Rozsmutnil se Alois ještě více,
ještě hlouběj hlavičku svou svěsil:
Jakže, takto byl dán život jemu?
V hříchu počat rodiči byl svými?
Jak teď pošle duši vzhůru k ráji,
když jí každý pohledem tam řekne,
každý z andělů a čistých světic:
v jakém pak to dole bydlíš těle?!
Jaký pak má příbytek tvůj původ!?


Hügel... Himmel... Ich verfehle
Eure Grenze gern...
Und so weißt auch du nicht, Seele,
Ob du Licht bist oder Stern.


Síma volt a lánykák feje,
Ékes párta tüzve rája -
Lengve zöld, kék, rózsaszínű
S tarkabarka pántlikája;
Hogy pedig ne lenne gátul:
Játékközben szöghajárúl
Mind leszedte a leány,
Hagyván a rét pázsitán.


¡No puedo verte, no puedo
verte cuando estoy contigo!
¡no sé mirarte, no sé
mirarte, pero te sigo!
tuyo seré madreselva,
madre viento y madre río,
isla de ti solamente
mi nacimiento continuo,
que estoy con dolor queriendo
lo que muero y lo que vivo,
lo que vivo y lo que muero
de tenerlo sin vivirlo.
     * * *
Ya el tiempo es sólo el espejo
donde te sueño lo mismo
que los chopos en invierno
sueñan su verdor florido.
     (...)


Es war
Ein nebliger Tag im Februar,
Da zogen dorthin im Amtsornat
Die Herren vom Rath
Und zum guten Berathungswerke
Auch die Vertreter der Gewerke.
Als nun im Rathauszimmer allmählig
Die Versammlung ward vollzählig, –
Die Rathmänner weiche Sitzplätze fanden,
Die Werkmänner gesondert dagegenstanden –
Da nahm der im Chorsitz
Von den Rathmännern führte den Vorsitz,
Mit Husten und Räuspern, ein wenig zag,
Das Wort und sprach:
Meine werthen Herrn, meine guten und huldigen,
Der Herr Bürgermeister ist krank und läßt sich entschuldigen.


Doch weißt du auch, mein Herr und milder Richter!
Es war nicht Eitelkeit, was mich geleitet.
Der zündet nicht dem eignen Moder Lichter,
Wer noch um ird'scher Ehre Kränze streitet!
Der läßt des Sarges Deckel gern geschlossen.
Doch eben jetzt, all deiner Pfunde bar,
Jetzt brächt' ich gerne noch ein Scherflein dar
Für alle meines eignen Leids Genossen.


Wohlfeil war alles desperat:
Man zahlte keine Zinsen,
Und kauft' ein ganzes Majorat
Um eine Schüssel Linsen;
Das schönste Weib sammt Unterrock,
Galt höchstens einen Ziegenbock,
Und Jungfern sah man bersten
Um einen Schäffel Gersten.


Quisiera,
a veces,
que borrase el tiempo
los nombres y los hechos de esta historia
como borrará un día mis palabras
que la repiten siempre tercas, roncas.


A Sansonetto allor molto ne 'ncrebbe.
Disse. — Soldo per quanti vorrestùe?
Rispose il conte Orlando che vorrebbe
per cento cavalieri soldo o piùe.
Rispose Sansonetto: — E' bastarebbe
a Polinoro che ha tanta virtùe.
Vieni a mio padre e sì t'acorderai.
O sì o no, con meco mangerai. —


صيرت إيري واقفاً شرطه
إثبات عشقي واطِّراح مخالفي
فليدر حسنك أن قلبي فيه قد
ثبتت صبابته بشرط الواقف


Une arme ô ma tête inquiète
J'agite un feuillard défleuri
Pour écarter l'haleine tiède
Qu'exhalent contre mes grands cris
Vos terribles bouches muettes


V tom zpomenu na naši čest,
na přísahu a krále:
já do ní fouk’, já na ni písk’ –
a vše se hnulo dále.


A časem tím seděli pastýři
u chladné, stříbrolesklé studánky
na mezi paseky, kde ranní chléb
si dělili, a tiše opodál
se stáda jejich pásla nečetná.
A mezi nimi o strom podepřen
na mechu seděl cizí, bledý muž.
Tvář jeho smědá byla jako bronz,
zrak krásný, avšak mlhou obestřen,
a bohatýrské tělo zlomeno
jak velkou trýzní. Poutník z daleka,
byl v lesích zbloudil, zlá kde choroba
jej smrtně stihla. Marně pastýři
mu léky podávali. Vzdávali
se naděje, a smutni hleděli
na trpícího právě, podivná
když z lesa píseň teď se ozvala,
tak duši jímající, nezemská,
že zdálo se jim, nikdy podobnou
nebyl slyšel starý, vlhký hvozd.
Ó, jaký byl to cizorodý pták,
jenž tyto zlaté zvuky v ticho lil?
Chléb padal udiveným z rukou v klín
a chorý muž zved’ hlavu, zachvěl se,
a na tváři jak slunce paprslek
mu zahrál úsměv... Nicoletta v tom
se v záři slunce, v třpytu rosných trav
na kraji lesa, bílá, zjevila,
jak letní oblak v tůni azuru.
A vidouc muže, zamlčela se,
a s úsměvem, jak zora spanilým,
jim pozdrav kyvla... „Feja!“ šeptali,
a žádný nehnul brvou, nemocný
jen zalkal, jak by volal o pomoc.
Tu dívka soustrastně mu v bledou tvář
se zahleděla, přicházela blíž,
a položila vzdušnou ruku svou
na čelo jeho, květem zroseným
se dotkla zraků jeho horečných,
a sladce pravila mu: „Pověz mi,
co trápí tě, co bolí, ubohý?“


Enfin c'est, tout souillé par les fanges nocturnes
Et tournant dans ses doigts son lorgnon radieux,
Robert Macaire avec ses souliers à cothurnes
Et son pantalon fait de la pourpre des Dieux !


Gott hab ich und die Kleine
Im Lied erhalten reine.


Felice chi la mira, segue o brama
Hor pensando, hor parlando del bel nome,
Ov'è diva clementia, honestà e fede.


	L'ultima fu, nel nome che si spande
per madonna Maria, bella ed umìle,
che non mangiò vent'anni sue vivande.


Sey uns willkommen du himlisches Kind/
So Friedlich gesinnt!
öffnet die Thore/ der Hertzog kömmt an/
Erweitert die Bahn;
Der König der Ehren
Der lässet sich hören/
O heiliges Licht!
Hertzog/ du Hertze des Friedens willkommen/
Friede wird heute verkündigt den Frommen
und zeiget sein güldnes Gesicht/
O heiliges Licht!


Mastigo
um naco de sombra
e um assombro
de sílabas mudas
escorre dos dentes
entre os escombros
da memória calcinad
 Etimologia


Weil ich noch die Augen habe,
Hegt mein Herz die alte Glut:
Diese wacht bey dem im Grabe,
Der mir ewig bange thut.
Flieht und eilt, ihr neuen Triebe!
Denn ihr seyd mir längst vergällt.
Was mich feßelt, was ich liebe,
Wohnt in einer andern Welt.


Was uns're Väter thaten, das,
Das haben wir gethan;
Drum ziehen wir mit hohem Muth,
Und freier Brust heran.


Am Fenster lehne ich und danke dir,
Dein Geist kam segnend heute her zu mir,
Geliebte. Wie das Fenster vor dem Abend hier,
So warten wir, so warten beide wir.


než abych iluzemi ji neplnil svými,
tou slávou čistých gest a ctností prastarých,
jež hasne zatlačovaná mocnostmi zlými,


Am nächsten Tag, als nur der Morgen scheint,
Eilt sie zum Hof, und sucht den treuen Freund,
Und findet ihn in seinem kleinen Garten.
Er war bemüht, die Sprößlinge zu warten.
Sie geht zu ihm, unangemeldt, hinein.
Bald sieht er sie. Wie kann es möglich sein,
Spricht er entzückt, daß ich dich hier verehre?
Ich glaub' es kaum, da ich dich seh', und höre.
So bin ich dir doch heute nicht verhaßt! ...
O nein, mein Herr! zu dir komm' ich als Gast ...
Als Gast? zu mir? Erblicke mit Erbarmen
Den Liebenden, den Flüchtling, und den Armen,
Und höhn' ihn nicht. Was hat dich hergebracht?
Denn dein Besuch war mir nicht zugedacht ...
Mein Freund, du irrst. Das will ich dir beweisen.
Ich bleibe hier, und kam mit dir zu speisen ...
Was hätt' ich wohl! an allem leid' ich Noth.
Was tisch' ich auf? ... Wie? Hast du denn kein Brod?
Versetzte sie. Gleich geht er aufzusuchen,
Ob noch vielleicht ein guter Honigkuchen,
Ob frischer Speck, ein unverächtlich Ei,
Ob etwas sonst zum Mahl vorhanden sei.
Da flieget ihm sein schöner Falk entgegen,
Sein treuer Falk. Ohn' alles Ueberlegen
Erwürgt er ihn, rupft ihm die Federn aus,
Und hackt ihn klein, und eilt, und läuft durchs Haus.
Selbst ist der Mann: er selbst will alles holen.
Doch wird der Tisch der Alten anbefohlen.
Ihr Herz verwünscht den plötzlichen Besuch;
Doch langt sie bald das Tisch- und Tellertuch,
Mit Wahl, hervor, setzt in das Zimmer Maien,
Pflückt Quendel ab, die Tafel zu bestreuen,
Holt Rosmarin; dem wird der Majoran,
Die Ringelblum', und mehr hinzugethan.
Man sitzt, man ißt; und, um ihn zu verbinden,
Scheint Silvia hier alles schön zu finden.
Noch kein Gericht hat ihr so gut geschmeckt.
Warum sie kam, wird ihm nach Tisch entdeckt.


Der letzte Wunsch in meiner Gewalt,
Was wünsch' ich?
Ist der, den kaum die Lippe lallt,
Ein stiller Wunsch – komm' er mir bald!


Alcippus öffnet seinen Mund und will uns neue Weisheit lehren:
Wer Weisheit schätzt der eil und kom ihn anzuhören!
Er hustet laut und spricht: des Leibnitz Sätze stoß' ich um,
Und mache seine Schüler stumm,
Und sage wieder ihn: Was in der Welt geschieht, geschiehet ohne Gruno!
Aus welchem Grund' o großer Mann willst du was du uns lehrst beweisen?
Entdeck ihn uns! damit wir dich so viel wir sind mit Grunde preisen.
Alcippus hustet noch einmahl und öffnet seinen Mund
Und wiederhohlt: es ist kein Grund.


Und namenlose Nöte kannte er,
finster und ohne Morgen wie Verschläge;
und seine Seele gab er folgsam her,
da sie erwachsen war, auf daß sie läge


In dieser Maienwonne,
Hier auf dem grünen Plan,
Hier unter der goldnen Sonne,
Was heb ich zu singen an?


Ir wald gezir, jr Cederbäum,
jr bäum die man erbaut daheim,
Erhebt des Herren macht vnn krafft,
der euch zu gut dem Menschen schafft.


Wellen hüpften um die Göttin,
Weste buhlten um sie her;
Aber die gefällig-gute
Dienerin gefiel ihr mehr.


Er kann nicht, er bereitet sich
Zum nahen Tode. Traurig, stumm,
Sieht er sich um,
Und hat, im Innersten der Seele,
Schon Abschied von der Welt genommen,
So wie von seiner Höhle;
Schon stirbt er still!
Ach! aber ach! Zu seiner Qual,
Sieht er von weiten her den Esel kommen,
Der endlich auch an ihm zum Ritter werden will;
Nun, seufzt er, sterb ich siebenmal!


Králi, milost pane!
Máš to lidský cit?
Nevinného hocha
katem utratit?
Muž můj padnul v službě tvého dvoru
a ty chceš mou jedinkou podporu
hanebně mi vzít? –


种兰不当户
李以苦见容
珍重主人意
东亭非要冲


»Ey Bayrischer Matthiesel
Das Leben uns schenk,
Wir tragen dir die Hirsche
So weit du gedenkst.«


صادت فؤادي غادة
حليلة للسائق
لي في هواها باعث
واخيفتي من عائق
وتمارضت لأزورها
في البيت بضع دقائق
حار الحجا في وصفها
سبحانه من خالق
هل في الوصال طريقة
للمستهام العاشق


Az nép meglátja az hegyeken
Az békeség zsírját,
Az halmokon meglátja minden
Az igazság hasznát.
Erőszaktúl megótalmazza
Az szegény községet,
És nagy hatalmával megrontja
Az kegyetleneket.


A ta chvíle přišla. V nově vyžehleném
cylindru, že na něm přecházel až vid,
na pravici velký prsten s celým jménem,
v nových lakýrkách a v nových nohavicích
za krásného Dolný vyšel dopoledne,
ždaje chvilky slastné, kdy svůj klenot zhlédne
a s ním procházet se bude po Křimicích.
Těšil se, jak bude vyvalovat oči
všecka selská chasa, s nevěstou až svojí
v hospodě, jež celá ověnčena chvojí,
vážně, s elegancí, po městsku si skočí.


Ale jinak, páni bratří,
už by čas byl pět,
nejen pořád, že má Bětulinka
rtíky jako med.


„Co se pouštíš do cyzyny
Bez přátel a bez peněz?
Tuze zašels do pustiny,
Daleko jest odtuď ves!“


兽炭拥貂衾
欢情中夜满
颇怪芙蓉褥
留得三春暖


Máš, chceš-Ii, naše životy
a za štěstí Tvoje, Tvůj úsměv matky
my k nohám Ti složíme všecky statky,
teď musíš rozkvést jenom Ty,
a slávou hvězdami jak obsypána,
Ty budeš v národech všech znána:
Má Vlasti, Matko má, buď požehnána!


أَكُمهاً لَيسَ بَينَهُمُ بَصيرٌ
أَما لَكُم إِلى العَلياءِ هادِ
عَمَرنا الدَهرَ شُبّاناً وَشيباً
فَبُؤسٌ لِلرُقادِ وَلِلسُهادِ
وَأَوطَنّا الدِيارَ بِكُلِّ وَقتٍ
فَأَلفَينا الرَوابِيَ كَالوِهادِ
يُمَهَّدُ لِلغَنيِّ فِراشُ نَومٍ
وَقَبرٌ كانَ أَروَحَ مِن مِهادِ
إِذا اِقتَرَنَت بِجِسمِ الحَيِّ رَوحٌ
فَتِلَكَ وَذاكَ في حالَي جِهادِ


Nach dieser Ehr', Herr, laß mich trachten,
Daß ich nur dir gefällig sey
Und könne gantz die Welt verachten,
Die nichts nicht hat als Teuscherey.
Ja, schnöde Welt,
Dein Gut und Gelt,
Das kan mich nicht bewahren,
Wenn ich von dir sol fahren.


Hanáko, nezapominé,
že máš zostat svojim,
neopič se po cezině,
nekrm koně chvojim!


Vous voulez parler à des hommes
Faits de devoir et de pitié,
Et nous, spectres divins, nous sommes
Presque aveugles, sourds à moitié.


Sein sanffter Sinn hält keine Maaß noch Schrancken,
Er segnet gern, und will nicht immer zancken,
Und, ob wir uns gleich täglich von ihm trennen,
Läßt er den Zorn nicht unaufhörlich brennen;
Die stärckste Glut bricht aus in Liebes-Flammen,
Die hindern ihn, uns Sünder zu verdammen.


日落众山昏
萧萧暮雨繁
那堪两处宿
共听一声猿


When all Nature's hush'd asleep,
Nor Love nor Guilt their vigils keep,
Soft you leave your cavern'd den,
And wander o'er the works of men,
But when Phosphor brings the dawn
By her dappled coursers drawn,
Again you to the wild retreat
And the early huntsman meet,
Where as you pensive pace along,
You catch the distant shepherd's song,
Or brush from herbs the pearly dew,
Or the rising primrose view.
Devotion lends her heaven-plum'd wings,
You mount, and Nature with you sings.
But when mid-day fervors glow,
To upland airy shades you go,
Where never sunburnt woodman came,
Nor sportsman chas'd the timid game;
And there beneath an oak reclin'd,
With drowsy waterfalls behind,
You sink to rest.
'Till the tuneful bird of night
From the neighb'ring poplars height
Wake you with her solemn strain,
And teach pleas'd Echo to complain.


أنا عائذ بك من وعيدك
وأعيذ وصلك من صدودك
وألوذ من هذا وذا
بجمال وجهك بعد جودك
أصبحت أفخر أن اضا
ف إذا ذكرت إلى عبيدك
فارحم فديتك مدنفا
عدم التجلّد في وجودك


Jak, živ jsa, divotvorcem býval,
tak po smrti poutá divem tebe:
dřív mnohé věci v prach měníval,
a teď v prach obrací – sama sebe.


Geist und Kraft nun überfließen,
Drum wirk in mir kräftiglich,
Bis zum Schemel deiner Füßen
Alle Feinde legen sich;
Aus Zion dein Szepter sende
Weit und breit bis zum Weltende,
Mache dir auf Erden Bahn,
Alle Herzen untertan!


Pokyne – a rázem ztichá
v národě ves rozpor,
tady, staří, nepomůže
nic váš trpný odpor.


