منذ ثلاثين سنة ،
لم نر أي بيد ق في رقعة الشطرنج يفدي وطنه ،
ولم تطن طلقة واحدة وسط حروف الطنطنة ،
والكل خاض حربه بخطبة ذرية، ولم يغادر مسكنه ،
وكلما حيا على جهاده، أحيا العد ا مستوطنة ،
منذ ثلاثين سنة ،
والكل يمشي ملكا تحت أيادي الشيطنة ،
يبدأ في ميسرة قاصية وينتهي في ميمنة ،
الفيل يبني قلعة، والرخ يبني سلطنة ،
ويدخل الوزير في ماخوره، فيخرج الحصان فوق المئذنة ،
منذ ثلاثين سنة ،
نسخر من عدونا لشركه ونحن نحيي وثنه ،
ونشجب الإكثار من سلاحه ونحن نعطي ثمنه ،
فإن تكن سبعا عجائب ا لدنى، فنحن صرنا الثامنة ،
بعد ثلاثين سنة


A řekneš: Lidu sílu, vytrvání,
jak vedl jsem jej přes padesát roků,
jak Saladin lva za sebou zas vedu.


Der himmels-liebe kind/ ist die barmhertzigkeit:
Die schwester der gedult den nechsten recht zu lieben;
Und wie Pythagoras sich nur im schweigen üben/
Wenn neid und eiffer gifft wie drachen auff uns speyt.
Hier aber müssen mir die federn ströme giessen/
Und dennoch riß ich kaum recht unsern todten ab/
Wie er vor wermuths-safft ließ mußcateller fliessen/
Der güter zehnden theil den armen leuten gab;
Und doch so wenig ist ein kind des elends-orden/
Als sein vergnügtes hertz zum Pharisäer worden.


وكل شيء قد غلا سعرهُ
يرخصه ممّا غلا تركه
خاطبت بدرا كان لي فاتنا
وكان قد تاه على فلكه
قلت له زرني فقال اعطني
أصفر عينا عرضه سمكه
فقلت لما لم أجد مسعدا
تبت من الحب ومن شركه


Auff/ auff/ Gott wil gelobet sein/
Ihr warm- vnd heisse bäder;
Ihr wolgesotten stralen fein/
Du schwebelreichs geäder.
Ihn lobet auch daß Ertz/ vnd stahl/
Ihn silber/ gol/ vnd eysen/
Ihn alle Berg-werck/ vnd Metal
Auß holer Erden preisen.


صُحُفٌ مُبَعْثَرَةٌ ووردُ المزهريَّةِ لا يذكِّرني
بمن قطفته ل فاليوم عطلتنا عن الذكرى،
وعُطْلَةُ كُلِّ شي إنه يوم الأحدْ


Ich kan umb dessentwillen
Der mich geliebet hat
Gnug meinen Vnmuth stillen
Vnd fassen Trost und Raht.
Denn das ist mein Vertrawen,
Der Hoffnung bin ich voll
Die weder Drang noch Grawen
Mir ewig rauben sol:


Es ging durch Busch und Sumpf und Moor,
Fragt nicht, warum ich weine!
Mich ritzten die Dornen, mich schnitt das Rohr.
Mein Leid weiß Gott alleine.


فَلا تُصفِيَنَّ الوُدَّ مَن لَيسَ أَهلَهُ
وَلا تُبعِدَنَّ الوُدَّ مِمَّن تَوَدَّدا


Ach da sah sie manche Brut
Dachte wie der Mutter Treue,
Fest gebannt mit reiner Glut
Rings ums Nest sie Futter streue.


Je ticho ve vsi – tma vše halí –
jediná lampa dohořívá....
Za okny černé stíny vstaly,
mdlé světlo hvězd se k zemi dívá.


Kdo v nádherných zámcích bydlil,
v palácích a domech krásných,
bude muset jako krysa
hnusnou stoku obývat.


Les croupiers nasillards chevrottent en cadence,
Au son des instruments, leurs mots mystérieux ;
Tout est joie et chansons ; la roulette commence ;
Ils lui donnent le branle, ils la mettent en danse,
Et, ratissant gaîment l'or qui scintille aux yeux,
Ils jardinent ainsi sur un rhylhme joyeux.


Ó, nic! jenom azur šířil se kolem něho,
tak jasný a čistý, ohromný, nekonečný...
On zářivou modří jeho plul vzhůru, vzhůru,
a pod ním, hle, v dálce mizela, hasla země.
A nad její plochou šedivou, jednotvárnou,
kde nejvyšší hory zdály se být jen kopci,
kde oceán šírý tvořil jen velkou skvrnu,
kříž k nebi se zdvihal ohromný, majestátný,
kříž třpytný, jak kdyby utkán byl z kapek rosných,
a s vrcholu jeho mohutné, bílé světlo
se šířilo proudem po širých krajích země!


Du hast, gerechter Gott, zun Dinern si gebrauchet,
Als ich dein feur ohn si entflogen wär!
Ihr neid that mir vil gutts, ob er mich schon durchrauchet!
Si prüfften mich durch ihre Teufelheer!
Ich ward dadurch bewährt,
Durch was si nun verzehrt!
Drum bitt ich dich, mein Gott, um Jesussterbensnöthen!
Ach tödte nun ihr tödten!
Las deine Rache sein gehemmt,
Eh solche flutt si gantz verschwemmt.


Pak se modře zapestřily
květem chrpy žitné lány;
ty jsou dnes už rozorány
a jen vítr jimi kvílí.


玉润金明信好冠
错刀剜出藓纹乾
不忘君惠常加首
要使欢盟未可寒


Byla jasná, hvězdoskvělá noc.
Ve hvězd poblesku lučiny se chvěly;
Ni větýrek listem nehýbal,
Nekryla chmura hvězdu jedinkou.
Tu ozvěna hájem nesla klusot,
Klusot hbitý komoně vraného;
A komoň vraný stanul na bojišti,
Stanul a trnul nad pohledem hrůzným.
Zařval, až všecky lesy i skály
Zařvaly s ním, jako by mrtvoly
Dávno uhnilé zbuditi chtěly.
Žádný se však nepohnul;
Jen smutný jezdec s vraníka slezl,
Uvázav jej k dubu silnému
Na bojiště vstoupil, vůkol pozíral
Zasmušilou tváří, jak by koho hledal.
Ach, hledalť věru služebník pána,
Hledal Bedřich šedý mladého Vojína!
Na vše těla se díval,
Vše obracel, vpadlé tváře zkoumal,
Zkoumal i oděv při měsíční záři – –
Pána svého nenašel.


Aber in schwindelnden Traum vom Liede des Tages gesungen,
Rollt der König den Blick; irrlächelnd über den Ausgang
Droht er, und fleht, und frohlockt, und sendet, wie Blitze, die Boten.
Doch er sendet umsonst, es kehret keiner ihm wieder.
Blutige Boten, Erschlagne des Heers, und berstende Schiffe,
Wirft die Rächerin ihm zahllos, die donnernde Woge,
Vor den Thron, wo er sitzt am bebenden Ufer, der Arme,
Schauend die Flucht, und fort in die fliehende Menge gerissen,
Eilt er, ihn treibt der Gott, es treibt sein irrend Geschwader
Über die Fluten der Gott, der spottend sein eitel Geschmeid ihm
Endlich zerschlug und den Schwachen erreicht' in der drohenden Rüstung.


Bylo to ze zvyku, ze studu falešného,
ze strachu naivního, nectností člověčství,
že jsem hned nezašeptal „Ano, och ano!“
Ale již vzdávám se na slunci, na tomto místě,
kde se již nejedna asi vzdávala žena.
Netřeba, byste mne šetřily, prsty země.
Pod chrupem rozkoše krev má může téci.
Pojďte jen, bytosti! Pojďte jen, věci!


Kennst du das Haus, zwar niedrig ist sein Dach,
Doch offner Tisch, ein Bette im Gemach,
Und schöne Kinder stehn und sehn dich an,
Warum gehst du die rauhe Kriegerbahn?
Kennst du sie wohl?
Glück auf! Glück auf!
Wir hielten gern dich friedlich bei uns auf.


Naht der Himmel?
Bin ich im Himmel? – Paradies
Um mich umher! – Und sprach er nicht
Uns große Freuden? »Geboren! Entsetzt Euch nicht!«


We met at the fair, and we met at the kirk,
We met i' the sunshine, we met i' the mirk;
And the sound o'her voice, and the blinks o'her een,
The cheerin and life of my bosom hae been.
Leaves frae the tree, at Mertimass flee,
And poverty parts sweet company.


Salve, o Sicilia! Ogni aura che qui muove,
pulsa una cetra od empie una zampogna,
e canta e passa... Io era giunto dove
giunge chi sogna;


Alcampo


— C’est là qu’on trouverait les médaillons, les mèches
De cheveux blancs ou blonds, les portraits, les fleurs sèches
Dont le parfum se mêle à des parfums de fruits.


明月溪边路
秋风溪上船
船头何所有
满把水中莲


One more — and then — farewel! one lingering view
Tore my fond soul from all it held so dear:
Twas o'er! — farewel — my joys: sweet hope, adieu!
— Adieu, my love! — We part for ever here:


Ó, föhne, jenž vaneš teď výsostí
jak země té svobodné dech,
ó, zanes jen trochu té volnosti
i do těch mých sevřených Čech!


S'io vuo' di te cantar, o diva, s'io
delle tue grazie il campo mieter voglio,
se smeraldi, rubini e perle accoglio,
e qualche cosa dir di lor disìo;


Lo menos bello y más apetecido,
lo más oculto y menos ignorado,
aquello a que el deseo aspira osado
e invisible es gozándolo el sentido:


Nun, die Schwester ist gestorben,
Und ein Bild für sie erworben;
Und der Bruder ist erkrankt,
Daß mirs irr im Haupte schwankt:


Biskupové, kanovníci,
preláti a farářové,
kaplani a kostelníci,
staré báby svíčkové,


A stalo se a nejstrašnější bouř
se rozpoutala, jedna z nejdivějších,
již vůbec zažili na pusté sláni,
a zkušení již byli mezi nimi.


Jindy zase
Voloďa vážně zasmušený
se zeptat přišel: zdali člověk,
jenž v boj se pustí proti státu
a s pole jde, jakmile vidí,
že vláda všímat si ho začla,
zda člověk taký smí nést jmeno
hrdiny, reka, bojovníka?
Zde není ústup zbabělostí?
Zde k boji nepatří též nésti
důsledky svého přemožení?
A přemožen je – býti poznán
a dát se lapit, neb věc svatá
mít musí nejen bojující,
i mučeníků žádá sobě.
A odpírati mučenictví
je hříchem na té svaté věci –
hle, Rylejev šel na popravu
a Dostojevskij do Sibiře – –


Škoda sebe lepší snahy,
chceš-li řečnit bez rozvahy;
mluvíš-li kde bez přípravy,
snadno vzbudíš hlučné vřavy,
zavzní tobě mnoho hlasů:
„Mohl’s mlčet, škoda času!“
zlému vstříc jdeš osudu,
odneseš si ostudu.


dem innig hörte zu Olympus ganzer Chor.
Zythere hing ihr Häupt und ihre jungen Söhne
verkehrten Flitz' und Pfeil' und ihre schöne Schöne.
Mit dem tät Morfeus auf das lichte Sternentor.


Je chud, je bohat? Z losů černé urny
je plný nebo prázdný? Jest, čím zdá se?
Zvím vskutku, koho hostila má střecha?


Duch jako vínem zvolna opíjel
se melodií skolébán, tak lkavou,
s ní v prsa má, kde vášní spor plá vřavou,
tón beznaděje teskné náhle sjel...


Es macht dies Bad von Sünden los
Und gibt die rechte Schöne.
Die Satans Kerker vor beschloß,
Die werden frei und Söhne
Des, der da trägt die höchste Kron;
Der läßt sie, was sein einger Sohn
Ererbt, auch mit ihm erben.


Hélas ! il a péri presque avant que d’éclore ;
Je te vis, je t’aimai, je te perdis soudain.
Mon amour fut pareil au léger météore,
Au bourgeon nouveau-né qui n’a vu qu’un matin.
Ah ! du moins, rien en moi n’a souillé ton image ;
Et ne vaut-il pas mieux voir se briser la fleur,
Avant qu’un vil insecte ait flétri son feuillage,
Et de son frais calice altéré la blancheur ?


Draußen ist es still und friedlich,
Alle sind ins Tal gezogen,
Waldesvögel einsam singen
In den leeren Fensterbogen.


,
не эти имеют представление о смысле Октябрьской годовщины…


En el mundo existía sólo Ella...
Y tan sólo quería estar con Ella...
Embriagarme de Ella...
Sentirme de Ella...
¡Que lindo es vivir!
Dios mío
Vivir, con Ella...
Y tan sólo quería estar con Ella...
Embriagarme de Ella...
Sentirme de Ella...
¡Que lindo es vivir!
Dios mío
Vivir, con Ella...
Embriagarme de Ella...
Sentirme de Ella...
¡Que lindo es vivir!
Dios mío
Vivir, con Ella...
Sentirme de Ella...
¡Que lindo es vivir!
Dios mío
Vivir, con Ella...
¡Que lindo es vivir!
Dios mío
Vivir, con Ella...


Schrecke, die mich wollen schrecken!
Wollst mit Deinem Gnaden-Schild
Mich und auch das Meine decken,
Wann die Höll mit Pfeilen zielt.
Laß Dein Liecht im Hertzen glasten!
Laß die müden Glieder rasten,
Daß ich morgen mög die Bahn
Wacker wieder tretten an.


La Scriptura en molte parte lo tacere à commendato,
e lla lengua spesse volte fa cader l'omo 'n peccato".


半去还来绕旧丛
半随胡蝶便西东
从交满地无人扫
快意甘心薄幸风


S'io ben comprendo, tu se' il mar dell'acque
che drizzan corso per lo sommo regno,
e se' ciò che 'n valor virtù compiacque.


Non vi fu duca, principe o barone,
che del tesoro a Gano non donasse.
Parlando disse Gano a Marsilione
che 'l gran tributo allora aparecchiasse:
— Ch'io non vorrei che monsignor Carlone
per la mia stanza fellonia pensasse. —
Marsilio disse: — Egli è aparechiato.
Quando vuoi gire, ti sarà recato. —


Alsbald er Junker Hammen ersah:
Ja Hammen Gott geb dir ein guten Tag,
Und einen guten Morgen,
Du reitest in grossen Sorgen.


Vén harangláb földig bókol,
rozsdás hangja mind föltámad:
az utolsó, nagy csudára
lezárom a szemeimet,
megnyitom a koponyámat.


أميرُ المجدِ عبدُ اللهِ أضحى
نَزيلَ التُّربِ عن حُكمِ القَضاءِ
قضَى باللهِ مَسروراً أميناً
وأبقَى بعدَهُ غُصَصَ البُكاءِ
ولمَّا سارَ نحوَ العرشِ فوراً
ونالَ المجدَ في دارِ البَقاءِ
وَجَدْنا مَنطِقَ التأريخِ صِدْقاً
شِهابُ الأرضِ أصبحَ في السَّماءِ


Around, the fierce  (Order solemn
To thy foreknowing Mother!) trod tumultuous
Their Mystic Dance, and clang'd their sounding Arms;
Industrious with the warlike Din to quell
Thy Infant-Cries, and mock the Ear of .


Und sie entflohn der Erde mit schweigender Trauer, und wandten
Ernster ihr Auge weg von den Landen und Meeren, wo bald nun
Werde der Kriegesdonner Verkündiger seyn des schönen,
Heiligen, nicht gehaltnen Worts.


