Szeptemberi reggel, fogj glóriádba,
ne hagyj, ne hagyj el, szeptemberi nap,
most, amikor úgy lángolsz, mint a fáklya,
s szememből az önkívület kicsap,
emelj magadhoz. Föl-föl, még ez egyszer,
halál fölé, a régi romokon,
segíts nekem, szeptember, ne eressz el,
testvéri ősz, forrón-égő rokon.


Když byzantika zlacená
se jeví duši mé,
my spolu do pohádek vždy
zázračných zbloudíme.


Zvolal ctný druh, všecken v nadešení;
„Zvítězeno! díky! vyved jsi mě z bludu!
Těsnat, připravovat, spojovat vše budu,
Dokud nepřijde směr v čisto k vyvedení.
Jaké vyhlídky tu, jaká náramnost!
Vyvine se v světě čistá oumravnost,
Vycídí se blaženosti řídlo,
Rájem má být toto naše sídlo.


A tu se z lesních kdesi skal
stařeček nevídaný vzal:
šedivé vousy po kolena.
To tělo vloživ na ramena
v jeskyni je nes.


Ich hab' es nicht aus der Acht gelassen.


To vítr nese jej v zpozdilý jas
a v holý nese jej sad,
kde dávno již listí krvavé střás
a plod kde nemohl zrát.


Der, weil er hie muß wallen
Zugleich in Lieb und Pein
GOTT suchet zu gefallen
Vnd dienen ihm allein,
Sich ihm nur schuldig hält
Mit Gutt Leib und Gemüte,
Als der durch seine Güte
Gebeut die gantze Welt.


Jen temného cos věštil prý váš zrak,
vy nesčetní, vy bědní, hruborucí:
na horizontu zarputilý mrak
v životě státním velkou revolucí...


El rayo, que salió de vuestros ojos,
puso su fuerza en abrasar mi alma
dejando casi sin tocar el pecho.


“Halj meg! - undok ajkad meg se nyíljék többet
És ne legyen nyugtod méhiben a földnek.
Most hiszem már szentül, hogy te fogsz elesni,
S átokul: halálod nem siratja senki!


Mais pourquoi par le temps laisser ronger tes armes ?
Pourquoi laisser couler ton âme dans les larmes ?
Reprends le glaive encor, sors de ton long repos :
N’as-tu donc plus le bras qui lance le tonnerre,
N’as-tu plus le sourcil qui fait trembler la terre,
N’as-tu plus le regard qui produit les héros ?


Heuschrecken und Wespen, Muhmen und Basen,
Sie kommen heran – die Trompeten blasen.


Così tutta dolente e sbigottita,
Là 've corre oggi il Ren coll'Arno aparo,
Diceva Nisa e sospirava forte.


JÁ mám vlásky kadeřavé,
– duj, větérku, duj! –
někdo-li je rozčechrává,
je to někdo můj!


Sieh, die Kastanien – noch nicht entfalten
Sie ihre Knospen, harzig gebräunt.
Den weißen Schneehut hat aufbehalten
Der Monte Baldo, mein alter Freund.


»Kennt ihr diese weiße Tiara,
Eurer Kön'ge heil'ge Krone? –
Seht, an langem Seile lass' ich
In die Mitte just des Zwingers
Niedergleiten die Besternte:
Links und rechts von ihr – vernehmt ihr
Aus den Gittern das Gebrülle? –
Liegen zwei gewalt'ge Leu'n.


Fende e passa, irmã do
Arco castanho
Do pescoço que não posso abraçar,


وقطّب الجو وجهاً كلّه عقد
وبدَّلَ الأفق منه النور بالظلمِ


Parancs ez, tessék, vagy ne tessék,
meg kell tenni, mert kötelesség,


Die Lippen regt's, doch dringt kein Ton heraus,
Nun tastet's mit den halbverdorrten Händen,
Nun steigt's und streckt die Arme greifend aus.


寻幽几度遥成访
采药东来尚未还
一笑相逢在何处
石楼西畔碧云湾


Halte den Muth und fürchte nur dich selber,
Du König aller Welt,
Die Eiche stürzet Wälder,
Wenn sie herniederfällt.


Jsem jediné v tom světě, co při smíchu i lkání
se dostavilo jistě a rozmělnilo v prach
i šedou kadeř stáří i mladých lící nach.


Zieht gleich der Garten deiner Eh
Bisweilen Myrrh und Aloë,
So trägt er doch auch Zuckerrosen;
Ein jeder Tag hat seine Last,
Doch wen der Himmel heute hast,
Den pflegt er morgen liebzukosen.


Hoj, cikáni, zapějme,
pijme, jezme, líbejme
a co zítra? – nedbejme!


Und statt der Puppen heilge Bilder
Bewohnen dieses Paradies,
Und Kinder ziehen sanft und milder
Und sehn wie dies so herrlich ließ.


清风细雨湿梅花
骤马先过碧玉家
正值楚王宫里至
门前初下七香车


Pero quedaría corta esa descripción.
Quiero escribir sobre tus manos y amarlas con la poesía.
Y verlas como giran mientras masajeas mi espalda,
la descontracturas de ese maldito stress.
Siento que cuando las deslizas suavemente
me quieres de a poquitos.
Me amas en silencio, y aunque no lo dices, así es.
Siento que esas benditas manos, me besan.
De repente no se describir esa sensación,
de recorrer mi cuerpo, palmo a palmo,
como diciéndome en silencio: ¿Te quiero mucho?
Qué importa el amor si no se puede describir.
yo te quiero, tu me quieres, tus manos también.
Por eso quiero hacerles un verso este día,
mientras giran y giran en torno a mi espalda,
que se alivia de a poquitos de ese maldito stress.
Ahora puedo decirle a tus manos: ¿Te he tenido?
Pero sería irreverente porque no es así,
es apenas mi pensamiento el que revolotea,
mientras sueño que me acaricias,
Y lo haces frente a la inmensidad del océano.
Quiero escribir sobre tus manos y acariciarlas verso a verso.
Sentir de pronto que el viento canta,
y que ese par de manos son hojas revoloteando,
jugando con el aire, caminando por el matorral.
He besado imaginariamente esas manos y no sabes:
Es lo más exquisito que mis labios han probado.
Es como si me mordieras el alma de a poquitos,
como si me perdiera en tu arrullo,
o como si cayera como gotas de rocío,
en ese manto verde de la vida.
Quiero oír de ti los aplausos, cantarte, añorarte.
quiero besar esas manos, no guardar el sentimiento.
Buscarte con la mirada, acariciarte con el aliento,
Besar tu cabello, meter mis dedos entre tus dedos,
rozarte, y decirte qué bellas manos.
¿Será de repente que me duele la espalda y el alma?
Pero es muy cierto, he estado entre tus manos,
suaves, candorosas, bellas y he olvidado todo,
incluso cómo me llamo, si es que me llamo.
Es que es tan grande el placer, que se me olvidó todo.
No sé si es por dolor que yo te escribo,
O si es por amor, o por celos a que acaricies otra espalda,
Pero lo que sí se es que quiero escribir sobre tus manos.
Acariciarlas verso a verso,
morderlas de a poquito,
aunque después de un palmazo me despiertes.
Quiero escribir sobre tus manos y amarlas con la poesía.
Y verlas como giran mientras masajeas mi espalda,
la descontracturas de ese maldito stress.
Siento que cuando las deslizas suavemente
me quieres de a poquitos.
Me amas en silencio, y aunque no lo dices, así es.
Siento que esas benditas manos, me besan.
De repente no se describir esa sensación,
de recorrer mi cuerpo, palmo a palmo,
como diciéndome en silencio: ¿Te quiero mucho?
Qué importa el amor si no se puede describir.
yo te quiero, tu me quieres, tus manos también.
Por eso quiero hacerles un verso este día,
mientras giran y giran en torno a mi espalda,
que se alivia de a poquitos de ese maldito stress.
Ahora puedo decirle a tus manos: ¿Te he tenido?
Pero sería irreverente porque no es así,
es apenas mi pensamiento el que revolotea,
mientras sueño que me acaricias,
Y lo haces frente a la inmensidad del océano.
Quiero escribir sobre tus manos y acariciarlas verso a verso.
Sentir de pronto que el viento canta,
y que ese par de manos son hojas revoloteando,
jugando con el aire, caminando por el matorral.
He besado imaginariamente esas manos y no sabes:
Es lo más exquisito que mis labios han probado.
Es como si me mordieras el alma de a poquitos,
como si me perdiera en tu arrullo,
o como si cayera como gotas de rocío,
en ese manto verde de la vida.
Quiero oír de ti los aplausos, cantarte, añorarte.
quiero besar esas manos, no guardar el sentimiento.
Buscarte con la mirada, acariciarte con el aliento,
Besar tu cabello, meter mis dedos entre tus dedos,
rozarte, y decirte qué bellas manos.
¿Será de repente que me duele la espalda y el alma?
Pero es muy cierto, he estado entre tus manos,
suaves, candorosas, bellas y he olvidado todo,
incluso cómo me llamo, si es que me llamo.
Es que es tan grande el placer, que se me olvidó todo.
No sé si es por dolor que yo te escribo,
O si es por amor, o por celos a que acaricies otra espalda,
Pero lo que sí se es que quiero escribir sobre tus manos.
Acariciarlas verso a verso,
morderlas de a poquito,
aunque después de un palmazo me despiertes.
Y verlas como giran mientras masajeas mi espalda,
la descontracturas de ese maldito stress.
Siento que cuando las deslizas suavemente
me quieres de a poquitos.
Me amas en silencio, y aunque no lo dices, así es.
Siento que esas benditas manos, me besan.
De repente no se describir esa sensación,
de recorrer mi cuerpo, palmo a palmo,
como diciéndome en silencio: ¿Te quiero mucho?
Qué importa el amor si no se puede describir.
yo te quiero, tu me quieres, tus manos también.
Por eso quiero hacerles un verso este día,
mientras giran y giran en torno a mi espalda,
que se alivia de a poquitos de ese maldito stress.
Ahora puedo decirle a tus manos: ¿Te he tenido?
Pero sería irreverente porque no es así,
es apenas mi pensamiento el que revolotea,
mientras sueño que me acaricias,
Y lo haces frente a la inmensidad del océano.
Quiero escribir sobre tus manos y acariciarlas verso a verso.
Sentir de pronto que el viento canta,
y que ese par de manos son hojas revoloteando,
jugando con el aire, caminando por el matorral.
He besado imaginariamente esas manos y no sabes:
Es lo más exquisito que mis labios han probado.
Es como si me mordieras el alma de a poquitos,
como si me perdiera en tu arrullo,
o como si cayera como gotas de rocío,
en ese manto verde de la vida.
Quiero oír de ti los aplausos, cantarte, añorarte.
quiero besar esas manos, no guardar el sentimiento.
Buscarte con la mirada, acariciarte con el aliento,
Besar tu cabello, meter mis dedos entre tus dedos,
rozarte, y decirte qué bellas manos.
¿Será de repente que me duele la espalda y el alma?
Pero es muy cierto, he estado entre tus manos,
suaves, candorosas, bellas y he olvidado todo,
incluso cómo me llamo, si es que me llamo.
Es que es tan grande el placer, que se me olvidó todo.
No sé si es por dolor que yo te escribo,
O si es por amor, o por celos a que acaricies otra espalda,
Pero lo que sí se es que quiero escribir sobre tus manos.
Acariciarlas verso a verso,
morderlas de a poquito,
aunque después de un palmazo me despiertes.


Nevím, zdaž mne políbením vzbudil –
vím však, že jsem při svém nejprvnějším hnutí
v jeho měkkých loktech spočívala
a že na spaní už ani vzpomenutí!


Wolan/ wolan/ O widerschall/
Weil einmahl dich hab funden;
Ich spielen will mit dir im Ball
Hinfürter manche stunden.
Der Ball so dir
Dan kompt von mir/
Soll heißen JESVS name/
Der Ball so du
Solt schlagen zu/
Soll sein auch JESVS name.


Im Schatten einer Tamariske
Winkt gastlich mir ein weisses Zelt
Und drin die schönste Odaliske,
Die allerschönste von der Welt.
Ein grüner Turban schmückt das Haupt mir,
Von Seide knittert mein Gewand,
Und jeder Muselmensch hier glaubt mir,
Ich wär der Fürst von Samarkand!


O infelice e cinque volte e sei
chi viene in questo exilio, in questo inferno
de le tempeste humane a scherzo, a scherno,
com’io ne venni, e ben morir torrei.


Gros ist der HERR vnd hochberümt
inn vnsers GOTS statt bharlich,
Auf dem Berg, welcher nur gezimt
seiner Hailigkait warlich.
Der HERR ist gros inn GOTES stat,
die er jm auserwölet hat,
da man sein Rum stäts preiset.
Sein groser luft, der Berg Sion,
ist des Lands trost, zird, fräud vnd wonn,
wie ain Zweig der für spreisset.


On nehyne, když lidská lesť
a krutá křivda zraní;
on klidně zná i zlobu nésť
a láska jeho zbraní.


Sotva se šeří po cestě,
pospíchá s rouchem k nevěstě:
„Jaká to práce, jaký šat!
Co mám ti, děvče, za to dát?“


Anna glänzt im Brautgeschmeide,
Strahlt in Schönheit wunderbar,
Daß das Volk aufschreit vor Freude,
Wo vorüberzieht die Schar.


What Chaos such misuse attends!
Friendship stoops to prey on friends;
Health, that gives relish to delight,
Is wasted with the wasting night;
Doubt and mistrust is thrown on HEAVEN,
And all its power to  is given.
Sad purchase of repentant tears,
Of needless quarrels, endless fears,
Of hopes of moments, pangs of years!
Sad purchase of a
To an  join'd!


»Was schmückst du die eine Hand denn nun
Weit mehr als ihr gebührte?«
Was sollte denn die Linke tun,
Wenn sie die Rechte nicht zierte?


Proč modla štěstí rozvalena v kusy
se týčí v srdci zas, kde spala dlouho,
proč vůle podlehá, jak děcko musí,
kam ty jí kyneš, nesmrtelná touho?


«Egyenként, igen, szerettek!
Ah, de együtt szétoszoltok;
Magzatok, mig így gyötörtök,
Nem lehet az anya boldog.»


Ještě sklenku chutného,
Ať mě obdaruje chutí,
Dělníka mě smutného
K veselejší mysli nutí.


Nafoukaný Světe límců a hvězdiček, rasů zákonných,
Nadutý Světe otrokářů mocných a otroků bídných,
Hnusný Světe shnilého masa a mozků prázdných –
V háv černý se halím, popel sypu na svoji skleslou hlavu,
Před tebou, Světe bídný, prchám, bych ještě více nepotřísnil sebe.


Bringt mein Kuß
Dir so eilends Überdruß,
Ey so geh und küße diesen,
Welcher dir sein Geld gewiesen,
Das dich warlich blenden muß,
Bringt mein Kuß
Dir so eilends Überdruß.


A středověký trouvèr, byl bych zpíval
o tvojich ňadrech, o tvém útlém pase,
co celý hrad by v luny svítil jase
a z lesů starých tmy se valil přival.


Žena doma v modlitbách. Kde domu práh,
měsíce zář modravá se z otevřených dveří line
kosmo v pruhu jizbou ku stolu,
nad ním bez oleje lampa smutná kyne,
klid svatý v okolu – –


Desde estas playas bárbaras, y costas,
que miran la desierta Berbería,
toma por verte España cada día
alas el alma y la esperanza postas.


Sind wir dann am Schützenplane,
Schwenkt der Fähnrich seine Fahne,
Ruft der Hauptmann: aufmarschirt!
Und die Armbrust präsentirt!
Heißassa juchheißa!


ya da çökmüş olmalı çoktan


Liegt nun tief im Wald ein Trümmerhaufen,
Hochgetürmter Schutt, verkohlte Balken:
Jagt kein Jäger dort, und treibt kein Hirte,
Singt kein Vogel auch an jener Stätte,
Und kein Tau benetzt umher das Erdreich.
Denn verflucht sind die geschwärzten Steine;
Drunter liegen die Gebeine Stojans,
Stojans, der den eignen Sohn erschlagen.


Sie schleuderten Friedenspalmen
Mit blutigen Schwertern empor,
Und krachende Kanonen
Spien weiße Lilien hervor!


