Sei nur rein wie der Schwan, und es sprossen von selber die Flügel
Dir zu begeistertem Schwung hoch an den Schultern empor,
Und du erkennest die Welt und dich selbst und den waltenden Vater,
Himmel und Erde beherrscht klar der erleuchtete Blick.
Aber befleckst du mit Staube die göttlich entsprungene Seele,
Zieht dich ein ewig Gesetz wieder zum Staube zurück.
Einzelnes magst auch dann du vernehmen. Die himmlische Gabe
Wirket entweiht selbst fort; aber der Genius schweigt.
Wie sich der Mond nur voll im lautersten Strome bespiegelt,
Ruht still schaffend der Gott einzig im reinsten Gemüt.


¿Qué voy a ponerte a ti:
galeras de fantasía,
azahar falso, sombra falsa?
¿Qué voy a ponerte a ti,
tarde del día catorce,
si tú ya lo tienes todo:
naranjo sin flor ni fruto,
mar sin vela, luz de agosto?
En tu perfección parada,
inmóvil, así, dejarte
salvada de tu pasar,
quisiera.
¡Eternidad te pondría!


Sansonetto all'incontro al Duca diede
Per la spada una cinta ricca e bella,
E diede spron per l'uno e l'altro piede
Che d'Oro havean la fibbia e la girella,
Ch'esser del Cavallier stati si crede
Che libero dal Drago la Donzella,
Al Zaffo havuti con molt'altro arnese
Sansonetto glihavea quando lo prese.


Jak jsem, olše, měl vás rád,
v podvečerní, vonný chlad,
nad vodou když schýlen sám
stín váš chvěl se sem a tam.


Na lodi se stíny mihají.
Pouze jeden navrátí se ze tří.
Nikoho hlad krutý neušetří.
Na lodi, hle, blázni číhají!


نَنسى وَيَعطِفُنا الإِخاءُ فَنَذكُرُ
وَالحُبُّ يُطوى في القُلوبِ وَيُنشَرُ
إِنّا لَعَمرُ اللائِمينَ عَلى الهَوى
لَنَرى سَواءً مَن يَلومُ وَيَعذِرُ
نُرضي الأَحِبَّةَ لا نُراقِبُ بَعدَهُم
أَهواءَ مَن يَرضى وَمَن يَتَذَمَّرُ
يا مَن يُحاوِلُ أَن يُغَيِّرَ عَهدَنا
انظُر إِلى الإيمانِ هَل يَتَغَيَّرُ
الدَهرُ يَشهَدُ وَالحَوادِثُ أَنَّنا
لِسِوى الوَفاءِ لِقَومِنا لا نُؤثِرُ
إِخوانُنا الأَدنَونَ يَجمَعُ بَينَنا
عَهدٌ أَبَرُّ وَذِمَّةٌ ما تُخفَرُ
يا أُمَّةَ الإِنجيلِ إِنّا أُمَّةٌ
في مِصرَ واحِدةٌ لِمَن يَتَدَبَّرُ
دَرَجَت عَلى ذِمَمٍ خَوالِدَ لَم تَزَل
تَمضي القُرونُ بِها وَتَأتي الأَعصُرُ
لَو تَسأَلينَ وَما بِنا مِن رَيبَةٍ
فيما نُكِنُّ مِنَ الإِخاءِ وَنُظهِرُ
لَأَجابَكِ الفاروقُ عَنّا وَاِنبَرى
عَمرٌو يُنَبِّئُكِ اليَقينَ وَيُخبِرُ
لَبَّيكِ مِن داعٍ يُناشِدُ أُخوَةً
لَبَّيكِ في الحَقِّ الَّذي لا يُنكَرُ
لَبَّيكِ مِصرُ فَكُلُّنا لَكِ طائِعٌ
أَنتِ الحَياةُ لِكُلِّ نَفسٍ تَشعُرُ
لا تَجهَل الأَعيادُ حينَ نُقيمُها
أَنَّ الغَدَ المَأمولَ عيدٌ أَكبَرُ


Princ o ruku prosí jedináčka,
rodičové s plesem přivolují.
A hned trubačové v rohy dují,
zasnoubení světu oznamují
a zvou všechny ku hostině skvělé;
princka, na hedvábné šňůře páva,
rdí se blahem, národ křičí „sláva!“


Slavný obraz zašlé Slávy
na mysli všem slavně tane,
zašlá sláva zbarví nebe
krvavými požáry...


Zurück zur Heimat klingt der Klang,
Zurück zum engen Vaterhause,
Dir wird in weiter Welt so bang,
Du sehnst dich nach der stillen Klause.


Un pajarillo el niño Amor tenía
atado a un hilo de oro, y sus colores
miraba más contento, haciendo amores
en lenguaje de niño le decía.


An die Stelle des Genusses
Trete Bildchen holden Scheins
Zu Erinnerung des Flusses,
Der Terrasse, dieses Hains.


Groß und klein und jung und alt
Weiß die Freude kaum zu zügeln,
Alles jubelt, daß es schallt,
Widerhallt an allen Hügeln!


V mou bolest žádnou úlevu
a žádný balsám v moje rány
a žádnou bližší cestu k cíli?


Sappiate che costor che qui scritto hanno
nel marmo i nomi, al mondo mai non furo;
ma fra settecento anni vi saranno,
con grande onor del secolo futuro.
Merlino, il savio incantator britanno,
fe' far la fonte al tempo del re Arturo;
e di cose ch'al mondo hanno a venire,
la fe' da buoni artefici scolpire.


Krásná čtenářka si sotva přeje asi,
bych ji v křehotínské vedl domácnosti;
ach, vždyť jistě známo víc jí nežli dosti,
jak se před zábavou napalují vlasy,
kterak uměle se ruměn kouzlí v lících,
kterak závistivé přírody se matky
odstraňují vady, těla nedostatky,
co tu křiku, jaká sháňka po jehlicích,
div že „Marjánka“ si neuběhá nohou.
Čtenáře pak nelze zváti k také pouti
budoáry dam, že krasavici mnohou
v čirých nedbalkách by mohl zastihnouti.


Hnízd tolik nemá chrámu vlys
a tolik květů v poli mák,
co těžkých snů tvůj každý rys
vsel do duše, co stínů v zrak
a tolik listí severák
v dál neunáší v prachu změť –
Vše naopak,
dřív lehké, jak je těžké teď!


Le même objet qui rend votre visage sombre
Toute chose ici-bas par une face est ombre


„Tamto, vizte, mladý Slon si kráčí,
troubu vzhůru pne a dolů stáčí;
tou on fackuje, a šlehá,
cokoli, třeba na oko,
pokorně mu nepodléhá.
Vše jemu cop a rokoko;
co a jak svým očkem vidí,
tak to buď a nejinák;
každého však nenávidí,
kdo neříká po něm: Tak!
Mnoho ví a mnoho umí;
duchem objímá vše světa říše:
než co mluví a co píše,
nikdo nerozumí.
V prvním našim sezení
vševědný trup ten
všeho všudy umění
doktorem byl prohlášen.


Slavný pohřeb vystrojili,
jaký pouze vystrojiti
v Čechách padlým hrdinám svým
vystrojit zná vděčný lid.


E' mi rimembra de la bianca parte
che fa col verdebrun la bella taglia,
la qual vestìo Amore


Gut ist und schön, ein Jahr Soldat zu sein.
Man lebt so länger. Und man freut sich doch
Mit jedem Funken Zeit, den man dem Tod entreißt.
Dies arme Hirn, zerfetzt von Städtersehnsucht,
Blutig von Büchern, Leibern, Abenden,
Trostlos betrübt und aller Sünden voll,
Dreiviertel schon zerstört – kann nun
Beim Stillestehen und beim Aufmarschieren,
Beim Armerollen und beim Beineschwingen
In einer Ecke des Schädels sanft verrosten.


Vším ztruděn, znuděn po letech Tvou knihu
jsem otevřel a jako v okamihu
vše spadlo s duše, co ji rvalo hřeby.
Já čet’ a čet’ a zřel v tvář jasnou nebi,
tož nebi svého mládí, s touhou vřele
kdy verš Tvůj překládal jsem neuměle,
to byly jiné, lepší stokrát časy!
Já čet’ a čet’ a vlhly moje řasy,
a jak jsem nazpět v minulost se díval,
tu pramen zapadlý již opět zpíval,
les šuměl, vítal mech krok chodce bludný
po takém doušku z bezedné Tvé studny...


O weh, was fand ich in deinen Gedichten!
Jämmerlich! Und streng muß ich richten:
Wo sind der Griechen klassische Linien,
Wo sind Italiens Purpur und Pinien?
Keine Ehrfurcht vor Schiller und vor den Alten,
Vor Brockes und allen den wohlbestallten.


Ne, zdání to bylo,
k tobě zas vracím se, zlekána jsem,
krok můj je nejistý, hlas se mi chvěje,
probuď se, ozvi se, nakloň se, slyš!


风紧云高雪尚悭
建州城北倚阑干
林梢淡日红如线
应为梅花煖晚寒


Du Dreygeeinter Gott / du Selbstheit alles guten /
du Allerforschende Haubt-Vnerforschlichkeit /
gewest und bleibender vor-in-und nach der Zeit!
Ich schreib itzund von dir / durch deines Geists Anmuten.
Des Lebens Lebens-Safft / der Weißheit helle Fluten /
von dir / dem Vrsprung-Brunn sich haben ausgebreit
durch Röhrlein des Verstands / in uns sich eingeleit /
dein Käntnuß ausgewürkt / wie auch des Creutzes Ruten.
weil du dich in dem Creuz Herz-herrlich lässest sehn /
so will ich daß dein Liecht nur mög' in mir aufgehn.
erwählen es: erwegt / daß Edler dein Einfliessen
in Seel-versüsster Freud / als aller Welt geniessen;
ein Allheits-Strahl ist mehr / als dieses ganze Nichts.
Du Sonnen-Brunn gewähr mich deines Weißheit-Liechts.


Tiembla Israel, y sólo un pastorcillo,
que de Belén vivía la Montaña
al duelo sale con valor sencillo.


حَدِّثْ عَنْ مَنَاقِبْ
مَوْلاَنَا الرَّفِيعِ الْقَدْرِ الأَكْمَلْ
حَاصِدِ الْكَتَائِبْ
وَنَارُ الْوَغَى بِالْبِيضِ تَشْعَلْ
مُخْجِلِ السَّحَائِبْ
بِالْجُودِ الذِي مَا زَالَ يَنْهَلْ
أَيْنَ جُودُ حَاتِمْ
مِنْ جُودِ الذِي سَاسَ الْبَرَيَا
نَا فِذِ الْعَزَائِمء
مُعِيدِ السُّرُورِ الْمَيْتِ حَيَّا
دَيمَةُ النَّوَالِ
مَلاَذُ الْوَرَى غَرْباً وَشَرْقَا
فَلاَ زَالَ حَالِي
بِالْعِزِّ الذِي يَعْلُو وَيَرْقَى
أَرَبَّ الْجَلاَلِ
طَوِّقْ مُلْكَهُ بِالنَّصْرِ طَوْقَا
أَزَيْنَ الْمَوَاسِمْ
أَيَا مَنْ حَوَى مُلْكاً عَلِيَّا
لَوْلاَ أَنْتَ غَانِمْ
لَكَانَ الْهَنَا عَنَّا غَنِيَّا
أَفَخْرَ الْخَلاَئِفْ
أَغَوْثَ الْوَرَى بَرّاً وَبَحْرَا
حَوَيْتَ اللَّطَائِفْ
وَأَوْدَعْتَهَا بِالْقَسْرِ قَصْرَا
دُمْتَ فِيهِ قَاطِفْ
مِنْ نَخْلِ الْمُنَى وَالسَّعْدِ تَمْرَا
ثَغْرُ الْيُمْنِ بَاسِمْ
وَطَيْرُ الْمُنَى يَشْدُو هَنِيَّا
أَزَيْنَ الْمَوَاسِمْ
أَيَا مَنْ حَوَى مُلْكَا عَلِيَّا


Hátha itt is változásnak
Hordja minden gyász-nyomát!
Búbánatban, feketében
Lelem a ház asszonyát;
Komor csend a folyosókon,
Vén fű a lak udvarán...
S urát kérdve a cselédtől;
Ez bámulva néz reám.


Erst dann fragt, wenn zu fragen
Die Lust euch noch nicht mied,
Ob endlich ausgesungen
Das alte, ew'ge Lied?


Langsam reift die Traube, das Korn.
Wenn sich stille der Tag neigt,
Ist ein Gutes und Böses bereitet.


أَمُقدِمٌ يا أبا المِقدامِ أنتَ على
شِعري وتاركُهُ أسلابَ غاراتِ
إني خلعتُ إليه العذرَ مُنسلِخاً
من الحِجَا سابحاً في بحرِ غاراتِ
وكيف شنَّ أبو الغاراتِ غارتَه
عليَّ مُقتحماً بالخيل ساحاتي
إن المجانينَ لا تُلحَى إذا اجتَرَمَتْ
ولا تُلامُ على إتيانِ سَوءاتِ
ما كنتُ أَحْذَرُ غاراتِ النبيطِ ولا
أخاف عَضَّ كلابٍ مُستكيناتِ
يا مُدَّعي الشِّعْرِ كُنْ منه على وَجَلٍ
فقد مُنِيتَ بشيطانٍ له عاتي
ذَلَلْتَ ذِلَّةَ ذي جهلٍ وقد كُثرَتْ
في أخدعَيكَ وفي اليافوخِ ذِلاّتي
صَفْعٌ أخذتَ به شِعْري بِرُمَّتِه
فنِلْتَ ثأرَكَ ثم ازددْتَ ثاراتِ
وهَبْكَ حاولتَ مَدحاً تستميحُ به
فلِمْ جَريتَ على تلك المَلاماتِ


Despois do Ílion suberbo derribado
Pelo fatal cavalo, e Grega manha,
Seguindo Ulisses o rigor do fado,
Rompeu o estreito mar, que o Calpe banha:
E andando peregrino desterrado,
Edificou no fim da ilustre Espanha,
Que é cabeça de Europa, a grão Lisboa,
Da nossa Lusitânia alta Coroa:


Člověk bořil hory, z ocele kul kola,
zapřáh’ lehkou páru k vozu jako vola,
zapřáh’ ji jak orla, hrdě k ráji létnul:
„Pohleď, Hospodine! Horám šíj jsem setnul,
vlak se po nich žene, k vozu vůz se váže!“ –


nestačil jim bujných rythmů
prudký spád.


es, ¡oh cielos!, el mal de mi temido;
la pena más atroz, más horrorosa,
es de veras amar sin ser creído.


Elég az hozzá, hogy nyomára jött szépen:
Mikép álompor van az apja kezében;
Azt is tudta már most, miért küldték neki...
S kész volt a három szép huszárt megmenteni.


Seu olhar modesto e brando,
Sua grave formosura,
Ainda em peitos de bronze
Inspiraria ternura.


Má Paní, nejkrasší, již celý kosmos chová,
mé srdce vzal mi svět a nepodal mi klid.
Jsem zlý a roztrpčen, však tlumiti chci slova.
Chci slova tlumiti, neb nechci tvrdým být.
My Nazaret jsme dlouho neviděli,
a nyní s touhou přicházím zas blíž.
Snů dobra dychtiv a dny roztesknělý,
Marie, Paní, prosím, slyš!


Ninfe dei verdi poggi
e de le nitid'onde,
aure dolci, aure liete, aure gioconde
(chi con tanto desir vi richiam'oggi?)
fate ritorno a quest'ombrose sponde
(o tombe oscure), che di suo vel adro
il bel viso leggiadro
tutto lieto sé svolva;
noi di pur luce e d'allegrezza involva.


Sanct Peter kam nun auch zum Spiel:
»Die Thür nicht eingeschlagen!
Madam, Sie lärmt auch allzuviel;
Wer kann das hier vertragen?« –


Dieser Vorzug lautrer Ehre,
Diese Strenge, diese Zucht
Stammen aus der Mutter Lehre,
Sind nur ihres Beispiels Frucht.
Dennoch sagt und glaubet man,
Daß man sie erbitten kann.


Laut tickte durch die schwüle Stube,
wie durch die stille Totengrube
der Holzwurm ticken mag, die Uhr.
Und durch die Thüre hinter mir
klang dünn und schüchtern ein Clavier
über den Flur.


Der du der Tröster bist genannt,
Des allerhöchsten Gottes Pfand,
Des Lebens Brunn, der Liebe Brunst,
Die Salbung, wesentliche Gunst.


Tvůj klepot znící mezi drvy
rád slyším, leže na mechu,
a myslím, v světě učil’s prvý
o poklepu a poslechu.


偶呼邻稚携竹杖
试入仙窟寻桃源
日斜小憩冷翠谷
惊散挂树黄黑猿


Herr, der du mir das Leben
Bis diesen Tag gegeben,
Dich bet ich kindlich an!
Ich bin viel zu geringe
Der Treue, die ich singe,
Und die du heut an mir getan.


Ihr könnet dann gar säuberlich
Dem Lanzenstoss entrinnen:
Ihr lasset die Perück' im Stich,
Und tummelt Euch von hinnen.


De ningún Capitán de tierra debes
honrarte más, que del Bazán famoso,
Crucígero Neptuno, Marte Hispano.


Megnyugszom íme, bárha sírva;
A múlandóság hű barát,
Magunkkal viszszük le a sírba,
Az első szerelem dalát!


