Es mich, was immer ich für Euch getan,
Sofern Ihr seid ein zufriedener Mann.


akit lengve a kerti ágyás szőnyegén
gyerek-szemmel tegnap egész nap néztem én
kedvesemmel...


Also spielen Liebesträume
Perlend in des Dichters Brust.
Seine Leiden sind nur Schäume,
Und sein Lied ist seine Lust.


Der Jäger will töten,
Dem Früchte wir pickten;
Wir müssen ihn höhnen,
Und Beute gewinnen.


Há amor na alucinada
fascinação do abismo,
amor paradoxal humano e forte
que se traduz nas febres do sadismo,
nessa atração perpétua para o Nada,
nessa corrida doida para a Mort
Por isso quando as lianas
em lascívias florais cercam de abraços
o tronco hirsuto e grosso,
têm, no amplexo mortal, crueldades humana
Há no erótico ardor de enlaçá-lo, abraçá-lo,
a assassina violência de dois braços
crispados num pescoço,
atenazando-o para estrangulá-lo!


Das gute Veilchen schätz ich sehr:
Es ist so gar bescheiden
Und duftet so schön; doch brauch ich mehr
In meinem herben Leiden.
Ich will es euch nur eingestehn:
Auf diesen dürren Felsenhöhn
Ist's Liebchen nicht zu finden.


Vedi c'ha tolto e l'una e l'altra luce
a le stelle fraterne e le supreme
grazie al bel volto per cui Troia geme;
vedi ch'un altro sole a noi traluce;


一匊吴山在眼中
楼台累累间青红
锦帆后夜烟江上
手抱琵琶忆故宫


Jasné slunce pudí
Mraky šedivé,
Z milého sna budí
Lidi bedlivé.


triste como a mão que segura o copo


Gott sende jedem Ritter zumal
Solche Falken und Hunde und solches Gemahl.


Denn dies ist die Schlacht um den Birkenbaum ! –
Und ich sah seinen weißen Stamm,
Und er stand und regte die Blätter kaum,
Denn sie waren schwer und klamm!
Waren klamm vom Blut, das der blutige Reigen
An die zitternden wild in die Höhe gespritzt;
Und so stand er mit traurig hangenden Zweigen,
Von Kartätschen und springenden Bomben umblitzt.


Ach mein! wie hab ich das verdienet?
Was hab ich ewig nur verschuldt?
Wie bin ich dann noch nicht versühnet
Zu leben in der Liebsten Huld?
Weil sich die Liebste von mir macht/
Empfind' ich unglück diese Nacht.


Du aber geh und ruhe: Sohn der Rechten,
Auch dein Gebein soll grünen, da es liegt;
Gott lehre uns so still, so sicher fechten.
Du hast gekämpft, bevor du obgesiegt.
Dein Klage-Lied, und unser Lied ist aus.
So lobe dann. Doch bist du noch zu matt:
So trink dich vor an Jesu Fülle satt;
Und dann so werd ein ewigs Lied daraus.


Soll wieder unsre Welt in Blute schwimmen,
Weil euer Herrscherstolz gebeut,
Und euer Donnerruf die Stimmen
Der Friedenssöhne überschreit?
Ach, schrecklich ist's, der Menschen Mark vergeuden,
Und mit der Würgehand
Umwühlen in der Menschen Eingeweiden,
Vom Schlachtendurst entbrannt!
Steckt eure Schwerter in die Scheide,
Laßt eure Donnerschlünde ruh'n!
Gibt's größern Ruhm, gibt's rein're Freude,
Als Friede geben, Gutes thun?


Un gran amor, un gran amor lejano
es algo así como la enredadera
que no quisiera florecer en vano
y sigue floreciendo aunque no quiera.
Un gran amor se nos acaba un día
y es tristemente igual a un pozo seco,
pues ya no tiene el agua que tenía
pero le queda todavía el eco.
Y, en ese gran amor, aquel que ama
compartirá el destino de la hoguera,
que lo consume todo con su llama
porque no sabe arder de otra manera.


Не нарушай гармонии моей —
В ней всё светло и всё духовнКогда и ты душой ответишь ей,
С тобой мы связаны любовнНо если ты погасишь свет,
Смутишь на миг затишье моря,
Тогда — проща Любви меж нами нет —
Одно сухое, горестное гор18 декабря 1900


“Mi fejérlik a nyiláson,
Mint a holdnak bájsugára?
Mily homályos ének reszket?
Olvad a szív hallatára.


Desde mi mesa veo su cuello desnudo
Como un aerolito cruzó mi mente
el rostro de Muriel mi amante muerta
Usted es zurda le dije acercándome
Hacemos la pareja perfecta
Tomé su lápiz y escribí «te amo»
con mi mano derecha en la servilleta
Rey del lugar común respondió sin mirarme
mientras le echaba azúcar al té
Me ha clavado una estaca en el corazón
Me ha lanzado una bala de plata
Me ha ahorcado con una trenza de ajo
Volví confundido a mi mesa
con la cola de diablo entre las piernas
En este punto las sombras de los clientes
pagaron y se fueron del Café Berlioz
Váyanse espíritus les dije furioso
agitando mi paraguas chamuscado
¿Hay alguna Muriel aquí?
gritó la mesera desde el umbral
Cuando ella caminó hacia la puerta
vi que tenía una rosa en la mano
Por favor tráiganme la cuenta
que ya está por salir el sol
La lluvia penetra por los agujeros de mi memoria
Muriel Muriel
¿por qué me has abandonado?
Como un aerolito cruzó mi mente
el rostro de Muriel mi amante muerta
Usted es zurda le dije acercándome
Hacemos la pareja perfecta
Tomé su lápiz y escribí «te amo»
con mi mano derecha en la servilleta
Rey del lugar común respondió sin mirarme
mientras le echaba azúcar al té
Me ha clavado una estaca en el corazón
Me ha lanzado una bala de plata
Me ha ahorcado con una trenza de ajo
Volví confundido a mi mesa
con la cola de diablo entre las piernas
En este punto las sombras de los clientes
pagaron y se fueron del Café Berlioz
Váyanse espíritus les dije furioso
agitando mi paraguas chamuscado
¿Hay alguna Muriel aquí?
gritó la mesera desde el umbral
Cuando ella caminó hacia la puerta
vi que tenía una rosa en la mano
Por favor tráiganme la cuenta
que ya está por salir el sol
La lluvia penetra por los agujeros de mi memoria
Muriel Muriel
¿por qué me has abandonado?


Was mir dein letzter Brief, entfernter Freund, entdeckt,
Das hat mich wahrlich nicht gewundert und erschreckt.
Ich sorgte vor dein Glück und vor dein Wohlbefinden;
Dein Schweigen konnt ich zwar auf keine Art ergründen,
Doch endlich schlug ich mir die Sorgen aus dem Sinn.
Das stört die Freundschaft nicht, du weist schon wie ich bin.
Ich bin auch wieder gut, nachdem du mir geschrieben.
Bey deinem Aufenthalt kann ich mich nicht betrüben.
Dich sucht der Kriegesgott, mir ist der Pallas hold,
So stehen wir zugleich in beyder Götter Sold;
Laß dich nur nicht den Schein von vielen Schätzen blenden;
Das höchste Wesen hat bloß unser Glück in Händen.
Hier gilt kein Wissen nicht, und keine Tapferkeit;
Was dieses uns bestimmt, das kommt zu rechter Zeit;
O! richte dich nach mir, und lebe ohne Sorgen,
Ich denke niemals nicht, wie geht es dir wohl morgen?
Ich folge dem Geschick, bey Sturm und Sonnenschein;
Mein Kopf muß aufgeräumt und immer munter seyn.
So kann mir nichts zu schwer und unerträglich fallen.
Wenn ich was wünschen soll, so wünsch ich mir vor allen
Nur einen wahren Freund, von altem Schrot und Korn;
Alsdann so scheu ich nicht der Spötter Wut und Zorn.
Mein Wunsch ist mit Vernunft und Vorbedacht geschehen.
Das wirst du mir mit Recht, mein Freund, auch zugestehen.
Erinnere dich nur noch der längst vergangnen Zeit;
Man hörte damals nur von Rasen, Zank und Streit.
Ich seh den blassen Neid annoch die Zähne flämmen;
Er wolte Thyrsis Glück auf alle Weise hemmen.
Was hat er ausgericht? er wird noch ausgelacht;
Weil itzt mehr als ein Freund vor Thyrsis Wohlfarth wacht.
Du kannst dir in der That dergleichen Glück versprechen.
Und wollt ein jeglicher die Freundschaft mit dir brechen
So kehre dich an nichts, mich findst du einerley,
Ich scherze niemals nicht mit Freundschaft, Schwur und Treu.
Mich dünkt du hast bereits davon die stärksten Proben.
Und willst du mich auch gleich nicht ins Gesichte loben,
So zeiget doch dein Brief, so viel ich lesen kann,
Du kennst mein gutes Herz, und zweifelst nicht daran.
Indessen will ich mich zu deinem Trost bequemen,
Dank und Erkenntlichkeit von dir auch anzunehmen.
Den Willen schätz ich schon so hoch als wie die That.
Das ist ja schon genug, wenn man giebt was man hat.
Hiermit empfehl ich mich zu stetem Angedenken
Mit diesem will dich hinwiederum beschenken.


Es sang sein Lied voll wilder Lust
Der Sturm, beim Schlag der Ruder,
Als ahne er in uns'rer Brust
Den nimmerstillen Bruder.


So/ wann der alte Schuppenfeind
Am Häubte nichts zu schaffen meint/
Wagt er mit tausend Listen/
Sich an die Glieder groß und klein/
An Adam/ Even ins gemein
An alle fromme Christen/
Brennet/
Rennet/
Laufft und eifert/
Speit und geifert/
Zu verschlingen/
Die/ mein Gott/ dein Lob besingen.


Auff einem grund vnd wasen
Zur schönen sommerblüh/
Mit Wölffen werden grasen
Die Rinder/ Schaff/ vnd Küh;
Ja selbe dütten lären
Auch werden vngezehlt/
Vnd selbe Wiesen scheren
Die Thier auß aller welt.


Radoppi Febo a suo' destrier la biada,
e se non baston quei quattro, altri agionga,
ché infamia è il frequentar tanto una strada.


„To píši Vám, kdy srdce bol již stich’.
Mne loňská vesna láskou ranila,
jak víte, nešťastnou. Snad vymstila
se na nás zrada z žití předešlých.


Hernach, wenn sich verzogen Marsch und Ritt
Geht Einer übers Feld, wie nach dem Schnitt.


Con una cinta de cifras
lleva el cabello apretado,
que quien gusta de dar celos
se vale de mil engaños.
De rebociño le sirve
para mayor desenfado
el capote de los ojos
bordado de negros rayos.
En argentadas chinelas
listones lleva, admirados
de que quepan tantos bríos
en tan pequeños espacios.
Llegó Filis al aldea,
entró en su casa de Fabio,
los pastores la reciben
como al sol los montes altos.
Dando perlas con la risa
extiende a todos los brazos,
que gana mares de amor
y da perlas de barato.
Apenas Fabio la mira
cuando a un tiempo se bañaron
el alma en pura alegría,
los ojos en tierno llanto.
No hablaron los dos tan presto,
aunque los ojos hablaron,
Filis porque no quería,
Fabio porque quiere tanto.
Cuando en esta suspensión
los dos se encuentran mirando
a un tiempo bajan los ojos
como que envidian de falso.
Habló Filis y tuvieron
alma de coral sus labios,
que ver humilde al rendido
hace piadoso al vengado.
A Fabio culpa le pone
que es error hacer, amando,
con la lengua valentías,
si el alma no tiene manos.
Él responde y se disculpa,
que viendo cerca los brazos,
pide perdón ofendido
quien ama desengañado.


Ne věčnosť lásky! – Kdo v ni věří?
Jen pouze šťastný okamžik,
kdy vzplane měsíc v hvězdné šeři –
a osude, náš přijmi dík!


Však marně, k nám nejde – jen mraky
víc obzor náš halí v svůj klín,
víc slábnou a kalí se zraky,
jak v noci by patřily stín – –
až posléz vzdech k nebi se vznáší,
mdlý ohlas všech ztracených dob,
– „dá Bůh, snad potomci naši“ – –
– a to druhé stají už hrob...


»De Sak, de ward mi doch tau wichtig!
Den Dunner! Wedder einer dod?
Ick glöw, de Sak, de is nich richtig,
De Hitt in'n Stall, de is tau grot.«


Será realmente a face do universo


Tu n'es pas même, non, tu n'es pas la déesse,
La déesse terrible, étrange, vengeresse,
Qui tua le vieux monde et créa le nouveau,
Broya peuples et rois sous son fatal niveau,
Vainquit l'Europe armée, et qui, dans la fournaise,
Après quatrevingt-neuf jeta quatrevingt-treize,
Comme en son moule ardent le fondeur souverain
Mêle le plomb à l'or quand il fait de l'airain !


Když den se nachýlí a ke rtům noci kvapí
a v zlaté záři hvězd se tichý večer ztápí,
tím květem růžovým, jejž líbáš, byl bych rád...
Však štěstí tvé mne více trápí,
než kouzlo všech tvých vnad.


quando ciascun di noi ebbe veduto
il venir tuo sanza ottima cagione,
conoscendo perché eri venuto.


平生骨气占南风
玉色鬐鳞海汐通
莫与粉红参石首
天机衮衮水流东


Mért inkább nem bámúltam a
Tündöklő szép napot?
Az égi kékellő határt
A holdat, csillagot?


Pohana tupou má jen zbraň!
Od hlavy k patě ty mne zhaň
a sotva se rozladím;
najdu si, tím jsem zcela jist,
na sobě přece tisíc míst,
kde s láskou se pohladím.


