يا راحِلين بِقَلبي وَالنُهى أَفَلا
تَرون نَجم سُروري بَعدَكُم أَفَلا
أَحباب قَلبيَ لا كانَ الوداعُ وَلا
كانَ الفراق وَلا كانَ البِعاد وَلا
كُنتُم وَكُنّا كَأَغصان الرِياض إِذا
غَنَّت بَلابلها مِلنا بِها جَذلا
بِنتُم فَبانَ اِصطِباري بَعدَكُم لَهفاً
كَأَنَّ ما قيلَ قَد أَضحى لَنا مَثَلا
لَولا مُفارقة الأَحباب ما وجدت
لَها المَنايا إِلى أَرواحنا سُبُلا
لا فَرَّق اللَه شَملاً مِن أَحبّتنا
عَلى الصَفا وَالوَفا يا طالَما اِشتَمَلا
كُنّا نُغازل غِزلان النَقا فَإِذا
بِتنا وَباتَت سَهرنا نَنتَقي الغَزَلا
رَعى لَياليَ أَفراح لَنا سَلفت
بِلذّة العَيش كَم نِلنا بِها أَمَلا
كَم لَيلة أَشرَقَت فيها كَواكبنا
وَبَينَها القَمَر الباهي الَّذي اِكتَمَلا
أَعني بِهِ السَيّد اللَوزيّ مِن شرفت
بِهِ المَنازل عزّاً أَينما نَزَلا
المُفرَد الأَوحَدُ الأَسخى يَداً ونَدىً
وَالماجد الأَمجدُ الأَسمى تقىً وَعُلى
مهذَّب لَيسَ فيهِ ما يُعاب سِوى
بَذل المَكارم وَالحلم الَّذي فَضلا
مِن الأَكارم إِلّا أَنَّهُ رَجلٌ
لَهُ المَحامد جسم وَالكَمال حُلى
ما رقّة الماء ما لُطف النَسيم وَما
نَوافح الطلّ مَهما باكَرت طَللا
يَوماً بِأَلطف مِن أَخلاقِهِ شِيَماً
وَلا أَرقّ مِن الطَبع الَّذي اِعتَدَلا
أَحبب بِما قَد حَوَت تِلكَ الشَمائل مِن
طيب الشَمائل وَاللطف الَّذي شَملا
مَآثر كفرندِ السَيف باهِرَة
وَهمّة مثل حَدّ السَيف إِن عَملا
مَهما تَحرّى الكرام الكاتِبون لَها
لَم يَكتُبوا خَطأ مِنها وَلا خَطلا
لا تَعذلوه عَلى بَذل النَدى فَلَهُ
بِالبَذل صارم عزم يسبق العذلا
وَما المُروءة إِلّا لَفظة جُهِلت
في عَصرِنا هُوَ مَعناها الَّذي اِحتَمَلا
تَهزّه أَريحيات العُلى طَرَباً
كَشارب الراح هَزَّتهُ الطِلا ثَمِلا
نعم الخَليل الَّذي عَن كُلّ شائِبة
خَلَت سَجاياه حَتّى لا ترى خَلَلا
مُذ حَلَّ بيروت لَم تَبرَح تَميس بِهِ
تيهاً وَعجباً وَيَكسوها الهَنا حُللا
يا بَدر لا غبت لَم تَبرَح تَميس بِها
عمَّ الدِيار وَعَمَّ السَهل وَالجَبَلا
لا صبَّ مَدمَع صَبٍّ مِنكَ يَوم نَوى
وَلا مَلا بِالجَوى مِنّا قُلوب ملا
لَيتَ القُلوب الَّتي كانَت وديعَتنا
عِندَ المودَّع قَد كانَت لَهُ بَدَلا
وَما الوَداع عَلى حفظ الوِداد بِنا
بِفاعل بَعدَ بُعد الدار ما فَعَلا
أَحبابنا إِن رَحَلتُم وَالفُؤاد مَعاً
راعوا فُؤادي الَّذي مِن أَجلِكُم رَحَلا
صِلوا وَلا تمنعوا عَنّا رَسائِلَكُم
فَنُرسل الدَمع مِن أَجفانِنا رُسُلا
أَنتُم كَواكب لا غابَت مَطالعكم
عَنّا وَلا زالَ حَبل الودّ مُتَّصِلا
عَسى عَلى أَحسَن الأَحوال يَجمَعُنا
مَن لا يخيِّب راجيهِ إِذا سَأَلا


Und mit Erstaunen und mit Grauen
Sehens die Ritter und Edelfrauen,
Und gelassen bringt er den Handschuh zurück.
Da schallt ihm sein Lob aus jedem Munde,
Aber mit zärtlichem Liebesblick –
Er verheißt ihm sein nahes Glück –
Empfängt ihn Fräulein Kunigunde.
Und er wirft ihr den Handschuh ins Gesicht:
»Den Dank, Dame, begehr ich nicht«,
Und verläßt sie zur selben Stunde.


Die Gänse werden um sich beissen,
Wofern, ihr Stümper unsrer Zeit!
Den Kiel wolt aus den Schwingen reissen,
Der klugen Dichtern nur geweyht.
Eur Pegasus muß stetig hincken,
Weil ihn Vulcanus nicht beschlägt.
Der Musen-Quell hebt an zu stincken,
Ihr habt Morast und Sumpff erregt.


Heimat leere Städte,
Wo der Vater stand,
Eh' er Blut und Leben
Gab fürs Vaterland;


Über seelenbange Wangen weinten
Warm verdüsterte Himmel heißes Blut.
Über dürrer fremdschmachtender Erde
Gingen wilder Missetaten büßend helle Beschwerde.
Fühle über mir das dornengroße
Güte glühende Haupt
Umfangen ...
Von mir.
So spräch' meine Seele,
Himmelerquickend
Den seligen Tau
Überquellender Liebe
Auf das dornenhohe
Tauschmachtende Haupt,
Du Welt Hinliebendes,
Du Welthinliebendes
Dich weinen
Hin
In Jubel
Dich!


Mir war, als folgten uns aus Rahmen
All die gemalten Herrn und Damen.


Usedni v chlad a stín
po těžkém díle,
ať oře dále syn:
tys dospěl cíle!


米老拜为丈
我复结为友
坚贞太古心
天地同不朽


Dí kněžna: „Mám moc s zákony
Pro dobré všecko směřit;
Určiti Bohům poklony,
Kdo co má v srdcy věřit.
Trpím vám ctíti příšery,
Posvátné tropit pověry;
Však světla, nových bludů,
Vyhnanstvím trestat budu.


Nuže rychle, šaty dolů!
Jeden skok – až vlna výskne,
co vše hoří ve plápolu,
slunce drží zem a tiskne.


Herr, mein hertz ist hochfahrend nicht,
hab kein stoltz aug noch hoch gesicht,
Hab nicht nach wunderding getracht
noch höherm dan auß trägt mein macht.


Non men di me tormi costei disia
di servitù, pur che ne venga meco
che così spera senza compagnia
de le rivali sue ch io viva seco
ella nel porto, o Fuste, o Saettia
farà ordinar, mentre è anchor l aer cieco
che i marinari vostri troveranno
acconcia a navigar come vi vanno


A já vstávám – sotva vím,
dál se stáčím,
s tebou kráčím,
skrze modré noci dým.


Vnes v calendarium nové světce víry,
čí trofej, ples vítězství vždy čím v skoře.
Na mladost vzpomíná lidskost dětství as z míry,
však řádu ne, adjectivu slouží, jménu.


„To byl panoš! příklad statečnosti,
Ve záměřích stálý jako skála,
Duch byl jeho plný šlechetnosti;
Ukrutnice bohyní se jemu zdála,
Duše čistá jeho jenom po ni plála,
Neznal krom ní žádné blaženosti.“
Při té řeči Vlasta slze roní,
Rozbouřenost mysli lebkou cloní.


Or che il cucco forse è vicino,
mentre i peschi mettono il fiore,
cammino, e mi pende all'uncino
la spada dell'agricoltore.


Lazzero tratto del suo monimento,
quatridüan già fatto in una grotta,
confesso e col Vangel resto contento.


Teď černým mrakem prolét záblesk rudý
a zved’ se vítr. Ve křovinách všudy
se rozhovořil lupen s lupenem.
Ve hnízdě tiká ptáče úzkostlivé
a hlavu kloní moje děcko snivé
a zraky jeho září plamenem.
Hoj, kterak v listí prudký příval šumí
a blesk se mihá blesku v zápětí!
Má zlatovláska marně povzdech tlumí. –
Ó, děcko, děcko, kdo ti porozumí,
proč uhýbáš se mému objetí? –
Však ať se zdrahá, neuprchne více,
teď volně zlíbám sladký ret i líce,
ten odpor, znám to, nejde z duše jí! –


霜节变玄冥
青皇归也未
看花匹马骄
大道饶佳气


Vše pusto: spousta zřícenin...
Zda cítil Zikmund žel,
když vlastí svárem zjitřenou
jak sup se rozhlížel?


نَسَختُ هَوى موسى وَعيسى بِأَحمَدٍ
نَبِيَّ جَمالٍ ما لَمَلَّتهُ نَسخُ
غَزالٌ نَصبتُ اللَحظَ فَخّاً لِصَيدِهِ
فَغادَرَني صَيداً لَهُ ذَلِكَ الفَخُّ
كَريمٌ عَلى عُشّاقِهِ غَيرَ أَنَّهُ
بِرَدِّ تَحِيّاتِ المُحِبّينَ لا يَسخو
أَذَلُّ لَدَيهِ عَلَّهُ أَن يَرِقَّ لي
فَيَأخُذُهُ في ذِلِّيَ وَالشَمخُ


Smutnou jabloň vraždí žár
v kamenitém, pustém poli,
jabloň marně, tušíc zmar,
ohlédá se po okolí.


袅袅龙须百尺苍
露花清沁水晶香
等闲不博凉州牧
留荐瑶池第一觞


Uscìo quasi un bel sol FIAMMA lucente
del chiarissimo seno
del bell'Arno dolente,
tutte allegrezze sue venendo meno:
e 'n più gentil sereno
volatane sul Tevere discese,
ov'ella d'altrettante si raccese
e più e più FIAMMELLE,
che non ha raggi il sole, il cielo stelle.


¡Alza, hola!


Veré sin movimiento
en la más alta esfera las moradas
del gozo y del contento,
de oro y luz labradas,
de espíritus dichosos habitadas.


La pata desplumada,
cuá, cuá, cuá,
como es patosa,
cuá, cuá, cuá,
ha metido la pata,
cuá, cuá, cuá,
en una poza.
—¡Gruá!, ¡gruá!, ¡gruá!
En la poza había un Cerdito
vivito y guarreando,
con el barro de la poza,
el cerdito jugando.
El cerdito le dijo:
—Saca la pata,
pata hermosa.
Y la pata patera
le dio una rosa.
Por la granja pasean
comiendo higos.
¡El cerdito y la pata
se han hecho amigos!


Zwar es ist kein schlechtes Werck,
Sich im Kummer fröhlich zeigen.
Wer vermag wohl einen Berg
Ohne Schwizen aufzusteigen?
Doch ein Weiser zwingt das Leid
Durch der Sinnen Tapferkeit.


Ja, auf diesen Einen, deinen
Heiland, schaue, halte fest
An dem Einen, der die Seinen
Nun und nimmermehr verläßt;
Aus ihn sollst allein du schauen,
Der vom Himmel niederkam,
Der hinweg des Todes Grauen
Und der Hölle Schrecken nahm.


Offtermahls sind auch die dürstigen münde
Von dem entgeisterten küssen so schwach/
Daß sie sich durch die erseuffzete winde/
Durch ein mit thränen befeuchtetes ach
Müssen nach langer bemühung erquicken/
Ferner zum küssen sich frischer zu schicken.


Preist Jehoven höchstentrühret,
Himmel, Erde und du Menschgeschlecht!
Preist Jehoven, der regiret
Euch so güttig, gnädig, voller Recht!
Preis Jehoven, meine Seel, erfreuet!
Stimme lider voller lust!
Schalle bis zur Sonnenbrust!
Im Gottloben suche Rust!
Das Gottloben hat gebenedeiet:
Tausend gaben zugestreuet.
Jehovah thuts allein! Jehovah sei erhoben!
Jehovah, Unser Gott, der nimmer auszuloben.


Armer Stab! ihm, der so wichtig
Sich geberdend, ist so nichtig,
Sei der Stab gebrochen!
Frommen dir die Zauberweisen,
Die dich in den Himmel preisen,
Da der Tod dich hat ins Grab gesprochen?


A těžko slovem je říci,
co bylo, co bude příště.
Přecházíš tichý a snící
rašeliniště.


Siedi, sicura sei. Nel sen di questa
Concava rupe in fin ad or giammai
Fulmine non percosse,
Lampo non penetrò. L'adombra intorno
Folta selva d'allori
Che prescrive del ciel limiti all'ira.
Siedi, bell'idol mio, siedi e respira.
Ma tu pure al mio fianco
Timorosa ti stringi, e, com'io voglia
Fuggir da te, per trattenermi annodi
Fra le tue la mia man! Rovini il cielo,
Non dubitar, non partirò. Bramai
Sempre un sì dolce istante. Ah così fosse
Frutto dell'amor tuo, non del timore!
Ah lascia, o Nice, ah lascia
Lusingarmene almen! Chi sa? Mi amasti
Sempre forse fin or. Fu il tuo rigore
Modestia, e non disprezzo; e forse questo
Eccessivo spavento
È pretesto all'amor. Parla, che dici?
M'appongo al ver? Tu non rispondi? Abbassi
Vergognosa lo sguardo!
Arrossisci? Sorridi? Intendo, intendo.
Non parlar, mia speranza;
Quel riso, quel rossor dice abbastanza.


أنظر إلى ولَهي بخمرةِ خَدِّهِ
يا حبَّذا ولَهي بهِ ولَهيبِهِ
وكأنَّما دَمعي على وَصَبي بهِ
جارٍ على تَعذيبِهِ وَصَبيبِهِ


Er ist voll Lichtes, Trosts und Gnaden,
Ungefärbten treuen Herzens;
Wo er steht, tut dir keinen Schaden
Auch die Pein des größten Schmerzens;
Kreuz, Angst und Not
Kann er bald wenden,
Ja auch den Tod
Hat er in Händen.
Gib dich zufrieden!


Und unsers Königs Aufruf
Blieb uns ein heilig Wort:
Wir jagten die Franzosen
Aus unserm Lande fort.


Kol podzimní se probouzelo ráno
a ona celá zimou chvěla se
i vším, čím nitro její bylo rváno.
Kdos volal ji – poznala po hlase
svou matku – skok – a bude dokonáno,
jí v posledním se mihlo zápase
a přes zábradlí, které studnu vroubí,
s výkřikem náhle cítila se v hloubi.


Nun blüht die Flur, nun lacht die Welt,
Nun ist die schöne Zeit da –


Bald an deinem Borne tränken
Meine Fasern sich zu Halmen,
Und mein Herz wird sich versenken
In das Mark der sonn'gen Palmen;
Mein verdunkelt Aug', entsiegelt,
Labt sich bald an Licht und Ruhme
Wenn im heil'gen Nil sich's spiegelt
Eine fromme Lotosblume.


老木槎牙罨涧深
翠蛟舞处一庭阴
响泉不住流佳句
想见坡仙笔外心


Il treno andava. Gli occhi a me la brezza
pungea tra quella ignota ombra lontana;
e m'invadea le vene la dolcezza
antelucana:


Du übertriffst, o fein Perlein,
Mit deinen Jungfernkränzelein
Die himmelische Reinigkeit
Der Heiligen und Engel weit.


Ja, trage willig deine Last
Getreu dem Fahneneid!
Und wenn du nichts zu fressen hast,
So stirb in Ehrlichkeit!


Schließ auf deine Augen, schließ auf dein Gemüth!
Geh heim, arme Seele, daß Gott dich behüt'!


Das Wort ist Gott. Wir wissen es, und dienen
Dem ewigen durch jede Wandelung
Von Dämmerung empor zu Dämmerung!


Oženil se, daně řádně platí,
nadává sic na ně, zle se katí,
ale platí.


Heute roth, heute roth,
Heute roth und morgen todt.
Daß ein Wort dich könnte fällen,
Schien ſich niemand vorzuſtellen,
Aber, aber es geſchah.


Nun aber weißt du, wie sich das vergißt:
denn vor dir steht die volle Rosenschale,
die unvergeßlich ist und angefüllt
mit jenem Äußersten von Sein und Neigen,
Hinhalten, Niemals-Gebenkönnen, Dastehn,
das unser sein mag: Äußerstes auch uns.


»Entzückend!« lispelt meine Tafeldame,
Die Gouvernante.
« Ceterum censeo,
Ich muß es stets betonen, Herr Minister,
Erhöhen wir den Schutzzoll! Unser Staat,
Verlassen Sie Sich drauf, wird ausgesogen.
Das einzige Rettungsmittel ist mein Antrag.«
Wie offen blickt das Deputirtenauge –
Nur blitzt es heimlich drin: »Wenn es gelingt,
O köstlicher Profit!«


Ne sirj Maris, felejtsd el őt,
Találsz te még szebb szeretőt;
Hogy elhagyott a csapodár,
Azért bizom könyezni kár.


