sempre doppo de suspirar fui vago,
e de gli occhi me son tante aque corse
che dentro, come fuori, ha Mantoa un lago.


Mais devant son corps enchanté
Nos clartés sont des ombres vaines :
L'azur frémissant de ses veines
Court au bord de son front lacté.
— Elle est l'immortelle Beauté
Faite des choses souveraines.


Teneva la sua fede per mille arre
e sì trascorso sono nel suo dire
ch'i' non potrei, volendomi, ritrarre.


Sieh dort vor dem Gehöfte, in frischer Trift gelegen,
Spricht heitern Blicks ein Landmann just über sein Kind den Segen
Und lehrt's, in Drang und Nöthen sein Herz zu Gott zu wenden
Und beten für gute Fürsten mit aufgehobnen Händen.


This unrest that thrills
With a possible joy,
All the pain that fills
Our hope till it cloy?
Wherefore this, wherefore
If all is unsure?


Pověz, u cizích proč bran,
jež jsi dobyl v bojů vřavě,
křiče hrozíš odhodlán
mně, pod tíží hrozných ran
odumřelé dávno slávě,
necítíš ty, tak se zbroje
odloživ přítele háv,
že jen hájím právo svoje?
Zpupný, zanech všeho boje,
Roderigo, krok svůj stav!


Willst du die Buße noch, die Gott gebeut, verschieben:
So schändest du sein Wort, und mußt dich selbst nicht lieben.
Ist deine Besserung nicht deiner Seele Glück?
Und wer verschiebt sein Heil gern einen Augenblick?


Stax will sich nun dem Tempel weihn?
Wozu wird er wohl brauchbar seyn?
Im Tempel Salomons wüßt' ich es doch zu sagen,
Da wär er gut, das ehrne Meer zu tragen.


Und alles, was in seinen schönsten Träumen
Das junge Herz geahnet und gesehn,
Das scheint ihm dort zu blühen und zu keimen,
Und leis' im Duft zu ihm heranzuwehn,
Und jeder sieht fern unter jenen Bäumen
Das erste Bild der frühsten Liebe gehn,
In jener Buchten Grün, in jenen Hecken
Scheint jedem dort sein Glück sich zu verstecken.


Kein flüsternder Gruß,
Kein lächelnder Kuß,
Die scherzende Lippe verstummt;
Die süße Gestalt
Nun starr und kalt
In das traurige Laken vermummt.


Und in's tiefe, stille Thal
Steigt die alte Ruhe nieder,
Nur der Heerden froh Gebrüll
Hallt vom hohen Säntis wider.
Nimmer wird die grüne Matte
Mit der Hirten Blut getränkt,
In der freien Volksgemeinde
Tagt der Landmann ungekränkt.


A filha do modesto funcionário público
dá um bruto interesse à natureza-morta
da sala pobre no subúrbi
O vestido amarelo de organdi
distribui cheiros apetitosos de carne morena
saindo do banho com sabonete barat
O ambiente parado esperava mesmo aquela vibração:
papel ordinário representando florestas com tigres,
uma Ceia onde os personagens não comem nada
a mesa com a toalha furada
a folhinha que a dona da casa segue o conselho
e o piano que eles não têm sala de visita
A menina olha longamente pro corpo dela
como se ele hoje estivesse diferente,
depois senta-se ao piano comprado a prestações
e o cachorro malandro do vizinho
toma nota dos sons com atençã


Bolesti, bolesti, zklamání, bolesti,
že tebe člověku předtucha nevěstí,
když myslí na růže, v sadech jež rozsety,
na písně rozkošné, na lesy, na květy,
když tone v moři snů, v radostné závrati,
proč kdos mu neřekne: zima se navrátí,
pobledne obloha, slunce hřát ustane,
do zvadlých kvítečků rosa víc neskane,
sníh všecko zasype, mráz všecko popálí,
zpěvavá ptáčata odletí do dáli.
Však člověk zůstane, odletět nemůže –
zbudou mu vzpomínky na štěstí, na růže?
Často nic nezbude z květů těch svěžesti,
sežloutlé lupení pod nohou zachřestí!


A osiřelá Tetka truchlila
v své samotě, a bledla víc a víc,
a oko její modré lesklo se
jak před shasnutím plamen kahance.
Tu jednou stalo se, že na večer,
když otvírala okno vysoké,
by družnou sojku k sestře vyslala,
na nebi Tetka zhlédla hvězdu svou!
Vzduch oteplil se náhle zázrakem,
a vlahé větry lesem zatřásly,
a zvuky jako záchvěj stříbrných
a zlatých strun se nocí linuly,
a světlo kouzelné se šířilo
z té hvězdy zelenavě hořící,
a v jejím blesku jinoch zjevil se,
tak krásný, jak jej ve snu vídala.


Desde el edificio más grande que encontré
abro mis brazos y me dejo caer.
El viento en el rostro me recuerda
que tus manos me han acariciado.
La velocidad con la que viajo
es el ritmo de mi corazón desesperado.
Y el encuentro con el pavimento
será igual al momento de tu partida.


وَآلِفَةٍ لِلخِدرِ ظاهِرَةِ التُّقَى
لأُسرَتِها في عامِرٍ ما تَمَنَّتِ
تَحِلُّ بِنَجدٍ مَنزِلاً حَلَّتِ العُلا
بِهِ فاِستَقَرَّتْ عِندَهُ وَاطمأَنَّتِ
تَذَكَّرتُها وَالرَّكبُ مُغفٍ وَساهِرٌ
وَهاجَ مَطاياهُم حَنيني فَحَنَّتِ
وَهَبَّ صِحابي واجِمِينَ وَكُلُّهُم
يَقولُ أَلا لِلَّهِ نَفسٌ تَعَنَّتِ
إِذا حَدَرَ الصُّبحُ اللِّثامَ تَأَوَّهَتْ
وَإِن نَشَرَ اللَّيلُ الجَناحَ أَرَنَّتِ
وَلَسنا نَراها تَستَفيقُ مِنَ الهَوى
لَها الخَيرُ ماذا أَضمَرَتْ وَأَجَنَّتِ
تَهيمُ إِذا ريحُ الصَّبا نَسَمَتْ لَها
بِنَجدٍ أَو الأَيكِيَّةُ الوُرقُ غَنَّتِ
وَتَصبو إِلى لَيلى وَقَد شَطَّتِ النَّوَى
وَمِن أَجلِها حَنَّتْ وَرَنَّتْ وَأَنَّتِ
مِنَ البِيضِ لا تَزدادُ إِلّا تَجَنِّياً
عَلينا وَلَولا بُخلُها ما تَجَنَّتِ
تَضِنُّ بِما نَبغي لِظَنٍّ تُسيئُهُ
أَلا ساءَ ما ظَنَّت بِنا حينَ ضَنَّتِ


Die Muhme, die saß beim Feuer
Und wärmte sich am Kamin,
Es flackert' und sprüht' das Feuer,
Hell über die Stube es schien.


Daß auß Menschen werden Wölffe, bringt zu glauben nicht beschwerden;
Siht man nicht, das auß den Deutschen dieser Zeit Frantzosen werden?


Alas! ye yield me no delight,
In sighs I waste the day,
In tears consume the tedious night,
For Strephon is away.


O süßigkeit der stimmen!
Wie pfeiffens also rein!
Im lufft wie lieblich schwimmen/
Die flügend psälterlein:
Wie zierlich thuts erschallen
Im krauß- vnd holen holtz?
Wil mirs ja bas gefallen
Als alle music stoltz.


Aber golden und rein siehst du der Heimath
Sterne leuchten! O Seele! bis zum Hinflug
Dir dein Genius winkt, weil' auf dem lichten
Gipfel der Hoffnung.«


So bliebt ihr Freund' uns auch zurück,
Weil Stillstand euch gefiel;
Ihr suchtet euch ein andres Glück,
Ein andres Lebensziel.


Před zjevem zářným ve věků prodlení
kamenný klečím, šeptaje modlení.


Pod hradem dole staveníčko milé –
kněžnina lázeň na řece;
viděla jsem kněžnu tváři ušlechtilé,
ve stříbroskvoucím oblece.


Er wirt sehen groß glück vnd heyl
vber Isral,
Des HERREN gunst wirt jm zu theyl
mit freuden viel,
Daß Er sein gschlecht zu kindeskind
sein lebtag sind,
so wirt jn Gott erhalten.


Oči starcovy se pnuly
Na jinošské jaré tváři;
– „Jak?“ – dí – „ty zde pobluzuješ
Chladem pod severní záři?
V zámořské což vlasti lůně
Srdce tvé si nehovilo,
Že v seversko pustochladné
Toužení tvé zabloudilo?
Zde se nerdí růže jarní,
Mrtvou zem jen sníh pokrývá;
Zde slavíků nezní lkání,
Vír tu hlukem poušť provívá.
Vrať se zpět! Kde domov kyne,
Květou věnce tvé mladosti!
Domácnost, přátelství, láska
Jiné poskytnou blahosti.
K žití vrať se uvyklému,
K břehu spěj opuštěnému;
Smutnéť je zde přebývání
Srdci osamotnělému!
Vím, co tebe k harfě vábí,
Ducha tvého znám želání;
Důkazem-li však již vůle
Vznešeného povolání?“ –


Proto k vám bývám přísnější,
nežli hoch v zlatém kabátku –
Nuž pro dnes dosť, mé ovečky,
zítra stkám novou pohádku!


Der Abend trägt die Dinge fort,
Damit die Herzen näher zueinander rücken.
Noch die Nacht hat einen glühenden Faden, der uns leuchtet,
Keine Dunkelheit trägt dich aus meinem Aug'.


Halottam elhagyván, keresd az élőket,
Hív Múzsa! s ezek közt a jeles költőket;
S szólítván egyenként és köszöntvén őket,
Óhajts mindnyájoknak boldogabb időket!


So suche dir in allen Fällen
Den Tod oft, lebhaft, vorzustellen;
So wirst du ihn nicht zitternd scheun;
So wird er dir ein Trost in Klagen,
Ein weiser Freund in guten Tagen,
Ein Schild in der Versuchung sein.


Szabadság! Csak Te vagy szivem szerelme!
Kötelesség! Tevéled harcra kelve,
Enyém lesz még a diadal!
Legyőzlek! Részem lesz a hatalomban!
S az űrt, ha undok életed kilobban,
Betölti boldog riadal.


cantano le campane con onde e volate di suoni
da la città su' poggi lontanamente verdi!


Was that dir, Thor, dein Vaterland?
Dein spott' ich, glüht dein Herz dir nicht
Bey seines Namens Schall!


Zu große Schatzung stört der Unterthanen Fleiß,
Und Dürftigkeit benimmt den Muth;
Drum spart und denkt, es sei der Unterthanen Blut
Ein edler Opfer, als ihr Schweiß.


Tú convertiste la flama egehe(n)la,
en la cual grandes tiempos ha que ardía,
en mansa calma, tranquila e serena,
e mi grave langor en alegría


Das vierte war ein weisses Kleid,
Ein Sinnbild der Gerechtigkeit,
Mit Christi Werken ausgesticket;
Das gab ein Vater anzuziehn,
Der Sohn warf seinen Kittel hin,
Der ganz mit Flicken zugestücket;
Und wie es schien, fing dieser an:
Wohl, wenn ich mich so kleiden kann.


S eltünik a leányzó -,
Helyén egy második
Biborpiros sebekkel
Mint rém. magaskodik.


Žel, z Ráje vyhnaný zde v Skutečnosti žiju,
a s nostalgií zlou Vás pouze vzpomínám,
když na obloze snění, čarokrásný klam,
se občas zjevíte v mém teskném exiliu,
tak příliš podobny jen fata morganám!


Já další práce jsem ho zbavila
a podala jsem knížku doktorovi,
On ani okem na mne nepohled’
a jako děcku rozumný když hoví
svou rukou pevnou mlčky péro zved’
a dlouho psal. – – Ó, hněv mne posud jímá,
když jeho písmo vidím před očima. –
Vytrhnu z knihy lístek ten a jím
uhaslé dříví v kamnech podpálím!


Subid sin miedo ¡ay, dulces pensamientos!
al mismo sol, pues la esperanza os guía;
que el pájaro, donde es pequeño el día,
dispone el vuelo a penetrar los vientos.


Ihr Leuchten zeigt die Stunde,
Mich selber zeigt ihr Licht;
Mag auch das Wissen fehlen,
Fehlt nur die Weisheit nicht!


...las nubes coloradas,
al tramontar del sol bordadas de oro.


New pleasure fills the hero's breast, to find
Such beauty, love, and stedfast virtue join'd.
A thousand kind transporting things he said,
A thousand vows of lasting passion made:
Then for a rich habiliment of war
He sent, and dress'd himself the smiling fair.


Auf die Worte der Beschwörung
Stiegst du zögernd aus der Gruft;
Jetzt erst faßt dich die Zerstörung ––
Schatten taugt nicht Himmelsluft.


Jer, Barátom! harmadiknak
Hozd elő bőlcs Sandered:
Higyj nekem, magyarjainknak
Véle kedvét megnyered.


¿Qué no te ahogues tú, qué no te corras,
bufonazo de fábulas y chistes,
tal, que ni con los pésames te ahorras?


Terekek szünetlen övöltnek vala,
Nagy sokféle nyelven bészólnak vala:
Magyarul, németöl, tótul, olaszul,
Lengyelöl, deákul és vad oláhul.


Wolt ihr kein Cläußgen bauen lassen
Darein ich mich versperren kan,
So hetzt die Kinder auff der Strassen
Mit Hund und Katzen auff mich an,
Und legt mir alle Nahmen zu,
Biß ich nicht mehr so närrisch thu.


Ty, vlídný Hospodáři, z jehož dlaní
přichází milost dařící,
dej, v hodinu ať svého tady zrání
ne koukolem, však tvou jsem pšenicí!


Und das erhört die Königin,
Die auf dem Bette lag.
»O höret edler Herre,
Was ist des Wächters Klag,
Wie ihm die Nacht doch hätt gethan,
Ich fürcht, daß unsre Tochter,
Die hab nicht recht gethan.«


Fogarason egyedül
megtanultam görögül.


palabras y más palabras
lo que queda de mirar
con los ojos del silencio

papeles viejos
papeles viejos llenos de luz
lo que queda de mirar
con los ojos del silencio

papeles viejos
papeles viejos llenos de luz


Nem érzi most az ősznek
Mosolygó örömit;
Beteg lesz, végre meghal...
És élte oly rövid!...


Ja Schatz, die wilde Rebe weint
Es lacht die Turteltaube.
Rukukukuku, Rukukukuku
Hast du kein Glas, so trink aus dem Schuh.


Auf der Burg haus' ich am Berge,
Unter mir der blaue See,
Höre nächtlich Koboldzwerge,
Täglich Adler aus der Höh',
Und die grauen Ahnenbilder
Sind mir Stubenkameraden,
Wappentruh' und Eisenschilder
Sofa mir und Kleiderladen.


Wer auf der Straße räsoniert,
Wird unverzüglich füsiliert;
Das Räsonieren durch Gebärden
Soll gleichfalls hart bestrafet werden.


Oft has thy Genius rouz'd us hence
With Elevated Song,
Bid us renounce this World of Sence,
Bid us divide th' Immortal Prize
With the Seraphick Throng:
"Knowledge and Love make Spirits blest,
" Knowledge their Food and Love their Rest;
But Flesh, the unmanageable Beast,
Resists the Pity of thine Eyes
And Musick of thy Tongue.
Then let the Worms of groveling Mind
Round the short Joys of Earthy Kind
In restless Windings Roam;
hath an ample Orb of Soul,
Where shining Worlds of Knowledge roll,
Where Love the Center and the Pole
Compleats the Heaven at Home.


Ó, jak to dávno jest! Teď je tu zase sám,
jen s vdovou, dcerou svou tu žije osamělý,
vnučky se provdaly a roky rychle spěly,
a život minulý se zdál být sen a klam...


Mas yo disculpo tal atrevimiento,
si con lo que ella muerde de tus obras
la boca, lengua y dientes enriquece.


Du trauerst treues Volk,
Das Sie geliebt,
Um dich hat sie so oft getrauert,
Als dich die Übermacht umlagert.
Ich sah die Thränen fließen,
Als Sie an unserm Meeresstrande weilte,
Mit mildem Blick die wilden Wogen zwang,
Daß sie sich demuthsvoll zu ihren Füßen legten;
Ich kam von Preußens meerbestürmter Küste,
Und wollte Ihr des Bernsteins goldne Perlen bringen,
Die dort das Meer auf ihrer Tritte Spur,
Auf die verlassnen Wege,
Die einst von Ihr betreten grünten,
An jedem Morgen reichlich streut.
Jetzt fühle ich,
Da meine Thränen an den Perlen glänzen,
Der alten Fabelsage innre Wahrheit,
Daß jene Perlen Thränen sind der Meeresgeister,
Die ahnend großes Unheil uns verkünden.