Soll dein hoher name,
Als des senffkorns same,
Nicht in uns sich sencken,
Wurtzeln und außbreiten,
Hertz und sinn bereiten,
Sonst an nichts zu dencken?


Již sražen zástup v trůnní síni,
meč napřažen – jediné trhnutí!
Čím budeš, králi, čím jsi nyní?
V prach odvane tě lvovo dechnutí.


Et dites au ruisseau dont la voix se lamente
Que rien n'est plus martyre après la poésie,
Et qu'il n'est pas de flot pour rafraîchir l'amante
Dont la bouche brûlante a goûté l'ambroisie ! "


Ladet mich nicht ein zum Garten,
Wo die Blumen halten Spiel!
Was kann ich nun dort erwarten,
Wo es sonst mir wohl gefiel?
Jede Blum' auf welkem Stiel
Will umsonst mir Freude lügen,
Es kann nicht mein Herz betrügen.


Lobt den Herrn,
Weit und fern
Preiset Jesum, meinen Gott,
Mit Pauken und Trompeten,
Mit Zinken und mit Flöten,
Mit Orgeln und Schalmeien,
Die laut und helle schreien.
Lasset hören
Ihm zu Ehren
Ein Getöne
Wunderschöne,
Saust und schallt mit vollen Chören.


أَلا إِنَّ هِنداً أَمسِ رَثَّ جَديدُها
وَضَنَّت وَما كانَ المَتاعُ يَؤودُها
فَلَو أَنَّها مِن قَبلُ جادَت لَنا بِهِ
عَلى العَهدِ إِذ تَصطادُني وَأَصيدُها
وَلَكِنَّها مِمّا تَميطُ بِوُدِّها
بَشاشَةُ أَدنى خُلَّةٍ تَستَفيدُها
أَعاذِلُ ما يُدريكِ أَن رُبَّ بَلدَةٍ
إِذا الشَمسُ في الأَيّامِ طالَ رُكودُها
وَآمَت صَواديحُ النَّهارِ وَأَعرَضَت
لَوامِعُ يُطوى رَيطُها وَبُرودُها
قَطَعتُ بِفَتلاءِ اليَدينِ ذَريعةٍ
يَغولُ البِلادَ سَومُها وَبَريدُها
فَبِتُّ وَباتَت بِالتَنوفَةِ ناقَتي
وَباتَت عَلَيها صَفنَتي وَقُتودُها
وَأَغضَت كَما أَغضَيتُ عَيني فَعَرَّسَت
عَلى الثَفِناتِ وَالجِرانِ هُجودُها
عَلى طُرُقٍ عِندَ اليَراعَةِ تارَةً
تُوازي شَريمَ البَحرِ وَهوَ قَعيدُها
كَأَنَّ جَنيباً عِندَ مَعقِدِ غَرزِها
تُراوِدُهُ عَن نفسِهِ وَيُريدُها
تَهالَكُ مِنهُ في النَجاءِ تَهالُكاً
تَقاذُفَ إِحدى الجونِ حانَ وُرودُها
فَنَهنَهتُ مِنها وَالمَناسِمُ تَرتَمي
بِمَعزاءَ شَتّى لا يُرَدُّ عَنودُها
وَأَيقَنتُ إِن شاءَ الإِلَهُ بِأَنَّهُ
سَيُبلِغُني أَجلادُها وَقَصيدُها
فَإِنَّ أَبا قابوسَ عِندي بَلاؤُهُ
جَزاءً بِنُعمى لا يَحِلُّ كُنودُها
وَجَدتُ زِنادَ الصَالِحينَ نَمَينَهُ
قَديماً كَما بَذَّ النُجومَ سُعودُها
فَلَو عَلِمَ اللَهُ الجِبالَ ظَلَمنَهُ
أَتاهُ بِأَمراسِ الجِبالِ يَقودُها
فَإِن تَكُ مِنّا في عُمانَ قَبيلَةٌ
تَواصَت بِإِجنابٍ وَطالَ عُنودُها
وَقَد أَدرَكَتها المُدرِكاتُ فَأَصبَحَت
إِلى خَيرِ مَن تَحتَ السَماءِ وُفودُها
إِلى مَلِكٍ بَذَّ المُلوكَ بِسَعيِهِ
أَفاعيلُهُ حَزمُ المُلوكِ وَجودُها
وَأَيَّ أُناسٍ لا يُبيحُ بِقَتلَةٍ
يُوازي كُبَيداتِ السَماءِ عَمودُها
وَجَأواءَ فيها كَوكَبُ الموتِ فَخمَةٍ
تَقَمَّصَ بِالأَرضِ الفَضاءِ وَئيدُها
لَها فَرَطٌ يَحمي النِهابَ كَأَنَّهُ
لَوامِعُ عِقبانٍ مَروعٍ طَريدُها
وَأَمكَنَ أَطرافَ الأَسِنَّةِ وَالقَنا
يَعاسيبُ قودٌ ما تُثَنّى قُتودُها
تَنَبَّعَ مِن أَعطافِها وَجُلودِها
حَميمٌ وَآضَت كَالحَماليجِ قودُها
وَطارَ قُشارِيُّ الحَديدِ كَأَنَّهُ
نُخالَةُ أَقواعٍ يَطيرُ حَصيدُها
بِكُلِّ مَقَصِّيٍّ وَكُلِّ صَفيحَةٍ
تَتابَعُ بَعدَ الحارِشِيِّ خُدودُها
فَأَنعِم أَبَيتَ اللَعنَ إِنَّكَ أَصبَحَت
لَدَيكَ لُكَيزٌ كَهلُها وَوَليدُها
وَأَطلِقهُمُ تَمشي النِساءُ خِلالَهُم
مُفَكَّكَةً وَسَطَ الرِحالِ قُيودُها


Er erzog sich eine Taube, – zwar die Friedenstaube nicht,
Zwischen Volk und Herrscher schwebend, mit dem Oelzweig, grün und licht, –
Nein, ein weißes Turteltäubchen, das im Lenz er sendet aus,
Daß es frische Zweig' und Blumen bringe in sein finstres Haus.


Wenn der Tiefe Grund der Schlünde
In der See von Wassern leer,
Bloß und ausgeschöpfet, stünde,
Und man sahe dann das Meer;
Würde man ohn' Angst und Grauen
Solchen Abgrund wohl beschauen?
Welch ein Auge, welch Gesicht
Schwindelt' ob dem Anblick nicht!


Schlürf ich kühle Luft und wilde Würzen,
Mit den sel'gen Göttern kost ich da –
Die mich nicht aus ihrem Himmel stürzen –
Nektar und Ambrosia!


Doch bei Allem, was er uns verleiht,
Ist er ein Bild der Vergänglichkeit,


Os digo en prosa:
Nunca pedí dinero,
comida, sangre o ropa.
Empecé a trabajar de niña de niñera
Fui criada de mi casa propia.
(Yo misma fui mi primera muñeca).
Luego de mayor,
lo único que pedí prestado
fue amor,
lo devolví con creces,
hoy estoy arruinada.


Sechs Freunde! Welch ein Königreich
Giebt seinem Herrscher solch Vergnügen?
Elisabeth ist mir nicht gleich
Wenn Russen vor ihr liegen!


Herrin, tausend herrl'che Tage
Diente ich in deiner Liebe,
Nun wie eine schöne Sage,
Reich an Jubel und an Klage,
Tönt Erinnrung in mein Ohr.


好灯须买不论钱
别有琉璃价百千
都下贵人多预赏
买时长在一阳前


Stets düst'rer wards, es schwand das letzte Licht,
Als sich von mir das sapphirblaue, werthe
Huldauge meiner Jugendliebe kehrte ...
Und dunkel blieb's, tiefschwarz, und tagte nicht ...


Dein Strahl hängt bebend auf der Wellenbucht
Und zittert durch die trüben Nebel nieder,
So wie durch thränenvolle Augenlider
Ein Blick von dem, der stets vergebens sucht.


Más kegyes is éngem szeret, de én őt nem,
noha követ nagy híven,
Azért, mert az Isten, csodául nagy bölcsen,
csak Juliára éppen
Minden nagy szépséget e földön úgy szerzett,
hogy senki szebb ne légyen.


Er bringt mich an die Pforten,
Die in den Himmel führt,
Daran mit güldnen Worten
Der Reim gelesen wird:
Wer dort wird mit verhöhnt,
Wird hier auch mit gekrönt,
Wer dort mit sterben geht,
Wird hier auch mit erhöht.


Bičována vichry zlými,
slzou dešťů polévána,
země sirá, ubohá,
probudí se zase zrána;


Magas hegyek tövében
Márvány ég terem;
Mit ők jelentenek, azt én
Szivembe érezem.


Oko Morlákovo srší blesky;
buší mstivá krev to k hlavě? slyš!
Dusot kopyt ze skalní to stezky,
kluší hajduci to houfně již.


Hle, jaký to jonak mladý, švarný!
Líce osmahlá jsou, zrak je žárný,
nikdy jsem ho neviděla tady!...
Kde jsi vzrostl, pověz, hochu mladý?


قالوا تحب عليا قلت مبتهجاً
ديني ومعراج أسراي ولاء علي
ألهاشمي هزبر الآل سيدهم
رأس الدواوين فيهم روح كل ولي
ألواضح الشرف الكرار سين سنا
سرارة المدد الهامي من الأزل
رمز الإشارة في أهل الحقيقة نب
راس الهدى صنو طه سيد الرسل
فهل ثوت فاطمٌ في غير قبَّته
وهل أتي هل أتي ألا به فقل
أتى وليا لأهل الله يجذبهم
بجذبة المصطفى للعلم والعمل
غضنفرٌ ذو جلالٍ مثلهُ أبداً
في خاطر الفلك الدوار لم يجلِ
قدرنَّ منه بجند الغيب صوت هدى
أتى لموسى دجى في صفحه الجبل
سل عنه عن زمَّ صرعاً كل صافنةٍ
وكلَّ ملتثمٍ من فارسٍ بطل
وسل صفوف الوغى في بدر عنه وسل
محدَّبات المواضي البيض والأسل
واستجل سود ليالٍ خاضها فجلى
بشمس غرته منها دجا الوجل
واذكر معاني أسرارٍ له انبجست
من النبي انجلت عن ذلك الزَّجل
مولاي يا والد السبطين يا سندي
ونور عيني ويا ذخري ويا أملي
ويا وصيَّ رسول الله عنك لنا
منه الفيوضات قد سحَّت ولم تزل
عليك أزكي سلام الله خذ بيدي
وانظر لحالي فإني عنك لم أحل


A világ lök, rád nehezül,
Egyre csak sért, gyötör téged,
Hogy ha neki hátat fordítsz,
Ki venné rossz néven tőled?


Crudel pietate e spietata mercede
me lasciò vivo, e te da me disciolse,
rompendo, e non mancando nostra fede


Das, was man vmd dich spüret,
Was dich betrieglich zieret,
Dein Ansehn, deine Gunst,
Ist nur ein Hauß der Plagen,
Vnd, recht davon zu sagen,
Ein Schatten, Rauch vnd Dunst.


Rosenblätter werden dann mit Lachen
Hingestreut; sie sendet duft'ge Nachen
Auf die hohe See und bläst sie fort.
Hui, es stürmt! Die Schiffe wehn zur Küste;
Wen'ge retten sich an ihre Brüste
Wie in einen stillen kleinen Port.


Zem zachovat rač „naší“, národ volný,
tvých Vyvolených kdysi rodnou vlast;
ne náš, jich proseb slyš hlas neodolný –
však našimi se skutky nedej mást!


天白山高月满川
芦花风漾木兰船
倚舷一曲呜呜调
惊起潜蛟夜不眠


بَعَيشِكَ هَل تَدري أَهوجُ الجَنائِبِ
تَخُبُّ بِرَحلي أَم ظُهورُ النَجائِبِ
فَما لُحتُ في أولى المَشارِقِ كَوكَباً
فَأَشرَقتُ حَتّى جِئتُ أُخرى المَغارِبِ
وَحيداً تَهاداني الفَيافي فَأَجتَلي
وَجوهَ المَنايا في قِناعِ الغَياهِبِ
وَلا جارَ إِلّا مِن حُسامٍ مُصَمَّمٍ
وَلا دارَ إِلّا في قُتودِ الرَكائِبِ
وَلا أُنسَ إِلّا أَن أُضاحِكَ ساعَةً
ثُغورَ الأَماني في وُجوهِ المَطالِبِ
وَلَيلٍ إِذا ماقُلتُ قَد بادَ فَاِنقَضى
تَكَشَّفَ عَن وَعدٍ مِنَ الظَنِّ كاذِبِ
سَحَبتُ الدَياجي فيهِ سودَ ذَوائِبٍ
لِأَعتَنِقَ الآمالَ بيضَ تَرائِبِ
فَمَزَّقتُ جَيبَ اللَيلِ عَن شَخصِ أَطلَسٍ
تَطَلَّعَ وَضّاحَ المَضاحِكِ قاطِبِ
رَأَيتُ بِهِ قِطعاً مِنَ الفَجرِ أَغبَشاً
تَأَمَّلَ عَن نَجمٍ تَوَقَّدَ ثاقِبِ
وَأَرعَنَ طَمّاحِ الذُؤابَةِ باذِخٍ
يُطاوِلُ أَعنانَ السَماءِ بِغارِبِ
يَسُدُّ مَهَبَّ الريحِ عَن كُلِّ وُجهَةٍ
وَيَزحَمُ لَيلاً شُهبَهُ بِالمَناكِبِ
وَقورٍ عَلى ظَهرِ الفَلاةِ كَأَنّهُ
طِوالَ اللَيالي مُفَكِّرٌ في العَواقِبِ
يَلوثُ عَلَيهِ الغَيمُ سودَ عَمائِمٍ
لَها مِن وَميضِ البَرقِ حُمرُ ذَوائِبِ
أَصَختُ إِلَيهِ وَهوَ أَخرَسُ صامِتٌ
فَحَدَّثَني لَيلُ السُرى بِالعَجائِبِ
وَقالَ أَلا كَم كُنتُ مَلجَأَ قاتِلٍ
وَمَوطِنَ أَوّاهٍ تَبَتَّلَ تائِبِ
وَكَم مَرَّ بي مِن مُدلِجٍ وَمُؤَوِّبٍ
وَقالَ بِظِلّي مِن مَطِيٍّ وَراكِبِ
وَلاطَمَ مِن نُكبِ الرِياحِ مَعاطِفي
وَزاحَمَ مِن خُضرِ البِحارِ غَوارِبي
فَما كانَ إِلّا أَن طَوَتهُم يَدُ الرَدى
وَطارَت بِهِم ريحُ النَوى وَالنَوائِبِ
فَما خَفقُ أَيكي غَيرَ رَجفَةِ أَضلُعٍ
وَلا نَوحُ وُرقي غَيرَ صَرخَةِ نادِبِ
وَما غَيَّضَ السُلوانَ دَمعي وَإِنَّما
نَزَفتُ دُموعي في فِراقِ الصَواحِبِ
فَحَتّى مَتى أَبقى وَيَظعَنُ صاحِبٌ
أُوَدِّعُ مِنهُ راحِلاً غَيرَ آيِبِ
وَحَتّى مَتى أَرعى الكَواكِبَ ساهِراً
فَمِن طالِعٍ أُخرى اللَيالي وَغارِبِ
فَرُحماكَ يا مَولايَ دِعوَةَ ضارِعٍ
يَمُدُّ إِلى نُعماكَ راحَةَ راغِبِ
فَأَسمَعَني مِن وَعظِهِ كُلَّ عِبرَةٍ
يُتَرجِمُها عَنهُ لِسانُ التَجارِبِ
فَسَلّى بِما أَبكى وَسَرّى بِما شَجا
وَكانَ عَلى عَهدِ السُرى خَيرَ صاحِبِ
وَقُلتُ وَقَد نَكَّبتُ عَنهُ لِطِيَّةٍ
سَلامٌ فَإِنّا مِن مُقيمٍ وَذاهِبِ


e mettergli una mitera a bendoni
e 'n sul carro d'Astolfo farlo andare
per tutta la città, come i ladroni;
e farlo tanto a Gano scorreggiare
che sia segnato dal capo a' talloni;
e l'uno e l'altro poi fare squartare,
ribaldo vecchio rimbambito e pazzo! -
Così con gran furor corse al palazzo.


Se vuoi saper quanto se' fatta bella
guarda di maggio un mazzo di vïole
o veramente la matina el sole
o nella notte mattutina stella.


Schöne, schämt euch nicht so gar,
euer Blumwerk abzustatten
und das goldgefärbte Haar
mit dem Netze zu umschatten,
in dem Amor, der es stellt,
die zu kühnen Jungfern fällt!


A opat sám, když umíral,
kol každý v pláči dojat stál.