لِكُلِّ مُجتَهِدٍ حَظٌّ مِنَ الطَلَبِ
فَاِسبِق بِعَزمِكَ سَيرَ الأَنجُمِ الشُهُبِ
وَاِرقَ المَعالي الَّتي أَوفى أَبوكَ بِها
فَكَم تَناوَلَها قَومٌ بِغَيرِ أَبِ
وَلا تَجُز بِصُروفِ الدَهرِ في عُصَبٍ
مِنَ القَرائِنِ غَيرِ السُمرِ وَالقُضُبِ
نَدعوكَ في سَنَةٍ شابَت ذَوائِبُها
حَتّى تُفَرِّجَها مُسوَدَّةُ القُصُبِ
وَلَم تَزَل خَدَعاتُ الدَهرِ تَطرُقُها
حَتّى تَعانَقَ عودُ النَبعِ وَالغَرَبِ
أَتَيتَ تَحتَلِبُ الأَيّامَ أَشطُرَها
فَكُلُّ حادِثَةٍ مَنزوحَةُ الحَلَبِ
لَولا وَقارُكَ في نَصلٍ سَطَوتَ بِهِ
فاضَت مَضارِبُهُ مِن خِفَّةِ الطَرَبِ
وَحُسنُ رَأيِكَ في الأَرماحِ يُنهِضُها
إِلى الطَعانِ وَلَولا ذاكَ لَم تَثِبِ
كُن كَيفَ شِئتَ فَإِنَّ المَجدَ مُحتَمِلٌ
عَنكَ المَغافِرَ في بَدءٍ وَفي عَقِبِ
ما زالَ بِشرُكَ في الأَزمانِ يُؤنِسُها
حَتّى أَضاءَت سُروراً أَوجُهُ الحِقَبِ
يَفديكَ كُلُّ بَخيلٍ ماتَ خاطِرُهُ
فَإِن خَطَرتَ عَدَدناهُ مِنَ الغِيَبِ
إِذا المَطامِعُ حامَت حَولَ مَوعِدِهِ
أَنَّت إِلَيهِ أَنينَ المُدنَفِ الوَصِبِ
وَعُصبَةٍ جاذَبوكَ العِزِّ فَاِنقَبَضَت
أَكُفُّهُم عَن دِراكِ المَجدِ بِالطَلَبِ
شابَهتَهُم مَنظَراً أَو فُتَّهُم خَبراً
إِنَّ الرَدَينيَّ مَعدودٌ مِنَ القَصَبِ
هابوا اِبتِسامَكَ في دَهياءَ مُظلِمَةٍ
وَلَيسَ يوصَفُ ثَغرُ اللَيثِ بِالشَنَبِ
سَجِيَّةٌ لَكَ فاتَت كُلَّ مَنزِلَةٍ
وَضَعضَعَت جَنَباتِ الحادِثِ الأَشِبِ
نَسيمُها مِن طِباعِ الروضِ مُستَرَقٌ
وَطيبُ لَذَّتِها مِن شيمَةِ الضَرَبِ
تَلقى الخَميسَ إِذا اِسوَدَّت جَوانِبُهُ
بِالمُستَنيرَينِ مِن رَأيٍ وَذي شُطَبِ
وَنَثرَةٌ فَوقَها صَبرٌ تُظاهِرُهُ
أَرَدُّ مِنها لِأَذرابِ القَنا السَلَبِ
لَو لَم يُعَوِّضكَ هَجرُ العَيشِ صالِحَةً
ما كُنتَ تَخرُجُ مِن أَثوابِهِ القُشُبِ
يا اِبنَ الَّذينَ إِذا عَدّوا فَضائِلَهُم
عَدّى النَدى ضَربَهُم في هامَةِ النَشبِ
بِأَلسُنٍ راضَةٍ لِلقَولِ لَو نُضِيَت
نابَت عَنِ السُمرِ في الأَبدانِ وَالحُجُبِ
لا يَستَشيرونَ إِلّا كُلَّ مُنصَلِتٍ
حامي الحَقيقَةِ طَلّاعٍ عَلى النُقَبِ
ذي عَزمَةٍ إِن دَعاها الرَوعُ مُنتَصِراً
تَلَفَّتَت عَن غِرارِ الصارِمِ الخَشِبِ
يَقرونَ حَتّى لَوَ اَنَّ الضَيفَ فاتَهُمُ
حَثّوا إِلَيهِ صُدورَ الأَينُقِ النُجُبِ
أَو أَعوَزَ الخَطبُ في لَيلٍ بُيوتَهُمُ
مَدّوا يَدَ النارِ في الأَعمادِ وَالطُنُبِ
لَو أَنَّ بَأسَهُمُ جارى الزَمانَ إِذاً
لَاِرتَدَّ عَن شَأوِهِ مُستَرخِيَ اللَبَبِ
إِن أورِدوا الماءَ لَم تَنهَل جِيادُهُمُ
حَتّى تُعَلَّ بِرَقراقِ الدَمِ السَرِبِ
قادوا السَوابِقَ مُحفاةً مُقَوَّدَةً
كَأَنَّها بَحَثَت عَن مُضمَرِ التُرَبِ
أَعطافُها بِالقَنا الخَطّيِّ مُثقَلَةٌ
تَكادُ تَعصِفُ بِالساحاتِ وَالرُحَبِ
ما اِنفَكَّ يَطعَنُ في أَعقابِ حافِلَةٍ
بِذابِلٍ مِن دَمِ الأَقرانِ مُختَضِبِ
إِذا اِمتَرى عَلَقَ الأَوداجِ عامِلُهُ
أَعشى العَوالي فَلَم تَنظُر إِلى سَلَبِ
وَلا يَزالُ يُجَلّي نَقعَ قَسطَلِهِ
بِمُحرَجِ الغَربِ مَلآنٍ مِنَ الغَضَبِ
إِذا اِنتَضاهُ لِيَومِ الرَوعِ تَحسِبُهُ
يَسُلُّ مِن غِمدِهِ خَيطاً مِنَ الذَهَبِ
أَو إِن أَشاحَ بِهِ سالَ الحِمامُ لَهُ
في مَضرَبَيهِ فَلَم يَرقَأ وَلَم يَصُبِ
جَذلانُ يَركَعُ إِن مالَ الضِرابُ بِهِ
مُطَرِّباً في قِبابِ البيضِ وَاليَلَبِ
يا أَيُّها النَدبُ إِنَّ السَعدَ مُتَّضِحٌ
بِطَلقَةِ الوَجهِ جَلَّت سُدفَةَ الرِيَبِ
مَولودَةٍ سَقَطَت عَن حِجرِ والِدَةٍ
جاءَت بِها مِلءَ حِجرِ المَجدِ وَالحَسَبِ
لَمّا ظَمِئَت إِلَيها قَبلَ رُؤيَتِها
أُعطيتَ لَذَّةَ ماءِ الوَردِ بِالقَرَبِ
باشِر بِطَلعَتِها العَلياءَ مُقتَبِلاً
فَإِنَّها دُرَّةٌ في حِليَةِ النَسَبِ
وَاِسعَد بِها وَاِشكُرِ الأَقدارَ أَن حَمَلَت
إِلَيكَ قُرَّةَ عَينِ العُجمِ وَالعَرَبِ
وَحُثَّ خَيلَ كُؤوسِ العِزِّ جامِحَةً
إِلى السُرورِ بِخَيلِ اللَهوِ وَاللَعِبِ
وَاِنثُر عَلى الشَربِ سِمطاً مِن فَواقِعِها
وَاِبنَ الغَمامِ مُسَمّىً بِاِبنَةِ العِنَبِ
وَاِصدُم بِكَأسِكَ صَدرَ الدَهرِ مُعتَقِلاً
بِصارِمِ اللَهوِ يَجلو قَسطَلَ الكُرَبِ
كَأسٍ إِذا خُضِبَت بِالماءِ لِمَّتُها
شابَت وَإِن ذَلَّ عَنها الماءُ لَم تَشِبِ
نَفسي تَقيكَ فَكَم وَقَّيتَني بِيَدٍ
وَقَد أَلَظَّ بِيَ الرامونَ عَن كَثَبِ
إِذا اِتَّقَيتُ بِكَ الأَعداءَ رامِيَةً
فَواجِبٌ أَن أُوَقّيكَ النَوائِبَ بي
أَبا الحُسَينِ أَعِر شِعري إِصاخَةَ مَن
يَروي مَسامِعُهُ عَن مَسمَعٍ عَجَبِ
إِذا مَدَحتُكَ لَم أَمنُن عَلَيكَ بِهِ
فَالمَدحُ بِاِسمِكَ وَالمَعنى بِهِ نَسَبي


Elmúlt a régi, tiszta vágy,
Amellyel egykor környezélek.
Epesztő, forró, balga láz
Égető lángja sorvaszt érted,
Egy csókodért mindent od’adnék
Egy csókodért nem kell az élet!


Ráhagyá Ibolya, nem tudván az árva,
Hogy anyjának zúg ott iszonyatos átka.
Mostohának ugyan átka kicsit tenne:
Jaj de az apjának is van része benne!


Ve bradě důlek čtveračivý,
rty rudé, bílé zoubky v nich,
při smíchu září každou chvíli
ve barvách našich národních...!


忠臣解体将离心
一鼓芜湖九鼎沉
遗老尚谈前宋事
惜无人解说王琳


Vielleicht ist schon geschärft die Lanzenspitze,
Die mich durchbohren soll in Mordbegier,
Und diese Stirne bald ein Ziel der Blitze.


San Felice, Midolla e Camurana,
secento a piedi e ottanta erano in sella;
Nerazio Bianchi e Tomasin Fontana
gli conduceano a la tenzon novella:
Tomasin per insegna avea una rana
armata con la spada e la rotella;
Nerazio, che reggea quei da cavallo,
avea una mezza luna in campo giallo.


    Mas... es verdad, ha partido
   Para nunca más tornar.
Nada hay eterno para el hombre, huésped
De un día en este mundo terrenal,
En donde nace, vive y al fin muere
Cual todo nace, vive y muere acá.


Ein Rosenblatt ist gefallen
In einen Alpensee;
Sein Spiegel begann zu wallen,
Die kochenden Wellen zu ballen
Im Sturme so wild und jäh.


岁尽归期尚杳然
不知汝病复谁怜
隔邻儿女灯前笑
客舍愁中正独眠


»Mich trägt ein wack'rer Reiter,
Drum blink' ich auch so heiter,
Bin freien Mannes Wehr;
Das freut dem Schwerte sehr.«
Hurra!


Fatma kreischt: »War ich nicht immer
Ein geschultes Frauenzimmer?
Wog mich auf für schweres Gold, –
Durch die Finger ist's gerollt!


Die Wissenschaft ist nicht zünftig,
Sie ist wie das Licht allgemein!
Dies Wörtlein soll heut und auch künftig
Unser Ceterum censeo sein.


E este peito
está tão cinzento
que chego a pensar
que chove nas vísceras


أَخو المَجد باذلُ إِحسانِهِ
سَيَلقى الرِجال كَأَخدانِهِ
فَما المُلك إِلّا بِأَعوانِهِ
وَما المَرء إِلّا بِإخوانِهِ
كَما يَقبض الكَفُّ بِالمعصمِ
فَجُد تَغدُ علياك مَرفوعَةً
وَأَعلام ضدِّك مَوضوعَةً
فَلا بِرَّ في اليَد مَمنوعَةً
وَلا خَير في الكَفِّ مَقطوعَةً
وَلا خَير في الساعد الأَجزمِ


Ha! Tod, du schwarzer Mörder! Wie viele traf
Dein Schlachtschwert schon der blühendsten Hoffnungen
Im deutschen Eichenhain! Auch diesen
Würgtest du, welcher begann, und groß war?


Hier seh' ich, was der Zeiten List
Die Seele zu berücken ist,
Was Frewd' vnd Wollust können;
Hier lach' ich aller Menschen Müh'
Vnd Sorgen, die sie spat vnd früh
In jhrer Flucht beginnen.
Wie wann ein Schiff durch strengen Nord
In seine Sicherheit vnd Port
Itzt glücklich ist getrieben:
So bin ich auff der wüsten See
Der Welt entgangen allem Weh'
Vnd ruhe nach belieben.


Heute erst hab ich erfahren
Ihren Namen. Laura heißt sie,
Wie die schöne Provenzalin,
Die der große Dichter liebte.


Činy moje nechať schvátí
zapomnění rychlý spád –
nikomu vsak nechci dáti
bídu svoji a svůj hlad,
dobrák jsem – a ještě žely
mučily by věčnost mou –
proto nechť se o ně dělí
s těmi, kdož mne rádi měli,
ti, kdož někdy vzpomenou.


Et, sur la houle énorme au lamentable bruit,
Comme un vaste étendard que la tempête arbore,
Palpite l’épouvante obscure de la nuit.


Jednou jen poklad jsem ukládal,
o němž svět slůvka nevěděl.
Kdyby to bohatství uhádal,
byl by mi záviděl.


En el bronce de Homero resplandece tu nombre, negro vino que alegras el corazón del hombrSiglos de siglos hace que vas de mano en mano desde el ritón del griego al cuerno del germanEn la aurora ya estaba A las generaciones les diste en el camino tu fuego y tus leoneJunto a aquel otro río de noches y de días corre el tuyo que aclaman amigos y alegríaVino que como un Eufrates patriarcal y profundo vas fluyendo a lo largo de la historia del mundEn tu cristal que vive nuestros ojos han visto una roja metáfora de la sangre de CristEn las arrebatadas estrofas del sufí eres la cimitarra, la rosa y el rubQue otros en tu Leteo beban un triste olvido; yo busco en ti las fiestas del fervor compartidSésamo con el cual antiguas noches abro y en la dura tiniebla, dádiva y candelabrVino del mutuo amor o la roja pelea, alguna vez te llamar Que así seJorge Luis Borges | "Poesia Completa", pá 229 | Debolsillo, 3 edição, 2016


蜀魄声声诉绿阴
谁家门巷落花深
游丝不系春晖住
愁绝天涯寸草心


E seria sceso indi alla testa, dove
disegnò di ferir l aspra donzella
Ruggiero il braccio manco a pena muove
a pena piu sostien l Aquila bella
per questo ogni pietà da se rimuove
par che in li occhi gli avampi una facella
e quanto può cacciar, caccia una punta
Marphisa guai a te se n eri giunta


— "Que deve ser? Vamos, fala:
Um bom livro, alguma jóia,
Aquele quadro de Goya,
Um cachimbo, uma bengal?"


Se alzó la cruz; su rayo soberano
rompió el altar del paganismo impuro;
el alto Partenón antes seguro,
templó su orgullo ante el dolor pagano


Diane hatte selbsten Lust
mit dieser Schönheit beyzuschlaffen/
sie küßte die geballte Brust/
die auch das Helffenbein kan straffen.


Aztán monda, hallván mikép alámentek:
»Apám uram sohse búsúljanak kentek!
Majd fordítunk rajta, elég most a nékem,
Édes mindnyájokat hogy életben értem!