В небе — вечер, в небе — тучки,
В зимнем сумраке бульваНаша девочка устала,
Улыбаться пересталДержат маленькие ручки
Синий шаБедным пальчикам неловко:
Синий шар стремится вдалНе дается счастье даром!
Сколько муки с этим шаром!
Миг — и выскользнет веревкЧто останется? ПечалУтомились наши ручки,
— В зимнем сумраке бульва —
Наша детка побежала,
Ручки сонные разжала…
Мчится в розовые тучки
Синий ша


Frage nicht, was mir fehle, du Schmeichlerin; atm' ich doch ringsum
Düfte des sprossenden Laubs, höre die Nachtigall rings,
Und betracht' im Abend die wolkigen Riesengestalten,
Welche mit Pupur den Leib gürten, mit Golde das Haupt.
Siehe, mein Geist entschwebt zu den Heldenseelen der Vorwelt,
Da man das Große noch groß achtete, Kleines noch klein;
Da sich der Mensch noch seiner erinnerte, daß er verständig
Sei, ein empfindender Geist, nicht ein gefräßiger Bauch;
Und auch liebliche Blumen der Menschlichkeit emsig gewartet
Blüheten, nicht allein Futter für Menschen und Vieh.
Lebt' ich in jener Zeit, da Homer den starken Achilleus,
Und des duldenden Manns Tugend und Weisheit besang:
Mühsam wandert' ich fern aus den hyperborischen Wäldern,
Wie zum krotonischen Greis' Abaris, hin zu Homer.
Nicht unkundig des Liedes, denn hell in den Hainen Apollons
Tönt' auch unser Gesang, würd' ich sein Reisegenoß.
Singend zögen wir bald in Jonien, bald in den Inseln,
Bald durch Hellas umher, und das arkadische Thal;
Sähn noch ungefälscht die Natur, und des goldenen Alters
Sitte, da gern ein Gott oder ein Engel erschien;
Unschuld, Treu' und Thaten der ungefesselten Menschheit
Sähn wir, und streuten zur That edleren Samen umher.
Gleich willkommen im Hirtengeheg' und Palaste des Königs,
Beim nachbarlichen Schmaus' oder bei Festen des Volks,
Wären wir überall wie daheim, und nähmen mit Hauskost,
Milch und Früchten vorlieb, lieber mit rötlichem Wein.
Stattlich säßen wir beide mit Lorbeer gekränzt; und der Jungfraun
Schönste, noch schöner vom Tanz, setzte sich traulich zu uns,
Rühmte hold den Gesang, und betastete klimpernd die Saiten,
Füllte dann unser Gefäß nötigend wieder mit Wein.
So wie wir Thäler und Höhn durchwanderten, hörten wir ringsum
Unserer Lieder Klang: hier von dem Jäger im Forst,
Dort beim Pflug' und der Sense, vom Fischer am See, und der Hirtin;
Unter den Linden des Dorfs lallten die Kinder sie nach;
Und Arbeiter am Weg' und Wanderer zeigten mit Fingern,
Nickten und grüßten uns zu, namentlich, und wie bekannt.
Aber kehrten wir müd' am Mittag' oder am Abend
In ein friedsames Dorf; schnell, wie der Ruf sich ergeußt,
Wenn ein Mann mit Orgel und bildender Lampe daherkommt,
Jubelt' es nah und fern: freut euch, die Sänger sind da!
Fröhlich käm' aus der Thüre die Tochter unseres Gastfreunds,
Klatscht' in die Händ', und eilt' ihren Gespielinnen zu:
Seht doch, Vater Homer, und der hyperborische Fremdling!
Mädchen, sein junger Gesell, welcher so angenehm küßt!
Auch nicht ganz zu verachten ist sein Gesang, wenn er anfängt;
Bei Apollon-Homers Liede vergißt man ihn zwar!
Herzlich grüßt' uns der Wirt, und stellte die Stäb' in den Winkel,
Macht' uns bequem, und trüg' emsig Erfrischungen auf.
Wenn wir dann spät mit Gesang die horchende Menge belustigt,
Und der ermüdete Greis oft auf die Harfe genickt,
Von mutwilligen Mädchen verhöhnt; dann führte die Jungfrau
Leuchtend uns beide zur Ruh in das bekannte Gemach.
Also wanderten wir in den schönen Tagen des Sommers
Singend von Stadt zu Stadt, singend von Dorfe zu Dorf.
Aber käme der Herbst, der die Weg' und grünenden Rasen
Überschwemmt, und das Laub schattigen Bäumen entreißt;
Klüglich zögen wir beide, bevor der Stolpernden Antlitz
Schnee und Hagel zerschlüg', heim in das Winterquartier.
Wenn die Flur noch besponnen mit regenbogigem Schimmer
Lachte, wenn gelb und rot streifte das falbe Gebüsch,
Und für den neuen Gesang der lesende Winzer uns Trauben
Schenkte, der Bauer am Weg' allerlei Früchte des Baums:
Ruhig kehrten wir dann von der Wallfahrt wieder gen Smyrna,
Und bezögen vergnügt unser gemächliches Haus,
Wo wir den Winter hindurch schulmeisterten, so wie gewöhnlich;
Spinnen hatten indes Bänk' und Katheder umwebt.
Aber sobald die Viol' aus zerronnenem Schnee, an dem Abhang
Blühete, fröhlich das Lamm blökte durchs grünende Thal,
Und holdselige Mädchen im Sonnenschein und im Mondschein
Gern ausgingen aufs Feld: ach in der festlichen Zeit,
Wenn sich des Dorfs Schulmeister beklagt, daß die Jugend ihm wegbleibt,
Und beim Balle vergißt, was sie so mühsam gelernt:
Siehe dann bliesen wir lustig den Winterstaub von den Harfen,
Schüttelten uns, und hinaus ging' es, wie vorigen Lenz.
O wie bange geseufzt! Komm, küsse mich, Liebchen; ich bin ja
Gerne geboren für dich, bleibe ja gerne bei dir.
Weg mit dem Traum! Dann wäre mein Liebchen allein in der Einöd'
Ohne mich; und den Mund, welcher so herzlich mich küßt,
Drückte mit plumpem Schmatz ein wirklicher Titeljustizrat,
Oder ein pustender dickbäuchichter Dorfpredikant,
Der vom alten Homer im Vorbeigehn etwa gehört hat,
Daß er als blinder Heid' itzo beim Teufel sich wärmt.


满眼溪山庵尽开
草玄亭子半荒苔
如何秪写渔家意
不及扁舟载酒来


Lord Douglas aber, unbewegt,
Sitzt fest im Eisenbügel
Und kehrt zu seinen Mannen jetzt
Hoch auf des Waldes Hügel.


Liebe ist es, die die Röthe
Allewege angefacht,
Liebend kommt die Morgenröthe
Roth steigt nieder jede Nacht:
Rosen sind verschämte Röthe,
Sind die Ahndung, sind der Kuß:
In Granaten flammt die Röthe
Brennt in Purpurs voller Pracht,
Deuten uns den innigsten Genuß.


Gesegne's Gott! – Und schläft er noch?
Ich habe nichts zum frischen Trunk
Als ein Stück Brot, das ich dir bieten kann.


Šťastnou tedy cestu, básně jdouce
Neste pozdravení Slovanům
Všechněm vůkol, zvláště Tatranům,
A pak Čechům, jejich dcerky jsouce;


Es ging der fromme Herr Kaplan,
Nachdem er bereits viel Gutes getan,
In stiller Betrachtung der schönen Natur
Einst zur Erholung durch die Flur.


War jede frohe Hoffnung dir entschwunden,
Wie einem Jäger an der Bergesscheide
Stirbt das Gebell von den verlornen Hunden,
Wie's Vöglein zieht, daß es den Winter meide?


Ó, světe bez konce, kde v milliardách těl
též bídný život můj se zmítá, vře a sní
a v mdlobných rozkoších a výších lidských děl
má vzpruhu nalézat pro řadu marných dní.
Čím pro tebe jsem já a čím jsi pro mne ty,
když jednou zapadnu a zmizím beze stop
a půjde tisící tak jako šel už stý
přes pustý, neživý a neznámý můj hrob?


A listí zelené, ta zdoba hájův,
ta zdoba lesů, zahrad, sadů, luk,
na kteréž slunce paprsky své kladlo
a v nocích opět luna záři svou,
ty všechny uschnuly a jejich tajné šumy
se zdály rušit kraj, jenž hluboké snil dumy.


Musico armonioso,
Che movi al moto tuo gli organi eterni
E con piè luminoso
Fai le stelle danzar fra i moti alterni,
E le cose qua giù varie e discordi,
Col bell'ordine tuo tempri et accordi.


Ich hatte die Fenster geöffnet,
Es war dieser Tage zu heiß,
Da bimmelt es auf der Straße –
Das ist der Mann mit dem Eis.


Proklatá sběř! Tvůj sen chvíli hýčká,
pokud má heboučká líčka,
dokud dvě růžičky na tváři vidí,
lže – potom za chabý soucit se stydí,
za viny nespáchané –


Ruch ulic, titěrnost, která jím vála,
a večer vyplněný třpytem cetek
mne zmučily, že četba lichých pletek
jen s tíží ve spaní mne skolébala,


A zas to umlklo, zas hrob tu němý!
Tož odhrnul jsem z půdy sníh
a přitlačil jsem ucho k syré zemi –
až vypukl jsem v pláč i smích!


谋袁大似为曹谋
却道辛毗破冀州
五夜邺沟深二丈
袁公神武一时休


Tudo quanto vós sois, que vos semelha
À vida universal que vos esquece
Dá carinho de amor a quem vos ama
      Por serdes não lembrando


Kann man also deutlich spühren,
Daß die Farben anders nichts,
(Wenn sie unser Auge rühren)
Als ein Gegenschein des Lichts,
Welches auf die Cörper dringet,
Und, indem es rückwärts springet,
Anders, als man sonst gemeynt,
Auf verschied'ne Weise scheint.


Mrtvého kol spěla města,
v hrobkách svých se hnuli mrtví,
hnuli se a zavzdychnuli:
Proč dál pluješ, dcero naše?


Der Brüderschaft ergrimmte Zucht
Häuft täglich die gewohnten Tücke.
Zuletzt dringt ihn die Noth zur Flucht,
Und halberstarrt kehrt er zurücke.


Natur! Natur! Du Götterwelt!
Wie bist du prächtig aufgestellt
Mit Bergen groß und Tälern klein,
Es hat wohl müssen also sein.


Die Distel und die Dornen, die stechen also sehr,
Die falschen falschen Zungen aber noch viel mehr,
Kein Feuer auf Erden auch brennet also heiß,
Als heimliche Liebe, die Niemand nicht weiß.


Tu v azalek, vavřínů houští to potichu zavzdychlo v sled,
a v uhly jak žhavé by dýchl, hvězd silněji zaplanul hled,
a růže voněly dole, na hvězdný patříce strop,
a bělostné sassifrag květy do sladkých lákaly mdlob.


Porgi fiato immortale
A la garrula diva;
Fai ch'un morto ancor viva;
Spiumi e spunti a la Parca il dardo e l'ale;
E da stuolo plebeo scorrendo lungi,
Dove il piede non va col nome giungi.


Von dem Auge weg der Schleier!
Starre Riegel von dem Ohr!
Mädchen! Ha! schon atm ich freier,
Läutert mich ätherisch Feuer?
Tragen Wirbel mich empor? – –


Mostro fra' Monti, incendiario algente
ha le nevi sul crin, l'Erebo in seno
Etna; e sì tuona e fulmina sovente,
che n'impaurisce il giorno, e 'l Sol vien meno.


THEE, , thee, our gladden'd spirit hails,
Since Life's first good for us thy efforts gain,
Who, Habitants of Albion's inland vales,
Reside far distant from her circling main.


Et la maison voisine abrite sa retraite.
De son logis au mien une porte secrète
Communique, que j'ai par un ouvrier sûr,
Comme feu Richelieu, fait pratiquer au mur.
Dans ce nid, arrangé pour que l'amour s'y plaise,
Elle vit seule avec sa gouvernante anglaise ;
On croit que ses parents dont seule elle hérita,
Elle étant à Paris, sont morts à Calcutta,
N'ayant pas dans ce long et périlleux voyage
Osé de leur amour risquer l'unique gage ;
Puis un tuteur l'a fait sortir de pension
Pour achever ici son éducation.
Seule, elle se connaît et sait sa vraie histoire,
Qu'elle-même parfois a de la peine à croire.
Je ne vais pas chez elle, et, le soir, ce salon
Nous réunit une heure après un jour bien long,
Et si, l'heure écoulée, à rentrer elle hésite,
Et, debout sur le seuil, prolonge sa visite,
Ou retourne la tête avec un regard doux,
Je sens mon cœur pâmer et trembler mes genoux !


Она ему — образ мгновенный,
Чарующим ликом своим,
Он — помысл ее сокровенный;
Да кто это знает, да кто это выскажет им?
И, словно велением рока,
Их юные крылья несут…
Так теплится счастье далеко,
Так холоден ближний, родимый приют!
Пред ним — сновидение рая,
Всевластный над ней серафим;
Сгорает их жизнь молодая…
Да кто это знает, да кто это выскажет им?


To slovo letělo jak zvonu zvuk
a bouřilo nejprve palácem,
a hřmělo pak po městě zděšeném,
a vichrem dál a dál se šířilo,
a přišlo posléz až tam na sever,
kde Karel vzpouru krotil vasala,
a po sladkém už toužil návratu.
V týž den, kdy dosáh’ svého vítězství,
zvěsť o tom došla ho, co dálo se
tam v paláci, v Paříži vzdálené,
netrpěliv spěchal v město své.


genio y los genios


Proč láska mocněj probouzí se jarem,
a vstoupá v srdce jak v strom míza živná?
Proč na jaře krev prudším hraje varem?
proč pták i květ je srdci báseň divná?


O conforti del mondo, o soli dui,
ché del celeste sol, quando più vale,
fosti a gli occhi de l'uom vera sembianza!


Der Bach, den Eis verschloß und Sonn' und West entsiegeln,
In dem sich Luft und Baum und Hirt' und Heerde spiegeln,
Befruchtet und erfrischt das aufgelebte Land.
Dort läßt sich alles sehen,
Was Flaccus in den Höhen
Des quellenreichen Tiburs fand.


Bedenkt man sich die alten Wunder-Thaten,
So traut man Gott von Tag zu Tage mehr:
Doch heute gibst Du uns was aufzurathen,
Du Herrlicher und Unbegreiflicher!
Darüber Sinn und eignes Wehlen stutzt:
Denn, ist es nicht, o Vater! Deine Hand,
Die uns nur itzt Dein werthes Kind entwandt,
Das uns bisher zu mancherley genutzt.


Emlékezzél szavaidrúl
Éd s földnek tett átkaidrúl,
Ha szabad (v. Ha haszna) még, kérlek,
S arra kénszerétlek.


Pojď si proň, ty Polednice,
pojď, vem si ho zlostníka!“ –
A hle, tu kdos u světnice
dvéře zlehka odmyká.


Im Friede Hure seyn ist ehrlich, nicht im Kriegen;
Dann jene kan im Bett, auff Stroh muß diese liegen.


Bei winternächt'ger Stille
Im lampenhellen Zimmer
Lag ich in tiefen Träumen
Auf grünem Pfühl – wie immer!
Dazwischen pochte nur
So geisterhaft die Todtenuhr.


Es sollen keine Glocken gehn,
Die Nächte zu verstören,
Kein Kreuz soll mehr auf Erden stehn,
Um Narren zu betören!


Chvíle, kdy s vším se boj tvůj skříží,
nic necítíš než strašnou tíži
a v takové se chvíli zdá,


Да, вспоминай, как ты бродила
Лениво грубым шагом в долы,
Как тупо над рекой сидела,
Дыша уродливо-усталИ если вспомнишь это лето,
Его стесняющие латы,
Поймешь, что часто позолота —
Как монумент аэролит


دَعِ الْهَم دَعِ الْغَمَّ
دَعِ الْحُزْنَ دَعِ الْكَرْبا
وسَلْ في دَفْعِ ما تَخْشا
هُ مِنْ هَذا وذَا الرَّبا
فَمَنْ يَسْأَلْهُ قد كانَتْ
لَهُ النُّضْرَةُ والْعُقْبَى


O wär' ein Hauch Bertrands de Born,
Des Troubadours, in meinen Zeilen,
Daß grollend eines Königs Zorn
Sie waffneten mit Blitzeskeilen!
O naht' uns einer jetzt, ein Hort!
Es drängt die Not - o daß er käme
Und spräche deutsch das Römerwort:
»Sorgt, daß die Stadt nicht Schaden nehme!«


日日邅途处处诗
书生活计绝堪悲
江云垂地滩风急
一似前年上硖时


Pracht, Hoheit, Titel, Geld, Ruhm, Reichthum, Ehre, Würde!
Was seyd ihr eigentlich?
Daß eurentwegen sich
Die Menschen so zerfoltern? Eine Bürde,
Die, ohn' Ergetzen, drückt; ein überzuckert Gift,
Ein' unbeständ'ge Lust, ein daurhaft Unvergnügen.
Ich fieng auch ehmahls an, vermessentlich,
Wie Icarus, empor zu fliegen.
Jetzt aber sitz' ich hier, und lache mich,
Samt meiner Thorheit, aus.« Ja, fieng Silvander an,
Beraldo, du hast recht: wie wohl hast du gedacht!
Wie glücklich ist, der es so weit gebracht!
Wie glücklich ist, der also dencken kann!


