Jen malý důkaz podal jsem ti lásky,
Však všechněch darů stkvostných nejhodnější,
Mně, že se žárné srdce ukonejší,
Jež k tobě jen ach! víží sladké pásky.
Byl listek to nevzhledný – dvě otázky
Jsem s chvěním vložil v píseň nejvřelejší,
By’s odpověď mi dala milostnější,
Zda doufať smím, zač prosí vřelé zkázky.
Mně zdálo se, že volně pokynula
Tvá rájská ústka v čaromluvném smění,
Že vzdechem ke mně ňadra tvá se vzdmula.
Však uprch’ přílud a to okouzlení!
Květinka lásky záhy zahynula,
Neb nepojala’s uctivé mé pění...


Trotz im Herzen und wilde Träume von Kampf
und Not und brausendem Sieg,
Lehnt' ich am Eisengitter meines Balkons und sah
Die tausend Feuer blecken und die roten Bärte flackern,
Sah den wunden Riesen
einmal noch das Flammenbanner raffen.


Herr, ich muß dir nur bekennen, das ich nichts als Sünde bin;
Werst du nun nicht lauter Güte, wer ich längsten schone hin.


¿por cuál enemistad se persuadieron
a que su apocamiento fuese hazaña,
y a las mieses tan grande ofensa hicieron?


 Sie haben wundervoll dinirt;
Warm und behaglich rollt ihr Blut,
Voll Menſchenliebe iſt ihr Herz,
Sie ſind der ganzen Welt ſo gut!


A v tom snu, ach! z růží květů
Pučel obraz krásný;
Nad ním hvězd se chvělo smání
A svit Luny jasný.


Auch greiffstu mir mit Plagen ein,
Die nicht zu offenbahren seyn,
Vnd dennoch in mich dringen:
Wer gläubt es wol?
Mein Hertz ist vol,
Vnd möchte nur zerspringen.


Quand arrive minuit,
Je dévore l'espace,
Dans l'endroit où je passe
On n'entend pas de bruit.


Flechas de Amor, de plomo y de oro puro,
arco trocado con la muerte fiera,
falsa imaginación, dulce quimera,
libro dorado y en la letra oscuro.


E trovar versi non tanti lugubri
Fin che'l mio spirto stanco si rihabbia,
Che non potrian li squalidi colubri
Ne l'orba tigre accesa in maggior rabbia/
Ne cio che da l'Athlante ai liti Rubri
Venenoso erra per la calda sabbia,
Ne veder ne pensar senza cordoglio
Angelica legata al nudo scoglio.


Mueran contigo, Laura, pues moriste,
los afectos, que en vano te desean,
los ojos, a quien privas, de que vean
la hermosa luz, que a un tiempo concediste.


Süße Ruh'! Ich kann verschnaufen
Hier im Orkus unterdessen!
Punsch mit Lethe will ich saufen,
Um die Gattin zu vergessen.«


Ask we for what fair end, th' almighty sire
In mortal bosoms wakes this gay contempt,
These grateful stings of laughter, from disgust
Educing pleasure? Wherefore, but to aid
The tardy steps of reason, and at once
By this prompt impulse urge us to depress
The giddy aims of folly? Tho' the light
Of truth slow-dawning on th' inquiring mind,
At length unfolds, thro' many a subtile tie,
How these uncouth disorders end at last
In public evil; yet benignant heav'n
Conscious how dim the dawn of truth appears
To thousands; conscious what a scanty pause
From labours and from care, the wider lot
Of humble life affords for studious thought
To scan the maze of nature; therefore stampt
The glaring scenes with characters of scorn,
As broad, as obvious to the passing clown,
As to the letter'd sage's curious eye.


„Bůh těžce navštívil vás, Adame,“
dí paní Alena mu s povzdechem.


Mancher verheist darneben/
Daß er uns dienen woll'
Nicht allein weil wir leben/
Sondern sein Freundschafft soll
Bleiben bey unsern Erben/
Eydtlich er sichs verpflicht.
Ein Narr mag darauff sterben/
Ich traw den Worten nicht.


Děl Orfeus: „To první stupeň jest!“


Keine Blumen und kein Lieb –
Ach was soll das werden?
Was soll aus dem Frühlingstrieb
In mir innen werden?


枕上愁多百绪牵
常时睡觉在溪前
人前尽是交亲力
莫道升沈总信天


Aus hoffnungslosem Liebesschmerz
Erkor ich dies Gewand.
Bald hätt' in Klostereinsamkeit
Mein Leben und mein Herzeleid
Ein hoher Schwur verbannt.


Zelená se mladá bříza,
Tak vysoká jako já –
Bude Hanna – bude moje,
Jestli mi ji pánbůh dá.


Und als sie genommen zur Kirche den Lauf:
Die Uhr hörte mitten im Schlagen auf.


Посвящается  Блоку
На столике зеркало, пудра, флаконы,
что держат в руках купидоны,
белила,
румяна…
Затянута туго корсетом,
в кисейном девица в ладоши забила,
вертясь пред своим туалетом:
«Ушла… И так рано!Заснет и уж нас не разгонит…
Ах, котик!»
И к котику клонит
свои носик и ротик…
Щебечет другая
нежнее картинки:
«Ма chere, дорогая —
сережки, корсажи, ботинки!
Уедем в Париж мы…
Там спросим о ценах…»
Блистают
им свечМелькают
на стенах
их фижмы
и букли, и плечи…
«Мы молоды были…
Мы тоже мечтали,
но кости заныли,
прощайте!» —
старушка графиня сказала им басом…
И все восклицали:
«Нет, вы погадайте…»
И все приседали,
шуршали атласом
«Ведь вас обучал Калиостро…»
— «Ну, карты давайте…»
Графиня гадает, и голос звучит ее трубный,
очами сверкает так остр«Вот трефы, вот бубны…»
На стенах портреты…
Столпились девицы с ужимками кошкЗвенят их браслеты,
горят их сережкТрясется чепец, и колышатся лопасти кофтИ голос звучит ее трубный:
«Беги женихов ты…
Любовь тебя свяжет и сетью опутает вервиГаси сантимента сердечного жар ты…
Опять те же карты:
Вот бубны,
вот черви…»
Вопросы… Ответы…
И слушают чутко…
Взирают со стен равнодушно портреты…
Зажегся взор шустрый…
Темно в переходах
и жутко…
И в залах на сводах
погашены люстры…
И в горнице тени трепещут…
И шепчутс «Тише,
вот папа
услышит, что дочки ладонями плещут,
что возятся ночью, как мыши,
и тешат свой норов…
Вот папа
пришлет к нам лакея „арапа“»
Притихли, но поздно:
в дали коридоров
со светом в руках приближаются грознШатаются мраки…
Арапы идут и — о Боже! —
вот шарканье туфель доносится грубо,
смеются их черные рожи,
алеют их губы,
мелькают пунцовые фраки…
Серебряный Колодезь


Halima.


Égua
légua
correndo
deitada
é regra
é régua
de mão
mede anca
ânsia
seio
suor
cone
ciclone
indefeso
indeciso
entra
vem
sai
vai


1
Друзья, ура единство!
Сплотим святую Русь!
Различий, как бесчинства,
Народных я боюс2
Катков сказал, что, дискать,
Терпеть их — это грех!
Их надо тискать, тискать
В московский облик всех!
3
Ядро у нас — славяне;
Но есть и вотяки,
Башкирцы, и армяне,
И даже калмыки;
4
Есть также и грузины
(Конвоя цвет и честь!),
И латыши, и финны,
И шведы также есть;
5
Недавно и ташкентцы
Живут у нас в плену;
Признаться ль? Есть и немцы
Но это: entre nous!
6
Страшась с Катковым драки,
Я на ухо шепну:
У нас есть и поляки,
Но также: entre nous;
7
И многими иными
Обилен наш запас;
Как жаль, что между ними
Арапов нет у нас!
8
Тогда бы князь Черкасской,
Усердием велик,
Им мазал белой краской
Их неуказный лик;
9
С усердьем столь же смелым,
И с помощью воды,
Самарин тер бы мелом
Их черные зады;
10
Катков, наш герцог Алба,
Им удлинял бы нос,
Маркeвич восклицал бы:
«Осанна! Аксиос!»


Und weidet sich an der gebrochnen Kraft;
Da liegt entkrönt der stille, tote Baum,
Aus seinen Wunden fließt der frische Saft.


Este lánguido caer en brazos de una desconocida,
esta brutal tarea de pisotear mariposas y sombras y cadáveres;
este pensarse árbol, botella o chorro de alcohol,
huella de pie dormido, navaja verde o negra;
este instante durísimo en que una muchacha grita,
gesticula y sueña por una virtud que nunca fue la suya.
Todo esto no es sino la noche,
sino la noche grávida de sangre y leche,
de niños que se asfixian,
de mujeres carbonizadas
y varones morenos de soledad
y misterioso, sofocante desgaste.
Sino la noche de la muchacha ebria
cuyos gritos de rabia y melancolía
me hirieron como el llanto purísimo,
como las náuseas y el rencor,
como el abandono y la voz de las mendigas.
Lo triste es este llanto, amigos, hecho de vidrio molido
y fúnebres gardenias despedazadas en el umbral de las cantinas,
llanto y sudor molidos, en que hombres desnudos, con sólo negra barba
y feas manos de miel se bañan sin angustia, sin tristeza:
llanto ebrio, lágrimas de claveles, de tabernas enmohecidas,
de la muchacha que se embriaga sin tedio ni pesadumbre,
de la muchacha que una noche —y era una santa noche—
me entregara su corazón derretido,
sus manos de agua caliente, césped, seda,
sus pensamientos tan parecidos a pájaros muertos,
sus torpes arrebatos de ternura,
su boca que sabía a taza mordida por dientes de borrachos,
su pecho suave como una mejilla con fiebre,
y sus brazos y piernas con tatuajes,
y su naciente tuberculosis,
y su dormido sexo de orquídea martirizada.
Ah la muchacha ebria, la muchacha del sonreír estúpido
y la generosidad en la punta de los dedos,
la muchacha de la confiada, inefable ternura para un hombre,
como yo, escapado apenas de la violencia amorosa.
Este tierno recuerdo siempre será una lámpara frente a mis ojos,
una fecha sangrienta y abatida.
¡Por la muchacha ebria, amigos míos!


Und als ihm einst das Schlüsselloch
Des Grafen Lust verrieth,
Da dachte sich der Schadenfroh:
Vergnügt dies Fratzenspiel dich so?
Ha, bald ist's aus damit!


»Die falsche Welt, sie soll mich nicht bethören
Wenn sie, von Hohn und Hassesgifte trunken,
In meiner Brust des Glaubens heil'gen Funken
Und deinen Altar will in mir zerstören.


Ach Jammer Ach! Ist alles umgekehrt?
Man hoffte Ruh, nun wird man erst beschwert,
Ob nichts als von erlösung schallt
An idem platz, dahin man wallt?
Jehovah sprach schon längst, das seine stunde kommen!
Sein Jahr sei dar! Di zeiten gänzlich A.U.S!
I fester mans geglaubt, i minder wirds vernommen!
Egypten höhnt! Saugt schertz- und spottung draus!
Auf Israel! Wann Moses gantz verlohren,
Kommt Moses schnell, zum Moses erst erkohren.