桃花临水唤人看
花在嶙峋翠石间
莫惜持杯酬烂漫
更须扶杖俯潺湲


勤力汉疏傅
遗安庞德公
公家业异此
衰盛国应同


Se sitt un spinnt, se spinnt un sitt,
ehr Finger is half lahm;
ehr Föt dor will't nich recht mihr mit,
se breckt woll ball tosam.


a jest mu jako děcku v snu,
když po andělích práhne,
a zatím jenom v suchou dlaň
ospalé chůvy sáhne.


Bei Deiner Klage schlage
Das Herz der zarten Braut,
Des Mädchens banger Busen
In heißer Wehmut taut.


Für dich hat er die ganze Welt
Erschaffen und erbauet.
Für dich ist sie so wohl bestellt
Und was man drinnen schauet.
Dank ihm jetzt und zu allen Zeiten
Dafür mit tausend Innigkeiten.


枝上离离金弹丸
宜随玉食荐金盘
从来物以远为贵
酷爱闽中荔子丹


Hůl sukovitou podejte mi z kouta,
plášť starý po otci a trochu zlata,
jež zbylo v truhlici. A lásky pouta
mi rozvažte... Hle, musím jít! Čas chvátá.


Nicht falle doch der meinung bey/
Daß reine liebe sünde sey/
Die Gott in unser hertz geschrieben/
Die selbst sein mund im paradies
In uns mit unserm athem bließ/
Der uns geboten hat zu lieben.


Noch sind die heißen Glieder
Einander angeschmiegt,
Noch küssen sich die Lippen,
Bis uns der Schlaf besiegt.


O Wunder! einen Dreyer
Langt ihm der Filz hinaus:
Gieb, ruft er, alter Schreyer,
Zween Pfennige heraus!


Noch braust sie auf im jungen Wein,
So oft die Reben blühn:
Dann will der Geist entfesselt sein
Und in dem Becher glühn.


Heil'ge Nacht! bald wirst du untergehen,
Und es naht ein grosses Auferstehen,
In die Dämm'rung sinkest du dahin;
Sieh'! schon öffnet ihre goldnen Thore
Im Verklärungsglanze hold Aurore,
Und die bangen Schattenbilder fliehn!


così, per mirar io l’alta infinita
beltà ch’a Dio n’unisce, a noi ne fura,
conven ch’io faccia, o sol de la natura,
donna che ’l ciel n’invidia, il mondo addita.


Ihr laßt ihn gerne dies und das
von Rausch und Reben singen,
und wenn der Wein sich rührt im Faß,
soll auch die Leier klingen:
Doch wenn der Geist, der ew'ge, gärt,
daß alle Herzen dröhnen,
das dünkt euch nicht Besingens wert,
da soll kein Lied ertönen?


Tak v slávě prchal čas. – Hle, výstup poslední! –
Tu obecenstvo odvracelo zvolna zrak
od sceny dojemné a jako nervosní
na sedadlech se začlo vrtět šumně tak.


Tanta esaltazione e così presta,
non fortuìta o d'aventura casca;
ma l'ha ordinata il ciel, perché sia questa
degna in che l'uom di ch'io ti parlo, nasca:
che, dove il frutto ha da venir, s'inesta
e con studio si fa crescer la frasca;
e l'artefice l'oro affinar suole,
in che legar gemma di pregio vuole.


„Oh!” - nyögte Piroska, lelki könyűt sírva.
„Azt az öreg embert nem viszem én sírba!
Nem élne az régen: a remény táplálja,
Hogy lesz örökösse, támad unokája.
Most a kegyelemszó felfújta reményét,
Hogy visszaörökli háza letűnt fényét:
Oh, e buborékkal élte is elpattan...!
Szívem’, rántsa ki bár e kéz: odaadtam.”


Ach, moje mrtvá a ty, moje živá!
Od jedné k druhé kráčím sám.
Ta dvojí melodie tiše splývá
v mém srdci. Zajásám


结绮临春迹已尘
尚馀抔土锁娉婷
玉颜不及陇头草
岁岁春风吹得青


Nos seus olhos,
a beleza de sua serenidade,
sua sensibilidad
Na sua face,
o encanto cativante
e sedutor do seu sorris
Os movimentos do seu corpo,
despertando em mim
um sentimento forte
e bom como a luz que você irradi
Nos nossos passos,
o rítmo de nossas vidas,
querendo durar acima do tempo
e eternizar-se na quietude da noit


Na takém bále pěkná podívaná.
Juž odpoledne celá společnosť,
Jež dva dni před tím bývá obeslána,
Se sejde časně, vždycky četná dosť.
Tu svačí se; pak se hned fortepiána
Uchopí člověk, k tomu odsouzený,
By do dvanácti s noci beze změny
Tak strašně hloupou, zcela duchaprázdnou
Ubíjel posluchače hudbou; ráznou
A národní snad melodiji zmála
Nacházíš, jež by srdce rozhoupala.


فلك العلا قد زفّ نجماً زاهرا
وغدا بسعدٍ في المنازل سائرا
والشرق لاحت شمسه من قطبه
وعليه سرّ النور أصبح دائرا
من مشرق الشرف العليّ وسدرة ال
روض الجني من قد تسامى كابرا
المرتضي روض الرضا من قد نضا
بعليِّ عزمٍ سيفَ حزمٍ شاهرا
أعني فتى باز الإله ومن غدا
فينا بألحاظ الموهب ناظرا
فليهنَ مولانا الهناء بنجله
فلقد أسرّ أكابراً وأصاغرا
لم يبق في ذاك الحمى من غائبٍ
عن فضله إلّا ووافى الحاضرا
وفواتح السرّاء كان ختام أك
ؤسها بمسك الحمد فينا عاطرا
والسنة الغرّا تبشّر جمعَنا
بالطهر حيث رأت ختاناً طاهرا
يا صاح لو وافيت يوم موائد ال
أمداد أبصرت التصرّف ظاهرا
أو قد حللت حماةَ في تاريخه
وبحيّه شاهدت سرّاً باهرا
لا زال للدين الحنيفي ركنَه
ولسنّة الإسلام دوماً ناصرا
ما الفتح وافى مادحيه أَوَّلاً
والختم بالحسنى حباهم آخِرا


Cum rudis, & simplex nondum se fecerat artem
Relligio, nondum titulum pietatis habebat
Fulmineus Mavors, & sceptri dira Cupido,
Cum brevis, hoc totum melior quovita paratur
Regula dictabat, non solis nota magistris;
Sed populi commune bonum. neque docta ferebant
Jurgia dissidium, sed certabatur amando.
Omnibus idem ardor, Verum defendere, tantùm
Morte suâ, nullusque alieni sangvinis usus.


Und dann legt' er froh sich nieder,
Schlief getröstet ein,
Still sich freuend, wenn es wieder
Morgen würde sein.
Und so saß er viele Tage,
Saß viel Jahre lang,
Harrend ohne Schmerz und Klage,
Bis das Fenster klang.


que riman con la sangre de la vida,
a cada primavera repetida,
en la planicie, que dibuja estrellas.


Přes věků cíl jen podlý,
přes barbary a modly,
přes zisk a chtíč a shon
zní její zvon!


¡Dame tu boca, niña!
¡Necesito respirar!


Ten divný kraj a lidé příkří, suší,
o nevlídné a nepřístupné duši,
již halí stín,
tak zamlklí a v kontemplaci svadlí,
již stojí však, kde jiní by už padli
kams do hlubin.


Littoreas inter myrtos cum nuda iaceret
Alma Venus, secum nudus et esset Amor


Věz, že každé přísloví
Pravdu tobě nepoví;
Vezmi ku příkladu
Moudrou tuto sadu:
„Po zpěvu, po peří
Vnitřní cena ať se měří.“
Avšak již mistrovský
Zpíval Čelakovský:
„Po zpěvu po peří
Blázen kdo ti uvěří.“


Lehrling, du schwankest und zauderst und scheuest die glättere Fläche.
Nur gelassen! du wirst einst noch die Freude der Bahn.


He de hallar la pajiza flor del alba,
el mielado fulgor de la mañana
que todo embrujo de la noche salva,
para empezar mi vida americana.
Esa de Nueva York ancha y absurda
para nosotros, los latinos puros,
que Dios construye con su mano zurda,
sin contención, sin diques y sin muros.
Mi tiesa piel criolla y española
echaré sobre el hombro de una ola
al bajar en su puerto desmedido.
He de vivir la vida neoyorquina,
sin mi severa falda de latina,
pero el rosario al puño, suspendido.


Wie ist August entstellt, dass seine Krieges-Schaar
Mit unbezwungner Hand Arminius besieget;
Ihn schlägt ein schlechtrer Feind: Weil tapffern Feinden zwar
Sein Feld-Herr, aber er dem Schmertzen unterlieget.


Ez az ablaktalan ház! óriás ház! csukott ház!
Csukott kocsi - mindegy a pálya.
S visz, mint betonpáncélos léghajó
s kormányozhatatlan Földgolyó
céltalan aeroplánja.


A šlo mu všechno, jak by hrál. Tak bez nehody
i syna povila mu dobrá žena;
by míra štěstí byla dovršena,
měl dědice, – a ten mu rostl jako z vody. –
Ještě byl v peřinkách – už obrázky prý čmáral.
Nade vše rád se vozil, houpal, choval,
a s křikem ručky po všem natahoval,
aniž jej při tom otec krotil nebo káral.
Pan Živný říkal: „Po tátovi syn se daří!“ –
Sám dobrou měrou humoru všem měřil;
i kdo by řekl mu, že syn se nevydaří,
tomu jen prostě byl by neuvěřil. –


晴澜金色漾琉璃
日落春风拍岸时
鸥鸟不惊人去远
掖垣南下树参差


Erwecket hab' ich aller Nationen
Kunstlehrer, Deinen Märtrer, Winckelmann.
Auch wider Willen mußte Neid ihn schonen,
Der Deiner Laufbahn reines Ziel gewann,
Die Schönheit, nicht ersetzt durch Schmuck und Kronen,
Die Schönheit, die dem rohen Blick entrann.
Doch schau hieher! Auch hier sind Kunstideen! «
»O!« sprach die Kunst, »was meine Augen sehen!


雪月云烟件件宜
骚人墨客费寻思
怕渠因得逋仙句
不要人言半字诗


Bin ich wie ein Kind, das seine Mutter
Erst verloren, weinend in der Nacht steht:
Sieh! so bin ich, seit ich fern gezogen.


Doba Jiřího a doba Pernštýnů...*)
Třicet běsných let pak – děsný k hrobu most,
ke hrobu, v němž národ za svých vůdců vinu
usnul na sta let, s ním mrtvá minulost – –


O fiel exhalación! No con flamante
estrella, resplandores tan perfectos,
ni la constante duración compitas:


„Hý, hatou!“ Mrcha táhne povoz dříví.
Jak přepíná se, úzká záda křiví.
Jde vedle vozka, dýmku v ústech má
a ruce v kapsách modrou pod zástěrou.
Jen chvílí bičem koni jednu dá.


POEMAS CURTOS


O du, der in das Land der Nächte
Die Liebe selbst herabgesandt,
Daß sie uns allen Gnade brächte
Und Heilung mit der milden Hand,
Der sie ans harte Kreuz geschlagen,
Mit Dornen blutig sie zerriß,
Daß wir in Sünden nicht verzagen,
Der unerschöpften Huld gewiß.


K čemu tedy ono vyzvánění,
že jste krásné pokolení?
Tím nám nedokážete nic více,
než jen, že jste chlubné plíce.
Já vám krásy neupírám;
sám rád v pěkné očko zírám,
s líčkem hezkým rád se pobavím –
co je krása, vím a krásu ctím.
Ale takhle – stále nám to cpát,
což to jiného, než námi pohrdat?
Pak-li od vás nic jiného slyšet není,
leč to, že jste krásné pokolení,
tím nám mužům chcete říci,
že jsme samí šeredníci.
Prosím vás, už přestaňte s tou hanou!
Což vy máte krásu zpachtovanou?
Jsme-li tak my mužští škaredí,
aj, proč klopíc očinka,
mnohá cudná dívčinka
stranou vzdychne: „Hoch jak panenka!“?
Hleďte! tuť musíte uznat samy,
že tu krásu máme na polovic s vámi.


„Nuž, Viktorine, Kostko, spěš,
ať hosti přivítáme,
a pravdě zrak než vyklinou,
v klec pěkné ptáky dáme.


Tudo o mais se pode tresmalhar


sì sono sopra l'anima possenti,
per uno spiritel che se 'nde cria,
lo qual fedìo la mia,
guardando, in guisa di mortal saetta.


Wahr ist's, es ist ein gut Gesicht
Ein öffentlich Empfehlungsschreiben,
Wenn der Besitzer nur dem selbst nicht widerspricht
Und seinen Leser läßt bei seiner Meinung bleiben.
In deinem Briefe sind die Züg' und Zeilen schön,
Den Inhalt kann kein Mensch verstehn.


立志应须学古人
读书方见古人真
煖衣饱食亡尘虑
窗下灯前莫厌勤


Die Titel sind Papiergeld,
Deren Kurs die Mitwelt
Nach dem Vorrat von Metall stellt.


Örvénye közt is, hogyha vitéz karunk
Patvarkodásból nem tesz erőszakot,
S tettünk jutalmát tiszta szívünk
Helybehagyó örömin keressük.


Doch tappt sich hüstelnd durch die dunkle Nacht
Ein böses Ding und pocht an deine Thür
Und zischt wie eine Viper: »Komm herfür,
Ich bin das Herz, womit die Sünde lacht!


Censur und Polizei,
Juhei!
Wie sind wir doch so frei,
Au weih!


Jaj, ki vágyna menyasszonynak,
Akit harangszóval hoznak!
Gyászos ének búg előtte:
Sírva mennek esketőre.


A Paříž ducha kde a sfér, jež Lidstvu zoří?
– V předměstích ubohých, kdes v Batignollech snad
ji spatříš v podkroví, tam strádá, sní a tvoří.


Tán nem találkozom veled
Többé. Mindegy. A szél megindul,
És ajakamra fú a lombbul
Egy első hervadt levelet.


neste mundo de Deu As coisas mais antigas
vividas por nós dois mostravam que os extremos
são somas, em nós dois, dos anseios supremos
de socorrer quem tomba ao peso das fadiga
Era nosso o destino altíssimo de ver,
era nossa a ambição do topo das montanhas,
sabíamos o dia antes de alvorece
A tanta luz chegaste, a tanta fé subi,
chegamos a ser bons e a perfeições tamanhas,
que ainda estou a pensar que nunca te perd


A klesám do tmy, do smutků a do závratí,
ač chtěl jsem duší k dnu, kde pevně moh’ bych státi.


春来始落叶
叶尽梨花开
有客凤城至
一花倾一杯


Weiln denn (unangesehn, wie lange du den Ruhm
des Unbezwungnen hast, dein ewigs Eigentum)
du durch nichts Zeitlichs itzt zu brechen wirst gezwungen,


Sbor kardinalů v konklave se sešel
ve městě, kteréž slove Perugia,
a v den svatého Boniface, kdysi
Germanů apoštola, vyvolili
Bertranda z Got, jenž biskupem byl v Bordeaux,
za nejvyšího pastýře vší církve.
Král francouzský, tak praví se, že přál si
té volby jeho k ukončení sporu,
jenž vznikl mezi ním a svatým Otcem,
tož Bonifacem toho jmena Osmým.


Immer im Dunkel
Kommt uns das Jahr,
Weines-Gefunkel
Machet es klar;
Bringt uns die klingenden
Gläser herbei!
Schließet die singenden
Kehlen aufs neu:
Sammelt die feurigen
Wünsche beim Glas,
Keiner der Eurigen
Beiße in's Gras!


So hört und mercket alle wol,
Was Gott heisst selbs die Tauffe,
Und was ein Christen gleuben sol
Zu meyden Ketzer hauffen.
Gott spricht und wil, das wasser sey,
Doch nicht allein schlecht Wasser,
Sein heiligs Wort ist auch dabey
Mit reichem Geist on massen,
Der ist alhie der Tauffer.


وكلّ غلام فيه تيه ونخوةٌ
يلين إذا ما حل يوما بعكبرا
يقال له أيّام يأتي ويتّقي
وعشّاقه يعطونه ما تخيّرا
فما هو إلا يومه ثم في غد
إذا ذاق ماء السؤر صلى وعفرا


Die Jahre verglitten mit schleichendem Gang,
Verrannen gleich duftiger Wolke,
Und wieder zog ich das Feld entlang
Mit jungem lustigen Volke;
Die schleuderten Stäbe, und schrien »Hallo!«
Die sprudelten Witze wie Schlossen,
Mir ward's im Herzen gar keck und froh,
Mutwillig wie unter Genossen.


Tu nachem vzplane úběl čela bílý,
je skutečností každá čtená řádka,
kde rájem zdá se chvíle snění krátká –
a soška Amora dál šípem střílí...


eres de esta pradera Yo quiero ser la reina
de tu imperio (La noche su cabello despeina )
-¡Quiero crucificarme, Otilia, en tu mirada!


