No sé si alguna vez les ha pasado a ustedes
pero el Jardín Botánico es un parque dormido
en el que uno puede sentirse árbol o prójimo
siempre y cuando se cumpla un requisito previo.
Que la ciudad exista tranquilamente lejos.
El secreto es apoyarse digamos en un tronco
y oír a través del aire que admite ruidos muertos
como en Millán y Reyes galopan los tranvías.
No sé si alguna vez les ha pasado a ustedes
pero el Jardín Botánico siempre ha tenido
una agradable propensión a los sueños,
a que los insectos suban por las piernas
y la melancolía baje por los brazos
hasta que uno cierra los puños y la atrapa.
Después de todo el secreto es mirar hacia arriba
y ver cómo las nubes se disputan las copas
y ver cómo los nidos se disputan los pájaros.
No sé si alguna vez les ha pasado a ustedes
ah pero las parejas que huyen al Botánico
ya desciendan de un taxi o bajen de una nube
hablan por lo común de temas importantes
y se miran fanáticamente a los ojos
como si el amor fuera un brevísimo túnel
y ellos se contemplaran por dentro de ese amor.
Aquellos dos por ejemplo a la izquierda del roble
(también podría llamarlo almendro o araucaria
gracias a mis lagunas sobre Pan y Linneo)
hablan y por lo visto las palabras
se quedan conmovidas a mirarlos
ya que a mí no me llegan ni siquiera los ecos.
No sé si alguna vez les ha pasado a ustedes
pero es lindísimo imaginar qué dicen
sobre todo si él muerde una ramita
y ella deja un zapato sobre el césped
sobre todo si él tiene los huesos tristes
y ella quiere sonreír pero no puede.
Para mí que el muchacho está diciendo
lo que se dice a veces en el Jardín Botánico.
Ayer llegó el otoño
el sol de otoño
y me sentí feliz
como hace mucho
qué linda estás
te quiero
en mi sueño
de noche
se escuchan las bocinas
el viento sobre el mar
y sin embargo aquello
también es el silencio
mírame así
te quiero
yo trabajo con ganas
hago números
fichas
discuto con cretinos
me distraigo y blasfemo
dame tu mano
ahora
ya lo sabés
te quiero
pienso a veces en Dios
bueno no tantas veces
no me gusta robar
su tiempo
y además está lejos
vos estás a mi lado
ahora mismo estoy triste
estoy triste y te quiero
ya pasarán las horas
la calle como un río
los árboles que ayudan
el cielo
los amigos
y qué suerte
te quiero
hace mucho era niño
hace mucho y qué importa
el azar era simple
como entrar en tus ojos
dejame entrar
te quiero
menos mal que te quiero.
No sé si alguna vez les ha pasado a ustedes
pero puede ocurrir que de pronto uno advierta
que en realidad se trata de algo más desolado
uno de esos amores de tántalo y azar
que Dios no admite porque tiene celos.
Fíjense que él acusa con ternura
y ella se apoya contra la corteza
fíjense que él va tildando recuerdos
y ella se consterna misteriosamente.
Para mí que el muchacho está diciendo
lo que se dice a veces en el Jardín Botánico.
Vos lo dijiste
nuestro amor
fue desde siempre un niño muerto
sólo de a ratos parecía
que iba a vivir
que iba a vencernos
pero los dos fuimos tan fuertes
que lo dejamos sin su sangre
sin su futuro
sin su cielo
un niño muerto
sólo eso
maravilloso y condenado
quizá tuviera una sonrisa
como la tuya
dulce y honda
quizá tuviera un alma triste
como mi alma
poca cosa
quizá aprendiera con el tiempo
a desplegarse
a usar el mundo
pero los niños que así vienen
muertos de amor
muertos de miedo
tienen tan grande el corazón
que se destruyen sin saberlo
vos lo dijiste
nuestro amor
fue desde siempre un niño muerto
y qué verdad dura y sin sombra
qué verdad fácil y qué pena
yo imaginaba que era un niño
y era tan sólo un niño muerto
ahora qué queda
sólo queda
medir la fe y que recordemos
lo que pudimos haber sido
para él
que no pudo ser nuestro
qué más
acaso cuando llegue
un veintitrés de abril y abismo
vos donde estés
llevale flores
que yo también iré contigo.
No sé si alguna vez les ha pasado a ustedes
pero el Jardín Botánico es un parque dormido
que sólo despierta con la lluvia.
Ahora la última nube ha resuelto quedarse
y nos está mojando como alegres mendigos.
El secreto está en correr con precauciones
a fin de no matar ningún escarabajo
y no pisar los hongos que aprovechan
para nadar desesperadamente.
Sin prevenciones me doy vuelta y siguen
aquellos dos a la izquierda del roble
eternos y escondidos en la lluvia
diciéndose quién sabe qué silencios.
No sé si alguna vez les ha pasado a ustedes
pero cuando la lluvia cae sobre el Botánico
aquí se quedan sólo los fantasmas.
Ustedes pueden irse.
Yo me quedo.


Das Evoë muntrer Thyrsusschwinger
Und der Panther prächtiges Gespann
Meldeten den großen Freudebringer.
Faun und Satyr taumeln ihm voran,
Um ihn springen rasende Mänaden,
Ihre Tänze loben seinen Wein,
Und die Wangen des Bewirters laden
Lustig zu dem Becher ein.


Slova jeho sladce zněla,
Verše jenjen skládal,
Brzy tady, brzy tamto
Rozmluvu zapřádal.


„E mlč, ty...!“ Ale jen si zdřiml,
zase: kokokoko dák.
„Tak mlčet, jářku! Nebo, hyml,
dám ti na zobák.“


Nehmotný závoj, jehož ničí ruka neodestře,
ač vlá tak přetence.
Byl to poslední pozdrav sestře,
dítěti, milence?


旋披榛棘寻山径
忽绕松篁入寺门
九日临高无此处
佛香禅味解尘昏


Blaze tomu, koho Pámbu
v novináře změní;
on smí psáti o výstavě
i to, co tam – není!


Wird nicht, durch des Schöpfers Güte,
Unser' Erde wunderbar
Zweige, Knospen, Blätter, Blühte,
Frucht und Saamen alle Jahr?
Thier und Menschen zu ernähren,
Muß die Erde stets gebähren.
Sie verjünget die Gestalt;
Alles wird, nur sie nicht, alt.


Revolvía sueños, propios, ajenos. Tomaba lo que más
le gustaba de ellos, coleccionaba imágenes, colores, sonidos. Como
era muy metódico y ordenado, había decidido clasificarlos
y de tanto en tanto se solazaba contemplándolos. Por cierto, no
era tarea fácil, pues ese sutil cirujeo lo obligaba a veces a encontrarse
con circunstancias desagradables o por lo menos incómodas. No obstante
ello resultaba entretenido y divertido observarlos. Solo una cosa lo incomodaba,
podía mirar pero no podía participar cambiando el curso de
las expresiones oníricas. Por lo tanto, si no le gustaba algo tenía
que someterse a observarlo hasta el final, porque así funcionaba
el artilugio que había inventado. Así fue que anonadado cierta
noche, contempló como lo baleaban sin que ni para qué, mientras
paseaba su perro a orillas del río.


Indicios claros de la luz, espías
del luminoso general del cielo,
cuyo valor ardiente, cuyo celo
años le rinde y le conquista días;


S ah, ha egy kedves viszony
Búcsuzatlan elszakadt,
A szív kétszer oly nagyon
Sínli a fájdalmakat.


徐城洪尽到淮头
月里山河见泗州
闻道泗滨清庙磬
雅声今在谢家楼


Von seinem Munde macht ein Wort sich frei:
Was klingt ihr, Glocken, in den Ostertagen?
Nun lügt ihr frech, daß ich erstanden sei
Und habt auf's Neue mich an's Kreuz geschlagen,
In meiner Kirche, an dem Weihaltar
Da predigst du den Wahn, o Pharisäerschaar.


Als sich zum fünften Male im Westen
Die Sonne verbarg vor des Mondes Schein,
Bedrückte wieder die Luft Chodschesten,
Des schönen Fremdlings Lust zu sein.
Und sprach mit Seufzern, tief entpreßten,
Zu unserm klugen Papagein:
Wie kannst du mich so bangen sehn!
Grausamer Vogel, laß heute mich gehn!
Der Papagei benetzte sich
Die dicke Zung, tat einen Strich
Mit seinem Schnabel am Gefieder,
Hob müd die schweren Augenlider
Und sprach, ein wenig schläferig:
Geh, schöne Frau! Beeile dich!
Denn, Herrin, sieh, es kann geschehn,
Dein Gatte kehrt mit einmal wieder,
Und, was du dir in Wünschen baust,
In heißen Sinnen lebend schaust,
Wirst plötzlich du verschwinden sehn,
Wie jene Vier ihr Meisterstück.
Verschwunden wars, kam nie zurück.


kéregető előtt
hányszor elhaladtam! –
ami szűken tellett
s ami nap-nap mellett
énnekem is kellett,
abból sosem adtam.


A calçada da minha rua,
de pedra portuguesa,
preta e branca, já se vê,
que é bonita é,
mas não dá pra jogar maré
e eu já descobri por qu
Tem desenhos lindos:
— Uma estrela que lembra luz
e ilumina meus pés
na sandália que reluz;
— um trevo de quatro folhas
que dizem dar sort
Será que dá?
Passo sobre ele
prá lá pra c
— Um dragão sossegado
porque não é de verdad
Se fosse, nos dias de chuva,
saltava da calçada
e ia embora na enxurrad
Pulo sobre ele: Pli plo plão!
Ôi, dragão!  Não tenho medo, não!


Quanto un pictor con suoi color diversi
può darti, o uno iscultor col bel lavoro,
di l'opra che Natura a suo decoro
fe' alor che volse a lei stessa piacersi,


Bylo právě večer po klekání,
Když jsem kráčel po zahájské stráni,
A myslil jsem sobě brzo na to, a zas na to,
Jakby na mne – já řku, kdybych našel zlato –
Hezké holky braly,
A mne i se zlatem věrně milovaly,
A tak dále – –
Až jsem přišel k skále.


Daß uns von unsern eignen Brüdern
Der bittre Stoß zum Herzen drang,
Die einst mit deutschen Wiegenliedern
Die Mutter in den Schlummer sang;


Abou-Sayd en prend à témoin le Prophète.
Se fiant par surcroît au sauf-conduit royal,
Il est venu, devant que la chose soit faite,
Se mettre entre les mains d'un chevalier loyal.


In: SARDAN, Zuc Osso do coraçã I do auto Campinas: E da Unicamp, 199 (Matéria de poesia)


A tyrant abbess here perchance may reign,
Who, fond of pow'r, affects the imperial nod,
Looks down disdainful on her female train,
And rules the cloyster with an iron rod.


Spáti, spáti dlouhý sen,
do večera, celý den,
já už nemám k žití spěch,
nech mne tady spáti, nech.


Nein, glaube nicht
Daß diß geschicht,
Erspahre ja den Rest von deinen Pfeilen,
Es ist umsonst,
Ich kan mein Hertz nicht theilen.
Der Musen-Gott soll nur allein
Davon der Eigenthums- und Erb-Herr seyn.
Der Pierinnen Sayten-Spiel,
Das mir von Jugend auf gefiel,
Kan mir die Zeit,
In meiner stillen Einsamkeit,
Mehr als zu wohl vertreiben,
Drum will ich ihm auch treu verbleiben.


Die Lerche, die sich kühn zur Sonne schwinget
Und hoch in Wolken sich verirrt;
Die Nachtigall, die laute Lieder singet;
Die Grille, die im Grase schwirrt –


O Céu, por quem trabalhas, teu desejo
Aceite (disse) e ao sucesso o iguale;
E co a dita de César, que em ti vejo,
Tudo venças, e a fama de ti fale.
Triunfo te aparelhe o pátrio tejo,
E para ornato teu ar puro exale
Perlas de nova Aurora em rico orvalho
Em gratificação de teu trabalho.


Me viene este dolor de un íntimo deseo
de ver, estando ausente, las gracias de mi vida,
ya presto a abandonarla, y de besar de nuevo


Quivi l' ardor, che dal tuo raggio apprende,
Casta serba la mente, e ché non pera,
Pasce d' esca vitale, e 'n sé raccende;


لا تضعْ منْ عظيمِ قدرٍ وان كُن
تَ مُشاراً اليه بالتَّعظيمِ
فالشريفُ الكريم ينْقصُ قَدْراً
بالتَّعَدي على الشَّريفِ الكريمِ
ولعُ الخمرِ بالعُقولِ رمى الخَمْرَ
بتَنْجيسِها وبالتَّحْريمِ


Na sedmi zámcích, jimiž Poesie dvéře
jsou uzavřeny, každý básník třás’,
ať v záři slunce, ať v měsíčném šeře,
toť jejich písní bouřný, lkavý hlas.


Und du scheidest! – ach ich fürchte,
Schon in Palestrina hast du
Nazarenens Bild vergessen,
Und die Schönheit Roms und deiner
Reizend holden Römerinnen –
Sicher, daß sie's alsobald
Dir aus Herz und Seele tilgen.


Д Так диктует вдохновенье:
Моя свободная мечта
Всё льнет туда, где униженье,
Где грязь, и мрак, и нищетТуда, туда, смиренней, ниже, —
Оттуда зримей мир иной…
Ты видел ли детей в Париже,
Иль нищих на мосту зимой?
На непроглядный ужас жизни
Открой скорей, открой глаза,
Пока великая гроза
Всё не смела в твоей отчизне, —
Дай гневу правому созреть,
Приготовляй к работе руки…
Не можешь — дай тоске и скуке
В тебе копиться и гореть…
Но только — лживой жизни этой
Румяна жирные сотри,
Как боязливый крот, от света
Заройся в землю — там замри,
Всю жизнь жестоко ненавидя
И презирая этот свет,
Пускай грядущего не видя, —
Дням настоящим молвив: нет!


Und unten im Saale, da knöcheln frisch
Schaumburger Grafen um Leut' und Land,
Graf Simon schüttelt den Becher risch,
Und reibt mitunter die knisternde Hand;
Ein Knappe nähet, er surret leise –
Ha, welches Gesumse im weiten Kreise,
Wie hundert Schwärme an Klippenrand!


Brigitt mit schweren Worten
Sagt: »Höret ihn nicht an!
Adele tat nichts morden.
Ich habe es getan.«


Co padlo od Krkonoš do Šumavy
za řeč i právo české bohatýrů!
Co bojišť od Domažlic k Přibyslavi
Čech krví skropil za volnosť a víru!


Ich schmiere nicht viel her, weil es zum Scheiden gehet,
Und ich, Calenio, dich wieder lassen muß,
Da nunmehr dein Compaß dem Nordpol näher stehet,
Und dich dein Schicksal führt um kalten Pregel-Fluß.
Wohlan! es blicke dich in Süd- und Ost- und Westen,
So lang die Reise währt, das Glücke günstig an,
Biß man dich wiederum, zu deinem eignen Besten,
Und deiner Freunde Lust, willkommen heissen kan.
Doch einen rechten Wunsch will ich auf künfftig sparen,
Was heissers flößt mir erst, nach dir, die Sehnsucht ein;
Wann du verschwunden bist, dann werd ich erst erfahren,
Daß Hoffen und Verdruß die besten Musen seyn.
Indessen sey bedacht, dein Reisen anzustellen,
Daß, eh man noch den Mertz in unsern Briefen schreibt,
Du deine Gegenwart mir mögest zugesellen,
Drauf geh, wohin der Wind dein leichtes Segel treibt.
Dein Anschlag werde dir nicht anfangs gleich zu nichte!
Doch, wann du unverhofft von längerm bleiben hörst,
So sprich mit solchem Thon und solchem Angesichte,
Wie du des Morgens früh mich aus dem Schlaffe störst: 2


In den Staub war sie gefallen,
Aber ihr erschlugt sie nicht,
Und aus ihren Leichenhallen
Dringet noch ein schwer Gericht.


ché certo si celato
m'avenni al lato vostro,
che non sapeste quando n'uscì fòra;


大奴司虎苑
骠骑牧龙廷
不拟歌秦铁
重看赋鲁駉


Blaze ti, papršlicý, blaze! Opásej, kdykoliv se navracýš,
Mé kyčle s sýlou. Zocelůj pevným zdorem
Má stehna. Naplniž
Mé trubice s lvovým tukem.


Твой вечно, неизменно,
Пока дышать я буду;
Усну ль я под землей —
Взлечу к твоей одежде
Я пылью гробово


Slunce s jarem stejnou koná cestu;
skvostné dary nese pro nevěstu,
a co z pokladů těch drahých ztratí,
tím si vlny hřebeny své zlatí.


