los picos andan, pues, si non velades,
la tierra es muelle e la entrada presta
Sentir la mina, ¿qué pro tiene o presta,
nin ver el daño, si non reparades?


Acude la musa, el ángel, el duende, la idea
(inspiración que llega desde un lugar incierto),
El poeta vislumbra y desea
Un poema sin registro: abarca un desierto,
Los versos de un libro, la soberbia marea
Del río de Heráclito, su padre que ha muerto,
La música de cierta tarde, la infinita tarea
De labrar un laberinto, el sueño despierto
De un rostro y un nombre, el recuerdo de un espejo,
Un grabado de Asterión, una rosa que no perfuma,
La exacta geometría de su cara que envejece...
Todo eso forma en su mente un vasto y complejo
Poema, sin palabras, sin tinta y sin pluma,
Sólo una idea que inmortal permanece.


»Warum man so manches leidet,
Und zwar ohne Sünde? –
Niemand gibt uns Gehör.«


Ma quando ha viste l'avverse fortune,
di quelle e del dolor tal parte assunse,
qual mostrassi ogni cosa esser comune:


Diß ware der Gordi sche 18 Knopff/
Womit ich viel Zeiten verzehrt/
Indeme mein närrischer Kopff
Stäts wolte nur werden geehrt;
Als aber ich meine Gedancken
Gezwungen in engere Schrancken/
Betrachtend/ daß aller Welt-Gunst
Als Schatten/ vergänglicher sey/
Und wie ein auffsteigender Dunst
Im Augenblick schleiche vorbey.


Snad že tebe cíl tam čeká jasnější,
Nežli zde nás může potkati na zemi –
Nuže tajnými se vznášej perutěmi,
Vznášej se až k hvězdě nejvzdálenější!


Skulinou vešla; Krista u mateře,
jíž věčná lampa sporý skýtá svit,
stanula, klesla: „Boží matičko,
jdu, bídná já, se k tobě pomodlit,
ó dovol, ať se k tobě uteku
v svých hříchů srdcelomném nářeku,
kdy svědomí se ostny v duši ryjí!“


Lo mismo digo, montes, al engaño
de nuestras confusiones, y porfías,
más ciegas a la injuria de su daño.


Pryč s domluvou, pryč! Snít mě nech!
Až na poslední prsou dech
své písni věren budu,
jest těšitelkou v trudu,
jí na křídlech se nesu výš –
ať s dětskou píď jen, nebi blíž,
bych zhubil žití nudu...
Té touhy nepozbudu.


um deus de pedra


do Amor, por verme siempre lastimado
con apariencias de contentamiento,
modera su rigor, y luego siento
con esperanza mi dolor mezclado.


Streit hurtig, tapfrer Mann, bis du erlangst die Kron.
Wer in dem Streit erliegt, hat ewig Spott und Hohn.


Die grüne Farbe soll ich singen,
Der jede Farbe weicht?
Wie könnte mir ein Lied gelingen,
Das deinem Liede gleicht?


鹞材料取剩糊窗
却吓天鹅扑地降
到得爷娘查线脚
折他鞋袜两三双


莫讶吴侬说靓妆
红绡贴体肉生香
夜来相伴绿荷叶
受用满湖风露凉


Abend ist's; die Girandolen flammen im geschmückten Saal,
Im Kristall der hohen Spiegel quillt vertausendfacht ihr Strahl,
In dem Glanzmeer rings bewegen, schwebend fast und feierlich,
Altehrwürdige Matronen, junge schöne Damen sich.


Čím bude, srdce moje nechvěje se,
Tvůj ortel jak meč ostrý klidně snese,
neb touha duše bude nasycena:
ať slovem Tvým v hloub pekla prokleta,
Tvým pohledem však z muky vykoupena.


due cose, le più forti e più onorate
ch'uom vincer possa e con le quai si vince,
consacra a la città: gli uomini e l'arme.


陟彼白云径
径满白云时
践破白云迹
心与白云期


È capitata in questi pochi giorni
che non n'udisti, in man di più di venti;
sì che, qualora anco in man tua ritorni,
ve' se sperar di côrre il fior convienti. -
Ah vecchia maladetta, come adorni
la tua menzogna! e tu sai pur se menti.
Se ben in man de venti ell'era stata,
non l'avea alcun però mai violata.


O, neunzehn bange Jahre leiden!
In menschenloser Einsamkeit
Vertrocknen zum Gefühl der Freuden;
Ist eine fürchterliche Zeit!


S processím jak šel jsem dál,
s květy jsem tě srovnával,
s jabloně jež svým polibkem
vonný větřík v cestu svál.


Puisque jusqu'à la fin et même autour des tombes,
La famille se serre et s'unit avec foi,
Aimons-nous ! Mes doux vers, ainsi que des colombes,
Ouvrent leur aile blanche et s'envolent vers toi.


Ich weiß es schon
Wo ich den Schönsten funden/
Der meinen Geist verbunden;
Er ist der Liebe Lohn/
Der sich mir selbst muß geben/
Soll anders ich noch leben/
Wo seine Schönheit wohn
Das weiß ich schon.


Vor Zeiten reißte der Verstand
Nach Amathunt, wo er die Königin Cythere,
Den blinden Cypripor, und viele Nymphen fand;
Bey denen er, so gern als ich, geblieben wäre.
Er bot sich allen an, that artig und galant.
Wer mich zum Führer wählt, wird, sprach er, niemahls gleiten:
Ich führ ihn immer an der Hand! – –


Tuto bulo přec huž drobet mnoho,
ha tak čert ten mušel do peci,
hale nevím, asli moudrý bulo:
komínem moh nyjlíp hutéci.


Em todos os jardins hei-de florir,Em todos beberei a lua cheia,Quando enfim no meu fim eu possuirTodas as praias onde o mar ondeiUm dia serei eu o mar e a areia,A tudo quanto existe me hei-de unir,E o meu sangue arrasta em cada veiaEsse abraço que um dia há-de abriEntão receberei no meu desejoTodo o fogo que habita na florestaConhecido por mim como num beijEntão serei o ritmo das paisagens,A secreta abundância dessa festaQue eu via prometida nas imagen


Lì era de Addam et de Nohè
el meglior seme, tra li quali io vitte
Sarra, che in vecchieza el parto fe',


يا اِبنَ الخَضيرِيِّ لا تَذهَب عَلى خَجَلٍ
لِحادِثٍ مِنكَ مِثل النايِ وَالعودِ
فاِنَّها الريحُ لا تَستَطيع تحبسها
اِذ لَستَ أَنتَ سُلَيمانَ بنَ داودِ


camdaki yağmur taneleri mi yoksa


Im Anfang steht sie starr und stumm,
Dann schaut sie langsam sich
Im Kreis der ernsten Gäste um,
Und faltet ihre Hände
Und spricht: Ich liebe dich!


A v každou bolest trochu těchy svítí:
toť přece dobrou za život je cenou,
jak Mojžíš kdysi ve večeru žití
z hor Vzpomínek zřít zemi zaslíbenou.
Je šťasten, kdo můž’ říci mroucím dechem,
že slyšel kdys přec, co zní dnes jen echem.


Essi commossa mai dai nostri prieghi?
O mente stolta, quanto or sei ingannata.
Et, benché la cagion per me si nieghi,


Bald hat es die Müh als vergeblich erkannt.
Da gewahrts einen dicken, schlafenden Frosch
am Ufer. Den weckt es, der springt in die Fluth
und müht sich voll Angst unterm Wasser.


V svých ňadrech zem prý živý oheň chová –
O že tak trpěliva podlé lidstvo nese,
Že v spravedlivém hněvu rozhořčená
Naň nevychrlí kruté plameny
A nezničí to vše, co na ni dýchá!


És napszállatkor megtört az utad;
megállított egy bús temető táján
egy szomorúfűz méla hajlongása.


Años he sido vuestra humana fiera;
yo pienso que en mi muerte se declaran
los mismos que intentaron la primera.


Der Väter Hain! O, Knecht nur hat Dich nicht erkannt,
Du Adelgöttin Vaterland!
Die, was nur Menschheit Würde schmückt,
Die Allem höchste Blum' entpflückt
Zur Kron'! Und kann, kann Welt sie geben,
Selbstfrohe Würde süßer Müh
Und Ruhm und Wonneleben,
So, Göttin, gabst Du sie!


Ich labe Müd' und Kranke
Und stille Gram und Leid.
Doch mag mich Niemand hüten,
Hätt' er dazu auch Zeit.


Wenn der Knie leiseste Bewegung
Krafterzeugend wirkt wie Feuersglut,
Und die Kraft, aus wonniger Erregung
Sich zu überbieten, nicht mehr ruht;


Er kann im Gedichte nicht leben und bleiben,
Er lebt und bleibt in der Welt.


Hat sie denn des herren segen/
Vnd hohlt jährlich kinderlein/
Jhr werdt drümb nicht minder seyn.
Gottes segen/ als ein regen/
Giebet jedem munde brodt/
Lässt die frommen nicht in noth.


Tristezas do luar caindo-nos no peito,
Tristezas do luar, como um dobrar profundo…
Tristezas do luar anestisiando o Mundo,
Tristezas do luar, em lágrimas desfeito…


Ben ti vidi perciò turbar nel viso,
e per la forza de la conscienza
ne rimanesti timido e conquiso,


Je tady doma, doma, jak sem hledí
se zbožným zrakem, – – dívat jsem se chtěl,
jak stínové se městem nesou bledí,
kde národ vzrostl, trpěl, krvácel.


Aengstlich erwacht die holde Rosaura vom wüsten Getümmel;
Fliegt im leichten Gewand zu ihrem Gemache, worin sie
Mit erstarrendem Blick das blutige Trauerspiel wahrnimmt.
Dreimal klang mit ängstlichem Schall die silberne Schelle
Durch das hallende Schloß; doch eh' Lisette sich nahet,
Hilft das Fräulein dem Alten bereits in den sammeten Lehnstuhl.
Als er Athem geschöpft, erhub er zur weinenden Nichte,
Welche den Leichnam des Cypers erblickt, die donnernde Stimme:
Siehe, der Hund! Schon war er bereit, den Papen zu würgen!
Doch, potz Stern! ich habe noch Kraft in den Knochen! da liegt er
Todt der gierige Räuber! Er thut es nicht wieder, ich wette!
Also sprach er prahlend und stolz, und drohte noch dreimal
Mit dem knotigen Stock dem schon verblichenen Cyper.
Aber das Fräulein weinte laut; ihr Antlitz verbarg sich
Tief in ihr Schnupftuch, mit Thränen genetzt sie fiel in den Lehnstuhl.
Sage mir, Muse, die schmerzlichen Klagen des traurigen Fräuleins,
Und vergiß nicht das laute Geheul der Zofe Lisette,
Welche der Wiederhall ward von ihrem gnädigen Fräulein.
Armes Cyperchen! (seufzete laut die holde Rosaura)
Welch ein erbärmlicher Tod entreißet dich meiner Gesellschaft! –
So unrühmlich fällst du dahin in der Blüthe des Lebens,
Todtgeschlagen, mit einem Stock, unedel und grausam –
Todtgeschlagen von dem, der dich mir selber geschenket!
Regt kein Leben sich mehr in dir? Und haben auf ewig
Deine grünen funkelnden Augen für mich sich geschlossen?
Werd' ich dir nicht mehr den Knebelbart streichen und nicht mehr im Dunkeln
Feuer dem seidenen Haar entlocken? und wirst du mich nicht mehr
Mit dem krummen Buckel, mit scherzenden Sprüngen ergötzen?
Also Rosaura. – Die Zofe fuhr fort: Du Krone der Kater,
O, wie vornehm sahest du aus! Ganz anders, wie Kater
Niedrer Bauern im Dorf! Dein rothes, schimmerndes Halsband
Wurde von allen Katzen im ganzen Umkreis beneidet.
O, wie artig ließ es dir nicht! Nun sollst du vermodern
Und das schöne Halsband mit dir? das niedliche Halsband,
Nein! ich nehm' es für mich! es soll nicht mit dir vermodern!
O, wie rinnet dein purpurnes Blut nicht über dein Haupt her!
Ja, du bist todt! Du bist es auf ewig, du armer Cyper!


Nuž rozhodnu! – Být paní purkmistrovou
a s výše hledět na ten boží svět,
zavádět v kraji každou modu novou
a podle staré muže podvádět,
vždy baviti se jenom s honorací
a nechat líbat lidu vlečku svou
a nezmozolit ruku žádnou prací
a neunavit mozek myšlénkou, –
to nebyl by tak příliš hrozný osud! –
On vdovcem je a zachovalým posud, –
Ó kdyby jen – – – – Či lékárníka snad
mám vyvolit a kouzlem vlastních vnad
mu povznést obchod, který klesá nyní?
jak volavka stát ve výkladní skříni. – –
Snad bych i s tím se jednou smířila –
Ó kdyby jen – – Mám advokáta zvolit?
Nad vlastí drahou bych tím hřešila!
On zapomněl by nepřátely kolit
svou řečí ráznou. – U mých nohou jen
by kávu pil a dřepěl celý den,
jak Herkules, když vinul ženě len! –
Mladého Tučka? – Snad bych volila ho!
U krbu doma zkvétá prý jen blaho
pro ženu každou! – Ale duši mou
jakési kouzlo mocí jinam volá
a bojím se, že více neodolá, –
u krbu nechce býti popelkou! – –


春愁满眼𣨼昏昏
不是行人亦断魂
彷佛幽居风雨旦
梨花落尽未开门


Ein großer voller Ahnensaal ist kleiner leerer Enkel Lust.
Bist du so groß, wie jen' im Saal, so nimm sie auf in deine Brust.


Šly zástupy, stoupaly, míjely, v barevných skvrnách plály
a s klobouků dívčích květy se k chodcům nahýbaly,
a postavy nejkrásnější a oči nejžhavější
jak koho zavolaly, hned zdály se tajemnější.
Jak šílely rozkoší zástupy, vlny jak zvedaly,
jak nejkrkolomnější zábavy sobě hledaly
a nejdivočejší hudbu křiklavých orchestrionů
a houpaček lítajících, pískot, hlahol zvonů,
řev cikánských vyvolavačů, svist šipek, jež cíl svůj stihly,
neb nabídky šarlatánů, jež ve verších se líhly,
i laciná pozlátka, hračky, jež lakem zavoní,
a marcipánová srdce i husary na koni.
Po obrovských prostorách okružní cesta není tak snadná.
Sta přátel Falstaffa vítá a tu a tam dáma vnadná
zve pohledem, vinárníci tu nejdražší načali známku,
jak lákavou volavku Falstaffa ku vlastnímu zvou krámku,
i krčmáři volají, k zemi až kloní se lahůdkáři,
a tam, kde si Falstaff sedá, stůl rudými nosy září.
A zase jsme kráčeli dále, mé nohy již vratké trochu.
Však Falstaff jde dosud vzpřímen: to dosud nic není, hochu.
My pivnice prolézali, kde v pološeru a čmoudu
u korbelů sedělo tisíce iluminovaných bloudů,
tu Falstaff teprve humoru zdál se nabývati
a v zástupy napilých sousedů pitvorně pokřikovati:


凤鸟非梧不息阴
梧桐非凤亦无禽
种桐阶戺有深意
欲伴幽人介独心


Ihr lieben Leute, ich schalt euch: unausstehlich,
Fluchte manchmal, schalt euch: schlecht und dumm,
Vergebt mir heute, ich bin so selig
Und weiß doch nicht warum.


«Or neghera'mi tu, s'io domandasse,
un caro dono?» a cui e' rispondea,
e rispondendo parea che giurasse


Felici rive e voi ombre secrete,
ove percuote il sol, che abbagliar suolmi,
di non esser con voi sì forte duolmi,
che qui cosa non ho che mi racquete.


Este verde poema, hoja por hoja,
lo mece un viento fértil, suroeste;
este poema es un país que sueña,
nube de luz y brisa de hojas verdes.
Tumbos del agua, piedras, nubes, hojas
y un soplo ágil en lodo, son el canto.
Palmas había, palmas y las brisas
y una luz como espadas por el ámbito.
El viento fiel que mece mi poema.
el viento fiel que la canción impele,
hojas meció, nubes meció, contento
de mecer nubes blancas y hojas verdes.
Yo soy la voz que al viento dio canciones
puras en el oeste de mis nubes;
mi corazón en toda palma, roto
dátil, unió los horizontes múltiples.
y en mi país apacentando nubes,
puse en el sur mi corazón, Y al norte,
cual dos aves rapaces, persiguieron
mis ojos, el rebaño de horizontes.
La vida es bella, dura mano, dedos
tímidos al formar el frágil vaso
de tu canción, lo colmes de tu gozo
o de escondidas mieles de tu llanto.
Este verde poema, hoja por hoja
lo mece un viento fértil, un esbelto
viento que amó del sur hierbas y cielos.
este poema es el país del viento.
Bajo un cielo de espadas, tierra oscura.
árboles verdes, verde algarabía
de las hojas menudas y el moroso
viento mueve las hojas y los días.
Dance el viento y las verdes lontananzas
me llamen con recónditos rumores:
dócil mujer, de miel henchido el seno,
amó bajo las palmas mis canciones.


