Kov chladný je-li poesie všecka,
jejž získal’s, za to litovat tě musím
a zpátky, zpátky v tvoje léta dětská
se v dumě zachráním, neb zde se dusím


Schon brichst du aus der Erde Nacht,
Wie dir mein Aug' entgegenlacht!
Hier in des Waldes stillem Grund
Drück' ich dich, Grün, an Herz und Mund.


Wenn der Abend den See rötet, sich hangende
Buchen spiegeln im See, und das bewegte Schilf,
Und der einsame Nachen
Und das trinkende Wollenvieh:


Des Lebens Schule ist die fremde Welt,
Es kostet Schweiß, daß man sich da erhält,
Der Weg ist hart und holprig auch dabei,
Er führt uns oft in öde Wüstenei.


Színművészet a te hivatásod,
Barna kislány, magyar vagy te, látom,
Magyar az a fényes lelked neked,
Az isten is magyarnak teremtett.


Moudrým otcem rozum vzdělávaný,
Srdce něžnou matkou pěstováno,
Nebem přidán prospěch požehnaný.


Aquesto vio Fileno en un hojoso
ciprés, llegado a un álamo sombrío,
que estaba en el estéril suelo frío
que baña el viejo Tormes caudaloso.


Kárt az terekök nagyot vallának,
Meg más árokból tárgyot állatának,
Nagy viadallal kit elrontának,
Végre terekök onnat elfutának.


Po' conosciut'ho il fallo e l'erro mio:
ché chi senz'ale un angel seguir vole,
il seme a' sassi, al vento le parole
indarno isparge, e l'intelletto a Dio.


Elborzad a soroknál,
Mert amit ott lele:
Csalódás és ezer kín
Fulánkival tele.


Amor, colei che verginella amai
doman credo veder novella sposa,
simil, se non m'inganno, a còlta rosa
che spieghi il seno aperto a' caldi rai.


Ya que en vano contrasto al dolor fiero,
y faltándome el bien, crece el tormento,
y la esperanza sin ningún aliento
me olvida, y de remedio desespero,


Nun aber ſo viel edler Gaben
Der muͤden Jahre beſter Rath/
Jhm wird entzogen und begraben/
Klagt/ wer nicht Stahl im Hertzen hat/
Mit ihm/ ſein gantz verlaßnes Leben/
Wohl-Edler Herr/ daß Einſamkeit
Jetzt ſoll ſein Trauer-Hauß umbgeben/
Und aller Troſt faͤllt von der Seit.


Szerelmesem örvendett rajta szintén.
Én búcsut vettem, s Tintikével útnak
eredtem, vissza búcsucsókot intvén,


Letní nocí temná mračna
k tajemnému sněmu jdou,
zřídka luna zatřpytí se
rozervanou oblohou.


Že zrno v ornici a v skále roste zlato,
– že stejně o obé se ruka naše trudí,
že jiným zlato v dlaň a nám, jak jsme tak chudí,
ni zrna nespadne, – kdo může za to!


And see the rivers how they run,
Thro' woods and meads, in shade and sun,
Sometimes swift, sometimes slow,
Wave succeeding wave, they go
A various journey to the deep,
Like human life to endless sleep!
Thus is nature's vesture wrought,
To instruct our wand'ring thought;
Thus she dresses green and gay,
To disperse our cares away.


Vždy kolem když jdu, poledne co hárá,
o štěstí oněch duší musím sníti,
jež v prvním lásky vzplání, v květu jara,
v čas dovedly se v sebe uzavříti.


Dies wird die Zeit mit Freuden lehren;
Mein Phoebus hat sein Amt vollbracht
Und wüntscht mit seinen Musenchören
Das, was euch froh und glücklich macht.
Kein Feldmann wird im Herbste feyren,
Er sät mit Lust auf Hofnung zu
Und kriegt dadurch gefüllte Scheuren:
Mein Bräutgam, dies bedenck auch du!


Snad oslyšen potuchne jeho hlas,
Jak hnizdo orlat v moře se skal ssváté – –
Tak přemítat ve choré duši dlouhý čas
A tisknul srdce světa bolem jaté. –


Mir starb ein Kind; um ruhig mich zu machen,
Kam manches Tröstungsschreiben an.
Das beste schrieb mir Trax, weil ohne Lachen
Es Niemand lesen kann.


A peruť moje tuhá se nepokojně chví,
ta zemi snésti chtěla by nebes poselství,
a nechť si, by ji schromil, kdos kámen na ni vmet’,
ji rozpínám zas znova ve vytrvalý let!


Wortelos
Stand ich und schaute, schaute bloß.
Gewöhnlich alles, ganz und gar,
Und doch im Tiefsten – Wunder war.
Ein zarter Glanz, ein dünner Duft
Lag wie vibrierend in der Luft,
Und aus dem leeren Weben höre
Aus alter Zeit ich leise Chöre,
Uralt, urfern und urvertraut ...
Da hat sie groß mich angeschaut,
Als fragte sie: Was willtu hier,
Du Mensch von unten, im Revier
Der hohen Stille ...? ... Doch ihr Mund
That Frage nicht und Deutung kund.


Ch'i' fosse pigro, soçço, ebbi sorte;
e no posso veder la dona mia:
ch'è lo dolore chi me menna a morte.


Ché s'avien, Signor mio, che ne sia tolto
Quel di ch'io vivo, in breve spazio veggio
Me morto, il cielo oscuro, e te distrutto.


Es flatterte dann aus dem holden Gebüsch
Ein purpurnes Blättchen, so duftig und frisch,
Mir leis' auf die Wange; da wurzelt' es ein,
Da blüht' es wohl schöner, als draußen im Hain.


A chlubno nám jen, jak v tu rozkoš,
s níž jara verš se béře v let,
my duši odpínáme křídla
a tuhnout chcem a kamenět.


Rok a den již, co plul Uskok
k bohatému Marka městu,
dožete by jasnou dceru
vzal a odvez’ za nevěstu.


Mi ország az, megette ott
A roppant rengetegnek,
Hol a hegyek aknáiban
Só és arany teremnek?
Erdély az, a vitéz Geló
Oláh herczegnek székhelye,
Nagy Etelénk megtört hada
Maradványának menhelye.


Kein Undanck macht sein Wohlthun müde,
Kein Strafwort seinen Zorn erhizt;
Er sucht mit eignem Schaden Friede,
So oft nur dieser andern nüzt.
Er scheut und reizet keinen Feind
Und redet allzeit, wie er's meint.


L'Inconscience encor sur la nature entière
Étendait tristement son voile épais et lourd.
J'apparus ; aussitôt à travers la matière


Záruba se z hradu pána svého
přesídlil do domku chatrného,
kde s svou dcerou v pokoře a modlení
doufal blaženého míti trávení.
Dcerka však, jak všecky dcerky,
milovala velmi drahé šperky,
nazvali ji frajle Milina
a měla amanta Libína.
Od dětinství již se zamiloval do ní
a celý čas vroucně toužil jenom po ní.
Byl však chuděra a neměl floků,
nemohl si tedy podepírat boků;
holka však, jak vůbec holky,
s bohatším rač měla spolky.
Nádhera ji skvostná oslepila
a ona si pana Vítka oblíbila.
Na Libína proto zuří v hněvu,
neboť Vítek jde k ní na návštěvu.
On byl jejím světem, její duší,
do něho se zbouchla až po uši,
a že lež to snad zas není nová,
na důkaz tu vlastní její slova:
„Mnohých radostí jsem u pěstounky měla,
byly dary, svátky, štědrý den;
tebou však jsem teprv blaho zřela,
všecko jiné bylo pouhý sen;
srdce nyní na to málo dbá,
jen když tys můj, Vítku, a já tvá!“ –
Z toho lehko pozná každý bloud,
že to chytilo v ní jako troud. –
Návštěva však dnešní jeho
měla zakončení zlého –
Tatík Záruba překvapil jich
a an na synka už dávno vařil klih,
spustil na oba hned s povykem,
že si holka tyká s svůdníkem.
Vítek ale ve svém rozhorlení
tátu svázat káže bez prodlení,
nechá přivázat ho ku stromu,
zlatý řetěz slibuje tomu,
kdo ve střelbě se zná nejlíp
a ve starce zatne šíp.
A jak káže synek třeštivý,
již se napínají tětivy.
Milina však o otce se bojí
a an ví, že Vítek v slovu stojí,
o pomoc již počne volati,
dřív než šíp jí otce zachvátí.
V tom však, o smůlo proklatá,
okolo jde Vítkův pantáta
a otcovskou mocí v krutém činu
jediným jen slovem zbránil synu,
vycinkal mu seč jen byl,
až kluk zlostně odkvapil.
Starého pak těší Zárubu,
aby dal si lépe pozor na hubu,
synek že prý dobrý, statný –
a že tento kousek špatný
horká spáchala jen krev.
Na to Záruba zas odvětí,
by dal pokoj jeho dítěti,
jinde pro sebe by hledal děv.
A dál vedou také rozmlouvání,
kteréž nemělo by konce ani,
kdyby oba, díky nebesům,
nezašli v Zárubův dům.
Proměna zas a malé zazvonění
divadlo v zámecký sál změní.


Yet duteous to thy country's call attend,
Which claims a portion of thy useful years,
And back with speed thy course to Britain bend.
If, e'er again we meet, perchance should end
My dark'ning eve, thou'lt pay some friendly tears,
Grateful to him, who liv'd and dy'd thy friend.


Mais voici qu'un beau soir, infortunée à point,
Elle meurt ! — oh ! Là, là ; bon, changement de thème !
On sait que tu dois ressusciter le troisième


Gott hat dich ewiglich erwählet,
Erwähl ihn ewig wiederum;
Durchs Kreuz bist du ihm teu'r vermählet,
Also werd auch sein Eigentum!


Es gilt mir gleich/
Bin ich nur reich/
Ob roth ob bleich.


Am Wege dort spielte ihr Kindlein,
Das glich ihr recht auf ein Haar,
Ich küßt's auf sein rotes Mündlein:
»Gott segne dich immerdar!«


Als quöllen Wolken von Rosenduft
empor aus dem dampfenden Schlote,
und er nahte mir strahlend in Licht und Glanz,
der lächelnde Götterbote.


Ach, nevolej, ach, udolej
to hříšné prsou vlání,
jak bílý stín nás cherubín
ach! dělí do skonání.
Ba dálka siná neshledná
a propasť temná, bezedná,
sto tisíc mečů ohnivých,
sto tisíc kleteb strašlivých,
sto tisíc božích zákazů,
pekelné muky obrazů
dál než-li zemi od nebe
nás dělí, Dýno, od sebe.


Maguntia! ich knie in deinem Dome,
An Deinem Grabe, Heinrich Frauenlob,
Ich grüße Dich am edlen Rheinesstrome,
Der mich mit seinen Zaubern ganz umwob –
Gleich dir vom Meißner Land mich hergetragen,
Gelockt zu seinem Nibelungenhort.
Dein Grab ist mir auch ein geweihter Ort,
Drum rausch auch einer Jungfrau Leierschlagen
Zu seinem Preis durch alle Lande fort.


相传石里两金鸡
不记胡商凿取时
一只遭擒一飞去
至今月落不曾啼


飘萧鸥鹭群
淅沥孤蒲晚
云断山月明
新泉落前涧


Wer sündigt mit Entschuldigung,
Der alle Rechte Statt vergönnen?
Die Strafe dient zur Beßerung,
Ja, wenn wir sie gebrauchen können;
Allein, wer gar zu Boden liegt
Und nirgends Rath noch Hülfe kriegt,
Der ist den Krancken beyzuzehlen,
Die, wenn der Brand das Haupt gewinnt,
Ohn eigne Schuld vernunftlos sind
Und Gift vor Mithridat erwehlen.


Hier zeigte, wie im Traume,
Sich mir die Judith schon!
Dort, unter'm Tannenbaume
Sah ich den Tischlersohn,
Da drüben winkte leise
Mir Genovevas Hand,
Und in des Weihers Kreise
Fand ich den Diamant.


حـرتُ في أمـري لماذا
لاأرى في الـود قربا
كلما ازددت شـبـرا
منك حتماً زدتُ عُتْبا
حيـن نلنـا منك حظاً
هَبّت الأحـزانُ هَبّـا
فمـتى اشتقتُ شرقـا
دون سُؤْلٍ سِرْتَ غربا
ياحبيـبي لا تمـتـنـي
خَلِّ في الأنفاس حبـا
وامْـحُ عني ذُلَّ ضيْـمٍ
إنَّ حـبي صـار كربا
عُدْ معي فالعَـوْدُ حـَقٌّ
واقـعٌ ماكـان رَيْبـا
أنصفـوني ياشـهودي
من حبيبٍ شَـنَّ حربا
قد رمـى قلبـي بجمـرٍ
فاكتوى غـيظا ولَبَّـى
لا تلمـنـي في هـوانا
قد غُلِـبْنا فيه غلبـا
كال لي سـوط عـذابٍ
صَبَّ فـوقي منه صَبّا


ضُعْفُ العزيمَةِ لَحْدٌ في سَكينَتِهِ
تقضي الحَيَاةُ بَنَاهُ اليأسُ والوجلُ
وفي العَزيمَةِ قُوَّاتٌ مُسَخَّرَةٌ
يَخِرُّ دونَ مَدَاها الشَّامِخُ الجَبَلُ
والنَّاسُ شَخْصانِ ذا يَسْعى بهِ قدَمٌ
من القُنُوطِ وذا يَسْعَى بهِ الأَمَلُ
هذا إلى الموتِ والأَجداثُ ساخِرةٌ
وذا إلى المجدِ والدُّنيا لَهُ خَوَلُ
مَا كلُّ فِعْلٍ يُجِلُّ النَّاسُ فاعِلَهُ
مَجْداً فإنَّ الوَرَى بي رأْيِهِمْ خَطَلُ
ففي التَماجُدِ تَمْويهٌ وشَعْوَذَةٌ
وفي الحقيقَةِ مَا لا يُدْرِكُ الدَّجِلُ
مَا المَجْدِ إلاَّ ابْتِساماتٌ يَفيضُ بها
فمُ الزمَّان إِذا مَا انسدَّتِ الحِيَلُ
وليسَ بالمجدِ مَا تَشْقَى الحَيَاةُ بهِ
فَيَحْسُدُ اليَوْمَ أَمْساً ضَمَّهُ الأَزَلُ
فما الحُرُوبُ سِوَى وَحْشيَّةٍ نَهَضَتْ
في أَنْفُسِ النَّاسِ فانْقادَتْ لها الدُّوَلُ
وأَيْقَظَتْ في قُلوبِ النَّاسِ عاصِفَةً
غامَ الوُجودُ لها وارْبَدَّتِ السُّبُلُ
فالدَّهْرُ مُنْتَعِلٌ بالنَّارِ مُلْتَحِفٌ
بالهوْلِ والويلِ والأَيامُ تَشْتَعِلُ
والأَرضُ داميةٌ بالإِثْمِ طامِيَةٌ
ومارِدُ الشَّرِّ في أَرْجائِها ثَمِلُ
والموتُ كالمَارِدِ الجبَّارِ مُنْتَصِبٌ
في الأَرضِ يَخْطُفُ من قَدْ خانَهُ الأَجَلُ
وفي المَهَامِهِ أَشلاءٌ مُمَزَّقَةٌ
تَتْلو على القَفْرِ شِعْراً لَيْسَ يُنْتَحَلُ


Freudig übergeben dir
Sey, o Vater seiner Tage,
Dir schon itzt geweiht von mir
Sey das Herzchen, das ich trage.
Deines Sohnes Eigenthum;
Sey ihm Freude, sey ihm Ruhm!


Průsvitavá mlha
zem už v náruč jímá,
bez bolesti člověk
ve snu lehkém dřímá.


Das ernste Land mit seinen Felsenstegen,
Abgründen, Bergesriesen, eis'gen Zinnen,
Es drängte meinen wanderlust'gen Sinnen
Auf diesem Blatte furchtbar sich entgegen.


Trinkt auf hoher Alpenweide
Mit dem Adler Himmelsglanz,
Windet auf beschneiter Haide
Dunkles Immergrün zum Kranz;


岩谷栖寒一片毡
奇书良酒是神仙
高轩不枉怀金玉
短策羞持对绮筵


Soy la cosa en la cosa del mar, encadenado
El pensamiento enladrillado


Suave fior più assai di me felice
se è posto in terra sotto miglior stella,
tu solchi l'acque con tuo navicella
senza temer di scogli o rie pendice.


Ma non tegn'io però tal morte rea,
perché l'anima mia morir per quella
che lodi tanto, se farà divina.


Di persona era tanto ben formata
quanto me finger san pittori industri
con bionda chioma lunga: & annodata:
oro non e che piu risplenda: & lustri
spargeasi per la giancia delicata
misto color di rose: & di ligustri
di terso avorio era la ronte lieta
che finia il spatio suo con giusta meta


Et, dans le plein ciel qui sourit,
Le blanc sommet de la montagne
Devient le trône de l'esprit.


Los mendigos anónimos
vienen del cine mudo
posan en blanco y negro
en la mano extendida
en el platillo estéril
en la gorra tumbada
en el viejo estribillo
en el tango que narra
de chanfle la miseria
está toda la historia
esa que no sabemos
los mendigos anónimos
antes tenían nombres
y memoria y subtítulos


Schöner Bräutigam der Seele!
Mich beschwert die Leibes-Höhle,
Und mein Geist, das freye Wesen,
Wird im Sterben erst genesen.


