Himmel, Erd und ihre Heere
Hat er mir zum Dienst bestellt;
Wo ich nur mein Aug hinkehre,
Find ich, was mich nährt und hält:
Tier und Kräuter und Getreide
In den Gründen, in der Höh,
In den Büschen, in der See,
Überall ist meine Weide.
Alles Ding währt seine Zeit,
Gottes Lieb in Ewigkeit.


pinta la misma imagen de belleza,
y si puede imitar las luces de ella
habrás llegado a perfección de la arte.


ao de um relógio vivo


Hat das Er gleich gesetzet
Dem Vater nicht geschetzet/
Dem Vater/ der die Erden
Durch ihn/ sein Wort hieß werden.


Soll Freundschafft feste seyn? Nicht mach sie mit der Zeit;
Mach aber, bistu klug, sie mit der Ewigkeit.


Hleď, jak umná ruka lidí
upravit zná řeky tok!
Vlny krotí, břehy řídí,
vír je pro ni slabý sok.


Cógele el cuello de una vez, desnúdala,
túmbala y haz en ella tu pelea de fuego,
rellénale la tripa majestuosa, préñala,
ponla a parir cien años por el corazón.
Pero con lindo modo, hermano,
con un gesto
propicio para la melancolía.


Až se pohoupá tam dosti,
povychladne ve své zlosti,
pak ho sejmeš, sluho náš,
a jej v pole zakopáš.


para que se consuman las olas en el cielo,
olvide el mar sus bienes y leones
y caiga el mundo adentro de las redes oscuras.


二月松华未上枝
石桥流水去迟迟
东家酒熟西家醉
山下客来人不知


Šups – knihu pod polštář! Ó sladkost pýchy,
tak propašovat četbu lákavou!
Ač nepřičítáno mi mezi hříchy
mít vlastní vkus; již nebyla jsem děcko
a z knihovny jsem brát si mohla všecko,
když autor nebyl čirým nemravou.
Však jednu – ne snad přísně zakázanou –
jsme měli ve knihovně přihrádku
až nejvýš zastrčenou, v koutku stranou;
i střehla jakás výstraha jí němá,
z té mladý nerozum že čísti nemá...
To říci zvědavému děvčátku
jest jako líčit na myš sladké fíky.
Nuž, do přihrádky jeden bystrý hmat –
a mám je, Schillerovy Loupežníky,
z nichž prý se vlasy ježí divou hrůzou
a scény lotrovskou se hemží luzou,
jak zvěstoval mi doslech odevšad.
To drama zvědavost mou táhlo k sobě,
neb stará anekdota pravila,
kýs Němec že se vzchopil k obžalobě
a nevlastencem Schillera že přezděl,
řka, celá tvorba jeho že je bez děl,
jež jeho němectví by ztvrdila.
„On Dona Carlosa psal pro Španěla
a pro Vlacha Nevěstu z Messiny
i Fiesca též; pro Švýcary Tella;
Stuartkou zavděčil se Angličanu
a Francouzům dal Orléanskou Pannu –
ba i těm Čechům své tři Valdštýny!
Co tvořil, věnoval jen cizozemcům;
i Dimitrij byl pro slovanskou Rus!
Co ale napsal památného Němcům?
Zdaž Germánstva tu najdem obraz věrný?
Snad Úklady a lásku – malicherný
ten byrokratský, filistrovský kus?“ –
Ty výtky vzbudily mu protivníky,
i zvolal druhý Němec v odvetu:
„Nám Němcům napsal Schiller Loupežníky;
tím důkaz dán, žeť básník náš to pravý!“
A všichni, překonáni, kloní hlavy
a odvolávají zlou klevetu.


万柄高荷碧玉员
芙蓉时见一枝鲜
何年种此北山北
便向中间安小船


»Das Wasser, alter Weisen Trank,
Gieb unsern jungen Weisen;
Und jage den Monaden-Zank
Von freudenvollen Schmäusen.«


长安当日碎樊山
闻说孙郎凿岘还
舴艋架虚掀舞甚
可堪破舶问前湾


Snad je to chvíle ta, jež v zmírající pláni
je mlhou jeseně. Snad výkřik odříkání,
snad poblouzení.


Dorthin ist Er vorangegangen,
Um Den mein trübes Auge thränt.
Dort ist's, wo meine Kronen hangen,
Dort ist, wonach mein Herz sich sehnt.


Wann böse Weiber ihre Tücke wolln bescheinen,
So wissen sie kein beßres Mittel als das weinen.


Y aunque Inés de Medina no perdiera
el poco bien que tuvo en esta villa
diera yo a mi criada con la silla,
que para que os sentarais bien pusiera.


Was sie den Tag durch treiben und thun. Wies ihnen den Rücken
Nachts der Gemahl, dann war es geschehn um die Wägerin, abziehn
Müssen das Kleid die Cosmeten, zu spät kam, heißt's, der Liburner,
Und für des Anderen Schlaf muß der abbüßen die Strafe.
Ruthen zerbrechen auf dem , der wird von der Geißel geröthet,
Der von der Peitsche; man trifft, die ein Jahrgeld zahlen den Henkern.
Sie läßt geißeln, und schminkt sich dabei, hört Freundinnen sprechen,
Oder betrachtet das Gold, das breit ein gesticktes Gewand trägt,
Und läßt schlagen; sie liest weitläufige Spalten des Tagblatts
Und läßt schlagen, bis matt sich die Schlagenden fühlen, und »gehe«
Furchtbar drunter sie donnert, nachdem vollzogen das Richtamt.
Nicht sanftmüthiger führt, als der Siculer Hof, sie die Hauszucht.
Denn bestellte sie sich und wünscht sich schöner geschmücket,
Als gewöhnlich, und eilt, und erwartet man schon sie in Gärten,
Oder noch lieber vielleicht in der Isischen Kupplerin Tempeln,
Ordnet die Flechten ihr sie , der selbst die Haare zerrauft sind,
Nackt an Schultern und nackt an den Brüsten, Psecas, die arme.
»Weßhalb ist da die Locke zu hoch?« und der Riemen von Rindshaut
Straft das Verbrechen sofort und die That des gekräuselten Haares.
Was hat Psecas gethan? was hat das Mädchen für Schuld hier,
Wenn dir die Nas' im Gesicht mißfiel? Ein anderes Mädchen
Breitet zur Linken das Haar, durchkämmt's und dreht es in Kreise.
Ein alt Mütterchen ist in dem Rath, das zur Wolle gesetzt ward,
Und von der Nadel nun ruht, der entlassenen; stimmen zuerst wird
Diese, nach ihr dann werden an Kunst und Alter geringre
Sich aussprechen, als gält's die Entscheidung über die Ehre,
Oder das Leben: so sehr bemüht sie sich, Reiz zu gewinnen!
So mit Geflechten beschwert, mit so viel Stockwerken bebaut sie
Hoch ihr Haupt noch: du wirst von vorn Andromache sehen;
Hinten ist sie zu klein: nicht hieltest du sie für dieselbe.
Wie gar, wäre der Wuchs von Natur kurz, schiene sie kürzer,
Als ein Pygmäenweib, und helfen keine Cothurne,
Und hebt leicht sie empor sich zum Kuß auf der Spitze der Sohle!


Jen zrak to nebe pije,
sluch neslyší tam chvit:
tam velké ticho žije,
zde na mžik mrtvý klid.


Seno šustí na hrabisku:
roba volá na Pavlisku,
ať zapřáhne kozy,
suché seno vozí.


Da flieht die letzte Rose scheu
Von Rosamundens Wangen,
Der König aber hält aufs neu
Voll Inbrunst sie umfangen;
Laut ruft er: »So du kannst, vergib,
Und sei mein Leben, sei mein Lieb,
So treu, wie ich dich liebe!«


Als von Athen Solon, der weise,
hin gen Miletum tet ein reise
zu Thaleti, dem weisen man,
welchen er redet heftig an,
warum er kein efrauen hete,
darmit er kinder zeugen tete;
Thales der sprach, nach dreien tagen,
so wolt er im des ursach sagen.
heimlich ein pilgram abbericht,
der kam und saget fremd geschicht,
als wer er erst von Athen kumen.
die zwen in balt auf ein ort numen;
Solon der fraget in der mer,
ob nichs neues geschehen wer
zu Athen, in seim vatterlande?
der pilgram antwort im zuhande:
»nichs neues ich zu sagen wist,
dan: heut neun tag gestorben ist
ein jüngling bei achzehen jaren,
in kunst und tugent hoch erfaren,


Tichounko v křoví chvěla se píseň,
opojný růže dýchala žal,
padaly hvězdy zdlouha a světle,
stříbrný srpek nad nimi stál.


是滔滔者竟谁归
有酒盈卮不暇挥
待挽长江洗兵马
尽还草木旧晶晖


Also wie aus Kerkerqual
Fühlet meine Brust sich frei,
Wenn des Frühlings Sonnenstrahl
Reißt der Wolken Zelt entzwei.


Nach den überirdischen
Gütern zu erheben
Unsern Blick, ihr irdischen,
Müßt ihr uns vergeben.


Doch das zwitschert wie im Bauer
Blöde Dompfaffmelodei:
Holde Wehmut, süße Trauer,
O, nur einen Adlerschrei!


O lozes o' me! we are merry,
I only but wish ye could hear;
Dick Spriggins he acts sae like players,
Ye niver heard nothing sae queer.


لِلَّه روضٌ باتَ نرجسُه به
ساهي العيونِ ملاحظاً نمَّامَهُ
وَالوَردُ روميُّ المَلابسِ والحُلى
أَو ما تَراه مزرِّراً أَكمامَهُ


Ať doma nebo venku, vždy se mihnou
nápadů řady a mne v duši švihnou
neb pohladí, jak matka hladí děcko.
V nich bohatství je v počtu jich i slávě,
když však je sčítám a je řadím v hlavě,
hrsť veršů skromných po nich – to je všecko.


Sì che non ti smarir, ma servi e spera;
alfin movrasse, se ben volta è altrove,
ch'io scio pur che gli è donna, e no una fiera.


Kühn hat dein Geist den ew'gen Rath durchdrungen,
Enträthselt ist des Lebens dunkles Spiel,
Der Frevel trotzt, die Tugend liegt bezwungen,
Der Mensch verzagt, fest steht das ew'ge Ziel,
Und stets verwebt geheimnißvoll verschlungen
Sich That und That, Gefühl sich und Gefühl.
Dem Schwachen nur scheint Ruh' und Streit verschieden:
Der große Geist erkennt im Kampf den Frieden.


Warum sehnt dieses stolze Hirn
Gar zu den Sternen sich empor,
Wenn sein Geschick ihm rauh befiehlt:
Kriech' auf der Erde hin, du Tor!?


国学先生石与孙
金铃木舌士林间
欲将天下观诸掌
之子从今上泰山


serán entonces las del cielo abiertas
con mis pies, con mis manos y costado,
que mi llave de cruz abrirlas puede.


di mia madonna, i cui sembianti gai
hanno anciso ed infocato il core
di chi la vide nel real valore,
sotto questo bel ciel felice assai!


芝兰楚楚峙庭阶
不集寻常村里来
新蔡门前说甘露
也应入细视庭槐


Als Ersatz ward dir versprochen
Reinverklärte Himmelsfreud'
Droben, wo die Engel kochen
Ohne Fleisch die Seligkeit!


我家有宝剑
铸成匪一朝
珍藏虽未用
奇气常干霄


Ihr sucht die Menschen zu benennen
Und glaubt am Namen sie zu kennen.
Wer tiefer sieht, gesteht sich frei,
Es ist was Anonymes dabei.


Za tou naší stodolou
Pase se tam kráva;
Bratr můj se bude ženit,
Sláva, jemu sláva!


Mächtige Hammerschläge
Erdröhnen schwer und voll;
Die Sägen knarren und zischen,
Verworren hört man dazwischen
Der Wogen dumpf Geroll.


Da löst' sie Kranz und Spangen,
Und über ihr Angesicht
Perlen und Tränen rannen,
Man unterschied sie nicht.


Směle jako kamzík
skáče tanečnice,
věčný, věčný úsměch
vtištěn v její líce.


Dreifarbig, kranzumwunden
Unsre Fahnen flattern und wehn,
Das waren Festesstunden,
Wie keine wir noch gesehn;
Vielhunderttausendtönig
In Lüften die Grüße ziehn:
Willkommen Kaiser -König,
Willkommen in Berlin.


slunce, hvězdy přišly, zář i bouř v mně žila,
poutníka však vlna moje nesvlažila!“


Rise Rinaldo in modo altero e disse:
— Or su, vegniamo ormai, guerrier, a l'arme,
ché se tu brami inimicizie e risse,
ch'abbi trovato uomo a tua voglia parme;
e se per le tue mani a me prescrisse
il ciel la morte, or lei vien tosto a darme. —
In questo dir voltaro ambo i destrieri,
e corsero a ferirsi audaci e fieri.


لَقَد عَلِمَت قُرَيشٌ يَومَ بَدرٍ
غَداةَ الأَسرِ وَالقَتلِ الشَديدِ
بِأَنّا حينَ تَشتَجِرُ العَوالي
حُماةُ الرَوعِ يَومَ أَبي الوَليدِ
قَتَلنا اِبنَي رَبيعَةَ يَومَ ساروا
إِلَينا في مُضاعَفَةِ الحَديدِ
وَفَرَّ بِها حَكيمٌ يَومَ جالَت
بَنو النَجّارِ تَخطِرُ كَالأُسودِ
وَوَلَّت عِندَ ذاكَ جُموعُ فِهرٍ
وَأَسلَمَها الحُوَيرِثُ مِن بَعيدِ
لَقَد لاقَيتُمُ خِزياً وَذُلّاً
جَهيزاً باقِياً تَحتَ الوَريدِ
وَكانَ القَومُ قَد وَلَّوا جَميعاً
وَلَم يَلوُوا عَلى الحَسَبِ التَليدِ


Sieh, so seltsam, so erstaunlich dünkt's mir,
Daß gerade Du, das vielgeliebte,
Wohlgehegte, sorgenlose Schoßkind
Für den unruhvollen, rätselhaften,
Hirngepeitschten Schwärmer Liebe fühlst.


Wo läuft mein armes Herz denn hin,
Verirrt auf fremder Straßen?
Ach, daß sich noch mein dummer Sinn
So lang muß locken lassen!
O Jesu, bringe mich dir nah,
Ich hör' zu deinem Häuflein ja,
Du weißt, ich bin der Deine!


Po šatech zmačkaných do prachu ony
padají zpráhlé,
baldachýn zmizel a dozněly tóny
slavnostně táhlé.


Ja, Rad und Galgen und ein Kreuz davor,
Das setzt ins Wappen dieser Periode,
Wo man als Schandmal richtete empor
Des Sünders Leib nach grauenvollem Tode,
Wo Bosheit ging der Dummheit treu zur Hand
Und Angeklagtsein galt für schon gerichtet,
Wo Leib und Seele wenigstens vernichtet,
Wenn man den Folterbänken sich entwand.