– Na jívě, hle, provaz lněný
nebyl darmo připravený,


Proč ze všeho, co dýše, žije, trvá,
on jediný, sám jeden cítí pouze
hlod života a myšlének svých tíži
a jediný se hříží
s šíleným smíchem v propast těžkých záhad
o životě a smrti
a jediný a sám jen cítí sahat
v tvá teplá ňadra pravdy ruku chladnou
i dýku její ostrou,
když poznání jej drtí,
že nyní žije, cítí
a zítra bude zpráchnivělou kostrou...


Wenn es Herbst geworden ist
Zeigt sich nüchterne Klarheit im Hain.
Besänftigte wandeln wir an roten Mauern hin
Und die runden Augen folgen dem Flug der Vögel.
Am Abend sinkt das weiße Wasser in Graburnen.


Publicado no livro Outras relíquias: prosa e verso (1910)
In: ASSIS, Machado d Obra complet Or Afrânio Coutinh Rio de Janeiro: Nova Aguilar, 199 3, 269-27 (Biblioteca luso-brasileir Série brasileira)


"O Pilato, non fare
el figlio meo tormentare,


For what but social guilt the friend endears?
Who shares Orgilio's crimes, his fortune shares:
But thou, should tempting villainy present,
All Marlb'rough hoarded, or all Villiers spent,
Turn from the glitt'ring bribe thy scornful eye,
Nor sell for gold, what gold could never buy,
The peaceful slumber, self-approving day,
Unsullied fame, and conscience ever gay.


Et le rustre la guette. — Eh bien ! dit le bedeau,
Puis-je l'en empêcher ? — Vous avez un très beau
Lit à rideaux bleu-ciel, monsieur ; un presbytère
N'est pas suspect… — Jamais ! dit le vieillard. — Bon père,
Dit l'autre, je n'ai pas si peu de temps vécu
Qu'au premier jour d'ennui je croie une vertu
De partir (en parlant ainsi, l'ami Mardoche
Tirait tout bas un long pistolet de sa poche).
— Porter la main sur vous, mon fils ! dit le chrétien.
En êtes-vous donc là ? ne croyez-vous à rien ?


Itt minden fehér lesz, - fehér, s halott.
Csak egy hang lesz a halott rengetegben:
A zúgó patakok.


Ugy de ő ugy tesz szüntelen
Az elébb is e kis székfűt zsáját szedék
S néki jön a kecske az a kis nevedék
S egy takaró szálig az álnok meg ette


K jezeru vedla pěšinka
okolo domku skrz blata,
z okénka dítě zíralo,
jak ondy dcerka má zlatá.


Ovšem, zpěvy mořských panen
moh’ byste si uspořiti,
ty již nejsou v módě, mistře,
to již není moderní!


Let his crook be with hyacinths bound,
So Phyllis the trophy despise;
Let his forehead with laurels be crown'd,
So they shine not in Phillis's eyes.
The language that flows from the heart
Is a stranger to Paridel's tongue;
— Yet may she beware of his art,
Or sure I must envy the song.


Deseáronse este día
con las reales personas
los rayos de sus coronas,
glorïosa infantería;
y las, que el cielo nos fía,
luces divinas, aquellas
que (si piedras son estrellas),
estrelladas de diamantes,
a unos fueron Bradamantes,
a otros, Angélicas bellas.


炯炯豁开明镜台
是中无处著尘埃
平生心地常如此
何暇频频拂拭来


Ein Herz, o Gott! in Leid und Kreuz geduldig,
Das bin ich dir und meinem Heile schuldig.
Laß mich die Pflicht, die wir so oft vergessen,
Täglich ermessen.


„Netrať nikdy víry v choť – anděla svých kroků,
byť jen dobrá žena šla v lásce po tvém boku.


Denn Du bist meine Welt! – Dich will ich hüten,
will mit dir sein, will Eins sein deinen Bahnen, –
belauschen, stillen dein geheimstes Ahnen,
umkränzen dich mit meinen reichsten Blüten.


Zwey Dinge sind/ die sich im Grabe nicht begraben/
Die/ wann der Leib verdirbt/ vom Tode bleiben frey:
Der Nach-Ruff/ welchen uns die Tugend leget bey/
Die Seele/ welche wir von Gott empfangen haben.
Kein unverzehrlich Tacht/ kein immer-brennend Licht
Gleicht dieser Himmels-Flamm und hellem Zunder nicht;
Wenn gleich solt Oel und Schein erblaßter Sternen schwinden/
Läst sich der beyden Glantz noch unvertunckelt finden.


Ich hob die Augen zu dem Zauberbaume,
und wieder schien vor allen Eine licht,
und meine welkte schon – ich dankte nicht;
ich hob die Augen zu dem Zauberbaume ...


Las


za žití illuse nepravé. – Se vracím, kýv
blíž stupeň dómu umu. Masky div
výš římsy čím. – Brak luhu vděk je, niv!


Feierlich der Alte sprach:
»Siehst du über unsern Wegen
Hochgewölbt das grüne Dach?
Das ist unsrer Ahnen Segen.


Ein Denckmahl dir zu schreiben,
Herr Kröl, ist meine Pflicht,
Ich muß es lassen bleiben,
Die Kranckheit lässt mich nicht:
Bey dieser Hitze singen,
Vnd seiner mächtig seyn,
Ist Tag aus Nacht erzwingen
Vnd Wasser aus dem Stein.


Si, cual suele llevar pluma liviana,
te me ha llevado de continuo el viento,
y con daño y verguenza, me arrepiento
de haber creído en confianza humana


My byli též. A moje mladá žena
květ trhala a poslouchala ptáky,
jež ráda má. Co vy jste činil v lese? –
„Pro nejdražší svou hledal jsem cos taky.”


Darum mich ein Hinübersehnen
Stets inniger umschmieget,
Je länger sich in meinen Tränen
Dein holdes Antlitz wieget.


Stets lauter tönt der Hufentanz
Von windverwandten Fliehern,
Die heißgejagt im Mondenglanz
Dem Quell entgegenwiehern.
Die Reiter rufen in die Nacht;
Doch nicht der Polenheld erwacht.


أنكرتِ من أدمُعي نَثري سواكِبَها
سَلي دُموعي هلْ أبكي سِواكِ بِها


Fenster schlagen mit Macht. Und Mauern, die alten,
Reißen die Tore auf in zahnlosem Munde.
Aber die Brücken fallen über dem Schlunde
Und der Tod stehet draußen, der Alte.


Bordé d'arbrisseaux morts dont le tronc noir blêmit
Un marais sur lequel pas un jonc ne frémit
Et qui, pétrifié, vitreusement serpente :


Inczeffy Lajos, a bús székely,
az emberek között nem ív,
ki összekötne s meghajolna...
csöndes, finom és exkluzív.


Ne puo sola salvar se ne succede
questuna: ch io diro: chor mi soviene
fuor che alle donne uscir non si concede
ne metter piede in su le salse arene
et per questo commettermi alla fede
duna de le mie donne mi conviene
del cui perfetto amor fatta ho sovente
piu pruova anchor: chio non faro il presente


Selbst der Himmel schien zu trauern,
Daß die Strahlenpracht verglüht,
Und inmitten finstrer Mauern
Mich verbarg ich lebensmüd.


Keresett-e rokon lelket,
S nem talált egy jóbarátot?
Vagy ki odalépe hozzá,
Eltaszítá őt magától?


“Mi ünnepély, hivalgó pompa!”
- Gondolja - nézve a távolba.
“Levegő, levegő kell nekem,
A tengeren, a hegyeken...”


Digno auxilio, Señor, porque la culpa
nunca fue tal, ni el término tan breve
que su misericordia no le alcance.


A prázdno v srdci maje
já cítil jsem, jak tma je,
i v přírodě i ve mně,
jak tma je, a jak roste...


Sie schwebten leuchtend hin und her,
Der Himmel hier und dort die Erde,
Auf letzterer zu fragen, wer
Sich ihnen anvertrauen werde.


诏发官兵取乱臣
将军弓箭不离身
今君独在征东府
莫遣功名属别人


Nein, Deutschland, nie wird dieser reinste Strahl
In deiner lichten Heldenkrone bleichen,
Solang aus Alpen braust dein Rhein zu Tal
Und grünen deine Eichen.


Es hat ein König ein Töchterlein,
Mit Namen hieß es Annelein;
Es saß an einem Rainelein,
Las auf die kleinen Steinelein.


بِقَودٍ سَما بِاللَوثِ حَتّى أَبادَهُ
مِنَ العَيشِ وَاِستَلهى شُهودَ العَواهِنِ


Ó nevinné hry tvoje
jak člověk onen závidět ti musí,
ten, před nímž prcháš a jejž od mladosti
jak těžká můra palná starost dusí,
co bude dnes a zítra
a proč ta zem tak bídné tvory hostí,
jak je on sám a jak je lidstvo celé;
a k čemu bez účele
a bez užitku prchá život lidský
a proč je bídným vždycky
dav nešťastníků ubohých, jimž bída
a hoře, nemoc, nouze
to bezesné a trpké lože hlídá.
Proč útěchy tu není, není, není,
a proč je člověk zrozen k utrpení,
proč ztrpčena mu pláčem,
byť nevědomým, chvíle žití prvá?


荷衣不掩体
客路暗伤春
谁是怜贫者
金陵有主人


ha conceputo in senectute sua
e ciò nel sesto mese è già visibile».
Quest'era il parlar miro fra voi dua;


Síla – je to ovšem málo,
poznání to ovšem chudé,
ale je to pravda, dítě,
starého nic nový tvar.


Es schichtet Stein an Stein empor
Mit riesenkräft'gen Armen;
Ich lieg, ein Mensch, auf dem Altar –
Es gibt, gibt kein Erbarmen.


أنا في وحشتي غريب بحبي
لغزالٍ في حُسنه كالغريبِ
لي حبيب أضحى حبيباً إلى النا
س بحُسنٍ مُقلِّبٍ للقلوب
صرتُ مثل القضيب يبساً لوجدي
برشيقٍ في قدِّه كالقضيبِ
فكأنّا إذا اعتنقنا قضيبٌ
جفَّ فالتفَّ في قضيبٍ رطيبِ


HErr der Regenten! deine Weisheit giebet
Guͤtige Fuͤrſten, wenn ſie Laͤnder liebet,
Setze doch ewig die mit Rautenkraͤnzen Jn dieſen Graͤnzen.


Ihm ging es recht nach seinem Sinn:
Wo Möpschen war, da gab es Freude;
Doch Hector zog nach Norden hin,
Und fand Verfolgung, Frost und Räude.


Znamenal to dobrý bratr Josa,
Že se pro nevěstu Jirka souží.
Jednoho dne zavedl jej v jistbu,
V čisté jistbě takto k němu pravil:
„Rodný bratře, Jirko milovaný,
Tebe souží láska k milé děvě;
Zpěčuješ se ji nevěstu míti
A pak vzíti sobě za choť milou.
Neznám děvče, švegruši budoucí,
Ale znáš ji líp ty svoji milou.
Pojmi za choť draženou děvušku,
Znáš-li dobré její vychování,
Znáš-li srdce, čirou mysl její..."
Na to pravil mladý bratr Jirka:
„ „Milý bratře, rodný z jedné matky,
Jež nás porodila za hodinu;
Děkuji ti za mínění dobré.
Miluji já krásnou děvu Fanu,
Jež na dvoře za horami bydlí;
Znám já dobré její vychování,
Dobré srdce a i mysl čirou.


Lajosna ez a hír okoz erős gondot:
Kénytelen hadától leküldeni Kontot,
Gilétivel együtt hogy magukat tartsák,
Míg ő odajuthat, és mind a magyarság.
Igy a csapatjával - melynek olasz, német
Zsoldost (amit Laczfi otthagya) mellé vett -
Miklós Benevento útjára kiválván:
Ostrom előtt nagyot gyengíte királyán.


Has found out thy bed
Of crimson joy,
And his dark secret love
Does thy life destroy.


满城新绿障清尘
景物回环付大钧
无奈垂杨千万结
织成幽恨付残春


»Bezwingst du nicht den dunklen Gram?
Am Firmament
Wie lockt das Licht so wonnesam!« –
Die Wunde brennt.


Und es fiel das Los und fiel auf Jona.


一室栖迟淡世情
夜来却听步虚声
他年并驾缑山鹤
与尔逍遥谒太清


Po' ch'i' tremo nel foco e ardo el verno
per te, alfin di me abbi merzede
Chi nostre colpe vede
e che tutto conosce e poi intende!


Taková je dnes naše samota, má tichá Rút...


Auf einem schönen grünen Rasen,
Da ließ Albin zur Mahlzeit blasen,
Als ein General und Feldmarschall;
Sie rühren die Trommeln und schlagen den Lärmen,
Und lassen die feurigen Bomben schon schwärmen,
Die blutige Mahlzeit geht schon an.


Kýv hlavou. Vejde bledá, vážná
má provinilý plachý pohled:
„Hleď, Jene, měl jsi slavný svátek
a společenské povinosti
as zajaly tě, žes mi nedal
ni známku žití. Odpouštím ti.
A zde ti nesu malý dárek,
má stále státi na tvém stolku,
je opozděn –“ a vybaluje
z papíru cosi barevného
a na stůl staví. Pagoda to,
Číňanka umně provedená,
úsměvná s otevřenou pusou
složeny nožky, ručky nese,
jak požehnat by jimi chtěla –
Řekyně ťukne do hlavičky
a do rukou, a ona kývá,
jazýček rudý povyplázne
a stáhne, rukama pak hýbe
jak dít by chtěla: Pokoj, ticho –


„Pít ze rtů jejích rozkoš, rájem jest,“
děl Aucasin, „a třeba padat chci
do plamů propasti, v tůň pekelnou,
jen ji když v loktech budu držeti!
Do pekel zdávna vše se ubírá,
co kouzlem na té zemi zářilo,
tam mocných zpěvů mistři, harfnéři,
již duše zlatým zvukem jímali,
a krásné paní, velcí rekové!
V nich ve všech háral nesmírný ten žár,
jenž hvězdy trhá k sobě, který dme
i chladné moře proti měsíci
a sladce zase růži spanilou
na keři rozsvěcuje, vonný plam,
a nyvě z hrdla tryská slavíků
žár lásky, kterou hříchem zovete!
Jdi sám si v ráj, kde bledý mučedník
a svadlý stařec v mrazném blahu mdlí!“


Als an dem Meergestadt der Wunder ich spatziret /
und in Betrachtung mich der tieffen Tieff vertiefft /
bedunkt mich / daß ein Schall mir aus den Wellen rüfft:
Dich hat des Himmels schluß zu diesem Fluß geführet /
daß unergründlich werd sein Ertzabgrund gespüret.
kein Anker oder Bley den gnaden-sandgrund trifft:
doch mit dem Glaubenskahn er glücklich wird beschifft.
ein ferne Reiß / zum Preiß des Himmels / dir gebühret.
Die Wallfisch seiner Krafft / ein grosse Wasserquell /
daß sich dein Schiff empor könn' heben / schnell ergiessen:
Der wunder-wellen-schwall wird es so stark fort schiessen /
das deinem Sinn-begrieff sein Glückes lauff zu schnell.
Jetzt sey dir unsre Flut ein spiegel seiner zier:
dann werd' ein Fluß / daß sich die Nachwelt schau in dir.