Nim/ Edles Paar/ nim hin die Flammen meiner Jugend/
das blitzlen meiner blüht/ den sporen hoher tugend/
der mich trieb Himmel-an/ und riß den muntern Muht
aus staub und asche fort nach jener klaren gluht
selbst aus und über uns. Frau Fräue spielt hierinnen/
die feine Vene die/ die stärkste der Göttinnen/
der frohen fräuerei und liebe stifterin/
die Rohm von uns geraubt. Die Vene/ die den sinn
natürlich rege macht/ wil so ihr ziel erreichen.
Drauf sol die Geistliche durch-hin ein kreutze streichen
und tämmen die natur. Wann dieses wird geschehn/
wird Vene selbsten sich durch sich gekreutzigt sehn.
So steigt durch staffeln auf ein Geist/ der feuer fühlet/
und trift das augen-märk/ darnach er klüglich zielet/
zur wahren Himmels-burg. So steig' ich auch gemach
nach meinem zwekke zu/ ans klahre sternen-dach.
So schlägt in heisser brunst die keusche liebes-flamme
gespitzigt über sich/ als jener gluhten Amme;
und wil von Eurer gunst indes sein angeblikt/
bis sie inkünftig mehr/ ja himmels-strahlen schikt/
die über-weltlich seind. Herr Möller/ dem zu ehren/
zu preiß und rühm sich lässt so mancher Dichter hören/
weil ihre süße kunst Er unvergleichlich liebt/
und aller Wissenschaft so milde günste giebt;
geruhet doch auch hier ein wenig gunst zu schenken
und ein geneugtes aug' auf diese Gluht zu lenken/
die dan viel glühender wird flammen/ als sie pflägt/
wan sich durch eure gunst ihr himmels-blitz bewägt.
Herr Morian/ der sich mit spiel- und singe-künsten
bei seiner muß' ergetzt/ und hält in milden günsten
der hohen Geister witz/ der wolle dieser Gluht
durch süßes seiten-spiel auch geben seel und muht/
wie er dan löblich pflegt. Dis sol mir sein ein zeuchen
der höchsten Freundesgunst. und dafür wil ich reichen
so manchen träuen dank/ so manches süße lied/
so manches zukker-wort/ das hin zur Nach-welt zieht/
und ewig bleiben sol mit ihrem hohen ruhme;
so lang in keuscher schahm die rohte rosen-bluhme
im liljen-bette glüht; so lang ein Sommer gläntzt;
so lang es herbsten wird; so lang es wintert/ lentzt:


雨馀空翠晓濛濛
有客骑驴落木中
满目好山行不尽
溪猿啼断石楠风


青松作门扉
白石横几榻
何人叩隐居
秋林卧荒栅


Kdes viděl prvně, mistře, rci mi,
těch velkých očí svůdnou tmu,
to kouzlo, jež chví v každé řase,
že když v ně člověk zadívá se,
vzlet, teplo cítí jarních dnů?


Was ist der sogenannte Geist?


فتوحُك رَدَّتْ بَهجةَ المُلكِ سَرمَدَا
وأنتَ حُسامُ اللهِ فَلَّ بِكَ العِدا
يُحدِّثُ عنكَ المَشرَفيُّ مجرَّداً
ويُثني عليك السَّمهريُّ مُسَدَّدا
أعادَ وأبدى الفتحُ منك مُعوَّداً
قِراعَ العِدا جارٍ على ما تعوَّدا
ومُمطرُ أرضِ الرُّومِ من دَمِ أهلِها
سَحاباً إذا رَوَّى الثَّرى منه أحمدَا
تخالفَ فعلُ الغَيثِ منه فكلَّما
بَدا العُودُ مُخْضرّاً ثناه مُورَدَّا
سَرى مُخلِقاً في اللهِ دِيباجَ وجهِه
فذبَّ عن الإسلامِ حتى تجدَّدا
يُفلِّقُ بالضَّربِ التَّريكَ وما حَوى
ويَخرُقُ بالطَّعْنِِ الدَّلاصَ المُسرَّدا
فيا لكَ من يومٍ أحرَّ عليهِمُ
وأندَى على الدِّينِ الحنيفِ وأبرَدا
وربَّ مُحلًّى بالكواكبِ شاخصٍ
شخَصْتَ إليه فانمحى وتأبَّدا
فأعطاك ما تَهوى وقَلَّدَ أمرَه
نجومَ قَنَاً أضحى بهنَّ مُقلَّدا
مثَلْتَ له في مِثلِ أركانِ طَوْدِهِ
وأسطَرْتَ فيه الجَلْمَدَ الصَّلْدَ جَلمَدا
وَصَدْرٍ وراءَ السَّابريِّ خَرَقْتَه
فكان ثِقافَ الرُّمحِ لمَّا تأوَّدا
وأبيضَ رَقراقِ السَّوابغِ أرهجَتْ
سَنابِكُه حتى ثَنا الجوَّ أَربدا
تَتابعَ يَهفُو فوقَه كلُّ طائرٍ
إذا صافَحَتْه راحةُ الرَّاحِ غرَّدا
وأشرقَ في رَأْدِ الضُّحى فكأنما
تُلاعِبُ منه الشَّمسُ صَرْحاً ممرَّدا
يَزُفُّ نجوماً ليسَ يمنعُ ضوءَها
تكاثُفُ ليلِ النَّقْعِ أن يتوقَّدا
إذا ما رأتْهُنَّ البَطارقُ أنحُساً
رآهنَّ مُجْتاحُ البطارقِ أسعُدا
صَدَعْتَ ببرقِ البِيضِ صَدرَ عَجاجَةٍ
وقد أبرقَ المِقدارُ فيه وأرعَدا
وأُبتَ وقد أشرَبْتَ ساحتَه دماً
كأنك أشرقْتَ الأسِنَّةَ عَسْجَدا
لقد لَبِسَ الإسلامُ شَرقاً ومغرِباً
بسيفِ ابنِ عبدِ اللهِ ظِلاًّ مُمدَّدا
ثَنى الخَيلَ عن ماءِ الفُراتِ صَوادراً
فكان لها وِردُ الخَليجَيْنِ مَوْرِدا
يَطيرُ على أرباضِ خَرْشنةٍ بها
لوافحُ يَهتِكْنَ المُنيفَ المشيَّدا
حَريقاً يُغَشِّي الجُدْرَ حتَّى كأنما
لبِسْنَ حَبيرَ الوَشْيِ مَثْنىً ومَوحِدا
إذا الغَرَضُ المنصوبُ باتَ مُعَصفراً
بطائرِ سهمٍ منه أصبحَ أسوَدا
فباتَ على البُرجِ المُطِلِّ كأنَّما
يُلاحِظُ منه فَرْقداً ثمَّ فرقدا
وبثَّ السَّرايا حولها فتفرَّقَتْ
كما بثَّتِ الرِّيحُ الحَيا فتبدَّدا
فباتَ مُغِذَاً في السِّلاحِ ومُوجِفاً
مُغِيراً عليهم في البلادِ ومُنجِدا
يؤانِسُ منهم كلَّ ليثِ حَفيظَةٍ
على الطِّرفِ وحشيَّ الشَّمائلِ أغيَدا
كأنَّ رماحَ الخَطِّ حولَ بيوتِهِم
على صَهَواتِ الخيلِ دُرّاً مُبَدَّدا
عَرَضْتَ على الِبيضِ الرِّقاقِ أُسُودَهم
وسُقْتَ المَها حُوّاً إليها وسُهَّدا
وقوَّمْتَ منهم جانباً لظُهورِهم
وأشرَفْتَهم بالمشرفيَّةِ مُنشِدا
وأوردْتَ حَدَّ السَّيفِ قِمَّةَ لاوُنٍ
لتمزُجَ فيه سُورةَ البأسِ بالنَّدى
أتاكَ يَهُزُّ الرَّوعُ أعضاءَ جِسمهِ
كما هزَّ بالأمسِ الحُسامَ المُهنَّدا
يَغُضُّ لدَيكَ الرُّعْبُ أجفانَ عَيْنِه
فإنْ هَمَّ أن يستغرِقَ اللَّحْظَ أرعدَا
وربَّ حديدِ اللَّفظِ واللَّحظِ منهمُ
مثَلْتَ له فارتدَّ أخرسَ أرمَدا
ذَعَرْتَهُمُ غَزواً دِراكاً فأصبحوا
على البُعْدِ خَفَّاقَ الحشا ومُسهَّدا
يَظُنُّونَ غَربيَّ السحابِ كتيبةً
تُشَرِّقُ والبرقَ الشآميَّ مِطْرَدا
إذا الدولةُ الغَرَّاءُ سمَّتْكَ سيفَها
لتُبْهَجَ سمَّاكَ الهُدى ناصرَ الهُدى
ليَهْنِكَ أنَّ الرومَ ذَلَّ عزيزُها
فصارتْ مواليها بِعزِّكَ أعبُدا
إذا قيلَ سيفُ الدولةِ اهتزَّ عرشُها
وخَرَّتْ رُكوعاً عندَ ذاكَ وسُجَّدا


Na tribuně císař Sigmund v ústroj jáhna oděn sedí,
tygří oko z liščí tváře do ohně a kouře hledí.


Zertret ich ihn? Zuend ist di gefahr?
Wi aber Wi? Was werd ich, Ach! gewahr?
Lebt noch die haut? kan sich ein band noch rühren?
Es wil den hals noch schädlicher umschnüren.


Et s'il le veut, la Comédie
Sourit au Drame son voisin,
Et montre, danseuse étourdie,
Son front couronné de raisin !


Templado, pula en la maestra mano
el generoso pájaro su pluma,
o tan mudo en la alcándara, que en vano
aun desmentir al cascabel presuma;
tascando haga el freno de oro, cano,
del caballo andaluz la ociosa espuma;
gima el lebrel en el cordón de seda,
y al cuerno, al fin, la cítara suceda.


صَريعُ هَوىً تُغاديهِ الهُمومُ
بِنَيسابورَ لَيسَ لَهُ حَميمُ
غَريبٌ لَيسَ يُؤنِسُهُ قَريبٌ
وَلا يَأوي لِغُربَتِهِ رَحيمُ
مُقيمٌ في دِيارِ نَوىً شَطونٍ
يُشافِهُهُ بِها كَمَدٌ مُقيمُ
يَمُدُّ زِمامَهُ طَمَعٌ مُقيمٌ
تَدَرَّعَ ثَوبَهُ رَجُلٌ عَديمُ
رَجاءٌ ما يُقابِلُهُ رَجاءٌ
هُوَ اليَأسُ الَّذي عُقباهُ شومُ
فَلا عَجَبٌ وَإِن كَظَّت رِكابي
بِأَرضٍ طارَ طائِرُها المَشومُ
فَقَد فارَقتُ بِالغَربِيِّ داراً
بِأَرضِ الشامِ حَفَّ بِها النَعيمُ
هِيَ الوَطَنُ الَّذي فارَقتُ فيهِ
وَفارَقَني المُساعِدُ وَالنَديمُ
وَكُنتُ بِها المُمَنَّعُ غَيرَ وَغدٍ
وَلا نَكدٍ إِذا حَلَّ العَظيمُ
فَإِن أَكُ قَد حَلَلتُ بِدارِ هونِ
صَبَوتُ بِها فَقَد يَصبو الحَليمُ
أَلومُكَ لا أَلومُ سِواكَ دَهراً
قَضى لي بِالَّذي يَقضي سَدومُ
إِذا أَنا لَم أَلُم عَثَراتِ دَهرٍ
أُصِبتُ بِها الغَداةَ فَمَن أَلومُ
وَفي الدُنيا غِنىً لَم أَنبُ عَنهُ
وَلَكِن لَيسَ في الدُنيا كَريمُ


A je mi, jak by roztávaly ledy,
a do dálky mne volal měkký hlas,
se sliby, že se sejdem naposledy,
že dlouhá leta zastavil se čas...


Los ámbitos perfuma de la estancia
con perfumes de exótica fragancia
un corimbo de flores de Malati,


Und mal' in Liedern, die kein Licht beneiden,
Des Feuers Schönheit, das dich ewig stärke.


Ich kreise um Gott, um den uralten Turm,
und ich kreise jahrtausendelang;
und ich weiß noch nicht: bin ich ein Falke, ein Sturm
oder ein großer Gesang.


V mých skráních neřestí je zdroj,
v mých ňadrech hříchů skrýš;
jsem ďábel v králi uvězněn –
ó, světče, odpustiž!...“


Dnes bludný poutník, vyhnanec jsem vlasti
a krok můj vázne překročit tu mez:
již zítra na cizí zem hlavu klásti,
tvým dítětem být ještě teď jen, dnes!


A zase jenom člověk
si blaho pojistí:
svět těžce zoufající
svou krví očistí.


绿树阴浓夏日长
楼台倒影入池塘
水精帘动微风起
满架蔷薇一院香


Escribo
en defensa del reino
del hombre y su justicia. Pido
la paz
y la palabra. He dicho
«silencio»,
«sombra»,
«vacío»
etcétera.
Digo
«del hombre y su justicia»,
«océano pacífico»,
lo que me dejan.
                 Pido
la paz y la palabra.


Aber schöner sind die Eichenwälder,
Wo ich einst mit meiner Lina gieng;
Wo das Abendlied der Nachtigallen
An geweihter Grotte uns umfieng;


Покорилася вся мысль моя
Я по смерть уже твоя,
Вспламенилася холодна кровь,
Сердце чувствуетъ любовКакъ мой умь еще не сталъ быть столь страстень,
Какъ мой гордой духъ не былъ подвластенъ,
Жизнь не мнила премѣнить
И не чаяла любитТы слыхалъ мою всегдашню рѣчь:
Прежде рѣки будутъ течь
Ко источникамъ своимъ назадъ,
Нежель мя плѣнитъ чей взглядРѣкь вода такъ льется, какъ лилася,
А моя свобода отнялася,
Премѣнился ужъ весь мой нравъ,
И желаніе забавУжъ лишилася на вѣки всѣхъ
Прежнихъ я своихъ утѣхъ,
Безъ любови вѣкъ, какъ сонъ течетъ
И веселья въ жизни нѣтЯ теперь прямую жизнь узнала,
Ахъ я всѣ тѣ лѣта потеряла,
Какъ не слытела сего въ крови
И жила я безъ любв


Dieses muß ich auch gestehn,
Weil ich itzt zu ihr darff gehn,
Ach wie lang ist mir die Zeit
Worden in der Einsamkeit.


Klučíky mu dáme v malé ručky,
by měl pěkný hlas
a se neulekli křestní hosté,
však až mladý panko povyroste,
tučné chytíme mu pozabúčky –
křepeličky zas.


et all'incontro vuol che 'l re prometta,
ch'ove egli vinto ne la pugna sia,
Bireno in libertà subito metta,
e che lo lasci andare alla sua via.
Il fante al re fa l'imbasciata in fretta:
ma quel, che né virtù né cortesia
conobbe mai, drizzò tutto il suo intento
alla fraude, all'inganno, al tradimento.


Проща В последний раз жестоко
Я обманул твои мечты…
Мое раскаянье глубоко
Затем, что мне простила ты…
Когда бы ты, как прежде было,
О муках сердца своего
В своем посланьи говорила, —
Я не сказал бы ничего…
Но эти строки про?сты, кратки,
Влекут меня, как всякий раз,
Решить лазурные загадки
Твоих неотразимых глаз…


Terriblemente pálida a tu lecho
te llevé y vi, por la hemorragia rojos
tus labios mustios; tus abiertos ojos
grandes y ascuosos, fijos en el techo


栖真必是朱痴后
结宇元因法善孙
人在地灵治病速
山村讨药夜敲门


Soavi risse, e languidi lamenti,
E 'nterrotti sospir rinovin spesso,
Quasi cote amorosa, i desir lenti.


Lyánka! útat szerelmemnek
nyiss már egyszer szívedbe;
adgy helyt, kérlek, kérésemnek,
(fogadgy szeretetedbe.)
Ím’! e’ szív
hozzád hív.


Du bist, wie die Menschen alle,
Angesteckt mit Sündengift,
Welches Adam mit dem Falle
Samt der Schlangen hat gestift't;
Aber so du kehrst zu Gott
Und dich besserst, hats nicht Not!
Set getrost! Gott wird dein Flehen
Und Abbitten nicht verschmähen.