小驿隳颓不见容
著鞭东走梵王宫
怪禽落日休相恐
五里松篁一径通


Метелит черемуха нынче с утра
Пахучею стужею в тереСтеклянно гуторят пороги Днепра,
И в сердце нет места потерям, —
Варяжское сердце соловкой поет:
Сегодня Руальд за Олавой придеА первопрестольного Киева князь,
Державный гуляка Владимир,
Схватился с медведем, под зверем склонясь,
Окутанный в шерсти, как в дымРаскатами топа вздрожала земля:
На вызвол к Владимиру скачет ИльА следом Алеша Попович спешит,
С ним рядом Добрыня Никити— Дозволим ли, — спрашивают от души: —
Очам Красно-Солнечным вытечь? —
И рушат рогатиной зверя все три —
Руси легендарные богатырНо в сердце не могут, хоть тресни, попастНе могут — и все! Что ты скажешь!
Рогатины лезут то в брюхо, то в пасть,
И мечется зверь в смертном раж— А штоб тебя, ворог! — Ре Хрип И кряВдруг в битву вступает прохожий варяИ в сердце Олавином смолк соловей:
Предчувствует горе Олава —
За князя Руальд, ненавистного ей,
Жизнь отдал, — печальная слава!
И вьюгу черемуха мечет в окно,
И ткет погребальное ей полотно…


Jen mužně, pevně boží bojovníci
Ne více mečem, ohněm, krve proudy
Jen rozumu rozžete jasnou svíci
A těla toho zas oživnou oudy,
Posvátný plamen osvítí tu líci!
Jen mužně, pevně – hle! již ráno svítá
Hle na východě zaře jasné zory
Osvícen Sion, Tábor, svaté hory
Svobodu člověčenstvo v záři vítá!


Ich spinne, webe, Gott geb' Sonnenschein
Herr ich bitt' gar schön, wenn ich's Tuch ausstrecke,
Daß ich's mit Tränen bleiche lilienrein.
Doch breit' ich's über, fehlt mir noch die Decke.


Tak v chatce zbožně stařec šeptal šedý
u velké knihy zavíraje spony,
v níž dosud četl, zrosenými hledy
vnikaje v šeré minulosti clony.
Tvář velebná; v ní mučedníků víra
ztrnulým tahem psána, v shodě svorné
však vedle vůle přísné, neúmorné
lahodná vroucnost citů z tváře zírá.
Jak šerem pablesk vrásek po bludišti
zor očí jasný ručejem se blyští
ze skály čela. Kolem vousů lemy
jak vlákna travin jíním postříbřená
se řítí dolů – vodopádu pěna.
Kahanec hasne, stařec dumá němý.
Slyš! temná půlnoc brandýskými zvony
do kraje hlučí, tiší posvátnou
zvuk její mře jak dálné zaúpění –
Zas mír a klid – jen vln divými shony
v noc tichou písní úchvatnou
Orlice šumí, výš se proudem pění.
Kahanec hasne, v starcově však hlavě
vzpomínek lampa hoří plápolavě,
snů muškami se plní ducha příze –
číst počal stařec v minulosti knize.


山束平川小路斜
不成村落两三家
分明横幅桃源景
只欠溪流泛落花


A rána vedle rány, chlípí krev,
a mezi nimi kal je slin;
hle, co tak milovala, jaký zjev!
jejího lůna vlastní syn.


Das brennt wie heiße Kohlen.
Au, schreit er, au, verdammt!
Der Teufel soll sie holen,
Die Zähne allesamt!


Moucha drobná osamělá
výbojně se procházela
po skle okna v pokoji.


Gott ist ein Geist, ein Feur, ein Wesen und ein Licht
Und ist doch wiederum auch dieses alles nicht.


Al llegar la hora esperada
en que de amarla me muera,
que dejen una palmera
sobre mi tumba plantada.
Así cuando todo calle,
en el olvido disuelto,
recobrará el tronco esbelto
la elegancia de su talle.
En la copa, que su alteza
doble con melancolía,
se abatirá la sombría
dulzura de su cabeza.
Entregará con ternura
la flor, al viento sonoro,
el mismo reguero de oro
que dejaba su hermosura.
Como un suspiro al pasar,
palpitando entre las hojas,
murmurará mis congojas
la brisa crepuscular.
Y mi recuerdo ha de ser,
en su angustia sin reposo,
el pájaro misterioso
que vuelve al anochecer.


nem mesmo eu?


Es gilt, ob ihr noch wohnen
Wollt in dem Vaterland;
Ob hier noch Erntekronen
Soll winden Mädchenhand;
Ob euren freien Erben
Der Väter Erbtheil frommt –
Zum Kämpfen, auch zum Sterben,
Ihr treuen Bauern kommt!


e una ricchezza appresso, et uno stato
che sempre far ti può viver contento;
e la grazia del re, se suscitato
per te gli fia il suo onor, che è quasi spento.
Poi per cavalleria tu se' ubligato
a vendicar di tanto tradimento
costei, che per commune opinione,
di vera pudicizia è un paragone. -


海棠花发盛春天
游赏无时引御筵
绕岸结成红锦帐
暖枝犹拂画楼船


Wandle durch den Reigen,
Der sich gierig drängt,
Bis dich einst in Schweigen
Atropos empfängt. –


Trübt ihm Frankreichs Sieg die Stunden,
Gerne fuhr er aus aufs Land.
Niemals wenn er dort sich fand,
Ward er in der Stadt gefunden.


LE printemps triomphe soudain,
Et trois roses, dans le jardin,
Se sont ouvertes ce matin.


يا مَنْ عقدْتُ بهِ الرَّجاءَ فلم يكُنْ
لي مِنهُ إرفادٌ ولا إيناسُ
إنْ كانَ قد جرَحَ المطامِعَ عِفَّتي
فوراءَ ذاكَ الجُرحِ جُرحٌ ياسُو


Tajemství nebes, – co nám je vás třeba,
dokud zde musíme v mrákotách žít,
dokud zde nuzní nemají chleba,
dokud zde trpící nemají klid. –


一掣尘缘去学仙
鹤程风露渐高寒
白玉楼中逢鼻祖
为传吟貌寄予看


Azért segítségűl, Uram Jézus, hílak,
Vétkemet útálván tégedet óhajtlak,
Meggyógyításomra, édes Jézus, várlak,
Hiszem, megsegítesz, mert szívbül óhajtlak.


Es reute dich ja selbst der Rach
Dort Genesis am achten/
Als du/ wie daß der Mensch so schwach/
Beginntest zu betrachten/
Du sagtest dort/ ich will hinfort
Die Sündfluth nicht mehr schicken/
Warumb dann soll ich/ Thränen-voll/
In meinem Läid ersticken?


Jak by se závoj horských mlh a par
zdvih’ pojednou a v oslněné oči
svit’ chodci velehory bleskný tvar,
s démanty ledu sněžném na vrkoči:
Tak oblaky, jež měla za oděv,
v kotouče prchavé se rozplynuly
a Pravdy náhle odestřený zjev
všem vůkol oslepil zrak ustrnulý.
Zrak ten se skrýval za mžikavou řasu
před mocným šlehem nezvyklého jasu
a když pak pozvolna se obodřiv
tvar lepý rozeznal v té prudké záři,
tu překvapení mocnější než dřív,
všem zjevilo se na ztupělé tváři.


Tetszősb vala már így a fiataljának,
Ingerli vad íze a szilaj tréfának;
De aki idősebb, egyre fejét rázza,
S Hédervári Lajost ekkép zabolázza:
„Megkövetem szépen: tudja-e Felséged,
Hogy a cseh király hítt vala, mint vendéget;
S ha Te alattomban így ellene törnél...
Árulás ez, uram, a magyar embernél!”


ama daha gönlümcedir hali goncenin


Segne kräftig meine Leiden, Mich zu scheiden
Mehr von Sünd' und Eigenheit,
Mehr und inniger ergeben Dir zu leben
Stets in wahrer Heiligkeit!


svou jasnou tvář. Jak unaveno bylo,
jak hlavu kloní! Tma ji zvedá výše
a líbá ji: „Proč nepřišlo jsi spíše,
mé zlaté dítě, kdes tak dlouho zbylo?


mas todo lo trocara sin agravio
por conseguir, imán de mi amores,
un solo beso de tu puro labio


Toda la noche
la cotorra del brujo picoteando el silencio.
Toda la noche
estuvieron los hombres bregando con trozos de tinieblas.
Toda la noche
el farol casi humanos con su poco de día,
matando la mirada dulce-azul del cocuyo.
Y nada.
El sepultado ni siquiera hedía.
Todo aire de muerto lo mataban las flores.
¿Es que se hundió como si fuera en agua?
Ayer, precisamente, se le vio en la bodega,
luchando entre penumbra con unos diosecillos
que saltaban sin tregua
desde el tonel del vino hasta la copa,
y corrían,
corrían,
como un grupo caliente de cosquillas
por su cuerpo varón y su neblina.
Toda la noche
estuvieron los hombres cucuteando,
registrando la tierra.
Sin embargo, mi perro está ladrando,
hoy a las siete de la mañana
mi perro está ladrando,
ladra junto a una mano que parece de náufrago fijo.
¡Creció el cadáver
igual que un árbol para dar su fruto!


Eu quero a vida com sonhos,
eu quero os sonhos com vid
Não quero a vida sem sonhos,
não quero os sonhos sem vid
Nos dias de grande lida,
os instantes mais risonhos
são sempre cheios de vida,
são sempre cheios de sonho
Esta vontade mantida
com muita vida, com sonhos,
é porque os sonhos têm vida
e porque a vida vida tem sonho
Que viva a vida com sonhos,
que vivam sonhos com vida,
e morra a vida sem sonhos,
e morram sonhos sem vid


Es kann dich Maro unser Deutschland zwingen/
Weil Opitz/ Buchner/ und mein Flemming singen/
Flemming/ den selbsten Phöbus pflag zu hören
lieben und ehren.


Halt dich entfernt, teil dich nicht jedem mit
Und flieh die Schwätzer, Lungrer, Schmecker,
Sieh nur, es ist ein kleiner Schritt
Vom Teller- bis zum Speichellecker.


Dnes svorni jsou, a na Mario hoře
na řadu šibenic
Římany zpurné zvěšel jasný císař,
jak svatý otec chtěl...


Gelber Regen vom Birkenreise.
Gelbe Blätter zitternd geflogen
Von den silbernen Birkenbogen.
Leise Fäden in wallenden Zweigen,
Frauenhaar.
Und die Sonnenstrahlen spreiten
Singendes Licht in die lallenden Saiten.


Das Füßchen, das so zart jetzt ist,
Wird hart auf Dornen treten.
Dann lerne früh zu Jesu Christ
In gläub'ger Demut beten.


Hrdě se vztyčil a odcházel,
nedbaje dvořanských řečí;
chvíle té všech, kdo na hrade dlel,
byl rybák o hlavu větší. –


Ta stezka krví prosáklá,
kde zpívá se už requiem!
Ulicí starých Měst jak jdem,
sta žalářníků s okovy
se mihá v matném svitu lamp...


Jde lehce jen a sotva stopy vtiskne,
leč sesmutnělá duše rozumí:
až nade květy první bouří blýskne,
i nad hřbitovem déšť se rozšumí.


Ya tiembla entre los rayos y los truenos;
ya por la popa y proa se abalanza;
ya del remedio todos van ajenos.


Útvary dnešní musí padnout
a z vůle lidu jedině
celému světu bude vládnout
pak soudruh Bebel v Berlíně.


Als König Salomo beim Tempelbau
Mit den Dämonen stritt, die ihn umsaßen,
Ließ er in Mitternächten dumpf und grau
Die Zymbel schlagen und Posaune blasen.


Ein Igel saß auf einem Stein
und blies auf einem Stachel sein.
Schalmeiala, schalmeialü!
Da kam sein Feinslieb Agel
und tat ihm schnigel schnagel
zu seinen Melodein.
Schnigula schnagula
schnaguleia lü!


Sie kommen aus kahlen Kasernen,
Zu trinken das himmlische Licht,
Aus ihren Augensternen
Ein Schimmer der Sehnsucht bricht.
Sie kommen aus dumpfigen Gassen
Und scharen sich machtvoll zuhauf,
Die Erde zu umfassen
In ihrem sonnigen Lauf.


Denn wie sich auch mein Fuß bemüht zu kämpfen,
ich kann die bange Sehnsucht nicht mehr dämpfen,
aus ihrem Schooß den reinen Duft zu schlürfen.


Ó zahrňte jej květy nebes všemi!


Je pořád básníku jen čtrnáct let,
když nezná slov, jež řekl by, a pláče;
a když, co miluje, chce povědět,
má v somnambulních očích jaro spáče,
má kvítím protknut šeptající ret.


Als sie nun solt geberen,
da traumet ir on unterscheid,
wie aufflüg all ir ingeweid
zu dem mon und den steren,
hoch zu der götter trone,
Und an dem firmamente
würd ir ingweid austeilt geleich
über das ganze ertereich;
darnach sie an dem ende
gebar ein kneblein schone,
Hieß Augustus mit name,
der wurd ein weiser man, klug und vernünftig,
zu großen eren kame,
wan er zu Rom ein keiser wart zukünftig
der ander – Suetonius melt –
het unter im die ganze welt,
doch regiert er zu Rome.


Eh will ich das groß Weltwasser
In dies klein Sandgrüblein fassen;
Eh du dir wirst bilden ein,
Wie die Sach kann möglich sein.


Uslyšíš řeči na poslech strašné,
z úst drát se budou, z úst druhů tvých –
však věř, že často ve slovech hladkých
čpí stokrát horší zločin a hřích.


Ob die Schönheit mich empfehle?
Das ist meine Sorge nicht,
Denn du liebest Nantens Seele,
Thoren, nichts als ihr Gesicht.


Sny mně šplouná ručej rychlý
i větříček pozatichlý –
oj, teď skočil po kapradí,
a juž libě skráň mi chladí.


Und ihr dort zu Hause
Steht im Stahlgebrause.
Opfert Kraft und Blut.


A je to sen a myšlénka a je to lidské snění,
jež těší dál, když spásy už víc není, není, není.


Trváte-li hluší bez Zjevení?
Veďte směle ve tmy druha druh,
pohanský Vás obveseluj ruch,
hrozné bude Vaše probuzení!


Doch wenn dunkler Wohllaut die Seele heimsucht,
 Erscheinst du Weiße in des Freundes herbstlicher Landschaft.


¡Con la vara que mides


Ten výstavní kostelíček
vidí každý rád!
Tam se můž’ i manželíček
spokojeně smát...