额城一别会滇云
花底匆匆酒未醺
青殿挥毫应忆我
金梁明月碧峣分


I Rudý muž se tehdy v Paříži
poznovu objevil a v Tuileriích
v pracovnu vešel, stráž pak slyšela,
jak císaři děl: „Stojíš v zenitu
života svého. Dobrý pozor dej!“
A císař kývl. Jedna žena jen,


¡Oh inteligencia, soledad en llamas
que todo lo concibe sin crearlo!
Finge el calor del lodo,
su emoción de substancia adolorida,
el iracundo amor que lo embellece
y lo encumbra más allá de las alas
a donde sólo el ritmo
de los luceros llora,
mas no le infunde el soplo que lo pone en pie
y permanece recreándose a sí misma,
única en Él, inmaculada, sola en Él,
reticencia indecible,
amoroso temor de la materia,
angélico egoísmo que se escapa
como un grito de júbilo sobre la muerte
—oh inteligencia, páramo de espejos!
helada emanación de rosas pétreas
en la cumbre de un tiempo paralítico;
pulso sellado;
como una red de arterias temblorosas,
hermético sistema de eslabones
que apenas se apresura o se retarda
según la intensidad de su deleite;
abstinencia angustiosa
que presume el dolor y no lo crea,
que escucha ya en la estepa de sus tímpanos
retumbar el gemido del lenguaje
y no lo emite;
que nada más absorbe las esencias
y se mantiene así, rencor sañudo,
una, exquisita, con su dios estéril,
sin alzar entre ambos
la sorda pesadumbre de la carne,
sin admitir en su unidad perfecta
el escarnio brutal de esa discordia
que nutren vida y muerte inconciliables,
siguiéndose una a otra
como el día y la noche,
una y otra acampadas en la célula
como en un tardo tiempo de crepúsculo,
ay, una nada más, estéril, agria,
con Él, conmigo, con nosotros tres;
como el vaso y el agua, sólo una
que reconcentra su silencio blanco
en la orilla letal de la palabra
y en la inminencia misma de la sangre.
        ¡ALELUYA, ALELUYA!


Rozprávím řečí krátkou: Poutníče, postůj a přečti.
Nevzhledný kámen skrývá spanilou matku a ženu,
rodiče její kdysi „Claudia” volali na ni;
svou lásku dala muži, k němuž ji zákon spjal srdce,
dva syny porodila, jeden zbyl na tomto světě,
druhého skryla sama v země klín mlčící chladný.
Dar řeči měla pěkné, chůzi pak vznešenou, lehkou,
dům v péči majíc předla. Skončil jsem. Můžeš jít dále.


Куда бы
    ты
      ни направил разбег,
и как ни ёрзай,
и где ногой ни ступи, —
есть Марксов проспект,
и улица Розы,
и Луначарского —
         переулок или тупиГде я?
   В Ялте или в Туле?
Я в Москве
      или в Казани?
Разберешься?
       — Черта в стуле!
Не езда, а — наказаньКаждый дюйм
       бытия земного
профамилиен
       и разыменоваВ голове
    от имен
        такая каша!
Как общий котел пехотного полкДаже пса дворняжку
         вместо
            «Полкаша»
зовут:
   «Собака имени Полкан»«Крем Коллонта         Молодит и холит»«Гребенки Мейерхольд»«Мочала
а-ля Качалов»«Гигиенические подтяжки
имени Семашки»После этого
      гуди во все моторы,
наизобретай идей мешок,
все равно —
     про Мейерхольда будут спрашивать:
           — «Который?
Это тот, который гребешок?»
Я
  к великим
      не суюсь в почетнейшие ликЯ солдат
     в шеренге миллиардноНо и я
    взываю к вам
          от всех великих:
— Милые,
     не обращайтесь с ними фамильярно! —


To jsou ty květy naší zahrady,
to je ten dech, svou sladkou vůní známý,
to je ta vůně, v níž jsme sedali,
když strážný anděl náš byl ještě s námi.
A bývaly to chvíle předrahé,
bez voněl tiše a ty květy rděly
se nachem čistým, když v těch jarních snech
jsme v besídku si sedli osamělí.


淮南落日半江明
江上寒潮万里生
遥夜怀人意无限
一帆秋雨傍芜城


Tu jiné hlavy na jiných zřím tělech
a vše se hrne na mne v jedné směsi,
svět celý zívá, potvor plný pelech,
a vše to kviká, slintá, řve a děsí.


Poner a prueba el poder
De su propia dignidad,
Y antes que víctima ser
Demostrar que en la mujer
No hay sólo imbecilidad.


jak moře o břeh by zde bilo kšticí,
dav zpívá plesně, povykuje, klne
a prostřed všechněch Dalila, hle, skáče,
je polonahá, jak šla z lože, v němž je
záplava chátry překvapila k ránu,
a její ňádra do zlatova svítí
jak hora Ena o východu slunce
a zraky deští snopy rudých jisker
a ňádra vlní se, vlas divě vlaje,
bubínek její zvučí nejdivočej
ze všech, co hudou pomstu Samsonovi.
Vykřikl děsně, vzpřímil se, rval pouta,
však marně rval je, dvacet Filištínských
jej strhlo na zem, dvacet ran v tvář padlo,
však ze všech nejvíc zabolela ona,
již Dalila mu uštědřila nohou
do prostřed čela. Zavyl jak vlk v leči,
když střelen padá, svaly mocně napjal,
však provazy jen hloub se zaryly mu
do rukou, nohou. Na zemi se svíjí
a marně pouta rve – dav patří na to
a výská, křepčí. Dalila pak ve tvář
mu plije stále, spolu s ostatními...


Hle, Němec, Ital, Angličan
a různý z Uher druh!
Zle, koho lid ten polapí
u pádných mečů kruh.


Nur was ich liebe, das ist mein,
Und kann nur immer meiner werden,
Du magst mich fliehn, du bleibst mit mir allein,
Was ich in dir geliebt, das bleibt mir rein.


Tel qu’un Faust prenant pour fétiche
L’un des coins brodés de tes bas,
Je Te suis dans chaque hémistiche
Où Tu bondis comme une biche,
La Biche-Femme des Sabbats ;


Zda-li máš ty chvíle též,
kdy mé jméno nalezneš
v knize veršů s tvojím spjaté?
Co nám bylo velké, svaté,
dnes je všecko sen a lež!


Jesus ist der süße Bronn,
Der die Seelen all erquicket.
Jesus ist die ewge Sonn,
Derer Strahl uns ganz verzücket.
Willst du froh und freudig sein,
Laß nur ihn zu dir hinein.


Ach Vatter mein/ vnd kans nit sein?
Vnd muß ichs je dan wagen?
Wil trincken rein/ den Kelch allein/
Kan dirs ja nit versagen.


松竹孤山处士居
高风落落有谁如
南湖放鹤能迎客
景行先贤或未疏


Il me faudrait faire un mensonge,
Ce qui te déplaît tellement
Que j’en frémis lorsque j’y songe…
Le temps a passé son éponge
Délicate sur ce moment.


Zbožný Amr roznemoh’ se prudce,
oslábl jak po morové ráně,
tož v smír s Allahem dal Amr vůdce
stavět chrám, jak kázal prorok Páně.


Čekala obrovská města průvody k nepřečkání,
praporů vlání a mečů křížení, vítězů klání, –
my však šli ojediněle v počínání svém cudní,
co jsme dát mohli, dali, chybující i bludní...


Das kalte kanstu machen heiß,
das heiß machestu kalt
gar schnel in einem augenblick
mit deinen schwinden griffen.
Du machest uns wol alle irr
in disem wilden walde;
wankel und unstet ist dein zung
und auf zwu schneit geschliffen.
Was du ietz lobest, schiltstu dan,
dein zung ist wankelmütig.
darum tu balt von mir ausgan –
ich bin dir wol zu gütig –
und wandel an ein ander ort
zu ander schmeichelkatzen,
die vorne lecken und auch hinten kratzen.
ich urteil dich nach deiner sag,
nach deim zwiefachen aten.
weich von mir; ich trau dir nicht mer;
dein wil ich wol entraten.«


Abenddämmerung!
Blumen atmen wieder jung,
Und in uns erblühn die weißen
Rosen der Erinnerung.
Könnt' ich sie verwelken heißen?
Schnell im Süden kommt die Nacht,
Flüchtig ist die Macht
Deines schwärmerischen Glückes,
Wie die Flammen eines Blickes
Voll Begeisterung,
Abenddämmerung.


Ein Nagel saß in einem Stück Holz.
Der war auf seine Gattin sehr stolz.
Die trug eine goldene Haube
Und war eine Messingschraube.
Sie war etwas locker und etwas verschraubt,
Sowohl in der Liebe, als auch überhaupt.
Sie liebte ein Häkchen und traf sich mit ihm
In einem Astloch. Sie wurden intim.
Kurz, eines Tages entfernten sie sich
Und ließen den armen Nagel im Stich.
Der arme Nagel bog sich vor Schmerz.
Noch niemals hatte sein eisernes Herz
So bittere Leiden gekostet.
Bald war er beinah verrostet.
Da aber kehrte sein früheres Glück,
Die alte Schraube, wieder zurück.
Sie glänzte übers ganze Gesicht.
Ja, alte Liebe, die rostet nicht!


Kunt Orpheus dort mit seiner Leyer,
Die Bäume zum Bewegen bringen;
So kanst du dieses auch erzwingen
Und zwar mit leichter Müh:
Denn jener brauchte doch die Händ darzu;
Du aber, wenn du früh, und vor der Ruh
Die Zung und Lippen regest;
So muß die Lufft sich stark erheben;
Die Bäume fangen an zu beben;
So bleibest du ein grosser Wunders-Mann,
Der mehr als Orpheus kan.


O che begli atti in dolce humil sembiante
fur quei ch’io vidi, e non potei morire,
quando fu vista del bel corpo uscire
l’alma ch’hebbe dal ciel gratie cotante!


Se dice, el dis, che el Gardinal decane,
a furia de dà a mente alla gran spesa,
naccorgendose, el dis, che el dava mane
asca el resto al dinaro de la Gesa,
el sia corruto a squajar tutto al Pappa,
che l'ha ordenato subet ch'el se ciappa.


Ona však netouží
ze klína matčina,
pranic ji nevábí
hvězdnatá cizina.


乞归久作青山主
饱食闲眠学懒慵
春来准拟岩前卧
瀑布还当第几峰


إذا أمسك الشيخ العصا بيمينه
فكبّر عليه أربعا فهو هالك
يملّ ثواه الأقربون ويتدي
طريدا وقد ضاقت عليه المسالك
يهون على أهليه بعد كرامة
زمان الصبا والراس أسود حالك
ولا سيّما إن كفّ أو كان أحنفا
تلقاه قبل الموت بالنار مالك


Was lacht sie doch bei jedem Schritt,
Wer baumelt an ihrem Rechen mit?


Wan ich mit guter geselschaft
frisch zechend an dem tisch gesessen,
macht mich der süße rebensaft
des leids und unmuts bald vergessen!
ich will stets springen an den danz,
gekrönet mit dem ebheukranz.


Ničeho, ničeho z toho, co lhaly dálky a výše,
pouti váš nedal vám cíl!
Týž všude bezbarvý prostor, na moři tytéž vždy vlny,
prach na věcech, na tvářích vrásky, a smutek a touha jen v očích.
Ohnivák chycený rukou – chocholouš už jenom šedý.
Týž zákon tíže hmoty, týž zákon únavy smyslů,
týž zákon zklamání duše, jež jinak vše vysnít si umí,
a tytéž nad vámi znovu, vždy výší svou klamající,
dálkou svou šálící znovu tytéž jen obzory nové,
tak jako tolikrát už a tolikrát marně dříve
opět vás dál vždy a výš clonou svou lákající...


Wenn dann auch der Himmel heiter
Und mit lindem Hauche weht,
Sanft der Strom hinwiegt die Scheiter;
Für die Toten ists zu spät.


Hie stritte bey mir die Begier/
die Schaam und brünstiges Verlangen:
sonst hätt' ich diese Götter-Zier
so/ wie sie lag/ entblößt umfangen.


Kaiser sein heißt unverwandelt vieles
überstehen bei geheimer Tat:
wenn der Kanzler nachts den Turm betrat,
fand er ihn, des hohen Federspieles
kühnen fürstlichen Traktat


Einst mußt' ich wie im Traume
Als Dichter kund mich thun;
Nun stehst du mir im Raume,
Ein Seher bin ich nun.


Stříbrem hvězd se nebe leskne,
tiše, tiše vyzvání
zvonem zlatým v duši teskné
klekání, již klekání...


Wir wandeln eingekehret,
Veracht't und unbekannt,
Man siehet, kennt und höret
Uns kaum im fremden Land;
Und höret man uns ja,
So höret man uns singen
Von unsern großen Dingen,
Die auf uns warten da.


Jestli že kdo dvě, tři leta
Za dívčinou chodí,
Při čemž ale na procházky
Také jiné vodí –
Tomu zase dají!
„Příklad prý to lásky;
Kde mu dají jíst a pít,
Mate mozek dcerušky,
Že mu bez ní nelze žít,
Byť neměla podušky!
Zatím ale, o ty Bože!
Tudy, tady zas elóže –
Nechci ani vidět!
Takovému ženichu
Dát do věnce řeřichu –
Mohl by se stydět!“


do fundo em nós se erguerão
gritos rasgando silêncios
lanças guerreiras
de encontro ao que nega
a ousadia a vida,
o devir, o cre
Transfigurados os olhos,
volta-se à raiz de tudo
e a singular forma Humana,
no âmago do ser inscrita,
emergirá lá do fundo
noutra imagem reflectid


Hle, tu pastýř od hor spěchá.
„Kam tvá cesta?“ já se ptám. –
„„Bych se vyhnul lásky klamu,
K oudolí se ubírám!““


Ne punto vi distorni il timor mio,
Ma fate che il valor vostro si nome,
Et vi tolga CONSTANTE al lungo oblio.


CANTO I


A caballo en el quicio del mundo
un soñador jugaba al sí y al no
Las lluvias de colores
emigraban al país de los amores


إِنّي إِذا ما عَرَمَ الوَطواطُ
وَكَثُرَ الهِياطُ وَالمِياطُ
وَاِلتَفَّ عِندَ العَرَكِ الخِلاطُ
لا يُتَشَكّى مِنّي السِقاطُ
إِنَّ اِمرَأَ القَيسِ هُمُ الأَنباطُ
زُرقٌ إِذا لاقَيتَهُم سِناطُ
لَيسَ لَهُم في حَسَبٍ رِباطُ
وَلا إِلى قَصدِ الهُدى صِراطُ
فالسَبُ وَالعارُ بِهِم مُلتاطُ


Passa l'ora del copp de incoeu e doman,
passa ona settimana, passa on mes,
maneman l'è chì l'ann, e el guardian
el seguita anca mò a stà giò di spes;
resten i fraa ogni bott coj oeucc per ari
locch e cojon pussee dell'ordinari.


Scheint der Mond – ich weiss es nimmer –
Scheint die Sonne deiner Wangen?
Ach, wie lang wird meine Seele
Noch im Trennungsfeuer bangen?
Trennung ist's – ein Jeder weiss es –
Die stets neuen Tod mir bringet:
Nimmer birgt sich Liebesfeuer,
Das bis in die Seele dringet.
Ich misskannte deiner Liebe
Sel'gen Tag, im wilden Muthe:
Nun brennt Nachts mein Eingeweide,
Und es schwimmt mein Herz im Blute.
Seiner Brauen Pfeile gleichen
Löwen, die auf Herzen jagen,
Wenn die hellen Schelmenaugen
Er erwachend aufgeschlagen.
Aus der Erde weitem Raume
Formt ein China sich von Düften,
Ward die Locke seines Haares
Sanft gekämmt von Morgenlüften.
Sehnsucht nach der Leïla Wange
Ist's, was einzig mir geblieben,
Und durch Wälder hat der Wahnsinn,
Gleich Mĕdschnūn, mich fortgetrieben.
Mĕwlānā muss nun für immer
Deinen Onixmund entbehren,
Und aus seinen Augen stürzen
Perlen- und Rubinenzähren.


Ich will ein Lied euch singen!
Mein Held ist eigner Art:
Ein Zopf vor allen Dingen,
Dreimaster, Knebelbart,
Blitzblank der Rock vom Bürsten
Und jeder Knopf wie Gold –
Ihr merkt, es gilt dem Fürsten,
Dem alten Leopold .


Forte odora per le ville
La vendemmia già matura:
Ahi, quest'anno san Martino
Dà la mala svinatura!


No halláis miedo que os diga más amores,
porque estoy de sufriros muy cansado,
que no valen con vos fe ni cuidado,
ni padecer angustias y dolores.


Rondeau motýl jest
stkaný z rajských duh,
kol sije pel hvězd
rondeau.


Bloudím labyrinthem světa
jak ten slavný héros řecký,
abych zkrotil Minotaura:
touhu srdce, žaly všecky.


Örökké hamvadni
És örökké égni,
Haldoklani folyvást,
S mindörökké élni!


Da Jesu vor Pilato stund,
War sehr viel Klag und gar kein Grund;
Das meiste, das man triebe
War, daß er nichts mehr tu und lehr,
Als was die Untertanen kehr
Vons Kaisers Pflicht und Liebe,
Dieweil er sich zum Könge macht.
Pilatus ward dahin gebracht,
Daß er den Herren fragte,
Ob er der Juden König wär?
Der Herr sprach: Ja, zu Gottes Ehr,
Er wäre, was er sagte.


I' non ho il cor di porfido o diamante
non son Diana cruda o Calvanea:
s'i' sono innamorata èccene tante,
e leggesi di Tisbe e di Medea.
L'essere ingrata è cosa troppo rea:
amar si dee chi ama con onore.