Strinsi nel cor le fiamme, e 'n me frenai
L' antico duol, che già piangendo io sciolsi,
E in un muto parlar, che tace e duolsi,
Chiedei mercede, e 'n quel tacer gridai;


Es ist fürwar ein artig Schwanck,
Mein Knie das must, ohns Henckers-danck,
Ein Jungfer-Knie bedeuten,
Da kriegte mich der Narr dabey,
Und machte seine Löffeley
Gantz heimlich vor den Leuthen.


»Im Sommer war vom Turme, wo ich hänge,
Bis hieher, wo du wohnst im stillen Zimmer,
Aus Gass' und Straßen solch ein Leben immer,
Daß ich nicht kommen konnte durchs Gedränge.


O, by mi vždy jen bylo přáno zírat
V očko modrounké, vždy by kol vanul mne
Vzduch, který z úst Tvých medových line přes
Purpurové rty!


Sir Tyruel byl z Provence,
kde hodně miluje se.
hned srdce v těle do tance
se ubožáku třese.
Za roh se točí,
do domu vkročí
a vejde v šeři
do prvních dveří


Unter der Trommel vorgebeugt
Der schlafende Tambour geht,
Es nickt der Kommandant zu Roß,
Von webender Glut umweht;
Es schläft die Truppe, Haupt für Haupt
Unter der Sonne gesenkt,
Von der Gewohnheit Eisenfaust
In Schritt und Tritt gelenkt.


Jdeš cestou úvozovou v zamyšlení,
vždy sráznější a hlubší k Svojanovu.
Hrad s chmurnou věží v kraj se dívá v snění...
Tu občas kmitne se ti zas a znovu
cos jako černá slza ve kamení.


Er gehet fort und muß in dessen
Wie er gewesen sey vergessen.
Wer seiner Freyheit Satzung höret,
Ist ihr, so weit er soll, ergeben
Und das vollbringet, was er lehret,
Derselbe wird recht selig leben.


Otec na stůl stříbro sází,
zrak ač mu hněvem se šeří,
od milosti panské aby
zachoval vínek své dceři.
Dceru hanby neubránil,
vrchní v truhlu peníz schránil,
slzami zvlhlý, zarudlý krví.


O Fürsten-Kind auß Davids Stamm/
O meiner Seelen Breutigam/
mein Trost/ mein Heil/ mein Leben/
Wie soll ich ewig dancken Dier/
Daß Du ins Elend kömmst zu mier?
Was soll ich Dier dann geben?
es geth und steth
außer Leiden/ nur in Freuden/
was man sihet/
Weil der Friedens-Fürst einzihet.


Tisíce a miliony
nových mil jsem opět ušel,
nekonečným světem šerým
potácí se duše má.


Kein schnelles Wild, das in den Püschen lebt,
Dem Graß die Nahrung giebt,
Kein Vogel auch, der umb die Wolcken schwebt,
Kein Fisch bleibt unverliebt;
Nichts ist, was wohnt auff Erden,
Wo Lufft und See durchstreicht,
Was ist und noch soll werden,
Das nicht der Liebe weicht.


Mengua es en mí, la que mi mal parece;
y sobra de dolor la falta ha sido,
ved, que remedio a veces defendido.
que si vino, y entiendo me enloquece.


mostrava a quigli dove ig è ferito
da dui beg ogli tanto fortemente
che nulle arme li fur sufficiente:
e 'l cor di ço era çà quasi envilito.


Da notícia de alguns tinha alcançado
(E muito mais na idéia está gravado
O profético anúncio) que faria
Grande serviço ao Rei, se a Serrania
Vencesse, e além passasse, e visse a testa
Do soberbo Itamonte: manifesta
A estrada se lhe mostra, e um Gênio experto
O guia a ver da empresa o fim mais certo.


Kdo tam stává, tone
v jasném zpěvu ptačím,
v srdci mu to zalká:
„Tomu nepostačím!“


Ba, byla věru hostina to skvělá! –
Nu, u Příborských vždy to pěkné bývá,
vždy společnosť se brzy rozehřívá
a veselosť tam často nezná mezí. – –
Pan Černý stále u karet jen vězí. –
Mou povinností bylo, bavit paní. –
My bavili se – – do půlnoci skorem – –
a potom – potom – – – – Mnu si čelo dlaní. –


e il frullo della nottola ed il frullo
della falena... Pel sereno illune
spazi tranquillo, vecchio saggio immune.
La tua pupilla è quella d'un fanciullo.


相逢樽酒未辞深
握手盱眙十载心
车马凄凉人夜别
出门落月与横参


识得庐山五老峰
个中何地不相逢
舌头无骨随人转
熨斗煎茶铫不同


Ví dobře, v jádru svém že jste jen hroby,
a ptá se: Což jen v hrobech velkost dřímá
a z hrobů teprv vzrůstá divukrásně?


Zeit und Jahre/ Tag und Stunden gehen nach und nach dahin/
Daß man näher kömmt zum Sterben ist der beste Jahr-Gewinn.


O du der Schönheit Fürstin stolz und hoch,
Du Rätselvolle, die kein Sinn erfaßt,
Du bist so kalt und zündest Flammen doch,
Und selbst so ruhig raubst du alle Rast;
Du machst mich irr an meines Herzens Schlag,
Mich selbst verlor ich, seit ich dich gesehn;
Schlaflose Nacht löst ab verträumten Tag
Mit Zweifeln, Gluten, Wehn –
Du aber lächelst fort, als wäre nichts geschehn.


Glaub, Warheit, Treu, Freigebigkeit,
die welche nichts jemals verdrießet,
Lieb, Demut, Gnad, Beständigkeit,
und die, so jederman begrüßet,
Und noch vil andre fräulein mehr,
fürtreflich schön und deren ehr
nicht kan betrügen noch veralten
und darum billich hoch zu halten
Empfangen freindlich ihre gäst,
tractieren, underhalten, lehren,
erquicken sie auch auf das best,
daß sie nichts weiter zu begehren.


Magyar vagyok. Kedvem csapongó
És gyors, miként a villám.
Majd mint a felhő, oly busongó,
Majd mint pacsirta, vídám.
Szivem az érzéstől repes,
Tűz ajkamon a szó, a dal -
S úgy vágtat a vér, oly heves,
Heves, mivel magyar!


Den Nächsten lieben so wie sich
Und alle Tugenden der Engel üben;
Nicht seyn, was gegen Friederich
Die Feinde sind, die nicht den Frieden lieben;


¿Quiénes son, dónde están los que han querido
mancillar mi honradez con su impostura?
Hay nieves y no fangos en mi altura;
águilas, no serpientes en mi nido...
Ellos, los que han mi corazón herido,
me han coronado de inmortal ventura;
¡que si el arma enemiga es tan impura,
más noble que vencer es ser vencido!
Gocen los viles, que con torpe saña
sentirán, acosándome en el monte,
bajo sus garras renacer mi entraña;
que si un día naufragan sus ideales,
¡cruzaré como nave el horizonte
sin oír gritos y sin ver señales!...


Nun beginnen wir den Mertzen/
der vom Krieg den Namen hat;
vielleicht/ weil die Sonnenkertzen
sieget ob des Winters Pfad.
Nun die schnellen Schwalben swiren/
und die gute Zeitung führen:
daß der Blumen-reiche Lentz
komm in dieses Landes Grentz.


Du bist schöner als die Sonne,
Auserlesner als der Mon,
Freudenreicher als die Wonne
Um des Salomonis Thron.
Deines Angesichtes Glanz
Ist, der uns verzücket ganz,
Drum will ich die Saiten zwingen
Und von deiner Schönheit singen.


Po' che 'l divino maestro a dovere t'invita,
intra in mi tosto e non far più demora,
che no me crezo mai vedere quela ora
ch'api presa de mi la signoria
Avri le brace toe, giusto messia,
requoçiungeme a ti, s'tu puoi anchora,
açò ch'el piera qui che me devora
e che tu faci la vendetta mia.
Che suto ofexa da çaschaduna parte,
parte Guelfa e parte Gibilina
m'àn morta, e tu vedrai le vera charte.
Però, mesere, questa idola parti,
da ti la schaça e mitila in ruina,
se tu me vuo' dominare tuta e no parte:
altramente non avrai ma' pace,
e no porai chompire lo meo dixìo.
Però te priego sì chome 'l meo dieo
ch'el to lavoro fia con diritura,
açò ch'eo non pianga, e tu non vieri;
perché talvolta chon g i fieri
s'acquista men che chon parole dolci.
Ma pur, se l'uno e l'altro bexognase,
chom fue talvolta per aquistar grandeça,
digo ch'a Francho re è gran dolceça
l'affanno chi fae acrescere soe onore.
Po', mieo signore,
se tardi, qului de che tanto se sona
prende questa corona,
la quale è sta' senza signor molt'anni.
Unde chon qui nigri panni
so' stata puosa ch'eo fui vedovella,
e soleva esser bella,
e richa e poderosa
or sum, chom' tu vi, fata disgustoxa,
e quelle belle donne che son tiego
si demoròno zà chon mego
in nel tempo che 'l mieo desiderio vise;
ma po' che morte me n' fe' priva,
elle se partino adeso
da mi chome franche;
unde che molto speso
m'ò batu' le anche.
Più non vo' dire per no' essere ofexa;
ma prìego vui, bon re, che sia intexa.


Na ní stranou stojí
vůz komediantů
s cháskou ubohou.
Kůň jeho sotva stojí na nohou.
Nelze dál.


Dem Denker giebst du nichts zu denken,
Dem Lacher nichts zu lachen, du!
Dir will ich deine Lieder schenken,
Dem Quaken hör' ich lieber zu!


Von seinen Türmen sandten
die Flaggen ihren Gruß
hinüber nach den Bergen,
hinunter nach dem Fluß ...


Die Seel empfängt sich selbst durch ihren Gegenschein,
Alsbald sie sich erkiest, wil sie gebohren seyn.


Teten zusamen sprechen:
»die füß, die sint im schon erkalt,
er fecht gleich an zu sterben;
wie ist er so totlich gestalt
schau zu, wie vispert im die nas!
secht, secht! wie tut sich sein angsicht anspitzen!
Die augen im schon brechen,
secht zu, wie streit er mit dem tot.
iez get im aus die sele!
er ist dahin! genad im got!«
der narr hört und gelaubt im, das
er tot wer, lag und tet vor angsten schwitzen!
Sie teten in ser klagen,
darnach legtens in in ein bar,
ließen zu grabe tragen
hin ein die großen pfarre.
auf dem weg fraget iederman:
»wer ist die leich?« da zeigtens an,
es war Nigniaca, der arme narre.


A gránitkövön künn fekete vonalban
elszántan ballagtak hangos éji züllők,
s mint a vízi árnyak, himbálóztak halkan
lusta bérkocsiknak árnyai, a küllők.
Hullámlott az élet lassan imbolyogva,
álmatlan merengve a nap tovatűntén,
s némán nézegette az éj árnyas tükrén
bársonyos ruháját a nehéz gyászpompa.


"Dalti, mon cher trésor, mon amour, est-ce toi ? —
Portia ! flambeau du ciel ! Portia, ta main ; c'est moi."


Mráz udeří zas, masopust se k oknům nahýbá,
maškary divné, směšné s hloupým vřískotem
zjímají děvčata a táhnou k hospodě
a na zmrazcích se kymácejí s výskotem.


صَبراً أَبا عَبدِ الإِلَهِ عَنِ الَّتي
سَلَبَت جَميلَ الصَبرِ يَومَ تَوَلَّتِ
عَن دُرَّةٍ جَلى الضَريحُ جَمالَها
وَعَقيلَةٍ بِالمَكرُماتِ تَحَلَّتِ
حُجِبَت بِتُربِ القَبرِ عَن أَبصارِنا
لَكِنَّها بَينَ الجَوانِحِ حَلَّتِ
بَخِلَ الغَمامُ بِصَوبِهِ عَن تُربِها
فَسَقيتُها العَبَراتِ لَمّا اِنهَلَّتِ
عَزَّت عَلى الكُرَماءِ مِن مَفقودَةٍ
وَدَهَت مُصيبَتُها الجَلالَ فَجَلَّتِ
لَو تَستَبينُ الأَرضُ قَدرَ جَلالِها
بِكُمُ لَأَلقَت شَخصَها وَتَخَلَّتِ
رَيحانَةٌ ذَبَلَت وَقَرَّت أَعيُنٌ
أَلقَتكَ أَيامَ السُرورِ وَقَلَّتِ
حازَت بِكُمُ شَرَفَ العُمومَةِ فَاِنجَلَت
شَمساً دَهاها الكَسفُ حينَ تَجَلَّتِ
فَاِصبِر إِنَّ الحُرَّ مَن إِن تَدعُهُ
لِلصَبرِ طابَت نَفسُهُ وَتَسَلَّتِ
فَالمَوتُ أَمرٌ عَمَّ فينا حُكمُهُ
خَضَعَت لِعِزَّتِهِ الرِقابُ وَذَلَّتِ


Wie daß Glaub und Treu ietzund nur wie Rauch man achten mag?
Sehen wir nicht, daß Deutschen ietzt gerne trincken Rauch-Taback?


Tritt hinter deine Seel: als dann kanst du genesen.
Was sie im Bilde hat, das hat der Höchst im Wesen.


Ich hab' ein Bächlein funden,
Vom Städtchen ziemlich weit;
Da bin ich manche Stunden
In stiller Einsamkeit.
Ich thät mir gleich erkiesen
Ein Plätzchen kühles Moos,
Da sitz' ich, und da fließen
Mir Thränen in den Schoß.


Erde Mutter! höre
Deines Sohnes Dank!
Seinem Hunger glühten Früchte,
Seinem Durste rauschten Quellen,
Seiner Hitze wehten Lüfte,
Seinem Dache sproßten Schatten,
Seinem Lager grünt die Flur.
Früchte, Quellen, Lüfte,
Schatten, Flur!
Höret Sineds Abschied,
Sineds Dank!
Nimmer werdet ihr ihn laben;
Denn die Mutter öffnet
Ihren Schooß für ihn.
Aber glühet, rauschet,
Wehet, sprosset, grünet
Langen Menschenaltern,
Bis auch einstens euer Tag euch ruft,


Mag altrömische Kraft ruhen im Aschenkrug,
Seit Germania sich löwenbeherzt erhob;
Dennoch siehe, verrät manche behende Form
Roms ursprüngliche Seele, Roms


وكم طويتُ بساطِ البيدِ منْفَرداً
والأفْقُ يَنْثُرُ في أرجائه الغَسَقا
وأدهَمُ الليلِ يُبدي من تتعّبِه
من النجومِ على لَبّاتِه عَرَقا


Mnohé se zjeví Tobě štěstí
jak luzné světlo v modré dáli,
a srdce roztouží se po něm,
byť v oku Ti i slze stály:


Herr, meinen Geist befehl ich dir:
Getreuer Gott, weich nicht von mir,
Du, du kanst mich erlösen!
Du bist mein Retter für und für
Und hilffst mir von den Bösen.


空岩静发钟磬响
古木倒挂藤萝昏
莫道苍崖锁灵骨
时应持钵到诸村


Wie 'ziemend, wie erwünscht dies Leben,
Da nur mein Jesus herrschen soll,
Das fühlet meine Seele wohl;
Besiege denn mein Widerstreben!
Dir bin ich ewig untertan
Und bete dich, mein König, an.


Znáš-li hocha, jenž tam často
V háji sedívá,
Okem jasným, duchaplným,
K nebi hledívá?


Willst mich? so fragt der Offizier
Das Mädel; husch: Ich will!
Drauf war das Pärlein wohlgemuth,
Auch ging's dem Weiblein anfangs gut,
Sie hatte Hüll' und Füll'.


Iamque fere Lachesis dederat tua fila sorori,
Iamque suum flebat patria moesta patrem.


Dan wie die zeit entflüht/
der rosen stoltz verblüht/
so wird dein frisches blühen
sich eben auch entzühen/
das fast noch rascher flüht.


I ten hrobník chce být živ;
Klidí dřív, pak teprv sází,
Pracuje i v neděli;
Nejstrašnější hroudy hází
Po nejdražším příteli.
”Rovnost” znějí jeho práva,
Rejčem jeví svoji moc,
Před východem slunce stavá
A dává jen dobrou noc.
Na svých činech seká trávu,
Pro jiné jen lůžka chystá,
A sám nemá časem místa,
Kam by šedou ukryl hlavu.
Přijde-li však ňáký host,
Jemuž celý svět byl malý,
Uchystá mu přec byt stálý,
Který mu je velký dost.
Stálého se zdraví štítí;
Pro neznámé snáší kvítí;
Kopá jámu jinému
A co nechce, by mu jiní
Učinili, to on činí
S potěšením druhému.
By nemusel z nedostatku
Smrti vůbec odtud jíti,
Přeje této kruté paní
Vroucně šťastné, dlouhé žití.
Není div;
Chce být také trochu živ!