Luzes, ruas serpenteadas, tristeza e alegria
olhos de agua rasos, fartura, falta,
miséria, desperdício,descaminhos,
almas vazias e a imensa solidão…
dos que vão sozinhos
pelas avenidas feridas de Neóns


早缘民事失茶官
解印重来十二年
美恶一周还自复
始知东里解言天


Slyšíš ty hlasy, jež úpějí temně?
Volá po světle Slovanů plémě.
Úmorná práce pro život celý –“


زارَ الحَبيبُ وَحَيّاني فَأَحياني
وَمُذ جَفاني جَفاني نومُ أَجفاني
كَم أَكتُمُ الوَجدَ وَالأَجفانُ تُعلِنهُ
فَالدَمعُ في كُلِّ عَينٍ مِنهُ عَينانِ
أَفنانِيَ الوَجدُ إِذ ناحَت مُطَوَّقَةٌ
تَدعو سُحَيراً هَديلاً بَينَ أَفنانِ
ناحَت فَباحَت وَلَم تَدرِ الدُّموعَ وَلَم
يَبُح لِساني وَأَبدَت عَبرَتي شاني
فَدَيتُ مَن ما رَأى سُقمي وَصِحَّتَهُ
إِلّا وَأَضحَكَهُ عُجباً وَأَبكاني
قَلبي يَراهُ على بُعدِ المَزارِ فَوا
لَهفي لِصَدِّ الحَبيبِ النازِحِ الداني
فَمَن رَأى غُصنَ بانٍ في كَثيبِ نَقاً
مِن قَبلِهِ مُثمِراً تُفّاحَ لُبنانِ
خَفيتُ حَتّى لَو اَنَّ الطَّيفَ يَطرُقُني
لَما رَأى مَضجَعي لَو كانَ يَغشاني
يا مَن يُسائِلُني عَمّا بُليتُ بِهِ
فَنيتُ كُلّي وَوَجدي لَيسَ بِالفاني


Mein Nächster hat ein Recht auf viele meiner Pflichten;
Doch wird dies Recht so oft von mir entweiht.
Versagt er mir die Pflicht: so eil ich, ihn zu richten;
Und sein Versehn ist Ungerechtigkeit.


Wie wär's drum, wir dächten beizeiten schon
An ein Säulchen, ein Denkmal – die Nation! –
Nur hurtig: die Sammelliste:
Wer unterschreibt? »Na ich!« »Und auch ich!«
(Der eine: »Rein fiel ich!« bei sich –
Der andere: »Wenn man nur nicht müßte! «) ...


Was ist der armen Nachtigall
Denn angekommen?
Der Flötenstimme süßer Schall
Klingt so beklommen.
Verstummen möchte ganz und gar
Die Holde, ach sie fühlt es klar –
Dahin dahin ihr Hoffen!
Sie weiß sich übertroffen.


Tanzt die Orange. Wer kann sie vergessen,
wie sie, ertrinkend in sich, sich wehrt
wider ihr Süßsein. Ihr habt sie besessen.
Sie hat sich köstlich zu euch bekehrt.


Y cuando el sol se levante,
No te volveré a ver.


Trat unsichtbar mein Erbe,
Ein Geist, ein lust'ger, schon heran,
Und drängt mich, daß ich sterbe,
Weil er nicht eher leben kann?


Sorg nicht um mich, was ich bedarf
Des hab' ich genügend noch,
Und forsch auch nimmer, – ich warne scharf –
Nach mir, es tröge dich doch.
Sei ruhig, Mann, ich will nicht töten,
Den Leib, der vieles noch muß bestehn,
Doch laß meine armen Kinderchen beten,
Denn sehr bedarf ich der Unschuld Flehn.«


Frischer strahlt im Morgenglanze
Uns're junge Erde noch,
Und das Mädchen pflückt zum Kranze,
Klettert auf der Berge Hoch.


Geduld ist euch vonnöten,
Wann Sorge, Gram und Leid
Und was euch mehr will töten,
Euch in das Herze schneidt,
O auserwählte Zahl!
Soll euch kein Tod nicht töten,
Ist euch Geduld vonnöten:
Das sag ich noch einmal.


Ein Jahr und wenig Tage ſind’s,
Der Graf zieht andre Fährte,
Zur Taufe nur des Förſterkinds
’nen Becher Wein er leerte.
Der Wein war nüchtern wie die Leut’,
Und konnt ihn wenig laben,
Nur mocht an Förſters Vaterfreud’
Er ſeine Freude haben.


Laß meinen schlichten Vers Dir sagen, was
Ein langes Jahr die träge Prose Dir
Nicht sagen mochte, väterlicher Greis,
Wie sehr mein ganzes Herz, als ich Dich sah,
An Deinem Anblick hing, an Deiner Brust,
Auf Deiner zarten Lippe ruhte, wie
Dein sanftes Feuerauge zu mir sprach,
Als hätt' ich lange, lange Dich gekannt,
Als sprächest Du aus Deiner Seele mir
Die Worte meiner Seele. Wenn der Himmel
Den treuen Wunsch erhört – und ach, es hört
Der uns Durchdringende, Allgütige,
Er höret ihn gewiß und liebt und schenkt
Mehr, als wir wünschen – o, so müsse Dir
Der Abend Deiner Tage lieblich sein
Und still-erquickend wie die schönste Abendröthe,
Bei der ein Engel je mit Frommen von
Der ew'gen Ruhe süßen Kränzen sprach.


When SATIRE stoops, unmindful of her state,
To praise the man I love, curse him I hate;
When SENSE, in tides of passion borne along,
Sinking to prose, degrades the name of song;
The Censor smiles, and, whilst my credit bleeds,
With as high relish on the carrion feeds
As the  EARL fed at a Turtle feast,
Who, turn'd by gluttony to worse than beast,
Eat, 'till his bowels gush'd upon the floor,
Yet still eat on, and dying call'd for more.


Me senti i sgrisor pesc de quand el fiocca
a pensà come el dragh tirand el fiaa
el m'ha sorbii de pianta dent in bocca.


Armer Falk! armer Falk!
Zu früh gelähmt und bald!


Tu nenápadně dělily
se cesty naše... Za chvíli


Byl králem, jemuž rovno není,
nech dějů pročteš každý list.
Slyš, co děl kdysi v zanícení,
tak nadšený a láskou čist:
„Nuž, raďte, kdo zná lépe vlásti,
a já mu žezla dám svých vlastí!“
A jako mince jeho byla
vždy berný, těžký, čistý kov,
tak mluva jeho hlaholila
vždy plna slibných, zlatých slov,
vždy nadějná, vždy konejšící,
jak úsměv v jeho zbožné líci.
Ó byl on králem, děti milé,
jak granát, jenž má čistý lesk;
vždyť jeho snahy ušlechtilé
z Čech zaplašily všechen stesk.
On sluncem, andělem byl dobra
a národ jeho rostl v obra.


io, che i tuoi freddi indugi, irato ed egro,
biasmo non men che la mia ardente febre,
quanto ti loderei, se le palpèbre
queto chiudessi un de' tuoi corsi intègro!


Přišel cizí, jenž vás neznal dřív,
setřel vaši barvu, listy potrhal,
v jinou půdu vsadil, jiné jméno dal,
směle vystavil vás na odiv.


Dobrodušný dědoušek rád se rozpovídal:
Za let mladých pásával, stáda v lese hlídal,
potom kácel, stahoval klády s horských strží,
při čem život vezdejší na vlásku se drží –
„Perná práce, skrovný plat! – všechno však se spraví,
když dá Pánbůh přístřeší, zemáky a zdraví,
a ty – houby, za které něco též se získá
na sůl a ten tabáček, po němž se mi stýská!“ –
Páni byli dojati staříčkovou řečí:
Bída, skromnost! – co z těch dvou u něho jest větší!? –
Dostal dárek, děkoval chuďas na odchodu:
„Toho jsem se nenadál! Děláte si škodu!
Pánbůh zaplať! naděl vám zdraví trvalého,
požehnej vám, potěš vás, zbavuj všeho zlého,
dej vám cestu šťastlivou, kudy noha kráčí –
nechť vás Pánbůh na horách obroditi ráčí!“


ذَهابُ عَينَيَّ صانَ الجِسمَ آوِنَةً
عَنِ التَطَرُّحِ في البيدِ الأَماليسِ
وَإِن أُبيتَ سَميرَ الكُدرِ في بَلَدٍ
تَطوى فَلاهُ بِتَهجيرٍ وَتَغليسِ
أَهوى الحَياةَ وَحَسبي مِن مَعائِبِها
أَنّي أَعيشُ بِتَمويهٍ وَتَدليسِ
نُطالِبُ الدَهرَ بِالأَحرارِ وَهُوَ لَنا
مُبينُ عُذرَينِ إِفلاسٍ وَتَفليسِ
فَاِكتُم حَديثَكَ لا يَشعُر بِهِ أَحدٌ
مِن رَهطِ جِبريلَ أَو مِن رَهطِ إِبليسِ
وَقَد علِمتُ وَغَيري عَن مُشاهَدَةٍ
إِنَّ العُلى إِلفُ قَومٍ في الوَغى لِيسِ
وَيَومُ جَيرانَ أُنسي في سَماجَتِهِ
عَلى الخِيارِ وَأَيّامَ الدَياليسِ


A kisfiú ezt a dolgot nem érté,
Némán engedelmeskedett.
Midőn becsukták az ajtót mögötte,
Még egyszer visszapillantott e zajra,
Aztán elindult s ballagott.
Ment, mendegélt,
Egy utcából ki, a másikba be,
Ily hosszu útat még nem tett soha,
Uj volt előtte minden, amit látott...
Szép cifra boltok, cifra emberek,
Bámulva állt, bámulva ment tovább.
S amint egy utcát elhagyott, a másik
Ott volt azonnal s így végetlenűl
A városnak végét nem érte.


– „Mám dost již světa pohrdy a bědy,
již zmítati se nechci, puklý vrak,
výš toužím, musím přes vše... tak neb tak...
Lord Hamilton chce mít mě... budu lady...“


Infantka Doňa Urraca
vypravila svoje posly
ku Alfonsu, bratru, s listy
do Toleda, ve paláci
maurském kde on zdržoval se.
Na lehké tu sedli koně,
lehkonohé, větroletné,
v chvatu, spěchu ve dne v noci
bez zastávky ujížděli.
Blíž Toleda přišli do vsi,
Olias ta slula jmenem,
ves ta hojně zalidněna
kdys, teď zpustošena byla.
Peranzurera tam našli,
rytíře to z hrdé šlechty,
k svobodě jenž svého krále
nejedenkrát šťastně přispěl


إِذا ما اِغتَدوا في رَوعَةٍ مِن خُيولِهِم
وَأَثوابِهِم قُلتَ البُروقُ الكَواذِبُ
وَإِن لَبِسوا دُكنَ الخُزوزِ وَخُضرَها
وَراحوا فَقَد راحَت عَلَيكَ المَشاجِبُ


És olyankor nagyon,
nagyon sajnálom őt...


Synáčku, prozři! Jsi mým celým světem,
jsi slunce mé i hvězd těch milion;
a vznesla-li se duše má kdy vzletem,
i když jí hrozil smrti vzdech i ston:
to byl jen náběh k mohutné té výši!
Tvá oka zář a úsměv čaruplný,
ten, ten mne donese v ty nebes vlny
z té hroudy zemské v lesklou vidin říši!


No meio desta terra há uma ponte,
Em cujos dois extremos se levantam
De dois grossos rendeiros as moradas;
E apenas, Doroteu, o sol declina,
A descansar de Tétis no regaço,
Neste agradável sítio vão sentar-se
Os principais marotos e, com eles,
A brejeira família de palácio.


Auf dürft'gen Riffen
Streng zogst du dein Geschlecht, da fällt' es Tannen
Und ward ein Heldenvolk auf flücht'gen Schiffen.


هذا ضريح تقي كان ذا عملٍ
يرضي البرية من راءٍ ومستمعِ
من آل حوى حوىً من عهد صبوته
إلى الوفاة جمال البر والورع
من بعد شيخوخةٍ حسناً مؤرخةٍ
الياس حوى تروضات النعيم دُعي


Lapos ajkát még szélesebbre vonta,
És megdagadtak duzzadt erei,
Fekete vére bűnösen csapongott,
Mint a vihartól korbácsolt mocsár.


Nevíš, co je pravá rozkoš života, –
kolem tebe leží stuchlá temnota,
mladé srdce už ti život vyhlodal,
dříve než ti blaho lásky znáti dal. –
Viď, tys lásky ještě nikdy nepoznal?“


So stand ich vor den Thoren
Und ging zu Liebchen ein,
Da hat sie neu beschworen,
Daß sie doch einzig mein.


So sprach der Geist der Lieder und entschwand.
Ich riß mich aus dem Schlummer, hörte noch
Im Tannenwipfel scheidend Säuseln, fiel
In's Harfenspiel, da ward mir der Gesang.


Což tu jsem vzdychal! po tváři
zoufání slza hned tekla,
teď půjdu, ale jak rybáři
v život i v pal jeho pekla!


旆旆黄茆泼眼明
荒郊尽日绝人行
谁知气象萧条处
剩有山川可鼎烹


O Grosser Gott, ich klage dir mit Reu
Die Ungedult, so mich besessen,
Die wider dich sich setzet ohne Scheu
Dir Gnaden denket abzupressen,
Die für und für
Den deinen hier
Nach meinem Willen will abmessen.


Parrenti pellegrini e non greccioni,
cogliendo ognun le rose e tu gli spini,
ma gli andirivien tuoi ficti e meschini
t'hanno a gitar alfin miglior ragioni.


Herr der liechten Seraphinen!
Dem die Cronen aller Welt,
Alle Scepter müssen dienen,
Deiner starcken Helden Held!
Gnädig, Ewig, prächtig,
Allweiß, heilig, mächtig,
Der Ihm stracks zu einem Heer
Auffbringt Himmel, Erd' und Meer!


A zsidó-bolyt pedig megbolygatom,
De csak kettőnk kedvéért egyelőre,
Nem vagyok gróf, pap, léha vagy zsidó,
Ügyes vagy seftes: hát nem félek tőle.
Lásd fölemelten az én szivemet,
Kiről már régen úgy megfeledkeztél
S emlékezz, hogy a mi regényünk átka
Épp a Sionnak mai furcsasága.


Oft will die Seele ihre Flügel dehnen,
Gestärkt von der Betrachtung reiner Speise;
Ihr dünkt, im engen wiederholten Gleise,
Ihr Thun vergeblich, und ihr Wißen Wähnen.


O stará slova přísežná
zmučená duše zápasí,
cestičku pod nebem, nad peklem
vlastní kéž našla si!


Empieza
       a
        caer
            otro
               poco
                   de
                     nieve
Como si fuera poca
Toda la nieve que ha caído en Rusia
Desde que el joven Pushkin
Asesinado por orden del zar
En las afueras de San Petersburgo
Se despidió de la vida
con estas inolvidables palabras:
Empieza
       a
        caer
            otro
               poco
                   de
                     nieve
Como si fuera poca
Toda la nieve que ha caído en Rusia
Toda la sangre que ha caído en Rusia
Desde que el joven Pushkin
Asesinado por orden del zar
En las afueras de San Petersburgo
Se despidió de la vida con estas inolvidables palabras
Empieza
       a
        caer
            otro
               poco
                   de
                     nieve...


Zanikl zdroj mi slzí již,
jen suchý pal mi ve očích,
a na prsou mých dusná tíž,
a kolem rtů mi trpký smích.


Tra ri re!
Schon schmilzet Eis und Schnee:
Die Quellen rauschen wieder
Von allen Bergen nieder.
Tra ri re!
Schon schmilzet Eis und Schnee.


一雨过荷池
池花娇于女
莫便轻折却
或恐作人语


En la obscuridad abren los ojos
y les cae en ellos el espanto.
Encuentran alacranes bajo la sábana
y su cama flota como sobre un lago.
Los amorosos son locos, sólo locos,
sin Dios y sin diablo.
Los amorosos salen de sus cuevas
temblorosos, hambrientos,
a cazar fantasmas.
Se ríen de las gentes que lo saben todo,
de las que aman a perpetuidad, verídicamente,
de las que creen en el amor como en una lámpara de inagotable aceite.
Los amorosos juegan a coger el agua,
a tatuar el humo, a no irse.
Juegan el largo, el triste juego del amor.
Nadie ha de resignarse.
Dicen que nadie ha de resignarse.
Los amorosos se avergüenzan de toda conformación.
Vacíos, pero vacíos de una a otra costilla,
la muerte les fermenta detrás de los ojos,
y ellos caminan, lloran hasta la madrugada
en que trenes y gallos se despiden dolorosamente.
Les llega a veces un olor a tierra recién nacida,
a mujeres que duermen con la mano en el sexo, complacidas,
a arroyos de agua tierna y a cocinas.
Los amorosos se ponen a cantar entre labios
una canción no aprendida.
Y se van llorando, llorando
la hermosa vida.


Takým stkví se leskem jeho tváře,
Lidskou nelze vylíčiti řečí;
A co srdce cítí, o tom svědčí
Svatá oka anjelského záře.


Rejtegetem szivem mélyén,
Féltve, fájón a nagy titkot:
Hogy feledni el nem tudlak,
Hogy nem leszek soha boldog!


No reino da Branca Aurora
encontrei a brisa mansa
que vinha trazer lembrança
À princesa Deusa Flora
A neve aquela hora
Em sua alcova dormia
Depois o sol lhe surgia
Desfazer-lhe  do regaço
Enquanto pelo espaço
A neve branca corria


Én régi, régi jobbágy-őseim,
Hát éltek még? Jaj, hány rossz éven át
Vonszolja még a csüggeteg utód
Sötét parancsok konok csapatát?