Teď stál jsem pod ní. Moci během
po jejích bocích nahoru
a opojit se jednou pro vždy
písněmi dnů a prostorů!
Teď ztratil jsem ji... Což tu vskutku
přede mnou tedy nestála?
Na samém konci světa náhle
se na mne tvrdě dívala.


Moi, qui l'avais vu si petit,
Je fus tout chagrin de sa perte,
Et cette pauvre masse inerte
Ne m'inspira nul appétit.


palos


Byly dvě sestřičky,
stejné jak hvězdičky:
mladší se říkalo Anna,
starší zas Kristina panna.
Uviděv je Toužil, jak šli spolu
do údolu,
zvolal (což měl dávno za lubem)
„Pane bože, kýž jsem Jakubem!“
Smích byl odpovědí na ta slova.
Ale Toužil jal se mluviť znova:
„Smějete se věru nesrdečně,
že chci býti mezi Vámi věčně.
Jestli to Vám ještě málo září,
hleďte na svá jmena v kalendáři.“


	Ha del labro un gheron, di sopra, manco:
una sassata glie lo portò via
quando si combatteva Castelfranco.


Gott ist wahrhaftig nur, die Welt hat Schein und Lügen;
Ach, trau auf Gottes Treu, er wird dich nie betrügen!
Nur Gott lebendig ist, dein Geld und Gut ist tot;
Lebt Gott, so wird er dir auch helfen aus der Not.
Was sichtbar ist, vergeht, nur Gott wird ewig bleiben,
Dir, ew'ger König, will ich ewig mich verschreiben;
Ach, nimm mein Herz nur hin und mach es dir zum Thron,
Vertreib die Feinde gar und ewig drinnen wohn!


浙江衲子静无尘
个个庄严服饰新
何似乾明能效古
渠知北斗里藏身


Original? Original? Potz Daus! –
Doch nicht fürs Narrenhaus?


Tönet Saiten, tönet,
Was das Herz ersehnet,
Was die Brust erfüllt;
Daß mit Eurem Schalle
Lust und Schmerz verhalle,
Friede mich umhüllt.


Su gli occhi spenti scese al re una stilla,
lenta errò l'ombra d'un sorriso. Allora
venne da l'alto un vol di spirti, e cinse
del re la morte.


Však fialy a kružby, pyramidy,
oblouky s chrliči i s oken věnci
jsou vzdáleny juž snů i zemské bídy;


A tak, moje milé dámy,
škodíváte sobě samy
těmi prožluklými obranami;
proto řaděj ustaňte
a nás mužských nehaňte –
těžko věru bojovati s námi!


أنْكَرتُهُ لمّا أطَلَّ عارِضُهُ
فقالَ لي حينَ رابَهُ نظَري
ألمْ تقُلْ لي بأنّني قمَرٌ
فانْظُرْ الى وَبْرِ أرْنَبِ القمَرِ


Mein Vater schau mich an
Du bist der trösten kan/
Wenn aller Trost verschwunden.
Ich hab in höchster Noth/
Ja mitten in dem Todt
Stets hülffreich dich befunden.


Laßt ab, ihr finstern Dämonen!
Laßt ab, und drängt mich nicht!
Noch manche Freude mag wohnen
Hier oben im Rosenlicht.


Die Göttin sinkt in namenlosem Leide,
Den Jäger traf des Thieres wilde Wuth;
Die Rose trinkend von des Jünglings Blut,
Glänzt ferner nicht im weißen Liljenkleide.


Nové sloky, nové rhytmy
kolem zvučí napořád,
hlemýžď v svojí budky přítmí
slyší volat je a lkát.


S csak sejtenek majd téged abban,
Midőn már én is hamvadok;
Míg szemed fénye szép csillagban
Siromra sírva mosolyog...


Ó, hányszor gondolok tirátok,
minden széptől és jótól elhagyottan:
ti könyvek, miket sosem olvashattam!


Křikne na něj agů dvanáct:
„Nuž chop ty se buzdovanu,
ukaž, jak jím házet umíš,
když tak lehce házíš hanu.


Tra gli altri che io vidi presso a questa
fu Giano, ch'esser stato abitatore
dell'italici regni facea festa.


Ale k předmětům všem sto by zpěvů
Nestačilo: bojí se, by při výjevu
Neuprchli poslouchači mnozí,
Jako věstci, který nehodami hrozí.
Přitom zbrojné děvy, oslavení hodné,
Zbudí, nadchnou zpěvce veleplodné,
Uchopí se rádi oslavení zdroje
Stkvělejšího nad trojánské boje.


La bouche brûlant de carmin.
Sous tes parures excessives
Tu prends, dans les ombres massives.
L'air fabuleux et surhumain.


Druh divný: vlasy zježeny,
zrak zapadlý je v důl,
a zvadlá ruka – supí dráp –
má v opor drsnou hůl.


Ó, Encián!
Így álltál felmagasló
Kék csokorban életem asztalán
Kristály-üvegben - és nem láttalak.
Mert derengés volt életem csupán
S nem láttam, csak alkonyi árnyakat.
Most megkékült, édes Enciánom,
Én édes és egyetlen Életem -
S látlak - bár alkonyodik mindenütt
A zivataros és véres világon!


Ich sprach, so bald sie fragte:
Zur Ehre der Brunetten!
Und that den stillen Seufzer:
Minerva gib mir Weisheit.
Noch da ich also seufzte,
Bewegten sich die Braunen
An allen Kaffeetischen,
Und klatschten in die Hände,
Und wiesen auf die Blonden,
Und machten stolzre Minen
Als Juno, da sie herschte.
Schnell trat ich zu den Blonden,
Und frug die blonde Doris:
Was iauchzen denn die Schönen?
Da sprach die Blonde spöttisch:
»Du trinkest ia den Kaffee
Zur Ehre der Brunetten.«


Wenn aus deinen sanften Blicken
Wonne für mein Herze fließt,
Und dein holder Mund Entzücken
In mein Innerstes ergießt:
O so tadle nicht die Triebe,
Die dein Reiz in mir erregt;
Du verachtest sonst die Liebe,
Die sich schwer zu rächen pflegt.


O da fühlt ich auf einem Sandkorn
Stehn eine Wurzel, ein Regentropfe
Seyn alle meine Säfte, ein Schmetterlingsflügelstäubchen
Aller meiner Schönheit Zier! –


حاشاكَ من وحشةٍ تحت الثرى وجلا
يا سائراً صرت في حزني له مثلا
سقياً لقربِك والأيام عاطفة
والقلب يسحب أذيال الهنا جذلا
والسمع قد صمَّ عن نجوى عواذله
وسيف جفنك عندِي يسبق العذلا
حيث التبسُّم طلاَّع الثنيَّة من
فرط السرور وبشر الطلعة بن جلا
فبينما أنا معطوفٌ على سكنٍ
حتَّى تحرَّكت الأيام فانْتقلا
أشكو إلى الله بيناً لا انْقضاء لهُ
ورحلة للنوى لا تشبه الرحلا
بيناً أرى فيه للنعشِ انْبعاث سرى
لا ناقة للسرى فيه ولا جملا
فليت أن بنات النعش تسعدني
بأدمعِ النوء للبدرِ الذي أفلا
لهفي عليك وهل لهفٌ بنافعة
إذا تحدَّر دمع العين وانْهملا
لم يترك الدهر من أوقات منتظري
إلا وآخر عمر تندب الأوَّلا
وتربة يتلقَّى الحزن زائرها
كأنَّها تنبت التبريح والوَجلاَ
حديثه الظهر إلا أن باطنها
قد اسْتجنَّ جنان الروضة الخضلا
أسْتوقف الجسد المضنى لأندبها
يا من رأى نادباً يسْتوقف الطَّللا
متيَّماً نصلت فوداً شبيبته
وقلبه من حدادِ الحزن ما نصلا
يا غائباً ذهبت أيدي الحمام به
بعداً ليومك ماذا بالحشا فعلا
إن ينأ شخصك إني بعد فرقته
أدنى وأيسر ما قاسيت ما قتلا
أو ينقضي للمنايا بعدنا شغل
فقد تركنَ بقلبِي للأسى شغلا
آهاً لعطفِ معانٍ فيك ذي نسق
جعلت من بعده نار الأسى بدلا
هلاَّ بغيرِك ألقى الموت جانبة
لقد تأنَّق فيك الموت واحْتفلا
هلاَّ قضى غصنك الزاهي شبيبته
فما ترعرع حتَّى قيل قدْ ذَبلا
أفدِي الذي كانَ لي عيشاً ألذُّ به
فما أبالي أجادَ العيش أم بخلا
دعا التجلُّد قلبي يوم رحلته
فقلت لا ودعا سقمي فقالُ هلا
سقم ملكت به معنى النحول فإن
جاءَ الخلال بسقمٍ جاءَ منتحلا
ومقلة قد طغى إنسان ناظرها
فكانَ أكثر شيء بالبكا جدلا
لا نلت قربك من دارِ النعيمِ غداً
إن كانَ قلبي المعنى عن هواكَ سلا
يا منية الصبّ أما ثكل مهجته
فقد أقامَ وأمَّا صبرها فخلا
ما أحسنَ العيش في عيني وأنتَ به
أما وأنت بأكناف التراب فلا
سقي ضريحك رضوانٌ ولا برحت
ركائب السحب في أقطاره ذُللا


Však to bude jen ta chvíle,
kdy to začne prosou hřmít,
loučení se s ilusemi,
odříkání, smutek němý –
než ty růže v tůni klesnou –
pak zas mohou šťastny být.


Kein Erntereigen; es schweigen die Geigen,
Kein Tänzer, der fröhlich im Tanze sich dreht.
Auf Märkten und Messen die Lust ist vergessen –
Die Blumen des Waldes sind abgemäht.


Fahret hin/ ihr eiteln Krieger/
Hochmuht/ Beuten/ fahret hin/
hin/ ihr Bluht-beſprengten Sieger!
Lieb’ und Ruh iſt mein Gewinn.
Fort hin wil ich bey den Schaffen/
forthin bey Karillchen ſchlaffen.


Et tanto piu: ch era gran spatio in mezo
fra dove io venni: & quelle inculte case
ai dui fratelli: che stavano al rezo
il Duca agevolmente persuase
quel ch era falso: hor pensa in che ribrezo
Ariodante in che dolor rimase
vien Polinesso e alla scala s appoggia
che giu mandagli: & monta in su la loggia


V můj život nevstupuj, ženo –
bojím se tvých očí nenasytných,
tvých chtivých rtů žhnoucích po polibku,
děsím se boků tvých vypjatých žádostivě,
tvých ňader hrozících hříšným chvěním,
tvých vlasů točících jak provaz hadů smilných.
Nesnesu rouhavých výkřiků šílící krve tvé,
raffinovaných záchvěvů zpupného tvého masa.


Was habt ihr doch gethan, ihr Märtyrer! ihr Augen!
Ließ ich euch meines Feindes Unglück freun?
Aus euch, ein Mädchen Gift für ihre Tugend saugen?
Ist's so: dann trocknet ein!


Now comes the sax an' twentieth simmer,
I've seen the bud upo' the timmer,
Still persecuted by the limmer
Frae year to year;
But yet, despite the kittle kimmer,
I, Rob, am here,


Vytrvale dále
Brázda oře,
potem půdu vlaží,
potem!
krví na ouhoře.


佛火悬青嶂
钟声下翠微
萧萧风雪夜
犹有一僧归


Zur Rede ward ich jüngst gestellt
Von meinem Freund, dem alten,
Versprochen habe mehr der Welt
Mein Dichten als gehalten.


O du zweimal wüstes Land,
von der Feinde bösen Hand,
ach, du liebes Meißen, du,
wie bist du gerichtet zu!


Non è parte, né tutto, inciso o estenso,
ma più somiglia al tutto, ond'ogni cosa
partecipò virtute, amore e senso.


Jen vzpomínky mi zbyly chudé,
ty v srdci skrýti dovedu.
Sám opět... a tak vždy už bude,
až do konce, až k posledu.


湖水无风似镜清
湖船日日送人行
垂杨浪许关离别
有限长条无限情


Car, tandis qu'il restait pensif, et sans prière,
Fit circuler la vie aux veines de la pierre.


para que a elevação e a profundidade se conjugue
avanço sem jugo e ando longe


Volví, volvía —con qué poca ilusión—
a donde tuve mis raíces, mis recuerdos, mi casa
frente al mar, y los árboles
plantados por mis manos, pisoteados por los niños,
comidos por los animales.
Mi casa junto al mar, más solariega
que otras, la que fue más hermosa que todas.
Con qué poca ilusión volvía.
Cárdenas tierras húmedas y soleadas, trigos
color de aquellos ojos, pincelada morada
sobre lo verde, allá en Vivar del Cid,
murallas de olmos negros, amapolas,
verdes sombríos por Entrambasmestas,
platas de la bahía, con qué poca ilusión
pasaba por vosotros.
Cómo se puede vaciar así
un corazón. Cómo se puede
llorar así, por dentro. Frustraciones o muertes
nada me arrancó lágrimas desde aquellos aviones
los que volaban sobre mí y arrasaban mi mundo
sin que arrojasen bombas, ni ametrallasen: sólo
con el ruido de sus motores,
demasiado terrible para mí entonces y ahora.
Qué quedó de mi vida entre sus alas.
Qué en la música oída en la noche,
la que vestía nuestra desnudez
mientras caía el agua cálida, qué gozo, el agua...
Qué se hundió por aquellas escaleras
precipitadas en la noche.
Qué congeló la luna que iluminaba las fachadas.
Qué llevó la marea en la playa de octubre.
Cómo es posible edificar,
reconstruir con tantos materiales
disueltos en el tiempo,
gastados por la lluvia que no vimos caer...
Volví, volvía como ahogado
bajo un montón de escombros
que fueron mi edificio, mi alcázar,
sin una sola lágrima —para qué— que llorar,
apoyado en el llanto de otros días,
como si sólo con lágrimas de entonces
pudiese liberarse este dolor presente
que ya no encuentra llanto.


Durch Wiesen schlängelt sich ein Pfad
Wie zwischen Blumenbeeten.
Ich weiß nicht, wessen Fuß ihn trat;
Er ist für mich getreten.
Und neben in das Gras hinein,
Wo sie wohl Futter holen,
Das Grün ist auch beim Wandern mein,
Ein Teppich für meine Sohlen.


Niemand wär' ein Urtheil erlaubt, der den Pinsel nicht führet?
Sei's denn, verdienet ja sonst niemand solch Elend zu sehn.


二水中分白鹭洲
人家多住竹棚头
眼前有景道不得
长夏江村事事幽


索笑追欢意不穷
风流日日事重重
人间花草真堪爱
遇著春风尽向东


Damit packt' er den ersten frisch,
Warf kurz und gut ihn untern Tisch;
Den zweiten schnürt' er an der Kehlen,
Der meint', es führ' ihm aus die Seelen;
Den dritten pantscht' er auf den Bauch,
Daß von ihm ging manch Seufzerhauch.
Das war ein ungefüges Raufen,
Ein banges Winseln, Keuchen, Schnaufen,
Bis bei dem ersten Schlag der Uhr
Der Geist mit Stank von dannen fuhr.


Itzt/ da alle Rohsen blühn/
dafelt man blohß noch im Grün/
wo drey wunder-nette Bircken
eine Wasen-Banck ümbzircken.
Kleine Bluhmen blau und weiß
zäubern dort ein Paradeiß/
dreyn sich Käferckens und Hummeln/
ja sälbst Schmetterlinge dummeln.


上清仙路有丹梯
影响行人到即迷
不会无端个渔父
阿谁教入武陵溪


Ihr folgt mit Fackeln durch die Straßen;
Ein junger Hirsch fliegt kaum so schnell,
Der stolz auf sein Geweyh die Mutter hat verlassen
Und selber suchet Gras und Quell.


Rusko bych sem v její hlavu skulil,
Dřík pak byli by v ní Lechové,
Ramena a ruky Čechové,
Serbskobych sem ve dvě nohy půlil:


To bylo u nás, doma, doma, doma,
kde ty jsi byla paní, královnou,
kde směl jsem zlíbat vášnivýma rtoma
tvé drahé hlavy krásu čarovnou.


Giunto Carlo al altar che statuito
li suoi gli haveano: al ciel levo le palme
& disse: o Dio chai di morir patito
per redimer da morte le nostre alme
o Donna il cui valor fu si gradito
che Dio prese da te lhumane salme
et nove mesi fu nel tuo santo alvo
sempre serbando il fior virgineo salvo


Auf Friderich! Auf, Auf! Dein Schlaf ist hinn!
Erwache nun! Di Nacht ist weggestrichen!
Der Ferdinand war blind, itz ohne sinn!
Er meint und meint, du seiest gar erblichen.
Di Jungfrau nimmt dich an aufs neu,
Zeigt durch ihr Kind di erste Treu:
Si sigelt auf, was si dir gab verborgen,
Und trägt das Buch nach Mitternacht vom Morgen.
Auf Friderich! Steh auf von Schlaf und Erd!
Der Tag bricht an, das dir dein Reich einst werd.