Eiffert seinem Leben nach,
Gott wird ewer Vngemach
Vnd das Wasser ewrer Zähren
Stets in Freuden-Wein verkehren.


Pénzét, ha jár, megkapja majd a kém,
de megkapja-e az ország, mi járna
azért mit lát a magyar földtekén:
lehull-e már a Nep megfigyelt járma?


...Te quiero mucho. Anoche, parado en una esquina,
te vi llegar... Y como si fuese un colegial,
temblé cual si me dieran sabrosa golosina...
—Yo estaba junto a un viejo farol municipal.
Recuerdo los detalles, cualquier simple detalle
de aquel minuto: como si fuese un chimpancé,
la sombra de un mendigo bailaba por la calle,
gimió una puerta, un chico dio a un gato un puntapié...
Y tú pasaste... Y viendo que tú ni a mí volviste
la luz de tu mirada jarifa como un sol,
me puse más que triste, tan hondamente triste,
¡que allí me dieron ganas de ahorcarme del farol!...


Ma, poi ch'io fossi alquanto risentito,
dalla cima persino alla radice
ti conteria mie pene a dito a dito;


Na chvíli jsem-li na hoře,
po valném těkám obzoře,
zřím hvězdy putující,
mlh víry s vlasaticí,
zřím v moře věčných změn
a v boj a sten.


Ku blankytu s písní jara
skřivánek se nesl v letu:
s modrých výšin v naše luhy
zavítal k nám z jiných světů
outlý, jasný hosť.


‒ « Oh ! J'ai peur, nous avons perdu la route ;
Paul, ce bois est mal famé ! Chut, écoute… »


Ich bin mein Lebtag ein »Wilder« gewesen
Und habe »gehört« und habe »gelesen«,
Und schlug ich auch manches in den Wind,
Fürs Wesen war ich nicht taub und blind.


Ihr Vöglein, die ihr in Freiheit,
O singet den Menschen nichts vor:
Die Menschen sind schlechte Verwandte!
So sangen die Vöglein im Chor!


Er lebt, und alle Welten beseliget
Sein Nam', überwindet die Hölle, giebt sanften Tod!
Von der Welt verkannt, wir sehn ihn einst
In Wolken wiederkommen!


蘼芜嘉种列群芳
禦湿前推药品良
时摘嫩草烹赐茗
更从云脚发清香


Tu mi bylo, jakoby šum hájový,
Jakby ptáků písně na mne žalovaly,
Jakby se mne les a ptáci smutně ptali:
„Proč tys krátký zničil život mechový?“ –


La plebe está en el circo. gritando enfurecida.
La sangre de las fieras que acaban de verter,
de hienas, leopardos, panteras y leones
no logra la apatía de su ánimo vencer.
De pronto rasga el aire sonido de trompetas.
De aquella escena ansiada por fin podrán gozar
—Cristianos a las fieras, reclaman alocados
y miran a las puertas que empiezan a girar.
Un grupo de cristianos avanza por la arena.
Se ponen de rodillas. Comienzan a cantar
a un Dios piadoso y fuerte, sereno, omnipotente
que por amor del hombre dejóse atormentar.
Amor cantan sus bocas, virtudes y deberes.
Todos somos hermanos. ¿Por qué ese odio feroz?
Sus bienes los comparten. Se ayudan y consuelan
y en lugar de respeto, despiertan el rencor.
La gruesa jaula se abre. Es un león hambriento
y avanza sobre el grupo que no huye de él.
Cuanto más se le acerca, más rezan y bendicen
a los espectadores que impávidos los ven.
Un cristiano se alza. Es un joven robusto
que extendiendo sus brazos recordando la cruz
y elevando su grito, mientras le anega el llanto
dice al pueblo romano sus palabras de luz:
—¡Por vosotros mi sangre, por vosotros, romanos,
para que en vuestro pecho nunca el odio se dé,
para que los esclavos sean vuestros hermanos
y en vuestra alma quiera Dios encender la fe!
Un rugido de ira lanza el pueblo romano.
¿Quién es aquel impío para poder hablar?
¡Ha insultado a los dioses! Alzan todos la mano,
le maldicen, le ofenden. ¡Qué locura es amar!
En un salto gigante se ha lanzado la fiera
contra su pecho noble que empieza a devorar.
Ríe la turba impía; él está destrozado.
Corre su sangre pura sobre aquel muladar.
Tres leonas gigantes como flechas se lanzan
sobre el grupo de esclavos que inmolándose está
y arremetiendo fieras, para saciar su hambre
van devorando cuerpos, su singular manjar.
Al final del estrago solo una niña queda.
Ha cantado y rezado, inconsciente sin ver
que las fieras saciadas, no querían tocarla
y que sola quedaba en el túmulo aquel.
Como las fieras pasan sin rozar a la niña
un gladiador romano desciende al callejón.
Se dirige a la arena, dispuesto a la matanza
de la débil cristiana que no cede al error.
—¡Que mueran todos ellos! ¡Muera también la
niña!
Grita el pueblo romano. Quiere mayor placer.
La niña ve querubes que descienden al suelo
y se llevan las almas al celestial edén.
La niña les sonríe y mira agradecida.
Dentro de poco ella también podrá volar
al cielo donde fueron ya todos sus hermanos,
hacia el descanso eterno. ¡Qué dulce reposar!
— Hunde tu espada fuerte sobre mi cuerpo débil.
Por ti daré la vida, por ti y por los demás,
para que no os devore el odio en vuestra frente
y al fin todos hermanos tengáis la ansiada paz.
El gladiador vacila. Aquella humilde niña
le había demostrado su error, su loco afán.
Se siente tan culpable que el brazo no obedece.
No quiere dar el golpe que le ha de traspasar.
Un clamor de disgusto se eleva en las tribunas.
Le reclaman la muerte que se negaba a dar
y avergonzado y triste gruesas lágrimas vierte.
Mirando está a la niña que reza sin cesar.
—¡Criminales, canallas!, grita el fuerte romano.
¿A una niña inocente tendré yo que inmolar?
Sois peores que fieras, despiadados, malditos.
Bajad vosotros mismos, conmigo aquí a luchar.
El coraje y el odio corre por las tribunas.
Piden la muerte de ambos. Los patricios también
y el Pretor da la orden de que se abran las jaulas
de los cuatro leones que con más hambre estén.
Se han abierto las jaulas, los leones se acercan.
El gladiador romano trata de defender
con su cuerpo a la niña que le anima y conforta,
rezando al Padre Eterno que le done la fe.
Los leones atacan por los cuatro costados.
Al león que de frente imponente saltó
le acuchilla en el vientre y al segundo entretiene
con la red que a sus fauces como trampa arrojó.
Pero en vano, entretanto los leones restantes
saltan sobre la niña y una herida mortal
se desgrana en su frene como rosa marchita,
deshojada en el circo de la Roma imperial.
El gladiador se vuelve. A sus pies ha expirado
la inocente chiquilla, blanca flor celestial
y un perfume de rosas, esparcido en el aire
se ha extendido hasta el cielo, donde va a reposar.
Los leones acechan. El descuido le pierde
y se lanzan enormes con sus garras sobre él,
destrozando sus muslos y tendones calientes.
En un charco de sangre muere el valiente aquel.
Los aplausos retumban en el circo romano
y en señal de alegría con gran admiración
hay aplauden las turbas la esplendidez augusta
del Pretor que dio a Roma la excelente función.


Te voltál Bánk, a vesztes, hallgatag,
Kit a halál elért még életébe’,
Búját, keservét érezted magad,
Elfojtott szenvedély lángjában égve.
Hallhattad, hány kis embert éljeneznek:
De büszke búdat némán rejtegetted...


Végre halál ha megtalál,
Bátorétsad szolgádat,
Éltem folyta, gonosz volta,
Mert rossz, kérjed fiadat.


Zalétej, ó zalétej tam zhusta,
básníkům kde v zoru světlo vzrůstá;
kde se množí spasitelná víra,
jejíž vlivem záhubný blud zmírá,
kde se tuží k Bohu, k lidem láska,
nepřemožná, nerozborná páska.


سالت الحب عن خالٍ مقيمٍ
بذيل الثغر زاد به التهابي
فقال وقد تبسم عن جمانٍ
عبيدٌ حارسٌ صافي الرضاب


阖闾城见古荒丘
云里钟声满寺楼
白虎金晶人不见
昔曾雄据此山头


Doch die Seraphim, einst unserer Pilgerschaft
Zu Geleitern gesellt, senkten den Psalterton
Oft zum Lispel der Wehmut,
Blickten seitwärts, und weineten.


Bethräne mit Sehnen was Ubels verübet/
Fall deme zu Füssen der Sünde vergiebet!
Eyfriges Ruffen und gläubiges Hoffen
Hält dir die Pforte der Himmels-Burg offen.
Tenor


أكثر الناسِ إذا جرَّ
بتَ جُهّالٌ وهوجُ
فاعتصم أنتَ برشدِ
ودعِ الناسَ تموجُ


短褐离披紫凤图
非扬非墨亦非儒
独怜后辈欺前辈
自笑今吾即故吾


Morgen durch die grünen Thäler
Streifen wir mit neuer Lust!
Morgen in die heitern Schenken
Werden wir die Schritte lenken,
Da wird helle Kopf und Brust!


Mlíkařka denně do Prahy jezdí,
A jen dobré mléko, jak praví, vozí.
Leč právě ho jednou v noci bryndala,
A komise ji při tom tu natrefila.
Tu vzdychne si smutně a z hluboka:
„Sotva to kdo zkusí a už malér má!
To musela komise zrovna sem vlízt,
[Že chtěla dnes přijít, mohla mi dřív říct!“]


Tanto è ch´assenzo e fele e rodo e suggo,
ch´omai di lor mi pasco e mi nodrisco,
e son sì avezzo al foco, ond´io mi struggo,
che volontariamente ardo e languisco.


Quién se pone a sí mismo
como señor de todos,
acepta la mentira
y rechaza la verdad.
Nadie es más que nadie.
Y si nadie quiere ser nadie,
y todos queremos ser todo,
decretemos la constitución
de igual ante la vida,
que ante la muerte ya lo somos.
Y levantemos la bandera,
del género humano,
con las garantías poéticas
del principio de hermandad.


Zpěv na palubě, jas a vír,
leč na nábřežích smích:
Zda je to král, či netvor kýs,
jenž v sluji skal se zlíh’?


Na rtech ani slova,
jenom líce bledy, –
a tak jsme si ruku
stiskli naposledy.


Slyšíš, jak se lítí, vzteká
pyšný Dunaj, divá řeka;
jak se jitří a jak v mlází
kolem vrbin pěnu hází?


Krajem břehů u Pomoří chodě
V rumích Slávie a rozmetu,
Nad Vinetou hledám Vinetu
V různobarvé moře toho vodě;


Die Märchen sind halt Nürnberger War,
Wenn der Mond nachts in die Butiken scheint:
Drum nicht so strenge, lieber Freund,
Weihnachten ist nur einmal im Jahr.


O audito senza audito
(ché en te non n'ài clamore),
entelletto senza viso,
ài anegato onne valore!
Non n'ài en te possessore,
d'altri no n'èi posseduto,
onne atto t'è arenduto,
sì sta l'amore afissato.


Mía: así te llamas.
¿Qué más harmonía?
Mía: luz del día;
mía: rosas, llamas.


Mein Meinders gute nacht! wir haben obgesiegt.
Dein unglück scheidet nun auff einmahl von der erden.
Durch mich ward ehermahls dein treues hertz vergnügt/
Durch mich hat seine lust auch müssen wittbe werden.
Itzt bricht der süsse todt die lange finsterniß/
Das licht ist mir und dir auff einen tag erschienen.
Du solt noch in der welt und ich im himmel grünen:
Drum weine nicht/ mein schatz/ um diesen liebes-riß.
Denck aber/ wenn du noch wirst meinen nahmen lesen/
Daß ich zwar elend bin/ doch auch getreu gewesen.


Bella,
tus senos son como dos panes hechos
de tierra cereal y luna de oro,
bella.
Bella,
tu cintura
la hizo mi brazo como un río cuando
pasó mil años por tu dulce cuerpo,
bella.
Bella,
no hay nada como tus caderas,
tal vez la tierra tiene
en algún sitio oculto
la curva y el aroma de tu cuerpo,
tal vez en algún sitio,
bella.
Bella, mi bella,
tu voz, tu piel, tus uñas,
bella, mi bella,
tu ser, tu luz, tu sombra,
bella,
todo eso es mío, bella,
todo eso es mío, mía,
cuando andas o reposas,
cuando cantas o duermes,
cuando sufres o sueñas,
siempre,
cuando estás cerca o lejos,
siempre,
eres mía, mi bella,
siempre.


Was ist das? – Auch Fürsten schweigen selber?
Neunfach durch die heulenden Gewölber
Spottet mir ein schleifend Echo nach –
Hört doch nur den Kammerjunker düsseln:
»Euch beehrt Madonna mit geheimen Schlüsseln
In – ihr Schlafgemach.«


Rome sees thy face, since Brutus fell, no more,
A stranger thou on many a cultur'd shore:
The Polish lord, of thy embraces vain,
Pricks his proud courser o'er Sarmatia's plain;
Erects his haughty front in martial pride,
And spurns the burgher, grovelling at his side;
The grovelling burgher burns with secret fires,
Looks up, beholds thee, sighs, despairs, expires.


Apenas des lugar para los barcos,
y en el mejor Lucinda sin memoria
honre tus fiestas con igual presencia.


Je sors d'entre les mains d'une mort plus avare
Que celle qui veillait au tombeau de Lazare ;
Elle lâche le corps mais elle retient l'âme ;
Elle rend le flambeau, mais elle éteint la flamme,


Gretchen! Sie lächelt still im Traume. Gretchen!
Sie fährt empor. Der Friede ist gewichen,
und Schreck und Scham malt sich auf ihren Wangen.
Mein liebes Kind, wie kommst du denn hierher?
Hast du im Zimmer dich geirrt? – Sie hält verwirrt
ihr Kleid zusammen, senkt das Köpfchen. Nein,
sagt sie, die Mutter schickte mich hierher.
Ich sollte Sie erwarten .. Ihnen danken ..
Sie hättens so gewünscht –


Non t'essere in disegni confortato,
né per frode sottometter nostro segno,
però che tu aresti invan pensato;


剪剪东风白雪香
乌衣宝树玉成行
昭阳莫道无颜色
净洗铅华见靓妆


Otto dì il sol, rotando il cielo, ha vòlto,
e corso dal levante a l'occidente,
ed io spuntar i rai del vostro volto
non vedo dal balcon, ch'è il mio oriente,
poi che m'avete il cor d'un nodo avvolto,
che 'l teneva legato eternamente:
alma real, dignissima d'impero,
talor mirate il vostro prigioniero.


Nunca mais Caminharás nos caminhos naturai Nunca mais te poderás sentir Invulnerável, real e densa - Para sempre está perdido O que mais do que tudo procuraste A plenitude de cada presenç E será sempre o mesmo sonho, a mesma ausênci Sophia de Mello Breyner Andresen | "Poesia", 1944


Tu vida viuda enjoyará aquel día...
En la gracia silvestre de la aldea
Era una llaga tu perfil arcano;
Insólito, alarmante sugería
El esmalte de espléndida presea
Sobre un pecho serrano.
Por boca de la abierta ventana suspiraba
Toda la huerta en flor, era por puro
Toda la aldea el cuarto asoleado;
¿Recuerdas?... Sobre mí se proyectaba,
Más mortal que tu sombra sobre el muro,
Tu solemne tristeza de extraviado...
Tus manos alargadas de tenderse al Destino,
Todopalidecidas de amortajar quimeras,
Parecían tocarme de muy lejos...
Tus ojos eran un infinito camino
Y crecían las lunas nuevas de tus ojeras;
En solo un beso nos hicimos viejos...
—¡Oh beso!... flor de cuatro pétalos... dos de Ciencia
Y dos iluminados de inocencia
El cáliz una sima embriagante y sombría...
Por un milagro de melancolía,
Mármol ó bronce me rompí en tu mano
Derramando mi espíritu, tal un pomo de esencia.
Tu vida viuda enjoyará aquel día...
Mi nostalgia ha pintado tu perfil Wagneriano
Sobre el velo tremendo de la ausencia.


Was für fanftmüt'ge Blicke gab
Sein Heldenangesicht!
Laßt, rief er, Kinder, laßt doch ab!
Mit uns ist Gott heut' nicht.