Mas haverá estrelas, flores
e suspiros e esperanças,
e amor nas alamedas,
sob a sombra das ramagen


¿Cómo es posible que de bueno den
nombre a un ladrón, si el bueno se ha de dar
al más sutil en escalar y entrar
lo más guardado que sus ojos ven?


Ist er nicht etwa schon, und singt noch wenig Ohren,
Weil er die Kräfte wiegt:
So werd' er dieses Jahr, der seltne Geist, geboren,
Der diesen Kranz erfliegt.


„Kdo jsou oni, jenž tam kolem ohně
Unaveni bitvou spočívají?
Podle nich se leskne jasná zbraň. –
Kdo ten sedmý výše, stařec šedý,
Jenž tam v stínu rozkvětlého šípku
Hlavu svou o harfu podepírá?“


吟馀忽自笑
老矣方好弄
慨然思古人
尺璧寸阴重


A kdo tvrdil, že se ani pekla moci neleká,
strachem z Krista rozklepaný žmolil křížky z daleka...


Tudom, hogy eljön az a nap,
Mindennél szebb, hatalmasabb,
Nagy álmod, Ifjuság!
Ha azt a szót kimondom,
Ha a zászlót kibontom,
Elsápad a világ.


nuvens totais exprimem


Chce se mu zabušit hlasitým zvonem
do šedých ulic i po kraji vonném –
chce se mi zpívati pro celý svět,
korunu z písní ti postavit na drahou hlavu,
a písním bylo by vyprávět
každému jednotlivci a všemu davu:
Hle, tu jde královna, ji básník korunoval
a do propasti temných očí jejích štěstí svoje schoval.


So werd' ich Gott gefällig sein
In allem, was ich tu;
So bleib' ich froh in Müh und Pein,
In stiller Geistesruh.


Mein Fenster am Pulte steht offen,
Der Sonnenschein schweift übers Dach,
Da wird so uraltes Hoffen
Und Wünschen im Herzen wach.


A pouze mužové práce
pod korouhví volnosti
hájí vás, by dosáhly jste
s muži rovnoprávnosti.


Azt mondom, amit mindig mondok:
Ne háborgassanak a gondok,
Ne háborgassanak bennünket!
Legyen vidámság, tréfa, nesz;
Ifjak vagyunk és ifjuságunk
Idő jártával odalesz.


Wie ins dunkle Dickicht schweben
Vöglein nach dem Frühlingstage,
Süß befriedigt, ohne Klage,
Möcht ich scheiden aus dem Leben;


S mögöttetek a múlt huszonöt éve
Megannyi szép tavaszi kert gyanánt
- Ringó rózsák huszonöt régi réve -
Ragyogjon, honnan halkan illan át
Hozzátok száz emlék, szárnyára véve
Az elmúlt percek örök illatát,
Melyben a könny is, mint egy drága párlat
Dús olaja, illattá szűrve árad.


Avec une chansonnette
Au refrain très égrillard
Jean fait la cour à Jeannette.


Daß, wie der Jugend Ruf verhallt,
Und wie der Blick sich trübt,
Die Brust, die einst so heiß gewallt,
Vergißt, wie sie geliebt.


I podivil se Salomon a zas šel ku východu
a ptal se: „Kde lze najít mír a souzvuk, lad a shodu?“
A z kmene v odvet zaznělo: „Jen v hrobě, tam se smíří
jen všecky žití protivy; kdo moudrý, tam jen míří.“


Wenn, wo die andern Zeichen alle schweigen,
Man doch in Farben zarten Sinn ergründet,
Wenn Stolz und Neid dem Gelben sich verbündet,
Wenn Hoffnung flattert in den grünen Zweigen:


Tal vez herido voy sin ir sangriento
por uno de los rayos de tu vida
y a media selva me detiene el agua:
la lluvia que se cae con su cielo.
Entonces toco el corazón llovido:
allí sé que tus ojos penetraron
por la región extensa de mi duelo
y un susurro de sombra surge solo:
Quién es? Quién es? Pero no tuvo nombre
la hoja o el agua oscura que palpita
a media selva, sorda, en el camino,
y así, amor mío, supe que fui herido
y nadie hablaba allí sino la sombra,
la noche errante, el beso de la lluvia.


No es mucho mal la ausencia, que es espejo
de la cierta verdad o la fingida;
si espera fin, ninguna pena es pena.


Freiheit muß der Deutsche haben,
Doch Censur ist dieses nie,
Noch auch die Bureaukratie,
Treuherz sagt euch dies aus Schwaben.
Treuherz sagt euch dies aus Schwaben,
Weder die Bureaukratie
Noch Censur ist dieses nie,
Freiheit muß der Deutsche haben.


Was man liebenswerth erkennet,
Nennt man, wenn man Hannchen nennet.
Wie viel Schönes nennt der nicht,
Der nur Hannchens Namen spricht?


E teríamos gozado o que gozamos
Logo, ao primeiro encontro, de repente?
Ambos, as almas místicas juntamos;
E um beijo fez-se ouvir, longo e fremente.


Zu tief sah ich unsrer zahmen Katze
in die mütterlichen Augen,
wie sie ließ die Jungen saugen
unter der steifen, scharfen Tatze;
und der jungen blinden Brut
schmeckte das alte Raubtier gut!


Um mar horizontal corta os espelhosE um sol de sal cintila sobre a mesaHabitamos o ar livre rente ao diaRente ao fruto rente ao vinho rente às águasE sob o peso leve da folhagemSophia de Mello Breyner Andresen | "Geografia", 1967


Nad mojí hvězdou vládne cizí moc
a byl bych rád, mně jasnou kdyby byla.
– Nejraděj’ z všeho míval jsem vždy noc:
otázky moje temným pláštěm kryla.


doğuşlar


tra bianche perle in bel coral conteste
poner te viddi, e toccarti da quella
che lega Amor con suo' pronti argumenti,


Er liebt sie in dem grünen Wald
Und auf der braunen Heid;
Er liebt sie um die Mitternacht
Und um die Abendzeit.


Tam vodní panna na klín
cizince přivine,
když vlhké jeho tělo
jí k nohám připlyne.


Ma solo hebbi io a mostrar la mente intesa
Quanto l'esser fedel, l'usar pietade
Merto, e lode n'apporta in ogni impresa.


Už zas slyším:
Kamaráde,
co to zpíváš. Zapomněl’s už,
kterak slavně přísahal jsi
vysokému Umění?
Odpovídám:
Kamaráde,
možná je, že přísahal jsem.
Ale jsem jen prostý člověk,
jemuž v srdci písně kvetou,
z srdce tryská umění.
A když je v něm tolik lásky,
když se máme tolik rádi –
bratře, mě už nenapravíš...!


Rabe deine Nachtigall,
Schnee dein Blütenstäuben,
Deine Blumen, traurig all
Auf gefrornen Scheiben.


Von Calw Graf Anselm lag am Tod,
Ein stark und frommer Grafe,
Er ging mit vollen Sinnen ein
Zum allerletzten Schlafe;


»Und wo Du bist! ist Sie auch!« hohnlachte der Wütherich
Und stürzte nach dem Altar hin.
Die Göttin aber strich
Mit rascher Hand die Flamme. Da wuchs sie hoch und breit,
Und deckte Lilialinda und hielt den Mufti weit.


The Organ's solemn descant flow'd:
With eager gaze she seeks the skies:
Then kiss'd, with pious awe, the cross,
Whilst heavenly rapture fill'd her eyes.


Umřel a pohřben jest. Snad už se nenavrátí...
Prach jeho těla do všech stran
je zlými větry rozmetán...
Umřel a pohřben jest. Dost možná, že se vrátí...


مَضى أَمسُكَ الباقي شَهيداً مُعَدَّلاً
وَأَصبَحتَ في يَومٍ عَلَيكَ شَهيدُ
فَإِن كُنتَ في الأَمسِ اِقتَرَفتَ إِساءَةً
فَثَنِّ بِإِحسانٍ وَأَنتَ حَميدُ
وَلا تُرجِ فِعلَ الخَيرِ يَوماً إِلى غَدٍ
لَعَلَّ غَداً يَأتي وَأَنتَ فَقيدُ
وَيَومُكَ إِن عايَنتَهُ عادَ نَفعُهُ
إِلَيكَ وَماضي الأَمسِ لَيسَ يَعودُ


Číš zněla v orgie hlahol a smích
k oslavě panského Říma,
jenž zkrušil otroků odboj a pych.
Tvář reka tiše dřímá.


Les épaules. — Vraiment, tu crois encore à ça ?


Kdyby byl budoucnost polskou pán tvůj předvídal:
Ach toť od Vídně by jistě nebyl Turka hnal!


Kdože pak to ani muk
v hnízdě, posměváčku,
k soumraku kdy šel jsem z luk?
– Dobrý večer, ptáčku!


para te explicar como vejo o crescer de uma magnóli
a magnólia cresce na terra que pisas-podes pensar


Et l'on craignait que d'un bond
Parfois son vol vagabond
Décrochât, par aventure,
Parmi les cieux étoilés,
Les astres échevelés
Fouettés par sa chevelure.


¿Qué imagen de la muerte rigurosa,
qué sombra del infierno me maltrata?
¿Qué tirano cruel me sigue y mata
con vengativa mano licenciosa?
¿Qué fantasma, en la noche temerosa,
el corazón del sueño me desata?
¿Quién te venga de mí, divina ingrata,
más por mi mal que por tu bien hermosa?
¿Quién, cuando, con dudoso pie y incierto,
piso la soledad de aquesta arena,
me puebla de cuidados el desierto?
¿Quién el antiguo son de mi cadena
a mis orejas vuelve, si es tan cierto,
que aun no te acuerdas tú de darme pena?


„Proč bychom se netěšili“ zahrá
a my vykročíme mužně vpřed,
výskneme si, na koleno plácnem
a už konec žalů, konec běd...


Quero que o mundo me encarando veja
Um retumbante Orfeu de carapinha,
Que a Lira desprezando, por mesquinha,
Ao som decanta de Marimba augusta;
E, qual outro Arion entre os Delfins,
Os ávidos piratas embaindo —
As ferrenhas palhetas vai brandindo,
Com estilo que presa a Líbia adust
Com sabença profunda irei cantando
Altos feitos da gente luminosa,
Que a trapaça movendo portentosa
À mente assombra, e pasma à natureza!
Espertos eleitores de encomenda,
Deputados, Ministros, Senadores,
Galfarros Diplomatas — chuchadores,
De quem reza a cartilha da espertez
Caducas Tartarugas — desfrutáveis,
Velharrões tabaquentos — sem juízo,
Irrisórios fidalgos — de improviso,
Finórios traficantes — patriotas;


I ona, která těžkou svoji chvíli
čekala za nedlouho, stála tu,
jí zdálo se, že hlava její šílí
v divokém, náhlém, hrozném záchvatu,
bůh zda ji zatratí, či odpustí-li,
se sama sebe ptala, na tátu
si vzpomněla, jak v srdci trudů nával
tam v lese tenkrát kličku zadrhával...


Der Frühling stellte sich bey hellem Sonnenschein,
Nach dem verdrießlichen Saturnus wieder ein,
Als diese laue Luft, die das, was sich verstecket,
Durch ihren Hauch beseelt, von neuem aufgewecket,
Dort einen bunten Pfau, der nebst der Hüner Schaar,
In einem Meyerhof mit eingesperret war,
Bey holder Witterung auch wieder munter machte,
Und den erstarrten Fuß in Gang, wie sonsten brachte.
Er brüstete sich da bey seinem Stolz weit mehr,
Als wenn er selbst der Herr vom Reich Marocco wär,
Er gieng mit Spanschem Schritt den Vorhof auf und nieder,
Er hob sein glänzend Haupt, und dehnte seine Glieder
Bey starkem Schnauben aus. Die Brust war aufgebleht,
Und sein geschlanker Hals so hoch hinauf gedreht,
Daß man in Sorgen stand, sie würde durch das Zwingen,
In diesem Augenblick gleich bersten und zerspringen.
Sein Farbenreicher Schwanz, der recht von Spiegeln strotzt,
Worauf dies stolze Thier vor andern Vögeln trotzt,
War prächtig ausgedehnt, so, daß man meynen sollte
Daß er den ganzen Hoff damit umspannen wollte.
Der Hochmuth blies ihm ein, und bracht ihn auf den Wahn,
Als ob, so viel man auch Geflügel zehlen kann,
Ihm doch kein einiges an Glanz und Zierde gleichte,
Noch seiner Trefflichkeit im Putz das Wasser reichte.
Wie? sprach er zu sich selbst: hat mich alleine nur
Das günstige Geschick, die Vorsicht der Natur,
Im ganzen Vogelheer verherrlicht und geschmücket,
Und mir im bunten Pracht den Vorzug eingedrücket?
Des Himmels Farbe selbst, die doch ein jeder preist,
Wird durch mein Blau beschämt, weil es was schöners weist.
Wen reizt nicht meine Tracht, mein kostbares Gefieder?
Es schlägt der Prinzen Staat, der Fürsten Mantel nieder.
So viel das Alterthum am Argus Augen sah,
So kommen selbige doch nicht den meinen nah,
Wie manchem würd es nicht bey gröster Mühe fehlen
Wenn er sie alle wollte nach ihrer Ordnung zehlen?
Die Lerche sahe dies nicht ohn Erstaunen an.
Die man in hoher Luft am besten hören kann,
Sie sang und spottete der grossen Pralereyen,
Die dieser Hoffartsgeist gewohnt war auszuschreyen,
Sie war voll Argerniß; drum ließ sie sich herab,
Und fertigte den Pfau mit diesen Worten ab:
Ey, sprach sie, magst du dich wohl vor den andern Thieren
Mit deinem bunten Kleid ohne alle Maske zieren?
Dies macht es gar nicht aus; fällt gleich dein Federstaat,
Den freylich die Natur schön abgewechselt hat,
Mit seinem Spiegelschein der Welt in das Gesichte,
So giebt dir dieser doch, mein Freund, gar kein Gewichte,
Vor denen die sie nicht so herrlich ausstaffiert.
Nichts gleichet deinem Putz den man von aussen spührt,
Allein hebt man ihn auf, sieht man an allen Ecken,
Ihn nichts als grobes Fleisch mit seinem Pracht bedecken.
Ja was? so hold das Glück dir in dem Ausputz war,
So häßlich stellt es dich in andern Dingen dar.
Wie furchtbar schallt es nicht, wenn man dich schreyen höret?
Da andrer Vögel Thon der Menschen Ohr bethöret.
Schau nur auf deinen Fuß, wie ungestallt ist der?
Warum sinkt dir der Muth, wenn einst von ohngefehr
Der Augen stolzer Blick will auf die Erde gehen?
Da fällt so gleich der Stolz: hier leget sich dein Blehen
Ich der ich gegen dich gar schlecht gekleidet bin,
Gäb vor dein Feyerkleid kein Federchen dahin,
So schlecht und arm es ist. Was hälf mir alles Prahlen,
Wenn ich in solchen schön und bunt gefärbten Schalen
Nichts anders stecken säh, als was dein Hoffartsgeist,
In deinem prächtigen und besten Rocke weist.
Warum? ich weis gewiß, bey Jungen und bey Alten
Wird in der Welt weit mehr von meiner Art gehalten,
Als man von deinem Schmuck und grossem Staatsrock hält,
Der nur dem Pöbel bloß stark ins Gesichte fällt.
Wenn ich mich in die Luft bey heitern Tagen schwinge,
Und mein gewöhnlich Lied bey munterm Tone singe,
So hört der Landmann mich vergnügt und freudig an,
Da dein Geplerre ihm weil ers nicht leiden kann,
Den Ohrenzwang erregt; wie hofft man nicht mit Schmerzen,
Ja oft mit Ungeduld und Sehnsucht vollem Herzen,
In Städten auf die Zeit, wenn mich die grüne Saat
Zum Essen feist gemacht, und fett gemästet hat?
Wer nur die Finger regt, der pflegt sie zu belecken,
So bald er nur uns sieht an schmalen Spießchen stecken,
Da man kaum einen findt der etwas aus dir macht.
O nähmen dieses doch diejenigen in Acht,
Die sich durch ihren Putz, so hoch er auch zu schätzen,
Den stolzen Pfauen gleich in Ansehn wollen setzen.
Stellt, Thoren, dieses Thier, das schön gezierte Thier,
Euch als ein Ebenbild von euch beständig für.
Ihr könnt durch solchen Schmuck die Augen nicht verkleistern,
Meynt unsre Herzen nicht durch Blendwerk zu bemeistern,
Das Kleid macht nicht den Mann; ihn zieret wohl der Rock,
Wofern er weise ist; doch wenn ein Klotz und Stock,
Das prächtigste Gewand zum Staat sich auserlesen,
So bleibt er darum doch was er zuvor gewesen.
Das allerschönste Kleid so reich bebrähmt es ist
Verkehrt die Dummheit nicht in Klugheit und in List.
Und wenn der stolze Tritt das Pflaster auch erschüttert,
So ist das Kleid doch wohl mit Haasenfell gefüttert.