Er hob sein Glas zur Höhe
Und rief: »Es leb' der Kuß!
Treu beißen auch die Flöhe,
Weil man sich nähren muß.«


Johanna Gray das Mädchen hieß,
Aus ächtem Königsblut,
Ein Täubchen, hold und zart und süß
Und biederfest und gut.


أَيَدري الرَبعُ أَيَّ دَمٍ أَراقا
وَأَيَّ قُلوبِ هَذا الرَكبِ شاقا
لَنا وَلِأَهلِهِ أَبَداً قُلوبٌ
تَلاقى في جُسومٍ ما تَلاقى
وَما عَفَتِ الرِياحُ لَهُ مَحَلّاً
عَفاهُ مَن حَدا بِهِمِ وَساقا
فَلَيتَ هَوى الأَحِبَّةِ كانَ عَدلاً
فَحَمَّلَ كُلَّ قَلبٍ ما أَطاقا
نَظَرتُ إِلَيهِمُ وَالعَينُ شَكرى
فَصارَت كُلُّها لِلدَمعِ ماقا
وَقَد أَخَذَ التَمامُ البَدرُ فيهِم
وَأَعطاني مِنَ السَقَمِ المُحاقا
وَبَينَ الفَرعِ وَالقَدَمَينِ نورٌ
يَقودُ بِلا أَزِمَّتِها النِياقا
وَطَرفٌ إِن سَقى العُشّاقَ كَأساً
بِها نَقصٌ سَقانيها دِهاقا
وَخَصرٌ تَثبُتُ الأَبصارُ فيهِ
كَأَنَّ عَلَيهِ مِن حَدَقِ نِطاقا
سَلي عَن سيرَتي فَرَسي وَسَيفي
وَرُمحي وَالهَمَلَّعَةِ الدِفاقا
تَرَكنا مِن وَراءِ العيسِ نَجداً
وَنَكَّبنا السَماوَةَ وَالعِراقا
فَما زالَت تَرى وَاللَيلُ داجٍ
لِسَيفِ الدَولَةِ المَلِكِ اِئتِلافا
أَدِلَّتُها رِياحُ المِسكِ مِنهُ
إِذا فَتَحَت مَناخِرَها اِنتِشاقا
أَباحَكِ أَيُّها الوَحشُ الأَعادي
فَلِم تَتَعَرَّضينَ لَهُ الرِفاقا
وَلَو تَبَّعتِ ما طَرَحَت قَناهُ
لَكَفَّكِ عَن رَذايانا وَعاقا
وَلَو سِرنا إِلَيهِ في طَريقٍ
مِنَ النيرانِ لَم نَخَفِ اِحتِراقا
إِمامٌ للِائمَّةِ مِن قُرَيشٍ
إِلى مَن يَتَّقونَ لَهُ شِقاقا
يَكونُ لَهُم إِذا غَضِبوا حُساماً
وَلِلهَيجاءِ حينَ تَقومُ ساقا
فَلا تَستَنكِرَنَّ لَهُ اِبتِساماً
إِذا فَهِقَ المَكَرُّ دَماً وَضاقا
فَقَد ضَمِنَت لَهُ المُهَجَ العَوالي
وَحَمَّلَ هَمَّهُ الخَيلَ العِتاقا
إِذا أُنعِلنَ في آثارِ قَومٍ
وَإِن بَعُدوا جَعَلنَهُمُ طِراقا
وَإِن نَقَعَ الصَريخُ إِلى مَكانٍ
نَصَبنَ لَهُ مُؤَلَّلَةً دِقاقا
فَكانَ الطَعنُ بَينَهُما جَواباً
وَكانَ اللَبثُ بَينَهُما فُواقا
مُلاقِيَةً نَواصيها المَنايا
مُعَوَّدَةً فَوارِسُها العِناقا
تَبيتُ رِماحُهُ فَوقَ الهَوادي
وَقَد ضَرَبَ العَجاجُ لَها رِواقا
تَميلُ كَأَنَّ في الأَبطالِ خَمراً
عُلِلنَ بِها اِصطِباحاً وَاِغتِباقا
تَعَجَّبَتِ المُدامُ وَقَد حَساها
فَلَم يَسكَر وَجادَ فَما أَفاقا
أَقامَ الشِعرُ يَنتَظِرُ العَطايا
فَلَمّا فاقَتِ الأَمطارَ فاقا
وَزَنّا قيمَةَ الدَهماءِ مِنهُ
وَوَفَّينا القِيانَ بِهِ الصَداقا
وَحاشا لِاِرتِياحِكَ أَن يُبارى
وَلِلكَرَمِ الَّذي لَكَ أَن يُباقى
وَلَكِنّا نُداعِبُ مِنكَ قَرماً
تَراجَعَتِ القُرومُ لَهُ حِقاقا
فَتىً لا تَسلُبُ القَتلى يَداهُ
وَيَسلُبُ عَفوُهُ الأَسرى الوَثاقا
وَلَم تَأتِ الجَميلَ إِلَيَّ سَهواً
وَلَم أَظفَر بِهِ مِنكَ اِستِراقا
فَأَبلِغ حاسِدِيَّ عَلَيكَ أَنّي
كَبا بَرقٌ يُحاوِلُ بي لَحاقا
وَهَل تُغني الرَسائِلُ في عَدوٍّ
إِذا ما لَم يَكُنَّ ظُبىً رِقاقا
إِذا ما الناسُ جَرَّبَهُم لَبيبٌ
فَإِنّي قَد أَكَلتُهُمُ وَذاقا
فَلَم أَرَ وُدَّهُم إِلّا خِداعاً
وَلَم أَرَ دينَهُم إِلّا نِفاقا
يُقَصِّرُ عَن يَمينِكَ كُلُّ بَحرٍ
وَعَمّا لَم تُلِقهُ ما أَلاقا
وَلَولا قُدرَةُ الخَلّاقِ قُلنا
أَعَمداً كانَ خَلقُكَ أَم وِفاقا
فَلا حَطَّت لَكَ الهَيجاءُ سَرجاً
وَلا ذاقَت لَكَ الدُنيا فِراقا


Einer, der hinter seinen Händen
verborgen geht und wie ein Hirt;
(mögst du den Blick der ihn beirrt,
den Blick der Fremden von ihm wenden).
Einer der träumt, dich zu vollenden
und: daß er sich vollenden wird.


Und aus diesem ist zu schliessen,
Wie sichs in der Unter-Welt,
Wo so strenge Ströme fliessen
Durch verschied'nen Kies, verhält:
Da der wilden Fluth Gedrenge
Bald die Kalck- bald Schwefel-Gänge
Durchs Zerreiben schnell entzündt,
Daher Feuer-Berge sind.


猛风吹雨暮江头
烟草微茫一片愁
双鲤不来无处问
欲寻归路转悠悠


Leerás, que yace aquí, porque está escrito;
y es, que el mármol usurpa la alta gloria
de Montalbán, debido a la memoria,
no de honor limitado, de infinito.


Macht dann im Glück 'ne Pause,
Daß er sich Wein bestell',
Den Hahn bringt zum Gasthause
Er spät im Korbgestell.


Der erste Blick: Ist es in unserm Haus?
Der zweite mindert schon den Schreck und Graus,
Wenn weit, o weit die wunderschöne Glut
Behaglich dort am fernen Himmel ruht!


Lauschen will ich und liegen
Wie ein Wiegekind;
Singe, treue Mutter,
Schläfre dein banges Kind!


Johannes mußte zwar mit seinem Haupt bezahlen;
Doch hört' ihn erst der Fürst, und folgte manchesmal.
Ach! wüßte ich gewiß, ich käm' in jener Zahl:
So möchten immerhin der Trübsal schwüle Strahlen
Die schwersten Uebungen auf meine Scheitel speyn;
Es solte Leuen-Grimm mir noch erträglich seyn.


Quantos dias e noites
Velei teu semblante,
Chorei lágrimas frias
Pois não havia quem
Pudesse aquecê-las,


DÓm, – rudý kol západ, – hrad, – mlhy clony,...
přes jezy ječí Vltava, v temnou dálku pílí,
a onde ostrovů dolů sklony
se do vody chýlí, kam dům, dům se zrcadlí bílý.


Szükség, hogy én itten végezzem napomat,
Mert Isten rendelte itt végső órámat,
Most utolszor mutatnom kell mivoltomat;
Kövessed, mikor kell, te is nagy próbámat.”


Ach, otče, otče, zůstaň ještě s námi,
neb blahu dítek připozdívá se,
a cesty jejich temny, málo známy,
a všudy, všudy šalba skrývá se.


Die ersten Ritter uns'rer Art
Entschlossen sich zu einer Fahrt,
Und gingen einst auf Reisen:
Ganz Asien und Afrika
Durchreisten sie, und suchten da
Den selt'nen Stein der Weisen.


Nimm an diß Denckmahl meiner Hände
Du treue Freund- und Brüderschafft/
Der ich zu Diensten mich verpfände
So lang in diesem Leib ein Lebens-Athem hafft.


وَما ساءَني جَهلُ العَمِيِّ بِرُتبَتي
وَمَشهَدَ أَربابِ البَصائِرَ مَشهَدي
وَلا ضَرَّني شُربُ الحَميمِ لِمُنكَري
وَمِن سَلسَبيلِ الخُلدِ في الخُلدِ مَورِدي


Nicht mögt ihr glauben, daß ich mir verhehle,
Wie oft es widerspricht dem Geist der Zeiten;
Schon will die Zukunft anders sich bereiten –
Und so sind auch die Töne, die ich wähle.


留与飞云一半花
来春还拟返云车
挥鞭直上通云界
不踏峰头未到家


A léta jdou; – co je v ten věčný běh
jediný výkřik! –
A dnes, po létech
zas myslím na tě, jak jsem myslel vždy.
A zase je kol všecko stejné tak,
podzimní večer, plný soumraku
a vzpomínek, jež lehnou na prsa
jak netopýra křídlo ponuré.
A nad rakví tvou víc už nestojím
– tvá hlava drahá dávno setlela
a úsměv dávno rozpadl se v prach –
však stojím nyní nad tou rakví, kde
spí vše, co kdy jsem tady v žití chtěl,
mé marné sny a zašlé naděje,
má láska mrtvá... a mně zůstalo
v tom srdci jenom teskno zoufalé
a beznaděj a prázno bez konce
a touha po té chvíli oddechu
a marný výkřik, který letí v poušť.
A teď, když vím, jak drsný, těžký mráz
nám skráně bodá cestou životem,
a teď, když vím, že ty jsi umřel dřív,
než poznal jsi to vše, co bolí nás:
hněv, vášeň, nevděk, bolest nejvyšší
a lítost pozdní, lásku zhrzenou
a to, co v bláto vrhá peruť nám,
a to, co věčně pláče v srdci tom
a věčně darmo volá po štěstí
a po lásce, jež není, není –: Ó,
tu chápu už, proč ty, jenž umřel jsi,
jsa dítětem, v té rakvi, kde jsi spal,
ty ruce měl jsi klidně sepjaté
a na ústech to tiché usmání...


Berg und Tale hör' ich fragen:
Hat er nicht auch dich getragen
Einst im Herzen liebewarm?
Kam er mit dir? – weh! und schauen
Muß ich deiner Jugend Auen
Dann durch Tränen voll von Harm.


Nicht auf Höhn, im stillen Thale
Blühest Du, am frischen Quell,
Zeigst des weiten Himmels Bläue,
Reine Treue,
Und in ihr der Sonne Gold,
Mild und hold.


Je tak malý, přehezký,
do kapsy jde u vesty,
dá se udát;
dobré zlato, smíchem září,
ale také něco váží –
inu, dukát.


Er kan, Er wil, Er wird auch schützen,
Wofern du dich nur bessern magst,
Er wird die schwachen Kräfte stützen,
Wofern du zeitlich nach ihm fragst.
Denn alle, die den Herren lieben,
Die kan kein Feind, kein Schwerd betrüben.
Sie tretten Kummer und Verdruß
Großmüttig unter ihren Fuß.


Я герой!Припеваючи жить
И шампанское пить,
Завираться!
Жребий мой:
Вечеринки давать,
И себя восхвалять,
И стишки издавать,
И собой
Восхищаться!
Верить одному
Вкусу своему,
Всех блаженней в мире,
Всех несчастней быть;
Но какое счастье
Так себя любить!


Glimmend durch lange Schmerzen,
Hat sie der Tod verklärt,
Aus Millionen Herzen
Mit edlem Blut genährt;


kahramanca biçen bir yelken gibi açacak


Imagem - 00250004


将何写幽意
有此古桐声
为问好弹处
谁来听蟹行


Er fuhr auf Wolken. Schrecklich rollten
Die Räder seines Wagens fort
Und Donner, die uns tödten sollten,
Erwarteten sein leztes Wort.


صديان يغلي في حشاه المرجل
ترثي الجنوب له وتحنو الشمأل
هيهات تلهيه الطيور بشدوها
ويبلّ غلّته الرحيق السلسل
كابن الملوح لا يفرّ قراره
أبدا إلى ليلى يحنّ ويسال
يا لائمه سقيتم صاب الأسى
كفّوا متى بلّ الأوام الحنظل
هيمان كم ذكر الحمى وأقامه
وله وأقعده الهوى المتغلغل
وأغرورقت عيناه أو كادت فيا
لهوّى تطيب به النفوس وتكمل
وتجود بالغالي وسحقا لامرىء
لا يبذل الغالي النفيس ويبخل
بسبيل موطنيه وحبّ بلاده
هذا ولا عاش الخؤون المبطل
لهفان ها هو والظلام مخيّم
متلهّف في جنحه متعلّل
متعطش والذكريات هواتفٌ
تهفو بخافقه الحنون وتنهل
وتعربد الأحلام فوق جفونه
سحرا ويقيها الهوى المسترسل
يصبو ويبعث والنسيم رسوله
قبلا يكاد يذوب فيها المرسل
لمسارح وملاعب ومراتع
ومرابع فيها البدور الكمّل
شطّت وعانقت الرؤى أطيافها
وعليه في وادي الكرى تتنزّل
ولهان قد طبع الحنين بذهنه
صورا فدعه غارقا يتخيّل
صورا مجنّحة بريشة وهمه
تغري وتدبر في الخيال وتقبل
منها أطلّت ذكريات حلوة
بيض يقصّ روّاه وهي تؤول
حفّت بها الآمال سكرى والمنى
ودنت فكاد يضمّها فتقبّل
فهنا الطفولة والصبا وهنا الهوى
وهناك ملعبه وهذا المنزل
وهنا الأحبّة ودّعوه ها هنا
ومضى وراح بحسنها يتغزّل
نشوان إذا أصغى بأذن خياله
والوهم يملى والوداد يسجّل
والوجد يرفض في قرارة روحه
والشوق يعزف والفؤاد يرتل
فشدا له ناي وغنى شاعر
وترنّمت ورق ورجّع جدول
وتساءلت أمّ وذكر والد
ودعا أخو روح وأمّن محفل
واستفرت أخت ونادت طفلة
والكل منهم شقة ما يجمل
دنيا من الأوهام غاب سويعة
فيها وعاد وقلبه يتململ
متفائل لا البأس يعرف مدخلا
لفؤاده وهو الشجيّ فيدخل
صرع الشكوكَ بحزمه ويقينه
ومن الوساوس ما يحرّ ويقتل
فاسمعه يا هذا يحيّى موطنا
في جانحيه له المقام الأوّل
وطني فديتك عش ودم واسلم وطب
فحمائم السلم القريب ستهدل
والمجد باسمك يا ربوع مسبّح
والفخر يهتف والزمان يهلل


Laß dich nur Nichts nicht tauren
mit Trauren!
Sei stille!
Wie Gott es fügt,
so sei vergnügt,
mein Wille!
Was wilst du heute sorgen
auf morgen?
Der Eine
steht Allem für;
der giebt auch dir
das Deine.
Sei nur in allem Handel
ohn' Wandel,
steh feste!
Was Gott beschleußt,
das ist und heißt
das Beste.


Sehnsuchtkrank nach dem geliebten Jungen,
Dessen Blick ihr tief ins Herz gedrungen,
Sprach das Mägdlein beichtend zu dem Pater:
»Frommer Mönch, des Seelenheils Berather,
Wißt, so streng das Haus mein Vormund hütet,
Gegen jedes Männleins Einlaß wüthet,
Wußte doch mein Liebster einzudringen,
Im Gewand der Magd mußt' ihm's gelingen.
Sagt ihm nun, daß er nicht wiederkehre,
Daß ich büßend ihm den Einlaß wehre;
Bringt dieß Ringlein, das er mir gegeben,
Ihm zurück als Abschiedspfand fürs Leben.«
Ei, wie schlau sprach die so scheinbar Spröde,
Ei, wie war der Mönch so blind, so blöde,
Denn das Ringlein sagt ihm's selbst am Ende,
Daß es nicht geformt für Frauenhände.