صَدَقْتُ فِي عَتْبِكُم أَوْ يَصْدُقَ الشَّمَمُ
لا المَجْدُ دَعْوَى وَلا آيَاتُهُ كِلَمُ
يَا أُمَّتِي حَسْبُنَا بِاللهِ سُخريَةً
مِنَّا وَمِمَّا تَقَاضَى أًهْلَهَا الذِّمَمُ
هَلْ مِثْلُ مَا نَتَباكَى عِنْدَنَا حَزَنٌ
وَهَلْ كَمَا نَتَشَاكَى عِنْدَنَا أَلَمُ
إِنْ كَانَ مِنْ نَجْدَةٍ فِينَا تَفَجُّعَنَا
فَلْيَكْفِنَا ذُلُّنَا وَلْيَشْفِنَا السَّقَمُ
تَمَتَّعُوا وَتَمَلَّوا مَا يَطِيبُ لَكُم
وَلا تَزَعْكُمْ مَحَاظِيرٌ وَلا حُرَمُ
أَوِ اعْلَمُوا مَرَّةً فِي الدَّهْرِ صَالِحَةً
عِلماً تُؤَيِّدُهُ الأَفْعَالُ وَالهِمَمُ
بِأَيِّ جَهْلٍ غَدَوْنَا أُمَّةً هَمَلاً
وَأَيِّ عَقْلٍ تَوَلَّتْ وَعْيَنَا الأُمَمُ
لا تُنْكِرُوا عَذلِي هَذَا فَمَعْذِرَتِي
جُرْحٌ بِقَلْبِي دَامَ لَيْسَ يَلْتَئِمُ
نَحْنُ الَّذِينَ أَبَحْنَا الرَّاصِدِينَ لَنَا
حِمًى بِهِ كَانَتِ العِقْبَانُ تَعْتَصِمُ
لَوْلا تَغَافُلُنَا لَوْلا تَخَاذُلُنَا
لَوْلا تَوَاكُلُنَا تَاللهِ مَا اقْتَحَمُوا
هِيَ الحَقِيقَةُ عَنْ نُصْحٍ صَدَعْتُ بِهَا
وَمَا النَّصِيحَةُ إِلاَّ البِر وَالرَّاحِمُ
لَمْ أَبْغِ مِنْ ذِكْرِهَا أَنْ تَيْأَسُوا جَزَعاً
خَيْرٌ مِنَ اليَّأْسِ أَن يُسْتَقْدَمَ العَدَمْ
أَليَأْسُ مَنْهَكَةٌ لِلقَوْمِ مُوبِقَةٌ
فِي حَمْأَةٍ تَتَلاشَى عِنْدَهَا الشِّيَمُ
مَا مَطْلَبُ الفَخْرِ مِنْ أَيْدٍ مُنَعَّمَةٍ
رَطِيبَةٍ وَنُفُوسٍ لَيْسَ تَحْتَدِمُ
يَأْسُ الجَمَاعَاتِ دَاءٌ إِنْ تَمَلَّكَهَا
فَهْوَ التَّحَلُّلُ يَتْلُوهُ الرَّدَى العَمَمُ
كالشَّمْسِ يَأْكُلُ مِنْهَا ظِل سُفْعَتِهَا
حَتَّى يَبِيدَ شُعَاعُ الشَّمْسِ وَالضَّرَمُ
لا تَقْنَطُوا كَرِهَ الله الأُولَى قَنِطُوا
اليَوْمَ يَعْتَزِمُ الأَبْرَارُ فَاعْتَمُوا
أَليَوْمَ تَنْفُسُ بِالأَوْطَانِ قِيمَتُهَا
عَنْ كُلِّ شَيْءٍ وَتَدْنُوا دُونَها القِيَمُ
ألَيَوْمَ إِنْ تَبْخَلُوا أَعْمَارُكُمْ سَفَةٌ
وَالْجَاهُ فَقْرٌ وَمَقْصُوراتُكُمْ رُجَمُ
إنِّي لأَسْمَعُ مِنْ حِزْبِ الحَيَاةِ بِكُمْ
نَصْراً لأُمَّتِنَا سُحْقاً لِمَنْ ظَلَمُوا
نَعَمْ لِتُنْصُرْ عَلَى البَاغِينَ أُمَّتُنَا
لا بِالدُّعَاءِ وَلَكِنْ نَصْرُهَا بِكُمُ
لِتَبْقَ وَلْيَمُتْ المَوْتُ المُحِيطُ بِهَا
مِنْ حَيْثُ يَدْفَعُهُ أَعْدَاؤُنَا الْغُشُمُ
إِنْ نَبْغِ إِعْلاءهَا لا شَيْءَ يَخْفِضُهَا
فَهَلْ تَمُوتُ وَفِيهَا هَذِهِ النَسَمُ
لَسْنَا مِنَ الْجُبَنَاءِ الْحَاسِبِينَ إِذَا
نَجَوْا نَجَاةَ العِبِدَّى أَنَّهُمْ سَلِمُوا
أَلشَّعْبُ يَحْيَا بِأَنْ يُفْدَى وَمَطْمَعُهُ
مَالُ الْبَنِين مُزَكَّى وَالشَّرَابُ دَمُ
مَهْمَا مَنَحْنَاهُ مِنْ جَاهٍ وَمِنْ مُهَجٍ
فَبَيعَةُ البَخْسِ بِالغَالِي وَلا جَرَمُ
عُودُوا إِلَى سَيْرِ التَّارِيخِ لا تَجِدُوا
شَعْباً قَضَى غَيْرَ مضنْ ضَلُّوا الْهُدَى وَعَمُوا
أُولئِكُمْ إِنَّمَا بَادُوا بِغِرَّتِهِمْ
وَأَنَّهُمْ آثَرُوا اللَّذَّاتِ وَانْقَسَمُوا
لا شَعْبَ يَقْوَى عَلَى شَعْبٍ فَيُهْلِكُهُ
فَإِنْ تَرَ الْقَوْمَ صَرْعَى فَالْجُنَاةُ هُمُ
يَا أُمَّتِي هَبَّةً لِلمَجْدِ صَادِقَةً
فَالنَّصْرُ مِنْكُمْ قَرِيبٌ وَالمُنَى أَمَمُ
عَاذَتْ بِآبَائِهَا المَاضِينَ دَوْلَتُنا
مِنْ أَنْ يُلِمَّ بِهَا فِي عَهْدِنَا يَتَمُ
فَاحْمُوا حِمَاهَا وَلا تُهْتَكْ سَتَائِرُهَا
عَنْ مُنْجِبَاتِ العُلَى يَسْتَحْيِهَا العُقْمُ
وَاحَرَّ قَلْبَاهُ مِنْ حَرْبٍ شَهِدْتُ بِهَا
سَطْوَ الثَّعَالِبِ لَمَّا أَقْفَرَ الأجَمُ
هَانَتْ عَلَيْنَا وَإِنْ جَلَّتْ مُصِيبَتُهَا
لَوْ أَنَّ خُطَّابَ ذَاكَ الفَخْرَ غَيْرُهُمُ
أَيْ طَيْفَ عُثْمَانَ لَمْ يَبْرَحْ بِهَيْبَتِهِ
حَيّاً عَلَى أَنَّهُ بِالذِّكْرِ مُرْتَسِمُ
أَنَّى تَخَطَّى حُدُوداً أَنْتَ حَارِسُهَا
حَمْقَى الطَّلايِينِ لَمْ يَخْشَوا وَلَمْ يَجِمُوا
أَنَّ وَقَدْ عَلِمُوا مِنْ جَارِهِمْ قُدُماً
وَمِنْ غُزَاةِ الرُّومِ مَا عَلِمُوا
لَوْ رُعْتَ يَا طَيْفُ مِنْ غَيْبٍ مَسَامِعِهِمْ
بِزَأْرَةٍ حِينَ جَدَّ لانْهَزَمُوا
أَوْ كُنْتَ تَمْلِكُ وَثْباً مِن نَوىً لَرَأَوْا
مِنْ ذَلِكَ اللَّيْثِ مَا لا تَحْمَدُ النَّعَمُ
ظَنوا بِمُلْكِكَ مِنْ طُولِ المَدَى هَرَماً
سَيَعْرِفُونَ فَتىً مَا مَسَّهُ الْهَرَمُ
يَحْمِيهِ عَزْمٌ إِذَا اعْتَزُّوا بِهُدْنَتِهِ
فَمَا بِهِ وَهَنٌ لَكِنْ بِهِمْ وَهَمُ
خُذُوا حَقِيقَةَ مَا شَبَّهْتُمُوهُ لَكُمْ
مِمَّا تُخَيِّرُهُ القِيعَانُ وَالقِمَمُ
هَلْ فِي جَزَائِرِ كُمْ أَمْ فِي مَدَائِنِكُمْ
مَا لَمْ تَطَأْهُ له مِنْ سَالِفٍ قَدَمُ
أَبْنَاءُ عُثْمَانَ حُفَّاظٌ وَقَدْ عَهِدُوا
تَارِيخَ عُثْمَانَ فِيهِ الفَتْحُ وَالعِظَمُ
هُمُ الْحُمَاةُ لأعْلاقِ الْجُدُودِ فَلَنْ
يَرْضَوا بِأَنْ يُنْثَرَ الْعِقْدُ الَّذِي نَظَمُوا
خِلْتُمْ طَرَابُلُسَ الغُنْمَ المُبَاحَ لَكُمْ
وَشَرُّ مَا قَتَلَ الخُدَّاعَ مَا غَنِمُوا
هُنَاكَ يَلْقَى سَرَايَاكُمْ وَإِنْ ثَقُلَتْ
عُرْبٌ صِلابٌ خِفَافٌ فِي الْوَغَى هُضَمُ
قَلُّوا وَأَبْلَى بَلاءَ الْجَمْعِ وَاحِدُهُمْ
تَحَيَّرَ مِمَّا خُولِفَ الرَّقَمُ
للهِ هَبُّتُهُمْ للهِ غَارَتُهُمْ
تَحْتَ الرَّصَاصِ وَفِي أَسْمَاعِهِمْ صَمَمُ
هُمُ السَّحَائِبُ إِلاَّ أَنَّهَا أُسُدٌ
هُمُ الكَتَائِبُ إِلاَّ أَنَّهَا رَخَمُ
يَغْثَوْنَ بِكْرَ الرَّوَابِي وَهْيَ نَاهِدَةٌ
فَتَكْتَسِيهِمْ عَلَى عُرْيٍ وَتَحْتَشِمُ
وَرُبَّمَا طَرَقُوا الطَّوْدَ الوَقُورَ ضُحىً
فَهْوَ الخَلِيعُ يُصَابِيهِمْ وَيَغْتَلِمُ
وَرُبَّ وَادٍ تَوَارَوْا فِيهِ لَيْلَتَهُمْ
فَحَاطَهُمْ بِجَنَاحَيْهِ وَقَدْ جَثَمُوا
عَطْفَ العُقَابِ عَلَى أَفْرَاخِهَا فَإِذَا
تَوَثَبُوا قَلِقَتْ مِنْ رَوْعِهَا الأكَمُ
أَتَنْظُرُونَ بَنِي الطَّلْيَانِ مُعْجِزَهُمْ
وَتَذْكُرُونَ الَّذِي أَنْسَاكُمُ القِدَمُ
هَلْ فِي الجُيُوشِ كَمَا فِيهِمْ مُبَاسَطَةٌ
مَعَ المكَارِهِ إِمَّا لَزَّتْ الأُزُمُ
جُنْدٌ مِنَ الْجِنِّ مَهْمَا أُجْهِدُوا نَشِطُوا
كَأَنَّمَا الْوَهْيُ بِالأَعْدَاءِ دُونَهُمُ
مَهْمَا تَشَنَّعَتِ الْحَرْبُ الضَّرُوسُ لَهُمْ
أَعَارَهَا مَلْمَحاً لِلْحُسْنِ حُسْنُهُمُ
مَتَى صَلَوْهَا وَفِي الْجَنَّاتِ مَوْعِدُهُمْ
فَالْهَوْلُ عُرْسٌ وَمِنْ زِينَاتِهِ الْخُدُمُ
وَالأَرْضُ رَاقِصَةٌ وَالرِّيحُ عَازِفَةٌ
وَالْجِدُّ يَمْزَحُ وَالأَخْطَارُ تَبْتَسِمُ
مُسْتَظْهِرِينَ وَلا دَعْوَى وَلا صَلَفٌ
مُعَذَّبِينَ وَلا شَكْوَى وَلا سَأَمُ
وَقَدْ يَكوُنُونَ فِي بُؤْسٍ وَفِي عَطَشٍ
فَمَا يَقِي الْغُرَمَاءَ الرِّيُّ وَالبَشَمُ
أَلجُوْعُ قُبِّحَ مِنْ كُفْرٍ وَإِنْ وَلَدَتْ
مِنْهُ أَعَاجِيبَهَا الغَارَاتُ وَالْقُحَمُ
هُوَ القَوِيُّ الَّذِي لا يَظْفَرُونَ بِهِ
وَهْوَ الْخَفِيُّ الَّذِي يُفْنِي وَيَهْتَضِمُ
لا تَتْرُكُوهُ يُرَادِيهِمْ وَقَدْ قَعَدَتْ
بِلا قِتَالٍ تُلاشِي بَأْسَهَا البُهَمُ
يَا رّبِّ عَفَوْكَ حَتَّى المَاءَ يُعْزِزُهُمْ
فَمُرْ تَجُدْهَمْ بِنَقْعِ الغُلَّةِ الدِّيَمِ
لا خَطْبَ أَبْشَعُ مِنْ خَطْبِ الأُوَارِ وَقَدْ
بَاتَتْ حُشَاشَاتُهُمْ كَالنَّارِ تَضْطَرِمُ
لَكِنْ أَرَاهُمْ وَفِي أَرْوَاحِهِمْ عَلَلٌ
مِمَّا تُوَاعِدُهَا الثَّارَاتُ وَالنِّقَمُ
كُونُوا مَلائِكَ لا جُوعٌ وَلا ظَمَأٌ
وَليَغْلِبْنَ نِظَامَ الخَلْقِ صَبْرُكُمُ
أَلَسْتُمُ الغَالِبِينَ الدَّهْرَ تَدْهَمُكُمْ
مِنْهُ الصُّرُوفُ فَتَعْيَا ثُمَّ تَنْصَرِمُ
أَلَيْسَ مِنْكُمْ أَوَانَ الكَرِّ كُلُّ فَتىً
يَصُولُ مَا شَاءَ فِي الدُّنْيَا وَيَحْتَكِمُ
صَعْبُ المِرَاسِ عَلَى الآفَاتِ يُتْعِبُهَا
جَلْدٌ تَقَاذَفُهُ الأَنْوَارُ وَالظُّلْمُ
وَكُلُّ ذِي مِرَّةٍ يَمْضِي بِرَايَتِهِ
إِلَى الْجِهَادِ كَمَا اعْتَادَتْ وَيَغْتَنِمُ
يَقُولُ لِلعَلَمِ الْخَفَّاقِ فِي يَدِهِ
فَيِّيءْ مِنَ الأَرْضِ مَا تَخْتَارُ يَا عَلَمُ
وَكُلُّ آبٍ بِفيءٍ إِنْ أَبَاهُ لَهُ
عِزٌّ لِدَوْلَتِهِ أَوْ مَطْمَعٌ سَنِمُ
يَهْوِي وَفِي قَلْبِهِ رُؤيَا تُصَاحِبُهُ
مِنْ آيَةِ الفَتْحِ حَيْثُ العُمرُ يُخْتَتَمُ
ألموْتُ مَا لَمْ يَكُنْ عُقْبَى مُجَاهَدَةٍ
نَوْمٌ تَبَالَدَ حَتَّى مَا بِهِ حُلُمُ
بَعْضُ الثَّرَى فِيهِ آمَالٌ يُحَسُّ لَهَا
رِكْزٌ وَنَبْضٌ فِي بَعْضِ الثَّرَى رِمَمُ
أُولَئِكُمْ مُنْصِفُونَا يَوْمَ كُرْبَتِنَا
مِنَ الأُولَى غَاصَبُونَا الحَقَّ واخْتَصَمُوا
أَرْعِدْ حَدِيدُ وَأَبْرِقْ فِي كَتائِبِنَا
وَاغْلُظْ وَرِقَّ كَمَا يَبْغِيكَ بطْشُهُمُ
أُبْصُقْ دُخَاناً بِوَجْهِ المُعْتَدِي وَلظىً
إِذَا الْتَفَتَّ تُحَاذِيِهِ وَفِيكَ فَمُ
أَوِ الْتَمِعْ فِي نِصَالٍ ى عِدَادَ لَهَا
خَطَّافَةٍ تَتَغَنَّى وَهْيَ تَقْتَسِمُ
فَحَيْثُمَا أَعْوَزَتْمَا مِنْكَ ذَات لَهىً
تَسِيلُ مِنْهَا الْحُتُوفُ الْحُمْرُ وَالْحُمَمُ
فَلْيَخْطُبِ السَّيْفُ فَصْلاً فِي مَفَارِقِهِمْ
يَدِنْ لِذَاكَ البَيَانِ الْقَاطِعِ الْعَجَمُ
أَوْ لا فَكُنْ هَنَةً فِي كَفِّ مُقْتَحِمٍ
مِنَّا وَيَصْلِمُ أُذْنَ المِدْفَعِ الجَلَمُ
لِيَبْرُزِ العِلْمُ مِنْ تِلْكَ الصُّفُوفِ لَنَا
عَلامَ يَمْكُثُ فِيهَا وَهْوَ مُلْتَثِمُ
إِنَّا عَرفْنَاكَ أَنْتَ الْيَوْمَ قَائِدُهُمْ
وَكُلُّ آيَاتِكَ الكُبْرَى لَهُمْ خَدَمُ
هَلْ جِئْتَ تَبْتُرُنَا أَوْ جِئْتَ تَزْجُرُنَا
مِنْ حَيْثُ تُوقِظُنَا الأَوْجَاعُ وَالغُمَمُ
تَاللهِ لَوْ طَارَ فَوْقَ النَّسْرِ طَائِرُهُمْ
وَذَلَّلَتْ لَهُمُ الأَبْحَارُ فُلُكُهُمُ
وَسُخِّرَتْ مل آيَاتِ الْفَنَاءِ لَهُمْ
حَتَّى الْجِوَارِفُ وَالأَرْيَاحُ وَالرُّجُمُ
لَنْ يَمْلِكُوا نَفْسَ حُرٍّ فِي طَرَابُلُسٍ
وَلَنْ يَضِيمُوا الأَشْلاءِ إِنْ حكَمُوا
وَلَنْ يَكُونَ لَهُمْ مِنْ كَسْبِ غَزْوَتِهِمْ
إِلاَّ الشَّقَاءِ وَعَارٌ خَالِدٌ يَصِمُ
قُلْ لامْرِئٍ لَمْ تَرُقْهُ مِصْرُ بَاذِلَةً
نَصْراً لِدَوْلَتِهَا مِنْهُم بِمَا اجْتَرَمُوا
أَتَحْرِمُ الرِّفْدَ جِيرَاناً يُضَوِّرُهُمْ
جُوعٌ وَتَنْكَرُ قَتْلَى الْحَرْبِ إِنْ رُحِمُوا
أَمْ تَدَّعِي إِنَّ مِصْراً إِنْ تَبَرَّ بِهِمْ
تُشْبِبْ بِهَا فِتَنٌ جَوفَاءُ تَلْتَهِمُ
إِذَا أبُو الهَوْلِ أَبْدَى مِصْرَ مُرْعَبَةً
فَمَا يُخَبِّرُ عَنْ طَاعَاتِهَا الهَرَمُ
كَيْدٌ يُرَوِّعُ لَولا أَنَّ كَائِدَهُ
حَيْرَانُ أَوْطَانُهُ الأَوْهَامُ وَالسُّدُمُ
بِزَعْمِهِ يَقْتُلُ الأَيَّامَ فَلْسَفَةً
وَرُبَّمُا قَتَلَتْهُ هَذِهِ الحِكَمُ
أَلحَمْدُ للهِ لا تَفْنَى كَتَائِبُنَا
بِقَوْلِ قَالٍ وَلا الأُسْطُولُ يَنْحَطِمُ
يَا أَيُّها الوَطَنْ الدَّاعِي لِنَجْدَتِهِ
لَبَّتْكَ مِصْرُ وَلَبَّى القُدْسُ وَالحَرَمُ
مَا كَانَ خَطْبٌ لِيَدْهَانَا وَيُبْكِينَا
كَمَا دَهَانَا وَأَبْكَى خَطْبُكَ العَرِمُ
لَقَدْ شَعَرْنَا بِمَا غَضَّتْ جهَالَتُنَا
مِنَّا وَبَالَغَ فِي تَأْدِيبِنَا النّدَمُ
أَشِرْ بِمَا شِئْتَ تَكْفِيراً لِزَلَّتِنَا
يَشْفَعْ لَنَا عِنْدَكَ الإِخْلاصُ وَالكَرَمُ
أَمْوَالُنَا لَكَ وَقْفٌ وَالنفُوسُ
وَعِشْ وَلا عَاشَ فِي نُعْمَاكَ مُتهَمُ


jak záře zlatých monstrancí ve stínu kathedrál,
a já se modlil v extasi a promluvit se bál.