A nebrouká to, plný dum
kde vážný hvozd lne k oblakům,
doupnáků snivá druže,
to zkoušíš, dítě, řeči taj
a nám to zní jak z ráje báj,
kol kvetou růže!


Or fostù morto il dì che tu ci uscisti,
or fostù morto a piè de' Greci allora
che tu la bocca primamente apristi
a richieder colei che m'innamora!
Oh quanto al mondo mal per me venisti!
Tu se' cagion del dolor che m'accora;
la lancia che passò Protesilao
t'avesse nel cor fitta Menelao!


Хлеб-соль ешь —
а панов режУслышат звон —
знайте, где оХлопы дерутся —
у панов чубы боляКоготок увяз —
всей птичке пропастКончим дело —
1гуляй смел1Лес рубят —
1щепки летя


Bis an Nabel muß er springen,
Ist der edle Saft im Fluß,
Durch die Adern muß es dringen,
Kommen muß es Guß auf Guß.
Doch vom Tripper rein
Muß das Säftchen seyn,
Daß das Mädchen ohne Sorgen
Vögeln kann, wie heut, so morgen.


Marie, Marie, was schreist du so sehr? –
Ach Josef, es sein die Wehn.
Bald wirst du den elfenbeinernen Turm,
Das süßeste Wunder sehn. –


万古春城碧草还
苍台只在白云间
竹林北望风烟动
寂寞苏门更见山


Schon ein Irrlicht sah ich verschwinden, dich, Phlogiston! Balde,
O Newtonisch Gespenst! folgst du dem Brüderchen nach.


Debalde sobre a face encarquilhada
Pendendo louros bugres emprestados,
Dás inda ao louco amor teus vãos cuidados,
Em carmins enganosos confiada.


Liso inventor anuncia
em repetidos cartazes
um segredo que traria
resultados eficazes.


I jen Damete slyš příčinu mé strasti,
Ty dvě kozy, co mi dnes dal otec pásti,
Ty tam, – s oné převysoké skály
Zhůry do doliny se mi pometaly;
Ubohý ten starček neměl více nad ně,
A však mlékem jejich žili jsme dost řádně;
Nebožátka! já jsem je tak ráda měla.
Hned se hrala s nimi a hned při nich pěla;
A když na palouku ležela jsem v trávě.
Vždy mi jedna k nohoum lehla, druhá k hlavě;
Hledávala jsem jim jetel nejtučnější,
Čerstvé větvinky a zřídlo nejčistější,
Sama jsem je často v plese koupávala,
Do chléva též sama večer zavírala;
A hle nyní tam jsou! – Než jak se to státi


– Schau her! Am Steingeröll und Dorngeheg
flattern die Fetzen meines Pilgerkleides.
blutige Spuren zeichnen meinen Weg.


Du flüsterst, kleiner Silberbach,
Im Kosen sanfter Wellen
Der Liebe süße Wünsche nach,
Die meinen Busen schwellen.
Voll Ruh, wie Du,
Ist meine Vielgeliebte;
O, daß nie Sturm und Ungemach
Ihr schönes Leben trübte!


Comme un énorme écueil sur les vagues dressé,
Comme un amas de tours, vaste et bouleversé,
Du néant des mortels prodigieux témoin,
Aux rayons de la lune, elle couvrait au loin


Fahr' auf / du Sieges-Fürst / du Himmels-Adler du!
setz deine Mensch-Natur in Gottheit- gleiche Ehren.
Wollst ihren Elend / in den Allmacht-Stand verkehren.
Gib' ihr ein Ewigs Wol / auf kurzes Creutzes-nu.
Was Ewig eigen dir / gehört ihr jetzt auch zu.
Zwar Anfangs gleich / wollst du dich äusserend entbähren /
jetzt wird dein' Allmacht erst die Menschlichkeit durchklären.
In dir / O Doppel-Held / hat Majestät ihr Ruh!
du Herrscher aller Krafft / Besitzer Gottes Rechten!
du all erfüllende Allgegenwärtigkeit!
wer wolt doch deinem Leib diß Ehr-Recht widerfechten?
anbetbare Person / nach beeder Art allzeit!
vertritt- und bitt mich dort / und hilff hier überwinden.
Laß mich die Doppel-Frucht der Auffahrt recht entfinden.


Že v Turecku od dávna bakšiš zkvétá,
je příjemno si laur od tamtud vzíti
a Sultánova nevěsta je meta,
jež Revisoru zpříjemňuje žití.


一条楖栗活如龙
水尽山穷特地通
法乳千年流不竭
无师真智古今同


Rozhalenať jeho ňadra,
velké kosti, mocné svaly,
a ta celá jeho postať
koží krytý balvan skály.
Ona na skále té břízou,
jíž byl uťat vrchol záhy;
smutně dolů věsí větve,
rozedrána, beze vláhy.
Kudy stoupá, smáčí břílu
její potu krůpěj žhavá,
a muž pevně drže klače
pot ten v brázdu zaorává.
Blízko nich dvé synkův smahlých
kratci půdě nadlehčují;
koza na skále se pase,
tam, kde mech a kapraď bují.


思远楼前小雨晴
楚歌闻处若为情
纷纷载酒游观客
谁信当年有独醒


Held! dessen Scheitel kaum von so viel Myrthen glänzt,
Als Lorberzweige sonst dein fürstlich Haupt umkränzt;
Und dessen Arm sowohl die Feder, als den Degen,
Zu dieses Reiches Wohl bemüht ist anzulegen;
O Held! wenn mich bisher die Ehrfurcht schweigen hieß,
Wenn ich zu deinem Ruhm kein Lied erschallen ließ:
So wollte sich dein Knecht nicht zweifelhaft bedenken,
Ob er auch schuldig sey, dieß Opfer dir zu schenken?
Ach nein! das war der Grund des langen Schweigens nicht.
Ich fand mich noch zu schwach zu einem Lobgedicht;
Und mußte mich noch stets bey deinem Glanze scheuen,
Durch rauher Seyten Klang dein Jauchzen zu entweihen.


Vernichtige du mich, leb in dir selbst allein,
Man finde mich nicht mehr, dich müsse man nur sehen!
Soll, großer Gott, die Lieb' im höchsten Grade stehen,
Dann muß man sie verliern; was kann wohl süßer sein!


Es una tibia mañana.
El sol calienta un poquito la pobre tierra soriana.


Žínka růžověji zardělá
ještě za ptačátky hleděla,
pak mu řekla: „Není na světě
ani v písních, ani v báchorkách
věci dražší, světější a krasší,
Bohdane můj, nad domácí práh,
nad štěstí a lásku beze hříchu,
která při tvém krbu v milém tichu
v pokojnou svou náruč pojme tě.
Věz, že od těch krutých, zpěvných bájí
spěji pod ochrannou střechu naši
jako z bouře k poklidnému ráji.
Nechci tam, kde hříšno, děsno všecko,
otec opouští – máť vraždí děcko,
ale toužím tam, kde láska čistá,
jak ta vlašťovička, s péčí svatou
blaho sobě i těm příštím chystá...
Nevím, možno-li v tom světě tam
míti duši takou jedovatou,
za lásku dát odměnou jen klam;
mně jen blažená ta pravda známa,
na prostém že prahu domoviny
zbožnější je láska, a že s náma,
Bohdane můj, nejdou stíny viny.“


bir canlı avladı adem dedi adına


爱月忘夜寒
焚香对酒美
醉后拥衣眠
闻鸡还欲起


Unbegreiflich, daß wir Alle
Nichts gewußt von diesem Falle.


E agora a noite é um manto
De veludilho o mais santo.


Der Ferge stöhnt: »In Seegesträuch
Reißt nieder uns der blanke Leib!
Rasch, Herr! Von Sünde reinigt Euch,
Begehrt Ihr heim zu Kind und Weib!«


-¿Y vos resistiréis? -Muy poca cosa.
-¿Qué tanto? -Poco más de lo que digo,
que él me sabrá vencer si es avisado.


Wir recken die schaffenden Hände zum Licht
Für unser Leben und Land,
Und aus dem Schoße der Himmel bricht
Ein Strahl, der die Finsternis bannt.


Ornábase con rojos claveles detonantes
la redondez obscura del casco del cabello,
y la cabeza, firme sobre el bronce del cuello,
tenía la pátina de las horas errantes.
Las guitarras decían en sus cuerdas sonoras
las vagas aventuras y las errantes horas,
volaban los fandangos, daba el clavel fragancia;
la gitana, embriagada de lujuria y cariño,
sintió cómo caía dentro de su corpiño
el bello luis de oro del artista de Francia.


يا فؤاداً أذابَه برح الوج
د فناحَتْ عليه وِرْقُ الحَمامِ
قد تزايَدتَ لوعةً واشتياقاً
وحنيناً ومدمعاً في سِجامِ


A juž jste slyšel jízlivost
špinavou jako to bláto:
dobře mu tak, v nic nevěří,
tohle má beztoho za to!


Náš úkol příliš jasný v chvíli té.
Za mrtvé reky chraňme dobyté.
Náš úkol jasný. Třeba zvednout hlavu,
přes hrozby jít a mráz a boje vřavu,
přes přítomnost, jež nechápe a sočí,
v budoucnost jasnou upřít jasné oči.
Jen před mrtvými možno sklonit se.
Básníkův verši, hřmi jak polnice!


Mais que veut-on que je requière
A son encontre, moi qui ai


Irgalmasságnak ura, Istene,
Ki így is szoktál jelentenie
Mi könyörgésünkre,


Wieder die ersten sonnigen Hauche,
Lockend hinaus vor die düstere Stadt;
Wieder am zitternden, treibenden Strauche
Die ersten Knospen, das erste Blatt.


a növő kalászok könnyen emelkednek,
kevés üdő múlva vígan fejesednek,
sűrűen serdűlő maggal tellyesednek,
s a munkásnak gazdag bérrel kedveskednek;


Die Mutter wollt nicht geben
Den Heinzen ihr als Mann,
Brigitt nahm ihr das Leben,
Wofür sie fast nichts kann.«


Que a verdade aqui se fale
permitam leitor e ouvinte:
Ministério há que não vale
os réis trezentos e vinte.


Si saber del amor sola esta parte,
valeroso señor, tanto os agrada,
necesario será olvidar la espada
que tanta gloria ha dado al fiero Marte.
Sabed por experiencia con cual arte
se transforma el amante en el amada,
y sabréis como el alma separada
paresce que de nos mil veces parte.
así sabréis, señor, que un accidente,
mientras su propio ser el alma olvida,
con tan grave dolor el cuerpo siente;
y entonces sentiréis como la vida
se va exhalando así visiblemente
por no estar la virtud del alma unida.


da' crin che mostrar d'auro e da un tal viso
che rose se mostrava e neve pura,
da una celeste e angelica figura
che avrebbe un tronco, un marmo, un fer conquiso,


Majd jelt ad a kis dalkarmester:
A csalogány a lombokon;
És szól a dal, és égen földön
Áll a közös lakodalom.


Tempio infelice, ove è la luce altera
de la tua stella, anci del nostro sole?
Ove è colei che illuminar ne suole,
che non si mostra ne l'usata schiera?


Svým studeným potem, svojí teplou krví;
než mu černé hvězdy zhasnou pod obrví.“ –


Ach, sie neiget das Haupt, die holde Knospe! wer gießet
Eilig erquickendes Naß neben die Wurzel ihr hin?
Daß sie froh sich entfalte, die schönen Stunden der Blüte
Nicht zu frühe vergehn, endlich auch reife die Frucht.
Aber auch mir – mir sinket das Haupt von Sorgen und Mühe.
Liebes Mädchen! Ein Glas schäumenden Weines herbei.


Da singt eine Fei auf blauem Meer,
Die Myrten trunken lauschen –
Mir aber gefällt doch nichts so sehr,
Als das deutsche Waldesrauschen!


Der Brünnlein klar und Quellen rein
Viel hie, viel dort erscheinen,
All' silberweiße Töchterlein
Der hohen Berg' und Steinen.
In großer Meng'
Sie mit Gedräng,
Wie Pfeil' von Felsen zielen.
Sie fließen her,
Und rauschen sehr
Und mit den Steinlein spielen.


Mir schien, an jedem Droschkenstand
Gingen die Gäul' aus Rand und Band,


Tugend / duck dich / bis das Wetter
deiner Plag vorüber gehr /
dir des Gottes aller Götter
unerhörte Hülff bey steht.
laß das Braussen
nur versaussen.
Ungelück hat auch sein Ziel /
währt nit länger als Gott will.


Slyšte tedy, moji zlatí!
S deklamací jsem již u skončení –
A to jest to celé potěšení!
Šlo to arci všecko trochu mrzutě –
Byla to však jenom deklamací v kaputě!


Indeß hält dein verstocktes Hertze
Der Sinnen Irrlicht so verblendt/
Daß es nicht fühlet/ sieht noch kennt/
Was ewig freu' und ewig schmertze.
Die träge Schlaff-Sucht wiegt dich ein/
Daß keiner heilgen Flamme Schein
Die todte Finsterniß durchdringet/
In Blindheits-voller Mattigkeit/
Die den erstorbnen Geist bespringet/
Verschläfft/ verderbst du deine Zeit.


Mi alma atormentada pasó por la caverna
del mundo, ciega y sola, sin sol y sin mañana
Sintió el búho fatídico y el llanto que consterna,
y el dolor de encontrarse de otras almas lejana


When gather'd fogs the pale horizon steep,
Falling in heavy, deep, continual rain,
If, ere the Sun sink shrouded in the deep,
His crystal rays pervade the vapory train,


قديم محبة وحديث عهد
مقرهما فؤاد أخ حميم
وان خلتم سواكم لي خليلا
فأن الحب للخل القديم


古语相宜数日陪
西风未放木犀开
子方兴尽欲归去
小雨又从溪外来


Ten chce zdraví, ta chce děti,
ten nemá co jísti,
ti zas, abych nedovolil
ve fabrikách přísti.


Veleslavný mistře!
Dej mi peněz bystře.
Jestli peněz nedaříš,
budeš zas jen tovaryš.


Lachend bis zur Rebenfirst
schleuderst du den Becher:
meiner Küsse Herbheit wirst
du noch kosten, Zecher!


荒城如斗半蒿藜
千古全功孰与齐
须信君恩本天道
如何自挟请封齐


sana göre yaşarım


بشراك ذا المجد الأثيل بنعمة
حلت وبشرى ناظر أو سامع
فهناء سيدنا يعم خصوصه
كالطيف يسلك كل طرف هاجع
والناس مشتركون في افراح من
يغشاهم جوداً كجود هامع
وتقارن القمرين في فلك العلا
شرف يدل على سرور واقع
وكذاك تاريخي بدا في جمعه
حسن القران له بسعد الطالع


江边岸帻看明月
曾记当年到广寒
万里夜郎天似水
举头何处是平安


Ha! wie lauscht dem Kampf der Blinde!
Er erkennt im Sturm der Luft
Jede Waffe an der Stimme,
Wie herbei den Tod sie ruft.


Zur Stunde düstrer Mitternacht/
Wenn alles schläfft/ mein Auge wacht/
Erweg' ich/ wie die Zeit wegeilt/
Die unser kurtzes Leben theilt.


Víte co to, slibům věřit,
milovat a srdce mít,
doufat, želet, oplakávat,
modliti se, hanět, klít?
víte co to, zoufat sobě,
umírat a nésti žal,
ptát se boha, proč as pánům
jiné, tvrdší srdce dal? –


A harag ártó tűz, megemészti a házat urastúl.


Král potěšen je z klamu, lid se směje,
jak z vůle Žitovy se švarně děje;
jak prase lítí se, jak labuť zpívá
a sokol s potěšením hlavou kývá.


Come, lasciato il nostro aer sereno,
Se n'andò tra l'oscure ombre a l'inferno
A trarne Cerber del Tartareo seno.