Tak mým sladce rozkoš mnohobleská
Srdcem proletěla třesoucím,
Když sem hlas tvůj, uchem žádoucím
Slyšel opět milá řeči česká:


Kann ich lindern dieses Sehnen,
Das mich träumend Dir vereint?
Dir verhaßt sind diese Thränen,
Die der blasse Kummer weint!
Wohl! so will ich schmerzhaft ringen,
Finst're Trauer zu bezwingen: –
»Ihre Todten zu begraben,
Laß die Todten sich bemüh'n;
Doch des Lebens reichste Gaben
Mögen den Lebend'gen blüh'n!«


Dann lehrt er selbst das Kreuz sie tragen,
Und allen Feinden gern verzeihn;
Wie darf der Mensch noch bitter klagen,
Mit Gott im seligsten Verein?
Des innern Wortes Licht und Segen
Ist wie ein Stab auf dunkeln Wegen,
Und macht der Seele süß die Pein.


Vielleichte gleichst du dich dem Blitz der Seraphinen?
Dem Thronen-Könige? Dem schönsten Engelein?
Dem Cherubiner-Fürst? Ach nein, es kann nicht sein,
Sie müssen dich bedienen.


أَصبَحتَ مُطَّرَحاً في مَعشَرٍ جَهِلوا
حَقَّ الأَديبِ فَباعوا الرَأسَ بِالذَنَبِ
وَالناسُ يَجمَعُهُم شَملٌ وَبَينَهُم
في العَقلِ فَرقٌ وَفي الآدابِ وَالحَسَبِ
كَمِثلِ ما الذَهَبِ الإِبريزِ يَشرَكُهُ
في لَونِهِ الصُفرُ وَالتَفضيلُ لِلذَهَبِ
وَالعودُ لَو لَم تَطِب مِنهُ رَوائِحُهُ
لَم يَفرِقِ الناسُ بَينَ العودِ وَالحَطَبِ


Odhrazuje okno, sotva při tom dýše,
A tu vnímá slova, jenžto plynou tíše:


poi ch'oggi giorno alle vostre cagioni,
com'io fussi Longin, o Giuda, o Gano,
son minacciato di mille prigioni.


Jsem dnes hrozně zimomřivý,
vlast je chladná, národ křivý,
chtěl bych křídla napnouti,
s vlašťovkami letět k jihu,
na břeh slunný kamsi v mihu
třeba mrtev padnouti...


Ты очень ей любим, она в твоей вся воле,
Да только тридцать есть, которых любит бол


Krásy splynou v dým, rozkoše v ouzkosti,
V žalář shrkne trůn, v propasti Bohové,
Cézar jako zlosyn zhasne, a
Evropy vládaře sevře Elba.


قيادي قد تملكه الغرام
ووجدي لا يُطاق ولا يُرامُ
ودمعي دونَه صوبُ الغوادي
وشجوي فوق ما يشكو الحمامُ
إذا ما الوجد لم يبرح فؤادي
على الدنيا وساكنها السلامُ


A Mládí v zahradě tančí na měkých kobercích květů
a je tak blýskavě nahé a zpívá o žehnoucím létu
a čeká na parfumy dívčí v řízách zlativých vlasů
na dlouhé plápoly očí, tonoucích v jiskřivém jasu.


Ich will schweigen. Rast nur fort,
Rast nur fort, ihr groben Spötter,
Helft dem Glücke, das mich drückt,
Drängt die Unschuld, die sich bückt,
Und erregt noch größre Wetter,
Manchmahl bringt ein Sturm an Port.
Ich will schweigen, rast nur fort.


Ein Liebeskuß von deinem Mund,
So purpurrot und süß,
Gilt mir für Land und Leut' und Burg,
Und wär's ein Paradies.« –


Ty vaše oči jak černé lilie
se zavřely znaveně.
Oh, kdo ten kalich až na dno vypije?


Wie war ich wiederum so froh!
Und jeden Abend bin ich's so;
Seit sie mir ihre Huld verlieh,
Versiegt die Freudenquelle nie.


昔向马前奏
今来船上闻
分明关塞月
吹破楚天云


لَمّا رَأَت شَيباً يَلوحُ بِمَفرِقي
صَدَّت صُدودَ مُفارِقٍ مُتَجَمِّلِ
فَظَلِلتُ أَطلُبُ وَصلَها بِتَذَلُّلٍ
وَالشَيبُ يَغمِزُها بِأَلّا تَفعَلي


Dein' Allmacht sey bey mir!
Nur, grosser Gott, mit dir
Wird Alles wohl getahn:
Ohn dich ich nichtes kan.


Oh, quel che amai, quel che sognai, fu in vano;
E sempre corsi, e mai non giunsi il fine;
E dimani cadrò. Ma di lontano


Errò tre giorni tacito e non visto
Pria che giungesse alle muscose sale
De' padri suoi, presso il ruscel di Balva.
Stava colà sotto una pianta assiso
Solo Lamor, che le sue genti in guerra
Mandate avea con Idallano: il rivo
Scorregli appiè; sopra il baston riposa
Il canuto suo capo, ha ciechi i lumi
Carchi d'etade, e dà coi canti antichi
Alla sua solitudine conforto.
Quando l'orecchio il calpestio gli fere
Dei piedi d'Idallan; sorge, che i passi
Ben distingue del figlio. Oh torna, ei disse,
Il figlio di Lamorre! o suono è questo
Che vien dall'ombra sua? cadesti, o figlio,
Del Carron sulle sponde! o se pur odo
De' tuoi piedi il rumor, dimmi, Idallano,
Dove sono i possenti? il popol mio,
Idallano, dov'è, che teco insieme
Solea tornar cogli echeggianti scudi?
Di', cadeo sul Carron? No, sospirando
Rispose il giovinetto, il popol tuo
Vive, Lamorre, ed è famoso in guerra.
Solo Idallan d'esser famoso, o padre,
Cessò: sul Balva solitario io deggio
Quinci innanzi seder, quando s'inalza
Delle pugne il fragor. Ma i padri tuoi
Soli mai non sedean, disse il nascente
Orgoglio di Lamor, non sedean lenti
Sulle rive del Balva i padri tuoi,
Quando intorno fremea fragor di pugna.
Vedi tu quella tomba? (ah gli occhi miei
Non la ravvisan più) colà riposa
Il valoroso Garmallon che in campo
Mai non fuggì: vieni, ei mi dice, o figlio
Del mio valor, già sì famoso in guerra,
Vieni alla tomba di tuo padre. Ah padre
Come poss'io nel mondo esser famoso,
Se mio figlio fuggì? Signor del Balva,
Disse Idallan, perché con detti acerbi
Vuoi tu pungermi il cor? tu 'l sai, Lamorre,
Non conosco timor. Fingallo afflitto
Per la morte di Comala, m'escluse
Dalle sue pugne. Sciagurato, ei disse,
Vanne al fiume natio, vanne, e ti struggi,
Come dal vento suol fiaccata e china
Quercia sul Balva, senza onor di fronde,
Per non rizzarsi o rinverdir giammai.


Mach, Apoll, dass mein Lied, bat Hemis opfernd dem Gotte,
Gleich dem Bilde Pigmalions sey:
Dass es die Kunst verberge, doch nicht dem beschauenden Richter:
Dieser suche sie, finde sie schnell.
O dann rolle der stolze Rapsod' es zusammen, und sage
Achselzuckend, es sey nicht für ihn.
(Artemis, trif den Rapsoden, den gleich Vergänglichheit ahndet;
Weigert sich seinem Ton ein Gedicht.)
Mache, Phöbus Apoll, dass mein Lied, bat Telon am Altar,
Gleich dem Mädchen Pigmalions sey,
Da verwandelt der Marmor nun war, die Wang' ihm entglühte,
Da die Ader ihm schlug, und das Herz!
Dass der Hörer, wie er beseelt, des Spühens vergesse
Nach der Kunst, und so den Genuss
Ganz geniesse! Doch brent ihn des Suchens Durst; so entdeck' er
Selten gefundene, tiefere Kunst.
Stille herschte, nach Hemis Gebet, um die schattenden Lorber;
Aber nach Telons, rauschte der Hain.


日高过竹湖水光
风长入座荷花香
交红映绿满渠下
各有意态随低昂


Tak i ty, kdo budoucnosti
seješ ducha poklady,
jak ten strom se nes do výše,
v duši však měj základy.


C'est bien fait, ô ma sœur,
Mais avec la douceur


Matrosen baden dort und singen,
Um Leben in die Luft zu bringen,
Denn ist der Seemann müßig auch,
Er liebt des Windes frischen Hauch,
Auf seinen Fahrten lernt er hassen
Das stille Meer, vom Wind verlassen.
Sie singen froh ein irisch Lied,
Wie dem Matrosen wohl geschieht,
Wenn er die Fahrt mit Müh vollbracht,
Die Münze rollt, die Dirne lacht,
Die Fiedel ... weh! ein banger Schrei!
Den einen biß ein Hai entzwei.
Dem Kameraden, ders erblickt,
Hat Schreck und Wut das Herz durchzückt.


Dort wirft von dem hohen Rednerstuhle
Eine Bonzenseele schleichend Gift,
Spinnet mit der Ketzerey der Schule
Zwietracht aus dem Friedensbrief der Schrift.


(¿Qué siento? ¿Qué imagino? ¿Qué deseo?).
(No me dejes, razón; tenme, cordura).
(El mismo sol envidia luz tan pura).
(Si vence mi pasión, ¡qué gran trofeo!).


晴色归程日向前
银灯花复照遗编
儿孙接处无他喜
往复新诗三十篇


až nad Labem se vzedmou těžce v listopadu sychravém,
dech zalknou jí, by mlknul ston i v mladém srdci bolavém?


Schreien den Zufall. In Zwischenräume
dieses, des Weltraums, (in welchen der heile
Vogelschrei eingeht, wie Menschen in Träume –)
treiben sie ihre, des Kreischens, Keile.


Was die natur geliebt/ hat auch die kunst gethan.
Denn wessen hoher witz ist mächtig zu ergründen/
Warum wir in der welt nur sieben stücke finden/
Die man mit rechte noch vor wunder schelten kan?
Warum Jerusalem muß sieben jahre zehlen/
Eh Salomo den bau des tempels auffgestellt?
Die schulen sieben nur zu freyen künsten wehlen?
Ein ieder sänger sich an sieben noten hält?
Und sieben Araber in sternen hoch erfahren/
Gleichwie in Griechenland nur sieben Weisen waren?


O vera, o falsa, che fusse la cosa
di Proteo ch io non sò ch io me ne dica
servosse in quella terra, con tal chiosa
contra le donne una empia legge antica
che di lor carni, l Orca monstruosa
(che vene ogni dì al lito) si notrica
ben che esser donna, sia in tutte le bande
danno e sciagura, quivi era pur grande


Na mohyle kvítí vzrůstá,
v jaré mysli naší vzkvétá –
ó, jak pěkně ujala se
slova Tvoje v srdce vsetá.


Že prý svatodušní revoluce
odvrátila od nás přízeň šlechty.
Hm! to já vím ještě lepší věc:
Hostii že škrábl kdysi nehty,
jeden svatý dal si utít ruce.