Desde su gestación en la grávida tierra
yo pude contemplar, maravillado,
iniciar, reanudarse una vida a la mía confiada,
el milagroso germinar de la semilla,
la nueva luz en ojos que en mi se abrieron
a absorber el mundo oscurecido mil veces antes,
sobre los que cerró una muerte siempre vencida.
Pude después paliar el primer llanto,
acariciar el fruto,
adivinar el sueño plácido de la cuna,
mecida por los siglos del mar que la sustenta,
que le infunde y tributa coral inmóvil
y ágiles peces de plata,
bautismo de la sal en su sonrisa,
caracolas de nácar a su oído.
Pude en él renacer, alba y rocío,
contemplarme a mí mismo,
Narciso y Dios frente a su propio barro ennoblecido,
asomar a la vida curiosidad, asombro y esperanza,
mi timidez trocada en su audacia sin anclas,
mis manos en las suyas
cortar la flor del mundo y aspirar su perfume,
envejecer a tiempo de ser de nuevo joven, ser a la vez capullo y mariposa.
Yo recibí legado, eslabón y simiente
a eternizar la vida destinado,
pasos que proseguir sin detenerse
por los montes del tiempo delegado,
tesoros que entregar,
antorcha con que alumbrar la tierra,
el mar, el aire,
llama para incendiar crepúsculos y auroras.
Pero, héme aquí, ya al borde,
a la orilla del tiempo y la ceniza,
eco sin voz, con ella desgarrada,
depósito de siglos en derrota,
Muerte triunfal en árido balance, consumada traición,
desistimiento del Divino Mandato
que urdió en Amor el río de mis venas
secas hoy, por mi culpa, para siempre...


Hájit svého hnízda není žádnou cností,
ale přirozenou svatou povinností!
Nemá-li vlast, národ padnout do záhuby:
haj je ze vší síly, všemi nehty, zuby!


春水碧如油
珠江泛月游
女郎不相识
并著木兰舟


Wenn Du den Mann, den ich erkohr,
Mich nur vergessen lehrst,
So lass' ich ihn, den ich verlor,
Wenn Du es so begehrst.
Doch bis dahin verlange nicht
Des Meineids Übelthat;
Denn gute Früchte keimen nicht
Aus unheilschwangrer Saat.«


A la sombra de los laureles
Melisanda se está muriendo.
Se morirá su cuerpo leve.
Enterrarán su dulce cuerpo.
Juntarán sus manos de nieve.
Dejarán sus ojos abiertos
para que alumbren a Pelleas
hasta después que se haya muerto.
A la sombra de los laureles
Melisanda muere en silencio.
Por ella llorará la fuente
un llanto trémulo y eterno.
Por ella orarán los cipreses
arrodillados bajo el viento.
Habrá galope de corceles,
lunarios ladridos de perros.
A la sombra de los laureles
Melisanda se está muriendo.
Por ella el sol en el castillo
se apagará como un enfermo.
Por ella morirá Pelleas
cuando la lleven al entierro.
Por ella vagará de noche,
moribundo por los senderos.
Por ella pisará las rosas,
perseguirá las mariposas
y dormirá en los cementerios.
Por ella, por ella, por ella
Pelleas, el príncipe, ha muerto.


Ich schnitt' es gern in alle Rinden ein,
Ich grüb' es gern in jeden Kieselstein,
Ich möcht' es sä'n auf jedes frische Beet
Mit Kressensamen, der es schnell verräth,
Auf jeden weißen Zettel möcht' ich's schreiben:
Dein ist mein Herz, und soll es ewig bleiben.


Canto
de azul e de verde e de verde e de azul
abertos ao deslumbre
dos olhos,
regaço
ao deslize do corp
Canto Leste,
mais forte,
Sudoeste,
meiguice
em salpico de ilhas
e clareza de sol
Canto Leste, no entanto, leva os ventos à fonte,
da magia e mistéri
Sudoeste, cercado
de antigos tesouros,
dorme paz de almadias
caravelas saveiros,
e desperta em tumulto;
motores e máquinas
gargalhando ao passado —
Canto azul, verde azul, esteirado
de branco,
espumado em silêncio
ao fermoso das quilha


A jinoch poslušný hned stopami se bral,
jež před ním ve sněhu pán bosý vyšlapal.


Než prvé květy vykvetou,
přilítne Jaro s paletou,
modř průsvitnou dá oblaku
a stříbro konvalince
a pro sbor ptačích zpěváků
má nové písně v skřínce.


List malinký, v něm něco not
jak pelu v svadlém poupěti –
ach, když se chví tak větérkem,
mním dávné zvuky slyšeti.


祖龙长策不知图
空筑长城远备胡
四老朝廷安一老
当时谁得杀扶苏


Matka bude hájit dítek,
Dcera bídu sladit otcy,
Z trní vyjde lásky kvítek,
Hvězda štěstí z divé nocy;
Nadějeli bídným zvadne,
Srdce láskou zmladne.“


Gleich sei keiner dem andern; doch gleich sei jeder dem Höchsten,
Wie das zu machen? Es sei jeder vollendet in sich.


Rozvlniž už, noci tichá,
lidských pláčů veletok,
čas uchopí za stavidla
a, než slza v led vystydla,
v trhavý ji pustí skok. –


vše viděl’s, slyšel’s, měl, co Róma sluje
a o čem barbar dětem vypravuje
na severu jak v pohádkách.


步转危桥入紫烟
曾登绝顶望飞仙
五人同赏今谁在
试数重来十五年


Dnes mně tak smutno, smutno v podvečer...


鱼跃鱼沉都不知
垂竿只要得鱼归
天寒浪急鱼难得
愁入芦花日又西


A.O.H.


Vuelve la frontera a probar
las dos piedras que no alcanzan a ocupar
una misma posada a un mismo tiempo.
La frontera, la ambulante batuta, que sigue
inmutable, igual, sólo
más ella a cada esguince en alto.
   Veis lo que es sin poder ser negado,
veis lo que tenemos que aguantar,
mal que nos pese.
¡Cuánto se aceita en codos
que llegan hasta la boca!


Die des Maines Regionen,
Die der Elbe heitre Aun,
Die der Donau Strand bewohnen,
Die das Odertal bebaun,
Aus des Rheines Laubensitzen,
Von dem duftgen Mittelmeer,
Von der Riesenberge Spitzen,
Von der Ost und Nordsee her!


فأبرزتها عذراء في زِيّ غادة
تُرَفّ على وجه الدُعابة والهَزْل
وما ثمَّ إِلاّ نبعَة الشعر نبعة
يرنّ بها طيرُ الفصاحة والنبل


Wie so gar liederlich sind wir
Vmb diesen Mann nun auch gekommen:
O Jammer, daß der Vnschuld Zier
So häuffig uns wird weg genommen!


Già dodici anni son visso in tal guerra,
avendo per suo amor contro ogni donna,
e 'l mondo, e gli animali, e tutto 'l cielo:
né fu mai chi per me pur due parole
porgesse, a suplicar che 'l crudel nodo
un'ora s'allentassi o un sol giorno.


„Vyčkáme jich!“ řek' si v nitru,
„do rána se vrátit musí.“
Mezi pěním vyšel z chrámu,
uzamk' pevně hlavní fortnu,
zahradní též zavřel branku,
tak že kdo šel, každý musil,
chtěl-li v klášter, projít chrámem,
jehož vrata otevřená
pouštěla zář sterých světel
mezi stíny černé noci.
 Obchůzkou se vrátil v klášter,
prošel chodby, prošel cely,
viděl prázdná lože bratrů,
v chrám se vrátil. První záblesk
jitra mlhou těžce dral se,
nemoh' věřit zrakům Prokop:
na svém místě seděl Beneš,
na svém místě seděl Jimram
pohrouženi v pění žalmů.
Jasně viděl, než se vrátil,
jistě vraty chrámu přišli.
Těkal kolem orlím zrakem,
spočet' všecky – Ivan scházel.


- Rinaldo sono, o gentil damigella,
come tu conti, e di quel parentado. -
Disse la dama: - Di te si favella
per tutto l'universo, e ciò m'è a grado;
salvo ch'alcun te mancatore appella
di gentilezza: ch'udito hai di rado
a imbasciador già mai far villania,
comunche e' parli o qualunque e' si sia.


Nespojujte, co se nenávidí;
Bylby přišel jemnější jí vhod.
Tak se všecko mamoněním šidí;
Zde moh’ linout šťastnější všem chod.
Byli oba blízko zřídla blaha:
Předevzít se měla lásky dráha.


Suffer'd awhile to want my GOD,
To groan beneath my Nature's Load,
That All may own, that All may see
Th' Ungodly justify'd in Me.


شِيَمُ النِّسَاءِ الْخَوْضُ وَالتَّعْدِيدُ


Smál se Apeninám, že svou moudrou hlavu
posud ukrývají v bílém, sněžném hávu.


STILL sing, bright Maid, nor cease the pleasing Charm,
Each Soul subdue, each tender Bosom warm;
Such magick Sweetness to thy Voice is giv'n,
We hear a Seraph, and we taste of Heav'n:
Strange force of Harmony, whose Power controuls,
The warring Passions, and informs our Souls,
Soft soothing Sounds, by whose enchantment blest,
Anger and Grief forsake the tranquil Breast;
While soft Ideas rising in the Mind,
Bids us in Love a gentle Tyrant find,
And to his Sway the softned Soul's resign'd.
Thus sung the  Bard, while all around,
The list'ning Beasts confess'd the magick Sound:
Less sweet the Harmony  made,
When dancing Stones mov'd to the Notes he play'd;
Or him, who bore by Dolphins to the Shore,
Made Winds and Waves confess his magick Pow'r:
Thou no less pow'rful o'er the Human Mind,
As great a Triumph from thy Songs can find;
Love and its pleasing Pains at once inspire,
And fix in ev'ry Breast the latent Fire.


Snad bychom vskutku tak lkali a mdleli?
Nikoli. Ať nám i bouř bije v líc,
vzhůru jen srdce! A krok náš buď smělý!
Vlídně kdos veliký kráčí nám vstříc.
Znáte Jej, duší svých Pána a Krále?
Tma před ním prchá. Toť Kristus, toť On.
S námi byl dosud a bude i dále.
Za Ním jen! Na věky Jeho jest trón.


Se la piéco arvòl la lana
e lo flore arvòl la grana,


Montano, io piango il miserabil caso
de la tua morte acerba e il nostro danno:
ma tu sei fuor di pianto e fuor d'affanno
e calchi ora coi piè l'orto e l'occaso;


يا ليلةً مِن ليالي الطَيِّباتِ بِها
في دارِ عَبَّاسَ نورُ الحُسنِ قد طَلَعا
قد غابَ فيها ضِياءُ الشَّمسِ عن فَلَكٍ
لكن بتأريخِهِ في أرضِنا لَمعَا


Valí proud se světem bystrý, ostrý,
nekonečnou jeho rovná cesta,
jeho pískem zbořená jsou města,
jeho kalem národův jsou kostry.


مَرادُهُمُ حَيثُ السِلاحُ خَمائِلُ
وَمَورِدُهُم حَيثُ الدِماءُ مَناهِلُ
وَدونَ المُنى فيهِم جِيادٌ صَوافِنٌ
وَمَأثورَةٌ بيضٌ وَسُمرٌ عَوامِلُ
لِكُلِّ نَجيدٍ في النِجادِ كَأَنَّما
تُناطُ بِمَتنِ الرُمحِ مِنهُ الحَمائِلُ
طَويلٌ عَلَينا لَيلُهُ مِن حَفيظَةٍ
كَأَنَّ صَباباتِ النُفوسِ طَوائِلُ
كِناسٌ دَنا مِنهُ الشَرى في مَحَلَّةٍ
بِها اللَيثُ يَعدو وَالغَزالُ يُغازِلُ
لَعَمرُ القِبابِ الحُمرِ وَسطَ عَرينِهِم
لَقَد قُصِرَت فيها السُروبُ العَقائِلُ
أَمَحجوبَةٌ لَيلى وَلَم تُخضَبِ القَنا
وَلا حَجَبَت شَمسَ الضَحاءِ القَساطِلُ
أَناةٌ عَلَيها مِن سَنا البَدرِ مَيسَمٌ
وَفيها مِنَ الغُصنِ النَضيرِ شَمائِلُ
يَجولُ وِشاحاها عَلى خَيزُرانَةٍ
وَتُشرِقُ تَحتَ البُردَتَينِ الخَلاخِلُ
وَلَيلَةَ وافَتنا الكَثيبَ لِمَوعِدٍ
كَما ريعَ وَسنانُ العَشِيّاتِ خاذِلُ
تَهادى اِنسِيابُ الأَيمِ يَعفو إِثارَها
مِنَ الوَشيِ مَرقومُ العِطافَينِ ذائِلُ
قَعيدَكِ أَنّى زُرتِ ضَوؤُكِ ساطِعٌ
وَطيبُكِ نَفّاحٌ وَحَليُكِ هادِلُ
هَبيكِ اِغتَرَرتِ الحَيَّ واشيكِ هاجِعٌ
وَفَرعُكِ غِربيبٌ وَلَيلُكِ لائِلُ
فَأَنّى اِعتَسَفتِ الهَولَ خَطوُكِ مُدَمجٌ
وَرِدفُكِ رَجراجٌ وَعِطفُكِ مائِلُ
خَليلَيَّ مالي كُلَّما رُمتُ سَلوَةً
تَعَرَّضَ شَوقٌ دونَ ذَلِكَ حائِلُ
أَراحُ إِذا راحَ النَسيمُ شَآمِياً
كَأَنَّ شَمولاً ما تُديرُ الشَمائِلُ
ضَلالاً تَمادى الحُبُّ في المَعشَرِ العِدا
وَلَفَّ الهَوى في حَيثُ تُخشى الغَوائِلُ
كَأَن لَيسَ في نُعمى الهُمامِ مُحَمَّدٍ
مُسَلٍّ وَفي مَثنى أَياديهِ شاغِلُ
أَغُرُّ إِذا شِمنا سَحائِبُ جودِهِ
تَهَلَّلَ وَجهٌ وَاستَهَلَّت أَنامِلُ
يُبَشِّرُنا بِالنائِلِ الغَمرِ وَجهُهُ
وَقَبلَ الحَيا ما تَستَطيرُ المَخايِلُ
لَدَيهِ رِياضٌ لِلسَجايا أَنيقَةٌ
تَغَلغَلُ فيها لِلعَطايا جَداوِلُ
أَتِيٌّ فَما تِلكَ السَماحَةُ نُهزَةٌ
وَفِيٌّ فَما تِلكَ الحِبالُ حَبائِلُ
زَعيمُ الدَهاءِ أَن تُصيبَ مِنَ العِدا
مَكايِدُهُ مالا تُصيبُ الجَحافِلُ
فَما سَيفُ ذاكَ العَزمِ فيهِم بِمَعضِدٍ
وَلا سَهمُ ذاكَ الرَأيِ أَفوَقُ ناصِلِ
بَني جَهوَرٍ عِشتُم بِأَوفَرِ غِبطَةٍ
فَلَولاكُمُ ما كانَ لِلعَيشِ طائِلُ
تَفاضَلَ في السَروِ المُلوكُ فَخِلتُهُم
أَنابيبَ رُمحٍ أَنتُمُ فيهِ عامِلُ
لَئِن قَلَّ في أَهلِ الزَمانِ عَديدُكُم
فَإِنَّ دَرارِيَّ النُجومِ قَلائِلُ
فِداؤُكُمُ مَن إِن تَعِدهُ ظُنونُهُ
لَحاقَكُمُ في المَجدِ فَالدَهرُ ماطِلُ
مَناكيدُ فِعلِ الخَيرِ مِنهُم تَكَلُّفٌ
إِذِ الشَرُّ طَبعٌ ما لَهُم عَنهُ ناقِلُ
فَإِن سُتِرَت أَخلاقُهُم بِتَخَلُّقٍ
فَكُلُّ خَضيبٍ لا مَحالَةَ ناصِلُ
لَكَ الخَيرُ إِنّي قائِلٌ غَيرُ مُقصِرٍ
فَمَن لِيَ بِاستيفاءِ ما أَنتَ فاعِلُ
لَعَمرُ سَراةِ الثَغرِ وافاكَ وَفدُهُم
لَما ذَمَّ مِنهُم ذَلِكَ النُزلَ نازِلُ
لَأَعذَرتَ لَمّا لَم يُمِلَّكَ مُكثُهُم
إِذا عَذَرَ المُستَثقِلُ المُتَثاقِلُ
نَضَدتَ رَياحينَ الطَلاقَةِ غَضَّةً
وَرَقرَقتَ ماءَ البِرِّ وَهوَ سَلاسِلُ
فَما مِنهُمُ إِلّا شَديدٌ نِزاعُهُ
إِلَيكَ مُقيمُ القَلبِ وَالجِسمُ راحِلُ
ضَمانٌ عَلَيهِم أَن سَيُؤثَرُ عَنهُمُ
عَلَيكَ ثَناءٌ في المَحافِلِ حافِلُ
مَساعٍ هِيَ العِقدُ اِنتِظامَ مَحاسِنٍ
تَحَلّى بِها جيدٌ مِنَ الدَهرِ عاطِلُ
تُنيرُ بِها الآمالُ وَاللَيلُ واقِبٌ
وَتُخضِبُ مِنها الأَرضُ وَالأُفقُ ماحِلُ
هَنيئاً لَكَ العيدُ الَّذي بِكَ أَصبَحَت
تَروقُ الضُحى مِنهُ وَتَندى الأَصائِلُ
تَلَقّاكَ بِالبُشرى وَحَيّاكَ بِالمُنى
فَبُشراكَ أَلفٌ بَعدَ عامِكَ قابِلُ
لَئِن يَنصَرِم شَهرُ الصِيامِ لَبَعدَهُ
نَثا صالِحِ الأَعمالِ ما أَنتَ عامِلُ
رَأَيتَ أَداءَ الفَرضِ ضَربَةَ لازِمٍ
فَلَم تَرضَ حَتّى شَيَّعَتهُ النَوافِلُ
سَدَنتَ بِبَيتِ اللَهِ حُبَّ جِوارِهِ
لَكَ اللَهُ بِالأَجرِ المُضاعَفِ كافِلُ
هَجَرتَ لَهُ الدارَ الَّتي أَنتَ آلِفٌ
لِيَعتادَهُ مَحضُ الهَوى مِنكَ واصِلُ
فَإِن تَتَناقَلكَ الدِيارُ فَطالَما
تَناقَلَتِ البَدرَ المُنيرَ المَنازِلُ
أَلا كُلُّ رَجوى في سِواكَ عُلالَةٌ
وَكُلُّ مَديحٍ لَم يَكُن فيكَ باطِلُ
فَما لِعِمادِ الدينِ حاشاكَ رافِعٌ
وَلا لِلِواءِ المُلكِ غَيرَكَ حامِلُ
لَأَمَّنتَني الخَطبَ الَّذي أَنا خائِفٌ
وَبَلَّغتَني الحَظَّ الَّذي أَنا آمِلُ
أَرى خاطِري كَالصارِمِ العَضبِ لَم يَزَل
لَهُ شاحِذٌ مِن حُسنِ رَأيِكَ صاقِلُ
وَما الشِعرُ مِمّا أَدَّعيهِ فَضيلَةً
تَزينُ وَلَكِن أَنطَقَتني الفَواضِلُ
بَقيتَ كَما تَبقى مَعاليكَ إِنَّها
خَوالِدُ حينَ العَيشُ كَالظِلِّ زائِلُ
فَما نَستَزيدُ اللَهَ بَعدَ نِهايَةٍ
لِنَفسِكَ غَيرَ الخُلدِ إِذ أَنتَ كامِلُ