Na gaud! Dat ward so lang nich duren,
Dunn hett dat unsen ollen Buren
Gefährlich wedder in de Tähnen reten;
Hei kunn nich slapen, kunn nich eten
Un müßte also wedder ran
Un nah den Dokter Metzen gahn.
De kriggt em denn nu glik tau hollen,
Bekickt de Tähn un find't den hollen,
Leggt sinen Slätel an, fött wisser,
Giwwt em en Ruck, un – rute is 'e!
Uns' Päsel denkt, dat geiht irst los
Un dit is man de Anfang bloß;
Dit gung em doch binah tau rasch.
Hei halt twei Gröschen ut de Tasch
Un leggt sei för den Dokter hen.
»Wo?« seggt oll Metz, »dit is jo grad, as wenn
Ick nich verstünn, en Tähn herut tau teihn.
Den Burßen giwwst du einen Gullen,
Un mi, den Meister, büttst du ein
Oll dämliches Tweigröschenstück?
Ih, Päsel, wat sünd dat för Schrullen!«
»Ne, dat hett allens sinen Schick«,
Seggt Päsel, »dit gung mi tau swinn;
Doch bi den Burßen! – Ne, dat lat man sin!
Ne, Brauder Metz, för wat, is wat.
Wat hett de nich för Arbeit hadd!«


Žádná starost, žádná žádost
Prs nenadýmá,
Strast a trapnost ještě všecka
Vůkol ní dřímá.
Nic nebouří nevinnosti
Pokojný stánek;
Lenka je tak živa, jako
Její beránek.


O warum kann ich nie wieder
Träumen in süßen Gedanken,
Gleich wie auf dem Felde die Blumen
Vom Winde beseligt schwanken?


Pálida restituye a su elemento
su ya esplendor purpúreo casta rosa,
que en planta dulce un tiempo, si espinosa,
gloria del sol, lisonja fue, del viento.


Pretende, Doroteu, o nosso chefe
Erguer uma cadeia majestosa,
Que possa escurecer a velha fama
Da torre de Babel e mais dos grandes,
Custosos edifícios que fizeram,
Para sepulcros seus, os reis do Egito.
Talvez, prezado amigo, que imagine
Que neste monumento se conserve,
Eterna, a sua glória, bem que os povos,
Ingratos, não consagrem ricos bustos
Nem montadas estátuas ao seu nome.
Desiste, louco chefe, dessa empresa:
Um soberbo edifício, levantado
Sobre ossos de inocentes, construído
Com lágrimas dos pobres, nunca serve
De glória ao seu autor, mas sim de opróbrio.


Dat seeg mal egen ut! De Ol so ruhi,
De stumme deepe Eernst in alle Folen,
Un in dat blanke appelgęle Antlitz,
As mit en Stot, de flegen Kinnerangst –
Un dochen, keek man Beide recht int Og,
So kunn man sehn, dat weer desülwe Snitt,
Un as de Tiden noch de Ol ni rakt harrn,
De Schritt vœr Schritt en Fol un Runzel drückt
Un mit de sware Last de Knaken bögt,
Do weer dat ol Gesicht wul jüst datsülwe,
So glatt un blank, mit gęle Lucken rum:
Grotvader weer dat mit sin Kindeskind.


Hab dank, mein lieber Herr Jesu Christ! dems Erwerben saur worden ist.


Pro zvadlý květ, jenž byl Ti přemilý,
když voněl, plál a kvet',
dnes oči v slzách se Ti zalily
a bolem chvěl se ret,
a jako pozdrav poslední zajiskřil v zoři polední
na suchých listech slz Tvých sled.


Man hat bey den Hinterfüssen
Es mit Müh emporziehn müssen,
Ihm gegeben manchen Schlag,
Biß daß Blut heraußgesprungen,
Eh es endlich wurd bezwungen,
Daß der Schlächter selbst erschrack.


Elszállt lélek, te: íróasztalom,
ha dolgozom, lapodra könyökölve,
az új, a zengő, igazi dalon,
úgy érzem, hogy valami meg van ölve...


Álom, álom, édes álom!
Szemem’ íme már lezárom.
Áldva légyen érkezésed;
Éltem álom, álmom élet.


Náhodou, a nebo snad již osudem
Narodil se slavný Žižka pod dubem,
A ten byl pak nazván „Žižkův dub“;
A hladový čas, co světy dáví,
Ani hromné hroty, ani bujných větrů zub
Neporušil tento dub,
Pěkný obraz síly a vítězoslávy;
To pak na památku, by pomněli potomkové,
Že v oboře české rodili se lvové,
Před nimiž se chvěli – národové!


Car, aux yeux du Seigneur, tes yeux remplis d'étoiles,
Que sur le crucifix tu baisses en priant,
Valent tous les soleils et les astres sans voiles
Que nous guidons en chœur dans l'azur flamboyant.


Y dice una mariposa
Que vio desde su rosal
Guardados en un cristal
Los zapaticos de rosa.


Fürstin Bonaventura
Hat sich nicht eingestellt.
Sie fand, 's wär mehr Natur da,
Wenn sie den Waldweg wählt.


In dunkle Ferne griff die Ahnung
Nach tief ersehntem Herzbedarf,
Und sah nicht, wie mit sichrer Bahnung
Das Glück dazu den Weg entwarf.


Er wird nun wieder – etwas spät –
Der Führer, Kriegsherr, Majestät,
Hält Reden und teilt Orden aus.
O Nikolaus!


لكن مستحيلُ الأثر
وكيف أصدق أخبارَنا
وهي في هامش النص


Alto monte el Olimpo, do se escribe
que no llega a subir ningún nublado,
ni alcanza allá el furor apoderado
del viento, por más chozas que derribe,


All den Kräutlein mancher Art,


De tudom, rövid lesz szived nyájossága,
Megszomoritt ismét véred bágyodtsága,
S elsüllyesztvén elméd mélységes nagysága,
Felvesz karjaira Jung szomorúsága.


Was rauscht dort durch das Gesträuch,
Durch Nesseln, durch Brombeer'n und Schleen?
Wie ist mir mein Herzel so weich,
Mein Lämmchen, kann ich es nicht sehen?
Mir trauert mein Mut und mein Sinn –
Ach, ach! Mein Lämmchen ist hin.


Quel esprit ne plierait sous cette voix grondante ?
Elle est la conscience ; elle a raison ; pourtant
Après qu’elle a parlé le cœur n’est pas content,
Et l’on entend, au fond de l’infini qui pense,
Comme un profond soupir d’une autre conscience ;
Et le songeur frissonne et reste soucieux
Entre ce cri terrestre et ce soupir des cieux.
Oh ! ces Dantes géants, ces vastes Isaïes !
Ils frappent les fronts vils et les têtes haïes ;
Ils ont pour loi punir, trancher, supplicier ;
Ils sont la probité sinistre de l’acier ;
Nul homme n’est plus grand sous le ciel solitaire
Que ces archanges froids et tristes de la terre ;
Ils sont les punisseurs ; quand, jadis tout-puissant,
Songeant qu’il reste encor dans ses ongles du sang,
Un coupable franchit, tremblant, presque en prière,
La porte de la tombe, il les trouve derrière ;
De tous les jours du crime ils ont le lendemain ;
Une balance énorme oscille dans leur main ;
La nuit a pour sommet leur formidable gloire ;
Ils sont les juges d’ombre, ils sont l’équité noire ;
Mais, gouffres ! laissez-moi, quel que soit le chemin,
M’évader d’un coup d’aile étrange et surhumain,
Et m’enfuir, et chercher la justice étoilée !


Wenn deine Züge verhüllend auch
Vor deinen Schmerz sich reihen
Und ihn nicht nennt der Lippen Hauch,
Ich hör ihn im Herzen schreien.


Den Vorwurf hab' ich umgestellt,
Erwidernd meinem Alten:
Ich habe mehr mir von der Welt
Versprochen als erhalten.


Lichtleuchte lichte mit dem lichte,
Aus welchem eintzig dein gesichte.
Ist dises sauber, rein und schlecht,
So ist dein leichnam licht und recht:
Wo aber dis in dir verglinstert,
So ist dein leichnam auch durchfinstert.
Wo selbst dein Auge finster schaut,
Welch finster, das des finstern Braut?
Das finsterste des lichts ist lichter,
Als lichtste theil der Nachtgesichter.


Gedencken du seyst gar von hauß/
Achtest nicht mehr ihr schreyen/
All' deine vorig gnad sey auß/
Wollst sie nicht mehr erfreuen/
Da sie doch an dich halten sich/
Vnd so von hertzen lieben dich/
Auch ihr boßheit bereuen.


Ein Chaos, Herr, von tausend Sonnen,
Von Sternen, Mondschein-Pracht,
Von kleinen Blüten, Millionen Wonnen,
Dazwischen Dämm'rung, Traum und Nacht!


Was that dir, Thor, dein Vaterland?
Dein spott' ich, glüht dein Herz dir nicht
Bey seines Namens Schall!


Ein weicher Schall, ein Wiegensang –
Ach, das ist wohl sein Traum?
Doch ist es nur der Wellendrang
Im See am steilen Saum.
Dort jubelt laut sein Knappenchor,
Ein Eber schießt getroffen vor,
Stürzt in des Wassers Schaum.


Vuolsi aguagliar con la voglia il potere
e l'uno e l'altro poi usare onesto
chi si vuol sempre in grado mantenere.


Futása a naptól meleg
Kövön, melyet míg figyelek,
A gyom közt, mely virít meg elnyit,
Fejem lehajlik pár vonalnyit


Do Pražských ulic hleděl
od Matky Boží Sněžné
na spící šeré domy,
arkýře, hroty věžné.


Když k oběti se blíží tajný vrah –
tak víru lid od dávných časů chová,
tu z jejích ran co němé svědectví
se krev zas prýští mocným tokem nová.


Wohin mein Kuß dein Wange drückt,
Da wächst der Rosen Glanz und Menge;
So bald mich nur die Haut entzückt,
Kommt Herz und Sehnsucht ins Gedränge,
Da wallt, da springt es in der Brust,
Da will es sich genau verbinden,
Ach paare doch mit ihm die Lust
Und las es seine Ruhstatt finden!


生公说法阐师宗
色相从前隔几重
遥想龙龛才出定
又还飞锡下灵峰


Entdeck, mein Gott, die Eigenheit,
Die dir stets widerstrebet,
Und was noch von Unlauterkeit
In meiner Seele lebet!
Soll ich erreichen deine Ruh,
So muß mein Aug' gerade zu
Dich meinen und ansehen.


Pokosené luhy v záři měsíčné!
Jaká vůně sytá, jaký země oddech,
jaké zjevy, stíny, tvary rozličné,
jaká svěžest v květech, jaká zralost v plodech!


Denkst du der Stunde, als zu zweien
Wir saßen unter duft'gen Maien
Im Brautgemache der Natur?
Als Lippe wir an Lippe drückten,
Indessen über den Beglückten
Der Frühling im Triumphzug fuhr?


THO' here my body lies interr'd,
I still can be a tell-tale bird;
If DAVID should pollute these shades,
And wanton with my lady's maids;
Or DICK sneak out to field or park,
To play with MOPSY in the dark;
Or WILL, that noble, generous youth,
Should err from wisdom, taste, and truth;
And bless'd with all that's fair and good,
Should quit a seast for grosser food:
I'll rise again a restless sprite,
Will haunt my lonely cage by night;
There swell my throat and plume my wing,
And every tale to LUCY sing.


Non carmi, non ghirlande, e non concento
Di salmi a l'ombre de' guerrier si doni:
Grecia ne l'aspro dì de le tenzoni
Diede inferie di sangue a' suoi trecento.


Dvůr celý druhý den se shromáždil,
by císařovně k nohám kladl hold –
ta posud tam na trůně seděla
jak ve chvíli, když Karel odjížděl.
Zrak její utkvěl ve prázdnu, nepohnut,
a bílé ruce mrtvě visely
jak větve, které vichr podlomil,
a hlava klonila se spanilá
jak růže květ, jejž vedro znavilo.


Diese betriegende Freuden-vorliegende
Schmeichlende Nacht/
Eh' ich ihr Thun erkennt/ Hatte mich so verblendt/
Daß ich nachmahlen Alle Liecht-Strahlen
Völlig veracht/
Und mit dem Welt-Gesind
Zu Gutem worden blind.


Noch sonsten, daß ich wüßte.«


Ob im härenen Gewand
Hier der Pilger kniete,
Flehend, daß ihm Gottes Land
Eine Freistatt biete;
Ob zur Morgenandacht hier
Fromm der Meßner schellte;
Lange schweigt das Glöcklein schier,
Das so lieblich gellte.


Nézd ezt a kort amelynek legnagyobb
s elérhetetlen éden-álma hogy
enni legyen kinek-kinek
elég! nézz a gonosz nyájra mely
naiv báránykora multán
nem vél többé magáról semmi jót.


Carbón ardiente y piedra de horno
en esta tarde fría de lluvia y de silencio.


Bald aber reißt der Sturm Mast, Stamm und Segel nieder.
Da ruft er: Freunde, fasset Muth!
Wir sinken; doch ich bin euch gut;
Ich geb' euch jetzt die Freiheit wieder.


Tu píseň opakuj! – mně tak jest milá,
mých vášní jak by moře rozpoutané,
i láska má, mé mládí promrhané,
má poesie v ní se zrcadlila.
Tu píseň opakuj! A ona vstala;


Praviv milenku svou stiskl k plnému srdcy,
Zhlížeje s usmíváním na drahé dítě.
Pohledem krásným zmizely trampoty všecky
Stísněné hlavy, a srdce se šířilo mocně.
Což mu již do hrdé slávy, co do panování?
S dcerou nalezl trůn a y rozkoše v světě
Nejlahodnější. Právě co dítě sy stařec
Sváděje lichotil dceři, a růžové tváři
Hladě a líbaje oči se na světě blahým
Hlásal, a čest a y klenoty zaslepujícý,
Veškeren svět chtěl rozdati pokladu lovcům,
Jestli se s klenotem svým sám blažiti bude.


Et vous, Hostein ! et vous, Marc Fournier, qui du doigt
Régnez, soyez heureux, c'est à vous que l'on doit


Oh, Christus!


Il vous semble revoir des figures connues :
Wohgemuth et Cranach les gravèrent sur bois,
Et Leys les fait revivre une seconde fois.


Jednou jitrem niv ho krása,
nová vždy a svěžejší vždy,
vábila lahodným lícem,
svůdným šeptem mnoho divů
o dáli mu povídajíc:
že mu srdce touhou tálo
dál a dále podívat se.
I šel, kam ho vedla touha,
s lehkou nožkou, s bujnou myslí,
až postanul u chobotu
v houšti křovin čarokrásných
proti žlutým, pustým skalám,
kde bublaje tok se stáčel.


أبا القاسِم استعبَدتَ ودِّي بالِدٍ
تَلاه بِلا مَنِّ لِبرِّكَ طارِفُ
وأضعَفْتَ شُكري حينَ ضاعفْتَ أنغُماً
وقديضعفُ النبتَ النَّدى المتضاعِفُ
أتاني كِتابٌ منكَ فيه طرائفٌ
تُقَبَّلُ من أطرافِهِنَّ الطرائِفُ
صحيفةُ إحْسانٍ تخرُّ لُحسنِها
سجوداً إذا ما لاحظَتْها الصَّحائفُ
فواصَلَني مِنها شَبابٌ مساعِدٌ
وطالَعَني مِنها زَمانٌ مساعِفُ
وأصبحَ دهري عادِلاً و هو عاسِفٌ
وعادَتْ رٌخاءً رِيحُهُ وهو عاصِفُ


Wo nu de Kaspelvagt wahnt, stunn do en prächtiges Burhus,
Orndlich en Pump inne Strat un en Blomhof vœrt Finster mit Stackelsch.
Witt as en Krid weern de Stipers un jede mit Grön oppen Tippel,
Un oppe Pump weer en Steern un baben an Gęwel en Inschrift,
Ok en Kastanje vœr Dœr mit en Bank rum, in Schatten to sitten.
Keemn wi int Fröjahr ut Feld, so seegn wi den Bom al vun Feerns,
Dicht besett vunne Blöm, un rund, as in Winter en Sneebarg.
Gungn wi denn dweer œwern Karkhof un keken bi'n Steen dœr de Porten,
Seegn wie so sęker as wat – as babn an de Karkwand de Sünnuhr –
Ünner den Bom oppe Bank ol Mumme alleen mit de Kalkpip.


	“Voi avete ragione”,
rispondere' io lor, “ch'è 'l vostro resto?
Recate i libri e facciam conto presto.