Gleichwie die Möwe ruhlos hastet
Von Land zu Meer, von Meer zu Land
Und kaum im Flug die Schwinge rastet
Auf Wellenschaum, auf Dünensand: –


che s'alcun donna ingiurioso offende
ne l'aver, ne la vita o ne l'onore,
d'invisibile ardor tutto s'accende,
sì che miseramente al fin ne more.
Ma sì come l'incanto ognor difende
chi serva in fatto il virginal suo fiore,
così qual donna il macchia e 'l tiene a vile
quinci discaccia con perpetuo stile.


短鬓萧条甚
那能上箨冠
殷勤谢红袖
犹作少年看


Da reiten sie auf Schlängelein
Und hintennach auf Drach und Schwein;
Was das für muntre Bursche sind!
Wohl graut im Mutterleib dem Kind:
Sie kommen, die Jesuiten!


Ihn sah Gott herannahn; kein Tag war, wie der Tag ist,
So dem Rath Deß, der geherrscht hat vom Beginn an, die Hüll' aufdeckt!
Jauchzet und schaut tiefer hinab, denn der Lichttag kam!
Wandelt umher froh in Labyrinthe, die hindurch Gott führt!


Však marné je i toto zbožné přání.
Čím bohu netknutost je lidských práv?
Kdo chytřejší jsa pádnou vládneš dlaní,
bij vše a boř! – Loď vjela ve přístav!


Asi tak: na příklad:
U moře na skále hrad.
V rytířské tam síni sedí,
do plamene krbu hledí
otec, matka zarmouceni.
Kolik se již nasoužili,
kolik slz již uronili,
neboť synka jediného,
Mikuláška líbezného,
není – ah již není!
Piráti jej uloupili,
zapadl jak kámen v moři.
Před obrázkem lampa hoří,
v krbu milý oheň hřeje,
komnata se zlatem stkvěje,
ale jim je do pláče.
„Ah, jak bylo jináče
před rokem, kdy dítě naše
tady k nám se tulilo,
šťastné tak se těšilo
z nadělení Mikuláše!
Oh, biskupe divotvorce,
shlédni přece s nebes dvorce
na bezměrné naše hoře! – –“


Ich seh' ihr Bild am Tage,
Ich seh's in dunkler Nacht;
Bei jedem Seigerschlage
Verfolgt mich seine Pracht.
Im tiefsten, festen Schlummer
Seh' ich's so klar vor mir,
Und rufe ihr im Schlummer,
Und streck' den Arm nach ihr.


v mé barvy se olejem slívá,
z křídel mých inspirac zvoní,
v žalu mém výsměšně zpívá
věčná a monotónní


Ne, tomu hostu musím zvolat: Vivat! –
tak, na příklad, to víří v skráních mých;
však náhle začnu před sebe zdiven dívat:
přede mnou stojí řada Tvojich knih,
čtu jména s hřbetů – a už v mlhu splývat
mi začne řad mých veršů vysněných,
a frásí je, co se mi dobrým zdálo
a knihy Tvé dí k tomu: Je to málo!


Po dolíčku
v každém líčku
a čilejší
nad rybičku.


1Perdão, senhora, por não merecermentiras de um bajulador qualque Mercê te peço, p"ra ninguém causarrixa entre o teu sincero, vero ser,cortês, humilde e franco (um só prazer),e o meu, senhora, só de calunia2Pois que o meu gavião quero perder,ou que um falcão-borni o vá morderpara depois de morto o depenar,se um dia eu já deixei de te querermais do que quis qualquer outra mulherque me dê seu amor ao se deita 3Outro perdão te peço, que é mister,e não posso implorar por mais sofrer:se contigo falhei, mesmo ao pensar,quando um quarto ou jardim a nós couber,que o meu poder me falte, sem sequerque a companheira possa me ajuda 4Se à mesa eu for jogar ou me entreter,não me emprestem vintém, nem um talher,nem possa em mesa presa eu penetrar9;mas que no dado eu venha a me abater,se alguma outra dama me aprouvercomo tu, que me fazes deseja5Que o meu castelo se divida atéter quatro donos com seu belveder,sem que um sequer consiga ao outro amar,num cerco de besteiros quanto houver,doutores, mercenários, o que vier;se eu tive coração para outra ama 6Co"escudo no pescoço hei de viverna tempestade, co"elmo onde estiver,e cinto firme, sem poder soltar,no trote do corcel mais pangaré;nem queira o albergueiro me acolher,se ousei ter coração de outra flerta 7Que a minha amada de outro queira ser,e que a mim reste um longo carecer;que ventos eu não veja sobre o mar,e na corte me cerquem pra bater;seja eu na rixa o primeiro a correr,se não mentiu quem veio te fala 8Senhora, e se um açor eu bem tiver,belo e mudado, treinado em prender,que a toda ave pode conquistar(o cisne, o grou e a garça) em seu mester,quero que cace frangos, para quê?Se, gordo e velho, não puder voar?
9Falso bajulador de um malmequer,se quer entre os amantes se envolver:mais nos bajula, se nos deixa esta


Pro vlast, bratří, bojujeme,
Ona vším má býti nám,
Matinkou ji dobrou zveme,
Mír buď jejím krajinám!


HE said, no need to say it twice,
For THRICE She  and THRICE, and THRICE.


»Na, god Nacht ok, Fru Quadux!«
»God Nacht, Scharpenwäwer!«
Dünn tröck he sin Schuwkor nah
in sin Lock an'n Öwer.


Mint vezette isten ujja mindenütt,
Mint hevíté kebelét az égi hit,
Híres bárdját, Szög lovát hol mint nyeré,
Mikkel annyi ellenségét megveré;


Čím být jsi moh’, čím jsi na sklonku doby naší,
oč zpátky šel jsi jen – ó změř tu propast sám! –
co všecky knihy tvé, v nichž símě věků raší,
tvé stavby, průmysl, tvé objevy? – Vše klam;


Möchte neu ein Reich zu gründen
Auf der Ehre festem Grund,
Heldenherzen zu entzünden,
Wieder Eins im alten Bund,
Hoch als Sieger Ihm gelingen,
Alle bald den Retter singen.


1
Белая Лилия, юная Лилия
Красила тихий и сумрачный пруСердце дрожало восторгом идиллии
У молодой и мечтательной ЛилиИзредка разве пруда изумруд
Шумно вспугнут лебединые крылиБелая Лилия, светлая Лилия
Красила тихий и сумрачный пру2
Белую Лилию волны баюкали,
Ночи ласкали, исполнены чаСердце застонет, томит его мука ли,
Лилию ласково волны баюкали,
Ей объяснялся в любви Ненюфар,
С берега ей маргаритки аукалБелую Лилию волны баюкали,
Ночи ласкали, исполнены ча3
Всеми любима, собою всех радуя,
Распространяя вокруг аромат
Тихо цвела неподвижна, как статуя,
Юная Лилия, очи всех радуГрезно внемля, как любовью объят,
Пел Ненюфар, на судьбу не досадуя,
Тихо цвела она, души всех радуя,
Нежный, как грезы, лия арома4
Лодка изящная, лодка красивая,
Как-то прорезала зеркало вод;
Сразу нарушила жизнь их счастливую
Лодка изящная, лодка красивая;
Весла ее подгоняли вперед,
Заволновалося царство сонливое…
Лодка бездушная, лодка красивая
Грубо разбила все зеркало во5
Девушка бледная, девушка юная
Воды вспугнула ударом веслНочь просыпалась с улыбкою лунною
Девушка плакала, бледная, юная,
Скорбь у нее не сходила с чела,
Арфа рыдала ее звонкострунная,
Девушка кроткая, девушка юная
Воды вспугнула ударом весл6
— Белая Лилия, юная Лилия, —
Девушка вдруг обратилася к ней:
Как нас сближает с тобою бессилие…
Грустно мне, Лилия, чистая Лилия,
Сердце страдает больней и больней,
Счастье вернуть напрягая усилия…
О, посоветуй мне, милая Лилия, —
Девушка вдруг обратилася к не7
— Добрая девушка, девушка милая, —
Лилия грустно вздохнула в ответ:
Чем облегчу я, бессильная, хилая,
Сердце твое, моя девушка милая?
Кажется, мне твой понятен секрет:
Первое чувство сроднилось с могилою?…
Правда ли, девушка, девушка милая? —
Лилия грустно вздохнула в отве8
— Ты отгадала, — с печальной улыбкою
Та отвечала, головку склоня:
Чувство мое оказалось ошибкою,
Ты отгадала, — с печальной улыбкою
Молвила девушка, грусть ощутив,
Молча следя за играющей рыбкою;
Ты отгадала! — с щемящей улыбкою
Дева сказала, головку склони9
Лилия скорбно вздохнула, растрогана
Этим признанием, этой тоско— Знаешь?… сорви меня, дева, для локона, —
Лилия тихо шепнула, растрогана:
Буду лелеять твой локон злато —
Ей для дыханья давала свой сок она,
Всю отдавала себя ей, растрогана
Робким признанием, страстной тоско10
…И сорвала ее дева задумчиво,
Бледной прекрасной рукой сорвала…
И угасала осмысленно, вдумчиво
Лилия, снятая с стебля задумчивСнова раздались удары весла
И Ненюфар запечалился влюбчивый…
Лилию бедную дева задумчиво
Бледной печальной рукой сорвал11
Белая Лилия, чистая Лилия
Больше не красила сумрачный пруд
И не дрожала восторгом идиллии:
Белая Лилия — мертвая лилия!Пруд спит по-прежнему… Разве, вспугнут
Сон иногда лебединые крылия…
Белая Лилия, светлая Лилия
Больше не красила сумрачный пру


A budem jak ta ptáčata,
jež křídlo světem zanese –
hle, svět je veliký, široký
a zrnko někde najde se.


手携酒榼共书帏
回语长松我即归
若是出山机已息
岭云何事背君飞


Ah! nem ragyogtok, mennyei víg tüzek!
Nem láthatom szép fényeteket... Te sem
Tetszél fel, ó hold! a ki máskor
Bánatimon könyörülni szoktál.


Hanbu dělá svému domu,
kdo má lista plná „hromů“.


Doch wollt mich drum des Leichtsinns nicht bezüchten;
Ein Dichter darf schon auszuruhen wagen,
Denn auch sein Müßiggang ist reich an Früchten.


Divá jízda, nekonečná!
Letí a v svých nesou pažích,
na zádech a ve náručí
trosky soch, to zbytky model,
domácích to, starých bohů,
které nyní vyhošťuje
nová víra z české země,
které kácí v svatých hájích
ruce, jež k nim spínaly se.
By je skryli před záhubou,
v cizinu je unášejí.
Divá jízda, nekonečná!


Was helfen Ruhm und Siege?
Was hilft dem Sünder itzt
Des Marmors feile Lüge,
Die auf dem Grabmaal blitzt,
In dieser großen Scene,
Wo der sich unter Engel mischt,
Der eine fromme Thräne
Dem Armen abgewischt?


„Štěstí! co je štěstí?
muška jenom zlatá,
která za večera
kol tvé hlavy chvátá;
oblétá ti skráně,
v kadeři se kryje,
v dlaně hlavu skládáš,
ruka utlačí je.


A curtain hides the mystery
 That in the world is known to be,
 Mute-horrid as impending thunder,
 From eyes unsensual that would see
 Behind it things for more than wonder -
 A curtain past whose living folds
 His court of shadows Horror hold
 And he that curtain who shall part
 But in his mind, will feel the heart
 Grow weak before the irony
 That Nothingness pains more the heart
 Than things that are or seem to be,
 That Nothingness can give a fear,
 A sorrow nothing can give her


Per riavere il buon destrier si mosse
Ruggier, che già per questo s'era armato;
ma poi di Mandricardo ricordosse,
a cui de la battaglia era ubligato:
non seguì Rodomonte, e ritornosse
per entrar col re tartaro in steccato
prima che 'ntrasse il re di Sericana,
che l'altra lite avea di Durindana.


siavi il mondo per or raccomandato,
lasciate dir gli astrologi cicale,
che forse non aran ben calculato:


All diese Sprüche werden bald vergehn;
Und alle Namen, die sich unterschrieben,
Sie werden wie das Laub im Herbst verwehn


Im Arme nie zu wiegen
Ein Kindlein liebewarm,
Zu leben und zu sterben
Am reichsten Glücke arm!«


Vater derer Ewigkeiten,
Baue uns ein bleibend Haus;
Schöpfer aller guten Zeiten,
Kaufe uns die Stunden aus.


Und als das Brod gebacken war,
Lag das Kind schon auf der Bahr.


Que ton gai caprice vole
Vers les divins enchanteurs,
Et dans leur langue ivre et folle
Cause avec les vieux conteurs !


En llegando a esta pasión,
un volcán, un Etna hecho,
quisiera sacar del pecho
pedazos del corazón.
¿Qué ley, justicia o razón,
negar a los hombres sabe
privilegio tan süave,
excepción tan principal,
que Dios le ha dado a un cristal,
a un pez, a un bruto y a un ave?


Дожмем! В России буржуазия побежденНо не будьте до отдыха падкРабочий Европы, очередь за тобой
Жми, пока не ляжет она на обе лопатк


»Doch einmal wird die Schale leer,
Die letzte Neige schlürftest du.«
So trank ich doch, was will ich mehr,
Dem Tod ein volles Leben zu.


Ich bin auch zärtlich, wie du weist,
Ich zittre bey den Schlägen;
Besinnt sich aber nur mein Geist,
Ich leide deinetwegen,
So bin ich tapfrer als ein Weib;
Es koste Güter, Ruh und Leib,
Ich will mich allen Fällen
Beherzt entgegenstellen.


ať hynou poupata a do hnizd sněží,
nic bez obětí nemáš na světě,
ať obloha se nepřátelsky ježí,
ta země naše přece rozkvete.


Na věnec z kamelií bílý
jí včelky v bureau sebraly
a k pohřbu se jí dostavily
a některé i plakaly.
Pár dní pak hovoří se o ní,
soud k mírným výkladům se kloní,
pak časem jen se vzpomíná –
až ztichne za ní hladina.