太极池边草一亭
水光山色上疏棂
西堂风月如相问
为道南州卧不醒


Wohl wird vielleicht nach wenig kurzen Tagen
Im langen Schlaf mir jeder Wunsch gestillt.
Gern hör' ich jetzt die dunkle Stunde schlagen,
Mein Herz ist leicht und mein Gelübd' erfüllt;
Denn was ich tief in treuer Brust getragen,
Strahlt herrlich jetzt, ein himmlisch lichtes Bild,
Und seit ich jungst den freud'gen Sieg gewonnen,
Ist halb die Nacht des Lebens mir zerronnen.


Daselbst sie ganz abgeschieden
Mit Gott handelt still und stumm,
Voll Vergnügen, Freud' und Frieden;
Dort im dunkeln Heiligtum
Sie genießet ohn' Betrüben
Ihres Schönen, ihres Lieben.


怪石初烘泼墨匀
吴笺短短缩霜筠
长空五尺青鸾尾
一半斜封在白云


نَفى ظُلمَةَ الشِعرِ الجَبي
نِ فَأَمسَيتَ أَجلَحَ يا أَصلَعا
وَهَل يَملِكُ الفَجرَ إِلّا الرَبي
بُ وَلابُدَّ لِلفَجرِ أَن يَطلُعا


清溪通笠泽
地以水为乡
竹青三日雨
僧白一头霜


Compónese de flores el manzano,
que puso el labrador en confianza,
que espere a tiempo fértiles despojos.


So hat für euch, die Kinder wackrer Krieger,
Ein Kriegersohn wie ihr, und darin gleich,
Der Sohn des Helden, der bei Leipzig Sieger,
Die Früchte mancher Mühn bestimmt für euch.


Io vorrei mille cor; tu mille strali
vorrei ch’havessi, acciò sempre più nova
fosse la piaga che m’ancide e piace.


– Ben ne venga mio nipote, l'ultim'uom de la famiglia!
Queste chiavi ch'io ti porgo fur catene a la Bastiglia.


Te souvient-il, Dupont, des jours de notre enfance,
Lorsque, riches d'orgueil et pauvres de science,
Rossés par un sous-maître et toujours paresseux,
Dans la crasse et l'oubli nous dormions tous les deux
Que ces jours bienheureux sont chers à ma mémoire !


أَسيغوا البثَّ واحتبسوا الزَّفيرا
وَإِنْ ملأَ الجوانحَ والصُّدورا
فما يرضي الحسين بأَن تطيشوا
وَإن كان المصابُ به كبيرا
فصبراً واستمدوا منه روحاً
تعيدُ جَزوعكم جَلْداً صبورا
أَلم يكن أُسوةً في كلِّ خطبٍ
يدكُّ بهولِ هدَّته (ثبيرا)
عَلَى أَنَّ (الحسينَ) وَإِنْ نعوه
كتابٌ بالخلودِ غدا جديرا
صحائفُه المجيدةُ ليس تُطوى
عَلَى الأيامِ بل تَطوي العصورا
فيا رمزَ الحياةِ أَفضْ علينا
عزائمَ في الشدائدِ لَنْ تخورا
تمطّى ليلُ محنتِنا فلمّا
سفرتَ سفرتَ صبحاً مستنيرا
وَكدنا ندفنُ الآمالَ حتى
أَهَبْتَ بنا فكنتَ لها نُشورا
صدقتَ فكنتَ أَوفى الناسِ عهداً
وَأَنقاهم وَأطهرَهم ضميرا
ظللتَ عَلَى الصراحةِ حين راغوا
وَوَفَّيْتَ المواثقَ والنذورا
فلما أيسروا خذلوك بَغْيا
وَكنتَ لهمْ بشدَّتِهم نصيرا
وَليس عليك إنْ نكثوا وَخانوا
وليس عليك إنْ وَعَدوك زورا
هَوَيْتَ فزدتَ يومَ هويتَ قدراً
وَلم يك فوزَهمْ إلاّ غرورا
فكنتَ ككفَّةٍ رجحتْ وَفاءً
وَكانوا كفَّةً شالتْ خفورا
هويتَ فكنتَ صاعقةً عليهمْ
تشبُّ عَلَى مطامِعهمْ سعيرا
كذاك السيفُ أَمضى وَهو هاوٍ
وَأَقطع مضرباً منه شهيرا
حكيتَ (محمَّداً) لمّا أَتته
قريشٌ تبذلُ المالَ الكثيرا
فقالوا خلّ ما تدعو إليه
وَكنْ إنْ شئتَ ملكاً أَو أميرا
فقال وَعينه بالدَّمع شكرى
يروّي دمعُها الأملَ النَّضيرا
أَما واللهِ ربي لو وَضعتمْ
بكفي الشمسَ والقمرَ المنيرا
لمّا خَلَّيْتُ ما أدعو إليه
وَلو إدراكُهُ أَمسى عسيرا
أبا الأملاك إنَّكَ طودُ عزٍ
يردُّ الطرفَ من زيغٍ حسيرا
أَعدتَ لنا (أَبا الحسنين) كَهْلا
وَشيخاً شيبة الحمد الوقورا
وَجلَّلك المشيبُ فكان تاجاً
يفيض جلالة وَهدى وَنورا
وَأشبهتَ (الوصيَّ) أَباك بأْساً
وَجدَّك (أحمداً) كرماً وَخيرا
خلعتَ الملكَ عَنْ كتفيك لمّا
بدا لك ثوبُه ضَيْقاً قصيرا
تبوأْتَ القلوبَ سريرَ ملكٍ
غداة بذلتَ تاجَك والسريرا
ركلتَ التّاجَ لا ترضاه غلاّ
وَغيرُك يعقدون التّاجَ نيرا
وَربَّ مملَّكين علوا عروشاً
كأَنهموا بها نزلوا قبورا
أَروني في أديمهمُ مصحاً
أَكنْ لهمُ (الفرزدق) أَو (جريرا)
رضيتَ بأنْ تكون وَأنتَ حرٌ
لتنقذنا وَتفدينا أَسيرا
فكنتَ وأنتَ مأْسورٌ عزيزاً
(كقيصر) (والرشيد) (وَأزدشيرا)
غضبتَ (لثالثِ الحرمين) حياً
فكنتَ لحفظه سيفاً طريرا
وما أَغفلته ميْتاً ولكنْ
ربضتَ ببابه أسداً هصورا
تقدسَّ حين قبَّل نعل طه
وضمَّك تربُه فغدا عبيرا
سعيتَ وما بلغت مناك لكنْ
شرعتَ لنا الطَّريقَ فَلَنْ نجورا


Ja, was da auch geschehe,
Zum Wohl oder zum Wehe,
Geschieht's nicht, weil es muß?
»D'rum will ich siegreich fallen
Mit meinen Wunden allen!«
Ruft dann der Mensch zum Schluß.


Jí život znám byl, pila štěstí v něm
a za vše těžkou zaplatila daň,
to klidem svým a slzami a snem,
mé dítě, jdi a sepni jenom dlaň!


Come il Tartaro vede quel bel viso
che non ha paragone in tutta Spagna
e cha nel pianto (hor ch esser d è nel riso)
tesa d amor l inestricabil ragna
non sa se vive o in terra o in paradiso
ne de la sua vittoria altro guadagna
se non che in man de la sua prigioniera
si da prigione, e non sa in qual maniera


بنفسي مَن أغلقتُ كفي بحبله
فأصبح لي من ذروة المجد غارب
وجدتُ به مولىً منيعا جنابه
جواداً ترجَّى من يديه المواهب
تعمَّد إيناسي إِلى أن ألفته
كأني له من ضجعة المهد صاحب
وأُدني سِراري من سرائرِ قلبه
فلم يبقَ من دون الضميرين حاجب
وكان عصَا موسى لديّ ودادُ
أظلّ ولي ما عشت فيه مآرب
وكنا تعاهدنا على مشرع الهوى
عهود وفاء أخلصتها الترائب
فصرت له عبداً تصرف مهجتي
بأهوائه في كل ما هو خاطب
أهيم بلقياه إذا كان حاضرا
وأبكي دماً من شوقه وهو غائب
إذا ما التقينا فالضلوع سواكنٌ
وإمّا افترقنا فالدموع سواكب
وأرعى له عهد الوداد محافظاً
عليه ولو سُلَّت عليّ القواضب
وما خلت أن الدهر ينقض عهده
فتدرك فينا للأعادي مطالب
ولا أن وداً أخلصته سرائر
تكدّره بعد الصفا شوائب
رماني بأمر لم يبح لي بذكره
وأقبل بالأعراض عني يعاقب
وأصغى إِلى رجم الظنون مصدِّقاً
ألا إنما تلك الظنون كواذب
وأظهر لي حُسنَ اللقاء تكلفاً
ومن تحتِ إحسان اللقاء عقارب
وصار يرى بالظن فيّ معايبا
توهُّمها في ودِّ مثلي معايب
ولا عجب إن غيَّر الدهر صاحبا
فكلّ تصاريف الزمان عجائب
وما كان ذنبي غير أني ذخرته
لدهري ألا إني إِلى الدهر تائب
سأمنحه هجراً كما هو مشته
فإني فيما يشتهيه لراغب
ولست على هجرانه الدهَر ناكبا
عن الودِّ لكني عن الوصل ناكب
فإني على عتبي عليه لَشيِّقٌ
وإني على شوقي إليه لعاتب
سيعلم والأيام فيها كِفاية
إذا مِلتُ عنه قدر مَن هو ذاهب
وإن هو بعدي جرَّب الناس كلهم
ليحظى بمثليندّمته التجارب


山边幽路水边村
曾被疏花断客魂
犹恨东风无意思
更吹烟雨暗黄昏


Ha zúg a szél, havat söpörve,
Megtérnek csöndes házi körbe,
Feledni szélvészt, zúzmarát.
Ha künn a vihar egyre jobban
Tombol, megfér egy kis sarokban
Az ellenség s a jóbarát.


独速溪边舞短蓑
月明醉影共婆娑
手中握得桐江线
钓破江天不要多


S az összekelésből már nem múlna semmi;
De Csabának, harcon, próbát kell még tenni;
Akkor ölelheti gyenge testét lánynak:
Ez volt a szokása szittyai pogánynak.


Nun knattert im Kamin mit raschem Schimmer
Die Flamme schon; mein holzgetäfelt Zimmer
Erdämmert rosig. Müßig schau ich zu.
Der Armstuhl hier mit den gewundnen Füßen,
Die alten Bilder - alles will mich grüßen
Mit einem Hauche tiefer Ruh';


oimè, bell'umìle e bel disdegno,
che mi crescea la intenza
d'odiar lo vile ed amar l'alto stato;


Ich kam zu der Lieben schon gegessen,
Wohl vier und zwanzig Bauern, die hatten sich vermessen,
Von ihne da ward schämlich ich verjagt.


Einst hatte Carl das Zipperlein
Und zog mit seinem Weib,
Der schönen Hildegard, allein
Im Schach zum Zeitvertreib.


I šel děver, od vězení vrata
okázal jí. Vrata otevřela,
do vězení dolů zavolala:
„Kdo jste bratři Diňar-Baňanina,
ze vězení vystoupněte vzhůru!“


„Ať žije republika!“ spravedlivý
hlas milionů do Evropy hřmí;
rab zvedá hlavu, pomsta v oku civí,
kruh o kruh pouta svá když rozbíjí.


Teď se zmýlí míč a vlétne
k matrosům, těm tichým spáčům,
teď zas vítr na mžik vmetne
hrobů dech, jak pozdrav, hráčům.


Tu smrt mu zvolna štětec vymkla z ruky.


Tož vejdi zmužile jak athlet v jeho stíny,
když křídlem svým tě zahrne,
vstup s myslí nezvratnou v ty černé prohlubiny!
Zpěv nový zní ti vstříc! Ve větru chví se třtiny,
však cedr – netrne!


Mein Kind, ich schäme mich zwar nicht,
Ein Gläßgen außzustechen,
Mein Hertz, mein Mund, mein Angesicht
Wird ander Zeugnuß sprechen,
Doch, weil mirs zu geschwinde kam,
So kriegt ich eine grosse Scham.


Wo glänzt mein Stern? Im Bild des Schwanen,
In Berenice's Locken? Ja!
Ich fühl's, es trügt mich nicht mein Ahnen:
Du liebst mich, und du bist mir nah!


نَفْسي فِداؤُكَ هادياً
تُهدَى بها عُصَبُ الرِّفاقِ
كالبدرِ يُحسَبُ في التَّمَا
مِ وقد تَرَفَّعَ بالمَحاقِ
أوفَىعلى طُرُقٍ أقا
مَ فَليسَ يُؤذَنُ بانطِلاقِ
مُتوشِّحاً فيه دماً
كَحمائلِ البِيْضِ الرِّقاقِ
ومضارِعُ الجَوْزَاءِ لي
لاً في عُلوِّ واتِّساقِ
فكأنَّه وكأنَّها
إلفانِ هَمَّا باعتِناقِ


Láska dívky nedosáhá
k tomu srdci v tichém hrobě,
zpomíná-li okamžikem,
zapomene v krátké době.


Celé město plení oheň žerný,
Hořejšek i stranu dolejší,
V něm i jmění jeho vezdejší,
Chot i dítky i dům nenádherný:


别殿红绡女
无风亦自凉
阑边是湖水
夜夜宿鸳鸯


Sešed na zem s radostí byl vítán,
Avšak ve zlém sudby obratu
V žeru káně snášel odplatu,
A bič na něj strohých muk byl splítán.


Teu coração lembra a orgia dos triclínios...
E os reis dormem bizarros e sanguíneos
Na seda branca e pulcra dos teus braços.


Kde se k výši pne a vine
kolem tyčí chmel,
do zeleně v loubí stinné
ptáček zaletěl.


仲冬之交气不齐
桃花李花开满溪
行人认是二三月
只少黄鹂枝上啼


Es hört ein wack'rer Kriegersmann
Sich dies Geschichtchen einmal an,
Dem Tod konnt' er ins Antlitz sehen,
Doch jetzt im Aug' ihm Tränen steh'n.


Non più perfusi del tuo fiume sacro
menano i tori, vittime orgogliose,
trofei romani a i templi aviti: Roma
più non trionfa.


Wo die Täge kurtz, wo die Nächte lang,
Da, ihr Weiber, geht Phœbus euren Gang.


So reitet er durchs Land Tirol
Und ruft so bang, so schwer:
»Mein schönes Land, leb wohl! leb wohl!
Du siehst mich nimmermehr!«


Pil, smál se v dobrém rozmaru:
„Žij mi, ty dítě Ragnarů!


Qual felice, celeste e verde pianta
formò sì fresche purpuree viuole?
Qual leggier pioggia o qual benigno sole
produssono al suo fine opera tanta?


canto, y como el ingrato Amor consiente,
ciego en su esplendor bello, estoy herido,
y oscurezco sus glorias ofendido
de tanto bien, con lira y voz doliente.


Estoy en las salinas.
Rebanadas de agua que se tuestan al sol,
ya demudado el rostro,
muecas de desventura,
me salen al encuentro.
La mar, aquí, agoniza,
metida entre las rejas de una cárcel,
secuestrada su hacienda de rumores,
sin majestad ni hombría.
Aquí la mar se muere,
se está muriendo el agua sin fronteras,
es ya gesto de vidrio,
túnica de amargura.
Pero la sal, la sal, la sal naciente,
puesta de pie sobre su duelo,
cristaliza en los granos de su llanto
vendavales de vida.


Die Hoffnung die so tieff sich gründet/
Baut auf den Grund/ den nichts umreist/
Was/ wenn der Donner um sich schmeist/
Sich fest und unerschüttert findet.
Die ists/ die (schmäht schon jederman!)
Doch nicht zu Schanden werden kan.