»Glückauf, das ist der Flügelschlag
Des Adlers vom Kyffhäuser,
Das ist der Donnerhall des Siegs,
Erstanden ist der Kaiser.


Ich war gesonnen zwar den Tiger zu beschauen
und was Seleukus hier, dort Ctesiphon erbauen,
Bagdad, ich meine dich, zu sehn den schönen Frat,
was er vor Altes weist von jener großen Stadt.
Mir lag Arabien und Syrien im Sinne,
Haleppo nahm mich ein, ich war wie schon darinne,
mich deucht', ich liefe schon von Scanderien aus,
die See um Zypern her und Kandien ward kraus.
Der Wind, der trug mich wol vor Gräcien vorüber.
Bald war ich um den Po, bald an der heilgen Tiber,
bald, strenger Rhon, um dich. Mir war das Minste drumb,
daß ich solt' hinter mich und so mich kehren umb.
Mein Anschlag aber fiel, wie weislich ich ihn faßte;
wie fleißig ich auf ihn zu Nacht und Tage paßte,
so must' ich Andre sehn glückselger sein als mich;
des Andern Schluß gieng vor, der meine hinter sich.
Ein Weg muß sehr gut sein, den man soll zweimal machen.
Den aber muß ich tun, wie wenig er von Lachen,
wie viel er Weinens hat: doch spricht mich diß zur Ruh',
daß ich ihn noch mit dir und meinesgleichen tu'.
Sind iemals Freunde Not, so sind sie Not im Reisen;
ihr Beisein ist vor Gold und Schätzen weit zu preisen.
Sie mindern die Gefahr, halbiren den Verdruß
und sind einander selbst für Wagen, Stab und Fuß.


Ein Posthorn klingt aus fernem Tal
Und verschwimmt im blauen Äther –
Leb wohl, leb wohl viel' tausend Mal,
Du heilige Stadt meiner Väter!


Tem'io, qualor giù guardo, il vol tropp'alto,
ond'ei mi grida e mi promette altero,
ché, s'al superbo vol cadendo, io pero,
l'onor fia eterno, se mortal è il salto.


On a wide champian, where the surges beat
Th' extended beach, then sullenly retreat,
A dismal cottage rear'd its turfy head,
O'er which a yew her baleful branches spread;
The owl profane his dreadful dirges sung,
The passing bell the foul night-raven rung;
No village cur here bay'd the cloudless moon,
No golden sunshine chear'd the hazy noon,
But ghosts of men by love of gold betray'd,
In silence glided thro' the dreary shade.
There sat pale Grief in melancholy state,
And brooding Care was trusted with the gate,
Within, extended on the cheerless ground,
An old man lay in golden fillet bound;
Rough was his beard, and matted was his hair,
His eyes were fiery red, his shoulders bare;
Down furrow'd cheeks hot tears had worn their way,
And his broad scalp was thinly strew'd with grey;
A weighty ingot in his hand he prest,
Nor seem'd to feel the viper at his breast.


„„Anděl jsi,““ kmet vece, „„vzlétáš k nebes týnu
křídlem křišťálovým, v němžto není stínu.““


My nejdem’ žebrat k nádheře,
jdeme, jak chodí se všude:
zazpívat v síň i za dvéře,
vzíti, co od srdce zbude.


Nun, seit Jahren, ordnen deine Hände
Perlenschnur und Rosen in den Haaren.
Wie viel schöner, junge Frau doch schmückten
Kleine Blumen dich, die einst wir pflückten,
Ich und du.


De Ariel hicimos Alel,
ahora, de Alel, Alelí,
de Alelí, Lelito y Lito,
de Lito, Litín... y así.


La bella, la diva, celle qui m'a su plaire,
La noble dame à qui j'ai donné mon amour,
Hélas ! m'avait ôté son appui tutélaire.


Umhängt ſie ihm ſelber das glänzende Fell,
Es däucht ihm wie koſendes Streicheln;
Sie giebt ihm die Keule — ſo feſt er ſie drückt,
Als wollt’ er ſie koſend umſchmeicheln.


Solang du folgest deinem Willen,
Wirst du den Willen nimmer stillen;
Wer seine Lust und Willen bricht,
Der lebet immerdar vergnügt.


But tho' experience will not fail to show,
Howe'er its truth man's weakness may upbraid,
That what he mostly values here below,
Owes half its relish to kind Fancy's aid;


Was ich gierig je genossen,
lauten Lebens wilde Lüste,
gäb ich hin für jenes Zagen,
da ich scheu zuerst dich küsste.


Spěte klidně. Bezpráví, jež věky
padalo na bedra otroků,
větří vzdor jich – a přes divé vzteky
klesne v prach po prvním útoku.


Im Hof, verhext von milchigem Dämmerschein,
Durch Herbstgebräuntes weiche Kranke gleiten.
Ihr wächsern-runder Blick sinnt goldner Zeiten,
Erfüllt von Träumerei und Ruh und Wein.


Jakobych kytku fialek,
poprvé našel v skrytu,
před lásky oltář jakbych klek’,
při prvním hvězdy svitu...!


No quisiste la aurora.
No quisiste la muerte.
Rechazaste el olvido,
y en la flauta del aire avanzaste perpetuo.
No quisiste el amor en féretro de las olas
ni quisiste el silencio que deja el túnel breve
donde ha dormido el hombre.
Tuyo, inmensamente tuyo,
como naciste para la claridad
te fuiste no nacido,
nardo entre dos pupilas que no supieron nunca
separar el eco de la sombra.
Manantial sin rocíos lastimeros,
pie fértil caminando para siempre en la tierra.


Szivem egész, szivem szilaj,
Nem nyűgözi csapás, se baj.


Üdvözlégy Március! Köszöntelek.
Emléked rázza fel a nemzetet!
Ha lángszavam lángban fogamzanék,
Gyönyör vón akkor s boldog büszkeség
Dalolnom eszmeharcot, hőstusát
S a szent szabadság égi himnuszát!


Horch! ein Lüftchen aus den Auen,
Wo die Nachtigallen singen,
Kommt dem Armen nachgeflogen,
Ihm noch einen Laut zu bringen.


Dieu semble les produire afin de se prouver ;
Il prend, pour les pétrir, une argile plus douce,
Et souvent passe un siècle à les parachever.


Adorada, me voy a mis combates.
Arañaré la tierra para hacerte
una cueva y allí tu Capitán
te esperará con flores en el lecho.
No pienses más, mi dulce,
en el tormento
que pasó entre nosotros
como un rayo de fósforo
dejándonos tal vez su quemadura.
La paz llegó también porque regreso
a luchar a mi tierra,
y como tengo el corazón completo
con la parte de sangre que me diste
para siempre,
y como
llevo
las manos llenas de tu ser desnudo,
mírame,
mírame,
mírame por el mar, que voy radiante,
mírame por la noche que navego,
y mar y noche son los ojos tuyos.
No he salido de ti cuando me alejo.
Ahora voy a contarte:
mi tierra será tuya,
yo voy a conquistarla,
no sólo para dártela,
sino que para todos,
para todo mi pueblo.
Saldrá el ladrón de su torre algún día.
Y el invasor será expulsado.
Todos los frutos de la vida
crecerán en mis manos
acostumbradas antes a la pólvora.
Y sabré acariciar las nuevas flores
porque tú me enseñaste la ternura.
Dulce mía, adorada,
vendrán conmigo a luchar cuerpo a cuerpo
porque en mi corazón viven tus besos
como banderas rojas,
y si caigo, no sólo
me cubrirá la tierra
sino este gran amor que me trajiste
y que vivió circulando en mi sangre.
Vendrás conmigo,
en esa hora te espero,
en esa hora y en todas las horas,
en todas las horas te espero.
Y cuando venga la tristeza que odio
a golpear a tu puerta,
dile que yo te espero
y cuando la soledad quiera que cambies
la sortija en que está mi nombre escrito,
dile a la soledad que hable conmigo,
que yo debí marcharme
porque soy un soldado,
y que allí donde estoy,
bajo la lluvia o bajo
el fuego,
amor mío, te espero,
te espero en el desierto más duro
y junto al limonero florecido:
en todas partes donde esté la vida,
donde la primavera está naciendo,
amor mío, te espero.
Cuando te digan «Ese hombre
no te quiere», recuerda
que mis pies están solos en esa noche, y buscan
los dulces y pequeños pies que adoro.
Amor, cuando te digan
que te olvidé, y aun cuando
sea yo quien lo dice,
cuando yo te lo diga,
no me creas,
quién y cómo podrían
cortarte de mi pecho
y quién recibiría
mi sangre
cuando hacia ti me fuera desangrando?
Pero tampoco puedo
olvidar a mi pueblo.
Voy a luchar en cada calle,
detrás de cada piedra.
Tu amor también me ayuda:
es una flor cerrada
que cada vez me llena con su aroma
y que se abre de pronto
dentro de mí como una gran estrella.
Amor mío, es de noche.
El agua negra, el mundo
dormido, me rodean.
Vendrá luego la aurora,
y yo mientras tanto te escribo
para decirte: «Te amo».
Para decirte «Te amo», cuida,
limpia, levanta,
defiende
nuestro amor, alma mía.
Yo te lo dejo como si dejara
un puñado de tierra con semillas.
De nuestro amor nacerán vidas.
En nuestro amor beberán agua.
Tal vez llegará un día
en que un hombre
y una mujer, iguales
a nosotros,
tocarán este amor, y aún tendrá fuerza
para quemar las manos que lo toquen.
Quiénes fuimos? Qué importa?
Tocarán este fuego
y el fuego, dulce mía, dirá tu simple nombre
y el mío, el nombre
que tú sola supiste porque tú sola
sobre la tierra sabes
quién soy, y porque nadie me conoció como una,
como una sola de tus manos,
porque nadie
supo cómo, ni cuándo
mi corazón estuvo ardiendo:
tan sólo
tus grandes ojos pardos lo supieron,
tu ancha boca,
tu piel, tus pechos,
tu vientre, tus entrañas
y el alma tuya que yo desperté
para que se quedara
cantando hasta el fin de la vida.
Amor, te espero.
Adiós, amor, te espero.
Amor, amor, te espero.
Y así esta carta se termina
sin ninguna tristeza:
están firmes mis pies sobre la tierra,
mi mano escribe esta carta en el camino,
y en medio de la vida estaré
siempre
junto al amigo, frente al enemigo,
con tu nombre en la boca
y un beso que jamás
se apartó de la tuya.
Arañaré la tierra para hacerte
una cueva y allí tu Capitán
te esperará con flores en el lecho.
No pienses más, mi dulce,
en el tormento
que pasó entre nosotros
como un rayo de fósforo
dejándonos tal vez su quemadura.
La paz llegó también porque regreso
a luchar a mi tierra,
y como tengo el corazón completo
con la parte de sangre que me diste
para siempre,
y como
llevo
las manos llenas de tu ser desnudo,
mírame,
mírame,
mírame por el mar, que voy radiante,
mírame por la noche que navego,
y mar y noche son los ojos tuyos.
No he salido de ti cuando me alejo.
Ahora voy a contarte:
mi tierra será tuya,
yo voy a conquistarla,
no sólo para dártela,
sino que para todos,
para todo mi pueblo.
Saldrá el ladrón de su torre algún día.
Y el invasor será expulsado.
Todos los frutos de la vida
crecerán en mis manos
acostumbradas antes a la pólvora.
Y sabré acariciar las nuevas flores
porque tú me enseñaste la ternura.
Dulce mía, adorada,
vendrán conmigo a luchar cuerpo a cuerpo
porque en mi corazón viven tus besos
como banderas rojas,
y si caigo, no sólo
me cubrirá la tierra
sino este gran amor que me trajiste
y que vivió circulando en mi sangre.
Vendrás conmigo,
en esa hora te espero,
en esa hora y en todas las horas,
en todas las horas te espero.
Y cuando venga la tristeza que odio
a golpear a tu puerta,
dile que yo te espero
y cuando la soledad quiera que cambies
la sortija en que está mi nombre escrito,
dile a la soledad que hable conmigo,
que yo debí marcharme
porque soy un soldado,
y que allí donde estoy,
bajo la lluvia o bajo
el fuego,
amor mío, te espero,
te espero en el desierto más duro
y junto al limonero florecido:
en todas partes donde esté la vida,
donde la primavera está naciendo,
amor mío, te espero.
Cuando te digan «Ese hombre
no te quiere», recuerda
que mis pies están solos en esa noche, y buscan
los dulces y pequeños pies que adoro.
Amor, cuando te digan
que te olvidé, y aun cuando
sea yo quien lo dice,
cuando yo te lo diga,
no me creas,
quién y cómo podrían
cortarte de mi pecho
y quién recibiría
mi sangre
cuando hacia ti me fuera desangrando?
Pero tampoco puedo
olvidar a mi pueblo.
Voy a luchar en cada calle,
detrás de cada piedra.
Tu amor también me ayuda:
es una flor cerrada
que cada vez me llena con su aroma
y que se abre de pronto
dentro de mí como una gran estrella.
Amor mío, es de noche.
El agua negra, el mundo
dormido, me rodean.
Vendrá luego la aurora,
y yo mientras tanto te escribo
para decirte: «Te amo».
Para decirte «Te amo», cuida,
limpia, levanta,
defiende
nuestro amor, alma mía.
Yo te lo dejo como si dejara
un puñado de tierra con semillas.
De nuestro amor nacerán vidas.
En nuestro amor beberán agua.
Tal vez llegará un día
en que un hombre
y una mujer, iguales
a nosotros,
tocarán este amor, y aún tendrá fuerza
para quemar las manos que lo toquen.
Quiénes fuimos? Qué importa?
Tocarán este fuego
y el fuego, dulce mía, dirá tu simple nombre
y el mío, el nombre
que tú sola supiste porque tú sola
sobre la tierra sabes
quién soy, y porque nadie me conoció como una,
como una sola de tus manos,
porque nadie
supo cómo, ni cuándo
mi corazón estuvo ardiendo:
tan sólo
tus grandes ojos pardos lo supieron,
tu ancha boca,
tu piel, tus pechos,
tu vientre, tus entrañas
y el alma tuya que yo desperté
para que se quedara
cantando hasta el fin de la vida.
Amor, te espero.
Adiós, amor, te espero.
Amor, amor, te espero.
Y así esta carta se termina
sin ninguna tristeza:
están firmes mis pies sobre la tierra,
mi mano escribe esta carta en el camino,
y en medio de la vida estaré
siempre
junto al amigo, frente al enemigo,
con tu nombre en la boca
y un beso que jamás
se apartó de la tuya.


Je červencový večer; jdeme z lesa,
byli jsme veselí, srdce plesá;
měsíček vázne v hlavách sosen
i v krůpějích luhu, jenž zrosen.


Vive víctima infelice
De continuo sobresalto,
Porque al Rey ama, y le mira
A mal fin tender el paso.
Conoce que sobre sangre,
Persecuciones y llantos
No está nunca firme un trono,
Nunca seguro un palacio,
Y tiene dos tiernas niñas
Que con otro padre acaso,
Aunque ilegítimo fruto,
Pudieran todo esperarlo,
Ve en el insigne Fadrique
Un apoyo, un partidario;
Sabe que llega a Sevilla,
Y a voces le está indicando
De su fiero amante el rostro,
Que viene en momento aciago;
Y por aquietar sospechas,
O darles punto más alto,
Al fin, rompiendo el silencio,
Aunque con trémulos labios,
Osó hablar, y estas palabras
Entre los dos se mezclaron:
«Con que hoy llegará triunfante
Don Fadrique, vuestro hermano?»
«Y por cierto que ya tarda
En llegar aquí el bastardo.
¡Bien os sirve...!» «Sí; en Jumilla
Como un héroe se ha portado».
«De su lealtad os da prueba;
Es muy valiente». «Lo es harto».
«Ya estaréis, señor, seguro
De su pecho noble y franco».
«Aun más lo estaré mañana».
Enmudecieron entrambos.


Tu my s výše hradu vůkol
Dolů pohledíme,
A z upřímné duše spolu
Sobě poželíme.


Es folgt der Nacht die junge Morgenröte –
Doch meinem Leben blühet noch das Licht,
Doch meinem Leben blühet noch der Tag
Und seines Schaffens ungemess'ne Freude ...
Noch darf ich meine Kraft im Kampf vergeuden,
Noch habe ich ein Recht auf rote Wunden,
Noch schiert's mich nicht: Ob träge Abseitsruh',
Ein Opfer der alltäglichsten Geschichten,
Im ersten besten Winkel ich gefunden,
Noch darf ich kühn auf »stilles Glück« verzichten!
Es zu ergreifen – ja! ich würde säumen –
Und dann auch: selbst, wär' ich zu feig dazu:
Nein! Nein! Ich halt' nicht viel von reparierten Träumen ...