Son Püsseln un Garneern un Arfen planten
Dat gift en rechte Seel- un Arbeitsruh.
De Platz an Tun hentlank is doch de beste,
De hett de frie warme Morgensünn.
En beten rop dar gift dat Hus al Schatten
Un ok de Eschen baben œwerhin.
Wa is de wussen! Dat is rein en Kęrl,
En breden Sleef – un schier! un wat vœrn Höchde!
De Tun ward ok to breet, de mutt mal knippt warrn,
He's ok to hoch vœr Greten mit ęr Tüg.
Wa hett dat Unkrut ünner Dęg un Tier!
Brennetteln? töf, dat Deert! ik will di krigen!
Un all dat anner Tüs mit lange Wutteln,
Al all de Köpp herut – un Quitsch un Quęken!
Son Judenschol! – wa hett dat Lust to wassen!
Dats rech en Irrgarn ... kikt se ni herut
Mit blanke Köpp, as hörn se mit dermank?
Wulln ok mal tosehn, ob de Sünn noch schin?
Un Höhnerswark – man los! – en För to Tid!
En arm Kastanje rein dermank versnęrt!
De schüll jüm doch ni ...
»Guden Morgen, Nachbar!«
De Ole rich sik langsam inne Höch
Un wisch den Sweet vun Näs un Pockennarben –
»Gun Morn Herr Paster! dats en Vœrjahrsdag!
So mutt dat węn, dat is al redi warm!«
Herr Paster lę de Ellbagn op den Tun
Un keek na alle Kanten in den Garn.
De Tulken keemn al op un Osterblöm,
De Stickbęrnbüscher harrn al gröne Blœd,
Doch heeln de Im sik an de Pęperblöm,
Un sachden keem de eerste Bottervagel
So lisen as en Blatt, un blank as Gold,
Vunt Hus herœwer inne helle Sünn,
As keem he vun den Eschenbom hendal.
Doch seet he kum, so keem en anner Fleerlink
Dœrt Hus hendœr in vuller Fahrt un Hitten.
De Parlen stunn' em hell um Mund un Vœrkopp,
Un um de Schullern slunkern gęle Haar.
De seeg ut blaue Ogen wild herum,
De Mütz in Hand, he söch wul na de anner.
»Wa hett Ęr Heinri dar en Jung so smuck
As Melk un Blot,« so seggt Herr Paster lisen:
»De's jüs so old as min Maria ęr.
To Pingsten kumt se mal mitsams ęr Docter.
Dat ward en Lęben vœr de beiden Jungs!
Min Dochter ward sik ok vun Harten frein,
De hollt noch jümmer vęl vun Se Ęr Heinri.«


Stava Marphisa con serena fronte
fisa al parlar ch el suo german facea
et esser scesa da la bella fonte
chavea sì chiari rivi, si godea
quindi Mongrana, e quindi Chiaramonte
le due progenie derivar sapea
ch al mondo fur molti e moltianni e lustri
splendide senza par d huomini illustri


„Matko ne! – to není vřava všední –
slyš, to buben volá k útoku
děvy volnosti – jen popatř, vzhledni,
jak jí pěkně sedí po boku...
Pusť mne, matko! Tady umřít nechci – –
ven tam, ven; slyš bubnů rachot v dáli,
pušek hromy, jásot, koně řehcí – –“
„„Bože, synu! – smysly se mu kalí!““


Ještě je vlhký rosou lán a luh,
už zapřaháme si svůj dobrý pluh,
své pole zořem a jak začnem set
už v rupot bran slyšíme kosu znět.


东面神飞西向还
一心双系渺茫间
却随骊子长鸣去
竟是真闲是假闲


Stál dlouho kníže nad ním, stál v myšlenkách a něm.
,Jak žil jsi bídně,‘ šeptal, ,tak bídný konec vem.


Tak napadají, jako napadali,
a mysl jejich stejně rekovská.
Převratu, který káží, jenerály
jsou staří feldvéblové Rakouska!


Aquí el sillón donde bordar solía,
de las noches de invierno en la velada...
La frente entre las manos apoyada,
yo, a la luz de la lámpara, leía.
Cansado, la lectura interrumpía,
y, sonriendo, alzaba la mirada...
Ella, a veces, mirándome extasiada
—la aguja entre los dedos—, sonreía.
Ahora también parece que la espera
el vacío sillón, allá en la sombra.
La lectura interrumpo... El alma entera
palpita de avidez en mis oídos,
esperando sentir sobre la alfombra
el ligero rumor de sus vestidos.


Auch Gruftzypressen
Trägst du, Korfu, sonst würde, wer hier atmet,
Nur Rosen pflücken und des Grabs vergessen.


Ich bin des Singens ja/ das Land des Dultens müd/
Doch/ beydes machet mich vermälen Last und Lied.
Ach Last/ wo seh ich hin/ da diese nicht zu sehen?
Noch närlich können hier die Schaf zur Weide gehen/
Zwar krank von todter Forcht. Hier ist noch güldne Zeit/
Ach Jammer/ wo Metall Metall und Steine speyt/
Wo die Trompete trönt/ und wo die Paukke brummet/
Wo Kugelhagel schlosst/ wo Pulfer platzt und blitzt/
Vnd wo Kartaunenlos der Donner tönt und summet.
Krieg und der Krieger sind auf eine Weis erhitzt.


S'è figl' i calzolaro o de vil macellaro,
menarà tal' grossure co' figl' i 'mperadore.


曩岁曾陪夜讲灯
伏犀插脑齿如冰
假令重见应难识
遗像癯然一老僧


Muchachas que algún día
leáis emocionadas estos versos
Y soñéis con un poeta
Sabed que yo los hice
para una como vosotras
y que fue en vano.


Jen v snách si vzpomínám, jak v oku tvém se skvěly
dvě slzy, hvězdy dvě. Ty’s plakal, Gabrieli...


Mit Ehrengeschenken, die wohl den Zins
Gekostet von einer ganzen Provinz.


عجبوا لعلمي كيف أكْتُمهُ
والشِّعْرُ عني سائرٌ يسْري
فأجبْتُهمْ لم أخْفِهِ عَبَثاً
لكنْ لمَعْنىً غامِضِ السِّرِّ
أجْمَمْتُ عِلم الدين عن طل
ب الدنيا حِذارَ تضاعُفِ الوِزْرِ
ورأيتُها خُدَعاً مُزَخْرفةً
فطلبتُخت بزخارفِ الشِّعْرِ


Brňkej raděj na varito,
jako jiný francký troup,
bylo by mně věru líto,
kdybys na věčnost se zhoup!


che tu sei o poeta o imperatore.


Schön' Erfindung, daß ein kleines Zeichen
So viel Ehre, Freud' und Glück umhüllt!
Nichts auf Erden wüsst' ich dem zu gleichen,
Was so sinnig seinen Zweck erfüllt.


S úgy volt ármányaid között,
Mint hálóban a hal,
És fenyegetted haragod
Gyilkos villámival...
És mégis elment gyermeked
Az ifjuval, kit szeret.


Corda que estala em harpa mal tangida,
Assim te vais, ó doce companheira
Da fortuna e do exílio, verdadeira
Metade de minhalma entristecid
De augusto e velho tronco, haste partida
E transplantada à terra brasileira,
Lá te fizeste à sombra hospitaleira
Em que todo o infortúnio achou guarid
Feriu-te a ingratidão no seu delírio;
Caíste; e eu fico a sós neste abandono,
Do teu sepulcro vacilante círi
Como foste feliz!  Dorme o teu son
Mãe do povo, acabou-se-te o martírio;
Filha de reis, ganhaste um grande trono!


Tributario al tuo scettro un mondo intero
Fora di sì grand'alma imperio degno:
Ma saresti maggior tu de l'impero.


Ma perciocché 'l disio s'è impedito
all'operare, e tutto simigliante
non conosciuto, parmi per partito
poter pigliar, che ciaschedun amante
possa seguir il suo alto appetito,
sol che sia savio in fatto ed in sembiante,
sanza vergogna alcuna di coloro
a cui tien la vergogna e l'onor loro.


Hier ist ein neuer Strahl ersprüht,
Und dort erlischt ein Schimmer.
Der Kranz der Welt ist unverblüht,
Die Liebe blickt noch immer.


Was ich heut sah, fällt mir da ein,
Kaum konnte ich des Weinens mich erwehren,
Am Markte saß auf einem Stein
Ein altes bleiches Weib in bittern Zähren.


Mein Intresse für Gold und derlei Stoff
Beginnt erst beim Fürsten Demidoff,
Bei Yussupoff und bei Dolgorucky,
Bei Sklavenhaltern aus Süd-Kentucky,
Bei Mackay und Gould, bei Bennet und Astor,
– Hierlandes schmeckt alles nach Hungerpastor –
Erst in der Höhe von Van der Bilt
Seh' ich mein Ideal gestillt:
Der Nil müßte durch ein Nil-Reich laufen,
China würd' ich meistbietend verkaufen,
Einen Groß-Admiral würd' ich morgen ernennen,
Der müßte die englische Flotte verbrennen,
Auf daß, Gott segne seine Hände,
Das Kattun-Christentum aus der Welt verschwände.
So reich sein, das könnte mich verlocken –
Sonst bin ich für Brot in die Suppe brocken.


Altdeutsch! – Altdeutsch? – Nun, das ist,
Was man so in Büchern liest: –
Kluge Rosse – prächt'ge Decken,
Händel, Kruzifixe, Recken –
Oh, wie herrlich strahlt dies Leben!
Göttlich! – Doch mit Unterschied.
Es versteht sich, daß man's deute –
's wär doch gar zu unbequem,
Wenn man alles wörtlich nähm,
Wie's da durcheinander blüht! –
Diese Ritter – gute Leute,
Ehrlich, tapfer, brave Reiter –
Gegen uns doch Bärenhäuter!
Eigentlich sind wir wohl weiter.
Lehnstreu – Klöster – Barbarei –
Davon machen wir uns frei.
Fangen wir so an zu sichten:
Fürcht ich, bleibt es bei Gedichten
Nein doch! Eines, geht mir bei,
Eines bleibt doch: dies Vernichten
Aller Modesklaverei! –
Hohe Vaterländerei!
Schnittst du los nicht Hermanns Söhne
Von des Halstuchs schnöden Schlingen,
Worin, sonder Kraft und Schöne,
Unsre Väter schmählich hingen?
Gabst du nicht dem Löwen Mähne,
Die ihm frech die Zeit gestohlen?
Statt des wind'gen Fracks Geflatter
Der Litewka Schurz aus Polen,
Statt des Franzen knabenglatter
Schnauze: seinen Henri quatre? –
Bruder, ich sag's unverhohlen,
Und auch du wirst's nicht bestreiten:
Große Zeichen großer Zeiten! –
Wahrlich, säh ich nicht den Kragen
Übern schwarzen Rock geschlagen,
Schien' mir alles Ironie.
Doch wie sprech ich da? Ironisch –
Dieses Wort ist nicht teutonisch.
Undeutsch ist die falsche Freude:
Künsteln am wahrhaften Wort!
Ob auch feige Poesie
Sauere Gesichter schneide:
Durch den welschen Lügenwitz
Schreitet stramm der Deutsche fort
Hinter seiner Nasenspitz,
Aller Ehrlichkeiten Sitz,
Biderb immer gradeaus.
Alles Welsche wird mir Graus,
Seit ich steck im deutschen Kleide:
Du auch, Liebchen, wähle gleich
Deine Tracht dir altdeutsch aus!
Wie's auf Bildern noch zu schauen:
Wedel von dem Schweif der Pfauen,
Dann von Spitzen, blumenreich,
Wie 'ne mittelmäß'ge Scheibe,
Eine steife Halsrotunde!
's ist so überm schlanken Leibe
Wie ein Regenschirm gespannt,
Obendrauf dann statt dem Knopf
Schwebt der holde Frauenkopf,
In das Blütenmeer von Kragen,
Ariadnen gleich, verschlagen. –
Oh, und ein moral'scher Kragen!
Denn wer ist da so gewandt,
Flüsternd was ins Ohr zu sagen,
Was nicht gleich die andern wissen?
Und – unmöglich ist das Küssen!


Decidnos, señor, de aquellas
flores y luces divinas,
en palacio clavellinas
y en el firmamento estrellas;
ángeles que plumas bellas
baten en sus jerarquías,
donde son buenos los días,
pero las noches son malas,
porque al coger de las alas
sienten las plumas muy frías.


Tu žití výsměch – smrt však výhoda,
Neb unavil již tělo žití vír,
Kdy bol jak dýka srdce probodá,
Tu žádá sobě duše klid a mír:
A teď-li tonoucímu nepodá
Přátelské srdce ruku pomocnou,
Tu umdlí v boji utýrané tělo:
Však anděl s nebe políbí je v čelo,
Odpoutá z prachu duši nemocnou.


ché 'l giorno di colui ch'apre le porte
del paradiso, el popol fiorentino
vittorïoso fu con giuste sorte


吹来一叶报秋知
玉露金风正及时
戴了凉巾披野服
桂花香里看唐诗


حال من دونكِ يا أختَ الكللْ
مقلُ الحيّ وفرسانُ الأسلْ
ومواض مرهفات فتكت
بي وحاشاكِ ولا مثل الكحل
وأما والحبِّ لولا شوكها
لاجتنتْ الحاظنا وردَ الخجل
قسماً لم أبقَ لولا أملي
وقتيلُ الهجر يحيا بالأمل
أزمنَ الداءُ الذي نبَّهتمُ
بالتداني في اللييلات الأول
وبقايا عهدهِ قاتلةٌ
وإذا ما قدمَ الداءُ قتل
ضلَّ نومي عن جفوني بعدكم
ضلّةَ الساري إذا البدرُ أفل
وشبابي نصلتْ صبغتهُ
ودجى ليليَ صبعٌ ما نصل
هل لأيّام الحمى من عودةٍ
وإذا اليأسُ تمادى قلتُ هل
أيها الغادي بهم لا صاغراً
عجْ على الحيِّ وعن قلبي فسل
فسقي دمعي وأهوانْ بالحيا
غصناً لأنَ قواماً واعتدل
جاحدٌ ديني فإنْ أثبتهُ
شاهدُ السَّقمِ تمادى ومطل
وإذا ما الحبُّ لم يكسُ الضنى
جسمَ بالٍ فهوَ حبٌّ منتحل
نازحٌ لولا تجنّيهِ دنا
هاجرٌ لولا تعدّيهِ وصل
في ثناياهُ لمنْ يرشفها
أثرٌ هنَّ مجارٍ للقبل
أسفي من يوسفّي لابسٍ
حلَّةَ الحسنِ فما يخشى العطل
منعَ المعروفَ بغياً وقلىً
فإذا ليمَ تجنَّى بالعلل
أعلى الغادرِ عارٌ لو وفى
أم على الظالمِ إثمٌ لو عدل
فاضحُ الظبيَ إذا الظبيُ رنا
مخجلُ البدرِ إذا البدرُ كمل
جاعلٌ ما بين طرفي والكرى
كمدى ما بين سمعي والعذل
فارسيٌ فإذا خافَ سطى
مقلةً لاذَ بجفن من ثعل
راشَ بالهدبِ سهاماً حيثما
أرسلتْ كانت سقاماً وخبل
كعوالي الملكِ الناصرِ لا
ظمئت ما بينَ علٍّ ونهل


Mit Weyrauch/ vnd gebognem Knie/
Erkanten sie die Gottheit hie:
Mit Myrrhen seine Menschheit bloß/
Vnd mit dem Gold ein König groß.
O Gott halt vns bey dieser Lehr/
Kein Ketzerey laß wachsen mehr.