O tak směle mohu
Doufat: Milý jsem
Laskavému Bohu
A y lidem všem.


Tu nad papíru sežloutlého stohy,
zvlášť v zimních dnech, kdy mlha kol a sníh,
mdlá hlava klesá, co zjev divný, mnohý
se vznáší z archů starých, sežloutlých.


滍川胜气蔼葱葱
远访先生旧隐风
阅礼敦诗见犹子
故知馀泽未终穷


Der Sofi selbst hat süsses Wohlgefallen


Filippo gli rispose in modo tale:
- Credimi che fare' contr'a mie voglia,
ma tu vorrai aggiugner male a male,
com'aggiugner la febbre a una doglia.
Chi dell'onore scende giù le scale
non le rimonta come fa la foglia
dell'albero, ch'ogni anno se ne spicca
e fresca ogni anno su vi si rappicca. -


Jen srdce k nebesům
a ruce k práci –
tím zas ráj ztracený
na svět se vrací!


caccia col tuo sopor soave e lento
la turba vil de' pensier stolti e vani,
o refugio di tutti i nostri mali.


Já neklamný již našel prostředek,
jak v jedno slít mé ženy hřích i vděk.


Věda věd, ta pravá Božská věda,
beztrestně se ignorovat nedá;
zákon snadno bráván bývá v plen,
pokud není v Bohu zakotven.


Kórus padjáról, halld, sürü rácson át
küldöm tehozzád, Isten, ez új imát:
hatalmas vagy földön és égen:
adj, magad ellen, erőt énnékem!


Dies ist nun Alles wörtlich wahr,
Kein bildliches Gespaße:
Der Himmel zahlt und lohnt, und zwar
Im allergrößten Maaße.
Nicht nur, was ihm geliehen ist,
Auch was die Welt an Dank vergißt,
Das giebt er voll und reichlich!


„Umíš-li pak počítati?“
jal se mne též jednou ptáti.
„Umím,“ chutě zavolám,
on pak řekl „Uhlídám“.
„Někdo by ti jablko dal,
bys z něj stejně bratru podal,
mnoho-li dáš tedy jemu?“
Tu já zase řekl k němu:
„Bratrovi mnoho-li dám?
já si ho sním raděj sám.“
„Kdybys mu však musel dáti,“
začne on tu v zlosti láti.
„mnoho-li by na něj přišlo,
by to stejně ve dva vyšlo?“
„Kdybych musel“ – zvolám – „ďas to vzal,
tuť bych šťopku se šlupkou mu dal.“
Sotva jsem to ale řekl,
již mne metlou přes kříž sekl.


Luboň se již s bílým snáší mrakem,
Lehounko se nese ku městu,
Zpátky děsným ohlédá se zrakem
Na vozku a dálnou na cestu:
A mře, tu se opět poosvěží,
A s ním mráček spěchá, k městu běží.


A lengyel úgy is a magyarra felkelt,
Mentek rá rögtön! nem várva reggelt!
Székely! ha szablyád megülte rozsda:
Kifényesülhet majd vérbe mosdva!


Wer da bey den schlauen Höfen iedem Kopffe weiß zu kummen,
Der hat zwar den Kopff nach Hofe, das Gewissen nicht, genummen.


祖师心印没多般
悟得无劳指一弹
剔起眉毛如不荐
春风依旧著人寒


Wenn sie nun zärtlicher erwacht;
Wenn sie, nach ungenoßnen Freuden,
Der Morgensonn' entgegen lacht,
Und in verrätherische Tracht
Behende Grazien sie kleiden:
Dann, o dann muß ich dich beneiden!


Nichts heiligt mich, nichts hilft mir sonst,
Kein Menschenrost, noch Kraft, noch Kunst;
Komm du ins Herz und schließ es zu,
So find' ich in dir Gnad' und Ruh!


Anna steht in sich versunken,
Blicket in den See hinein,
Weidet, eigner Schönheit trunken,
Sich an ihrem Widerschein.


A cítím jak ten, kdo zná tíží pout,
jak v srdci drahý taký vlhký kout,
čím víc tam hrobů, víc tam květů kývá,
vždy cos tam šepce a vždy cos tam zpívá.


Ah sia continue tenebre
la mia giornata estrema tutta quanta,
purché tu sole all'anima
quaggiù mi resti, oh mansueta, oh santa.


A víztükör közel,
Szent feledés, jövel!
Pár korty ital...
Aztán kihal
Mi bennetek még emlék, álom,
Mit áthoztatok a halálon.
Most holtak bár - de nem egészen:
Azután készen lesztek, - készen.
Pár korty ital...
Aztán kihal
Minden, mi hajdan dicső, drága volt,
Nézzétek, van már, aki meghajolt,
A füzek közt az ott a Lethe,
Lehajoltok-e tükörére,
Feledést isztok-e?


Hle, Bál i Astaroth zas z mrtvých vstali
a vrátili se hřmotně do svatyní,
a zástup žreců spitý orgiemi
své tance divoké hřmí kol jich síní.


Plížíš se k znavené skráni mé,
drtivým pálíš mne
tlakem.


IF, like th' Orphean lyre, my song could charm,
And light to life the ashes in the urn,
Fate of his iron dart I would disarm,
Sudden as thy decease should'st thou return,
Recall'd with mandates of despotic sounds,
And arbitrary grief, that will not hear of bounds.
But, ah! such wishes, artless muse, forbear;
'Tis impotence of frantic love,
Th' enthusiastic flight of wild despair,
To hope the Thracian's magic power to prove.
Alas! thy slender vein,
Nor mighty is to move, nor forgetive to feign,
Impatient of a rein,
Thou canst not in due bounds the struggling measures keep,
— But thou, alas! canst weep —
Thou canst — and o'er the melancholy bier
Canst lend the sad solemnity a tear.
Hail! to that wretched corse, untenanted and cold,
And hail the peaceful shade loos'd from its irksome hold.
Now let me say thou'rt free,
For sure thou paid'st an heavy tax for life,
While combating for thee,
Nature and mortality
Maintain'd a daily strife.
High, on a slender thread thy vital lamp was plac'd,
Upon the mountain's bleakest brow,
To give a nobler light superior was it rais'd,
But more expos'd by eminence it blaz'd;
For not a whistling wind that blew,
Nor the drop-descending dew,
Nor a bat that idly flew,
But half extinguish'd its fair flame — but now
See — hear the storms tempestuous sweep —
Precipitate it falls — it falls — falls lifeless in the deep.
Cease, cease, ye weeping youth,
Sincerity's soft sighs, and all the tears of truth.
And you, his kindred throng, forbear
Marble memorials to prepare,
And sculptur'd in your breasts his busto wear.
'Twas thus when Israel's legislator dy'd,
No fragile mortal honours were supply'd,
But even a grave denied.
Better than what the pencil's daub can give,
Better than all that Phidias ever wrought,
Is this — that what he taught shall live,
And what he liv'd for ever shall be taught.


Života strom zpola skácen,
jak blesk po něm šlehl vzteklý,
modré oči usmály se,
z oněch druhých slzy tekly.


Schau, Holde, wie ich Dich in wilden Fluthen –


Liebster Jesu, sei gegrüßet,
Sei gegrüßet tausendmal,
Der du hast vor mich gebüßet,
Als man dir mit großer Qual
Deine Händ' ans Kreuz geschlagen
Und sie lassen Sünde tragen.
Seid gegrüßet, o ihr Hände,
Was vor Rosen stehn in euch!
Schöne Rosen, welch' am Ende
Christum machen rot und bleich;
Ach, ich sehe da mit Haufen
Blut aus ihren Wunden laufen!
Herr, ich muß ans Herz itz drücken
Diese Wunden purpurrot,
Die mir Leib und Seel' erquicken
In der allerhöchsten Not;
Herr, mich dürstet, dieß sind Gaben,
Die mich kräftig können laben.
O, wie bist du doch so günstig
Allen Sündern dieser Welt!
Ja, wie liebest du so brünstig
Was der Erdkreis in sich hält!
Herr, du trägest aus Erbarmen
Bö und Gut' in deinen Armen.
Nun, ich stelle dir Geplagten
Einen großen Sünder für:
Sei barmherzig mir Verzagten,
Oeffne deine Gnadenthür;
Pflegst du doch das einzulassen,
Was dich kan im Glauben fassen.
Ziehe mich, der du gezogen
Mit den Händen an den Baum,
Hilf, daß ich, dadurch bewogen,
Dir in mir stets mache Raum;
All mein Können, Wollen, Wissen
Sei nur auf dein Kreuz geflissen.
Laß mich deine Liebe schmecken,
Weil ich sehnlich nach ihr dürst',
Ich wil meinen Geist erwecken
Dir zu Dienst', o Lebensfürst;
Alles Trübsal wird mich lassen,
Kan ich nur die Laster hassen.
Seid gegrüßet, o ihr Hände,
Gebet mir doch volle Macht,
Daß ich mich im Glauben wende,
Euch zu danken Tag und Nacht;
Lasset doch mit heißen Thränen
Mich nach euren Wunden sehnen!
Nun, so bin ich rein gebadet,
Liebster Herr, in deinem Blut;
Es ist niemand, der mir schadet,
Denn ich leb' in deiner Hut.
Jesu, nim am letzten Ende
Meine Seel' in deine Hände!


O Gott! mein Gott! ist diese Welt
Des Menschen Grab wie seine Wiege?
Ist sie, auf kühner Fahrt zum Siege,
Nur deiner Kämpfer wandelnd Zelt?
Vermengt uns mit dem Staub der Erden
Ein unerbittliches Geschick?
Bleibt, weil wir ganz zum Lichte werden,
Kein Schatten hier von uns zurück? – –


Doch will man dich, der Allmacht Stellvertreter,
In deinem Glanze schau'n,
So muß man dich, wie uns're Erdengötter,
Betrachten im Verdau'n.


Wie kannst du so dich quälen!
Geh in dich selbst! Entbehrst du drin
Unendlichkeit in Geist und Sinn,
So ist dir nicht zu helfen.


Ihr ganzes Leben war die sanfte Äolsharfe,
Worin ein zartes Himmelsecho schlief;
Ein Lautenspiel, aus welchem selbst das scharfe,
Verwüstende Gestürm noch Harmonien rief.
Und ihr Verstummen – welch ein ruhiges Verschweben!
O, sanft entschlief ihr Tag; er hatte schön gewacht!
Ein Genius – es war ihr Leben –
Trat leuchtend hin in ihre Nacht.
Du sahst es, wie vor ihm die Pforte
Des Todes schimmerte. Er nahte, wie die Ruh,
Und lächelte, und sprach geweihte Worte,
Sprach einen Engel seinem Himmel zu.


'was Gutes darf man wohl begehren,
Man muß sich aber nicht drum stören,
Wenn es nicht kommt, so wie man will;
Die Eigenliebe heftig treibet,
Die lautre Liebe sanfte bleibet
Und läßt den Grund in allem still.


né mai, per frodo o lodo, — andrai a ricorso,
perché troppo è trascorso


Как на казнь, я иду в лазарет!
Ах, пойми! — я тебя не увижу…
Ах, пойми! — я тебя не приближу
К сердцу, павшему в огненный бред!Ты сказала, что будешь верна
И меня непременно дождешься…
Что ж ты, сердце, так бешено бьешься?
Предбольничная ночь так черна…
Я пылаю! Я в скорби! И бред
Безрассудит рассудок… А завтра
Будет брошена жуткая карта,
Именуемая: Лазаре


So segelt denn traurig
In öder Pracht!
Euch Wolken bedaur ich
Bei süßer Nacht.


V ten večer, jenž jarem byl oteplen již,
já nábřežím pomalu šel,
nad hladinou řeky, jež splývala v tiš,
hluk vzdálených povozů mřel...


Oč je lepší
naše pout?
Žel, že nelze
takto plout:
čistý vzduch a
známou zem –
a s tak prostým
břemenem!


Wir Wellen ziehen treu vereint,
Und eine folgt der andern;
Wir haben all den gleichen Feind,
Nach dem wir spähn und wandern.


Neklaďte mne v rakev,
neškrťte v cárech těla mého,
odevzdejte je zemi volné, jak na svět přišlo.


»Es freut mich keine Blume,
Weil du die schönste bist.
Ach, dürft' ich deiner warten,
Ich ließe meinen Garten
Sogleich zu dieser Frist,
Sogleich zu dieser Frist!«


ché lo perfeto amore che di ver m'à
cum tüo honore è sença vergogna,
e diçemi securo ch'eo ti spogna
la paura che nel meo cor si ferma.


Ellos en su miserable vida de invasores
sin más razón que sus metales ardiendo,
refugiados en potentes máquinas voladoras,
      como
ángeles del infierno, nos queman con sus decretos,
acorazados en portentosos aceros rodantes,
      como empresarios del mal, nos flagelan con sus odios,
guarnecidos bajo 30 kilos de utilería mortal,
      como abanderados del progreso, nos entregan las llaves de la tierra arrasada.
Si resisto me matan, si no resisto me mueren.
Las casas en el suelo, los edificios en ruinas,
pestilencia, derrumbes, vidrios rotos,
cráteres donde estallaron las bombas,
panorama unicolor de la destrucción.
Estas son las razones de mi canto.


Estavam no poente luzidias,Acesas e magnéticas chamandoSob o infinito céu das tardes friaSophia de Mello Breyner Andresen | "Antologia", pá 51 | Circulo de Poesia Moraes Editores, 1975


ma gli dovria bastar di vui ubidire,
e più, che essendo uno amoroso pegno,
temer non dié ne le mie man morire.


S hol táborokba gyűlt bitangok
verseim rendjét üldözik,
fölindulnak testvéri tankok
szertedübögni rímeit.


De ah csalárd remény!
Felitta azt a nyár heve,
Zöld partja színtelen
Felégetett kopár leve.