La bruna luce de' begli occhi onesti
E la dolcezza del guardo d'amore
Svegliò gli spirti che dormiano, e questi
Gridaron forte su 'l distrutto core;
Che levò e disse — L'anima che more
Ne le tue man commetto, angela pia.


	indi 'l signor, che 'n rime orno ed essalto
quanto più posso, e 'l mio dir resta parco,
con due occhi, anzi strai, che spesso incarco
han fatto al sole, e con un cor di smalto?


官梅一树小池头
春意冲寒破客愁
花萼生光动诗兴
全胜何逊在扬州


Noch dennoch will ich nimmermehr
Zur Kreatur mich kehren
Und, fiel es mir auch noch so schwer,
Nicht fremden Trost begehren.
Dies ist mein Wille, wie du weißt,
Doch wo du mir nicht Hilfe leist',
Kann ich ihn ja nicht halten.


Die Lieb ist ohne falsche Tück,
Sie lacht nicht ob dem Ungelück
Und hasst das grobe Schertzen.
Also hat auch ohn falsche List
Sich frey erwiesen Jesus Christ
Mit offner Red' und Hertzen.


Publicado no livro Poesias (1948) Poema integrante da série Sonetos e Fragmento
In: MILANO, Dant Poesia Pre Ivan Junqueir Petrópolis: E Firmo, 199 3 (Pedra mágica, 1


Paul ist fleissig mich zu fragen,
Ich verdrüssig was zu sagen;
Dann mit allem meinem sagen,
Stillt sich nimmer doch sein fragen.


Jak papež chtěl, tak vykonal
a vstoupil vojsku v čelo;
vždyť Frankopan i Salm se bál,
jak zle se v Uhrách dělo.


Пускай избитый зверь, влачася на цепочке,
Покорно топчет ваш презренный макадам,
Сердечных ран своих на суд ваш не отдам,
Принарядивши их в рифмованные строчкЧтоб оживить на миг огонь заплывших глаз,
Чтоб смех ваш вымолить, добиться сожаленья,
Я ризы светлые стыда и вдохновенья
Пред вами раздирать не стану напокаВ цепях молчания, в заброшенной могиле
Мне легче будет стать забвенной горстью пыли»,
Чем вдохновением и мукой торговатМне даже дальний гул восторгов ваших жуток,
Ужель заставите меня вы танцевать
Средь размалеванных шутов и проституток?


Stärker und freier, als du,
Tanzet sie eignen Tanz,
Lauschet nicht dienstbar der Stimme
Herrschender Winde;
Steiget und sinkt,
Wenn, mit Wolken umschleiert,
In geheimer Halle schlummert des Sturmes Haupt!


Wer also GOTT ergeben ist,
Wird der Welt Lüste hassen
Und wider alle HöllenList
Die Glaubenswaffen fassen.
Der schwere Streit
Bringt nach der Zeit
Die ewig HimmelsKrone:
Wer überwind,
Gewißlich findt
Der Außerwehlten Lohne.


Drängt die liebe Kleine nach der Thüre,
Halt’ ich ſie durch tauſend Liebesſchwüre.
Muß ich leider endlich ſelber treiben,
Fällt ſie, wortlos, um den Hals mir, möchte bleiben.


Und sie haben gestiftet eine herrliche Zunft,
Harum didscharum!
Am ersten April ist Zusammenkunft.
Harum didscharum!
Echter Adel ohne Tadel! dschupp, dschupp, dschupp!
Helm und Wappen, Lump' und Lappen! dschupp, dschupp, dschupp!
Arm oder Reich, Alles gleich!
Aller Adel ohne Tadel! dschupp, dschupp, dschupp!


Ich thu einen Glaubensblick / in das flammen volle Herze
meines allerliebsten Jesu / sih mit feuriger begier
die gewährung drinn gemahlet. Solche zu vollziehen schier /
eilet sehr sein flügel-will / abzuhelffen meinem schmerze.
Mein Hülff' ist dem äusserst ernst / dem der Weltbau nur ein scherze.
Seiner gnaden Meer liebwallet / sich bald zu ergiessen mir.
Ja die wunder ring-und dringen / welches erstlich komm herfür.
Mein Gebet und flehen / ziehet Gottes Allmacht Erden werts.
Ja der in mir seuffzend Geist / kan / als wahrer Gott / ihm geben /
um was er in mir selbst bittet / seinen wunsch er selbst erfüllt.
Was sie hat in mir erreget / seine Allmacht löscht und stillt.
Ach es pflegt bey jedem wort Allverschaffungs macht zu schweben.
Was die selbste warheit saget / und die wesend macht ausspricht /
kan ja anderst nicht als werden / sonst wär Warheit Warheit nicht.


Budán nem járjatok, ne járjatok éjjel,
Mert találkoztok a megöltek lelkével,
Hónok alatt tartják levágott fejöket,
Ugy nyögnek, ugy járják be a vesztőhelyet.
Kont s Hunyadi László fönn Szent-György piacán
Tölti bolyongva és nyögve az éjszakát,
Martinovics pedig társaival együtt
Éjféli tanyát ott lenn a vérmezőn üt.


A ze všech lásky děsný problém hárá:
Ó mrtvých oči, ó vy květy jara!
A ve všech štěstí křičí ztracené!


Was nah ist und was ferne,
Von Gott kömmt alles her!
Der Strohhalm und die Sterne,
Der Sperling und das Meer.


Sollst nicht uns lange klagen,
Was alles dir wehe tut,
Nur frisch, nur frisch gesungen!
Und alles wird wieder gut.


Und da trittst Du verachtend an
Und höhnst sein Erdgewand
Und gaffst den Sträuberücken an
Und seine schlaffe Hand
Und willst ihm Deines Jäckchens Tracht,
Dein Lustgeschrei und Häherjagd.


Usedajíce naléváme si
mléko a kávu,
zapomínám na rybolov pod lesy
pro Vaši dvojí hlavu.


Lelio, quella dolce aura, beatrice
D'ogni leggiadro cor, casta e gentile,
Ch'ogni cosa mortal mi fece vile,
E sol santi pensier del cor m'elice,


Em mim; que nela me tirei a vida,
Por cuja ausência em dor eterna peno.
Assi meu bem perdi; assi perdida
Dele a esperança, aos males me condeno.
Quem o enganoso autor deste homicida
Papel fosse (por mais que faço, e ordeno)
Nunca o pude alcançar; até que a sorte
O veio a descobrir com justa morte.


Čas všecko dá: zář štěstí, smutek v duši,
květ blaha, klidu, slasti – však i žal;
leč zase žádá zpět, co přines’, dal,
a nejčastěj’, co drahým bylo, ruší.


bunun çâresine bakmalıydık


Požehnání dá mu též,
bude hřát a rosit,
zlatou pšenku, těžkou rež
budeme si kosit.


Wir wollen uns tapfer von innen wehren,
Und vertheidigen unsere Festung mit Ehren.
Wir aber werden die Fahne schwingen
Und jubelnd unser Sturmlied singen
Und siegend in eure Schneeburg dringen.


Zatím když se toto dělo, smutné zvěsty
Vyslankyně navracující se z cesty
Kněžně jeví, že jest mrtev její choť,
Že jej zhlídla ležet na Mženiném břehu.
Užasne se, valí se jí z čela pot,
Trne; vzdychá k sobě: „Mého běhu
Přestkvělého jest tak konec smutný!
Utlačí mne osud přeurputný!“


Dech vlhký vane z lesů, tmy a ticha tůní,
noc dýchá rosnou vůní
v kraj za dne štědře zrající již k žatvě na výsluní.


Dárce jména vsi a vládce domů,
Perune, ty z nebe svatého,
Či už nemáš blesků víc a hromů?


napil jsem se tak hluboce,
sladkého napil se jedu,
liki má, moře ovoce,
opilým korábem jedu.


Sollt ich schimpfflich für ihm fleuchen?
Dihses war for mir zu vihl.
Amors süssem Zokker-Zihl
kunt ich mich nicht mehr entzeuchen.
Ümb hihr niemand zu verdriessen/
müßt ich fast mein Singen schliessen;
waß ich flehte/ waß ich bat/
war daß eine Frevel-Dhat?


卖犊年年得几钱
移家何处问安眠
白头笑恐黄山尹
他日催租更卖田


Dva velké dny v mém byly životě,
ó králi můj, a upomínka jich
i tento třetí polehčí mi dnes.
Víš tenkrát v táboře, kdy chtěl jsem prst
si useknout přes odpor matky své,
ty sám svůj uťals za mne v obět lásky,
a druhý, když’s mi pevnost odevzdal,
tvůj Tur-Simon, kdy v mladou ruku mou
jsi vložil klíče jeho! Vem je zpět
dnes z této mojí zkrvácené ruky.


Ihr weichen Tränen, löschet das Augenlicht
Mir aber nicht ganz aus; ein Gedächtnis doch,
Damit ich edel sterbe, laßt ihr
Trügrischen, Diebischen, mir nachleben.


Te hará llorar


Allzeit weißt du, daß ich mich
Nicht erhalten kann ohn dich,
Weil du, liebster Jesu Christ,
Meines Lebens Leben bist.


Gozan por propios, los que son ajenos,
que en los premios del mundo, no es de ahora,
que el que merece más, alcance menos.


Ein ander Boot kam mir entgegen,
Da naht »sie« wie ein goldner Segen.


‒ J'allais prier pour qu'un fils nous vienne,
Mon Dieu, mon ami ;
J'allais prier pour qu'un fils nous vienne.


Wir wallten still hinaus zum Thor,
Die Bäume streben frisch empor,
Die Lüfte bringen uns warmen Gruß,
Da schüttelt der Freund den Kopf mit Verdruß.


A stane u vrb. Nade hlavou
mu kosa blýská. Zírá v dál
jakoby s touhou nedočkavou
odtamtud čísi příchod ždal.


A certain Musick, never known before,
Here lull'd the pensive melancholy Mind;
Full easily obtain'd. Behoves no more,
But sidelong, to the gently-waving Wind,
To lay the well-tun'd Instrument reclin'd;
From which, with airy flying Fingers light,
Beyond each mortal Touch the most refin'd,
The God of Winds drew Sounds of deep Delight:
Whence, with just Cause,  it hight.


太皇太后过江都
遥指淮山似画图
抛却故家风雨外
夜来归梦绕西湖


A zas jsem kráčel dolů k moři.
Co plavec sobě smyslil řecký
o lovci krutém, Plejad hoři,
to dětských časů nápad dětský.
Co oko ozbrojené vidí,
nám mysl v jiné strany řídí.
Kde v Orionu mlha stojí,
tam síly veliké jsou v boji,
tam věci veliké se strojí.
Tam jedna z věkověčných dílen,
kde život světa, věčně pilen,
a neumorně tvoře, robě
a maře zas, se kochá v sobě.
Snad spoutány tam vlasatice,
jichž ohony, se mrskajíce,
ve víru ohromném se válí
a točí v prázdné jakés dáli,
až silou odstředivou hnány
zas rozlétnou se rozpoutány,
do soustav sluncí vniknou různých,
že hvězdy jedny žárem vzplanou
a jiné vybočíce stranou
utuhnou rychle v mrazech hrůzných,
a soustav blízkých měsícové,
jak prášky v letu otřeseni,
se motajíce běh svůj změní,
až zvolna najdou dráhy nové.
Snad v mlhovin těch jasném víru
spí útvar jasný všehomíru
a síly, které v středu stojí,
je ve stálice jasné spojí,
v souhvězdí formu velekrásnou,
že bydlitelé sluncí zžasnou. –
Záhubě nikdo neubíhá.
Na Oriona osud číhá;
i bez katastrof v času toku
stálice jeho, dnesky rudé,
vychladnou, shasnou, zmizí oku;
vše přijde jiné do polohy,
hůl Jakubova trojhran bude,
pás zmizí, ramena i nohy.
Olbříma vnuci nepoznají,
souhvězdí samo bude – bájí.


闭门多睡少经行
随分匏尊泻独清
庭下若生书带草
前身即是郑康成


A u sloupu, těch dveří na zámkoví
zrak upírajíc, – stojí Smrť a čeká:
v dlaň jednu hlava níž se k jílci smeká...
a v druhé chví se věnec vavřínový.


Tu pecho es roble, tu interés eterno,
loco tu ardor, prestados tus placeres;
fingida y breve gloria, cuando quieres;
cuando aborreces, verdadero infierno.


Für schlechtriechende Gassen entschädigt, und für des Sciroccos
Drückende Luft der Triumphbogen am Molo Trajans.


Wie er also unabwendig
Starret auf den hellen Stein,
Werden plötzlich drauf lebendig
Seine lieben Phantasein.


En el hato de vacas cariblancas
y mamones terneros bien nutridos,
el viento aprovisiona sus mugidos,
restañando su látigo en las ancas.
Junto a la llama leo libro amado.
Duerme mi azor al son de la ventisca,
mientras el sueño ya mi ojo pellizca
y me guiñan mis perros al costado.
Paz. La casa es pequeña y melodiosa.
En la música blanca de la rosa,
alrededor del vaso de la miel.
El toro-viento muge, mas no hiere
y de espaldas a mí la senda inquiere,
el rizo de las hadas de la miel.


questo in te vive, e 'l tuo, fatto più altero,
in più candido petto viver volse.
Questo è de' mia miracoli”, Amor disse.


Few Virtues after These so far prevail,
But that Their Vices more than turn the Scale:
Valour grown wild by Pride, and Pow'r by Rage,
Did the true Charms of Majesty impair:
by Degrees advancing more in Age,
Show'd sad Remains of what had once been fair;
'Till Heav'n a better Race of Men supplies;
And Glory shoots new Beams from Western Skies.


Zas má knih plný refektář,
zradostněn z domu se nehne,
pokavad bedlivý ten žhář
v plamen je nerozežehne.


Hark, how the banging marrow-bones
Make clanging cleavers ring;
With a ding dong, ding dong,
Ding dong, ding dong,
Ding dong, ding dong, ding dong, ding.
Raise your uplifted arms on high;
In long-prolonged tones
Let cleavers sound
A merry merry round
By banging marrow-bones.