Ó její oko bleskem vášní hraje
a její lokte jsou jak sladké ráje,
když k rozkoším tě svůdným pozvaly;
hoj, není věru v celém Israeli
nad božský zjev a půvab více skvělý,
dím směle, naší Marje z Magdaly.


أَيُذَلُّ رُسْلي في اقْتضاءِ وُعُودِهِ
وَأَقْرَبُ مِمَّا أَرْتَجِيهِ الكَواكِبُ
وأُفْضِي إليهِ قَاصِداً بَعْدَ قَاصِدٍ
كَمَا بُدِّلَتْ تَحْتَ البَريِدِ الجَنائِبُ
وَلَوْ سَارَ وَمْضُ البَرْقِ والرِّيحُ عِنْدَهُ
لَكَلاَّ وَكَلاَّ لَيْسَ يُدرِكُ كاذِبُ


Ihr könnt mir Himmel und zugleich auch Hölle seyn:
Ihr schönen Augen ihr durch euern Glantz und Schein,
Schaut ihr mich gnädig an, seh ich den Himmel offen,
Schaut ihr mich zornig an, hab ich die Höll antroffen.
Hier Pein, und dort ist Lust, doch wil mit euch in Pein
Ich lieber als ohn euch in Lust und Freude seyn.


Au creux de ce profond pays,
Entre ces grands bois recueillis
Où l'ombre humide a son royaume,


So wacker, so zerstreut Ist meine Sinnlichkeit,
So quäl' ich mich beständig.
Es schlafe die Natur, Mein Herze wache nur
Dir, meinem Gott, inwendig!


Qui si rimira ne l'arte ch'addorna
cotanto affetto, e discernesi 'l bene
per che 'l mondo di sù quel di giù torna.


Étageant dans le ciel ses colonnettes fines,
Au-dessus des arceaux de l'exquis promenoir,
L'église s'élançait vers les hauteurs divines.
Comme un symbole d'art éclairé par l'espoir.


I do not know what truth the false untruth
Of this sad sense of the seen world may own,
Or if this flowered plant bears also a fruit
Unto the true reality unknow
But as the rainbow, neither earth's nor sky's,
Stands in the dripping freshness of lulled rain,
A hope, note real yet not fancy's, lies
Athwart the moment of our ceasing pai
Somehow, since pain is felt yet felt as ill,
Hope hath a better warrant than being hoped;
Since pain is felt as aught we should not feel
Man hath a Nature's reason for having groped,
   Since Time was Time and age and grief his measures
   Towards a better shelter than Time's pleasure


Die Kinder leichter Lufft/ so um die Bäume stecken/
Wenn ich beginn ein Trauer-Lied/
Verändern ihren Schall alsbald auff deinen Hecken/
Seyn zu beklagen mich durch gleichen Thon bemüht.


Ihr seid der Zeiten Licht, das Salz der Erde,
Ein Stern der Nacht, ein Keim der Fruchtbarkeit;
In Euch ist Glanz, damit Glanz um Euch werde,
In Euch ist Reichthum, der die Erde weiht!
Auf! dringet durch die enge Pforte!
Eng ist die Pforte, schmal der Weg,
Der zu dem Freudenorte
Führt unbetretnen Steg.«


Ein Philosoph von ernster Art,
Der sprach und strich sich seinen Bart:


Teme, ahi, teme la ninfa
Non l'involato bene a lei s'involi,
E mesta e sospirosa
Volge le luci al cielo, e piagne e prega:
"Non avrò dunque, ahi lassa,
Per la vittoria mia dolce trofeo
Ne la lutta d'amore altro che baci?
Deh, grande e sommo Giove,
S'egli è pur ver ch'un tempo
S'accese nel tuo cor fiamma d'amore,
E 'n sembianza di tauro
Da le sidonie sponde
Traesti già per l'onde
Di bel furto amoroso onusto il tergo,
Fa che tra l'onde anch'io
Vinca il crudele, il non amante amato,
E 'l mio furto d'amor non mi si tolga.
Strigni, tu strigni, o Giove,
Seno a seno, alma ad alma, e core a core
Con nodi indissolubili e tenaci,
Sien catene le braccia, e nodi i baci.
O se vuoi pure (ahi sfortunata amante!)
Che costui dal mio sen disciolto sia,
Sciolgasi anco dal cor l'anima mia".


„Húnyik a nap, pirul az ég,
Intesz, édes enyhelyem!
Megyek, megyek, ah, elég rég
Vonza feléd kebelem.


Tak prvý, druhý i dvacátý –
Kde člověk na světě vidí
tolika v tak malém hnízdečku
tak rádoby vtipných lidí!


Hat ein verbooßter Läster-Mund
mich irgend bey dir angegeben:
Bekenn es/ Rosilis/ mein Leben/
thu mir die falschen Lügen kund.
Durch offenbahrung/ Red' und Frage
wird offt gewehrt der bösen Sage.


Indessen, wenn er auch privat
Dem Ideale huldigt,
Es weiß der Zar, was er dem Staat
Als Landesvater schuldigt.
Man kann nicht immer, wie man mag.
Sein Herz blieb freilich in dem Haag
(Und wird dort ewig, ewig bleiben),
Doch sein Verstand,
Der hat erkannt,
Wo jetzt der Hase im Pfeffer lag,
Und daß durchaus es nötig sei
(Hauptsächlich von wegen der Mandschurei),
Die gelben Hunde zu Paaren zu treiben.
Und lehnte mit gesenktem Schädel
Den schönen Friedenspalmenwedel
In eine stille Ecke, wo
Baronin Suttner täglich ihn
Einstäubt mit echtem Zacherlin
In einem Futterale von dickem Kaliko.


Ez az utolsó dal tehozzád;
Aztán elnémul ajkam.
Szivemet vágyak nem kinozzák;
Lemondok egy sohajban.


Zu meiner Seele Trauer
Die Buche besser stimmt,
Daß sie den Winterschauer
Sich so zu Herzen nimmt.


Fortuna, odendo e' mie' sospiri e pianti,
per farmi lieto a gran pietà si mosse,
ma quella cruda che n'ha uditi tanti
sempre clemenzia dal suo petto scosse.
Non fortuna ma lei vuol ch'i' mi vanti
che contra me ha usate suo posse.
Però fortuna io ti ringrazio assai,
ma tu, crudel, di ciò ti pentirai.


剑客重寻眼翳生
至今孤露不堪闻
老韶直下能扶起
十□精神减八分


A tenger csendes... hullám és szelek
Üvöltve egymással nem küzdenek;
És színe, mint a fényes tűköré,
Ha zöldes fátyolt tartanak fölé.


衣钵西来六叶传
丛林宗旨尚纷然
只凭一勺曹溪水
佛已前知二百年


Du aber gingest ruhig neben mir,
Im weißen Atlaskleid, voll Zucht und Zier,
Als wie ein Mädchenbild gemalt von Netscher;
Ein Herzchen im Korsett wie 'n kleiner Gletscher.


ما الذي يُبقيكَ في وطنِ السبايا؟


Y besando el rico don,
para agradar al doncel,
lo prende con afición
al lado del corazón,
por brinquiño y por joyel.


Mit wahrem mund/
Auß hertzen grund/
Ich sprich mit thewren wohrten/
Hab ruh/ noch rast/
Ich leb im last/
Fast aller end/ vnd orten.


Die Sachsen! Die Sachsen! Wo bleiben sie nur?
Ihr Kronprinz hat uns sein Wort gegeben:
Das löst er ein oder läßt sein Leben!
Sie müssen ihn halten, den Treueschwur!
Doch in Sainte Marie schlägt's halb sieben Uhr,
Und kommen sie nicht oder kommen zu spät, –
Der Stern Alldeutschlands hier untergeht!


An jenes Schmarotzen im Märchengelände. –
Wir haben die Hand uns zum Abschied gegeben
Wie Fremde. Nie sah ich sie wieder im Leben.
Und kännte sie nicht, auch wenn ich sie fände.


A já se díval vážně chvíli dlouhou
na toto dítě, v jehož ruku malou
jsem vložil vše: svou lásku neskonalou,
sny mladosti, v nichž naděj’ válčí s touhou.


Proč v takých tušeních náš věk se v konec chýlí?
Na vraždou zdrcené a zdrané národy
na krátko červánky se snesly svobody,
a tužbou dětinnou jsme přec je pozdravili!


Num vale estreito o pátrio rio desce,
De altíssimos rochedos despenhado
Com ruído, que as feras ensurdec
Aqui na vasta gruta sossegado
O velho pai das ninfas tutelares
Vi sobre urna musgosa recostado;


«¡Adelante, que es vuestra la victoria!»,
clamaba en el combate el buen caudillo
fingiendo la confianza obligatoria
mientras su pecho el poderoso trillo
de tedio laceraba, y a la gloria
sin creer en ella les llevó; el castillo
rindiose ante su empuje, y su memoria
brilla hoy de tal hazaña con el brillo.
«¿Y esto es vencer? —se dijo al verse solo—
mas ¡ea! hay que engañar a los hermanos;
vence el que cree vencer; yo que no creo
»debo engañarles; por su bien me inmolo;
ellos quieren vivir; ¡pobres humanos,
que así fingen el mundo a su deseo!»


旬日严冬雨
行人各断魂
朔风吹粤峤
犹自掩柴门


Ba – překvapím tě, pane, uvidíš,
teď víc mi nelze bádat ve hvězdách,
neb unikají denním úsvitem,
jenž hory zlatí! pak tě překvapím.


aşılası değil sanki


Der Mai ist gekommen!
Nicht sie allein nur
Sind's, die es singen:
Ein ganzes Volk,
Eine ganze Welt singt's!
Und auch er selber,
Der Schwan von Lübeck,
Freudig nun stimmt er
Mit in sein Lied ein;
Ist doch auch ihm nur
Nach irdischem Winterleid
Himmlische Lenzlust
Herrlich erblüht.
Auf schönerem Stern
Der dunklen Schatten
Der dunklen Erde
Eingedenk,
Webt eine Glorie
Ihm um das Haupt nun
Das kleine Wörtchen:
Unsterblichkeit!


黄金幄殿载前驱
象背驼峰尽宝珠
三十六宫齐上马
太平清暑幸滦都


tenerli, con virtute alta superna,
felici a l'ombra del Suo bel soggiorno,
e vuol che Seco al Ciel faccian ritorno,
onde li ciba, purga, erge e governa;


Trotz sei nun allem, was mir will
Mein Herze blöde machen!
Wärs noch so mächtig groß und viel,
Kann ich doch fröhlich lachen.
Man treib und spanne noch so hoch
Sarg, Grab und Tod, so bleibet doch
Gott, mein Erlöser, leben.


V chléb duchovní svých bratří klášterních
co nejvíc přepisoval cenných knih
a výkresy i malby skvělé
rád vplétal v písmo přeumělé.


Him moping melancholy seiz'd;
With mind distraught that knows no rest;
The thought, that he had kill'd his Child,
For ever haunts his cruel breast.


Ten úsměv maloval a těchto očí zář,
když nový plamen již mu v černém srdci vřel,
a kouzlo minula stvořilo svatozář,
již místo myrty pak vil kolem bledých čel.