يا مَن رَأى البَرقَ عَلى الأَنعَمِ
يَطوي بِساطَ الغَسَقِ المُظلِمِ
مُحمَرَّةً مِنهُ كِفافُ الدُجى
نَضحَ جِراحِ الفَرَسِ الأَدهَمِ
قامَ نِساءُ الحَيِّ يَقبَسنَهُ
ناراً مِنَ الإيماضِ لَم تُضرَمِ
تَطاوَلَ المُنجِدُ ضَنّاً بِهِ
وَقَد عَطا لِلبَلَدِ المُتهِمِ
حَتّى رَمى الإِصباحَ في لَيلَةٍ
لَفَّت إِزارَ الرَجُلِ المُحرِمِ
لا جازَ مَغناهُم بِذاتِ النَقا
قَطرُ الغَوادي وَطِلالُ السُمِي
وَلّوا عَلى قَلبي عَنيفَ الجَوى
يُعاقِبُ القَلبَ وَلَم يُجرِمِ
اللَهَ في طَرفٍ بِكُم دامِعٌ
دامٍ وَقَلبٍ بِكُمُ مُغرَمِ
لا يَتعَبُ العاذِلُ في حُبِّهِم
قَد ذَهَبَ السَهمُ بِقَلبِ الرَمي
عَيني مَعَ اليَقظى غَراماً بِهِم
وَعَينُ مَن يَلحى مَعَ النُوَّمِ
لَولا قِوامُ الدينِ ما اِستَوسَقَت
أَعناقُها في السَنَنِ الأَقوَمِ
وَلا رَأَينا النَجمَ ذا خِفيَةٍ
مِن قارِعِ الحافِرِ وَالمَنسَمِ
يُغيرُ لِلمَجدِ إِذا غَيرُهُ
أَغارَ لِلسَلَّةِ وَالمَغنَمِ
لا يَصحَبُ الأَغمادَ مَن لَم تَزَل
سُيوفُهُ في حُلَلٍ مِن دَمِ
لِلَّهِ نَعلٌ حُذِيَت في العُلى
أَخمَصَ ذاكَ العارِضِ المُرزَمِ
يَوَدُّ لَو أَصبَحَ شِسعاً لَها
نِجادُ عُنقِ المَلِكِ الأَعظَمِ
أَغَرُّ مِن غُرٍّ رَبَوا في العُلى
وَأَفصَحوا بِالكَرَمِ الأَعجَمِ
بَنَوا عَلى مُضطَرِباتِ القَنا
بِناءَ عِزٍّ غَيرِ مُستَهدِمِ
تَشُبُّ بِالمَندَلِ نيرانُهُم
لِطارِقِ اللَيلِ وَلَم يُظلِمِ
لا يُدفَعُ الأَضيافُ مِنهُم إِلى
مَمنونِ زادٍ وَقِرىً مُعتِمِ
قَلَّت عُيونُ الناسِ عَن نَيلِهِم
فَعَوَّذوا مِن أَعيُنِ الأَنجُمِ
أَساوِدٌ تُنتِجُها في العُلى
أُسدٌ إِلى أَمثالِها تَنتَمي
فَيَخرُجُ الأَرقَمُ مِن ضَيغَمٍ
وَيَخرُجُ الضَيغَمُ مِن أَرقَمِ
سُمِّيَتِ الغَبراءُ في عَهدِهِم
حَمراءَ مِن طولِ قُطارِ الدَمِ
تَحمَرُّ مِنها كُلُّ مُخضَرَّةٍ
كَأَنَّ لا نَبتَ سِوى العَندَمِ
كُلُّ فَتىً يَفضَحُ أَطواقَهُ
وَجهٌ مُضيءُ الجيدِ وَالمَلطَمِ
لِلبِشرِ في ديباجِهِ لامِعٌ
طِرازُ عَصبِ اليَمَنِ المُعلَمِ
قَومٌ رِباطُ الخَيلِ في دورِهِم
كَالبُهمِ في غامِدَ أَو يَقدُمِ
مِن كُلِّ مَحبوكِ القَرا مِحصَفٌ
أُمِرَّ فَتلُ الرَسَنِ المُبرَمِ
كَأَنَّهُ يَنظُرُ مُستَوجِساً
رُبَيئَةً قامَ عَلى مَخرِمِ
مَتى أَراها كَذِئابِ الغَضا
تُحَرِّضُ الهائِبَ بِالمُقدَمِ
أَعِنَّةُ الفُرسانِ أَعرافُها
عَجلى عَنِ المُسرَجِ وَالمُلجَمِ
مِن فارِسٍ يَحمِلُ أُسدَ الشَرى
لِمُلتَقى يَومِ رَدىً أَيوَمِ
تَرمي جِبالُ الثَلجِ مِن قَدحِها
نارَ الوَغى بِالشَرَرِ المُضرَمِ
أَرعَنُ قَد كَدَّرَ ماءَ الحَيا
في مُزنِهِ بِالرَهَجِ الأَقتَمِ
يَومٌ يَوَدُّ القِرنُ لَو أَنَّهُ
يَزيدُ في الرُمحِ مِنَ المِعصَمِ
كَم قُلَّةٍ مُمتَنِعٍ طَودُها
إِلّا عَلى ذي الجُدَدِ الأَعصَمِ
قَد أَمسَتِ الخَيلُ ضُيوفاً بِها
لِلوَعِلِ العاقِلِ وَالقَشعَمِ
ثَلَمَّتَها كَيداً وَكَم شابَكَت
أَيدي المَقاديرِ وَلَم تُثلَمِ
يُخالُ باقي رَوقِ أَطوادِها
باقِيَ أَنيابِ فَمِ الأَهتَمِ
قَد يَنفُذُ الحِلمُ عَلى غَرزَةٍ
بِمُحفِظاتِ الغادِرِ المُجرِمِ
وَطولُ نَزفِ النَغبِ يَفنى بِهِ
غَمرُ جُمامِ الغَدِقِ المُفعَمِ
أَقدَمَ لِلحَينِ وَيا رُبَّما
أَجلى الوَغى وَالغُنمُ لِلمُحجِمِ
يَسلَمُ كَعبُ الرُمحِ مُستَأخِراً
وَيوقِعُ الإِقدامُ بِاللَهذَمِ
ما كانَ إِقداماً وَلَكِنَّهُ
تَسَرُّعُ العَيرِ عَلى الضَيغَمِ
وَلّى وَقَد أَردَفَ هَدّارَةً
يَقظى عَلى اللَيلِ لَغوطَ الفَمِ
لا يُؤمَنَن بَعدَ كَلالِ الشَبا
كَم صائِلٍ بِالساعِدِ الأَجذَمِ
قَد يَهلِكُ النَسرُ وَفي ريشِهِ
عَونُ الرَدى الجاري مَعَ الأَسهُمِ
يُثَمِّرُ المالَ وَيَأبى الغِنى
إِلّا مِنَ الذابِلِ وَالمِخذَمِ
لا يَدخَرُ الضَيغَمُ مِن قوتِهِ
ما يَدخَرُ النَملُ مِنَ المَطعَمِ
لا تَستَشِر غَيرَكَ في كَيِّها
قَد بَلَغَ الداءُ إِلى المَيسَمِ
وَاِخطُب عَلى سَيفِكَ بِكرَ العُلى
فَقَد تَمَلَّأتَ مِنَ الأَيِّمِ
حُسامُكَ النَصرُ فَصَمِّم بِهِ
وَدِرعُكَ الإِقبالُ فَاِستَلئِمِ
لا يُصلِحُ الناسَ لِأَربابِهِم
غَيرُ بَياضِ السَيفِ وَالدِرهَمِ
يا مُلبِسي النُعمى الَّتي أَورَقَت
عودي مِراراً وَكَسَت أَعظُمي
وَمُطلِعي في رَأسِ عادِيَّةٍ
تَخسَأُ طَرفَ الجَذَعِ الأَزلَمِ
نَزعُ العُلى عَنّي كَإِلباسِها
وَالغُنمُ بِالبَذلَةِ كَالمَغرَمِ
أَكرَمُ عَنها وَبِها مَرَّةً
كِلاهُما عِندي مِنَ الأَنعُمِ
وَكَيفَ نَومُ المَرءِ مِن تَحتِهِ
دونَ الكَرى مُضطَرَبُ الأَرقَمِ
بَينَ خِصافَي نَعلِهِ شَوكَةٌ
إِن شَدَّدَ الوَطءَ عَلَيها دَمي
فَاِملِك بِها رِقّي وَحَرِّر بِها
عُنقي وَرِقُّ الحُرِّ لِلمُنعِمِ
وَحُز بِها ما بَقِيَ العُمرُ لي
صَفاءَ قَلبي وَصَفايا فَمي
غَوثُكَ مِنها يا غِياثَ الوَرى
قَد ثَقُلَ العِبءُ عَلى المَهرَمِ
صونوا بِها عِرضي وَوَجهي مَعاً
صونَهُما في الزَمَنِ الأَقدَمِ
لا تَحسَبوا أَنّي عَلى جُرأَتي
أَحجَمتُ حَتّى ضاقَ لي مَقدَمي
ما لانَ عودي في يَدَي غَيرِها
يَوماً وَلا خارَ عَلى مَعجَمِ
عَطفاً عَلَينا أَن يَقولَ اِمرُؤٌ
إِنَّ عَلوقَ المَجدِ لَم تَرأَمِ
يُخدَعُ بِالشَهدِ مَذاقُ الفَتى
وَرُبَّما آلَ إِلى العَلقَمِ
عَظيمَةٌ نادَيتُ مِن ثِقلِها
بِالبازِلِ الناهِضِ بِالمُعظَمِ
عاداتُ إِحسانِكَ أَمثالُها
قَد لَؤُمَ الدَهرُ بِها فَاِكرِمِ
وَطُل وَصُل وَاِعفُ وَهَب وَاِنتَقِم
وَاِبقَ وَدُم وَاِعلُ وَثِب وَاِسلَمِ


Nagy, magyar bánatunk piros volt,
Igazán igazunkban voltunk
S nem mi csináltuk, ami rossz volt.


Der Hügel, wo der jauchzende Knabenreihn
Sich um den Stamm der blühenden Linde schwang,
Entzückt mich höher als der Alpen
Blendende Gipfel im Rosenschimmer.


Trovi pur novi strazi e novi modi
D'inuditi martir l'uomo inumano;
Formi barbara mano
Dentata ruota di taglienti chiodi,
Che non fia mai col suo rigor bastante
A piegar di costei l'alma costante.


Ó srdce žen, vy hrdličky, jež vír k nám bídným žene,
vy ubohé, vy přesvaté, vy květy nestřísněné,
vždy poznáte, kde úsměv byl, tam zítra výsměch ostrý,
a krása, láska oprchá a „umřem“ pláčí kostry.
Umřeme, běda, umřeme, však štěstí vaše hned,
když prvně muž vás obejme, a než k vám oko zved’,
on květy vaše potrhá, snů čistých zboří chrámy,
dnes žebrá ještě pohled váš a zítra zhrdne vámi,
až jeden výkřik bolesti vám navždy duši zmámí.


Stál na hranici Hus a mlčky v dálku zřel.


En un creux de terrain aussi profond qu'un antre,
Les étangs s'étalaient dans leur sommeil moiré,
Et servaient d'abreuvoir au bétail bigarré,
Qui s'y baignait, le corps dans l'eau jusqu'à mi-ventre.


Que el letrado venga a ser
Rico con su mujer bella,
Más por buen parecer de ella
Que por su buen parecer,
Y que por bien parecer
Traiga barba de cabrón,
Chitón.
Que tonos a sus galanes
Cante Juanilla estafando,
Porque ya piden cantando
Las niñas, como Alemanes;
Que en tono, haciendo ademanes,
Pidan sin ton y sin son,
Chitón.
Mujer hay en el lugar
Que a mil coches, por gozallos,
Echará cuatro caballos,
Que los sabe bien echar.
Yo sé quien manda salar
Su coche como jamón,
Chitón.
Que pida una y otra vez,
Fingiendo virgen el alma,
La tierna doncella palma,
Y es dátil su doncellez;
Y que lo apruebe el juez
Por la sangre de un Pichón,
Chitón.


Noch eine Stunde. Dann ein erster Ruck –
Und nach und nach belebt sich dieses Schweigen.
Emporgerüttelt aus dem kurzen Schlaf
Der Arbeit hat die Pflicht den Dienertroß.
Mit unvergnügter Hast geht er an's Tagwerk,
Indeß verschlaf'ne Bonnen, leisen Fußes,
Vorsorglich seid'nen Kinderbetten nah'n,
Und gähnend ihre Brust die träge Amme
Dem Säugling reicht, der schon nach ihr gewimmert.


	come 'l dì passa e lo tempo abrevia,
e del tornare speranza non m'alevia;


Schwer von Wonnen, nun geschwunden,
Holde Sängerin der Nacht,
Mahnt es mich an jene Stunden,
Die ich selig hier durchwacht.


Man leugt bisweilen nach der Mode,
Und nach der Mode lüg auch ich;
Ein jeder schwimmt im Narrensode,
Ihr Narren, was verdenckt ihr mich?
Ihr Narren lügt, so will ich lügen,
Bis daß wir alle Kappen kriegen.


Wer Freyheit liebt und Ruhe sucht,
Der ehre Menschenblut!
Vergessen sey des Königs Flucht,
Wie jede Pöbelwuth.


Čím víc poznáváš člověka,
podobu pravou jeho,
tím méně ochoten jsi věřiti,
dle obrazu že stvořil ho Bůh svého.


THOU spectre of terrific mein,
Lord of the hopeless heart and hollow eye,
In whose fierce train each form is seen
That drives sick Reason to insanity!
I woo thee with unusual pray'r,
'Grim visag'd, comfortless Despair!'
Approach; in me a willing victim find,
Who seeks thine iron sway — and calls thee kind!


Ide van ásva az enyém is,
Kincsedet Te is idehordád...
Megkeresem a rózsabokrot,
Lelkem illatos rózsabokrát.


jež jímala ji v dobách oněch,
kdy z retů dívčích toužil’s pít,
kdy každý den nes’ vzněty nové,
kdy opájel tě hvězdný svit


Überspringt sich der Witz, so lachen wir über den Toren,
Gleitet der Genius aus, ist er dem Rasenden gleich.


Ein Schuhknecht that ihr gehen nach,
Welchem sie auch die Eh versprach,
Und liebet ihn dermassen,
Hat ihm versprochen vielmal schon:
Eh sie behielt den Bürgerssohn,
Wollt sie das Leben lassen.


Resguarda
resguardo


Den stolzesten Entwurf, der schon Verderben brütet,
Und loszubrechen fertig steht,
Hat oft der Ewige, der Königen gebiethet,
Durch einen Hauch verweht.


V podzim lupení když opadává,
Že již zle jest, mnohým se pozdává;
Nevidí, že pučí vnitřní svět.
Květen ducha jsi ty, listopáde,
Len, jenž v letě kvetl, se již přade,
Přástvy pak jsou věrné lásky květ;
Uslyšíš milý při rozchodníků,
Uslyšíš z ust samých přástevníku:
Kýž ta zima temná jest opěť.


小院东风去住中
春愁元不隔帘栊
自家颜色凋零尽
却对花枝惜堕红


Zdravé, dlouhé žití
budu Vám vždy přáti,
nemám ale, čeho
bych Vám mohl dáti.
Nuže mou poslušnost,
to překrásné kvítko
přijměte, neb Vám je
dává Vaše dítko.


山中无俗事
林下有闲人
我亦无媒者
归来愿卜邻


Das ist des Glaubens Wort: Herr Jesu, ich bin nichts;
Du bist mir aber ja, mein Freund, zu Allem worden,
Verbirgst der Gottheit Pracht in einen Knechtes-Orden:
Zu leuchten meiner Nacht; verzeihst Du dich des Lichts.
Ich werd auch, wenn Du mich zu etwas ausersehen,
Doch als ein armes Nichts zu Deinen Füssen flehen.


ombula
take
bitdli
solunkola
tabla tokta tokta takabla
taka tak
Babula m'balam
tak tru – ü
wo – um
biba bimbel
o kla o auwa
kla o auwa
la – auma
o kla o ü
la o auma
klinga – o – e – auwa
ome o-auwa
klinga inga M ao – Auwa
omba dij omuff pomo – auwa
tru-ü
tro-u-ü o-a-o-ü
mo-auwa
gomun guma zangaga gago blagaga
szagaglugi m ba-o-auma
szaga szago
szaga la m'blama
bschigi bschigo
bschigi bschigi
bschiggo bschiggo
goggo goggo
ogoggo
a-o –auma


„Zavolej,
Přivolej,
Nepřející hochu!
Mou matičku;
Já nelíbám holuba,
Líbám – holubičku.“


Mir aber, schreitend hier am Seegestad,
Begegnet sie auf einsam stillem Pfad


江门风月诗
莲塘水花趣
安得二先生
倾倒鹅湖寺


Könnyeimből főztem
Levest, ah, mily étek!
Gyér hajszálaimból
Garniroztam bőven,
S nem kellett tinéktek!


يَلينُ في القْولِ ويحْنو على
سامِعِهِ وهو لهُ يقْصِمُ
كشوْكةِ العقْربِ في شكلها
فَرْطُ حُنُوٍّ وهي لا ترْحَمُ


Ti druzí? To je pěkná cháska!


Et puis, ô ton bon sens, et puis, ô ta gaîté,
Ta raisonnable et fine et sans rien d’apprêté
Gaîté ! Sages conseils souvent épicés d’ire
Plaisamment simulée et finissant en rire.


A kde končí poetika,
křesťanská tam začne ctnost.
Člověk sobě v hrobě zvyká
na červy a na věčnost.


Pero pareces balbucir,
toda callada y elocuente:
«Soy un frágil otoño que teme maltratarse»
e infiltras una casta quietud convaleciente
y se te ama en una tutela suave y leal,
como a una párvula enfermiza
hallada por el bosque un día de vendaval.
Tejedora: teje en tu hilo
la inercia de mi sueño y tu ilusión confiada;
teje el silencio; teje la sílaba medrosa
que cruza nuestros labios y que no dice nada;
teje la fluida voz del Ángelus
con el crujido de las puertas;
teje la sístole y la diástole
de los penados corazones
que en la penumbra están alertas.
Divago entre quimeras difuntas y entre sueños
nacientes, y propenso a un llanto sin motivo,
voy, con el ánima dispersa
en el atardecer brumoso y efusivo,
contemplándote, Amor, a través de una niebla
de pésame, a través de una cortina ideal
de lágrimas, en tanto que tejes dicha y luto
en un limbo sentimental.


O Reich voll Jesusgaben!
Voll höchster pracht, geerndtet von der Erd!
Ihr inners ist erhaben!
Ihr irrdsches himmlisch durchgeklährt!
Ein Himmel wird dem Himmel dargewährt!


À ma fille il fait l'amour,
Et joue avec la friponne.
Je l'ai surpris l'autre jour,
Maître d'école à son tour.
Zon, zon, zon, zon, zon, zon, zon !
Rendant ce que je lui donne.
Zon, zon, zon, zon, zon, zon, zon !
Le fouet, petit polisson !


Paprsky dva oči tvé,
vlasy travkou zelenou,
krev žár moře se pěnou
duše moře zbouřené.


Odstínů v pudech tisíce,
minulost celá je dělí –
tak vzdáleni jsou duší svou,
vzdáleni svými těly!


Wann ietzt Heraclitus lebte, würd er für das weinen lachen,
Und Democritus naß Augen für gewohntes lachen machen,
Weil die Welt so gar gewandelt Sinnen, Sitten, Arten, Sachen.


Er bringt uns arme Knechte,
Wenn wir durch falschen Schein
Der Welt verleitet seyn,
Durch seine Krafft zu rechte.
Er ist ja vnser Schutz,
Wenn durch der Feinde Trutz
Wir Christen hie auff Erden
So starck verfolget werden.


Der toten Liebe Worte flehn,
Daß ich auch sie vernichte;
Wie festgehaltne Lügner stehn
Sie mir im Angesichte.


Ich kenn' euch. Manfred floh in euren Schutz,
Als von den Christen er verlassen war,
Ihr aber trugt ihn jubelnd auf den Händen.