红芳蜕兮花似雾
绿阴径兮叶生烟
独往来兮差自得
心境会兮不可言


ما بالُ نَومِكَ بِالفِراشِ غِرارا
لَو أَنَّ قَلبَكَ يَستَطيعُ لَطارا
وَإِذا وَقَفتَ عَلى المَنازِلِ بِاللِوى
هاجَت عَلَيكَ رُسومُها اِستِعبارا
حَيِّ المَنازِلَ وَالمَنازِلُ أَصبَحَت
بَعدَ الأَنيسِ مِنَ الأَنيسِ قِفارا
وَالغانِياتُ رَجَعنَ كُلَّ مَوَدَّةٍ
إِذ كانَ قَلبُكَ عِندَهُنَّ مُعارا
أَصبَحنَ بَعدَ خِلابَةٍ وَتَذَلُّلٍ
يَقطَعنَ دونَ حَديثِكَ الأَبصارا
أَفَما تُريدُ لِحِقدِهِنَّ تَحَقُّداً
أَم ما تُريدُ عَنِ الهَوى إِقصارا
وَلَقَد يَرَينَكَ وَالقَناةُ قَويمَةٌ
وَالدَهرُ يَصرِفُ لِلفَتى أَطوارا
أَزمانَ أَهلُكَ في الجَميعِ تَرَبَّعوا
ذا البَيضِ ثُمَّ تَصَيَّفوا دُوّارا
طَرَقَت جُعادَةُ بِالرَصافَةِ أَرحُلاً
مِن رامَتَينِ لَشَطَّ ذاكَ مَزارا
وَإِذا نَزَلتِ مِنَ البِلادِ بِمَنزِلٍ
وُقِيَ النُحوسَ وَأُسقِيَ الأَمطارا
طالَ النَهارُ بِبَربَروسَ وَقَد نَرى
أَيّامَنا بِقُشاوَتَينِ قِصارا
ما كُنتَ تَنزِلُ يا فَرَزدَقُ مَنزِلاً
إِلّا تَرَكتَ بِهِ لِقَومِكَ عارا
وَإِذا لَقيتَ بَني خَضافِ فَقُل لَهُم
يَومُ الزُبَيرِ كَسا الوُجوهَ غُبارا
لُؤمَ المَواطِنِ يا قُيونَ مُجاشِعٍ
في الناسِ أَنجَدَ خِزيُهُنَّ وَغارا
غَرّوا بِحَبلِهِمُ الزُبَيرَ فَلَم يَجِد
عِندَ الجِوارِ بِحَبلِكَ اِستِمرارا
ما كانَ جَرَّبَ في الحُروبِ عَدُوُّكُم
ناباً تَعَضُّ بِهِ وَلا أَظفارا
فَاِسأَل جَحاجِحَ مِن قُرَيشٍ إِنَّهُم
تَلقى لِحُكمِهِم هُدىً وَمَنارا
وَإِذا الحَجيجُ إِلى المَشاعِرِ أَوجَفوا
فَاِسأَل كِنانَةَ وَاِسأَلِ الأَنصارا
وَاِسأَل ذَوي يَمَنٍ إِذا لاقَيتَهُم
وَاِسأَل قُضاعَةَ كُلَّها وَنِزارا
مَن كانَ أَثبَتَ بِالثُغورِ مَنازِلاً
وَمَنِ الأَعَزُّ إِذا أَجارَ جِوارا
نَحنُ الحُماةُ غَداةَ جَوفِ طُوَيلِعٍ
وَالضارِبونَ بِطِخفَةَ الجَبّارا
هَل تَعرِفونَ عَلى ثَنِيَّةِ أَقرُنٍ
عَبساً غَداةَ أَضَعتُمُ الأَدبارا
وَدَعَت غَمامَةُ بِالوَقيطِ فَنازَعَت
حَبلَ المَذَلَّةِ عَثجَلاً وَضِرارا
يا لَيتَ نِسوَتَكُم دَعَونَ فَوارِسي
وَثُدِيُّهُنَّ تُزاحِمُ الأَكوارا
إِنّي لَأَفخَرُ بِالفَوارِسِ فَاِفتَخِر
بِالأَخبَثينَ شَمائِلاً وَنِجارا
وَإِذا تُبودِرَتِ المَكارِمُ وَالعُلى
رَجَعَت أَكُفُّ مُجاشِعٍ أَصفارا
عَدّوا خَضافِ إِذا الفُحولُ تُنُجِّبَت
وَالجَيثَلوطَ وَنَخبَةً خَوّارا
وَإِذا فَخَرتَ بِأُمَّهاتِ مُجاشِعٍ
فَاِفخَر بِقَبقَبَ وَاِذكُرِ النِخوارا
عيدانُكُم عُشَرٌ وَلَم يَكُ عودُكُم
نَبعاً وَلا سَبِطَ الفُروعِ نُضارا
قَد شانَ فَخرَ مُجاشِعٍ أَن لَم تَكُن
عِندَ الحَقائِقِ تُدرِكُ الأَوتارا
وَلَقَد نَزَلتَ فَكُنتَ أَخبَثَ نازِلٍ
وَظَعَنتَ لا جَذِلاً وَلا مُختارا
إِنَّ الفَرَزدَقَ يا مُجاشِعُ لَم يَجِد
بِالأَجرَعَينِ لِمُنكَرٍ إِنكارا
ماذا يَريبُكَ إِذ تَعوذُ بِتَغلِبٍ
مِنّي وَدَمعُكَ بادِرٌ إِدرارا
خِربانَ صَيفٍ نَفَّشَت أَعرافَها
عايَنَّ أَسفَعَ مُلحَماً مِبكارا
تُبقي المَذَلَّةُ يا فَرَزدَقُ وَالقَذى
وَالمُخزِياتُ بِعَينِكَ العُوّارا
فَجَعَ الأَجارِبُ بِالزُبَيرِ وَمِنقَرٌ
لَم يَختِلوكَ وَجاهَروكَ جِهارا
وَعَرَفتَ مَنزِلَةَ الذَليلِ فَلَم تَجِد
إِلّا التَلَهُّفَ ثُمَّتِ الإِقرارا
قَد عَجَّلوا لَكَ يا فَرَزدَقُ خَزيَةً
فَطَلَبتَ لَيلَةَ بَيَّتوكَ ضِمارا
وَتَقولُ جِعثِنُ لِلفَرَزدَقِ لا أَرى
داراً كَدارِكُمُ الخَبيثَةِ دارا
وَتَقولُ طَيبَةُ إِذ رَأَتكَ مُقَنَّعاً
أَنتَ الخَبيثُ عِمامَةً وَإِزارا
لَو كانَ أَهلُكَ قَبلَ ذاكَ تَبَيَّنوا
وَسَأَلتِ عَن جَهلِ الخَبيثِ نُوارا
حَوضُ الحِمارِ أَبو الفَرَزدَقِ فَاِعرِفوا
مِنهُ قَفاً وَمُقَلَّداً وَعِذارا
لَم يُلقَ أَخبَثُ يا فَرَزدَقُ مِنكُمُ
لَيلاً وَأَخبَثُ بِالنَهارِ نَهارا
قَصُرَت يَداكَ عَنِ السَماءِ وَلَم تَجِد
كَفّاكَ لِلشَجَرِ الخَبيثِ قَرارا
كَيفَ الفَخارُ وَما وَفَيتَ بِذِمَّةٍ
يَومَ الزُبَيرِ وَلا حَمَيتَ ذِمارا
أَنَسيتَ وَيلَ أَبيكَ أَيّامَ الصَفا
قَتلى أُصيبَ بِقَتلِهِم وَأُسارى
وَالخَيلَ إِذ حَمَلَت عَلَيكُم جَعفَرٌ
كُنتُم لَهُنَّ بِرَحرَحانَ دُوارا
قُلتُم بِبُرقَةِ رَحرَحانَ لِمَعبَدٍ
لا تَدعُنا وَتَرَبَّصِ المِقدارا
تَرَكَ الكُبولَ جَوالِياً في مَعبَدٍ
وَالمُخَّ في قَصَبِ القَوائِمِ رارا
وَالناسُ قَد عَلِموا مَواطِنَ مِنكُمُ
تُخزي الوُجوهَ وَتَمنَعُ الإِسفارا
وَفَدَ الوُفودُ إِلى المُلوكِ فَأَنجَحوا
فَذَروا الوِفادَةَ وَاِنفُخوا الأَكيارا


لديك يا من قد سما رفعةً
سعدٌ ترى آخرهُ أوله
كالقمر الوضاح أصبحت من
منزلةٍ تسري إلى منزله


Některou z nich černě šatí,
a některou postrakatí.


»Cäsar, blendend weiße Rosse
Hat Hispanien dir gebracht!
Ellid, edler Ahnen Sprosse,
Dunkel ist er wie die Nacht –
Deine Schimmel, deine viere,
Tauscht ich nicht mit meinem Tiere...


Ach, warum riß vom Quell der Musen,
Und aus der treuen Liebe Wacht,
Und von des Herzensfreundes Busen
Dich früh die schwarze Mitternacht?


Zahrt an eines Bächleins Rand
wird sich dan wer bükken
und mit seiner weissen Hand
Schlüssel-Blöhmckens pflükken.
Jedes kleine Grillgen geigt
waß mir dan ihr Mund verschweigt;
Zefirus / der Aura Mann/
lacht so laut er lachen kan!


Erzihung legt uns bei der Eltern eignen art!
Weh, weh, wo dann das Laster Tugend heisst!
Das Laster wird uns (Ach!) als Tugend zugepaart,
Und angestekkt mit Falschheitgifft der Geist.
Der Eltern Glaub wird angebohrner Glauben.
Weh, weh, wo er ist voller greul!
Dann lernen wir des Höchsten ehre rauben,
Und haben Kains, des Vatern, Keul!
Wir jauchtzen hoch in unserm sündlich stande!
Und grösseren auf ewigst unsre schande.


Y por Gala, tu Eurïalo, cautivo,
no sin risa del pueblo anda fogoso,
cohechando siervos y falseando llaves.


Teď je sám. Chleb před ním, vody žbán,
veliká též kniha rozepjatá,
s těžkou záponkou. Do jejích blán
fantasie chorým žárem vzňatá
vdechla pekla hrůzy vysněné:
jako v mořské hloubi rybek davy,
hemží se zde v tůni plamenné
beznadějných zatracenců hlavy;
co lze vystihnout jen děsných muk,
až krev stydne, vázne srdce tluk,
škubá tuto rysy tváří zvadlých,
do nichž nehty zoufale se ryjí,
horečně tu kmitá z očí vpadlých,
zuby skřípá, těla v klubko svíjí,
v tisícerém hrozném výjevu
krouží sírným klokotavým varem – –
Ale jinoch v trpkém úsměvu
zatkl sponu – pazour ďáblí tvarem –
a zřel snivě v desky zasmušilé,
z jejichž kůže v povypuklém díle
rozpínaje křídla netopýra
Satan okem rubínovým zírá.


Jak rozlehl se signál k bojování,
zavýskly dámy, zajásali páni –
a koule sypají se ze všech stran,
do kmenů bijou, v drva staletá,
z jejichžto vršků zděšen ulétá
tlum černých vran...


Ne! Na mžik jen jej hoře pletlo!
Jde, udržuje strážné světlo,
to svaté světlo povinnosti!
A žena, svým drahým když udílí všem
té ubohé, miznoucí potravy části,
vždy tajně a hrdinsky umí je zmásti,
vždy ubírá sobě, by měli jen dosti, –
a chřadne, věrna těm svým obětem.


Proč jak srnka ubíháš?
když já přívětivě
na tebe se usmívám,
proč tak přebázlivě?


L'eau fait rage, la mer est grosse,
Terrible, et s'abaisse et se hausse,
Tantôt basse comme une fosse,


Jim verš a rým jen zvoní v rhythmu chodu,
jim slza chladnou rosou září jen,
jim výkřik bolu zvukem bez ozvěny,
jim neznámo, co tkalo v duši sten,
čím ožil verš.


Du hast mich je und je geliebt
Und auch nach dir gezogen;
Eh ich noch etwas Guts geübt,
Warst du mir schon gewogen.
Ach, laß doch ferner, edler Hort,
Mich diese Liebe leiten
Und begleiten,
Daß sie mir immerfort
Beisteh auf allen Seiten!


Varhan jasné zvuky plynou
svatolodí chrámovou,
každý ret se pohybuje
písní aneb modlitbou.


Ei, du lüttje Flasskopp,
Ik fręt di vœr Leev op!
Wat hest du vœrn Pusbacken,
Noch söter as Twebacken!
Ei, du lüttje Flasskopp,
Ik fręt di noch op! –


Legt uns die Liebe gleich viel Widerwillen an,
So freuet man sich doch, wann man ihr' Huld erwirbet;
Ohn' ihre Werke doch hier nichts bestehen kan;
Wer nicht verderbet wird durch Liebe, der verdirbet.


na rakev, jíž byl salon šerý,
jenž srdce její pohrobil,
a urval mladým srdcím navždy
a starci dal je za podíl,


Tu vientre es una lucha de raíces,
tus labios son un alba sin contorno,
bajo las rosas tibias de la cama
los muertos gimen esperando turno.


Ma non galea alcun tanto, né mira,
né davante se tira,
non segualo penser noia ed affanno:
soperbia, cupidezza, invidia e ira
tanto no volle e gira,
che nostre menti poso alcun non hanno.
Vergogna porta e danno
e travaglio vi ha più chi più ci tene,
e mal vi ha più che bene
chi più ci ha di piacere e men di noia;
ch'onne mondana gioia,
tarda, corta, leggera, è de nòi mesta;
la fine, u' pende tutto, è sola doglia.
Ma noia è sempre presta,
lunga, grave, e sol ha fine a morte!
Ov'è solazo in corte,
u' poso in zambra, u' loco, u' condizione,
ove, quando stagione,
dove puro piacer paresse un punto?
Legno quasi digiunto
è nostro core in mar d'ogne tempesta,
ove pur fugge porto e chere scoglia,
e di correr ver morte ora non resta.


摸索陶泓不忍研
阿瞒故物尚依然
浪传铜雀檐间瓦
恐是金凫海底砖


I bylo, jak se trhá led;
krev vracela se k srdci zpět
a tepny žehly vznětem,
a ponejprv za tolik let
zas vztyčil hlavu, kdo byl klet,
a strnulý a slepý hled
se rozhlédnul zas světem.


Ich ging ins Väters Gärtela,
Ich läht mich nider, ä schlief;
Da träumte mir ä Träumela,
As schneit es über mich.


El hombre es mito,
religión y tormento.
Tus besos fueron ilusión,
sueño y desierto.
No tenerte a mi lado
es amanecer desvelado
Las penas y el llanto
son mi alimento diario.
Como la Luna
paso las noches despierto.
Como un cuento incompleto
siento que perdí mi futuro.
Cuando sube la marea de la noche
remueve la estaca del recuerdo
y el dolor que siento dentro
espanta a mis sueños.
El recuerdo es tu sonrisa,
el dolor es tu partida.
Lo que sangra es mi alma,
lo que ríe es mi desgracia.


Sey mir gegrüsst, o stiller Zufluchtsort
Des düstern Grams, wo nichts sich regt, als Bienen,
Die, aufgebläht von Honig, sumsend dort
Der Buche nahn, und ein im Lenz mit ihnen
Erzeugter West, den dieser Hain erzog,
Und der noch nie um schöne Busen flog!


Láskou musíš povstat k žití,
láskou musíš k činu vzplát,
perlu, již tvé srdce cítí,
vrhnout v času vlnobití!
lidský duch též nejde spat!


Göttlichs wunder grosser wunder!
Göttlich funk im irrdschem zunder!
Wi werd ich aus dir entrührt?
Drum ward ALLS im Mai vollführt!
Drum hat drauf di Erd erschüttert,
Das Losann und Genf gezittert,
Eh der fünffte Tag zum end!
Vater, es sind deine händ!
Drum ist das Paris erschrokken!
Drum erschallten B.A.S.E.L.S. glokken!


Ich will das Licht nicht haben,
Ich fühle mich begraben
In eine tiefe Nacht;
Was ich genoß im Lichte,
Das ward in mir zunichte,
Mir hat ein Schmerz die Seele blind gemacht.


结蒲为扇状何奇
助我淳风世罕知
林下静摇来客笑
竹床茆屋恰相宜


War es Luna selbst vielleicht,
Die sich heut bei einem schönen,
Zärtlichen Endymion
Des Quartier Latin verspätet?


„Jdi, zpozdilá, jste oba dětmi,
a teď už ticho, nebo vstanu!“


Vagy ha száll e vágyak szárnya,
Mért nincs rajta égi toll?
Mely vigyen, hol a magasban
Halhatatlanság honol;


 Voi, liberali, che per anni ed anni
alimentaste il fitto degli orecchi,
largo a' molluschi! e andate co' tiranni
tra i ferri vecchi.


Nun, was den Augen nicht vergunnt,
Das sieht mein Herz und Geist,
Dem Gott der heilgen Weisheit Grund
In seinem Geiste weist.


»Ihr wandelt dunkle Wege,
Wir führen euch zur Klarheit.«
– Doch: wer gibt mir Belege
Für eurer Worte Wahrheit?


Wo der Augen Kräfte schwinden,
Fängt die Kraft des Denckens an:
Dennoch kann auch die nicht finden
Dieser ungemessnen Bahn
Ausgespannte ferne Schrancken.
Die ermüdeten Gedancken
Müssen selbst verwirrt gestehn:
Daß auch sie kein Ende sehn.