Porém antes de pegar
Desceu um grande corisco
Jogado por São Francisco
Da porta do quarto andar
Num tremendo ribombar
Um trovão também desceu
O espaço escureceu
Veio um forte pé-de-vento
Lampião neste momento
Dali desapareceu


Mně chrámem zdá se být to nebe hvězdné,
v něm jako oltář černý do tmy vstává
zjev Hradčan majestátní, v noci bezdné
tam divné stíny zrak můj rozeznává,
a jako smutné svíce u oltáře
tam z hrobů českých králů mystická plá záře.


Nascondi le cose lontane,
nascondile, involale al volo
del cuore! Ch'io veda il cipresso
là, solo,
qui, solo quest'orto, cui presso
sonnecchia il mio cane.


Die Finsterniß des Monden zu sehn,
Ladt ich jüngst Freund und Brüder ein:
Dieß kann, sprach ich vortrefflich geschehn
In einem Glase blanken Wein.


Elende, klagt! Jehovah wird strakks weisen,
Was ihr genannt mit leeren worten speisen!
Ich wünschte, das der Kelch von Euch!
Wem werdt ihr plötzlich werden gleich?
Ist nicht mein Gott, der mich erhöhret?
Der mich selbst rif? der mich gelehret?
Ihr zogt mich vor dem weisen Salomon:
Ihr gabet mir fast der Propheten thron.
Bin ich der Gottesmann? Das Centrum der Propheten?
Was reitzt Elien dort? Seht, Frevler, in was nöthen.


Prosím Vás, Smrti, kmotřičko milá,
kdy z oharku života skočí
mně poslední žhavá jiskřička do tmy,
pevně mi zatlačte oči!


渔父向馀笑
红尘满世间
何如罢钓后
人比野鸥闲


Rinaldo, che dì e notte non soggiorna
per riavere il suo cugin perfetto,
poi ch'attendata fu la gente adorna,
all'amostante mandò Ricciardetto,
dicendo: - A lui va' presto, e qui ritorna
con la risposta, e conchiudi in effetto
ch'a corpo a corpo oppur campal battaglia
sùbito fuor ne venghi alla schermaglia. -


Los cabellos despedazan el agua.
El perfil del barro en las ramas.
La luz sinuosa del frío.
Y yo,
en la sentencia brutal del mediodía.


Da caneggiati porci et crucciati orsi
fuss'io miseramente anciso, alora
che la scriptura tua, dolce signora,
a lacerarla l'impia mia man porsi.


El Tren ensancha sus costillas,
rueda sobre dientes de hilo en hojas de pedernal,
la ciega estación se paraliza de soles jóvenes,
ángeles destronados en la guerra.
¿El demonio se dulcifica?,
tirador de astros,
plantas,
árboles,
golpeador trampero del viento;
desvirgador,
violador de espacios.


Somos cuando estas creencias son transmutadas en creación

—hechos propuestas activas—
regidos por el criterio arte técnica de la experiencia.

Esto
para proponernos prensarnos

y crearnos a nosotros mismos.
A esto se le dice estar vivo.


王勃清才俊不禁
烂铺艳锦赏知音
空馀高阁青云里
谁识落霞秋水心


Путь к высотам, где музы пляшут хором,
Открыт не всем: он скрыт во тьме лесоЭллада, в свой последний день, с укором
Тайник сокрыла от других векоУмей искать; умей упорным взором
Глядеть во тьму; расслышь чуть слышный зов!
Алмазы звезд горят над темным бором,
Льет ключ бессонный струи жемчугоПройди сквозь мрак, соблазны все минуя,
Единую бессмертную взыскуя,
Рабом склоняйся пред своей мечтой,
И, вдруг сожжен незримым поцелуем,
Нежданной радостью, без слов, волнуем,
Увидишь ты дорогу пред собо


Ó, jak vždy sladká vaše vůně
svou ambrou cit nám opíjí!
Ta v mžik uzdraví kde co stůně,
z ní drozdům opět v hrdla strůně
zvuk nových zahrá arií!


Vlny, jindy kočky, rostly v divé lvice,
siný byl a matný úsvit půlměsíce.


天地即吾庐
胡为号借居
赵州无住著
不用更还渠


Unser Sehnen, Unsre Tränen
Trösten mehr als eure Freud';
Könnt't ihr sehen Und verstehen
Die verborgne Seligkeit,
Ihr würd't eurem Kram entlaufen
Und mit dem verschmähten Haufen
Wandern nackt zur Ewigkeit.


Ó planície de alma! ó vento sem ser vento!
Ó ásperas vertentes ao nascente;
Ó fontes que estais secas, ó passeios
Da minha mágoa adolescent
Como eu vos quero ainda! como eu sinto
Que tudo o mais é tédio e é traiçã
Pode-se amar tudo na Vida, mas
Nunca se pode trair o coraçã
Dele nos vem, mais tarde a confianç
Do coração nos sobe, um certo dia,
Uma satisfação que já não pode
Sequer chamar-se-lhe alegri
E todavia tant A de sabermos
Que ainda em nós se ergue e não distrai
A casa da esquina onde nascemo
A torre que dá horas e não ca
II


Lehr' itzt wie weit der Klang gestimmter Seiten geh',
Fall' in die Tieff' und in die Höh';
Lass' eine Wunder-Krafft den reinen Thon begleiten,
Biss dass er Saul die Wuht benimmt:
Unruhig ist sein Sinn, so mach' auch deine Seiten,
Biss jener ist, wie die gestimmt.


Du bist nicht schön von Angesicht,
Dein Lockenhaar ist leicht Gewicht;
Dein volles Herz doch wiegt mir mehr,
Es arm zu machen, das ist schwer.


Dice la lingua quanto piace al core.
Di scuse e di bugie si pasce 'l mondo:
chi può non vole e chi vorria non puote.


老树晴云半有无
雨馀秋色满江湖
扁舟也欲投簪去
何处青山似画图


Wie kann mir besser seyn,
Als wenn mir ganz allein
Die schön beblümte Trift
Lust und Ergetzen stift?
Da wo ich in der Näh
Die Lämmer gehen seh;
Und, weil mein Ohr nichts hört,
Das mich durch Winseln stört,
Bey sorgenlosem Sinn
Vergnügt und einsam bin.


más
allá


Néma a táj, arca sápadt,
Rá derengő napfény árad;
Ah, mi vonzó szép halál van
E mosolygó hervadásban!


شَرطُ العظيم وصفُه بالمُهتَدِي
لدينه بعَمَلٍ مُؤيَّدِ
مُدِّثرا مزَمِّلا بالسُّؤددِ
بالبذلِ والنَّوالِ فيَّاضِ اليَدِ
شادَ مقَامَه همامُ الفرقَدِ
مِثل التَّهامِّي الهُمام الأوحدِ
كم بَات ليلتَه في تهجُّدٍ
يَضرَعُ للفردِ العَليِّ الصَّمَدِ
يَرزُقه التوفيقَ طُولَ الأبدِ
في السَّير في هدي النَّبِي محمَّدِ
أمدَّهُ اللهُ بعون مُسعِدٍ
له علَى فِعلِ المُفيد الأفيَد
في الدِّينِ والدنيا ويَومَ الموعدِ
إنَّه للأخرَى أخو تَزَّودِ
كسَاه في غَيبتِه ومشهَدٍ
بِهَيبةٍ تَفرِي قلوبَ الأسَدِ
وخُلقٍ يَضوعُ كالزهر النَّدِيِّي
ذِكرُه في الأفواهِ عَذبُ المَوردِ
كأنه الزُّلالُ في فمِ الصَّدِيِّ
والعِلمِ والتَّقوَى ونُبلِ المَحتِدِ
والحِلمِ بالعادةِ لا التَّعوُّدِ
وسَيِّدُ الأخلاقِ حِلمُ السَّيِّدِ
هذا لعمرُ الحقِّ وصفُ مَن هُدِى
وواجِبٌ بِفعلهِ أن نقتَدِي
إِن كان من يبغِي طريقَ السُّؤدَدِ
وَيُسعِدَنَّ حالَه وَيَسعَدِ
أَمّا الَّذي لا يَقتَدِي بِالمُهتَدي
ولولَه قد كان خيرَ مُرشِدِ
وطالَما النصحُ له منه سُدًى
لنِفعهِ ليسَ لأدنَى مَقصِدِ
وَهوَ عنِ النُّصحِ أخو تَمرُّدٍ
بالشُّحِّ والتَّقتير محجوبُ اليدِ
لا فرقَ بين كفِّه والجُلمُدِ
أقولُ في وصفِه ذا الوصفَ الرَّدِى
أنشِد له وأنشدَن وأنشدِ
قَدنِىَ مِن نَصرِ الخُبَيبيَنِ قَدِي


é tarde? a claridade de outro dia,
para nós dois, severa, aponta o ded
vou levantar, ela também acorda,
me abraça, e fala, insiste que inda é ced
— é tarde, eu mostro, há luz em toda a alcova,
impondo fim ao nosso doce enred
— não! — ela diz — isto é clarão da lu
amor, não vá, ainda é muito cedo!


Wie ich dich liebend anschaun muß,
Hochragende Gladiolus!


Gepriesen sei der wackre Schütz,
Er ist für manches Raubthier nütz;
Sein Aug' ist hell, sein Sinn ist frei,
Feind aller Schmach und Drängerei.


suché léto, dlouhá zima, hluch byl popův bůh,
horské jaro zabloudilo, poloninské hříbě,
smutek hladových a zkřehlých mžil jen zhůry v luh,
svazek života se zachvěl, dobrotivý kruh
přetržen byl bídou v stájích, sněhem na kolybě.


Wie daß sich die Fortun so plötzlich hat gewandelt?
Weil der, der sie bekam, sie übel hat gehandelt.


O! could I search the bosom of the sea,
Down the great depth descending; there thy works
Would also speak thy residence; and there
Would I thy servant, like the still profound,
Astonish'd into silence muse thy praise!
Behold! behold! th' unplanted garden round
Of vegetable coral, sea-flowers gay,
And shrubs of amber from the pearl-pav'd bottom
Rise richly varied, where the finny race
In blithe security their gambols play:
While high above their heads Leviathan,
The terror and the glory of the main,
His pastime takes with transport, proud to see
The ocean's vast dominion all his own.


Vuelan los años ¡ay! y sin estruendo
fugaz los sigue juventud florida,
su mágica ilusión con ella huyendo


Alle Gewässer durchkreuzt', die Heimat zu finden, Odysseus;
Durch der Scylla Gebell, durch der Charybde Gefahr,
Durch die Schrecken des feindlichen Meers, durch die Schrecken des Landes,
Selber in Aides' Reich führt ihn die irrende Fahrt.
Endlich trägt das Geschick ihn schlafend an Ithakas Küste,
Er erwacht und erkennt jammernd das Vaterland nicht.


Having by Example carry'd
This first Point in the Dispute;
next he said's not Marry'd:
Her's with  Charms may suit.


Non faceva, nascendo, ancor paura
la figlia al padre, che 'l tempo e la dote
non fuggien quinci e quindi la misura.


Und kann man diesen Ring verborgen,
Dann lebt man noch am nächsten Morgen.


Dřív bývala jsi brouček malý,
jenž dlouho vřískal do noci,
teď místo cumlu po lajtnantech
máš, dívko, touhu horoucí.


»Greif, Freund Greif, nicht bange dir!
Halt' aus, halt' aus! es gilt viel mehr
Als unser Leben: es gilt die Ehr'!
Laß sie nur kommen, die Hunde, die feigen:
Ich will ihnen schwäbisches Eisen zeigen.«


Or, un moine encor jeune et ravi de ces choses
Pour en avoir goûté le calme pénétrant.
Debout près d'un pilier qu'envahissaient des roses,
Méditait solitaire, et son trouble était grand.


Der Freundin, die mir jüngst durch einen köstlichen
Und mit besond'rer Kunst bereiteten
Kapaun bewiesen, daß die Ehre
Von einem Thiere, das die Hühnerwelt
Für unschmackhaft und ungenießbar hält,
Bei Menschen noch zu retten wäre,
Wenn man ihm nur mit guter Art den Saft,
Den es verlor, durch Austern wieder schafft,
Der schick' ich für das köstliche Gerichte –
Für den Kapaun aus ihrer Hand –
Hier einen Hahn aus Griechenland,
Der (wie zum mind'sten die Geschichte
Von ihm erzählt) so tapfer als galant
In ganz Athen nicht seines gleichen fand,
Der stets den schönsten Kamm getragen,
Mit jedem Hahn zur Wette sich geschlagen,
Und darum bei Athens gesammter Hühnerschaar
Beliebt, und überall – der Hahn im Korbe war,
Kurz, den die eckelste der griechischen Damen,
Die sich um ihn oft in die Haare kamen,
In seiner Art gewiß so schmackhaft fand,
Als ich jüngst den Kapaun aus meiner Freundin Hand;
Den aber, weil er seit so manchem Jahr
Ein bischen alt und zäh' geworden war,
Ein deutscher Koch, von dem haut Goût geleitet;
Für unseren Geschmack von Neuem zubereitet;
Den schick' ich hier, und gebe dann
Für einen deutschen, gallisch appretirten Hahn
(Zum Dank für die gehabte Mühe)
Ihr einen griech'schen Hahn in einer deutschen Brühe.


Fegyverére dülve, nézi
A vad urfi ősz hivét,
Mig hideg kezével oltja
A halál hív életét.
«Rajta urfi - szól kaczagva -
Térj istenbe, térj magadba!
Mert a pór vetése mentve,
És az úré tönkre döntve!»


He llorado esta noche un sueño escarchado de nardos y fusiles.
Estabas tú vacía, arrodillada como un caracol en un tajo de alba,
al pie de una ballena clavada en una cruz de alas de menta.
Dos máuseres ardían el cirio resplandeciente de sus bayonetas
y un trapecio de verdes colas de luceros
columpiaban un saxofón equilibrista.
A él tendías la mirada,
ese anillo que se parte en tus cejas y rehace en tus labios.
Pero tú te tentabas sin hallarte en ningún rincón de tu cuerpo
porque la luna te ilumina tan sólo donde mis manos la encienden.
Así que estabas en un éxtasis invertido,
esperando un sólido aire de carne tibia que rizase
la espuma naciente del deseo, chocando en acantilados imposibles.
A lo lejos graznaba la corneja de una ametralladora
que quería ponerse al compás de tu sangre en mis sienes
midiendo tus minutos con los míos.
Después te levantabas y te ponías en lugar de la ballena
y ésta se arrodillaba proyectando un lanzazo de hieles a tu costado,
chorro que me caía en rocío de hielo
sobre un horno encendido con ponientes de arrayanes.
Y fue entonces cuando yo te desclavo
poniéndote un vendaje de estrellas machacados con ajos y delirios.
Y los tres despertamos en los brazos cruzados del insomnio
de aquel soldado anónimo que vestido con pieles de angustia
canaliza a países donde nunca muere el olvido.


Dav bouří již: „Noc nad polem se stmívá, –
Zdaž jest to Bůh, kdo v temnotách se skrývá?
Proč hlasu tvého neslyší? Či bloudí
v tom poli jako nejbludnější z lidí?
A to že Bůh, jenž naše bludy soudí,
a to že Bůh, jenž do srdcí nám vidí
a sčítá písek moře, hvězdy nebe?
Tvůj Kristus, Jene, lhal a klame tebe!“


Den včera pustý byl, vítr vším třás’.
Nějaký turista zlomil si vaz.


Die Tore aller Himmel stehen hoch
dem Dunkel offen,
Das lautlos einströmt,
wie in bodenlosen Trichter
Land niederreißend.
Schatten treten dichter
Aus lockren Poren
nachtgefüllter Schollen.
Die Pappeln,
die noch kaum von Sonne troffen,
Sind stumpf wie schwarze Kreuzesstämme
übers Land geschlagen.
Die Äcker wachsen grau und drohend –
Ebenen trüber Schlacke.
Nacht wirbelt aus den Wolkengruben,
über die die Stöße rollen
Schon kühler Winde,
und im dämmrigen Gezacke
Hellgrüner Weidenbüschel,
drin es rastend sich und röchelnd eingeschlagen,
Verglast das letzte Licht.


Leč neukápnout, paní, hleď
tak smíšeného vína,
sic hůře bylo by než teď
jak pro tebe, tak syna!“ –


Ein Schiff sah ich gehen
Fort über das Meer,
Meinen Liebsten drin stehen –
Dacht meiner nicht mehr.


Pois bem! Eu tenho um projeto
Acerca do belo sexo,
E por meio mui direto
Decepo o odioso nexo.


Der Mund, der so geredt, wie sonst kein Mensch vermag,
(Ein Zeugnis, welches Ihm auch Seine Feinde gaben,)
Der aber sonderlich, was elend hieß, zu laben
So oft es nöthig war sich zu eröffnen pflag;
Der rufe, so geschichts; der wolle, so wirds wahr:
So rührt des Königs Mund die Kohle vom Altar.


Ubil jste jediné, co jsem kdy miloval,
mou duši zavraždil jste jedinečným gestem,
mé dítě postihl jste, jaký děs a žal!
bez viny, bez rozsudku nejhroznějším trestem.


Úpí žalné větrů vání:
tak je konec milování.


Ein freier Geist in Gott erhaben stehet,
Nichts bindet ihn als Gottes Liebe nur,
Nichts rühret ihn, weil er, im Geist erhöhet,
Läßt unter sich Welt, Sinne und Natur.