Mlčí – vzdechne – ocel vyndá čile,
Nímž prořízne bujné žílotluky,
A krev teče – ruka klesá –
Oko hasne – slábne dech –
Vznáší duch se na nebesa,
Kochaje se v rájských snech;
Tratí sílu mysl jasná –
Mře slabostí každý oud –
Nastupuje duše spasná
Budoucnosti tajnou pout.


أَظُعنٌ بِصَحراءِ الغَبيطَينِ أَم نَخلُ
بَدَت لَكَ أَم دَومٌ بِأَكمامِها حَملُ
فَإِلّا أَمُت أَجعَل لِنَفرٍ قِلادَةً
يُتِمُّ بِها نَفرٌ قَلائِدَهُ قَبلُ
وَلَو كُنتَ سَيفاً كانَ أَثرُكَ جُعرَةً
وَكُنتَ دَداناً لا يُغيِّرُكَ الصَقلُ
وَلَو كُنتَ سهماً كُنتَ أَفوَقَ ناصِل
لَهُ قُذَذٌ لُغبٌ وَلَيسَ لَهُ نَصلُ


Y ofrezco al mortal deseo
Del ser que hirió ruda suerte,
Con la calma de la Muerte,
La dulzura del Leteo.


Je mi, jak sám bych kajicně tak stál
před chrámem zamlklým, kde na kříži
bolestné tvoje mateřství z ran těžkých krvácí,
sám, trpící, pohřížen v nitra svého tragiku
a zmučen výčitkami, které chápat neumím.


Das weisse Licht
der Sternen achtet nicht
mein unerträglichs Leiden:
sonst würd' ihr Guß
verwandeln diesen Fluß
in Lust und Freuden.


Nevidíš ty smavé tváře?
Neslyšíš ty dětské hlasy?
Matko! druhdy na dobrou noc
mně též křížkem žehnala jsi!


Ahi come dolce lusingando Amore
Dolce languia ne' languidi concenti,
Che nova gioia, hor più vivaci, hor lenti,
Porgean quasi esca di novell' ardore;


Nun wirket umgekehrt, am schönsten Feste,
Durch Widerspruch die Kunst, ihm zu gefallen.
Statt laute Freude frisch bewegt zu schildern,
Erstarrt das Lebende zu holden Bildern.


Az vitéz Verbőczi eszt nem tuggya vala,
Az pécsi főurak izentenek vala,
Csatához készölne és hamar indulna,
Jó Verbőczi Imre készüle, indula.


Tönst, o Glöcklein, nennst ihn lauter,
Dem mein Herz entgegenbebt,
Ihn, der freundlicher, vertrauter
Hier im Grünen mich umschwebt.


Neráda dlím v pekle, s bídou, s Běsem,
Tuby musely být Spanělky,
Jenž, jak bojů s býky přátelky,
Dívají se na bolesti s plesem:


– A tak ji také chceme viděti! –


»Jene machen Partei; welch unerlaubtes Beginnen!
Aber unsre Partei, freilich, versteht sich von selbst.«


Ihr Bürger, seht den Sohn der reichen Heb'Amm an:
Wie mit den Herren er sein Geld und Gut verthan:
Doch Sohn und Mutter ist in eine Werckstatt kommen,
Er hat es eingesteckt, wo sie es raus genommen.


Rose, Meer und Sonne
Sind ein Bild der Liebsten mein,
Die mit ihrer Wonne
Faßt mein ganzes Leben ein.


Tehdy dobrý otec vece:
„Synu, považ přece
S myslí bratrskou a jemnou,
Ty žes vždycky se mnou,
A vše věci mé
Že jsou tvé.
Ale s utěšenou duší
Veseliť a radovať se sluší,
Že tento bratr tvůj
A tolikéž syn můj,
Jenž byl umřel, zase ožil nám,
A zahynuv, našel se a vrátil sám!“


che tanto pensa a me, quanto m'è presso,
e, partendo, si parte in un momento
ogni membranza del mio amor da esso.


Der Ausgang, der geschehen,
Ist uns fürwahr nicht leid,
Es soll noch besser gehen
Zur Abgeschiedenheit.
Nein, Kinder, seid nicht bang,
Verachtet tausend Welten,
Ihr Locken und ihr Schelten
Und geht nur euern Gang!


Nun möcht ich jauchzen und möchte schrein,
Möcht leise wimmern und selig sein
Und sehne mich fort ins Weite;
Ich sehne mich tief in die Einsamkeit,
Und trotzdem wird mir so weich, so weit
So wohlig an deiner Seite.


Erstarrter Mond steht wächsern,
Weißer Schatten,
Gestorbnes Gesicht,
Über mir und der matten
Erde.
Wirft grünes Licht
Wie ein Gewand,
Ein faltiges,
Auf bläuliches Land.


had the Parent's Pray'r like Favour found?
Where soar'd so high, as from that sacred Ground?
What Bosom, but Devotion's Ardor feels,
When, at the Shrine he hallow'd,  kneels?
At such a Sight superior Beings pleas'd,
To higher Notes their  rais'd.


Almia não concede
O que Nereu lhe pede,
Porque já não é seu.
O galante Aniceto
Roubou-lhe todo o afeto,
De modo que esperança já não reste
Àquele que a requeste,
Seja embora cantor como Nereu.


Nad mrtvolou vypukla Gopa v pláč,
on ale klidně vyšel z hřbitova,
neb jeho duch už zase ztrácel se
do hlubin přemítání bezedných
o životě tom vyšším, vnitřnějším,
jejž nepostihne oko ani sluch,
o životě, jenž nikdy nekončí
a změny nezná ani pohromy,
o životě, jenž brány svatyně
své smyslům zavírá, jak smečce psů.


溪户无人谷鸟飞
石桥横木挂禅衣
看云日暮倚松立
野水乱鸣僧未归


Was soll ich länger weilen,
Bis man mich trieb' hinaus?
Laß irre Hunde heulen
Vor ihres Herren Haus!
Die Liebe liebt das Wandern, –
Gott hat sie so gemacht –
Von Einem zu dem Andern –
Fein Liebchen, Gute Nacht!


A záříc tulila se k milenci,
a sedli na koně, a po jedné
z těch sedmi cest se nyní pustili,
a z hlubokého lesa vyjeli:
zjev byl to z končin snů, ten hrdý kůň,
a na něm plavovlasý Aucasin
jak slunce krásný, světlý, zářící,
a v náručí svou družku nesoucí,
tak bílou, zázračná jak lilie,
a žádoucí, jak pramen milosti.
Kraj širý světlým kouzlem zaplanul,
když z lesa vyjeli: tak usměje
se země sprahlá, déšť když ovlaží
jí prsa... Kolem sebe hleděli,
pak trhl jinoch uzdou. Měřili
ku straně, kde se modrá třpytila
mha jakás tajůplně, vábivě,
mha, která mořem byla, valícím
se bez oddechu k břehům vysokým,
jak u nohou by jejich prosilo
o lásku, kterou skytnout nechtěly.


Deh! com' a mirar giova a chi in disparte
agiato stassi, l'allegre contese,
dove un mostra la forza, un altro l'arte!


Hier zeigt sich dir dein Bild, Freund, Lehrer der Vernunft:
O glichen, Heermann, dir doch Alle deiner Zunft!
Sie nennen sich wie du. Doch sollten wir oft schwören,
Sie wären ausgesandt, die Unvernunft zu lehren.
Die Weisheit dieser Welt aufs ärgste zu verschmähn,
Muß man ihr Meister seyn, und nichts von ihr verstehn.
Doch Geister deiner Art pflegt, trotz der kleinen Seelen,
Sich zur Verherrlichung die Vorsicht stets zu wählen.


Es klaget Deutschland, weil zu frühe
Dein innig Saitenspiel verklingt;
Du aber ruhst von süßer Mühe,
Da schon dein Lied aus andern singt.


Morgen werd' ich wiederkommen,
Und mein Licht ist ewig jung,
Doch für dich umsonst erglommen,
Wenn du schläfst in Dämmerung.


Ó k Tvému ňadru přissáta ať pije
Tvé Lásky žáry, mléko mateří,
jež božskou krmí nesmrtelnosti je.


Der andern Bäume dürres Reis
Schlägt grün im Frühling aus,
Pocht er sein Röckchen, bleibt's doch weiß,
Schlägt nie das Grün heraus.


Er ritt vor einer Frau Wirthin Haus
Die schöne Magd treit ihm Wein heraus:
Frau Wirthin, liebe Frau Wirthin mein!


madem ki vakit akşam,


« Viens dormir au milieu des lys d’eau… L’iris tremble,
Et nous nous étreignons, nous qui mourons ensemble… »


Uvnitř živo, pestré mihají se zbraně, kroje,
jaké nevídány nikdy za pokoje.
Ano ženy, oděny v šat mužský také,
s rozpuštěným vlasem, zbroji všelijaké,
místo šperků, k zavěšení zbraní sponky,
bojovaly s muži jako Amazonky.


Iù de le calcagna
all'occhi trâ l'umure
questa veduta magna
d'esto enfocato ardore;
en santi stett'en core,
'n Francesco fore è 'scito
lo balsemo polito
ch'el corpo à penetrato.


九十九冈遥
天寒雪未消
羸童牵瘦马
不敢过危桥


Mařenčin pak úsměv na něj krotký
jak by děl: „Ach přijď, jen přijď!“ V tu chvíli
na rozcestí kroky zastavili.
Za nimi hle v klubku hospodáři
v pravo, v levo rukou vykládají,
jako vážní soudci, co se sváří,
který oblak v kterém spadnul kraji,
rozsuzují času běh a lidí.
A v jich středu starosta když vidí,
kterak Hlohováci na Antoše
podál čekají, dí do sousedů.
„Hleďte na ně! Nevsadím ni groše,
že ho do svého chtí dostat středu.
Pojďte hodně!“ Kývli, pospíchají.
„Kam pak, Antoši? I pojďte s námi!
V neděli se každý u nás nají!“
Tak ho zvou a tak ho k sobě mámí.
Že se Antoš rozpakoval chvíli,
tu hned Kulich popostrčiv syna,
by se Antoš rozhod’, s rukou pílí,
„s Bohem“, by mu nenapadla jiná.
V tom však sobě rychle oči protře,
když naň spustí paní starostová
„Co mu chcete s Bohem dávat, kmotře!
Však jde s námi, nejde do Hlohova.“
A již Antoš kročil ku Mařence,
Staněk uskočil jen sípnuv tence.
Antoš tedy mířil do Moklína.
V tom se zastavil a v před se dívá,
ana s cesty Hlohovské naň kývá
ženská ruka – ruka Boženčina.
Kývá sestra. Když jít nechce za ní,
ona ruce na oči si klade,
slzou mokří svoje líce mladé,
potom k nebi ukazuje dlaní.


O laß mich weinen! Eilest du
Dereinst dem Rosenstrauche zu;
Und sinkt ein Röschen auf mein Grab
Entblättert und entstellt herab;


Auf bekränzten vollen Wägen,
Unter schatt'ger Lorbeerlaube
Zieht bei Becherklang der Winzer
Frohe Schaar an uns vorüber;
Und die Tamburine schallen
Rauschend zu den Chorgesängen;
Unter frischen Burschen sitzt
Manches Kind mit vollem Busen.


A do podušky zbytek dal
a na podušky skvost
jí hlavu klad’ a růže svil
na vlasů bohatost.


Kdys na politické schůzi
vládní komisař pan Bílý
dal ho zatknout policajty,
odvezli ho, vyslýchali,
hlouček přátel opustil ho,
Bílý svědčil proti němu,
povolali k výslechu též
staré známé z vesnice.


Die Jugend schwand, nun komm' ich wieder,
Versöhnt aus manchem Lebensstreit,
Und bring' im Herzen dir noch Lieder
Und Töne, wie in alter Zeit.


Maiestà santa, quanto n'hai già sparso,
pugnando sol pel nome di Colui
che non fu in croce del suo sangue scarso!


Thomas hat gar darein gefühlt,
Augenbliks war das echo da,


V příbytku tom němém lidí nepřítomných
příroda jen vede výmluvnou svou řeč;
rozešli se všichni po svých cílech skromných,
všichni ve svou práci – jistě v senoseč.


Drei Jahre Festung wurden sein Lohn;
Es machte ihn wenig verdrossen;
Er sang jeden Tag: »Louis Veit ist tot,
Und ich hab' ihn totgeschossen.«


Lo Dio d'Amor per tutto 'l regno manda
Messaggi e lettere a la baronia:
Che davanti da lui ciaschedun sia,
Ad alcun priega e ad alcun comanda;


„Není možná!“ – „By tu byla:
všechny by vás přesvědčila.“


Voz de dolor y canto de gemido
Y espíritu de miedo, envuelto en ira,
Hagan principio acerbo a la memoria
De aquel día fatal, aborrecido,
Que Lusitania mísera suspira,
Desnuda de valor, falta de gloria;
Y la llorosa historia
Asombre con horror funesto y triste
Dende el áfrico Atlante y seno ardiente
Hasta do el mar de otro color se viste,
Y do el límite rojo de oriente
Y todas sus vencidas gentes fieras
Ven tremolar de Cristo las banderas.
¡Ay de los que pasaron, confiados
En sus caballos y en la muchedumbre
De sus carros, en ti, Libia desierta,
Y en su vigor y fuerzas engañados,
No alzaron su esperanza a aquella cumbre
De eterna luz, mas con soberbia cierta
Se ofrecieron la incierta
Vitoria, y sin volver a Dios sus ojos,
Con yerto cuello y corazón ufano
Solo atendieron siempre a los despojos!
Y el Santo de Israel abrió su mano,
Y los dexó, y cayó en despeñadero
El carro, y el caballo y caballero.
Vino el dia cruel, el dia lleno
De indinacion, de ira y furor, que puso
En soledad y en un profundo llanto,
De gente y de placer el reino ajeno.
El cielo no alumbró, quedó confuso
El nuevo sol, presago de mal tanto,
Y con terrible espanto
El Señor visitó sobre sus males,
Para humillar los fuertes arrogantes,
Y levantó los bárbaros no iguales,
Que con osados pechos y constantes
No busquen oro, mas con hierro airado
La ofensa venguen y el error culpado.
Los impíos y robustos, indinados,
Las ardientes espadas desnudaron
Sobre la claridad y hermosura
De tu gloria y valor, y no cansados
En tu muerte, tu honor todo afearon,
Mezquina Lusitania sin ventura:
Y con frente segura
Rompieron sin temor con fiero estrago
Tus armadas escuadras y braveza.
La arena se tornó sangriento lago,
La llanura con muertos aspereza;
Cayó en unos vigor, cayó denuedo;
Mas en otros desmayo y torpe miedo.
¿Son estos por ventura los famosos,
Los fuertes, los belígeros varones
Que conturbaron con furor la tierra,
Que sacudieron reinos poderosos,
Que domaron las hórridas naciones,
Que pusieron desierto en cruda guerra
Cuanto el mar Indo encierra,
Y soberbias ciudades destruyeron?
¿Dó el corazón seguro y la osadía?
¿Como así se acabaron, y perdieron
Tanto heroico valor en solo un día;
Y lejos de su patria derribados,
No fueron justamente sepultados?
Tales ya fueron estos, cual hermoso
Cedro del alto Líbano, vestido
De ramos, hojas, con excelsa alteza;
Las aguas lo criaron poderoso
Sobre empinados árboles crecido,
Y se multiplicaron en grandera
Sus ramos con belleza;
Y extendiendo su sombra, se anidaron
Las aves que sustenta el grande cielo,
Y en sus hojas las fieras engendraron,
Y hizo á mucha gente umbroso velo;
No igualó en celsitud y en hermosura
Jamás árbol alguno a su figura.
Pero elevose con su verde cima,
Y sublimó la presunción su pecho,
Desvanecido todo y confiado,
Haciendo de su alteza solo estima.
Por eso Dios lo derribó deshecho,
A los impíos y ágenos entregado,
Por la raíz cortado;
Que opreso de los montes arrojados,
Sin ramos y sin hojas y desnudo,
Huyeron del los hombres, espantados,
Que su sombra tuvieron por escudo;
En su ruina y ramos cuantas fueron
Las aves y las fieras se pusieron.
Tú, infanda Libia, en cuya seca arena
Murió el vencido reino lusitano,
Y se acabó su generosa gloria,
No estés alegre y de ufanía llena;
Porque tu temerosa y flaca mano
Hubo sin esperanza tal vitoria,
Indina de memoria;
Que si el justo dolor mueve a venganza
Alguna vez el español coraje,
Despedazada con aguda lanza,
Compensarás muriendo el hecho ultraje;
Y Luco amedrentado, al mar inmenso
Pagará de africana sangre el censo.


Einsamkeit, du Geisterbronnen,
Mutter aller heil'gen Quellen,
Zauberspiegel innrer Sonnen,
Die berauschet überschwellen,
Seit ich durft' in deine Wonnen
Das betrübte Leben stellen,
Seit du ganz mich überronnen
Mit den dunklen Wunderwellen,
Hab' zu tönen ich begonnen,
Und nun klingen all die hellen
Sternenchöre meiner Seele,
Deren Takt ein Gott mir zähle,
Alle Sonnen meines Herzens,
Die Planeten meiner Lust,
Die Kometen meines Schmerzens,
Klingen hoch in meiner Brust.
In dem Monde meiner Wehmut,
Alles Glanzes unbewußt,
Kann ich singen und in Demut
Vor den Schätzen meines Innern,
Vor der Armut meines Lebens,
Vor der Allmacht meines Strebens
Dein, o Ew'ger, mich erinnern!
Alles andre ist vergebens.


Verpfändet fühl' ich meine Glieder,
Ich lege mich verschlafen nieder,


Am Baum' hab' ich gestanden,
Der war so hoffnungsgrün,
Nicht lange mehr kann's dauern
Und freudig wird er blüh'n.