سَقى صَوبُ الحَيا دِمَناً
بِجَرعاءِ اللِوى دُرَسا
وَزادَ مَحَلَّكِ المَأنو
سَ يا دارَ الهَوى أَنَسا
لَئِن دَرَسَت رُبوعُكِ فَال
هَوى العُذرِيُّ ما دَرَسا
بِنَفسي جيرَةٌ لَم يُب
قِ فيَّ فِراقُهُم نَفَسا
نَشَدتُ اللَهَ حادِيَهُم
فَما أَلوى وَلا حَبَسا
وَسارَ بِهِنَّ في الأَظعا
نِ حُوّاً كَالدُمى لُعُسا
تِخالُ هَوادِجاً رُفِعَت
عَلى ظَبياتِهِم كُنُسا
وَفي الغادينَ مائِسَةٌ
تُعيرُ البانَةَ المَيَسا
تُريكَ الظَبيَةَ الأَدما
لا حَمشاً وَلا خَنَسا
سِهامُ جُفونِها دونَ ال
مَراشِفِ تَمنَعُ اللَعَسا
عَسى الأَيّامُ تَسمَحُ لي
بِرَدِّ الظاعِنينَ عَسى
وَلَيلاتٍ سَرَقنا العَي
شِ مِن أَوقاتِها خُلَسا
فَيا لِلَّهِ ما أَشأَر
نَ عِندي مِن جَوىً وَأَسا
وَدَيرٍ قَد حَلَلتُ بِهِ
وَرَبُّ الدَيرِ قَد نَعَسا
فَقامَ إِلَيَّ مِن سِنَةِ ال
كَرى عَجلانَ مُقتَبِسا
كَأَنَّ بِهِ وَقَد عَقَلَ
الشَرابُ لِسانَهُ خَرَسا
وَجاءَ بِها كَأَنَّ الشَم
سَ في كاساتِها غَلَسا
فَلا ما كَستُهُ وَزناً
وَلا هُوَ كائِلاً بَخسا
عُقاراً مِثلَ ما شَعشَع
تَ في جُنحِ الدُجى قَبَسا
لَها أَرَجٌ كَما اِستَقبَل
تَ مِن رَوضِ الحِمى نَفَسا
كَأَنَّ ذَكِيَّ نَفحَتِها
خَلائِقُ سَيِّدِ الرُؤَسا
جَلالِ الدينِ وَالموفي
لِآمِلِهِ بِما اِلتَمَسا
إِذا غَرَسَت يَداهُ نَداً
سَقى بِالبِشرِ ما غَرَسا
وَلَو لَمَسَت يَداهُ صَفاً
لَأَعشَبَ مِنهُ ما لَمَسا
تَكَفَّلَ حينَ يَبسِمُ بِال
غِنى وَالمَوتِ إِن عَبَسا
وَأُقسِمُ أَنَّهُ ما خا
بَ راجيهِ وَما أَيَسا
وَلا عَشَرَ المُؤَمِّلُ جو
دَ كَفَّيهِ وَلا تَعِسا
أَعادَ زَمانُهُ المَعرو
فَ غَضّاً بَعدَما يَبِسا
وَأَحيا مِن رُسومِ مَعا
لِمَ الإيمانِ ما طَمَسا
وَقورٌ يَومَ جِلسَتِهِ
إِذا هَفَتِ الحُلومُ رَسا
وَتَلقاهُ غَداةَ الرَو
عِ في الهَبَواتِ مُنغَمِسا
فَليثُ شَرىً إِذا أَسرى
وَطَودُ خِمىً إِذا جَلَسا
إِذا جادَت أَنامِلُهُ
حَسِبتَ الغَيثَ مُنبَجِسا
فَإِن مَحَضَ الرِجالُ الرَأ
يَ أَعياهُم وَقَد خَرِسا
يُبَخِّلُ جودُهُ صَوبَ ال
حَيا الساري إِذا رَجَسا
وَيُنسي المَكرَ خيفَتُهُ
ذِئابَ الرَدهَةِ الطُلُسا
وَيَحسُنُ في قَضِيَّتِهِ
إِذا صَرَفَ الزَمانُ أَسا
ضَحوكاً في النَدِيِّ وَفي ال
وَغى مُتَنَمِّراً شَرِسا
بَلا مِنهُ الخَليفَةُ في ال
أُمورِ مُدَرَّباً مِرَسا
فَما اِختَلَطَ الصَوابُ عَلى
بَديهَتِهِ وَلا اِلتَبَسا
جَوادٌ ما جَرى رِزقي
عَلى كَفَّيهِ ما اِحتَبَسا
وَلَمّا أَن حَلَلتُ بِهِ
وَيَومي دامِسٌ شَمِسا
وَذَلَّلتُ الزَمانَ بِهِ
فَأَصحَبَ بَعدَ أَن شَمَسا
فَطالَ مَدى البَقاءِ لَهُ
تَمَتَّعَ فيهِ ما لَبِسا
تَرِقُّ غُصونُ دَولَتِهِ
إِذا عودُ الزَمانِ عَسا
يَرى في كُلِّ يَومٍ لِل
هَناءِ بِرَبعِهِ عُرُسا
يُغاديهِ السُرورُ كَما
يُراوِحُهُ صَباحَ مَسا
عَلَيكَ اِبنَ البُخارِيِّ ال
جَوادَ الماجِدَ النَدِسا
جَلَوتُ البِكرَ طالَ ثَوا
ؤُها في خِدرِها عَنَسا
حَصانُ الحَبيبِ ما جُلِيَت
عَلى الخُطّابِ وَالجُلَسا
حَصانُ الحَبيبِ ما جُلِيَت
بِها شُبثاً وَلا نَجَسا
مِنَ الكِلَمِ الَّتي ما عَي
بَ قائِلُها وَلا وُكِسا
قَوافٍ ما لَبِسنَ بِمَد
حِ غَيرِكَ مَلبَساً دَنِسا
وَلا زاحَمنَ دونَ الرِف
دِ حَجّاباً وَلا حَرَسا
نَظَمنَ لَكَ المَديحَ حِلىً
وَحِكنَ لَكَ الثَناءَ كِسا


Wo Wund-Aertzt', Hencker möcht' ich sagen,
So manchen gantz zerkerbten Leib
Durch Brand und Trepaniren plagen,
Recht als zu ihrem Zeit-Vertreib.


Когда звенят согласные напевы
Ойлейских дев,
И в пляске медленной кружатся девы
Под свой напев, —
Преодолев несносные преграды,
И смерти рад,
Вперяю я внимательные взгляды
В их светлый граОтрад святых насытясь дуновеньем,
С тебя, Ойле,
Стремлюсь опять, окованный забвеньем,
К моей землВо мгле земли свершаю превращеньПокорен я, —
И дней медлительных влачатся звенья,
О, жизнь моя!


Nem eu ignoro,
Supremo bem,
Que a santa graça
De ti provém.


V tom povstal jeden, byl jak prorok smělý,
šel na náměstí a hovořil k lidu:


Reines des trottoirs opulents
Qui vous promenez à pas lents
Dans un riche et galant costume,
Envoyez-nous donc des clients
Quand nous roulons sur le bitume !


Dem vatter nach der Gotheit gleich,
nach d' Menscheit kleiner,
Vnd wiewol GOT, Mensch zugleich,
doch nicht zwen, sonder einer.


hanging Gardens rich with Fruit appear;
The golden , and the mellow ,
And nicer Plants, their spreading Arms extend;
To tempt the gath'ring Hand of ev'ry Friend.
On the smooth Terras, set with Ever-greens,
I walk'd, delighted with the lovely Scenes:
Where Groops of Trees around are artful spread,
And meet in verdant Arches o'er the Head.
Amidst the awful Shades, from Grove to Grove,
In Noon-day's Heat secure and cool, I rove.
Whence Clouds of Birds pursue their airy Way,
When dawning Beams proclaim the rising Day;
Rous'd from their leafy Beds they hail the Light.
I gaze, delighted with the Sound and Sight!
And wait their wish'd Return with rising Night.
Here rises on the Plain a spreading Town;
Part the Sun gilds, and Part the Shades imbrown.
See gently gradual yonder Hills arise;
Till blue the last, and hid among the Skies.
Along the Side an ancient City spreads,
Churches and  Spires erect their Heads.
Here Seats unnumber'd interspers'd appear;
With vocal Woods, and Corn with golden Ear.
Gay Plenty, with her ever smiling Face,
And graceful Beauty, dresses all the Space.
The loaded Vessel there securely rides
On , proudly rolling back her Tides;
Carrying our Plenty to each distant Shore,
Exchang'd for foreign Wine, and golden Oar.
The distant River courts the wand'ring Eyes,
Till the wide View in ancient  dies.
; whose hardy Sons were true and bold,
Scorn'd to be Slaves, their Freedom never sold;
But chose to live on barren Cliffs their own,
Disdain'd more fertile Fields for  Masters sown.
Here view the wide extended Concave bound
The haughty Hills, that guard the Vallies round.
What grateful Thoughts those awful Camps inspire!
Once a dread Scene of War, and Blood, and Fire:
When conqu'ring  sat in Triumph there,
And Death flew hissing thro' the frighted Air.
The slaughter'd Natives spread the Vallies wide,
And drench'd the Meadows with a Crimson Tide.
Now Peace her downy Wing spreads o'er the Scene,
The Camps lie harmless on the level Green,
The Noise of War is hush'd, and all a sweet Serene.
Not  a more delightful Theme,
That smiles in  Song for ever green;
Nor  ever fair and gay,
Immortaliz'd by  harmonious Lay;
Nor fancied Scenes in Fable Stories told,
By modern Bards, or the inchanting old,
Have greater Charms than , dear Retreat!
Serenely blest, here could I fix my Seat.
But I must wander with unwilling Feet.
Thus  took his last, his farewel Round,
And mourning left fair  happy Ground.
Happy and long may here the Owner live,
To taste those Pleasures which she loves to give!
Long by her wise and fair Example show,
How Peace and Joy from silent Order flow!
With chearful Health and Friendship ever crown'd,
And deal out Blessings to the Country round!


Nachtviolen, süß und stark
Duftet ihr durch diese Lauben,
Und ihr wißt das feinste Mark
Luft und Erde schnell zu rauben.


Wenn du die Liebe schon gekannt,
Gefühlt schon ihren Kuß,
Wer tadelt dich in seinem Wahn
Und darbet, weil er muß?
Jedes treibt wozu es ward,
So wills ein ewger Schluß:
Hephästen steht die Arbeit wohl,
Cytheren der Genuß.


Of all the nymphs who gave our village grace,
The Miller's daughter had the fairest face:
Proud was the Miller; money was his pride;
He rode to market, as our farmers ride,
And 't was his boast, inspired by spirits, there,
His favourite Lucy should be rich as fair;
But she must meek and still obedient prove,
And not presume, without his leave, to love.


Gott wohnt in einem Licht, zu dem die Bahn gebricht;
Wer es nicht selber wird, der sieht ihn ewig nicht.


Ha elrablák a szabadságot tőle,
Hadd gondolkozzék legalább felőle;


御前亲拜中书令
恩赐东宫设内筵
手署敕黄唯一道
任谁祗受付双迁


野水横斜最老枝
一生心事雪霜知
世人重眼不重鼻
祇爱花光与补之


Give me numbers strong and sweet,
Glowing language, pointed wit;
Words that might a Vestal move,
And melt a frozen heart to love.
Bid, bid thy blind boy
All his vigour employ;
On his wings wou'd I soar up to fame:
'Tis but just, if he scorch
My breast with his torch,
In my wit too he kindle a flame.


Két ember így beszélget,
S míg halkan száll a szó,
Egy harmadikhoz érnek.
Egy harmadikhoz, aki elszakadtan
Tündöklik gondolataikban,
S azért jelenvaló.


Ale Rusi o těch kumstech
ještě nevěděli:
když si boha utopili,
žádného neměli.


Miokból a pajkos ifjak csúfolódnak,
Nevezi az ország renyhe hájhalomnak.
De nagy akadék is az a has valóban
Szerelemben úgy, mint harcias dolgokban.


Však po čertech to smělá žena.


Dík za to slovo, to mi dostačí
a za všecko mi dává rozřešení,
čím během dne jsem hřešil na tobě.


Genêts, lac, fusion bouillonnante, métal
Jaune et vert, or et cuivre, où plongent les abeilles,
Et torride bourdonnement sous les catal-
Pas rouges, qu'un soleil crève de rudes pailles.


Siehe, Herr, wir lassen dich gewähren.
Du, der König, mögest Trank und Speise
selber opfern und die Thür verschliessen
und versiegeln mit dem eignen Ringe.
Kommst du wieder dann, am nächsten Morgen,
und du findest, dass der Baal nicht alles
aufgezehrt, so wollen gern wir sterben.


Kneeling, the trembling Pilgrim said,
Father! let me thy blessing share;
Though I am crimson'd o'er with sins,
God will look down, and hear thy prayer.


زهّدني في العقلِ أنِّي أرَى
عنايةَ الأيامِ بالجَهلِ


V.A.


Diese stutzen, stehn verblüfft,
dann erst, als sein Schwert sie trifft,
jeder sich besinnt,
und der Kampf beginnt.


بَـــــــانَ أَمْسِي كلحْـــــــــــــظَــةٍ تَتبَسَّــــــــــــمْ
كسَــرابٍ وتَـــــــــــــــــــــــارة تَتَــــــــجَــــــهَّـمْ
شَــاهِدِي يَوْمِـــي بِانْطِواءٍ لِاَمْســـــــــيِ
وَغَدِي غَيْـــــبٌ بالـمُــنَـى يَتَقَــــــــــــــــــدَّمْ
فِطْرَة اللهِ في الخلائــق جَمْعًـــــــــــــــــــا
فِي مَدَارٍ عَلَى الزَّمَـــــــــــــــــانِ يُــــقَـــــــــوَّمْ
مِنْ رَحِيلٍ إلَى رَحيـــــــــــلٍ وَعُمْــــــــــرِي
بــالْـمَحَطَّــاتِ وَقْـعُ حَيٍّ يُـــــــقَسَّـــــــــــــمْ
شطُّ بَحْـرِي عـــَلَى سَوَاحِلِ دَهْـــرِي
في انبِسَـــاطٍ على بساطِـــــي يُـــقلَّــمْ
في انسحابٍ مِثْل السَّحَـاب وشَمْسِي
في فضائي مِثْل النجُوم تبسَّــــمْ
واستَـــمَرَّتْ بِنَـــــــــــا الحيَــــــاةُ رَحــــيــــلاً
واسْتَقَـــــــــــــرَّتْ بِذِكْرَيَـــــاتٍ تُرَسَّـــــــــــمْ
قُلْتُ :نَفْسِي بالاسْتِقَـامَةِ سِيِرِي
واسْتَعِيذِي مِنَ المَهَالِكِ أسْلَــــــــــمْ
لَيْسَ يَـعْـــــنِي الإنسَــانُ تَخْلِيدُ ذِكْـرٍ
دُونَ سَعْيٍ أجْرَاهُ حَتَّـــــــى يُعَمَّـــــــمْ
وَيْح عَبْدٍ فِي غَــيِّـــــــهِ يَتَـــقَــــــــــــــــــــــــدَّمْ
مُسْتَلِـــذٍّ فِي غَفْــــلَـــةٍ تَـتـــــــــــــــــــــــــــأزَّمْ
ما سَيُسْلِـيهِ لَـــــوْ يُعَمِّــــــرُ دَهْــــــــــرًا !
إن تـــوارَى تَحْـتَ التُّـرَابِ مُحَطَّـــــمْ
كُلُّ حَيٍّ إلَى الفَــــنـــــــَاءِ ورَبِّــــــــــــــــــــــي
كَلُّ حَــــــيٍّ إلى الرَّحِيلِ المـُحـَتَّـــــــــمْ
رَبِّ سَــلِّــمْ روحي فَأنْتَ مــــــــلاذِي
يَوْمَ تُطْوَى صَحِيفَــــتِي وَ تُسَــــــلَّمْ
يَوْمَ عَرْضِ الحِسَابِ والخلْقُ صَفَّا
مَنْ تُـــرَاهُ يُـــــهَــــانُ ، مَنْ سَـيُكَـــــــرَّمْ


Der eine lehrt die Kunst, was uns die Wolken tragen, 13
Im Spiegel der Natur vernünftig vorzusehn,
Er kann der Winde Strich, den Lauf der Wetter sagen
Und sieht in heller Luft den Sturm von weitem wehn;
Er kennt die Kraft des Monds, die Würkung seiner Farben,
Er weiß, was am Gebürg ein früher Nebel will;
Er zählt im Merzen schon der fernen Ernte Garben
Und hält, wenn alles mäht, bei nahem Regen still;
Er ist des Dorfes Rath, sein Ausspruch macht sie sicher,
Und die Erfahrenheit dient ihm vor tausend Bücher.


To vše prý „poválečnou krisí“ zve se.
Dík nebi, diagnosa že tu je.
Ta bída se nám vždycky lehčej nese,
když člověk zví jen, jak se jmenuje.


Dein Hemdlein spielt im Winde,
Das Schifflein treibt so schnell,
Hüll' dich in meinen Mantel,
Die Nacht ist kühl und hell.


Zpívej, chroustku malý, zpívej,
Vesele se na svět dívej!
Skoupá hmota nemůž másti
Peruť lásky v letu k slasti,
Zpívej, plesej bzz!


Frisch auf denn, springt hinein! Frisch auf, das Deck bemannt!
Stoßt ab! Stoßt ab! Kühn durch den Sturm! Sucht Land und findet Land!


Když houká výr a štěká pes,
prochází strašidlo skrz celou ves,
nikomu neškodí, plodí však strach,
neb možná, že to je sám Arcivrah!


Ich danke dir mit Freuden,
Mein König und mein Heil,
Daß du manch schweres Leiden,
So mir zu meinem Teil
Oft häufig zugedrungen,
Durch deine Wunderhand
Gewaltig hast bezwungen
Und von mir abgewandt.