Già nell'altera fronte ardente brama
Sfavilla di mostrar la forza e l'arte
In un d'Italia e Spagna; onde le carte
Empian la terra e 'l ciel d'eterna fama.


Doch vom Engel unterrichtet,
Ward mit Trost er aufgerichtet,
Und dich Schöne Gottbegehrte
Höher er fortan verehrte.


„Á, Čížek, ten se vrtěl dnes! Ten lovil dnes!“
„I dej mu pokoj dnes!“ druh za něho už vznes’
hlas přísně káravý. „Snad nechceš vtipy sekat?“
Tu mluvku vystát nemoh’. „A ty chceš se vztekat?“
„To vše je zbytečné!“ odsekl onen pán,
a od té chvíle už byl poklid zachován.


云根仙馆驻凫飞
倚阁遐观笏拄颐
但赏春山多胜事
不知桃李被恩私


Es führen im Triumph in fernen Afterzeiten
Vielleicht noch einst das spröde Glück,
Mit dem die Jünger Roms so lange dich entzweyten,
Die Zöglinge Kalvins zurück.


Wer Zanck und Hader liebet,
Wer bey den Spöttern sitzt
Und schändlich sich beschmitzt,
Wer sich in Hoffahrt übet,
Wer stets im Sause lebt,
Wer nur nach Gelde strebt,
Der kan den Geist der Gnaden
Doch nimmer zu sich laden.


Ach Gott! daß wir so thöricht sind
Und solches nicht erkennen!
Ich klag es noch: die Welt ist blind,
Sie kan ja nicht recht nennen
Die grosse Gunst,
Die Gott ümsunst
Uns lässet widerfahren.
Ja MenschenDank
Ist schwach und krank,
Verschwindet mit den Jahren.


Po čtrnáct dní jim vítr plachty dmul,
a všickni byli mysli veselé,
pak ale náhle přišla tišina,
ni vánek nejjemnější nezavál
nad modrou hladinou, jež skleněná
se zdála teď, a mniši počali
se strachovat, a klesla odvaha
jim úplně. Však Brandan kliden byl.
„Když vítr odpočívá,“ pravil jim,
„jest řada na nás. Bůh nám ruce dal.
Nuž, k veslům sedněme! Hoj, do práce!“


y así, por esta hazaña milagrosa,
en vuestra patria Peregrino fuiste,
como en el cielo el soberano Apolo


uma casa não é nunca
só para ser contemplada;
melhor: somente por dentro
é possível contemplá-l
Seduz pelo que é dentro,
ou será, quando se abra;
pelo que pode ser dentro
de suas paredes fechadas;


„Tak obrať mysl k Pánu Bohu,
a srdce tvé hned klidu dozná.“


Ich mischte mich zum Volke,
Das nach dem Festplatz zog,
Wo durch die Staubeswolke
Manch dürrer Renner flog;
Da lernt es, daß die Eile
Den Reiter überstürzt
Und daß man gut die Weile
Mit Wurst und Bier sich kürzt.


Ó, že dnes nelze vykonati toho!
Však věčnou, Pane, přípověď jsi dal,
těm odpustit, již sami odpouštěli.
Ó Pane, my mnohý jsme přežili žal,
nás žlučí a octem dlouho napájeli –
ó odpusť, Pane, též – my odpustili mnoho.


Di Enceladi Ottoman' l'empia Babele
cadente al suol precipitar si vede:
mentre d'Istmo servil l'Isole anele
braman di Libertà rendersi in prede.


WHAT village but has often seen
The clumsy shape, the frightful mien,
Tremendous claws, and shagged hair,
Of that grim brute, yclep'd a
He from his dam, as wits agree,
Receiv'd the curious form you see;
Who with her plastic tongue alone
Produc'd a visage like her own.
By which they hint, in mystic fashion,
The powerful force of education.


El dios amor, que recordando vido
el hurto de Sirena, va tras ella
llorando que le dé sus pasadores.


Was solte Morfeus tuhn? er brach den braunen stab
und schmiß der Treume Saat ins düster Meer hinab.
Der Held erwacht' und fühlt' den Wundersahmen Trieb/
fort war noch Lager-stat noch Schlaff ihm weiter lieb.


Jak slyšela bys šepot palem, kvítí,
tak skolébáš se v něhu zapomnění.
V míjivé náruči mé budeš sníti
o plodu, jenž tě v nesmrtelnou změní.


Dem Beispiel deiner Ahnen folgend,
Traf dich so hartes Mißgeschick!
Jetzt nimmt man Räubern ihren Adel –
So geht die schöne Zeit zurück!


Deh, perché non poss’io nel volto impresso
mostrarvi tutto quel ch’ange ed accora
gli spirti accesi, che ’n bramando un’hora
ardon da lunge ognihor, gelan da presso?


O Namen! Namen! festlich, wie Siegsgesang!
Tell! Hermann! Klopstock! Brutus! Timoleon!
O ihr, wem freie Seele Gott gab,
Flammend ins eherne Herz gegraben!


وشادن بي ظمأ ممض
الى طلا ثغره وكاسه
لا أملك الطرف ان بدا لي
من نظر فيه بين ناسه
كأنني وهو من حواسي
اصبحت في الحب من حواسه


Než, ten Bůh, jenž světům velí,
nedopustí, aby mřely
ubohé ty děti. V čas
sešle lásky jas.


Konečně se upokojí,
sedá opět před zrcadlo.


虎岩老虎太威狞
平地拿人死复生
背却西风行一转
髭须倒捋两三茎


菖蒲本是仙灵物
却为冰霜穴底藏
过尽东风更梅雨
水中央看婉清扬


»Ich schweig!«
Jawohl, mein liebes Ich;
Gestatte mir, dies klug zu nennen!
Du bist nur Staub, nur Staub für mich,
Und von dem Staub muß ich mich trennen.
Denn, seh ich dich mir in dem Licht
Der Ewigkeit genauer an,
So brauche ich dich einstens nicht.
Das ists, was ich dir sagen kann!


Aj! vidím horu nad jiné zvýšenou –
hora ta dobře známa vám –
bujnými sady kolem otočenou,
a na té hoře boží chrám.


Ein altes verstaubtes Leder
Ist über den Sitz gespannt,
Darunter ducken zwei Leutchen
Geschützt vorm Sonnenbrand.


雪里梅花共月明
梅边杖屦一般清
江南此景人寂寞
抚卷悠然幽兴生


Un largo hacinamiento de cenizas
cubre el cielo oriental; es como una
capa de plomo: ráfagas rojizas
bórranse en el azul. Viene la luna.
El blancor sonrosado de sus huellas
préndese a los picachos de las cumbres
y hay una vasta floración de estrellas
naufragando en los oros de sus lumbres.
Muy arriba, en el monte, ladra un perro;
retumba el mar abajo, muy abajo,
mientras la luna en célico derroche
alza su corvo alfanje sobre un cerro
y corta al asomar, de un solo tajo,
la cetrina melena de la noche.


وَيَومَ مَمَرٍّ حَمَيتُ لَقائِحي
وَضَنئِيَ عَن جُعفٍ وَمازِنِ
وَأَوَّلَني صَبري وَمُهرٌ قَصَرتُهُ
عَلى الدَرءِ مِن خَودِ الصَفايا العَواطِنِ
فَخابوا وَما إِن خابَ مِن دَمِ خَيرِهِم
شِباةُ مِتَلٍّ في يَمينِيَ مارِنِ


Řekou
vrstvou sněhu měkkou
zrá krov ledový;
klidně,
vesele a vlídně
hledí ostrovy.


Wir haben vaterländ'sche Feiern
Und hochgestimmte Hymnusleiern,
Geschwoll'ne Jubiläumsphrasen –
Der Stolz, der ist wie weggeblasen.


Wilhelm, laß mich denn die letzte
Sein von deinen armen Opfern!
Was kann ich noch thun? Zu lieben,
Du vergönnst mir's nicht! Vergeben
Will ich dir! Fang' endlich einmal
An zu lieben, bleib' ihr treu,
Und vergiß nun meine Thränen.


Wie schüchtern über Berg und Thal
Des Feindes Haufen schleunig flogen;
So ungezählt in ihrer Zahl,
Als kaum des wilden Meeres Wogen.


Es ist noch Zeit, daß ich ein Kind erwähle,
Am Leibe schön und sittsam an der Seele:
Diß ist genung; sonst sey sie arm und reich,
Groß oder klein, es gilt mir alles gleich.


Dat süht bi Dag' so fründli ut mit Dœr un Finstern gęl,
Des Nachts is dat en gruli Hus, denn slarrt dat langs de Dęl.


Kein Vogelsang, kein Freudenklang,
Man höret in den Lüften;
Die wilden Tier', trauren mit mir,
In Steinen und in Klüften.


Tak pravil Olivier, a po tváři
mu slza tekla, Roland bolně vzlyk’,
a Turpin na oba se pousmál
jak dobré slunce, vzdech svůj potlačil
a děl jim klidně: „Žádná roztržka!“
a každého z nich pojal za ruku,
a hleděli na sebe jasně zas
jak hvězdy na nebi. A za chvíli
jal tak se arcibiskup mluviti:
„Roh olifant juž spásou nemůže
nám více být, přec zaduj, Rolande,
vší silou do něho. Ať uslyší
jej Karel! Pomstí aspoň naši smrt
a zvedne z krve zneuctěný kříž.
On nalezne nás mrtvy, zachrání
však těla naše, aby znesvětit
je pohan nemohl, neb divá zvěř
je nezatáhla do svých brlohů.
Nad mrtvolami vřele zapláče,
a v smutku odveze nás ku pohřbu
do stínů svatých někam klášterů.“


Eu não procuro nada em ti, nem a mim próprio, é algo em ti que procura algo em ti no labirinto dos meus pensamento Eu estou entre ti e ti, a minha vida, os meus sentidos (principalmente os meus sentidos) toldam de sombras o teu rost O meu rosto não reflecte a tua imagem o meu silêncio não te deixa falar, o meu corpo não deixa que se juntem as partes dispersas de ti em mi Eu sou talvez aquele que procuras, e as minhas dúvidas a tua voz chamando do fundo do meu coraçã


Wenn sich nun dann und wann ein Frauenzimmer zeigt,
Das ihre Augen nur auf kluge Schriften neigt,
Nach Dint und Feder greift, und dichtet, reimt und schreibet,
Und mit Minervens Dienst die müßge Zeit vertreibet,
Und sie vor Venus ehrt; da ist das Lästern groß;
Da giebt die Tadelsucht sich ganz besonders bloß.
Sie spricht: Ein Weibesbild ist nicht darzu gebohren,
Daß sie den Federkiel oft hinter ihren Ohren
Gleich Männern tragen soll. Sand, Dinte und Pappir
Gehört vors Mannes-Volk. Die Künste stehen ihr
Warhaftig gar nicht an. Sie hat genug studiret,
Wenn ihr nur wissend ist, wie man die Wirthschaft führet;
Wie oft die Küche raucht; wie viel man Holz verbrennt;
Was Flachs und Wolle nützt; und wie man neht und trennt.
Ihr ist ein Geistlich Buch, die Biebel (einger massen
Auch noch Romanen wohl) und sonst nichts zugelassen.
Ein Weib das dicht und schreibt heist sie (bedenkt es nur!)
Ein schönes Ungeheur und Blendwerk der Natur.
Das tadeln ist zu groß, das Frauenzimmer träget,
Das sich auf Wissenschaft und auf das Dichten leget.