Je neveselo po Sionu;
suď upřímně a splakal bys.
Vše zdá se pomalu již v skonu,
co bylo naší chloubou kdys.
Proč plálo dědův srdce vřelé,
to chladně se teď opouští
a v chrámích v těch teď kazatelé
jsou jako hlasy na poušti.


Hilf GOTT! was stellt sich mir,
Indem ich dieses denck, für eine Grösse für!
Kein menschlicher Verstand kann hier ein Ziel ereilen.
O unermeßlicher, o ungeheurer Raum,
Wer wird doch deine Gröss' und Tiefe fassen können,
Indem die gantze Welt, Luft, Meer und Erde, kaum,
Bey deinem Mittel-Punct, ein Mittel-Punct zu nennen.


És gondolatban én is vetem-hányom,
hogy minek kell még könnyezni is néha
egy kéményseprőn, meg egy kicsi lányon.


皈依遥望海三峰
灯燄相传岸岸通
半偈但聆无语处
灵山消息共从容


Die Freude weiß sich nicht vollkommen auszulassen/
In Augen/ Schoß und Land den Fürsten einzufassen/
Der dich zu reicher Lust und höchstem Ruhm gebracht/
Und als ein Salomon vor deine Ruhe wacht.


Bocsásd meg nékem, Élet, te sok jajjal kemény,
A merengést, de lásd, oly jó, ha még terem
Pár álom, elfeledni: ezer fejszés teren
Mint ritkul drága erdőnk: ember, hit és remény...


Wären Myriaden Seelen,
Myriaden Herzen mein,
Alle dir zum Liebesopfer
Vor die Füße streuet' ich. –


Die Sonne eilt; sie harret
Lang' unter Glut im Tal:
»Wo bleibst du, holder Ritter,
Du Trost in meiner Qual?«


Ev'n late when Radcliffe's delegated train
Auspicious shone in Isis' happy plain;
When yon proud dome, fair Learning's amplest shrine;
Beneath its Attic roofs receiv'd the nine;
Mute was the voice of joy and loud applause,
To Radcliffe due, and Isis' honour'd cause?
What free-born crowds adorn the festive day,
Nor blush'd to wear my tributary bay!
How each brave breast with honest ardors heav'd,
When Sheldon's fane the patriot band receiv'd;
While, as we loudly hail'd the chosen few,
Rome's awful senate rush'd upon our view!


江村结屋老垂垂
诗乞桤栽手自移
他日南楼看鸱集
莫忘烟雨狎鸥时


أَظُنُّ اِبنَ عيسى لاقِياً مِثلَ وَقعَةً
بِعَمروِ بنِ عِفرى وَهيَ قاصِمَةُ الظَهرِ
تَقَوَّفَ مالَ اِبنَي حُجَيرٍ وَما هُما
بِذي حَطمَةٍ فانٍ وَلا ضَرَعٍ غُمرِ
وَلَكِن هُما اِبنُ الأَربَعينَ قَدِ اِلتَقَت
أَنايِبُهُ مِن ذي حُروبٍ عَلى ثَغرِ


Questa fe´ dolce ragionar Catullo
di Lesbia, e di Corinna il Sulmonese,
e dar a Cinzia nome, a noi trastullo
uno, a cui patria fu questo paese,
e per Delia e per Nemesi Tibullo
cantar, e Gallo, che se stesso offese,
via con le penne de la fama impigre
portar Licori dal Timavo al Tigre.


Was ausserhalb diß Stalles ist/
ist Wust/ Roth/ Vnflat/ Stanck vnd Mist
Der Sternen Kammer Kunst Gebäu/
Ist nicht so schön als diese Streu.


Mahomed.


— Os primeiros fizeram
As escravas de nós;
Nossas filhas roubavam,
Logravam
E vendiam apó
()


Gleich drauff sie sich entwendet
Vom felsen/ mit verdruß;
Auffs new die zähr verschwendet/
Mit noch so starckem guß.
Alß dan jhr kam erscheinen
So lang gewünschter heldt;
Für jhr er stund auff beinen/
Doch frembd/ vnd vnuermeldt.


Worauf alles ankommt? Das ist sehr simpel!
Vater, verfüge, eh's dein Gesind spürt!
Dahin oder dorthin flattert ein Wimpel,
Steuermann weiß, wohin euch der Wind führt.


„A tölgyek alatt
Babérjain űlve
Még élhet ugyan,
Nem irígylem tűle:
Hanem irjon már más,
Ki fiatalabb
S nem rímel a b-re
Igy: „tölgyek alatt.”


Wohl hab' ich die Zeichen erkannt; verhehle,
Thörichtes Mädchen, es länger nicht!
Dir flackert im Hauche der Liebe die Seele,
Wie im Odem der Nacht ein Licht.


Der Freudenrausch, der sich ergossen,
Er läßt den Einen unberührt:
Ein Steinmetz ist's, der unverdrossen
Den Meißel und den Hammer führt;
Der läßt den Zug vorübergehn
Und nicht im Tagewerk sich stören,
Als hab er Augen nicht, zu sehn,
Als hab er Ohren nicht, zu hören.


Wenn die Blüten abgestreift,
Ist nicht gleich die Frucht gereift
An dem Baum im Garten.
Zwischen der Empfindung Zeit
Und der Zeit, wo Tat gedeiht,
Liegt ein banges Warten.


Teď listí spadlé chrastí, jako skvost
když mezi ním kdos hledá,
a večer je jak starý nudný host,
jenž odbýti se nedá.


松肪燎火满炉红
罂粟煎汤到手空
试问斋居守丹灶
何如醉卧听松风


似共春风别有缘
美人初见下鞦韆
花阴满地日卓午
芍药金盘五色鲜


Trommelschlag und Kriegsfanfaren – das war liebliche Musik
Für den Spätling des Jahrhunderts, für das Kind der Republik.


ما في الوُجودِ ولا في الكَونِ مِن أَحَدٍ
إِلّا فَقيرٍ لِفَضلِ الواحِدِ الأَحَدِ
مَعولونَ عَلَيَّ إِحسانَهُ فَقراً
لِفَيضِ أَفضالِهِ يا نِعمَ مِن صَمَدِ
سُبحانَ مَن خَلَقَ الأَكوانَ مِن عَدَمٍ
وَعَمَّها مِنهُ بِالأَفضالِ وَالمَدَدِ
تَبارَكَ اللَهُ لا تَحصي مَحامِدَهُ
وَلَيسَ في حَدٍّ وَلا عَدَدِ
اللَهُ اللَهُ رَبّي لا شَريكَ لَهُ
اللَهُ اللَهُ مَعبودي وَمُلتَحِدي
اللَهُ اللَهُ لا أَبغي بِهِ بَدَلاً
اللَهُ اللَهُ مَقصودي وَمُعتَمِدي
اللَهُ اللَهُ لا أُحصي ثَناهُ وَلا
أَرجو سِواهُ لِكَشفِ الضُرِّ وَالسَدَدِ
اللَهُ أَدعوهُ وَأَسأَلُهُ
اللَهُ اللَهُ مَأمولي وَمُستَنِدي
يا فَردَ يا حَيَّ يا قَيّومَ يا مَلِكاً
يا أَولا أَزَلا يا آخِراً أَيدي
أَنتَ الغَني عَنِ الأَمثالِ وَالشَرَكا
أَنتَ المُقَدَّسُ عَن زَوجٍ وَعَن وَلَدِ
أَنتَ الغِياثُ لِمَن ضاقَت مَذاهِبَهُ
وَمَن أَلَمَّ بِهِ خَطبٌ مِنَ الكَنَدِ
أَنتَ القَريبُ المُجيبُ المُستَغاثُ بِهِ
وَأَنتَ يا رَبِّ لِلراجينَ بِالرَصَدِ
أَرجوكَ تَغفِر لي أَرجوكَ تَرحَمني
أَرجوكَ تُذهِبُ ما عِندي مِنَ الأَوَدِ
أَرجوكَ تَهديني أَرجوكَ تُرشِدَني
لِما هُوَ الحَقُّ في فِعلي وَمُعتَقَدي
أَرجوكَ تَكفيني أَرجوكَ تُغنيني
بِفَضلِكَ اللَهُ يا رُكني وَيا سَنَدي
أَرجوكَ تَنظُرَني أَرجوكَ تَنصُرَني
أَرجوكَ تُصلِحَ لي قَلبي مَعَ الجَسَدِ
أَرجوكَ تَعصِمَني أَرجوكَ تَحفَظُني
يا رَبِّ مِن شَرِّ ذي بِغيٍ وَذي حَسَدِ
أَرجوكَ تُحييني أَرجوكَ تَقبِضُني
عَلى البَصيرَةِ وَالإِحسانِ وَالرُشدِ
أَرجوكَ تُكرِمُني أَرجوكَ تَرفَعُني
أَرجوكَ تُسكِنُني في جَنَّةِ الخُلدِ
مَعَ القَرابَةِ وَالأَحبابِ وَاِشمَلنا
بِالفَضلِ وَالجودِ في الدُنيا وَيَومَ غَدِ
وَجَّهتُ وَجهي إِلَيكَ اللَهُ مُفتَقَراً
لِنَيلِ مَعروفِكَ الجاري بِلا أَمَدِ
وَلا بَرِحَت أَمَدَ الكَفِّ مَبتَهِلاً
إِلَيكَ في حالَةِ الإِملاقِ وَالرَغَدِ
وَقائِلاً بِاِفتِقارٍ لا يُفارِقُني
يا سَيِّدي يا كَريمَ الوَجهِ خُذ بِيَدي


jedině jen na tvém srdci bez vzkříšení věčně spát – viď?


Auf, Seelewig! um unsern Gott zuloben,
Das er uns neu von schwerer Angst befreit!
Der Leidenssturm begunte stark zutoben:
Doch half mir Gott zu rechtgewünschter zeit.
Vil unfall schin auf mich recht anzudringen:
Ich war gantz fremd im fremden Feindesland.
Allein ich mag getrost ein Reislied singen
Auf freier See, gestärkt durch Gottes Hand.


Wir stürmen ein Weilchen noch um die Wette,
Vorüber, vorüber/
Und trotten zuletzt an ein friedlich Bette.
Vorüber!


v tom blahu, jež jsem pocítil,
já seznal, že jsem pouze snil.


بِالْقَصْرِ سَادَاتٌ ذَوُو هَدْيِ
رَضَعُوا لِبَانَ الْمَجْدِ مِنْ ثَدْيِ
صَاغُوا مُبَالَغَةً لِجَرْيِهِمُ
فِي الْفَضْلِ فَعَّالاً مِنَ الْجَرْيِ
هُمْ زِينَةُ الْقَصْرِ وَحِلْيَتِهِ
وَالْقَصْرُ مُفْتَقِرٌ إِلَى الْحَلْيِ


„Bizony átok lenne maradtján eleste;
Megérdemli azt az, aki azt kereste,
Többet is keres majd, ha megtartja Isten,
Ha meghal, nem illik hívalkodni itten.”


Siehst du die Bienen nicht sie oft umflattern,
Als ob sie Honigseim in ihnen wittern?
Meinst du, daß die sie nicht für Rosen halten?


迎时上下本谋身
身老难禁物态新
到得朱金为我乐
却嫌人笑我知津


Son de tu clientela,
El can necio y fiel,
Y la damisela
Con su damisel.
Deplora un falsete
Tu fiasco de actriz
En el clarinete
De un mozo infeliz.
Tu gran cero ha inscrito
En su proverbial
Cabeza, el chorlito,
Con luz natural;
Guarismo enigmático
Que en fiel comprensión,
El asno lunático
Pone a su ilusión.
Una miss coqueta
Quisiera volar
En su bicicleta
Con tu rueda impar.
Bandeja del ogro
Que al pobre bebé,
En pérfido logro
Va a comerle un pie.
Flor de jettatura,
Carantoña vil,
Tu antigua flacura
Tiene un aire hostil.
Sobre la muralla
Te canto mi amor.
Dame tu pantalla
Luna, ¡qué calor!


Vier adlige Freundinnen nenne ich mein,
Obwohl ich selbst nicht adelig bin.
Sie sind von edelster Abkunft, rein
Durchaus von Geblüte,
Voller Treue und Güte,
Und gehen mit Grazie durchs Leben hin.


孤绝山南寺
僧居无限清
不知行道处
空听暮钟声


云藏仙窟几何年
一旦来游岂偶然
造物应怜林下客
故令一睹洞中天


Recht wie junge Oehlzweige
Wachsen und grünen frisch,
So sollen in der Reihe,
Die Kindlein um den Tisch,
Gar fein und höflich stehen,
In Zucht und guter Sitt,
Der Vater soll sie sehen,
Im dritt und vierten Glied.


Soy la mujer
la mujer que parió los hijos todos
que pueblan el planeta.
Soy diosa que camina
buscando paraísos en la Tierra
siempre amando sin descanso
siempre creciéndome sin tregua.


Ve Vídni o trest dlouhý byl spor,
trvaloť déle půl roku,
nerad jen soudců císařských sbor
podjal se takého kroku.


Cerco, pensando, quegli antichi lutti
degli spirti famosi e de' gran viri,
somerso el fior degli anni ne' martiri
e crudelmente da Fortuna strutti.


E este meu pobre coração de limo
A que outra alma dará, mais tarde, arrimo?
Ou continuará nas mesmas ânsias?