Jeder will dem Geiger reichen
Nun sein Scherflein auf die Hand –
Da vergeht ihm gleich sein Streichen,
Und fort ist der Musikant.


başkası gibi görünür bil


رَوِّحِ القلبَ تارةً بالمُباحِ
واجْلُ بالذِّكرِ ظُلمةَ الأتْراحِ
لا تُصِرْ غافلاً عن الذِّكرِ يوماً
إنَّ في الذِّكرِ راحةَ الأرواحِ
احْفظِ الله واذْكُرَنْهُ دَواماً
ذِكرُهُ للرِّجالِ ماضي السَّلاحِ
تَطمئِنُّ القُلوبُ فيه بنصٍّ
هكذا الذِّكرُ باعِثُ الإنْشراحِ
واعْبُدِ الله ما قَدِرْتَ بِصدقٍ
إنَّ هذا طريقُ أهلِ الصَّلاحِ
لا تكنْ دائمَ التَّشادُدِ للدِّي
نِ وكُنْ رَيِّضاً بَسيطَ الجَناح
هذه سُنَّةُ النَّبيِّ المُفدَّى
مَسلكُ العارفينَ أهلِ الفلاحِ
وتَمذْهَبْ بِمذهبِ القومِ أهلِ الل
ه أهلِ النَّوالِ والأرباحِ
جَرَّبَ العاقلونَ شرْقاً وغرْباً
أنَّ مِنْهاجهُمْ سبيلُ النَّجاحِ
طهِّرِ القلبَ من غُبارِ البَرايا
واطلُبِ الفَتْح من يدِ الفتَّاحِ
وخذِ المُصْطَفى إماماً كريماً
جاءَ للهَدْيِ بالطَّريقِ الوَضاحِ
عَمَّنا بالهُدى فَرُحنا بنورٍ
أبديٍّ على الصِّراطِ الصَّراحِ
قَدْ حَسوْنا راحَ المَحبَّةِ فيه
خَلِّ للجاحِدينَ شُرْب الرَّاحِ
جاءَ والكونُ في ظلامٍ بهيمٍ
فَبدا نورُهُ بكلِّ النَّواحي
الحبيبُ العظيمُ معنى التَّدلِّي
والتَّجلِّي وكَنزُ كلِّ سَماحِ
هو روحي وروحُ معنى فُتوحي
واخْتِتامي وفي الشُؤُنِ افْتِتاحي
أصلحِ القلبَ في هواهُ وُلوهاً
إنَّ هذا عَلامةُ الإصلاحِ
احْكمِ الأمرَ بالفُروضِ وبالسُّ
نَّةِ واعْمَل بِحكمِها يا صاحِ
إنَّ هذا الزَّمانَ جُزْءٌ من اللَّيْ
لِ لَعَمري والموتُ قُرْبَ الصَّباحِ
بعدَ كشفِ الغطاءِ قَدْ يَبرُزُ الأمْ
رُ وتَبْدو كَوامِنُ الألواحِ
والَّذي قدَّمَ الجميلَ بخيرٍ
والَّذي ساءَ باءَ بالإفْتِضاحِ
فاتْبع القومَ إنَّهُمْ أهلُ عقْلٍ
أعْمَروا القبرَ بالتُّقى والصَّلاحِ
أحْكموا أمرَهُمْ وراحوا بأمْنٍ
يا لإحْكامهم وذاكَ الرَّواحِ
خُذْ نِظامي نَصيحةً ذاتَ قدرٍ
بِفلاذٍ من العُقودِ الصِّحاحِ
هي متنٌ رقيقُ نَسْجٍ ونظمٍ
لم يَحِجْكَ الزَّمانُ للشُّرَّاحِ


Einst, als Mitternacht gekommen,
Kehrten taumelnd sie vom Schmaus;
Horch! da tönt Gesang der Frommen
Aus dem nahen Gotteshaus.
»Lasset euer Bell'n, ihr Hunde!«
Schreien sie aus Satans Munde.


Questa è l'ora, che i raggi di quel sole,
Che presso e lungi mi rischiara il giorno,
Nel tuo bel volto, mi promiser giorno;
E perché il parlar tuo, o cara luna,
Agguaglie il pianto, che m'ondeggia in seno,
Crescon le note come crescon l'onde.


A minula tak léta běd a hrůz,
a v Čechách bylo jako na hřbitově,
a český národ kacíř zatvrzelý
již vložen v rakev svými nepřátely...
aj holubice znova dala v let
se k nebes báni, znova úpěla,
však znova slétla v spustošenou vlast,
kde všechno, vše se podobalo už
jen velké slavné minulosti troudu...
však proč? ach proč? Kdo moh’ by vystihnout
účelnost božích soudů!


(Paulo Ferraz)Sou esnob sou esnobeÉ de nascença e não por hobbyIsso exige um esforço bravoÉ uma vida de escravoMas quando saio com MagnóliaÉ só pra mim que se olhaSou esnob um puta esnobeMeu mundo é a classe ASer esnobe é o que hEu tenho estilo, me visto em ParisSapato de crocodilo e um ofuscante risca de gizUm rubi no dedinh do pé, pois sou finoAs unhas em alinho e um lindo e leve lencinhoEu vou ao cinema ver filmes-problemaE janto no bistrô num porre de Château MargauxMeu fígado é foda, ah, cirrose está fora de modaSou é depressivo, que é mais chique e exclusivSou esnob sou esnobeMe chamo José e todos dizem BobCavalgo assim que o sol raiaPorque adoro o odor de baiaSó frequento os importantesCom passado bandeiranteSou esnob excessivamente esnobeE se respondo ao “me ama?”Estou pelado na camA gente se irmana, só entra bacana,Todo fim de semana, pra jogar no ralo nossa granaFilas de coca, a gente nem tocaE há camembert, comido com o devido talheMoro num apart que é uma obra de arteMulheres à la carte, igual nem mesmo em MontmartreJá tive TV, um tédio de verMandei devolve mas pra gostar bastava o starSou esnob sou esnobeEssa é uma febre que só sobeQuando me arrebento é de JaguarSe me encho de tudo vou prum spaÉ nos detalhe e no talãoQue se é esnobe ou nãoSou esnob Agora mais esnobe do que antesE quando eu entrar em paneQue me enterrem de Arman:J´suis snobBoris VianJ'suis sno J'suis snobC'est vraiment l'seul défaut que j'gobeÇa demande des mois d'turbinC'est une vie de galérienMais quand je sors avec HildegardeC'est toujours moi qu'on r'gardeJ'suis sno Foutrement snobTous mes amis le sontOn est snobs et c'est bonChemises d'organdi, chaussures de zébuCravate d'Italie et méchant complet vermouluUn rubis au doig de pied, pas çui-làLes ongles tout noirs et un tres joli p'tit mouchoirJ'vais au cinéma voir des films suédoisEt j'entre au bistro pour boire du whisky à gogoJ'ai pas mal au foie, personne fait plus çaJ'ai un ulcère, c'est moins banal et plus cherJ'suis sno J'suis snobJ'm'appelle Patrick, mais on dit BobJe fais du ch'val tous les matinsCar j'ador' l'odeur du crottinJe ne fréquente que des baronnesAux noms comme des trombonesJ'suis sno Excessivement snobEt quand j'parle d'amourC'est tout nu dans la courOn se réunit avec les amisTous les vendredis, pour faire des snobisme-partiesIl y a du coca, on deteste çaEt du camembert qu'on mange à la petite cuillerMon appartement est vraiment charmantJ'me chauffe au diamant, on n'peut rien rêver d'plus fumantJ'avais la télé, mais ça m'ennuyaitJe l'ai r'tourné d'l'aut' côté c'est passionnantJ'suis sno J'suis snobJ'suis ravagé par ce microbeJ'ai des accidents en JaguarJe passe le mois d'août au plumardC'est dans les p'tits détails comme çaQue l'on est snob ou pasJ'suis sno Encor plus snob que tout à l'heureEt quand je serai mortJ'veux un suaire de chez Dior!


Snad si hlavu holíte,
Protože se bojíte,
By se mozek nezapařil?
Což se ještě nevydařil
Z chytrých pánů žádný,
Kterýž by ten vítr řádný –
Mladých pánů nadýmání –
K ochlazení hlavy,
Ku prospěchu zdraví
Použíti věděl?
Snad mi někdo řekne:
„Dlouhých vlasů pořádání
Béře mnoho času;
Já mám jiné zaměstnání,
Kdybych na to nepohleděl,
Šel by zisk můj k ďasu.“
Což pak není péče o hlavu
Hlavní zaměstnání?
Nebo jste vy, slavní páni,
Dokázati ve stavu,
Že vás nechá nebe proto žít,
Abyste se starali,
Jak je možno koně mít,
Dobře jíst a dobře pít;
Počne-li však slunce hřáti,
Jak se může ve dne spáti?


Jest ustláno trsy ojíněnými,
jich naivní oči na tebe hledí;
jest ustláno borůvčím, jež pod kroky tvými
krev bez hlesu cedí.


Thymfű juhnak, nap virágnak,
Friss viz halnak, társ madárnak,
Fü-kert méhnek, eső rétnek:
A kegyes és jó Pán élte életemnek.


Herodes kompt/ jhr Kinder auff/
Lætetur concio,
Auff/ auff/ zu Feldt mit vollem hauff.
Lætetur chorus hodie,
Lætetur puerorum chorus hodie,
Canticorum canticis lætitiæ.


Geduldig waren Sie in Aussicht künftger Ehren?
Dagegen fällt mir gar kein Zweifel ein;
Wenn Sie nicht jung ein Lamm gewesen wären,
Wie könnten Sie ein Schöps im Alter sein?


3. Wiewol dein geiſt der ſoll mich ſtets begleiteñ/
Und uͤber mich die liebes-fluͤgel breiten/
Biß ich einmahl die ſauer-ſuͤſſe bahn
Zu deiner zier zuruͤcke wandern kan.


Wer gibt nicht gern, wenn, was er gibt,
Beglückt den hoffnungsfreudigen Empfänger?
Drum, nimmst du uns, was wir geliebt,
Dein seis! Besitz es ganz zugleich und länger.


Señora Doña Rosa, hermosa amago
de cuantas flores miran Sol y Luna:
¿cómo, si es dama ya, se está en la cuna,
y si es divina, teme humano estrago?


Aquí otra vez, los labios memorables, único y semejante a vosotro He persistido en la aproximación de la dicha y en la intimidad de la pen He atravesado el ma He conocido muchas tierras; he visto una mujer y dos o tres hombre He querido a una niña altiva y blanca y de una hispánica quietu He visto un arrabal infinito donde se cumple una insaciada inmortalidad de poniente He paladeado numerosas palabra Creo profundamente que eso es todo y que ni veré ni ejecutaré cosas nueva Creo que mis jornadas y mis noches se igualan en pobreza y en riqueza a las de Dios y a las de todos los hombre"Luna de enfrente" (1925)   Jorge Luis Borges | "Poesia Completa", pá 77 | Debolsillo, 3 edição, 2016


Jich město v rumech, zbytky jejich rodu
v svůj hostinný krov starý prales vzal,
však z požáru a rumu, z krve brodu
cit volnosti se jako orel vzpjal,
jich bídu, vyhnanství ta naděj zlatí,
že velký duch, král rodu jich, se vrátí.


Tán szebb lett volna úgy, ahogy megírtam:
Özvegyen mindhalálig.
Szőke hajkoronában diadémként
Egy síri mécs világlik.
Tán szebb lett volna úgy, ahogy megírtam.


Venusso, che d'assalire era presta,
Sì comanda a ciascun ched e' s'arenda
O che la mercé ciascheduno atenda,
Ch'ella la guarda lor tratutta presta.


Als das neue werk Gott's entstand,
Und auf desselben herzens-stätt


东京吏治孰称循
范晔才书十二人
前日桂阳三太守
许谁来此继芳尘


Es plagen Sie Pilatus freünde,
Herodes Brüder leben noch.
Ach sehet, welch ein schweres Joch
Bereiten Ihr der Wahrheit Feinde!
Es zittert schon daß gantze Land;
Man ist bemühet, durch die waffen
Die Gottesfurcht hinaus zu schaffen,
Man siehet nichts als Raub und Brand.


Když zkřehlý tvor u ohně stane,
což ptá se, zdali proň jen plane,
zdali hřá se jich tu víc?


i̇nsan, vicdanda allah ile kendini bulan,


Weil des reichen Schachs Kamele
Zeitig angelangt einmal,
Eh Firdusi seine Seele
Ausgehaucht in Not und Qual;


Er darbt? – Im Ueberfluss, den seine Händ erwarben,
Wofür er Schweiss vergiesst, o Schicksal! muss er darben?
Der Städter nennt es so. Ihm, der den Spruch nicht fasst,
Reich seyn, heisst gnügsam seyn, ihm darbet, wer nicht prasst.
Wie selig lebt indess, von seiner Welt geschieden,
Vergnügt mit seinem Stand, mit der Natur zufrieden,
Getränkt vom reinen Bach, genährt von seiner Saat,
Der fromme Mann, der nichts begehrt, als was er hat!
Er kennt die Güter nicht, die andre Länder nähren,
Fühlt kein Bedürfniss mehr, und weiss nicht zu begehren,
Lässt, was der Geiz umsonst, der Stolz zur Straf erhält,
Den Crassus ihren Schatz, den Cäsars ihre Welt,
Und denkt im kühlen Busch, an Quellen heitrer Wasser
Nicht an des Fürsten Schloss, nicht an den Kelch der Prasser.
Sein frohes Leben fliesst geschäftig Sorgen leer,
Wie über Veilchen hin die Quelle bebt, daher. –


 Dunque, madonna, mi voglio sofrire
di far sembianti a la vostra contrata,
che la gente si sforza di maldire;


Rüstig wandelst du fort die Alpenpfade der Edlen,
Wo die reinere Luft Busen und Stirne dir kühlt;
Pflückest vom Feisengeklipp, vom schmalen Rande des Abgrunds
Duftende Blumen und schlingst sie zum harmonischen Kranz,
Ihn zu tragen, ein Opfer, zum Hochaltare der Menschheit,
Ach, um welchen es stets stiller und einsamer wird.
Traurig flüstern auf ihm die Kränze der wenigen Edlen,
Totenkränze nunmehr schöner verblichener Zeit.
Aber du wandle hinan getrost, und wäre dein Leben
Auch nur Feier des Tods schöner verblichener Zeit.
Kommt auf deinen Pfaden dir einst der Donner entgegen,
Dräuend im nächtlichen Flug, fahren Orkane dich an:
Freund, dann flattre dies Blatt vor deinen Blicken im Sturme,
Und es rausche dir zu: ›Denke des liebenden Freunds!‹


汉将功成谤易生
蓝田归去不胜情
青天一片淮南月
犹照当时细柳营


Es traf die Spinne wieder an,
Die auch kein Auge zugethan;
Und alle Beide klagten sich,
Wie elend und wie jämmerlich
Sie beiderseits die vor'ge Nacht
In Furcht und Sorgen zugebracht;
Ich seh' wohl, wo der Knoten sitzt,
(Sprach d'rauf das Podagra). Dir nützt
Zum Aufenthalte kein Palast;
So wie ich niemals Ruh' und Rast
Bei schlechten Bauern finden kann.
D'rum geh' du zu dem armen Mann,
Und ich will deinen Junker sehn,
So soll das Ding wohl besser gehn.


Wach' auf, wach' auf, du sichre Welt,
Der letste Tag wird warlich kommen;
Den waß im Himmel ist bestelt,
Wird durch die Zeit nicht hingenommen.
Ja waß der Heiland hat geschwohren
Sol endlich alzumahl geschehn:
Ob gleich die Welt muß untergehn,
So wird sein Wohrt doch nicht verlohren.


So sprach der hohe Greis und schwand im Volksgedränge,
Hoch schlug das Feuer auf - erschüttert stand die Menge,
Sie bebten; jeder Mund sprach murmelnd ein Gebet.
Wohl forscht' ich, aber wo der Alte hergekommen,
Ob er ein Schwärmer war, ich hab' es nicht vernommen;
Doch, traun, mir dünkt' er ein Prophet.


A szívem szava szól a te szívedhez,
ha ki megérti könnyes szemmel érti:
ragyogó álmot
tarka pókhálót
nem szabad soha soha összetépni.


PRO každou bolest pověděla líku
a věděla, kde roste, co ji hojí:
na lukách, v lese, ve skalách i chvojí,
– ba našla prý kdes také srdečníku!


Este silencio cósmico que ahora
afila en las estrellas mi garganta;
estas lomas redondas que me alejan
dentro de un frío corazón inmenso;
este cristal sin fin; estas llanuras
que me vuelan sin irme y sin traerme;
esta fuga total, ya desprendido,
liberto de mi sangre, sin que el eco
del sueño de una sombra me recuerde
que he tenido dos manos, que he cruzado
a cuestas con mi voz y mis esquíes
por la leve cornisa de los vientos,
jinete ya de soledades puras,
me han dejado tan sólo por fronteras
esas profundas bocanadas de aire
que duermen en su fondo los espejos.