Allor su l'erba a piè d'un fonte scese,
ch'era de' quattro l'un che fe' Merlino,
e con frutti selvaggi ed acqua prese
ristor de la fatica e del camino.
Ma quando Febo in Oriente accese
di nuovo il vago raggio matutino,
ritorno fece a la primiera inchiesta,
e 'l viaggio seguì per la foresta.


Ein Felsenblock, mit Moos und Wurzelrippen
Des Buchenstamms bedeckt, der drüber thronte,
Ward ausersehn, zum Trotz der steilen Klippen.


O ihr Liebesengel, rühret
Euch das Flehn des Leidenden,
O so steigt herab und führet
Mich zu meiner Heiligen!


Так говорила (…) актриса отставная,
Простую речь невольно украшая
Остатками когда-то милых ей,
А ныне смутно памятных ролей, —
Но не дошли до каменного слуха
Ее проклятья, — бедная старуха
Ушла домой с Наташею своей
И по пути всё повторяла ей
Свои проклятья черному злодеНо (не) сбылись ее проклятьНи разу сон его спокойный не встревожил
Ни черт, ни шабаш ведьм: до старости он дожил
Спокойно и счастливо, денег тьму
Оставивши в наследство своему
Троюродному дяде… А старуха
Скончалась в нищете — безвестно, глухо,
И, чтоб купить на гроб ей три доски,
Дочь продала последние чулк


ché suplire a dui lochi, come suole,
non potea Apollo, onde più là non scende
e a riposar tutta la nocte attende,
illuminando queste parte sole.


So war ein langer Kampf in unserm Leben,
Oft brach das Leid mit brausenden Gewittern
Durch unser Herz, von Dunkelheit umgeben,
Oft mußt' ich bis zum tiefsten Sein erzittern,
In allen Lebenstiefen,
Wie Feindeslaut' zum Tode hin von dir mich riefen.


إِنَّ المكارمَ والفضائلَ وَالنَدى
طَبعٌ جُبلتَ عليه غير تطبُّعِ
والمَجدُ والشرفُ المؤثَّل والعُلى
وقفٌ عليكَ وَلَيسَ بالمتسودَعِ


L'était l'heure d'amour pour le rêve choisie ;
Le moment solennel qu'on ne peut définir,
Où tout n'est que rayons, extase, poésie,
Où le cœur veut aimer, où l'âme veut bénir !


Bizonságidat én nem hagyom el,
Noha énreám nagy sok népek törnek,
Kik gyűlölnek, és kergetnek széllel,
Óh, melly sérelmes ez az én szívemnek,
Hogy ellenségi az igazságnak
Az te igéddel semmit nem gondolnak.


Už hodují a vyprávějí
o lásce své a bolesti,
i dumají nad světa ději,
i jak jej spasit v neštěstí.


Les marais coassent, le soir.
Vers l'ouest, loin dans la plaine verte,
Une porte se dresse ouverte
Sur le ciel pluvieux et noir.


Ticho vůkol – všecko dřímá,
i ty hvězdy usínají,
ani list juž nehýbá se. –
Co těm skalám, co těm zdá se?
Snad je divná tucha jímá
věčnosti.


Daher bist du auch so geschwind
Ein feuerflammends Donnerkind
Der ewgen Liebe worden.
Dein Herze war von Jesu reich,
Von ihm wars noch auf Erden gleich
Dem Seraphiner-Orden.


Bez dechu běží, nohy ji zebou,
do stromů vráží, v sněhu se boří,
mráz k ňadrům vniká, pod nimiž hoří.


Mein Lämmgen steht nicht so den Büfgen,
Als wohl den lieben Mädgen an:
Mein Schneutzgen, das bedarff ein Brieffgen,
Daß man es recht verstehen kan:
Mein Engel trifft gar selten ein,
Dann niemand wil der Flügel seyn.


et l' empia nube, che 'l raffredda et vela,
rompesse a l' aura del mi' ardente dire;
o fessi quell' altrui in odio venire,
che' belli, onde mi strugge, occhi mi cela.


Lüstet dich nach einem Fische,
den die Pleiße geben kan,
er soll bald stehn auf dem Tische.
Liebet dir ein feister Hahn,
der im Hof' ist worden jung,
hier giebts solches Viehs genung.


Que o pobre, e rico namore,
e que tenha com esta porfia
o pobre alegre se ria,
e que o rico triste chore:
e que o presumido more
em palácio sem boleta,
e por não ter, que lhe meta,
o tenha cheio de vento!
Pode ser: mas o intento
efeitos são do comet
Que ande o mundo, como anda,
e que se ao som do seu desvelo
uns bailem ao saltarelo
e outros à sarabanda:
e que estando tudo à banda,
sendo eu um pobre Poeta,
que nestas cousas me meta,
sem ter licença de Apolo!
Será: porém se eu sou tolo,
efeitos são do comet
Imagem - 00080001


Johannes fliegt an seine Brust
Und bleibt nach Wunsche liegen
Und wieget sich mit höchster Lust
In dieser Himmelswiegen.
Die Magdalena laufet hin
Zu den verklärten Füßen
Und muß sie mit Herz, Mund und Sinn
Auch noch vor Inbrunst küssen.


Nun bebt in banger Fülle meine Welt,
der Jahre Gärten wollen Früchte tragen.
Und wie auf weichen Wiesenteppich oft
ein goldner Apfel, zart empfangen, rollt,
so rührt den Plan der täglichen Gefühle
ein heimlich reif und süß geworden Lied.


Estaba doña Perra
En víspera de parto,
Y sin covacha en donde
Salir de su cuidado.
En tal apuro acuérdase
De una íntima de antaño,
Perra de muy buen genio
Y dueña de un buen cuarto.
Diole unos tantos besos
Y otros tantos abrazos,
Y haciéndole mil mimos
De orejas y de rabo,
—«Amiga de mi vida,
—Le dijo al fin, ladrando—,
«¡Qué dicha siento en verla
Después de tantos años!
Y está qué buena moza,
Mejor que nunca ha estado;
El tiempo en su hermosura
No deja ningún rastro.
Ya que la encuentro, sepa
Que hoy no me le separo,
Que los buenos amigos
Son el mejor hallazgo.
Si usted no está de prisa
Entremos a su cuarto,
Y cuénteme su vida
Que me interesa tanto...»
En estas y las otras
La dueña se distrajo,
Y sobrevino súbito
El gran conflicto, el parto.
Ella fue comadrona.
Criada y boticario.
Y madrina de todos
Los seis desembuchados.
Ella hizo las expensas
Ella cocinó el caldo,
Y, en fin hallando estrecha
Su casa para tantos.
Dijo a la amiga : «Amiga,
Estamos apretados;
Quédese aquí unos días,
Yo vagaré entretanto».
Pasados quince o veinte
Volvió a pedir su cuarto.
Mas la recién parida
Pidiole un corto plazo.
«¡Comadre generosa,
Prolóngueme su amparo,
Haga el favor completo!
Dentro de veinte, salgo.
Me temo todavía
Coger un resfriado,
Y estas criaturas tiernas
Aún no saben dar paso».
La hospitalaria amiga
Accede a ruego tanto;
Vuelve a los veinte, y la otra
Vuelve al cantar pasado:
«¡Comadre de mi vida,
¡El tiempo está tan malo!
¡Deme otro plazo, el último!
¡Mire!... ¡oiga!... ¡hágase cargo!»
La dueña vio a la postre
Que esto rayaba en chasco,
Y le enseñó el colmillo
Gruñendo: «¡Afuera! ¡vamos!»
¡Ah! ¡quien tal dijo! al punto
La otra se armó de un salto,
Y desplegando al frente
Seis cachorros tamaños,
«¡Échenos el que pueda!»
Ladró con gesto de amo,
Y la infeliz patrona
Marchose rezongando.
Hay pues entre los perros
Anexionistas galgos
Que juegan la de Walker
Al Centro Americano.


Ausrotten will ich gänzlich
Das Nörgeleigewächs;
Voluntas mea, hört ihr,
Soll sein suprema lex!


A je to přece Kristus vlídný,
Jenž za vás život dal!
Jenž patří na váš zápas bídný,
a na ty dlouhé, pracné týdny –
Co pak vám Kristus udělal? –


Weg, altes Herz, mit Sorg' und Harm!
Gib acht, nur über ein kleines
Mitjauchzest du im trunknen Schwarm
Das Lob des neuen Weines!


De addig mind kiált -
Kit két ezer millió embernek
sokaságából kiszemelnek,
te egyetlen, te lágy
bölcső, erős sír, eleven ágy,
fogadj magadba!...


谁怜宿料一生无
身后仍遭金十奴
帷盖却教蒙狗马
不知何事负农夫


Kein knisterndes Schilf, kein kicherndes Lachen,
Die Augen der Badewärter wachen.
Da hab' ich nun mein Fernglas genommen
Und habe von ferne die Dünen erklommen.


La prima orazione,
che a dDeo l'omo dega fare,
che lo nome suo ch'è santo
en nui deia santificare;
cristiani ne fa 'nvocare
(en Cristo simo batizzati),
che siamo purificati
co la vita emmaculata.


Da tua nudez


Schlegel predigt gegen Hegel,
Für den Teufel schieb' er Kegel.


Hat ihn die eisige Hand
der Selenetochter berührt,
hat ihn ihr starres Aug,
Tod und Vergänglichkeit redend,
schauerlich angeglast,
dann senkt er das Haupt,
und der Frost seiner Seele
ruft nach erlösenden Tränen.
Aschfahl und freudlos
nüchtert ihm nun
das Dämmer entgegen.
Wie dünkt ihm die Welt nun
öde und schal.


Új hadsereg a Hadak Útján,
Új legenda, új harcos ének:
Ez a jövő, a kész Jövő
S pirkadása a magyar Égnek.


Da wünscht sich nun beim Sternenglanz:
Das Gretchen bald den Myrthenkranz;
Kaum ist der junge Tag heran,
Da hält ihr Liebster um sie an!


Tú sufres de una glándula endocrínica, se ve,
o, quizá,
sufres de mí, de mi sagacidad escueta, tácita.
Tú padeces del diáfano antropoide, allá, cerca,
donde está la tiniebla tenebrosa.
Tú das vuelta al sol, agarrándote el alma,
extendiendo tus juanes corporales
y ajustándote el cuello; eso se ve.
Tú sabes lo que te duele,
lo que te salta al anca,
lo que baja por ti con soga al suelo.
Tú, pobre hombre, vives; no lo niegues,
si mueres; no lo niegues,
si mueres de tu edad ¡ay! y de tu época.
Y, aunque llores, bebes,
y, aunque sangres, alimentas a tu híbrido colmillo,
a tu vela tristona y a tus partes.
Tú sufres, tú padeces y tú vuelves a sufrir
horriblemente,
desgraciado mono,
jovencito de Darwin,
alguacil que me atisbas, atrocísimo microbio.
Y tú lo sabes a tal punto,
que lo ignoras, soltándote a llorar.
Tú, luego, has nacido; eso
también se ve de lejos, infeliz y cállate,
y soportas la calle que te dio la suerte
y a tu ombligo interrogas: ¿dónde? ¿cómo?
Amigo mío, estás completamente, .
hasta el pelo, en el año treinta y ocho,
nicolás o santiago, tal o cual,
estés contigo o con tu aborto o conmigo
y cautivo en tu enorme libertad,
arrastrado por tu hércules autónomo...
Pero si tú calculas en tus dedos hasta dos,
es peor; no lo niegues, hermanito.
¿Que nó? ¿Que sí, pero que nó?
¡Pobre mono!... ¡Dame la pata!... No. La mano, he dicho.
¡Salud! ¡Y sufre!


帘捲流萤入
窗虚碧月来
据床罢书卷
独上露华台


Tož vlastní rukou mi přišijte kříž,
tu spásu svoji i moji! –
Vzal helmu, vyšel ven, heroldy slal
pány zvát k svatému boji.


Ihr wißt, daß keinen Richter
Er über sich erkennt,
Und nennt ihn einen Dichter,
Wie er sich selber nennt.


His heavenly airs attention drew,
And Sylvia soon the warbler knew;
Then uses every charm to win,
And draw the wild musician in;
He enters, fearless of a snare,
For how should fraud inhabit there?


Sei unser Fenelon, so weise, mild und gut!
Wer sich im Meinungskampf der Wahrheit treu bewährte,
Wer sich durch hellen Geist und edle Thaten ehrte,
Hat blöden Unbill zu ertragen Kraft und Mut.


Unruh Hans Krüschan, seggt de Ol,
So büst du dar? Ik dach dat wul!
Du harrst mi seggt, dœr Busch un Brok,
Du harrst mi seggt, dœr Für un Rok,
Dœr Noth un Dod, dœr Bęk un Bach,
So weerst du hier ton längsten Dag.
Un noch is Tid: sitt dal! nimm an!
Noch is de Sünn ni ünnergan.


Ed i', com'uomo cu' la fitta tocca,
ché so che voglion dir quelle parole,
sì do ad altre novelle di bocca.


Mne už roky jarmo hněte manské,
Ohněm hořím, jako poledním
Nevrou sluncem pouště afrikanské;


Ihr aber möget sanft verklingen,
Ihr meine Saiten, kaum geregt!
Nur Frauen können würdig singen
Das Zärtste, was die Erde hegt.


Escrito, aunque imposible al fin parece,
misterio es muy sabido y muy tratado,
que el amor en el firme enamorado
con los celos se aviva y se engrandece.
Cuanto dura el amor el ansia crece
y el deseo de verse asegurado,
sin que pueda aflojar un tal cuidado
mientras vive el recelo y prevalece.
Ni el furor, ni el más blando tratamiento,
ni aquel dulce gozar de cosa amada,
aseguran un alma temerosa.
No basta discreción ni sufrimiento,
ni esperanza en ajeno mal probada,
porque no cura amor ninguna cosa.


Revolución!


Ihr Märtyrer, gebt mir den Sieg,
Mit dem ihr durchgedrungen,
Gebt mir die Kraft, durch die der Krieg
Euch ist so wohl gelungen,
Auf daß ich als ein kühner Held
Entgegen geh vor aller Welt
Dem, der mit einem Mund von Rosen
Mich ewiglich kommt liebzukosen.


Ein Liedlein tönt von Ferne:
Was ist das Schönste hier?
Das Schönste und das Liebste,
Das ist der Himmel mir! –


Na nebi světla – na zemi světla –
a v lidských prsou štěstí dnes!
A ta mha jakby s blankytu slétla,
by nikdo jim ho neodnes!


Nun, Kronus, bleib' in deinem Gang!
Ich geh' nach meinen Sinnen,
Und lasse keine Stunde lang
Mein Glas feintröpfelnd rinnen.
Hinein, heraus mit einem Zug!
Zum Schleichen ist noch Zeit genug.


Und vor Belgrad auf der Schanz'
Betet er den Rosenkranz.
Riß vielleicht die Schnur?
Daß auf Stadt und Flur
Schwarz und dicht die Betkorallen
Aus dem Paternoster fallen!


A harmatos, hüvös korányon,
Menj el kerted virágihoz;
Merengj az esti fényen, amint
Bércet, felhőt bearanyoz.
Virassz fenn csendes tiszta éjben...
Várd meg, midőn fölkél a hold,
És újabb bájt a bájos éjhez
Távol szóló furulya told.


Řek’ Pán, jenž svými rameny
zde rozpjat ve svá muka,
že dojde svojí odměny
i pohár vody studený,
když dá jej štědrá ruka!“


أَقولُ وَقد رَأَيتُ لَهُ سحاباً
من الهِجرانِ مقبلَةً اِلَينا
وَقد سَحَّت عَزاليها بِهطلٍ
حَوالينا الصدود وَلا عَلَينا


Der Abschied ist genommen,
Und Tücher wehen noch,
Und keine Thränen kommen,
O sagt, was ist es doch?


彩凤飞来以瑞呈
飘飘五色锦衣明
悬知不入鸱鸮伴
要向朝阳效一鸣


Hell hernieder zu den Schönen
Rief er: Süße Kühle, Lieben,
Wie ist mir die Zeit vertrieben,
Haar und Ohr durchzieht ein Tönen,
Im Auge Liebesblick,
Hin und zurück.


Heilig, Brüder, sey die Stätte,
Wo die Väter um die Wette
Stritten und im Feur der Schlacht
Sich und Enkel frey gemacht!
Heil euch, Schwerdter tapf'rer Ahnen,
Heil euch, theurerworbne Fahnen!
Wer nur Freyheit fühlen kann,
Sieht euch ohne Schaur nicht an!


Deutsche Bären nannte man sonst die deutschen Baronen;
Sag, wie nennen sie denn, deutschester Michel, dich dort?


Per dar vita al tuo nome, o folle ed empio,
In Efeso ardi di Diana il tempio?
Quanto più vale in fasce esser già morto
Ch'aver fama immortal di sì gran torto!


Hat gar den Weg zu mir gefunden
Die süße Liebe, die ich oft
Im Traume sah und in den Stunden
Der Einsamkeit ersehnt, erhofft?


A tél olyan hosszú, kietlen,
A szép világra köd borúl;
Megint elcsügged a szivekben
A vágy, ha tán felbátorúl. -
Mint a húr első pendülése,
Amellyet a dallam követ:
Az érzést hívjad ébredésre,
Első virág, nyájas követ!
- Csak jőjj ki, jőjj ki már!