Tam poshov jí pár chvil – na tom Tvém srdci zlatém,
by jeho klidný tluk byl zdrojem klidu pro ni,
nechť v řadě všedních dnů, jež rvou mi život chvatem,
se ještě jarní sen v mé chudé srdce skloní.


Přimašírovalo
Do vsi vojsko,
I tu bylo hned všem pannám
Hrozně ouzko!


Et ora con la voce, or col bel guardo
Adempie sua promessa, e talor anche
Stende (sua gran mercede) a me la mano.


Borussiens gerechter Held soll siegen!
Die Götter schützen ihren Sohn.
Bald wird er im Triumph zu seinen Kindern fliegen.
Er kömmt, ich seh ihn schon!


Lankadtan, dőlten fekszem be az ágyba.
Ropogva zördül s ujra néma csend.
Hogy oly szegény vagyok, hogy oly nagy árva:
ilyenkor érzem s: hogy napom lement.


passando-lhes a língu
lentamente,
pelo sal do pénis
Sorvendo-lhes em seguida
os sucos da vagina


Mir auch war ein Leben aufgegangen,
Welches reich bekränzte Tage bot;
An der Hoffnung jugendlichen Wangen
Blühte noch das erste, zarte Rot;
Auf der Gegenwart umrauschten Wogen
Brannt' ein Morgen, schön, wie Opferglut;
Hohe Traumgestalten zogen
Stolz, wie Schwäne, durch die rote Flut;
Leichte Stunden rannen schnell und schneller
An dem halberwachten Träumer hin,
Und die Gegend lag schon hell und heller,
Nur auch wüster, da vor meinem Sinn.


Oll Rostock – min oll Vaderstadt!
Ick heww di gor to leef,
so leef, förwohr! – ick weet nich, wat
ick üm di let un gew.
Ick bün nu mennig Johr all fürt,
'n bäten all verspakt,
man Rostock, dat's sonn eegen Wurt,
dat frisch mi wedder makt.


Né tigre sé vedendo orbata e sola
corre sì leve dietro al caro pegno,
né d´arco stral va sì veloce al segno,
come la nostra vita al suo fin vola.


Untergrub denn nicht der Erde Veste
Lange schon das Reich der Nacht?
Unsre stolz auftürmenden Paläste,
Unsrer Städte majestätsche Pracht
Ruhen all auf modernden Gebeinen,
Deine Nelken saugen süßen Duft
Aus Verwesung, deine Quellen weinen
Aus dem Becken einer – Menschengruft.


على حين إن دَنَت لكل قرارة
مذانبُ لا تُجدى على من أسالها
مذانب لا تستنبت العود في الثرى
ولا يتحاذى الحائمون فضالها


Tam na obzoru v dáli mřel již den,
ó, chvíle velká, krašší nad eden.
Tvá láska a kdes v poli cvrček zpívá –
ať v osud můj se kolem jenom stmívá,
stín slední v duši bude vyzlacen:
Tvůj zrak se dívá.


لمّا رَأيتُكَ والقلوبُ خوافقٌ
تَلتاعُ حولكَ والنُّفوسُ حَيارَى
والنّيلُ من هَوْلِ الفِراقِ كأنّما
يَسْقِي البلادَ دماً ويقذفُ نارا
أيقنتُ أنّ اللهَ غَيَّرَ ما بنا
وأَرادَ أمراً بالبلادِ كُبارا
وإذا أراد اللهُ نجدةَ أُمَّةٍ
نَصرَ الحُماةَ وأيَّدَ الأنصارا


Huslaře mám v předu,
v zadu dudáka,
proto v smutnou krčmu
nic mne neláká;
do pole se pustím,
zajdu do boru,
číšku nosím v kapse,
v torbě čutoru.


Snad i hvězdám zaburácí
srdce bouřným ohněm bolu,
kdy z jich kruhu zákon zmarů kácí
ty, jež plály s nimi spolu...
Ale vstříc jich němé kráse
v mrtvém tichu, které vlá tu,
žití vše jen vzpourou zdá se
proti smrti majestátu.


C’est tout ce qu’il fallait pour que Jésus ouvrît
La porte du tombeau, pour que Jésus offrît
Le premier sacrifice et qu’il rendît l’esprit;


Kradmo na Živsu při tom výzvědný upjala pohled;
zrak jeho díky němé jí vzdával v lesku radostném.


Ein ewig Scheiden und ein ewig Lassen
War so mein Leben, doch die alten Freunde
Der Heimath sind's, die mich am meisten hassen.


Darum erkennt der Zeit und euern Wert,
Zugleich den Wert von dem, was längst vorhanden,
Was sich zur zweiten Körperwelt verklärt,
Berechtigt durch Bestand, ob unverstanden.


Bécs megmaradt volna,
Előkelőn, ravaszul, bután,
Porciónak azután.


Eladó a hajó,
Egy kis javítás és megint futna,
Törődött gazdája megunta.


Fáradtan jövök a mezőről.
A görbe hold piros sugara
beragyogja magányos házamat.
s íme, lábnyomok fénylenek előtte.


Je noc. Kol k vrchu vrch se stiská
a sova houká v porostech;
hor do klínu se tulí víska,
luh ztajil zpěv a chýšky dech.


Was meint der Himmel doch mit so gehäufftem Regen?
Wil von deß Krieges Schmutz befleckte Welt er fegen?
Bedeut es wol hinfür viel Heil und reichen Segen?
Mich dünckt, er traure so und giesse milde Zehren
Um das, was Sicherheit der Welt wil noch gewehren,
Die Friede brauchen wil, den Himmel zu gefähren.


Dann sink' ich in die tiefste Tiefe, bebe
Durch alle Glieder, Schrecken packt den Geist;
Es tobt mein Herz, daß das Gewebe
Der Adern schier zerreißt.


E virias, depois, à hora em que desmaia
O sol da minha terra, a esta florida praia,
Onde vibro a viola e canto o sarrabalho.


„Téhož bratra četní potomkové,
V tuhých válkách slavní vítězové,
O Tatry se budou opírati,
Dunajské pak brány zavírati;
Jejich orel mezi orly králem
Samovládcem vzlétne nad Uralem,
Jedním okem ke Kavkazským branám,
Druhým pohlížeje k dálným stranám,
Kamžto unavené po svém běhu
Ubírá se slunce ku noclehu
Do chladného lůžka v mořském lůně,
Aby ráno z tajné vzešlo tůně,
Ale zmladlé ale zotavené,
Svěžestí zas novou ozdobené,
Ku své nové práci posilněné. –
Avšak podlé bohův přikázání
Věští duch mi dále mluvit brání.“ –


Všecko pustlo, záře slunce
bělila jen žluté kosti,
živ byl jen sup v černém mraku
a hyena na pustině.


Io l'imprometto a Macon, nostro dio,
di far vendetta della tua persona
sopra il Soldano e quel cavalier rio,
che mi t'ha tolto, degno di corona.
Giamai contento non mi terrò io,
se suo terre il Soldan non abandona,
e di te vega il mio animo sazio,
e di lui faccia e di sua gente strazio. —


红薇滴露护轻寒
微鬓香丝卸玉鸾
只道春风庭掖秘
外间已作画图看


八月浮云满帝畿
长江风送一帆归
皋桥无限黄花酒
莫遣秋霜上客衣


平田漠漠雨晴时
每报农家布谷迟
性拙自甘丛薄下
从教别鸟立高枝


Manche Zähre floß von deinen Wangen,
Wie der Thau von Rosen rinnt,
Blieb itzt am Marienbilde hangen,
Rann itzt auf das Christuskind.


Im Latein sind viel Poeten, immer aber ein Virgil;
Deutsche haben einen Opitz, Tichter sonsten eben viel.


لَعَمْري إِنّي يومَ بُصْرى وناقتي
لَمُخْتَلِفا الأَهواءِ مُصْطَحِبانِ
فَلَوْ تَرَكَتْني ناقتي من حَنينِها
وما بِيَ من وَجْدٍ إِذاً لكَفاني
متى تَجْمعي شوقي وشوقَكِ تُفْدِحي
وما لكِ بِالْعِبْءِ الثَّقيلِ يَدانِ
فيا كَبِدَيْنا من مَخافَةِ لوعةِ
الفِراقِ ومن صَرْفِ النّوى تَجْفان
وإِذْ نحن مِنْ أَنْ تَشْحَطَ الدّارُ غُرْبةً
وإِنْ شُقّ لِلْبَيْنِ العَصا وَجِلانِ
يقولُ لِيَ الأصحابُ إِذْ يَعْذلُونَني
أَشَوْقٌ عِراقِيٌّ وأنتَ يَمانِ
وليسَ يَمانٍ للعراقيْ بِصاحبٍ
عسى في صُرُوفِ الدَّهْرِ يَلْتَقِيانِ
تَحَمَّلْتُ مِنْ عفراءَ ما ليس ليبِهِ
ولا لِلجبالِ الرَّاسياتِ يَدانِ
كَأَنَّ قَطاةً عُلِّقَتْ بِجَناحِها
على كَبِدي من شِدَّةِ الخَفَقانِ
جَعَلْتُ لِعَرّافِ اليَمامةِ حُكْمَهُ
وعَرّافِ حَجْرٍ إِنْ هما شَفياني
فقالا نَعَمْ نَشْفي مِنَ الدّاءِ كُلِّهِ
وقاما مع العُوّادِ يَبتَدِرانِ
نعم وبلى قالا متى كنتَ هكذا
لِيَسْتَخْبِراني قلتُ منذ زَمانِ
فما تركا من رُقْيَةٍ يَعْلَمانِها
ولا شُرْبَةٍ إِلاّ وقد سَقَياني
فما شَفَيا الدّاءَ الذي بيَ كُلَّهُ
وما ذَخَرا نُصْحاً ولا أَلَواني
فقالا شفاكَ اللهُ واللهِ ما لَنا
بِما ضُمِّنَتْ منكَ الضّلوعُ يَدانِ
فرُحْتُ مِنَ العَرّافِ تسقُطُ عِمَّتي
عَنِ الرّأْسِ ما أَلْتاثُها بِبَنانِ


For blythe as the urchin at holyday play,
And meek as a matron in mantle of gray,
And trim as a lady of gentle degree,
Is the Maid of Llanwellyn, who smiles upon me.


Červenec – parno! Vysvlečen
v stínu se kaštanů chladím;
oběma rukama držím džbán
s pivem a měkce jej hladím.


Drum auf! Nicht länger hört, was euch die Fremden raten;
Im Schwerte nur ist Heil, und mit des Schwertes Taten
Rächt Kretas Schmach und Griechenlands;
Die Zeit ist reif, den Grund, drin unsre Heil'gen modern,
Den frechgeraubten Grund im Kampf zurückzufodern;
Gen Norden geht es nach Byzanz!


Ein Thé dansant – langweilige Gesichter,
Langweilig plump ist auch ein jeder Fuß –
Schon brennen am Klavier die Schreckenslichter,
Man ahnt gequält den kommenden Genuß.
Da sah ich sie – die Fee der Mondenstrahlen –
Die rosig unter allen Basen stand –
Ich wett', die Stiefelchen sind Wallnußschalen,
Und Spinnweb ist das duftige Gewand!
Hin huschte sie – da schien es mir, es biegen
Die Stühle sich der Zauberkönigin – – –
Die beiden Füßchen, sieh zwei lose Fliegen
Die huschen neckisch über'm Teppich hin.
Zwei wilde Fliegen hasten sie vorüber,
Purr – surr, so tönt's dem bleichen Träumer zu –
Da seufzt er auf, sein blaues Aug' wird trüber,
Sie fing sein Herz in ihrem kleinen Schuh.


Hear'st Thou submissive, but a lowly Birth,
Some sep'rate Particles of finer Earth,
A plain Effect, which Nature must beget,
As Motion orders, and as Atoms meet;
Companion of the Body's Good or Ill,
From Force of Instinct more than Choice of Will;
Conscious of Fear or Valor, Joy or Pain,
As the wild Courses of the Blood ordain;
Who as Degrees of Heat and Cold prevail,
In Youth dost flourish, and with Age shalt fail;
'Till mingl'd with thy Part'ner's latest Breath
Thou fly'st, dissolv'd in Air, and lost in Death.


L'acqua fia dura, ed il diamante molle,
E 'l Nilo volgerà suoi passi addietro,
Diverran vive le speranze morte,


A jak šla leta, jiní umlkali,
a odletěli mnozí do daleka,
jen on pěl stále plesy své i žaly,
lkal, jásal, horlil, píseň jeho měkká
jak prška květů je, jak proud se valí.


Weidmann.


—«Aquel sabio que en mi reino
sepa bien desentrañar
el verdadero secreto
que hay en la felicidad,
se casará con mi hija,
la Princesa Munifar».
El más venerable sabio
que había en aquel lugar
se levantó de su asiento
y así comenzó a hablar.
—«Para gozar en la vida
de eterna felicidad
hay que despojarse entero
de todo placer sensual.
Sin tener ningún deseo,
sin nada por qué aspirar
se está ya en las condiciones
de tener felicidad».
La princesa se ha indignado
y no le quiere escuchar
y con voz un tanto airada
le ha contestado sagaz,
refulgiendo sus ojazos
azules como la mar.
—«Si me quitas el deseo
de un hombre con quien casar,
yo creo que moriría
prontamente y sin piedad.
¡No puede ser el secreto
que dé la felicidad!»
Otro sabio se levanta
de muy avanzada edad.
Su rostro es muy venerable
y así ha comenzado a hablar:
—«Mortificar las pasiones
es remedio universal.
Las pasiones son el diablo
y nos quieren embaucar.
Todo en este mundo es sucio
De maldad y falsedad.
¡Mortificad las pasiones
y hallaréis felicidad!»
La princesa le interrumpe
y no le quiere escuchar
y con gesto airado grita
sin poderse ya aguantar,
—«¿Mortificar el anhelo
de que me pueda casar?
¡Si es la pasión que yo siento
que me da felicidad!
Si me la quitan al punto,
¡ay padre!, me matarán.
»¡Que se marchen estos sabios
que no saben ni pensar
y si no existe un remedio
que dé la felicidad,
quitad pues del diccionario
esta palabra infernal!
¡Que no se hable ni se escriba
en nuestro reino jamás!»
    .............
Suenan trompetas de esclavos
en los confines del mar
y rugidos de leones
del jardín de Munifar:
—«A todo el que pronunciare
esta palabra fatal,
se le cortará la lengua,
por conducta desleal».
    .............
En el país del oriente
de mil lagos de cristal,
de sombras de terciopelo
y de estrellas de coral,
de la selva de leones
cual frontera natural,
desde entonces nadie entiende
la expresión «FELICIDAD».


Wer sitzt auf unsrer Mauer?
Die Katz' sitzt auf der Lauer.
O Spätzelein,
Nehmt euch in Acht vorm Kätzelein!


Tož: ano ne, ano ne, ano ne,
počítám na knoflikách svého srdce,
ano ne, ano ne, ne – –.


Proč že, moji milí,
ret můj často kvílí,
k ňadrům proč má klesá hlava?
Kdosi zprávu šíří,
mladém po rytíři
Kačenka že pošilhává.


Kein Mittel erwies sich als probat.
Der Geist ward nur erboster.
Man trug, es blieb kein andrer Rat,
Den Kasten zum nächsten Kloster.


فؤادي في كلأته أضحى معدود فرد
كما اكتاب الباكون صبحة مأتم
وما شاقني إلا غير ساق
ولا واقع إلا معنّى بسالم
تساوى جميع الناس في الهم والأسى
وأكثرهم فيه الكثير الدراهم


Co ještě čeká? Jedno mi.
Komické mrtvé vzdychat vidím.
Co mrtvo, už mne nezlomí.
Směji se. Neznám. Nenávidím.


Das Gemüt, verstockt, verquollen,
Von so manchem, das es trug,
Öffnet sich, wie Ackers Schollen,
Aufgelockert durch den Pflug,


Rohsen/ Rohsen in den Wein/
Rohsen ümb die Stirne!
Beiß mir nicht ins Ohr hinein/
du erhizzte Dirne!
Vor Vergnügen wird sie roht/
kaum daß ich sie trükke –
schlagt dem außverschehmbten Dodt
ümb sein Maul die Krükke!


Císař z okna usmívá se
svými slzami:
„Mohamede, vzhůru, brachu,
skokem před námi!“


Všechno v mojí hlavě stůně, vše si stýská, hořkne nudou,
Hudebníci Zmaru v ní jen stále stejnou píseň hudou:
„Marnost všecko, bolest všecko,
šalba zlá a bolest všecko...“


Близ Синего камня песок золотой,
Песок золотой измельченный ВодоВода голубая прозрачная днем,
И черная злая во мраке ночноБлиз Синего камня песок золотой,
И падает с Неба звезда за звездоВода умножает и точит песок,
А Камень все тот же и путь вес далеПути все далеки для тех кто идет
Песком измельченным над сказкою воИ вечно все тот же песок золотой,
Близ Синего камня над вечной Водо


Publicado no livro O Estranho (1952)
In: MARTINS, Ma Não para consolar: poemas reunidos, 1952/199 Pre Benedito Nune Belém: CEJUP, 199 32 (Verso & reverso, 2


Mely ott felé zeng, a meghitt beszéd
Anyai tejnek édes folyama,
E szó nyitá meg szívét és eszét
Ajkára ez simult, hogy dallana;
Szerelme bimbó-hajnalán
E nyelvet érté a leány,
S ezen viszonzá a „szeretlek”-et
Vagy a sohaj szócskát, mit visszarebegett.