琅玕衣袂竹方床
热恼肝脾顿得凉
谁送苕溪来枕畔
轻裘短棹水云乡


ربع التهاني بالمسرة زاهي
لما بدا بدر الجمال الباهي
يهتز كالغصن الرطيب وينثني
تيهاً فياللَه من تيّاه
رشاءٌ تشاغلت العقول بلحظهِ
ويصول في عشاقه متلاهِ
أخذ الفؤاد كناسه ولكم بهِ
يا عاذلي خالفت نهي الناهي
أفديه ريان الجفون من الكرى
ويبت عاشقه سهيداً ساهِ
بدرٌ من الأتراك ضأ جماله
فأدال غي العاذل الفواه
واهاً لعادل قده المياس بل
من ظلمه العشاق اها اه
فالردف منه مثل وجدي راجحٌ
والخصر منه مثل صبري واه
يا لائمي سبق الملامة فارعوي
سحر العيون وخندريس شفاه
لو كنت تعلم ما الصبابة والهوى
لعلمت ان العذل فرط شفاه
هلا رأيت غصون بأن اطلعت
ليل الشعور على بدور جباه
لا خير في صب يطيع ملامة
فيمن يحب وعاشق أواه
اليت لا ادعُ التغزل والهوى
حتى ألاقي ما لقى أشباهي
يا صاح قد بسم الصباح وأيقظت
ورق الرياض سواجع الأمواهِ
وافترت الأزهار حين تنبهت
أجفان نرجسه يلا استنباهِ
قم هاتها صفراء فوق كؤوسها
حببٌ حكى درراً بلا استشباهِ
أو هاتها حمراء كوجنة شادنٍ
للَه من أجفانه للَه
تجلو الهموم عن القلوب كأنها
اقبال ذي المجد الوسيع الجاهِ
الشهم فتح اللَه أحمد من سما
من رتبة العلياء كل مضاهِ
مولىً له هممٌ تضيءُ محاسناً
كالشمس تستغني عن الأبراهِ
طالت مفاخر مجده فتقاصرت
عنها يدا متفاخر متجاهِ
أبهى وزير وزرته يد العلى
والمجد في عليائه متباهِ
أخذ الشجاعة والسماحة والحجى
يخدمنه طوعاً بلا إكراهِ
أسدٌ تبيت على الأسنة والظبا
أعدأوه وحليفه بالراهِ
كم حل عضب ذكاءه من مشكلٍ
أسر العقول بغامض الاشكاهِ
جميع الأنام على مديح صفاته
من كل ذي شرفٍ ومن دهداهِ
متكبرٌ يوم الحفيظة والوغى
لكنه في السلم ليس بزاهِ
أوفى جوادٍ قد روت عن جوده
ديمُ الحياءِ بأفصح الأفواهِ
من أمّ دولته ولاذ بربعه
أمن الزمان وكل خطب داه
ناظورة الديوان أشرق فضلهِ
ما بين أهل فضائل وجباهِ
ورئاسة العدلية الأحكام قد
نالت بهِ عزاً وحسن رفاهِ
دم بالهنا يا أحمد الوزاء في
أسمى مقامٍ ليس بالمتناهي
زفت إلى علياك بنت قريحةٍ
من قاصرٍ ما عنده الاهي
تهديك من درر النظام تهانياً
وتقر بالتقصير والافهاهِ
هبها القبول فلا برحت مؤيداً
بمديد توفيقٍ يزيد الهي
واعذر عبيداً سأهُ شحط النوى
والحر مستغنٍ عن الافقاهِ
نلنا الهنا لما أضا ارخت في
عدلية الأحكام فتح اللَه


Per man lieto mi prese, e non rispose
ai detti miei ma alor seco mi strinse
sì che nel suo splendor tutta m'ascose;


An guten Menschen sollst du niemals böse handeln,


Aber blühet indes, bis unsre Früchte beginnen,
Blüht, ihr Gärten Ioniens! nur, und die an Athens Schutt
Grünen, ihr Holden! verbergt dem schauenden Tage die Trauer!
Kränzt mit ewigem Laub, ihr Lorbeerwälder! die Hügel
Eurer Toten umher, bei Marathon dort, wo die Knaben
Siegend starben, ach! dort auf Chäroneas Gefilden,
Wo mit den Waffen ins Blut die letzten Athener enteilten,
Fliehend vor dem Tage der Schmach, dort, dort von den Bergen
Klagt ins Schlachttal täglich herab, dort singet von Oetas
Gipfeln das Schicksalslied, ihr wandelnden Wasser, herunter!
Aber du, unsterblich, wenn auch der Griechengesang schon
Dich nicht feiert, wie sonst, aus deinen Wogen, o Meergott!
Töne mir in die Seele noch oft, daß über den Wassern
Furchtlosrege der Geist, dem Schwimmer gleich, in der Starken
Frischem Glücke sich üb, und die Göttersprache, das Wechseln
Und das Werden versteh, und wenn die reißende Zeit mir
Zu gewaltig das Haupt ergreift und die Not und das Irrsal
Unter Sterblichen mir mein sterblich Leben erschüttert,
Laß der Stille mich dann in deiner Tiefe gedenken.


E sotto el letto allor m'ascondo giù.
Quest'è che 'l cor già più soffrir non pò
Pre esser mendico, ohimè, gran tempo fa,
Avendo speso invan tutt'i mie dì.


Una vez que, cansado de mi inútil paseo
por el mundo, entré a Lima, cual si entrase a un museo,
sentí en mi alma el encanto de las viejas ternuras;
y, en la noche, ganoso de correr aventuras,
me lancé al otro lado del granítico puente
y vagué por las calles de un gran barrio silente.
Me seguía la Luna como el sueño de un hada,
con su blanco casquete de Virreyna encantada;
y, a la luz pavorosa de su fría linterna,
escuché los rumores de una música interna,
que me hablaba de cosas que se fueron, de gentes
que pasaron, de tiempos que no son los presentes.
Las callejas tortuosas, los vetustos balcones,
los arcaicos portales con sus pétreos blasones
y las plazas rendidas en que sólo la Luna
divagaba a manera de un amor sin fortuna,
fueron dando a mis ojos la impresión de esos días
de prosapias heroicas, de noblezas bravías
y de clásicos trajes que arrastraban sus colas
en un largo paseo de tricornios y golas...
Vi temblar los relieves de las casas antiguas,
animarse los santos de figuras exiguas
que empotrados reposan en la esquina de cada
callejón silencioso, desatarse la atada
cuerda de las dormidas campanas herrumbrosas,
abrirse los balcones cual fuertes mariposas
que sus alas despliegan, brillar en los cristales
floreados de las hondas ventanas conventuales
las luces de otras tiestas y entre pausados sones
salir pesadamente las largas procesiones...
Entendí lo que el río va diciendo en sus quejas,
descifré el jeroglífico heroico de las rejas,
combiné mentalnienle las letras iniciales
grabadas en las puertas, leí los madrigales
y epigramas escritos en la cal de los muros
y platiqué con frailes de conventos obscuros...
Y la Luna, ceñida de religioso velo,
mientras que yo vagaba, desde el fondo del cielo
parecía seguirme, como una enamorada,
con la muda caricia de su lenta mirada...


Todblasse Gestalten durchschweben die Luft,
Die jammernd die Hände ringen,
Fernher dazwischen in Nebelduft
Der Mitternachtmette Singen.


5.
Der Fuͤrſt der Finſternuͤß ſtellt ſich
Jn ſeiner Ruͤſtung wider mich/
Jch halt ihm nur ſein Creutze fuͤr/
Bald ſchreckt ihn dieſes Siegs-panir.


Graf Alf hat deine Tochter verführt.
Das bringt dem Bruder Herr Caj.
Herrn Hartwich das die Kehle schnürt,
Bis ihn erlöst ein Schrei.


Dan alles, was des menschen sin
für einen fürsten kan begehren,
kanst du ihn dessen mit gewin
und überfluß gar bald gewehren.
Begehrt er gotsforcht, mäßigkeit,
fürsichtigkeit, wol zu regieren,
und dapferkeit, zu triumfieren,
güt, demut, gnad, gerechtigkeit,
Verstand voll tiefer kunst und lehr,
mut und stärk, alles auszustehen,
was andern wol zu wünschen wär,
das wird er reichlich in dir sehen.


O spěte, spěte, sen ať oči sklíží
a všecko blaho ať vám údělem,
jež upírá vám skutečnosti ruka...


Dem Fortschrittswerke, das der Mönch begonnen,
Der kühne Luther, durch den Kampf mit Rom.
Auch ihr war ja die Bibel längst der Bronnen,
Aus dem sie schöpfte der Begeistrung Strom,
Die Kraft auf seine Seite sich zu stellen,
Mit solchem Licht die Menschheit zu erhellen.


Nebyla nám pod Tvou rukou
Škola za nepříjemnost;
Kdož pak nejde rád do místa,
Kde se štípí libá ctnost? –
Kdežto vlídnost panuje –
Přátelství jen obcuje?


When rosy health, with flattering smiles,
Th' unwary thoughtless youth beguiles,
He counts his coming years;
Presumptuous man! by Collin's fate,
Learn to contract the doubtful date,
And pity Hebe's tears.


O Daphne, still entzückt, wo ich den Freund gesegnet,
Den dein geliebtes Herz beglückt –)
Doch nicht allein! oft von den jungen Nymphen
Des Eichenwalds gesehn


ispanya’nın göklerine benziyor


依然一册巧装成
故纸为胎越样轻
四畔黑云都罩尽
中间只有月长明


Getrost! Bald füllen sich die Kelter,
Die Traube gärt, man preßt den Wein,
Und dich und Manchen, der noch älter,
Lädt man zu vollen Bechern ein.


Neviděvši tam, kde zpomenutý
Škvar byl Slavoborců, Gerona,
Ptám se s podivením Plutona,
Kde jest vrah ten šibalský a krutý?


Kastélyt épít tehát szép menyasszonyának,
tükrökkel megrakván falát szobájának,
s ide gyűjti színét az atyafiságának,
köz tiszteletére menyegző napjának.


Sùbito fuor di Parigi son corsi,
e giunti all'oste, Rinaldo trovaro,
e cominciorno co' graffi e co' morsi
a volerlo atterrar sanza riparo:
così con esso a battaglia appiccorsi,
tanto ch'Astolfo per forza pigliaro;
e con fatica Rinaldo è fuggito
con Ricciardetto che l'avea seguito.


Niño, vamos a cantar
una bonita canción;
yo te voy a preguntar,
tu me vas a responder:
Los ojos, ¿para qué son?
—Los ojos son para ver.
—¿Y el tacto? —Para tocar.
—¿Y el oído? —Para oír.
—¿y el gusto? —Para gustar.
—¿Y el olfato? —Para oler.
—¿El alma? —Para sentir,
para querer y pensar.


Man hieß mich noch einmahl an Donau-Strom verreisen/
Dem grossen Leopold den Landes-Kummer weisen/
Ist was gerichtet aus/ so hat es Gott gethan:
Was ist es daß der Mensch durch seine Klugheit kan.


Zašli, zmizeli již beze stop,
a kdes v uvolněných ňadrech jihu
neznámý je mlčky ztulil hhrob...
Temno za nimi, a v žádnou knihu
nezapsaly dějiny jich jmen;
činy oněch reků dobré vůle
z končin slávských, z celé světa půle
k jihu spěvších, – jejich smrti sten,
jejich mučenství, – jsou zapomnění v plen!
Na sta bylo jich, již neslavně a svatě
z lásky bratrské šli ku Golgatě
z klidných rodných niv mřít za nebohou raji!


O tú, Deidad, que en la razón que influyes
enciende más la luz del desengaño,
y anima al humo de mi sacrificio.


je kámen ve dlažbě, nůž v dlani pepíka,
tam rostla slova ta, jichž bonhomme neříká.


»A la voz de ¡barco viene!
es de ver
cómo vira y se previene
a todo trapo a escapar:
que yo soy el rey del mar,
y mi furia es de temer.


Ein Morgen ist es, doch aus einem Lichte,
das deine reife Liebe nie erschuf,
ein Rauschen ist es, nicht aus deinem Ruf,
ein Zittern, nicht von göttlichem Verzichte,
ein Schwanken, nicht in deinem Gleichgewichte.
Ein Rascheln ist und ein Zusammenraffen
in allen den geborstenen Gebäuden,
ein Sichentgelten und ein Sichvergeuden,
ein Sichbegatten und ein Sichbegaffen,
und ein Betasten aller alten Freuden
und aller Lüste welke Wiederkehr.
Und über Kirchen, die wie Wunden klaffen,
ziehn schwarze Vögel, die du nie erschaffen,
in irren Zügen hin und her.


Laßt in diesem Sarg verschlossen
Deutscher Einheit alten Traum;
Wahrer Einheit, ihr Genossen,
Breitet sich ein größrer Raum!


ómnibus


Tělesného zbavili se,
v jiné horší zapletli se,
v robotu to duševní,
a zda nevězíme v ní
doposud až po krk?


Da höret man den Lobgesang
Der Engel, und der Music Klang
Durch aller Hertzen dringen,
Vnd Frewden die kein Aug erkant,
Kein Ohr gehört und kein Verstand
Vns hie weis vor zu bringen.


Der Heylig Geist von dir allein
Erschaffen hat das Kindle fein/
Gleich wie die Sonn durch jhre Krafft/
Allein vom Zweigle Rosen schafft.


Wi offt ward ich von disem Mann betrübt?
Du weist sein Hertz, mit dem er dich geschertzet!
Der Schein ward nur vor wahres sein belibt!
Gold his nur Gott, den er allein behertzet!
Der Glaube war ein schlechtgeringes Ding!
Des Nechsten Nutz des gantzen Lebens Angel,
Den er vor dich von dir allein empfing!
Verstellter Christ: da Christus Geist der Mangel!
Jehova, hilf! Jehova, steh mir bei!
Jehova, komm! Jehova, mach mich frei!


Charm'd with the wonders of the show,
On ev'ry side, above, below,
She now of this or that enquires,
What least was understood admires;
'Tis plain, each thing so struck her mind,
Her head's of virtuoso kind.


Flattert in heiligen Scharen um uns, und die blutigen Fahnen
Schwingt in der Schlacht, wann einst Männer und Sklaven im Kampf!


Er ist ja doch nicht mit vorübergegangen,
Auf den ich gerichtet mein heißes Verlangen.
Wer trägt ihm die Zeitung weit über das Meer
Und holt ihn zur fröhlichen Brautjagd her?


A te gli Strozzi vennero da l'Arno
tsco parlando e ti cantâr latina;
e gli Ariosti da Bologna, accorta
gente di guerra


Heut stiegest du aus deinem Grab,
Der Tod dich lebend wiedergab,
Ich lag im Tod der Sünden.
Ach! diesen man begrub mit dir:
Erlöser! möchtest du an mir
Ein neues Leben finden!
Geh du,
Jesu,
Meine Kerze,
In diß Herze
Als zu Grabe:
Dann leb ich, wann ich dich habe.


Du gabst, erhabne Zunft,
Kritik der reinen Vernunft.
Gieb nun, den Musen zum Glück,
Bald reine Vernunft der Kritik!


A teď, – jak to všechno dálné,
zbledlé, jak šla roků řada, –
přec jen v duše chmury kalné
poblesk záře z mládí padá.


Sie schelten einander Egoisten;
Will jeder doch nur sein Leben fristen.
Wenn der und der ein Egoist,
So denke, daß du es selber bist.
Du willst nach deiner Art bestehn,
Mußt selbst auf deinen Nutzen sehn!
Dann werdet ihr das Geheimnis besitzen,
Euch sämtlich untereinander zu nützen;
Doch den laßt nicht zu euch herein,
Der andern schadet, um etwas zu sein.


Szólottak, s a virággal
Behinték zsámolyát,
Szólván, letérdelének,
S mondák a hő imát.


Wenn, was die eine von dir heischt,
Verrath und Frevel an der zweiten;
Wenn dein verzagend Herz zerfleischt
Von ihrem grimmen sich Bestreiten.


Musil bys být orlem, bys tam doletěl,
Musil bys být hvězdou, bys ji uviděl!


Szinház volt ez, szinház, Beregi eridj
tanárom ellen kezedben horoszkóp
S vágd kupán: ő egy vérszivó gonosz pók


Y esos versos que a amar te convidaron,
y a dos almas dormidas despertaron
que sobre ellos sus lágrimas vertieron,


Also sprach sie weise,
Listig wie nur Frauen.
Ihrem goldenen Munde
War nicht recht zu trauen,


Creduto avria che fosse statua finta
o d'alabastro o d'altri marmi illustri
Ruggiero, e su lo scoglio così avinta
per artificio di scultori industri;
se non vedea la lacrima distinta
tra fresche rose e candidi ligustri
far rugiadose le crudette pome,
e l'aura sventolar l'aurate chiome.


وعيشك ما تركتك عن ملال
وصدٍّ أيها المولى الأمير
ولكن مذ الفت الحزن طبعا
انفت مواطنا فيها سرور


Da steht mit dem Kännlein der Ministrant
Und flüstert ins Ohr ihm leise:
»Sie kommen nicht! Denn der Eine jagt,
Der Andr' erwartet die neue Magd,
Der Dritte rüstet zur Reise.«


Stundenlang mit heißem Auge
Starr' ich dann hinaus ins Dunkel,
Bis zuletzt die matte Seele
Sich verliert in dumpfen Träumen.


Was soll ich machen? merk ich nicht
Wie stark die Engel sich bemühen,
Mein Herz zum Abtrag seiner Pflicht,
Zu gleichen Hirten-Dienst zu ziehen?
Ja, ja, ich fühle schon, wie sich mein Herze regt;
Wie stark es mir in Ohren klinget,
Daß Gott den Sohn vom Himmel bringet,
Wie er ihn in den Stall zu Bethlehem gelegt.
Der Hirten Freudigkeit ist auch in mir zu spühren,
Indem die Engel mich so wohl als jene rühren.
Mein Jauchzen und mein Freuden-Lied
Ist bloß zu seinen Ruhm bemüht.


御爱数峰非拔秀
当时驻跸欲忘还
飞仙急过无真赏
始信明皇不识山


Dem Fuchse ward zur Stelle dort
Gleich sein Recht verliehen:
Er mußte nach des Richters Wort
Seinen Pelz ausziehen.
Füchslein, Füchslein, wohlgemuth!
Füchslein, traun, es ruht sich gut
Auf des Kürschners Stange!