Po oné truchlé bitvě na polích Legnana,
kde sláva říšských zbraní v ráz byla prohrána,
já řekl v radě přímo, jak rádci náleží:
– Teď dovol, jasný pane, bych zajel k papeži. –


que, para que ni el aire la mancille,
la tengo -sin tocar- en una urna
hecha con los cristales de mis versos


Schau hin! wie tief dein Blick in die Vergangenheiten
Hinunter späht: aus jeder Wüste starrt
Dich noch ein Denkmal an von schaudervollen Zeiten,
Und Zukunft ist ein Kind der Gegenwart.
Was immer war , wird immer sein hienieden:
Warum empört uns noch die grause Heldenzunft?
Warum begeistert uns, wie Frühlingswiederkunft,
Der süße Traum von einem ew'gen Frieden? –
Das ist die Stimme der Vernunft,
Die nimmer schweigt, die, trotz dem wilden Rufe
Der Sinnenreize, frei uns werden hieß.
Wir stehn hier auf der ersten Stufe,
Wo seiner Vormundschaft uns der Instinkt entließ,
Und unsern Lebensgang an die Vernunft verwies.


Inzwischen hat die Welt gelacht,
Die uns den Holz-Weg lauffen sehen.
Die Seelen, die es recht gemacht,
Sind da, die Irrenden zu schmähen;
Daß einer, der herum geirrt,
Und will sich nun zu rechte fragen,
Von einem Theil entblösset wird,
Vom andern aber wund geschlagen.
Darüber dann entbrennt,
Wer Christi Treue kennt,
Und muß auf beiden Seiten rechten.
Was denkt ein Fremder dann,
Der das nicht fassen kan,
Von Jesu Reich und Seinen Knechten?


Přece volám: Stůj! Zda lidské srdce bije
pod tvým rubášem, ó mluv, ó nešťastníku!
Hamlet já jsem rovněž, dítě zmaru, mžiku,
Horatio můj, toť moje poesie!
Třtina vetchá, nalomená v bouře ryku,
stín, kterému srdce zžírá pochyb zmije.


So laß mich denn mit Dir, mein Jesus, gehen!
Gehst Du voran, ist eben jede Bahn.
Nie will ich mehr nach Erdenfreuden spähen;
Auf Dich, o einzig Gut, nur will ich sehen:
Mit Dir vereint, was geht die Welt mich an? –


Nvn preißt vnd lobt den Herren,
alles dien zu sein Ehren,
dan es ist zwar das best,
Das lieblichst schönste dinge,
das man dem Herren singe,
darmit sich also tröst.


Pois bem! essa mulher, eterna e legendária,
Que abre as mãos ao herói e oferece o braço ao gênio,
Cedeu a Bevenuto a mão da estatuaria...
Ouviu Racine — e entrou, com Talma, no proscênio!...


Feindliche/ trutzige/ Rußige/ schmutzige/
Häßliche Nacht/
Welche den Räisenden/ Weit herum-kräisenden/
Herren und Knechten/ Edlen/ und Schlechten/
Grosse Forcht macht/
Ja unversehens gar
Stürtzt in des Tods Gefahr.


Triumph! Triumph! der Fürst des Lebens sieget!
Gefesselt führt er Höll' und Tod.
Triumph! Triumph! die Siegesfahne flieget!
Sein Kleid ist noch vom Blute roth.


Was ist die Welt, und ihr berühmtes gläntzen?
Was ist die Welt und ihre gantze Pracht?
Ein schnöder Schein in kurtzgefasten Grentzen,
Ein schneller Blitz, bey schwarzgewölckter Nacht;
Ein bundtes Feld, da Kummerdisteln grünen;
Ein schön Spital, so voller Kranckheit steckt.
Ein Sclavenhauß, da alle Menschen dienen,
Ein faules Grab, so Alabaster deckt.
Das ist der Grund, darauff wir Menschen bauen,
Und was das Fleisch für einen Abgott hält.
Komm Seele, komm, und lerne weiter schauen,
Als sich erstreckt der Zirckel dieser Welt.
Streich ab von dir derselben kurtzes Prangen,
Halt ihre Lust für eine schwere Last.
So wirst du leicht in diesen Port gelangen,
Da Ewigkeit und Schönheit sich umbfast.


Yo pronuncio tu nombre
En las noches oscuras
Cuando vienen los astros
A beber en la luna
Y duermen los ramajes
De las frondas ocultas.
Y yo me siento hueco
De pasión y de música.
Loco reloj que canta
Muertas horas antiguas.
 Yo pronuncio tu nombre,
En esta noche oscura,
Y tu nombre me suena
Más lejano que nunca.
Más lejano que todas las estrellas
Y más doliente que la mansa lluvia.
 ¿Te querré como entonces
Alguna vez? ¿Qué culpa
Tiene mi corazón?
Si la niebla se esfuma
¿Qué otra pasión me espera?
¿Será tranquila y pura?
¡¡Si mis dedos pudieran
Deshojar a la luna!!


Do trabalho, dia e noite,
Sempre teve o frio açoite.


To nebyl on,
pan Michl Mohn,
co vyťal mi facku přes líce.
To byla jen jeho pravice.


El lu mourus aussi. Seul, l'âme désolée,
Mais toujours calme et bon, sans te plaindre du sort,
Tu marchais en chantant dans la roule isolée.
L'heure dernière vint, tant de fois appelée.
Tu la vis arriver sans crainte et sans remord,
Et lu goûtas enfin le charme de la mort.


Reád függeszté hévvel esdekelve
Bágyadt szemét sohajtó nemzetem,
S te sóhajára semmit nem figyelve,
Ekkép feleltél mennydörögve: nem!
Te koszorúját eltépted honomnak
Ifjú reménye mit fejére tett;
Ezért nem írlak oda tégedet,
Hol boldog évim följegyezve vannak.


›Zu spät zu Kampf und Beten,
Der Feinde Rosses-Huf
Wird über Nacht zertreten,
Was ein Jahrhundert schuf,
Ich seh' es fallen, enden,
Und wie alles zusammenbricht –
Ich kann den Tag nicht wenden,
Aber leben will ich ihn nicht!‹


Dein Herz treibt meines Herzens Schlag,
Weil es das meine ganz umfangen,
Und meine Augen blind empfangen
Von deinen Augen ihren Tag.


pan hrabě Kuno. Podle testamentu
byl pohřben v Melku stranou od oltáře.
Chrám v Melku slávu má, že majetníkem
je prstu Jana Křtitele a světce.
Jej svatá Tekla z dálné Seleucie
přinesla darem lidu křesťanskému,
když vrátila se z pouti palestynské.


Each fearful eye then glanced on high
To the lofty windowed wall,
When a fiery trace of the Baron's face
Through the casements shone on all.


Wie sorgt Gott nicht so väterlich
Vor die Erhaltung deiner Glieder;
Kein Schmerzen übereilet dich,
Du wandelst munter hin und wieder.
Die Glieder thun ja insgesamt,
Die Werke, die sie leisten sollen.
Ein jeder Sinn verricht sein Amt,
Worzu ihn Gott verordnen wollen.
Ist dieß nicht gnug, die vielen Proben,
Des grossen Schöpfers hochzuloben?


На лугу большие кучи
Свеже вырытой землЛето Жарк Полдень жгучиДым стоит вдалКто здесь рылся? Может, гномы,
Всей смешной толпой своей,
Строят нижние хоромы
Для своих царей?
Города во тьме возводят,
Строят замки под землей,
И, уродливые, ходят
Под моей ногой?
Зажигают вырезные
Лампы в царстве темноты?
Нет, ошибс То — слепые
Черные крот


Kdo by mně byl řekl, že mě, holka, šidíš,
vzal bych tenhle kámen, který tady vidíš,
zabil bych jej v místě, rozdrtil jej v kusy,
neboť věrná láska taky věřit musí!


Du hochgewünschte Ruh, du Zielstatt der Verliebten,
Du End- und Mittelpunkt der wallenden Betrübten.
Wann werd ich, Jesu, zu dir kommen
Und unabscheidlich bei dir sein?
Wann werd ich in dich aufgenommen?
Wann, wann, Jesu, mein einges Ein?


Wer wird nach diesem Leben
In Glantz und Herrlicheit
Bey Gott ohn Ende schweben
In Christo hocherfrewt,
Wer wird in Gottes Hand
Der Gnüge fähig werden,
Die noch kein Sinn auff Erden
Kein Ohr noch Aug erkant?


Nehýřil sem, nelakotil, nepil,
Hry mi záhy přišly v nemilost,
Netěšila mne ta zdvořilost,
Kterou jen zvyk do života štěpil;


E, das minhas irmãs,
Que, comigo, ao clarão dessas manhãs,
Aos altos morros íngremes subiam,
Que saudade!


Édes, ízes és csiklandós.
Minden porcikám megindult:
Szívem, májam, agyvelőm,
Még a -


何人不扰扰
一棹独萧闲
天霁疏林外
乘流坐看山


Du sprichst, die Tugend sei der Christen schönste Kron;
Hingegen hält die Welt auf Reputation:
Wer diese haben will, sagt sie, der muß gar eben
Sich schicken in die Zeit und gleich den andern leben.


Claroscuro, sentado en la ventana de aquel cuarto, (ventana que
más bien se siente como balcón) espero, porque
últimamente espero a sabiendas de que no te encontraré ni
por casualidad y de que tú no me buscaras.
Una mano a ese aparato que me esclaviza desde que apareciste en mi
(nunca sueña) y la otra a mi cigarro para matar la certidumbre
porque prefiero una insaciable desesperación a vivir una realidad que tan poco me convence.
Una mano a ese aparato que me esclaviza desde que apareciste en mi
(nunca sueña) y la otra a mi cigarro para matar la certidumbre
porque prefiero una insaciable desesperación a vivir una realidad que tan poco me convence.


Es blinket und winket der goldne Wein
Es lassen die Blumen sich pflücken
Sie möchten gern all gebrochen sein,
So schön weiß sie sich zu bücken.
Aber Frau Venus, Frau Venus, Frau Venus
Kredenzet das ird'sche Entzücken.


Wie? Willst du zage nicht mehr hoffen,
Als wär's um Welt und dich geschehn,
Und hast so oft den Himmel offen
Und Gott die Finger recken sehn?


Si vences pleitos que el más sabio ignora,
¿qué mucho que tu ciencia en mí se imprima?
Tu discípulo soy, tu voz me anima
al alto grado de quererme ahora.


Sie sind so schrecklich zugericht,
Daß sie selbst drob erschrecken
Und ihr verfluchtes Angesicht
Stets suchen zu bedecken.
Der Teufel ist nicht greulicher
Noch seine Spießgesellen,
Kein Wurm und Kröt abscheulicher
Im Pfuhl der ganzen Höllen.


碧玉蔀中藏蜀锦
东吴宫里锁西施
神功造化有先后
倚槛王孙休怨迟


o macaco se parece com o homem
a macaca parece mulher
algumas pessoas se parecem
outras pessoas se parecem com outras
as macacas de auditório são meninas
as crianças parecem micos
os papagaios falam o que pessoas falam
mas não parecem pessoas
para os cegos os papagaios se parecem pessoas
o homem veio do macaco
mas antes o macaco veio do cavalo
e o cavalo veio do gato
então o homem veio do gato
o gato veio do coelho
que veio do sapo que veio do lagarto
então o homem veio do lagarto
o lagarto veio da borboleta
que veio do pássaro que veio do peixe
pessoas se parecem com peixes
quando nadam
pessoas se parecem com peixes
quando olham o vazio
pessoas se parecem com peixes
quando ainda não nasceram
pessoas se parecem com peixes
quando fazem bolas de chiclete
macacos desaparecem
peixes parecem peixes
micróbios não aparecem
todos se parecem
pois se diferem


江南风物略知津
便觉诗成笔有神
不向九江看五老
故应犹未是诗人


Daß mir kein Weib in die Augen schau, –
es könnte zu tief erschrecken.
Ich kenne auf Erden nur eine Frau –
die mag mich nicht – die mag mich nicht –.
Verzicht. Verzicht.


吕园未肯轻沽我
且寄田家砌下栽
他日秋花媚重九
清香知自故人来


Willst Du ihr folgen in das Licht der Sonnen?
Willst Dich mit ihr im blauen Aether wiegen,
Bis Deinem Blick die Erde ganz zerronnen?


Die Espe ſchaudert, flüſternd klagt das Blatt,
Die Weide ahnt den Sturm, der ſie zerknickt:
Sie ſenkt die Zweige ſiech und kummerſatt.
Selbſt die Cikade ſummt nur träg und matt:
Natur in ſich zurückeſchrickt.


Zuviel, zuviel, zuviel, was hat euch so besessen,
Daß ihr nichts anders schertzt,
Als daß ihr immer hertzt,
Wo ihr einander wolt in einer Woche fressen,
So wird ein blosses Kinderspiel
Zuviel, zuviel, zuviel.


Ecco io che mo' surmonto al tempo adorno
e de mia etade tengo la verdura;
ov'è la fede che me rassicura,
che la mia vita duri ancor un giorno?


Und Inseln, duft'ge Küsten schwimmen
An mir vorbei im Morgenwehn,
Und zwischen Palmenhainen glimmen
Die goldnen Kuppeln von Moscheen.


Jeder hat in dem eigenen Herzen
Eine Kammer für seine Schmerzen,
Aber im Weltgesellschaftshaus
Tauscht man nur Unterhaltung aus.


How soothing in the dark sequestered grove
To see thy placid waters seem to sleep;
Pleased they reflect the  tints they love,
As unperceived in silent peace they creep.


Скорей, скорей, скорей, скорей
Идем на ловлю пескарей!
При расцветении зари
Клюют так дружно пескарОдна есть грустная черта:
У их обиженного рта
Свисают усики-рожки,
Глаза — стеклянные кружки,
И вся в квадратиках спина —
Полусера, получернНе очень важен червячок, —
Лишь бы слегка прикрыть крючок
Кусочком малым червячка:
Вмиг рыбу с ликом старичка
Поймаешь ты в быстринке той,
Что в солнце мнится золотоИтак, готовьте сухари:
К обеду будут пескари!
Таллинн


hlas z nebe zazněl, „toť tvá k dobru láska
i ku kráse, zkveť almužnou či básní,
mně obé milé, ať plá do tmy žití!“
Děl Hatem: „Pane, jak tě pochopiti?
Však jak chceš budiž, platí tato sázka,
jen, lampo, hoř, ty, živote můj, zhasni!“


山光浓淡雨初晴
曲曲江清树色明
若买草堂江上住
尽开窗户看云生


Es lebt in einer Muschel
ein Wurm gar seltner Art;
der hat mir mit Getuschel
sein Herze offenbart.