韩信经营按镆铘
临戎叱咤有谁加
犹疑转战逢勍敌
更向军中问左车


melyeket lelkem különös melegágya
betegesen-szépre ápolt,
ifjúságom rózsaszínű hajnala
könnyel harmatozott,
s melyeket elfogódva, reszkető kézzel
lopok Valaki asztalára.


A znova, znova zaletaly dolů,
v nich oko mé zvěst divukrásnou četlo;
my v hudbě varhan hovořili spolu
tou němou řečí lásky – –
Již ústa spečetila sladkou zvěst
črt písma bledých, jasných líce hvězd.


O, der kennt die Seelen wenig,
Der die besten stille schmäht,
Sah man jemals einen König,
Der um Schwarzbrot betteln geht?


Aber vor des Kampfes Gitter
Ritt zuletzt ein schwarzer Ritter.
»Herr! wie ist Eur Nam und Zeichen?«
»Würd ich es sagen,
Ihr möchtet zittern und zagen,
Bin ein Fürst von großen Reichen.«


V své doupě jak vrazil hladový muž,
spí děti, jen žena se hne...
Chléb ukrájí hltavě jeho nůž...
A žena, již v úsvitu dne
se lichotí k němu... On dí: Dost už,
a v pelech se natáhne...


Akit keresek, akit szeretek,
kinek földig ér dús, tömött haja –
s aki vár rám, hogy ölébe simuljak
s fülébe öntsem minden muzsikámat!
Jaj, megtalálom-e Őt valaha?


Gesundheit, Kind des Himmels,
Die auch der Weise sucht,
Und du, Feind des Getümmels,
Schlaf, der Gesundheit Frucht,
Ihr flieht vor meinen Blicken;
O flieht, mit stätem Flug!
Mich ewig zu beglücken,
Ist Thirsis schon genug.


山叶初齐水满汀
晓风吹雨过湖亭
泉声只在花深处
不是闲人不解听


Jestli je hříchem
hubičkování,
já budu činit
přísné pokání;
budu putovat
na Svatou Horu
a ona také –
půjdeme spolu.
Ou!


¡Oh Guadalquivir!
Te vi en Cazorla nacer;
hoy, en Sanlúcar morir.
 Un borbollón de agua clara,
debajo de un pino verde,
eras tú, ¡qué bien sonabas!
 Como yo, cerca del mar,
río de barro salobre,
¿sueñas con tu manantial?


射堂后圃傍东隅
旧日文公画九区
石上草庐刊易象
至今瞻仰后天图


O daß ich von der Hand des Herren
Solt' ewiglich begabet seyn!
Ich wolte meinen Mund auffsperren
Und mit den schönen Geisterlein
Ohn' Ende singen frisch allda
Daß Frewdenreich' Alleluja.
Denn wolt' ich Stimm und Schrifft verblümen,
Des Herren Güt' allein zu rühmen.


Wann der Artzt aus reiffem Raht
Zucker hat
Frucht-loß vorgeschrieben/
Muß durch bitters Aloë 11
Dann das Wehe
Werden abgetrieben;
Daphnis pflegt das Myrrhen-Oel
Häuffig zu ertheilen/
Wann die Sund-erkranckte Seel
Schwärlich mehr zu heilen.


A fantasia
Tem brilhos como as estrelas
E morna e doce e apetece
Soltá-la a voar no mundo


Zpíval tak a krev mu tekla,
prosákala písek mořský,
vzplála divem elixiru,
jehož druhdy byl se napil,
jako démanty a zlato.
Celá mohyla jak v báji
zazářila světlem čarným,
svítila na moře nocí
jako hora z chrysoprasu...


Amor ch'ensigne l'arte,
che guadagnìn la parte;


Se oyen cosas maravillosas
al tambor indio de la Tierra:
se oye el fuego que sube y baja
buscando el cielo, y no sosiega.
Rueda y rueda, se oyen los ríos
en cascadas que no se cuentan.
Se oyen mugir los animales;
se oye el hacha comer la selva.
Se oyen sonar telares indios.
Se oyen trillas, se oyen fiestas.
Donde el indio lo está llamando,
el tambor indio le contesta,
y tañe cerca y tañe lejos,
como el que huye y que regresa...
Todo lo toma, todo lo carga
el lomo santo de la Tierra:
lo que camina, lo que duerme,
lo que retoza y lo que pena;
y lleva vivos y lleva muertos
el tambor indio de la Tierra.
Cuando muera, no llores, hijo:
pecho a pecho ponte con ella,
y si sujetas los alientos
como que todo o nada fueras,
tú escucharás subir su brazo
que me tenía y que me entrega,
y la madre que estaba rota
tú la verás volver entera.


Один в полях моих идЗемля и я, и нет иногВсе первозданно ясно сновОдин в полях моих иду
Я, зажигающий звезду
В просторе неба голубогОдин в полях моих идЗемля и я, и нет иног


- "Eles não sabe o que di
Pru qué qui vivi filiz
E tem cem ano eu e tu?"


Sám stál jsem a v zajetí domů, zdi jejichž rozžhavené
mučivým dýchaly žárem v srdce mé unavené,
obrazy toho, co právě jsem prožil, tančily spolu
jak zvadlé ve větru listí divokou farandolu.
Chvil na verandě já vzpomněl, kdy ležíc zpol, zpol sedíc,
v ruce až nad loket nahé křehký svírala vějíř;
pomalých doprovodů městečkem němým, v temnu;
i letních, zářivých hvězd v modravém nedohlednu,
kdy blažen jsem naslouchal – ó hudbo zádumčivá! –
tichu, jež sladce jde kol, i cikádě, která zpívá.
A vášnivé chvíle v Městě, s touhou vždy prudčí a jinou!
Nocí, kdy po boku bok jsme klusali doubravinou:
měsíc se na lukách stříbřil a oči jí porosil září,
když, velké, je vznesla k mé tváři.


Az elsőbe egy matrózlányka ül,
de visszanéz, mert íme, a másikban
kéményseprő ül búsan, egyedül.


Erwarb sich Kenntnis und Vertraun
Und steckte sich dann hinter Fraun,


Netroufá si zhůru zraky vznésti,
Zářného nemoha blesku snésti;
Neb hle, v rouchu nebeském
Skví se slavně kníže Václav svatý;
Na čele mu vznešeném
V zářném svitu kříž se leskne zlatý;
Vedle něho anjelé se skvějí,
S hrozící jej zbraní provázejí.


Jen kapradě, jak zakynul by rukou,
se v samotě své někdy nachýlí...
Živ lesa duch. Tvé žíly smutně tlukou,
jak by se kapky vteřin honily.


لياليَّ قَلّت إن عَدَدت اللياليا
فرُبَّ ليالٍ لم يكن طيبُها ليا
سأشرَبُها في كأسِ وهمي مدامةً
وأنظُمُها في سلكِ شِعري لآليا
فخُذ وَصفَها منَّي كما شاءهُ الهوى
وما زلتُ بالغالي النّفِيسِ مُغاليا
تولَّت فأولاني جميلاً جَمالُها
ولكِنَّهُ قد بزَّ منِّي جلاليا
فَيا لكِ بيضاً من لياليَّ بَعدَها
غَدوتُ لزهدي لا أعدُّ اللياليا
بَذَلتُ لها نومي ومالي وصحتي
وكانَ حَرامي في غَرامي حَلاليا
وجرَّرتُ أذيالاً يُبلِّلها النَّدى
لألقى خَيالاتٍ تُناجي خياليا
فمن غيرِ ما سهدٍ أرى النَّومَ مُتعباً
ومن غيرِ ما حبٍّ أرى العيشَ خاليا
رَعى الله في شَطِّ الجزيرةِ ليلةً
نسيتُ بها مَجدي وعلمي وماليا
صفا الفَلكُ الأبهى يبينُ هلالهُ
وأطلعَ فلكي من يَديَّ هلاليا
فأحبَبتُها حباً لمن عطرت فمي
وثوبي فأفشى الطيبُ سرَّ وصاليا
هنالكَ فوقَ الموجِ بتنا لحبِّنا
نرى الحبَّ للآفاقِ والأرض ماليا
فقلتُ لها إني مليكٌ وفارسٌ
فلستُ بما حَولي لديكِ مباليا
وليلةَ بتنا بينَ أغصانِ دَوحةٍ
كإلفينِ في عشٍّ تراوحَ عاليا
نميلُ مع الأغصانِ كيفَ تميّلت
ويُمنايَ حولَ الخصرِ تَلقى شماليا
تمنَّيتُ أن أكسو الجمالَ أشِعَّةً
وأجعَلَ ذاكَ الجيدَ بالنَّجمِ حاليا
فآخذُ مِنهُ عقدَها وكِساءَها
ويَهوي إليها ما بدا مُتَعاليا
نَعِمتُ بها مثلَ النّعامى حَديثُها
وقد كملت حُسناً لحُسنِ كماليا
فما أبصَرت عَيني ولا لمسَت يَدي
ولا سمِعَت أذني ولا خالَ باليا
كتِلكَ التي حَلّت لديَّ وِشاحَها
وقالت لقد أرخصتَ ما كان غاليا
تمتّع من الدُّنيا التي أنا طيبُها
فما نيلُها إِلا بنيلِ جماليا
على قدرِ ذاكَ الحبّ قد كان مَطمعي
فما كنتُ يوماَ راضياً بنواليا
بكيتُ عَليها في الحياةِ فليتَها
إذا متُّ تَبكيني دَفيناً وباليا


rád spřádám rhytmus hudby pln
při vzpomínkách a sladké tuše,
při šplounání ztišených vln
a při vzrušení celé duše.


« Et mes filles seront plus fortes que mes fils !
« Maîtresse au corps flétri, qui chassas ta servante
« A cause de sa bouche ouverte en fleur vivante
« Et de son jeune sein ferme et frais comme un lys,


Minerva nahm hierauf, Thalien bey der Hand,
Und warf die Frage auf: Mein! sage steht der Wille
Vor Klugheit und Verstand als wie ein Sclave stille?
Was meinst du, sieget wohl der herrliche Verstand?
Die Antwort folgte gleich: Sucht jemand was zu richten,
So pflegt er erst bey sich zu sinnen und zu dichten.


石头细路长苍苔
古木阴阴宝刹开
莫道山中无惠远
时时人访虎溪来


Quanto el cuor pote, Amor, mo te regratia,
ché 'l sol degli occhi mei non m'è lontano:
la speranza hora pur me ciba et satia.


V devátém království uprostřed moří,
podivný roste tam, čarovný květ.
V sluneční záplavě do zlata hoří
jednou jen jedinkrát za tři sta let.


Die Adelichen kamen zum besprochenen Zweck,
Harum didscharum!
Und dachten: wir haben's! und hatten einen Schmaus.
Harum didscharum;
Echter Adel ohne Tadel! dschupp, dschupp, dschupp!
Helm und Wappen, Lump' und Lappen! dschupp, dschupp, dschupp!
Arm oder Reich, Alles gleich!
Aller Adel ohne Tadel! dschupp, dschupp, dschupp!


Die Blätter alle zu Kranken:
So reißt die mächtige Zeit,
Und ein durchdringendes Fieber
Den Reiz vom Menschen dahin.


Осень… Дождик ведром
С неба хмурого льёт;
На работу, чуть свет,
Молодчина идёНа плечах у него
Кафтанишка худой;
Он шагает в грязи
По колена, босоОн идёт да поёт,
Над погодой смеясь;
Из-под ног у него
Брызжет в стороны грязХолод, голод, нужду
Сносит он до конца, —
И не в силах беда
Сокрушить молодцИль землёю его,
Иль бревном пришибёт,
Или старость его
На одре пригнетёДа и смерть-то придёт —
Не спугнёт молодца;
С ней он кончит расчёт,
Не поморщив лицЭх, родимый мой брат!
Много силы в тебе!
Эту силу твою
Сокрушить ли судьбе!


Songe à des rosiers verts que la foudre a brûlés.


Tiltva van, de mégis
Össze-összejőnek!
Míg a sors örökre
Elválasztja őket.
És hogy látni egymást
Alkalmok se légyen:
Egyik nyit tavasszal,
Másik nyár-középen.


Né men di quel, che santamente adopra
il maggior padre vostro, andrei cantando;
ma poi mi nega il ciel sì leggiadra opra.


Jsem chléb světa – kdo mne zničit může?
Ve mně spí sen děcka i máj růže,
jsem chléb žití, mnou vše pučí znova!...“
Tak to hřmělo, rostlo hymnem klasů –
a kol všichni němi od úžasu,
Ilja pouze k druhům děl v ta slova:


Deine Mutter wacht ja noch,
Betet für dein Leben:
Schütz, o Gott, den Liebling doch,
Den du mir gegeben!


春暖秋凉自不难
梅花何爱雪边看
自知不及尧夫老
今日梁塘是大寒


琪树阴阴翠不分
瑶阶步步入青云
泥金壁涌沉檀气
先到延和殿里闻


Přichází jinoch, jenž se chystá
nastoupit cestu za štěstím,
a pije z Tebe, vázo čistá,
odvahu, sílu k bojům svým.


Venturoso ventalle a quien ha dado
fortuna todo el bien que pudo darte,
tus obras y color han sido en parte
pronóstico a mi mal desventurado.


Desprecio, altivos, dieron a su suerte,
al tiempo, a la fortuna: si han caído,
sus manos dieron puerta al mal suyo.


Des bin ich herzlich hoch erfreut
Und habe gar kein Scheuen
Vor dem, der alles Fleisch zerstreut
Gleich wie der Wind die Spreuen.
Nimmt er gleich mich und mein Gebein
Und scharrt uns in die Gruft hinein,
Was kann er damit schaden!


浮云碗里酌云液
明月杯中酌月波
白雪调高谁可和
散花天女与韩娥


Tu ài passata morte,
e posta èi en vera vita
né non timi firita
né cosa che tte ofenda;
nulla cosa t'è forte,
da te po' t'èi partita;
en Deo fatta enfinita,
non n'è chi te contenda;
ià no n'è chi t'endenda,
veia como èi formata,
se non chi t'à levata
et è de te fattore.


Domodlil se, dopracoval,
duše jeho k nebi letí,
a jinochův spanilý duch
za ní spěchá u zápětí.


Die Wellen hier wallen,
Mein Schifflein anfallen.
Sie wollen mich senken,
Im WeltMeer ertränken.
Mein Segel ich wende,
Zur Sternen-Anlände.
O Himmel! zu dir
Steht meine Begier.


Trink, aber betrink dich nicht!
Lieb, aber verlieb dich nicht!
Denk, aber bedenk dich nicht!
Damit dem Christkindl sein Willen g'schicht.


Nuž, biskupe, dej sestoupit nám v hrobku
knížete Petra. Listinu ať spatřím,
jež Konstantinem vystavena jemu,
na jeho srdci leží. Rád chci potom
zavolat Etheria, jenž můj notář,
by tomu podobný spis vyhotovil,
a podpisem a pečetí jej stvrdím.
Ty pak vlož v hrob jej k listině té prvé.


湖南秋水渺烟波
万古萧条别恨多
虞帝南巡去不返
独留瑶瑟怨湘娥


Deß Keysers Fraw' ergrimm't: Gedult kan überwinden.
Sie jagt mich auß der Statt: deß Herren ist die Welt
Sie schneidet der Prophet/ ward durch die quaal gefällt/
Sie hat das Meer; im Meer Kan Jonas rettung finden.
Sie drewt mit glutt: die nicht die Knaben könt entzünden.
Mit Löwen: Daniel wurd durch sie frey gestellt/
Mit Steinen: Stephanus drang so ins Himmelszelt/
Sie zuckt das Schwerdt: das vor den Täuffer kont entbinden,
Sie greifft nach meinem Gutt: Verlust ist mein gewinn
Bloß kam ich auff die Welt: bloß fahr ich wieder hin/
Sie schmäht: diß ist der ruhmb der Seelen die Gott lieben.
Sie schlägt mein bitten auß: der Himmel nimmt es an.
Sie wegert mir verhör; jtzt hört mich jederman.
Sie bann't: ich bin ins Buch deß Lebens eingeschrieben.


ağacın biri bulvarda ölüyordu


杖藜成独往
青林人迹稀
日晏迷归路
翠实罥秋衣


欲社先知雨
将归未见花
那能长作客
夜夜梦还家


山前汉使尺书飞
山外胡儿匹马稀
击鼓吹笳醉边月
今年无事着戎衣


Wer den höchsten Gipfel erstieg, (O darf sich auch wenden
An die Nazion die Stimme des einzelnen? Freude
War's mir, mein neues Vaterland, dass du Bürger mich nantest;
Wonne, hörst du mich, wird es mir seyn!)