Aqueles dias lindos
quando a cidade parece um dado, um hino, um ventilador
ou uma concha de vieira à beira-mar
– tchau, tchau, belas garotas,
nos conhecemos hoje
e não nos veremos nunca mai

Os domingos lindos
quando a cidade parece um futebol, um cartão e uma ocarina
ou um sino indo e vindo
– na rua ensolarada
as sombras dos passantes se beijavam
e eles seguiam, completos desconhecido

Aquelas noites lindas
quando a cidade parece uma rosa, um tabuleiro de xadrez, um violino
ou uma garota chorando
– no bar jogávamos dominó, dominó de bolas pretas, com as garotas magrelas,
olhando para seus joelhos

que eram esquálidos
feito dois crânios com as coroas de seda das cinta-ligas
no reino desesperado do amo

(tradução de Marília Garcia)


Což ti příteli blesk stříbra a zlata a
Divů prospěje zbor bohaté Indye,
Jestli spokojnost drahá
Na ně nelije sladkosti?


Ztracené žití i tu hrůzu před ním
tys zaplašila políbením jedním.


Herr, von der Gefahr umdunkelt,
Hilflos wir, dort Mann und Roß.


Wie die Augen froh begnüget
Schließt der Greis von Kanaan,
Als der Himmel es gefüget,
Daß sie Joseph wiedersahn.


自得休心法
悠然不赋诗
忽逢重九日
无奈菊花枝


Esse anseio de amor, que sonhamos outrora,
E que palpita e vibra, e que renasce e chora,
E vive a soluçar nos meus e nos teus versos.


岧峣山上寺
近在古城中
苦恨河流远
长教眼力穷


Провидению было угодно создать человека так, что ему нужны внезапные потрясенья, восторг, порыв и хотя мгновенное забвенье от житейских забот; иначе, в уединении, грубеет нрав и вселяются разные порокРеут Псовая охота
Сторож вкруг дома господского ходит,
Злобно зевает и в доску колотиМраком задернуты небо и даль,
Ветер осенний наводит печаль;
По небу тучи угрюмые гонит,
По полю листья — и жалобно стонет…
Барин проснулся, с постели вскочил,
В туфли обулся и в рог затрубиВздрогнули сонные Ваньки и Гришки,
Вздрогнули все — до грудного мальчишкВот, при дрожащем огне фонарей,
Движутся длинные тени псареКрик, суматоха! ключи зазвенели,
Ржавые петли уныло запели;
С громом выводят, поят лошадей,
Время не терпит — седлай поскорей!
В синих венгерках на заячьих лапках,
В остроконечных, неслыханных шапках
Слуги толпой подъезжают к крыльцЛюбо глядеть — молодец к молодцу!
Хоть и худеньки у многих подошвы —
Да в сертуках зато желтые прошвы,
Хоть с толокна животы подвело —
Да в позументах под каждым седло,
Конь — загляденье, собачек две своры,
Пояс черкесский, арапник да шпорВот и помещик! Долой картузМолча он крутит седые усы,
Грозен осанкой и пышен нарядом,
Молча поводит властительным взглядоСлушает важно обычный доклад:
«Змейка издохла, в забойке Набат;
Сокол сбесился, Хандра захромала»Гладит, нагнувшись, любимца Нахала,
И, сладострастно волнуясь, Нахал
На спину лег и хвостом завиляВ строгом порядке, ускоренным шагом
Едут псари по холмам и оврагаСтало светать; проезжают селом —
Дым поднимается к небу столбом,
Гонится стадо, с мучительным стоном
Очеп скрипит (запрещенный законом);
Бабы из окон пугливо глядят,
«Глянь-ко, собаки!» — ребята кричат…
Вот поднимаются медленно в горЧудная даль открывается взору:
Речка внизу, под горою, бежит,
Инеем зелень долины блестит,
А за долиной, слегка беловатой,
Лес, освещенный зарей полосатоНо равнодушно встречают псари
Яркую ленту огнистой зари,
И пробужденной природы картиной
Не насладился из них не едины«В Банники, — крикнул помещик, — набрось!»
Борзовщики разъезжаются врозь,
А предводитель команды собачьей,
В острове скрылся крикун-доезжачиГорло завидное дал ему бог:
То затрубит оглушительно в рог,
То закричит: «Добирайся, собачки!
Да не давай ему, вору, потачки!»
То заорет: «Го-го-го! — ту! — ту!! — ту!!!»
Вот и нашли — залились на следВаром-варит закипевшая стая,
Внемлет помещик, восторженно тая,
В мощной груди занимается дух,
Дивной гармонией нежится слух!
Однопометников лай музыкальный
Душу уносит в тот мир идеальный,
Где ни уплат в Опекунский совет,
Ни беспокойных исправников нет!
Хор так певуч, мелодичен и ровен,
Что твой Россини! что твой Бетховен!
Ближе и лай, и порсканье и крик —
Вылетел бойкий русак-материк!
Гикнул помещик и ринулся в поле…
То-то раздолье помещичьей воле!
Через ручьи, буераки и рвы
Бешено мчится, не жаль головы!
В бурных движеньях — величие власти,
Голос проникнут могуществом страсти,
Очи горят благородным огнем —
Чудное что-то свершилося в нем!
Здесь он не струсит, здесь не уступит,
Здесь его Крез за мильоны не купит!
Буйная удаль не знает преград,
Смерть иль победа — ни шагу назад!
Смерть иль победа! (Но где ж, как не в буре,
И развернуться славянской натуре?)
Зверь отседает — и в смертной тоске
Плачет помещик, припавший к лукЗверя поймали — он дико кричит,
Мигом отпазончил, сам торочит,
Гордый удачей любимой потехи,
В заячий хвост отирает доспехи
И замирает, главу преклоня
К шее покрытого пеной конМного травили, много скакали,
Гончих из острова в остров бросали,
Вдруг неудача: Свиреп и Терзай
Кинулись в стадо, за ними Ругай,
Следом за ними Угар и Ромашка —
И растерзали в минуту барашка!
Барин велел возмутителей сечь,
Сам же держал к ним суровую речПрыгали псы, огрызались и выли
И разбежались, когда их пустилРевма-ревет злополучный пастух,
За лесом кто-то ругается вслуБарин кричит: «Замолчи, животина!»
Не унимается бойкий детинБарин озлился и скачет на крик,
Струсил — и валится в ног
и мужиБарин отъехал — мужик встрепенулся,
Снова ругается; барин вернулся,
Барин арапником злобно махнул —
Гаркнул буян: «Караул! Караул!»
Долго преследовал парень побитый
Барина бранью своей ядовитой:
«Мы-ста тебя взбутетеним дубьем
Вместе с горластым твоим холуем!»
Но уже барин сердитый не слушал,
К стогу подсевши, он рябчика кушал,
Кости Нахалу кидал, а псарям
Передал фляжку, отведавши саПили псари — и угрюмо молчали,
Лошади сено из стога жевали,
И в обагренные кровью усы
Зайцев лизали голодные псТак отдохнув, продолжают охоту,
Скачут, порскают и травят без счетВремя меж тем незаметно идет,
Пес изменяет, и конь устаеПадает сизый туман на долину,
Красное солнце зашло вполовину,
И показался с другой стороны
Очерк безжизненно-белой лунСлезли с коней; поджидают у стога,
Гончих сбивают, сзывают в три рога,
И повторяются эхом лесов
Дикие звуки нестройных рогоСкоро стемнее Ускоренным шагом
Едут домой по холмам и оврагаПри переправе чрез мутный ручей,
Кинув поводья, поят лошадей —
Рады борзые, довольны тявкуши:
В воду залезли по самые уши!
В поле завидев табун лошадей,
Ржет жеребец под одним из псарей…
Вот наконец добрались до ночлегВ сердце помещика радость и нега —
Много загублено заячьих дуСлава усердному гону тявкуш!
Из лесу робких зверей выбивая,
Честно служила ты, верная стая!
Слава тебя, неизменный Нахал, —
Ты словно ветер пустынный летал!
Слава тебе, резвоножка Победка!
Бойко скакала, ловила ты метко!
Слава усердным и буйным коням!
Слава выжлятнику, слава псарям!
Выпив изрядно, поужинав плотно,
Барин отходит ко сну беззаботно,
Завтра велит себя раньше будитЧудное дело — скакать и травить!
Чуть не полмира в себе совмещая,
Русь широко протянулась, родная!
Много у нас и лесов и полей,
Много в отечестве нашем зверей!
Нет нам запрета по чистому полю
Тешить степную и буйную волБлаго тому, кто предастся во власть
Ратной забаве: он ведает страсть,
И до седин молодые порывы
В нем сохранятся, прекрасны и живы,
Черная дума к нему не зайдет,
В праздном покое душа не заснеКто же охоты собачьей не любит,
Тот в себе душу заспит и погуби


Bei Andernach am Rheine
Liegt eine tiefe See;
Stiller wie die ist keine
Unter des Himmels Höh'.
Einst lag auf einer Insel
Mitten darin ein Schloß,
Bis krachend mit Gewinsel
Es tief hinunter schoß.


Ché ad or ad or qual uom, che sogna, adombro,
cui sangue fa su 'l cor grave coverchio:
ben chiamerò Cefiso e Mincio e Serchio
al mesto officio, del reo peso sgombro.


Schenkt seine Hand ihm viel: so wird er vielen nützen,
Und, wie sein Gott, guttätig sein;
Des Freundes Glück erhöhn, verlaßne Tugend schützen,
Und selbst den Feind in Not erfreun.


‚Já přeplul jsem to hrozné žití moře,
jak s tebou vyšel – s křídlem nestřísněným.‘
A smrti vzdá se s citem usmířeným.


Auf/ Libhold/ Auf! der Freuden-Tag kam an/
Da auf der Ester-haupt das Zepter neu gefallen!
Erlösung naht dem höchstgedrüktem Häufchen!
Jauchzet/ ihr Völker/ Frolocket/ Triumffet!
Das Wesen bricht hervor so gar geheim.


U práce seděl nožíř
už jistě od rána,
líc jeho se mně zdála
být bolem strhána.


O ptenče nezná květů trud,
a kvítko libopěvce ráje, –
hrob jednomu co za osud,
to druha věnčí blahem máje.


葛玄功行满三千
白日骖鸾上碧天
留得旧时坛宇在
后人方信有神仙


Beugt er die Knie' an heil'gem Orte,
So stellet er
Im Geiste sein Idol, sein schönes,
Auf den Altar.


A políbil ji: „„Hrůza z našich ztrát
z tvých zraků mizí s klidem.
Žít nadějí, ne hanbou umírat,
zvěstujme lidem““.


Seja embora prazer; que a meu ouvido
Soa melhor a voz do desengano,
Que da torpe lisonja o infame ruíd


Tuším, že máš podříkačku,
Potřeštěné rozkazy,
Pošetilé ukazy:
V nových věcých vidouc dračku
Myslíš, každý že tvou hračku,
Jako dítě musý chtít,
Novoty tvé svaté ctít? –


Eltern ihr duͤrfft euch nicht kuͤmmern
Weiter fuͤr ſein Wohlergehn/
Wril nun in deß Himmels-Zimmern
Engel ihm zur Seiten ſtehn/
Auß der Wiegen in die Erden
Hat er fruͤh’ den Lauff vollbracht/
Und ſoll einſt verklaͤret werden
Jn der ſchoͤnſten Sternen-Pracht.


Dál v útulné jamce, z níž na špičkách lehce
se vypjaly zvědavé jívy,
kam potok jak bělouš se vrhá i řehce
zpod bujné i zpěněné hřívy:
tam zpěvavě tluče i tluče vždy mlýn,
té krajiny slavík to sivý;
však pole hrá měňavě v zlato i v stín,
a šuměním klasy se diví:
„Proč váháš? Jen srdnatě nás tam zdrť!
My radostně půjdeme v takou smrť.“


Hieher Vernunft und Witz!
Da liegt ein Mann in Bindlein
Der abgerißnen Windlein,
Der auf dem stolzen Sitz
Der rechten Hand der Kräfte
Und siegenden Geschäfte,
Den Namen und die That
Gott aller Götter hat.


Herr! erzeig mir deine Gnade,
Und zerstöhr der Feinde Schwarm.
Daß mir ihre List nicht schade;
Stürze sie mit deinem Arm.
Denen die mich ängstgen, quälen,
Und mir stets zuwieder sind,
Laß den bösen Anschlag fehlen,
Denn ich bin dein treues Kind.


Sedm bran má město boží
a na sedmi vrších stojí,
andělů je sedm střeží,
ohnivé jich meče jsou.


Zu dir wall' ich, alte Stadt,
Um den alten Goldschmidt,
Den theuren Freund,
Näher und näher zu kennen.


Zwar deine Freuden sind auch süße,
Und durch sie wird kein Herz entehrt:
Denn junger Schönen sanfte Küße
Sind unsrer besten Stunden werth:
Doch iezt möchtst du Verächter finden,
Und wir, wir fürchten uns der Sünden.


Juž pozdní večer sítě spřádá,
v něž měsíc perly vetkává,
jdu cestou, jíž jsi šla tak ráda,
kde večer pěla pěnkava.


I' senti' già nel cor mille quadrella,
che mi fêr di disio la mente accesa,
e più volte a cantar la man sospesa
mossi, per essaltar cosa sì bella.


龙泉庵上苦书生
偶窃三巴第一名
天下许多难了事
乡人何用太相惊


إذا الصّبّ أشفى من جواه على شفا
أتى اليأس مما يرتجي بشفائهِ
وقد زادني يأسي سقاماً فكيف بالش
شقاء لصبّ داؤه في دوائهِ


E do corpo ressalta a chama
a vivacidade que sai
pelos poros, pelo coração
e uma serenidade fluida se improvisa
nos gestos em tom de azul…


Dí kněz: „O ty pravé Amazonek plemě!
Vládnouti máš, kdyby do našinské země
Nepřítel pad, nad jízdeckým zborem;
Vše se hrnout bude za praporem
Statné dívky, všickni konat budou divy,
Oslavy tvé dojít žádostiví!
Neb snad odloživši panenského studu,
Následovat budeš Polelova pudu?“


山云护芝田
山雨清菌阁
中有学仙人
吹箫侍鸾鹤


هَلْ للمَكارمِ من مُجيرِ
أم هَل لأحمدَ من نَصيرِ
أنَّى ارتقَتْ هِمَمُ الرَّدَى
منه إلى القَمَرِ المُنيرِ
بَعْدَ ابتسامِ شمائلٍ
كالنَّوْرِ في الغُصْنِ النَّضيرِ
يا رِمَّةً أَرَجُ الثَّرى
من طيبِها أَرَجُ العَبيرِ
لو تستطيعُ الأرضُ ما
سَمَحَتْ بها يومَ النُّشورِ
نظَرَتْ إليكَ المكرُما
تُ فلم تَجِدْ لكَ مِنْ نَظيرِ
فغدَتْ عليك حَواسراً
يَنظُرْنَ من طَرْفٍ حَسيرِ
فاذهَبْ على رُغمِ العِدا
والبأسِ والحَسَبِ الخَطيرِ
فارقْتَني وتركْتَني
غَرَضاً لأحداثِ الدُّهورِ
فَلَبِسْتُ أثوابَ الأسَى
وخلَعْتُ أثوابَ السُّرورِ


颂橘固多品
其贤知若干
后皇偏著意
尔许绣团团


Viděl jsem Betlém:
jen temný cypřiš hlídal starý dům
obrostlý břečťanem
a huňatý pes vrčel nad kolébkou u vrat,
v níž spalo dítě.


秋入银床老井梧
能言鹦鹉日相呼
兰闺半月闲针线
学得崔徽一镜图


Du hast umsonst so sehnlich
Zum Himmel nicht gefleht;
Du fandst, dem deinen ähnlich,
Ein Herz, das dich versteht.


Todas tus palabras
son tributos a ella,
guirnaldas para un solo cuello.
Esto lo has sabido siempre,
y tampoco ignoras cuán solos están
los que se pusieron a su servicio.


ella dos puntas de marfil luciente
con súbita inquietud bañó quejosa,
y torciendo su vida bulliciosa,
en un castigo dos venganzas siente.


Got, gib dem König dein Gericht,
ja, gib des Königs Sone
Dein Grechtigkait, das er hie richt
vnd bei deim Völklin wone
Vnd pring es zur gerechtigkait,
rett deine Elenden aus laid,
sie aus gnaden belone.


Nun, Herr, wo soll ich hin?
Wer tröstet meinen Sinn?
Ich komm an deine Pforten,
Der du mit Werk und Worten
Erfreuest, die dich scheuen
Und dein allein sich freuen.


Než domyslil, sáh po nebeském žáru,
by do duše své na věky jej skryl.
„Zda nevidíš“ – řval běs – „kus hlíny, škváru,
na němž bys prsty sobě popálil!


Doch hascht ein Mädchen auch dich kleinen Springer
Zuletzt in ihrem Schooß,
So ist doch unter einem schönen Finger
Noch neidenswerth dein Loos.


Tak nás oči Kristus Pán,
Temo poniženě
(odposť milá Terézo)
věřim vic než ženě.


Verstand verstehe / daß dein Raht
mein Wohlfart mir bereitet hat /
nicht mein / noch andrer Klugheit Kunst:
es hebet mich nur deine Gunst.


Là des prêtres en noir disent une prière,
Mais la terre est si froide à l'heure de minuit !


E feito pomba-de-bando
Eles de lá vão fugindo
E no sangue margúiando
Devagarim vão subind
Pelo sangue trafegando
Me dando febre e tremô
Sem avexame si pranta
Nos beiço-ôi dágua de amô


Soneto XII


Doch seine vierzehn Enden nicht
Und seiner Farbe Glanz
Besinge unser Klaggedicht;
Weit edler war der Hans.
So liebt' kein Menschenphilosoph
Wie er, die Einsamkeit;
Drum hat er das Geräusch am Hof
Der Hirschewelt gescheut.


Még kér a nép, most adjatok neki;
Vagy nem tudjátok: mily szörnyű a nép,
Ha fölkel és nem kér, de vesz, ragad?
Nem hallottátok Dózsa György hirét?
Izzó vastrónon őt elégetétek,
De szellemét a tűz nem égeté meg,
Mert az maga tűz... ugy vigyázzatok:
Ismét pusztíthat e láng rajtatok!