Non, ce n'est point à nous, penseur et chantre austère,
De nier les grandeurs de la mort volontaire ;
D'un élan généreux il est beau d'y courir.
Philosophes, savants, explorateurs, apôtres,
Soldats de l'Idéal, ces héros sont les nôtres :
Guerre ! ils sauront sans toi trouver pour qui mourir.


Ché d' Omero dignissima et d' Orpheo,
o del pastor ch' anchor Mantova honora,
ch' andassen sempre lei sola cantando,


Kläglich endet eurer Pracht
Prunkvoll aufgeputzte Größe,
Und der Hohn der Welt verlacht
Eures Ruhms Posaunenstöße.


Einen ganzen Sommer lang
Übt' ich mich im Minnesang;
Aber kriegt' ich dich zu sehen,
Ach! da war's um Minnesang
Und um mich zugleich geschehen.


Tag! Tag! du über stürzenden Wolken! sei
Willkommen mir! es blühet mein Auge dir.
O Jugendlicht! o Glück! das alte
Wieder! doch geistiger rinnst du nieder,


Daß niemand gut als Gott alleine,
Wird leicht gesagt und schwer geglaubt;
Er nehm' es, was du dir geraubt!
Das Nichts, das Elend ist nur deine.
Was suchst, was quälst, was fürchtest du?
Stimm dieser Wahrheit gründlich zu:
Wirst du ins Nichts dich überlassen,
Bald wird Gott zärtlich dich umfassen.


Cette pelisse de drap fin
Dessine à ravir votre taille ;
Vous êtes charmant ; mais enfin
Nous avons perdu la bataille.


Ström' ab, ström' ab, du Tränenbad,
Mein Leid kann dich nicht halten,
Rein wasche mich von Missetat,
Das Herz ist mir zerspalten!
O treuer Gott, all Dein Gebot
Hab' ich in Wind geschlagen!
Fern von dem Herrn, zum Sündentod
Hat mich die Schuld getragen!


Varen laß numehr ab/ laß ab von deinen Ligen/
Der leugt ohn alle Frucht der nimand kan betrigen.


Sníh rozplývá se; – v roli na výsluní
prožloutlé svítá osení,
rákosí mladé zelená se tůní
a březin míza temení
z oprysklé kory, na níž douškem ssají
much roje v šumném bzukotu,
co zatím v travce kol se rozlézají
mravenci v práce lopotu
a polozkřehlý svižník v krtovišti
se v slunci krovkou tečkovanou blyští.


山作围屏对面张
疏林木末挂斜阳
王孙莫射西飞鹤
云外仙人恐姓方


Den celý vladař chmurně mračí čelo,
pak promluvil, co v duši jeho vřelo:
„Nuž měj si, panno, svého ženicha!
Sám s ním tě spojím ve objetí sladkém, –
smrt v popravišti tobě bude sňatkem,
ať srdce tvé víc po něm nevzdychá!
Však potupy a hany
bych pomstě průchod dal, – mám zákon na křesťany!“


Sie lag bei mir zur zwölften Stund,
Und hat mir's nicht gedanket
Es heulte zum Mond des Schinders Hund
Der Gehenkte im Galgen schwanket.
Treulieb, Treulieb ist verloren!


Ma chi s'asconde al suo destin fatale?
o che non può la tua forza infinita?
Ecco da lungi hai nova rete ordita
ond'io son preso, e 'l contrastar non vale.


Hle, pod dotekem objetí tvého
uvadly květy jara a panenství
a Satan velí,
kde Bůh byl dřív pánem. –


Den weißen Bart der Bischof strich;
Er griff in den Busen hinein:
»Da nimm die Kapsel von rotem Gold
Mit des Märtyrers heil'gem Gebein!


Wie das neue Jahr kömmt angezogen
An des Himmels saphyrblauem Bogen,
Reichen auch die Musen ihre Gaben dar;
Sie die nur die besten Wünsche hegen,
Freudig stets die schönsten Blüthen legen
Auf der Lieb' und Treu' geheiligtem Altar;
Darum seyen sie auch dir geweihet
Freundin! der ein hoher Sinn verleihet
Beide zu vereinen in dem schönsten Glanz.


Die Lalage vertreibt mit Nichtsthun ihre Zeit,
Weil sie das Nehen so wie vieles Lesen scheut:
Sie sieht den Fingerhutt vor einen Harnisch an,
Und weiss das Nadeln nichts als Stahl und Eisen sind;
So scheut sie auch das Buch: Dieweil sie durch den Wind,
Den man im Blättern macht, sich leicht verkälten kan.


Du liebste Gotteslieb', ei warum spielst du hier?


Wo ligt er denn der Neugeborne König/
Sagt an? was wolt jhr uns aufziehen/
Ist euch der Printz zu wenig?
Die Pflicht erheischts wir müssen vor jhn knien/
und unser Schuld nach Landesart bedencken/
deß Königs König-Sohn recht Königlich beschencken.


Dentro todo enmudece, excepto el eco
del rítmico reloj, o el crujir seco
del duro leño convertido en ascuas


OBŘÍ tělo, mračný zrak,
venku stojí sněhulák;
mráz-li pálí, vichr duje,
sněhulák se pošklebuje:
„Dobře tak!“


Ai já nyní padám na té líše,
O jdi bratře do Moravské říše.


Где светлый ключ, спускаясь вниз,
По серым камням точит слезы,
Ползут на черный кипарис
Гроздами пурпурные розСюда когда-то, в жгучий зной,
Под темнолиственные лавры,
Бежали львы на водопой
И буро-пегие кентавры;
С козлом бодался здесь сатир;
Вакханки с криками и смехом
Свершали виноградный пир,
И хор тимпанов, флейт и лир
Сливался шумно с дальним эхоНа той скале Дианы храм
Хранила девственная жрица,
А здесь над морем по ночам
Плыла богини колесница…
Но уж не та теперь пора;
Где был заветный лес Дианы,
Там слышны звуки топора,
Грохочут вражьи барабаны;
И все прошло; нигде следа
Не видно Греции счастливой,
Без тайны лес, без плясок нивы,
Без песней пестрые стада
Пасет татарин молчаливый…


Szeretlek titkos rettegéssel,
Marcangol egy sötét talány:
Hogy hirtelen nem oszlasz-é el,
Te fényes égi látomány?
Hogy üdvömet meg nem sokallja-e
A boldogságra írigy, gúnyos ég?
De hiszen örök lelkünk élete,
Az égbe is utánad szállanék!


So lang und wo nur Menschen sind/
wird bleiben Gottes Samen/
fortan wird Kindes-Kindes Kind
verkünden seinen Namen/
sie werden seine Billichkeit
der greisen Nachwelt sagen
nach Behagen:
Gott/ der ertheilt Bescheid/
daß sich nicht zu beklagen.


Čas stéká prorvou dob a jeho slapem
ruch jarosti a mládí v propast plyne,
vždy blíž a blíže stáří spěchá kvapem
a vínek z jíní hlavy kol nám vine;
lesk z očí béře nám a purpur s retů
a tíhu různých strastí pleci nosí:
jeť život pouze hrstka planých květů,
a na nich horké slzy místo rosy.


Ti naši chasníci špatní byli:
ještě ho z hospody vyhodili.


Hier wohnt' mit seinen Künsten
Mimer, ein Held bekannt,
Der mit vielen Gehülfen
Schmiedete schön Gewand.


Il principe ch'io dico, ch'era, in vece
d'Oton, rimaso nel seggio reale,
a Rinaldo d'Amon tanto onor fece,
che non l'avrebbe al suo re fatto uguale:
indi alle sue domande satisfece;
perché a tutta la gente marziale
e di Bretagna e de l'isole intorno
di ritrovarsi al mar prefisse il giorno.


A stulily své hlavy k sobě blíž.
To mohlo hnout, jak s resignací patří.
Tak byly smutny, jako básníci,
jichž píseň teskná nezní v duši bratří...


Zdálo se, boží mlýny
že zapomněly už mlít.
Benito Mussolini
smí ve tvář číkoli plít,


Hodí pytel do kovárny,
ale – ký to náhlý svit? –
Ze dna pytle – matko svatá! –
vytrousí se hrstka zlata,
jeden skvoucí, smavý třpyt!


أما والذي تعنو لهيبته الورى
وجلّ اعتزازاً أن يكون له ندّ
لأنتم وإن شطّ المزار بشخصكم
أودّ من القربى وأدنى إذا عدّوا
فكم من بعيد الدار نال مراده
وكم من قريب الدار ما ناله ودّ
ألا فلتطب نفسا بطيب ودادنا
فإنّ رباط الود تاللّه مشتدّ


Menschen, Menschen! was ist euer Leben,
Eure Welt, die tränenvolle Welt,
Dieser Schauplatz, kann er Freuden geben,
Wo sich Trauern nicht dazu gesellt?
O! die Schatten, welche euch umschweben,
Die sind euer Freudenleben.


Pak, že prý jsme překáželi,
spat nás dali do mandelí.


Er fast ein Jüngling noch. Mit breitem Rande
Saß lässig ihm der Hut auf dunklen Locken;
Zartbusig sie; auf lichtere Gewande
Fiel blond ihr Haar, so wie der Flachs vom Rocken.


Mir aber, mir kann nicht vor Hermione's Blicken
Schnee, Schatten, Höhle, Nacht Behülf' und Aufhalt sein;
Denn ihre Liebe dringt durch Eis und Eisen ein.


Und doch ist es reine Wahrheit, wenn ich sage: jene Frau,
Noch vor Kurzem geistvoll-lieblich, läßt er kreischen wie 'nen Pfau!
Läßt er sich den Mund ausspülen mit Rouladen, und owaihn,
Jammern, stöhnen und sich quälen bis Mitleid'ge Bravo schrein.


e pel sudor che fate tra voi in mezzo,
or fra 'l chiar viso, or fra le chiome bionde,
quando si strugge amore al caldo rezzo.


»O Ritter laßt mich gehen,
Auf diesen Felsen groß,
Ich will noch einmal sehen
Nach meines Lieben Schloß.


Schon herrscht er ritterlich, uralter Straßenräuber
Unausgeartet Kind, ein stolzer Menschentreiber!
Sein Prachtschloß überschaut nur Hütten rings von Stroh;
In weiter Segensflur ist er, der eine, froh!
Ihm wird durch Fron und Zwang geerntet und gebuttert,
Und, fast dem Zugvieh gleich, sein Menschenvieh gefuttert.
Fällt einst ein Mißjahr ein; er lau'rt, und schüttet auf:
Je dürftiger der Mann, je wuchrischer der Kauf.
Von Brennen und von Braun, von Handwerk und Gewerbe,
Strotzt sein freiherrlich Gut, ob nahrlos auch ersterbe
Die hartbeschatzte Stadt: er schützt in alter Kraft
Freiheit von Zoll und Schoß, als Recht der Ritterschaft.
Der Bau'r und Bürger wird Canaill' und Pack betitelt,
Und seinem Anwachs früh die Menschheit ausgeknittelt:
Schulmeister, spricht er, macht die Buben nicht zu klug!
Ein wenig Christentum und Lesen ist genug!
Beim Pfeifchen schwatzt mit ihm von Korn- und Pferdeschacher
Sein Pfäfflein, und beseufzt der neuen Büchermacher
Gottlosigkeit. Verdammt zum Galgen und zum Rad
Wird dann durch beider Spruch Freigeist und Demokrat!
Der welken Stadtmamsell abtrünnig, wählt er endlich
Ein Fräulein sich zur Dam', halb höfisch und halb ländlich.
Bald seht ihr junge Zucht, dem edlen Vater gleich;
Spielt nicht des Kutschers Tück' ihm einen Kuckucksstreich.


Ancora pianse al grembo de Maria
parvulo infante, sol per occultare
al demonio ch'el fusse ver Messia.


Du sahest mich, da ich noch gar
Fast nichts und unbereitet war,
Warst selbst mein Meister über mir
Und zogst mich aus der Tief herfür.


妾身何幸际唐虞
更贺皇威尽海隅
况复边庭皆卫霍
免教妾辈嫁单于


Costui dietro al cugin suo di Pescara
con l'auspicio di Prosper Colonnese,
vedete come la Bicocca cara
fa parere all'Elvezio e più al Francese.
Ecco di nuovo Francia si prepara
di ristaurar le mal successe imprese:
scende il re con un campo in Lombardia,
un altro per pigliar Napoli invia.


Majdan számba veszem, hány ezer emberek
Vesztek Trója körűl egy gonosz asszonyért:
S mint húlltak Priamus könyvei Hektora
Hűlt testére, kikürtölöm.


Tajemství však toho přetlumočí
Jen ten sobě, ctí a cítívá,
Komu láska bělmo sňala z očí.


Najdeme sem tam nevěstu
Tou naplněnou tužbou;
Kdyby jen směla bez trestu
Posloužit stejnou službou.
Zvlášť, když je žezlo v příčině,
Mstou válčí obě sokyně,
Zde není ustrnutí,
Hledá se zahynutí.


Hrůzou trnu, kde naberu síly
léta píti nápoj Hladu kalný,
tvář mít veselou, ne úsměv k světu žalný –
ah, tak mnozí se už utopili!


Kůň kles’, však bodnut vzpial se zas,
leč chví se jako list,
ni povelem ni ostruhou
z těch o píď nechce míst.


Der König ſprach: „ich lohne
Dir nicht mit Spiel und Tand,
Ich gebe dir meine Krone
Aus der ſchönſten Königin Hand.“


Jistě takto k spící Psyche
Amor s kaháncem se krad’,
patře v duše sny jí tiché
jak v rozkvětlých růží sad.


Titkolt reményt, elfojtott haragot.
Ha úgy ejthetném, hangsúlytalanul,
Ahogy ágról a zuzmara pereg,
Ahogy az esőcsepp a mélybe hull.


Im Dunkeln wohnt der Drachen wild Gewürme,
Es steigt der Held zu ihren tiefen Schlüften,
Zagt nicht vor Tod und der Verwesung Grüften,
Kämpft freien Muths, wie sich das Scheusal thürme.


São sonhos palpitantes, ameníssimos
Que ao peito nos imergem seu candor;
Transparece do céu a vida calma
"Nas belas por quem minh'alma
Empalidece de amo"


O du Tochter seiner Lieb und Güte,
Der in jedem Lenz die junge Blüthe,
Und die grüne Saat sein Lob beschreibt.
Höher, als der Dichtgeist in dem Fluge
Preisest du mit jedem Athemzuge
Einen Gott, der deine Freude bleibt!


Y en sus ojos, cuyo
mirar mata, brillan
¡todos los dolores!


Světová obluda chapadlovitá
klid však už ztrácí, přichází krída.
Stavisky, mrtvolo korupcí naditá,
zloději, lupiči, vrahu, – tys třída...


– Mai sì –, disse allora, – e ciò che porse
il tuo dormire alla tua fantasia
tututto avrai, se da me non ti smorse.


姊妹争夸夫婿殊
众中单道不曾输
千兵队里明金紫
腰下寒光玉辘轳


In meines Vaters Garten –
blühe mein Herz, blüh auf –
in meines Vaters Garten
stand ein schattiger Apfelbaum –
Süsser Traum –
stand ein schattiger Apfelbaum.


Vše bylo jas a zář, a prvních lidí duší
se nesla modlitba vstříc Tvůrci všehomíra
za štěstí života... duch jediný se vzpírá
té slávě Onoho, v němž soka svého tuší.