Pon una hoja tierna de la luna
debajo de tu almohada
y mirarás lo que quieras ver.
Lleva siempre un frasquito del aire de la luna
para cuando te ahogues,
y dale la llave de la luna
a los presos y a los desencantados.
Para los condenados a muerte
y para los condenados a vida
no hay mejor estimulante que la luna
en dosis precisas y controladas.


Cherontes ist verliebt: Der Etna wenn er brüllet,
Hegt solch ein Feuer nicht, als ihm die Adern füllet.
Er brennt! weil in der Glut die sein gantz Hertz bekennt,
Gleich als im Feuerwerck der Göttin Nahme brennt.
Er lebet mehr in ihr als in sich selbst, und küsset,
Als wär's ihr schöner Mund, die Bissen die er isset.
Kurtz: denn was dienet mir zu meinem Kleinen Zweck
So vieler Worte Pracht: Cherontes ist ein Jeck.


Dí srdce lidská dnes, že v Betlémě se rodíš,
že’s přišel k otrokům a že je vysvobodíš.


Nic si z toho nedělej,
že ti hlava stůně,
však ji brzy vyhojí
mezí sladká vůně.


Alleweg mögen wir nit hie bleiben,
Der Tod will uns von hinnen treiben;
Noch morgen oder alle zur Hand,
Gott weiß, wir müssen in das ander Land.


Du hast uns oft im Traum gesehen
Zusammen zum Altare gehen,
Und dich als Frau und mich als Mann.
Oft nahm ich wachend deinem Munde
In einer unbewachten Stunde,
Soviel man Küsse nehmen kann.


Merlin voit devant lui sa dame de beauté,
Et, sur un lit de pourpre, indolemment respire
L’ineffable senteur de la rose d’été.


Was von dem Himmel rührt
Wird Himmel ein geführt,
Da wirst du, Seele, schweben
In Glantz und Herrligkeit
Vnd aller Noht befreyt
Stets bey dem Herren leben.


Noch eins, Herr, bitten wir von dir,
Daß wenn der sieg ist außgebohren,
Der arg uns doch nicht mehr berühr,
Und ewig hab sein recht verlohren.
Nach solchem sieg soll dein volck williglich
Im heil'gen schmuck dir opffern ewiglich!
Amen!


Duše má si ráda zapoletá
Do mladosti krajů bývalých;
Tam kde v Krkonošů úvalích
Všecka moje bláha byla vsetá.


Unendlicher Liebe Gewicht,
Die Himmel ertrugen es nicht;
Und siehe, die sämmtliche Last,
Die hehre, sie senkete sich,
Sie stürzete nieder in Hast,
Sie stürzete, weh, auf mich.


A dvanáct děvic vstoupá na horu
a rozhlíží se kolem obzoru.


A kdo jde kolem, když se přitmaví,
se u doupěte sotva zastaví,
kde, na půl cesty k lesu z vesnice,
se uhnízdili vlk a vlčice.


A byl to zázrak, skloněna ke mně
jak planých přízraků v pomocnou stráž,
ty’s kolem krku ovila jemně
mi hebkou a teplou v objetí paž.
Nehybný topol zachvěl se náhle,
a z blízka jak by vmísil se náhle
v rolničky velebný hlas:
Tvé srdce zvonem říci mi chtělo,
co v jeku žití zvedá nám čelo,
čím jako v básni žijeme šťastni,
ať ječí rolničky.


Dubarry se hlučně rozesmála,
svítivý bok mazlivě si hladí:
Francie má, nač si hlavu lámeš?
Nás to vydrží – nač myslit o tom?


Pouco a ver ou
a dizer daquele


„Máš pravdu! – koně dej připravit,
tvé srdce pravdu ti řeklo,
kdos chce jít s tebou, kníže můj,
sám nepojedeš v peklo!


Ilyenkor szűnidőn járok a vén szobákban,
ahol a nagyanyám lakik, szegény, magában;
kályha táblái közt kopogva hull a gipsz
s az ócska bútoron kopik a régi ripsz
és minden régi fák dobognak és ropognak,
szekrényajtó sohajt, a rossz padlók zokognak,
pattog a nagy sifón, sikít a kis fiók,
sírnak az ablakon a titkos szélvonók,
mindennek hangja van - milyen csodára vársz még?
Harangjátékba kezd, ha lépsz a vén pohárszék,
hol néhány csöpp szobor, üvegből a király,
s Erzsébet, drága hölgy, királynők gyöngye, áll,
egy száradó bukét emlékül régi táncra,
rulett és francia kártyák a pásziánszra
(a présen négy kis ász, gyöngyökből kirakott),
falánc mit nagyapám tömlöcben faragott,
s egy gyűdi Mária, fából kivágva, finom
üvegbura alatt; s a cifra baldahinon
van egy borsszemnyi rés; s ha fény elé vonod,
láthatd e résen át a gyűdi templomot.
És a sok ős pohár! apáim szája szítta
belőlük nedvedet, hatalmas aqua vita!
vadászatról jövén ha meleg és erős
szivüknek jólesett a meleg és erős.
A könyvespolcon is ujat sohase kaptál
katatva mint gyerek; idei csak a naptár,
annak is régi vers zöld hátán zongorál,
vers fölött régi kép, erős Komárom, áll.
Van Honvédalbum ott, grammaire és útinapló,
regény is: Paul de Cock s az Arkanzászi rabló.
Egy régi imakönyv - leválik a kereszt -
a belső oldalán áll: Petrus natus est anno millesimo... A latin bibliákra
a padlás pora vár; patkányok foga rágja;
de megbecsülve áll a Poésie-kötet,
amelybe még anyám másolt be verseket.


kabrimin yakınındadoya doya seyrettim


Ist es denn nicht Zeit genung
Zu den bittern Klagen?
Alter! warum wär ich iung?
Etwa mich zu plagen?
Sprich nur, ob dein Herz nicht spricht:
Thu' es erst, wenn Muth gebricht,
In den alten Tagen.


«1700» dice la piedra abandonada;
«1720» después. La piedra rota
Agrega: «Mari...» Fúlgida visión entonces flota,
Flota en el pensamiento como visión soñada.
María... ¡Ya dos siglos! ¿Quién fuiste, flor tronchada?
Tu nombre mutilado, como una esencia ignota
Viene a evocar ensueños desde una edad remota...
¿Quién fuiste? ¿Blanca y rubia? ¿Bella y de azul mirada?
Te veo, y me imagino tu plácida agonía...
En mañana de lluvia, tu faz reflejaría
La luz ultra terrena con que soñó tu anhelo;
Y serías entonces como incienso que sube,
Como aroma de lirio, como callado vuelo,
Y como en alba de oro, níveo copo de nube.


Dvě léta minula. Tu v tichý dvůr
tak z nenadání, blesk jak z blankytu,
se k Olgerdovi vrátil milý oř.
Na večer bylo to, když nad chlumem
se slunce zastavilo, než šlo spat
do moře, v jeho třpytu posledním
kříž stříbrný když hořel zdobený,
dle zvyku věncem prostě uvitým
na poli z amarantů blankytných.
Jak zjevení v té záři večerní
oř na kraji se lesa vyskytl
a běžel tryskem k domu, řehtaje.
Byl z Polska unikl a vyhledal
po dlouhé pouti, bludné zajisté,
tu nízkou střechu! Olgerd zajásal,
a nikdy více se s ním neloučil.
Kdo onen kupec byl, to nevěděl,
a proto nemoh’ koně vrátit mu.
Však miloval to zvíře něžně tak
pro věrnosť jeho, jak by koni Bůh
byl nesmrtelnou duši vdechl v hruď.


أقَلُّ نَوالٍ مِنكَ يجبُرُ إقلالي
ويُنعِشُ آمالي ويدعَمُ أحوالي
وقد مسَّني بالضُّرِّ دهري وعزَّني
وعِزُّكَ لا يرضى بِذلَّةِ أمثالي
فأنْعِمْ برأيٍ طالِعِ السَّعدِ مُشرِقٍ
فرأيْكَ شمسٌ في مطالِعِ آمالي


O general afumado
Que cingiu valente espada,
E que salvou denodado
Sua pátria ameaçada,
Deixa a glória, o valimento,
E se encerra num convento.


Was ist mein ganzes Wesen,
Von meiner Jugend an,
Als Müh und Not gewesen?
So lang ich denken kann,
Hab ich so manchen Morgen,
So manche liebe Nacht
Mit Kummer und mit Sorgen
Des Herzens zugebracht.


A tak již stárne, vlas mu bělí
a ruka slábne s vládní otěží,
však, byť i někdy šťasten zdál se,
přec zvonek stále mlčí ve věží.


Co velkých myšlenek a sněných věky darmo!
Co hranic, žalářů, co šibenic a nač?
Je sladší zhynutí než toto žití jarmo,
je lepší hmoty sen než tvorů živých pláč!


Alles Träumen
Tauget nichts,
Wert ist's kaum
Des Stückchen Lichts.


静处观心尘不染
闲中稽古意尤深
周诚程敬应粗会
奥理休从此外寻


Vzácný ovšem citu nevinnému
Jest i háj ten, řeka, chalupa,
Kterou praděd nechal vnuku svému;


霏霏寒雨数家村
鸡犬萧然昼闭门
它日路迷君勿恨
人间随处有桃源


Geh den Weibern zart entgegen,
Du gewinnst sie, auf mein Wort;
Und wer rasch ist und verwegen,
Kommt vielleicht noch besser fort;
Doch wem wenig dran gelegen
Scheinet, ob er reizt und rührt,
Der beleidigt, der verführt.


临邛界里杏花村
戏著家人犊鼻裈
试问长卿躬涤器
何如作赋献金门


Die du liebend erzogst, siehe! sie grünen dir,
Deine Bäume, wie sonst, breiten ums Haus den Arm,
Voll von dankenden Gaben;
Sichrer stehen die Stämme schon;


No sé cuál es la cara que me mira cuando miro la cara del espejo; no sé qué anciano acecha en su reflejo con silenciosa y ya cansada ir Lento en mi sombra, con la mano exploro mis invisibles rasgo Un destello me alcanz He vislumbrado tu cabello que es de ceniza o es aún de or Repito que he perdido solamente la vana superficie de las cosa El consuelo es de Milton y es valiente, Pero pienso en las letras y en las rosa Pienso que si pudiera ver mi cara sabría quién soy en esta tarde rarJorge Luis Borges | "Poesia Completa", pá 414 | Debolsillo, 3 edição, 2016


El amor es un soplo de lo Eterno
que se da a los sentidos,
llena entonces su copa de ese vino sagrado
que no conoce límites
e invítalo a embriagarse
con la inefable dicha de la música
surgida de los astros
para apresar un rayo de Aquel que nos envuelve
y se escapa, dejándonos la duda
de haberlo presentido.


Say, hast thou seen a courser start —
An arrow fly — the lightning dart?
Far swifter, wrung with raging pain,
The Beauty cleft the airy plain;


Altro destrier non è che meglio intenda
di quel Frontino il cavalliero a cenno:
par che dovunque Durindana scenda,
or quinci or quindi abbia a schivarla senno.
Agramante e Olivier battaglia orrenda
altrove fanno, e giudicar si denno
per duo guerrier di pari in arme accorti,
e pochi differenti in esser forti.


vaší paní a pak, prosím, Hermě.“


Se elige un tema, que brotó en la mente
al soplo de una historia conocida,
como la sangre roja de una herida
o como el agua clara de la fuente.
Se infunde luego, con amor consciente,
en la ficción que habrá de darle vida.
Se hace nacer a gente no nacida,
se estudian sus pasiones y el ambiente.
Y a dialogar sin mañas ni resabios:
a que al choque fecundo de las almas
salgan, hechas palabras, por los labios?
Y a soñar con Ristoris y con Talmas,
y a que digan los simples y los sabios,
Y a que sueñen los picos y las palmas.


Jen měsíců pár minulo
a jaro přišlo, div,
po hvězdném svitu splynulo
do vlhkých, svěžích niv.


Für dir beug ich Knie vnd Hertze
Für dich stellt sich Seel vnd Geist
Die nach überhaufftem Schmertze
Doch dein Allmacht leben heist
Die längst Noth vnd Tod verschlungen/
Wenn du mir nicht bey gesprungen.


Toutes les belles choses,
Les poëmes, les roses
Charment ton peuple, épris


天马流行不见痕
黄钟吹籥煦乾坤
坎离互处灵根峙
剥复机中硕果存


Smonta il Circasso et al destrier s accosta
e si pensava dar di mano al freno
colle groppe il destrier gli fa risposa
che fu presto a voltar come un baleno
ma non arriva dove i calci apposta
misero il cavallier se giungea pieno
che ne calci tal possa havea il cavallo
chavria spezzato un monte de metallo


Unter seinen Schwingen tropfen
Rote Tropfen schwer hervor,
Nächtlich muß sein Schnabel klopfen
Dreimal an das dunkle Tor.


Nimm hin der Sonnen Licht; Jehova ist die Sonne,
Die meine Seel erleucht und macht sie voller Wonne.


Alles, was ein Mutterherz ersehnen
Was getreue Sorge wünschen mag
Ihrer Lieben Leben zu verschönen,
Herr, durch dich mir vorbereitet lag,
Und so tritt mein Glück in edlen Söhnen
Und in frommen Töchtern hell zu Tag,
Reich bin ich, der Kinder Geist zu schmücken,
Die mich, Herr, durch deine Huld beglücken.


Já co hlava syrovosti
jako buben hlučet budu,
že jak Husa v prchlivosti
spálím milovníky bludu.
Mých han svět se lekne,
pomatenec klekne;
,Odpusť, slávy hrade!‘
s bázlivostí řekne
a se k nohoum sklade.““


Forth rush'd, tumultuous as the wind,
Knights who no longer frown'd;
But marching with their spears declin'd,
A mute obedience own'd.


Mond hing wie die Perlen,
Welche Tränen bringen,
Überm Sack des Dunkels,
Drinnen Schreie ringen.


谷口青枝萦石云
杂花交绮蔼晴芬
浔阳道士幽栖处
萝月松云长念君


Yace en la parte que es mejor de España
una apacible y siempre verde Vega,
a quien Apolo su favor no niega,
pues con las aguas de Helicón la baña.


Hab'n wir wieder einmal
Schattenspiel gemacht,
Und das war so wundernett.
Als wir's recht genossen,
Hui, da ward's verschlossen,
Hui, da mußten wir zu Bett.


Вывески цветные,
Буквы золотые,
Солнцем залитые,
Магазинов ряд
С бойкою продажей,
Грохот экипажей, —
Город солнцу раНо в толпе шумливой,
Гордой и счастливой,
Вижу я стыдливой,
Робкой нищеты
Скорбные приметы:
Грубые предметы,
Тёмные черт


Pero creed los que leéis historias
que no es mucho disfame humanas famas
quien se atreve a los dioses celestiales.


Denn Freundschaftssüßigkeit legt seine Vaterhuld
Mit jedem Tage mir vollwichtig in die Schaale,
Und giebt mir viel Geduld,
Und so wird mir die Welt zu keinem Distelthale.


Ach, Svatá Hora tvá, kde pohádkový Hrad,
svých dějů ozářený minulostí,
až v nebe noří se, tvůj svatý Monsalvat,
královské heroy jenž v sobě hostí,
v náhrobcích z mramoru již dřímou v slavném snění
ve zbroji vítězné i v hrobě nesmrtelní.


Te, aki e roppant világot alkotád,
S könnyen a semmiség méhébe fúvja szád:
Erős vagy, hogy teremts új földet, új eget...!
Amelyen nem leend a kép ily változó,
Megszégyenűl s romol az új előtt az ó; -
- E nagy megújulás, melyért lelkünk eped!


Die dumpfe Todtenglocke schallt,
Drauf in das Dorf. Man bringt
Den Sarg daher. Der Küster wallt
Der Bahre vor, und singt.
Der Pfarrer hält ihr den Sermon,
Und wünscht dem Schatten Ruh,
Der diesem Jammerthal entflohn,
Und klagt und weint dazu.


Der Himmel wäre nicht mehr blau,
Ein Schreck mir Trank und Speis,
Der Sommer als ein Winter rauh,
Der Winter sommerheiß.