Ó dome se sloupy v Korinthu zářícím!
Jak mohla jsem kdys jen v rozmaru dětinském
tvůj opustiti práh, tvé z kovu veřeje!
Tam plynul život můj, zdroj nezkalen a čist,
v hrách družek milených a v otce pěstotě,
tam sladké tkaly sny mi Hory ve spánek,
jak rychloletým křídlem přelétly mou skráň!
Ó dome otcovský, ty kouzlo nad kouzla,
proč vrací obraz tvůj se stále víc a víc
v mé duše vidiny, ó dome starobný!
Tam život byl, zde pouze života je stín. –
Ó kletý budiž den, kdy cizí dobrodruh,
ač krásný tváří byl i těla postavou,
vás uzřel, sloupy mé, a překročil ten práh,
za kterým v jistotě můj panenský věk snil!
Jak bylo by to dnes, ten přede mnou jest den
z mlh těžkých setkaný, z mlh pozdní jeseně,
v nichž táhnou jeřábi v jih šikem trojklaným,
v nichž teskně umírá červánek poslední.
On přišel, bohatýr, a první byl to muž,
jejž oko vidělo, ač dívčí často sny
mu podobného dávno sobě kreslily.
Sed’ otce u krbu, jak dávno byl by zde
před lety sedával, a řeč mu plynula
jak medu stružka zlatá z plástů lesních včel.
A mnoho vyprávěl, snad bájil přitom víc,
neb dívčí obraznost vše chápat nemohla;
on divy povídal o zemích dalekých,
co zkusil, prožil tam; Chironův schovanec
však tuhé svaly měl, jak žula vzdornou hruď.
O dobrodružstvích zlých, o řadě podniků
tkal báje svojí nit, o plavbě po moři
na lodi báječné, již Orfeus hudbou ved’
po vlnách purpurných kol tesů Kavkazu.
O draku mluvil pak i o tom, v jeho sluj
jak divným kouzlem vnik’ a zhubil netvora.
Však jedno zamlčel, co běda! slyším teď,
kdo pomoh’ jemu lstí a vtipným důmyslem,
o tom se přesvědčit jsem času měla dost.
Byl zlý a falešný, jak všichni muži jsou,
však hada ňader svých pod kvítím hovoru
skrýt doved’ bezpečně. Já s dechem stajeným
na jeho sladkých rtech jsem zpita visela
jak vosa v červenci na fíku zrajícím.
Já pila jeho řeč tak divně líbeznou,
mé oči jeden žár a krev má jeden žeh,
já vše to prožila a procítila s ním.
A třikrát nezapřáh’ své oře Helios
ve vítězný svůj vůz z dna moře splašiv je,
kde v stájích chaluhy trav mořských dřímaly,
on o mou ruku řek’ a otec přikývnul.
A já též svolila, víc ženě nezbývá,
než stále poslouchat, ať chce anebo ne.
Já tenkrát chtěla jsem, má celá vina v tom.
Však běda! V první noc na loži cedrovém
nad chotě schýlena já spáti nemohla,
on hluboce však spal po krátké rozkoši,
již urval v boji, v němž jsem ráda podlehla.
A jak jsem skláněla se k ňadrům kosmatým,
tluk srdce dýchajíc, jež hudbou znělo mi;
mně jméno znělo v sluch – ne, bozi, jméno mé!
Leč cizí, podivné, tak jako Medea!
A on se usmál v tom a ruka žilnatá
se ve snu natáhla po hroznech prsů mých,
já ucouvla jsem však, tak v hvozdě před zmijí
mdlý chodec ucouvne, v tom spočinout co chtěl
na mechu hedbváném, kde kvete hyacint.
Zpět klesla ruka zas a rty jen šeptaly
to jméno osudné. Já s lože skočila,
a z jizby vyšla ven, vám, věčné hvězdy, lkát
svůj osud žalostný! On miloval již dřív,
to všední u mužů, však horší tisíckrát,
on posud miloval tu ženu neznámou,
proč tedy klamal mne? Šer matný jitra vzplál.
Ó byl to smutný den, den jako po vraždě,
neb já jsem vraždila v den tento lásku svou!
Ó byl to smutný den, jak celý život můj,
od strašné chvíle té jen mlha, noc a stín!
On sladký, měkký byl, až něhou protivný,
já jeho polibkům se chladně vzpírala,
cos tušil... mlčel však a já mlčela též.
A divně pochmurné dny naše splývaly,
jak vlákna pavučin se táhnou od stropu,
jak těžký zimní déšť s oblaků šedivých.
Však v šeru těchto dnů i nocí pustějších
to žehlo jako blesk: Kdo je ta Medea?
Snad mrtva dávno již se plouží charý stín
po nivách Erebu, kde kvete asfodel,
a já se s fantomem jen prázdným potýkám?
Ó vědět jistotu! Však žena nebo stín
moc posud velkou má, neb z přediva svých dum
on sotva povznáší svou bohatýrskou skráň.
Cos kuje v mysli své, kam vniknout nemohu,
ač věru nad síly se často namáhám.
Dny celé mimo dům on tráví ve hvozdech
za kancem sveřepým či divým medvědem,
dost možná záminkou a zatím chodí k ní,
jíž neznám... jméno znám a to již proklínám!
Ó bozi, vladaři, vy s výší Olympu,
kde věčný domov váš, chci ráda zapálit
vám hekatomby žár, jenž hvězdy zahanbí,
ten odhalte mi taj, neb raděj vezměte
květ mého života před časem uvadlý!
Ó noci pochmurná, jež v stínech kráčíš sem
jak zdraná žebračka, svůj na mne vrhni stín,
ať v bezdnu utonu svých bezúčelných dum!


Zářící podzim lípy rozepěl v spěchu,
jabloním dozrávat dal opojně,
jeřáby rudly, zakrývaly střechu,
vojáci včerejší nemluvili již o vojně.


Zum zweitenmal sah ich dich Abschied nehmen,
Dein göttlich Aug' in Thränen stehn,
Für deine Freundinnen – des Jünglings stummes Grämen
Blieb unbemerkt, ward nicht gesehn.


Der Arzt bot ihm den Kelch; er sog ihn leer
Und sank zurück in tödlichem Ermatten;
Dann aus den Kissen blickt' er scheu umher
Und frug verstört: »Nicht wahr? Du siehst nichts mehr?
Fort sind sie, fort, die fürchterlichen Schatten –
Vielleicht auch war's nur Dunst. – Doch glaube mir,
Sie kamen oft schon nachts, und wie sie quälen,
Das weiß nur ich. – Doch still! – Komm, setz' dich hier,
Nah, nah; von anderm will ich dir erzählen.


Und in welcher Schöpfungsweite
Stehn die Helden jetzt im Streite?
Sieht man sie im Feld marschieren
Unter fliegenden Panieren?


Águila, cuyo pico soberano
bañado en las corrientes celestiales
osó tocar los cándidos umbrales,
que apenas mira el pensamiento humano.


Doktor honem otevírá:
„Koza s kozlem? Kýho výra?


Mir ist es, denk ich nur an dich,
Als in den Mond zu sehn;
Ein stiller Friede kommt auf mich,
Weiß nicht, wie mir geschehn.


Seyd jhr reich an geld' vnd gründen/
Vnd erwehlt euch denn ein lieb.
Kriegt ewr beutel/ als ein sieb
Löcher; dieses steckt dahinden/
Bis so lang' jhr seyd getrawt/
Denn/ so macht sie 's/ das euch grawt.


O du Erzfeindin alles Großen!
Vom Schönen und Edlen ausgestoßen!
Zu lang hab' ich dich angehört,
Und würde zuletzt noch gar bethört.
Du lästerst die Natur und Gott,
Und Recht und Freiheit sind dir Spott,
Zögst gern hinab in deine Vernichtung
Die schöpferische Kraft der Dichtung,
Kraft deren wir alle leben und weben
Und nach unendlichem Dasein streben.
Statt dessen rühmst du deinen Bettel:
Ich will dich erdroßeln, du garst'ge Vettel!


فؤادي على ما تعهدون من الود
وعهدي في حفظي مودتكم عهدي
أراكم بعين القلب إن بعد اللقا
فإن غبتم عني فإنكُمُ عندي
سواي الذي ينسى المودة والإِخا
ويفرق بين الحب في القرب والبعد
وأما أنا فالبعد عندي زيادة
بحبي من أهوى فهذا الذي أبدي
يزيد الهوى مهما تطاولت النوى
وإن حِبِّي في تهامة أو نجد
أحب أناساً في دمشق وجيرة
ببغداد أو من حل في السند والهند
إذا كان في حب الحديث طريقه
طريقي فيهدي بالحديث ويستهدي
أحبك سعد الدين لا حب واحد
بحبك لي والقلب يشهد بالود
سلوا عن مودات الرجال قلوبكم
فتلك شهود لا تقابَلُ بالرد
وحب نداك أم الوفود فحبذا
تلقِّيك للوُفَّادِ بالرحب والرفد


Indem ich hier, in stiller Einsamkeit,
An dieses Ganges Schmuck und Läng', in sanfter Freude,
Zu Gottes Ruhm, mein Auge weide;
Sah ich von ungefehr auf zwantzig Schritte weit,
Aus einer, von dem Ort, woselbst ich stand,
Nicht sichtbar'n Thür der grünen Wand,
Von einer Seite zu der andern,
Das ält'ste Paar von meinen Kindern wandern.
Sie hielten sich einander bey der Hand,
Und sag'ten nicht ein Wort.
Kaum ward ich ihrer recht gewahr,
Da waren sie schon wieder fort,
Und in der, gleichfalls nicht von mir
Geseh'nen andern grünen Thür,
Indem sie gleich quer über giengen:
Schnell hatten sie sich eingefunden,
Schnell waren sie hinweg, als wären sie verschwunden.


Car je serai jugé bientôt, — qui sait ? — demain ;
Et cependant, pareil à la mer sur les côtes,
Monte toujours en moi le flot lourd de mes fautes,
Et j'en fais tristement le sévère examen.


Zu Bethlehem geboren ist uns ein kindelein, das hab ich auserkoren, sein eigen will ich seyn.


Lange Stühle wie Altäre
Trugen festlich Ledas Glut.
Wenn der Stuhl mal kürzer wäre,
Machte es sich nicht so gut.


¡Horizontes serenos la verdad que consuela!
Cuando aprenda contar gaviotas azules
con latidos dormidos en las ramas sin hojas,
vendrá bello momento, acunarás mi sueño
de color de la nube, compañera del alma.
No da color al agua necesidad perfecta
mujer de los consejos; más allá tú te encuentras,
detrás y no muy lejos permanece tu celo
diluyendo la niebla, sonsacando mi trama,
y del modo más fácil: encadenando versos;
cuando aprenda contar destellos luminosos
que desprenden tus ojos volveré a ser otro
reflejo de tu cara con mujer de mi cielo.


لِصَوتِكِ في قلبي دَويٌّ ورنّاتُ
كما ردَّدَت صوتَ البلابلِ جنّاتُ
على المزهَرِ الشاكي وأنشودةِ الهوى
يُهيِّجُ ذكراً منهُ للنفسِ حنّات
جَسَستِ من الأوتارِ ألطفَها كما
جَسَستِ فؤادي وهو بالحبِّ يقتات
فأخرَجت من ألحانِها كلَّ مُطربٍ
وأخرَجتِ منهُ شِعرَهُ وهو أبيات
وغنَّيتِهِ حيناً فذابت حشاشتي
ألا فلتَذُب في مِثلِ هذا الحشاشات
ونقّلتِ قلبي حيثُ نقَّلتِ أنملاً
كطيرٍ على غصنٍ تُثنِّيهِ هبّات
فأجمِل بتلحينٍ وشعرٍ ترافقا
وفي طرَبي العلويِّ صوتُكِ أصوات


瑞雪收残腊
和风报早春
祝尧千万寿
常与岁俱新


Vallott nekem a Nyulak-szigete
Regék halk éjén. Íme, a titok:
Királyi atyja klastromba veté
Legendák szűzét, fehér Margitot.


Stets düst'rer wards, es schwand das letzte Licht,
Als sich von mir das sapphirblaue, werthe
Huldauge meiner Jugendliebe kehrte ...
Und dunkel blieb's, tiefschwarz, und tagte nicht ...


Zasmušen jaksi? Možno se snad smáti,


,Což nebyla Jste, rcete, tehdy šťastnou,
když slaďounce jsme šepotali...?
klid večera se nesl dálí...
já přísahal, jak miluji Vás, krásnou.‘ –


Più mi consumo ca la glaça a lo sole,
ed ò perduto tuto lo meo valore:
de ti pensando tuta son perduta.


Der Herold schrie zur Mauer empor;
Der Ritter legte die Hand ans Ohr,
Dann brüllte er kopfschüttelnd: »Nein!
Übergeben, sagt ihr, solle er sich?
Er denkt nicht daran, der Dieterich;
Es wär' auch zu schad' um den Wein.«


Anstatt der warmen Sonne scheint
Das Rauschgold durch die Wipfel;
Hier backt man Kuchen, dort brät man Wurst,
Das Räuchlein zieht um die Gipfel.


IF ever thou didst joy to bind
Two hearts in equal passion join'd,
O son of VENUS! hear me now,
And bid FLORELLA bless my vow.


Stane u hrobu básníkova
turista, aby moh’ říci jen: Byl jsem tam!
Posílám tuto pohlednici
s hrobem Otokara Březiny,
o čemž poštovní razítko svědčí!
Stane u hrobu básníkova
jen krajan na krajana hrdý:
Nikoli nejsi nejmenší, Betléme – !
Je to, jak praví se, velký básník,
zde vizte lože, na kterém zemřel,
zde vizte pokoj, v němž čet’ a psal –
anebo stane u jeho hrobu
duch jeho ducha
dědic,
pokračovatel?


Jsouť v národu okamžení,
kde stísněný duch už dřímá,
kde jej slavných časů chvění,
slunce zašlé slávy jímá.


e quella sopra 'l mondo e te volare
en ciel salendo, nell'inferno scesa,
ed alta e bassa in un momento stare.


Mein Herr, dies wollt' ich tun, ich glaub', es sei dein Wille;
Willst du es haben nicht, sieh da, so lass' ich's stehn,
Gelingt es oder nicht, ich bleibe immer stille,
Bist du nur kontentiert, so ist mein Werk geschehn.


Al duolo, al pianto, al gran martir sì avvezza
è la stanca alma, e a le fiamme ardenti;
che di fuoco si pasce e di lamenti,
e ciò che non è affanno odia e disprezza:


Veselost mi lebku spíná
lehkým šumem jako z vína,
slyší sluch, zří oko lehce,
srdce skok – a ustát nechce.
Oblak, větrů, světel změna,
lehká, rozdechnutá pěna.
Plachty loděk vystupují
z modra řeky, z nebe, plují.
Psíky čechrá na nábřeží
vítr, zdvihá se, hned běží.
Bílé sukně žen se tulí
k tělům, větry provanuly
slunná místa, listí, trávu,
skočným zpěvem plní hlavu.
Tanec lupení, hle, zlatý!
V ostrém větru západ vzňatý.
S moudrým okem městské děti
v hadříčkách se cítíš chvěti,
ubíhat a hladověti...


Es el pesebre quien te da en la nuca,
y este retrato mi pincel te aplica
en rueca, boca, Meca, cuca, y caca


Za tebou pak mučedníků řad
vidím do nebe se toužně brát
z přebolestných muk a z krve brodu;
vidím, jak tam oblečeni v běl,
palmy v rukou, záři kolem čel,
svatebních se súčastňují hodů.


异哉一女子
独抱母啼号
非但脱虎口
还能落兽毛


Fatigado Javier, más no rendido,
no tributo, sí paga, ofrece al sueño,
cuando (porque hizo espaldas el beleño)
traidor afecto, le asaltó atrevido


e co' dolci pensier solo fra queste
ombre quete e soavi ire a diporto,
fuggirò io de l' onde atre et infeste
di spietata fortuna oltraggio e torto.


Zwar im Kampf nicht wird es dir
An Genossen fehlen,
Doch euch knüpft ein gleich Panier,
Nicht der Zug der Seelen.


De az önnön fejére visszafordol,
És tulajdon szívét általjárja,
És az ő erős kézívje megromol,
Jobb az igaznak kisded jószága,
Azmellyel ő ékes csendességben él,
Az hamissaknak gazdag kincseknél.


Volt valami Sándor,
Nem lehet ezt bírni,
Nem olvastam, ‘sz nem is tudok
Olvasni, csak írni.


Jerusalem das aber droben steht,
Ist frey, ist uns zur Mutter außerkiest,
Als wie denn steht: Wil gleich kein Mensch nicht hoffen,
Gebierst du nicht, noch solst du dennoch ruffen:
Der einsamb lebt, wird mehr durch Gott belohnt,
Mehr kinderreich, als die der Mann bewohnt,
Wie Gott versprach; so sind wir nun gebohren
Von Isaac, sind nicht unaußerkohren.


Kněžna sličná sedí v zadumání
v teplém, měkkém noci objetí
na přídě, jež s ní se zvolna sklání
a výš, výše stoupá v zápětí,
na lodi, jež s boku v bok se chýlí
jako velká kolébka, již ruče
houpají sem tamo družné víly
Baltu starého, jenž temně huče,
o loď vlny šumně rozrážeje
věčnou svoji kolébavku pěje.
Ale nespí Dagmar. Hledí vzhůru
na kmitavé záře krásy věčné
v safírové výši nekonečné,
na obláčků tichých lehkou chmuru.
Krůpěj zvolna po líci jí stekla,
bezděky dlaň třesavá se smekla
v ruku Kristině, jež na ni vřele
přitiskla rty něhou rozechvělé.


Ohimè, chi ha spento i leggiadretti lumi,
i vezzi cari, i dolci ringhi e morsi,
il giacer fido, i desiati corsi,
gli onesti, ove non senno era, costumi?


Ať je všední den neb neděle,
nejdřív jsi a nejdýl v kostele.
Proč? I ráda by jsi varhaníka
anebo alespoň kostelníka.


Aus seiner Acten-Schanze tief hervor
Lobt Gleim dich laut, lobt meine Lieder;
Nur sein Verstand ist für uns lauter Ohr,
An seinem Herzen falln die Pfeile nieder


Kam ein Brief am andern Morgen,
Drin mit Blut geschrieben war,
Daß ihr Roland war gefallen
In der Schlacht von Roncesval.


قد قال قومٌ بأن الخيرَ مجتمعٌ
عند التأنِّي وذو التعجيل مذمومُ
وبعضُهم قالَ في التعجيلِ محمدةٌ
وذُو التوانِي من الإحسانِ مَحْرُومُ


Du drücktest Feuerküsse
Auf Lippe, Wang' und Hand,
Dich lieb' ich, riefst du, Süsse!
Und ach, mein Traum verschwand!


„Ó slečno, myslil jsem na vašich zraků lesk,
co srdcí ozáří tím bledomodrým jasem
a kam jen zapadne, že nechá věčný stesk –“


Nicht achtet die Alte des Hünen, der dort
Verſenkt iſt in grübelndes Sinnen,
Deſſ’ eherner Fuß nur beweget das Rad,
Um ſchmählich erniedert zu ſpinnen.


Dirn, danz doch nich so hoch,
Rock œwer't Knee!
Schäm di! Schäm ick mi doch,
wenn ick dat seh.