折得瑶华付与谁
人间铅粉弄妆迟
直须远寄骖鸾客
鬓脚飘飘可一枝


Quelli altri amori che 'ntorno li vonno,
si chiaman Troni del divino aspetto,
per che 'l primo ternaro terminonno;


SEN těžký měl jsem dnes. – Dnes řeku zřel jsem časně z rána
a řeku širokou a valící se krajem v dáli.
A řeka pěnila se, jako divou bouří hnána
a bušila vždy více v tvrdé kolem sebe skály.


Und fühlt der Mensch mit bleichem Beben
Den Tod ihm sitzen am Genick,
So klammert sich sein Fuß ans Leben,
Er bettelt um den Augenblick,
Bis rauh der Tod die Geißel schwingt
Und ihn mit Macht von dannen zwingt.


秋水棹归船
风光兴杳然
两人相对语
语到伏羲前


Die auf der Erde Thronen mit Schwert und Zepter stehn,
Sie winken: fort von dannen! sobald sie uns ersehn.
Sie wollen uns verschließen die Häfen und das Land,
Sie wollen uns verschließen Ohr, Auge, Herz und Hand.
Der auf des Himmels Throne mit Kreuz und Palme steht,
Er winkt und ruft: Mir nahet, die ihr in Thränen geht!
zu mir kommt, ihr Betrübten! Ich bin an Troste reich,
Ich habe Augen, Ohren, hab' Wunden auch für euch.
Heil uns! Wir schauen fürder nicht mehr nach Nord und West;
Ob uns in West und Norden die Christenheit verläßt,
Christus will bei uns bleiben, und Christus ist uns nah:
Er winkt, und seine Heere sind schon zum Siege da.
Sie ziehn aus fernen Landen nicht her in trägem Zug,
Vom hohen Himmel stürzen sie mit des Blitzes Flug.
Dahin laßt uns denn schauen! Die Wolken wehren's nicht:
Durch Nacht und Dunst und Nebel des Glaubens Auge bricht.
Dahin laßt uns denn richten Herz, Aug', Ohr, Mund und Hand,
Dahin sei unser Jammer und unser Dank gesandt,
Dahin laßt Opfer steigen, und fehlt's an Weihrauchduft,
So fliegt des Feindes Flotte hoch dampfend in die Luft!


Tam hoch tmavovlasý
a dcerka plavovlasá,
dvě roztomilá stvoření;
druh nad družku jásá,
hoch veselý, čilý,
dceruška anděl bílý.


Dunque io sol pregherò che qual vi preme
Desìo testè, tal sempre al cor s'avanzi:
Altra speme ove alzarvi, e sol non aggio.


Da droben aufm Hügel,
Wo's Füchslein drauf lauft;
Da sitzt der Einsiedel,
Hat d' Kutte verkauft.


Cieco ignudo garzon, pon giù li strali,
l'arco protervo e le facelle ardenti!
pon giù le reti e i lacci e gli ami e l'esca!
E, raffrenati i corsi, or spunta l'ali!
E di queste tue spoglie non t'incresca
che il mio pin s'orni e cresca:
tal che chi passa il miri e non paventi
più de l'arme vittrici, or vinte e frali.
Non fuggir a quei crini e accenti e lumi,
con che ogni cor tu sforze,
per ricovrar le forze
dal tuo bel nido, e far ch'io mi consumi!
Non più lagrime dolci e acerbo riso
prendo dal vago viso,
ma sereno piacer, tranquilla vita,
e luce, che più amor, più gioia invita.


Cítím, že jsem posud positivní.


Deine Wunden sollen werden
Meine Wohnstatt auf der Erden,
In denselben will ich bleiben
Und mich ihnen einverleiben.
O Jesu, zeuch mein Herz und Sinn
Ganz und gar in deine Wunden hin!


Ain guten Lehrspruch laßt vns hörn,
vnd auf der Harfen spilen
Sinnreich geticht, die man soll lehrn
vnd stäts vorsingen vilē:
Warum solt ich vil kränken mich
inn bösen tagen forchtsamlich,
wann ich nicht hab die vile?


但把凡身小品论
宁须拓頞问星辰
女郎恋别泪如雨
遑托金针度与人


In dem Gehirne steckt's Register der Geschichte,
Und sein Gedächtniß ist die Mappe ganzer Welt;
Er zeucht Wald, Stein und Wild durch Harfen und Gedichte,
Schafft durch Beredtsamkeit, daß Grimm und Pöbel fällt,
Zwingt durch Gesetzes Zaum der rauhen Völker Sitten,
Daß tausend Ländern kann ein einig Haupt gebieten;


Du aber handelst starck: Die Fuhrleut umb und an,
Führn deinen Glauben her in Centner schweren Säcken,
Die Wechsel müßen sich durch gantz Europa strecken,
Das Geld wird Viertel Weiß in seinen Ort gethan.


Nesou mužíci chléb i sůl,
na jejich tvářích rodí se úsměv,
snad nový úsměv, snad nová radost,
snad nová naděje.


Drum ihr dort außen in der Welt,
Die Nasen eingespannt,
Auch manchen Mann, auch manchen Held,
Im Frieden gut und stark im Feld,
Gebar das Schwabenland.


Auf meine Wangen? Heiliger Augenblick,
Da ich zuerst dir, Freundin, entgegenkam!
Da ich dich liebte! Meines Glückes
Und dieser Stunde Quell sei gesegnet!


Nicht nur allein für uns sind wir bestrebt
Das Gottesreich auf Erden auszubreiten:
Nur wer im Dienst der ganzen Menschheit lebt
Dient sich und seiner Zeit und allen Zeiten.


A myslím si, jak dřív tu bývalo!
Jak v nitru mém by ptáče zpívalo,
tak tiše moji snové táhnou...
Zda známá tvář vyhlédne do polí?
Vše bez hnutí – Jen srdce zabolí
a v slunci dlouhá lada prahnou.


O laß im Traume mich sterben
Gewieget an seiner Brust,
Den seligsten Tod mich schlürfen
In Tränen unendlicher Lust.


Ein ganz vom Hunger und vom Durst verdorrtes
Er bis zur Kuppel des Palastes schrie.
Er sträubte seine Haare wie ein Puma.


V tom umíš nejen poučovat, radit,
znáš též Svou píseň aestheticky hladit;
to umění Tvé očividně jeví
ty spanilé a něžné Tvoje zpěvy.


Wiewohl du zürnst nicht mehr. Auch ich bin schon versöhnt.
Der Himmel hat bereits dein keusches Haupt gekrönt.
Dein Volkmann liebet dich mit unverfälschtem Triebe,
Und schmecket auch bey dir die Kraft der ersten Liebe.
Was mir das Glück bestimmt, ist mir noch unbewußt:
Man ärndtet nicht so bald des Ehstands reine Lust,
Wenn uns ein fremdes Land die Staffeln zu dem Glücke
Mit Noth betreten läßt. Man weiset uns zurücke.
Die Kinder gehen vor; ein Fremder mag nur gehn,
Und ewig in der Zahl der Exspectanten stehn.
Doch was? Kömmt Zeit, kömmt Rath! Kann Gottsched noch nicht lieben:
So mag er sich indeß in guten Künsten üben.


Al Re Gradasso e al buon Re Sacripante
ch eran fatti compagni all uscir fuore
de la piena d error casa d Atlante,
di venire in soccorso messe in core
alle genti assediate d Agramante
e destruttion di Carlo imperatore
et egli per l incognite contrade
fe lor la scorta, e agevolò le strade


Bonnaire, qui, sombre, à peine ivre,
A d’inconséquents et fréquents


متي تجيئين ؟ قولي
لموعدٍ مستحيل
الوقوع  فوق الحصول
وأنت  لا شيء إلا
وأنت خيط سرابٍ
يموت قبل الوصول
في جبهة الإزميل
***
انزياح سترٍ صقيل
يلهو الشتاء بشعري
أشقى  وأنت استليني
طيفٌ تثلج خلف
الزجاج  هيا افتحي لي
من أنت ؟ وارتاع نهدٌ
طفلٌ  كثير الفضول
تفتا القميص الكسول
أوجعت أكداس لوزٍ
أنا بقايا البقايا
من عهد جر الذيول
كصفحة الإنجيل
ومن طويلٍ  طويل
وكنت أغمس وجهي
في شكل وجهك أقرا
شكل الإله الجميل
متى ؟ وردت صلاتي
مع انهماز السدول
أنا بقايا البقايا
من عهد جر الذيول
أهواك مذ كنت صغرى
كصفحة الإنجيل
ومن زمانٍ  زمانٍ
ومن طويلٍ  طويل
وكنت أغمس وجهي
في شعرك المجدول
في شكل وجهك أقرا
شكل الإله الجميل
***
متى ؟ وردت صلاتي
مع انهماز السدول


Tous ceux qui de tes jours orageux et sublimes
Reviennent en disant qu'ils ont vu des abîmes


Ať se ztulí, ať se hne,
tajemné
všecko na ní, cinká, zvoní,
ať se tyčí, ať se kloní,
ať se pne!


Chi da costei non vene...


En tanto dura su infeliz reinado,
el éter no le muestra sus colores,
y sigue su carrera en los horrores
de un cielo siempre gris y encapotado


Jak to venku stromy zmítá,
nocí kvílí větru sten,
chvílemi jak duchů ruka
tiše ťuká
stromů větev do oken.


Now nobly tow'ring o'er the rest appears
A gallant Prince that far transcends his Years,
Pride of his Sire, and Glory of his House,
And more a  in Combat than a
His Action bold, robust his ample Frame,
And  his resounding Name.
The Warrior singled from the fighting Crowd,
Boasts the dire Honours of his Arms aloud;
Then strutting near the Lake, with Looks elate;
To all its Nations threats approaching Fate.
And such his Strength, the Silver Lakes around
Might roll their Waters o'er unpeopled Ground.
But pow'rful  who shews no less his Grace
To  that perish, than to human Race,
Felt soft Compassion rising in his Soul,
And shook his sacred Head, that shook the Pole.
Then thus to all the gazing Pow'rs began
The Sire of  and  and  and


Viola cara, il mio sguardo bestiuolo
non vede fusto come che il tuo bello;
chi ’l ceffo ha rincagnato di fasgiuolo,
chi ’l naso bucarato col succhiello,
chi ’l capo grosso a usanza d’orciuolo,
altra la bocca che sona a martello:
sola tu pari la stella Adriana
e la Smarfisa e la fata Margana.


Si cualquier rumor la asusta,
Más sus mismos pensamientos;
Pues ni uno solo le ocurre
De esperanza o de consuelo.
Las velas que ha divisado
Cuando el sol ya estaba puesto,
La atormentan, la confunden.
Las ha conocido: ¡cielos!
Son, sí, las del guardacosta,
Jabeque armado y velero,
Terror de los emigrados,
De contrabandistas miedo.
    * * *
¡Infelice Rosalía!
A las ánimas de lejos
Tocar las campanas oye
De la torre de su pueblo.
¡ Oh, cuánto la sobresaltan
Aquellos amigos ecos!
Parécele que son voces
Que la nombran. Gran silencio
Reinó después largo espacio.
Las olas, que van creciendo,
Llegan a besar la peña;
De Rosalía los tiernos
Pies mojan...y no lo advierte:
Clavada está. Los destellos
De la espuma que se rompe,
Secas algas revolviendo,
La deslumbran. De continuo
La reventazón inciertos,
Fugitivos grupos blancos
Le ofrecen del mar en medio,
Cual pálidas llamaradas.
Ella piensa que los remos
Y la proa de un esquife
Las causan... ¡Vanos deseos!
    * * *
Así pasó largas horas,
Cuando un lampo ve de f llega
En alta mar, y en seguida
Oye al cabo de un momento
¡Poumb!... y retumbar en torno
Como un pavoroso trueno,
Que se repite y se pierde
De aquella costa en los huecos.
Ve pronto hacia el lado mismo
Otros dos o tres pequeños
Fogonazos; mas no llega
El sordo estampido de ellos.
Otra roja llamarada
¡Poumb! otra vez... ¡Dios!, ¿qué es esto?
Repitiéndose perdióse
Este son como el primero.
No hubo más: creció furioso
El temporal, y más recio
Sopló el Sudoeste; las olas
De Rosalía el asiento
Embisten, de agua salobre
La bañan; estar más tiempo
No puede allí: busca abrigo
De la torre entre los restos.
La lluvia cae a torrentes,
Parece que tiembla el suelo;
Dijérase ser llegada
Ya la fin del universo.


孤鸿向北征
夜半犹哀鸣
哀鸣何所为
欲我如鸿冥


O pomni!


长官尽奸富
为恶未渠央
各使金如粟
各使马如羊


宗周削弱列侯强
僭拟谁知有陛堂
独有武灵知大节
称君已足不称王


„„O, dbej zdraví,““
Panoš praví,
„„By Páně soud strašný nestihl tebe!
Tys krutě zabila tchyni svou;
Tu velebí nebe,
Její tělo však
Zaluje nad oblak
Na vraždu tvou.
O, kaj se, kaj se, a smiř její krev,
Jenž pomstu věčného soudce vzývá;
On kajícím přívá
Milosti své;
Ale rouhavé
Uvrhá do pekel jeho hněv!““


Bujná tráva písně pěje,
k družce své se hravě sklání,
radostně pak mech vyzývá:
Zpívej píseň uvítání.


A počnem zticha, jak když chví se listí,
si povídati v šeré vaší hluši,
sny dávné, staré upomínky přísti,
vy mně – já vám – mám plnou toho duši.