埙篪迭奏两情欢
宝烛银屏敌夜寒
最是无边风景好
丁宁莫向醉中看


بِسُمرِ القَنا وَالمُرهَفاتِ الصَوارِمِ
بِناءُ المَعالي وَاِقتِناءُ المَكارِمِ
وَفي صَهَواتِ الخَيلِ تَدمى نُحُورها
شِفاءٌ لِأَدواءِ القُلوبِ الحَوائِمِ
وَلَيسَ بِبِسمِ اللَهِ قُدّامَ بلغَةٍ
فَخارٌ لِجَعدِ الكَفِّ جَعدِ المَلاغِمِ
وَما الفَخرُ إلّا الطَعنُ وَالضَربُ وَالنَدى
وَرَفضُ الدَنايا وَاِغتِفارُ الجَرائِمِ
وَلَفُّ السَرايا بِالسَرايا تَخالُها
حِرارَ الحِجازِ أَو بِحارَ اللَواطِمِ
تَقَحَّمَها قُدماً إِلى المَوتِ فِتيَةٌ
تَرى عِيشَةً في الذُلِّ حَزَّ الغَلاصِمِ
خَلِيلَيَّ مِن عَمرِو بنِ غَنمِ بنِ تَغلِبٍ
ذَراني فَإِنّي لِلعُلا جِدُّ هائِمِ
وَما السُمرُ عِندي غَيرُ خَطِّيَّةِ القَنا
وَما البيضُ عِندي غَيرُ بِيضِ اللَهازِمِ
وَلا تَذكُرَا الصَهباءَ ما لَم تَكُن دَماً
وَلا مُسمِعاً ما لَم يَكُن صَوتَ صارِمِ
فَإِنّي أُحِبُّ الشُربَ في ظِلِّ قَسطَلٍ
مَجالِسُهُم فيهِ ظُهورُ الصُلادِمِ
وَأَهوى اِعتِناقَ الدارِعينَ وَأَجتَوي
عِناقَ بُنَيّاتِ الخُدورِ النَواعِمِ
وَمَن طَلَبَ العَلياءَ جَرَّدَ سَيفَهُ
وَخاضَ بِهِ بَحرَ الرَدى غَيرَ وَاجِمِ
فَما عُظِّمَت قِدماً قُرَيشٌ وَوائِلٌ
عَلى الناسِ إِلّا بِاِرتِكابِ العَظائِمِ
وَمَن لَم يَلِج بِالنَفسِ في كُلِّ مُبهَمٍ
يَعِش عَرَضاً لِلذُلِّ عَيشَ البَهائِمِ
وَمَن لَم يَقُدها ضامِراتٍ إِلى العِدى
تُقَد نَحوَهُ عُوجُ البُرى وَالشكائِمِ
فَما اِنقادَتِ الأَشرارُ إِلّا لِغاشِمٍ
لَهُ فيهِمُ فَتكُ الأُسُودِ الضَراغِمِ
فَمَن رامَ أَن يَستَعبِدَ الناسَ فَليَمِل
عَلَيهِم بِأَطرافِ القَنا غَيرَ راحِمِ
فَأَكثَرُ مَن تَلقى لِسانُ مُسالِمٍ
وَتَحتَ جَآجي الصَدرِ قَلبُ مُصادِمِ
كَلامٌ كَأَريِ النَحلِ حُلوٌ وَإِنَّهُ
لَأَخبَثُ غِبّاً مِن لُعابِ الأَراقِمِ
فَيا خاطِبَ العَلياءِ لَيسَ مَنالُها
بِرَفعِ الغَواشي وَاِتِّخاذِ التَراجِمِ
فَدَع عَنكَ ذِكراها فَبَعضُ صَداقِها
وَرُودُ المَنايا وَاِحتِمالُ المَغارِمِ
وَلا تَبسُطَن كَفّاً إِلَيها وَخَلِّها
لِأَروَعَ يُغلي مَهرَها غَيرَ نادِمِ
وَخَف سَيفَ بَدرِ الدِينِ وَاِحذَر فَإِنَّهُ
لَأَغيَرُ مِن لَيثٍ جَرِيِّ المَقادِمِ
فَلَيسَ لَها كُفؤٌ سِواهُ فَإِن تَكُن
يَسارَ الغَواني تُخصَ ضَربَةَ لازِمِ
أَلا إِنَّ بَدرَ الدّينِ تَأبى طِباعُهُ
نَظيراً وَفي هِندِيِّهِ فَضلُ قائِمِ
هُوَ المَلِكُ السَامي إِلى كُلِّ غايَةٍ
مَراهِصُها لا تُرتَقى بِالسَلالِمِ
إِذا هَمَّ أَمضى عَزمَهُ بِكَتائِبٍ
حِمى المَلِكِ المُردى بِها غَيرُ سالِمِ
جَرى وَجَرَت كُلُّ المُلوكِ إِلى العُلى
فَجَلّى جَلاءَ الأَعوَجِيِّ المُتائِمِ
جَوادٌ إِذا ما الخُورُ عامَت فِصالُها
وَلَم يَبقَ في أَخلافِها فُطرُ صائِمِ
يُسَرُّ بِمَرأى النازِلينَ بِبابِهِ
سُرورَ أَبٍ بِاِبنٍ مِن الغَزوِ قادِمِ
هُوَ البَحرُ إِذ لَو زاحَمَ البَحرُ مَدَّهُ
لَأَربى عَلَى تَيّارِهِ المُتَلاطِمِ
هُوَ السَيفُ بَل لَو أَنَّ لِلسَيفِ عَزمَهُ
لَشَقَّ الطُلا وَالهامَ قَبلَ التَصادُمِ
هُوَ الشَمسُ بَل لَو قابَلَ الشَمسَ بشرُهُ
لَما اِستوضحَت إِلّا كَحَلقَةِ خاتِمِ
عَلا في النَدى أَوساً وَفي الزُهدِ وَالتُقى
أُوَيساً وَفي الإِغضاءِ قَيسَ بنَ عاصِمِ
وَأَولى الرَعايا عَدلَ كِسرى وَساسَها
سِياسَةَ مَيمُونِ النَقيبَةِ حازِمِ
تَهادى رَعاياهُ اللَطيمَةَ بَينَها
وَكَم مِثلها في مِثلِ حَرِّ الأَطايِمِ
وَيُمسي قَريرَ العَينِ مَن في جَنابِهِ
وَإِن كانَ نَائي الدارِ جَمَّ الدَراهِمِ
إِذا جادَ لَم يُذكَر لِفَضلٍ وَجَعفَرٍ
سَماحٌ وَلَم يُحفَل بِكَعبٍ وَحاتِمِ
وَإِن قالَ أَلغى الناسُ سَحبانَ وائِلٍ
وُقسّاً وَما فاها بِهِ في المَواسِمِ
وَإِن صالَ أَنسى حارِساً وَمُهَلهِلاً
وَعَمراً وَبسطاماً وَحار بنَ ظالِمِ
سَلِ الخَيلَ عَنهُ وَالكُماةُ كَأَنَّها
قِيامٌ عَلى مَوجٍ مِنَ النارِ جاحِمِ
أَلَم يَكُ أَمضاها جَناناً وَصارِماً
وَلِلبيضِ وَقعٌ في الطُلا وَالجَماجِمِ
وَكَم هامَةٍ حَسناءَ راحَت جِباهُها
نِعالاً لِأَيدي خَيلِهِ في المَلاحِمِ
لَقَد أَصبَحَ الإِسلامُ في كُلِّ مَوطِنٍ
يَنُوءُ بِرُكنٍ مِنهُ عَبلِ الدَعائِمِ
أَقامَ لَهُ في كُلِّ ثَغرٍ كَتائِباً
يُقيمُ اِصعِرارَ الأَبلَجِ المُتَضاخِمِ
دَعاهُ لِنَصرِ الدِّينِ خَيرُ خَليفَةٍ
وَما زالَ يُدعى لِلأُمورِ العَظائِمِ
فَلَبّى مُطيعاً لِلإِمامِ وَحَسبُهُ
بِذا مَفخَراً في عُربِها وَالأَعاجِمِ
فَقادَ إِلى الإِفرَنجِ جَيشاً زُهاؤُهُ
عَديدُ الحَصا ذا أَزمَلٍ وَزَمازِمِ
وَجَيشاً يُواري الشَمسَ رَيعانُ نَقعِهِ
إِلى التُركِ إِذ جاؤُوا لِهَتكِ المَحارِمِ
إِذا التَترُ الباغُونَ ذاقُوا لِقاءَهُ
تَمَنّوا بِأَن كانُوا دَماً في المَشائِمِ
جُيوشٌ هِيَ الطُوفانُ لا رَملُ عالِجٍ
وَلا جَبَلُ الأَمرارِ مِنها بِعاصِمِ
مُعَوَّدَةٌ نَصرَ الإِلَهِ فَما غَزَت
مَنيعَ حِمىً إِلّا اِنثَنَت بِالغَنائِمِ
إِذا ما دَعَت يابا الفَضائِلِ أَرعَدَت
فَرِيصَ الأَعادي فَاِتَّقَت بِالهَزائِمِ
سَتَبقى بِهِ الإِفرِنجُ وَالتُركُ ما بَقَت
كَأَنَّ حَشاياها ظُهُورَ الشَياهِمِ
تُقَلِّبُها جَنباً فَجَنباً مَخافَةٌ
ثَوَت فَاِستَقَرَّت بَينَ تِلكَ الحَيازِمِ
فَإِن هَوَّمَت أَهدَت لَها سِنَةُ الكَرى
سَراياهُ تُردي بِالقَنا وَالصَوارِمِ
فَتُزعِجُها حَتّى كَأن قَد أَصابَها
مِنَ المَسِّ ما لا يُتَّقى بِالتَمائِمِ
فَلَيسَ لَها في نَومِها مِنهُ راحَةٌ
إِذا النَومُ أَسرى الهَمَّ عَن كُلِّ نائِمِ
إِلَيكَ طَوَت يابا الفَضائِلِ وَاِمتَطَت
بِيَ البُعدَ هِمّاتُ النُفوسِ الكَرائِمِ
فَكَم مَتن ساجٍ تَحتَ ساجٍ قَطَعتهُ
عَلى ظَهرِ ساجٍ غَيرَ وَاهي العَزائِمِ
وَكَم جُبتُ مِن خَرقا تَمُوتُ بِها الظِبا
بِعَزمَةٍ مَضّاءٍ عَلى الهَولِ حازِمِ
وَقَد كُنتُ ذا مالٍ حَلالٍ وَثَروَةٍ
يُضاعَفُ إِكرامي وَتُرجى مَكارِمي
فَمالَ عَلَى مالي وَحالي وَثَروَتي
وَجاهي وَأَصغى لِاِختِلاقِ النَمائِمِ
وَظَلتُ أُعاني السِجنَ في قَعرِ هُوَّةٍ
سَماعي وَأَلحاني غِناءُ الأَداهِمِ
وَها أَنا قَد أَلقَيتُ رَحليَ عائِذاً
بِنعماكَ مِن أَيدي الخُطوبِ الغَواشِمِ
وَخَلَّفتُ بِالبَحرَينِ أَهلي وَمَنزِلي
رَجاءَ الغِنى مِن سَيبِكَ المُتراكِمِ
وَطُولُ مُقامي مُتعِبٌ لِي وَجالِبٌ
عَلَيَّ مِنَ الأَدنى أَحَرَّ المَلاوِمِ
فَبُورِكتَ مِن مَلكٍ أَقَلُّ هِباتِهِ
تُبِرُّ عَلى فَيضِ البِحارِ الخَضارِمِ
وَعِشتَ عَلى مَرِّ اللَيالي مُخَلَّداً
لِنُصرَةِ مَظلُومٍ وَإِرغامِ ظالِمِ


Velké bylo potěšení
pro Bělu i matku,
když jim jako v zavolanou
přišla pomoc v chatku.
Vojtěch šťasten usmíval se
v blahém srdce vření,
že upravil ženě svojí
milé překvapení.
Ta mu kolem krku bílé
ovinula ruce:
„Zaplať Pánbůh, zlatý muži,
konec bude muce!“


A farář z farních vrat, kdy vzduch je mírný, tich,
dle zvyku starého ku lesu kráčí teď
v šosatém kabátě. A všude v lavicích,
síť zlata na stěny se vhoupne, blesků změť
hned blýskne v pavučí, hned v rozcuchané hlavě
nemytých darebů tak úporně a žhavě
a z lesklé tabule paprsků vrhá sítě,
až oko zaslzí tím leskem okamžitě.


Now, wrapt in ninefold fur, his squeamish grace
Defies the fury of the howling storm;
And whilst the tempest whistles round his face,
Exults to find his mantled carcase warm.


„To se shledá všecko! Jen již otevři!“
zvolal Bořek, jenž se lehko nelek.
„Dobré slovo, dobrý peníz k němu
všecko zmohou, viď, že řek jsem pravdu?“


铁笛空山巅
悲裂苍崖破
惊起山中人
指点飞仙过


Sondern in dem Augenblicke
Wenn wir ihre Quelle sehn,
Regen die sich, die zurücke,
Durch die, welche nahe, stehn,
Und, weil alle Himmels-Kreise
Auf so wunderbare Weise
Hiermit angefüllet sind,
Wirckt die Sonne so geschwind.


I ráje vzdám se, víry ve proroka,
skal hory strhnu, co nám dráhy dělí,
mně podej dlaň! – i zákon sklamu bdělý.
V dvou srdcích vypuč plesná blaha sloka!


Wer in dem Nächsten nichts als Gott und Christum sieht,
Der siehet mit dem Licht, das aus der Gottheit blüht.


El cántaro es un tiempo aglomerado de brujerías,
suspendido del aire,
abofeteador;
no hay vacío en el cántaro,
atrapador de los ruidos;
el día que el nicho sea abandonado por sus rumores,
¿quién podrá resistir la manifestación de
claves
aún no descifradas?
La filosofía se cientifíca con la nostalgia de otros
dolores,
vieja cárcel de hambre
donde el olor de flores dejó el camino del espíritu.
Si el frío viniera a la intensidad del fuego
y el Tren siguiera el murmullo de las quejas
como oidor de solitarios,
cuya única herencia en horas
depende del motor y el carbón de lumbre.
Si fuera recogiendo lo roto y llorado,
lo amargo,
lo infierno;
si recogiera la viudez de la gente,
de la tierra,
del polvo;
ceniza y pájaro carpintero ya fallecido,
el silbido de fuego llegaría a las ciudades de nieve
y el frío volvería a su antes.


Gern will Alpin das Abenteuer hören,
Und Beide gehn, indeß der Hirt beginnt:
Der reiche Fürst, den diese Länder ehren,
Erzog ein einz'ges, wunderschönes Kind.
Zwar wollte man in unserm Dorfe schwören,
Ein jeder werd' in ihrer Nähe blind.
Doch wähn' ich, dies ist so nur zu verstehen:
Wer sie gesehn, der mag nichts Andres sehen.


Lasso quanti suspiri e quanti pianti,
Quante lacrime, hoymè! quanti lamenti,
Quanti vani pensieri e quanti avisi,
Quante contemplation de gli acti sancti
Fanno s'io veglio o dormo i sentimenti
Da ogni lor senso rational divisi,
Hay! quante volte mi stesso reprisi
De mia poca fermezza e continentia
Che fabula me fa del vulgo indocto,
Piango, suspiro, grido e non fo motto,
Lamentomi e doglio de mia negligentia
Poi me conforto e spiero quel che mai,
Se per pietà nol fai,
Per merto o per virtù nol credo avere
Et ogni mio piacere
Procede finalmente dal tuo viso,
Che dar mi può l'inferno e 'l paradiso.


Zří jeden, jak jaro promrhal
na časnou jeseně vrásku,
tam ten, jak žen na sta miloval,
a přece nepoznal lásku.


Doux pèlerins, sans attirail,
Et béats comme des rentiers,
Ils vont la queue en éventail,
A la file, par les sentiers.


V té vřavy shon a křeč,
v ruch, jenž se v před jen hnal,
jak sprostý zahaleč
já sobě připadal.


Taký život Hynek v mládí vedl.
Avšak Ten, co ptáčky v lese živí,
Milostným naň s nebes okem shledl,
Jako ptáčkův, byl ho pamětlivý;
Vzbudil srdce zbožné pastuchovo,
Otcovské by k němu mluvil slovo.


Auch ich sah sie in goldnem Sonnenglanze
Und wieder dann in stiller Mondennacht,
Das edle Frauenhaupt im Eichenkranze,
Erhoben hoch zu ihres Volkes Wacht –
Germania – einst nur ein Traum der Thoren –
Jetzt zu der Schirmerin des Reichs erkoren.


Publicado no livro Alma Cabocla (1920) Poema integrante da série Floco de Espum
In: SETÚBAL, Paul Alma cabocla: poesia  e São Paulo: Saraiva, 196


O Mutter, wäre das Leben
Wie du so gut, so schön,
Mit lichtem Mantel schweben
Wollt' ich durch Tiefen und Höhn.


Der Bäume Kraft, des Klees Feuchte ruht
Mir jetzt wie junges Blut im alten Blut.


Yet useful still, hold to the throng —
Hold the reflecting glass, —
That not untutor'd at thy wrong
The passenger may pass:
Thou type of wit and sense confin'd,
Cramp'd by the oppressors of the mind,
Who study downward on the ground;
Type of the fall of Greece and Rome;
While more than mathematic gloom,
Envelopes all around!