Vyšli na dvůr, po němž chodí kury,
vyšla Mařenka, jim zrní hází,
očkem Antoše však doprovází.
A když opět něco nesla s hůry,
zůstala si chvilku na pavlači,
patřila, jak Antoš právě hladí
hříběte pleť nad hedbáví hladší,
a když naslouchala z poúkradí
nachýlivši hlavu – Antoš kouká,
kolik hnízd přibylo na podkroví:
Mařence se rozsypala mouka
leknutím, a zrovna Antošovi
za klobouk se sněží. Už ji vidí,
kterak na pavlači naň se dívá
Mařenka, jak z místa hnout se stydí.
Však v tom kravka zabučela z chlíva,
a pan otec za sebou ho zove,
vzbouzí jalovice, aby vstaly.
„Pan Bůh požehnej!“ „To tele nové
půlroček je! Tam ten býček malý,“
vysvětluje hospodář, „je moje –
bude tahat! S nápojem jdou, vizte!
Mařenko, dej soli do nápoje.
Tamto červené, hle, jak je čisté,
na jaře jsem daroval jí k svátku!“


Per mezo il bosco appar sol una strada:
Credono i cavallier che la donzella
Inanzi alor per quella se ne vada:
Che non se ne puo andar se non per quella,
Orlando corre e Ferrau non bada
Ne Sacripante men sprona e puntella :
Angelica la briglia piu ritiene,
E dietro lor con minor fretta viene.


Fantasiem a seu gosto
A quimérica igualdade,
E bebam lá o seu mosto
Em honra da liberdade;
Por meus cálc’los infalíveis
Eles serão impossíveis.


E' non vi furon tre dì dimorati
che a Pandar Troiol cominciò a dire:
— Che facciam noi qui più? Siam noi legati
a dovere qui vivere e morire?
Aspettiam noi d'essere accomiatati?
A dirti il vero, i' me ne vorre' ire.
Deh, andianne, per Dio, assai siam suti
con Sarpidone e volentier veduti. —


Stanul jsem před tebou,
stanul, ne poklek,
neboť neklekám v životě a nenávidím
ctnost panenských žen
a bezbolestná početí z Ducha.


Alles ändert auf der Welt
Nach der Macht verborgner Schlüße,
Nur Gedult besteht und hält
Auch im tiefsten Unglücksriße;
Reicht nun sie mir Stab und Licht,
O so fällt mein Glücke nicht.


Hast du's in meinem Auge nicht gelesen,
Was ungestüm dein Mund seit gestern fragt?
Ich ahnd' in dir das gleichgeschaffne Wesen
Und meines Daseyns öde Dämmrung tagt.
In dunkler Wolke webt, mit leiser Hand,
Die Sympathie geheimnißvoll ihr Band.


Eu amo a candidatura
do amigo particular:
só alma cândida atura
tão quadrada circular.


Ponedle dentro el sol y las estrellas.
¿Aún no? Todos los rayos y centellas.
¿Aún no? Poned la aurora del oriente,
la sonrisa de un niño,
de una virgen la frente
y miradas de amor y de cariño.
¿Aún no se aclara? Permanece oscuro,
siniestro y espantoso.
Entonces dije yo: «¡Pues es seguro
que se trata del pecho de un celoso!»


Indem so ging der Kirchgang an,
Es freute sich ein Jedermann,
Und wollte gerne sehen,
Daß alles möchte werden gut,
Machten der Braut ein'n guten Muth,
Sie thät zur Kirche gehen.


济世儒先道不贫
白袍古制搭乌巾
尘埃陌上无闲地
信是山林好著身


Was macht jhr, Jungfraw Braut? jhr fehlt der Sachen gantz,
Die Ros' ist hier nicht zu, sie sol in ewren Krantz.
Wer nicht der Rosen Nutz erkennt, sol sie nicht brechen.


S a veriték is bűzlik, becstelen;
Tenyér, ha kérges, szalonképtelen.
Vad, hosszu körmöt sem nevelhet rajta
- Előkelők mellőzhetlen divatja -
Mit annak jelvényéül visel ő,
Hogy íme ő is munkakerülő...


Welch ein lustiges Spiel! Es windet am Faden die Scheibe,
Die von der Hand entfloh, eilig sich wieder herauf!
Seht, so schein ich mein Herz bald dieser Schönen, bald jener
Zuzuwerfen; doch gleich kehrt es im Fluge zurück.


Jen za Tebou ustavně lkám holubinko radostná,
Jen Tě dnem, Tě nocí v sardci i mysli nosím.
Úlevy cesta citům žádné, tělu vlády nedává,
Ba s dálkou k větší roste neřesti bolest.
Ať zahynou všelikého liché už lékaře šalby!
Nábožnosti nechať pouti, ne lásce, radí.
Medle co prospívá, že okem na Tě patřiti nelze,
Za dvě budí v ňádřích tužba tisíce očí.
V hloubi samého sebe kleslý ani přírody božské
Nedbám, ni sladké mzdy zkušenosti šetřím.
V černou rozmanitý, kam jdu, kraj se kryje roušku,
Nad lkáním sama mým obloha selzy leje.
Kde v hlaholy zpěvců strakatých své souzvuky míchal,
Teď stonavé mutný árie šemře potok.
Darmo zefyr voňavou z čela mé tepe péče oháňkou,
Darmo nový květnou máj stele dlažbu nohoum.
Naschvál stezky hledám tajné, vsi a města utíkám,
Neb jazykem vlastním sardce nevládne bolest.
Ondy sem obrazná kdesi patře na díla malírů
K najkraššímu, neníť ještě to Mína, volal.
Přes pole cestu konav jakovým jsem někdy poslouchal
Jarní pastýřů hudby a písně uchem!
Jak všelikých, k člověka ideáli sy svému, po tvářích
Má duše rozsypaně zbírala zlomky okem!
Krom Tebe nic nevidím, Tys očím teď mým sama vešken,
Tys svět uším vešken, krom Tebe nic neslyším.
Buď jdu, dle mne chodíš, jako duch ticho ručku za ručku,
Buď jedu, buď si hovím v oddechu, při mně sedíš.
Než jdite preč marně raději z mé obludy mysli,
Tamť Ona, tam, skoro nás už světa půlka dělí.
Ach nač za kraje kraj, nač města za města měníme,
Kýž každý, kde se mu zdá blaze, bydlo volí.
Nač nebe tak velikou dalo zem k tak sardci malému,
Nač provazy k persům připnulo křídla jeho.
Buď mělo sardce nečít, neb, kdy chce, se sardce milenky
Tknout mělo, buď dalekost, neb měla láska nebýt.
Tamť Ona, dáleji dál než Říp ode Tatry slovanské,
Než Dunaj od řeky té, z níž Prahy sočně kynou.
Neste vy Jí spěchavě tam žel můj oblaky, neste;
Půjčte vy hardličky svých mi na chvílku letů.
Pějte vy nářeky mé skřivanci v modru nebeském,
Buď mi tiché družná poslice lásky luno!
Všem dolinám i horám i řekám mé strasti žalujte:
Právoli má věrná loučiti sardce osud?
Pakli nemá, rcite Jí, dnes dnes Jí v náruči uzřím,
Běž větre: ať labutě ve jho zapřáhne Milek.


بَدا شَيبُهُ مِثلَ النَهارِ وَلَم يَكُن
يُشابِهُ فَجراً أَو نُجومَ ظَلامِ
يُحَدِّثُها ما لا تُريدُ اِستِماعَهَ
وَلَم يَبقَ عِندَ الشَيخِ غَيرُ كَلامِ
تَقولُ لَهُ في النَفسِ غَيرَ مُبينَةٍ
خُذِ المَهرَ مِنّي وَاِنصَرِف بِسَلامِ
تَوَدُّ لَوَ اِنّ اللَهَ أَعطاهُ حَتفَهُ
وَكَيفَ لَها مِن بَعدِهِ بِغُلامِ


谁信秋霜腊雪中
雪中霜里有春风
菊花未了梅花发
休说桃花入嫩红


Schon mancher goldne Tag war ihrem Scherz verflossen;
Ihr Herz war keiner Lust, die Venus schenkt, verschlossen;
In ihrer Küsse Harmonie
Scholl noch ein Seufzer nie.
Da erst vergaß der Gott zufrieden seinen Himmel,
Floh in den stillen Hayn vom prächtigen Getümmel,
Sah seine Schön, und küßte sie.


Keine Ruh, keine Ruh nicht einen Augenblick,
Unaufhaltsam reißen die Wogen,
Reißen die Zeiten Unglück und Glück,
Werden große Thaten fortgezogen,
Sieht Vergangenheit nie zurück.


visibles desde la superficie


Geister des Himmels müssen dich umschweben,
Stille Stäte, wo Laura betend hinsank,
Wo die Zukunft über der Gruft sich ihren
Blicken enthüllte!


como a Pedro me adora? Mas ¿qué digo?
¿Las estrellas del cielo de su cara
habían de alumbrar el cielo humilde
de un vil criado? ¡Vive Dios! que Pedro


Du zogst an deine Lippen
aufjauchzend meine Hand –
auf deiner stolzen Stirne
ein Wort geschrieben stand.


Siehst du es nicht? Und hast doch selbst die Banden
Geflochten, die so eng' es rings umwinden,
Und fest es in den grünen Zweigen halten!


Scared at thy frown terrific, fly
Self-pleasing Folly's idle brood,
Wild Laughter, Noise, and thoughtless Joy,
And leave us leisure to be good.
Light they disperse, and with them go
The summer Friend, the flatt'ring Foe;
By vain Prosperity received,
To her they vow their truth, and are again believed.


Ob Lügen sind der Warheit gleich, sind drum sie bald ihr Kind?
Die Kinder sind offt einem gleich, von dem sie doch nicht sind.


Ach, nicht Erdennoth und Schmerzen
Wecken so allmächt'gen Drang;
Stärker zehrt an stillen Herzen
Stiller Freuden Ueberschwang.


Nuzák bez groše dnes v kapse
názor svůj si tvoří,
všemu smát hned bude chlap se
jako monsignoři.


夜露滴松梢
秋声退残暑
不知九霄梦
凌风高几许


Строй, Муза, арфу золотую
И юную весну воспой:
Как нежною она рукой
На небо, море — голубую,
На долы и вершины гор
Зелену ризу надевает,
Вкруг ароматы разливает,
Всем осклабляет взоСмотри: как цепью птиц станицы
Летят под небом и трубят;
Как жаворонки вверх парят;
Как гусли тихи иль цевницы,
Ззенят их гласы с облаков;
Как ключ шумит, свирель взывает
И между всех их пробегает
Свист громкий соловьеСмотри: в проталинах желтеют,
Как звезды, меж снегов цветы;
Как, распустившись, роз кусты
Смеются в люльках и алеют;
Сквозь мглу восходит злак челом,
Леса ветвями помавают,
По рдяну вод стеклу мелькают
Вверх рыбы сереброСмотри: как солнце золотое
Днесь лучезарнее горит;
Небесное лице глядит
На всех, веселое, младое;
И будто вся играет тварь,
Природа блещет, восклицает:
Или какой себя венчает
Короной мира царь?


وَكَومٍ تَنعَمُ الأَضيافُ عَيناً
وَتُصبِحُ في مَبارِكِها ثِقالا
حُواساتِ العِشاءِ خُبَعثَناتٍ
إِذا النَكباءُ راوَحَتِ الشَمالا
كَأَنَّ فِصالَها حَبَشٌ جِعادٌ
تُخالُ عَلى مَبارِكِها جِفالا
لِأَكلَفَ أُمُّهُ دَهماءَ مِنها
كَأَنَّ عَلَيهِ مِن جَلَدٍ جِلالا
أَرِقتُ فَلَم أَنَم لَيلاً طَويلاً
أُراقِبُ هَل أَرى النِسرَينِ زالا
فَأَرَّقَني نَوايِبُ مِن هُمومٍ
عَلَيَّ وَلَم يَكُن أَمري عِيالا
وَكانَ قِرى الهُمومِ إِذا اِعتَرَتني
زَماعاً لا أُريدُ بِهِ بِدالا
فَعادَلتُ المَسالِكَ نِصفَ حَولٍ
وَحَولاً بَعدَهُ حَتّى أَحالا
فَقالَ لِيَ الَّذي يَعنيهِ شَأني
نَصيحَةَ قَولِهِ سِرّاً وَقالا
عَلَيكَ بَني أُمَيَّةَ فَاِستَجِرهُم
وَخُذ مِنهُم لِما تَخشى حِبالا
فَإِنَّ بَني أُمَيَّةَ في قُرَيشٍ
بَنَوا لِبُيوتِهِم عَمَداً طِوالا
فَرَوَّحتُ القَلوصَ إِلى سَعيدٍ
إِذا ما الشاةُ في الأَرطاةِ قالا
تَخَطّى الحَرَّةَ الرَجلاءَ لَيلاً
وَتَقطَعُ في مَخارِمِها نِعالا
حَلَفتُ بِمَن أَتى كَنَفَيهِ حِراءٍ
وَمَن وافى بِحُجَّتِهِ إِلالا


Tak splítá se ten román lásky,
než román žití začíná,
bláh, komu hravě bez otázky
vzplá jedna obou hodina!


Du theilest Gnaden aus, du glühest schon
Von Siegen, während ich, dir Abschied sagend,
Die Angst des Herzens nicht verbergen kann.
Der Auftrag deines Ohms und deiner Mutter,
Der bang besorgten, weist mich nach Viterbo,
Wo ich versuchen soll, den Zorn zu sühnen
Des heil'gen Vaters, der den Bann dir schleudert.
Doch da ich jetzt, dem Schiff entstiegen, dich
Dem Schutz der Fremden überlassen soll,
So zagt mein Geist und scheiden kann ich nicht,
Bevor ich dir, dem Freudetrunkenen,
Ein Wort der Warnung an das Herz gelegt.


Vor manchen, manchen Jahren,
Als ich zuerst Dich sah,
War Deine Locke rabenschwarz,
Braun Deine Wange da.
Jetzt ist die Wange blässer,
Wie Silber glänzt Dein Haar,
Und dennoch bist Du lieber mir,
Ja lieber,
Als mir der Jüngling war.


Niégueme el aire en mi fatiga aliento;
dulce licor, la clara fuente fría,
siga dura tristeza, a mi alegría,
y al descanso mayor, mayor tormento.


Mit deiner lieb vmbgeben/
O schöpffer aller ding/
Im trawren muß ich leben/
Wan ich von dir nicht sing.
Von wercken deiner hände/
Von wercken auch gering/
Von bienen ich dir sende/
Waß ich heut new erkling.


Wie im Leben einst, dem hellen,
So in schwarzen Höllenspalten
Sind und bleiben sie die alten,
Nicht zu bessernden Gesellen.


On the pale cheek where hung the tear
Of agonizing woe,
She bids the gush of joy rise there,
The tear of rapture flow.


Deh, nol cangiate! Oltre che siede bene
su le carte, sian pur tosche o romane,
e l'onorin per voi le lingue strane,
più ch'altro, di gran lunga, a voi conviene.


Die Freude, welche sie mit milder Hand bereitet,
Reizt ungekauft, ermüdet nicht,
Ist ruhig, rein, sanft, wie das Morgenlicht,
Das über frische Rosen gleitet.


Trifft man die Königin nicht gleich,
Scheint doch die Nacht ein Königreich.


Die Fabel und die Wahrheit zeugt,
Daß nichts an Macht der Schönheit gleicht.
Herr Adam, holder Reize wegen,
Verscherzte sich des Himmels Segen:
Herr Paris reizte Griechenland
Zur Wut; sein Troja ward verbrannt.
Ein unglücksel'ger Apfel brachte
Die Staupen her, eh' man es dachte.
O hätten beide sie erblickt,
Sie , die hier unsre Fluren schmückt:
Den Apfel hätte mit Begier
Genommen Adam gleich von ihr,
Und Paris würd' ihn ohn Bedenken
Dir, liebenswürd'ge Chloe, schenken.


¿Qué lleva el señor Esgueva?
Yo os diré lo que lleva.


سَلاَمٌ عَلَى تِلْكَ الْحُلَى وَالْمَنَاقِبِ
وَرَحْمَةُ رَبِّي فَهْيَ أَسْنَى الرَّغَائِبِ
سَلامٌ عَلَى تِلْكَ الشَّمَائِلِ إِنَّهَا
شَمَائِلُ مِفْضَالٍ غَزِيرِ الْمَوَاهِبِ
تَقِيسُ بِهِ مِصْرٌ لَدَى النَّيْلِ نِيلَهَا
فَيَعْجِزُ عَنْهُ النِّيلُ عِنْدَ الْمَآدِبِ
وَحَيْثُ يَدُومُ الْفَيْضُ مِنْهُ لِوَارِدٍ
وَحَيْثُ يَزُورُ الفَضْلُ مِنْهُ لِغَائِبِ
وَحَيْثُ تُوَافِيهِ وُفُودُ الْمَغَارِبِ
جَمِيعُهُمْ مِنْ طَالِعٍ بَعْدَ غَارِبِ
فَتُنْشِدُ مِصْرٌ حَيْثُ تَعْلَمُ فَضْلَهُ
أَلاَ إِنَّمَا فَخْرِي بِبَحْرِ الشَّرَائِبِي
وتَأْمُلُ أنْ يَبْقَى لَهَا بِبَقَائِهَا
كمَا النِّيلُ غَمْرَ النِّيلِ عَذْبِ الْمَشَارِبِ


Lieblich ist /
wer geniest
Hönig auf die Gallen:
wann man sicht
Sieges Liecht
auf das Stürmen strahlen.