行过中村五里头
湖南地尽到袁州
荆南更在湖南外
一片白云天际浮


صفي الدين قد وافى النظام
فلا أدري أشعر أم مدام
دخلت إلى منازل كل بيت
فكل في معانيه إمام
إذا ما كان للأشعار بيت
يحج فشعرك البيت الحرام
يحج المستطيع من القوافي
إليه فللنظام به ازدحام
تطوف به القوافي محرمات
لها بالركن مسح واستلام
وفيها العاكفات من القوافي
وفيه من جواهن المقام
تحد بما أردت فلا عجيب
إذا عن أحمد عجز الأنام
حويت لطافة وذكا وعلماً
وملكا في البلاغة لا يرام
وقد ألبستني حللاً تناهت
فيا للّه ما نسج الكلام
قصائد قد رواها كل راو
بها غنت على الدوح الحمام
مسير الشمس سارت في النواحي
فما عنها خلا يوماً مقام
وقد وثبت إلى الشم الرواسي
فترويها الرواسي والأكام
ويرويها شيوخ العلم فخراً
ويستروي عن الشيخ الغلام
هديت لنور خير الرسل طراً
وغيرك قد تغشاه الظلام
ظلام الابتداع وكل جهل
فلا يدري أخلف أم أمام
وكم غمر يريد علا سواها
وهل يعلو على الشمس الرغام
فناصح بالقصائد كل قوم
مفتحة عيونهم نيام
جفوا سنن الرسول ومن حواها
فكم مكر له قعدوا وقاموا
فناصح من أردت من البرايا
تؤيدك الملائكة الكرام
وجاهد بالنظام جزيت خيراً
بجيش النظام تنهزم الطغام
لضرت بنظمك السنن اللواتي
بنور شموسها هُدَى الأنام
جزيت عن الرسول وعن بنيه
مقاماً لا يساويه مقام
ودمت قرير عين في البرايا
تباكرك التحية والسلام


Alza gallarda tu elevada frente,
hija del suelo ardiente,
y al recio soplo de aquilón mecida,
de mil hojas dorada,
de majestad ornada,
descuella ufana sobre el tallo erguida;
Y arrojando tu sombra allá a lo lejos,
del sol a los reflejos,
al árabe sediento y fatigado,
desdeñosa levanta
tu bendecida planta
en el desierto triste y abrasado.
Allí horroroso el simoon se ofrece,
y tu cima enrojece.
Vertiendo lumbre que la tierra inflama;
y aparece sangriento
el sol desde su asiento
lanzando ardiente destructora llama.
Y tú, entre nubes de encendida arena
majestosa y serena,
o ya del recio vendaval batida,
elevas tu cimera,
orgullosa palmera,
contando siglos de gloriosa vida.
No las tranquilas aguas dulcemente
arrastran su corriente
bajo el dorado pabellón que ostentas;
que, siempre en el estío,
sin fresco ni rocío,
sólo de arena y fuego te alimentas.
Tú, virgen sacrosanta y peregrina,
de las nubes vecina,
tú su signo le das a la victoria,
y corona esplendente
de tus hojas luciente
al héroe ciñes de radiante gloria;
La corona inmortal, que ciñe el hombre
con glorioso renombre
en derredor de la altanera frente,
porque en gigante vuelo
arrebatado al cielo
bebió en la sacra inspiradora fuente.
La corona inmortal, prenda sagrada
del imbécil hollada,
orgullo y ambición del alma inquieta;
escondido tesoro,
brillante más que el oro,
gloria, entusiasmo y vida del poeta.
¿Qué vale de los reyes la diadema
ante el místico emblema
de la noble ambición, genio y poesía?-
si una hoja solamente
ciñera yo a mi frente
que acallara el afán del alma mía;
Si al entusiasmo que mi mente inspira
alcanzara mi lira
un triunfo de la gloria seductora,
¡Oh palma! hasta las nubes,
más allá do tú subes,
se elevara la voz de tu cantora.
Allí en el trono que el Señor levanta
te viera yo a mi planta;
y de mis sienes deslumbrando el brillo,
contemplara las hojas
que ora te visten rojas,
teñidas débilmente de amarillo.
¡Delirio nada más! Nunca gloriosa
guirnalda esplendorosa
alegrará mis sienes lisonjera,
ni tampoco mi acento
perdido por el viento
podrá elevarse a la celeste esfera.
Guarda tus ramos para el vate augusto
premio a su lira justo,
o a ceremonias santas consagrados,
entre el canto sonoro
de religioso coro,
en el altar del templo colocados.
Guarda tus ramos, virgen soberana,
bella y noble africana,
formando airosos tu lucido manto;
y el ave pasajera
besando tu cimera
te deje un eco de su dulce canto.
Alza gallarda tu cabeza al viento
en blando movimiento,
la corona agitando mal prendida;
y despreciando el brío
del huracán bravío,
descuella ufana sobre el tronco erguida.


Jej hrdě žene k svému otrokáři
na šibenice pověsit hned kůl:
a září blahem ve otrocké tváři
a líbá v prachu otrokáře hůl.


Sprav duši svou, než pozdě bude,
sic jinak zle ti může být,
věz, raráš okrádá nás chudé;
krev na zrní je!...“ „Jak?“ vzkřik’ Vít,
„to zakončíme brzo, věru!“
a mouku, již mu raráš snes’,
hned v jitra prvním pološeru –
vůz vrchovatý – nazpět vez’.


Me tuviste miedo.
Me había pintado, en las rosas,
de rojo los dedos.


O Gottes Wille, mein Verlangen,
Mein Brot in Mangel und in Pein,
O Gottes Will', nimm mich gefangen,
So wird mein Wille frei und rein!


Pro Češku první,
pro paní drahou,
jížto zkvět rodu
svatou byl snahou.


Až vše vezmeš v ochranu,
Svatý strome Slovanů,
Zkvítej slavně, zkvítej;
Vůní rajskou bezděky
Vítej světu na věky,
Vítej lípo, vítej.


Ach Kind, ach liebstes Kind, was war das vor Vergnügen!
Der Himmel geb uns doch dergleichen Nächte viel
Und las uns so vertraut bis an das lezte Ziel
Mit Brust und Geist vermehlt in Eintrachtsbanden liegen;
Denn außer jener Welt und ohne diese Lust
Ist doch wohl der Natur kein größrer Schaz bewust.


دَعيني أُطَوِّف في البِلادِ لَعَلَّني
أُفيدُ غِنىً فيهِ لِذي الحَقِّ مُحمِلُ
أَلَيسَ عَظيماً أَن تُلِمَّ مُلِمَّةٌ
وَلَيسَ عَلَينا في الحُقوقِ مُعَوَّلُ
فَإِن نَحنُ لَم نَملِك دِفاعاً بِحادِثٍ
تُلِمُّ بِهِ الأَيّامُ فَالمَوتُ أَجمَلُ


Auf den Jüngling, der hier ruht,
Hab' ich eine grimmige Wuth!
Wand'rer, denk' Dir, er ist Sieben
Skudi's bei mir Rest geblieben!


Ein neuer Jonas bin ich,
Ein jämmerlich verschlungner,
Doch glücklich ausgespie'ner
Vom Wallfischbauche der Mystik.


Das Leben hat der Geist durch deinen Leib erlesen,
Und stürtzet sich mit ihm zurück ins höchste Wesen.


Neb zhýčkána již pýcha má jich mstou!
Či nevím o ranách a panské zlobě?
Mám, Aesope, teď marnosť neženskou,
ač nebyls hezkým, podobat se tobě.


قالَت وَعَيشِ أَخي وَذِمَةِ والدي
لِأُنَبِّهَنَّ الحَيَّ إِن لَم تَخرُجِ
فَخَرَجتُ خَوفَ يَمينِها فَتَبَسَّمَت
فَعَلِمتُ أَنَّ يَمينَها لَم تُحرَجِ
فَتَناوَلَت رَأسي لِتَعرِفَ مَسَّهُ
بِمُخَضَّبِ الأَطرافِ غَيرِ مُشَنَّجِ
فَلَثَّمتُ فاها آخِذاً بِقُرونِها
شُربَ النَزيفِ بِبَردِ ماءِ الحَشرَجِ


Y como es bien que sólo en mal consiste
seguro viene a ser independiente,
y otra causa eficaz de mis sentidos;


Pamatuji, kterak Mareš
do redakce přišel k nám.
Na ten knoflík revoluční
s hrdou pýchou vzpomínám.


Milliós zöld bizodalom
Most temetés-utáni, könnyes,
nyirkosan-hideg hullt halom.


Vím, tichá vodo moje, že jsi hluboká:
Co bude do roka?


平生惟有梅
与语觉差可
此外岂无花
周旋宁作我


Pak potkal starce, stařeny –
ve tvářích bídy lesk;
na chatách starých, shrbených
též ležel němý stesk.


First, let us view the form, the size, the dress;
For these the manners, nay the mind express;
That weight of wood, with leathern coat o'erlaid;
Those ample clasps, of solid metal made;
The close-press'd leaves, unclosed for many an age;
The dull red edging of the well-fill'd page;
On the broad back the stubborn ridges roll'd
Where yet the title stands in tarnish'd gold;
These all a sage and labour'd work proclaim,
A painful candidate for lasting fame:
No idle wit, no trifling verse can lurk
In the deep bosom of that weighty work;
No playful thoughts degrade the solemn style,
Nor one light sentence claims a transient smile.


Tröstend senkt die Poesie
Sich auf meine Seele,
Ihren Schleier hebet sie,
Wenn ich's euch erzähle.


Ihr Forscher tiefer Dunkelheiten,
Darinn die Klugheit grauer Zeiten
Der Weisheit reines Gold der Thoren Blick entzog;
Ihr Meister in der Kunst zu finden,
Was aus der Alterthümer Gründen
So mancher edle Geist für süße Nahrung sog:
Der, wenn er kaum die Schale brach,
Von lauter Süßigkeit der Götterspeisen sprach.


Она резва,
Как рыбка;
Ее слова
Так гибко
Шутить в речи
Готовы,
И, что ключи,
Всё новы…
Она светлей
Фонтана,
Она скрытней
Тумана;
Немного зла,
Ревнива…
Зато мила
На див


Mir wars, als hinge ich selber am Marterpfahl,
Und Todesfrost durchkröche meinen Leib;
Da kam berauf aus einem Frühlingsthal
Zum Berg der Nacht ein jugendliches Weib.


End of my every Action Thou!
Thyself in All I see:
Accept my hallow'd Labour now;
I do it unto Thee.


Ein Greis 13 voll Tiefsinn's faßte der Dinge Grund
Von Vorn', und schwang sich über Erfahrung weg,
Auf die sonst Weise bauten. Zukunft
Wird es entscheiden, mit welchem Glücke.


Za chmurných večerů, kdy větry kvílí,
mdlý po práci čtu žurnál den co den,
v němž na konec můj zrak se maně schýlí
nad tiskem drobným rozmanitých jmen.


ma, sol per non uscir del certar fore,
in me disposi tacerlo al presente
per cerner tra gli amici el frutto e 'l fiore.


Unaven cestou již zdlouhavou,
kde jenom slunce ti plálo,
nasycen oblaků měnivou hrou,
krajem kde všude to zrálo,
změnou vsí zamlklých v údolí kdes,
uléhám spočinout chvíli
a mně to nade vše drahým je dnes,
mechu ta vůně, květ bílý.


Sultão após sultão esta cidade
Passou, e hora após hora a vida, que há-de
Durar nela enquanto ela aqui durar,
Nem ao sultão ou a nós deu a verdad


Habt ihr ihn betrüben können,
so macht ihn auch wieder froh!
Sein Gesicht' ist rot und roh
von der Zähren scharfen Rinnen.
Eurer Küsse feuchter Schwamm
streicht hin diese Flut und Flamm'.


Zřím ramen oblých blesk se točit,
a žhavých očí lesk zřím plát,
kdy nevíš, začnout kde, jak počít,
v šelestu sukní kam se dát –


Der Mann, der zu der Seite steht
Und still hinauf zum Himmel fleht,
Das muß der fromme Joseph sein,
Der thut sich auch des Kindleins freun.


I
Os longos cabelos dourados
derramados até os ombros frágeis
Um manto perfumado
emoldurando o rosto singular
de mulher e de menin
Madeixas separadas deixando
Entrever no colo ofegante
A curva harmoniosa
dos seios pequenino
II
O pescoço esguio como a haste
da flor que é a sua fac
O queixo fino estremece
ao desabrochar do sorriso
Nos lábios de pétalas
entreabertos, separados
Na alvura dos dentes
arrumados como sementes
da romã madura e perfumad
III
O pequeno nariz arrebitado
cheio de graça aspira
Na brisa vespertina
o cheiro do jasmin adocicado
O brilho dos seus olhos
é como estrelas lucilantes
E a fronte delicada se esconde
Nos caracoes pendentes
dos seus longos cabelos


Takto svět ten jako na očaru
Slaví skvostnost tvoji, vlasti, berly,
Takové že chováš v lůně perly.


Do prelo espera-se
Livro excelente
E ao lê-lo a gente
Torce o nariz;
Vindo a propósito
O caso rico
Do fico-fico,
E da perdiz.


Práporové vlají,
A tam lesy, háji
Rány z děl se nepřátelských
Již již ozývají.


Ha, dort kömt er mit Schweiss, mit Römerblute,
Mit dem Staube der Schlacht bedeckt! so schön war
Hermann niemals! So hats ihm
Nie von dem Auge geflammt!


Zdá se, že ret odmyká,
A že mluviť podniká.
Ta, jenž jí jde z ústou, řeč
Čírá jestiť medoteč.


Il tuo aiuto, o Signore
e pietoso e benigno,
contra l' angue maligno
chiamo, ch' a tutte l' ore
mi serpe intorno a questo afflitto core.
Ti cerco, o Signor mio,
per servirti et amarti,
ma non posso trovarti,
ché la nube del rio
peccato s' interpone al mio desio,
e mi nasconde il lume
di te, mio sol lucente,
sì che la cieca mente
tornerà al suo costume,
se non è chi la guidi o chi l' allume.
Come raggio talora
di chiaro ardente sole
sgombrar la nube suole
che l' aria ad ora ad ora
conturba col suo scuro e discolora,
così un sol lumicino
de la tua grazia immensa,
come facella accensa,
mostri il dritto camino
a me smarrito e stanco peregrino,
acciò ch' io possa omai
trovar dove tu sei:
fallo, che far lo dèi,
che se non mi ti dai
nulla mi giova ciò che dato m' hai.
Io t' amo, e se non quanto
devrei, che te 'l confesso,
non può lo spirto oppresso
dal peso grave tanto
di questo mio mortal terreno manto
alzarsi ov' è 'l suo bene
da queste egre del mondo
cure, vile et immondo,
e por tutta sua spene
nel tuo santo favor come conviene;
ma se col vivo raggio
di tua grazia disgombre
questi, ch' a guisa d' ombre
mi celano il viaggio,
pensieri umani, ond' io lume non aggio,
te sol, Signor eterno,
ogni gioia mortale
come caduca, frale
e vile avendo a scherno,
amerò, colmo d' un diletto interno.


Lássátok, lemérítek a hold hegyeit.
S mert messze vannak, mérföldekre nyúló
árnyékairól méritek.
Így mutatom én nektek a dolgok
másvilágra nyúló árnyékait:
Hegyek árnyékát,
házak árnyékát,
városok árnyékát,
magatok árnyékát.


Nem is marad meg semmi, senki,
Meghal a szív, a dal s a száj. –
Hogy nékem kell ezt elzenegni,
Öreg szívemnek jaj, be fáj!
Nagyanyó! Nekem nincs mit várnom,
Meghalok szépen teveled...
Elröppen egy perc... kettő... három...
Csak ketyegek, csak ketyegek...


Wer nach der Seele lebt, der lebt ein Göttlich Leben;
Wer nach dem Leibe lebt, lebt wilden Thieren eben.


Ein Räderkarrn, beladen mit Korn;
Lorns Atterdag zieht an der Deichsel vorn,
Niels Rudbeck schiebt. Sie zwingen's nicht,
Das Gestrüpp wird dichter; Niels aber spricht:


Soha forróbba, soha jobba
S azóta nem is élek én
S mint elárvult szegény legény
Bús erdők s vén hegyek közt bolygok.


Ach, ty horo, horo, horo,
kletbo vlasti zkamenělá,
což jsi smutkem pro své děti
přiodít se zapomněla?


Hat erst ein arges Schicksal
Mit seinem blanken Tückstahl
Dich abgeschliffen ganz:
Ob schäumt der Krug zum Randen,
Er dünkt dich abgestanden –
Zerpflückt ist deines Lebens Blütenkranz ...


Они идут — туманные
С мерцаньями в глазаНа них одежды странные,
Вокруг — печаль и страНесут обетования,
Но шаг их мерно-тиУжасные желания
Когда-то были в ниОни сердца кровавили,
Их слезы запеклисКровавый ток оставили
И улетели в высТеперь идут туманные,
Одежды их белНо чудные, но странные,
Исполненные мгл


Vês, musa, como atropelas
A inocência das funções?
Confessa que em todas elas
O mal não vem das ações.
Vem de quem julga mal d’elas:


Nirgends kan er seyn verborgen,
Allenthalben nimmt man war
Seiner Wercke, seiner Sorgen.
Denn die Sonne scheint doch klar,
Wenn sie sich gleich umb die Nacht
Fern von hinnen hat gemacht.


Drum lebt wohl, ihr guten Musen,
ihr seid mir zu kalt,
mich zieht an des Lebens Busen
stärkere Gewalt.


Der Maus, der fehlte nicht die Stund,
Ja, ja!
Die Katz, die lachte den Bauch sich rund,
Ja, ja!
Dem Schatz, den ich erkoren,
Dem zieh ich's Fell über die Ohren,
Ja, ja! – Katzennatur!
Schlafe, mein Mäuschen, schlafe du nur!


Keiner wird sich heut bedecken,
Scheint die Sonne noch so warm,
Duft'ger Wind strömt aus den Hecken,
Wischt die Stirne ohne Harm,
Neben mir ist hier ein Wehen,
Wie beim Blitz und Tanzes Drehen.
Ein Schritt u.s.w.


Душно! без счастья и воли
Ночь бесконечно длиннБуря бы грянула, что ли?
Чаша с краями полна!
Грязь над пучиною моря,
В поле, в лесу засвищи,
Чашу народного горя
Всю расплещи!


Denk an de Pracht un Ihren,
de in de Krüww eens lagg,
un lat din Hart nich gieren
un lat din Oh un Ach!
Weest nich? De güllen Slœter
Up Sogsand bugt sünd de.
Denk: eng un woll väl bäter,
oll Ollsch, as wit un weh!