Kéž aspoň pak hlavy v div zůstalých věštců jim poklady duchů
z dob uchránily minulých, odhaly bádavých snah,
dech našich by rozevlál pravd jar budoucích mlhy, by po nás
jen mythem nebyla v nich věků práce, trud, zdar.


Sonst wann ich dich, mein Kindchen,
Am Morgen sah erwacht,
Fand ich dich schöner, frischer
Geworden übernacht.


E lá, minha alma, te elevando ao céu,
Hás de reconhecer, então, sem véu,
A Idéia da beleza que me encant


¡Coñac y compás y pasos,
Ágiles pasos graciosos
De quienes figuran casos
De cortesías y acosos!
Jóvenes, sí. No hay reserva
Que oponga su contrapunto.
Música es mágica sierva.
Todo nos lo ofrece junto.
Profundamente se enlaza
La alegría en doble aliento
Con un ímpetu de caza
Volante por este viento.
A las parejas responde
Gracia despacio bebida.
Giro a giro van adonde
La vida no es más que vida.
¡Oh noche de labio a labio
Tan dulcemente dispuesta!
Nada es ahora más sabio,
Nada es más eterno. ¡Fiesta!


Bleibt vom römischen Forum hinweg, vom Felde der Stiere,
Warum malet ihr sie? Besser, ihr spanntet sie an!


Dík Otci, Synu, Duchu svatému výš nebesklonu letí,
dým vonných stoupá zápalů, dne hymna tryská v plamen – –
Amen.


„Jaký shon to k mému domu?
komu zní hodinka, komu?“ –


的烁梅花嫩柳枝
午妆人倚翠楼时
苏州更比扬州好
况有才郎胜牧之


Der Zweite des Königs Kronhelm trug,
Den mitten durch ein Schlachtbeil schlug.


e nel ritorno mio Morte non poco
me spaventò, ma poi ritrasse il piede
per aver del mio mal più longo gioco.


Al men, poi c'hai mia libertade a sdegno,
né puoi soffrir che mentr'io vivo al mondo
cacci il piè fuor del tuo spietato regno,


Ó, jak rád ve snu, jejž jsem spřed si, tonu,
že nebude již konce slunných dní
ni pohádky mé, štěstí mého skonu!


clepsidras e ampulhetas esgotaram
a espera desmedida
e a eminente derrocada
dos romanos coliseus de nossa era
está prevista


锦绣烟霄碧玉山
萦纡静练照晴川
留连不惜厌厌去
雅兴难忘既醉篇


Dividir y apartar puede el camino;
mas cualquier paso del perdido amante
es quilate al amor puro y divino.


كيف أترجم نفسي ؟
فتح الغيم و انثال رمل بخطوي
دماء اللغات استضافت
أهيئ ،
ماشياً في شظايا الرجوع
أدحرج  أسست للنار نهراً يطوف ويغوي
أدحرج  غير الصدى في المدينة
غير المراثي وغير الخشوع
اللغات استضافت
أترجم
والحرف يمشي ويكبو
والحرف طفل سيحبو
دخلت المدينة صادقت أحجارها  صرت فيها
هات أطرافها
لثغة واكتشفت
نام أو أيقظ الطين أو يا أيها الغيم غير لغات لها عوسج عاقر
لها أمنيات قبيحة
لها مدية للضحايا الجريحة
دمي رافض
غير هذي القيود بلادي
وغير الشهيق يداي وغيري
أتخطاك يا نقطة الضوء
أمشي على شهوة الغيم
أمشي أهيئ
هاتي  أسميك لي شرفةً في الحدائق رملي فسيح وشباك عينيك يغوي
أديري خلاياك واستنهضيني
أسميك أمس الغبار
يا نقطة الضوء يا شيء قلبي أسميك
أعطي خطاي الوصايا هل أنت
يا نقطة الضوء
يا شوكةً في يقيني
أمشي فسيحا وناري حدود المدينة
مدي خلاياك واستهدفيني
أسمي وأغوي تواريخك في تراثي
وأغويك مدي يديك إلى جثتي وازرعيني
أسميك أمحو شهيق المدينة
أكتب حلم المدينة
مدي ، تعالي تلاشي على طينتي واحصديني
يا نقطة الضوء
ها أتخطاك أترك لا تتركيني
كيف أترجم نفسي ؟
ناديت ليل السكوت
اللغات استضافت
ولكنها حين ناديت رمل الخطى
قلت للقيد
قلت : السكوت الذي في المدينة
قلت : البيوت المآتم
تركض نحو العيون الحزينة
أترجم ؟
ماذا تقول الدماء عن الدم ؟
ماذا أهيئ ؟
يخرج من جرحه هجرةً
في يقين من الشك
يخرج أرسمه خيمةً للنهار
فمن يمتطي صهوة في المدينة
ماذا تقول الدماء عن الدم ؟
صادقتها صرت فيها
اكتشفت المدينة
حدقت هذا صديقي
وهذا الذي رأسه بيرق للنشيد
وهذا الذي في الحديد
وهذا الجديد
حدقت هذا صديقي الذي ولكنه لا يحيد
نافذة البحر تصحو
كأن الخطى طفلة
كأن الشوارع تسأل
كأن النوارس في عرسها ترجمان
فيا أيها الغيم غير
( يمشي ولا ينسى
يلملم جرحه السري
حزناً شاهقاً يمشي ولا ينسى
دم في أول الكلمات
لا يسهو ولا مرتاحة عيناه
في حلم
وأسماء العذارى نزهة في القلب
ممتد كخيط الحب بين الماء والمعنى
يواري جرحه السري عن عينيه
لا مرتاحة عيناه ، لا يبكي
دم في آخر الكلمات
لا يغفوا ويمشي في بياض الوقت
لا تعب ولا ينسى
وقبل الموت يرفع ياقةً للثلج
يا فبراير الثلجي
هل ينسى ؟ )


»Es lebt, wenn du nach mir verlangst,
Fürwahr ein schöner Wahn in dir!«


Montez donc vers le ciel, montez, encens qu'il aime,
Soupirs, gémissements, larmes, sanglots, blasphème,
Cris du sang, voix des morts, plaintes inextinguibles,
Montez, allez frapper les voûtes insensibles


هُمُ هَدَموا الهاماتِ بَعدَ اِعتِدالِها
بِصَحنِ نَهاوَندَ الَّتي قَد أَمَرَّتِ
بِكُلِّ قَناةٍ لَدنَةٍ بِرمِيَّةٍ
إِذا أُكرِهَت لَم تَنثني وَاِستَمَرَّتِ
وَأَبيَضَ مِن ماءِ الحَديدِ مُهَنَّدٍ
وَصَفراءَ مِن نَبعٍ إِذا هِيَ رَنَّتِ


Я больше ни во что не верю,
Как только в муку и печаль,
И в бесконечную потерю,
И в отнимающую далЯ был, как все, красив и молод,
Но торжествующий цветок
В свой должный миг воспринял холоИ больше нежным быть не моМне никогда не вспыхнуть снова,
Себя и взоры веселя,
И Небо низко и свинцово,
И вся безрадостна Земл


Tehát ámé székek szereztetnek,
Angyaloktul égbe helyheztetnek,
Olivétnek hegyén feltétetnek,
Kiben szentek beűlővén lesznek.


Con questi duolsi sì dolce e favella,
che Amor pietoso oltre a misura fassi,
e in que' belli occhi che il dolor tien bassi
piange, oscurando l'una e l'altra stella.


Nach dem heißen Mexikonien,
Mach ich auf mich und davonigen,
Wo der Vollmond wüthig saust;
Wo verzaubert Hans und Gretl
Steht am Popokatepetl,
Und der Vitzliputzli haust -
Dahin, Alter, muß ich ziehn;


Sie sprechen: Herr, wann haben wir
Dir etwas Guts erzeiget,
Wann haben wir denn uns zu dir
Mit solchem Dienst geneiget?
Er spricht: was ihr erwiesen habt
Den kleinsten meinen Brüdern,
Will ich, als hätt ihr mich gelabt,
Euch ewig nun erwidern.


Tichý růvek leží pozapadlý,
vůkol země suchá juž se sbořila:
dávno rakev spadla na trup svadlý,
dávno země trup ten v popel změnila.


gülden gelen kokun sarhoş etti beni


Du unterscheidest zwar den Menschen und ein Thier,
Und Menschen unter sich, nur durch die Ehrbegier:
Die Lust, als Oberhaubt, bedient, verehrt zu werden,
Erleichtert, wie du glaubst, die Regimentsbeschwerden,
Und macht uns Göttern gleich. Doch kein Vergnügen rührt,
Sogar die Liebe nicht, wenn es der Zwang gebiert.


谢客江湖已十秋
浮云华发共悠悠
闻君忽忆阳春调
浊酒还开白雪楼


Hat wer wo Geld und küsst kein Mädel,
Der Kerl hat Bohnenstroh im Schädel.


Unsre Biene
Warest du,
Sanfter Miene
Sparest du
Nur dein Gift, und solchen
Stachel nun gleich Dolchen
Offenbarest du.


Tens ao teu lado a próvida influência
Do pátrio Gênio; contra uma violência
Outras suscitarei; lá desde o seio
Das mesmas Minas, um incêndio ateio
Nos ilustres Pereiras: estes passam
A disputar co’os outros e se enlaçam
Em vingar os domésticos insultos.
Vós e os mais vossos passareis ocultos
E disfarçados aos distritos, onde
Dos rebeldes o número se esconde.
Lá convosco estarei, e... prosseguia,
Mas de uma e outra parte concorria
Buscando o Herói a comitiva, crendo
Que aos matos se entranhara e que, perdendo
Talvez o rumo, duvidoso errava.
Faria já com eles se ajuntava,
E Garcia, que o rosto traz magoado
Do sucesso infeliz que tem notado.


去秋曾作送行诗
又见贞人话别离
杨柳柔条未堪折
梅花聊赠岁寒枝


Verleugne nur getrost die schlechte Lust der Erden,
Verachte Schand' und Spott, erdulde die Beschwerden;
Bald ist es alles hin, schau nur die Glorie an,
Die Jesus dort besitzt, und was er hier getan!


Durch äußre Widrigkeiten,
Durch innres Kreuz und Leiden
Wirst du gebeugt und rein;
Laß wie ein Ton dich wenden
In deines Schöpfers Händen,
Sie bilden dich recht fein!


A přece sedí s námi
dost často divný host
jak starý, dobrý známý:
Ó rci, je to naše minulost?


Bratří v Bohu, kterýmž sláva
Čela věncem obvinuje,
Jimiž jazyk mateřský náš
Nové květy vystřeluje;
Starému, hle! básníkovi
Hleďte vlídných rukou podat,
Jenž se – ač již blíže hrobu –
Českému chce zpěvu oddat!


Der karge Buscus den daß zehnmal neundte Jahr/
Und Darr und Lungensucht schreckt mit der schwartzen Baar/
Entsetzt sich vor dem Tod/ nicht daß er wündscht zu leben:
Nur daß er vor ein Grab soll virtzig Creutzer geben.


Und manches, was ich erfahren,
Verkocht ich in stiller Wut,
Und kam ich wieder zu singen,
War alles auch wieder gut.


Das Volck, so gar im Finstern lebte,
Das seinen Schöpffer kandte nicht,
Das Volck, das nur im Schatten schwebte,
Ersiehet nun ein grosses Liecht.
Ein schöner Glantz ist auffgegangen,
Der Väter Hoffnung und Verlangen.
Nun wird man unsre Füsse sehn
Den sichern Weg des Friedes gehn.


Unser Gott ist ein greifbares Faktum.
Wir nehmen vorerst den Darm als Abstraktum
Und stopfen demnächst von dem wirklichen Schwein
So Fleisch als Fett und Blut hinein.
So füllt sich die Leere, wird straff und stet,
Das schlotternde Absolute konkret.


مَيتُ أُنسي يأتيهِ بالوصل روحُ
طيبةٌ طبّةٌ وطهَ المسيحُ
طالَ شَوقي إِلى الحبيبِ وقد بر
رَحَ بي مِن بعادهِ التبريحُ
كَم تجلّى في النومِ لي ليسَ عن حق
قي وَلكنّه الكريم السموحُ
وَمَضت مدّةٌ عميتُ فلم أن
ظُر سَناه ومنه في الكون يوحُ
سيّد الرسلِ أنتَ أكرم خل
قِ اللَّه أنتَ المحمّد الممدوحُ
أَنا أَدري بأنّي لستُ أهلاً
غيرَ أنّي على نداكم طريحُ
طارَ أُنسي وطالَ تَعسي وما لل
قلبِ إلّا بقربكم تفريحُ
كَم أُمورٍ قد أحزَنتنيَ لا تخ
فاكَ ما لي لِمتنهنّ شروحُ
أنتَ أَدرى بها وَبي مِن ضميري
أنتَ روحي بل أنتَ للروح روحُ
أَنا لا أَشتكي لِغيركَ أمري
وَبسرّي إِلى السِوى لا أبوحُ


Hast du schon vil müh und not,
solt du schon dein blut vergießen;
müssen endlich doch mit spot
ihren fuchsbalg sie einbüßen;
niemand ist der pfaffen feind,
der nicht got zu seinem freind.


Nedbá toho Vondra, dál se lítí,
dětí pláč jen jeho zlobu nítí.


Adonai, snoubenec mé Ley zde! –
Aj, vítám vás, ač bych se hněvat měl,
že stál jste slovu svému pozdě tak.


e chi sòle ogni dì conversar meco
non me discerne, e sta suspeso forte:
sol Flavia mi cognosce, e un fanciul ceco.


voi sol, Dolce, voi sol toccate il vero
segno, e per voi la nostra alma favella
avrà un novo Virgilio, un novo Omero.


O di rara virtute altiero essempio,
donna cui 'l ciel fu di beltà sì largo,
ch'appo voi perderia la donna d'Argo,
che recò a Troia sì doloroso scempio.


QUELQU’UN a-t-il connu Monsieur S ***avine
C’est un gros laid d’assez fadasse mine


Ton cœur ignore encor ce mal qui nous dévore,
Ce mal qu'on nomme amour, et que chacun adore.
Si ton front est rêveur, certes, ce n'est pas lui
Qui trouble tes instants et cause tes alarmes ;
A tes yeux si l'on voit se balancer deux larmes,
C'est que la mère, hélas ! a souffert aujourd'hui.


Disidero d'entrar fra tutti quanti,
e fiami grazia quanti più martiri
potrò avere in que' rigidi pianti.


La nuée un moment hésita dans l'espace.
— Est-ce là ? — Nul ne sait qui lui répondit : — Passe !


So dachten wir, indem wir lasen:
Louyse hat den Lauf vollbracht,
Uns war zum Abendmahl geblasen,
Ihr zur Vollendungs-Mitternacht.
Indem wir uns zum Sabbath schikten, 3
So legte sie die Hütte ein,
Und da wir uns vom Fels erquikten,
So trank sie schon den neuen Wein.


Die Misgunst läßt je hier und dar
Und überall die Klauen blicken,
Man ist vor ihr stets in Gefahr,
Denn sie sucht jeden zu bestricken.
So gar ein Kind sagt uns von ihr,
Und kann uns ihre Spuren zeigen.
Sie geht uns nach, und solten wir
Auch auf die höchsten Berge steigen.


Pap, orvosság most félre, félre:
Emlékszem az anyám tejére.


Nesklopuj ty oči,
Ty okýnka jasné,
Abych jima pohled,
Do Tvé duše krásné!
Sem ta žhavá ústa –
Ať se sejdou směle!
Takto duše jedna
Žije v dvojím těle.


Dios


¡Lámparas de la abadía!...
¡Cómo me siguen con murientes ojos!
con las cruces azules
y pensamientos rojos.
En la bóveda han llorado;
la ventura se pierde en el vacío...
¡Háblame, Hesperia!
oigo tu aliento frío.
Las lámparas me miran
otra vez; en el templo hay una fosa
que los chispeantes ojos
señalan, tenebrosa.
El motete callado
anuncia en el crucero noche yerta.
¡Oh, amor ensueño!
¡Oh, la pregunta muerta!


Das Lamm wird weiden seine Herd,
Als sies begehrt,
Auf Auen, die schön prangen;
Es wird sie leiten zu dem Quell,
Der frisch und hell,
Das Heil draus zu erlangen;
Und wird gewiß
Nicht ruhen, bis
Er uns erfrischt
Und abgewischt
Die Tränen unsrer Wangen.


一高一下一中央
怙恃兼侬岂别房
撞过烟楼休劣相
祗如郎罢也无良


飞雪无声点画阑
树头春意已含酸
天公为促调羹早
故遣狂风昨夜寒


Památku tvou penízem,
Ni bobkovým kdo věncem,
Starečku ctný, nepoctil:
I poctím já slzou ji!


kde, máj co kolem hýří svěží
a země puká do poupat,
dál neroztálý sníh jen leží
a dál vlá mrazný stín a chlad...


So sprach Artemidor, den Römer in der Hand:
Trinckt Brüder, und bekennt eur edles Vaterland;
Gedenckt wer nüchtern bleibt, der kan nicht ehrlich seyn:
Nach Wasser riecht Verstand, 1 wie Trunckenheit nach Wein.


Sie gehen um, sie gehen um,
Verstorbener Jahrhunderte
Nacht-Trug-Gespenster gehen um,
Sie leben nicht, sie atmen nicht
Und spotten uns ins Angesicht.