Den edlen Herzen werth, dem Volke wohl bekannt,


千里长河五年戍
万山风雪断来音
屋头昨夜霜如席
愁折金闺一寸心


L'uno e l'altro cavallo in guisa urtosse,
che gli fu forza in terra a por le groppe.
Baiardo immantinente ridrizzosse,
tanto ch'a pena il correre interroppe.
Sinistramente sì l'altro percosse,
che la spalla e la schena insieme roppe.
Il cavallier che 'l destrier morto vede,
lascia le staffe, et è subito in piede.


Gott Vater, Sohn und Geist ist Einer,
Der einge Gott, ohn welchem keiner,
Ein einger Schöpffer alles dings
Des rundten Ewikeitenrings;
Ein einger Schöpffer aller Himmel,
Des Lebens, Webens und gewimmel;
Ein einger Schöpffer der Natur,
Und der Geschöpffe Richtscheidschnur,
Das imals waren, sind und werden
Dort in den Himmeln, hir auf Erden.


Byť i zhaslo slunce jasné,
láska Tvoje neuhasne.


Er hat es längſt, ſchon längſt vergeſſen,
Wie wohl im Lenz die Sonne thut,
Und wie’s im Wald, umblüht von Kreſſen,
Sich einſt ſo ſchön, ſo ſchön geruht!


Frühwinternacht, Sprühregen stäubt
durch Vorortstraßen, stumm und leer;
ein leises, dumpfes Donnern treibt
der Nachtwind nur vom Bahndamm her.
Durch blätterlose Pappelreihn
die blassen Nebel brau'n und ziehn –
im Osten loht's wie Feuerschein:
Da liegt Berlin.


Jinde kritik, posuzuje knihu,
aspoň kapitolu přečte v mihu,
u nás dostačí mu k chvále aneb haně
autor s tiskárnou na první straně.


In questo mondo non si vide mai
donna che più di te sie bella e adorna;
se piatosa talvolta a me sarai,


O Thou, that to the moon-light vale
Warblest oft thy plaintive tale,
What time the village murmurs cease,
And the still eye is hush'd to peace,
When now no busy sound is heard,
Contemplation's favourite bird!


A nedaleko zimní metelice:
noc, šerý les, stín, jenž se s větrem honí,
sníh modrý, větev, jež se těžce kloní –
vše vhozeno jak ze zednické lžíce.


Zalit lunou sad též naslouchal němý,
stíny vzdychaly jen v něm, jak táhly se zemí.


Ihr braucht nicht umzuschweifen
Um Erdstoff abzustreifen;
Euch trägt in gradem Zug
Zum Himmel euer Flug.


Dicht an der Wallfahrtskapelle winkt fröhlich ein gastlicher Weinkranz.
Himmlisch und irdisch gestärkt steht hier der Glaube nur fest.
Landwein und Kümmelbrod locken den Diener zur heiligen Messe;
Billard und Spieltisch den Herrn zum literarischen Klubb.


Preßt euch der Haß und Neid,
Der überall sein Gift ausspeyt,
Vor dem die Unschuld auch sich nicht weis zu verwahren,
So viele Seufzer aus;
O Thorheit! daß ihr euch darüber Kummer macht,
Ihr könnt denselben sparen;
Wißt, daß ein Weiser nur darüber lacht,
Wenn ihm ein Simei durch Lästern fluchet,
Und seinen guten Ruf stets zu vermindern suchet.
Der Schmähsucht Speichel kann die Tugend nicht beflecken,
Er haftet nicht
An ihrem reinen Angesicht.
Wird, wenn die Wesp auf Blumen fällt,
Die Pracht durch ihren Stich verstellt?
Gar nicht, ihr Glanz bleibt unverletzet,
So scharf die Misgunst auch die stumpfen Zähne wetzet,
So dürft ihr doch dafür nicht zittern,
Wer schleppt ein Maulthier, das uns tritt,
Gleich vor das Halsgerichte mit?
Durch ein verächtliches und Großmuthvolles Lachen
Kann man den Neider schamroth machen.


Und unten von Tälern und Flüssen
Ein schallendes, wirrendes Reich –
O freudiges, erstes Begrüßen
Von Leben und Lieben zugleich!


Oh nincs e kertben több virág
Ily szép s derék,
Oh nincs a földön mint enyém
Oly veszteség!


Du sagest zwar, daß du dem Feinde nach Belieben
Den Frieden habest vorgeschrieben,
Nimmst aber nicht in Acht, obgleich es sonnenklar,
Daß dir es drum mit ihm gelungen,
Weil du ihn nur zu thun, was er gewünscht, gezwungen,
Und dein Beding sein Vortheil war.


Táhne mračno proti mračnu,
V stromech vítr bouří,
Vyvalil se luňák z mraku,
Nad lukami krouží.
Bratr volá Ančičku:
Kdeže máš holubičku?
Chraň ji před luňákem,
Tím zlodějským ptákem.


Jehova Jesus Jah! Wir stunden auf in Christus,
Als er voll sig aufstund vom Grabe, Tod und Höll!
Wir stunden auf in derer jammer,
Di vor das Lamm vergossen mild ihr blutt!
Wir stunden auf aus tausender betrübnis,
Di thränenvoll aussäten unsre saat!
Wir stunden auf aus beider zeugen kampff,
Aus ihrer Arbeit reicher Ruh,
Bis nun di stunde da, das endlich si aufstehn,
Weil si am Jesusleib schon wesentliche glider.


Jen lancouch vyvolává svár,
když spílá české chase;
ten supí zob a supí spár
chce rvát se zas a zase;
však vstane-li kdo jako muž,
hned chlapu v ňadrech hrká...
Pryč, cizopasná sběři už,
můj kozlík trká!


Již ke mně zima životní se chýlí,
již první vločka zaletá v můj vlas,
však dosud ony hvězdy krok můj sílí
a hřejí srdce jako v dávný čas.
Co zlatilo svou září mladé čelo,
i šedinám buď samo v ozdobu,
a co v mé duši rajským zvonem znělo,
chci vroucně šeptat ještě u hrobu,
nechť celý svět to pohrdavě vhází
v koš frází.


A déšť těch krůpějí jak svatá kněze voda
roj duchů nečistých hned vypudí z té země.
Na bolesť nemní víc, jež do duše jí hlodá,
ba v mukách usměje se náhle ona jemně.


Mir schwillt die Brust, mir schlägt das Herz
Und mir ins Auge schiesst der Tropfen,
Hör ich dein Hämmern und dein Klopfen
Auf Stahl und Eisen, Stein und Erz.


Ahí quiero caer yo de primero,
en esa que es mi trampa preferida,
para quedarme solo y prisionero
pero por todo el resto de mi vida
Mujer, quiero en tus redes enredarme
para que así tu puedas devorarme
igual que la Mantís devora al macho
Y que después te pase, por golosa,
que al comerte mi presa más jugosa
te duere nueve meses el empacho....!


Liebe kauffte neulich Tuch, ihren Mantel zu erstrecken,
Weil sie, was durch dreissig Jahr Krieg verübt, soll alles decken.


In Rittermannshagen, dor was mal en Mann,
De läd sick woll hen, üm tau starben,
Un wil nu doch keiner wat mitnehmen kann,
So let hei sin Kinner dat arben.


do Letnic přece všecko zkvetlo
a svět se plesně zelená,
vítězem v posled bylo světlo,
ta Slunce vláda plamenná.


Chrám zachvěl se až k modré klenbě svojí,
kdy dětí nesčetných, jak květů z jara
se vyrojilo v jeho ticha hloubi –
a nachem zaplála mu okna stará.


La muerte
entra y sale
de la taberna.
Pasan caballos negros
y gente siniestra
por los hondos caminos
de la guitarra.
Y hay un olor a sal
y a sangre de hembra,
en los nardos febriles
de la marina.
La muerte
entra y sale,
y sale y entra
la muerte
de la taberna.


Hail sweet Content! where joy serene
Gilds the mild soul's unruffled scene:
And with blith fancy's pencil wrought,
Spreads the white web of flowing thought;
Shines lovely in the cheerful face,
And cloaths each charm with native grace;
Effusion pure of bliss sincere,
A vestment for a god to wear.


Minerva kömmt durch ihre Gunst
Noch dem Olymp zu statten:
Denn ihre Eule fängt mit Kunst
Die Himmelsmäus' und Ratten.


Slyš, hudba staré pohádky
v park line modravý
a volá v život nazpátky
dob dávných postavy.
Ó, polibky své stiš
a slyš,
jak stíny parkem chodí, jich vanou pozdravy.


Es Abril Esperanza Beso de Primavera
Bajo la blanca luna, sea nuestra Quimera
un cántico armonioso de Amor y Juventud


أَطلَقتَ نُطقي بِالمَحامِدِ عِندَما
قَيَّدتَني بِسَوابِقِ الإِنعامِ
فَليَشكُرَنكَ نِيابَةً عَن مَنطِقي
صَدرُ الطُروسِ وَأَلسَنُ الأَقلامِ


Mit deiner lieb vmbgeben/
O schöpffer aller ding/
Im trawren muß ich leben/
Wan ich von dir nicht sing.
Von wercken deiner hände/
Von wercken auch gering/
Von bienen ich dir sende/
Waß ich heut new erkling.


Quero ver esse céu da minha terra
Tão lindo e tão azul!
E a nuvem cor-de-rosa que passava
Correndo lá do sul!


Tu m'hai tradito e sai quanta fidanza
Portava a toa tremenda maiestate;
Ahi quanta crudeltate
Usata hai contra me senza mio errore!
Dov'è la fede, dov'è la speranza
Che tu mi desti? Ov'è la lieltade,
Ov'è la libertade
Che contra el lial servo usa il signore?
Tuo nome proprio certo non è amore;
Ma amaro, iniquo, falso e disleale,
Contra cui già non vale
Virtute, onor, prudentia con ardire,
Amar perfecto, né leal servire,
Perfecta pena o peregrin pensieri,
Ma costumi leggieri
Con poca fede e molta simonia
De sfrenato talento e villania.


Seit einst der Prinz von Samarkand
sein Blut verspritzt zu meinen Füßen,
bin ich in ewiges Graun gebannt,
und wer mich küßt, muß elend büßen.


Mé rty jak lodě plachtoví se chvějí
a pocel jediný se mění v příval,
jímž dám ti krev a zanícení její,
by z noci vstal nám den a zpíval.


In Stoppeln stand sein Bart,
Sein Herz war wie verdorrt,
Er – lachte nur und ward
Ein Anderer hinfort!
Sein Weichmuth bis ins Gras,
Ihn kniff's wie eine Zange
Und hochauf schwoll sein Hass
Wie eine Tigerschlange.


Mes songes, défilant en lentes caravanes,
Et portant leurs fardeaux de désirs et d’espoirs,
S’en vont, au bruit lointain des cloches, dans les soirs,
Vers la Maîtresse brune aux poignets diaphanes.


Schön ist des Mädchens redender Blick, wenn er
Die erste Liebe nimmer verhehlen kann
Und schon die Träne der Entzückung
Zitternd herauf ins Auge dringet.


 e ne' gemini emisferi
ci uniremo bianchi e neri:
bene! che bei posteri!


Auch der Hof wird ungeduldig,
Manche Zofe gähnt ein wenig.
Zu der schönen Königin
Wendet fragend sich der König:


No sella, si le buscas, caminante,
al fénix Español, no le guarnece
esta que Mantua religiosa ofrece
a su posteridad urna elegante


Neb každý krystal neroztaje v máji,
a slovo srdci zůstává přec chladným,
by oheň přeneslo, jež nitro tají,
a nestalo se vřelé duši zrádným.


Noch liegt ein leiser Hauch von Schnee
Hoch in des Bergwalds Schatten:
Doch warm schon auf die Matten,
Vom sonn'gen Bühl herab zum See,
Scheint der April so helle:
Hinfort! Aus finstrer Zelle!


E la cagion che a te son qui venuto
è che mi manda Rinaldo d'Amone
e 'l conte Orlando, e che bisogna aiuto
al nostro Carlo Man, ché Erminione
a Montalban più giorni ha combattuto
ed assediato col suo gonfalone:
convien ch'io meni tue genti e Morgante. -
In questo tempo comparì il gigante,


穫稻已空霜未落
秋风虽老雁犹迟
丹林黄叶斜阳外
绝胜春山暮雨时


杨柳桥头杨柳青
西边即是越王城
城中大官听艳曲
半是美人肠断声


Tels, quand l'ardent soleil les couvre de brûlures,
Courbés sur les prés verts, les faucheurs en haillons
Avec l'airain poli tranchent leurs chevelures,
Vos glaives éblouis fauchent les bataillons.


Eine Schale des Harms, eine der Freuden wog
Gott dem Menschengeschlecht; aber der lastende
Kummer senket die Schale,
Immer hebet die andre sich.


Bledý ty chodče, jemuž sen
ve smutném zraku žhne,
kterak že sílu máš den co den
vracet se v obydlí své?
Den jako den a po roce rok
v teskném svém pokoji bdít,
odkud ti ženský nejde vstříc krok,
ni krbu nezáří svit?


Wer sänge das! - Ein Jüngrer könnt' es kaum,
Von ros'ger Schönheit zum Gesang geweiht,
Ein Jüngrer, dem der Seele duft'gen Flaum
Noch nie versehrt des Schicksals Bitterkeit.
Mir aber liegst du fern schon wie ein Traum,
Du meines Herzens süße Veilchenzeit,
Du goldne Dämmrung, ach, mit allen Wonnen
Verweht im Wind, wie Flut und Schaum zerronnen. -


Du Ragenohr, geh du voran!
Der vorderst thät auch sprechen:
Ich muß dahinten vorne stahn,
Ich schieb, du mußt nur stechen.


Tú, que me viste resbalar ansioso
tras los hechizos de su faz riente;
tú, que escuchaste de su labio ardiente
el juramento ahogado y misterioso


Müßt euch eben was gedulden,
Bis ich aus dem Keller komm,
Um die Ecke, aus dem Keller
Unterm St. Georgendom.


松寮一宿去匆匆
江上回舟趁好风
归去若逢贤地主
漫云城外有山翁


Laß nur unsern Joseph leben!
Ha, schon ruht dein Flammenschwert!
Preiset Gott, ihr Kameraden,
Für die höchste seiner Gnaden,
Denn wir sind erhört.


两个童儿舁木鼓
左边打了右边舞
刹那变现百千般
分明示君君记取


	fa quel di lor che fa del grano il vaglio,
ché quando ella è di quella d'oro in oro,
non vale inacetarsi o mangiar l'aglio.


So rücklings lag er blutend da,
Sein brechendes Aug in die Sonne sah;
Noch hob er zuckend die Hand empor,
Noch schrie er röchelnd mir ins Ohr:
Die Sonne bringt es an den Tag.


Einst wird es kommen, daß auf Erden
Sich höhere Geschlechter freun,
Und heitre Angesichter werden
Des Ewigschönen Spiegel sein,
Wo aller Engelsweisheit Fülle
Der Menschengeist in sich gewahrt,
In neuer Sprachen Kinderhülle
Sich alles Wesen offenbart.


Erschlagen lag mit seinem Heer
Der König der Goten, Theodemer.


akıllı çocuğun


وَصَدرِ نادٍ نَظَمنا
بِهِ القَوافِيَ عِقدا
في مَنزِلٍ قَد سَحَبنا
بِظِلِّهِ العِزَّ بُردا
قَد طَنَّبَ المَجدُ بَيتاً
فيهِ وَعَرَّسَ وَفدا
تَذكو بِهِ الشُهُبُ جَمراً
وَيَعبَقُ اللَيلُ نَدّا
وَقَد تَأَرَّجَ نَورٌ
غَضَّ يُخالِطُ وَردا
كَما تَبَسَّمَ ثَغرٌ
عَذبٌ يُقَبِّلُ خَدّا


„Že chud jsem, děl? ó ne! to byla lež!
Já císaře jsem, tebe bohatší!
Poctivost má je velký poklad též,
že světa poklady jí nestačí.
Běž, Rožmberku, k svému pánu, běž!
Ó ubohý ty, chudý císaři!
Co můžeš podat mně – mně boháči!?
Mně mrtvé oko láska zatlačí
a vděčnost hrob můj na vždy ozáří!“


لاَ تَعْتَقِدُوا عِذَارُهُ الفَتَّان
قَدْ وَشَّحَ وَرْدَ الخَدِّ بالرَّيحانِ
ذَا خَالِقُهُ قَدْ خَطَّ فِي وَجْنَتِه
لاماً كُتِبَتْ بِالقَلَمِ الرَّيْحاني


Schwebst du mit den Erosflügeln,
Erste Liebe, noch einmal
Von der Jugend Sonnenhügeln
In dies düstre Todestal?


verse uno rico y dulce encantamiento
y Señor, cuando apenas fue criado,
no tener de quien fue conocimiento;


Modravé mouchy hýří v černých ran děrách,
mravenci přičinliví pryč vlekou uschlou tu krev.