يا قبر أيوب الذي نوره
حل بقلبي ذروة الطور
طب حضرة عطرية وابتهج
بخير مرحوم ومبرور
اخي بك احتل مقام الرضا
غريب حي غير مهجور
ضيف رفاعي الحمى جده
بمشهد بالنور معمور
يا غائبا عني ولكنه
بمقلة القلب أي منظور
غيبت عن عيني وطول المدى
عن عين قلبي فغير مستور
بكتك عين انت انسانها
والعين قد تبكي على النور


Alßdan mit hellem Ach vnd Ach
Die Brust ich schlug in schmertzen:
Gleich selbe wort/ mit selbem schlag
Schien thät eß auch von hertzen.
Ich sprach zu letzt/
Hab gnug geschwetzt/
Wer auch soll dich thun schweigen?
Drauffs endtlich noch/
Mit halbem poch/
Gar deutlich sagte; Schvveigen.


Los auf und lasse deine Neu-Barbaren,
Den Strom, den nur mit Müh' ein Damm gehemmt,
Ansprengen, heiß den flüchtigen Tataren
Und den Kausasier, auf's Kamel gestemmt,
Und den Kosacken, welcher raub-erfahren,
Im Don sein Roß, sich selber niemals schwemmt,
Und die von ihres Irtisch öden Steppen
Auf Schlitten mühsam sich zusammenschleppen.


Fortaleza, Fortaleza,
já quase quites então:
quantos turistas
fazem uma cidade,
com quantas ausências
se faz solidão?


أَينَ يَومُ القَنالِ يا رَبَّةَ التا
جِ وَيا شَمسَ ذَلِكَ المِهرَجانِ
أَينَ مُجري القَنالِ أَينَ مُميتُ الـ
ـمالِ أَينَ العَزيزُ ذو السُلطانِ
أَينَ هارونُ مِصرَ أَينَ أَبو الأَشـ
ـبالِ رَبُّ القُصورِ رَبُّ القِيانِ
أَينَ لَيثُ الجَزيرَةِ اِبنُ عَلِيٍّ
واهِبُ الأَلفِ مُكرِمُ الضَيفانِ
أَينَ ذا القَصرُ بِالجَزيرَةِ تَجري
فيهِ أَرزاقُنا وَتَحبو الأَماني
فيهِ لِلنَحسِ كَوكَبٌ مُسرِعُ السَيـ
رِـ وَلِلسَعدِ كَوكَبٌ مُتَواني
قَد جَرى النيلُ تَحتَهُ بِخُشوعٍ
وَاِنكِسارِ وَهابَهُ الفَتَيانِ
كُنتَ بِالأَمسِ جَنَّةَ الحورِ يا قَصـ
ـرُ فَأَصبَحتَ جَنَّةَ الحَيَوانِ
خَطَرَ اللَيثُ في فِنائِكَ يا قَصـ
ـرُ وَقَد كُنتَ مَسرَحاً لِلحِسانِ
وَعَوى الذِئبُ في نَواحيكَ يا قَصـ
ـرُ وَقَد كُنتَ مَعقِلاً لِلِّسانِ
وَحَباكَ الزُوّارُ بِالمالِ يا قَصـ
ـرُ وَقَد كُنتَ مَصدَرَ الإِحسانِ
كُنتَ تُعطي فَمالَكَ اليَومَ تُعطى
أَينَ بانيكَ أَينَ رَبُّ المَكانِ
إِن أَطافَت بِكَ الخُطوبُ فَهَذي
سُنَّةُ الكَونِ مِن قَديمِ الزَمانِ
رُبَّ بانٍ نَأى وَرُبَّ بِناءٍ
أَسلَمَتهُ إِلى غَيرِ باني
تِلكَ حالُ الإيوانِ يا رَبَّةَ التا
جِ فَما حالُ صاحِبِ الإيوانِ
قَد طَواهُ الرَدى وَلَو كانَ حَيّاً
لَمَشى في رِكابِكِ الثَقَلانِ
وَتَوَلَّت حِراسَةَ المَوكِبِ الأَسـ
ـنى نُجومُ السَماءِ وَالنَيِّرانِ
إِن يَكُن غابَ عَن جَبينِكِ تاجٌ
كانَ بِالغَربِ أَشرَفَ التيجانِ
فَلَقَد زانَكِ المَشيبُ بِتاجٍ
لا يُدانيهِ في الجَلالِ مُداني
ذاكَ مِن صَنعَةِ الأَنامِ وَهَذا
مِن صَنيعِ المُهَيمِنِ الدَيّانِ
كُنتِ بِالأَمسِ ضَيفَةً عِندَ مَلكٍ
فَاِنزِلي اليَومَ ضَيفَةً في خانِ
وَاِعذُرينا عَلى القُصورِ كِلانا
غَيَّرَتهُ طَوارِئُ الحِدثانِ


Einen Schatz nur hat der Kurde
An Harmonia's Bucht:
Die stolzen Feuerrosse
Von Kochlani's alter Zucht –


Vzhůru číše! Ať to zvoní,
ať se útrap zapomíná,
ať je líp zas nežli loni,
kdejaká dlaň hne se líná,
zlo se boří, v žilách hoří
oheň vína.


Im breiten Schatten an der Spree
Versammlen Hirten sich,
Behorchet werden aus der Höh
Von Göttern du und ich!


Contigo este decir atribulado...
¡Amor! ¡Amor! ¡Qué has hecho de mi vida!


Tekintete boldogságot,
Üdvességet osztogat,
S mindennémű gonoszságot,
Minden bűnt elfojtogat; -
A mit a szem ő rajta lát,
A mit tőle hall a fül,
Oly valamit, olyan csudát
A képzelet bajjal szül.


Dieses Halshand, sagt man, barg
Einen Talisman der Treue;
Niemals wich er von der Seite
Seines Herrn, der treue Hund.


南风吹五两
日暮竟陵城
肠断巴江月
夜蝉何处声


高牙大纛立门户
鸣玉腰金皆父兄
读尽床头书万卷
他年功业看纵横


Puha fehér kezecskék
Csipkébe göngyölék,
Egy köny, mely rája hullott:
Ez volt a gyászbeszéd.


Tam mě zakopejte, tam chci spáti,
Neb můj den byl mozolný a parný,
Věž a boj – a přec se mi chce zdáti,
Že je ztracen, že byl vešken marný.


Diß Wohrt ist ohne Schmertzen
Aus Seines Vaters Hertzen
Von Ewigkeit gezeügt.
Bald steht es in der Mitten
Und machet durch Sein Bitten
Den Vatter uns geneigt.


„Tedy musí po svých jíti!“


香茗粗蔬肯破悭
相公日食万羊山
夫君何厚神何薄
自取悬鹑一水间


Soccorse allor Dïana la reale
Illerde franca, sua cara compagna,
ed uscì presta più che d'arco strale;
onde fugian per la verde campagna
le donne, che parea che avessono ale,
fin che soccorse allor Minerva magna
e con gran fretta del suo pome usciva;
Nereide accorta dietro la seguiva.


„Teď pravý čas! – připravte stán –
Neb zítra strašný lesů pán
Mezi nás bude uveden.“


Und wird es bleiben, denn die Welt ist dumm,
Sie läßt sich immer wieder gern betrügen,
Sie nimmt als Sakrileg es wirklich krumm,
Zeigt man ihr schonungslos die hohlen Lügen.


„Vražda? Ne, tak žert se netropí.
Otec vrahem? Životem já vám
ručím zaň! Vždyť jeho srdce znám.
Bože můj! – A vám, že syna – dítě –
Zřel jste obět? – Že je mrtev, víte?
Nevěřím! – Ó, rcete, že to lež!“


Zur Versöhnung für den Gott der Meere,
Der mit Aeols kettenlosem Heere,
Argos Küsten mit Verwüstung plagt,
Wird vom frommen Vater ihr befohlen,
Opferwasser an dem Strand zu holen,
Dessen Fluth des Tempels Mauer nagt.


Mar armonioso.
mar maravilloso,
tu salada fragancia,
tus colores y músicas sonoras
me dan la sensación divina de mi infancia
en que suaves las horas
venían en un paso de danza reposada
a dejarme un ensueño o regalo de hada.


Zas v jinou stranu obrací se oko –
jaks váhavě – ač spousta skalných hlav
tam velebně se vznáší převysoko,
až v dálku mizivou hor jeden dav,
kde nad Kriváněm, nad Lomnickým štítem
ční Gerlachovka lysých skrání třpytem;
sníš o hořcích a kleči strmých holí,
o stínu jedlí v jase mořských ok,
o krásném Váhu – a přec srdce bolí,
div nezkalí tvé zraky slzí tok.


»Du und Ali habt's beraten;
Alle Geiseln müssen sterben,
Keiner soll von den Primaten
Unsers Volkes Gnad erwerben.
Nicht mit meinem Herrn zu rechten
Kam ich her; mit euren Knechten
Schaltet, wie ihr's rätlich glaubt;
Nimm hier deines Sklaven Gabe,
Nimm, Herr, seine ganze Habe,
Nimm sein dargebrachtes Haupt.


JehovaJesus, auf! Erschein in Majestät!
Erfüll, erfüll, was dein zorn zugesagt!
Erhöhre mich zu deiner ehr!
O lass nicht dis Geschlecht, wi andre Menschen, sterben!
Vergilt auf ihren kopff ihr eigne missethat!
Ach mache si zur fabel aller Welt!
Auf, heilige den platz zu deinem Heiligthume,
Jehova Jesus Tsebaoth!
Bekräfftige vor aller Welt dein Knechtchen,
Das einmahl alle Welt, Gerechter Gott, dich preis.


S pohnutím rektor naň hleděl...
K varhanám hrdě zněl zpěv,
z ňader však starcových houslí
lila se zvučící krev.


Wir waren Philister und merkten es, wie
Die Kräfte des Geistes erschlafften;
Da warfen wir uns auf die Philosophie,
Die tiefste der Wissenschaften.


Megláták későre osztán sok törököt,
Szintén mint levegőben az sötét fölyhőt,
Beburétva vagyon sokaktul mert az föld,
Mintha hegy mozdulna az sik mező fölött.


Die Tugend ist ein Kind vom Glauben,
Mit der sich die Erkäntnüß paart,
Sie läst uns nicht die Hofnung rauben,
Die unser höchstes Gut bewahrt,
Das heist, wenn unsre Gegenliebe
Mit rein- und unverfälschtem Triebe
Des Schöpfers Güt erkennt und ehrt
Und wenn man blos aus Lust, den Willen
Der höchsten Weißheit zu erfüllen,
Der Menschen Wohl nach Kräften mehrt.


Dědici velikých úkolů
a nejen na polo buďte.
Nejděte slepě za námi.
Uvažujte a suďte!


Noc. Měsíc mlhou se plíží, mdlé světlo rozlívá
na sochy, sloupy a chrámy, krčmy, zkad zaznívá
zpěv divý otroků spilých, na staré trofeje,
jež rdí se za chabé vnuky bez síly, naděje;


Ja, Menschengott! Herr Jesu Christ,
Der Du, was Gott und Vater ist,
Uns, unser Bruder, zeigst,
Erbarme Dich! von Deinem Geist
Gieb Jedem, der wie Du sich heißt!


Die eigne Mutter, die schon früh mir starb,
War mir nur Mutter, du hingegen bist
Von ihr die Mutter, die mein Lieben warb;


Jetzt mag das Schicksal jedes Glück mir rauben;
Der giebt sein Alles, wer sein Bestes giebt;
O laß mir nur den letzten süßen Glauben,
Daß du mich nicht gehaßt, weil ich geliebt.


Na rovině komín stojí,
chrlí dým,
když si bůh oběti strojí
k hodům zlým.


Sie fielen anfangs, Mann für Mann, vor der scharfen Dänenlanze,
Sie hieben umsonst nach dem Edelmann hinter seiner lebendigen Schanze.


Můj zrak tě často stih',
jak býval jsi tak bledý.


谁将琢月挥云笔
偃仰江山尺素中
眼界未舒君莫厌
出门三丈软尘红


Ringsum Gewitternacht
Am Horizonte liegend,
Und durch die Wolkenschlacht
Ein Pfeil, beschwingt hinfliegend,
Die Aufschrift drum geprägt:
Hindurch! trotz Blut und Leichen!
Der Douglas Wappen trägt
Die Worte und dies Zeichen.


119. Az arca torz és halvány, mint a kréta,
Nyakig lebegve holmi sűrű lében,
S hápogva néz és megzavarva, szét a


Ihn ergötzen nicht Komödien,
Nicht das schlechteste Gedicht,
Selbst die traurigsten Tragödien
Liest er – doch er lächelt nicht.


"Oculta, pois, oculta esses objectos
Altares onde fazem sacrifícios
Quantos os vêem com olhos indiscretos"
(Abade de Jazente)


Herr Wilhelm stößt ins Jägerhorn,
Ein Geier krächzt in seinem Horst,
Die Wipfel peitscht ein dunkler Zorn,
Es braust und tost. Dann schweigt der Forst.


„Vstaň, dítě prachu, a mne následuj!“
Jak slova tato slyšel Božetěch,
tu zdálo se mu, síla ztracená
že vrací se zas proudy sterými
a budí život v žilách ochablých.
Cos hnulo se v něm, on víc nebyl s to
ten divný pocit smysly pochopit,
jak pouta s něho mdloba spadnula,
jak slupky s očí klesla ospalost,
a jak by vypil víno ohnivé,
tak opíraje rámě o svůj kříž
víc tajným hlasem veden promluvil:


¿de dónde, enhoramala, habéis tomado
de dioses apellido y nombradía,
haciendo a todo el mundo que os respete?


Große Götter hörten dich nicht; doch Penia hört' es.
Endlich trieb die Not nach dem Gewerbe mich aus.


Wohl dämmert's in dir von Erinnerungen,
Wie Schuldbewußtsein in des Sünders Herzen,
Du finsterer Geselle, rings umschlungen
Von ros'gen Schäkern und verliebten Scherzen!


A szerelem birodalmát
Szívem öszve futkozta,
És elveszett nyúgodalmát
Szorgalommal nyomozta:
Imígy kémlelt nyugvó helyet,
Hogy mindent víz takara,
A végtelen özön felett
Noé szelid madara.
Haszontalan jára kele,
Mert nyúgalmat még sem lele:
A galamb a bárkába, -
S ez visszatért - kínjába.


Recht schämt sich Ferdinand nun seiner Kaiserwahl,
Als Kotter sätzt di Kron aufs haupt dem Friderich,
Und Sachsen fället ihm, wi auch beim Drabitz, bei!
Recht geht nun Friderich halb schlaffend zu der Krönung,
Ob Ost und Norden rufft und alles voll gesichter,
Wi es Christine leiblich siht!
Recht wolte Drabitz flihn, und hat genug verschüttet,
Durch Leopoldus trug das Kaiserlich gerücht!
Nun schmekkt er erst di Kostbarkeit und süss!
Selbst Jesus führt nun A.V.S., was er ihm vor verheischen!


Sonho de adolescente, sonho vã
Agora,
Somente agora é que o poeta colhe
Os seus "brancos soluços de alvorada,
Os cravos brancos que plantou no coraçã"
Silêncio para do
Meu poeta, silêncio: a Imortalidade
É a tua Verônic
Há um sussurro de notas, um tropel de acordes,
Trêmulo, soluçante, irradiando
Das paredes que foram Filarmônic
A lua
Continua
Como prat
O vento,
Sonolento,
Açoita e zin
O espírito melódico de Ciarlini
Pulverizou-se em luz, pulverizou-se em sons,
Encheu de fosforescências a alma desta terra,
E Granja adora a músic
Beethoven, Rubinstein, Debussy
E Tchaikovski ainda agora
Têm cultores aqu
O frêmito dos teclados dos pianos
É uma mediunizaçã
O saxofone lânguido da esquina,
Com o boêmio violão das serenatas,
É vida, é organismo, é evoluçã
E os tamarindos velhos, ah! se eles falassem!
Recordações
De infâncias dos tempos que volveram
Trepam-lhes pelos galhos
E enroscam-se nos troncos
Que as brisas livres dos séculos enegrecera
O nosso avô menin
O nosso bisav
Paula Pessoa, o Senado
E o Pessoa Anta
Brincando à sombra deles aguçava
Os instintos de libertação da grande Raça
Para a Confederação do Equador:
"Soldados, apontar! Certeiro ao coração!"
E Granja ia escrevendo a pátria História,
E o padre Mororó, rolando no Passeio,
Contava para a glória
Um companheiro igua
Maior que isto, ó Granja, só o grande ideal
De tua religiã
Retas como a verdade,
As torres da Matriz são dois braços alçados:
Um marcando o tempo
E o outro nos apontando a eternidad
São as torres dois braços levantados
Para o céu,
Em prece vertica
E o sino badalando é uma grande harpa eólia,
Um tenor de meta
Um badalo sorrindo
Diz adeus a um anjinh
Um badalo chorando
Anuncia angustiado:
Era pai e morre Era mãe e morre
Era irmão, era filho, era esposo e morre
Be muito alé Be muito alé
No céu nos veremos, no céu nos veremo
Um badalo cantando,
Um badalo chorando,
Um badalo chamando
Para os pêsames,
Para a prece,
Para o amor
E para as núpcia
Noitários, procissões e a alvorada das banda
Vejo o padre Galvão e Vicente Martins:
Almas de impávidas Vestais, almas irmãs,
Guardam o fogo sagrado
De cultura e de fé das gerações cristãs
De cem e mais cem ano
Granja de um,
Granja de dois,
Granja dos séculos!
Debaixo deste céu tão azul e tão puro,
A minha musa ingênua de criança
É hoje uma canção de inteira confiança
No teu futuro!