بَلَغْتُمْ كمالَ الرُّشد أبناءَ راشدِ
فبُورِكْتُمُ أَولاد أَكرمِ والدِ
إذا ما دعيتم دَعوة المجد كلّها
أَقَمْتم على دعواكم ألفَ شاهد
وقُمتمْ إليها رُتبةً تَبْتَغُونها
فما قائم يبغي العلاءَ كقاعد
على أنَّها فيكُم لَديكم وراثةٌ
وما هي في زيد وبكر وخالد
كَنَزْتُمْ من الفِعل الجميل صنائعاً
وقد تنفدُ الدُّنيا وليسَ بنافد
وما زالت الدُّنيا بحُسن صنيعكم
مقلَّدة أعناقها بالقلائد
أَرَدْتُم صلاح النَّاس بعد فسادها
وبالصَّارم الهنديّ إصلاح فاسد
فأَجَّجْتم ناراً تسعَّر جمرُها
ولكنْ بحدِّ المرهفات البوارد
تسلُّونها في الخطب في كلّ شدَّةٍ
ألا إنَّها معروفةٌ بالشَّدائد
وما فات قصدٌ من جسور على الرَّدى
بعيد مناط الهمّ جمّ المقاصد
تولَّيْتَ إصلاح الرَّعيَّة بينهم
وقد أَوْسع الطّغيان خرق المفاسد
وقلَّمتَ أظفارَ الطّغاة وسُسْتَهم
بأَبيضَ حاد الزيغ عن كلّ حاسد
ولولاك ظلَّت في المجرَّة أهلُها
تُناشُ بأَيدي اللّوى قلبُ الأَوابد
أَعَدْتَ لنا أيَّام فهدٍ وبندرٍ
ومِن قَبْلها أيَّام عيسى وماجد
وأَضحكتَ سنَّ المجد بعد بكائه
طويلاً على أجداثِ تلك الأَماجد
ومِنْ بعدِ ما كانتْ أُمورٌ وأَقلَعَتْ
تَذوبُ لها إذ ذاك صمُّ الجلامد
إذا ذكرت ثار الغرام وهيَّجتْ
كوامنَ نيرانِ القلوبِ الخوامد
وهلْ يُفلِحُ القومُ الذين تسُوسُهم
بنو الجهل في عارٍ من الحلم فاقد
وما كلُّ من ساسَ الرعيَّة ساسَها
ولا كلّ من قاد الجيوش بقائد
تَوَلَّيتها والطَّعنُ بالطَّعن يلتقي
وأخذ المنايا واحداً بعد واحد
فما بين مقتولٍ وما بين قاتلٍ
وما بين مطرودٍ وما بين طارد
وقد نَزَغَ الشَّيطان إذ ذاك بينهم
إذ النَّاس فوضى لا تدين لواحد
فأَرْشَدْتَهم للخير حتَّى تركتَهم
يقولون إنَّ الرُّشْدَ فعل ابن راشد
عفَوْتَ بها عمَّا جنة ذو قرابة
رماك بسهم القطع رمي الأَباعد
ورحت وما في صدرك الحقد كامن
على حاقد جهلاً عليك وواجد
وقلت لمن يطوي على المكر كشحه
دع الزِّيف لا تنفقه في سوق ناقد
وما سادَ في قومٍ حقودٍ عليهم
ولا حيزت النعماء يوماً لحاسد
فأَسْهَرْتَ عين الخطّ والخطّ ساهر
وما أَنتَ عن ثار العدوّ براقد
أخو الحزم من يخشى شماتة كاشح
ولا زال مشحوذاً غرار الحدائد
ولا يطأ الأرضَ الفسيحةَ بقعةً
إذا اتَّصلت فيها حبال المكائد
لك الله منصورٌ لك الله ناصرٌ
وحسبُك من حزب معين مساعد
وَثَبْتَ وثوبَ اللَّيث تستفرس المنى
وما كنت عنها منذُ كنتَ بلابد
وساعدَك المقدور فيها وربَّما
سعى قبلَ ما تسعى لنيل المقاصد
ومن لم تساعده العناية لم يكنْ
له ساعد يشتدُّ عن لين ساعد
لقد صُلْتَ حتَّى كانَ أوَّلُ قائم
لسيفك يوم الرَّوع أوَّلَ ساجد
وجُدْتَ وأَعطَيْتَ المكارم حقَّها
برغمٍ على أنف الحسود المعاند
فأَرغمتَ آنافاً وأَكبتَّ حُسَّداً
فأكرمْ وصلْ واقطعْ وقرَّبْ وباعد
وما فيكم إلاَّ طموح إلى العُلى
جموحٌ إلى مجد طريف وتالد
عقائدنا فيكم كما تشتهونها
وكلٌّ بكم منَّا صحيح العقائد
فلم نَرَ في إحسانكم غير شاكر
مليٍّ بما يملي لسان المحامد
عرفناكم فيمن سواكم وهكذا
يكون امتياز الشَّيء عند التضادد
ومن جرَّب الأَيَّام والنَّاس غيركم
رنا نحوهم لكن بناظر زاهد
وإنَّك ممَّن يَشْفع البأس بالنَّدى
ويُقبل بالبشرى على كلّ وافد
وقد كانَ تأسيس الأَوائل فيكم
فشَيَّدوا على تأسيس تلك القواعد
لئنْ كنتَ أَفْنَيْتَ الحُطام فإنَّما
حظيت على بيتٍ من الذكر خالد
وُعِدْتُ بك الجدوى إذا زرت والغنى
ولم يُخلفِ الميعادَ نوءُ العوائد
فزُرْتَ فحيَّى الله طلعة زائر
تعود على وفَّادها بالفوائد
وأَقبلتَ إقبالَ الغمام ببارق
بصَوبِ النوال المستهلّ وراعد
فما احتجْتُ بعد السَّيل شرعة وارد
ولا احتجتُ بعد الرَّوض ندًى لرائد
بلَغْتُ بكَ الآمال حتَّى كفيتَني
ركوبَ المطايا واجتياب الفدافد
ويا رُبَّ يومٍ مثل وجهك ضاحك
عَرَضْنا على علياك غُرَّ القصائد
وأمَّا نداكَ العَذْب ما إنْ وَرَدْتُه
على كبدي الحرَّى فأعذب بارد
مَلكْتُم على أمري فؤادي ومِقْوَلي
وأَصبحَ فيكم غائبي مثل شاهدي
رَفَعْتُم مناري بعد خفضٍ ورشْتمُ
جناحي وأمْلأْتُمْ فمي بالغرائد
وأطْلَقْتُموني من وثاقٍ خصاصة
فلا غَرْوَ إنْ قيَّدتُ فيكم شواردي


Schlenderte eines Tags verlassen
Umher in der Eschenheimer Gassen,
Und trat in einen Hof, darinnen stand
Ein Österreicher, Musket' in der Hand.


Doch er konnt mich nicht befried'gen
Und verwies mich drob an Hitzig,
Der ihm den Familiennamen
Seines schattenlosen Peters


De chinches y de mulas voy comido;
las unas culpa de una cama vieja,
las otras de un Señor que me las deja
veinte días y más, y se ha partido.


Safíry a rubíny
okolo nás kvetly,
sem tam křišťal, achát, berryl,
aquamarin světlý,


Così, morte bramando, io mi consumo,
e 'n su le nubi, ov'io mi volga intorno,
veggio far mie speranze or ombra or fumo.


Fölült már Zrini is, áll az sereg előtt,
Sisakján szép strucctoll vér haragos szellőt,
Mellyét födözi vas, és ád néki erőt,
Kezében nagy dárda, s igy szól sereg előtt:


Sie machen sich auf in die Stadt in Eil,
Alle kennen die Taverne.
Das Volk nimmt lachend am Zuge teil,
Just löschte der Tag die Sterne.


A smuten jsem pravil: „Ó hroby,
jste jisté dědictví naše,
proč hledí k vám člověk pln mdloby,
tak nejistě, bázlivě, plaše?


Unser durch des Himmels Raht,
Der Dich uns geschencket hat.
Man bedenck es, wie wir stunden.
Mitten in dem Kriegs-Beschwer
Macht die Churfürstinn sich her,
Trägt, und wird mit Dir entbunden,


Vor alters war ein wort des mannes zaum vnd ziegel;
Die sporen lieb' vnd gonst; die spießruth' ehrbarkeit;
Der sattel gottesforcht; der schmuck war frömmigkeit:
Ein auffrichtiges hertz' vnd einfalt waren bügel.
Hernach/ wie mich bedünckt/ bekam die trewe flügel/
Vnd flog vns in die hand. Hierauff nach kurtzer zeit
Als sie die hand verließ/ verkroch sie sich in'n eidt:
Nun/ man sie da nicht findt/ so sucht man sie im siegel.
Die siegel grabet jhr/ vnd seyd darauff bedacht/
Wie jhr der trewe merck auff stahl vnd eisen macht/
Denn rechte deutsche trew' ist stahle zu vergleichen.
O trewe/ tewres gut/ wo bistu kommen hin?
Von dir weiss weder mund/ noch rechte hand/ noch sinn.
Der künstler sucht die selbst/ noch macht er deine zeichen.


So kommt es dann in allen Sachen
Auf Grund und Unterstellung an;
Die können Häuser stehen machen,
Um die es ausser dem gethan.
Herr, der du unser Herze kennest,
Und nach dem Wohl der Menschen brennest,
Wie glüklich wird man durch den Sinn,
Der Dir sein Ganzes anvertrauet,
Und alles auf die Gnade bauet,
Und gibt es unbesehens hin!


Můž’ vzplát mu mysl sluncem při polednu
a mrazně ztuhnout, jak by ledem byla,
hned v letu vznášeti se jako víla,
hned v temnou hloubku moře padnout ke dnu.


Életes, drága jó fiúk,
Óh, halottakként ébredők,
Be szeretőn rántom ki kardom
Árnyas, szent rangotok előtt
S benneteket meg most talállak.


لما سمعت بنقطة
في الخلف صارت شر هوّة
حققتها فوجدتها
بين البنوّة والنبوّة
ضغن وحقد دائم
كانت لعيسى منه غنوة
وهو الذي مِن نصحه
للمرء أن يهوى عدوّة
لم يحكه تبّاعه
زهدا ولم يسلوا سلوّة
أتراه كان يبيحهم
أن يأخذوا الدنيا بقوّة


Ale jako příkrov z Bílé vstala’s hory,
národ pod tvým tlakem dvě stě let byl chorý.


Che farò, lasso? Già desìo ritrarme
in parte, ove mai remo
non ruppe onda, né vento gonfiò vela.
Ma che giova, infelice, allontanarme?
Vada io pure a l'estremo
de la terra, o là ov'arde e là 've gela,
al mar che gl'Indi cela,
o scenda al negro Averno,
e dagli occhi del mondo io mi dilegue;
ovunque io vo, la monte mia mi segue.
Il mio desir eterno
non fuggirò, per fuggir mari e terre:
bisogna ch'un sepolcro ambiduo serre.


Wie? meine Seele stirbt? Mir schaudert! und vergebens
Wandt ich, betrogner Thor, den besten Theil des Lebens
Auf sie, die, gleich dem Dunst, aus ihrem Leib verraucht,
Kaum da sie richtig denkt, und ihre Kräfte braucht?
Vergebens dacht ich ihr der Tugend Schmuck zu geben,
Den Adel eines Geists, den Weise nur erheben?
Mitleidig seh ich, ach! der Tugend Leiden an:
Des Glückes Unbestand ist ihr nicht unterthan.
Und nach dem Tod verwest vielleicht in nahen Höhlen,
Der tugendhafte Geist, mit lasterhaften Seelen?
Hilft mir die Tugend nichts, warum verehr ich sie,
Leb ihr gemäß, als Mensch, und sterbe gleich dem Vieh?


Dann, wenn Du kommst, weiß ich mich nicht erhalten
Je ohne Dich, Du Herz der toten Welt:
Du Brand, vor dessen Glut mich das Erkalten,
Dem ich entrann, erinnernd überfällt –


Leč když šli hory úbočím,
děl šeptmo vůdcův ret:
„Nač děti? Pryč!“ A jezdců sbor
v důl drobné děti smet’.


Schützt Amors frohes Reich
Und auch die frohen Reben;
Daß Lieb und Wein zugleich
Stets iedes Herz beleben.
Wird Bacchum Geiz und List
Mit Wasserbädern schwächen;
Wird stündlich nicht geküßt:
So wollet ihr es rächen.


Omo alcuno non gli è, né alcuna fera
nociva a me, ma ucelli e animaletti
che van pascendo soli o a schiera a schiera.


Ein Pommer zwar von Geburt, überragt
Er doch noch Herrn Wolffers, ich finde,
Daß dieser ein Belgier ist – o Gott,
Vergib mir meine Sünde!


Man sieht dich täglich viele Wunder wirken,
Du bist der Ort, wohin
(So wie nach Mekka die bedrängten Türken)
Die armen Kranken zieh'n.


Ty ze skleněných korálků snímané, věšené vždy vábně třesoucí se třásně!


Die Schönste war geschmückt
Mit einem leichten Kleide,
Von rosinfarbner Seide,
Mit Fadengold durchstickt.
Die Andern aber schienen
In Demut ihr zu dienen.


يا حَصانَ النِساءِ كَم فارِساً وُل
دُكِ مَه إِنَّما وَلَدتِ قُبورا
مَن أَرادَ البَقاءَ وَهوَ حَبيبٌ
فَليُعِدَّن لِلحُزنِ قَلباً صَبورا
لَو دَرى بِالَّذي عَلِمتُ ثَبيرٌ
لَدَعا مِن أَذى الحَياةِ ثُبورا
ما تَرى في الزَمانِ إِلّا قَتيلاً
أَو أَسيراً لِحَتفِهِ مَصبورا
عَبَرَ الناسُ فَوقَ جِسرٍ أَمامي
وَتَخَلَّفتُ لا أُريدُ عُبورا
أَشعَرَ اللَهُ خالِقُ الأُمَمِ الشِع
رى الغُمَيصاءَ ذِلَّةً وَالعَبورا
وَتُحِبُّ الأُمُّ الخَلوبَ وَداوو
دُ يَحِبُّ الدُنيا وَيَتلو الزَبورُ
كُلُّنا يَشهَدُ الإِلهُ كَسيرٌ
يَتَرَجّى بِضُعفِ رَأيٍ جُبورا
قَد خَبَرنا فَكَيفَ يُغتَرُّ بِالشَيءِ
الَّذي باتَ عِندَنا مَخبورا


Regiere meiner Augen Licht,
Daß sie nichts Arges treiben,
Ein unverschämtes Angesicht
Laß ferne von mir bleiben;
Was ehrbar ist, was Zucht erhält,
Wonach die Englein trachten,
Was dir beliebt und wohlgefällt,
Das laß auch mich hochachten,
All Üppigkeit verlachen.


Mulher, que abre a janela
Na ânsia mais bela de se mostrar
Vai na roda da vida
Se faça querida, sem nada inventa
Mulher, porque não me ouviste
Tão leve dormiste, na sábia ilusão
Vamos recortar as bandeiras
Das matas mineiras deste meu chã
Mal sabes que a dor é perfeita
Cantiga primeira que ecoa no ar
E a alegria resiste, num canto que  insiste
Brincando com a menina do olha
No teu peito guarda a partida
Da lua perdida no céu adorado
Na clareza da rebeldia
Nas portas do dia do ser mais amad
Mulher, que se queima na brasa
Loucura sagrada que chamo emoção
Menina que eu vi nascer
E, aos olhos, crescer com meu coraçã
Mulher, de  momentos errantes
Das faces brilhantes que o sol irradia
No teu reino imerso em sonhos
Olhares risonhos de pura magi
Mal sabes que trago no peito
Um poço perfeito para satisfazer
O teu desejo mais antigo
Ousado e amigo de ingênuo quere
O mais que te tenho é pouco
Diante daquilo que  pretendo ser
Sou eu mesma quem  me revelo
Na imagem que quero um dia aparece
Infinitamente mulher
É o que tu és
Feminina, quase menina,
Menina, quase mulhe


一卧沧江少世情
西窗鹤梦不曾惊
日高欲进雕胡饭
堂下风吹佩玉声


»Erwach, Harfengetön, und erhebe Dich
Dem Psalm nach zum Throne!
Dein Flug sei des Unendlichen Lob,
Des Herrn Preis Dein Festlied!
O, ihm, dem mit Entzückung
Harmonie des Gestirnheers emporsteigt,
Und Erzengel entflammendes Lob
In dem Anschaun ertönen,
O, lispl' auch, mein Gesang, sein Lob Dem!
Von dem Grab auch vernehme
Sein Lob Gott! Wie beginn' ich's? wie vollend' ich's?
O Vorschmack des Himmels,
Des Herrn Preis, wer singt Dich und erliegt nicht?
Was ihn sonst hob, versinkt jetzt,
Sein beseelteres Bild, wie der Schimmer
Von dem Aufgang Gemäld' ihm
Voll Goldglanz, wird ihm Dämmrung.
Wie ich kann, mit der Nacht Schein im Bilde,
Mit Nachhall und Laut nur,
Wenn der Chorpsalm zu dem Thron auf sich donnernd
Erhebt, sing' ich dem Herrn.
Wer gleicht Dir? wer, o Gott, ist, wie Du bist?
Des Seins tiefen Entwurf entwarfst Du,
Eh Gefühl war, Gedanken
Und Zweck war in der Endlichen Heer!
O der Aussaat, die, Gott, Du
Gesät hast und Aeon auf Aeon,
Daß sie reift', aufgehäufet.
O Rathschluß: Die Aeonen,
Wenn sie all' einst vorbei sind, wird Ernte
Ohn' Aufhören am Thron sein!
Die Erschaffung zu des Sohns Heil hast dann Du
Vollendet! O, dann führt das Glück uns
Und das Elend ins Lichtreich!
Was einst uns, dem Beglückten und dem Dulder,
Labyrinthweg und Nacht war,
Das führt uns zu dem ewigen Heil hin!
Indeß welkt auf Erden
Der unsterbliche Mensch weg
Und empfindet Herannahn des Todes,
Herannahn der Verwesung,
Und verweint, in Wehklag' ergossen,
Den Beginn des Daseins
Und weiß doch, daß es Gott einst mit Wonne
Vollbringt, er, der ihn auch zu dem Heil schuf!
Ja, so, Gott, vollbringst Du's!
Ach, trüb' ist und Nacht ist der Gedanke,
Daß ins Loblied der Himmel
Der Angst Stimme sich mischt,
Und mit Thränen sich die Wehmuth von Gräbern
Emporhebt ins Getön, wo Entzückung
Der Chorpsalm zum Thron ruft
Und sanft Lispeln den Harfen entlockt,
Wenn in Dank weint die Wonne!«


Lächelt auch auf Hain und Auen
Hold dein lieblich laues Licht,
Frühling, ach, wer darf dir trauen
Auf dein freundlich Angesicht,
Wenn dich Thränen doch befeuchten,
Und das traurende Gemüth
Finstrer nur in deinem Leuchten
Seinen eignen Kummer sieht!