Gott Vatter dich hat außerkoren/
Gott Sohn von dir Mensch ist geboren.


a v níž by vzmužily se moje oči bez tepla
nad legendou, jak luna dlouhým pláčem oslepla...


Tak stojí bídná dušička,
když den se tmí, když ráno,
a volá: Otevři se mi,
ty nebeská má bráno!


Sag, o Lied! Wer ist der Wunderthäter,
Der mit seinem mächt'gen Talisman,
Als des hohen Schöpfers Stellvertreter,
Alle diese Wunder wirken kann?


Nach dumpfer Schwüle
Was mir so frisch
Mit unsichtbarem Fittich
Die Stirne rührt,
Bist du's endlich,
Himmelstochter Genesung?


Per far a chasa felice ritorno
da quella che de l'altre fu soprana
et d'ogni altra vertù viva fontana,
partimo doppo Pasqua il primo giorno.


Pantáta ze mlýna
sucha se bojí,
vždyť bez té vlažičky
všecko to stojí!
Kolo se netočí,
ve mlýně poušt;
vlažičko, vlažičko,
houšť jenom, houšť!


A questo pianto rinnovossi il lutto,
ed Elena fe' terza il suo lamento:


kapınızın önünde


Oh come al tuo venir gli archi e le volte
De' gran titoli tuoi forte rimbombano!
Come a quel suon volubili le porte
Cedono spalancate; ed a quel suono
Degna superbia in cor ti bolle; e face
L'anima eccelsa rigonfiar più vasta!
Entra in tal forma; e del tuo grande ingombra
Gli spazj fortunati. Ecco di stanze
Ordin lungo a voi s'apre. Altra di servi
Infimo gregge alberga, ove tra lampi
Di molteplice lume acceso e spento,
E fra sempre incostanti ombre schiamazza
Il sermon patrio e la facezia e il riso
Dell'energica plebe. Altra di vaghi
Zazzerati donzelli è certa sede,
Ove accento stranier misto al natio
Molle susurra: e s'apparecchia in tanto
Copia di carte e multiforme avorio,
Arme l'uno a la pugna, indice l'altro
D'alti cimenti e di vittorie illustri.
Al fin più interna, e di gran luce e d'oro
E di ricchi tapeti aula superba
Sta servata per voi prole de' numi.
Io, di razza mortale ignoto vate,
Come ardirò di penetrar fra i cori
De' semidei, ne lo cui sangue in vano
Gocciola impura cercheria con vetro
Indagator colui che vide a nuoto
Per l'onda genitale il picciol uomo?
Qui tra i servi m'arresto; e qui da loro
Nuove del mio signor virtudi ascose
Tacito apprenderò. Ma tu sorridi
Invisibil Camena; e me rapisci
Invisibil con te fra li negati
Ad ognaltro profano aditi sacri.


Moudrosti schloubou styď se nadýmati,
Jen znaje soukať osnovu mrákoty,
Ve bahně bloudivé světýlko!
Broučku malý noci svatojánské. –


So sprach ich, da entführte
Mich künstlicher, denn ich vermutet,
Und weit, wohin ich nimmer
Zu kommen gedacht, ein Genius mich
Vom eigenen Haus. Es kleideten sich
Im Zwielicht, Menschen ähnlich, da ich ging,
Der schattige Wald
Und die sehnsüchtigen Bäche
Der Heimat; nimmer kannt ich die Länder.
Viel aber mitgelitten erfahren haben wir, Merkzeichen viel. So
In frischem Glanze, geheimnisvoll,
In goldenem Rauche blühte
Schnellaufgewachsen,
Herzlich erkannt, mit Schritten der Sonne,
Von tausend Tischen duftend, jetzt,


يا ذا الذي أنطقَهُ مالُه
وكان لولاهُ حليفَ السكوتْ
ما لكَ من مالكَ إلا الذي
تسُدّ منه خلّة أو تَقوتْ
سيّانِ من أصبحَ في جوسقٍ
أو كان في بيتٍ من العنكبوتْ
ما الفقرُ يُدْني لامرئٍ موتَه
ولا الغِنى يمنَعُهُ أن يموتْ


لا تصحب الكسلان في حاجاته
كم صالح بفساد آخر يفسدُ
عدوى البليد إلى الجليد سريعة
والجمر يوضع في الرماد فيخمدُ


Daphnis / o du cron der hirten!
Daphnis / du so schönes blut!
Dich die beste sitten zierten/
Warest voller tugent gut.
Ach wer brachte dich zum grabe?
Wer so stahl- vnd eisen-hart/
Je doch dorffte brechen abe
Solches blümlein/ solche art?


O Göttin, mit dem Engelangesicht,
Von Gott zum Trost dem Sterblichen beschieden,
Wenn jeder Stab in seinen Händen bricht,
Du thaust jezt Labung auf das Haupt des Müden,
Nur mir ins Herz strömst du wie vormals nicht,
Allgütige! des Himmels süssen Frieden!
Hast du, die einst mir stets zur Seite stand,
Den Blik auf ewig von mir weggewandt?


Sie sprach: Ich will dich nicht beneiden,
Sei immer groß und fürchterlich.
Geprüfter Liebe süße Freuden!
Nur ihr allein beglücket mich.
Mir will ich keinen Sieg erwerben,
Als den mein Gatte mir gewährt.
Mit ihm zu leben und zu sterben
Ist alles, was mein Wunsch begehrt.


一夜溪西唤客船
黎明十里走平川
尘泥未办湖山脚
更要长斋古佛前


Denn in den licht-ätherischen Bezirken,
Wovon nur Dämmerung hier unten graut,
Hat sich die Gottheit mit allmächt'gem Wirken
Ein heil'ges Haus, geräumig gnug, erbaut,
Die ganze Welt der Geister zu umzirken,
Die sich in ihrem Anschaun selig schaut.
Es strahlt der Bau in allerreinster Klarheit,
Und ruhet auf Grundvesten ew'ger Wahrheit:


Ora asome la espléndida lumbrera
que baña en luz la tierra, el mar, el cielo,
o de la noche el tenebroso velo
cubra de sombras la celeste esfera


Какая-то сплошная хлыстань
Вокруг: везде одни хлысты…
Укрой меня от них, о пристань, —
Объяла, обуяла хлыстань,
Ее назойливая свистань,
Ее газетные листы…
Вселенная — сплошная хлыстань,
Где хлест, хлестанье и хлысты!


Ač je na ni natřena
velmi krásná barva,
v krásnou přece změněna
není tvoje larva.


O pianta di bon seme
Al suolo al cielo amica,
Che a coronar la speme
Cresci di mia fatica,
Salve in sì fausto giorno
Di pura luce adorno.


Und als daheim nun wieder die Zwei,
Da rückt die ganze Sippe herbei,
Da wirbelt's von Fragen ohne Zahl:
»Was habt ihr gesehn? Erzählt einmal!«


Nur des HERRN Vollkommenheiten,
Wobey auch die finstre Zahl
Ewiger Unendlichkeiten
Nicht die erste Zahl einmahl,
Uebersteigen so die Schrancken
Mensch- und Englischer Gedancken,
Daß, was aller Schärfe denckt,
Sich, wie nichts, in Ihn versenckt.


Wer kan nur forschen die Galee?
Wo schweiffet sie auff welcher See?
Ob sie mag umb Egyptens Ecken
Vmb Cypern oder sonst wo stecken?


إليك خليفة الإسلام ترنو
طرابلس بعين أفقؤوها
أتتها دولة الطليان تسعى
لحرب حيث باسمك أرخوها
ومن افريقيا بقيت بلاد
بمفردها إليكم فانقذوها


	Meravigliando Cromi al dì novello
Parmi immobile star sovra l'aratro,
Veggendo il campo rivestito e bello,
Ove prima giacea più nudo ed atro.
Sai, gli dirò, qual magico pennello
Questo di colli rabbellì teatro?
Vedi tu questa rosa, e là quel giglio?
La mano qui posò, là volse il ciglio.


Ó svět je samá vráska a nahota a hřích!
Za léta příkrov prachu, a v zimě smrtný sníh,
toť jeho roucho drahé, toť svatební je šat!
Ó ne, já půjdu také radš pod ten příkrov spat!
Ty šťávo smrtonosná, vlej smrt mi do všech žil,
já omdléval a trpěl, já vždy jen bídný byl,
já dosti dlouho čekal na jeden jitřní svit,
já doufal, že mi dáno též bude šťastným být.
Já věřil... marno všecko! Jeť konec všemu juž!
Spíš mrtvé z hrobu vzkřísit, než mne ten život můž’!
Ne – nestrachuj se, bude tak skončeno to dřív –
buď zdráv, ty zrádný světe, buď Bože, milostiv!
Teď ohlédnu se ještě a zvolám naposled:
kdo říci smí, že jiné krom žalu a krom běd – –
Jen dále, rte můj těžký, co uzamklo tvůj zvuk?
Co vábí zrak můj ještě v tom labyrintě muk?
Jaký to paprsk nebe, ký luny sladký třpyt
sjel jako pozdrav ráje v mých ňader hrobní skryt?
Jaký to nové touhy mně svítá světlý jas?
Či jakýs přelud směje se bolu mému zas?


És foly a harc - a nap is már
Meghajlott az égen,
Még se szűnik, és az ujonc
Küzdve szomjan, éhen:


Pés descalços
pisam caminhos de areia


官柳乌啼曙色催
满衣风露早朝回
归期想在重阳后
为报黄花缓缓开


Tal ein und aus, bergauf und ab,
Ich mäh' zur öden Heide
Die Welt mit meinem Wanderstab,
Ich setz' vor jedes Haus ein Grab
Und eine Trauerweide.


Auf! und dem Mann, dem Herrn, euch hingegeben,
Dem Mann, der sich in unser Fleisch verkleidt,
Und leert sich aus von Seiner Göttlichkeit,
Um in Maria menschlich aufzuleben,
Habt ihr bisher nicht gnugsam nachgedacht,
So thut, als wär't ihr aus dem Traum erwacht.


Mit den gesenkten,
Bescheidnen Augen
Das stille Mädchen –
Mich macht' es toll!


Wir Vögel singen nicht egal;
Der singet laut, der andre leise,
Kauz nicht wie ich, ich nicht wie Nachtigall,
Ein jeder hat so seine Weise.


U mne se sešla všecka předsevzetí
minulých roků... Za stůl mlčky sedala,
a tázavě, v čekání kouzel na zakletí
cíl, cíl svůj v prázdnu hledala...


Der hatte wider Deine Macht
Und Weisheit, Friederich!
Der Erde Fürsten aufgebracht,
Gott aber blieb für Dich.


Talor la pastorella ivi, ch'egli ama,
de la fistola al suon mossa ne viene,
in modo che di lui cresce la brama:


mi bien


el orbe treme a tu veloz carrera,
del mar, rugido funeral levantas,
y al solitario leñador espantas
que oye tu silbo en la feroz pradera


Ha valaha még megállott,
Soha így még meg nem állott
Ember-elme
S lehetnék a fejedelme:
Egy kicsit csak rosszabb volnék.


Un büst du mi got,
denn so kumm up min'n Schot
un wäs' man nich zipp un nich öt!
Un büst du mi bös,
denn gah nah de Gös'
un kik mi doch an nich so söt!


Cuando me paro a contemplar mi estado
y a ver los pasos por donde he venido,
me espanto de que un hombre tan perdido
a conocer su error haya llegado.


Sie tritt bei Töpfern in die warmen Stuben.
– Verschleiert oft – am Ernste drum erkannt.
Sie bringt den Ton aus ungenannten Gruben,


一樽无计遣春留
落日伤情独倚楼
柔绿拍堤如可染
老红满径为谁愁


Plodí den – noc kojí –
Mučí den – noc hojí,
Den krev rozpaluje,
K činu povzbuzuje;
Den nám ukazuje
Květné zemské sady –
Noc nám odhaluje
Hvězdné nebes vnady.


Eiskalt kam es aus Felsenspalten,
Mein Fell zog sich in Gänsefalten,


Noch gesungen und gesprungen
Vor acht Tagen unterm Kranz;
Heut bezwungen und umrungen,
Und umschlungen und gedrungen
Von dem Tod an seinen Tanz!
Noch gesungen und gesprungen
Vor acht Tagen unterm Kranz!


Es irrt die Windsbraut ums Haus verstört,
Durch die Schlüssellöcher man's klagen hört;
Ist wie ein Lied, das umgeht herrenlos
Und sucht sich zum Bleiben heut einen Herd,
Daran es wachsen kann, wie eine Feuersbrunst groß,
Und kommt wie ein Wolkenbruch über die Erd'.
Es klagt die Windsbraut verstört ums Haus,
Es gehn heut Schicksalsstimmen herein und hinaus,
Als riß man den Singvögeln die Zungen aus.


My své hosty přivítáme,
vaše záští vaz vám zláme.


Dein's Vaters Vater führt' es.


Frisch kes fraß er ein ganzes pfunt
und zwelf semel in seinen schlunt,
auch neun maß wein
trank er ob dem mal unbesunnen;
bart und brust sein
war gar durchaus mit wein berunnen.
Nach dem mal sprach er: »herr, ich bit,
ob ich so ser het geßen nit,
als wol het zimt,
tut mein unschult mit dem begnaden:
frü war bestimt
mir nit, das ir mich heut würt laden,
Derhalb ich heut ein süpplein aße,
darein ein laib geschnitten wase,
zwelf frischer eier, zwelf bratwürst,
und als mich heftig darauf dürst,
ich acht maß bier
trank, darum nemt hiemit vergute,
fürbaß ich schier
es beßer mach mit frischem mute.«


Při záři hlavně Chrudoš uviděl,
že osudná hrozila záhuba,
že vítězila v hradě přesila,
že muži jeho v krvi leželi,
že spása jeho pouze v útěku.
Však pýcha jeho zadržela jej,
shlíd Vlastu v bílé říze zářící,
a těmi slovy vyzýval ji v boj:
„Ty bledý přízraku, tas břitký meč!
Viz smečku fen svých, které rozkrušil
jak hnusný hmyz můj bohatýrský mlat!
I tebe, věř, že skolím v mrzký prach,
a na zemi se svíjíc zapláčeš,
že’s vyměnila za přeslici meč!“
Po těchto slovech mlatem zamává
a mocně proti Vlastě mrští jím.
Mlat vzduchem zahučí, a Vlastin štít
zaduní ranou jeho hromovou,
však Vlasta sebou ani nepohne,
a tato slova vrhá reku v tvář:


Viz, ruka má tvou vlajku dolů snesla
a jiná vlá s mé lodi stožárů.
K odplutí připravena leží vesla. –
Nuž, vzhůru, v kraj chci vášní požárů!


Recht so, Kollege Himmel droben,
Auch du bist unglücklich verliebt,
Und deine Lyrik muß ich loben,
Hei, wie das brüllt und flammt und stiebt!
Und doch, was hilft dein brünstig Singen,
Ihr Herz bleibt kalt, dein Arm bleibt leer,
Du wirst dein Liebchen nie erringen,
Das schwarzgelockte, schöne Meer,
Schau, in des Erdengotts Umarmung,
Da wogt ihr Busen heiß und schwer ...


Piroska, Piroska! ez az édes-átkos!
Mindenfele éj van, ez az egy világos;
Ott lehet a hírnév, cser-koszorúk lombja,
Rázza fejét Toldi: „de ha nem ő fonja!...
Ott ez az élet, s rá örök üdvösségül
Másik is: azt mondja: „de ha nála nélkül!...
Minden egyéb úton lelke gyötrelembe
Apad el, mint elvész patak a fövenybe.


火举南征破弱燕
拓开中土奠山川
功成若更能修德
自可延年度厄年


Wer kann die Taten sprechen,
Die Gott der Herr getan,
Wodurch er Schanden brechen
Und Ehren lohnen kann?
Wer zählt die edlen Toten,
Die trotzig auf das Kreuz
Sich kühn zur Sühnung boten
Im süßen Himmelreiz?


Nun ist kein Haus zu schauen mehr;
Mit argbetroffnen Blicken
Sieht er nur Gräber rings umher
Und ernste Kreuze nicken.


De estéril osas acusar el suelo,
porque a los gritos tuyos no se mueve;
presumes, necio, de mandar la nieve,
y al invierno tasar quieres el yelo.


Ireland reduc'd, and Flanders paint restor'd,
When, call'd to succour, William draws his sword.
When William speaks, then represent
With England its wise Parliament,
But paint the World entire, and of it's happiness
The different measures all, when William silent is.


Ob dieser helle Glanz, für dem auch selbsten sind
die lichten Blitze blind, mein Augenlicht verblendet,
so laß, Lieb, darum doch dein Antlitz unverwendet!
Mein Herze sieht dich doch, sind schon die Augen blind.