Die Sorgen heut auf mich gleich wie aus Wolken fallen
Und prallen wie ein Hagel vor mich hin.
Die Sorgen lauter als die Straßen schallen.
Und, als verlor die Liebe jeden Sinn,
Mußt' ich mich in die Kissen ratlos legen
Und noch im Schlaf von meinem Elend wissen.
Und nur ein wenig Ruhe war im Traum darin:
Ich sah am Himmel meine Sorge als Komet,
Der feurig weiterfliegend hinter Berge geht.


A s ním divé ve soutěži
uvnitř kola druhá
křičí, řvou a tryskem běží,
druh chce předčit druha.


Pour l'œil qui sait voir les larmes des choses,
Ce banc désert regrette le passé,
Les longs baisers et le bouquet de roses,
Comme un signal à son angle placé.
Sur lui la branche à l'abandon retombe,
La mousse est jaune et la fleur sans parfum ;
La pierre grise a l'aspect de la tombe


Do kola kolem od samých dveří
táhnou se lesy a polí lány,
obilí vysoké vlní se, čeří –:
budeme za krátko zas jednou pány!


Drumb jhr Bienlein/ last euch sagen/
Kombt mit hauffen/ kombt hinzu:
JESV lefftzen sollet nagen/
Mercket was ich rahten thu.
Wil die warheit nit verhälen/
Nirgend besser blumen sein:
Dorten wollet waidlich stehlen/
Rauben/ klauben honig ein.


Dál oheň od vody,
ty nedají se smířit,
a budeš vítězstvím
jak mladý Herkul hýřit.


Zu Hass und Leiden glaubt er sich geboren,
der Freunde Schwarm sah er wie Spreu zerstieben:
einzig sein Esel ist ihm treu geblieben
und schlägt den Verstact mit den langen Ohren.


On sčet vruby – bohatýrů,
reků všech znal rody správně;
všichni tedy souhlasili
a tak sněm byl svolán slavně.


Bricht ein Hauscreuz in das Herz
Oder flicht der Feind uns Stricke,
Hat die Misgunst ihren Scherz,
Redet falscher Freunde Tücke,
Eitler Kummer immerhin!
Nichts bewegt den festen Sinn.


Bün ich gleich auch nie zu faul/
knakkt fast stäts die Diele:
for dihß eine eintzge Maul
gihbt es fast zu vihle!
Befeuchtet die gelährte Lunge
und singt/ seys sälbst bey schwerer Zunge:
Alle ob das Hertz auch bricht/
alle lihben kan man nicht!


قُل لِمَسرى الريحِ مِن إِضَمِ
وَلَيالينا بِذي سَلَمِ
طالَ لَيلي في هَوى قَمَرٍ
نامَ عَن لَيلي وَلَم أَنَمِ
وَأَبي حَيّاهُ مِن رَشَإٍ
مُستَطابِ اللَثمِ وَالشِيَمِ
لَتَساوى مابِنَظرَتِهِ
وَبِجِسمِيَ فيهِ مِن سَقَمِ
لامَسَحتُ الجَفنَ مِن سَهَرٍ
وَوَقَيتُ القَلبَ مِن أَلَمِ
وَلَئِن راوَدتُ مِن سِنَةٍ
لَبِما أَرتادُ مِن حُلُمِ
وَخَيالٍ لَو سَرى لَخَبا
مابِصَدرِ الصَبِّ مِن ضَرَمِ
فَسَقى اللَهُ مَضاجِعَنا
بَينَ طَلَحِ الجِزعِ وَالسَلَمِ
وَبَكى باكي الغَمامِ بِها
بَينَ مُنهَلٍّ وَمُنسَجِمِ
فَلَكَم شَكوى هُناكَ لَنا
وَلَكَم نَجوى بِها وَكَمِ
وَاِلتِثامٍ بَينَ مُعتَنِقٍ
وَاِعتِناقٍ بَينَ مُلتَثِمِ
بِكَلامٍ رَقَّ جانِبُهُ
بَينَ مَنثورٍ وَمُنتَظِمِ
فَتَعاقَدنا يَداً بِيَدٍ
وَتَعاهَدنا فَماً لِفَمِ
وَاِنتَصَفنا مِن مَظالِمِنا
وَأَخَذنا أَخذَ مُحتَكِمِ
وَاِنثَنى يَمشي بِهِ غُصُنٌ
مِن جَناهُ نَورُ مُبتَسِمِ
وَقَبِلتُ الكَأسَ مِن يَدِهِ
فَاِجتَنَينا الوَردَ مِن عَنَمِ
وَسَواءٌ دُرَّ مَنطِقِهِ
وَحُلاهُ حُسنَ مُنتَظَمِ
صَمَّ سَمعي فيهِ عَن عَذَلٍ
وَاِبنُ سِتّينَ أَخو صَمَمِ
فَأَراني لا أَرى صَدَداً
عَن وُلوعٍ وَالغَرامُ عَمي
أَينَ ما عانَيتُ مِن شَغَفٍ
أَينَ ماقَضَّيتُ مِن لَمَمِ
أَينَ ما أَحرَزتُ مِن أَمَلٍ
آلَ يَطويني عَلى أَلَمِ
هَلَ لَدَيَّ اليَومَ مِنهُ سِوى
طولِ قَرعِ السِنِّ مِن نَدَمِ
كُلُّ رَيّانٍ إِلى ظَمَإٍ
كُلُّ وِجدانٍ إِلى عَدَمِ
أَيُّ شَملٍ غَيرُ مُنصَدِعٍ
أَيُّ حَبلٍ غَيرُ مُنصَرِمِ
آهِ تَحتَ اللَيلِ مِن أَرَقٍ
وَوَراءَ البُرءِ مِن سَقَمِ
مالَ بي عَن عَيشَةٍ كَرُمَت
عُمُرٌ أَدنى إِلى الهَرَمِ
عاثَ في خَطِّ العِذارِ بِهِ
شَرَرٌ قَد طارَ في فَحَمِ
وَبَياضُ العَيشِ مُقتَرِنٌ
بِسَوادِ العُذرِ وَاللَمَمِ
وَكَفاني مَسُّ فاقَتِهِ
أَن يُذيعَ الدَهرُ مُهتَضَمي
لا لَعَمرِ المَجدِ وَالكَرَمِ
وَمَضاءِ السَيفِ وَالقَلَمِ
قَسَماً بَرّاً وَيَشفَعُهُ
قَسَمٌ أَرعاهُ مِن قَسَمِ
لا يَنالُ الدَهرُ مِن جِهَتي
وَبِإِبراهيمَ مُعتَصَمي
الإِمامُ المُستَقِلُّ بِهِ
رُكنُ بَيتِ الفَضلِ وَالكَرَمِ
وَالشِهابُ المُستَضاءُ بِهِ
في دَياجي الظُلمِ وَالظُلَمِ
مِلءُ نَفسِ الدَهرِ مِن شَرَفٍ
قَد رَسا طَوداً عَلى القِدَمِ
وَسَماحٌ باسِطٌ يَدَهُ
بِاليَدِ الطولى مِنَ النِعَمِ
مِن قُرَيشٍ في الصَميمِ وَمِن
فِتيَةِ الهَيجاءِ في القِمَمِ
حَمَلَت زَهوَ الكَلامِ بِهِ
دَولَةٌ قامَت عَلى قَدَمِ
نَهَضَت في كُلِّ مُعضِلَةٍ
بِوُجودِ السَعدِ في الخَدَمِ
وَاِهتَدَت في كُلِّ مَجهَلَةٍ
بِأَبي إِسحاقَ مِن عَلَمِ
يالَهُ مِن فارِسٍ نَجِدٍ
لَو نَضا عَن صارِمٍ خَذِمِ
وَاِرتَدى مِنهُ عَلى غَضَبٍ
بِحُسامٍ غَيرِ مُنثَلِمِ
نُضِيَت يَوماً بِهِ ظُبَتا
مَشرَفِيٍّ لَيسَ بِالقَصِمِ
كَم مَضى يَفري وَكَم سَفَكَت
شَفرَتاهُ مِن عَبيطِ دَمِ
وَالحُسامُ المَشرَفِيُّ هُنا
رَمزَةٌ تومي إِلى الحَشَمِ
وَرِجالٌ قادَةٌ نُجُبٌ
نَزَلوا عَن رُتبَةِ البُهُمِ
وَأَحَلّوا مِن مَراكِزِهِم
وَاِستَطارَت خَيلُهُم بِهِمِ
فَتَفرّى الجَيشُ عَن مِلكٍ
سافِرٍ عَن وَجهِ مُلتَثِمِ
مُقدِمٍ في الرَوعِ مُجتَرِئٍ
ضارِبٍ بِالسَيفِ مُقتَحِمِ
وَبِهِم ماجَرَّ ذَلِكَ مِن
كَلَمِ عارٍ أَو جَنى كَلِمِ
لا تُقَدِّم غَيرَ مُضطَهَدٍ
وَقَريعٍ غَيرِ مُهتَضِمِ
صابِرٍ في اللَهِ مُحتَسِبٍ
واثِقٍ بِاللَهِ مُعتَصِمِ
في ضَمانِ المَشرَفِيِّ بِهِ
وَقعَةٌ لِلعُربِ في العَجَمِ
فَتكَةٌ في الرومِ قاصِمَةٌ
ظَهرَ عِزِّ الرومِ وَالصَنَمِ
يَجمَعُ الضَربُ التَوأَمُ بِها
بَينَ فَلِّ الرومِ وَالرِمَمَِ
حَقُّ حِمصٍ أَن تُسَرَّ بِهِ
أَرضُها مِن عالَمٍ عَلَمِ
وَغَمامٌ دونَ رَيِّقِهِ
بَرقُ بِشرٍ غَيرُ مُتَّهَمِ
مَا اِبتَدى إِلّا رَأَيتَ بِهِ
شَيخَ رَأيٍ في فَتى كَرَمِ
ظَلَّ يَندى وَجهُهُ خَفَراً
وَهوَ ذاكي شُعلَةِ الفَهَمِ
سَخِرَت بِالنَجمِ هِمَّتُهُ
وَاِزدَرَت يُمناهُ بِالدِيَمِ
أَعصَمَت نَفسُ اِمرِئٍ عَلِقَت
مِنهُ بِالوُثقى مِنَ العِصَمِ
وَاِستَجارَت مِن مُخَيَّمِهِ
بِفَناءِ البَيتِ وَالحَرَمِ


Domy, jež hledí bujaře
a domy žalující.
A ty jsi viděl žaláře
a nemocnici.


Ihr Bürger, auf von nah und fern,
Schwingt gleich den Männern von Luzern
Den Morgenstern,
Laßt wallen die Paniere,
Laßt fallen die Visiere,
Auf gegen die Herrn!


não penso
transcrevo conversas telefónicas ou falo
com a noite de new york
ou não falo e gravo a voz dos outros filmo
obsessivamente a morte
ou não filmo e multiplico cadeiras eléctricas
excito-me
sou o centro do mundo dos outros e
não existo
ou é a vida que me atravessa o sexo
e finjo a morte ou cintilo
como o diamante


Nagy vigan Alecto eltünék ott mindjárt,
Mert látá, haragra gyujtotta Szulimánt;
Ü penig felugrott: “Fegyvert! fegyvert!” kiált,
Mert szintén eszeveszett Alecto miát.


Ich will mit ihnen grüßen
Das wunderbare Kind
Und legen ihm zu Füßen
Mein Herz zum Angebind'.


وَكَانَتْ لكَ الدُّنيا فَعِشْتَ سَعِيداً
وَأَوْمَتْ لكَ الأُخْرَى فَمُتَّ شَهِيدا
رَأَى اليَمَنُ العَزْمَ الذي كُنتَ شَاهِراً
فَفلَّ لِقَيْسٍ عَسْكَراً وُحُشودا
لِعِرضِكَ تَعْلُو رَايَةٌ يَمَنِيَّةٌ
تُنِيرُ وُجُوهاً لِلحَوَادِثِ سُودا
وَأُودِيْتَ قَيْسيَّ المَلابسِ من دَمٍ
جَرَى فَأَبى دَمْعُ العُيُونِ جُمُودا
كَذلكَ يَكْسُو نَفسَهُ كُلُّ صَارِمٍ
يَمَانٍ فَسَلْ هَاماً بهِ وَوَرِيدا


衣冠不改只如先
关会通行满市廛
北客南人成买卖
京师依旧使铜钱


Viel schöner und lilienweißer
Schaun dort die Jungfrauen drein:
O Kanzler, o Mückenhäuser,
Fünftausend Dukaten pack' ein!«


»Ich komme zu der Linde,
Wie ich dem Lieb verhieß.«
Da stieß sie gar geschwinde
In ihre Brust den Spieß.
Sie ruhten beieinander kühl,
Waldvöglein sangen oben,
Grün Laub herunterfiel.


Non arai tanto gaudio! A te riservo
le membra mie: tu mi darai la morte,
se tu vorai ch'io mora, empio e protervo.


Mildthätigkeit, du bist ganz wie des Sämanns Hand:
Wie oft aus wenig Korn die vollste Saat erstand!


Lo fa con diaboliche sue larve
pare diverso a quel ch esser solea
gigante ad altri, ad altri un villan parve
ad altri un cavallier di faccia rea
tutti quelli signori ad incitarve
gli venne contra, che ciascun credea
che fusse quel che gli havea al bosco tolto
quel che per se ciascun prezzava molto


Толпы рабочих в волнах золотого закатЯркие стяги свиваются, плещутся, пляшуНа фонарях, над железной решеткой,
С крыш над домами
Платками
МашуСмеркаетсМесяц серебряный, юный
ПоднимаетсТемною лентой толпа извиваетсСкачут драгунВдоль оград, тротуаров, — вдоль скверов,
Над железной решеткой, —
Частый, короткий
Треск
РевольвероСвищут пули, кося…
Ясный блеск
Там по взвизгнувшим саблям взвилсГлуше напев похороПули и плачут, и косяНовые тучи кровавых знамен —
Там, в отдаленье — проносяМосква


Es spricht die kalte Schönheit auch aus Dir
Die nichts erzeugt, als ihren eignen Willen
So schön zu sein, und jeder beuget ihr
Den eignen Sinn, ihn mit ihr anzufüllen.


日暮池已冰
翩翩下凫鹜
不怕池中寒
便于冰上宿


Getrieben von des Prügels Macht
Marschirt der deutsche Knecht schwerfällig in die Schlacht.
Den freyen Gallier sieht man zu seinen Siegen
Voll Heldenmuth, nicht laufen, wirklich fliegen.


A küszöbön guggol Sári néni,
Guggol s nem áll; nem akar már nőni,
Van nyergelve pápaszemmel orra,
Varrogat... tán szemfedőjét varrja.
Sári néni, hej, mikor kendet még
Sárikámnak, húgomnak nevezték!


Hogy vágyamat születve már utálom
s utálva vágyom; és ha lesz halálom,
vágyam halálát nem hiszem soha.


Na ostrov Liddo
naráží stále
bez odpočinku
v určitém tempu
bujaré moře,
jakoby matka
v hodině noční
kolébkou jemně
pohybovala
s děťátkem malým.


La rueda de los astros no es infinita y el tigre es una de las formas que vuelven, pero nosotros, lejos del azar y de la aventura, nos creíamos desterrados a un tiempo exhausto, el tiempo en el que nada puede ocurri El universo, el trágico universo, no estaba aquí y fuerza era buscarlo en otros lugares; yo tramaba una humilde mitología de tapias y cuchillos y Ricardo pensaba en sus resero No sabíamos que el porvenir encerraba el rayo, no presentimos el oprobio, el incendio y la tremenda noche de la Alianza; nada nos dijo que la historia argentina echaría a andar por las calles, la historia, la indignación, el amor, las muchedumbres como el mar, el nombre de Córdoba, el sabor de lo real y de lo increíble, el horror y la glori"El hacedor" (1960)Jorge Luis Borges | "Poesia Completa", pá 138 | Debolsillo, 3 edição, 2016


Der seinen Bezirk mit Wogen umschlossen,
Die jeder beschiffen muß, welcher die Luft
Getrunken, und Früchte der Erde genossen,
Von der ihn das eiserne Schicksal entruft.


Abendröten
Dienten Goethen
Freudig als dem Stern des Abendlandes;
Nun erhöhten
Morgenröten
Herrlich ihn zum Herrn des Morgenlandes.
Wo die beiden glühn zusammen,
Muß der Himmel blühn in Flammen,
Ein Diwan voll lichten Rosenbrandes.


Nunc in Aristippi furtim praecepta relabor.


بأبي وأمي أفتديك من الردى
وبأحمد وبأخته أتقرّب
واحسرتي واضيعتي واخيبتي
إن لم أكن بفدائكم أتلقب
وحياتكم فلأنني بفراقكم
لعلى لظىً وحجارها أتقلب
هل من قطا يوما يعير جناحه
صبا غدا بفراقكم يتعذب
حتى أراني في حماكم واهباً
روحي فداكم في رضاكم أرغب


¡Cuánto rato te he mirado
sin mirarte a ti, en la imagen
exacta e inaccesible
que te traiciona el espejo!
«Bésame», dices. Te beso,
y mientras te beso pienso
en lo fríos que serán
tus labios en el espejo.
«Toda el alma para ti»,
murmuras, pero en el pecho
siento un vacío que sólo
me lo llenará ese alma
que no me das.
El alma que se recata
con disfraz de claridades
en tu forma del espejo.