Hier sitz ich am Fenster
Im Abendschein,
Und schau in den lieblichen
Himmel hinein.


Hiába volt! Ő gyorsan elrepült,
Túlságos könnyű volt ide.
Kihűlt, aztán ellebbent, menekült
Éterbül szövetett szive.


树林郁茂即祗园
种药栽蔬要剪繁
甘菊医方能疗目
频分野老瀹曈昏


Un arpa altisonante con maestra
mano y estro pindárico tañida,
ansiaba consagrarte, embellecida
con un laurel ganado en la palestra,


Úgy bontja meg a többiek sorát,
Mint a fecsegő, léha népet
Egy sötétcsuklyás aszkéta-barát.


Deß Weibes grosse Gifft ist recht deß Mannes Gifft,
Die nicht den Leib so sehr, als seine Freiheit trifft.


淡云笼日醉花天
红雨侵阶点绿钱
宫柳春来如妾懒
昼长无事但三眠


Myšlenky! Vy poplašené
popelky mé snivé hlavy,
kam vás touha v mlhách žene?
k jihu prchly ptáků davy –
Jeseň!
Co ta vaše tužba hledá?
Dospěti vám k cíli nedá
Jeseň!


No fue de otra manera:
la brea de suavidad y el dardo caliente en la rúbrica,
y la red para el haz de suma claridad que era el amor,
cuando encontré un cadáver de albatros con la mirada azul, y la niña suicida
de la elegía lírica en un daguerrotipo
traspasado en veneno de colores.
No fue de otra manera y todo aborrecí,
la hoja lejana y digna que no sabe
de las líneas livianas de las sombras,
de la piel de las sombras y de su arquitectura,
de su soledad regia y su historia de plata.
También aborrecí lo que ignoraba
al movimiento de los pentagramas, al estudioso sol,
al tímido poema del gramático,
al ángel que conduce al jabalí,
al lánguido sonido que utiliza medias cristal de otoño en primavera,
y al barón solo de plata damasquina.
Quise una hoja de cal para el tránsito blanco,
para la obra que ociosamente cubro con estuco solar y con espuma,
y sentir que mis pies como extraños topos amamantan camadas de flores:
sentir el jazmín clínico y las yerbas vigías,
el romero en pobreza del sur,
las pasionarias de algún metal en llamas.


Come quercia talor alta ed annosa,
mentre dal ceppo suo ruvida e grande
quinci e quindi superba i rami spande,
e drizza al ciel la cima erta e frondosa,


Ó nikdo neví, jakým drsným katem
je všední život, mrhá citů zlatem,
vzpomínek šlape nejkrásnější kvítí,
že člověk záhy ku všemu se cítí
být netečným a tupým, omrzelým,
že jako stín se vleče žitím celým.
I nadání, jež v bouřích kdys jej neslo,
mu bylo kotva, prám a spásy veslo,
se zlomí, zvětrá i let hymny vázne
a vše se zdá jak všední život prázdné...
V tom nemoc zaklepe... V ráz vše se změní
jak divadelní kulisy, tak denní
se honba propadává, ustupuje,
nechť trpí tělo, duše zmládlá pluje
neznámým fluidem, jež plno něhy,
jak tušila by jiných květů břehy,
po kterých dávno zasteskla si v zdraví.
Jak novinka zní, co kdo dí a praví,
a každý úsměv, každý dotaz vlídný
jest balsám duchu, jenž zří na vše klidný,
neb nyní lásku teprv plně cení,
již přezíral dřív v denním zápasení,
ví, nechť se tělo utrpení vzdává,
že lepší svět jest, nežli se nám zdává,
když všednost zdolá nás... Výš srdce bije,
duch ozon zdraví cítí v tom a pije...


Dann pfiff er und zog übers Stoppelfeld –
Noch hat sich das Wort nicht erfüllt!
Doch der Birkenbaum steht ungefällt,
Und zwei Lager zerklüften die Welt,
Und ein Hüben und Drüben gilt!
Schon gab es Geplänkel: doch dauernd schlichten
Wird ein Schlag nur, wie jener, den wachsenden Strauß –
Und dem Jäger komen die alten Geschichten,
Und er denkt: Schlüge dennoch das Volk in Gesichten
Seines nahenden Welttags Siege voraus?


A k němu mnohý zoufalý
obrácen pohled s lože,
když oči před ním plakaly,
a ústa lkala: „Bože!“


Čteš názvy prací slavných kdysi...
čteš o jich velkém významu...
vzpomínka se ti v duši křísí
a prázdně mizí v neznámu...


向来刀笔充书佐
岁晚衣巾学道流
毕竟贤于人一著
醉中梦里忽回头


Er segne deine seele, an diesem süssen tag, etc.


ficou incrustada?


O vous, du Pinde enfant gâté,
Que les neuf sœurs ont allaité
Et promené par la lisière,
Qui, malgré leur sagesse austère
Et leur vieille virginité,
Par elles vous êtes vu père
Avant l’âge de puberté ;
Attendant l’immortalité,
Buvez dans la source féconde
Du plaisir et de la gaîté ;
L’esprit, ainsi que la beauté,
Pour orner et charmer le monde,
N’attend pas la majorité.


Dor prügeln de Möllergesellen
dor baben all wedder sick af;
nu möt ick di noch wat vertellen,
un sünd't ok man olle Kamellen
un dösch ick man leddiges Kaff.


Mé pak srdce přeubohé
Víc než kvítka, víc než ptáče,
Co jsi nás tu opustila,
Dnem i nocí pro tě pláče. –


Als der Zeiten Unschuldsalter
Aus dem goldnen eisern ward,
Gab der Menschheit ihr Erhalter
Liebe mit auf ihre Fahrt;


Vyjdi teď před váš dům, hezoučká, zde,
zacloň si oči – teď chodec kol jde,
žizní, a jemu – stačí tvé rtíky.


退院残钟日易斜
维摩饭罢坐邻家
双飞蛱蝶过墙去
闲却一园诸葛花


Z nich strojí hedváb, jehož pěkný jas
zem bude zdobit, až jen přijde čas!
pak zašustí co blankytové stuhy,
jež od lesů jí splynou v jaré luhy.


Levántome a las mil, como quien soy
Me lavo Que me vengan a afeitar
Traigan el chocolate, y a peinar
Un libro Ya leí Basta por hoy


Wohl hab ich flehend
Geküßt die Tränen,
Doch war's geschehen,
Daß du geweint.


Ich höhne der Vernichtung
Furchtbaren Schlund
Fest hangend an Suleima's
Rubinenmund.


خذ من أبيك وصايا يا سمي أبي
أنت الأحق بها قبل اتصالك بي
لم أجن رغم رهين المحيين على
من كان بي موجدا في أمة العرب
استخرجتك يد الأقدار من عدم
فلم أكن فيك يا منجي سوى سبب
ما كنت إلا لمن أنشاك واسطة
فاعرف حقوقه واعرف بعده نسبي
يا مصطفى الجد من داجي الضلال إلى
نور الهدى فاحي منسوبا لخيرني
لولا الغزاة لكانت ساقس بلدي
لا تونس وطني السامي ومطلبي
لله أسياف عثمانين منقذة
قطري وآلي وما جاءاك في حقب
الأول الفحل ذو النورين فاتحها
والآخر الخان من جدي إليه سبى
آل الحسين وهم مستوزروه بهم
يا خزنداري تثمينا من اللقب
هذي أصولك ألحق بالفروع لها
نسلا كريما بما أوتيت من حسب
واخدم بلادك وارفع شأن أمتها
ما خدمة الشعب إلا أشرف الرتب
واجعل لسانك كالقرآن منطقه
فالجنس يحفظ بالأخلاق والأدب
وعامل الناس لا خوفا ولا طمعا
بل احتسابا يراه خير محتسب
وأحبب عباده وابغض فيه منكرهم
واستنزل الحلم فيهم موضع الغضب
واستعذب المر واستصغر مكارهها
واصعد بهمتك القعسا مع الشهب
هي الحياة شقاء فاحتمله بها
من جانب الفضل إذ لا بد من تعب
إياك والتيه عجبا والغرور بما
يزهى بظاهره واربأ عن الريب
واستحقر الموت واستعظمه في جسد
وفي شعور وعش للجد لا اللعب
وان تصبيت فانظر للجمال وقل
سبحان واهبه سبحان مرتقبي
شاهد معاقرها وانظر مقامرهم
كل تجرد من عقل ومن نشب
وانصف خصومك واجعل منك حاكمهم
أولى بك الحق داء من شفا الكذب
واكبح جماح الجرشي قبل كبوتها
من أهملت نفسه ألقته في العطب
وإن تسمعت فاستهوتك أغنية
حاذر سقوطك بين اللهو والطرب
صوت الضمير إذا تشدو بلابله
صوت الحقيقة جذاب لمنجذب
وفي الطبيعة للمجلي بصيرته
فيها من العلم ما يغني عن الكتب
فاملأ وطابك بالعرفان مفعمة
في الناس صافية أشهى من الضرب
واللبس من الخلق المحمود ضافية
تنسل إليك الورى من كل ما حدب
واعمل بعلمك ما يجديك آخرة
تستثمر الغرس عند المربع الخصب
غالب عداك بإسداء الجميل لهم
وانصب به الفخ أشراكا من الذهب
بالاستقامة إما كنت منتقما
من حاسديك فما انفكت عن اللهب
وارع الأمومة فيمن كنت مجهدها
حملا ووضعا وإرضاعا وأنت صبي
واعطف عليها التي شاطرتها كبدي
عطف الشقيقين محفوظا من الوصب
أوصيكما بالذي أوصى الاله به
فلترعياه وهذا غاية الأرب
أمليتها حكما بالشعر في نسق
كنز لحافظه من خير مكتسب
هذي بني وصاني إن عملت بها
نلت انعطافي كما نلت انعطاف أبي


Ruku? Je jí věru škoda.
Ale divná shoda!
Při výhni dnes v téže době,
připálil jsem ruku sobě.


Schmied mirs wohl vor das Badwännlein,
Das soll des Staaren Wohnung seyn.«


Um die Harfe sind Kränze geschlungen,
Schwebte Lieb' in der Saiten Klang:
Oft wohl hab' ich mir einsam gesungen,
Und wenn einsam und still ich sang,
Rauschten die Saiten im tönenden Spiel,
Bis aus dem Kranze, vom Klange durchschüttert,
Und von der Klage der Liebe durchzittert,
Sinkend die Blume herniederfiel.


A kéjhalált kerestem én is... hasztalan!
Bálványom földi néven Izidóra
Szerette a költészetet, de nem
A holt betűkben; a valódiságban.
A prózai szegénység vakaródzó
Élcét, nedélyét könyvben élvezé.
Kunyhó kifestve; népség, sokaság
Háttérül, színpadon, mulattaták.
De lelkesülni csak Olymp tündöklő
Égboltjaért, bibor fenségeért szokott.
Kastély falun; palota, páholy a
Világvárosban voltak - egyedül
Az őt megillető, méltó keret.
Az embereket illetőleg ő:
Főuri koronáik ágai
Szerint becsülte udvaroncait,
Mint voltaképi “szarvas” állományát.
Hja, már ez így van és volt mindörökké...
Aranyba kell foglalni a gyémántot!


Ich denke Deines Leides
Und weine für und für;
Ich denke Deines Streites
Und streite ihn mit Dir.


堂上三千宾
堂中六一叟
无日不开花
无时不携酒


Volt nekem jó új ruhám is,
Volt nekem szép uj ruhám;
De kimélni kell az újat...
Hogy ne kopjék, eladám.


I k negativům znala vždy positiva dát:
kde třeba bylo tečky, ji znala udělat,
kde k písmu výklad chyběl, to vyložila hned
i z ničeho jak pámbů dovedla stvořit svět.


Kde stojí Tyrus? Věže kde Trojanské?
Kdo národů všech zašlých jmena zná?
Kde mají byt svůj svatyně pohanské?
Kdo ukáže mi vyschlých moří dna?


此路经过已十年
重来河水变桑田
西风不尽登临意
又见寒鸦下夕烟


O heil'ge Jungfrau, schick' mir du
Bald einen reichen Emir zu.
Mit Goldagraff' und Seidenkleid,
Smaragden an dem Wehrgeschmeid,
Rubinen an dem Säbelgriff, –
Hat dann die Kling auch schärfsten Schliff: –
Brauchst nicht für mich zu wachen, –
Das andre will ich machen.


Was eine lange, weite Strecke
Im Leben voneinander stand,
Das kommt nun unter einer Decke
Dem guten Leser in die Hand.


A che v'intreccio? e che m'adorno, o fiori,
Se 'l bel Tirinto mio, più d'alpe duro,
Veder non vuolmi, ed io piacer non curo
Ad altri, e 'l sanno ben Ninfe e Pastori?


Publicado no livro Fanfarras (1882) Poema integrante da série Flores Funesta
In: DIAS, Teófil Poesias escolhida Se intro e notas Antonio Candid São Paulo: Conselho Estadual de Cultura, 196


Quando la bella man, che il cor mi strinse
Ne la mia verde e più fiorita etate,
Che avanza perle e rose di beltate,
A me porse madonna, e la mia cinse,


-13-
هَشَاشَتُنا لُؤْلُؤُ الخاسرين
وأَمثالنا لا يزورون حاضِرَهُمْ أَبداً
لا يريدون أَن يبلغوا بلداً
في الطريق إلى الريح’ حيث وُلدنا
على دفعتين : أَنا وجمالُ/


Jdi si jen, ó Muso! Kam Ti libo, létej!
Komu chceš, tam vavřín do kadeří vplétej!
Však jich dosti čeká v našem kraji českém
na Tvůj vlídný pokyn, vzdychá divným steskem
po Tvém objetí – již statných čackých hochů
aneb mládců teprv, které touha zžírá,
aby dobyla jim slávy zvučná lýra,
že shon po laurech již nemocí je trochu –
hetmanů kdys národ a pak hudby pěstců,
brzy národem se stanem’ samých věstců.


de aquí el mortal a lo sagrado aspira,
tu temor convirtiéndose en reposo;
que para el vivo el que murió respira.


系臂相沿五色丝
浴兰采术亦何为
早知续命家家寿
何必山中茹紫芝


Man fällt hönisch auff die Kny/
Speyt in sein Gesichte/
Man rufft: Juden-König/ wie
Glückt dir dein Gerichte?
Man schlägt auff ihn mit dem Rohr/
Räufft Ihn bey den Haaren:
Daß in Haupt/ vnd Stirn/ vnd Ohr
Scharffe Dornen fahren.


Nichts iſt das GOtt ſo ſehr als eine Jungfrau liebt/
Daß er auch jhr ſich ſelbſt zur Frucht und Kind ergiebt:
Wilſtu ſeyn liebſtes ſeyn noch hier auf dieſer Erden/
So darffſtu anders nichts als ſeine Jungfrau werden.


Tím krajem umrlým jsem bloudil beze cíle
a maně vzpomínal:
Jak často kráčeli zde v podvečerní chvíle
dva milující v dál,
jak často zírali v tůň, k sobě nakloněni
na obraz veselý,
co přísah, polibků a vřelých zanícení
ty břízy slyšely –
a přece mlčí vše, tůň, topoly i dálka,
a nebe, noc i zem,
jen chvění smutných bříz, když listí chvilkou zalká
zní jako requiem...


Atrás
solemne y quieta
la única sombra
otra vez
el rito del desbande
en un milagro de plumas
concierto de estrellas en el fondo
Atrás
una colección de huellas
en un paisaje selectivo
Una migraña en progreso
en un cuadro de Chagall
Un embrión arañando
el corpus
el útero insomne, cavila
una estadística, un ensayo, un número
una cigüeña muda espera
Un edificio en escombros
un misil erigido en monumento
¡un museo de siluetas!
La extraña siesta
y el despunte del abismo
Una perspectiva
en un ámbito de hojas
Potro, látigo, sudor
el adalid cabalga perezoso
entre desiertos y desiertos
No hay lunas en este lienzo
¡sólo silencios de acuarelas!


Arm Vöglein ist gefangen,
Sein Häuslein ist eng und klein,
Die Freuden sind alle vergangen,
Du armes, buntes lieb's Vögelein.


Regarde autour de nous ceux qui pleuraient naguère
Les voilà l'un à l'autre, ils se disent heureux,
Mais ils ont à jamais violé le mystère
Qui faisait de l'amour un infini pour eux.


Da lag sein Haupt an meiner Brust, und wildes Sehnen in mir schwoll,
Und er küßte mich ... und er küßte mich ... und mein Herz ward weit und mein Herz ward voll.