E o teu canto
com sol(ação) dirá:
tendo poesia e vida
nada me faltar
Sol do sul, céu aberto,
se eu merecesse pedia:
planta em meu peito deserto
sonho vida poesi
(João Pessoa 1977)


Vždyť nejsem jako družky mé!


A proto jednou vše jsem zříti ještě chtěla,
svůj koutek milený, les, pěšiny, hor čela,
sen dlouhý budu spát,
ó tuším, bdění chvil že bude již jen málo,
vše vidět chtěla jsem, by o tom se mi zdálo,
co zrak můj vídal rád!“ – –


Wenn auch des Creutzes Laſt mich grauſamlich wird druͤcken/
So wolle deine Gnad/ O GOtt nicht von mir ruͤcken.
Du kanſt mein Elend ſtillen/
Und ſchnell erretten mich/
Umb deiner Guͤte willen/
Das glaub ich feſtiglich.


Poema integrante da série Adaga Lavrad
In: LEMOS, Lara d Adaga lavrad Rio de Janeiro: Civilização Brasileira; São Paulo: Massao Ohno, 198 (Poesia hoje, 5 Nova fase)


Eu sei que é vão o vento e lento o sono
e acabam coisas mal principiadas
no ínvio precipício das geadas
que pressinto no meu fundo abandono


Tak zoufalost se vztěkala
Skrz její mozk a žíly,
A proti Bohu reptala
Hůř, hůře každou chvíli;
A tloukla prsy zavilé,
Až zašlo slunce spanilé,
A v zlatém po obloze
Až jely hvězdy voze.


My vydechnem, a noci mluví němé,
a náš zní zpěv, když den se noří z tmy.
Je ohromný ten svět, jímž křížem jdeme –
však nekonečnost dali jsme mu my!


És összementek lakni egyszobába,
közös volt minden: a ruhák s a nők.
Ma összevesztek, holnap csókolóztak -
oly bogarasak, furcsák voltak ők.
Valamely misztikus anyagból készült,
- mi őket összetartotta - a szál;
úgy bajlódott vélük, mint két gyerekkel,
a háziasszony: jó Simon Rozál,
aki tipegve főzött vacsorákat:
mákosmetéltet, csirkepaprikást. -
(Még azon szent lelkek közül való volt,
kik nem tanultak olvasást, irást.)


Though mine be many — many rolling years!
Extatic thought shall linger still on thee!
Time rolls in vain — Remembrance, with her tears —
— You that have lost an angel — pity me!


So wunderbare Weise
Singt nun dein bleicher Mund,
Es ist, als öffnet' leise
Sich unter mir der Grund.


Nestelme si k vlastní zkáze molem,
Jeden kraj nás všechny zrodil spolem,
Jeden vladař nade všemi vládne.


Een lütt Diern leet see na, de weer ęr as ut't Gesich snędn:
Jüs so düster vun Haar un smętsch un rank as en Pappel,
Un vun Backen so fin as en Blatt ut en Knuppen vunn Maandros'.
Mumme nöm ęr Johanna, un wi sän wul Hannchen ut Frankrik.


E sento il foco ove gioisco et ardo
Farsi maggior, se le saette Amore
Negl'occhi accende, e nelle chiome indora?


名园日日几人过
坐石谁当共放歌
莫把文章易抛掷
子云门外问奇多


Aber lass das Rad nur rollen,
Wie's das schon seit je gethan,
Denn auch deine irre Bahn
Wird sich ja vollenden wollen.


Heiliger war ihm das Rechte,
Als was ihm das Liebste war,
Darum stehn wir im Gefechte,
Des getreusten Kaisers Schar.


Berg und Eb'ne soll sie nennen,
Und des Eichenhaines Grau'n,
Und die Donau sie verwälzen;
Und der Städte thürmend Haupt
Schau're jedesmal
Freudig auf.


Schon mischt sich Rot in der Blätter Grün,
Reseden und Astern sind im Verblühn,
Die Trauben geschnitten, der Hafer gemäht,
Der Herbst ist da, das Jahr wird spät.


Ve vísce kdesi zvoní na klekání
a ve příbytcích tichne rozhovor, –
modlitbou s Tvůrcem mluví země tvor,
zře denní práce zdar a požehnání.


Great Abbas chanc'd that fated morn to stray,
By love conducted from the chace away;
Among the vocal vales he heard her song,
And sought the vales and echoing groves among:
At length he found, and woo'd the rural maid;
She knew the monarch, and with fear obey'd.
"Be every youth like royal Abbas mov'd,
"And every Georgian maid like Abra lov'd! "


Těch si važ,
jako křehká děcka je opatruj!
Neboť nebyla bys to ty již, kdyby tě opustil
jarý kralevic jasné vody, posázený rubíny.
Opuštěná, zrazená, zestárlá byla bys milenka,
zanedbaný hřbitov, nečistá cesta,
morem stižená bytost.
Tichou loďku nekolébal by na tobě podvečer
jako veliký, svátý list.


Ein armes junges Kind nimbt offtermals ein Messer
Und spielet umb sich her, ein Vatter weiß es besser,
Beraubt es ohn Gefahr; so thut der Vatter auch,
Der alles hat erzeugt, und reißt uns den Gebrauch
Der scharpffen Güter auß, darein ein Mensch sich stechen,
Ja Seel' und Halß zugleich darüber köndte brechen.
Wie bitter er auch ist, so nim den Tranck nur ein,
Den er, dein Artzt, dir reicht, wo du gesund wilt seyn.


悲欢回首两茫然
忆别龙门又半年
应是旧时歌舞处
和风开冻一层天


Y entonces, como sierpe renovada,
a la puerta de Filis inclemente
resistiré a la lluvia y a los vientos.
Mas si no ha de volver la edad pasada,
y todo con la edad es diferente,
¿por qué no lo han de ser mis pensamientos?


أَلا لَيتَ أَيّامَ مَضَينَ تَعودُ
فَإِن عُدنَ يَوماً إِنَّني لَسَعيدُ
سَقى دارَ لُبنى حَيثُ حَلَّت وَخَيَّمَت
مِنَ الأَرضِ مُنهَلُّ الغَمامِ رَعودُ
عَلى كُلِّ حالٍ إِن دَنَت أَو تَباعَدَت
فَإِن تَدنُ مِنّا فَالدُنوُّ مَزيدُ
فَلا اليَأسُ يُسليني وَلا القُربُ نافِعي
وَلُبنى مَنوعٌ ما تَكادُ تَجودُ
كَأَنِّيَ مِن لُبنى سَليمٌ مُسَهَّدٌ
يَظَلُّ عَلى أَيدي الرِجالِ يَميدُ
رَمَتني لُبَينى في الفُؤادِ بِسَهمِها
وَسَهمُ لُبَينى لِلفُؤادِ صَيودُ
سَلا كُلُّ ذي شَجوٍ عَلِمتُ مَكانَهُ
وَقَلبي لِلُبنى ما حَيِيتُ وَدودُ
وَقائِلَةٍ قَد ماتَ أَو هُوَ مَيِّتٌ
وَلِلنَفسِ مِنى أَن تَفيضَ رَصيدُ
أُعالِجُ مِن نَفسي بَقايا حُشاشَةٍ
عَلى رَمَقٍ وَالعائِداتُ تَعودُ
فَإِن ذُكِرَت لُبنى هَشِشتُ لِذِكرِها
كَما هَشَّ لِلثَديِ الدَرورِ وَليدُ
أُجيبُ بِلُبنى مَن دَعاني تَجَلُّدا
وَبي زَفَراتٌ تَنجَلي وَتَعودُ
نُعيدُ إِلى رَوحِ الحَياةَ وَإِنَّني
بِنَفسِيَ لَو عايَنتِني لَأَجودُ


Wo lebt in dieser Zeit, die jede Treue bricht,


Do věže ty Krušvičany vženou,
A tu zhryzly je a zežraly,
Byl to polský Popel se svou ženou.


Das grosse Sonnen-Licht wirft seine Strahlen aus,
Und wärmt und baut dadurch das grosse Erden-Haus.
Die Luft ist aufgeklärt, die Wolken sind ganz dünne,
Ganz lichte, hell und klar. Was werd ich weiter inne?
Ein angenehmer Wind bewegt und regt die Saat;
Er rauscht so sanft und still bey manchem Espen-Blat
Und dicken Baum vorbey; er dämpft die Sonnen-Hitze,
Daß man auf grünen Gras im Schatten ruhig sitze.
Hier ist ein grüner Zaun; hier ist ein dicker Baum,
Allwo ein Wandersmann in süssen Schlaf und Traum
Zu seiner Lust verfällt und wenn er aufgestanden,
So ist auch neue Kraft zur Wanderschaft vorhanden.
So weislich richtest du, o Schöpfer! alles ein,
Ich seh wohin ich will, es muß uns dienlich seyn.
Kein Blümgen ist so schlecht, kein Kraut ist so geringe,
Das uns nicht Stärk und Kraft und guten Nutzen bringe.
Heb deine Augen auf, und schaue in das Feld!
Was hat dir nicht der Herr vor Seegen dargestellt?
Die Saat ist lang und schön, wie dicke stehn die Aehren,
Wodurch dir Gott dein Brod aus Gnaden will bescheren.
So sorgt der Herr vor mich und andre Menschen noch.
Er wendet gnädiglich das schwere Hungers-Joch.
Hier segnet Gott den Fluß, der muß zu unsern Leben,
Und Labsal manchen Fisch uns in die Hände geben.
Der Weinstock weißt mich auch auf Gottes Mildigkeit,
Wenn er durch seinen Saft uns künftighin erfreut.
Die Bäume auf dem Feld die stellen uns die Früchte
Zu unserm Wohlergehn schon zeitig vors Gesichte.
Gemüße, Kraut und Kohl, was Feld und Garten trägt,
Hat, Vater! deine Huld vor Augen uns gelegt.
Gesegnet ist das Feld, die Wiesen sind geschmücket,
Worauf der Hirt sein Vieh aufs lieblichste erquicket.
Die Hirten treiben hier die Lämmer, Schwein und Küh,
Auf das geschmückte Feld. Das fromme Wollen-Vieh
Findt zu der Schäfer Lust und der Besitzer Freude,
In dieser Seegens-Flur die allerschönste Weyde.
Hier lockt ein klarer Bach das matte Vieh herbey,
Und auch den Wandersmann macht er vom Durste frey
Hier springt ein muntres Reh aus Sträuchen und Gebüsche,
Daß es sich in dem Feld bey einem Fluß erfrische.
Wie lieblich singen hier die Vögel in der Luft?
Sie loben Gott, und weil ihr Mund um Futter ruft,
So giebt ers ihnen auch, daß sie nicht Hungers sterben.
Schaut Gottes Liebe an! Er läßt sie nicht verderben.
Gedächte doch der Mensch in seiner Noth und Pein
An Gottes Mildigkeit. Wie könt es möglich seyn,
Daß er den Menschen nicht auch Brod und Nahrung gäbe?
Wenn ich mein Angesicht nach jener Heerd erhebe,
So seh ich, wie der Herr das kleinste Vieh bekleidt.
O! solte mich der Herr in meiner Lebens-Zeit
Nicht auch wie dieses Thier bedecken und bekleiden?
Den Zweifel kan fürwahr des Herren Ohr nicht leiden!
Bedenke dieses wohl, du hart beklemmter Christ,
Wie hoch du jederzeit vor Gott geschätzet bist.
Wenn Vögel und Gewürm, so gar die jungen Raben,
Schutz, Kleidung, Speiß und Trank von Gott dem Vater haben,
So wirst du wahrlich auch von ihm versorget seyn.
Er schließt dich in sein Herz weit mehr als diese ein.
Die heist er sein Geschöpf, dich nennt er seinen Erben
Und Kind; wie könt es seyn, daß er dich ließ verderben?
Wie lieblich, süß und schön riecht doch der Wiesen-Schmuck.
Wohin ich mich nur dreh, da find ich Stof genug,
Mich an der Wunder-Hand des Schöpfers zu ergötzen,
Und seine Huld und Macht ins Herze fest zu setzen.


Dahin unsre Kränze! wir zogen zur Grenze,
Wo Englands Banner im Winde geweht,
Unsre Blumen vom Walde, sie ruhn auf der Halde,
Die Blüte des Landes ist abgemäht.


Zmužile sáhni do živa,
kdo prospěti chceš lidu,
jen železem a plamenem
vyléčíš jeho bídu.


Nadeln aus dem Wittibschleyer
Zieht sie, daß er falle freyer,


Den jmenin Vašich v krásný jara čas,
kdy zeleň, květ a píseň letí v kraje,
kdy zemi líbá zář a úsměv ráje,
kdy nebe volá všecko k žití zas.


Ostaniž tam v komnatě všech slastí,
A mně jenom zapůjč svého slova,
Abych hlasně plakal nade vlastí.


Dir lacht kein Mai, dir glänzt vom Sternenraum
In lauer Sommernacht kein Vollmond mehr:
Doch, wohl, Befreite, wohl dir, ach! dein Traum
Im Lande der Entsagung war so schwer!


Da wir zu Schiffe stiegen dort,
Die Zierden aller Lande,
Zirpt' Heimchen mir im Busen fort,
Als weidet's noch am Strande.
Das grüne Vorgebirg verschwand,
Dem Heimchen ward es schaurig,
Beklommen saß es an der Wand
Und wurde faul und traurig.


Ona však zuří,
A laje, a buří,
A směje se milostné Krista víře,
Který s nebe se v země mrákotu
Otce se světem míře
Samoděk dal,
By hříchy sňal
A úmluvu tu
By potvrdil na věky krví svou.
Jeť lapena v tenetu satanově,
Jen v divokém lově
Svou hasí zlost,
Jen smyslnost
A modla posedá zvlčenou.