Glaube nur, auf deine Bitte
Wird kein Zeiger rückwärts gehn,
Und des morschen Leibes Hütte
Kan so lange nicht mehr stehn.
Feuer, Muth und Kraft verrauchen,
Und indem ich klüger bin,
Zeit und Jugend erst zu brauchen,
Sind sie wie ein Schatten hin.


Hier wird die Mutter weinend niederfallen,


Táže se jí mnoho
Duše má truchlící,
Odpověď mi dává
Ozvěna těšící.


Wenn der Gott die Seinen ruft,
Klingts wie helle Flöten,
Zieht es wie durch weiche Luft
Sanfte Abendröten,
Taut es mild wie Sphärensang
Von den Sternen nieder,
Rührt zu rhythmisch höhern Gang
Herzen auf und Glieder.


Teď půlnoc!...“ „Teprve? – Dej lík
a nech mě; umdlen jsem!“ –
A spal a zas jej ovíjel
sen hrůzy ramenem. –


Raro oficio gratuito     Ir perdiendo el pelo
y los dientes     Las antiguas maneras de ser educado
Extraña complacencia      (El poeta no desea ser más
que los otros)     Ni riqueza ni fama ni tan sólo
poesía      Tal vez ésta sea la única forma
de no tener miedo      Instalarse en el miedo
como quien vive dentro de la lentitud
Fantasmas que todos poseemos      Simplemente
aguardando a alguien o algo sobre las ruinas


Aus Westen, Norden, Süd und Ost
Treibt uns der Rache Strahl:
Vom Oderflusse, Weser, Main,
Vom Elbstrom und vom Vater Rhein
Und aus dem Donauthal.


Obilí se mlátí ve stodole,
jablka snešena pod střechu,
brzo sníh pokryje sad i pole,
luh i les se chystá k oddechu.


Todos os Astros:


Tak vzdychla jen a více nemyslila.
A s námahou se obracuje ke zdi
a mdlé své zraky upře tupě v stěnu,
v ty šedé květy, jež se vlní, vlní
v melancholické modři celou jizbou.


По небу полуночи ангел летел
И тихую песню он пел;
И месяц, и звезды, и тучи толпой
Внимали той песне святоОн пел о блаженстве безгрешных духов
Под кущами райских садов;
О боге великом он пел, и хвала
Его непритворна былОн душу младую в объятиях нес
Для мира печали и слез,
И звук его песни в душе молодой
Остался – без слов, но живоИ долго на свете томилась она,
Желанием чудным полна;
И звуков небес заменить не могли
Ей скучные песни земл


He that goes back does, since he goes, advance,
Though he doth not advance who goeth back,
And he that seeks, though he on nothing chanc
May still by words be said to find a lac
This paradox of having, that is nought
In the world's meaning of the things it screens,
Is yet true of the substance of pure thought
And there means something by the nought it mean
For thinking nought does on nought being confer,
As giving not is acting not to give,
And, to the same unbribed true thought, to err
Is to find truth, though by its negativ
    So why call this world false, if false to be
    Be to be aught, and being aught Being to be?


海内虽无事
朝中有谏书
大家犹未省
不敢候羊车


Když jsem milé s bohem dával,
což tu bylo vzlyků!
Málem byl bych také slzel
v smutném okamžiku.


In der Trompete mutigen Tönen
Rufst du den Jüngling ins Schlachtgewühl,
Leitest die Stärke, ermutigst das Zagen,
Jubelst ob dem geschlagenen Feind,
Verkündest die Siegesbotschaft dem Lande,
Weinst dem Gefallenen nach ins Grab.


Vlny zda přehluší v bouřném svém roji
hroudy zvuk v vzpomínkách bijící
na rakev první kdys lásky mojí?


Všechen život k pláči,
všechen život k želi;
já jen vykonala,
jak soud vyšší velí. –“


"Dormendo or ora ho udito la campana
che da sette anni io so tra l'altre squille.
Ella m'ha detto tristamente e plana:
- Comincia un dì come già mille e mille -
Amore, a Deo! Ven l'alba".


Ma io sarò sotterra in secca selva
e 'l giorno andrà pien di minute stelle
prima ch' a sí dolce alba arrivi il sole.


Nosotros también somos
—pequeños industriales
con gestos de aluminio,
pequeños comerciantes
con pasos enjaulados,.
tecnócratas del álgebra
y demás galeotes del etcétera—
nosotros también somos
botones automáticos
de ascensores que suben y que bajan,
los comandos de lujo de la pena,
bielas que no se paran,
que no pueden pararse
aunque silben los muros.
No hay piezas de recambio
para el ir y venir de las sienes,
para nuestra piel de tambor golpeado,
para nuestra tristeza de no pisar la luna
después de tanta calma destruida.
Fabricamos la paz de los cañones,
vendemos ademanes y arcoíris,
hipotecamos nuestra sombra.
Y luego nos lavamos el cerebro
con jabones de olvido
sin espuma ni aroma.
No entramos con un ángulo correcto
en nuestra intimidad, que nos acusa
piedras de desamor, sisándonos el sueño.
Barométricos pulsos nos miden el descanso.
Contra reloj amamos,
contra reloj comemos en familia,
contra reloj dormimos
a reojo del canto de los gallos.
(Nosotros sólo somos el recuerdo de nidos
que en las vigas maestras de la infancia
dejaron al pasar las golondrinas).
No podemos pararnos
no hay estación de término
para este desvivirse.
Nos está prohibido aparcar la esperanza.


O sonderbares Loos des Bürgers dieser Welt!
Bald wildem Grame hingegeben,
Bald durch sein innres Glück den Göttern beygesellt,
Dreht sich im wilden Kampf sein unruhvolles Leben.
Ein jedes Wesen flieht den Feind;
Mit wilden Löwen wird das Lamm sich nie verbinden;
Nur in des Menschen Busen finden
Sich Schmerz und Freude eng vereint.
Wer ist's, der von sich rühmen möchte,
Daß nie der Gram sein Inneres durchwühlt?
Und wen verfolgte so des Schicksals starke Rechte,
Daß er den Sonnenschein des Glückes nie gefühlt?
Doch sollen wir uns mit dem Glück entzweyen,
Weil es so wunderbar das Feindliche gepaart,
Daß wir nach herbem Schmerz der Wonn' uns süßer freuen,
Und daß durch Lust die Unlust milder ward?
Darum getrost! Wenn auch, verscheucht von tausend Qualen,
Sich Glaub' und Hoffnung schon verlor,
So steigen endlich doch des Glückes heitre Strahlen
An unserm Horizont empor.
Froh müssen wir uns in das Loos ergeben,
Das wandelbar uns aus der Urne siel;
Wir sind nicht bloß des Schicksals blindes Spiel,
Ein höh'res Wesen lenkt mit weiser Hand das Leben;
Kein Unmuth fruchtet hier, kein eitles Widerstreben;
Es führt uns dunkel oft, doch sicher stets an's Ziel.


步步相携不觉难
九层云外倚阑干
忽然笑语半天上
无限游人举眼看


y al besarte en los labios y en la frente
turbando ese silencio, de repente
nuestro amor inmortal dará su grito !


Od zámku cestou zabočily davy
v les hluboký, v les příšerný a tmavý.


Jaro! jaro slaví země,
jako druhdy před stalety
bůh se jí dotk’ rety jemně;
kam pohledneš, samé květy,
jako bouří hučí les,
od země zpěv blaha letí,
zpívají ho ženy, kmeti,
a ten výskot nahých dětí
ztrácí se až do nebes!


ما دامَ قَلبِيَ مَأسوراً بأَسرِ عَلي
كَيفَ البَقاءُ فَإِنَّ المَوتَ أَسرَعُ لي
وَكَيفَ أَسلَمُ مِن طَرِفٍ لَواحِظُهُ
كَالسَيفِ عُرِّيَ مَتناهُ مِنَ الخِلَلِ
يا مَن حَكى في اِحتِراماتِ النُفوسِ بِهِ
سَميَّهُ عِندَ وَقعِ البيضِ وَالأَسَلِ
اِكفِف لِحاظَكَ وَاِغمِد ذا الفِقارِ فَما
عَليكَ في قَتلَةِ العُشّاقِ مِن عَجَلِ
لَقَد فَلَلتَ جُموعَ العاشِقينَ بِهِ
في وَقعَةِ الظَبيِ لا في وَقعَةِ الجَمَلِ


Auf eines Thrakers Schultern wird gehoben
Ein kleiner Skythe, daß er weiter sähe.
Er schaut ins Land von seiner Warte oben.


Da hub Thrym an,
Der Herrscher der Riesen:
»Bringt zur Weihe der Braut,
Bringt den Hammer herbei,
Leget den Mioellner
Der Maid in den Schoß;
Vollbringet die Bräuche,
Die Braut sei mein.«


Folle è colui che faticando crede
aprestar quel che niega la ragione,
ché perde spesso il tempo e no' s'avede.


Que si alguna Centella desasida
de su sagrado incendio felizmente,
no por actividad, por accidente,
emprendiere el sosiego de tu vida;


Dál slavena buď, stvůro nebásnická –
jeť nesmrtelná věru hloupost lidská... (Odhazuje růžový keř gestem pohrdání a zdvihá durman květem vzhůru:)


Nacht und Tag und alle Blicke,
gehn auf dein Gedächtnüß hin.
Was von Seufzen ich verschicke,
heiß' ich Alles zu dir ziehn.
Und die Tränen meiner Pein
send' ich, Schatz, zu dir allein.


Mondom nektek, hogy bányászok vagyunk
mondom bizony,
bár elfog gyakran a mélységiszony
s mint aki szédül tornyok ormain,
émelygünk ormos akna kormain.


Akkor kedélyem a forrás vala,
Mosolygó tűkre a szép mennyországnak,
Nap, csillagok s hold beleláthatának.
Szivem volt a forrás vig, fris hala.


Der in den kargen Feierstunden
Romane von der Zofe borgt,
Beklagt des Löwenritters Wunden
Und seufzend um den Posa sorgt,
Der seine Zelle, kalt und klein,
Schmückt mit Aladdins Zaubergabe,
Und an dem Quell, wie Schillers Knabe,
Violen schlingt in Kränzelein!


大堤绕芙渠
平铺三百步
谁云水中花
不甃陆行路


Der Ungarn Ubermuth, der gar zu hoch gestiegen,
Muß doch der Majestät des Reiches unterliegen,
Die ich zu meiner Zeit noch unverletzt behielt;
Ob gleich die Päbste selbst auf ihren Fall gezielt.


Stets handle fest nach männlichen Gesetzen,
Die du dir schriebst, und Eines zu verletzen
Sey Hochverrath an der Vernunft:
Trägst du Zufriedenheit in deiner Seele,
So hast du Glück für dich genug, so quäle
Dich nicht um Beyfall einer Zunft.


飘泊南来几岁寒
追谈往事漫心酸
云烟暮隔中原望
归折梅花忍泪看


Was hilft, was hilft mein Sehnen?
Geliebte, wärst du hier!
In tausend Freudetränen
Verging' die Erde mir.


Der Tisch war gut, die Pfühle weich,
Der Kämmerling dem geübtesten gleich;
Ein Kardinal ging ihm zur Hand,
Der Lesen und Schreiben trefflich verstand.


Ist jenes dann das Feldt, liegt dahinein das Landt,
Wo unlengst eine Glut so hoch ist auffgebrandt,
Darvon wir Schäffer auch bey unserm klaren Reine
Sind worden angesteckt? Wir fassen vor im Weine,
Das Vieh gieng in das Graß biß an den Bauch hinein;
Jetzt sehen wir den Krieg für Schaffe, Blut für Wein.


Aber wohl die demuthvolle Liebe,
Die der fromme Hirt im Busen hegte,
Wünsch' ich meinem Herzen auch zu haben.


Kasan rozvětřuje zprávy chlubné
Po všech zemích o vítězství slavném.
„Kynu, král a štěstí Čechům hubne,“
Hlásá v vychloubání nevypravném,
„Můj duch svobodníky zmaří hrdé,
Zpoutá obratností kněží tvrdé,
Uvěční trůn s slávou pracý lehkou,
Ruše zlatem mysli lidu křehkou.“


Es mangelt nichts bey dir;
Du reichest uns herfür
Brodt, Nahrung' und die Hülle,
Des gibst du uns die Fülle,
Doch denen, die dir trauen,
Nicht, die so gantz und gar
Auff dieses Eitle bauen,
Das doch so wandelbahr.


¡Volad, volad memorias! ¿qué se han hecho
las mujeres que amé, cándidas, puras?
Beben las unas heces y amarguras,
o yacen tristes en marmóreo lecho


Ungezähmt, so wie ich war,
Hab ich einen Herrn gefunden
Und, gezähmt, nach manchem Jahr
Eine Herrin auch gefunden.
Da sie Prüfung nicht gespart,
Haben sie mich treu gefunden
Und mit Sorgfalt mich bewahrt
Als den Schatz, den sie gefunden.
Niemand diente zweien Herrn,
Der dabei sein Glück gefunden;
Herr und Herrin sehn es gern,
Daß sie beide mich gefunden,
Und mir leuchtet Glück und Stern,
Da ich beide sie gefunden.


Költő szíve mint a kék ég,
Csak malasztra nyilnék;
De a földön nincs meleg szív,
Mily vele betelnék!


نَفسي الفِداءُ لِهَذا المَري
ضِ أَمسى الفُؤادُ عَلَيهِ شَفيقا
سَأُلزِمُ عَينَيَّ طولَ البُكاءِ
فَلا تَستَفيقانِ حَتّى يُفيقا


Ich kam nach Smyrn in Gott aus Gott gestärket,
Und schlos ich gleich zum Nordflug meine Reis;
Zum Schif mein Schif, das Gott vor mich geschikket,
Wi strakks sein nahm Constantinopel wis.
Ob Satan merkts und Isabel wolts hindern:
Doch ging es fort in Gotteszeit und stunde.


„Teremtve van-e a világ,
Vagy örök idők óta áll?
S fog-e örökké állani,
Vagy egykor semmiségbe száll?


A když se nesli nad skalou,
hned oděla se v mech,
by v divém letu žhavý drak
jí ňader neožeh’.


, thus We act; and thus We are,
Or toss'd by Hope, or sunk by Care.
With endless Pain This Man pursues
What, if he gain'd, He could not use:
And T'other fondly Hopes to see
What never was, nor e'er shall be.
We err by Use, go wrong by Rules;
In Gesture grave, in Action Fools:
We join Hypocrisie to Pride,
Doubling the Faults, We strive to hide.
Or grant, that with extreme Surprize,
We find our selves at Sixty wise;
And twenty pretty Things are known,
Of which we can't accomplish One;
Whilst, as my  says, the Mind
Is to these upper Rooms confin'd:
Should I, my Friend, at large repeat
Her borrow'd Sense, her fond Conceit;
The Bede-roll of her vicious Tricks;
My Poem would be too prolix.
For could I my Remarks sustain,
Like , or ;
Who in these Times would read my Books,
But , or ?


A jak vítr zlehka věje,
z kostela slyšeti pění:
v kůru tam se právě pěje
Krista pána umučení.


Seus olhares que por mim tão distraídos
Belas flores em jardins imaginários,
Verdes olhos - firmamento esquecido


六年观此怕登峰
虽与中邻似不逢
一让老夫判死去
却探吾趣酒杯中


Já nechtěl jen v tom se uklidnit, čeho dosíci možno,
já v Neznámo toužil, kde nutno vše bojem si získat,
má nenávist k Dnešku chtěla být pozdravem Zítřku,
mé zhrdání Životem starým, pozdravem Nového žití.


Wer der Menschen töricht Treiben
Täglich sieht und täglich schilt
Und, wenn andre Narren bleiben,
Selbst für einen Narren gilt,
Der trägt schwerer als zur Mühle
Irgendein beladen Tier.
Und, wie ich im Busen fühle,
Wahrlich! so ergeht es mir.


nokta demişler


Ein Zug von holden Gestalten
Der schreitet über den Plan,
Als Heiland mit dem Oelzweig
Wallt jede von ihnen heran.


Di tua sembianza tinta ch'è sol quella
Che ti farà, per fama eterna, viva,
Di quella laude degna ove non arriva
Qual più sublime stil d'altrui favella.


Ha, schautet ihr das Blitzen
Fern über den fernsten Höhn?
Und jetzt, die Feuerkugel
Siegend im Himmel stehn!


Wo bist du hin, du Stunde des Entzückens,
Als seines Auges klarer Himmelsstrahl,
Wie Sonnenlicht in eines Kerkers Dunkel,
Sich in die Tiefe meiner Seele stahl?


Allschauender, du kennst das wilde Bild,
das ich in meinem Dunkel zitternd dichte.
Durch dich kommt Alles, denn du bist das Tor, –
und Alles war in deinem Angesichte,
eh es in unserm sich verlor.
Du kennst das Bild vom riesigen Gerichte:


Tak leccos v řádkách žití škrtnu, nečtu – – –
Vždyť k tomu vrátím se – – – Leč kdy a kde jen!?
Můj cit to ví. – Já neznám život jiný. –


Wenn du nach Halle reist,
Magst du zuvor mich fragen.
Ich kann dir manches sagen,
Was du vielleicht nicht weißt.