Da fließt ums greise Haupt in ernster Mahnung
Wie leiser Flügelschlag ihm Todesahnung,
Als fühlt' er säuselnd drauf im Windeswallen
Sanft einen Kranz von dürrem Herbstlaub fallen.


Teď chodbou křišťálovou
se nesou po chvíli,
jak zlaté rybky plovou,
teď dva jsou motýli;
a kde se oblouk křiví,
sto šotků z listí civí
a šklebí se a diví,
že tak jest opilý.


Упал на землю солнца красный круИ над землей, стремительно блистая,
Приподнялась зеркальность золотая
И в пятнах пепла тлелВсё вокруг вдруг стало: и — туманисто;
И — серо…
Стеклянно зеленеет бирюза,
И яркая заяснилась слеза —
Алмазная, алмазная ВенерАрлестейм


Lid ve záhubné zvědavosti
k těm stolům dole klonil hled...
V tom výkřik – hrůza! S tribun výše
náš malý Gavard dolů slét’...!


Angelo, der Meister,
Er kehrt niemals wieder,
Und vor seinen Werken
Knie auch ich gern nieder,


Vzduch jehličí je dechu pln a vonný,
let andělů zří s oblak dětský hled;
pod jmélím vroucně přilnul k retu ret,
a Allelujah! Mír! zní plesně zvony.


Plumas de un Fénix tal, y en vuestra mano,
¿Qué tiempo podrá haber que las consuma,
Y qué invidia ofenderos, sino en vano?
Escriba lo que vieron, tan gran pluma,
De los dos mundos, uno y otro plano,
De los dos mares, una y otra espuma.


流泉渟处阔
跨石石桥横
题柱无踪迹
茫然薛老名


Martillo


Ihr Menschen, habt Ihr Sinn und Geist verloren?
Gebt jeder Gottgestalt, was ihr gebührte,
Das Heiligthum, das sie sich selbst erkoren,
Den Tempel, wo sie still die Herzen rührte,
Wo Zeus die Blitze schwang, und Aller Ohren
Gott Phöbus sang und frohe Chöre führte –
Gebt, die Ihr uns geraubt, die Tempel wieder,
Und Alles fällt vor unsern Göttern nieder!


أَتاني حَديثٌ فَكَذَّبتُهُ
وَقيلَ خَليلُكَ في المَرمَسِ
فَيا عَينُ أَبكي حُضَيرَ النَدى
حُضَيرَ الكَتائِبِ وَالمَجلِسِ
وَيَوم شَديد أُوارِ الحَديدَ
تَقَطَّعُ مِنهُ عُرى الأَنفُسِ
صَليتَ بِهِ وَعَلَيكَ الحَديدَ
ما بَينَ سَلعٍ إِلى الأَعراسِ
فَأَودى بِنَفسِكَ يَومَ الوَغى
وَنُقيُ ثِيابِكَ لَم تَدنَسِ


دع الفكر واصبر فالزمان صعائبه
تزول وكم قلت بمحو عصائبه
إذا أزمة زادت وكرب تكاثرت
مصائبه والخطب عمت نوائبه
وضاق الفضا من صدم نازلة القضا
وضاقت على العبد الضعيف مذاهبه
فأبواب أولاد الرسول بها الرجا
لحامل هم باعدته أقاربه
هم النعمة العظمى هم الغوث للورى
هم الغيث لكن لا تغب سحائبه
هم المدد العالي هم المشرب الذي
تعطر بالمسك الإلهي شاربه
هم الكعبة الغراء والخيف والصفا
هم الحرم السامي الذي عز جانبه
هم الحبل للطلاب في كل وجهةٍ
هم البحر لكن لا تعد عجائبه
هم العضب لكن ليس يغمد نصله
هم الكنز لكن ليس يحرم طالبه
هم الكوكب المحمود في الأرض والسما
هم الأفق لكن لا تغيب كواكبه
هم البيت بيت الأمن والمجد والتقى
وبالعسكر الغيبي حفت جوانبه
هم الأوصياء العارفون بربهم
وبالغيب قد سحت عليهم مواهبه
هم الأولياء الملحقون بجدهم
وفي بيتهم تطوى وتبدو مناقبه
هم الهيكل العلوي في كل حضرةٍ
أساليبه تحكي وتروي غرائبه
هم قاف قرب اللَه سينا الهدى الذي
تغشت بأنوار النبي كتائبه
هم الحزب حزب اللَه حزب مؤيد
به الدين دهراً والذليل محاربه
هم علم جفن طرزته يد الخفا
بخط إلهي تقدس كاتبه
هم العلم السامي على هامة العلا
وفي قعر بحر الأرض حطت ذوائبه
هم ركب برهان خفي مطلسم
إلى الملك والملكوت سارت نجائبه
هم القمر الوضاح والشمس والضحى
هم الفجر لكن عنه زيحت غياهبه
هم روح جسم الكون بل نور عينه
تشرف فيهم شرقه ومغاربه
ألوذ بهم والقلب أودى به الضنى
من الهم والغم المقرح غالبه
وظهري قد أوهاه ذنبي وزلتي
وعزمي ملت من كروبي مراكبه
ودفتر أعمالي تطرز بالخطا
وزادت عن التعداد حصراً شوائبه
وأصبحت في عصر عجيب همومه
كبار ووقت لا يصاحب صاحبه
زمان كأني فيه من غير أهله
ومين لم يقنع بذلك راغبه
تجردت قلباً منه لكن متاعبي
وهت من بنيه حين سعد قالبه
فوا ألمي من هم منتن جيفة
ووأتعبي من مذهب أنا ذاهبه
ألاعب دهراً لا انقضاء لحاله
بلا طائل زين فكم ذا ألاعبه
ويحسب فعلي كاتبي وامصيبتي
وعيبي من فعل به حار حاسبه
ويا خجلي من بارئي يوم محشري
وعرضي على مولاي كيف أخاطبه
ألا يا بني الزهرا بحرمة جدكم
أغيثوا عبيداً عوقته مصائبه
وجودوا بعطف وامنحوه بنفحةٍ
فتلك بها تحمي بخير معائبه
وقولوا له ها أنت منا فلا تخف
فقد كثرت مما دهاه رهائبه
وأنتم هو الحصن الحصين وجاهكم
عريض وكم عمت فقيراً رغائبه
لكم من خفا داعي ألست بربكم
من اللَه نور ليس تمحى ثواقبه
فقوموا بمسكين ضعيف مشت
تباعد عنه أهله وحبائبه
عليكم سلام اللَه ما طاب ذكركم
لعقل محب فيكم غاب غائبه
وما اندرجت في لوح قلبي صفاتكم
فطاب بها قلبي وطابت مشاربه


Ach, sprach der Irrwisch, setzte sich und keuchte,
Bemühn sich Euer Gnaden nicht um mich!
Entschuldigen Sie gütigst, daß ich leuchte,
Ich freu' mich hier, es ist so sommerlich.


أَلا أَيُّها الساعي لِتُدرِكَ مَجدَنا
هَلُمَّ فَما أَنباكَ عِلماً كَخابِرِ
لَقَد كانَ في القُرآنِ لَو كُنتَ عالِماً
بِهِ مَجدُنا في مُحكَماتِ البَصائِرِ
مَنِ المُؤثِرونَ وَالخَصاصَةُ فيهِمُ
عَلى كُلِّ ذي قُربى عَظيمِ الأَواصِرِ
قَبيلٌ وَقوا شُحَّ النُفوسِ فَأَفلَحوا
وَطابَت لَهُم مُستَخفَياتُ السَرائِرِ
فَعِش راغِماً أَو مُت بِغَيظِكَ إِنَّنا
أُلو حَسَبٍ عالٍ عَلى الناسِ قاهِرِ
وَسامٍ بِعَينَيهِ لِما لا يَنالَهُ
كَساعٍ بِرِجلَيهِ لِإِدراكِ طائِرِ
وَنَحنُ أُناسٌ أَصلُنا الأَزدُ مِنهُمُ
نُضاراً نَبَتنا في الفُروعِ النَواضِرِ
وَنَحنُ بَنو الغَوثِ بنِ نَبتِ بنِ مالِكٍ
بنِ زَيدِ بنِ كَهلانَ وَأَهلُ المَفاخِرِ
يَمانونَ تَدعونا سَبا فَنُجيبَها
إِلى الجَوهَرِ المَكنونِ خَيرِ الجَواهِرِ
وَنَحنُ مُلوكُ الناسِ مِن عَهدِ تُبَّعٍ
إِذِ المُلكِ في أَبناءِ عَمروِ بنِ عامِرِ
وَنَحنُ جَلَبنا الخَيلَ مِن سَروِ حِميَرٍ
إِلى جاسِمٍ بِالمُحنَقاتِ السَنادِرِ
يَكادُ صَهيلُ الخَيلُ فيها يُصِمُّنا
وَزَجرُ الحُداةِ في حَنينِ السَواجِرِ
نَقودُ جِيادَ الخَيلِ قُبّاً كَأَنَّها
سِراحَ عَدَت في ذي أَهاضيبِ ماطِرِ
وَنورِدُ أَبطالَ العَدُوِّ مَناهِلاً
حِياضَ المَنايا وِردُها غَيرِ صادِرِ
عَلى كُلِّ جَرداءَ الأَديمِ وَأَجرَدٍ
نَظَلُّ عَلَيها بِالرِماحِ الشَواجِرِ
وَلَولا حَذارُ اللَهِ قُلنا تَكَرُّماً
عَنِ الناسِ يا لَلناسُ هَل مِن مُفاخِرِ
وَحِميَرَ مِنّا أَهلُ بَذلٍ وَرَأفَةٍ
وَأَصحابُ قَمعٍ لِلعَدُوِّ المُكابِرِ
وَهَمدانُ أَحلاسُ الجِيادِ لَدى الوَغى
يَموجونَ مَوجَ البَحرِ عِندَ التَكاثُرِ
وَكِندَةُ فيها كُلُّ قَرمٍ سَمَيدَعٍ
أولَئِكَ أَصحابي وَوُدّي وَناصِري
وَشَعبٌ رَفيعٌ مِن قُضاعَةَ فاضِلٍ
عَلى كُلِّ شَعبٍ مِن شُعوبِ العَمائِرِ
أولَئِكَ قَومي إِن دَعَوتُ أَجابَني
ثَمانونَ أَلفاً في الحَديدِ المَظاهِرِ
إِذا شَرَّعوا الراياتِ لَم يَتَواكَلوا
وَفيهِم حِفاظِ الأَريَحِيِّ المُظافِرُ


Kdož ví, co vlastně chce? Své děti od vás chci!


Ach offenbahr, O Vater, was dis sei!
O reiss und reiss ein Gaukelnetz entzwei!
Entdekke, Gott, dergleichen Schlags Gesichter!
Komm, Vater, komm! dich ruff ich an zum Richter!


森森万玉俯清溪
径入苍云杳欲迷
珍重主人劳载酒
琅玕节下为留题


Du glatte Muschel-Frucht was bildest du dir ein?
Wilt du vor ihre Zier noch neuer Zierat seyn?
Du must vor aller Welt ein Zeuge seyn von Ihr/
Wie weit ihr weißer Hals geht deinem Glantze für.


Ba nikdo navštívit mne nepřišel čas celý,
my často s matinkou den celý proseděly
v té nízké verandě (vždyť byl jste tam též jednou!).
A stromy, prosím vás, už všude v polích hnědnou,
a jak je poslední úroda odvežena,
jak mrazík překvapí, – co měla by tam žena?
Tu zase zatouží po velkoměstském ruchu,
po knihách, přátelích a zateskní si v duchu...


Der saure Kampf, den ich dort hab
In eurer Welt empfunden,
Der ist durch Gottes Gnad und Gab
All glücklich überwunden.
Es ging mir, wie es pflegt zu gehn
All denen, die bei Christo stehn
Und von der Welt sich scheiden;
Wer Christo folgt, der muß mit ihm
Das Kreuz und alles Ungestüm
Auf seinen Wegen leiden.


quellend empor nach Meeren und Weiten
und ungeheuren Einsamkeiten,


小池鸥鹭不成群
池畔萧然一史君
时霎醉眠春雨足
觉来衣上有闲云


Ein Andrer mag als Dichter höher fliegen,
Als seine heitre Muse stieg.
Wird einer ihn an Tugend überwiegen?
Und dieses ist der schönre Sieg.


Teď znám všecko a za národ celý
vykonat chci mnohý skutek smělý:
rozbít vládu je mi hračkou pouhou,
v souboj půjdu s knížetem i slouhou,
a než rok se s rokem sejde krátký,
ministry položím na lopatky.


To výčitek je pustá směs,
tvá duše, zdivočelý les,


E szavakkal önte a királyba lelket.
Kapott is jutalmul két szép nemestelket,
Hátraszól a király a nagyurak felé:
„Írjátok meg” úgymond „aranyos levelét.”
Egyszersmind az urak közül kiválogat
Fényes öltözetű éltes embert sokat:
Toldi után küldi: híják nyomba’ vissza:
Sehogy ott ne hagyják, szörnyen rájok bízza.


Wann Esel sich solten noch heute beklagen,
Wie man sie wil wieder Gebührnüsse plagen,
So trete Schaf, Ochse, Pferd, alles Vieh, bey
Und führten auff Krieger ein mächtig Geschrey.


Wer diß bey Hofe hat gethan,
Was man ihm nicht verdancken kan,
Der geh bey Zeiten selbst davon;
Der Haß ist sonst gewiß sein Lohn.


Komm und besänftige mir, die du einst Elemente versöhntest,
Wonne der himmlischen Muse, das Chaos der Zeit,
Ordne den tobenden Kampf mit Friedenstönen des Himmels,
Bis in der sterblichen Brust sich das Entzweite vereint,
Bis der Menschen alte Natur, die ruhige, große,
Aus der gärenden Zeit mächtig und heiter sich hebt.
Kehr in die dürftigen Herzen des Volks, lebendige Schönheit!
Kehr an den gastlichen Tisch, kehr in die Tempel zurück!
Denn Diotima lebt, wie die zarten Blüten im Winter,
Reich an eigenem Geist, sucht sie die Sonne doch auch.
Aber die Sonne des Geists, die schönere Welt, ist hinunter
Und in frostiger Nacht zanken Orkane sich nur.


Renown'd in Thy Records shall  stand,
Asserting Legal Pow'r, and just Command:
To the great House thy Favour shall be shown,
The Father's Star transmissive to the Son.
From Thee the  and the  Race
Inform'd, Their Sire's immortal Steps shall trace:
Happy may their Sons receive
The bright Reward, which Thou alone canst give.


Para ser caballero, de accidentes
te has de vestir , en voces, y mesura
sacar pecho, derecha la estatura
hablando de hidalguías y parientes


Daß man, wenn man dich sieht, stets den Lavendel riecht
Licip! ist dazu gut, damit man dich nicht riecht.


Wust du dat man begripen blot,
du büst doch süs klok nog –
treckst du den Jung tüm Kater grot,
kratzt he di ut din Og.


De repente não suced
Ninguém sabe nunca o tempo
que o povo tem de canta
Mas canta mesmo é no fi
Só porque não tem mais voto,
o povo não é por isso
que vai deixar de cantar,
nem vai deixar de ser pov
Pode ter perdido o voto,
que era sua arma e pode
Mas não perdeu seu dever
nem seu direito de povo,
que é o de ter sempre sua arma,
sempre ao alcance da mã
De canto e de paz é o povo,
quando tem arma que guarda
a alegria do seu pã
Se não é mais a do voto,
que foi tirada à traição,
outra há de ser, e qual seja
não custa o povo a saber,
ninguém nunca sabe o tempo
que o povo tem de chega
O povo sabe, eu não se
Sei somente que é um dever,
somente sei que é um direit
Agora sim que é sagrado:
cada qual tenha sua arma
para quando a vez chegar
de defender, mais que a vida,
a canção dentro da vida,
para defender a chama
de liberdade acendida
no fundo do coraçã
Cada qual que tenha a sua,
qualquer arma, nem que seja
algo assim leve e inocente
como este poema em que canta
voz de povo — um simples canto
de amo
Mas de amor armad
Que é o mesmo amo Só que agora
que não tem voto, amor canta
no tom que seja preciso
sempre que for na defesa
do seu direito de ama
O povo, não é por isso
que vai deixar de canta
Rio, 6 de fevereiro, 1966


con mantilla, con gorro o con diadema
Arreglarla por fuera es fácil cosa
Arreglarla por dentro ¡Ecco il problema!


Importa que não haja ilusões sobre este ponto: é
que todos podemos morrer de sede em pleno ma


Verschüchtert durch den blut'gen Ruhm
Und durch der Schlachten Glück,
Flohn zu der Seele Heiligtum
Die Künste scheu zurück.
Sind auch die Thäler jetzt verwaist,
Wo sonst ihr Tempel war:
Es bleibt doch jeder reine Geist
Ihr ewiger Altar.


Warum mein lieber Mond, sieht Er
So hoch und kalt auf mich daher?
Doch wol nicht seiner Völle wegen?
O da bin ich ihm überlegen:
Denn Er, mein lieber, weiß Er wol?
Ist Einmal nur im Monat voll!


Der Umkreis ist im Punkt, im Samen liegt die Frucht,
Gott in der Welt; wie klug ist, der ihn drinnen sucht.


2.
EJniges Verlangen/
Laß dich doch umbfangen/
Mein Jmmanuel/
Zucker-ſuͤſſes Weſen
Durch dein Wort geneſen
Beydes Leib und Seel.
Komm mein Heyl/
Mein Hertzens-Theil/
JESU meines Lebens Leben/
Dir bleib ich ergeben.