عَبيدُ اللاتِ فيما جاءَ عَنهُم
يَسُبّونَ الإِلَهَ بَغَيرِ عِلمِ
وَأَمّا المُجبِرونَ فَعَن يَقينٍ
يَسُبّونَ الإِلَهَ بِكُلِّ ظُلمِ


青竹万叶一霜摧
何事流莺去复回
啼𫛥已摧芳草歇
春风安肯为君来


Jsou bezlisté již stromy, jak bázní se mi chvějí,
větvemi zticha kývají,
bezlistých snětí stíny lehly si do závějí,
jich rysy v jedno splývají.


أقول لأهل اللهو والتيه والحجبِ
حذارِ حذارِ أن تموتوا على السلبِ
أينكَرُ ذكرُ الله جلّ جلاله
وفي محكم التنزيل نصٌّ لذي لبّ
وكم من حديثٍ في شريعة أحمدٍ
وتمّ بنا الإجماع في العجم والعرب
وذي سيرة الأصحاب والسلف الّذي
بهم يقتدي في الدين يا فاقد القلب
هلمّوا بنا كي نذكر الله جملةً
وإلّا فكفّوا ألسُنَ العذل والعتب
أخاف عليكم غارة الله إنها
لعمري بالمرصاد تقصم بالعضب
ألا إن حزب الله مَن كان ذاكراً
وحزبُ رجيمٍ مَن يحيد عن القرب
وسوف ترون الأمر حقّا إذا بدت
سرائرُ كلّ الخلق في الموقف الصعب
أما كان خير الخلق يذكُر ربَّه
جهاراً وسرّاً صحّ نرويه في الكتب
سلامٌ عليكم إن جهلتم خطابنا
وكلٌّ سيلقى في غدٍ أطيبَ الكسب
ولسنا نحول الدهرَ عن ذكر ربّنا
قياماً قعوداً أو رقوداً على الجنب
فإن شئتمُ سلماً لنا فسلامةً
وإن شئتمُ حرباً فنحن ذوو الحرب
وليس يضيم الله جلّ عصابةً
بحضرته في الذكر تلهج بالحبّ
كما في حديثٍ للبخاريّ مسندٍ
عن المصطفى المبعوث من قِبَلِ الربِّ
عليه صلاة الله ثمّ سلامه
وآلٍ مع الأصحابِ والرهطِ والحزب


Tam za hory za zelené
Zapadá slunečko,
Bez přestání na tě myslím,
Milené srdečko.


Die Glocken schweigen, die Pfaffen schrein
In ihren zertrümmerten Hallen;
Den Heiligen wird der goldne Schein
Vom zitternden Haupte fallen.


Nevěř mu, to vlnobití
mohlo by tě usmrtit,
nechtěj, by ti v srdce začla
prudká vlna moře bít!


e per la gratia tua, Vergine, io spero
uscir del mar ov'io mi son somerso
e trovar di salute il porto vero.


Die schöne seind von farb und gliedern/
seind oft sehr häslich vom gemüht;
und manche wil sich nicht erniedern/
trotzt bloß allein auf ihr geblüht.
Drüm kan und mag nichts liebers sein/
als Kobed/ Ledar/ Ewalein.


Vês, Corila, aquela rosa
Emulando a cor da aurora
Quando, Febo a porta abrindo,
Leda sai do Ganges fora?
Que maior valor tivera,
Quão mais grata fora à gente,
Se natura não a armasse
De um espinho tão pungente
Sua púrpura esmaltando
De seu folhame o verdor,
E nos ares difundindo
Seu aroma encantador,


Er schenkt uns Vieh und Freude,
Er macht uns frisch und rot,
Er gibt den Kühen Weide,
Und unsern Kindern Brot.


Seh' ich sie zum Garten wandeln,
Mit dem Körbchen in der Hand,
Nach den ersten Beeren spähen
An der grünen Dornenwand:


Ce qu'il nous faut à nous, c'est l'étude sans trêve,
C'est l'effort inouï, le combat nonpareil,
C'est la nuit, l'âpre nuit du travail, d'où se lève
Lentement, lentement, l'Œuvre, ainsi qu'un soleil !


Das Wiesengras ist lang und weich,
Die Sonne flammt und glüht,
Um rote Disteln zittert die Luft,
Die ganze Wiese blüht.


Re Sifrido tien corte. – Arpeggiatori,
Il più bel canto qual di voi mi sa? –
E un giovinetto esce di schiera fuori
Snello: in man l'arpa, spada al fianco egli ha.


Az elvesztek, - minden kis jegy
A sólyomban s agárban
Ismérhetőkép lefestve, -
Minden közel vásárban
A vegyesen gyűlő népnek
Ki voltanak kiáltva,
Vélek a dij, melylyel azok
Ki lennének majd váltva:


وَقائِلَةٍ ماذا لَقيتَ مِنَ الحُبِّ
فَقُلتُ الرَدى وَالخَوفَ في البُعد وَالقُربِ
فَقالَت عَهَدتُ الحُبَّ يَكسَبُ رَبَّهُ
شَمائِلَ غُرّاً لا تُنالُ بِلا حُبِّ
فَقُلتُ لَها قَد كانَ حُبّاً فَزادَهُ
نُفورُ المَهى راءً فَأَمسَيتُ في حَربِ
وَقَد كانَ لي قَلب وَكُنتُ بِلا هَوىً
فَلَمّا عَرَفتُ الحُبَّ صُرتُ بِلا قَلبِ


Szem azt nem látta, fül sem hallotta, Ézsaiás mondja,
Melly édes lakóhelyeket nékünk Isten szerzett volna,
Kiről tinéktek nagy csuda dolgot akarnék szólnia.


O Brüder! Edelmuth verkennt
Nie neidisch fremden Werth, und gönnt
Gern jedermann sein Bisschen Ehre.
Drum gönnt sie unsern Schwestern auch!
Es tön' ihr Lob nach Maurerbrauch
Aus unserm blinkenden Gewehre!


Heißt das die Menschheit aufgekläret?
Ha! besser für das Glück der Welt
Ist frommer Irrthum, der erhält,
Als kalte Weisheit, die zerstöret.


Kéklő lepelben messze jár
Előtted a Remény;
Magához int, de meg nem vár
Tovább tovább lengvén.
S míg lepkeszárnyát kergeted,
Lezúg hiában életed,
S állasz pályád szélén.


Y
como sueño-pienso lo que me supongo creo.
Y me torno en ecos de ideas que me sueño-pretendo
de los hechos en razones de mi mismo. Y en ello
tu y yo y todos somos prisioneros del sistema.
Un sistema de ideas es nuestro verdadero patrón y regente.

Parte lo heredamos
y el demás tramo lo llevamos recorrido cada yo,

pensándome a mí mismo,

como edificación de respuestas

a   ecos, en que soy
uno... en el camino de la vida de todos.
Somos un mar de ecos de la vida,
por ello es que

la vida nos mueve como a los océanos:
que tanto son vendaval
    como lánguida
calma chicha:
maldad extrema de la naturaleza

o luz de albor y atardeceres.


Ke křížům, hranicím, ke špalkům popraviště,
kde vražděna kdys idea, své rámě
kříž vztáhl z Golgaty a druhým
žehnaje dotk’ se guillotin dvou šedých,
pařížské, montbrisonské...


»Der Mutter sag ich's!« ruft das tolle Kind
Und springt zur Tür. Da hasch ich sie geschwind,
Und diese frevelhaften Lippen müssen,
Was sie verbrochen, ohne Gnade büßen.


Slavnostně okno mlčí, otevřeno je.
Dotrpěl, vydech', našel pokoje,
pochválen budiž Bůh,
květiny na okně vůní se modlí,
barvou zelenou, modrou, šedavě stříbrnou,
krvavou, rozkvetlou řečí.
Pojď a na chvíli prodli,
růže na rakvi leží,
bez trnů je tam nechala plachá ruka něčí.


O deutsches Volk, das hoffend drängt
Sich an der reichen Zukunft Schwelle,
Was auch die Sterne dir verhängt,
Sei nicht des Zaren Spießgeselle!


Straka!
Kýho šlaka?
Vrána se jí klaní!
Dobré jitro, moudrá paní!
Na to se jí v zdvořilosti táže:
Pověz pak mi, prosím, co tvá moudrost káže?
„Pravdu káži, krátkozraká! Té však každý
Štítí se co hnusné bratrovraždy,
Žvatlalkou mě nazývají,
To však každý tají,
Před ní že se
Třese
Krrrrr-a Krrrr-a!“


Meine Schuld kann mich nicht drücken,
Denn du hast
Meine Last
All auf deinem Rücken.
Kein Fleck ist an mir zu finden,
Ich bin gar
Rein und klar
Aller meiner Sünden.


Eredj papír, fehér papír,
ahová küldlek, csak eredj –
rohanj, rohanj szép szárnyalással
ne állítson se völgy, se hegy!


昨朝执热扇慵挥
今夕凉生寝益衣
想见山房听风竹
怅余何日定成归


Se così me la mostri, o sia etterno
il nostro sonno, o questi sonni lieti,
lasso, non passin per l'eburnea porta!


I mysle na tu hádanku
řek o nemožném podniku:
– Já křivdil tomu básníku! –


Tu jako blesk kruh celý rozrazila
Alšova brůna, kterou rek náš třímá,
že odskočila chasa podnapilá,
myslíc, že generál to na ně hřímá;
neb Aleš volal, co stačila síla,
a koulel zrakoma kol jiskřícíma:
„Vy luzo! Oheň ten vám přijde draze!
Já vás dám zvěšet jiným ku výstraze!


Kdys ovšem za Orfeem všecko spělo:
pták, hádě, kámen. – Básník doby nové
má skromnější, a přece sladší věno.


Ruf mir in meiner letzten Not
Und setz mich neben dich, mein Gott,
Daß ich mit deinen Heilgen alln
Mög ewiglich dein Lob erschalln.


天气欲晴还欲阴
强扶头起更岑岑
睡魔欲遣茶料理
政恐蔬肠不易禁


Tu z modrých nebes klenutí
Jasný mu anděl přiletěl
A hnutím skvělých perutí
Se vešken obor rozechvěl.


Das Unser Vater, ein schön Gebet,
Es dient und hilft in allen Nöten;
Wenn einer auch Vater Unser fleht,
In Gottes Namen, laß ihn beten.