古树云烟合
遥山紫翠浮
白头林下客
应伴赤松游


Después de que mis ramas
se han roto bajo el peso
de tanta y tanta nieve
cayendo sin cesar,
y que mi ardiente savia
se ha helado con el beso
que el ángel del invierno
me dio al atravesar.
Después... es necesario
que tú tambien te alejes
en pos de otras florestas
y de otro cielo en pos;
que te alces de tu nido,
que te alces y me dejes
sin escuchar mis ruegos
y sin decirme adiós.
Yo estaba solo y triste
cuando la noche te hizo
plegar las blancas alas
para acogerte a mí,
entonces mi ramaje
doliente y enfermizo
brotó sus flores todas
tan solo para ti.
En ellas te hice el nido
risueño en que dormías
de amor y de ventura
temblando en su vaivén,
y en él te hallaban siempre
las noches y los días
feliz con mi cariño
y amándote también...
¡Ah! nunca en mis delirios
creí que fuera eterno
el sol de aquellas horas
de encanto y frenesí;
pero jamás tampoco
que el soplo del invierno
llegara entre tus cantos,
y hallándote tú aquí...
Es fuerza que te alejes...
rompiéndome en astillas;
ya siento entre mis ramas
crujir el huracán,
y heladas y temblando
mis hojas amarillas
se arrancan y vacilan
y vuelan y se van...
Adiós, paloma blanca
que huyendo de la nieve
te vas a otras regiones
y dejas tu árbol fiel;
mañana que termine
mi vida oscura y breve
ya solo tus recuerdos
palpitarán sobre él.
Es fuerza que te alejes
del cántico y del nido
tu sabes bien la historia
paloma que te vas...
El nido es el recuerdo
y el cántico el olvido,
el árbol es el siempre
y el ave es el jamás.
Adiós mientras que puedes
oír bajo este cielo
el último ¡ay! del himno
cantado por los dos...
Te vas y ya levantas
el ímpetu y el vuelo,
te vas y ya me dejas,
¡paloma, adiós, adiós!


A však nedbám, mučte, palte, pecte;
Jenom popel můj ne do Rénu,
Ale raděj do Dunaje vmecte!


Io, a le torbide onde, a le tranquille,
(dice d'Arezzo il Pescator cantando)
lieto ognior me n'andrò pescando anguille.


Jej bratři pochopili,
a všichni v sboru pili.


Co soustrast? Dým! Co útěcha? Jen slova!
Víc potěší tě dítka tvého zrak;
vždyť zabíjí i ruka přítelova.


mi prese un giorno in un lacciuol sì fermo,
ch'a mal mio grado alle mie spese imparo
come extimar si de' sempre el nimico.


A když si zavíří
v borovic šlojíři,
jaro zas vidím tam pláti:
mladičkých ptáků let,
jahodí bílý květ –
zůstaňte snové mi zlatí!


A spali jsme. Tu v dobu rannou,
pták z kouta volal: „Konec běd,
zde, Víte, ukliď pěkně stranou,
co přines’ jsem, viz, pytlů pět;
to pro začátek, přijdeť více,
že’s ošetřil mě v zimní čas...
když vzal jsi mě z té plískanice...“
A Vít šel po hlase a žas’.


石栏井畔两三枝
滴沥空阶到枕迟
却忆故人湓浦上
蒲亭风雨对床时


Kam man ihm nämlich mal zu nah,
War Sünd' oder Verlobung da.


Enfin calme, heureux, sans remord,
Il ferme sa paupière sombre.
Il sommeille déjà ; la Mort,
Se penchant vers le faiseur d'ombre


Alsobald ergriff Durander ein Crystallen-Glas, so ihm
Auch dabey geschencket war, schwenckt' es in der klaren Fluth,
Die, von Felsen abgetröpfelt, endlich im Behälter ruht,
Den sie ihr selbst ausgehölet: Und ließ aus dem schönen Faß
Ein, geschmoltzenem Topase fast an Farben ähnlichs, Naß
In den Becher schäumend rinnen. Wie er nun gefüllet war,
Reichet' er ihn gleich Beraldo, mit vergnügtem Lächeln, dar.


A co slov tisíci by stěží říci moh’,
to němým polibkem jí řekl šťastný hoch
svou hlavu k její chýle,
když včera měsíc plál... A ona bezděky
své ruce sepjala... Ó zázrak, na věky
jsou svoji od té chvíle!


yıkılası hânede sekiz boğaz avcuma bakar


Noch tieffer grub in ihr geheimes Herz
Ein Brief vom Cardinal Petrarchens Schmerz,
In dem er schrieb vom guten kranken Thoren,
Er habe Sprache und Vernunft verloren.


kdy blaha mého chrám, ach ležel zvrácen –
já nepoznal jsem nikdy jeho taje –
kdy marně hledal jsem práh svého ráje
a duch můj klesal zoufalostí schvácen;


Das Glück, kein Reiter wird's erjagen,
Es ist nicht dort, es ist nicht hier;
Lern' überwinden, lern' entsagen,
Und ungeahnt erblüht es dir.


Ja, wachsam stand ich, das Gewehr im Arme,
Und nahte irgendein verdächt'ger Gauch,
So schoß ich gut und jagt ihm eine warme,
Brühwarme Kugel in den schnöden Bauch.


Levant leurs têtes incongrues,
Les culs-de-jatte dans les rues
Implorent les foules bourrues.


两士端如萧子显
求心已足不干名
春朝秋夕风兼月
辞藻居然嗜此生


maraviglia non ho s'altiero stai,
e sovra tutti i fiumi alzi le corna
per donna sì d'onor divini adorna,
ch'a lei simil non è, né fia giamai.


Darmo však střeštěn chce rozum překupník
Odstraniť plodnou v sebe víru lidstva;
Nesvedeš k platným hotovosť ke skutkům
Mládeže slávské.


Sacar de un pedernal pretende jugo
quien sigue voluntad de amor exenta,
con aviso costoso del que intenta
hallar piedad en manos del verdugo.


不学文章不学书
孜孜于道自忘躯
黄尘堆里挨身转
一任清风捲太虚


Ti ott a fölséges égbolton
Tündöklő fényes csillagok,
Nagyok, dicsők!... de én azt mondom,
Az én szerelmes kis galambom
Szemében szebb, jobb fény ragyog.


Vyžita síla je a srdce zemdlelo,
hladinu stišenou nic více nerozčeří.
Polovic pro duši, polovic pro tělo
na oltář podáno. Zbytek se smrti svěří.


benekli bir örtü çekiyor üstüne dünya


能书徒自想高闲
煨芋何从得懒残
萧寺随缘茶饼供
胜谭谁为解忧端


Noc? Život chci s Krásou snít,
věčnost – – a Všednost mě ničemná budí.


„Pane Antoši! Chcem po neděli
zabít krmníka. Řku, přijdete-li,
byste pomoh’ dělat jitrnice,
dostanete na talíři více
o obecní hromadě, k nim zelí,
co jsme v Klínkách nasázené měli.
Přikoupila jsem dvě čtvrtce běle
do pšeničné; buchet naděláme!
Loni tatík roční zabil tele
na obecní hromadu, a máme
z jeho kůže já a dcera botky.
Ať to stojí za to, tatík říká.
Jenom přijďte dříve na krmníka.“


Aber von mir selbst verlassen,
Fühlt' ich mich, verlassen fühlt' ich
Mich von Gottes Gnadenhauch.
Du bist mir zum Trost geschrieben;
Wenn mich noch die Guten lieben,
Liebt ja wohl mich Gott noch auch.


A uzřeli člověka ukřižovaného,
položeného na nahou zemi.
Byl beze jména
a národa jeho
bys marně hledal v světě.


Dejž, bych v tom mém předsevzetí
Vždy věrným setrval.
Srdce, usta, živobýtí
K tvé cti posvěcoval.


Daß stets, vom Frühlingssturm erfaßt,
Mein Herz noch schwärmt und dichtet,
Daß mir des Herbsttags goldne Rast
Noch stets die Brust beschwichtet.


Die Tempel Gottes öffnen sich
Dem Edlen und dem Volke morgen;
Ein Spalding auf der Rednerbühne lehret mich
Für mein unsterblich Theil zu sorgen.


In unser armes Fleisch und Blut
Verkleidet sich das ew'ge Gut.


Quelli or veggiàn che si dierono in sorte
per eredi di Dio in santa via
e poi tornâro indietro per la morte.


Bien debe coronar tu ilustre frente,
Lucas, el rubio Febo, y, murmurando,
el generoso Henares ir cantando
tu nombre al ronco son de su corriente.


Hast du vom Teppich Salomos
Gehört die wundervolle Sage,
Dran in kristallner Grotte Schoß
Die Geister woben dreißig Tage?
Wer ihn betrat mit Zauberwort,
Den trug er durch die Lüfte fort,
Ein schwebend Schifflein rastlos fliegend,
In blauer Ätherflut sich wiegend.


Am Morgen war schon Hâvre da,
Und hinter ihm ganz Europa.


ترى الأباريقَ والأكواسَ ماثلةً
وكلُّ طاسٍ من الإبريز مُمتثِلُ
كأَنّها أنجمٌ يجري بها فلكٌ
للراحِ لا أسدٌ فيها ولا حَمَلُ


A pokud vidím – nepřijde tak brzy;
však lid jej žádá, národ jej chce mít,
proč nevyhověl by mu Akiba?
Co stojí to, pár ohnivých jen slov
a trochu nízké služebnosti jen
a vytrvalé vůle. Pohleď kol,
jak nadšen lid, jak jásá radostí,
jak vije věnce, ladí citery
a loutny vše v oslavu Bar-Kochby!


Liebesglück und Liebesschmerz –
Die Minute macht zum Sklaven,
O des Gottes Pfeile trafen
Mein gestählt gewappnet Herz.


Empor fuhr der Tyrann: »Dies Omen wend' ich!
Des Ketzers ausgegrab'ne Knochen send' ich
Nach Frankreich, dort zu senken sie ins Meer!« –
Und auf das Schlachtfeld sandt' er seine Boten,
Viel hundert Häscher nach dem Einen Toten: –
Sie kamen heim, die Hände leer.


Den Fächer in der Hand, gieng ich in meinen Garten,
Den jungen Zephir zu erwarten;
Schnell spielt mein Unterrock, und hebt sich blähend auf.
Willkommen, o Favon, der Schäferinnen Diener!
So dacht' ich – – Aber ach! es war in strengem Lauf
Ein grober Nord: ein Capuciner.


野水生蝌蚪
沉浮自可怜
误疑浑墨汁
点点散尖圆


V mém srdci je už mrtvo tak,
že těžko říci slovu,
když se kdys srdcem procházím –
jak bych šel po hřbitovu.


Oh bella a' suoi be' dì Rocca Paolina
Co' baluardi lunghi e i sproni a sghembo!
La pensò Paol terzo una mattina
Tra il latin del messale e quel del Bembo.


سرى مَوْهِناً طَيْفُ الخَيال المؤرِّقِ
فهاج الهوى من مغرم القلب شَيِّقِ
تخطَّى إلينا من بعيد وبينَنا
مَهامِهُ مَوْماةٍ من الأرض سَمْلَقِ
يجوب خُدارِيّاً كأنَّ نُجومَه
ذُبالٌ يُذَكَّى في زُجاج مُعَلَّقِ
أتى مضجعي والرَّكبُ حولي كأنَّهم
سُكارى تساقَوْا من سُلاف مُعتَّقِ
فخيَّل لي طيفُ البخيلة أَنّها
أَلَمَّتْ برَحْلِي في الظَّلام المروّق
فأرَّقَني إِلمْامُها بي ولم يكن
سِوى حُلُم من هائم القلب موثَقِ
أِسيرِ صبَاباتٍ تعرَّقن لحمَه
وأمسكن من أنفاسه بالمُخَنَّقِ
إذا ما شكا العشّاقُ وجداً مبِّرحاً
فكلُّ الذي يشكونه بعضُ ما لَقِي
على أنّه لولا الرَّجاءُ لِأَوْبَة
تقرِّبُني من وصل سُعْداه ما بَقِي
نظرت ولي إنسانُ عينٍ غزيرةٍ
متى يَمْرِها بَرْحُ الصبَّابة يَغْرَقِ
إلى عَلَم من دار سُعْدَى فشاقني
ومن يَرَ آثارَ الأحبّة يَشْتَقِ
فظَلْتُ كأنّي واقفاً عندَ رسمها
طَعينٌ بمذروب الشَّباة مُذَلَّقِ
وقد كنت من قبل التَّفَرُّق باكياً
لِعلمي بما لاقيت بعدَ التَّفرُّقِ
وهل نافعي والبعدُ بيني وبينَها
إِجالةُ دمع المُقلة المترقرقِ
وأشعثَ مثلِ السَّيف قد مَنَّهُ السُّرَى
وقطعُ الفيافي مُهْرَقاً بعدَ مُهْرَقِ
من القوم مغلوب تَميل برأسه
شُفافاتُ أَعجاز النُّعاس المرنِّقِ
طَردت الكَرى عنه بمدح أخي العُلَى
أبي الهَيْج ذي المجد التَّلِيد المُعَرَّقِ
حُسام الجُيوش عزّ دولة هاشم
حليف السَّماح والنَّدَى المتدفِّقِ
فتى مجدُه ينمي به خيرُ والد
إلى شرف فوقَ السَّماء محلِّقِ
على وجهه نورُ الهدى وبكفّه
مفاتيحُ بابِ المبهم المتغلِّقِ
إذا انفرجت أبوابُه خِلْت أنَّها
تفرَّج عن وجه من البدر مُشرقِ
وإن ضاق أمر بالرِّجال توجَّهَتْ
عزائكه فاستوسعت كلَّ ضيِّقِ
ترى مالَه نَهْبَ العُفاة وعِرضَهُ
يطاعن عنه بالقَنا كلُّ فَيْلَقِ
جَمُوع لأشتات المحامد كاسب
لها أبداً من شمل مال مفرَّقِ
سعَى وهْوَ في حدّ الحَداثة حدّه
له في مساعي كلّ سعي مشقَّقِ
تلوح على أَعطافه سِمَةُ العلى
كبرق الحَيا في عارض متألِقِ
من النَّفَر الغُرّ الأُلى عمَّتِ الورى
صنائعُهم في كلّ غرب ومشرقِ
إذا فخَروا لم يفخَروا بأُشابةٍ
ولا نسبٍ في صالحي القوم مُلْصَقِ
هم الْهامةُ العُلْيا ومن يُجْرِ غيرَهُمْ
إلى غاية في حَلْبَة المجد يُسْبَقِ
إذا ما هضابُ المجد سدّ طلوعها
ولم يَرْقَها من سائر النّاس مُرْتَقِ
توقَّلَ عبد الله فيها ولم يكن
يزاحمه فيها امْرُؤٌ غيرُ أحمقِ
صفا لك يا ابنَ الحارثِ القَيْلِ في العلى
مَشاربُ وِردٍ صفوُها لم يُرَنَّقِ
متى رُمتُ في استغراق وصفك حَدَّه
أبى العجز إلا أن يقول ليَ ارفُقِِ
فلست وإِنْ أسهبتُ في القول بالغاً
مَداه بنَعْتٍ أو بتحريرِ منطقِ
إلا إنّ أثوابَ المكارم فيكُمُ
بَواقٍ على أحسابكم لم تُخَرَّقِ
يجدّدُها إيمانكم ويَزِيدُها
بَقاكم على تجديدها فضلَ رَوْنَقِ
لك الخُلُقُ المحمودُ من غير كلفة
وما خُلُقُ الإنسانِ مثلَ التَّخَلُّقِ
إذا ما نَداك الغَمْرُ نابَ عن الحَيا
غَنِينا به عن ساكب الغيث مُغْدِقِ
فما مدحُكم ممّا أُعاب بقوله
إذا أفسد الأقوالَ بعضُ التَّمَلُّقِ
ولكنْ بقول الحقّ أغربت فيكُمُ
ومن يَتَوَخَّ الحَقَّ بالحَقِّ ينطِقِ
فإِن نِلْتُ ما أمَّلْتُه من وَلائكمْ
ومدحِكُمُ يا ابنَ الكرام فأَخْلِقِ
وما دونَ ما أبغي حجابٌ يصُدُّني
برّدٍ ولا بابٍ عن الخير مُغْلَقِ
إذا أنا أحرزت المودَّةَ منكُمُ
فحسبي بها إذْ كنتُ عينَ الموفَّقِ


茧溪下从西北流
明月正照芦花秋
秋光涵映一匹练
天地与我同虚舟


Spánek na oko se zmdlené sklání,
jako mlha pláni zaplaví –
mlhu slunce v rosu rozehání –
mysl tvoří ve snu postavy.


嬉春才过闰元宵
端午还添廿四桥
便合龙舟与灯子
绕城箫鼓送兰桡


Sie nahm ihn in die treuen Armen
Und sprach bey zärtlicher Gewalt:
Hat ja der Himmel ein Erbarmen,
So gönnt er mir den Aufenthalt,
Bis daß ich in dem sanften Grabe
Das Ziel der Angst erlanget habe.