Vodo, vodo, černá vodo,
ubíháš tak letmo, hluše,
jako moje mladá léta,
v nichž se trudí moje duše.


colui che da sinistra le s'aggiusta
è il padre per lo cui ardito gusto
l'umana specie tanto amaro gusta;


O Weh, O grosse Noht!
Der Völcker Trost ist tod.
Der ChurErb, unsre Frewde,
Mehrt schon der Sternen Reich
Und lässt durch seine Leich'
Uns in zu tieffem Leide!


Otevř ucho mateřskému zvuku,
Podej rodným bratřím svornou ruku!
Tak hráz spadne zlého řevnění
A vlasť drahá dojde spasení.


Sie schweben zum Freigrafenstein,
Sie lassen sich nieder im Kreise,
Aus dumpfen Kehlen murmelt drein
Von Strang und Schwert die Weise.


Kedvese, anyja kit vára:
Visszamegy a lány Hanvára;
Hol maig is még szól, élvén
A rege a kút mellékén.


Als ich den Bund des Kelches sah,
Und das geweihte Brod,
So war mein Geist auf Golgatha
Und feirte Jesu Tod.


Hogy kinyílik az idő,
Vén Hahóthy fölkel;
Sokat tervez, cimborál
Egy csapat törökkel.
Ő a kém, a vezető,
És sükerrel járván:
Most, az egyezés szerint,
Övé fele zsákmány.


Así que arrastre todo, que se lleve
en su vértigo el tiempo la memoria,
                        dejando
un vacío perfecto en el pasado.
Porque todo recuerdo
se acaba corrompiendo en el presente.
Y este presente ya
de poco va a servirnos.
De poco va a servirnos
el saber que hubo un tiempo en que la vida
valía su peso en oro.
Porque la vida pone
su casa en el pasado.
Y esta casa sombría no parece la nuestra.


From those despotick looks, no more
(Once tyrants of each sickle hour)
I date my grief and joy:
May, tho' you frown, looks sweetly clad;
And dull December's mighty sad,
Tho' you stand smiling by.


La qual, fattoti croce delle braccia,
udito priego tal, subito e presto,
come prigion che si disferra o slaccia,


A proto oknem z zahrady
si pustím jemný vánek,
zpěv ptactva, vůni, všecko, vše – –
a nový počnu spánek. – –


Otro Herrera ciñó el lauro a su frente
nombre alcanzando de Cantor Divino,
y otro Herrera su ingenio peregrino,
alzando el Escorial mostró patente


Hodila. Druhá chytala:
„Já se s ním také líbala.


¡Sublime caridad! ¡Virtud preclara!
La huella de tu paso a Dios nos guía
y es venturoso aquel que en ti se ampara


Se as coisas
Se respondessem umas às outras
E tímida a gengiva
Escorresse mel no galho com o pássaro
Os ninhos o ventre em que a alma
(fêmea) te aguarda para a comunhão


Der Regenbogen, der doch farbenreich,
Ganz farblos, Kinder, ist er gegen euch!
»Zwängt, Vater, nicht den Leib in spröde Norm,
Sind unsre Herzen doch in Uniform!«


沙棠为楫桂为船
紫嶂丹厓锦映川
我是开元李居士
铁龙吹散万峰烟


Mache mich zum wackern Hüter,
Dessen Augen offen sein,
Wenn das schönste deiner Güter,
Deine Kinder, schlafen ein.
Wenn das Haus zu Bette geht
Und der Dieb mit Listen steht
Nach des Nächsten Gut und Gelde,
Ei, so gib, daß ich ihn melde!


四海萍逢两弟兄
百年胶漆岁张陈
红尘陌上相逢子
华发林间偶坐身


já foram robustas


Como al reclamo acude el pajarillo,
y el tordo al fruto de temprano acerbo,
al animal difunto el negro cuerpo,
las saltadoras cabras al tomillo.


Nahe war es an der zeit, da man in den klüften einsam seine seligkeit hätte mögen stiften;


O Qvell der Lieb vnd Lebens!
Der wäscht vnd liebt vergebens:
Der durch dein Blut nicht reine
Dich durch dich lib't alleine.


's geht alles, alles unter,
Wir aber in die Höh!


Röselein, o grüß' Dich Gott,
Schön und frisch und mein Du bist:
Voll mein Herz vor Freuden ist!


i̇mandan yoksun yaşamak


Der Frosch schrie wieder Wadwad, Wad,
Der Jokel sprach: uns allen
Der Landsmann ruft auf seinen Pfad,
Wir sollen nit lang kallen.


Monde, der du Stern' und Nacht
Zu dem Tantze führst,
Vnd mit vieler Fackeln Pracht
Deinen Reyen zierst,
Tantz, weil dir des Himmels-Feld
Einen Reyen singt,
Vnd wie man es dafür hält,
Tausent-stimmig klingt.


Et ella alzando i belli humidi rai
humanissimamente gli rispose
& la cagion de suoi penosi guai
poi che le dimando: tutta gli expose
gentil Signor (disse ella) intenderai
che queste guancie son si lachrymose
per la pieta: che a un giovinetto porto
che in un castel qui presso: hoggi fia morto


»Land! Land! o meines Vaterlands Gestade!
Willkommen, Baltimore's schöner Strand,
Der mit den grünen Armen die Najade,
Das Meer, als seine süße Braut umspannt!


千山寒落荫重茅
拟作明珠误水泡
一任晓风惊复息
不教残冻挂空梢


独坐千峰下
偶马起徘徊
有谁相共笑
遥见隔溪梅


	l'aveva fatta a sua satisfazione,
non come questi autor di versi e prosa,
che, per far la memoria lor famosa,
voglion andar in stampa a procissione.


Itt voltam,
jól aludt.
Énnekem
fel is út,
le is út.
Bús vagyok, de
nem ejtek könnyet.
Hozza el a
két Babits-könyvet!


Teče voda, teče líně,
na kola tlačí:
u mlynářů v bílém mlýně
na sebe se mračí.


Des stillen Glückes Seligkeiten
Erzählt Ihr alle groß und breit,
Ihr sucht mich in den Pfad zu leiten
Philisterhafter Häuslichkeit.


千古剡溪水
无穷名利舟
闲乘雪中兴
惟有一王猷


Schwarz und Weiß, eine Totenschau,
Vermischt ein niederträchtig Grau.


S együtt éltünk, éldegéltünk,
Csupa csókkal, öleléssel -
Galambom még Évánál is
Hamisabb lett egy kevéssel.


J'aimais les romans à vingt ans.
Aujourd'hui je n'ai plus le temps ;
Le bien perdu rend l'homme avare.
J'y veux voir moins loin, mais plus clair ;
Je me console de Werther
Avec la reine de Navarre.
Et pourquoi pas ? Croyez-vous donc,
Quand on n'a qu'une page en tête,
Qu'il en faille chercher si long,
Et que tant parler soit honnête ?
Qui des deux est stérilité,
Ou l'antique sobriété
Qui n'écrit que ce qu'elle pense,
Ou la moderne intempérance
Qui croit penser dès qu'elle écrit ?
Béni soit Dieu ! Les gens d'esprit
No sont pas rares celle année ;
Mais, dès qu'il nous vient une idée
Pas plus grosse qu'un petit chien,
Nous essayons d'en faire un âne.
L'idée était femme de bien,
Le livre est une courtisane.
Certes, lorsque le Florentin
Écrivait un conte, un matin,
Sans poser ni tailler sa plume,
Il aurait pu faire un volume
D'un seul mol chaste ou libertin.
Cette belle âme si hardie,
Qui pleura tant après Pavie,
El, dans la fleur de ses beaux jours,
Quitta la France et les amours,
Pour aller consoler son frère
Au fond des prisons de Madrid,
Croyez-vous qu'elle n'eût pu faire
Un roman comme Scudéry ?
Elle aima mieux mettre en lumière
Une larme qui lui fut chère,
Un bon mot dont elle avait ri.
Et ceux qui lisaient son doux livre
Pouvaient passer pour connaisseurs ;
Celaient des gens qui savaient vivre,
Ayant failli mourir ailleurs,
A Rebec, à Fontarabie,
A la Bicoque, à Marignan,
Car alors le seul vrai roman
Était l'amour de la patrie.
Mais ne parlons pas de cela,
Je ne fais pas une satire,
Et je ne veux que vous traduire
Une histoire de ce temps-là.


És ottan álltak csöndben, szótlanul
és nézték a pléh-háborút.
És ahogy álltak, magyar és orosz:
a béke reájuk borult.


Und schließ' ich einst die Augen zu,
Nie wieder aufzuwachen,
So gilt mir's gleich, wo man zur Ruh
Mir wird das Bette machen.


Jen planou zamlklost jsem zhlíd',
kam namířila noha,
ó jak se proměnil ten lid,
pro jediného Boha?
Vše jiné: městečko i ves
i luh a všecko všade:
co zrodilo se svěží dnes,
už zítra v hrob se klade.


Trochu ohně,
trochu ledu.
„Nejlépe se
držet středu.


člověk čistý jako alpská růže,
jako pták, jenž hnízdí v zeleni,
potkal se tu s touhou po poznání,
s žízní plod, jenž rdí se v malení.


La mental, la canora, la tercera,
al grande Ulloa duros hados trujo
¡Oh hermosura nociva, cuyo influjo
fatal aun en las copias persevera!


Und chunnt in ſtrenger Winters-Zit,
wenn Schnee uf Berg und Firſte lit,
en arme Bub, en arme Ma,
und ſtoht ans Fuͤuͤr, und waͤrmt ſi dra,


Onde se engolfa o cisne dessa mente?
Em que vagas azuis desce cantando?
Que bafagem, meu Deus! frouxa, dormente,
Lhe acalenta o cismar no alento brando?


chiudi gli orecchi al dolce, lusinghiero
canto di queste false empie sirene
gioie del mondo, oimè troppo possenti;


Donnerstag nach Belvedere,
Freitag geht's nach Jena fort:
Denn das ist, bei meiner Ehre,
Doch ein allerliebster Ort!
Samstag ist's, worauf wir zielen,
Sonntag rutscht man auf das Land;
Zwäzen, Burgau, Schneidemühlen
Sind uns alle wohlbekannt.


No esperes entre súbitos efetos
ira con atención, ni que prefiera
al valor un sofístico ejercicio;


庐山误出此篇垂
多少徐人欲李辞
今日徐人才更倍
谪仙跽请主僧诗


Die Liebe selber wird bei Hof' ein Ungeheuer,
Die Tochter der Natur zur Mißgeburt der Welt.
Geiz, Ehrsucht, Wollust macht da nur ein todtes Feuer,
Das nicht zum Herzen dringt und selten Farbe hält;
Denn Niemand frei't die Braut, die ihm, er ihr entgegen;
Der buhlet um ein Amt, ein Andrer um's Vermögen.


Rom und Hellas sind versunken,
Und die Götter sind verreist;
Nectar wird nicht mehr getrunken,
Und Ambrosia gespeist.


Die sich Wunder-würdig fügen,
Und sehr enge, dicht und fest
Oefters auf einander liegen,
Von dem innern Geist gepresst.
Wann die Winckel und die Ecken
An und in einander stecken,
Stammt aus der Beschaffenheit
Aller Cörper Festigkeit.


贫交相爱果无疑
共向人间听直词
从古以来何限枉
惭知暗室不曾欺


Az irgalom szent angyala
Lakozzék e világon,
S a vértanúk jutalma mind
Az emberekre szálljon.


1
يا امرأةً، طباعها أشبه بالفصول
فثم نهدٌ صامتٌ
وثم نهدٌ يقرع الطبو
ومرةً،
حدائقٌ مفتوحةٌ
ومرةً،
عواصفٌ مجنونةٌ
ومرةً، سيو
فكلما أشرقت الشمس على نوافذي
بكى على شراشفي أيلو
نسيت تاريخي، وجغرافيتي
فلا أنا على خطوط العرض
ولا أنا على خطوط الطو
2
ومن مراياها
ومن شرايين يد
فهل أن؟
عن ضجر العالم، يا سيدتي،
مسؤول؟
ماذا جرى؟
ماذا جرى؟
صوتك لا معقول
تجمع الأمطار في عيني
لا معقو
يا امرأةً تحمل حتفي بين عينيها
وترميني من المجهول للمجهول
توقف عن المرور في دمي، كطلقةٍ
فإنني أعرف منذ البدء،
أنني مقتو
3
دوخني حبك، يا سيدتي
فمرة، أدخل من بوابة الخروج
سفينةٌ أن بلا بوصلةٍ
أو ساعة الوصو
يا امرأةً تجهل أين نهدها؟
تجهل أين عقدها؟
تجهل أين مشطها؟
تجهل أين عقلها؟
وتجهل الفاعل والمفعو
4
يا امرأةً
تريدني، بشهوة الأنثى، ولا تريدني
يا امرأةً تمارس الحب معي
من غير أن تلمسني
تحمل مني عشر مراتٍ
ثم تقول:
إنها بتول!!
وتشتهيني ليلةً واحدةً
ثم يموت، بعدها، الفضو
يا امرأةً
تصهل مثل مهرةٍ جميلةٍ
وبعدها،
تمل من صهيلها الخيول
يا امرأةً
تقتلني، من غير أن تقتلني
فليتني أدري من القاتل، يا سيدتي
ومن هو المقتول؟
تصهل مثل مهرةٍ جميلةٍ
وبعدها،
تمل من صهيلها الخيول
يا امرأةً
تقتلني، من غير أن تقتلني
فليتني أدري من القاتل، يا سيدتي
ومن هو المقتول؟


Když rozzuří se bouře nad horami,
ó poslyšte, co hřímá ozvěnami!
ten příval hučí, jekotá a stená
jak řítící se strašná živá stěna
v tom kamenitém klíně Krkonoš.


Was? seh ich hier auf Golgatha
Mein liebstes Heil am Kreuze schweben?
Ich zittre; denn ich schaue da
Wie Hände, Füß und Haupt viel Ströme von sich geben.
Ist das mein Seelen-Bräutigam?
Ist dieß der Schönste unter allen?
Ja Seele! dieß ist Gottes Lamm.
Ey solt mir dieses nicht in seinem Blut gefallen?
Ja! ja! Mein Schönster! weis und roth!
Ich liebte dich in Freuden;
Ich küßte dich in Leiden,
Und jetzo labt mich auch dein bittrer Kreuzes-Tod.


Untergang auf Untergang
Im Getos der Wogen!
Sei's! Mit heldischem Gesang
Zukunftsbahn gezogen!
Bei der ewigen Sonne Licht,
Bei dem Licht der Sterne –
Brüder, unser Reich zerbricht
Nur mit ihrem Kerne.


Megigazitom a halotti párnád,
életre csókolom majd lila szád,
és felhozom az elmulást magamban -
Jó éjszakát!


E tutto ciò m'à fatto quello strano;
Ma di lui mi richiamo a Pietanza,
Che venga a·llui collo spunton i·mmano.


Fortuna, che sì spesso indi mi svia,
tolga agli occhi, agli orecchi il proprio obietto,
e ´n parte le dolcezze mie distempre:


Hier war es, wo ich es verloren,
Es muß doch hier irgendwo sein;
Es liegt hier im Laube und Moose
So mutterseelenallein.


Na zeleném Erinu
velká slavnost jest,
svatý Patrik udílí
starým bardům křest.


Was drängt aus Herzensgrunde
Wie Hörnerschall zutag
Zu dieser stillen Stunde,
Wo alles träumen mag
Und träumend schweigen mag?


A s klením!


Paříže labyrint je náhle těsný
mé české duši, kde spí veršů tichý zpěv –
tu ze snů bouří mne křik táhlý, děsný,
jak z plamenů by zněl kdes mroucích tvorů řev,


Nein, Brüder, bannt des Unmuths trübe Wolke
Von eurer Stirn', und jauchzet! Josephs Mund
That feyerlich vor seinem ganzen Volke
Uns Schutz und Duldung kund.


لا فَضلُ إِلّا فَضلُ أُمٍّ عَلى اِبنِها
كَفَضلِ أَبي الأَشبالِ عِندَ الفَرَزدَقِ
تَدارَكَني مِن هُوَّةٍ كانَ قَعرُها
ثَمانينَ باعاً لِلطَويلِ العَشَنَّقِ
إِذا ما تَرامَت بِاِمرِئٍ مُشرِفاتُها
إِلى قَعرِها لَم يَدرِ مِن أَينَ يَرتَقي
طَليقُ أَبي الأَشبالِ أَصبَحتُ شاكِراً
لَهُ شِعرُ نُعمى فَضلُها لَم يُرَنَّقِ
أَبَعدَ الَّذي حَطَّمتَ عَنّي وَبَعدَما
رَأَيتُ المَنايا فَوقَ عَينَيَّ تَلتَقي
حَطَمتَ قُيودي حَطمَةً لَم تَدَع لَها
بِساقَيَّ إِذ حَطَّمتَها مِن مُعَلَّقِ
لَعَمري لَئِن حَطَّمتَ قَيدي لَطالَما
مَشَيتُ بِقَيدي راسِفاً غَيرَ مُطلَقِ
سَتَسمَعُ ما أُثني عَلَيكَ إِذا اِلتَقَت
غَرائِبُ تَأتي كُلَّ غَربٍ وَمَشرِقِ
فَأَنتَ سَواءٌ وَالسِماكُ إِذا اِلتَقى
عَلى مُمحِلٍ بِالوائِلِ المُتَعَسِّقِ
وَلَستُ بِناسٍ فَضلُ رَبّي وَنِعمَةً
خَرَجتُ بِها مِن كُلِّ مَوتٍ مُحَدِّقِ
وَما مِن بَلاءٍ مِثلُ نَفسٍ رَدَدتَها
إِلى حَيثُ كانَت وَهيَ عِندَ المُخَنَّقِ
وَإِنَّ أَبا الأَشبالِ أَلبَسَني لَهُ
عَلَيَّ رِداءَ الأَمنِ لَم يَتَخَرَّقِ
وَفَضلُ أَبي الأَشبالِ عِندي كَوابِلٌ
عَلى أَثَرِ الوَسمِيِّ لِلأَرضِ مُغدِقِ
وَإِنَّ أَبا أُمّي وَجَدّي أَبا أَبي
وَلَيلى عَلَوا بي ساعِدَي كُلَّ مُرتَقي


»Euch zu fliehen, war mein Wille,
Aber ich bezwang
Mein Gemüth«, so bricht die Stille
Roga mit Gesang;
Nimmt die Laute, die vertraute,
Die ihm Gott beschied,
Und die Männerzähre thaute
Seinem letzten Lied:


Ya que de sus asombros no alcanzó
ningún alivio el que muriendo está,
y avista de su luz cegar me vio,


Viódik a fény a homállyal az erdőn.
Egy percnyi derűt vált hosszu ború.
Sikoltva a szél üzenget a kürtőn;
Akár a kuvikhang, oly szomorú!
E földi világon, fellegeken túl
Halhatlan az, ami soha nem él.
Mi lett, született, mind eltünik, elmúl;
Ember, fű, virág; árnyék, falevél...