Hoj, svěťte, bořte, bojujte –
duch k nebi vzlétne smělo
a smrti hrůzy, červů hlod
zastihnou jenom tělo – –


Las cuerdas de una guitarra
me rasguean en el pecho
barrotes crucificados
sobre colinas de hielo.
En una larga sonata
que me llueve sangre adentro
torvos reptiles de sombra
y limaduras de hierro.
Están en ellas tremando
escalofríos y miedos,
órbitas y pulsaciones
de amores que ya se han muerto
y retoños de esperanzas
a mis cenizas injertos.
Una mano me deshoja
de allá, de mares muy lejos,
no sé si espinas, caricias
o la V de sus dedos.
En mi dolor sincopado
de garras, ternura y duelo,
la incertidumbre derrama
su cubilete de insectos.
Velámenes de temores
y timoneles suspensos
cruzan su enigma de brazos
en la espera de mis puertos.
Y en estas vivas tinieblas
me están sin pausa doliendo
los racimos que maduran
las savias de los afectos,
y los latidos del hambre,
y el más leve movimiento
de puñal en la penumbra
confusa de los recelos.
Me punzan, me desazonan
tantos aguajes guerreros,
tantos paraísos rotos,
tantas moradas de fuego.
El aire de la derrota
en cada quisque es un gesto
que acantila el egoísmo
de vender el pensamiento,
los cariños más azules
y las brújulas del beso.
Hasta por tomar el sol
se quiere cobrar dinero.
Y una guitarra prosigue
rasgueándome en silencio
barrotes crucificados
bajo la piedra del cielo.
Te juro, bala de plomo,
que en ti sólo está lo cierto.
Mas no saldrán, no saldrán
mis sándalos a tu encuentro.
Me estoy buscando un paisaje
con una corza durmiendo.


Mein Herz eröffnet sich, es schließt sich auf,
Es wallt in mir, die Quelle meiner Ruh.
Mein Vater und mein Gott, durch den ich bin,
Was ich nur bin und lebe; Du, der mich
Durchdachte, da ich noch nicht war, der mich
Durchfühlt', als er versagt' und gab,
Der in der Wesen Chor mich stellte, mich,
Den leisen Ton, zum großen, großen All,
Die Harmonie auf Seiner Harfe; Du
Mein Vater, mein Erforscher, tiefster Freund,
Der, eh ich rufe, hört, der meiner Noth
Abhilft, eh ich sie seh', und edel schweigt;
O Schutzgott meiner Tage, der Du mir
So oft im Durst Labsal, der Du mir Quell
Wie Echo in der Wüste warst; ein Freund,
Der einsam mich erquickte, dessen Spur
Ich vor und bei mir sah, und hörte stets
In Wohl und Weh, in Freud' und Traurigkeit
Den Zuspruch Seines Herzens an mein Herz.
O Freund, wenn ich an Dir verzweifelte,
Wenn ich Dich leugnete, so leugne mich!


Nein, nein! Er trägt sein Haupt empor,
Ist mächtig durchgedrungen
Durch deine Bande, durch dein Tor,
Ja hat im Sieg verschlungen
Dich selbst, daß, wer an ihn nur gläubt,
Von dir jetzt ein Gespötte treibt
Und spricht: wo ist dein Stachel?


羊裘那肯换簪缨
一曲桐江老此生
高节终扶炎汉祚
鱼竿不是钓虚名


Na obloze hvězdy hasnou,
Život můj se zatmívá;
Ach, kdy dočkám chvíli šťastnou,
Abych uzřel tváři jasnou,
Níž se temno rozdnívá!


Denn nur Hörige dulden gelassen,
Was des Rechtes Würde verhöhnt,
Freiheitliebende Menschen hassen,
Was mit Unbill
Die Unbill krönt.


Allí está Caro con su firme ceño,
De un gran carácter al dolor templado,
Que fuera del deber no admitió dueño
Y el crisol lo halló siempre inmaculado.
Dios no dejó que la vulgar natura
Lo hiciese bello, quiso hacerlo Él mismo
Y al alumbrar el alma su escultura
Fue amado como un dios, con fanatismo.
Su alta cabeza, olimpo tempestuoso,
Pesa en el que la ve: reconcentrada
Toda la faz, parece en su reposo
Del espejo de Arquímedes armada.
Su boca es elocuente; de allí truena
La convicción. Sobre su frente late
Su fiera dignidad, y en su serena
Curva elegante y luminosa, el vate.
Tras de ese ojo hay un águila que busca
Al Dios que la conciencia le revela;
Desprecia el polvo, el éter no la ofusca,
E independiente y solitaria vuela.
Todo en Caro era propio, todo suyo;
Él, como el sol, se iluminaba él mismo.
Era virtud en él su noble orgullo;
Su órbita excepcional, su excentricismo.
Poeta fue, y altísimo poeta,
No por poeta empero, mas por grande;
Y él la poesía interpretó completa:
Soplo creador que el universo expande1.
Newton, David, Beethoven, Buonarrota,
Culto en su altar a un tiempo recibieran;
Para él, trueno, cincel, número y nota
Oráculos de Dios a un tiempo eran.
El del Albano desdeñó indolente
Las tintas exquisitas y graciosas;
No era el raudal do muelle y blandamente
Van resbalando lágrimas y rosas.
Suya no era esa insípida armonía
Que la plebe poética corteja,
Ave falaz cual la que un dios mentía
De Mahoma posándose a la oreja.
Al arrullo del céfiro que vuelve
Goza y se inspira el gemidor sinsonte;
Caro, al golpe del trueno que revuelve
Del ancho abismo al contrastado monte.
Sus palabras, del numen al tormento,
Se entrechocan tal vez y se atropellan;
Como al rapto del Niágara violento,
Rocas, troncos y témpanos se estrellan.
En su odio a lo vulgar, tanto lo evita
Que vaga extraño. Siente que no cabe
El drama borrascoso que lo agita
En el metro y decir que el vulgo sabe.
Y busca, cual la Euterpe del germano,
Más vastas y profundas armonías
Que el pensar emancipen soberano
De monótonas, nimias simetrías.
Y así entrevé los tiempos aún distantes
De la epopeya hispanocolombiana,
Cuando la augusta lengua de Cervantes,
Bello, Herrera, Espronceda, Oyón, Quintana,
Uniendo a sus dulcísimas cadencias
Los grandes ritmos de la antigua trompa;
Plástica fiel del alma, rica en ciencias,
Natura escrita, en variedad y pompa;
Digna de un nuevo mundo, cante al hombre,
Cante la nueva vida, el mundo nuevo,
La ley de Cristo en práctica y en nombre
Sobre otro edén, feliz como el primevo...
Un universo entero el genio lleva
Reconcentrado en su cerebro ardiente:
No ante Colón América fue nueva,
Que iba ya gravitando entre su frente.
Así arrullaba a Caro el oceano
Desde el centro de un mundo, y yo lo he oído
Respondiendo a su acento soberano
Cual la leona a su león perdido.
El tiempo a su mirar se recogía
Como asido en las garras del profeta;
La selva entera en solo un árbol vía,
Y en un mortal la humanidad completa.
Canta el amor, y hasta el umbral del cielo
Con Delina en los brazos se adelanta,
Y aplaudieron los ángeles el vuelo
De pasión inmortal con que la canta.
Estar contigo y no contar las horas,
Pídela, y describió lo indescriptible.
¿Por qué cual lloro yo también no lloras?
Y ella con llanto respondió sensible.
Y fue la esposa del cantor; la estrella
Que él consagró al amor del universo;
La inmortal, siempre joven, siempre bella.
Que alumbra y embalsama cada verso.
Cantó la libertad, y Jesús mismo
Pudiera contestarle: «Esa es la mía»;
No ese envidioso, inmundo despotismo
Que hizo aquel nombre bárbara ironía.
Su patria, la de Caldas, la de Pola,
Era su gran Delina idolatrada;
Por ella te dejó doliente y sola,
¡Oh, imagen de su patria infortunada...!
A Caro, como a tantos pensadores,
Al verlo aislado y mísero en la tierra,
Llegó Satán con ósculos traidores
A convidarlo a su insensata guerra.
Mas en el lecho, en medio a su martirio,
Abrumado de espíritu, cayendo,
Bajó una sombra a hablarle en su delirio,
Con lenguaje a la vez dulce y tremendo:
¡La de su Padre! Místico entusiasmo
Lo unge al volver del sueño que lo oprime,
Y ve más noble el himno que el sarcasmo,
Y al mártir, más que al Satanás, sublime.
Halla en su mano el arpa, y lanza un grito
Con que a la muerte efímera destrona:
¡Morir no es perecer! lema bendito,
Que triunfador inscribe en su corona.
Fe, patria, hogar, virtud, amor eterno,
Son los únicos númenes que canta:
Bien pudo entrar al coro sempiterno
Con esa lira, ardiente, pero santa.
Y si el hombre lámpara oprimida
Y ha de dar toda su luz la muerte,
¿Cuál será la del genio que en la vida
Lumbre de serafín ya en torno vierte?
Poco cantó: breve equipaje lleva,
Cual Rioja y Bello, en su inmortal camino;
No hay nota impura; cada aliento es prueba
De su temple viril y alto destino.
El, como Esquilo, tierno a par que austero,
Verdad y numen desposó en su lira.
Serio, elevado, independiente, fiero,
No supo hacer reír, ni hablar mentira.
Por ser gran corazón, es gran poeta,
Que hace creer, sentir cuanto nos dice;
Su lector está en él, él lo interpreta:
¿Quién habrá que con él no simpatice?
Su estudio, el corazón, única fuente
Del verbo que arde, y late, y saca llanto;
Que acera el verso, dardo de la frente,
Y da la eterna resonancia al canto.
Su estilo, la verdad. Si un alma hermosa
Vibra, y se escucha, y repetirse sabe,
No necesita más: en verso o prosa
Tiene el garande arte, la infalible llave.
Así la idea cae cristalizada
En estrofa armoniosa: clara y pura
Agua del cielo, en verso imaginada,
Y escrita como el alma la murmura2.
La fuerza, la verdad, el mismo Caro
Es la magia de Caro y su belleza;
No el ritmo, el tinte, el artificio raro,
Hueca abundancia o cómica agudeza.
No es su canto «alharacas de un idiota»,
Aire sonoro, palabrera nada,
Que a la crítica misma escapa ignota
Por no haber qué detenga su mirada.
El siempre piensa y dice: tosco o bello
Cada verso de Caro es una idea:
No cree deba cantarse sólo aquello
Que no merece que se diga o lea.
Más bien rebosa atropellado acaso
Al raudo hervir de sangre y pensamiento;
Circunda la figura un aire escaso,
Y lo suple el lector tomando aliento.
Do otro pinta, él transporta lo que siente
De su seno al papel; escoger nombre
No lo detiene, pone a nuestro frente,
No al hacedor de versos sino al hombre.
Abre al celeste Homero, y apartándolo
Al rapto de dolor que lo enajena,
Nos conmueve por Héctor, señalándolo
Solo, olvidado en la sangrienta arena.


So auch mein Geist vor Gott, denn er erkannte,
Daß er, umfaßt, sich nie so sehr erweitert,
Den Allumfasser wieder zu umranken.


Dort in der Ruhestatt
Der stillen Grüfte,
Unter dem Säuseln
Friedlicher Lüfte,
Friede des Lebens,
Wohnest Du hier?


云罅纤纤玉一钩
小庭风露更清柔
老来朋旧凋零尽
独倚阑干特地愁


Pero trocando en átomos de nieve
el blando soplo al céfiro, la fiera
mano del Austro en turbulenta esfera
las flores desmayó primera breve.


V tom Ctirad příliš vysoko mlat zvednul
a ten se zaplet v dubu husté větve.
Teď ztracen byl, teď holá jeho prsa
a jednou ranou mohl statný Bivoj
z nich vyrazit mu polekanou duši.
Však tento náhle odhodil mlat pádný.