أدِرْ ذِكْرَ مَن أهْوى ولو بمَلامِ
فإنّ أحاديثَ الحَبيبِ مُدامي
ليَشْهَدَ سَمْعِي مَن أُحبُّ وإن نأى
بطَيفِ مَلامٍ لا بطَيفِ مَنام
فلي ذِكْرُها يَحلو على كلّ صيغةٍ
وإنْ مَزَجوهُ عُذِّلي بخِصام
كأنّ عَذولي بالوِصالِ مُبَشّرِي
وإن كنتُ لم أطمَعْ بِرَدّ سلام
بِرُوحيَ مَن أتلفْتُ روحي بحُبّها
فحانَ حِمامي قبلَ يومِ حِمامِي
ومن أجلها طاب افتضاحي ولذّ لي اطْ
طِراحي وذُلّي بعد عزّ مَقامي
وفيها حلا لي بعْدَ نُسْكِي تهتُّكي
وخَلْعُ عِذاري وارتكابُ أثامي
أُصَلّي فأشدو حين أتلو بِذِكْرِهَا
وأطْرَبُ في المحراب وهي إمامي
وبالحَج إن أحرَمتُ لبَيّتُ باسْمها
وعنَها أرى الإِمساكَ فِطْرَ صيامي
أروحُ بقلبٍ بالصّبابةِ هائمٍ
وأغْدُو بطَرْفٍ بالكآبة هامِ
وشأني بشأني معرب وبما جرى
جَرَى وانتحابي مُعرِب بِهَيَامي
فقلْبي وطَرْفي ذا بمعنى جَمالِها
مُعَنّىً وذا مُغرىً بِلِينِ قَوام
ونَوميَ مفقود وصُبحي لك البقا
وسُهديَ موجود وشوقيَ نام
وعَقدي وعهدي لم يُحَلّ ولم يَحُل
وَوَجْدِيَ وجْدي والغَرام غرامي
يشِفّ عن الأسرارِ جِسْمي من الضّنى
فيَغْدو بها معنىً نُحولُ عظامي
طريحُ جَوى حبٍّ جريحُ جوانحٍ
قريحُ جفونٍ بالدّوام دَوَامي
صريحُ هوًى جارَيْتُ من لُطْفيَ الهَوا
سُحَيْراً فأنفاسُ النّسيمِ لمامي
صحيح عليل فاطلبوني مِن الصَّبا
ففيها كما شاء النّحولُ مُقامي
خَفَيتُ ضَنًى حتى خَفَيتُ عن الضّنى
وعن بُرْءِ أسقامي وبَرْدِ أُوامي
ولم أَدْرِ من يدري مكاني سوى الهوى
وكِتْمان أسراري ورعي ذِمامي
ولم يُبْقِ منّي الحبُّ غيرَ كآبَةٍ
وحُزْنٍ وتبريحٍ وفرْطِ سَقام
فأَمّا غرامي واصطباري وسلوتي
فلم يبقَ لي منهُنَّ غير أسامي
لِيَنْجُ خَلِيٌّ من هوايَ بنفسِهِ
سليماً ويا نفس اذْهبي بسَلام
وقال اسْلُ عنها لائمي وهو مُغْرَمٌ
بلَوْمِيَ فيها قلتُ فاسْلُ ملامي
بمن أهتدي في الحبّ لو رُمْتُ سَلوَةً
وبي يَقْتَدي في الحبّ كلُّ إمام
وفي كلّ عُضْوٍ فيَّ كُلُّ صَبَابَةٍ
إليها وشَوْقٍ جاذبٍ بزِمَامي
تَثَنَّتْ فخِلْنَا كُلَّ عِطْفٍ تهُزُّه
قَضِيبَ نقاً يَعْلُوهُ بدرُ تَمام
ولي كُلّ عُضوٍ فيه كلّ حشاً بها
إذا ما رَنَتْ وقعٌ لكلّ سِهام
ولو بسطتْ جسْمي رأتْ كلّ جوهرٍ
به كُلّ قلبٍ فيه كُلّ غَرام
وفي وَصْلِهَا عام لدَيّ كلَحْظَةٍ
وساعةُ هِجْرانٍ عَلَيَّ كعامِ
ولمّا تلاقَينا عِشاءً وضمَّنا
سواءُ سبيلَيْ دارِها وخيامي
ومِلْنَا كذا شيئاً عن الحيّ حيثُ لا
رقيبٌ ولا واشٍ بِزُورِ كَلام
فَرَشْتُ لها خدّي وِطاءً على الثّرَى
فقالت لكَ البُشْرَى بلَثْمِ لِثامي
فما سَمَحَتْ نفسي بذَلِكَ غَيرَةً
على صَوْنها منّي لِعزّ مرامي
وبِتْنَا كما شاء اقتراحي على المُنى
أَرَى المُلْكَ مُلْكِي والزمانَ غلامي


Ich sah die Sonne kräftig an,
Und fühlte mich als Übermann.


Wer selber zweifelt, kann nicht fremde Zweifel heben,
Und Überzeugung nur kann Überzeugung geben.
Wenn du der Lehre nicht willst allen Nachdruck rauben,
Mußt du, zum wenigsten solang' du lehrst, dran glauben.


Jehovah Tsebaoth! Mein Vater! Starker Schutz!
Dis Hertz ist längst dein Sitz.
Du sihst, wi alle Dir, nicht mir, heut bitten trutz!
Ihr witz ist Sodomswitz!
Was stürmen? Welcher Zug? Zu was ist dises nutz?
Weh ewigst, nicht nur itz!
Weh, si entzünden (Weh!) des Sodoms hitz und blitz.


Tak smírně klidno bylo v šíru včera,
jen moře bilo v břehy mlčící.
Dnes nebe skryla mraků clona šerá:
břeh drásá moře hněvně hučící.


Auf dämmert der Tag, der Hahn kräht hell,
Blaß schimmert des Mondes Horn,
Und im Morgenrote der Tropfen Tau
Glitzert am Hagedorn.


Když řádí smrt a zeje tolik ran,
kdo samolibý bude tak a pustý,
by bojů vzpomněl včerejších a stran?
Kdo mluví přes to?


Acabo de desenterrar a mi madre, muerta hace tiempo. Y lo que desenterré fue una caja de rosas: frescas,
fragantes, como si hubieran estado en un invernadero.
¡Qué raro es todo esto!


Pěkně sobě vede
v prostřed družné chasy,
k rameni se vinou
rusé jeho vlasy.


Ó Polsko šťastná! Sirá vdova kdysi
skráň věštců Svých Jsi věnčívala sama;
dnes v paian Tvůj se národové mísí.


Nach Aegypten, nach Aegyptigen
Laß mich ziehn mit der Geliebtigen,
Wo der Sturm der Küste pfeift;
Wo der Weise stets zufrieden
Auf erhab'nen Pyramiden
Stumm in seinen Busen greift -
Dahin, Alter, laß mich ziehn!


Christ unser Herr zum Jordan kam
nach seines Vater willen,
Von S. Johans die Tauffe nam,
Sein werck und ampt zurfüllen.
Da wolt er stifften uns ein Bad,
Zu waschen uns von sünden,
Erseuffen auch den bittern Tod
Durch sein selbs Blut und Wunden,
Es galt ein newes Leben.


Tu te ne menti che ladrone io fia:
rispose il Saracin non meno altiero:
che dicesse a te ladro: lo diria
quanto io n odo per fama: piu con vero
la pruova hor si vedra chi di noi sia
piu degno dela donna & del destriero
benche: quanto a lei: teco io mi convegna
che non e cosa al mondo altra si degna


I hledí s duší raněnou
a pohříženou v bolu
na lidi k země hlubinám
s těch jasných výšin dolů.


Prinzeßin, also sprachen mit einander
Zwe'n Engel, welche sich vergnügt,
Daß nicht in Dir ein zweyter Alexander,
Ein Pyrrhus ward gewiegt;


Den Wanderer aber, den zur Stund'
Die Abendstrahlen uns hier zeigen
Den kümmert nicht der öde Grund,
Des Himmels Grau, der Gegend Schweigen!
In seinem Herzen jauchzt ein Lied,
In seiner Seele springt ein Bronnen,
Seit ihn das heimische Gebiet
Aufnahm mit seinen trauten Wonnen.


Das Herz schlug Takt hinter der Weste,
Ich hob den Arm mit schönster Geste.


Pokradmu se Lukáš směje.


هنئت ما أوتَيته من دولةٍ
حملتْكَ في العينين من إجلالها
في مقلة الأجفان أنتَ فقل لنا
أنتَ ابن مقلتها أم ابن هلالها


Die meiste Welt ist schlimm/ doch sagt man ihr/ was recht.


O Ehr, o Seligkeit! das ewig sein, was Gott;
Das, was der Teufel ist, o ewge Schand und Spott!


¡Qué perezosos pies, qué entretenidos
Pasos lleva la Muerte por mis daños!
El camino me alargan los engaños,
Y en mí se escandalizan los perdidos.
Mis ojos no se dan por entendidos;
Y por descaminar mis desengaños,
Me disimulan la verdad los años
Y les guardan el sueño a los sentidos.
Del vientre a la prisión vine en naciendo,
De la prisión iré al sepulcro amando,
Y siempre en el sepulcro estaré ardiendo.
Cuantos plazos la Muerte me va dando,
Prolijidades son que va creciendo,
Porque no acabe de morir penando.


spiri per grazia in me tanto valore
ch'io possa con be' versi dire in rima
la gran bellezza in prima
e poi l'alta virtù di quella, a ch'io


Deh, non si lassi il tempo invan fuggire,
se glorïar si dee cosa moderna;
alzi l'ingegno suo chiunque sa dire,


Ich möcht nur wissen, ob es eine rote,
Ob eine weiße Rose das gewesen?
Gib täglich uns, o Herr! von deinem Brote
Und, wenn du willst, erlös uns von dem Bösen!


Seit dem du weggereiset bist,
Spricht man allhier, ohn arge List,
Von vielen neuen Dingen.
Davon ich, nach der Meister-Art,
Und zwar in Knittel-Versen zart,
Dir etwas vor will singen.


La giusta, accesa voglia mia amorosa
faccea anche vencente le mie arme,
ma el dir di quella che sì bella parme
fren puse ad essa voglia sì bramosa,


Ty stárneš, píseň tvá se stále vrací
ku jedné látce a tím půvab ztrácí.
Týchž obrazů jsi jinde lépe užil;
líp mlčet, čekat, až by duch se vzpružil
ku nové písni, hodné doby příští.


Sieh, den dunklen Schleier der Nacht,
Immer näher aus der Ferne,
Sticken nun mit lachender Pracht
Die geliebten Heldensterne!
Einer aber ist geschweifet,
Er ist heftig und ist mutig,
Und den Mond er peitschend greifet,
Und der blasse Mond wird blutig!


So Locke the days of studious quiet spent;
So Boyle in wisdom found divine content;
So Cambray, worthy of a happier doom,
The virtuous slave of Louis and of Rome.


Mädchen, willst du mich gehören,
So sprich ja und schlag nur ein!
Kann nicht seufzen, kann nicht schwören:
Willst du – gut! Wenn nicht – mags sein!


杖策人扶废病身
晴和强起一迎春
他时蹇跛纵行得
笑杀平原楼上人


»Wie lang ist Ihre Muse stumm geblieben!«
Die Launen der Frauen muß man ertragen.
»Warum haben so lang Sie mir nicht geschrieben?«
Ich hatte Ihnen eben nichts zu sagen.


Tu paní vzbudila je Hanušova.
I rozloučil se, patře na Helenu,
již viděl bledu, v hoři pohrouženu.
Násilím rozveselil truchlý zrak:
„Buď s bohem, Lenko! šťastné na shledání!“
Pak skloněn k Hanušovi, tiše vece:
Ty pamatuješ na Zbilského přece?“


Mint gyermek, aki bosszut esküdött
és felgyujtotta az apai házat
s most idegenség lepi, mint a köd,
s csak annak mellén, aki ellen lázadt,


Tous les dieux sont-ils morts ? Ou, vaincus par l'exemple,
Ceux qui nous voient de loin livrés au sombre mal,
Renoncent-ils d'avance à la gloire du temple,
Par horreur du calvaire et du sang baptismal ?


高低庭树晚风吹
脱叶应难恋旧枝
莫向秋深怨零落
春深还有绿阴时


斗帐藏春日醉眠
静中唯与懒相便
寻常甲子无心记
看到梅花又一年


Il vous jette à l'enfer plein d'ombres sépulcrales,
Parce qu'il ne saurait, dans son dédain jaloux,
Allumer sur vos fronts les clartés sidérales !
Venez, je vous le dis, ma famille c'est vous.


Les belles ont les yeux langoureux des gazelles ;
Les galants sont hardis et frappent des talons ;
Un ramier bleu sur chaque couple bat des ailes.


¿En qué bárbara tierra me guardara
intricada de peñas y maleza,
o qué abismo formó naturaleza,
a dónde el rayo de tu luz no entrara?


S miként ha hó takarja
A hervadt téreket,
Csak itt-ott áll egy kóró
A jég-lepel felett:


Prkna, klády, latě,
dříví, píci, seno,
na dvoře i mlatě
jako vymeteno.


¡Fina brillas, hacha mía,
Ancha, espléndida, cortante,
Que abrirás la frente al toro
Que probar tu filo osare!
En los bosques para siempre
Voy contigo a sepultarme,
Que los hombres ya me niegan
Una tumba en sus ciudades.
En mi patria me expulsaron
De la casa de mis padres;
¡Y hoy también el extranjero
Me ha cerrado sus hogares!
¡Vamos, pues, que ya estoy listo!...
¡Oh! salgamos de estas calles
Do el dolor del desterrado
Nadie entiende ni comparte:
   ¡Ay! tú me entretenías
      En mi niñez:
   ¡Ven, sígueme en los días
      De mi vejez!
Yo, durante nuestra fuga,
Tengo al hombro de llevarte,
Y un bordón en ti y apoyo
Hallaré cuando me canse.
De través sobre el torrente
Que mi planta en vano ataje,
Tú echarás del borde el árbol
Por el cual descalzo pase.
Si del norte al viento frío
Mis quijadas tiritaren,
Tú derribarás los ramos
Y herirás los pedernales.
Tú prepararás mi lumbre,
Tú prepararás mi carne,
La caverna a que me acoja
¡Y hasta el lecho en que descanse!
   ¡Ay! tú me entretenías
      En mi niñez:
   ¡Ayúdame en los días
      De mi vejez!
A mi alcance y a mi diestra
Muda, inmóvil, formidable,
Me harás guardia, cuando el sueño
En mis párpados pesare.
Si del tigre el sordo paso,
Si el clamor de los salvajes,
Acercándose en la noche,
Del peligro me avisaren.
En mi mano apercibida
Te alzarás para el combate;
Y del triunfo o la derrota
Siempre llevarás tu parte.
¡Ay! la luz del nuevo día
Nos verá en otros lugares;
Débil yo, cansado y triste,
Roja tú con fresca sangre.
   ¡Ay! tú me entretenías
      En mi niñez:
   ¡Defiéndeme en los días
      De mi vejez!
De camino veré a veces
Las lejanas capitales
Relumbrar al tibio rayo
De los soles de la tarde.
Y esos rayos vespertinos
Jugarán al reflejarse,
Cual relámpagos de oro,
En tu hierro centellante.
O, del mar a la alta orilla,
Los pies sueltos en el aire
Cantaré yo al sol y al viento
De la patria los romances,
Y a la roca tú de lomo
Sin cesar dando en la base,
El compás irás notando
Con tus golpes resonantes.
   ¡Ay! tú me entretenías
      En mi niñez:
   ¡Consuélame en los día;
      De mi vejez!
¡Sí, consuelo del proscrito!
¡Oh, jamás aquí le faltes!
¡Ay! ¡de cuanto el triste llora
Si es posible veces hazle!
Patria, amigos, madre, hermanos,
Tiernos hijos, dulce amante;
¡Cuanto amé, cuanto me amaba
Vas tú sola a recordarme!
¡Nunca, nunca, pues, me dejes,
Sígueme a las soledades!
¡No abandones al proscrito
Sin que al fin su tumba excaves!
¡Por el mango hundida en tierra,
Tu hoja se alzará en los aires,
De los picos de los buitres
Defendiendo mi cadáver!
   ¡Ay! tú me entretenías
      En mi niñez:
   ¡Sepúltame en los días
      De mi vejez!