„Proč posly mé si vrátila?“
Král urputně se kněžky táže –
„„Já jenom králi plnila,
Co Apollo mi mluvit káže.
Až sedm mocnáři dní mine,
Po vůli má se tobě stáť,
Teď pokojně se odtud vrať;
Vždyť doma máš zas posly jiné!““


Šestatřicet kyrysarů
jakživo se nevrátí,
šestatřicet kyrysárčat
bude po nich plakati.


Houkající bum-bum děla,
mumlající jako medvěd,
to jim svůdně lehtá uši,
to jich hudba komorní.


Morte, radice d'ogni chonsolanza,
morte, che se' un chonforto 'nfinito,
morte, po' ch'ài alchun di te vestito
d'ogni bellezza da mortal senbianza;


Do Sanjaga pak se vydal,
splnil putování svoje,
vrátil se pak v Calahorru,
král kde dlel i jeho voje.


Az olasz elugrott: ezer szerencséje!
Mert iszonyút vág most a barát feléje,
Olyat, hogy utána rándult maga ferdén
És csak kicsi tartá, hogy megmaradt nyergén.
Káromkodik egyet, ott van buzogánya
(Félmázsa, ha nem több) zúdítja utána,
Sejti amaz és a lóserényre fekszik,
Annak köszönje, hogy haláltól menekszik.


Não ousando esperar ao Rei irado
Largou Paramissora a Singapura,
E de três mil dos seus acompanhado
O querer foi seguindo da ventura.
Donde o Muar sombrio no salgado
Nereu confundo sua corrente pura
Chegando, pareceu-lhe a terra boa,
E de estacadas fortes a coroa.


I sahá k srdci, kleká rychle k zemi
a tlačí se blíž ku zdi haluzemi,


Akármerre megyek,
Mindegy nekem,
Mindenütt szomorú
Az életem.


Mégis huncut az orosz,
Megvan benne minden rossz,
Mégis huncut az angol,
Gonosz úton csatangol,
Mégis huncut a talján,
Ott a nagy hegye alján,
Mégis huncut a francia,
Nincs benne garanica,
Mégis huncut a román,
Béka terem a nyomán,
Csinom Palkó, Csinom Jankó,
Csontos mündungszdeklim,
Szép, selymes gázbombám.
Dali Hubitz-ágyúm,
Nosza rajta, jó katonák,
Igyunk egészséggel,
Menjen haza kiki gyorsan
Szép Urlaubscheinjével.
Hej, Ocskay, Bercsényi,
Kurucok híres vezéri,
Pflanzer-Baltin!


Tacque Merlino havendo cosi detto
et agio allopre de la Maga diede
ch a Bradamante dimostrar laspetto
si preparava di ciascun suo herede
havea di spirti un gran numero eletto
non so se da linferno o da qual sede
e tutti quelli in un luogo raccolti
sotto habiti diversi e varii volti


Dir schickt die Blumenkette
Die schöne Ameley,
O helfe mir erretten
Die schöne Ameley.


Ben si suol dir: non falla chi non fa.
Non so come mi sia di mente uscito
Di farti noto che il destrier, che te ha
Quasi condutto di morte al libroito,
Qualunche volta se gli dice: "Sta!"
Non passarebbe più nel corso un dito;
Ma, come io dissi, me dimenticai
Farlo a te noto, e ciò mi dole assai. -


Nein, wie sollt' ich das alleine hören,
Sollt' ich sein alleine so entzückt,
Der die Falschen alle kann bekehren
Und die Wahren allesammt beglückt.


He aquí la exacta copia
de un caso digno de fe.
Lo cuento tal como fue,
pues no es de cosecha propia.
A un joven de posición,
una joven irritada,
de una sola puñalada
le ha partido el corazón.
Se ha levantado el proceso
y se examina con pausa,
para averiguar la causa
de tan terrible suceso.
Ya averiguada, sonroja
un hecho tan inaudito:
¡él cometió el gran delito
de llamarla bizca y coja!
Por tanto, siendo, en verdad,
ése un delito tan feo,
¡que quede libre la reo!,
¡en completa libertad!


A slávou zahrnut byv u všech cest
a dary zasypán byv od všech říšských měst,
on za průvodu knížat, panstva směsice
vjel do své vyvolené Kostnice.
Teď s korunou a v dalmatice pyšné
on králi králů přisluhuje v duši hříšné
a kleká k oltáři a majestát svůj stře
jak roucho na cestu mu v krotké pokoře.


Mein Gott/ dieweil du mich an diesem Tag' erschaffen;
Ich aber meist daran Sünden vor geschlaffen:
So gieb/ daß dieses Licht/ so mich zur Welt gebracht/
Ein steter Morgen sey/ wo meine Seel erwacht.


Als er in die Bahn gezogen,
Dunkel ward des Himmels Bogen,
Und das Schloß begann zu beben.
Beim ersten Stoße
Der Jüngling sank vom Rosse,
Konnte kaum sich wieder heben.


O könnt ich die Liebe sargen hinzu!
Am Grabe der Liebe wächst Blümlein der Ruh',
Da blüht es hervor, da pflückt man es ab –
Doch mir blüht's nur, wenn ich selber im Grab.


Dnes barev necítím dechu, jenž etherný prýští
do duší, jak vůně, jíž dýchá tajemství sad:
spí v nervech ruky mé tvarů vlnění příští
a síla, jež tká jim z předených paprsků šat.


Der beißet wie Pfeffer, durchbeizet die Luft;
Weit stäubt aus dem Guckloch der würzige Duft.
Die Kühe, die grasen vorbei mit Gebrumm
Und schütteln die Nasen, weiß keine, warum.


В час, когда ночь воткнет
Луну на черный палец,—
Ах, о ком? Ах, кому поет
Про любовь соловей-мерзавец?
Разве можно теперь любить,
Когда в сердце стирают зверя?
Мы идем, мы идем продолбить
Новые дверК черту чувств Слова в навоз,
Только образ и мощь порыва!
Что нам солнце? Весь звездный обоз —
Золотая струя коллективЧто нам Индия? Что Толстой?
Этот ветер что был, что не быНынче мужик простой
Пялится ширше неб


Schon muß dem Kuppler nach, daß er nicht weile,
Sein Sklavenvogt, der Sturm, jetzt brausend fahren;
Der peitscht mit Feuerruthen ihn zur Eile
Und zaust in seinen schwarzen, krausen Haaren!


Ich wickle mich in Jesus ein,
In ihm will ich erfunden sein,
Er muß mich decken und erfüllen.
Hätt' ich der Engel Heiligkeit,
Ich legte ab mein schönes Kleid
Und wollt' in Jesus mich verhüllen.


Az ő szeme, mint vízerecske
partján puha, tiszta galamb,
mint friss tejben fürödöző
szépszínű, tiszta galamb.
Orcája: selyemsima, lágy,
és dús balzsamfüves ágy,
telistele jószagú sarjjal.
Ajka: húsos liliom,
csordultig mirrha-olajjal.


Die großen Stunden wenn die Sehnsucht mir
die vollen Schalen bunter Träume leicht
ausgießt wie einer Gold- und Perlenschmuck
hinschüttet und ich nur die zitternden Hände
im großen Hort verwühle und den Glanz
den ungeheuren Glanz mit heißen Augen
einschlürfe wie in jäher Trunkenheit ...
und weiß: Was da vor mir im blassen Licht
der Frühe seltsam schillert ist ein Schatz
ein ganzes Leben voller dunkler Wunder
glühend wie Sonne lösend wie die Nacht
und schwer und bebend wie die frühen Stunden
so zwischen Nacht und Dämmer Tag und Traum.


Hermosa variedad, centro de España,
casa del sol, que la gobierna y dora;
de tanta tierra y mar legisladora
cuanta en su pies en oro y perla baña.


Sí el impulso del amor es el más níveo de los pulsos.
Sí todo corazón es poesía que se dona.
Sí el amor depende del amor que sembremos.
Sí el amor es la senda que sondea los labios seda de la paz.
Sí el amor nace de un beso en verso.
   Ofrece el amor y sal a tomar el sol del pobre,
  y la luna de los enamorados del mar,
  y el mar de los poetas que sueñan ser poesía.
Del amor de cada uno nace la paz para todos,
y de todos la paz para sí, en sí, y en los demás.
   Todo lo vence y convence el amor:
   en su aire el mundo es un donaire sin desaires
  y el cielo un manso cielo en continuo celo.


Fatto havea già d'un nobil Regno acquisto,
Minaccioso di gir co i Duci suoi
Fin dove alberga il successor di CHRISTO.


رَمَتني اللَيالي مِن مُصابِكَ يا أَخي
بِقاصِمَةٍ مِن رَيبِهِنَّ المُدَوِّخِ
أَخي ضامَني فيكَ الزَمانُ وَرَيبُهُ
فَما لَكَ لا تَحمي حِماكَ وَتَنتَخي
أَخي لا تَدَعني لِلخُطوبِ ذَرِيَّةَ
وَكُنتُ إِذا اِستَصرَختَ وَأتيكَ مَصرَخي
أَخي غَيرُ جَفني بَعدَكَ الطاعِمُ الكَرى
أَخي غَيرُ عَيشي بَعدَكَ الناعِمُ الشَرخِ
ثَوَيتَ وَلا ذِرعي بِفَقدِكَ واسِعٌ
رَحيبٌ وَلا رَوعي عَليكَ بِمُفرَخِ
وَعَهدي بِحِلمي قَبلَ يَومِكَ ثابِتاً
مَتى هَفَّتِ الأَحلامُ بِالناسِ يَرسَخِ
فَإِن أُمسِ مَغلوباً فَغَيرُ مُؤَنِّبٍ
عَليكَ وَإِن أَجزَع فَغَيرُ مُؤَبِّخ
فَيا عَينُ إِمّا يُفنِ جَمَّتَكَ البُكا
فَسُحّي دَماً إِن أَعوَزَ الدَمعُ وَانضَخي
عَلى ذي يَدٍ كَالغَيثِ في المَحلِ ثَرَّةٍ
وَوَجهٍ كَضَوءِ الصُبحِ أَبلَحَ أَبلَخِ
طَوَت ظُلَمُ الأَجداثِ مِنهُ خَلائِقاً
إِذا نُشِرَت في الناسِ قالوا بَخٍ بَخِ
وَنَفساً عَلى عَجمِ الخُطوبِ مُضيأَةً
إِذا طامَنَت مِنها الحَوادِثُ تَشمَخِ
مَضى طاهِرَ الأَردانِ غَيرَ مُدَنَّسٍ
بِعابٍ مِنَ الدُنيا وَلا مُتَلَطِّخِ
تَضوعُ سَجاياهُ فَتُقسِمُ أَنَّهُ
تَضَمَّخَ مِسكاً وَهوَ غَيرُ مُضَمَّخِ
فَما اِختَلَسَتهُ مِن يَدي كَفُّ ضَيغَمٍ
وَلا اِختَطَفَتهُ كَفُّ أَقتَمَ أَفسَخِ
وَلَكِن هُوَ المَوتُ الَّذي حالَ بَينَنا
بِرَغمي فَأَضحى وَهوَ مِنهُ بِبَرزَخِ


Jak stojí tiše s tváří vzpřímenou,
hruď jeho balvan, oko těká v dáli
a dýše silou ducha plamennou.


Na Rusi zrá – pokoj Ignatěvu –
konstituce obraz mladický,
prones prý se Tolstoj v interviewu
o té věci velmi skepticky.


Ticho, ticho – jinak se nakládá
Přítelíčku, s takovouto zběří!


dal vizio e dal peccato a dirittura,
po' che 'n tal modo il buon Iesù ci aiuta.
Oh, quanto amor ci mostra, oh quanta cura
ver noi privati dell'etterno regno!


Doch still verschämt in ihres Herzens Grunde
Verschleiert sie mit zartem Sinn das Leid.
Und ach, schon naht, schon schlägt die bittre Stunde,
Der Bote ruft, die Führer stehn bereit,
Ach, keinen Wink, kein Wort aus scheuem Munde
Vergönnt dem Freund zum letzten Gruß die Zeit!
Die Winde wehn, die weißen Segel schwellen,
Schon schwimmt das Schiff dahin auf raschen Wellen.


Byla jsem mladá kdysi,
a se mnou svět byl mlád –
teď hadry s těla visí,
květ, půvab s líce spad’.
Co zbylo mi? – Hoře, cikáňat četa.
Oj, léta vy moje, mladá má léta!


相班士女狭邪间
总把喧啾卖却闲
人寿几何春不再
典衣沽酒强追攀


Komm, heiliger Geist, Himmelsgluth!
Erfüll mit Deinem Freudenmuth
Dieser Zagenden Herz, Muth und Sinn,
Daß Gottheit, Gottheit flamme drin!
Der Du durch Deines Lichtes Glanz
Zum Glauben sollst Dir sammeln ganz
Den Erdenball in allen Zungen,
Wann wird, o Geist, Dein Lob gesungen? Hallelujah!


Tal leitura me traz tanto conforto,
Que vou beber saudando a descoberta
Três garrafas de bom vinho do Porto!...


Jako mha časy
zmizely oku,
co sem pas stádo
při jejím boku.


Hoch strebt der Wunsch; im rauschenden Gewühle
Des Lebens hat nie echtes Glück geblüht,
Stumm flieht die Zeit nach ihrem ew'gen Ziele,
Schnell ist der Jugend goldner Traum verglüh't;
Der huldigt ewig nur des Zufalls Spiele,
Dem aus dem Herzen nicht das Leben sprüht;
Doch ein Gesetz lebt für des Busen Triebe.
Auf! Huldigt ihm, schwör't Hoffnung, Glaube, Liebe!


Márvány-nyugalmat ne ohajts előbb,
Csak a mikor hanyatlik már erőd;
Mikor már bénul ritka szivverésed,
És már csak hálni jár beléd a lélek.


غَازِي غَزَانِي ابْنِ حَيُّونٍ مِنَ الْحَرَسِ
فَمَنَعُونِي مِنْ حَظِّي مِنَ الْحُبُسِ
حَبَّسَهُ أَهْلُنَا عَلَى ضَعِيفِهِمُ
فَكُنْتَ أَوْلَى بِهِ فِي حُكْمِ ذِي نَفَسِ
وَالْحَوْزُ فِي يَدِنَا فَلاَ يُنَازِعُنَا
فِيهِ سِوَى مَنْ بَغَى عَلَى الْهُدَى فَنَسِي
فَاغْنَمْ ثَوَاباً عَلَى أَعْلاَمِ سَيِّدِنَا
وَاجْعَلْ نُهُوضَكَ فِي شَأْنِي مِنَ الْخُمُسِ


Müde glimmt zur Krankenwacht
noch die Lampe – müde fort
starrt mein Blick – – – ach, nur ein Wort,
nur ein Schrei in dieser Nacht!
Nicht dies hoffnungslose Schweigen . . .


Traum! bist du mein Glück gewesen?
Nein sein Bild nur auf Besuch,
Wo dein Glück ist kannst du lesen
Br. Br. Br. im kleinen Buch.


Da die Seele schon bei mir verzagte,
dacht ich deiner Herr, und mein Gebet drang
auf zu dir in deinen heiligen Tempel.
Jene, die vor deinem Grimm verzweifeln,
die sich knechten lassen von dem Leide –
sie, nur sie verwirken deine Gnade!


Zachovávej v skutcích zákon Páně,
Přijde Herkul, protkne káni střelou,
Vrátí slávu dřívější ti celou.


Recht wie ausgebrannte Steine,
Schutt und Kohlen, Asch' und Graus,
Siehet, nach dem Augen-Scheine,
Vieles bey den Bergen aus.
Wenn, durch's Feuers Kraft, mit Knallen,
Mauren bersten und zerfallen,
Siehet man, mit Furcht erfüllt,
Ein den Felsen gleiches Bild.


Die dicke Luft erscholl von dem Geheule
Des Jünglings der zum Wasser sprach:
Komm schnell herauf gestiegen Wasser! eile!
Es kam, er schwomm dem Mädchen nach.


Přecházím a chci přejíti
od stromu k stromu, hory k hoře.
Vzpomínek jenom nemíti!
Ó hoře! –


Man legt zu ihm in schmucken Rollen
Die letzten Lieder, die er sang;
Die Leier, die so hell erschollen,
Liegt ihm in Armen sonder Klang.