Et la malheureuse sanglote
Et dit d'une voix qui grelotte,


Haz ultraje a su orgullo, y mi porfía,
viste el armado corazón de acero,
de la piedad con que mi amor te envía.


La houille pétillait ; en chauffant sur les cendres,
La bouilloire chantait son refrain régulier
Et faisait un orchestre au bal des salamandres


hoy


Da lachten die Geister im lustigen Chor;
Da trat der Spielmann selber hervor:


Du riefest / grimmiglich


Zpěvná její touha
šepce rudým rtíkem
večer za hvězdičkou,
z rána za větříkem.


Em nova forma ou novo alento,
Que alheio pulso ou alma tome,
Regresse como um pensamento,
Alma de um nome!


Nein! länger soll der Schlangenbiß des Zweifels
Nicht langsam mir am kranken Herzen nagen,
Nicht giftig reizen mehr der Wunden Schmerzen.
Ich will gesunden in der Wahrheit Scheine,
Erschwingen kühn das sternenferne Ziel,
Das eitel strebend nimmer ich erklommen.


Ma dietro, in fondo, un bel teschio di morto
Ride il suo riso eterno:
A quei che vengon per recar conforto
Ride l'ultimo scherno.


Vnd welcherlai der Vater ist
solcherlai ist der Sone,
Vnd solcherlai ist auch zur frist
der hailig Gaist so frone.
Der Vater ist geschaffen nit,
desgleichen nit der Sone,
Der hailig Gaist zugleich damit
ist kain geschöpf noch wone.


Viel Blümlein stehn im hohen Korn
Von rot und blauer Zier,
Und hast du eins davon verlorn,
So such' ein andres dir.
Glaub' nicht, daß ich mich gräme
Um deinen falschen Sinn -
Ich find' schon einen andern Schatz;
Geh du nur immer hin!


هَلْ بِعَالِي الذُّرَى مَكَانُ اعْتِصَامِ
بَعْدَ مَهْوَاكَ يَا رَفِيعَ المَقَامِ
مَا انْتِفَاعُ النَّسْرِ المُحَلِّقِ فِي الأَوْ
جِ وَيَرْمِي بِهِ مِنَ الأَوْجِ رَامِ
أَيُّ رُزْءٍ أَلَمَّ بِالعَلَمِ الفَرْ
دِ فَأَلْقَى الخُشُوعَ فِي الأَعْلامِ
أَيُّ خَطْبٍ أَصَابَ أَوْحَدَ قَوْمٍ
فأَشَاعَ الأَحْزَانِ فِي أَقْوَامِ
مَا جَنَاهُ الرَّدَى بَحَجْبِكَ عَنْهُمْ
سَبَقَتْهُ جِنَايَةُ الأَسْقَامِ
فَتَحَمَّلْتَ فِي لَيَالٍ طِوَالٍ
مَا تَحَمَّلْتَهُ مِنَ الآلامِ
كَانَ عُمْرٌ قَضَيْتَهُ فِي اضْطِلاعٍ
بِالمَعَالِي وَفِي مَسَاعٍ جِسَامِ
فِيهِ أَسْرَفْتَ بِالعَزَائِمِ حَتَّى
لَكَأَنَّ المَبْذُولَ بَعْضُ الحُطَامِ
جُدْتَ فِي حُبِّكَ البِلادَ بِأَغْلى
مَا بِهِ جَاءهَا شَهِيدُ غَرَامِ
هِمَمٌ بَلَّغَتْكَ أَسْمَى الأَمَانِي
مِنْ ثَرَاءٍ وَرُتْبَةٍ وَوِسَامِ
وَأَعَزَّتْ بِكَ البِلادَ وَإِنْ لَمْ
تَقْضِ أَقْصَى مَا رُمْتَهُ مِنْ مَرَامِ
فَلِلأَمْرِ عَاقَ الْمُهَيْمِنُ حَقّاً
عَنْ قَضَاءٍ وَمَطْلَباً عَنْ تَمَامِ
مِصْرُ تَبْكِي مُحَمَّداً بِفُؤَادٍ
أَثْخَنَتْهُ السِّهَامُ بَعْدَ السِّهَامِ
كُلَّمَا لاحَ كَوْكَبٌ فِي ذُرَاهَا
كَوَّرَتْهُ حَوَادِثٌ الأَيَّامِ
يَنْقَضِي الدَّهْرُ وَ ابْنُ مَحْمُودَ بَاقٍ
خَالِدُ الذِّكْرِ فِي بَنِيهَا العِظَامِ
أَلزَّعِيمُ الخَلِيقُ مِنْهَا وَلا مَ
نٌّ عَلَيْهِ بِالحُبِّ وَالإِكْرَامِ
أَلرَّئِيسُ النَّزِيهُ فِي كُلِّ مَعْنًى
مِنْ مَعَانِي وِلايَةِ الأَحْكَامِ
أَلوَزِيرُ النَّهَّاضُ مَا حَزَبَ الأَمْ
رُ بِأَعْبَائِهِ الثِّقَالِ الضِّخَامِ
أَلخَطِيبُ الَّذِي لِمِنْبَرِهِ العَا
لِي جَلالٌ كَمَهْبِطِ الإِلْهَامِ
أَلأَدِيبُ الَّذِي إذَا جَالَتِ الأَقْ
لامُ جَلَّى فِي حَلْبَةِ الأَقْلامِ
أَلرَّصِينُ الرَّزِينُ لِلمُتَجَنِّي
وَالنَّصِيرُ الأَمِنُ لِلمُسْتَضَامِ
أَلوَلِيُّ الأَوْفَى لِكُلِّ مُوَالٍ
وَالمُذِم الأَكْفَى لِرَاعِي الذِّمَامِ
رَجُلٌ كامِلُ الرُّجُولَةِ لا يَرْ
مِي بِعَزْمٍ إِلاَّ بَعِيدِ المَرَامِي
لَيْسَ يُعْنَى بِالتُّرَّهَاتِ وَلا يَنْ
ظُرُ إِلاَّ مِنَ المَكَانِ السَّامِي
طَبَعَتْهُ شَمْسُ الصَّعِيدِ وَلَكِنْ
لَمْ يَطُلْ مِنْهُ مَحْمِلُ الصَّمْصَامِ
وَالنُّفُوسُ الكِبَارُ لَيْسَ عَلَيْهَا
حَرَجٌ مِنْ تَضَاؤُلِ الأَجْسَامِ
أَسْمَرُ اللَّوْنِ يَعْتَرِيهِ شُحُوبٌ
قَدْ تُرَى فِيهِ صُهْبَةُ الضِّرْغَامِ
يَتَلَقَّى الأَحْدَاثَ عُسْراً وَيُسْراً
وَعَلَى الثَّغْرِ مِنْهُ وَشْكُ ابْتِسَامِ
لَيْسَ بِالأَصْيَدِ العَيُوفِ وَلا بِاللَّ
بِقِ المُجْتَدِي تَحَايَا الأَنَامِ
شَيَّعَتْهُ البِلادُ وَالحُزْنُ غَلاَّ
بٌ عَلَى الصَّبْرِ فِي الدمُوعِ السِّجَامِ
جَيْشُهَا نَاكِسُ السِّلاحِ تُمَاشِي
هِ وَئِيداً شَجِيَّةُ الأَنْغَامِ
وَعَلَى جَانِبَيْهِ مُشْتَرَفَاتٌ
جَزِعَاتٌ مَخْفُوضَةُ الأَعْلامِ
وَوَرَاءِ السَّرِيرِ تَطَّرِدُ الأَفْ
وَاجُ وَالهَامُ تَلْتَقِي بِالهَامِ
أُمَّةٌ أَزْجَتِ الجِنَازَ فِي أَسْ
نَى مَجَالِي الإِكْبَارِ والإِعْظَامِ
يَا مُحِبِّي مُحَمَّدٍ وَهُمُ صَفْ
وَةُ مِصْرَ التَقَتْ بِهَذَا المَقَامِ
عَظَّمَ الله أَجْرَكُمْ إِنَّ وَعْدَ اللَّ
هِ حَقٌّ لِلصَّابِرِينَ الكِرَامِ
يَا شَقِيقَيْهِ إِنَّ بَيْتَ سُلَيْمَا
نَ بِأَنْ تَبْقَيَا مَتِينُ الدِّعَامِ
قَاسَمَتْكُمْ مِصْرُ الرَّزِيئَةِ فِيهِ
وَعَلَى قَدْرِهَا مَدَى الاِقْتِسَامِ
فَاخْلُفُوهُ بِالحَقِّ وَاتَّخِذوا مِنْ
هُ لَكُمْ خَيرَ مُرْشِدٍ وَإِمَامِ
إِنَّ تِلْكَ الحَيَاةَ إِنْ تَصِلوهَا
لَحَيَاةٌ جَدِيرَةٌ بِالدَّوَامِ
يَا مَلِيكَ الكِنَانَةِ اسْلَمْ وَصَرِّفْ
كُلَّ مَاضِي رَأْيٍ وَنَاضِي حُسَامِ
مِصْرُ قَهَّارَةُ الزَّمَانِ وَلَمْ تَعْ
دَمْ هُمَاماً يَجِيءُ بَعْدَ هُمَامِ


Der du mit lachendem Auge,
Ansahst den stürzenden Flug
Zum Wagen, welcher mich eilig
Des Elbstrohms Ufer enttrug.


Königin Sophia sendet
Einen Gruß dir und die Kunde:
Isabella, die du liebtest,
Trauert sich um dich zugrunde.


Vierhundert Pfund der eine wiegt,
Dreihundert zieren den andern,
Ich sehe sie täglich langsamen Schritts
Über den Domplatz wandern.


Der Frühling grünte zeitig, blühte froh
Narziss' und Tulpe, dann die Rose so;
Auch Früchte reiften mit gedrängtem Segen
Der nah und nähern Sonnenglut entgegen;
Sie zierten wechselnd längst ersehnte Zeit
Und schmeichelten der tiefsten Einsamkeit.
Da stellte sich dem Hocherstaunten dar
Ein hehrer Fürst und Jugend Paar um Paar,
So gut als lieb, ehrwürdig und erfreulich;
Der innre Sinn bewahret sie getreulich,
In Frühlings-, Sommer-, Herbst- und Wintertagen
Die holden Bilder auf- und abzutragen;
So kann er dann, bei solcher Sterne Schein,
Auch wenn er wollte, niemals einsam sein.


Was ist hier vorgefallen? Ist nicht Nahlid todt? O Allah! er blutet.


Jőj és ontsd lelked villámait,
S lángjaikkal gyujtsd föl a világot;
Rendűljön meg a föld, amidőn
Mennydörgő jelszódat elkiáltod.


Dnes jako falangs reků pevně stojí
a tam, kde pro vlasť zhoubná saň se líhla,
se k vítěznému vypravuje boji.


Dann schließt einen ehrnen Kreis
Um des Quakers fette Saaten,
Welcher nichts von Sklaven weiß,
Nichts von Pfaffen und Soldaten.


Die Niemand versteht,
Als meine Seele ...
Wo für mich noch weht


Ein Gewitter in den Alpen,
Stürme auf dem Ozeane
Und das große Herz Beethovens,
Laut im heiligen Orkane,


Než vynesli jej, kníže dále bádá,
a táhne, ztrácí – vedle klesá jiný,
jak uštknut hlodem tropického hada.


يا لَها مِن قِصَّةٍ مُعجِبَةٍ
ما أَراها في قَضاءٍ جائِزَه
ما رَأى الراؤونَ مِثلى شاعِراً
أَخَذَ المَمدوحُ مِنهُ الجائِزَه


Glänzen sah ich das Meer und blinken die liebliche Welle,
Frisch mit günstigem Wind zogen die Segel dahin.
Keine Sehnsucht fühlte mein Herz; es wendete rückwärts,
Nach dem Schnee des Gebirgs, bald sich der schmachtende Blick.
Südwärts liegen der Schätze wie viel! Doch einer im Norden
Zieht, ein großer Magnet, unwiderstehlich zurück.


Még néha visszacsillog,
de már nem bánt, nem űz,
enyhén símogató,
mint hűs, testvéri kéz:
Lehullott, mint a csillag,
elhamvadt, mint a tűz,
elolvadt, mint a hó
s megromlott, mint a méz.


Doch trägt der Himmel des Auges Schmerz
Im Blick,
Gleich fliehet alles ins tiefe Herz
Zurück.
O Liebe brünstig wie Wasser und Licht!
O süßer Schein von dem Menschengesicht,
Wer spricht dein Weh und dein Glück?


Diesmal streust du, o Herbst, nur leichte, welkende Blätter;
Gib mir ein andermal schwellende Früchte dafür.


Euch, ihr Götter, bring' ich das Opfer nicht,
Ihr neidischen!
Gelt, ihr möchtet das bischen Glück
Mir gerne nehmen!
Bleibt's g'sund, sagt der Münchener;
Da lur up, sagt der Holsteiner;
Begegnet mir im Mondschein, sage ich.
Das Mädchen lacht und zappelt, zappelt und lacht.
Vor uns liegt
Die ruhige, bescheidene,
Schornsteinrauchfriedliche Landschaft.


Er helt mich auff der rechten ban
vnd wirt meinn fuß nicht gleiten lan,
Der HERR ists, der mich selbst behüt,
obgleich der feind trutzt, tobt vnd wüt:
Der Israel schützt vnd vertrit,
der wacht allzeit vnd schlummert nit.


Soy y no me encuentro aquí
Escribo, mas no soy el autor
Pienso, más la idea no es de mi interior
Eres tú, labio y piel
mordedura de amor
quien con ojo fiel
deshoja para sí
este manojo de luz


Gute Nacht, gute Nacht! Frau Nachtigall
In dem Thal, tausendmal, überall,
Grüße sie aus meinem Herzensgrund,
Aus meinem Herzen, mit deinem Mund.


Kterak se skvěla! Není to předsudek,
Takovou vlast svou velebit: ourodnost
V ní sídlí, předčí jiné počtem,
Živostí proniká její mluva.


Den Becher rasch umlaubt,
Nehm' in die Hände ich.
Streue mir Asch' aufs Haupt,
Das Lied vollende ich.


صَديقُكَ حينَ تَستَغي كَثيرٌ
وَما لَكَ عِندَ فَقرِكَ مِن صَديقِ
فَلا تُنكِر عَلى أَحَدٍ إِذا ما
طَوى عَنكَ الزِيارَةَ عِندَ ضيقِ
وَكُنتُ إِذا الصَديقُ أَرادَ غَيظي
عَلى حَنَقٍ وَأَشرَقَني بِريقي
غَفَرتُ ذُنوبَهُ وَصَفَحتُ عَنهُ
مَخافَةَ أَن أَكونَ بِلا صَديقِ


Ein Schatz von flüss'gem Zaubergold,
Der wurde mir zu eigen –:
Durch Leib und Seele glühend rollt
Ein froh Gedenken heiß und hold
In stolzverhalt'nem Schweigen.


Ven klátí se z davu, a jekot i vřesk
jej provází. Ale v tu chvíli
se otevrou dveře, a čarovný lesk
z nich proniká čistý a bílý.


ben yalnız ikinize hayranım


DNES mlha se nám v zimostrázu chytá,
to jistě přes pole k nám jede kdosi –“
– a za chvilku je síň jak hnízdo vosí,
dětí co máku, starších jako žita.


Hluboké ticho té temnosti
Zpět vábí časy pominulé,
A vězeň ve snách dny mladosti
Zas žije dávno uplynulé.
To zpomnění mladistvých let
Mladistvé sny vábilo zpět;
A vězně oko slzy lilo,
Srdce se v citech potopilo; –
Marná to touha v zašlý svět.


Ты плачешь, Лилета?
Ах! плакал и Смеялась ты прежде,
Я ныне смеюсМы оба друг другу
Не должны ничеЕсть очередь в свете,
Есть время всему;
Улыбка с слезами
В соседстве живеТы прежде алела,
Как роза весной;
Зефиры пленялись
Твоей красотоЯ также пленился,
Надежду имев;
Мечтал о блаженстве,
Страдая в душе!Болезнь миновалась,
И лета прошли
Любовных мечтаний;
Я Лилу забыл —
И вижу… о небо!
Что сделалось с ней?
Все алые розы
Мороз умертвиГде прежде зефиры
Шептали любовь,
Под сению миртов
Таился Эрот
И пальчиком нежным
С усмешкой грозил, —
Там ныне всё пусто!
Твоя красота
Угасла, как свечка;
Вспорхнула любовь
И прочь улетела;
Любовники вслед
За нею исчезлЛилета одна,
И хочет от скуки
Меня заманить
В старинные сети!
Я в сказке читал,
Что некогда боги
Влюбились в одну
Прекрасную нимфу:
Юпитер и Марс,
Нептун и Меркурий,
И Бахус и ФеКрасотке хотелось
Их всех обмануть,
Украсить рогами
Лбы вечных богоТак так и случилось:
Один за другим
Все были рогатНо время прошло;
Красавица стала
Не так хороша,
И боги сослали
Ее под луну,
Где нимфа от грусти
Год слезы лила,
А после от грусти
Слюбилась — увы! —
С рогатым сатироОн был небрезглив
И принял в подарок
Обноски бого —
Ты можешь быть нимфой;
Но я не сатир!