Man sagt, es läßt die weiße Frau
Sich hier und dorten wieder sehen;
Durch mehr als einen Fürstenbau
Mit fahlem Antlitz soll sie gehen.
In weißer Robe, weiß verbrämt,
Tritt sie aus Wänden und aus Bildern;
Dastehn die Wachen wie gelähmt,
Die in den Korridoren schildern.


Záviděl jsem bohatýru,
jehož jmeno slaví báje,
i těm padlým v světa víru,
kterým slepá vášeň laje.


Der Tilly ins Land zu Meissen zog,
Er freut sich sehr von Herzen,
Und wie er wieder weichen muß,
Thät er sich sehr entsetzen.


Si quiero atreverme,


Der auf dem jungen Blümchen bebt,
Und seine Blätter neu belebt;
Im Tröpfchen schimmert hell und mild
Der Morgensonne Flammenbild:


Egy könnycsepp szállt fel valaki szemébe,
Mint aranyfelleg alkonyati égre.


Amo três gestos teus quando, senhor,
me incendeias do teu próprio fog
Te serves do meu corpo, minha boca
sorves na tua, me penetra
És poderoso, vivo, estás feli
Mas depois disso cada minuto é me


Jak, Trocnov? Trocnov? Rychle dál,
zde straší mě ta sněť;
chci víno, víno, ruče jen,
než zmrznu, spěchej, leť!


小时曾学唱伊州
从入朱门迥似羞
今日扁舟泛横渡
临风初得试纤喉


„Toť nemožné, jest paní střežena,
kde chtěl byste, můj pane, mluvit s ní?“


Sklad písmen nic že není, moji zlatí?
Aj, péro, věřte, víc než sterý meč
a legiony ostrých kopí platí!


Die letzt' im Zug, mit trüb gesenktem Auge,
Geht langsam eine junge Negerin,
Zum ersten Mal thut heut' sie Sclavendienste
Und blicket weinend auf die Halme hin:
»Wie euch, ihr Pflanzen, von der warmen Erde,
Der ihr entsprießt, jetzt löset meine Hand,
So riß man grausam unter tausend Thränen
Mich los von dem geliebten Vaterland!«


Hie, von dannen wir abfahren
Zu den Scharen
Der verstorbnen, schmertzt es wol,
Aber dort auff jener Seiten
Ist kein streiten,
Sondern alles Frewden voll.


Die Kron ist die Subtiligkeit
Des Leibs und seine Stärke,
Die ihm beiwohnet jederzeit
In jedem Tun und Werke.
Er geht durch Eisen und durch Stein,
Wie durch ein Glas der Sonnenschein.
Dies, dies ist meine Krone.


A kdo raduješ se,
tvá kdy píseň květe,
přej si, aby zašlo
zlato v celém světě.


I´ mi sento arder dentro tutto quanto
dall´amorose fiamme, e consumare
mi sento ´l petto e ´l core da ogni canto,
né non mi può di questo alcuno atare,
né conforto donar, poco né quanto;
sol una è quella che mi può donare,
s´ella volesse, aiuto e darmi pace,
e di me sol può far quanto le piace.


Un peu plus loin, je vis, m'épiant d'un coup d'œil,
Une pie occupée à s'aiguiser le bec,
Puis, allant et venant, d'un sautillement sec.


家在天南地尽头
白云归处海悠悠
君行是我家居处
莫谩逢人叹远游


Da denn die Herd/ die Ihm so werth
Sich plötzlich darff zustreuen!
Doch trauret nicht: mein Gnadenlicht
Sol eure Furcht erfreuen.


Как грустны сумрачные дни
Беззвучной осени и хладной!
Какой истомой безотрадной
К нам в душу просятся они!
Но есть и дни, когда в крови
Золотолиственных уборов
Горящих осень ищет взоров
И знойных прихотей любвМолчит стыдливая печаль,
Лишь вызывающее слышно,
И, замирающей так пышно,
Ей ничего уже не жал


Ó vrchy, doliny, ač dlouho jste mi známy,
přec méně bolestné je rozloučení s vámi,
než bylo s jinými, kam hlouběj’ vnořeny
kdys citů mladistvých se vpily kořeny:
když jejich rodný prach jsem musil s mohou střásti,
tam svého kořání duch mladý nechal části
a vždy, ať jinde bylo jakkoli mně milo,
jsem cítil, tam že něco z bytosti mé zbylo.
Ke krajům pozdějším, kam sudba nesla mne,
již řídčeji se touhy slabší křídlo pne;
jak nomád jsem je střídal, cizí všude host –
či spíše: šíř a šíř můj domov zvolna rost’:
ať v starých ulicích pod slavnou Hradčan básní,
ať u pat Boubína pod temnou jedle třásní,


Minula mladost má. Minula láska má. Je přec možno z jich klatby
do země vejíti nové, pod jasný sluneční štít,
kde sen by jen prstí byl dobrou a kde čin ve zrání slád’ by,
se vším, co moudrost tvá vede v jednotu tajemnou, slit,
– můj Bože, je možno přec žít?!


Wollstus balde schlichten: läß dein auge richten.


Wer zog die Stützen eines sichren Lebens
Dem Volke fort und brach der Väter Eid?
Wer schlug die Kraft des edlen Gegenstrebens,
Durch Lug und Trug, durch Zwang und Drang und Leid?


Tirano amor
Se era teu gosto
Este composto
Não acabar;


So schlage denn, sterbendes Herz,
So fließet denn, Thränen, herab,
Ach Lust ist nur tieferer Schmerz,
Leben ist dunkeles Grab. –
Ohne Verschulden
Soll ich erdulden?
Wie ist's, daß mir im Traum
Alle Gedanken
Auf und nieder schwanken!
Ich kenne mich noch kaum.


Ich schaute, wie zum Tal von Nacht umronnen
Der Bergstrom sich beleuchtet niederwendet,
Wie hier im Fels die Pflanzenwelt verendet
Und blühend dort die Gletscher hält umsponnen;


Je bledá milenka jak v rakve stínu,
a přec v ní teplá stopa žití jest,
trs bílých růží drží ruce v klínu
a víčko přimknuté plá svitem hvězd.
Tak leží na dně srdce. – Pochována?
Ne, v noci bdí a čeká denně z rána
u mých cest.


Y se acabó el diminutivo, para
mi mayoría en el dolor sin fin,
y nuestro haber nacido así sin causa.


Allí con sus iguales,
damas imperativas bajo sus afeites,
caballeros seguros de sí mismos,
rito social cumplía,
y entre el diálogo moroso,
tú oyendo alguien me dijo: “Me ofrecieron
la primera edición de un poeta raro,
y la he comprado”, tu emoción callaste.
Así, pensabas, el poeta
vive para esto, para esto
noches y días amargos, sin ayuda
de nadie, en la contienda
adonde, como el fénix, muere y nace,
para que años después, siglos
después, obtenga al fin el displicente
favor de un grande en este mundo.
Su vida ya puede excusarse,
porque ha muerto del todo;
su trabajo ahora cuenta,
domesticado para el mundo de ellos,
como otro objeto vano,
otro ornamento inútil;
y tú cobarde, mudo
te despediste ahí, como el que asiente,
más allá de la muerte, a la injusticia.
Mejor la destrucción, el fuego.


密霰俄传信
痴云预作媒
瑶池方潋滟
玉凤更毰毸


Nun ruht, ihr schweren Amtsgeschäfte!
Vor heute scheint's genung gethan,
Genung gethan.
Zu viel verzehrt die besten Kräfte
Und greift den Kopf zu heftig an,
Zu heftig an.
Die Sonne eilt schon nach dem Meere,
Als wenn sie meines Sinnes wäre.


Já noutros pés teus sapatos
Sofreram do tempo o açoite;
Cansada, fendida seda,
Mostra dedos cor da noite.


IV


伊叟已先至
兴公犹未归
凭高东北望
一片白云飞


Jak těžký příkrov k zemi padá
kol vedro na pole a lada,
tma hvězdám zavázala oči,
dech nocí palný je a parný
a ticho – jen žab jednotvárný
skřek hlučí lesa na úbočí.


Těm, kteří nebem pohrdali,
kteří se pravdy nezastali,
odvykni hříšnou ledabylost!
ó Matko, milost! milost!


Es sprach das Gehirn erschüttert
Zur Nase: »Du blutest stark!«
Es sagte der Hut verbittert:
»Ich bin total zerknittert
Und war auf Seide gefüttert
Und kostete dreißig Mark!«


Takto mohl Svatopluk mluvit k synům,
takto mohl před smrtí velký Jiří
vlastní krve nedbaje hovořiti,
národ jen v srdci.


Ich schau' zu dir so Tag als Nacht
Muß ewig zu dir schauen,
Du mußt mir, die mich zur Welt gebracht,
Auch nun die Wiege bauen.


Když muž v krčmách stále skleničkuje,
Toulku, karban sobě oblíbuje,
Tím však počet dluhů rozmnožuje.
Žena s sousedkami kafičkuje,
Dcerky jako modly vystrojuje,
Na šperky moc peněz vyhazuje;
Marným synkům příliš nadržuje,
K utrácení peněz podstrkuje,
Čeledinům na mzdě utrhuje,
Tím jich proti sobě popuzuje:
Ať se hloupý tomu obdivuje,
Když se jmění kvapně vytracuje,
Nouze ze všech koutů vykukuje.


Zničte – zbavte mne snů. –


Und doch wüßt' ich einen Zauber,
Ja ein Wörtlein nur, gar klein!
Spräch's zur rechten Stund' der Rechte
Spräng' von diesem Sarg der Stein!


Stál před chatou a hleděl do daleka
jak někdo, z dálky přítele jenž čeká;
syn ze žni z Moravy dnes měl se vrátit,
a on byl chor, dech počal se mu krátit,
a stará hlava klesala vždy níže –
let téměř sto, toť krutší všech je tíže.


Ich weiß es wohl und spotte viel:
Ihr Mädchen seid voll Wankelmut!
Ihr liebet, wie im Kartenspiel,
Den David und den Alexander;
Sie sind ja Forcen miteinander,
Und die sind miteinander gut.


Scheint nicht im Pol ein solch gestirn,
Dergleichen noch kein lebender erhöhret?
Es schwäntzt die länge manch gehirn,
Di hir abnimmt, und dort sich neu vermehret.
In Sodom bildt ihn nach ein Ey,
Di Glukkhenn, Christus, hat es wollen offt beflügeln!
Umsunst, Es wolt sich Ygeln,
Und libte seinen Papagey.
Der Wundernstern wird Christi Reich ausglukken.
Heu(i)l, Edom, hei(u)l! Er wird dich ewigst drukken.


Zur Maske ward das Wort
Zur heitern, bald zur ernsten,
Und wob sich spielend fort
Bis zu der Sterne fernsten.


Vielleicht ein schönes Mädchen;
das wird dann meine Braut.
Oder ein kleiner Betteljunge;
der schießt dann wie ich ins Kraut
und wird ein kleiner Held.


Zu nackend, Freund! muß noch die Linde bleiben
Die ganz ihr grünes Kleid verlohr.
Rauh ist der Frühlings-Tag. Die kleinen Wurzeln treiben
Nicht junges Graß hervor.


Bouře když světa v boj tebe hnala,
když tebe oužil války hluk,
tu ti tvá palma po boku stála
a tebe míjel zhouby pluk.
Strážný mi anděl byla má palma,
Consuelo de mi alma.


Así no quiero verte, musa mía, yo misma
tiemblo entre las tinieblas en que mi ser se abisma
¡en la hora en que tú eres toda garra y dientes!


أحلف بالله ما رمزت ولا
كتمت شيئا من سر أسراري
الماء والأرض أصل صنعتنا
قد دبرا بالهواء والنارِ
مكشوفة للعيون بارزة
ما حجبت دونها بأستارِ
أوزانها سرّها فإن علمت
فإنّ مثالها بقنطارِ
وإنما صبغها تولّد من
مزاج أركانها بمقدارِ
كالنبت من مائه وتربته
والشمس قد جاءنا بأزهارِ
وأحكم الناس في صناعته
من اقتدى بالمهيمن الباري


Yo había escapado a la saña de mi
enemigos, retirándome dentro del país, al pie de las
montañas, de donde bajan, en son de guerra, las tribus
homicidas. Había dejado la ciudad nativa y su alegre ensenada al
arbitrio de una facción vehemente.
  Me había seguido la cautiva meditabunda, a
quien rescaté de los piratas, seducido por su belleza grave.
Sólo se animaba al recordar el suelo de su nacimiento, donde las
selvas de ébano prosperan cerca del océano infecundo.
  Mis huéspedes temían haber ofendido a
su dios aborigen, arquero vengativo. Lo creían deseoso de
continuar entre los hiperbóreos, moradores, en casas de madera,
de un clima propicio, donde una luz vaga reposa los sentidos.
  Autoritarios sacerdotes, negados al regalo, buscaban
reconciliarlo por medio de una ceremonia decisiva. Me impusieron la
separación de mi compañera y el sacrificio de su vida.
  Partió de mí con adiós
interminable, despertador de la compasión.
  Un galope solitario y el aire trémulo de
saetas invisibles anunciaban, al mediar la noche, el retorno del numen.
Me había seguido la cautiva meditabunda, a
quien rescaté de los piratas, seducido por su belleza grave.
Sólo se animaba al recordar el suelo de su nacimiento, donde las
selvas de ébano prosperan cerca del océano infecundo.
  Mis huéspedes temían haber ofendido a
su dios aborigen, arquero vengativo. Lo creían deseoso de
continuar entre los hiperbóreos, moradores, en casas de madera,
de un clima propicio, donde una luz vaga reposa los sentidos.
  Autoritarios sacerdotes, negados al regalo, buscaban
reconciliarlo por medio de una ceremonia decisiva. Me impusieron la
separación de mi compañera y el sacrificio de su vida.
  Partió de mí con adiós
interminable, despertador de la compasión.
  Un galope solitario y el aire trémulo de
saetas invisibles anunciaban, al mediar la noche, el retorno del numen.
Mis huéspedes temían haber ofendido a
su dios aborigen, arquero vengativo. Lo creían deseoso de
continuar entre los hiperbóreos, moradores, en casas de madera,
de un clima propicio, donde una luz vaga reposa los sentidos.
  Autoritarios sacerdotes, negados al regalo, buscaban
reconciliarlo por medio de una ceremonia decisiva. Me impusieron la
separación de mi compañera y el sacrificio de su vida.
  Partió de mí con adiós
interminable, despertador de la compasión.
  Un galope solitario y el aire trémulo de
saetas invisibles anunciaban, al mediar la noche, el retorno del numen.
Autoritarios sacerdotes, negados al regalo, buscaban
reconciliarlo por medio de una ceremonia decisiva. Me impusieron la
separación de mi compañera y el sacrificio de su vida.
  Partió de mí con adiós
interminable, despertador de la compasión.
  Un galope solitario y el aire trémulo de
saetas invisibles anunciaban, al mediar la noche, el retorno del numen.
Partió de mí con adiós
interminable, despertador de la compasión.
  Un galope solitario y el aire trémulo de
saetas invisibles anunciaban, al mediar la noche, el retorno del numen.
Un galope solitario y el aire trémulo de
saetas invisibles anunciaban, al mediar la noche, el retorno del numen.


Dein Credit beginnt zu wanken,
Deine Curse stehen schlecht,
Und dein Renommee ward schartig
Wie ein schäbiger Cylinder.


non d'erbaiola il grido o corrente rumore di carro,
non d'amor la canzone ilare e di gioventù.


Une délicieuse haleine,
Un bon parfum de marjolaine
Caresse toute la maison.
Vos abeilles ont bien raison.


Deixa questões profundas
Aos engenhos mais graves;
É fácil que te encraves,
Se te lanças à toa em barafundas.


Kein Menschenkind hier auf der Erd
Ist dieser edlen Gabe wert,
Bei uns ist kein Verdienen.
Hier gilt gar nichts als Lieb und Gnad,
Die Christus uns verdienet hat
Mit Büßen und Versühnen.