Es sausen die Windmühlflügel,
Es klappern Leiter und Steg,
Da, mit verhängtem Zügel,
Geht's unter dem Flügel weg,
Und bückend sich vom Pferde,
'nen vollen Büschel Korn
Aus reißt er aus der Erde –
Hei, Calcar, das ist Sporn.


تعجب قومي من بديع تغزُّلي
وقالوا لقد زفت إليك البدائع
وما بفتى يستخرج الدرَّ بدعة
وفي نسخ الوجه الجميل يطالع


Rhythmé par le marteau sonore,
Le chant joyeux des forgerons
S'envole à grand bruit vers l'aurore,
Plus fier que la voix des clairons.


To hudbou větrů z dávných let,
jak pohádka zalétá k nám!


Kdys modrým kvítkem pokryl zem,
na blankyt smál se blankytem.


Und doch wüßt' ich einen Zauber,
Ja ein Wörtlein nur, gar klein!
Spräch's zur rechten Stund' der Rechte
Spräng' von diesem Sarg der Stein!


Bajo el denso tallar cuyo reposo
Promete al alma soledad eterna,
Se compunge su arrullo misterioso
En musical retumbo de cisterna.
Con un lento llorar de hoja marchita,
Mulle el bosque otoñal pálida alfombra,
Y en la queja recóndita palpita
El corazón profundo de la sombra.


Luft und Licht, und Farb' und Glut!
In den Adern schwillt das Blut,
Heißt uns ferne Reisen wagen
In so wunderbaren Tagen.


Sovra la sua vergogna i lacci tesi
avea Vulcano, il qual veder venia
ridendosi d'averli sì offesi.


高轩送目万重山
不尽东西千里间
长啸何由生羽翼
径排云雾看人寰


Rauh ist der Mond gestalt ohn seiner Sonne Licht,
Rauh ohne deine Sonn dein Seelenangesicht.


Hattyu fehér teste forog a hab ágyon,
A lelke meg úszkál tenger hiu vágyon,
Apró pihegését únja Aladárnak;
Körül éjsűrítő nagy kárpitos árnyak.


Král v Olomouci s hrstkou lidu
v klášteře byt si vyvolil,
by čas ten v ducha volném klidu
a obřadů všech prázden byl.


Simák, szelídek s szörnyű gyilkosok mind,
olyan kicsik és mégis oly nagyok.
Oly mozdulatlanok. S faló ölükben
egy túlvilági lángvihar ragyog.


– Or discendine giù, solo o seguito
come più vuoi; – ripiglia il fer circasso
– va' in frequentato loco od in romito,
ché per dubbio o svantaggio io non ti lasso. –
Sì fatto ed accettato il fero invito,
movon concordi a la gran lite il passo:
l'odio in un gli accompagna, e fa il rancore
l'un nemico de l'altro or difensore.


芙蓉秋水锦生花
羲献风流是故家
谁敢持缣叩厅阁
多应判牒走龙蛇


WHERE Kensington high o'er the neighb'ring lands,
'Midst greens and sweets, a regal fabrick stands,
And sees each spring, luxuriant in her bowers,
A snow of blossoms, and a wild of flowers,
The dames of Britain oft in crowds repair
To groves and lawns, and unpolluted air.
Here, while the town in damps and darkness lies,
They breathe in sun-shine, and see azure skies
Each walk, with robes of various dies bespread,
Seems from afar a moving tulip-bed,
Where rich brocades and glossy damasks glow,
And chints, the rival of the show'ry bow.


Cortez selbst das teure Banner,
Er, der Feldherr, und er trug es
Hoch zu Roß bis gegen Abend,
Wo die Schlacht ein Ende nahm.


لولا معنى يلوح بين الخيم
ما عجت ولا وقفت عند العلم
لولا أنتم وحبكم في القدم
ما سرت على الهول للثم الحجر


Zda je to skutečnost či snění?
já v údivu jsem srdce tisk’,
chtě krotit jeho tetelení,
a pramen slz mi v oči trysk’;
vše rázem v milý kraj se mění,
jejž dávno znám; já blahem výsk’
a prchnuv z přátel čilé tlupy
v ráz stál jsem české u chalupy.


Myslím, že se zelná hlávka
více světu zavděčí,
nežli mnohá dosti velká
prázdná hlava člověčí.


: Zrak jejich pálí v mé tělo,
na rozkoš myšlenka stále z duší jim tryská,
a záminkou zbahnělé touhy jim svaté mateřství je.


Auf ihnen ging die Sonn' nicht unter,
Sie glühten Tag und Nacht gleich munter.


Hurrah ! la bise siffle au grand bal des squelettes !
Le gibet noir mugit comme un orgue de fer !
Les loups vont répondant des forêts violettes :
A l’horizon, le ciel est d’un rouge d’enfer…


Wie tönt Dein Name schön!
Als ob zu Himmelshöhn
Schwebt unser Geist.
Freiheit! Du süßes Wort,
Töne von Ort zu Ort,
Bis Deine Melodie
Den Winter schmelzt.


Im Hexameter steigt des Springquells flüssige Säule,
Im Pentameter drauf fällt sie melodisch herab.


Dir non si può, che tu provati l'hai,
né ch'altro autor ne parli si ritrova,
né ch'Elephantis ne scrivesse mai.


O Österreich, ich habe
Die Kommandantenschaft
Bewahret auch im Grabe
Für dich mit treuer Kraft;
Mußt' auch mein Blut zerstieben
Auf fremden Mauern wohl,
Im Tod bin ich geblieben
Kommandant von Tirol.


Pravil Grozvin: „Buďtež s tebou
bozi, bohatýrský kmete,
i s tvým domem, ať v něm všecko
ku novému zdaru kvete!“


في عيد فالنتاين


Přišel hajdúch: „Pomoc není,
musíš se mnou do vězení,
zatím ženu na sirobě
mladý sudí vezme k sobě.“


Tage der Wonne,
Kommt ihr so bald?
Schenkt mir die Sonne,
Hügel und Wald?


Es war nun umb die Nacht und umb das volle Liecht,
Der Monde wich' am Glantz auch schier der Sonnen nicht.
Sie stehen auff, der Herr selbst vierter ist verschwiegen
Den Oeleberg hinauff sehr hoch betrübt gestiegen,
Den Berg, der ausserhalb der Stadt viel Oele trägt,
Vnd eine Garten-Lust auff seinem Gipffel hegt.
Hie ist zu weinen fug, hie irrt ihn kein Getümmel,
Die reinen Hände hebt er hie empor gen Himmel.
Er denckt an die Gestalt der tausendfachen Noht,
Schmach, Geisseln, Backenstreich, Creutz, Dornen, Bande, Tod.
In dem er nun beginnt der Laster Grimm und Grawen,
Die sein unschuldigs Haupt ihm drucken, anzuschawen,
Erseufftzt er tieff, sein Hertz ist Angst und Schreckens voll,
Durch Trawrigkeit, die Gott auch selbst empfinden sol.
Sein Leib muß Schweiß, sein Häupt viel Trhänen ihm gewehren,
Der Schweiß war aber Blut, Blut waren auch die Zähren.
Wo Vater, spricht er: dich je Blut versöhnen kan,
Schaw her, dein lieber Sohn vergeust es, nimm es an.
Legst du das höchst' auff mich? hier ist das höchste Leiden,
Aus dessen Furcht ich auch von hinnen schier muß scheiden.
Doch ist der Schweiß nicht gnug, versöhn' ich erst durch Blut,
Das Geisseln sampt dem Speer vergiessen, deinen Muth?
Hie bin ich; wenn man mich auch wird getödtet haben,
So mag der Spies mein Hertz ausleeren und durchgraben.
Der Vater selbst erbarmt sich über seinen Sohn,
Schickt einen Engel her von seinem hohen Thron,
Der ihn sol trösten, ihm sol trucknen seine Wangen,
Von dem er doch dabey ein hart Gebot empfangen.
Was holst du, Christe, Trost vom Himmel? hat denn Gott
Nicht Krafft gehabt behertzt zu leiden diesen Todt?
Ich merck es, ach! Du wilst dir selber Trost versagen,
Auff daß du kanst Gedult mit unsrer Schwachheit tragen.


„Jsou dnové zlí, – jdou horší, pustí;
vlast rdousí Říma řetězy;
než, Bůh zem Písma neopustí
a pravda přece zvítězí!“


Ale u jich nohou nebylo víc zbraní.
Místo velkých štítů jak měsíčné plání
ruchadla se skvěla, pluhy místo praků,
místo mečů, kopí zdivenému zraku
jevily se kosy, rýče, cepy, brány,
motyky a srpy čistě ukovány,
stejně nad tím davem prapor se však zdvihal,
na němž svatý Václav s orlicí se míhal,
vesel zachvíval se... Pašijí zvuk zdáli


Připomínáš mi vše, co hyne,
každého, kdo je nešťasten?
Los připomínáš, který kyne?
Jsem příliš všeho účasten.


»Ey du mein liebe Thresel
Du führst uns nur blind,
Dein Bayrischer Matthiesel
Ist auch bey dir drin.«


Das Essen, nicht das Trinken,
Bracht' uns um's Paradies.
Was Adam einst verloren
Durch seinen argen Biß,
Das giebt der Wein uns wieder,
Der Wein und frohe Lieder.


Weichlinge brennt der Keuschheit Nessel zwar;
Doch sie erhält die Lilienbrust vor Fäul' und Flecken.
Der Scharlach saugt mehr Blut der Menschen, als der Schnecken;
Der Demuth Kleid bleibt schwanenrein und klar.
Die Rachgier ist ihr eigner Seelenwurm;
Die Sanftmuth aber kühlt mit Unschuld ihr Gewissen.
Die Bosheit hat ihr Gift von je bezuckern müssen;
Die stillste Luft birgt Schiffbruch, Wind und Sturm.
Zwar Tugend schmeckt den Lippen bitter;
Doch labt ihr Nektar die Gemüther.


Mag sein, daß höchster Geistesgaben Fülle
Dereinst umleuchtet deinen Fürstenhut;
Wir forschen nicht, was Zukunft erst enthülle,
Des einen sicher jetzt schon: daß du gut.


Da braucht man keine Leiter,
Das geht gleich in die Höh.


И будет вскоре весенний день,
И мы поедем домой, в Россию…
Ты шляпу шелковую надень:
Ты в ней особенно красива…
И будет праздник… большой, большой,
Каких и не было, пожалуй,
С тех пор, как создан весь шар земной,
Такой смешной и обветшалый…
И ты прошепчешь: «Мы не во сне?…»
Тебя со смехом ущипну я
И зарыдаю, молясь весне
И землю русскую целуя!


Wappnet euch mit allen Schrecken
Der geheimen langen Nacht,
Kommt in alter schwerer Pracht,
Eure Enkel aufzuwecken.


To zákon přírody jest, začít zas.
Nad úhorem tak mrtvým vstává klas;
hned včela tu i motýl za ním.
Já stokrát pad’ a stokrát povstal též,
chuť k žití vítěz – pessimismus lež...
– Ach, nač se nyní bráním?


Elhagyni sárga bútorom,
csatangolni, mint egykoron.


策杖驰山驿
逢人问梓州
长江那可到
行客替生愁


S lőn némaság, - lőn éj, gonosz, vak...
Elestünk, mint a zsibbadott tag,
Szivünk maradt csak melegen;
Mig elnémult ajkunkon a szó:
Fenn-volt, mint a beteg-virasztó,
A vérző, mély honszerelem.


Es mag der Sturm umpeitschen
Und wild umtoben sie;
Er mag die Zweige knicken,
Die Blitze sie umzücken,
Den Wipfel beugt sie feige nie!


Die Liebe, welche man seraphisch pflegt zu nennen,
Kann man kaum äußerlich, weil sie so still ist, kennen.


Forschest Du nach seinem Glauben:
Klimpert er mit den Dukaten,
Fragst Du ihn nach seinem Namen:
Wird er nach dem Deinen rathen.


Vám, pane, málo sluší pošklebek!
Nu, nechcete se trochu lépe chovat'?
O hotelu vám budu vypravovat'.
Před vchodem párek: ona, on.
On obstárlý a ona pod zákon,
Ó, krčíte se? Pozor pane dejte,
paragrafům se s úctou vyhýbejte.


Estas cousas o pássaro diria,
Se pudesse falar,
E a tua alma, criança, tremeria,
Vendo tanta aflição,
E a tua mão tremendo lhe abriria
A porta da prisã


Jako štíra povětřenec
Jiný strachuje se krásy,
Stírá mladosti své řásy,
Rozškubuje s hlavy věnec,
Panny spatříli neb růže,
Strachem zblázniti se může,


Má lašťovičko dobrá,
Proč tak pěješ žalostně?
S vysokosti proč nebeské
Spouštíš se až do země,
A nad hlavou točíš se,
Pějíc mi písně smutné?


Wirket Stunden leichten Webens,
Lieblich lieblichen begegnend, Zettel,
Einschlag längsten Lebens,
Scheidend, kommend, grüßend, segnend.


Nimm mich und stell mich dar,
Nicht wie ich in mir war,
Wie ich in dir erscheine
Und wie ich's wünsch', so reine,
Wie ich mit dir verbunden
Und in dir werd' gefunden!


nám úzkosť poduškou, hnůj lůžkem zas,
to země dá a nebe déšť a mráz;


Arme Brüder speistest du;
Mildertest des Waisen Leiden;
Sprachst dem Kranken Tröstung zu,
Und belebtest ihn mit Freuden;
Warst, an stiller Sittsamkeit,
Allen Freundinnen Exempel,
Und ein Bild der Frömmigkeit
In der Gottheit stillem Tempel.


Dann strahlt Ihr Beispiel kommender Sonne gleich,
Und flammet Herzen mächtig zur Tugend an.
Wie von den Bergen in die Thäler,
Wallet das Feuer von Ihrem Giebel


Jen puška se mnou v noci tmavé,
s ní na stráži jsem sám a sám.
Proč teskné sny se rojí v hlavě?
Proč na domov si vzpomínám?


Armer Moritz! Wie viel hast du nicht im Leben erlitten.
Aeacus sei dir gerecht; Schlichtegroll war es dir nicht.


Mit dem »Du« im Herzen darf man schweigen,
Um so tiefer dann sein Innres zeigen,
Wenn die Stunde kommt, da ganz allein
Leben sich dem Leben drängt zu weihn ...
Und es ist ein still beständig Wissen,
Und es ist ein ruhiges Vertrauen:
Unser Freundeskranz wird unzerrissen
Schweben in Maienlüften wie in rauhen
Sturmesnächten schlimmeren Geschicks ...
Nein, es ist kein Rausch des Augenblicks,
Wie ihn rasches Jugendblut verdampft,
Keine Traumsaat, die der Tag zerstampft –
Wir belauschen unser altes Spiel
Und gedenken und besinnen viel ...


وَما أَنسَ مِلأَشياءِ لا أَنسَ قَولَها
لِخادِمِها قُومي إِسأَلي لي عَنِ الوَترِ
فَقالَت يَقولُ الناس في سِتّ عَشرَةٍ
فَلا تُعجِلي مِنهُ فَإِنَّكِ في أَجرِ
فَما لَيلَةٌ عِندي وَإِن قيلَ جُمعَةٌ
وَلا لَيلَةُ الأَضحى وَلا لَيلَةُ الفِطر
بِعادِلَةِ الإِثنَينِ عِندي وَبِالحَرى
يَكُونُ سَواءً مِنهُما لَيلَةُ القَدرِ


So reise denn auch du, du freundlicher Smaragd,
zu meiner Freundin hin und lasse dir behagen,
daß eine solche Hand dich förderhin soll tragen,
die auch, wie keusch du bist, dich doch noch keuscher macht.


Alles, was die Mauer
Hielt, stob in die Winde,
Der Jahrhundert Dauer.«


Ob ihm überhaupt erlaubt,
hier zu leben und zu welchem Zweck,
wieviel Geld er hat und was er glaubt.


Před mýma očima šlo třicet mojich roků,
jak na stěně když za stínem jde stín,
šly nocí v tajemném a přitlumeném kroku,
a já jsem cítil růží dech i blín.


„Učinila bych to ráda,
Zašla mně však všechna vláda,
Padši v mrazu pruhla
Na věky jsem stuhla.“


Ich bot der Jungfrau meinen Gruß,
Ganz freundlich trat sie mir auf meinen Fuß,
Sie sprach: »Gut Gesell, wenn ich dir sagen sollt,
Wenn du nur wollst,
Ich wär dir hold.
Kein Silber und Gold
Ist meiner Lieb ein Sold.


老竹坚刚幼竹柔
此君年少也风流
锦衣脱体未全瘦
雪粉围腰犹半愁


Szép, aranyhajú, buksi kis fiú
Oly boldog voltam,
S egyre daloltam:
Tüzes a nyár és szememtől a nap
Bágyadt alkonyon újult fényre kap!


蒲牢不击欠晨炊
风伯如何圣得知
留我舣舟明日去
满堂香饭雪翻匙


Čísti mnohou dobrou knihu,
zkájí bolesť v oka mihu,
ale knihu dobrou napsat,
snímá s duše všecku tíhu.


Vamos unidos como a luz ao astro
O amor da Castro na soidão lembrá-lo,
Nas longas plumas que a palmeira agita
A alma palpita de Virgínia e Paul
Que mais tu queres, anjo e flor? Escuta:
Quem ama luta? Não lutemos, vem!
Vamos aos vales de cheirosas flores,
Que é flor damores meu amor també
Olha, de tarde quando o sol se esconde
Diz-me tu onde mais poesia viste?
Calam-se os ventos - só a brisa arrula -
O céu se azula -  mas o céu é trist
Pois bem, o bardo na soidão exprime
Na voz sublime dum arcanjo a voz:
Hei de dos seios arrancar os lírios
Dos meus delírios, pra tos dar - a só -


Em mãos a tua poética saudação
que me será o bom farol na vida,
pois ela me aponta o caminho à lida
e a terei como verdadeira bênçã
Bem vejo que é um homem de grande alma
e qual nobre sacerdote de Cristo
de tua bondade o gesto ficou visto
na fidalguia de tua formosa calm
Teu soneto enaltece a gente minha
que admira a pulcritude do bem estro
que, em tempos vividos, eu também tinh


Und bist dieselbe doch, die einst mit Lob
Und trunkner Scheu des Volkes Beste nannten;
Die Ludwig Tieck einst auf den Zelter hob,
Die keck den Forst der Poesie durchstob,
Arnim, Brentano deines Zugs Trabanten.
Die Waldung glühte, silbern sprang der Born,
Und wie ein Märchen scholl das Wunderhorn.