Schmach und Gram umfängt sie nie,
Nimmer Lebensreue!
Schnell und feurig wachsen sie
In des Himmels Bläue.


vecchiezza indusse di canute piume,
e abbandonata la dogliosa terra
seguì le belle sorridenti in cielo
stelle co 'l canto?


Ach, Peregrinen hab ich so gefunden!
Schön war ihr Wahnsinn, ihrer Wange Glut,
Noch scherzend in der Frühlingsstürme Wut,
Und wilde Kränze in das Haar gewunden.


Květlo někdy, květlo kvítí –
ze všech vonných kvítečků
neuzříš teď žádné však, leč
„Panny Marje slzéčku!“


قد بلاني الزمان سهلا وصعبا
وبلوت الزمان حلواً ومرا
فبدا لي انا اذا ما فعلنا
فكلانا في فعله ليس حرا


Klesnu ti na šíji
jak břečtan k liliji.
Těš se, těš!


Ach liebes kind/ trinck auß geschwind;
Dirs laß in trewen sagen:
Sey wol gesinnt/ bald vberwind/
Den handel mustu wagen.


De tanto relinchar y patear,
cayó este tiempo de quietud
a la misma muerte y al árbol mismo
al borde del abismo disputado.
Es tiempo, pues, de morral y de pesebre.
Tiempo de grandiosas orejeras.
Mil caballos mirándose en las cuadras,
en tanto se aplaca vuestra ira
en la solemnidad de los sillones
cuyos dorados brazos y respaldos
engrandecen sin límite el rostro
desde el que contempláis la eternidad.
Es tiempo de toda adversidad
sobre el bosque y bestiaje adormecido.
Y si la brisa mece no es traición.
Y si el pájaro canta es crepúsculo,
la música que siempre acompañó
el lento nacimiento de los potros.
Y si no existieran los caballos
grabaríamos relinchos en las piedras.


Когда святых наук начала
Я постигал во храме Фта,
Меня, я помню, искушала
Твоя земная красотНо, согрешив, я с ложа прянул
И богу бездн огни возжеТвой облик в дым кадильный канул,
И я тебя вернуть не моНе ты ли перси, как алмазы,
Бросала щедро мне на грудь?
Но финикиец одноглазый
На Рим повел надменный путВ смятеньи я твой дом оставил,
Молчал на все мольбы в ответ…
И дал врагу Эмилий Павел
В добычу также мой браслет!
Я, в золотой Антиохии,
Забыв, меж рыцарей других,
К святой земле пути святые,
Был счастлив вздохом уст твоих!
Но протрубил призыв военный,
Я поднял меч, я поднял щит,
И был мне чужд твой взор надменный,
Когда нас в бой стремил Годфрид!
И в дни, когда в провал кровавый
Свободы призрак толпы вел,
Ты мне сказала: «Все не правы,
Иди за мной, как прежде шел!»
Но зов борьбы, как рев пучины,
Покрыл призывные слова…
И, помню, с плахи гильотины
Моя скатилась головНе кончен древний поединок,
Он длится в образах времеЯ — воин, я — поэт, я — инок,
Еще тобой не побеждеВ глухом лесу, в огнях театра,
В случайных встречах, жду тебя:
Явись, предстань, как Клеопатра,
Чтоб вновь Антоний пал, любя!


Feierlich sehn wir neben dem Doge den Nuntius gehen;
Sie begraben den Herrn, einer versiegelt den Stein.
Was der Doge sich denkt, ich weiß es nicht; aber der andre
Lächelt über den Ernst dieses Gepränges gewiß.


霜碛萧萧落涨痕
西风吹日堕金盆
冯高送目河湟外
万里戎情属柳浑


Ein guter Bürger will ich Freiheit singen,
Der Liebe Freiheit, die in Fremde rang,
Will in der Schönheit Grenzen Kränze schlingen,
Um meinen Ruf, des Lebens tiefsten Klang,
Mir eignen, ihn mit Lied und Lieb erringen,
Bis brautlich ganz in Wonne mein Gesang,
Gelöst in Lust und Schmerz das Widerstreben,
Und eigner Schöpfung Leben niederschweben.


团练濠州庙赣川
官其二子赐良田
西台捕逐多亡将
还有焚黄到墓前


çeşmehan taraflarında dızgallı’nın toprakçası


Toldi nem bocsátván el az ásó nyelét,
A kapát vevé fel a hűséges cseléd:
Csak folyt, csak folydogált szó ne’kűl a munka,
Végre Bence a nagy hallgatást elunta:
Nem is hallgatását unta el annyira,
Titkos félelemnek furdalá a nyila:
Akkor kell a sír, ha a háznál halott van,
De ahol halott nincs, minek ásnak ottan?


Ezt a barátomnak küldöm, hogy értse, mit érzek.
S emlékezzen meg tőlem elválva szivemről.


El vous criez alors que la vie est un songe.
Vous vous tordez les bras comme en vous réveillant,
Et vous trouvez fâcheux qu'un si joyeux mensonge


Tres leonas gigantes como flechas se lanzan
sobre el grupo de esclavos que inmolándose está
y arremetiendo fieras, para saciar su hambre
van devorando cuerpos, su singular manjar.
Al final del estrago solo una niña queda.
Ha cantado y rezado, inconsciente sin ver
que las fieras saciadas, no querían tocarla
y que sola quedaba en el túmulo aquel.
Como las fieras pasan sin rozar a la niña
un gladiador romano desciende al callejón.
Se dirige a la arena, dispuesto a la matanza
de la débil cristiana que no cede al error.
—¡Que mueran todos ellos! ¡Muera también la
niña!
Grita el pueblo romano. Quiere mayor placer.
La niña ve querubes que descienden al suelo
y se llevan las almas al celestial edén.
La niña les sonríe y mira agradecida.
Dentro de poco ella también podrá volar
al cielo donde fueron ya todos sus hermanos,
hacia el descanso eterno. ¡Qué dulce reposar!
— Hunde tu espada fuerte sobre mi cuerpo débil.
Por ti daré la vida, por ti y por los demás,
para que no os devore el odio en vuestra frente
y al fin todos hermanos tengáis la ansiada paz.
El gladiador vacila. Aquella humilde niña
le había demostrado su error, su loco afán.
Se siente tan culpable que el brazo no obedece.
No quiere dar el golpe que le ha de traspasar.
Un clamor de disgusto se eleva en las tribunas.
Le reclaman la muerte que se negaba a dar
y avergonzado y triste gruesas lágrimas vierte.
Mirando está a la niña que reza sin cesar.
—¡Criminales, canallas!, grita el fuerte romano.
¿A una niña inocente tendré yo que inmolar?
Sois peores que fieras, despiadados, malditos.
Bajad vosotros mismos, conmigo aquí a luchar.
El coraje y el odio corre por las tribunas.
Piden la muerte de ambos. Los patricios también
y el Pretor da la orden de que se abran las jaulas
de los cuatro leones que con más hambre estén.
Se han abierto las jaulas, los leones se acercan.
El gladiador romano trata de defender
con su cuerpo a la niña que le anima y conforta,
rezando al Padre Eterno que le done la fe.
Los leones atacan por los cuatro costados.
Al león que de frente imponente saltó
le acuchilla en el vientre y al segundo entretiene
con la red que a sus fauces como trampa arrojó.
Pero en vano, entretanto los leones restantes
saltan sobre la niña y una herida mortal
se desgrana en su frene como rosa marchita,
deshojada en el circo de la Roma imperial.
El gladiador se vuelve. A sus pies ha expirado
la inocente chiquilla, blanca flor celestial
y un perfume de rosas, esparcido en el aire
se ha extendido hasta el cielo, donde va a reposar.
Los leones acechan. El descuido le pierde
y se lanzan enormes con sus garras sobre él,
destrozando sus muslos y tendones calientes.
En un charco de sangre muere el valiente aquel.
Los aplausos retumban en el circo romano
y en señal de alegría con gran admiración
hay aplauden las turbas la esplendidez augusta
del Pretor que dio a Roma la excelente función.


Qual uomo a cui el papavero con l'oppio
furato ha i sensi, per lo freddo troppo
tal io rimasi a lo amoroso intoppo,
agiacciando nel fuoco ond'io ne scoppio.


绿琴弹罢月空明
鸟语花香水复清
昨日刺船人不见
先生无乃善移情


佛子身归乐国遥
至人神会碧天寥
劫灰沈尽还生妄
但向平沙看海潮


Mild umgaukeln bunte Lichter
Schon des Abends goldnes Thor;
Schweigend aus dem Dorf der Richter
Tritt ein stolzes Weib hervor;
Und auf öder Felsenklippe,
Welche nach den Wogen faßt,
Hält sie – Seufzer auf der Lippe –
Eine kurze Sclavenrast.


Aber · fragt darauf der jüngling
Forschend und doch teilnahmsvoll ·
Mir schien dass du lebst im glücke ·
Was sind deine missgeschicke?«


A tančím, tančím mladá a hbitá,
až tancem divým a touhou spita
padla jsem k ohni na tvrdou zem.
Orlíku v rukou usnula jsem.


Setét van az utcán végig,
Csak egy kisded ablak fénylik;
Havas eső bele vagdal,
De belől vigan szól a dal.


„Ey Mann, er bringt ja Segen in dein Haus,
„Es geht der fromme Mann ins Morgenland hinaus.“
„Und zieht er hin, ſo laß ihn gehn,
„Er moͤchte ſonſt gar ſtille ſtehn.“


Proti mně ať shlukne zběř se tvorů,
Přichystám se také k odporu
Nyní pevnou maje podporu:


Gib mir nun deinen guhten Geist,
Der freüdig in Mir walte
Und Mich im Glauben allermeist
Biß an mein End' erhalte,
Daß Ich in Angst und Traurigkeit
Nur hoff' auf dich und jederzeit
Mich from und kindlich ahrte
Und, wen Ich bin in Unglüksstand',
Alßden von deiner starken Hand
Der Gnadenhülff erwahrte.


Sehr ordentlich lebt Stax, denn mit dem Glockenschlage
Vier Uhr, betrinkt er schier sich alle Nachmittage.


沧江无日夜
脉脉向东注
曲岸多洑流
好为操舟渡


El rey Netzahualcoyotl pintó en su cara
siete líneas de vida
en cada raya iba el sonido
que hace la luz en el aire
y en el sonido el color
que hay en las cosas
pero un día la lluvia lavó en su cara
las siete líneas de vida
y el rey miró en el agua
los ojos de otro Netzahualcóyotl que lo miraba
(por sus miradas pasó la vida)


mire mi causa el más feliz y fuerte,
podrá ser que (retrato de mis males)
ponga respeto a mi temprana muerte.


柔条缀繁英
拥架若深洞
是处欲清香
凭风为持送


Ja, diese Liebe gibt sich selber dem zur Stund',
Der um sie alles übergiebet;
Und wenn man sie ganz reine liebet,
Wird sie der Seele selbst zur Stütz', zum festen Grund.


Iaconìa capitan de' Soraggini,
ch'amava Ernesto più de la sua vita,
poi che gli occhi rivolse a i rai divini
onde l'anima accesa era invaghita,
e 'l vide star su gli ultimi confini,
corse precipitoso a dargli aìta
abbandonando i suoi, che mal condotti
in fuga se ne gìan sbandati e rotti.


Zvuk slyším drobit se zvonečků, zvonků,
jak slunce když zajde, den má svůj sklon;
z nich leje, perlí se stonečků, stonků,
však žádný bouřlivý ston,
však žádný vítězný tón,
jímž by se vylila ta bolest všecka,
již věky skupily nám do kolébky děcka,
jíž věky hasily jinošský žár,
sta mužných nadějí nám zvrhly v zmar.


Do uličky v levo noha má vybočí,
žádný pedant mi tam cestu nezakročí.
Aj, jaký to nález!
jaký odlesk praosudu mého
z bláta na mne outrpně se dívá,
pozdravuje druha rovněž nešťastného?
Slzí proud mi náhle s oka zplývá! –
Před rokem snad ještě pyšně jsi pokrýval
nejoutlejší nožku nejkásnější děvy!
na niž celý svět se vůkol pousmíval.
Všecka krása, sláva
polní tráva –
všecky naše myšlénky a plány, pouhé plevy!


Hört zu, ir werten cristenleut,
was dise dürr wüste bedeut,
darin wir hunger liden:
bedeut menschen gesetz fürwar,
on frucht und alle tröstung gar,
das gwissen zu befriden.


A mocněji ples ho dojímá,
A mocněji svírá ho žal,
Nad bratry tam v dálce jásá,
Jen nad vlastí pod sebou lkal.


Mint a mezőknek tündérasszonya,
Dalolva, tarka koszorút fona
Egy édesen andalgó szép leány,
Ülvén a rét zöldellő pázsitán.


Doch der Mensch in unsern Tagen
Sieht die Alter sich verkehrt:
Jugend, die schon Sorgen plagen,
Zeigt nur eisern ihren Wert.


Jsme! Žijem v díle svém, to nesmrtelnost!
Nás najdou kdys jak brouky ve jantaru,
však najdou, zdánlivou pak bezúčelnost
dle našich vyhráněných uzří tvarů.


Enthülle dich, daß ich des Strauchs mich freue,
Der Kühlung ihr gerauscht,
Und einen Kranz auf jeden Anger streue,
Wo sie den Bach belauscht.


MORN unbarr'd th' ambrosial gates of light,
Westward the raven-pinion'd Darkness flew,
The Landscape smil'd in vernal beauty bright,
And to their graves the sullen Ghosts withdrew.


Ceda a la nostra quell'etate antica,
che se fu Safo, come dicon, rara,
più casta è questa, né più dotta è quella.


Tout au plus un petit génie
Du pied éteignait un flambeau ;
Et l'art versait son harmonie
Sur la tristesse du tombeau.


Es zog dahin, dahin –
Still saß ich, rückwärts lugend;
Mir war's, als führe drin
Von dannen meine Jugend.


ولو أنَّ الهمومَ كلمْنَ جسماً
لبانَ عليَّ آثارُ الكُلومِ
لفقدِ أخٍ كفقدِ البدرِ لمَّا
تكاملَ واستوى بين النُّجومِ
تصاحَبْنَا على حُبٍّ عفيفٍ
فصار بنا إِلى وُدٍّ كريمِ
ولم يكُ شكلُه شكلي ولكنْ
جناياتُ القلوبِ على الجُسومِ
رَضِيتُ به من الدنيا نصِيباً
فصار الدهرُ فيهِ من خصومي


جَلَّ الَّذي أَطلَعَ شَمسَ الضُحى
مُشرِقَةً في جُنحِ لَيلٍ بَهيم
وَقَدَّرَ الخالَ عَلى خَدِّهِ
ذَلِكَ تَقديرُ العَزيزِ العَليم
بَدرٌ ظَنَنّا وَجهَهُ جَنَّةً
فَمَسَّنا مِنها عَذابٌ أَليم
يَنفُرُ كَالريمِ أَلا فَاِنظُروا
إِلى بَخيلٍ وَهوَ عِندي كَريم
لَمّا اِنحَنى حاجِبُهُ وَاِنثَنى
يَهُزُّ لِلعُشّاقِ قَدّاً قَويم
عَجِبتُ مِن فَرطِ ضَلالي وَقَد
بَدا لِيَ المُعوَجُّ وَالمُستَقيم
داوِ حَبيبي يا طَبيبَ الهَوى
وَخَلِّني إِنّي بِحالي عَليم
فَخَصرُهُ واهٍ وَأَجفانُهُ
مَريضَةٌ وَاللَحظُ مِنهُ سَقيم


Gli altri ornamenti, chi m'ascolta o legge
può imaginar senza ch'io 'l canti o scriva.
Quivi Demogorgon, che frena e regge
le Fate, e dà lor forza e le ne priva,
per osservata usanza e antica legge,
sempre ch'al lustro ogni quint'anno arriva,
tutte chiama a consiglio, e da l'estreme
parti del mondo le raguna insieme.


„Světy proletíme slávou,“ zpívá
Nedočkavé vojsko v šípů shonu,
„K předu! Bůh se na hrdiny dívá,
Káže věčnícýmu slávy zvonu
Na perutech cti a krásy věčné
V prostrannosti světa nekonečné
Zkrásujícým zpěvem hlásat činy,
V pocty chrám rýt šlechetnosti syny.