Du Ackermanns-Geschlechte,
Willst du nicht lassen den Pflug?
Du hast dich zum Knechte
Geackert lang genug.


Als das nun der erkannte,
Der Herz und Nieren kennt,
Da wuchs sein Zorn und brannte,
Gleichwie ein Feuer brennt;
Und die er vor so schöne
Geliebt an seinem Teil
Als Töchter und als Söhne,
Die wurden ihm ein Greul.


Isto, coifas de prata, e de retroz,
E a cada canto um sórdido marquês,
Foi tudo quanto vi em Badajoz.


ما أساءَ الدهرُ حتى أَحْسَنا
رقَّ فاستدركَ حزناً بِهَنَا
بينما البأساءُ عمَّتْ من هنا
فإذا النعماءُ عمت منْ هنا
فبحقّ أن يسمَّى محزناً
وبصدق أنْ يُسمَّى مُحسنا
فلئن أوحشنا بدرُ السما
فلقد أنسنا شمسَ السنا
علماً أبدلَهُ مِنْ علمٍ
ظاهر الإعرابِ مرفوعِ البنا
فجزى الله بخيرٍ مَنْ نأى
ووقى مِنْ كلِّ خيرٍ مَنْ دَنا


El cristal desatado, de lloroso,
tu blanca frente aqueja, que ha podido
robar -lo dice él- de lo escondido
de sus senos espejo tan lustroso.


Und in das schallende Getriebe
Hineingezogen wallst auch du
Und suchst, o Herz, das Haus der Liebe
Und pilgerst nach dem Land der Ruh'.


Say, ye, opprest by some fantastic woes,
Some jarring nerve that baffles your repose;
Who press the downy couch, while slaves advance
With timid eye to read the distant glance;
Who with sad prayers the weary doctor tease,
To name the nameless ever-new disease;
Who with mock patience dire complaints endure,
Which real pain and that alone can cure;
How would ye bear in real pain to lie,
Despised, neglected, left alone to die?
How would ye bear to draw your latest breath,
Where all that's wretched paves the way for death?


E così riedi dalla pugna? Oh fossi
colà rimasto per le mani anciso
di quel gagliardo un dì mio sposo! E pure
e di lancia e di spada e di fortezza
ti vantasti più volte esser migliore.
Fa cor dunque, va, sfida il forte Atride
alla seconda singolar tenzone.
Ma t'esorto, meschino, a ti star queto,
né nuovo ritentar d'armi periglio
col tuo rivale, se la vita hai cara.


À proa dum navio de penedos,
A navegar num doce mar de mosto,
Capitão no seu posto
De comando,
 Leonardo vai sulcando
As ondas
Da eternidade,
Sem pressa de chegar ao seu destin
Ancorado e feliz no cais humano,
É num antecipado desengano
Que ruma em direcção ao cais divin
Lá não terá socalcos
Nem vinhedos
Na menina dos olhos deslumbrados;
Doiros desaguados
Serão charcos de luz
Envelhecida;
Rasos, todos os montes
Deixarão prolongar os horizontes
Até onde se extinga a cor da vid
Por isso, é devagar que se aproxima
Da bem-aventuranç
É lentamente que o rabelo avança
Debaixo dos seus pés de marinheir
E cada hora a mais que gasta no caminho
É um sorvo a mais de cheiro
A terra e a rosmaninho!


Komm, Liebchen! es neigen
Die Wälder sich dir;
Und alles mit Schweigen
Erwartet dich hier.


Was überwiegt die Wonne, der Herrlichen,
Der Töchter Gottes würdiger Sohn zu sein?
Den Stolz, in ihrem Heiligtum zu
Wandeln, zu dulden um ihretwillen?


Silentium! Lafontaine hat 's Wort.


Und ob auf Höhn und im Grunde
Kein Streifchen auch meine blieb,
Ich segne dich, schöne Runde,
Ich habe dich dennoch so lieb!


A za nimi to zvěřinec je celý,
roj podivných tam zvířat zdivočelý
řve, slintá, pere se a v křiku sváří;
ty opice a prasata a kozy
jsou vaše neřesti, ty nejvíc hrozí
vám zmarem v radnici i při oltáři.


»Unsere Pflanzungen sind zum Beschau'n nur, nicht zum Betasten!« ...
Aber beriechen, ihr Herr'n, darf man die Pflanzen doch wohl!


„„Ale Berto, tak nebýváš předc?!““


Heros naší slavné epopeje,
jak tě chová v mysli český lid,
tyčíš se tu na svém broni, skvěje,
hotov, za právo se vlasti bít!


»O Dankbarkeit, du süße Pflicht,
Du Himmelslust, du Himmelslicht!
Wie hat sich dieser dich eingeprägt?
Wie hat er stets dich heilig gehegt?


Od oné chvíle častěji vídal
děvčátko bledé. Krok její hlídal. –
Jak byly něžné, hebounké rysy
těch dětsky plných, nevinných tváří!
Z modrého oka hvězdičky září
a hošík smuten, zadumán praví:
„Jak as je vzdálen ten blankyt tmavý?
Však jednu hvězdu, jeden hled její
snad přece zlovím v tom snivém oku!“ –
Perutí větru dny, léta spějí
a chlapci brzo šestnácte roků. –
Ještě byl chudým, ubohým posud,
nechtěl se smířit krutý s ním osud
a přece, přece zvolna se blíží
k hvězdám i perlám snů svých a touhy.
Pohodí hlavou, málo ho tíží,
že ona v panském zrozena loži
a on že chuďas otrok je pouhý.
Roste proň jenom trní a hloží,
však dechem jara i trní pučí
a skrývá ostny bělavým květem. –
Hoch plaché štěstí znáti se učí. –
Pohledem snivým, růžovým retem
děvčátko často na něj se smálo.
Jemu se při tom o hvězdách zdálo,
o perlách, které v oku jí svítí,
i o těch, které zdobí vlas její
v diadem spjaty. – – Počala zníti
v zámeckém parku slavičí píseň.
Pod oknem jedním růže se chvějí
a tam, kde květů největší tíseň,
stojí hoch mladý. K němu se kloní
z okénka děvče. – Dětmi jsou oba,
ale hoch v oheň skočil by pro ni,
a ona? – ona? – Chlapec jí řekl:
„Vím dobře, co je osudu zloba!
Věk mládí mého smutně se vlekl
v temnotách, v bídě, v prachu a v kalu. –
Ó, psem je chuďas, jenž žíti musí
z milosti jiných! Co pozná žalu!
Vzpomínka pouhá tíží a dusí. –
Do noci temné, uprostřed mraků
svitla mi náhle hvězda tvých zraků,
naději novou vzbudila ve mně. –
Na širém, dálném okršku země
našel bych přece místečko jisté,
ukryté, tiché, kde blaho čisté
kvetlo by pro nás. Ó, touha smělá!
Kéž jenom hrstku těch perel zlovím,
kterými plane obloha celá!
Za hrstku perel chatrč bych koupil
v údolí horském, zakrytou křovím, –
pod střechu chudou s tebou bych vstoupil,
blaženě bychom spolu tam žili. –
Jen hrstku perel kéž mi dá nebe!“ –
A bledé děvče pravilo: „Milý!
více než perly mám ráda tebe!
Čelenku moji z perel i zlata
vezmi a zakup kouteček kdesi,
daleko někde, ukrytý v lesy,
kde naše láska čistá a svatá
tajit se bude před zlobou světa!“ –
Ó jak byl šťasten v té krátké chvíli!
Několik kroků a dojde k cíli! –


وقالع من جنتي خدّه
نبتاً به العشاق قد هاموا
يقول محتجاً إذا لمتهُ
لا يدخل الجنة نمام


Než před prokletím vzpomenu si dříve,
ne v hrdosti už, ale v pokoře:
básníku, zřel jsem také spravedlivé
v té Tvojí Sodomě a Gomoře!


فاتِنتي السمراءُ جنيَّه
في مُقلتَيها ألفُ أغنيَّه
لكنّها في الحبِّ وَحشيَّه
تقولُ في الخلوةِ عَيناها
نَعم نعم ولا يقولُ اللسان
صغيرةٌ ضاقَ بها صَدري
وضيعةٌ ذلَّ لها كبري
كم قلتُ يا قلبُ وَهى عذري
لا حُسنَ يُغريكَ فتَهواها
فقال ما الحبُّ كعِلم البيان
الحسنُ معنى دقَّ لا يظهرُ
لكنما الروحُ بهِ تَشعرُ
ما الوجهُ إِلا صفحةٌ تُنشرُ
والعَينُ مَعناها ومَغزاها
والقلبُ يَستَغني عن الترجمان
على محيّاها شعاعُ الطفَلِ
وفي ثناياها بَريقُ الأمَلِ
ونحرُها زينَ بعَقدِ القُبلِ
وقُبلةُ النَّحرِ تَشهَّاها
ثغري ففيها للمحبِّ الأمان
والخصرُ كالبسمةِ في الهمِّ
قد أنحلتهُ شِدَّة الضمِّ
وخدُّها من كثرةِ الشمِّ
ذوى فريَّا الوردِ ريَّاها
وإن تراءى فَوقه الزَّعفران
إني لأهوى صفرةَ الخدِّ
ودقَّة الأطرافِ والقدّ
ونفرةً مِنها بلا صدٍّ
لها كذا يَهتزُّ نهداها
وهي كغُصنٍ فيه رمّانتان
أعشقُ منها الشَّعرَ مَحلولا
جَثلاً على الرِّدفَينِ مَسدُولا
يحكي ليالي أرقي طُولا
إن جاءَني الطَّيفُ بذكراها
لكي يُريني في الجحيمِ الجنان
ما أبعَدَ الحُسنَ عن الجودِ
أليسَ فردوسي بموجودِ
ما بينَ تلكَ الخصلِ السودِ
بَلى ففردَوسي محيَّاها
وفي الدُّجى تأتي المعاني الحِسان
أزورُها والشَّوقُ يُغلي دَمي
فَتَلتقي الرُّوحانِ عندَ الفمِ
كسقطِ نَسرٍ في الضُّحى قد حمي
يَنتفِضُ القلبُ لمرآها
وبيننا تنشبُ حربٌ عوان
فإن أحاوِل لمسَ نَهدَيها
حَمَتهما منّي بِكَفَّيها
وعندما أرضى بخَدَّيها
يعلو إِلى الخدَّينِ كفّاها
وهكذا يطردُني الحارسان
ما بي بها فالحبُّ لا يخفى
واللّحظُ عما خَلفَهُ شفَّا
لكنَّها إذ ترجعُ الكفَّا
أحسِبُ شوكَ الوَردِ يُمناها
والجرحُ من ذيّالِكَ الشَّوكِ هان
كم زفرت من حرّ قُبلاتي
أو صَرَخَت من عنف ضمّاتي
وبينَ لذَّاتي ولزَّاتي
تَنشَقُّ أضلاعي لِتلقاها
والقلبُ فيها صاهلٌ كالحصان
كأنَّها بينَ ذراعيَّا
ألوي قَواماً ليَّناً ليّا
غصنٌ عليهِ الزّهرُ والريَّا
يا حبّذا ما ضمَّ بُرداها
قلبي وعيني منهُ لا يَشبعان
قالت لقد ذوّبتني يا صَبي
باللهِ لا تَمزح ولا تَلعبِ
هذا أخي أشكو له أو أبي
رِفقاً بمن حُبُّكَ أضناها
فقلتُ جاءَ النّصحُ بعد الأوان
خصرُكِ من رِدفِك ينسلُّ
وعقدةُ الزّنارِ تَنحَلُّ
منهُ ومن جَفنكِ أعتلُّ
وفي مُنى النفسِ مناياها
والقلبُ لا يَشفيه إلا الحنان
فهو كزنّارِكِ مقلاقُ
كنّهدِكِ البارزِ خَفّاقُ
أهكذا يُحرَمُ مُشتاقُ
على اللّواتي رُمنَهُ تاها
وفي هَواكِ اليومَ يَلقي الهوان
فأطرَقت ما بينَ نارَينِ
كيلا تُلاقي عَينُها عَيني
وإذ رأتني أقتضي دَيني
مِن وَجنتَيها وثناياها
قالت لكَ التفَّاحُ لا الأقحوان
فكانَ ذاكَ القولُ تَشويقا
مِنها إِلى أن أرشفَ الرّيقا
وبعد ما حدَّقتُ تَحديقا
في لثمةٍ لاقى فَمي فاها
كما التَقَت في نَسمةٍ زهرتان
فيا لها من قبلةٍ طالتِ
ومُهجتي من حرّها سالت
ونِعمَ ما نلتُ وما قالتِ
تلك التي ما كنتُ لولاها
كما أنا ولا غَلبتُ الزمان
قبْلَتُها قد أثّرت في الزمنْ
وعلّمتني كيفَ أهوى الوطنْ
وكيفَ أهدي أُمتي في المحنْ
وكيف أبكي من بلاياها
والدمُ والحبرُ لها جاريان
حبيبتي سمراءُ شاميَّه
وعينُها سوداءُ شرقيَّه
فما أرى مجداً وحريَّه
لبنانُ ربّاها وغذّاها
هناكَ حيثُ الكرمُ والسنديان


S<e> i' non torni ne l'odio d'Amore,
che non vorre' per aver Paradiso,
i' ho 'n tal donna lo mi' cor assiso
che chi dicesse: "Ti fo 'mperadore,


Als ich, als ich jung an Jahren
Bin gewandert weit und breit,
Hatte ich ein feines Liebchen,
Treu und voller Zärtlichkeit;
Leonore, unser Lieben
Tut die Schlechtigkeit betrüben,
Leonore, schönstes Kind,
Auf der Heide pfeift der Wind.


Isolier disse: — Non contendiam piùe.
Prendi del campo e mostra le tue posse.
Se Gesù Cristo ha magiore virtùe,
richiamera'lo alle prime percosse. —
S'accomandò Sansonetto a Gesùe
e per pigliar del campo il destrier volse.
Dilungàti che fur a lor talento,
ciascun si mosse con grande ardimento.


O Bruder welch Entzücken,
Schaft mir mein muntres Weib!
Das Feuer in den Blicken,
Ihr schöngebauter Leib!
Bey dieser Lust, bey diesen Freuden,
Freund glaub, muß mich ein Fürst beneiden.


Wie strömt's aus allen Blüthen
Herab von Strauch und Baum!
Und jede Blüth' ein Becher
Voll süßer Düfte Schaum.


Immer muß ich wieder lesen
In dem alten, heil'gen Buch,
Wie der Herr so gut gewesen,
Ohne List und ohne Trug.


Es schien, als woltet, schönstes Paar,
Ihr beyde mit einander streiten,
Wer, was noch sonder Ordnung war,
Am besten könte zubereiten.
Ihr habt, zu eurem Ruhm und Preiß,
Mir etwas gutes ausgelesen,
Jedoch ist eure Müh und Fleiß
Mehr wehrt, als mein Geschenck, gewesen.


Und der wohlbekannte Mufti
An der Spitze der Bewegung,
Und die wohlbekannten Schufti
Alle voll von edler Regung!


Ihr Buhler um die Krone,
Was lärmt ihr? rief der Adler,
Dort oben an die Sonne
Hat Zeus sie aufgehangen –
Frisch aufwärts schwing' sich jeder,
Wer Macht hat, sie zu holen!


Menny szerződ nélkűl levelem e Pesti vidékről
Drága barátimhoz s ezeket számlálni ne késsél:


禅房借枕得重攲
陈迹翛然尚有诗
嗟我与公皆老矣
拂天松柏见栽时


Wie dirs und andern oft ergehe,
Ist ihm wahrlich nicht verborgen,
Er sieht und kennet aus der Höhe
Der betrübten Herzen Sorgen.
Er zählt den Lauf
Der heißen Tränen
Und faßt zuhauf
All unser Sehnen.
Gib dich zufrieden!


Si wusten wohl, das Gott allein selbständig,
Und alles seine gab, was si von ihm empfangen!
Si hatten die vernunfft, das ihrer Herrn Gesandten
Der Herren bildnüss trugen.
Was ist ein sterblich Printz zurechnen gegen Gott?
Ist dann ein Gottesknecht um Gottesrecht zuschimpffen
Sol das Geschöpff vorschreiben seinem Schöpffer,
Was vor Gesandten er zu ihnen wählen solte?


Weißt du, wodurch stets sinke die Kunst? Durch Schmieren und Unfleiß:
Ärger als selbst Ohnmacht schadet das Sudelgeschlecht.


Klajus schertzete mit folgenden von der Krükke/Frosch und Gukkuk/


Én addig itt virágokat
Tüzök hajam közé,
Most nyílnak, íme keblöket
Fris harmat öntözé.


Bezvolně sepjali jen ruce v zadumání.....
Bůh, věčnosť, modlitba? – Ne, nevzpomněli ani! –


Harpax kan nicht müssig seyn; wil ihm niemand was befehlen,
So erbricht er Thür und Thor, Lad und Küste, was zu stehlen.


Ein Mädchen fleht: »O halte Rast;
Sei meiner Heimat lieber Gast«;
Des Jünglings Wimpern sind betaut,
Doch unbezwungen singt er laut:
Excelsior!