Du fühlst es ja, Gott will dich haben,
Besitzen und mit sich nur laben;
Herr, nimm mich dir zum ew'gen Pfand!
Ich geb' der Liebe freie Hand.


Zapomeň, hochu můj,
žes u mne byl,
odejdi daleko
na deset mil.


Du brausender und frischer Most,
Du gährend Mark der milden Reben,
Des Herbstes Ehre, Götterkost!
Mein Lied will deinen Ruhm erheben.
O feuerreicher Traubensaft!
Gib meinen Worten deine Kraft,
Laß sie, wie du, ans Herze dringen,
Und, weil dein Einfluß und dein Geist
Dem Witze Muth und Glück verheißt,
Auch mich von deinen Wundern singen.


汉武升遐几度春
金茎事迹总无闻
悬崖更不承朝露
空印纤纤十指纹


Schaut, er tanzet heran,
Schaut, des Kirschbaums
Wipfel säuseln
Ein Gewölk von Silber
Um sein wehendes Lockenhaar.


Ich kann vor euch nicht schlafen,
Ich kann vor euch nicht ruhn;
Was habt ihr mit meiner Liebe,
Mit meinem Leben zu thun?


Dein Bardenschrei schreit itzt vom Harzwald
Ins Wutgeheul des Weserstroms,
Der von dem Blute Varus' schwarz wallt,
Ins Angstgeheul der Hügel Roms;


يقولون ما لا يفعلون مسبّةً
من الله مسبوبٌ بها الشعراءُ
وما ذاكَ فيهم وحدَه بل زيادةٌ
يقولون ما لا يفعلُ الأمراءُ


Sklíčené jej včera soumrakem
v lese pán dal podivného zření,
,Jdi,‘ tak pravil,,dobře bude všem,
ukaž jenom to zde nařízení!‘ “


Bolest dlouhá. A čas neléčí.
Není vůle, není smyslu žití.
Idiot si ztěžka štěstí chytí.
Proklatě! Má obzor jehněčí.
Vběhne na květnaté luhy čísi,
zadívá se, klidně ulomí si
nejjemnější květ, ten největší.


Proč se v oné revui
před články vždy jeví
autorova tvář? –
Čtenář aspoň vidí,
že to dílo lidí.


西登童子寺
东望晋阳城
金川千点渌
汾水一条清


O! té lásky divné báje!...
člověk by jim neuvěřil,
kdyby za dnů svého máje
nebyl hloubi jejich změřil;
co tu v Nebeklíči stálo,
věru, dost se v světě dálo.


Vergißmeinnichtchen!
Vergiß mir nicht, in jedem Jahr zu tragen
Ein Liebesblickchen meiner beiden Lichtchen.


Der Bäder, Aquäducte, der Tempel Rest,
Dazwischen uralt heiliger Haine Nacht,
Zerstörte Circusmauern, Trümmer,
Ruhend im Dunkel und tief im Grabschutt!


Chaloupka jich už je pustá,
už je pustá,
z oken hledí tma jen hustá,
mech na střeše povyrůstá.


Již i pan direktor s tváří
vyčetl mi srdce žal,
když dnes kaňku v kanceláři
na Bericht jsem udělal.


لك غُرَّةٌ ودَّ الصّباحُ جمالَها
ومحاسنٌ تهوى البدور كمالَها
وشمائلٌ تحكي الرياضَ خِلالُها
وأناملٌ ترجو الأنام خِلالَها
للمستعين خلافة نصريّةٌ
عرفت ملوكُ العالمين جَلالَها
وأنا الذي قد نال منك معالياً
تهدي النجومَ الزاهرات منالَها
تهديه ما قد نلته من بعضها
فالفخر كلُّ الفخر فيمن نالَها
في كل يوم منك مِنَّةُ مُنعمٍ
لو طاولت سمُكَ السما ما طالَها
بلغتَ آمالَ العبيد فبُلِّغَتْ
فيك العبيد من البقا آمالَها


Einst an jenem großen Tage,
Wenn wir treten allzumal
An des Ew'gen Hofgelage
In den offnen Himmelssaal:


Du aber, heitres Herz im Thale,
Nun deine hellen Tage blühn,
Bewahre sorgsam ihre Strahle,
In deinen Nächten nachzuglühn.


Es stampft und dröhnt mit dumpfem Ton
Und qualmt und raucht ringsum,
Und Mann an Mann in schwerer Fron
An seinem Platze stumm.
Der Hammer sinkt, die Esse sprüht,
Das Eisen in der Flamme glüht.


Szívem még ép virág, amelynek
Féreg nem bántja gyökerit;
Elhervad minden ősszel, ámde
Minden tavasszal kivirít.


„Já jsem Slovan duší, tělem!“
rád bych vyznal v světě celém.
Ale nesmím křičet moc.
Berlín, Vídeň! – Dobrou noc.


Wir haben unser Vaterland verraten,
Uns vergrößert auf Kosten unsrergleichen
Und möchten nun noch selbständig sein,
Als Letztes, was zu erreichen.


Dann ob sie schon mich zum höchsten betrübet/
Mit ihrer lasterhafften Uppigkeit/
Anjetzo dannoch so inniglich liebet/
Daß sie zu sterben auch für mich bereit;
Hätt' sie beläidigt mich niemal so schwär/
Zu solcher Lieb sie niemal kommen wär'.


千里棠阴去后思
宛陵真续召南诗
流芳宁复需贞石
终古闾阎口似碑


Herce znám i herečky,
Známť i pamět slabou,
Vímť já, když mi v rozpacích
Zraky boudu dlabou.


Alors l’antique horreur sortit de son réduit ;
Alors ton œil plongea dans tous les purgatoires ;
Alors vinrent à toi toutes les faces noires ;
Et ton souffle alluma des flammes dans ces yeux,
Et tout ce tourbillon de fronts mystérieux
S’abattit à jamais sur ces dalles funèbres
Comme un essaim hideux de mouches des ténèbres.


no princípio, não era o homem,
antes sonossexo, depois vigília,
o não-sono das coisa
madrugada sono e sonho
com a descoberta de si,
fecha-se ao vir das sombras


Wer Jesu keusche Braut will sein,
Muß keinen Trost auf Erden haben;
Die Lust darf auch nicht gehen ein
In Licht, noch Trost, noch andre Gaben.
In Gott und nicht in seinen Schätzen
Muß sich der keusche Sinn ergötzen.


Ach, jak to, dívko, možno tobě jen,
že oko tvé je stálý, stálý den,
když bdíž, tu okem pučí v pláni kvítí
a v spánku tvoje oko v srdce svítí.


A melodías pues, a glorias templo,
el instrumento que guarde colgado,
que no muere quien todo su cuidado,
puso en la Religión, puso en el Templo.


ché la tela ordisce un, l'altro la tesse.


Schau, Vater, her, was sich mit mir beginnt!
Du prüfest kaum! Schau, schau, wi Treu verrinnt!
Di reine lib ist idem hertz entzogen:
Man libet nur, so lang du bist gewogen.


Sans effleurer jamais ta robe immaculée,
Les souillures du siècle ont respecté tes mains :
Tu marchais, l'œil tourné vers la vie étoilée,
Ignorante des maux et des crimes humains.


Einst bat er sie auf seinen Knien,
Mit Thränen bat er sie, nicht ewig ihn zu fliehn:
Se floh: und sterben sah sie ihn.
Er starb, der Hirt, von dem in ihren Finsternissen
Die Fabel einst gedichtet hat,
Daß eine Löwinn ihn zerrissen –
Sie war die Löwinn, die es that.


Man schwört, daß noch der Stumpen
Sich krampfigt eingedruckt,
Den Lethe auszupumpen
Noch gichterisch gezuckt.«


Wir Preussisch Husaren, wann kriegen wir Geld?
Wir müssen marschiren ins weite Feld,
Wir müssen marschiren dem Feind entgegen,
Damit wir ihm heute den Paß noch verlegen.


Aguí


Derhalben ist manch armes Kind
Im Hertzen wohl geplaget,
Daß, wann sie sich besinnt,
Auß Schmertzen und Verzweifflung saget,
Mein Leben wird mir schwer,
Ach wer ein Junggeselle wär.


Desde el Bazar Egipcio
se expande por el aire una oleada
de esencias. El humo primitivo
de los hogares adormece a la tarde,
que huele a mar y a profecía.
Triunfa en el aire, loco por el perfume,
la oración desgarrada de las mezquitas,
la que gime o invoca
el nombre santo de Alah.
Miles de llamas diminutas oscilan
sobre las nucas tocadas de los fieles,
que juntan sus congojas bajo las cúpulas.
Todo me hiere: la tristeza, el perfume,
la adorable cascada de colores ardientes,
el mar, los rostros que me miran,
las palabras aisladas; todo me hiere
en esta hora inquieta de mi vida,
que salta de la nada al paraíso.


No quisiste la orilla de la angustia
ni el por qué de unas horas que pasan lentamente
en la vida,
sin dejar un sollozo,
ni un recuerdo,
ni nada.
No quisiste la aurora.
No quisiste la muerte.
Rechazaste el olvido,
y en la flauta del aire avanzaste perpetuo.
No quisiste el amor en féretro de las olas
ni quisiste el silencio que deja el túnel breve
donde ha dormido el hombre.
Tuyo, inmensamente tuyo,
como naciste para la claridad
te fuiste no nacido,
nardo entre dos pupilas que no supieron nunca
separar el eco de la sombra.
Manantial sin rocíos lastimeros,
pie fértil caminando para siempre en la tierra.


Дай мне эфирное тело,
Дай мне бескровные вены!
К милому б я полетела
Мимо затворы и стены!
Дай мне прозрачное тело,
Сбросить бы тесные платья!
К милому б я полетела
Пасть, замирая, в объятьДай мне крылатое тело,
Трепетно-знойные очи!
К милому б я полетела
Яркою молнией ноч


Detrás de ese espanto un mundo os espera
de cielos de seda, de sol de quimera,
de nubes de nácar, de tierras de oro,
de piedras preciosas un rico tesoro.
El árbol da frutos de dulces sabores.
Sus razas guerreras infunden temores.
Sus flores perennes perfuman el cielo,
los valles, los lagos, los ríos, el suelo.
Las gestas se sufren, las gestas se sangran.
Revienta de pena el dolor en su entraña.
Sudores, afanes, peligros, esfuerzos...
¡El descubrimiento, la gloria de España!
Tres eran tres
las tres carabelas.
Tres eran tres
de hierro y maderas.
Tres eran tres
juguetes de olas,
montañas de espumas
gigantes y solas.


Есть ночи зимней блеск и сила,
Есть непорочная краса,
Когда под снегом опочила
Вся степь, и кровли, и лесСбежали тени ночи летней,
Тревожный ропот их исчез,
Но тем всевластней, тем заметней
Огни безоблачных небеКак будто волею всезрящей
На этот миг ты посвящен
Глядеть в лицо природы спящей
И понимать всемирный со


Fischlein, Fischlein in dem See,
Wird's da unten euch zu weh?
Drang sein helles Rosenlicht
Noch in eure Tiefe nicht?
Ei, so springt einmal heraus
Aus dem düstern Wogenhaus,
Schnappt von seinen Äugelein
Einen Blick zu euch hinein,
Und die Lampen von Krystall
Zündet an mit seinem Strahl!


Sieh an, wie Jesus Christ
Für mich gegeben ist,
Der hat, was ich nicht kann,
Erfüllt und gnug getan
Im Leben und im Leiden.


( ) Larga a cidade masturbadora, febril,


— Ista é una brutta galunia
Che o signore stá livantáno!
Vamos xamá as tistimunia,
Fui o gordêro aparlan
Non vê intô Incelencia,
Che du lado d'imbaixo stó io
I che nessun ribêro ne rio,
Non górre nunca p'ra cima?


Tam hle rudý bleskot náhle vynik’ z tmy –
Kde jest? Jakou chceš mít v světě stálost?
Naše vidy, city jsou tak jako sny,
Budí je a plaší nenadálost.


Jsi to postrádané zdraví
lidstva, dare nejvyšší,
je to síly pocit pravý,
cíl když kyne nebližší?


Flieht der Jugend Müssiggang,
Schewet keinen Arbeit-Zwang,
Lernt auff aller Zeiten Noht
Ehrlich werben ewer Brod,
Vnd bey Leibe stellt den Muth
Nicht nur auff ererbtes Gut.


Ты пришла в шоколадной шаплетке,
Подняла золотую вуалИ, смотря на паркетные клетки,
Положила боа на роялТы затихла на палевом кресле,
Каблучком молоточа паркет…
Отчего-то шепнула: «А если?»
И лицо окунула в букеУ окна альпорозы в корзине
Чуть вздохнули, — их вздох витьеваЯ не видел кузины в кузине,
И едва ли я в том виноват…
Ты взглянула утонченно-пьяно,
Прищемляя мне сердце зрачком…
И вонзила стрелу, как Диана,
Отточив острие язычком…
И поплыл я, вдыхая сигару,
Ткя седой и качелящий тюль, —
Погрузиться в твою Ниагару,
Сенокося твой спелый июль…


Lá dos jardins sob o vergel fragrante,
A sombra dos maestros, sobre os ares,


Vlny, zniklé vlny,
a tak dávno k tomu!
dnes už košík plný
vrátíte as domů
do špíny a puchu,
do té bídy kleté,
signorino, co tu ještě muky,
nežli dovadnete!


Oder führst du, mit Permisse,
eine Spritze zum Klistieren,
um Beschwerden uns, gewisse
drückende, uns abzuführen?


مِثلِيَ هَذا النَجمُ في سُهدِهِ
وَمِثلُهُ المَحبوبُ في بُعدِهِ
يَختالُ في عَرضِ السَما تائِهاً
كَأَنَّما يَختالُ في بُردِهِ
إِن شِئتَ فَهوَ المَلِكُ في عَرشِهِ
أَو شِئتَ فَهوَ الطِفلُ في مَهدِهِ
يَرمَقُنو شَذَراً كَأَنّي بِهِ
يَحسَبُني أَطمَعُ في مَجدِهِ
يَسعى وَلا يَسعى إِلى غايَةٍ
كَمَن يَرى الغايَةَ في جَدِّهِ
كَأَنَّما يَبحَثُ عَن ضائِعٍ
لا يَستَطيعُ الصَبرَ مِن بَعدِهِ
طالَ سُراه وَهوَ في حَيرَةٍ
كَأَنَّهُ المَحزونُ في وَجدِهِ
في جُنحِ لَيلٍ حالِكٍ فاحِمٍ
كَأَنَّ حَظِيَ قُدَّ مِن جِلدِهِ
لا يَحسُدُ الأَعمى بِهِ مُبصِراً
كِلاهُما قَد ضَلَّ عَن قَصدِهِ
ساوَرَني الهَم وَساوَرتُهُ
ما أَعجَزَ الإِنسانَ عَن رَدِّهِ
ما أَعجَبَ الدَهر وَأَطوارَهُ
في عَينِ مَن يُمعِنُ في نَقدِهِ
جَرَّبتَهُ دَهراً فَما راقَني
مِن هَزلِهِ شَيء وَلا جَدِّهِ
أَكبَرَ مِنهُ أَنَّني زاهِدٌ
ما زَهِدَ الزاهِدُ في زُهدِهِ
أَكبَرَ مِنّي ذا وَأَكبَرتُ أَن
يَطمَعَ أَن أَطمَعَ في رَفدِهِ
وَعَدَّني أُعجوبَةً في الوَرى
مُذ رُحتُ لا أَعجَبُ مِن حِقدِهِ
يا رُبَّ خَلِّ كانَ دوني نُهىً
عَجِبتُ مِن نَهسي وَمِن سَعدِهِ
وَعائِشٍ يَخطُرُ فَوقَ الثَرى
أَفضَلُ مِنهُ المَيتُ في لَحدِهِ
أَصبَحَ يَجني الوَردَ مِن شَوكِهِ
وَبِتُّ أَجني الشَوكَ مِن وَردِهِ
أَكذِبُ إِن صَدَّقتُهُ بَعدَما
عَرَفتُ مِنهُ الكَذِبَ في وَعدِهِ
لا أَشتَكي الضَرَّ إِذا مَسَّني
مِنه وَلا أَطرُبُ مِن رَغدِهِ
أَعلَمُ أَنَّ البُؤسَ مُستَنفَذٌ
وَالرَغدُ ما لا بُدَّ مِن فَقدِهِ
إِذا اللَيالي قَرَّبَت نازِحاً
وَكُنتَ مُشتاقاً إِلى شَهدِهِ
أُمَلِّكُ عَنهُ النَفسَ في قُربِهِ
خَوفاً مِنَ الوَحشَةِ في صَدِّهِ
وَإِن أَرَ الحُزنَ عَلى فائِتٍ
أَضَرَّ بِيَ الحُزن وَلَم يُجدِهِ


Sedmihlásek žasne
ve své duši;
pomstu tuší.
A král Orel na luh střelí,
vida, co se tuto děje,
rychle ku pomoci spěje;
žáky muk bolestných zbaví,
a vyšetřiv vinu náměstníka,
ukrutného násilníka
Výrům rozsápati velí
řka: „Strestejte krutý pych
za krev nevinných!“


Ich schwinge brünstig mich empor
Zu Gott in schwacher Stunde;
Und werd ich stark, heb ich den Flor
Von heiliger Todeswunde.


	Succedette a Lottieri Cilperiche,
regnando anni cinque; e generale
balio fu quel, di cui le storie antiche,


Da kam zu ihr um Mitternacht
Ein heller Mann gegangen,
„Thu auf, thu auf, viel ſchoͤne Magd,
„Mit Lieb bin ich umfangen.


句曲冥冥入紫烟
峰峦盘郁大江前
山房卜筑当奇胜
可是华阳第几仙