No sé por qué te amo.
Sé que por eso te amo.
Cae mi lengua, como la de Catulo,
en su doble noche de deseo.
Nadie vuelve de vos
a lo que fue. Cuando callan
las palabras inevitables, las
repeticiones del dolor y
los huecos de la tiniebla alta,
conozco tu pacto que sucede de pronto.
Nacer es el apetito que das.
Caballa de la boca.


Mohu za to já, jak zvučím?
Zvonař-li, či kov?
Kdo mě pozná z hrstky zvuků,
z hrstky zpěvných slov?
Nezvučel jsem z vlastní vůle,
co jsem chtěl a ždál,
z vůle toho jen, kdo zvon ten
v život rozhoupal.


Halhatlanok birája az idő.
Csak akkor tudjátok meg, hogy mi ő,
Ha elmerültek hosszu századok,
S hozzá hasonlót még nem láttatok...


Da die Alfheims-Mannen den Recken fallen sahn,
Zu weichen sie begannen. Da stob es auf den Plan
Bald von Waffenlosen; es wälzte sich die Flucht
Hinauf zu den Bergen, hinab zur Meeresbucht.


Theurer Stern! wirf deine Strahlen
Stets in Gnaden auf mich zu;
So kan ich im Schmucke prahlen
Und erlange süsse Ruh:
Denn wenn deine Strahlen funkeln;
So entweicht die Finsterniß:
Ohne dich müßt ich verdunkeln,
Ohne Dich fiel ich gewiß.


O nenne ihn: denn die ihn nennen, büssen,


Že dobré jídlo, krásný šat,
nad cnosť a mravnosť staví,
a v kruhu sladkých galánů
se pitím, zpěvem baví.


E que mal te fez então,
No furor das contradanças,
Ver parceiro cortesão
Ir levar à dama as tranças,
Que lhe caíram no chão?


Mně zdá se tajná báj o zemi jiné,
kde každá noc je svatých plna hvězd,
mně zdá se báj, že Tvůrce odpočine
a shledá, že co stvořil – dobré jest.


云山云水葛衣裳
静处无机动有常
何处好风邀共酌
南来一味透窗凉


Itzt hub er an, derweil die innre Thräne
Sich in die Brust gebrannt, gebrochne halbe Töne
Zu stammeln, die sie besser als der Mund,
Aus dem die Todesangst sie ausgepreßt, verstund.


Un grand corps de garde est en bas,
Ces pauvres diables de soldats
Bâillent en faisant leur service.
La sentinelle nuit et jour
Y garde en vain monsieur Vautour…
Il est temps qu'on la démolisse !


Mia voce, la mia lingua e la mia mano
Tremando hor scrive in lacrimoso stile
Quel che più ascoso dentro più mi sface,


Hast auch deinen Leib gegeben,
Für mich in des Richters Zorn,
Und ich zage für das Leben,
Trag' um dich auch keinen Dorn.


Wie ligstu da so gar veracht?
Liebs Jesulein?
Hiezu dich dein Lieb gebracht/
Liebreiches Jesulein.


Mein Feuer ist entstanden
Und brennet lichterloh
In meines Volkes Landen,
Die sind ihm wie das Stroh.
Es wird weit um sich greifen
Bis zu der Höllen Grund
Und alle Frucht abstreifen,
Die auf der Erden stund.


již chumáči orsejů žlutal se luh,
již kučeravěly břízy,
pln slunce a prudký a silný byl vzduch,
hnaly a tryskaly mízy,


La bella ricamatrice
Questa Aranne d'amore,
Che con dita maestre adopra l'ago,
E con industre errore
Prende accorta a fregiar drappo sì vago,
L'arteficio e 'l lavor sì ben comparte,
Ch'a Natura fa scorno, invidia a l'arte.


Töne! Flammen! zitterndes Entzücken!
Wesen lechzt, an Wesen anzurücken –
Wie, beim Anblick einer Freundsgaleere,
Friedensflaggen im Ostindermeere
Wehen lassen Heere;


Ich sah erblassen plötzlich Deine Wangen,


Nevyzvána, ruko má,
v struny citu sáhlas!
Nuž – kdo nechceš, neposlouchej,
nezpívám tak nahlas.


'When youthful Love, warm-blushing, strong,
' Keen-shivering shot thy nerves along,
'Those accents, grateful to thy tongue,
' Th' adored Name,
'I taught thee how to pour in song,
'To soothe thy flame.


I dí Slavoj: „Totě hodno reka!
Věkožízní bozi tobě splatí, –
nevzmožnoť nám teď se pro Luděka
ni jim klanět, ni jim oběcati.“


汉室需材拔隐沦
贩缯屠狗各求伸
可怜风雪南山下
别有当年射虎人


In quel già assettato lui meschino,
i traditori, alquanto indi lontani,
pigliaron lui, quasi al suo mal divino,


Und als er aufgestanden war,
Da hallt' es durch die Luft:
Wohl tönt' es laut, wohl tönt' es klar
Durch Bäum' und Felsenkluft:
Mit Sehnen eilet er nach vorn –
Doch ist es nur das Jägerhorn,
Das ihn zum Werke ruft.


„Nechť v milosti vám dnové žití minou,
když parny jsou a příliš záhy zhynou.


Pohanský vůdce jich vývoda Orlean,
Hanebných žádostí, naduté pýchy man,
Přehojně nalívá na oheň oleje,
Do jeho vstupují buřiči koleje.


Frägt nicht nach der Herren Wechsel,
Nach der Seelen Tausch,
Kennt nur eine deutsche Erde,
Einen deutschen Rausch.


Eu'r Batzen soll euch nicht,
Geehrte Herrn, gereuen.
Mein Liedel soll euch freuen! –
Doch ihr dort! Schelmgezücht!
Kroaten, hinter'n Bänken!
Laßt nach mit Lärm und Schwänken!


Io! while Thy unerring Hand elanc'd
Another, and another Dart; The People
Joyful repeated, !
Elance the Dart, : for the Safety,
And Health of Man, gracious Thy Mother bore Thee.


Apples and cherries grafted by his hand,
And cluster'd nuts for neighbouring market stand.


Laß mich in deiner Furcht bestehn,
Fein schlecht und recht stets einhergehn;
Gib mir die Einfalt, die dich ehrt
Und lieber duldet als beschwert.


Švéd aj hrozí, mluví slova chlubná:
Vzdej se město, tys choť smrtisnubná,
Aj zbraň moje zbraň jest vševýhubna!


Tak Ariadna úpí opuštěná
do vichru kvílení a jeku vod,
a strom, jenž praská, keř, jenž stená,
s ní lkají o závod.


Jaká v nebi světic bouř
pro tabáku mrzký kouř!
Opat na svém stojí, svatí,
Petr musí vykázati
místo mnichu před brankou
tam by čmudil havaňkou.


Není už levých, není už pravých,
hlásá nám Václav na houni.
Není už bezzubých ani dravých.
Jsou už jen nársoc fašouni.


Je länger ich bei dir verweilt
So heller ward mein Sinnen,
Du hast die wunde Brust geheilt
Und alle Schmerzen drinnen.


Utíkej, hoch ten omámí tě!
„Aj, vždyť to jenom chudé dítě!
Postůj drobátko, milý hochu,
co na krbu jen rozžhu svíci.“


Za půhonem Sokyně
Sudba, mocná vládkyně,
povolala před svou stolici
putujicí světem Stařici.
Ta se volně dostavila k soudu.
Tmav byl oděv jejích oudů,
rouška šerá ovíjela líce.
Mladá byla její žalobnice,
v tváři líčena,
oděvem vyfintěna;
vášně ze zraků jí plály.
Svědkové po boku stáli:
Stranobij a Utrhač,
Sluchosud a Potakač.


Tys viděl vůdců areopag svatý.
S massami hráli jako s pimprlaty.


O sacred seat! be thou rever'd
By such as own thy master's pow'r;
And, like his works, for ages last,
Till fame and language are no more.


Avagy midőn bús versei kérlelik
Kedveltje szívét, s gyenge nyögései
Az érckeménységű leányzót,
Szép Violát szerelemre kísztik:


Půlnoční větry bijí zas
s přívaly deště do oken,
vzpomínek dávných mrtvý hlas
jak by se lámal větrů v sten...


Každičkým jarem znova mlád,
ptačího zpěvu schrání,
každý rok velebnější stín
ve vodách i po stráni.


A proto zakazuje rabínům
lid učiti a thoru vykládat


Děťátko hned k rybníku došlo blíž,
Těší se, však vidí labuť tu již,
Jak čisté, bílé, krásné péří má,
A po vodě se tiše kolíbá.
I brzo, brzynko znal jeden druhého,
Labuť chléb brávala od hocha dobrého.


Nem ohajtok én egy tavaszt,
Hogy véled átmulassam azt,
Sem egy tavaszt, sem egy telet,
Hanem egész életemet!


Wie sehr ist euch das Schicksal hold,
Ihr Schwäne, die ich fast beneide!
Ihr Säufer trinkt so viel ihr wollt,
Und bleibt auch dann der Schönen Freude.
Ich weiß es, Bacchus schenkte mir
Den Epheu, welcher ihm gehöret,
Hätt' ich so einen Hals, wie ihr,
Den ihr durch Wasser doch entehret.


七年三到楚江边
阻上衡山信鲜缘
此去便为归老计
不知重到是何年


Ifju erdő, arany keret,
Benne édes emlék helyett
Kisértetek, hazajárók,
Soha el nem ért ábrándok:


Su teorema es bellísimo.
En un triángulo, sólo tres lados.
Perfecta armonía, base sólida,
misterio absoluto, Celestial y Divino.
Hoy amaré en forma de trigonometría.
En mi Fe, La Santísima Trinidad:
Dios Padre, hijo y Espiritu Santo.
En mi Misión: Dios, Patria y hogar.
Entre el Cielo y Yo, Espíritu, Alma y Cuerpo.
En la Filosofía: el Azufre, la Sal y el Mercurio.
La Madre Naturaleza, en los tres reinos:
Mineral, Vegetal y Animal.
Hoy amaré con una hermosa luz en el horizonte,
de allí partiré buscando unir, valorar y amar las tres
líneas
que un día podrán ser como dijo Pitágoras:
Tétrada Manantial Perenne de la Naturaleza.


Es bricht herfür der Nächte Schatten/
Doch scheint mir noch der Liebsten Licht/
Der Himmel wil es kaum gestatten/
Drümb scheint und gläntzt es ferner nicht.
Weil sich die Liebste von mir macht/
Empfind' ich unglück diese Nacht.


أَمّا البَليغُ فَإِنّي لا أُجادِلُهُ
وَلا العَيِيُّ بَغى لِلحَقِّ إِبطالا
فَنَحنُ في لَيلِ غِيٍّ لَيسَ مُنكَشِفاً
لَم يَفتَقِد عارِضاً بِالجَهلِ هَطّالا
وَالنَفسُ كَالسَبَبِ المَدودِ تَجمَعُهُ
فَيَستَكِفُّ وَإِن أَرسَلتَهُ طالا
كَذاتِ شَنفٍ أَرادَت بَعدَهُ خِدَماً
وَنَظمَ دُرٍّ وَكانَت قَبلُ مِعطالا
وَقَد شَرِبتَ نُمَيراً فَاِجتَرَأتَ بِهِ
فَلِم حَمَلتَ مِنَ الصَهباءِ أَرطالا
لا خَيلَ مِثلُ قَوافي الشِعرِ جائِلَةً
أَبقى عَلى الدَهرِ أَعناقاً وَآطالا
إِن يَنقُلُ الحَتفُ عَن عاداتِهِ
فَما تَزالُ مَعانيهُنَّ أَبطالا


S ott esett s halt a sok nemes,
A kard vitéz markában; -
De megmaradt a szabadság
A jól védett hazában!
Ott esett s halt! ott a csontja
Távol minden övétől,
Messze nemes őseinek
S maga édes fészkétől.


Hätte dies mein kleines Carmen
Nicht so wohlgeschliffne Krallen,
Die so unbarmherzig spitz sind,
Ich verbräche sans façon
Folgende Apostrophe:


Cuando en Johannesburgo
llegue el Día de Sangre
yo quiero estar allí,
compadre.
Cuando en Johannesburgo
llegue el Día de Sangre
debemos estar todos
¡Hijos de negra madre!
Con la voz ancestral
el machete en la mano
y el verso elemental
hermano.


Es ist eine starre frostige Ebene,
Tiefes graues Gewölk,
Lautlose schwarze Vögel
In flachem Flug.
Und zwischen dem Himmel
Und zwischen dem Erdrand
Ein blasser hilfloser Strahl,
Liegt einsam an der Erde,
Einsam am Himmel.


Es war so frisch, so munter, ach!
Kam wo ein Pferd gesprungen,
Sah man den braunen Jungen
Ihm rennen wie ein Windspiel nach.


A tu všickni v nevyslovné slasti
Na posvátnou zemi padají,
Líbajíce lůno nové vlasti.


On voudrait rebrousser sur la trace d'antan,
C'est fini, non d'ouïr, mais d'écouter Satan…


Ein schmucker Delphin kommt eben daher,
Er trägt mich hinunter ins stille Meer.
Gen Westen ist unser Zug gewandt:
Gott grüße dich, schönes Engelland!


Ecco, a Flora dogliosa il giorno breve
con le pruine e 'l gelo
di caligine involto oscuro e greve,
il nostro sol come fugace e lieve
da noi (lassi) partendo, a lei discende,
che 'n suo scoglio diletto,
come l'alba augelletto, ognor l'attende.


Gott hat mein jetzt gar vergessen,
Weil ich nicht an jhn gedacht.
Meine Sünd' hat er gemessen
Und mir feindlich abgesagt,
Daß ich ringen muß die Hände.
Sein Erbarmen hat ein Ende,
Schier bin ich zur Hellen bracht.


مشى في شهوة الفوضى
يواري كل شيء في فضاء الشرق في شكل له
لا يقبل الترميم
مشى في وحشة التهويم
لن يصل الكلام اليه
يمضي شاهقا يفضي لجن ته التي أشهى
يؤالف أم يخالف
أم يؤدي طاعة للطقس في ردهات
هذا الكهف
لا تسأ
فقد أضحى بعيدا نحو جنته
وحيدا صار في حل من التنظيم
لن يصغي لمنعطف اللغات , تراثه تيه
ويخرج من جمال رماده شعب الشظايا
شهقة القنديل
جلجلة الكتابة والصدى
وفضيحة التنجيم
يمشي خارج التقويم


gökyüzü gibi bir şey bu çocukluk


en el aire de una gaita gallega
en la quena ebria
de un carnaval de La Paz
la vi bailando
entre cabaquiñas y caipiras
de alegres pescadores
fatigados por el mar
la vi preguntando por Dios
en un órgano antiguo
en la sagrada acústica de Notre Dame
en la quena ebria
de un carnaval de La Paz
la vi bailando
entre cabaquiñas y caipiras
de alegres pescadores
fatigados por el mar
la vi preguntando por Dios
en un órgano antiguo
en la sagrada acústica de Notre Dame


Messo il puntello, e fattosi sicuro
che 'l mostro più serrar non può la bocca,
stringe la spada, e per quel antro oscuro
di qua e di là con tagli e punte tocca.
Come si può, poi che son dentro al muro
giunti i nimici, ben difender ròcca;
così difender l'orca si potea
dal paladin che ne la gola avea.


Als ich rüttelt' an den Banden,
Merkt' ich erst, wie fest sie sind.
O wie ward der Trotz zu schanden,
Und der Groll verflog im Wind.


Wie auf edle Adler stechen /
alle Vögel / doch umsonst:
So versucht die Misvergunst
ihre Pfeil' auch abzubrechen /
an der Tugend / mit viel Schmerz:
doch geht er ihr selbst ins Herz.


Así empieza la vida: a los umbrales
de ella ofreciendo llanto anticipado,
no entonces por algún otro pecado
que el de nacer para miserias tales.


Si acaso quisieres algo
O se te ofreciere acá,
Mándame, pues de bubosa
Yo no me puedo mandar.
Aunque no de Calatrava
De Alcántara ni San Juan,
Te envían sus encomiendas
La Téllez, Caravajal,
La Collantes valerosa,
La golondrina Pascual,
La Enrique mal degollada,
La Palomita torcaz.
Fecha en Toledo la rica,
Dentro del pobre Hospital,
Donde trabajos de entrambos
Empiezo ahora a sudar.


Verschwende nicht die Zeit des Lebens,
Gott gibt kein'n Augenblick vergebens!
Sei stets im Wachen und Gebet;
Wer nun nicht läuft, der kommt zu spät!


In Berlin nicht passend« – Endlich
Grübelnsmüd', nannt er sich Hitzig,
Und nur die Getreuen wußten:
In dem Hitzig steckt ein Heil'ger.