Noch immer lag ein tiefes Schweigen
Rings auf den Höhn; doch plötzlich fuhr
Der Wind nun auf zum wilden Reigen,
Die sausende Gewitterspur.


Au seuil de cet Éden toute misère expire.
Une brise odorante y souffle mollement ;
C’est le pays du Rêve et l’amoureux empire.


In der Symphonien Rauschen,
Heiligen Gewittergüssen,
Seh ich Zeus auf Wolken nahn und
Christi blutge Stirne küssen;


LETZTE.


同行同坐又同眠
终日相随在目前
认得这些须急采
见之便是水乡铅


Macht Lucifer sich selbst zuschanden,
Verlohr den nahmen in den banden,
Beteufelt sich als Teufelhaupt,
So schlos ihn Gott, imehr er schnaubt.
Den Fürstensitz, der gantz durchschwärtzet,
Hat Elohim neu lichtbekertzet,
Als er schuf Erd und himmel draus,
Und stis davon di höllwelt aus.
Was ewig, ward dadurch anfänglich
In einer zeit, di bald vergänglich.


Wer je erwählt den innern Thron der Dinge,
Des Menschenherzens majestätisch Gut,
Und wahrte klar den Geist vor Übermut,
Daß er in falschem Wahn sich nicht verfinge –


O láska to je květina,
ta jenom tehdy vadne,
slz déšť když na ni padne –
ach, láska to je květina,
jež pod slzami chřadne!


Řinčení mystických okovů zahřmělo ve snění mém,
a v jeho taktu odvěkém hudbu milionů srdcí uslyšel jsem,
milionů srdcí, jak hvězdy od sebe vzdálených, odcizených,
po sobě tajemně toužících a v mrazivé soumraky pohřížených.


Das Meer empfing sie, Ehrfurcht in den Blikken
Wieß rund um sie ein Nimphen Heer!
Agänors Tochter fuhr auf Jovis Rinder Rücken
Nicht so bewundert durch das Meer.


Säbelwink! Signal! Tra–a–ab! Trab!
Nun jagt der Victoria die Kränze ab,
Und wenn sie die Hölle verschanzt.
Mit hartem Huf stampft Feld und Frucht
Schnellfüßige Siegeseifersucht,
Dass Kraut und Scholle tanzt.


绝塞为神亦可怜
一瓢冰雪献尊前
经年佳节同寒食
莫把清贫诉上天


O girino é o peixinho do sap
O silêncio é o começo do pap
O bigode é a antena do gat
O cavalo é o pasto do carrapat
O cabrito é o cordeiro da cabr
O pescoço é a barriga da cobr
O leitão é um porquinho mais nov
A galinha é um pouquinho do ov
O desejo é o começo do corp
Engordar é tarefa do porc
A cegonha é a girafa do gans
O cachorro é um lobo mais mans
O escuro é a metade da zebr
As raízes são as veias da seiv
O camelo é um cavalo sem sed
Tartaruga por dentro é pared
O potrinho é o bezerro da égu
A batalha é o começo da trégu
Papagaio é um dragão miniatur
Bactéria num meio é cultur
(Arnaldo Antunes in "Nome"  São PaulBMG Ariola Discos,1993)


Heut aber seh ich schöne Tage
Blühn in gedrängter Sternensaat,
Entschieden liegt schon auf der Waage,
Was dieses Paar vom Schicksal bat.


Emlékjelül eszméid győzedelmét
láttuk, vagy képzeltük csak, kelni már
sirod fölött... Ugy tündökölt az emlék
mint a tükörben égő napsugár.


moje drahé listí, červené a žluté,
oranžové.
mrholení čistí večer z mlhy kruté
cesty snové.


Dlouho jsem tě neviděla,
ty mne – ještě dýl,
chvilku s tebou dlít jsem chtěla
jenom sen mi zbyl!


Jako na kořist se vrhá lev,
tak se k plotu Vondra vrhl skokem,
sotva o něj zavadil však okem,
do tváří mu vběhla všecka krev;
celý téměř plot je polepen
listy z knihy dobře jemu známé,
učící, jak vůči světu žen
galantně vždy chovati se máme,
některá pak význačnější místa
červenou jsou tužkou podtržena.
Jak by hrom byl udeřil v něj z čista,
Vondra stál; byl zahanben, že žena
uštědřila jemu lekce této.
Zprvu sice řekl si, že je to
přirozené, vždyť se přece dosti
prohřešil tím proti zdvořilosti,
sousedce že své se nepředstavil;
ale brzy jiný hlas mu pravil,
že by bylo zbabělostí velkou,
kdyby snad se nechal urážeti
zlomyslnou, moderní tou selkou,
která asi z vesnických je dětí,
jež se v městské jakés dívčí škole
naučily romány jen číst,
milostný snad leda slepit list,
nevědí však skoro, co je pole;
zákonem pak že jim etiketa,
kterou lidský nerozum si stvořil,
žádají hned od mužského světa,
otrocky by všude se jim kořil.


Der streng und ernst, nach alter Sitte,
Mit langsam abgemeßnem Schritte,
Hervortritt aus dem Hintergrund,
Umwandelnd des Theaters Rund.
So schreiten keine irdschen Weiber,
Die zeugete kein sterblich Haus!
Es steigt das Riesenmaß der Leiber
Hoch über menschliches hinaus.


Und was denn? –


Endlos liegt die Welt vor deinen Blicken,
Und die Schiffahrt selbst ermißt sie kaum,
Doch auf ihrem unermeßnen Rücken
Ist für zehen Glückliche nicht Raum.


Tod ist der Sünden Sold; Gott ist der Tugend Lohn;
Erwirbst du diesen nicht, so trägst du den davon.


Adieu, to contentment and rest,
Adieu, to my once lov'd repose,
For I fear I can never be bless'd,
Till death puts an end to my woes.
To the grave will I carry my truth,
Take heed ah! ye nymphs by my fate,
Be careful to shun the false youth,
And with pity my story relate.


Oh, vím, že miluju já v každé z lidských žen
kus Ženy! Nikdy nezkojen
tou onou, zůstávám tak provždy nezhojen.


yeniden eskisinden gayrı türküler söylemeliyim


S dobráky se zrádně bavíš,
před sebe je v půtce stavíš,
lež svou na rety jim dáváš
a pak k nim se odvoláváš:
„Viziž, světe, tito všeci
svědčí o mé dobré věci –“
ale brzy všechen sbor
protře sobě temný zor.
Nebude dbát na štváče,
před ním-li se rozpláče.


Á frouxa luz da tremula candeia,
Que tem no chamejar seus intervalos,
As chagas cura, a porquidade asseia:


Mas, um belo dia, o Antônio,
Que fica pálido ao vê-la,
Vai propor-lhe matrimônio,
E diz para convencê-la:


O du König hochbetrübet/
Voller schmertzen vberall/
Jesu/ nichts ich hab verübet/
Welches billich dir mißfall.
Ich zu diesem liecht/ vnd leben
Hab dich angekündet zwar:
Doch wer konte widerstreben/
Weil es mir befohlen war?


Mensch, bleib doch nicht ein Mensch, man muß aufs Höchste
Bei Gotte werden nur die Götter angenommen. [kommen.


„Již vzbuď se, temný hvozde, z černých dum,
vstaň, zaplaš mátoh nitra stinný tlum,
viz, nebe ohněm růžovým se chytá,
spěš, neotálej, vyjasni se, svítá!


落魄人间六尺身
懒充唐举目中尘
鸢肩燕颔浑闲事
只此形骸总未真


Zu ewig ist die Ewigkeit
Für meine schwache Phantasie;
An einer warmen Wogebrust
Ein Wonnestündchen ist genug.


Ye gently-breathing zephyrs say,
If as your airy course yon fly,
Did you e'er meet with one so gay,
So happy, or so free, as I.


Das Leben wird ihm dann geschenkt,
Die weiche Dam' gepriesen,
Der Bauer endlich todt ihn denkt,
Sieht wieder ihn auf Wiesen.


"CURS'D be the Precepts of my selfish Sire,
" Who bad me after fatal Gold aspire!
"Curs'd be myself, and doubly curs'd, who sold
" A faithful Friend, to gain that fatal Gold! —
"O! could these gloomy Woods my Sin conceal,
" Or in my Bosom quench this firy ;
"Here would I pine my wretched Life away,
" Or to the hungry Savage fall a Prey —
"But can the gloomy Woods conceal my Sin,
" Or cooling Shadows quench the  within?
"No; like some Spirit banish'd Heav'n, I find
" Terrors in ev'ry Place, to rack my Mind;
"Tormenting conscious Plagues increase my Care,
" And guilty Thoughts indulge my just Despair —
"O! where shall I that piercing Eye evade,
" That scans the Depths of Hell's tremendous Shade? "


Oh Dio, che disse e fece, poi che sola
si ritrovò nel suo fidato letto!
Percosse il seno, e si stracciò la stola,
e fece all'aureo crin danno e dispetto,
ripetendo sovente la parola
ch'Ariodante avea in estremo detto:
che la cagion del suo caso empio e tristo
tutta venìa per aver troppo visto.


凡圣同居亦偶然
谁知龙藏结良缘
闻公旧有谈天口
为借深潭五百年


大庾岭头梅挂月
居庸关外草连天
马牛风古不相及
障雾饕风一梦然


To otevře se brána nejprv jedna,
z ní holubička bílá vyletí,
v kraj rozlije se drahá vůně medná
a v šíř a v dál pak bude viděti,


Als das römisch gerichte scharf
den körper in die Tiber warf,
der treue hunt auch darein sprang;
Sein toten herren het so holt,
und zum gestat in lenden wolt;
als aber das weret so lang
Und der hunt niemer schwimen kunt,
do sank er in der Tiber grunt.
also verdarb der treue hunt
und blieb mit seinem herren tot.
derhalb das alt sprichwort ist recht:
ein treuer hunt ist beßer, secht,
dan ein falsch ungetreuer knecht;
der bringt sein herren selb in not.


Es wiederschalle gar die Lufft
Durch ewre Klag' an allen Enden,
Werfft dreymal Erd auff seine Grufft
Vnd deckt ihn zu mit trewen Händen:


Geflügelte Pagen warten dir auf,
Sie flechten dir Blumen und Bänder
Ins goldene Haar, sie tragen dir nach
Die Schleppe deiner Gewänder.


Und meiner Stimme zürnend Ungewittern
Dröhnt dir, o Mensch, die letzte Warnung zu:
Verblendeter! Die Heiligtümer zittern.
Wie lange noch, wie lange rasest du?
Die Säulen bersten, und die Balken splittern,
Der Bau des Lebens bricht. O lasest du
So blind im Buch der Dichter und der Weisen?
Nie wird die Welt geheilt durch Blut und Eisen.


Wie nenn' ich dich? halb oder ganz gescheidt,
Da du es wagst, mir dieses anzusinnen?
Gewiß, dir träumt. Du redest fieberhaft.
Ich werde nun vier Wochen mich entfernen.
In kürzrer Zeit läßt sich die Wissenschaft
Der Spinnerei von mir nicht halb erlernen.