Bin nicht so weit wie du geritten!
Wo Cyriaci Kirchlein war,
Lieg ich schon fünfmal hundert Jahr.
Das Ostreich, das du halfst erringen,
Wollt nachmals uns zu Boden zwingen!
Wir machten eignes Regiment,
Da nahm die Freundschaft bald ein End!
Wir gingen in den jungen Bund,
Was ihnen nicht, doch uns gesund!
Drum zupften jetzt die Rudolfsenkel
Voll Bosheit uns am Fahnenschwenkel;
Wir aber schlugen unverloren
Den Herrn die Stangen um die Ohren!


E già cacciati for gli avea del ponte:
Pur tra le sbarre ancor se contrastava;
Ecco alle spalle de' Pagani il conte
E Brandimarte, che lo seguitava,
Con l'altre gente vigorose e pronte.
Or la baruffa terribile e brava
Qua se radoppia, e tanto dispietata
Che simigliante mai non fu contata.


Ty hro sladká zvuků melodyckých,
Vy mých cytů truchlých nádoby,
Dítky nebes v slovích skryté lidských;


In der Achiver langem Weiber-Kriege
Halff letzlich noch ein höltznes Pferd zum Siege.
Was gilts, ob Krieg ietzt auch nicht wehren werde,
Biß sonst kein Pferd mehr bleib, als Kinder-Pferde?


V prudké bouři ho chraň, s oblaky vichrové
Boj když provozují, v zkáz mu přijít nedej!
Mocnou drž ruku nad ním,
Než zas slunce se zasměje.


Dann flieht der Vogel aus den Lüften,
Wie aus dem Rhein der Salmen schon,
Und wo einst singend Lerchen schifften,
Schifft grämlich stumm Britannias Sohn.


Jak blázen tančil po světnici
a líbal svojich dětí líci
i nemluvně, jež tiše spalo,
až polekáno zaplakalo.
Hned zase vrh’ se na výkres
a z jeho ňader jásal ples:
„Mé vítězství, můj krásný stroji,
jenž dávnou tužbu lidstva zkojí!
Můj poklade! Můj štěstí zdroji!
Ty slavný konci bídy mojí!
Nač nestačilo tisíc ruk,
tvůj zmůže jeden srdce tluk!
Ty rozneseš mé jméno světem –
já slyším už, jak z kol tvých hřímá,
jak hučí tvojích pístů retem:
„Čech vynálezce – Václav Klíma!“ – – –
To, pravda, civíš, Bído holá,
a rozvíráš svá očiska!
Ven! sic tě zdrtí stroje kola!
Pryč! Dolů s mého ohniska!
Pryč, potupo a zapomnění!
Čím Klíma byl, tím dnes už není!
Pryč, prachu černé továrny,
pryč, tího úmorného díla!
Mě vítá sad už rozmarný,
a z něho, jako růže bílá,
ční domov dětí mých, má villa!


Frisch auf denn, springt hinein! Frisch auf, das Deck bemannt!
Stoßt ab! Stoßt ab! Kühn durch den Sturm! Sucht Land und findet Land!


Aber Alba sank, und des Troerfürsten
Enkel alle, Weiber und Greis' und Kinder
Zogen mit den Göttern aus den gestürzten
Mauern der Heimath


未抱床头酒瓮乾
莫来楼上倚阑干
浓云垂地捲不起
细草连天都是寒


Bál és szála, óh, gyönyörű nevezetek,
Mely hatalmas erő vagyon tibennetek.
Azon kerengő tánc kifejezésére,
Amely tartozik az őrűltség nemére.


Jak to pálí! Bože! Bože!


Brim blim, klang kling,
Liebe bleibt ein süßes Ding!


Mir ist, als ob ich die Hände
Aufs Haupt dir legen sollt,
Betend, daß Gott dich erhalte
So rein und schön und hold.


quanto mais terno o mês
mais terno o coração do freguês


Hätte doch die beiden Kräfte
Gleiches Streben hold vereint!
Unbesiegbar, unversöhnbar
Bleiben sie sich ewig feind;
Bis die letzte Sait' in Trümmer,
Jede Harf' in Staub zerbricht,
Dann befeinden sie sich nimmer,
Aber, ach – sie tönen nicht!


E chiamasi la selva da l'inferno:
chi vuole andare al monte Sinaì
vi passa, quando e' va che sia di verno,
per non passare il fiume Balaì;
e leggesi quel diavol dello inferno,
come Rinaldo quivi lo partì;
e vedesi ancor l'ossa drento al fesso
e sèntivisi urlar la notte spesso.


Jest mi příjemné zeleného háje
Horku letnímu zdorovať ve stínu,
Z bublavé chládek vody vývařiska
Píti nekalný.


Mert alighogy Miklóst a bika meglátta,
Rémitőt sikkantott és a port kapálta,
Azután úgy szórta a földet szarvával,
Mintha szérűn pelyvát forgatna villával.
Egyszersmind erősen nekirugaszkodva
Szarvát öklelőre nagy-le bocsátotta.
„Odavan! vége van! jaj, jaj!” sikoltának
Minden ablakából a pesti utcának.


Denn wären sie die Gottesholden,
So sorgte Gott für sie allein,
Gar herrlich würd' er sie besolden,
Uns aber würde wohler sein.


热际初经四月八
磨香灌佛晓泉寒
丞公忽致槃游饭
儿辈惊看欢喜丸


绿杨红杏满城春
杂树含芳让锦茵
天为吾皇宗社计
老君亲送石麒麟


Jsem jak ta polní lilije,
jež pod rosou se kloní,
byť stříbra, zlata neměla,
přec Bůh se stará o ni.


»Da fischt sich was – Hol mich der Dachs!« –
Und hui! spitzt er die Ohren.
»Stirbt Josaphat, so zieh ich stracks
Hinein zu Hebrons Toren.
Er braucht Arznei – er treibts nicht lang!
Und Juda ist ein fetter Fang.«


Sie lauschet hinab zum grünen See
Und lächelt in's Mondenlicht,
So keusch wie der weiche Blüthenschnee
Ist auch ihr liebes Gesicht.


Nad předělem stínů a světel je nedobytné ticho
Pozdvihování kam buší poplašený zvonek jakby šíle
Před oněmi dveřmi na trojí západ seschl se
na jednoslabičné doptávání


	Così quel giorno foss'io anzi morto
ch'esser, com'era, d'uno accompagnato,
però che sol per questo mi fu corto
il mio pensier, che tanto avea bramato;
sì che, per esser tre, venne fallato
il dolce don ch'io disiava amando.


Welch süß- und holder Gnadenstrahl
Verwandelt mich von innen?
Was raubt mir so bald auf einmahl
Die alten Wüntsch und Sinnen?
Mein Herz ist froh, mein Geist wird frey
Und reißt der Lüste Band entzwey,
An dem er starck gehangen.


十载文场敢惮劳
宋都回鹢为风高
今朝甘被花枝笑
任道尊前爱缚猱


电影霜蹄八骏材
盐车犹自困蒿莱
亦知龙种元西极
不向黄金恋故台


o ad alcun altro che mi voglia bene.


All that Spring with bounteous hand
Scatters o'er the smiling land:
All that liberal Autumn pours
From her rich o'erflowing stores:


Nun sie sey auch / wie sie wolle:
einmal hab' ich sie erkiest.
Mein Schluß unzerbrüchlich ist /
ewig treu er bleiben solle.
Um sie dult ichs allzumal /
Donner / Regen / Blitz und Strahl.


Geist macht kaltes Dürsten.
Euch gilt heut die Liebe
Gleich den Pferdfleischwürsten.


No Piques, vagando à-toa,
é raro quem não pressinta
uma toada indistinta
que, sob as pedras, resso
Conta moedas, tilinta,
como refrão de uma loa,
a fonte exilada e boa,
há muitos anos extint
Sua alma que ali revoa,
de céus e de ares faminta,
repete a cada pessoa


Mein Lieb baht mich in einen Garten
wo der verliebte Westenwind
der Floren pfleget auffzuwarten
die Lufft war fahl/ Apollens Kind/
der Tag begunnte gleich zu sterben
und seine Schönheit zu verfärben.


筑堂西野事西畴
桃杏才春麦又秋
慎勿下堂东向望
禺商毫末拂牙筹


O bliebst du ewig, süßer Wunderschall!
O würd' ich selber ganz zur Philomele
Und klänge mich in Liebesklagen tot!


雪后逍遥谷
春风近玉堂
定应承雨露
白发对清光


Весь день был тусклый, бледный и туманный;
Шли облака в уныло-смутной смене;
Свет солнца был болезненный и странный,
И от деревьев не ложилось тенИ лишь под вечер солнце мимолетно
Вдруг озарило море, даль и горы,
Все вспыхнуло в надежде безотчетной…
Но тьма настала, и смежились взор


Von seinen Fürsten ward das Land verraten,
Die würgten sich und riefen sich zum Bunde
Den grimmen Heiden her zu grimmen Taten.


às palavras regresso
como a um espelho…


忽然镜里一丝丝
老却英雄不自知
夜半闲来看青史
百年有尽此身危


开到荼蘼花事休
妇桑男亩又从头
阳春有脚堂堂去
万缕垂杨系不留


¿Quién me dijera, cuando en las pasadas
horas en tanto bien por vos me vía,
que me habíades de ser en algún día
con tan grave dolor representadas?
Pues en un hora junto me llevastes
todo el bien que por términos no distes,
llevadme junto al mal que me dejastes.
Si no, sospecharé que me pusistes
en tantos bienes, porque deseastes
verme morir entre memorias tristes.


Seht ihr dort den alten Bau von Stein,
Totenstille ist's in ihm und leer,
Die Gemächer sind gerissen ein,
Und die Eulen flattern drin umher.
Einer einst bewohnte dieses Haus,
Um ihn lebend schon des Hades Nacht,
Hier kein Freund ging freudig ein und aus,
Hier ward nie geweint und nie gelacht.
Hier schloß Liebe niemals einen Bund,
Hier war keine Mutter, war kein Kind,
Nur ein mürr'scher Diener und ein Hund
Waren hier des Herren Hausgesind'.
Wer der war, will ich sagen euch:
Ha! ein Wuchrer, sein sich Gott erbarm'!
In der Eisentruh' an Golde reich,
In dem Herzen doch an Liebe arm.
Kam ein Bettler, klopfend an das Haus,
Goß sich oft auf ihn ein Tintenfaß,
Oder stürzte wild der Hund heraus,
Daß der Arme fortfloh leichenblaß.
Mancher trug noch seine letzte Kraft,
Hoffend Zinse, in dies finstre Haus,
Doch was froh nach oben ward gebracht,
Kam nach unten nimmerfroh heraus.
Fest im Lehnstuhl saß er wie im Bann,
Bleich, einäugig, zählend, wägend Gold,
Horchte man, selbst in der Nacht hat's dann
Oft getönt, wie wenn man Taler rollt.
Als er so einst oben saß allein,
Rechnend noch in mitternächt'ger Stund',
Trat zur Türe ein Gerippe ein,
Legt die Hand ihm kalt auf Herz und Mund.
Schreien wollt' er, konnt' es nimmermehr,
's war der Tod – doch schreiben noch mit Not:
»Hab' versteckt was in« – schrieb zitternd er
Und sank drauf in seinen Lehnstuhl tot.
Offen blickt sein Auge, hat geblickt,
Als wenn's hier noch wollte suchen was,
Niemand hat es liebend zugedrückt,
Und so morgens noch im Stuhl er saß.
Niemand gab zum Grab ihm das Geleit,
Nur der mürr'sche Diener und der Hund;
Wer es sah, dem kam kein Herzeleid,
Kalt sie senkten ihn in Grabesgrund.
All sein Gut nahm das Gericht zur Hand,
Ließ auch suchen, ob was sei versteckt,
Denn von einem großen Diamant
Sprach man laut, doch wurde nichts entdeckt.
Niemand wollt' bewohnen dieses Haus,
Drum zu einer Scheuer ward's gemacht,
Und der Lehnstuhl wurde als ein Graus,
Wo er noch steht, unters Dach gebracht.
Oft bei Tag ein Kater auf ihm sitzt,
Schwarz, einäugig und unheimlich ganz,
Hell aus seinem einzlen Aug' es blitzt,
Als wär's aus dem Stuhl ein Demantglanz.
Doch wenn nachts ums Haus die Eule kreist,
Hört man Silberklänge wohlbekannt,
In dem Lehnstuhl sitzt des Wuchrers Geist
Mit dem Diamant in ihn gebannt.


V pokoji ticho. Natažený
na znaku leží bez hnutí,
široce oči rozevřeny
zří k stropu v tichém ztrnutí,
zavolám – ani slova nedí,
ptám se ho – nedá odpovědi,
a sestra u hlav sedící
upřeně zrak mu pozoruje,
rukou mu jede po líci
a smutně hlavou pokyvuje.


Ma la forma miglior, che vive anchora,
et vivrà sempre, su ne l'alto cielo,
di sue bellezze ognor più m'innamora;


Es stehet ein Regenbogen
Wohl über jenem Haus!
Sie aber ist weggezogen,
Und weit in das Land hinaus.


近西穹帐是青宫
瑞霭祥云晓日红
宝扇初开颜似玉
金舆方驾气如龙


wird mir Gott das Glücke geben
und mir Einen wecken auf,
der mich läßt in Ruhe leben
und der Sachen ihren Lauf
durch die Westen milder Sinnen
und der Freiheit wird vergünnen.


Den s travou umírá v kos sípotu a v dětském pokřiku,
vůní se plní kraj, jak v horstvu vyhloubená miska,
jež smyslům dary nese na stromech a v každém keříku,
i v mechu navlhlém, kde komár tence píská.


Cabellos de oro que en divina altura
sobre la nieve los esparce el viento;
ojos en quien tal fuerza y poder siento
que bastan a aclarar la noche oscura


Zítra už mě ruka cizí
zbaví podkov stříbrných,
uloupí i zlato ryzí
sladkozvukých třmenů mých,
místo čabraky pak tkané
přes mé boky zpocené
hodí cár tvé kůže sdrané,
krví zbrocené.“


Es gehört ja dem König in Engeland zu!
»Ach hättst du es bälder gesaget nur!


Wir können dir nicht reiche Gaben spenden,
Nur diesen Blumenteppich, diesen Kranz,
Gewirket von der Liebe treuen Händen
Und schimmernd in der Farben buntem Glanz.
Nimm hin die kleine Gabe, dir geweiht,
Und sieh auf deiner Töchter Dankbarkeit.


قَد نَدِمنا عَلى القَبيحِ فَأَمسَي
نا عَلى غَيرِ قَهوَةٍ نَتَنادَم
خالِقٌ لا يُشَكُّ فيهِ قَديمٌ
وَزَمانٌ عَلى الأَنامِ تَقادَم
جائِزٌ أَن يَكونَ آدَمُ هَذا
قَبلَهُ آدَمٌ عَلى إِثرِ آدَم
خَدَمَ اللَهَ غَيرُنا وَأَرانا
أَهلَ غَيٍّ لِرَبِّنا نَتَخادَم
لَستُ أَنفي عَن قُدرَةِ اللَهِ أَشبا
حَ ضِياءٍ بِغَيرِ لَحمٍ وَلا دَم
وَبَصيرُ الأَقوامِ مِثلِيَ أَعمى
فَهَلِمّوا في حِندِسٍ نَتَصادَم


As rugas que o suor cava
Não são rugas são enganos
São perdas lágrimas e danos
De suor por conta alheia
Não compensa nunca paga
Quanto suor se semeia


Doch ach, zu mir Verlassenem kommen die Stunden nur leer,
Licht ward zur Dornenkrone, täglich drückt sie mich mehr.


Obetkán steskem putoval jsem
v neslyšném vzpomínek hluku,
a tys mne poznal, jak děcko jsi zajásal
a tvrdou mi podával ruku.


Irígység volt ellenzője
Szívem boldogságának;
Irígység volt a szerzője
Éltem hosszas bújának.
A temérdek átkok közül,
Melyeket a bosszús ég
Ránk monda, legtöbb rosszat szül,
Legfenébb az irígység.


HErr! ich bins nicht werth,
Was du mir beſchehrt.
HErr! hie haſt du mich Geringen,
Wilſt du mich zu Stande bringen?
HErr! da haſt du mich:
Denn nun kenn ich dich.


يَقولونَ طولُ البُعدِ يُسلي أَخا الهَوى
فَقُلتُ أَجَل عَن صِحَّةِ الجِسمِ وَالقَلبِ
وَلَو أَنَّ طولَ البُعدِ يُحدِثُ سَلوَةً
لَما رَغِبَ العُشّاقُ يَوماً إِلى القُربِ
وَلَكِنَّهُم ظَنّوا التَجَلُّدَ سَلوَةً
وَما عَلِموا ما في الفُؤادِ مِنَ الكَربِ
وَقَد يَصبُرُ المَغلوبُ رَغماً عَلى الأَذى
كَما يَئِسَ الظَمآنُ مِن لَذَّةِ الشُربِ


Vagy még inkább jól eszünk,
És annál inkább iszunk.


Sey glückhafft, Heldt! durch solcher Gaben Schein
Wirstu aller Erden
Lust und Liebe werden
Und auch des Himmels Preiß nach grossem Alter seyn.