Sietséggel császár es elköltözék,
Királ herceg Móriccal elköltözék.
Nápoli had könnyű lovaggal érközék,
Az spaniol nagy szép szerrel költözék.


Die Lieb ist gleichsam eine Jagt,
Da sich ein grosser Hauffen
In die Gebüsche wagt,
Wo Angst und Müh entgegen lauffen,
Und wo die gantze Welt
Sich fast in das Gehäge stellt.


Weh heißt die Aufschrift auf dem Lebensschilde,
Verwirrt hat unser Abc die Lüge,
Verwischt das klare Antlitz reiner Züge,
Des Götterbilds der Liebe, Lust und Milde.


Von dem Schimmer, der die Nacht umwand,
Ward er still und selig bis zum Rand.


ملَكَ النفاقُ طباعَه فتَثَعْلَبا
وأبى السماحةَ لؤمُهُ فاستكلبا
فترى غروراً ظاهراً من تحته
نَكدٌ فَقُبِّح شاهداً ومُغيَّبا
ولَشرُّ من جرَّبتَهُ في حاجةٍ
من لا تزال به مُعنَّىً مُتعبَا
من لا يبيعُك ما تريد ولا يرى
لك حُرمةً إن جئته مُستوهِبا


Skal nad soutěskou v nachu, jímž hasne krve den,
pnou postavy se pevné: Muž obr, dubu kmen;
v pád metal do legií skal hromné balvany,
v pěst sosnu, kosil řady – bouř s vichrů závany.


Mas temo que mi triste y dura suerte
me quiere dejar libre, y con la vida,
por no poder hacerme mayor daño.


学诗浑似学参禅
悟了方知岁是年
点铁成金犹是妄
高山流水自依然


لَقَد عَضَّت لِئامُ بَني فُقَيمٍ
عَلَيَّ أَنامِلَ الضَغنِ الحَسودِ
وَما نَهَضَت فُقَيمٌ لِلمَعالي
بِزِندٍ في الفَخارِ وَلا عَديدِ


Petulanter lacessitus
Iusto clypeo munitus
Heeribannum excitas:
Ecce surgunt quotquot gentes
Oras incolunt stridentes
Alpes usque niveas.


Sedý mlynář Stoupa první v čele jich
odhodlaně kráčí, blesky v černém oku,
a po ústí plnou velikánských broků
těžkou, starou pušku nese na plecích. –
Na klobouk si připjal celou peruť ptačí.
On je prvým vůdcem malé čety té,
zná prý tajné stezky, jiným ukryté, –
fáma dí, že někdy rád si zapytlačí, –
pak byl dělostřelcem, – tedy střílet umí.
Pan účetní za ním, velevážný pán,
oddychuje z těžka, celý utýrán,
při každičkém kroku sotva povzdech tlumí,
ale hlavou jeho vážné táhnou dumy.
Uhlídá-li někde v háji pahorek,
obchází ho kolem, holí provrtává,
prst na čelo klade, potom řekne: „Sláva!
mohyla to stará, – keltický tu věk
pro museum nechal památku, hle, drahou!“ –
Do balvanů vráží s nadějí tou blahou
„viklany“ že najde, – pokoje si nedá,
v troskách staré boudy „vitrifajdy“ hledá. –


Et je me sens alors moins forte, moins sereine…
Voici l’heure amoureuse où chante la Sirène…


» Das nenn ich höflich. Ich bin so frei.«


O stíny, samé stíny, příšery!
Já světlo chci a skutečnost a čin...
tmě propadám. – Já slíbil Juditě,
že umru s ní, a tomu dostojím!


A mračna černá s lesy o závod se rozezpívala
šelestem dešťových krůpějí a vražednými ranami hromu,
jimž světy v dálkách ozvěnami odpovídaly:
o zrození a smrti, věčném přechodu,
který je jediný život,
přelévající hmotu z formy do formy
tajemným spojením a roztříštěním sil
dle zákona, jejž neprozkoumal lidský intellekt.


霜风薄木韵含悲
岁晚寻君失后期
夜鹤晓猿惊怨歇
草堂人去已多时


Und läßt sich nicht bezwingen
Der Fink mit kalten Bädern,
Will selbst der Nasse singen,
So rupft man ein paar Federn.


Rube Maďar zákon pěstí,
obrací jej na vše strany,
on má z něho křepelice,
a my jenom schudlé vrány.


María, Concha, Andrés, Plácido altares
do culto rinde a Dios el alma mía,
son su ornamento, y el fanal que guía
mi débil barca en tempestuosos mares


Cisne gentil (después que crespo el vado
dejó, y de espuma la agua encanecida)
que al rubio sol la pluma humedecida
sacude, de las juncias abrigado;


Ti már nem hozhattok jó hírt nekem.
Ami jó van, magamtól megtaláltam
az erdőkben, hol sok-sok este háltam
– s keresztelő Jánosként hírdetem.


微微初日转花梢
流丽声随雨露高
见说群飞不逾济
鲁经何事纪来巢


Lichte Augen reiner Frauen,
Wollet euch doch nicht verschleiern,
Lasset euch mit Inbrunst feiern,
Leuchtet ihm den Weg zu schauen,
Des Reinen Liebesblick
Deutet zum Glück.


Na bílém čílku jako v těžkém snění,
jak v modlitbě má bílé ruce spjaty
a v černou propast, jež se pod ní pění,
v tmy posýlá své duše paprsk zlatý.
Co vedlo tebe, drahé dítě snivé,
k té rmutné knize? co zříš na dně jejím
pro šťastné svoje mládí dovádivé?
Nač unášet těm chmurným ku peřejím
svou útlou duši, bílou holubici?
Či v hlubině té víc a víc se tmící
zříš, kterak z bezdna život na tě zeje
a jeho klamy, vášně, beznaděje
ti šklebně kynou z oněch potvor směsi,
jež kdysi Jan nad Pathmu vídal tesy?
Či duše tvoje, kde pučí snů kvítí,
v níž chaos myšlének a citů zraje,
jen tam příbuznou svoji sestru cítí,
své vzdechy s vřením tím by v jedno slila,
by čarovněji potom k prahu ráje
na křídle báje k pravdě vystoupila?
Kol tebe svět i příroda jen plesá:
tys na počátku jara, a přec nyní
tvé skráně ona chmurná peruť stíní;
tys zabloudila do tmy toho lesa,
kam barvou květin, luzným zpěvem ptáka
nás kouzelnice, poesie, láká,
by všecku naděj k návratu nám vzala.
Já znám ten les; chlad, lahoda a vůně
tě ovane, tam zlatem hoří skála,
smích dívčí zvoní z houštin smaragdových
a neviděna z dálky flétna stůně;
a tisíc cest se plete stále nových
před zrakem tvým, necítíš unavení,
jdeš dál a dál – a slunce zapadává;
ty nevidíš, že vlhne rosou tráva,
že k vřesu letí noční motýl bílý,
ty neptáš se, kde jsou, jenž s tebou žili,
ty všecko máš – jen žádné navrácení.


Kdyby to srdéčko
s Tebou noc probdělo,
však by tak bolestně
v těch ňadrech neznělo.


O könnt' ich sie vergessen!
Doch an ihr Herz gebunden ist
Das meinige,
Und sie nur riß sich grausam los.


He seggt ęr ruhi: Moder węs' Se still.
Schall se ni rin, so ga ik sülm hinut.


Mein Herz ist aus sich selber hin,
Verlassen hat mich aller Sinn.
Die Seel ist auch schon auf der Bahn,
Weil sie ohn ihn nicht leben kann.


Mi sombra va como inmenso
cínife color violeta.
 Cien grillos quieren dorar
la luz de la cañavera.
 Una luz nace en mi pecho,
reflejado, de la acequia.


Zitternd falten wir die Hände
Ineinander, halb vertaubt,
Stützen wir noch Haupt an Haupt,
Und erwarten so das Ende.


Quel bel giardin che serba in Cipro eterno
Venere bella ai pargoletti figli
e quel che il pomo d'oro ebbe in governo,
par che questo verziero oggi simigli.
Qui son d'auro le foglie e sonvi, il verno
come vedete, fresche rose e gigli
con sì dolce aura ch'io vo' porlo innante
a quell'orto d'Amore, a quel d'Atlante.


i̇çinde sevgilerin soluk aldığı


小干学鱼叉
空心蚁窦纱
参天今百尺
不解作飞花


In die kurze Spanne
Passen keine Götter ,
Weib bin ich dem Manne .


Ne mozdulj,
Ne indulj,
Én egyetlen árvám!
Ki lesz az
Én fiam
Ha megejt az ármány?


Kein Eckel, keine Furcht, kein abergläubisch Schröcken
Vermochte mir das Herz mit Unruh anzustecken.
Die Glieder fluchten nicht auf Hize, Frost und Stein,
Verfolgung, Mangel, Haß, Neid, Lügen, Schimpf und Zancken
Erstickten mir keinmahl den Ehrgeiz der Gedancken,
Der Welt durch Wißenschaft ein nüzlich Glied zu seyn.


Ya se ha colmado al fin su gran anhelo,
nuevo Colón para la humana historia
Y será su admirable trayectoria
hoy festejada en argentino suelo


vous verrez mon corps actuel


A dlouho postál, usmíval se maní,
jak schvaloval by dokončené dílo,
a jako ironické požehnání
se mrtvé světlo strništěmi lilo.


أيا ضلوعاً قلبها وامقُ
ويا عيوناً طرفها رامقُ
من لفؤادٍ طاهرٍ جرَّهُ
إلى الغرامِ النظرُ الفاسقُ


Wo es hundert Jahre blieb
Hangen an der Eschenwurz;
Heute reißt der junge Trieb
Weiter es im Wassersturz.


acılar, kaçılmaz uğrak,


Než zbabělci svou bídu maskovali
přílivem hladkých, pěkně znících slov,
filosofovat zdárně počínali,
odívat květy pěknými svůj rov –


K pokorným, dí, nebe mojim prosbám
V samém vzduchu trůn mi věčný vzdělá,
A zem zas mně pokoří se celá.


Bože můj... Tvé dnešní psaní...
Nad každičkou řádkou tou
plakala bych bez přestání
nad tebou – i nad sebou...
Ty si stýskáš: osaměle
světem plynu – nevím kam,
vrásky lezou po mém čele,
a já se jen pořád ptám:
nač se soužit, k čemu žíti?
Kdyby aspoň kdos tu byl,
jemuž by moh’ člověk díti:
i nejmenší ze svých chvil
zasvětit chci tobě, drahý –
jinak ty dny bezcenné
pohodím kdes v prostřed dráhy
bídné, tmavé, ztracené... –


Der fernen Zukunft Seligkeiten,
Belobten Seelen vorzudeuten,
War aller Weisheit werth, die sein Gedicht belebt:
Sein Held verwest nicht ganz in Grüften,
Er lebt noch, wo in heitern Lüften
Manch glücklich Eyland sich aus tiefer See erhebt;
Wo ungestört der Lenz regiert,
Und Ewigkeiten durch nur Glück und Lust gebiehrt.


Jejich bílá šíje
v ráz se v houští kryje,
jejich nožky bosy
letí do rákosí.


Často se nořím rád,
v sny dětství zpátky,
zřím čistý, andělský
profil své matky;
nad stroj se kloní,
šije a chvátá;
rtem píseň zvoní
jak včela zlatá
v rhytmickém zvuku
do stroje hluku.


On před Chuchlí na hromádce na té slavné skále
španihelkou bakterie odkryl nenadále.
Bakterie předpotopní, jak vajíčka ptačí –
na popis mu papír dělat Wiesner nepostačí.
Kolik archů zaujal jen přeučený úvod,
že byl v době trilobitů nejspíš jejich původ,
že to nejsou bakterie jen tak obyčejné,
že nenašel v širém světě – ani v Nuslích – stejné!
Všecko samé slušné bříško, nikde žádné hlavy,
že prý je to blízko Prahy věru zázrak pravý.
Bez mikroskopu prý poznat samé nové rody –
nejspíš bylo v pravěku již moc té pražské vody!


Ciprés.
(Agua estancada.)
Chopo
(Agua cristalina.)
Mimbre.
(Agua profunda.)
Corazón.
(Agua de pupila.)


Tal fé CLEMENTE, il di cui cenno altero
Pria ristorò virtù, rese sicura
Nel suo trono la Gloria, e il primo impero
Ridonare all'onore ebbe la cura.


Und weiter, – die Schanze hinein, hinaus
Weht der Sturm mit Saus und Braus,
Die Stürmer von andern Schanzen her
Schließen sich an, immer mehr, immer mehr,
Sie fallen tot, sie fallen wund, –
Ein Häuflein steht am Alsen-Sund.


Wolan dan, armes herz, halt still!
»wer kan den göttern widerstehen?
sie ziehen, den, der nicht gern will,
und leiten den, der gern will gehen.«


„Žena, po tobě jež touží –“
„Nemiluji takých žen:
žárlivostí muže souží –“
„Snad mne nenecháš stát ven?“


E te, misero, d'inni, e sé, meschina,
sotto il periglio inebriò di vanti.
L'urlo tedesco e il suon della rovina
ruppe il delirio e i canti.


Szegődjünk hát nyomába mi
A gyávaságot irtani,
Álljuk helyünket emberül -
Ki kűzd megél, más elmerül.