„Hle! tu člověk drzý, loupeživý
v lidské krvi omočiv svůj spár
zákon vepsal pochmurný a divý
na osličí kůže bídný cár.
Sobě vavřínů a révy sklizeň,
trní bratrům ve vlas zavíjel,
neuhasiv bitvou krve žízeň,
práva mečem lidi zabíjel.
Vejdi do plamenů, pekla bullo!
s tebou vše, co zákonem kdy slulo!
Nad knihami řádů, pergamény,
nad pečetí, znaků titěrou
z lidské hrudi zákon bezezměnný
neúmornou září literou.
Pronikajíť věčné jeho blesky
řízy soudcovské i práva desky,
jimiž bláhovec jej zastínil.
Běda tomu, kdo se provinil
proti svatým jeho přikázáním!
Z každé šlépěje za jeho mez
vylíhly se hlízy s moru váním,
chorob hejno, lítý smrti běs.
Než, kdo věrnou pravicí jej svírá,
věčně blažen, nikdy neumírá!
Jak to roucho, jež mi bedra tíží,
odvrhuju lichý mrav a stud;
nad zlomenou řádu, práva mříží
rozepni svá křídla božský pud.
Co ten velí, právo jest a svato,
jím se v Eden proměňuje svět,
člověčenství dechem jeho vzňato
v tisícerý rozvíjí se květ.
Bludu dílo zasvětíme zkáze:
víru lichou, mravy, zákony,
majetek – ty mrzké lupu hráze –
okov rabů, stavů přepony.
Přes oltáře, trůny zapálené,
vymýtěný modloslužby háj,
společnosti sloupy povalené –
vrátíme se v dávný lidstva ráj.
Jako fénix nad popelem věků
vzplane člověk ve prvotním vděku!
Nebude ni rabů ani pánů,
bohatých ni chudých údělů,
nebude ni vlastních, cizích lánů,
nebude ni chotí, manželů.
Bratří, sestry! rozzvučí se kolem
lásky hymnem blahým, pověčným,
svět nás všechněch velkým bude stolem
i též ložem bude společným!“


نُوَبُ الدُّنَى قَدْ أَرْهَقَتْكَ سِهَامُهَا
لاَ تَجْزَعَنَّ فَمَا يُطُولُ مُقَامُهَا
مَا إِنْ يَشِينُكَ بَلْ يَزِينُكَ خَطْبُهَا
إِنَّ الْبُدُورَ يَزِينُهَا تَغْيَامُهَا
هَوِّنْ عَلَيْكَ فَمَا حُبِسَتْ لِرِيبَةٍ
إِنَّ الُّليُوثَ مَقَرُّهَا آجَامُهَا
حَجَبُوا سَنَا مَرْآكَ عَنْ حَدَقِ الْوَرَى
كَيْ لاَ يَضِيرَكَ نَبْلُهَا وَسِهَامُهَا
أَوَ لاَ تَرَى الأَطْيَارَ يُتْرَكُ وَحْشُهَا
هَمَلاً وَيُقْنَصُ وُرْقُهَا وَيَمَامُهَا
فِي سِجْنِ يُوسُفَلِلْمُبَرَّإِ أُِسوَةٌ
فَهُنِ الْخُطُوبَ يَهِنْ عَلَيْكَ مَرَامُهَا
هَلْ أَنْتَ إِلاَّ زَهْرَةٌ أَوْ نَوْرَةٌ
فَاحَتْ شَذاً فَأَكَنَّ تِلْكَ كِمَامُهَا


Mit Christo bist begrabet,
so las die sünd vergrabet,
Vnd steh auf inn aim Neuen leben,
mit deim Hailand ewig zu leben:
Dis solt du stäts verstehen
bei Christi Auferstehen.


Und wie das Kind, so lächeln die Schranzen allzumal,
Der Kaiser aber wallte nun sinnend aus dem Saal,
Mit Weisen und mit Sehern stieg er zur Sternwart' auf,
Des Sohnes künftig Schicksal zu lesen im Sternenlauf.


O douce et tendre fleur éclose avec l'aurore
De son midi brûlant le jour est loin encore,
Pourquoi t'incliner pâle et triste ainsi que moi ?
Attends que le soleil ait voilé sa lumière,
Attends que le trépas ait fermé ma paupière,
Car je voudrais m'éteindre et passer avec toi !


Wo durch die Nacht der Fichten
Ein Dämm'rungsflimmer wallt,
Seh' ich dich zögernd flüchten,
Geliebte Luftgestalt!
Wenn, sanft dir nachzulangen,
Der Sehnsucht Arm sich hebt,
Ist dein Phantom zergangen,
Wie Taugedüft verschwebt.


Morus hat viel Geld und Gut, muß dabey doch hungrig fasten;
Ey, der Teuffel und nicht er hat die Schlüssel zu dem Kasten!


Hosianna! Hosianna! die Fülle der Gottheit
Wohnt in dem Menschen Jesus Christus!
Kaum schallet der Cherubim Harfe noch, sie bebt!
Kaum tönet ihre Stimme noch, sie zittert, sie zittert!


Simile ad Ila, Ottavio fu dagli Dei rapito;
Quei dalle Ninfe, e questi da Bacco in un convito.


Indi le ruppe un manico di croce
per la testa, pel dosso, e per le braccia,
mercè grida la misera a gran voce
e le genocchia al divin nontio abbraccia
Michel non l abbandona, che veloce
nel campo del Re d Aphrica la caccia
e poi le dice, aspettati haver peggio
se fuor di questo campo piu ti veggio


有客新从泮水游
誓将刀笔换公侯
若非正学叨封拜
终落功名第二筹


Így retten meg a börtönnek
Lánczaiból szabadúlt,
Kit a kemény sors vas keze
Már a sorvadásig dúlt,
Midőn vélvén, ég kegyéből
Írharmat hull sebére,
A vak törvény újra halált
Mond szegénynek fejére:
Mint Erzsébet, ki azt vélte,
Hogy az ég őt megitélte
S nemzetsége fészkében
Hagyja élni békében.


O wie war mit dir es süß,
Alle Welt ein Paradies,
Eitel Friede, Lust und Freude –
Was erzählten wir uns beide
Von den wunderbaren Dingen
Jenseits, wo die Sphären klingen!


À luz poente os cerros oferecem
Mil reverberações:
Tons fortes de violeta, que esmorecem
Em róseas gradaçõe
Deus! a que veio a minha nostalgia
A esta imensidade?
É grande, eu sei, mas dá-me uma agonia
O horror da eternidade!


Un wer man will, un wer man mag,
de sleiht sick ok bi uns noch dörch,
de kümmt ok œwer'n legsten Dag
woll weg in oll Land Mäkelbörg;
de brukt nich in de wide Welt
un in dat Blag' irst rin tau gahn –
wenn he sin Sak man schicklich stellt,
blifft up sin Been ok hier he stahn!


Na lících kněžně růže studu pučí,
tvář klopí se a zrakem chotě kárá;
leč kolem ní již hlasná chvála zvučí
a v očích obdiv nelíčený hárá.
V tom sluha v zlatém promování hustém
zve na zákusky panstvo. Všechno vstává
a v komnatu se bere s šumem, šustem,
kde spousta pamlsků je očekává.
Jdou vzrušeni, za úvah ještě pilných
o velkých záměrech svých lidumilných.


Doch die Schätze dieser Welt
Sind so arglistig bedinget
Daß mitsamt dem Schatz verfällt
Wer ihn mühsam auch erringet.


bil ki her şey yükselir senden o’nerer isen e


bir yıldız bir yıldızın ardınca gider


Do tmavé noci jsem se dívala,
do hlubin hlubších nežli moří dna,
do hlubin hlubších, strašně vysokých,
kde hvězda k hvězdě blankyt spínala
a třásla se jak srdce neklidná
a bojácná před ranou křídel zlých!


Noite no jasmineiro
Sobre o muro,
estrelas perfumadas


绿穟糁轻黄
随风堕霏屑
富贵未足道
看取十二节


Co jen nad Temží bez práce strádá lidu!
Je jich na tisíce,
když jdou ulicemi zádumčivě bídu
svoji zpívajíce.


a bez úsměvu a bez hlesu, jat
divokým vztekem do ulic kráčí,
zabuší u milence vrat,
a vejde... Dne paprsky rudě pláčí...


Car il faut qu'il meurtrisse,
Pour y graver son pur
Un métal au cœur dur.


Neříkej: ne.
Neříkej: ano.
Čím jsou nám druzí?
Noc je. Čím ráno?
Tělo nechť v tělo cítíme růst!
Dej mi svých úst!


Labend goß, wie erfrischender Thau auf schmachtende Blumen,
Sich der Himmlischen Lied in der Erstorbenen Herz.
Und sie wagten es, nachzusingen dem Liede der Wächter;
Zweifelnd lösete sich ihre beklommene Brust.


Und einst zum guten Lohne
Nach treu durchkämpftem Streit
Gewinnen dort die Krone
In sel'ger Ewigkeit. Amen.


Wissen möchtet ihr gern die geheime Struktur des Gebäudes,
Und ihr wählt den Moment, wenn es in Flammen gerät.


S ott, hol a fák árnya nappal is féléjjel,
S éjféltájban egy a pokol fenekével,
Szalmafödeles kis alacsony kunyhóban
Arany fürttel ékes ifju leányzó van,


Tak. Ještě jeden symptom malý,
leč – to už zjev jest trvalý:
německé listy taktně psaly
a české – duchem Podskalí.


Zbožný muž se snaží k výši,
zbožná žena pozvedá –
děti Boží – muži, ženo,
kterým Nebe zaslíbeno –
vzhlížejte jen oba vzhůru:
Tam je cíl váš – Madonna!


Es war im März ein wolkiger Wintertag,
Denn überall hart der Schnee noch lag,
Da quoll es in der Stadt herfür und hervor
Aus Thür und Thor
Und seit morgens fruh
Ergoß sich ein Menschenstrom nach Westen zu.


Ale matka Černohorka
hrdě skálu mlčet zove:
„Nikdy na kolébkách zlatých
nevzrůstají hrdinové!
Netuží se, nemohutní
junáků ty statné vzory,
strašliví ti turkobijci,
synové to Černé Hory!“


Der Tod ist nirgend her als von dem Himmel kommen,
In Himmel werden wir durch ihn allein genommen.


Denn meine Reue hast Du nie erfahren,
Daß ich doch damals nicht die Blätter sandte,
Daß ich so stürmisch in das Leben rannte,
Anstatt in Deiner Nähe auszuharren! ...


Слабеют яростные стрелы
Земных страстеСомкни глаз Близки пределы
Твоих путеНе обману тебя, больного, —
Утешься, верь, —
Из заточения земного
Открою дверВ твоей таинственной отчизне,
В краю святом,
Где ты покоился до жизни
Господним сном,
Где умирают злые шумы
Земных тревог, —
Исполнив творческие думы,
Почиет БоИ ты взойдёшь, как дым кадильный,
В Его покой,
Оставив тлеть в земле могильной
Твой прах земно


Tu krčma kyne – slámy vích
na vratech – uvnitř zpěv a smích.


Vše již ticho – jenom háj tam šumí,
Nemohouc po děsné bouři spáti;
Nad svým vlastním hrobem žalné dumy
Pěje Morava, nebohá máti:
„Spolehejte na vlastní své síly,
V národě jsou slavných činů sklady,
Nehledejte u cizinců rady,
Vlastní vůle vede k Slávy cíli!“


Nem utazott, csak elnézett fölöttem,
Olyan közel van, s mégis olyan messze
és sírva állok künn a téli ködben.


一笑相逢亦偶然
浪将恩怨向人传
无端更被丹青污
狼藉春风数百年


Jsem to, pane Bože, v naší zahrádce –
či jsem ocitnul se kdesi v pohádce?
Ba že v pohádce! Vždyť na zahradě chudé
včera ještě stály smutně stromy nahé –
dnes, kam hlédnu, stromy stříbrné jsou všude,
na větvích se třpytí četné skvosty drahé.
Vydechnout se bojím, úžas v každém ryse,
nevýslovnou krásou zrak můj opájí se...
Odkudsi teď větřík přiletěl a – rázem
všecka nádhera se sesypala na zem.


命委马嵬坡畔泥
惊魂飞上傲霜枝
西风落日东篱下
薄幸三郎知不知


tak náš Králík smejšlí hledě
na sladnoucí vůkol vína,
plésá v rozkošnosti sedě,
jak by vyšel z lásky klína,
všecka jídla zbíhá,
zrádným okem stříhá
na vábící krásy,
střela střelu stíhá,
lásky hodně dá si.


K ústům bych přidal dlaně,
vzkřik ozev. Silnější je
však ticho v této zahrad straně
a jenom ono žije.


E vejo-te tão longe! Sinto a tua alma
Junto da minha, uma lagoa calma,
A dizer-me, a cantar que me não ama
E o meu coração que tu não sentes,
Vai boiando ao acaso das correntes,
Esquife negro sobre um mar de chama


山水可吾情
对酒不必醉
及其不以酒
何由得翁意


És ott bolyongott, - néma gondban
Töltvén az éjt és a napot;
S egyszer hogy elnyomá az álom,
Ilyeténképen álmodott:


la secreta dulzura del dolor
es transparencia/sale
de la furiosa resignación del sueño/
suena en la boca del perdido
en su origen/en su
rumor de existencia que
le clava la cabeza al gran espanto/
al doble andar/al doble hilo/a la
no verdad del estar como no estar/
el vuelo torpe que los cría/
lo que rompe la luz/memoria
confusa por sus números/
pecho que dura como huella/
la nada que te ama/


Ich fahre fort.
Seit jedem Unfall freute sich der Knabe
Nicht mehr des Rosselenkens, wie zuvor,
Viel lieber übt er sich im Schwimmen, Tauchen,
Am Ruder prüft' er gerne seinen Arm.
Als er zum kräft'gen Jüngling nun erstarkt,
Da heischt er Schiffe von dem Vater.
Nichts hat das feste Land, was er begehrt,
Kein Fräulein auf den Burgen reizet ihn,
Dem wilden Meere scheint er anverlobt,
Darein das Mägdlein und der Ring versank.
Auch rüstet er sein Hauptschiff seltsam aus
Mit Purpurwimpeln, goldnem Bilderschmuck,
Wie Einer, der die Braut meerüber holt.


Die Schulter wie weiß, die Brüstchen wie nett!
Mein Herz erbebet vor Schrecken.
Nun werfen sie lachend sich aufs Bett,
Und hüllen sich ein mit den Decken.


Drumb nicht gedenck,
daß ich geschenck
nem für die sünd vnd missethat:
Schaff, Ochs vnd Rindt
vnd was man sindt
mein hand selb alls erschaffen hat,
Vögel vnd thier
ist alls vor mir,
lebt meiner hülff, beyd frü vnd spat.


Dvojice vzorná, svazek svatý.
Ona zbožňovala svého Nácka, on svou Nánu.


Esta canção rateia a tarde clara
buscando a minha voz que é sua font
Assim voltam os pássaros ao campo,
assim volta o horizonte ao horizont
Sou o doido que canta para si,
cônscio de não saber nem do que inventa;
recriando o criado, ele sorri,
ciente de que não faz nem acrescent
Tudo já foi, apenas se repete;
este lugar de amor será pregresso
quando for dor a dor que se promet
Chegou-me agora o que já foi futuro;
assim Deus me prepara o teu regresso
como se planta um poema nascitur


Die Sonn' ist hoch in Wolken angeglommen,
Ein heller Blick sagt mir von euretwegen,
Daß ihr der Mutter Gaben heißt willkommen.


— E disse e porque isto disse
O luar no Céu se apago
Súbito o barco tombou
Sem que o poeta o pressentisse!


Donque, per poco mal serà destrutto
ogni mio ben? Fa' che punito sia
l'errore e che 'l servire abbia suo frutto!


Po vojně troubili:
všichni se vrátili
udatní, veselí,
s krvavou ocelí.


Der Himmel wehe dir mein Engel Anmuth zu/
Die dir mit ſtoltzer Freud’ Angſt/ Noht und Pein vertreibet.


La dura obstinación de mi porfía
no cansa ni se rinde al dolor fiero,
mas siempre va al encuentro de mi muerte.


Nincsen lugas, mely árnyat ad,
Nem üdit eszmeszomjasat;
Itt minden bosszant, sért, gyötör:
Lelkem a lehetetlenre tör.


A plaše, plaše jen
hubinku v líčka.


Ton Âme, c’est la chose exquise et parfumée
Qui s’ouvre avec lenteur, en silence, en tremblant,
Et qui, pleine d’amour, s’étonne d’être aimée.
Ton Âme, c’est le lys, le lys divin et blanc.


Die beiden Stäbe hoben
Kind Lenz und ich zugleich;
Auch meiner ward von oben
Bis unten blütenreich.


别离非一处
此处最伤情
白发将春草
相随日日生


ستحدث أشياءُ أُخرى,
سيكذبُ هنري على
قَلاوونَ, بعد قليلْ
سيرتفع الغيمُ أَحمرَ فوق صُفُوف النخيلْ


VOLTAIRE, believe me, were I now
In private life's calm station plac'd,
Let Heav'n for nature's wants allow,
With cold indiff'rence would I view
Changing Fortune's winged haste,
And laugh at her caprice like you.
Th' insipid farce of tedious state,
Imperial duty's real weight,
The faithless courtier's supple bow,
The fickle multitude's caress,
And the great Vulgar's Littleness,
By long experience well I know;
And, tho' a Prince and Poet born,
Vain blandishments of glory scorn.
For when the ruthless shears of Fate
Have cut my life's precarious thread,
And rank'd me with th' unconscious dead,
What wil't avail that I  great,
Or that th' uncertain tongue of Fame
In Mem'ry's temple chaunts my name?
One blissful moment whilst we live
Weighs more than ages of renown;
What then do Potentates receive
Of good, peculiarly their own?
Sweet Ease and unaffected Joy,
Domestic Peace, and sportive Pleasure,
The regal throne and palace fly,
And, born for liberty, prefer
Soft silent scenes of lovely leisure,
To, what we Monarchs buy so dear,
The thorny pomp of scepter'd care.
My pain or bliss shall ne'er depend
On fickle Fortune's casual flight,
For, whether she's my foe or friend,
In calm repose I'll pass the night;
And ne'er by watchful homage own
I court her smile, or fear her frown.
But from our stations we derive
Unerring precepts how to live,
And certain deeds each rank calls forth,
By which is measur'd human worth.
Voltaire, within his private cell
In realms where ancient honesty
Is patrimonial property,
And sacred Freedom loves to dwell,
May give up all  peaceful mind,
Guided by Plato's deathless page,
In silent solitude resign'd
To the mild virtues of a Sage;
But I, 'gainst whom wild whirlwinds wage
Fierce war with wreck-denouncing wing,
Must be, to face the tempest's rage,
In thought, in life, in death a king.