尊酒维舟与细论
咏歌深夜在辕门
高怀此日真吾党
何处河桥可断魂


Para ela, as avaliações da produção cultural carecem de perspectiva históric
Nem tudo está perdido na crítica literária brasileir Quem desejar um pouco de esperança deve ler, logo, os vigorosos ensaios da carioca Flora Süssekind, uma das mais brilhantes críticasde literatura da nova geraçã Flora é uma intelectual incansáve No ano passado, publicou pela editora Sette Letras o ensaio Até Segunda Ordem Não Me Risque Nada, sobre os cadernos, os rascunhos e a poesia de Ana Cristina Césa
Trabalhou também, com o rigor de sempre, na preparação da reedição das Memórias do Sobrinho de Meu Tio, de Joaquim Manuel de Macedo, editada pela Companhia das Letras, que faz parte de um amplo projeto de pesquisa sobre a época romântica brasileir Flora retornou, também, à militância literária na imprensa, ao se tornar comentarista de livros do suplemento Idéias, do Jornal do Brasi Concluiu, por fim, um livro de ensaios sobre o romantismo brasileiro, que tem o título provisório de Cenas de Fundação e, ainda sem editora definida, pretende publicá-lo ao longo deste an
as a agenda de Flora já está cheia até o final de 199 Para começar, seu ensaio O Cinematógrafo de Letras, publicado em 1987 pela Companhia das Letras, está sendo traduzido para o inglês e tem edição programada para este ano pela Universidade de Stanford, EU Em abril, ela deve ser uma das conferencistas, em solenidade na Universidade de Berkeley, na alifórnia, de uma importante homenagem ao professor e crítico paulista Antonio Candid
Como pesquisadora contratada do setor de filologia da Fundação Casa de Rui Barbosa, no Rio de Janeiro, Flora Süssekind está preparando, em parceria com Júlio Castañon Guimarães, a reedição dos Romances da Semana, do mesmo Maced Flora é, apesar de prestígio intelectual precoce e da vida acadêmica agitada, uma mulher serena e tímida, que seleciona os amigos com muito rigor e odeia o excesso de exposiçã "Gosto mesmo é daquela mesa no setor de filologia na Casa de Rui, do chá de jasmim com o Júlio, de ler todos os jornais possíveis, para falar mal ou bem com três ou quatro pessoas", di "Não preciso de muito mais que iss"
Flora Süssekind é uma pesquisadora de posições sempre substantivas, baseadas em amplo lastro cultural e em uma preocupação extrema com o rigo Por isso vale sempre a pena ouvi-l Nessa entrevista, ela nos fala do jornalismo cultural brasileiro, da produção literária contemporânea e sobre o destino de nossa crítica, que ela representa com tanto vigo
Estado - Que avaliação você faz do jornalismo cultural brasileiro de hoje?
Flora Süssekind - Não só nas seções dedicadas a livros e espetáculos, mas nos jornais brasileiros como um todo, o gênero dominante hoje é a coluna socia É um gênero modelar em todas as áreas, diferenciando-se apenas os personagens e os temas enfocado Essa situação vem se anunciando desde o período militar, quando as colunas ganharam força como lugares em que se plantavam, anonimamente, notas e em que "informantes", como os de polícia, se tornaram muitas vezes mais importantes que os repórtere Não é à toa que, nos anos 70, essas seções serviram, muitas vezes, de porta-vozes oficiosos para os meios militare Sua popularização se associa, também, a uma preocupante ligação da atividade jornalística ao marketing e a um evidente empobrecimento cultural das classes médias, um público consumidor, mas não leitor, porque é incapaz de se concentrar em textos mais longos ou mais analítico A diagramação, por vezes, até mesmo transforma os segundos cadernos em simples extensões das colunas sociais, em geral asmesmas de jornal para jornal, e com fotos apenas ilustrativa O mais grave é que só o que parece passível de venda imediata, de marketing, se torna noticiáve A cultura é vista como objeto de divulgação, não de reflexã Daí não ser de estranhar a rarefação, talvez mesmo a impossibilidade, de algo sequer próximo da crítica cultura
Estado - E o que se entende aí por cultura?
Flora - Os melhores suplementos culturais da imprensa brasileira - o Suplemento Dominical, do Jornal do Brasil, o Cultura, do Estado, nos anos 50, e o Folhetim, da Folha de  Paulo, na virada dos anos 70 - tinham uma visão globalizante da produção cultural, procuravam colocar em relação articulistas de áreas diferentes e atividades culturais diversa Isso é o contrário do que se vê hoje, com um dia para os discos, outro para o cinema, outro para livros, cada coisa numa prateleira própria, intransitiv Outro dado curioso é que só o que está para ser lançado ou em cartaz pode ser tematizad Ou então, o que acaba de morrer, fazer cem anos, ou coisa assi Não se enxerga sequer o passado recent Daí ser impossível comparar, detectar tendências ou reviravolta Tudo é ou boom ou cris Sem perspectiva histórica não se consegue enxergar o que realmente singulariza o present Nesse sentido, seria fundamental reler uma seção como a Poesia Experiência, do Mário Faustino, nos anos 5 Com seu interesse simultneo em reavaliar a tradição literária e comprender a contemporaneidade, em meio a uma diagramação fantástica, fragmentária, sem hierarquizações na página, multiplicando a perspectiva de leitur
Estado - Por que os críticos literários brasileiros, hoje, evitam um confronto direto com a produção contemporânea? Não são eles, em certa medida, responsáveis pela crise do jornalismo literário e pela separação entre crítica e leitor?
Flora - É, de fato, dificílima a análise do que nos é contemporâne Somos todos, artistas e críticos, parte de um mesmo período de tempo, convivemos com as tensões que o compõem e respondemos a elas sem que se possa prever o que resultará dessas resposta Um grande crítico, no entanto, se define pela capacidade de compreensão do seu temp Lembre-se, nesse sentido, a avaliação do surrealismo, ou do trabalho de Brecht, por Walter Benjami Lembre-se a importância da leitura de Antonio Candido de seus contemporâneos João Cabral, Graciliano Ramos ou do memorialismo de Pedro Nav Ou a crítica, via carta, da poesia de Drummond por Mário de Andrad Ou a compreensão, de cara, por Augusto de Campos, da importância de Caetano Veloso, ou por Haroldo de Campos, do trabalho de Gerald Thoma
Estado - O refúgio na universidade não significa uma opção pela torre de marfim? Por que a dificuldade da crítica em assinar avaliações objetivas, dizer com clareza "isso é bom", ou "não é bom"?
Flora - Às vezes o diálogo com o contemporâneo não é assim tão diret E é por meio da análise de um outro período que se fala do próprio temp Um pouco como fez Paulo Leminski em Catatau, ao tratar do exílio interno por meio da figura de Descartes perdido no Brasil holandês, ou Silviano Santiago no romance Em Liberdade, tematizando Cláudio Manuel da Costa e Graciliano Ramos, mas também, indiretamente, o Brasil do período da distensão polític Ou, pensando em termos de crítica literária, quando Antonio Candido escreveu sobre Sílvio Romero, por exemplo, estava também redefinindo, para sua geração, o exercício da crítica literári Quando Luís Costa Lima estuda a "mimesis", parece repensar igualmente os critérios de avaliação estética numa cultura dependente como a latino-american Quando Roberto Schwarz estuda o século 19, também procura dialogar com a prosa brasileira atual e direcioná-la para um realismo crítico como o que define no final do seu segundo livro sobre Machado de Assi Silviano Santiago, uando estuda Mário de Andrade, parece procurar definir também o próprio perfil intelectua E Walnice Nogueira Galvão, em No Calor da Hora, empreende não só um estudo sobre Canudos, mas uma genealogia da notícia, das exclusões, do processo contraditório de construção de um acontecimento, fundamental para a discussão da escrita histórica no Brasi
Estado - O que define a literatura brasileira dos anos 90?
Flora - Um aspecto que me parece marcar a literatura bra


Logrando el héroe, pensador profundo,
con la tizona, contener a España
y con la pluma, conmover al mundo


O barco é negro sobre o azu
Sobre o azul os peixes são negro
Desenham malhas negras as redes, sobre o azu
Sobre o azul, os peixes são negro
Negras são as vozes dos pescadores,
atirando-se palavras no azu
É o último azul do mar e do cé
A noite já vem, dos lados de Burma,
toda negra,
molhada de azul:


A to bude mohutný hymnus a to bude vítězství velké
jít se srdcem klidným a volným a s úsměvy neskalenými,
za obzorů vznícených ohni jít s pochodní tichého štěstí
a vítězství veliké slavit nad starými zármutky svými!


Po létech stojím nad tebou.
Jen zpráchnivělý, starý kříž...
Sny staré ještě zazebou,
i ztracené tvé žití celé
i život můj – a ty tam spíš.


Ó, rci, zda v tomto těle navždy mladém
chceš zbuzovati zbožný ruch a cit
a hřáti je, by nezmíralo chladem,
zda církve srdcem mateřským chceš být?“


Ey was brachtest mich zur Erden/
Zu gemeinem lufft vnd liecht/
Da doch endtlich ich solt werden
Nur mit marter zugericht?
Antvvort der Mutter.
O betrangtes Hertz der Hertzen!
O du zartes mutter-kind!
Warest muster meiner schmertzen!
Mir das blut zum hertzen rinnt.


Tam už vítá lesklá báň ho lidového paláce,
a už teplem vlastenectví cítí mile prohřát se;
když pak jako přede lety
prošel těmi turnikety,
oct’ se opět jako tenkrát v utěšené pohádce.


Der Wandersmann schaut ernst und still,
Da sie die Red' erhuben.
Sie achten erst nicht, was er will,
In ihrem Rausch, die Buben.
Beide riefen dann zugleich:
Kümmert euch, Tuckmäuser, um euch!
Was soll das Gaffen und Horchen?


Es fühlt sich selbst und doch zugleich verbannt
und sehnt sich heim in seines Ursprungs Schoß ...
Doch vor ihm steht noch ehern unverwandt


Gern wirst das Haupt du ihm zu Füssen legen:


Sangst, Sehervogel, warnende Töne du?
So deutet's Reue. – Brausender schnob empor
Mir Grolles Lohe, hadernd mit den
Gräuelgeburten der trüben Stunde.


Questa sarà la nostra cena appunto:
e' si consuma di dar nella rete;
però t'appiatta tanto che sia giunto,
che tragga a noi la fame e a sé la sete. -
Il liocorno dalla voglia è punto,
e non sapea le trappole segrete:
venne alla fonte e 'l corno vi metteva,
e stato un poco, a suo modo beeva.


Der schwüle Sommer ist verschwunden.
Die Sonne laüfft der kühlen Wage zu.
Die Erde neiget sich zur Ruh
Nach ihren arbeitsvollen Stunden.
Ihr bunter Schmuck wird blöd und alt,
Und, was sich nächst im Flor befunden;
Verändert Farben und Gestalt.
Der Himmel trübet sich. Es haucht ein frischer Duft
Gleich einer kühlen Abendluft,
Und will des Jahres Abend kühlen.
Der Baume Zierat weicht; die leichten Winde spielen
Mit dem entlaubten Schmuck. O welch ein Unbestand!


Andan mis males por volverme loca,
como si yo negase que lo he sido;
andan mis bienes por cubrir de olvido
lo que confiesa el alma por la boca.


Ott az a vén, vidéki gyógytár.
Sokszor benézek én oda.
Öreg karszéke oly kopott már,
és lóg és leng agg bársonya.
Az ablakokon át ki is hat
a patikai furcsa-friss szag.
Fönn dobozok kövér hasa.
Mindegyik egy törökbasa.
A titkok közt szédülten állok,
s kérek álomport, mérgeket.
Én mindenkit megmérgezek.
Megölöm az egész világot,
s a parasztokra gondolok,
mert a parasztok gonoszok...


Jünglingfrisch
Tanzt er aus der Wolke
Auf die Marmorfelsen nieder,
Jauchzet wieder
Nach dem Himmel.


Ó byla krásná! V modro kams,
kde obzor mořské dáli
se ztrácel širých ve vodách,
zrak její zbloudil jako v snách
a líčkem růže vzplály.


Však hradby stály, tměly se, a němá
a upjatá v nich zřela Praha v lány,
a jako srdce, které citu nemá,
se zavíraly hradeb šedých brány.


闲随明月宿芦花
摇落江南未怨嗟
万里不辞天路远
帛书曾到帝王家


荒郊下马问何之
死活元来任便宜
不是白兵生眼孔
一团冤血有谁知


Que faço deste dia, que me adora?
Pegá-lo pela cauda, antes da hora
Vermelha de furtar-se ao meu festim?
Ou colocá-lo em música, em palavra,
Ou gravá-lo na pedra, que o sol lavra?
Força é guardá-lo em mim, que um dia assim
Tremenda noite deixa se ela ao leito
Da noite precedente o leva, feito
Escravo dessa fêmea a quem fugira
Por mim, por minha voz e minha lir
(Mas já de sombras vejo que se cobre
Tão surdo ao sonho de ficar — tão nobr
Já nele a luz da lua — a morte — mora,
De traição foi feito: vai-se embor)


Nie mehr will ich nur von fern
Deinem Pfad begegnen;
Doch als Jugendmorgenstern
Soll dies Bild mich segnen.


Al odio, a las venganzas agradezco
los duros trances a que me han traído;
pues los medios, mi bien, ellos han sido
de lograr galardón que no merezco


O sprecht, wie ließ' erwerben
Sich köstlicher Geschick,
Als so dahinzusterben
Sanft an des Lieblings Blick!


Este fue, dulce amiga, el voto mío:
hoy le renueva el alma y el acento,
y en pobres versos a tus pies le envío


Ó růže žluté, vonící tak snivě,
vás nejraději mívám ze květů,
když vítr pláče v krajích zadumčivě
a ptactvo uchystáno k odletu.


La puerta abierta hacia tu ser desliza
la rota gota en luz de los espejos
con que desesperadamente lucho.


el non manten ver ti legge né fede,
ver ti non ten promessa o sacramento,
e più t'offende quant'ha più merzede;


Ich habe gesungen das alte Lied
Der gemordeten Seligkeit
Und habe gekämpft mit krankem Gemüt
Das wüste Gefecht der Zeit.


ser Bubba o ser Cibacca,
o vero alla moresca ser Cazzese,
i' vo' che noi cerchiàn di darti chiese.


Die Bösen soll man nimmer schelten,
Sie werden zur Seite der Guten gelten;
Die Guten aber werden wissen,
Vor wem sie sich sorglich hüten müssen.


Tedd bár félre mágnest egy kis szugolyában
Ne mutassál néki vasat rabságában, -
Hozz ércet egy század után határában,
Nem látsz kisebbülést vonszó hatalmában.


„Nu, přiveď mi ho tedy sem,
počkáme na něj s obědem,“
dí měkce, „rychle prostři mu,
dej víno k hodu dnešnímu –
řek’ rázem jedné hodiny?


Für deiner augen blikke
steht ihre zier verbleicht.
Sie flüht für angst zu rükke/
wird schaam-roht und entweicht.
Ihr aug' entäugt die deinen nicht:
Ihr fehlt/ dier aber bleibt das licht.


Ladně kloní břehy
k němu náruč svoji,
v oko plné něhy
v slasti zří mu srdečné;
přátele jen sladce pojí
objetí tak pověčné.


Teď střílnou odlesk západu
mu v lysé šlehl témě.
Hle! večer po zdi provádí
svých stínů divné plémě.


	Sopra tutto si fugge la fatica,
ond'io son schiavo alla peste in catena,
ché l'una e l'altra è mia mortal nemica.


Si le but de cette pensée,
A ma conscience offensée,
J'en ay defia le chastiment.
Car le feu qui brusla Gomore,
Ne fut jamais si vehement,
Que celuy-là qui me devore.


Das ist vielleicht das Ganze, sieh:
zu wissen, daß es
nur Seifenblasen sind,
und doch an ihrem bunten Spiel
sich freun zu können
harmlos wie ein Kind!


Když dělník z práce kráčí na večer,
provázen sluncem bledým v jeden směr,
když obří stíny sosen ulehnou
rovinou, v níž se sotva zvuky hnou,
potřísněn krví práce, mozoly
pro štěstí jiných, černé oboly
vybírá z drobné kapsy u vesty,
je mění na chléb v krámku u cesty...


Yet ne'er did her maternal voice unfold
This cloyster'd scene in all its horror drest;
Nor did she then my trembling steps withold
When here I enter'd a reluctant guest.


König war ein Primaner
Im Wäldchen vor der Stadt,
Dazu Amerikaner,
Der wieder reisen tat.


Sta snů se v duši vzbouzelo,
jež cítila vzrůst křídel dvou,
ba sám genius na čelo
jej políbil v noc osudnou.


Sein Arm, den er auf Meer und Lande streckt,
Ragt dunkel auf wie eine Feuersbrunst.
Sein Atem füllt das Meer mit schwarzem Dunst,
Des weißes Maul die roten Sohlen leckt.


Má Neznámá, jež nemáš jména,
jež bylo by lze vyslovit,
tak toužím nyní tvoje líce
z dnů příštích duchem vylovit.