I myslil sem si u sebe:
Snad předc je někdo vyjmutý!
A vyjel jsem a za ten hřích
jsem – v zpěváka teď zakletý.


Aus der Natur durch Gnad in Stand der Herrlichkeit,
Der Weg in dir, und du bist ihm, o Mensch, so weit.


行尽坛前石崖路
忽见一曲清冷泉
酒行到我不辞醉
安用了了分愚贤


de dorso verde-dourado, penas marginadas


车驾清晨幸辟雍
亲行释菜振文风
儒臣讲罢天颜喜
坐赐龙团侍从同


Die Jakobsleiter voller Wesen
– Jahrtausende der Grund –
Auf dem sie werden, sind gewesen,
Ein Chaos schön und bunt!


Vier kleine Hündchen liegen hier
Nackt, blind und unbewußt.
Sie saugen emsig alle vier
An einer toten Brust.


Schlafloser Augen Sonne, trüber Stern,
Des tränenvoller Strahl erzittert fern,
Du zeigst das Dunkel, das vor dir nicht weicht;
Wie dir entschwundnen Glücks Erinnrung gleicht!
So glimmt, was war, vergangner Tage Licht,
Es glimmt, doch machtlos wärmt sein Schimmer nicht:
Ein Nachtstrahl für des wachen Kummers Pfühl,
Deutlich, doch ferne – klar, doch o wie kühl!


Da por testigo a toda la Toscana
donde esparcida está la fortaleza
de vuestro corazón y brazo osado.


卜筑礼吾山水胜
清幽期与古人伦
人言此地诚孤野
我亦肯为孤野人


Lo doy por concluido, aunque te invito
a charlar del rumor del arbolado,
de la tierra avecilla en el sembrado,
y en el espacio azul, del infinito


سلام على الدنيا جميعاً وما فيها
غداة نَعَتْ شمسُ الخلافة من فيها
نَعَتْ مَلِكَ الأملاك والكاملَ الذي
يكفّ عوادي الحادثات ويكفيها
عميدَ بني الأنصار غير مدافع
ومحيي معاليها ومولى مواليها
وبدر دياجيها وشمس نهارها
وبشرَ مُحيّاها ونورَ مجاليها
خفا الكوكب الوقاد قد كان نورُهُ
يُجلِّي من الدُّهمْ الخطوب دياجيها
هوى القمر الوضاح من أفق العلا
فأظلم جوُّ النّيِّرات بساريها
وقد كُسفت شمسُ الهداية بعدما
أبانَ سبيلَ الحق للخَلْق هاديها
هو الجبل الراسي تصدّع بعدما
أقرت به شُمُّ الجبال رَوَاسيها
يعز على دين الهدى أن شمسه
يطول بأطباق التراب تواريها
يعز على زُهر النجوم متى سَرَتْ
ولا تلمحُ الهديَ الذي كان يَهديها
لأندلسٍ ثكلٌ عليه مُرَدَّدٌ
له لبست سودَ المسوح نواحيها
ثلاثين حولاً بعد خمس تعوّدت
يدافع عنها كلَّ خطب ويحميها
أُبكِّيه للرايات يخفُقُ بَنْدها
وفي مرقب النصر المؤزر يُعليها
أُبكِّيه للخيل المغيرة بالضّحى
وقد أبعد الفتح المبين مراميها
ويبكيه معمورُ البسيطة كلَّها
وما ضم من داني البلاد وقاصيها
وتبكيه سحب أخجلتها بنانُهُ
وترسل دمع الغيث حزناً مآقيها
وتبكيه حتى الشهب في أفق العلا
وتلبَسُ جلباب الظلام جواريها
عزاءً أمين المسلمين فإنها
مقادير رب الخلق في الخلق يُجريها
هو الموت وِدٌ للخليقة كلِّها
أواخرها تقفُو سبيل أواليها
وما بيننا حيٌّ وما بين آدم
ألا هكذا سوِّى البريَّة باريها
وفي موت خير الخلق أكبرُ أسوة
تُصبِّر أحرار النفوس وتُسْليها
أمولايَ لو كان الفداء مسوّغاً
فديناك بالدنيا جميعاً وما فيها
أمولايَ كم من نعمة لك عندنا
إذا نحن رُمنا حصرها ليس نُحصيها
أمولايَ خلّفت العبيد إلى الأسى
يناجيك من فرط الشجون مُناجيها
تحَفَّيت بي حتى نضوتُ شبيبتي
عزيزاً وجيهاً حيثما رمتُ تَوْجيها
وقد كان ظني أن تكون جنازتي
يُشيِّعها منك الرضا ويُواريها
وقد عشتُ حتى ذقتُ فقدك قَلَّما
تُبلَّغ نفس ما تريد أمانيها
ولولا أبو الحجاج نَجْلُك لم يكن
لدين الهدى كرّاتُ بحر يُزّجّيها
ولكنه واللهُ يُجمل صبره
مناقبَك الغُرَّ الكرامَ سيُحييها
فخلفتنا منه لأكرم كافل
يُحَمِّلُ أعباء الخلافة كافيها
سريرتُه الرُّحمى وسيرتُه الرضا
وأخلاقه الغرُّ الكريمة تَدريها
وسيلتك العظمى وظلّك فوقنا
وعُمدتنا والله في العز يُبقيها
فما كنت غلاّ الشمسَ قد غَرَبَتْ لنا
وأنوارها بدرُ التمام يُجلّيها
وما أنت إلاّ المسك إن تخْفَ ذاتُه
ينمَّ بها العَرف الذكي فيُفْشيها
ألا قدّس الرحمن نفساً كريمة
بكلِّ عزيز في الوجود نُفدّيها
وبُشْرى لنا أن السعادة نُزْلُها
وأنّ رضا الله الكريم يُرضّيها
وحاشا وكلاّ أن تضيع وسائل
سيذخرها الربُّ الكريم ويُنْشيها
فكم من جهاد قد رفعت بنوده
وقد أثمرت فيها المعالي عواليها
كسرتَ تماثيل الصّليب وأُخرسَتْ
نواقيسُ كانت بالضلال تناغيها
وكم من منار قد أعدتَ أذانَه
وأعلن فيه دعوة الحق داعيها
وكم من رياض للكتائب قد غدت
تضيق بمستَنْ الجياد نواحيها
وملتف زرع بالأسنة مزهرٍ
ولكن به المرّان تحلو مجانيها
إذا ظمئت منها الذوابل في الوغى
جداولُ أنهارِ السيوف تُروّيها
غِراسٌ زكيٌّ للجهاد غرستَهُ
فصرت إلى دار السعادة تجنيها
ولم لم يكن إلا سنينَ قطعتها
رهينَ شكاة لا تزال تعانيها
صبرتَ لها صبر الكرام وإنما
ذخرتَ أجوراً فضلُ ربِّك جاريها
أمالك في الأنصار خير وسيلة
وقد كنت بالنصر العزيز تُحيِّيها
وحسبُك بالمختار أكرم شافع
وسنته والله لا زلت تُحييها
على علم الدنيا وفخر ملوكها
تحيّة ربٍّ لا يزال يُواريها
سأبكيه ما دام الحمام مطوّقاً
وما سجعت تبكي الهديلَ قماريها
وأهديه من طيب السلام معطّراً
كما فتقت أيدي التِّجار غواليها
وأسبلَ ربّ العرش سُحبَ كرامةٍ
تَسُحُّ على ذاكَ الضريح غواديها
ونسألُ فتحاً للخليفةِ يوسفٍ
يُملّكُه أقصى البلاد ومن فيها


U verpánku mistr sedí,
kůži klepe zběsile,
děti vlezly už za kamna,
mistrová kutí čile,
tepla, čmoudu věru dost tu,
sednice je plna hostů,
kteří kouří o závod
(pro každého mistr ročně
mnohý udělal pár bot).


Ghïone andò a quattro damigelli,
che di Carlo erano amici perfetti,
dentro a lor case dov'erano quelli,
e tutti gli trovò ancor sui letti,
dicendo lor cotal sermoni belli:
— Levate su, nessun di voi più aspetti.
Tornato è Carlo, nostro sire antico,
che punirà di noi ciascun nimico. —


Hat der See den Himmel eingetrunken,
Daß er strahlt in solchem Blau?
Zu der Erde scheint der hingesunken,
Huldigend der hohen Frau,


Seht, strafend regt die Frucht sich ihres Leibes,
Zerstoben ist des Widersachers Reich,
Sein Stolz und seine Hoffnung sind gewesen.


买得吴船系柳根
潞河新雨过黄昏
都门只隔烟中树
一夜寻君苦梦魂


Rühmt immer eure große Stadt
Und laßt ihr Lob erschallen!
Mein liebes kleines Dörfchen hat
Mir dennoch mehr gefallen.


Kedvben ég e csont velője máris,
És eremben a kéj habja forr;
Üdv neked, te mámorok homálya!
Üdv neked, te mámor anyja, bor!


Africo, quando tai parole intende,
infra se stesso si rallegra molto,
veggendo che Amor forte l´accende
e che ´l pensier suo rio avea rivolto;
più stretta con le braccia allor la prende
e poi, baciando l´angelico volto,
le disse: – Intendi un poco mia parola,
poi che disposta se´ di star pur sola.


Zde stojím; kéž mne zdrtí tvoje pěst,
než abych byla k muži připoutána,
jenž sobě na mne osobuje právo.““
„Jsi rozčilena, milá Bohuslavo,
snad od dnešního pohnutého rána –
Dnes na krátko jen vyměřen můj čas,
nuž, drahá, s Bohem!“ „„Ty již odcházíš?““


Ach sind auch Könige nicht von Bestand
und dürfen hingehn wie gemeine Dinge,
obwohl ihr Druck wie der der Siegelringe
sich widerbildet in das weiche Land.


5. Ach/ wie hoch wahr ich geſtiegen/
Meine Venus ſchien mir voll:
Doch/ nach dem ich fallen ſoll/
Werd ich deſto lieber liegen:
Denn des gluͤckes wechſel-ſtand
Hat ſich ſchleunig umgewand.


Ab denn, rascher hinab!
Sieh, die Sonne sinkt!
Eh sie sinkt, eh mich Greisen
Ergreift im Moore Nebelduft,
Entzahnte Kiefer schnattern
Und das schlotternde Gebein –


Orfeu rebelde, canto como sou:
Canto como um possesso
Que na casca do tempo, a canivete,
Gravasse a fúria de cada momento;
Canto, a ver se o meu canto compromete
A eternidade do meu sofriment
Outros, felizes, sejam os rouxinói
Eu ergo a voz assim, num desafio:
Que o céu e a terra, pedras conjugadas
Do moinho cruel que me tritura,
Saibam que há gritos como há nortadas,
Violências famintas de ternur
Bicho instintivo que adivinha a morte
No corpo dum poeta que a recusa,
Canto como quem usa
Os versos em legítima defes
Canto, sem perguntar à Musa
Se o canto é de terror ou de belez


Unwillkürlich sehn sie seinem Spiel
lange zu; zuweilen tritt das runde
seiende Gesicht aus dem Profil,
klar und ganz wie eine volle Stunde,


Eure Schönheit ist der Himmel, Eure Tugend ist die Sonne,
Dannenher auff unsre Länder fället Segen, Licht und Wonne.


景夕残霞落
秋寒细雨晴
短缨何用濯
舟在月中行


Pfade spielen,
Warnender Pfiff,
Springende Bogen,
Ein Strom von Hirschen
Raschelt tiefer hinab.
Ein spähender Pfeil,
Trifft sie das schauende Licht
Meines heiligen Auges.


Ma più degli altri fuggon quei d'Alzerbe,
a cui s'oppose il nobil giovinetto;
et or con prieghi, or con parole acerbe
ripor lor cerca l'animo nel petto.
- S'Almonte meritò ch'in voi si serbe
di lui memoria, or ne vedrò l'effetto:
io vedrò (dicea lor) se me, suo figlio,
lasciar vorrete in così gran periglio.


Königin ist die Gestalt; ihr dient anmutig die Farbe,
Wie ein köstliches Kleid schöner die Schöne dir zeigt.
Aber entferne den Schmuck, und sie mag dich noch immer bezaubern,
Während das leere Gewand jede Bedeutung verliert.


Megvallom, hogy úgy kedvelem,
Hogy még helyemet sem lelem;
Éltem sincs, csak nyújtózhatnám,
Az úr karjára vágyhatnám.


Di Giove qui non abita la figlia,
che ha le letture pubbliche in Bologna:
e chi in Parnaso pur o vegghia o sogna,
n'è ben lontano più di mille miglia.


Jen hbitě
probíhej, člunku, mi hebounké nitě,
můj stave, jen chutě si klep,
vždyť drahý je chléb!


Nicht genug, daß ich mich grämen
Muß und schämen,
Vor die Augen zu treten
Aller frohen Leute,
Die ich sonst nicht scheute,
Selbst betreten
Bin ich heute
Vor des Frühlings Heeren,
Blumen und Beeren;
Daß sie fragen,
Muß ich zagen,
Nach euch zwein in diesen Tagen:
Wo sind, die uns lasen?
Wo sind, die uns aßen?
Auf dem grünen Rasen
Die sonst bei uns saßen?


Jen hřbitovy, kam v myšlénkách duch vkročí,
jen zápasy, co vidí, unavený;
jak – tryskla slza moje pod obočí?


Zní dál proud zvuků jasnější a větší,
to zlomky jakés neznámé jsou řeči,
že andělé tak mluví – praví báje –
mně sladší však to nežli hudba ráje. –


Denn allein das einzig Deine,
Deines Wesens letzter Schluß,
ist das unersetzlich Eine,
was ich von dir fordern muß.


In: SAVARY, Olg Espelho provisóri Pre Ferreira Gulla Rio de Janeiro:  Olympio, 1970


– Sem v Oreandu, rozkaz Veličenstva –


أَأُجفى بِلا جُرمٍ وَأُقصى بِلا ذَنبِ
سِوى أَنَّني مَحضُ الهَوى صادِقُ الحُبِّ
أُغاديكَ بِالشَكوى فَأُضحي عَلى القِلى
وَأَرجوكَ لِلعُتبى فَأَظفَرُ بِالعَتبِ
فَدَيتُكَ ما لِلماءِ عَذباً عَلى الصَدى
وَإِن سُمتَني خَسفاً مَحَلُّكَ مِن قَلبي
وَلَولاكَ ماضاقَت حَشايَ صَبابَةً
جَعَلتُ قِراها الدَمعَ سَكباً عَلى سَكبِ


Dá-me a ilha de Samos como brinde de noivado
BENGIERD


I nemám, co bych činil víc,
hned z ruky péro kladu
a ze své síňky vyplašen
ku tchyni své se kradu
a zlíbav ji as tak jsem řek’:
mám kolébku neb kočárek
snad koupit? dejte radu! – –


Tam hle, na tom roubě –
pohleď, hochu, naň –
nožem čísla hloubě
kvitoval jsem daň;


„Dva strašné věky trpěl milý národ náš“ –
to je již trochu příliš oklepané!
Dej času křídla, bychom mohli, pane,
už říct: „Tři strašné věky trpěl národ náš!“


O de l'aria gentil genio divoto,
che accende in grembo a l'ombre astri terreni;
e spargendo le lagrime in baleni,
piange l'estinto giorno, e 'l Sol remoto.


يا مالِكي بخِلالٍ
تُهْدي الى القلبِ حَيْرَةْ
أضْرَمْتَ قلْبي ناراً
يا مالِكَ بْنَ نوَيْرَةْ


Der schöne Lenz, er ist vorüber,
Für immer, ohne Wiederkehr!
Und sich verhüllend, trüb und trüber,
Sinkt meine Sonne in das Meer!


Du greifst nach Sonn' und Wolken,
Und in das Abendroth;
Du kennst noch keine Trennung,
Du ahnst noch keinen Tod.


»Ach! wie ist ihr Schicksal bitter!«
Ruft der Gast, und geht hinein.
Stracks führt' ihn an einen Schrein
Der gestrenge deutsche Ritter.
Wie getroffen vom Gewitter,
Sieht er hinter einem Gitter,
O, wer hätte das geglaubt?
Ein Gerippe sonder Haupt.