Je ne m'éloigne pas : je me tiens à distance,
Épiant, ô ma sœur ! tes pieds blancs et mortels,
Quand tu m'appelleras de ta plus vive instance,
Je t'aiderai, Marie, au retour des autels. »


بَارِكْ عَلَيْهَا بِذِكْرِ اللهِ مِنْ قِصَصِ
وَاذْكُر بِهَا مَا أَتَى فِي سُورَةِ الْقَصَصِ
حَيْثُ اغْتَدىَ السِّحْرُ يَلْهُو بِالْعُقُولِ وَقَدْ
أَجَالَ بَيْنَ حِبَالِ كَيْدِهِ وَعِصِي
عَقَائِلُ الْعَقْلِ وَالسِّحْرِ الْحِلاَلِ ثَوَتْ
مِن كَافِلِ الصَّوْنِ بَعْدَ الْكَوْنِ حِجْرَ وَصِي
وَأَقْبَلَتْ تَتَهَادَى كَالْبُدُورِ إِذَا
سَبحْنَ مِنْ فَلَكِ التَّدْبِيرِ فِي حِصَصِ
مَنْ لِلْبُدُورِ وَرَبَّاتِ الْخُدُورِ بِهَا
الْمِثْلُ غَيْرُ مُطِيع وَالْمِثَالُ عَصِي
مَا قُرصةُ الشَّمْسِ وَالشَّمْسِ المُنِيَرةِ إِنْ
قِيسَتْ بِهِنَّ سِوَى مِنْ جُمْلَةِ الْقُرصِ
تَا اللهِ مَا حُكْمُهَا يَوْماً بِمُنْتَقَضٍ
كَلاَّ وَلاَ بَدْرُهَا يَوْماً بِمُنْتَقَصِ
إِنْ قَالَ حُكْمِيَ فِيهَا بِالسَّوَاءِ فَقَدْ
أَمِنْتُ مَا يَحْذَرُ الْقَاضِي مِنَ الْغُصَصِ
أَو كُنْتُ أَرْخَصْتُ فِي التَّرْجِيحِ مُجْتَهداً
لَمْ يَقْبَلِ الْوَرَعُ الْفُتيَى مَعَ الرُّخَصِ


Nincs mód benne,
Hogy más lenne,
Ki minket vigasztalna,
Nagy inségben
És éhségben,
A ki minket megszánna.
Majd sáska megemészt,
És nem hágy semmi részt
Kevesünkbül: ki bánna.


宣和殿里春风早
红锦薰笼二月时
流落人间真善事
九秋霜露却相宜


Recht dunkelt mich das dunkel,
Weil Wesenheit so heimlichst anbeginnt!
O seltner Glükkskarfunkel!
Es strömt, was euserlich verrinnt,
Und wird ein Meer, was kaum ein bächlein gründt.


方更仲律清和节
正是南讹化育时
无限元元齐歌舞
恤刑新诏下天墀


Holde Nacht! auf stille Friedensauen
Läss'st du Segen, mild hernieder thauen;
Deiner Athemzüge leises Wehn
Hauchet Nektar in die reinen Lüfte,
Heilige, geweihte Opferdüfte
Wallen feiernd um die dunklen Höhn;


Poslední slunce z bříz a z doubravin
jak duhou šlehlo slídy do střípků.
Tvé tělo chví se tuchou prvních vin.
A rty jsou chtivé polibků.
Však ruce... pevně složeny jsou v klín.


Altra è che, s’una volta empia secure
de’ suo’ rami la spoglia,
giamai più non germoglia,
ma con le sue anchor l’altrui sventure,
segno funesto, pur si sta piangendo,
messaggera di morte.
Tal la mia speme (o pensier vivo e forte!)
dal dì che la percosse il colpo horrendo
non mai più si rinverde,
e piange ognihor de’ suoi be’ giorni il verde.


Jak děcko sobě libujíc v tom díle
ty hvězdky přidávala prstem hbitým
kol do kola ku květům rozmanitým,
jež vyhledala sadařova píle
z lích nejdřív probuzených v jarním dechu
neb ze sklenníku panstva pro potěchu;
jich kytice tu stála prostřed stolu
ve třpytné, zdobné číši z karneolu.


Že jsem ji tak velmi, velmi milovala?
Ach, vždyť byla moje, Ty jsi mi ji dala!
A byla tak drahá, tolik k milování,
Že se srdce třáslo pohlédnutím na ni.


Und über Bord geschleudert
Schwimm' er im tosenden Meer,
Und Wogenkolosse und Blitze
Die sausen um ihn her.


Szabadon nem jő semmi létre.
A tudomány igy véli ezt,
Az alkotó bölcsen kimérte,
Hogy’ járjon minden égi test,
Vakon követve a legelső
Naptól örök szabályokat...
De korlátlan mint a teremtő,
Végetlen, büszke úr a gondolat.


Keiner war wol treuer, reiner,
Näher stand dem König keiner, –
Doch dem Volke schlug sein Herz.
Ewig auf den Lippen schweben
Wird er, wird im Volke leben,
Besser als in Stein und Erz.


يا جيرة حلوا بوادي منى
من بعدهم سالت دموعي دما
يقول عذالي أتسلوهم
ألم تزل في جهنم مغرما
فقلت أسلوهم إذا جاز أن
أنام أو ما لم أكن مسلما


نسمات الحي وهنا إذ سرت
بشذا نجد لروحي بشرت
بلقا سعدي فياللَه من
نفس صب ظفرت إذ صبرت
هكذا الأمر فلازم وانتظر
من لطيف الصنع ألطافاً جرت
أذهبت غما وكرباً خيما
وأقاما في صدور حصرت
فارج مولاك ولا تيأس وإن
حل خطب وأمور عسرت
إن للَه تعالى مجده
نفحات بالرجاء انتظرت
ومع العسر وإن طال المدا
فيه يسران بشرح ذكرت
فجيوش العسر ولت دبراً
وجيوش اليسر حقا نصرت
فرج جاء به الرحمن من
فضله عنه المساعي قصرت
فله الحمد على آلائه
وأياد بطنت أو ظهرت
وعلى لطف خفى شامل
ومنوح وفتوح بهرت
ونواميس بها أردى العدى
وجلاهم بجنود قهرت
فتجارات الهدى قد ربحت
وتجارات الردى قد خسرت
ويح قوم قد أقيمت فيهم
دعوة الحق التي قد شهرت
فغدوا لم يرفعوا رأساً بها
عن نفوس جهلت واستكبرت
نعم للَه كانت عندهم
حولت إذ لم تكن قد شكرت
وكتاب اللَه قد يفهمهم
لو تلوه بقلوب حضرت
آية الأنفال والرعد مع النح
ل لما غيروها غيرت
نعم إن شكروها بقيت
ونمت أو كفروها نفرت
جهلوا حقاً لقوم بينهم
من ذوي الحق بدور أسفرت
من دعاة الخير أعلام الهدى
والندى من عترة قد طهرت
ظلموها حقها فاستنصرت
برسول اللَه حتى نصرت
جاء نصر اللَه والفتح معا
وجنود ورياح بشرت
بعلي المرتضى ليث الوغى
وبزهراء العلا قد زهرت
وبسيطي أحمد والسيد ال
عابد الأواه إمداد سرت
والذي للعلم يدعى باقراً
منه غارات لنا قد بقرت
والإمام الصادق الأستاذ لل
فاطميين به قد فخرت
وبموسى وعلي نجله
والمرتضى عمه ما قصرت
وابن عيسى وبنيه النجبا
وبينهم سادة قد ذكرت
رب فاحفظنا بهم وانفع بهم
وأعد من بركات غمرت
واكفنا يا ربنا شر العدا
والأذى من فرقة قد بطرت
بهتونا بمقال سيء
كانت الأحرى به لو أبصرت
قد حملنا وصفحنا عنهم
وبذا أسلافنا قد أخبرت
يظلمونا ثم نعفو عنهم
هكذا الفضل لقوم قدرت
وصلاة اللَه دأباً سرمداً
لرسول اللَه ما الفلك جرت
وسرت أرواح نجد سحراً
وسرى برق وسحر أمطرت
وعلى الآل مع الأصحاب ما
ليلة في فجرها قد أسفرت


Einsam werd'ich wieder dann erschauern
vor den wirren Weltgewalten;
oh Vernunft, sie überdauern
unser menschliches Gestalten.


dellettami suo pacifico segno,
dellettami suo racente ballare,
dellettami suo liçadro cantare,
poi mi delletta çascun suo contegno:


Cazar con un cernícalo retira
tu grave honor de su primero esmalte;
una urraca es mejor, que parle y salte,
y que puedas llamar Sancha o Elvira.


Nem messze van már Cezumór,
Ott éri ő Makrint utól;
Hadával a Hunbércre hág:
Onnan zúg le a sokaság.
A déli nap megváltozik,
Fényében megfogyatkozik.
Elrejti szép ábrázatát:
Ne lássa e szörnyű csatát.


Vylákáš srdce nám
jak z boudy beránka
a celé stopíš je
v plameni červánka.


Know, vainly, Time, thy rapid rage
Shall point its wide destroying aim,
Since what defies the force of age
Thus consecrates the pile to Fame;


akárhová megyek, megelőz,
bármivel mulatok, szomorít
a vérszegény, hideg kezü ősz.


Publicado no livro Entre Mar e Rio: poesia (1952) Poema integrante da série Guitarra e Violã
In: COUTO, Ribeir Poesias reunida Rio de Janeiro:  Olympio, 196 42


Moço Sobral, tu ignoras
Da inerte velhice os danos;
Nesta fria testa brigão,
Co’ teu preceito, os meus anos:


万籁笙镛一枕秋
幌云垂地月痕收
偶然做得还乡梦
梦见鸿濛与道游


اِحبِس عَلَيَّ فارِساً وَقُل لَها
تَحبِس عَلَيَّ دِفَّها وَحِلَّها
وَاِعمُم بِها ثَمادَها وَفَلَّها
إِنَّ خُيولي صادَفَت مَحَلَّها
وَوافَقت مِن خَلفِها مُشِلَّها
تَحفى بِها مِن لَيلَةٍ فَمَن لَها


Erd' und Fluht träg't hier die Lüfte;
Droben träg't die Luft die Fluht.
Daß die Last der feuchten Düfte
Auf so leichten Stützen ruht,
Kann kein Menschen-Witz ergründen,
Ja, recht als beleb't von Winden,
Treibt der Wolcken fliegend Meer
Grund- und Ufer-los daher.


Daleko v hlubokém lese
vyvěrá zpěvavý pramen.
Z tmy k světlu se rodí a třese
podsvětní píseň.


Jí teprv bylo sedm let,
tvář její jabloňový květ.


Siehst du, o teure Rosalinde!
Den bärt'gen Mann mit breitem Hut,
An dem die Mutter mit dem Kinde
– Madonnenurbild! – säugend ruht?
Es ragt das dunkle Haupt des Gatten,
In sich gekehrt, im braunen Schatten,
Das ihre schwimmt in Purpurglut.


Vznes se pějíc nade Prahu,
Po níž jsem se natoužil:
„Slávu Čechům, pomstu vrahu!“
Jak jsem tě to naučil.


Es strahlt aus Nebelweiten
Ein ferner heil'ger Schein;
Zu Anfang aller Zeiten
War Gott, und Gott allein.


Con una imprecación, con un gemido
Ardiente como el fondo de mi pecho,
La frente alcé del solitario lecho
Y al mundo odioso de la luz volví.
A una noche de angustia y de delirio
Sucede un día de mortal congoja...
Bello está el cielo y su esplendor me enoja,
¡Ah, si el sol se apagara para mí!
Tras de un raudal de acerba desventura
Que el tronco envenenó de mi existencia
Torné a reconocer la Providencia
A la luz de unos ojos de mujer.
¡Ayer la vi, la perderé mañana!
Lampo bendito en noche tenebrosa,
Cual para hacer mi noche más odiosa,
Mi cruel destino me la trajo ayer.


Und wie das Schiff vorüber zieht,
Dort, wo er ward geboren,
Da tönt das süße Wiegenlied
So hell in seinen Ohren;
Er schlug die Augen auf und rief:
»O Mutter, wie so tief ich schlief!«


Allein ich kenn' ein Buch, von dir geschrieben,
Und leserlich für jede Kreatur,
Ein Buch, das einzig unverfälscht geblieben,
Das grosse Buch der heiligen Natur.


卧听花敷宝篆灰
坐看野马与尘埃
有时笑入棋声去
千骑雷奔挽不回


Ich kann dich nicht verdammen,
Bis du mir erst bekennt
Warum in deinen Flammen
Mein eignes Herz schon brennt.«


Es sammlet sich mit fröhlichem Gedränge,
Auf Hebens Wink, der fremden Nymphen Menge,
Die insgesammt um diesen Vorzug flehn,
In Psychens Dienst, in Amors Gunst zu stehn.
Er wählt, die ihr, vielleicht auch ihm, zu dienen,
Die würdigsten, das ist, die jüngsten schienen.
Witz, Aug' und Herz treibt ihn von Paar zu Paar.
Bald rührt den Gott ein wallend, lockigt Haar,
Ein runder Arm, ein Hals, der fleischigt steiget,
Und bald ein Fuß, der mehr verspricht, als zeiget,
Bald mancher Mund, der, wann er scherzt, entzückt,
Und, wann er küßt, durch jeden Kuß beglückt.
Bald merkt er sich zwo Wangen, die vor allen
Berechtigt sind, durch Lächeln zu gefallen,
Und sucht und find't, was er stets gerne fand,
Manch' heitres Aug' und manche schöne Hand.


Tys tak krásná, otčino má,
i sníh hor tvých vnadou svítí:
proto tě nám s vášní dravou
škůdce dychtí uloupiti.


Freme il volgo pensoso
In su l'aprir del matutino giorno:
Fra pauroso e bramoso,
Va dubbio il caso esaminando intorno;
E dal timor, se non dal male ucciso,
Chi la morte non ha, la mostra al viso.


Zwar, wenn tot einst, werd ich leben,
Und ihr flechtet mir noch Kränze,
Denkt ihr auch nicht schmerzlich eben
Meiner trüben Lebenslenze.


So schwinden die seligsten Freuden
Hinab in die Fluten der Zeit,
Wenn Trennung von liebenden Wesen
Das eiserne Schicksal gebeut! –


Was aber klagt mein Sinn den treuen Himmel an?
Er zeigt mir ja bereits geneigte Freudenblicke.
Seht, was des Höchsten Huld und deßen Sorgfalt kan:
Die von der Dürftigkeit mir angelegten Stricke
Reißt eine hohe Hand in Hofnung fast entzwey
Und macht von Kümmernüß die arme Muse frey.


鲤鱼风起浪花生
薄暮行人阻去程
我有济川舟楫稳
与君缓载不须争


Tief in dem üppigen Tal, vom rauschenden Tronto bewässert,
Eichenbeschattet und doch reich an Oliven und Wein,
Liegst du, o Stadt, und geschmückt durch stattliche Werke der Baukunst
Bietest dem Auge du stets freundlichen Wechselgenuß,
Siehst Jahrtausende schon altrömische Brückengewölbe
Mächtigen Schwungs dastehn, hemmen der Bäche Gewalt.


Piel de los hombres, sólo verdadera
Si no se teme, si no se limita
Y se viste de palabra guerrera.


Comme il va, par troupeaux,
Oh ! qu'on voit de chapeaux


Ach, läg' ich lieber im Todtenschrein,
Dann müßt ich nicht singen und sagen,
Dann müßt ich nicht tödten mein Brüderlein
Und müßte nicht flöten und klagen.


De hajnal jő a hold után,
S ragyogva új nap kél egünkön; -
Leszállt a hold, s mért nem ragyog
Hát új nap ismét nemzetünkön?


Seděly jsme také tak
loni pohromadě:
a než rok se obrátil,
dvě nám chybí v řadě!


Nie grünt der Baum, den gefällt dein Beil,
Nie glimmt der Stern, der verlodert,
Nie gras't der Hirsch, den erlegt dein Pfeil;
Was des Todes, nicht heim mehr fodert!
Nie mehr wird blond dein Schneehaupt, Greis,
Nie weckt den todten Leib dein Geheiß,
Noch minder den Geist, der modert!«


情绪纷纷诉向谁
昔时脂粉尽成悲
青灯此夕怜孤影
何事天涯不泪垂


Toť dvojích plemen záhada,
krev krvi frontu dala,
je možno, valná hromada
aby to spořádala?


So war die Aftermuse ausstaffieret,
Als sie einst kam, dich liebend zu umfangen.
Du bist ihr aber aus dem Weg gegangen,
Und irrtest fort, von dunklem Trieb geführet.