琉璃盏尽中天色
苏合油薰别殿香
六院竞翻新曲奏
柘枝斜倚御袍黄


En el estadio de la ciudad los borrachos caminan en círculo: cinco metros de rodillas, cinco de pie y cinco de cabeza. Después de esto, cogen su cuerpo del cuello y se arrastran hasta llegar al lugar de partida.
En el círculo que recorren los borrachos hay una laguna, un incendio, un prado cubierto de niebla y muchos vidrios de sol en el suelo. El ángel guardián de los borrachos es siempre una mujer desnuda que está delante de ellos. Cuando el borracho abre los ojos deja de ver.
La palabra con que habla el borracho es un alambre violeta. Sólo el calor del trago le llena el pecho de arañas que hablan obscuramente.
Los borrachos que gritan no duran mucho, se derraman como una arteria rota. Los silenciosos están siempre conversando con Dios.
El diablo es el reverso de la moneda de Dios, la única moneda que les queda después de todo, la que usan para pagar su último trago.
¡Hay que ver la marcha de los borrachos, entre los reflectores de la ciudad, esta semana y la otra, a partir de las once de la noche!


Magyar leány vagyok -
Érzem, ha szívemhez nyulok...
Magyar leány és hon leánya,
Mily büszke öntudat!
Hitem, szerelmem szent könyvében
Ez legszebb ágazat!


Diß wird ihm so viel Freud und Lust erwecken/
Als sein benezter Geist kaum fassen kan.
Will man die weite Zahl der Freund erstrecken/
So führt uns dieser Trunck am besten an.


Sie thäten mich bald fragen:
Ob ich der Schreiber wär?
Das solt ich kurzum sagen,
Dazu ward mir nicht her.
Ich gab ihn gute Worte,
Als die keiner nie erhörte,
Ich macht mich bald darvon,
Ihr Klopfen an mich kam.


Las selvas hizo navegar, y el viento
al cáñamo en sus velas respetaba,
cuando, cortés, anhélito tasaba
con la necesidad del movimiento.


Mas ay, que a la lid vuelven de repente,
pero ya no contienden por los cielos,
sino por el imperio de sus ojos


V Bošíně se zvoní hrana
bim bam, bim bam,
byla panna malovaná,
není tam,
byla panna, není panna.


De hogy! hanem nekem keresi kedvemet,


Tak není sám a poslední! I váhá,
chce veslem leb jí rozraziti rázem,
však z očí jejích cos mu v duši sahá.


Híres falu Gömörben Jolsva,
Még híresebbé tette jósa,
Kiről bár még nem zönge ének,
Hét ország vet határt nevének.


Ich beschwör' euch, süße Düfte,
Ich beschwör' euch, kühle Lüfte,
Hesper, Luna, Nachtigall,
Sagt, beschleichet dieses Sehnen
Mich allein mit solchen Thränen
Im geheimen Mondenstrahl? –


Spirto gentil, del cui gran nome altero
se 'n va il Leon ch'ha in mar l'una superba
man, l'altra in terra, e sol fra noi riserba
l'antica libertade e 'l giusto impero,


Mit ihm dem Cörper hat die Seele nichts gemein,
Und muß, o Wunder! doch in ihm verschlossen seyn.


Majordomem učiním jej,
aby nad mým domem bděl.“
K Cidovi tak don Ordoněz
ručes s poselstvím tím jel.


Neopusť ty mě
a hany símě
v hrobu mém tichém
neprobudí mě...


Und es kracht und knirscht und donnert
Und die stärkste Buche liegt
Mit den Wurzeln ausgerissen
Vor mir wettersturmbesiegt.


Stille saß ich zu Hause. Da blätterte los sich vom Zweige
Manche Rose, so auch dorrte die Nelke dahin.


A zvolna slunce padá v mlhy běl,
již celou oblil kosých blesků příval,
v niž padnou v sled, jak mrtvý v rov by splýval.
Jdi duchu spat, jdi, vše tu krátké jest,
nic tvým... Co ze snů zbylo – holá klest:
tys, pokud mohls, vždy ji v květy skrýval.


All'alba si diffuse un grande
odor nel portico: il tuo chiostro
fu pieno di ghirlande:
una diceva: AL CARO PIN CH'È NOSTRO.


Der Sarg des Andern aber schien eines Fürsten Schrein,
Voll bluterkaufter Juwelen, drauf grub dieß Wort man ein:
»Dem König war mein Leben, die Seele Gott allein,
Mein Herz den Fraun ergeben, die Ehre nur blieb mein.«


Místo pravdy podstrčí ti přeludy,
Zpoléhneš se v stavbě blaha na bludy,
Postihne tě neodvratná zhouba;
Rci, zač stojí všecka pochvala a chlouba?
Vrať se nazpět, dokud tebe neudolá
Zlato, honosení, okus rozkoší,
Dokud tebe tyto nepřepanoší;
Což ni v tobě jiskra výše neplápolá?


Slyším již, jak vůkol do strání
od mlýna i pily
letí svatby šumné jásání,
Vašíčku můj milý!
Bez zacházky přímo jen
jdi a sni svůj sladký sen,
jako kvítek bílý.


Sie wollen sterben und scheiden – und andern Raum geben an den Zweigen.
Sie sind meinen Hoffnungen gleich, die täglich enttäuscht vom Himmel zur Erde steigen.


Der Richter wird erscheinen
In grosser Majestat,
Dem keiner kan verneinen,
Was Er begangen hat.
Ein Frommer sol Sich freüen,
Daß Christus richten wird;
Ein Böser muß Sich scheüen,
Weil Er so grob geirt.


Du bist, wie die Menschen alle,
Angesteckt mit Sündengift,
Welches Adam mit dem Falle
Samt der Schlangen hat gestift't;
Aber so du kehrst zu Gott
Und dich besserst, hats nicht Not!
Set getrost! Gott wird dein Flehen
Und Abbitten nicht verschmähen.


Posléze dospěli jsme úvalu,
kde stála pustá víska horalů,
již kladše Rusům dlouho marné vzdory,
s cizinou rodné zaměnili hory.
Teď byla spoustou kamení ta ves
a nad ní časem kmenů mladých davy,
křoviny ostnaté, vysoké trávy,
kapradí nádherné a bujný vřes
v divokou srostly, neprostupnou směs.
Jen sekyrou jsem cestu našel do ní
a ze zřícenin pracně upravil
útulek nám, chlév zmořenému koni.
Pak hranici jsem z klestí sestavil
a s ubitou na cestě drobnou zvěří
chléb černavý nám sloužil za večeři.


Mit Anmuth hat die Würde sich geschmückt,
Das Dunkle mischt sich lieblich mit dem Hellen,
Und biegsam wird, wenn sanft die Wogen schwellen,
Das Bild bewegt, doch immer fortgerückt.


С ума сойти — решить задачу:
Свобода это иль мятеж?
Казалось, — все сулит удачу, —
И вот теперь удача где ж?
Простор лазоревых теорий,
И практика — мрачней могил…
Какая ширь была во взоре!
Как стебель рос! и стебель сгнил…
Как знать: отсталость ли европья?
Передовитость россиян?
Натура ль русская — холопья?
Сплошной кошма Сплошной тумаИзнемогли в противоречьяНе понимаем ничегВсе грезим о каких-то встречах —
Но с кем, зачем и для чего?
Мы призраками дуализма
Приведены в такой испуг,
Что даже солнечная призма
Таит грозящий нам недуГрядет Антихрист? не Христос ли?
Иль оба вместе? Раньше — кто?
Сначала тьма? не свет ли после?
Иль погрузимся мы в Ничто?


شَكَوْتُ لَها لَهَباً في الحَشَى
فَقالتْ وَكُلُّ سِرَاجٍ كَذَا
فَقُلْتُ وَلِمْ تُبعِيدني إذاً
فقالتْ بِنارِك أَخْشَى الأَذَى


– jej neznám osobně – však mohu říci,
že, k vaší každé snaze spravedliv,
vám neublíží. Skutky mluví zaň.
Což Quieta, jenž pruty železnými
vás šlohal, neodvolal z vůdcovství?
Což nezastavil při tu neblahou,
již s Julianem Pappus odsouzen?
To skutky jsou, ty, rabbi, neupřeš!
Ba on šel dál, neb on jest mudrcem,
on horu Sion volnou vydal vám
a dovol, zdá se, krátkou paměť máš,
jím Akyl, člověk váš, jenž pentateuch
nám přeložil, dozorcem pověřen
nad novou stavbou Sionského chrámu.
Byl někdy povolnější Řím? Co řekneš na to?


In dem trifft einer Petrum an/
Vnd spricht: Ich mag wol sagen/
Dir steck' im Hertzen dieser Mann/
Was wil man weiter fragen:
Du bist autz Galileer Land.
Bald kommen mehr gelauffen!
Vnd sprechen du bist Ihm verwand/
Vnd auß der Jünger Hauffen.


张陈翻覆易
管鲍始终难
帝腹容加膝
刘郎尚岁寒


Ah bassa manelki teremtete!
Ihr könnt einems Reiten auf Lebtag verleiden,
Streu' dich mit Chausseestaub du große Armee,
Dann lerne vom Schneider, zu Wien beim de Bach,
Der kann's viel gescheiter, ihr macht's ihm schlecht nach.
Chor:
Schlechte Reiter Sind nichts weiter
Als sechsbeinige Bärenhäuter.


O pregão da avó Ximinha
É mesmo como os seus panos,
Já não tem a cor berrante
Que tinha nos outros ano
Avó Xima está velhinha,
Mas de manhã, manhãzinha,
Pede licença ao reumâtico
E num passo nada prático
Rasga estradinhas na arei


O Schicksal, schweigendes Schicksal,
Nimm von mir die düst'ren Gedanken,
Die nieder wie brütende Nebel
Auf meine Seele sanken.


Mopsus hat ein grob Verständnüß, meint, es sey ihm trefflich nützig;
Dann was tölpisch, tauret lange; stumpff wird leichtlich, was zu spitzig.


Tény az, hogy Istók, minden olvasása
Dacára, tudni többet nem tudott;
Nincs tárgy, miből, az iskolák szokása
Szerint, kiállná a vizsgálatot;
De átalában véve, egyremásra,
Elméje mégis nyilt, gyarapodott:
Mint testi étkünk nagyrészben lemállik,
S mi bennmaradt, az más anyagra válik.


Amor, Amor-Iesù descideroso,
Amor, voglio morire te abracciando,
Amore, Amor-Iesù, dolce meo sposo,
Amore, Amor, la morte t'ademando,
Amore, Amor-Iesù, sì delettoso,
tu me tt'arènni en te me trasformando!
Pensa ch'eo vo pasmanno, Amor, non so o' me sia,
Iesù, speranza mia, abissame enn amore!".


مقهاكَ في انتظارك
يلقاك بمقاعده الوالهة
قادمة من الغابة،
خشبٌ طازجٌ في انتظار تعبك الغليظ
يُمَسِّـدُ لك وركيك وكتفيك بالعصيِّ الطريّـةِ
ويشحذ كاحليك بالبوص الليّن،
يحضنك فتنسى،
مقهاكَ، وحيدٌ مثلك
وحيدٌ بدونك
منسيٌ في وحشة الرصيف


ne çıkar öte yanını da bilsem feleğin:


Was ist nutz an meinem Leben?
Was hat mir der Herr gegeben,
Das nicht einen jeden Tag
Andren Brüdern werden mag?
Wem ist mehr daran gelegen,
Als dem Jesu, der den Segen,
Der die Ewigkeit durchdringt,
Selber auf Sein Zion bringt?
Wann ist Ihm ein Werk verdorben,
Wann ein Knecht zu früh gestorben?


药室璿房逦迤开
横空苍翠自崔嵬
石泉涌出如飞练
万顷黄云染绿苔


Kaum könt er sich mehr wegen/
Das Creutz doch auff jhn legen/
Daß er getragen hat/
Hinauß weit für die Stat.
Das Creutz war groß vnd viel zu schwer/
Daß er mit schier erlegen wer/
Must gleichwol fort mit lauffen sehr.


Der Zorn ist eine volle Bach,
Ist aber trucken von gemach.


Vzkypěly jste znovu, vody, zatopily kraj,
opadnete zase, vody, a zem bude ráj!
Střemcha o tom svědčí plně, která trčí z vod,
blatouch o tom hlasně výská, zlatistý z vln bod;
jabloň svědčí o tom květem, jenž jest běl a nach,
mně jest, těmi nad vodami jak by sám Bůh táh’,
každému pěl květu v srdce a šept’: „Kveť a buj!“
Trnu, žasnu, zapomínám na celý bol svůj.


Светлый немец
Пьет светлое пивПей, чтоб тебя разорвало!
А я, иноземец,
Сижу тоскливо,
Бледнее мизинца,
И смотрю на лампочки вялПросмотрел журналы:
Портрет кронпринца,
Тупые остроты,
Выставка мопсов в Берлине…
В припадке зевоты
Дрожу в пелерине
И страстно смотрю на часСорок минут до отхода!
Кусаю усы
И кошусь на соседа-урода,—
Проклятый! Пьет пятую кружку!
Шея — как пушка,
Живот — как комод…
О, о, о!
Потерпи, ничего, ничегКельнер, пива!
Где мой карандаш?
Лениво
Пишу эти кислые строки,
Глажу сонные щеки
И жалею, что я не багаж…
Тридцать минут до отхода!
Тридцать минут…


Falso fu 'l gusto del vetato pomo,
ma de Yesù fu ben l'amor verace,
ch'a morte crudel venne, Idio facto homo.


Ei, nun wil ich lassen schwinden
Alle Sorg' und Traurigkeit,
Weil die schöne Frühlingszeit
Sich nun bald wird lassen finden,
Weil der Winter wird vergehen,
Eis und Schnee zu Wasser wird,
Und die Gärten wolgeziert
Sind sehr lieblich anzusehen.
Hievon thut die Zeitung bringen
Aller Vögel Frölichkeit,
Die zu dieser Frühlingszeit
Ihre Stimmlein lassen klingen,
Da die Lerchen sich erfreuen,
Da der Baur zu Felde zeucht
Und aus Scheu'r und Ställen kreucht
Der Menalkas mit den Säuen.
Alles thut jetzt mutig werden,
Es komt wieder an den Tag,
Was zuvor verborgen lag
In dem tiefen Kot der Erden;
Man sicht alles hervor kriechen,
Kraut und Blumen mannigfalt,
Die so lieblich von Gestalt
Und anmutig sind zu riechen.
Ei, so wil ich in den Garten
Mit dem schönen Saitenspiel
Und der andern Kurzweil viel
Nur der Frölichkeit abwarten.
Ich wil suchen solche Gsellen,
Die da wissen Lust und Freud'
In der grünen Frühlingszeit
Fein gebührlich anzustellen.
Laßt uns guten Wein hergeben;
Lauten, Geigen, Jungfräulein
Müssen alle bei uns sein;
Das ist recht Studentenleben.
Wer solt das nicht lieber wollen,
Als arbeiten Nacht und Tag,
Stetig führen große Klag?
Wer weiß, wann wir sterben sollen!


cioè di tutta la mie facultate.
Notizia tal è data al caro padre
di quella per la quale il viver bramo,


Ich seh euch schon im Geist, ihr liebenswerthen Beyde,
Ihr wandelt Hand in Hand durch Tarwasts frohe Flur.
Aus euren Mienen lacht nur Freude,
Und reine Lust und Lieb und Unschuld nur.
Euch wird der Lenz sich jetzo schöner schmücken,
Ihr findt ihn auf der Flur, findt ihn in euren Blicken.
Euch wird der Bach jetzt mit mehr Anmuth rauschen,
Mit froherm Ohr werdt ihr aufs Lied der Wälder lauschen,
Und mit entzückterm Blick, werdt ihr von goldnen Höhn,
Die Morgensonn zur Erde lächeln sehn.
Und naht der stürmsche Herbst und tobt der kalte Winter
So wird nur euer Herz und eure Lieb entzündter;
Im ländlich stillen Sitz werdt ihr, auch ganz allein,
Auch unter Schnee und Sturm, euch durch euch selbst erfreun:
Und wird denn in der Stadt der Tag zu trübe seyn,
Dringt ihm die Nacht zu früh herein,
Wird er des Abends Länge scheun:
Dann werdet ihr bey sanftem Lampenschein
Euch selbst Gesellschaft, Lust und Scherz und Frühling seyn.
Wird euch ins künftige ein neues Glücke lachen,
So werdet ihr vereint, es euch noch süßer machen:
Und naht ein Unglückssturm euch zärtlichen Erschrocknen,
So wird des einen Trän des andern Tränen trocknen.
Und einst wenn Jahre euch, wie Tage hingeflossen,
Und ein unschuldig Kind hält eure Knie umschlossen
Und stammelt seinen Seegen euch:
Dann ist nicht Ehr und Gold, dann ist nicht Trohn und Reich,
Dann ist kein Glück dem euren gleich.
Dann soll sich eur Geschlecht dem unsrigen begegnen
Und unsre grauen Eltern seegnen:
Dann wollen wir uns freun, wie sich ein Engel freut,
Voll Wemuth und voll Zärtlichkeit,
Voll Wonne und voll Dankbarkeit. –
Und werden einst... Gedank voll Bitterkeit!
Und werden einst sich eure Augen schließen,
(Doch dann erst, Gott! wenn sie das Alter halb schon schließt)
Dann drückt mit traurigen und doch noch traurig süssen,
Und euch im Tod noch angenehmen Küssen
Euch eure Augen zu. – O Bild voll Schmerz! Dann fließt!
Ihr Tränen meiner Wang, fließt um sie! Dann begießt
Ihr mir geliebtes Grab, aus seiner Erde schießt
Dann eine Ros herfür, die traurig reitzend blühet,
In der mein Aug das Bild von ihrer Ehe siehet.
Dann sag ich – – – doch mein Lied, zu traurig Lied! halt ein!
Sonst muß ich dieses Blatt mit Tränen überstreun.