Hospodine nad hvězdami,
jaká tichá slavná radost,
je-li člověk slavným mrtvým
v milém našem Království!


Nem volt hajdan pénzi, nem volt becsületi,
Csak félvállról hányták még a szót is neki;
A fehércseléd is alig nézett rája,
Mondván: nem mégy tőlem; ebadott fikája!


Dein Herze will ich stets in meiner Brust verwahren,
Daß keine Räuberinn ein Wort davon erfährt.
Ich werde keinen Fleiß, es zu bewachen, sparen,
Weil mir dasselbige schon längstens zugehört.
Du hast bereits gesiegt, und mich nun überwunden.
Ich muß es sonder Zwang, dir liebster Freund, gestehn,
Daß ich an deiner Gunst was treffliches gefunden,
Dies läßt sich Sylvia nicht aus den Händen gehn.


Hierro dormido sobre corriente de agua
ayer por fabuloso habla con las doncellas,
charla con mastelero: que no rompe con viento.
Observa en la plaza molinete amado;
y reconoce rostro tan pronto se asoma.
Y cuando asomándose la centella queda
sobre las nubes siempre esos botones vida,
escapa todo dicho, despierta el cenit.
Sí, emiten los puentes la sombra de higuera;
palomita celeste qué llevas en tus alas.
Porque cuando te miro rezagada sonrisa
te espero en los días cansados y volcados,
el gigante es contigo, y es tu alimento.
Con un soplo corta brizna seca, inmóvil;
para darle de nuevo: ¡Ay! la vida eterna.


Ten večer v galerii tak sám a sám jsem byl,
zřel zánik ohňů žhoucích a vyzářených sil,


Erdő, csendes sziget.
Két ember üldögél
Avartenger felett,
Apadó lomb alatt,
S míg fent a lomb apad:
Halkan lelket cserél.


Eine hab' ich mir erwälet
und die solls alleine sein,
die mich frölich macht und quälet
doch mit einer süßen Pein.
Ihrer Tugend reine Pracht
hat mir ihre Gunst gemacht.


La chaleur tout le jour a rougi le vignoble
Et j'étais seul avec ces tulipes d'octobre
Dans la chambre où jadis chantèrent mille oiseaux.
Je lève maintenant le store de roseaux ;
Le double volet vert sur la muraille claque.
Le soleil a plongé dans le soir d'écarlate
Comme une abeille en or dans un coquelicot ;
Et la lune déjà, comme un jaune escargot,
A quitté la colline et glisse au ciel d'automne.
Ce n'est plus vous, vous qui m'aimiez au premier tome,
Hélas ! ce n'est plus vous, cette nuit, qui viendrez
Appuyer sur mes yeux votre visage frais…
Croyez que le mot frais n'est pas là pour les rimes ;
J'abandonne ces pirouettes puériles
(Qu'hier encore j'exécutais ivre d'azur
Facile) pour pleurer avec tristesse sur
Les pauvres hommes que nous sommes, si nous sommes
Car il est dans mon cœur, car il est dans les saules
Un oiseau de cristal que j'écoute gémir
Sous l'ombre bleue, un rossignol, un souvenir…


Toda beleza que Deus criou o homem só pode alcançar por palavras
suas eternas companheiras bem como seu coração
para expressar e soar aos sentidos alheios toda essa vibração
e ecoar no fundo da alma aquilo que se tem de melhor a emoção
que leva a campos floridos, mares abertos vidas e seres complexos
dessa natureza só bem escrita e bem trabalhada pelas mãos do poeta
maior Deus criador dessa beleza e o homem pequenino ser dessa
reprodução divin
de, sede de vid


Jen hezky pilně, dcerušky,
a nikdy nezaháleť,
když stará láska zhasíná,
nuž, s novou neotáleť!


Maggior de gli Avi tuoi, maggior t'acclama,
Cesare, ancor di Fé l'Eco de' Cieli.
Pari non hai ne l'atterrar Babeli,
e finga ciò che vuol l'antica Fama.


	Certo Natura in voi mise grand'arte
per far un animal cotanto degno
da esser scritto in cento millia carte.


Oft fühl ich Zweifel, die mich quälen,
Heul oft vor Unruh meiner Seelen;
Und meine Hülf ist fern.
Ich suche Ruh, die ich nicht finde;
In meinem Herzen wohnt nur Sünde,
Nur Unmut, keine Furcht des Herrn.


K čemu ještě světlo, když nám svítí oči,
jako ty světlušky lesa na úbočí.


Hozzád sóhajt vissza lelkem,
Hozzád szakadatlan’,
Hogy elsúgja lábaidnál:
Ime, hű maradtam!
Hozzád sóhaj vissza lelkem,
Vissza minden áron...
Óh, e vágya, szomjusága
Lesz az én halálom.


říkám si s Heinem a směji se,
až zuby zaskřípají.
S chudáky možno být při míse,
ne s těmi, kdož něco mají.


Das Hemd aus weißer Seide,
Das ich als Bräutigam trug.
Ich trug es mir zum Leide
Und ihr zum Leid genug.


Květy jsem já sám si trhal,
bůh mé smysly vábil jimi,
v šatě práce já jsem věřil
s miliony zrazenými,
že jde čas, v němž naposledy
sadby zlé se chudák lekal –
a tak, jak mám ruce nyní,
tak jsem na svou ženu čekal...


Fluir
com o tempo
inventar um tempo
colher esse instante
de se
O futuro é destino
e a viagem não dura senão
o momento do acontecer da vid


Indi dicea piangendo: – In voi serbate
questa dolente istoria, amiche piante;
perché se fia ch'a le vostr'ombre grate
giamai soggiorni alcun fedele amante,
senta svegliarsi al cor dolce pietate
de le sventure mie sì varie e tante,
e dica: <<Ah troppo ingiusta empia mercede
diè Fortuna ed Amore a sì gran fede!>>


Klid, zase klid, leč na zemi, hle, leží
stržené sněti, pokácené kmeny,
a jedné růže keř tu rozlomený,
dnes ráno ještě nádherné a svěží.


Wo seid ihr hingegangen,
Meine frommen, unschuldigen Kinderaugen?
Sehet! Ich sehne mich euch nach,
Ein Jüngling, ein Mann,
Dem die Welt sich nun malt
In nackten, nüchternen Farben!


صَلّى الإِلَهُ عَلى الَّذينَ تَتابَعوا
يَومَ الرَجيعِ فَأُكرِموا وَأُثيبوا
رَأسُ الكَتيبَةِ مَرثَدٌ وَأَميرُهُم
إِبنُ البُكَيرِ أَمامَهُم وَخَبيبُ
وَالعاصِمُ المَقتولُ عِندَ رَجيعِهِم
كَسَبَ المَعالي إِنَّهُ لَكَسوبُ
مَنَعَ المَقاذِفَ أَن يَنالوا ظَهرَهُ
حَتّى يُجالِدَ إِنَّهُ لَنَجيبُ
وَاِبنٌ لِطارِقَ وَاِبنُ دَثنَةَ فيهِمِ
وافاهُ ثَمَّ حِمامُهُ المَكتوبُ


Porque te tenho e não
porque te penso
porque a noite está de olhos abertos
porque a noite passa e digo amor
porque vieste a recolher tua imagem
porque és melhor que todas tuas imagens
porque és linda desde o pé até a alma
porque és boa desde a alma a mim
porque te escondes doce no orgulho
pequena e doce
coração couraça
porque és minha
porque não és minha
porque te olho e morro
e pior que morro
se não te olho amor
se não te olho
porque tu sempre existes onde quer que seja
porém existes melhor onde te quero
porque tua boca é sangue
e tens frio
tenho que te amar amor
tenho que te amar
ainda que esta ferida doa como dois
ainda que busque e não te encontre
e ainda que
a noite pese e eu te tenha
e nã


"What meanest thou, my love?" ....... " When to manhood he grew,
And heard of his father's great name,
'O let me', he cried, 'to the Holy Land go,
To share my sire's dangers, and fame.


But ah those Vows no longer bind,
No more my gentle Sway he owns;
For some coy Nymph less fair and kind,
The dear Betrayer sighs and burns.


Nul flot ne bouge, nul rameau ne se balance…
Le gris se fait plus gris, le noir se fait plus noir,
Et le chant des oiseaux ne vaut pas le silence…
Où donc irai-je, avec mon cœur, par ce beau soir ?
Dans le ciel du couchant triomphal, les nuages
Roulent, lourds et dorés comme des chariots…
Je suis lasse des jours, des voix et des visages
Et des pleurs refoulés et des muets sanglots…
Toi qui ressembles aux royales amoureuses,
Revis auprès de moi les bonheurs effacés…
À l’avenir chargé de ses roses fiévreuses
Je préfère la pourpre et l’or des temps passés…
Soyons lentes, parmi les choses trop hâtives…
Il ne faut rien chercher… Il ne faut rien vouloir…
Allons en pleine mer, sans aborder aux rives…
Me suivras-tu, vers l’infini, par ce beau soir ?…


Pasasok, pasasok,
Fene a hasatok,
Zsebrerakom összes
Bankótok s vasatok,
S ti ennek fejében
Enni kivánnátok?
Banketten dőzsölni?
- Verjen meg az átok.


Wenn nur allein die scharf- und spitzen Zähne binden,
Die breiten forn, im Munde stünden;
Wie mühsam würd' alsdann uns allen
Das itzt so leichte Käuen fallen!


A klesnem-li, než rozletí
se obzorem světlé ty střely –
náš let bude hlásat paměti,
že chtěli jsme k němu a spěli.


Gonosz, gonosz,
mikor a szelek játékukat játsszák! –
kicsavarták egy ház előtt
a kis akácfát.


وأَن يبدأ المدُّ والجَزْرُ في جَسَدي من جديدْ


Und als das des Schäfers Schatz erfuhr,
Warum?
Sie machte sich früh wohl auf die Spur:
Hopp, hopp, hopp wohl auf die Spur.


Sì, sposo mio, ti rivedrò... la barca
Questa non è che da lontano appare?
Son come spuma fra montane rocce
Bianche le vele sue; pianta somiglia,
Che maestosa tra la neve e 'l vento
Ondeggia, e scuote le frondose cime.
La barca ell'è - m'inganno forse? o pure
Nebbioso ingombro là fra l'incert'ombre
Il credulo occhio mio turba, e lusinga? -
Ma sì, la barca è del mio sposo... o notte,
Invida e fosca, ah! non celar le vele
Che guidan l'amor mio... ferma un istante
Ancor,... ma tu non m'odi, e in tutto il cielo
Le immense tenebrose ale distendi.
Ma invan! in questo schifo, a tuo dispetto
In braccio volerò del mio diletto.


Lo que vos no podéis negar deberme
es que entendí al principio el desengaño
y no quise, aunque pude, defenderme.


Sein zarter Liebeszug zieht stets das Herze an;
Der Zug ist unsichtbar und doch so kräftig neiget,
Daß, ob ihn zwar der Sinn so grob nicht fühlen kann,
Er sich doch mächtiger als selbst der Tod erzeiget.


Jak od rána dnes zmítalo se choře
a v ostrova břeh bilo moře divě!
Já vidět mnil jsem Neptunovy oře
s pěn bělí u tlam, o vlající hřívě.


Wenn ich müßte, ging's auch mir,
Armer Tanzbär, so wie dir.
Doch ich will und tanze drum
Heißa lustig im Kreise herum.
La la, la la, la la.


E volligli parlar, ma ciò fu vano,
ché la lingua annodossi e mandò voce,
ond'io, per farlo di questo certano,


öyle sarmaş dolaş olduk,


Itt van a boldog pillanat:
Hozzá, haza repülhetek!
Oly lassan halad a vonat,
Oly gyorsan tűnik le a nap!
Viszontlátom-e őt? Egek?!


»Ich höre die große Trommel dumpf,
Ich höre des Pibrochs Weise,
Wie einst am Tweed ich gesungen das Lied,
So spielt in den Winden es leise.« –


Ale Mína ověnčenou
Hlavu smutně k zemi kloní,
A přes tvář jí uslzenou
Slza za slzou se roní.


Nun ist bestellt der Sternen Wacht,
Der schnelle Tag ist hingebracht,
Wir gehen jetzt zu Bette:
Die Arbeit heischet Ruh und Rast,
Wir werffen ab die Sorgenlast
Und schlaffen in die Wette,
Daß sich
Ruhig
Unsre Glieder
Frischen wieder
Und verstärken,
Welche Morgens munter werken.


山远云连树
溪回浪涌沙
叉阳村墅水
唤渡过谁家


Ella sola restò, sorda al suo nome,
rotando a lungo nel suo regno solo.
Le piacque, alfine, ritoccare il suolo;
e ridendo approdò, sfatta le chiome,
e bella ardita palpitante come
la procellaria che raccoglie il volo.


宝笈琼函世不传
感君重诺订金千
相应未值南来雁
谓戏前言断不然


Dokud nežhal jsi po jiné,
A jsi Lydii svou pro Chloi nezavrh’:
Skvěla jsem se tu v oslavě
Jasněj nad bohyni Ilii Římanů.


Und mit Alcidens Kraft schon muthig
Der Drachen viel als Kind bezwang,
Eh' sie, von tausend Kämpfen blutig
Des Erdballs Diadem errang!


Slyšel jsem na horách kohosi plakat’,
tak bolestně, upřímně, lítostně plakat’ –
až sama ozvěna stajila dech,
jako když vězně pláč v zčernalé věži
prosebně zakvílí k ledovým strážcům,
mlčením zatřese v šedivých zdech.


Sedla, a pak na své kvítí
V lůně smutně hleděla; –
Hvězdy již se jasně třpytí...
V slzích ještě seděla.


Z nás každý najde svoje vykoupení
a touženého posled dojde rána;
jest v smrti skryto naše probuzení.


Halotti torban folyjon drága bor,
Nem szabad sírni soha, semmikor
S ha halni kell, hát vígan menjünk halni.


Era la notte, e non si vedea lume,
quando s'incominciâr l'aspre contese:
ma poi che 'l zolfo e la pece e 'l bitume
sparso in gran copia, ha prore e sponde accese,
e la vorace fiamma arde e consume
le navi e le galee poco difese;
sì chiaramente ognun si vedea intorno,
che la notte parea mutata in giorno.


Oliven.
Erst wenn der Wind euch beugt und schaudern macht,
enthüllt ihr eure silbernen Tiefen.


Tu chamas ao meu seio, negra prisão!
Ai, vê lá bem, ó doido coração,
Não te deslumbres o brilho do luar!
Não stendas tuas asas para o long
Deixa-te estar quietinho, triste monge,
Na paz da tua cela,a soluça


Menschen, Widerspruch im großen Ringe,
Räthsel in der Kette dieser Welt,
Zwischen Thier und Engel Mitteldinge,
Durch Vernunft geadelt und entstellt.


Ah! quem me dera, quando passa em meu caminho
Juno! com seu andar de névoa que flutua,
Poder despi-la dessa túnica de linh
E vê-la nua! Eu só compreendo estátua nua!


求福招提小步廊
忆携诗卷共追凉
年来行处常迂路
才近君家即断肠


I stalo se, když přilnul nejvíce
Čech jako národ k Boží pravdě čisté,
mu v službě Husa Pánem vyjevené
i mučedníků krví posvěcené,
že Antikrist jej od ní odváděl
lstí nejprve na sněmu v Basileji
a potom hrubou mocí válečnou,
až spustošením země valila
se zhouba proudem do všech jeho oudů –
ó kdo by chtěl neb mohl vystihnout
účelnost božích soudů!