An Blumen hast du wohl wie sonst Gefallen,
Und Lieder, die hier nicht verstand dein Lallen,
Die lernst du singen nun in jenen Hallen.


Duérmete, mi niño,
duérmete sonriendo,
que es Dios en la sombra
el que va meciendo.


El mundo se detiene a medio camino
Con su cielo prendido en las montañas
Y el alba en ciertas flores que yo conozco
Esconde en tus cabellos los secretos de la noche
Esconde las mentiras en tu alma de alegres sombras
Esconde tus alas bajo tus besos
Esconde el collar de suspiros en torno a tus senos
Esconde la barca de tu lengua en las fuentes de la sed
En el puerto de la boca amarrada
Esconde la luz a la sombra
Las lágrimas al abrigo del viento que va a soplar
Porque tiene derecho a la vida
Como yo lo tengo a la más alta cumbre
Y al abismo que ha caído tan bajo
Esconde las caídas del sueño
Esconde los colores al fondo de los ojos
Esconde el mar detrás del cielo
Y vuelve a subir a la superficie
Para ser tú mismo al sol de los destinos
A flor de mano como el ciego olvidado
Esconde los suspiros en su estuche
Esconde las palabras en su fruto
Y llora tu vida en el hastío de las cosas


Dříve – jen se rozhlídni –
žebralo se ve Vídni.
Nyní každý na své dráze
o protekci žebrá v Praze.


ذَوَى خَضِرُ الأَفْرَاحِ مُنْذُ ذَوَى الخَضِرْ
عَلَيْكَ سَلاَمُ اللهِ يَا عَيْشَنَا النَّضِرْ
فَلَمْ أَحْمَدِ الدُّنْيَا بِلاَ نُورِ أَحْمَدٍ
وَهَلْ يُحْمَدَ اللَّيْلُ الْبَهِيمُ بِلاَ قَمَرْ
ذَوَى فَذَوَتْ آمَالُنَا جَلَّ مَا ذَوَى
وَكَانَتْ بِهِ الآمَالُ يَانِعَةَ الزَّهَرْ
عَلَى قَبْرِهِ قَبْرِ الْمَكَارِمِ وَالْعُلاَ
سَلاَمٌ سَلِيمٌ مِنْ شَوَائِبِ مَنْ غَدَرْ
فَإِنْ فَاتَنَا تَأْخِيرُ وَقْتِكَ فَلْيَكُنْ
لَنَا مِنْكَ فِي التَّقَدِيمِ أَجْرٌ وَمُذَّخَرْ
وَذَاكَ عَلَى قَدْرِ الْمُصِيبَةِ إِنَّهَا
وَحَقِّكَ أَدْهَى مَا أُصِيبَ بِهِ بَشَرْ
سَنَصْبِرُ حَتَّى يَجْمَعَ الصَّبْرُ بَيْنَنَا
وَفِي الصَّبْرِ لَوْ يَقْضِى بِهِ خَيْرُ مُفْتَخَرْ


Im Angesicht des Menschen stehn
Der Augenlichter zwei;
Eins strahlet in der tiefen Brust
Und so sind's ihrer drei.
Erlischt eins von den äußern, hilft
Das andre aus der Not,
Doch geht das innre aus, dann ist
Der Mensch lebendig tot.
Ihm helfen die zwei äußern nicht,
So hell sie auch und klar –
Blind bleibt er, reichte Argus auch
Ihm hundert Augen dar.


Ecco Rinaldo con la spada adosso
a Sacripante tutto s'abbandona;
e quel porge lo scudo, ch'era d'osso,
con la piastra d'acciar temprata e buona.
Taglial Fusberta, ancor che molto grosso:
ne geme la foresta e ne risuona.
L'osso e l'acciar ne va che par di ghiaccio,
e lascia al Saracin stordito il braccio.


Ich träumte mich in goldne Paradiese,
Sah Nektar und Elysium
Statt meines Bachs, statt meiner bunten Wiese,
Um meinen trunknen Blick herum.


Lachet ihr lippen/ ihr pförtner des lachens/
Schöpffer der worte/ du perlerner mund/
Schieß-platz der liebe/ des feurigen drachens/
Köcher der pfeile/ durch die man wird wund.
Höle/ wo Cypripor wangen erröthet/
Hertzen uns stiehlet/ und seelen uns tödtet.


Ó což nyvě potom, sladce, holubičko,
skráň k ramínku svěsíš, bílé sklopíš víčko,
jak v opojné znavě, rozmarně a smavě,
a zástěrky cípek chopíš upýpavě.


Tu Karel vzhled’ a divný dojal ho
čar neurčitý, víc než slova ta
zvuk toho hlasu ukonejšil ho,
v ty zahleděl se zraky dětinné
a smutek jeho roztál jako šer,
když slunce vychází, však Sibyla
se zvedla zmatena, neb smělostí,
se zdálo jí teď její jednání
a tiše tak jak přišla od sloupu,
v stín jeho zase zpět se vrátila
a Karel velké slzy utřel své,
jež kapaly mu v dlouhý, bílý vous
a řekl Gontramu: „Můj příteli,
že dojmutí je moje velké tak,
ó nediv se! Neb trpké výčitky,
jež sobě děláš, znám je přes příliš.
I já jsem jednou svého Rolanda
tak těžce zarmoutil a urazil,
že vzpomínka jak oheň pálí mě
na srdci vždy, kdykoli v paměti
se vynoří mi. Ty’s mi žaloval
tu křivdu, již jsi spáchal na dceři,
slyš křivdu též, již těžkou Rolandu
jsem učinil. Ta obžaloba snad
mi ulehčí.“ A Karel povzdechl


O Spektakel, welch' ein Schrecken!
Das ist Trauersiegellak.
Jeremias Birkenstecken,
Bürste deinen schwarzen Frack!


白雪堆秾李
红蓝染靓桃
晨妆须蚤看
莫待日华高


»Und nächtens nun, wenn über uns wir schauen
Der Welten andre, die wir nie gesehn,
In unvergleichlich schönrer Herrlichkeit,
Erblicken tief wir unter uns die Sonne,
Ein schwaches Fleckchen nur, und um dies Fleckchen
Kreist, die wir nicht entdecken hier, die Erde,
Ein Spritzer jenes kleinen Sterns, der Sonne.
Auf jener Erde haben wir gelebt,
Als eine Königin du, als Bettler ich.
Doch hier, ich wiederhol's, bin ich ein König,
Und du, hörst du's, bist eine Sklavin nur.«


Disse, e desapareceu o bando eleito,
Restituindo ao ar a forma leve.
Acordando Albuquerque cheio o peito
Dos sentimentos, que no sono teve,
Deixa o náutico logo encosto estreito,
E no mais firme da lembrança escreve
A divina visão; e o efeito espera,
Que ser ordem divina considera.


Ja, ja! – Ich weiß. – Du weißt. –
Vor neunundzwanzig Jahren –
Wie zärtlich grün wir waren! –
Damals. – Wie dankbar dreist! –
Und brauchte gar nicht mal am Rhein –
Es konnte irgend anderswo,
Vor schwarzen Mauern und auf Stroh
Gewesen sein. –
Weil wir doch wir, und weil wir so –
So waren. –
Vor neunundzwanzig Jahren.


Cuando vives que no vives, porque vives en la vida esperanzado...
cuando digas que no dices, porque lo dices callando...
cuando descubras tu gesto, mirando, mirando si te está mirando...
cuando persigas su pulso, su ritmo, su habla e imites su canto...
cuando tengas el derecho a vivir, o a morir, en ese estado...
      Estarás como yo: enamorado.


Rompa los ejes del Celeste muro
el rayo, que le oprime arrebatado,
y en Urnas de zafir guarda del Hado,
cuanto destroza el golpe más seguro.


»Durchlauchtigste Frau, gebt Urlaub mir,
Ich muß nach Hause gehen –«
Die Herzogin lacht: »Ich laß dich nicht fort,
Bevor ich dein Antlitz gesehen.«


Gazember a nadrágom is
S a kalapom teteje,
Gazember a mancsettám is,
Mindazáltal fekete.
Gazember a bajuszom is,
Bár gondosan lenyírom,
Csak én nem vagyok gazember,
Jaj, én ezt ki nem bírom.


Ach, tkadlec tká a tká
pro cizá robátka
plátno bílé –
ty jeho dětičky
jsou jako rybičky
bez košile.


Venne Clungala mesta,
Che la diletta figlia avea smarrita.
Dove, dove se' ita
Luce delle mie sale? O cacciatori
Della muscosa rupe,
Vedeste voi la bella
Occhi-azzurra donzella?
Forse col piè festoso
Segna Lumone erboso?
Seguita forse in caccia
De' cervetti la traccia? - Ohimè che scorgo!
Non è quello il suo arco
Alla parete appeso? Oh me dolente!
Che fia? chi me l'addita?
Luce delle mie sale, ove se' ita?


, thou hast perform'd what Man can do,
Only  self more Charms can shew.
Bold are thy Strokes, and delicate each Touch,
But still the Beauties of her Face are such
As cannot justly be describ'd; tho' all
Confess 'tis like the bright Original.
In her, and in thy Picture, we may view
The utmost Nature, or that Art can do,
Each is a Master-piece, design'd so well
That future Times may strive to parallel,
But neither Art nor Nature's able to excel.


Lo propio hace el amor, que mezcla y teje
con la lana la seda, aunque más valga,
igualando al villano con el noble.


Dieses Gürtels Goldgewinde
Wird dich, Beste, nicht entstellen.
Heilig ist das Angebinde,
Heilig aus des Dichters Hand.
Seiner Schleifen lose Wellen
Laß um deine Hüften schwellen!
Ehre, Freundinn, in dem armen Band'
Edler Freundschaft Unterpfand!


Endlich kam man überein,
Daß der Löwe, wenn er wollte,
Diesen Streit entscheiden sollte;
Und was konnte klüger seyn?


Lève-toi ! c’est assez gémir dans le silence !
De tes lâches gardiens crains-tu la vigilance ?


Or questo è quel ch'a Rinaldo dolea,
che si fussi partito il conte Orlando,
ché sanza lui di camparlo temea;
pur la sua gente veniva assettando.
E Gallerana, che gliene 'ncrescea,
ogni dì Carlo veniva pregando
che Ricciardetto libero lasciassi,
acciò che Orlando in corte ritornassi;


¡O semilla de Dios, oración viva!
campos vistes de galas y colores,
gloria das en la tierra por tributo.


»Weh euch, die ihr mir mein Recht verwehrt!
Ich schwör's mit heiligem Eide!«
Er zuckt mit der Rechten nach dem Schwert,
Und reißt es halb aus der Scheide.
Des Greises Augen funkeln und glüh'n
Gleich unheilkündenden Sternen,
Und finster murmelt er vor sich hin:
»Sie sollen mich kennen lernen!«


لَكِنَّ مِثْلَكَ لَا يُعَدِّلُ لِي رُؤًى


金门迎王气
丹阙俯神州
苑柳摇春殿
宫鸦拂曙楼


Der Kindheit ahnungsvolle, lose Spiele
Verwandelt in unendlichen Genuß;
Oh, Ella, alle himmlischen Gefühle
In einem einz'gen Liebeskuß –


Ihr dummen Sterblichen, die ihr
So frei und sicher lebet
Und stets mit hungriger Begier
Nach Gut und Hochheit strebet,
Wem sammlet ihr dies alles ein,
Was ihr bald müßt verlassen
Und in der letzten Not und Pein
Doch wieder werdet hassen?


War sie nicht so fromm, so weise?
War gefällig, mild' und gut!
War auf ihrer Lebensreise
Immer frei und froh von Muth!
Ach! sie war uns Stolz und Freude!
Ach! sie war uns Licht und Rath!
Unverzagt in Edelthat!
Tröstend und getrost im Leide.


Now with indifference I chat
Of eyes, lips, bubbies, and all that,
And laugh at former follies:
Joke with my rival when we meet,
What eye so keen! what lips so sweet!
What skin so soft as Molly's!


Y tú, cuyos delitos y traiciones
causan este dolor, das parabienes
de su misma maldad a los sayones.
Recelo que a pedir albricias vienes
desta fiereza al pueblo endurecido,
preciado de visajes y vaivenes.
Más te valiera nunca haber nacido
que aplaudir los tormentos del Cordero,
de quien te vemos lobo, no valido.
La habilidad del diablo considero
en hacer que requiebre con la llaga,
y por bien azotado, un caballero;
y en ver que el alma entera aquél le paga,
que capirote y túnica le aprueba,
mientras viene quien más cadera haga.
Y es invención de condenarse nueva
llevar la penitencia del delito
al mismo infierno que el delito lleva.
Desaliñado llaman al contrito,
pícaro al penitente y al devoto,
y sólo tiene séquito el maldito.
Dieron crédito al ruido y terremoto
los muertos, y salieron lastimados;
y cuando el templo ve su velo roto,
el velo, en que nos muestras tus pecados
transparentes, se borda y atavía,
de la insolencia pública preciados.
Considera que llega el postrer día
en que de este cadáver, que engalanas,
con asco y miedo, la alma se desvía;
y que de las cenizas que profanas,
subes al tribunal, que no recibe
en cuenta calidad y excusas vanas.
Allí verás cómo tu sangre escribe
proceso criminal contra tu vida,
donde es fiscal Verdad, que siempre vive.
Hallarás tu conciencia prevenida
del grito a que cerraste las orejas,
cuando en tu pecho predicó escondida.
Los suspiros, las ansias y las quejas
abrirán contra ti la negra boca
por el llanto de Cristo, que festejas.
¿Con qué [razón] podrá tu frente loca
invocar los azotes del Cordero,
si de ellos grande número te toca?
A los que Cristo recibió primero,
juntos verás los que después le diste
en competencia del ministro fiero.
A su Madre Santísima añadiste
el octava dolor, y en sus entrañas
cuchillo cada abrojo tuyo hiciste.
Acusaránte abiertas las montañas,
las piedras rotas, y a tan gran porfía
atenderán las furias más extrañas.
Y presto sobre ti verás el día
de Dios, y en tu castigo el desengaño
de tan facinorosa hipocresía.
La justicia de Dios reinará un año,
y en dos casas verás tus disparates
llorar su pena o padecer su daño.
Cristiano y malo, irás a los orates;
al Santo Oficio irás, si no lo fueres,
porque si no te enmiendas, te recates.
Y, crüenta oblación de las mujeres,
vivirás sacrificio de unos ojos
que te estiman, al paso que te hieres
y te llevan el alma por despojos.


花片轻盈小似瓢
洛神龙女夹吹箫
仙衣制就裁江练
又剪鲛人几幅绡


Weiß nicht, ob auf dieser Erden
Nach viel Trübsal und Beschwerden
Ich dich wieder sehen soll.


And his coal-black steed he mounted straight,
As twilight gathered round,
And at his feet, with eager speed,
Ran Swain, his faithful hound.


Sláva je tráva,
čest světa je dým –
jen ten k světlu vstává,
kdo, Pane, je Tvým.
Tvou naše píseň,
Tvým každý náš rým.


Egy kőre dől, s már-már aludni vágyna
álomtalan álmot egy régi ágyba,
de nincsen út, mely arra vinne már,


أَنا السّمع الأَزَلُّ فلا أُبالي
ولو صَعُبَت شَناخيبُ العِقابِ
وَلا ظَمَأٌ يُؤخِّرُني وحَرٌّ
ولا خَمصٌ يُقَصِّرُ من طِلابِ


Ihr Philister, gepeinigt, gedrückt und gezwickt
Durch das längst von dem Geiste Begrab'ne!
Ihr Sitten-Kameele, Ihr, die Ihr erstickt
Alles Sittlich-Große, Erhab'ne!
Verkehrtes Gezücht in dem stinkenden Dust
Der Gespenster und Götzen erblindet,
Das mit müffig-muftig-verschimmeltem Wust
Den Genius, den eigenen, schindet!


La donna il tutto ascolta, e le ne giova,
credendo far, come farà per certo,
con l'annello mirabile tal prova,
che ne fia il mago e il suo castel deserto;
e dice a l'oste: - Or un de' tuoi mi trova,
che più di me sia del viaggio esperto;
ch'io non posso durar, tanto ho il cor vago
di far battaglia contra a questo mago. -


Von der gebundnen Wieſen Bahn
Brechet Roſen, Narciſſen,
Daß ſie ſanft genug gehen kann,
Streut zu ihren Fuͤßen,
Du biſt ein rechtes Blumenlicht,
Dein Lob ſoll nicht vergehen,
Andacht iſt beſtrahlt, weichet nicht,
So lang die Sternen ſtehen.


Ez kegyesnek légyen mind fejem s mind lelkem
maga kótyavetyéje,
Szép szeme láttára csörögjek vasába,
légyek kínszenvedője;
Csak öröm mondani, hogy magamot kötni
látám nagy szerelmére.