	O Anton Calzavacca dispensieri,
che sei or diventato spenditore,
compraci questi cardi volentieri;


Seh dich zuhinterst an der Schenke Wand
Bis Mitternacht bei den Gesellen bleiben;
Dein Schwarzaug sucht des Witzes breite Scheiben,
Jedoch dein schöner Mund des Bechers Rand.


Vy, jenž dny a noci provzdycháte,
Želejíce lásky neshody;
Aneb odkopnuvše mrzké návody,
Onu velkou ztrátu semnou lkáte!


Já pil jsem z poháru světa!
Tou silou strhám těsné desky rakve,
opojen předtuchou věčného života
zajásám světu:
Hle toto slunce,
jež vstává nad mým hrobem, to jest mojí
pochodní pohřbu!
Hle, tento skřivan,
jenž nad mou rakví
vznes’ v jásotu své osluněné křídlo,
to jest má píseň!
Hle, růže bledá, která jarem zkvete
na rovu mém, toť moje
k všem láska!


Sem hogy szolgálna oly királyt,
Ki törvény s jog helyett
Önkény alá hajtand vala
Egy hősi nemzetet.


Schwebend zieht sich
Von ihrer Taxuswohnung
Die Prachtfeindin herüber
Zum wohltätigen Baum.


Dêem-me coroas de pan
Dêem-me as flores de roxo pano,
angustiosas flores de pano,
enormes coroas maciças,
como enormes salva-vidas,
com fitas negras pendente
E descubram bem minha cara:
que a vejam bem os amigo
Que a não esqueçam os amigos
que ela perturbe os amigos
e que lance nos seus espíritos
a incerteza, o pavor, o pasm
E a cada um leve bem nítida
a idéia da própria mort
Descubram bem esta cara!


O schönster Gott, O theurster Schatz,
Das noch die Sünd' in mir auch Platz
Durch Satans List kan haben,
Herr, das betrübt mich dergestalt,
Das ich schier wolte mit Gewalt
Mein eignes Hertz durchgraben.
Sol Deiner Schönheit güldner Schein
Durch solchen Koht beschmitzet sein?


Más claro cada vez el son se oía,
de los pastores, que venían cantando
tras el ganado, que también venía
por aquel verde soto caminando;
y a la majada, ya pasado el día,
recogido le llevan, alegrando
las verdes selvas con el son suave
haciendo su trabajo menos grave.
Tirreno de estos dos el uno era,
Alcino el otro, entrambos estimados,
y sobre cuantos pacen la ribera
del Tajo con sus vacas enseñados;
mancebos de una edad, de una manera
a cantar juntamente aparejados
y a responder, aquesto van diciendo,
cantando el uno, el otro respondiendo.
TIRRENO
Flérida, para mi dulce y sabrosa
más que la fruta del cercado ajeno,
más blanca que la leche, y más hermosa
que el prado por abril de flores lleno:
si tú respondes pura y amorosa
al verdadero amor de tu Tirreno,
a mi majada arribarás primero
que el cielo nos muestre su lucero.
ALCINO
Hermosa Filis, siempre yo te sea
amargo al gusto más que la retama,
y de ti despojado yo me vea,
cual queda el tronco de su verde rama,
si más que yo el murciélago desea
la oscuridad, ni más la luz desama,
por ver ya el fin de un término tamaño
de este día; para mí mayor que un año.
TIRRENO
Cual suele acompañada de su bando
aparecer la dulce primavera,
cuando Favonio y Céfiro soplando
al campo toman su beldad primera,
y van artificiosos esmaltando
de rojo, azul y blanco la ribera,
en tal manera a mi Flérida mía
viniendo, reverdece mi alegría.
ALClNO
¿Ves el furor del animoso viento
embravecido en la fragosa sierra
que los antiguos robles ciento a ciento,
y los pinos altísimos atierra,
y de tanto destrozo aún no contento,
al espantoso mar mueve la guerra?
Pequeña es esta furia, comparada
a la de Filis, con Alcino airada.
TIRRENO
El blanco trigo multiplica y crece
produce el campo en abundancia y tierno
pasto al ganado; el verde monte ofrece
a las fieras salvajes su gobierno-,
a do quiera me miro, me parece
que derrama la copia todo el cuerno;
mas todo se convertirá en abrojos,
si de ello aparta Flérida sus ojos.
ALCINO
De la esterilidad es oprimido
el monte, el campo, el soto y el ganado;
la malicia del aire corrompido
hace morir la yerba mal su grado;
las aves ven su descubierto nido,
que ya de verdes hojas fue cercado;
pero si Fllis por aqui tornare,
hará reverdecer cuanto mirare.
TIRRENO
El álamo de Alcides escogido
fue siempre, y el laurel del rojo Apolo;
de la hermosa Venus fue tenido
en precio y en estima el mirto solo;
el verde sauce de Flérida es querido,
y por suyo entre todos escogiólo:
doquiera que de hoy más sauces se hallen,
el álamo, el laurel y el mirto callen.
ALCINO
El fresno por la selva en hermosura
sabemos ya que sobre todos vaya,
y en aspereza y monte de espesura
se aventaja la verde y alta haya;
mas el que la beldad de tu figura,
donde quiera mirando, Filis, haya,
al fresno y a la haya en su aspereza
confesará que vence tu belleza.
Esto cantó Tirreno, y esto Alcino
le respondió; y habiendo ya acabado
el dulce son, siguieron su camino
con paso un poco más apresurado.
Siendo a las ninfas ya el rumor vecino,
juntas se arrojan por el agua a nado;
y de la blanca espuma que movieron,
las cristalinas ondas se cubrieron.


„„Já chtěl totéž ptát se tebe!““


Sólo el hueco,
De tus zapatos
Negros.


Das Todes Alkahest, das löst mich auff allhier:
Mein Freund, ich werd' auffstehn in Engels reiner Zier:
Ein schwartzes Ertzt wusch ich, und es ward weiß und roth,
Giebt dieses uns die Kunst, was zweiffelst du an Gott?


رُبَّ ليلٍ وصَلْتُه بصَبوحٍ
وصباحٍ وصلته بغَبوقِ
ونَعيمٍ جَذَبْتُ طِيبَ التّصابِي
فيه جَذْبَ الصّدودِ للمعشوق
وكؤوسُ المدامِ تحمل منها
نَسَمَ المِسكِ في لميع البروقِ
لا أحِبُّ الحياةَ إلا لأمري
ن مدى اللهوِ أو قضاءِ الحقوق


la qual dogliosa, in una scura vesta,
piangendo sotto 'l vel tuttavia luce,
e me sì forte a lagrimar disduce,
che lungo tempo il lagrimar non resta.


Yo naufrago al intentar cruzar el puente
me habita el terror de los caimanes y pirañas
mi ropa se moja
mi cámara se inunda de aguas cristalinas
la memoria empieza a invadir el corazón
y revivo todas las variedades de nostalgia.
Me alimenta de la palma su moriche,
sabroso fruto con olor a semen.
El espeso sabor de la guanábana.
me devuelve a un espacio sin edad.
El raudal rodeado de negras esculturas
me delinea a ese Dios sin tiempo.
Me sumerjo en tus aguas
me deleito en tu arboleda
me alimento de tus frutos,
me llevo tus limones.
Me aferro a la selva
ese mundo que siempre será mío
y como tesoro guardo
el amuleto de huesos,
el medallón de cráneo de mono
y las chaquiras
para que me salven en las horas de prueba.
Mi corazón se parte en dos mitades
y mi ser llueve.
Llueve intensamente,
llueve a cántaros.


Zvuky loutny v měsíčních nocech slyšíš,
z vlhkých černých sklepení vzdechy vězňů,
vidíš klenot, který jsi nosil v srdci.
korunu skvoucí.


Ach nein ich möchte nicht, ich muß es nur bekennen,
Die Suppe kocht zu scharff,
Und wer es nicht bedarff,
Der wird sich warlich nicht das Maul dabey verbrennen,
Der Hencker hält euch doch das Liecht,
Ach nein, ich möchte nicht.


Toutes ces lettres effacées
Elles ont vécu, ces pensées,


Casi al amanecer aun continuo
con este arduo manuscrito;
el sol, me ha despertado del sueño
y mis dedos ya son raíces
en el pergamino de tu recuerdo.
Déjame decirte,
que la tinta usada
la he robado de los ríos de tus venas
y no fue suficiente para calmar
la sed voraz de mi corazón.
Déjame decirte,
que aun sigo soñando
en la miel de tus ojos;
la cual he bebido,
en tu boca de silencio
Déjame decirte,
al menos,
que sueño que sueñas conmigo.
Déjame decirte,
que me dejes,
al menos,
con ese sueño.


Aller Speisen Lust verschwindt,
Wenn man dich im Herzen findt,
Du allein bist süße;
Dir gleicht nichts, was Wald und Gruft,
Was Feld, Meer gibt, was die Luft
Und die Wasserflüsse.


Die Schulen sind, wer läugnet dieß?
Vor unentbehrlich zu erwegen,
Weil ihre Lehrer da gewiß
Den Grund zur Wissenschaft und größrer Weisheit legen.
Hier wird die Jugend unterricht;
Hier wird der Weg zur Klugheit treu gewiesen,
Und ihre Schönheit angepriesen:
Damit sie dermahleins nach einem höhern Licht,
Vermögend sind der Kirch zu nützen,
Und auch die Policey mit Macht zu unterstützen.


荷静香露圆
波深藕根白
白晢谁家儿
折花水边剧


Du hast die Hand schon am Portal
und tastest nach der Klinke Hand
(denn noch erhellt sie dir kein Strahl).


Ewig starr an deinem Mund zu hangen,
Wer enträtselt dieses Wutverlangen?
Wer die Wollust, deinen Hauch zu trinken,
In dein Wesen, wenn sich Blicke winken,
Sterbend zu versinken?


Er ist in Kaisers Händen,
Mein Gott thu es bald wenden,
Dem Kaiser gieb den Muth,
Daß er recht thu bedenken,
Woher komm dieses Zänken,
Dem Fürsten geb wieder sein Gut.


So macht euch auf, wohlan, auf alten Gleisen
Der Poesie, der flücht'gen, nachzujagen,
Und knebelt mit Gebiß und Strang und Eisen
Das Roß, das edle freie, vor den Wagen!


So komm denn her, du Himmelstau,
Du Ehrenpreis der Rebenau,
Du feurig Kind der Sonnen,
Du Weckemund zum Harfenton,
Du königlicher Sangeslohn,
Du güldner Freudenbronnen!
Empor im Becher klar und rein!
Empor, laß segnend deine Weihn
Mir angedeihn
Und alle deine Wonnen!


Selbst durch das Faß, das alte,
Das Blut der Jugend rollt:
Hell funkelnd strömt's vom Spund ihm,
Das Rüdesheimer Gold.


司马家儿历数穷
可能特地振孤踪
永怀东土清风远
不把元嘉纪岁终


Aber, wo bist du?
Gottes Vertraute, wo bist du?
Ach, daß du mir lüpftest die Fessel;
So säng' ich, Göttin, dein Lob.


V krajině dálné, za sedmým modrým vrchem,
v údolí pustém v jeskyni netvor sídlil,
zubatým hřbetem, ohonem mrskal skálu,
plamenem dýchal.


Wie mit Donner und Blitz um die Wette:
unsre Fackeln sind Rettungszeichen!
Meine Pfeife gellt: beiseit, beiseit!
und alle Menschen weichen
uns voll Ehrfurcht aus.


Wer glücklich diesen Klecks durchdrungen
Dem ist der große Wurf gelungen,
Zu sein ein großer Humanist.
Und geht die ganze Welt verloren,
So bleiben ihm doch die Autoren,
Und wenn er stirbt, er stirbt als – Christ.


Die Sage geht, es habe die Frau
Vergebens bekämpft den Kleinmut des Gatten,
Als Flintenschüsse seine zarten
Unterleibsnerven erschüttert hatten.


Als mit einem speer durchschossen
Jesu deine seiten rund/
Vnß ein bächlein kam geflossen/
Dri man milch/ vnd purpur fund:
Ich mit gleichem eiffer lauffe/
Zu dem brunnen wolbewust;
Da mich spüle/ wäsch/ vnd tauffe/
Trinck nach viel-gewünschtem lust.


So laß herein nun brechen


Der alte Dädalos
Der kühne Ikaros,
Der göttergleiche Phidias,


Dunque al serpente iniquo
E sì mortale al mondo
Viver tant'anni lice?
Fàssi cotanto antiquo
Il negro corvo immondo,
Talor nunzio infelice?
La garrula cornice
Oltra i secoli passa,
Che le campagne assorda
Nel fruttar, seme, ingorda,
Sul terren lassa;
E Cintia ha frali tempre
Che viver dovea sempre?


Das Meer ist gleich, der Fisch ist frei,
Doch dieses Gefressenwerden dabei,
Es will ihm nicht behagen.
»Viel lieber dien' ich dem schlimmsten Herrn,«
So spricht er, »auf festem Lande gern,
Und will als Knecht mich plagen!«


Tributa Carlos lo que al tiempo debe
en su estación más verde, y más lucida,
con tantas excepciones desmentida,
cuando ambiciosa a presumir se atreve.


Praví k sobě: „Stojím jako u vidění,
Dotýkám se jistě říše duchů,
Věřím teprv nyní na kouzlení,
Zdá se, jako bych stál u průduchu
Neznámého podzemského bytu.
Vítej mi, ty sídlo neznámého svitu,
Po tobě jsem jižjiž dlouho bažil,
Vyjasníš mi, oč se mnohý marně snažil.“


Er erzählt, daß in der Gottheit
Drei Personen sind enthalten,
Die jedoch zu einer einz'gen,
Wenn es passend, sich gestalten –


Jen záři, záři, moje Slunce bílé,
a obraz Jeho v hloubi duše vpal,
hle, vše jsem dokořán Ti zotvíral,
jsem k lásce zaklet, svatou vášní šíle.


Celou noc jsem bloudil
v stínu temných stromů
bez myšlenek v hlavě
při rachotu hromů;


Ich danke euch meine Einsamkeit,
Mein Abseitssein;
Ich danke euch meinen zornigen Stolz
Und danke euch meinen Schmerz;
Und mein Lachen danke ich euch,
Mein stilles, einsames Lachen.


Под звуки мандолины
(Отрывки)
Из песен Израиля — Воины Божьи
О, пой еще, пой еще, дочь Рима!
Огонь твоих перстов пусть перельется в звуки,
Пускай поет, как если бы запело
Мое немое сердце…
………
Так! Пой еще! Зачем с недоуменьем
Глазами черными ты смотришь на меня?
Иль не узнала ты меня, — ты, внучка
Тех, кто страну мою и храм мой растоптали?
Я иудей… я внук зелотов древних!
Вглядись — и ты в глазах моих приметишь
Сверканье глаз Симона бар-ЖиорЕще горит во мне вся ярость Иоханана,
Что головы дробил твоим бойцам,
Взбиравшимся на башни Гуш-Халава…
………
Забыла ты или не знаешь вовсе,
Что нас с тобой одна смуглило солнце,
Что море общее лизало в дни былые
Моей страны нахмуренные скалы
И родины твоей утес береговой?………
Предательское море! Не стыдилось
Оно на вспененных горбах своих валов
Нести плоты сидониские, что предки
Твои похитили! Оно влекло покорно
Сионских пленников, высоких, юных, смуглых,
Чтоб на глазах изнеженных матрон
Они сражались в цирках со зверями
И «Ave, Caesar, morituri te salutant!»
Кричали, скрежеща зубами, изнывая
От жажды мщения… И те же волны
Переносили в Рим прекрасных, страстных дев,
Сестер Юдифи, Руфи, Саломеи,
Чтоб для своих мучителей они
На мельницах трудились, как рабынБезжалостное море! Гневным шквалом
Оно моих врагов — твоих победных предков —
Не потопило: помогло украсть
Мой гордых семисвечник, символ Бога,
Чтоб украшал он чуждые чертоги,
Чтоб обнаженные блудницы оправляли
Его светильни…
………
Рука моих зелотов не отмстила
За честь моих сестер, за кровь героеНо в семьдесят раз дух мой отомстиНе победил народ, — но победил мой Бог!
И нет страны, где б не излил мой Бог
И кровь мою, и дух, и прелесть ГалилеСвященной книги нет, чтоб в ней не уловил я
Шум Иорданских вод иль эхо гор ЛиванскиГде храм и где дворец, в которых не звучат
Псалмы Давидовы, глаголы Моисея?
Где холст, где мрамор, медь, что нам не говорили б
На вечном языке ожившей плоти
Об откровениях и светлых снах пророков,
О творческой росе в сказаньях Бытия,
О грустной осени в стихах Екклезиаста,
О буйном вертограде Песни Песней?
Мой творческий во всем лучится свет,
Во всех плодах земли — души моей дыханье —
Как тонкий аромат этрог И народы
Им дышат, им, не ведая того!
Я перцем стал в устах иных народов —
И в этом вечное отмщение мое!


Ruce, nohy, vyschlé byly
jako spáry,
nad olovo těžší krpce,
z rubu visely jí samé cáry.


Ein volkommener Got on fehl,
volkomner mensch vom weibe,
Mit einer vernünfftigen sel
vnd eim menschlichen leibe.


Assai dell'altre ne mirai in pria,
ma niuna mai ne piacque agli occhi miei
quanto facesti voi, né ancor vorrei
ch'altra mai mi piacessi; e qual vuol sia.