Ich schwärtz imehr, imehr ich mich anseh!
Erbarm, erbarm, erbarm um Jesus willen!
Ich schäme mich, imehr zu dir ich fleh,
Weil ichs zusag und fehlt mir stets erfüllen.
Es ekelt mir vor meiner schande schand!
Ich fall und fall, O Gott, so vilerhand!
Ich armer Mensch bin elendsvollen jammer;
Mich klemmet inn ein tausendfacher hammer.
O Jesu Christ! Reis aus der Todeskammer!


أضاءَ لَيلٌ في أضاليلي
وحانَ تَعطيلُ أباطيلي
نادانيَ الشِّيْبُ ولكِنَّني
أصَمُّ عن قيلِ المُنادي لي
وابيَضَّ مِنديلي من بعدِما
قد كنْتُ مُسوَدَّ المناديلِ
كمْ مِنْ أخٍ قد هدَّمَتْ أخلاقُهُ
مِن آخرِ ما قَد بنى في الأوَّلِ
نسِيَ الوفاءَ ولسْتُ أنسى عهدَ ما
شاهدْتُ مِنهُ في الزَّمانِ الأطْوَلِ
يَرمي سِهاماً إنْ أسَرَّ المَقْتَ لي
بالكَيدِ لا يُقْصِدْنَ غيرَ المَقْتَلِ


Denn leider müssen sie die Menschen sichten
dem Inhalt nach, der hinter den Gesichtern:
zwar Mancher hält's mit formgerechten Wichtern,
doch Mancher wägt nach schwereren Gewichten.


Drum flieg auf, mein Täublein, meine Seele,
Schwing dich aus den Schranken deiner Höhle.
Flieg zu Gott mit innigem Gemüte
Und empfah sein ewge Lieb und Güte.


Brüder/ ümb vergnügt zu seyn/
bräucht es keiner Schäzze!
Dihser junge Bircken-Hayn/
durch den froh beym Mayen-Schein
wihderümb die Amsteln schreyn/
beut uns dausend Bläzze.


To byl jen konec, chvíle Proměnění,
a jitro přišlo, čekané tak dlouho.
Mě slyšte, bratři, buďte silni znovu.


Für mich ist Herbst; der Nebelwind
Durchwühlet kalt mein falbes Laub;
Die Äste mir zerschlagen sind,
Und meine Krone liegt im Staub.


Schüttelt dann mit seinem Kopfe,
Drohet mit dem Krückenstock,
Wenn's nicht alte Weiber logen,
Denn die glauben an ihn noch.


洞前流水碧于苔
洞口桃花扑面开
转头望断意不断
长啸一声须再来


Y en estos troncos, en lugar de rejas,
dos Anaxartes contemplara el mundo,
y el infierno dos piedras castigadas.


Les Chefs Croisés sont tous ou partis ou défunts ;
Le grand Salah-Ed-Din est couché, roide et grave,
Dans sa tombe royale, au milieu des parfums.


Já opojil se již, mně vína ze svých sadů
dost podal na cestě, můj smědý Hostitel,
jenž náhodou svých stanů večer rozbil řadu
v ten právě tichý kout, kde spočinout’ jsem chtěl.


Kluger Mann, der alte Bande,
Wenn sie lästig werden, bricht!« –
Sag! fühlst du die ew'ge Schande,
Die aus solchem Lobe spricht?


I v lese pokus k smíření byl marný.
Jen Zbilský v soukromí cos správci děl,
kýs papír spečetěný jemu podal,
by v pádu neštěstí jej otevřel
a na adresu vnitřní věrně dodal.


قمر يحلم في لج السما
باهت اللألاء من طول السهد
ساكن يسخر منا كلما
قام بالقلب حنين وقعد
ما أضل القلب بالليل وما
أضرب الوجد عليه بالسدد
ينفد الليل وإن طال وما
لعباب الهم ذي اللج نفد


Kam oko hledí, prázdno všudy,
ve smutek zahalen je luh,
list v brázdách poletuje rudý
dál větrem nesen, kam – ví Bůh!


Egyszer jön a nagy cseh Buda vára felől,
Táncol nagy lovával a korláton belől;
Káromkodik csúnyán, a magyart böcsmérli:
Hogy nincs, aki merje magát vele mérni.
De ime hirtelen a pesti oldalon
Nagy örömzaj támad és nagy riadalom:
Ismeretlen bajnok fekete paripán
Vágtat a zászlóhoz és mérkőzni kíván.


Die starcken Moabiter
Verzagten jämmerlich
Und alle Cananiter
Für dir befahrten sich.
Herr, laß sie Furcht und Schrecken
Durch deinen Arm bedecken.


官衔雅似何水部
文学老于元道州
如此身名应贵重
世间清浊易同流


Co pak jsou Erebu tmy všecky děsné,
zář světla nezhasne, jež z práce zbyla,
Smrt pouze jednou slovo zmaru hlesne –
dál mluví díla...


»Fuese así, ¿qué les debes? No hubo amante,
Ni hoy en esta nacion, ni ántes en Tiro,
Que tu pecho ablandase de diamante:
A Yárbas desdeñaste, y el suspiro
De tantos de que al África arrogante,
Claros guerreros, alabarse miro.
¿Mas á tu amor y utilidad te opone?
Oye á ese amor mira á estas regiones.


不比儿童戏
埋盆作小池
要令盆底水
长满不倾攲


Hvězdám nebes jiné dává běhy,
A kdy zatluče si ku právu,
Nové světů nových květou něhy.


Ještě smutná píseň zcela
noční tiší nedozněla,
Vodník přes lub do nádvoří
sklouzl hbitě na kámen,
k oknu, z něhož světlo hoří,
plíží se jak omámen.
Za ním tiše na pokyn
koník bělouš ze hlubin
téže studny jako stín
do nočního šera splývá
bez dusotu pomalu.
Stříbrně mu blýská hříva
z ledovatých krystalů.
Bez uzdy a bez podkovy,
spodního též prosty pysku,
po slatině vichrem v trysku:
tak jsou koně Vodníkovy.
Živý duch jich nesedlal,
slepě znají cestu k cíli
a nikdy se neomýlí.


In grünem waldt ich newlich saß/
Gen einer steinen Klausen;
Da kam durch zartes laub vnd graß/
Ein sanfftes windlein sausen.
Ein brünlein klar/
Bey seiten war/
So frisch/ vnd frölich spritzet/
Ein Bächlein rein
Auch eben sein
Von holem Felsen schwitzet.


不下山来十四年
区区笑我走尘寰
只应后夜经声寂
明月清风自往还


Má zlatá matko, dumám zas a zas,
jak ňader růže zvučící bych svil,
a světu na podiv a na úžas
ty sivé skráně Vaše ověnčil.


Ó dcery Danaa,
zřím vaši pouť a v duchu žehnám jí!
Zlý osud schvátí vás, až Erebu
vás polkne noc a k práci nevděčné
vás určí vyšší vůle rozsudek.
Však nezoufejte v marné snaze té,
nad chmurné lání u vln Kokytu,
kterými prázdná síta budete
ve marné práci plnit napořád,
ve štkání, v kletby odsouzenců všech
znít bude jistě štítů dutých třesk
od plání Marathonu vítězných,
a vaše chmury, vaše zoufání
spád sloky sboru tragického zjasní,
jenž v mlhy podsvětí a mrákoty
k vám zabloudí jak peruť labutí,
zvonící úkojem a lahodou.
Vy stanete tu v práci nevděčné,
mdlá ruka pustí síto na chvíli,
zrak strhaný se v dálku zadívá,
zkad jako pozdrav Elysejských niv
ty tóny chvít se budou dálným vzduchem
jak světla zlatitého krůpěje.
V té chvíli rovněž vaše sestra v moři
ty slyšíc vzkazy z vlasti vzdálené,
chmurnému choti trojzub mohutný,
jímž vlny vzbouřit chtěl a zdeptat lodě,
jak smírnou hudbou uspanému v ráz
vyvine z ruky, v sladkou dumu jata
k vln křišťálnému stropu zadívá
se blažená; tu lodě na moři,
jež hrozící bouř děsila juž, dál
plout budou usmívavým prostorem,
že ptát se bude v duchu námořník,
ký Bůh to vlídně k nim se naklonil,
a hrozící juž bouři zažehnal.
A dole vy zas, dcery neštěstí,
po krátkém námahy své příměří
zas odhodlané, duchem silnější
a mlčky, bez reptání začnete
svou bezúspěšnou práci Danaid.“


de Explicação das Árvores e de Outros Animais(1998)


Ein junges Nönnchen war dem alten Brauch gewogen,
Und sagt': Ich liebe nicht dergleichen Neuerung!
Mein Beichtiger ist mir schon gut genung.


昔年随牒佐边侯
愁望长安向戍楼
今日衰颓来泽国
又看烽火照长洲


东风道上杨柳枝
几多攀折送别离
长枝折尽短枝长
明年仍旧含烟垂


十邑驱驰阅四旬
尽空囹圄报吾君
僧窗渐觉猿吟远
城市嚣尘自此分


Örülni sem tud vélem az avatlan,
Repülni szellemszárnyakon;
A költő, mint az Isten, láthatatlan
Annak, kit aljas érzés sárba von.


Mnohá dívka, jížto rozum ušel,
Klobouk má i slečnou jest;
Lépe by jí ale, na mou čest!
Pod bačkorou slušel.
Chce-li se však takováto vdáti,
Jde to s těžkem – proč, mí zlatí?
Pro klobouček není v stavu
Pod čepeček dostat hlavu.
Jiná, nemohouc si zjednat klobouček,
Zakoupí si aspoň čepeček;
Pak si vlepí
Mezi ouško hned a bradičku
Malovanou mašličku,
Že by se jí podivil i slepý.
Čepeček však musí přitom býti
Samé blondy, samé kvítí;
Takže, uvidíš-li vystrojenou,
Myslíš věru, že je pod zelenou.
Uštipáček hned pak říci může:
Hle, jak na trní tu kvetou růže! –
Pod klobouček ale, moji zlatí!
Nemusí se ani čepec bráti,
To se bere – věřte nebo ne –
Jenom okružíčko z šakoné.


韩魏同谋反覆深
晋阳三板免成沉
赵衰当面何须恨
不把干将访负心


jak Tallien s Fouchém chválili ten nápad.


يا أيها الإنسان
احذر من العدوان
والبغي والطغيان
خف من العدوان
الواحد القهار
يعذبك بالنار
تمسي مع الكفار
في وسط نار الله
احذر من التبعات
فإنها ظلمات
في يوم حق آت
يقتص فيه الله
لا تؤذي المسكين
فيورثك تمحين
في القبر بل في الحين
يغضب عليك الله
وليس لك شافع
أيضا ولا نافع
ولا تجد دافع
لك من عذاب الله
وفي خبر مسلم
عن النبي المسلم
من سلم المسلم
منه كذا والله
وجاء لن يؤمن
من جاره المؤمن
لا يأمنه آمن
بقول عبدالله
إن لم يصل برك
فلا يصل شرك
لهم ولا ضرك
مثل جماد الله
خذ نصح من ناصح
ينظر لك الصالح
ولا تكن طالح
من شر خلق الله
إن لم تكن غانم
عسى تكن سالم
واحذر تكن ظالم
مبغوض عندالله
إن شيت إن ترحم
للمسلمين ارحم
فمن رحم يرحم
جاعن رسول الله
من يؤذي المسلم
كان كمن يهدم
للبيت ذي عظم
بخير أرض الله
فكم أتى تشديد
عظيم مع تهديد
لا يحصره تعديد
لمؤذي خلق الله
كن نافعا للناس
بالفعل والإيناس
لأنك كالخناس
ذي قد لعنه الله
كن راحما نفسك
من قبل رمسك
تعضض خمسك
ندامة والله
فالمؤمنون إخوة
كذاك لك أسوه
بالسادة الصفوه
ممن يحب الله
ممن يحب الخير
لنفسه والغير
ويكرهون الضير
لكل خلق الله
يطهر بذا قلبك
يرضى به ربك
يغفر به ذنبك
تنال فضل الله
يارب يارحمن
اغفر لنا العصيان
وهب لنا الإيمان
مع الرضا بالله
واختم الأعمار
بالعفو ياغفار
نحشر مع الأبرار
في زمرة أهل الله
واكفنا الأشرار
والشر والأوزار
والهم والأكدار
من محض جودالله
ثم صلاة الله
مع سلام الله
على رسول الله
خاتم رسل الله
وكل من نبي
والآل والصحب
وكل ذي حب
لهم لوجه الله


ché cosa scunça pò ben començare,
ma, se vertute è de fede degna,
non dé lunçamente perseverare ».


csak gyermekkor, hova visszamennék,
csak kisszoba, álom, emlék,


A blatouchů zlatých žíly
se táhnou lučinou
a s petrklíči slily
se v záři jedinou.


老年乐事莫如闲
午睡醒来梦已阑
枕上欠伸犹懒起
更听檐外雨珊珊


měls pravdu: jako avion měla by padati s nebe
na každou náves, hod a neděle.
po celé republice denně rozdávat sebe,
světlo a teplo a naději všem, které život zebe,
odvahu těm, kdož dýchají nesměle.


Hořký cit mé srdce chvátí
při vzpomínce oné bědné
na tu hrůzu chvil těch tmavých,
na to letní odpoledne.


Ach! wie lange soll in tausendt plagen/
Vnter deines grimmes donnerkeilẽ/
Vnter der Hellen schwefel pfeilen
Ich mein immerwehrendt weh beklagen?
Ach wie müd' ist mein gemütt von sorgen!
Welches plötzlich alle morgen/
Angst vnd elendt vberfält.
Ist woll eine trübsall zu ersinnen/
Wirdt man auch ein vnglück finden können
Das mich nicht klawen hält?


I vám, i vám buď nyní výhost dán,
vy milé hříčky plaché milosti;
sen lásky musí mnou být pochován!
to do zpomínky smutné tichosti.
Jen aby mřela, žít smí láska moje,
jen rozervat smí tlukot srdce mé;
ač mír nenajdou jeho nepokoje,
přec váhá zamknout zdroje touhy své.
Proč jsem zalítnul v divých bouří kraje,
přehlušiv citů vroucích ohlasy?
proč zapíral jsem, co mi v ňadrech hraje?
Buď zticha, posvátné to byly úžasy! –
To tvá mne, matko, bolest v bouř vyhnala,
tvých ran to byly stopy, vlasti má;
či směl jsem váhat, když jsi zavolala:
„Ach synové! kdo z vás mne ještě zná?! –“


Sie umringen meinen Hilas,
Und die heilig holden Hüter
Wachen über jeden Schritt.
Unbesorgt spielt er mit ihnen,
Einem kleinen Engel gleich.
Himmlisch reine Harmonien
Schallen durch die nahen Büsche,
Und gewöhnen schon sein Ohr
Zu unsterblichen Gedichten.


...la magia improcedente y desolada
por arte del cansancio, del texto, de la muerte.


Než se šohaj vrací
ku dědince zpátky,
staví se s ní ještě
pod nízkými vrátky.


هَنيءَ أَجيبي دَعوَةً إِن سَمِعتِها
وَلا تُكثِري أَمناً هَنيءَ وَلا ذُعرا
وَكونوا كَأَنَّ الذُعرَ لَم تَشعُروا بِهِ
إِذا لَقِيَت بَكرٌ عَلى حَنَقٍ بَكرا
وَكونوا عَلى مَخشِيَّةٍ مِن رِماحِنا
بَني عَبدِ بَكرٍ فَاِنظُروا نَظَراً شَزرا
لِقَومٍ أَلَظّوكُم بِبُؤسى كَأَنَّكُم
نَشاوى وَلَم تُسقَوا طِلاءً وَلا خَمرا
وَلا تَزعُموا بِالوَعرِ أَن قَد مَنَعتُم
وَلَم تَمنَعوا بِالوَعرِ بَطناً وَلا ظَهرا
فَما أَنتُمُ بِالمانِعينَ وَأَنتُمُ
تُؤَدّونَها مِن كُلِّ فائِجَةٍ قَسرا
شَدَدنا عَلَيكُم شَدَّةً فَكَأَنَّما
طَرَدنا بِوَدمٍ وَالنَخابِقَةِ الحُمرا
وَما رِمتُمُ البَطحاءَ حَتّى رَدَدتُمُ
هِجانَ اِبنِ حَربٍ وَالشَآمِيَّةَ الصُفرا
وَبِالمَرءِ أُفنونٍ فَسائِل وَرَهطِهِ
فَما ضَرَّ في الهَيجا أَباناً وَلا كِسرا
وَسَل حَنَشاً عَن حَربِنا وَاِبنَ مالِكٍ
وَجَدُّكَ لَم يُرجِع سَواماً وَلا وَفرا
نَفَيناهُ في أَرضِ العَدُوِّ فَأَصبَحَت
وُجوهُ صُفَيٍّ مِن عَداوَتِنا صُفرا
فَلَو كانَ حَبلُ اِبنَي طَريفٍ مُعَلَّقاً
بِأَحقي كِرامٍ أَحدَثوا فيهِما أَمرا
لَقَد كانَ جاراهُم قَتيلاً وَخائِفاً
أَصَمَّ فَقَد زادوا مَسامِعَهُ وَقرا


Beim Kasernenhofe
Öffnet Venusine,
Als die Frau Sergeantin,
Eine Schnapskantine


Bei dir sei ich im Erwachen,
Mit dir tu ich meine Sachen,
In dir man so sanfte ruht,
Ach, mein Gott, und all mein Gut!