Doch hochverklärt aus seinem Feuerkranze
Wird er erstehn im frischen Jugendglanze,
Und Sankt Georg schwingt siegend seine Lanze.


Pravil tatík svému synu:
„Hodný’s, hošku! leč mne mrzí velmi,
že si s tebou kamarádí šelmy,
to ti více neprominu.“


Je suis initié, je connais le mystère
De la vie : une arène où l'immortalité
Est le prix de la lutte, et je m'y suis jeté
Librement, voulant naître et vivre sur la terre.


Vzhůru k hrozbě pěst svou nese:
„Tobě mám-li sloužit snad?
Nikdy!..“ Stará hruď se třese,
vzkřik' a mrtev naznak pad'. –


东海西头是我家
门前花径接鸥沙
三年别后徒多恨
敢道诗书读五车


Všecko spí a do tmy hluboko se tratí,
za vsí jen se ještě dvě okénka zlatí.


لَقَد هَجَرَت سُعدى وَطالَ صُدودُها
وَعاوَدَ عَيني دَمعُها وَسُهودُها
وَقَد أُصفيَت سُعدى طَريفَ موَدَّتي
وَدامَ عَلى العَهدِ الكَريمِ تَليدُها
نَظَرتُ إِليها نَظرَةً وَهيَ عاتقٍ
على حين أن شبّت وبان نهودها
وقد درّعوها وهيَ ذات مؤصد
مَجوبٍ وَلَما يَلبَسِ الدِرعَ ريدُها
نَظَرتُ إِليها نَظرةً ما يَسُرُّني
بِها حُمرُ أَنعامِ البِلادِ وَسودُها
وَكُنتُ إِذا ما زُرتُ سُعدى بِأَرضِها
أَرى الأَرضَ تُطوى لي وَيَدنو بَعيدُها
مِنَ الخَفراتِ البيضِ وَدَّ جَليسُها
إِذا ما اِنقَضَت أُحدوثَةٌ لَو تُعيدُها
مُنَعَّمَةٌ لم تَلقَ بُؤسَ مَعيشَةٍ
هي الخُلدُ في الدُنيا لِمَن يَستفيدُها
هيَ الخُلدُ ما دامَت لِأهلِكَ جارَةً
وَهل دامَ في الدُنيا لِنَفسٍ خُلودها
فَتِلكَ الَّتي أَصفيتُهابِمَوَدَّتي
وَليدًا وَلمّا يَستَبِن لي نُهودُها
وَقَد قَتَلَت نَفسًا بِغيرِ جَريرَةٍ
وَليسَ لها عَقلٌ وَلا مَن يُقيدُها
تُحَلِّلُ أَحقادي إِذا ما لَقِيتُها
وَتَبقى بِلا ذَنبٍ عَليَّ حُقودُها
وَيَعذُبُ لي مِن غَيرِها فَأَعافُها
مَشارِبُ فيها مَقنَعٌ لو أُريدُها
وَأَمنَحُها أَقصى هَوَايَ وَإِنَّني
عَلى ثِقَةٍ مِن أَنَّ حَظّي صُدودُها
أَلا لَيتَ شِعري بَعدَنا هَل تَغَيَّرَت
عَنِ العَهدِ أَم أَمسَت كَعَهدي عُهودُها
إِذا ذَكَرَتها النَفسُ جُنَّت بِذِكرِها
وَريعَت وَحَنَّت وَاِستَخَفَّ جَليدُها
فَلو كانَ ما بي بِالجِبالِ لَهَدَّها
وَإِن كانَ في الدُّنيا شَديداً هُدودُها
وَلَستُ وَإِن أُوعِدتُ فيها بِمُنتَهٍ
وَإِن أُقِدَت نارٌ فَشُبَّ وَقودُها
أَبيتُ نَجِيًّا لِلهُمومِ مُسَهَّداً
إِذا أُوقِدَت نَحوي بِليلٍ وُقودُها
فَأَصبَحتُ ذا نفسينِ نَفسٍ مَريضَةٍ
مِن اليأسِ ما يَنفَكُّ هَمٌّ يَعودُها
وَنَفسٍ تُرجّى وَصلَها بَعدَ صَرمِها
تَجَمَّلُ كي يَزدادَ غَيظًا حَسودُها
وَنَفسي إِذا ما كُنتُ وَحدي تَقَطَّعِت
كَما اِنسَلَّ مِن ذاتِ النِظامِ فَريدُها
فَلَم تُبدِ لي يأساً فَفي اليَأسِ راحَةٌ
وَلَم تُبدِ لي جوداً فَينفَعَ جودُها
كَذاكَ أُذوذُ النَفسَ يا عَزَّ عَنكُمُ
وَقَد أعوَرَت أَسرارُ مَن لا يَذودُها


— « Mon beau magicien, voyez si je suis bonne.
Je vous ai fait un lit dans l’or de mes cheveux ;
Mais il faut obéir lorsque je vous l’ordonne.


No sentir más el aire fresco
cuando roza mi frente en las mañanas,
ni volver a escuchar el firmamento
cuando toca el cristal de mi ventana.
No mirar a los valles soñolientos
que adornados de verdes se perfilan
en la escalera azul del horizonte.
No sentir el mensaje de tus manos,
ni mirar a los ojos a lo eterno.
No escuchar el murmullos de las aguas
cuando bajan ansiosas las laderas,
ni atrapar el silbido de los vientos
cuando azotan el margen del otoño,
esperando en el quicio del invierno.
No acercarme despacio hasta el silencio
invocando tu nombre en la callada
abreviatura insigne del deseo.
No poder decirte que te quiero,
ni recordar el dulce de los besos,
cuando el amor se acuesta con tu almohada.
No volver a sentir la primavera,
guirnalda de colores coronada,
cuando me hablan tus ojos a distancia,
y olvidarme de ti aunque no quiera,
esa es la muerte, puerta de la nada.


v níž není dne ni noci ani jitra,
ni milostí ni bojů bezcenných
a kde je včera dnes a dnes je zítra,


Má podobu moji a já zas mám podobu Démona...
Co ve mně je smrtelné, marné, to v něm však neskoná...
On přežije mne už tím, čím chtěl jsem, do věků
by mluvil, a o čem jsem sníval, to řekne člověku...
Já pevnou si vůlí jej stvořil jak otrok, jenž touží mít
své veliké božstvo, kterému mohl by otročit,
vše molochu svému jdu dát a ptáti se každý den:
jsi s krvavou obětí mou, rci, jsi-li spokojen?


O qual di nome, ancor d'animo, Franco,
di cui, se fur talor le dotte carte
d'altrui biasmi e di fel tinte e cosparte,
fu il viver sempre ed onorato e bianco;


Kde pouštěly si děti druhdy draka,
tam chví se vzduchem telefonu dráty
a večer, sotva první stín se smráká,
svit elektrických lamp vzplá bledě zlatý.


Wo heute sich durch eisumstarrten Belt
Die Walfischfahrer ihre Straße bahnen,
Erhub sich ehmals eine Inselwelt
Beblüht von üppig wuchernden Bananen.
Und lächelnd kränzte sich die Meeresfee
Mit bunten Perlenmuscheln und Korallen,
Wo längst verweht vom Wüstenkörnerschnee
Die Isistempel in sich selbst zerfallen.


Mladí prchlo – mé však boly
rozlétly se v lesy,
usedly si na vrcholy
a potůčky děsí.


Der letzte Schmerzenschrei, der als Gebet
Um Rettung und Erbarmung heiß gefleht,
Die letzte Klage ob der Schicksalswunde –
Sie waren deines Herzens letzte Stunde.


إذا نظرَ السحرَ العوالي بطرفِهِ
تقول كأنَّ السيفَ للرمحِ شاتمُ
عزائمُ سحرٍ في أولي العزمِ طرفُهُ
على قدْرِ أهلِ العزمِ تأتي العزائِمُ
نقاسي عظيماً في الهوى وهْو ضاحكٌ
وتصغُرُ في عينِ العظيمِ العظائِمُ
فَسَلْ عَنْ دمي فيهِ وعن فيضِ أدمعي
لتعلمَ أيَّ الساقيينِ الغمائِمُ
لئنْ شَبَهَ العشاقُ خدَّيْهِ جنَّةً
فموجُ المنايا حولَهُ متلاطِمُ


浅浅泸潇水
粼粼碧玉光
马蹄飞电疾
突过板桥霜


Noi tutta notte taciti movemmo
Lungo la piaggia. In oriente apparve
Il dubbio lume; ai nostri sguardi s'offre
Col suo ceruleo rivo angusta valle.
Stan sulla sponda di Rotman le schiere
Scintillanti d'acciar: lungo la valle
Pugnammo; esse fuggir: Rotman cadeo
Sotto il mio brando. Ancora in occidente
Sceso non era il Sol, quand'io portai
Al buon Crotar le sanguinose spoglie
Del feroce nemico. Il vecchio Eroe
Gode trattarle, e rasserena il volto.
Corre alla reggia l'ondeggiante popolo,
S'odonon le conche alto sonar; s'avanzano
Cinque cantori, e dieci arpe ricercano
Soavemente, ed a vicenda cantano
D'Ossian le lodi. Essi l'ardor dell'anima
Lieti esalaro, ed ai giocondi cantici
Rispondea l'arpa in dolce suon festevole:
Brillava in Croma alta letizia e giolito,
Perch'era pace nella terra e gloria.
Scese la notte col grato silenzio,
E il nuovo giorno sfavillò sul giubilo.
Nemico non ci fu che per le tenebre
Osasse d'inalzar la lancia fulgida.
Brillava in Croma alta letizia e giolito,
Perch'era spento il fier Rotmano orribile.


's gibt eine Sage aus dem Orient
Von Weisen, toter Masse Formen gebend,
Geliebte Formen, die die Sehnsucht kennt,
Und mit dem Zauberworte sie belebend;
Der Golem wandelt mit bekanntem Schritte,
Er spricht, er lächelt mit bekanntem Hauch,
Allein es ist kein Strahl in seinem Aug',
Es schlägt kein Herz in seines Busens Mitte.


Als nach dem Fall des Lobesans
Ein Philipp herrschte nach dem Hans; 1
Als man verundeutscht frembde Wörter,
Und in dem Reimen ward gelehrter:
Da Brandmarckt' alle Dichterling'
Ein Kayserlicher Palatin,
So woll die Blinden als die Lahmen,
Mit einem Funckelneuen Nahmen.
Itzt da der Streich nichts mehr vermag,
So kommt ein neuer Dudelsack,
Und machet sich ohn' all Erröhten,
Zugleich zum Pfaltzgraf und Poeten.
Nimmt selber einen Nahmen an,
So gutt als er ihn machen kan;
Und der verneute Meister-Sänger
Wächst eine gantze Sylbe länger. 2
Kriegt' er nicht einen in der Tauff?
Warum nimmt er den andern auff?
Ich merck' es: Er hat zwey Gesichter,
Eins als ein Christ, eins als ein Tichter.
Der eine Nahm' ist abgenützt,
Den andern nimmet er zum Staat an; 3
Und segnet sich mit beyden itzt 4
Vor'm Hoffmanswaldau, und dem Satan.


东林寺里西廊下
石片镌题数首诗
言句怪来还校别
看名知是老汤师


"Tu stai al caldo, ma eo sto nel foco;
a tte è deletto, ma eo tutto coco;
co' 'n la fornace, trovare pò' loco?
Se non c'è' entrato, non sai quign'è stare".


Царя властительно над долом,
Огни вонзая в небосклон,
Ты труб фабричных частоколом
Неумолимо окружеСтальной, кирпичный и стеклянный,
Сетями проволок обвит,
Ты — чарователь неустанный,
Ты — не слабеющий магниДраконом, хищным и бескрылым,
Засев — ты стережешь года,
А по твоим железным жилам
Струится газ, бежит водТвоя безмерная утроба
Веков добычей не сыта, —
В ней неумолчно ропщет Злоба,
В ней грозно стонет НищетТы, хитроумный, ты, упрямый,
Дворцы из золота воздвиг,
Поставил праздничные храмы
Для женщин, для картин, для книг;
По сам скликаешь, непокорный,
На штурм своих дворцов — орду,
И шлешь вождей на митинг черный:
Безумье, Гордость и Нужду!
И в ночь, когда в хрустальных залах
Хохочет огненный Разврат,
И нежно пенится в бокалах
Мгновений сладострастных яд, —
Ты гнешь рабов угрюмых спины,
Чтоб, исступленны и легки,
Ротационные машины
Ковали острые клинкКоварный змей с волшебным взглядом!
В порыве ярости слепой,
Ты нож, с своим смертельным ядом,
Сам подымаешь над собо


As estrelas cadentes vão 'spalhando
Lírios brancos també agora a terra
Parece noiva linda, que sonhando
Caminha prò altar, além na serr
E meia-noite agor Tudo quieto
Na noite branda, dorm Entreaberto
Vai esfolhando o lírio do luar


El ciel sue leggi osservi circumscritto:
non si dimostri tal che l'uom sospiri,
non forse oltra il certo ordin circumspiri
l'ira di Dio, come fé già in Egitto.


Когда-то (помню с умиленьем)
Я смел вас нянчить с восхищеньем,
Вы были дивное дитВы расцвели — с благоговеньем
Вам ныне поклоняюсь За вами сердцем и глазами
С невольным трепетом ношусь
И вашей славою и вами,
Как нянька старая, горжус


by hned jej bleskem střemhlav svrhla,
že zatočí se v dolině
jak kámen, který bouře strhla,
se zakutálí v kotlině.


Sie schläft; der Wange Rosen beben,
Wir beide ahnen wohl, wovon;
Um die halb offne Lippe schweben
Die Träume glühnder Küsse schon.


Dans les combats légers de l'air avec la feuille
Il nous fait voir un gaz attaquant du charbon ;
La fleur même pour nous, depuis qu'il en recueille
L'âme sous l'alambic, ne sent plus aussi bon.


Mas, aunque sobre el cuerno de la luna
siempre se vio encumbrada mi ventura,
tus proezas envidio, ¡oh gran Quijote!


Bäume, die im Sommer Schatten, geben auff den Winter Kohlen.
Freunde, die in Noth man liebet, hasst im Glück man unverholen.


Triste de quelque amour perdu,
Rêvant aux délices passées,
J'étais sur la terre étendu
Parmi les bruyères froissées.


A do areny plnou silou
zas vstoupit chtěl bych bujaře
a cítit mízu žití čilou,
jak mladistvý kmen na jaře.


Arge Stadt, wo Helden kranken,
Heil'ge von den Brücken sanken,
Reißest alle Blüten ab,
Nennen dich mit leisen Schauern, –
Heil'ge Stadt, nach deinen Mauern
Zieht uns manches theure Grab.


A nezmeškalo ani duše jedné.
Jen Jakub zmeškal. Teď to žití bědné
mu v celé spoustě stálo před očima;
křížeček od ní s prsou sobě snímá,
modlí se v chajdě, pak ji obchází
a ze křoviska hůl si urazí.


Ond'io, sperando al futuro diletto,
Del presente martir mi tenni pago.
Or, poi che non dal Gange né dal Tago
Uscito è il giorno che tanti anni aspetto,


O Wien/ du Andres Rom/ wie biſt du ſo entbrant:
ER zeucht als Koͤnig hin/ vnd wird als Kayſer kommen.
Kein Oeſterreichſcher HERR/ hat je das Schwerd genommen/
Dem auch Europa nicht die Roͤmſche Cron erkant.


Voněla země, každá v poli mez
jak oltář byla, každý květ zval: Neleň!
Modravě tměl se na obzoru les
a svítila v něm jasné mladá zeleň.


Sie brennen in der Luft,
Und unsers Herzens Kluft
Ist blind und kalt zum Guten,
Erkennet nicht die Ruten,
Die uns zu unsern Wunden
Des höchsten Hand gebunden.


A nép szorúlt kebellel
Közelg a sír felé,
A sírt a hálaünnep
Oltárrá szentelé.


Mit sírjak én?
E vad kornak mit sírjak én?
Mit jajgassak, mit írjak én?


Одна сижу меж вешних верГрустна, бледна: сижу в кручинНад головой снеговый серп
Повис, грустя, в пустыне синеА были дни: далекий друг,
В заросшем парке мы бродилМолчал: но пальцы нежных рук,
Дрожа, сжимали стебли лилиМолчали м На склоне дня
Рыдал рояль в старинном домНа склоне дня ты вел меня,
Отдавшись ласковой истоме,
В зеленоватый полусвет
Прозрачно зыблемых акаций,
Где на дорожке силуэт
Обозначался белых грациТеней неверная игра
Под ним пестрила цоколь твердыВ бассейны ленты серебра
Бросали мраморные мордКак снег бледна, меж тонких верб
Одна сиж Брожу в кручинОдна гляжу, как вешний серп
Летит, блестит в пустыне синеМосква