何处轻黄双小蝶
翩翩与我共徘徊
绿阴芳草佳风月
不是花时也解来


Když lid v zápalu zbožném pokleká,
bije se v prsa: „Bůh buď milostivý!“
já vzdorně stojím, – ret se v úsměv skřiví
– a srdce to jak dýka protéká.
Jsem nevěrec, – či kdo té věří báji?
V tom od klekátka cos mi pokyne;
to oči tvé se k nebi upírají. –
Modli se za mne, děvče nevinné!


Jen sem, mé děti, rychle sem,
Bůh věrným sílu dal...“
V tom Němcům s Uhry na pomoc
král rychle přichvátal.


Sie ließ sich überraschen
Von diesem Trauerwort,
Und ihre Tränen waschen
Die rote Schminke fort.


Wo des Stromes frohe Wellen
Durch den Schimmer ziehn,
Seh ich, wie hinab die schnellen
Unaufhaltsam fliehn.


Přec nejvíce mě parné léto chytá:
ten lilkový květ keřů bramborových,
když po něm bělásek se hbitě kmitá
a motýlů let leskle perleťových,
jdou zevšad brázdy rovné, dlouhé, samý
zříš lilkový květ onen, trsy křehké
se vanem chvějí, tentýž zápach známý,
a tentýž na všem závoj mlhy lehký.
Já myslím si: toť chudých pokrm denní,
moderní poeto, hle, v našem kraji!
Však hymny nemám, pouze zamyšlení,
jen modlitbu, jen tu, již ve vsi mají.


Deixastes rastros  de história, tu que eras mestre nos rastros da enganaçã
Deixastes restos de memória, tu que vivestes tempos de solidã
Onde andas Lampião com teu bando de cabras da peste ?
Infernizando novos mundos, novas regras, novos mestres ?
Mandando teus capangas seduzirem mulheres casadas ?
Visitando fazendeiros carentes de segurança ?
Convocando coiteiros para zelar tua estadia ?


Wie viel Kinder wiegen?
Wie viel soll ich kriegen?
Eins und zwey und dreye,
Und ich zähl auf's neue,
Auf und nieder geht der Wind,
Tausend Blumen wiegt geschwind.


Sonst wenn ich gegangen
Durch Felder ein Stück,
Mich zog das Verlangen
Zum Hause zurück.


O Zaubergarten, wunderbar erblühter,
Der Erdenwüste grünendste Oase,
Die Riswan stets, der Paradieseshüter,
Mit Tau benetzt aus seiner Himmelsvase,


我昔曾窥玉海书
画图今见泽仙癯
为君持似人间世
凛凛犹堪立懦夫


For choice them needed none, who only sought
With vain amusements to beguile the day;
And wherefore should they take or care or thought,
Whom Nature prompts, and Fortune calls to play?
"Lords of the earth, be happy as ye may!"
So learn'd, so taught the leaders of mankind;
Th' unreasoning vulgar willingly obey,
And leaving toil and poverty behind,
Ran forth by different ways the blissful boon to find.


Prenda i sonni tranquilli,
Non per man de l'oblio, se i lumi serra;
Né da l'ozio lascivo abbia la pace:
Sol dal cielo distilli
La sua quiete e 'l suo riposo in terra;
Varie forme di guerra
Marte a lui rappresenti in sonno audace,
E fra tumulti e strepitosi carmi
La sua tenera mente avvezzi a l'armi.


Hohn bedünkt es mich, den Fürsten sonst zum Ruhme nichts zu singen,
Als daß sie geboren wurden, und auch Namen gar empfingen!
Buben mögen solches rühmen! Aber schweigen laßt mein Lied,
Bis es große Thaten ragen, Licht und Freiheit strahlen sieht!


Der war an Schelmerei
Das Weibsen zu betrügen,
Von dem Papa der Lügen
Das ächte Konterfei;
Und kurz, auf alle Fälle,
Ein lockerer Geselle.


Szólj, te szürke, szólj, te ráró.


寂寂苍苔独立时
芭蕉叶上自题诗
只今暮雨空阶上
欲写春愁好寄谁


Will dir stets mit sitt'gen Grüßen
Morgens frische Rosen bringen,
Will des Abends dir zu Füßen
Lieder zur Gitarre singen;


achaques de esos viejos


Nebo snad neslyšíš v dozvucích století
hesel vždy bouřnějších divoký ryk?
Nevidíš, jak proti duchů všech Knížeti
k odboji jedni se sřadili v šik?
Zatím co armáda Říma již jásá,
kříž jenom její že porazí tmy? – –
Nuže, v čem naše, v čem naše je spása?
Jakéže heslo si zvolíme my?


Tal Guadarrama, por su escarcha cano,
agravios del sol llora cuando mengua
sus nevados tesoros; tal, sin mengua
mis ojos trata Amor, Amor tirano.


PRAY, my good Lord! — 'tis no Offence
To ask by rules of common sense, —
Is not this distribution right? —
At least I view it in that light;
For 'tis but just that ev'ry Creature
Should have  favour from Dame Nature.


— Reste, chevalier. Je te donnerai
L'opale magique et l'anneau doré,
Et, ce qui vaut mieux que gloire et fortune,
Ma robe filée au clair de la lune.
— Non ! dit-il. — Va donc ! — Et de son doigt blanc
Elle touche au cœur le guerrier tremblant.


Svatý Jene Nepomucký,
Vypros nám všem milosti!
Abychom svých otců, matek
Ctili ve vší vděčnosti.
Chcem být otcům k polehčení,
Matkám vděčně k potěšení:
Tak zde šťastní budeme,
V nebi odměn najdeme.


Mopsík hledal, čmuchal všudy tam i tady,
Až našel hnát za ovčínem u zahrady.
Již ho pryč unáší; – zle však pochodil
A mzdu špatnou za to sobě uhonil:
Sobák ten ho tak notně zapopad,
Že měl co křičet a si bědovat.


Lidé nevědoucí o Zjevení
rádi mají jen své vlastní „já“,
„ubi bene, ibi patria;“
vyšších zájmů také u Vás není!


Der Hirsch zieht hin zum Garten
Der Fürstin droben im Land,
Dem Jäger, dem erstarrten,
Verschwand.


Già tra le folte rame aparir veggio
ambe le torre ove il mio cor aspira;
già l'ochio corporale anche lui mira
la terra che ha l'effetto e 'l nome reggio.


عجبتُ من صبري ومن هَجرِهِ
ومن تجنّيه ومن كِبرِهِ
كيف احتيالي والهوى مالكٌ
والقلب مُنقادٌ إلى أمرِهِ


A nagyvilág az életiskola;
Verítékemből ott sok elfolya,
Mert oly göröngyös, oly kemény az ut,
Az ember annyi sivatagra jut.


O grosses Zwantzig ein! Wi wirst du dich virfachen?
Dein Fünfftes bringt ein ewigst fünfftes Eines!
Wer war vor Gott? Wer kommet doch nach Gott?
Drum ist sein Werk das gröst und kleinste.
Ich bin ein Kurtz-begrif/ was er mit idem that.


To umírání věčné znavilo mou duši.
Den jitrem každým shroutí se v třesoucím omámení
a čekám den příští, že přinese pozdrav zelených břehů splněné touhy.


Tvůj jsem, tvůj jsem, ubožino,
každý sval můj patří tobě
a po všecky věky věků
zůstaneme věrni sobě.


Me has destruido para que yo sea luz humana
cantando
como las criaturas de tu sangre.
       IV
Que del recuerdo suba el olor de tu cuerpo y se
haga tu cuerpo.
Que la noche devuelva tu dulzura.
Que tus manos sean dadas por el temblor que dieron.
Que tus ojos regresen de todo lo mirado.
Paloma del amor
en vez
asciendes pura en libertad
giras y cantas como el cielo vas invadiendo el mundo.
       V
Como un niño te canto bajo la noche oscura.
Cofre de los secretos, juegos hondos,
temblores del otoño como pañuelos rápidos,
te canto allí para que seas.
Señora del candor,
con boca limpia digo uno a uno tus nombres,
pongo mi rostro en la penumbra que de ellos
desciende,
hago un gran fuego con tus nombres bajo la
noche oscura.
En realidad quiero decir: me haces andar contra la muerte.


Komm/ Bruder/ sieh es einst mit an/
du wirst es selbst mit mir gestehen/
es sey vergeblich nicht geschehen/
daß ich zu dir nicht bin gekommen/
daß mir die Freiheit sey genommen/
und daß Rosill' es hat getahn.


De ma ugye még is hogy nem zörgölődik?


Wie's auch ſtürme, haltet Stand,
Junge Herzen, unverdroſſen!
Der ihn einſtens ausgegoſſen,
Hat den Geiſt uns abermals geſandt.


Zří obětí svých synů rudé plameny.
Hle, prchá Kain a nese v prsou viny štíra,
krev první pije země, pastýř Abel zmírá, –
vzkřik matky letí v poušť, kde není ozvěny...


Und was sind Vögel gegen dich, die frieren,
was ist ein Hund, der tagelang nicht fraß,
und was ist gegen dich das Sichverlieren,
das stille lange Traurigsein von Tieren,
die man als Eingefangene vergaß?


Laßt vom barbarischen Brauch und ruft zu der tragischen Muse
Festlich geschmückten Altar wieder die Schwester herein!
Von dem Gewühle des Tags zu Melpomenes reinen Gestalten
Kann euch die Brücke von Gold nur Polyhymnia baun.


Wer hats getan, mein Augentrost?
Wer war doch so verbost?
Wer durfte solche Grausamkeit
Dir antun ungescheut?
Ach weh! ich, ich mit meinen Sünden,
Ich, ich habs selbst getan!
Ich hab dich selber helfen binden,
Geschlagen und gespieen an.


Rhodia, nicht geh ins Feld! werden Bienen deiner innen,
Wird sich dein Gesicht und Mund ihrer nicht erwehren künnen;
Werden lassen Ros und Klee, werden alle Blumen lassen,
Werden deinen Honig nur, werden deinen Zucker fassen.


Nun regt den theuren Aeltsten nicht!
Wekt nicht Elia Seel,
Sie lächeln über dem Gesicht
Von Christi Seiten-Höhl.


مكسمُيسُ المظلومُ بطركنا الذي
قامت بهِ التَّقوَى ولاح منارُها
صَرَفَ الحياةَ بغَيرةٍ مشهورةٍ
يَبقَى على طول المَدى تَذكارُها
هو كوكبُ الشَّرقِ اُستقرَّ قَرارُهُ
في جَنَّةٍ فُتِحَتْ لهُ أخدارُها
ولأجلهِ كَتَبَ المؤرِّخُ نظمَهُ
إنَّ الكواكبَ في السَّماءِ قَرارُها


Mas, ah! se o negrume
O sol dissipara
Calmara
Seu nume,
O horror do tufã
Assim à minha alma
A calma
Daria
De Armia
Um sorriso:
Um raio de esprança
Do paraíso
Traria
A bonança
Ao meu coraçã


A rád jsem, že den protoulaný v snění,
když ke rtům nepodal mi léku číš,
aspoň té velké říši zapomnění
mdlé tělo pošinul pár hodin blíž...


Vraný koník můj zařehce,
Pohřební mi zazpívá:
A tak pro vlast umru lehce,
Nebude smrt strašlivá.


Jste tu déle, než se patří,
podle mého soudu.
Občané, soudruzi, bratři:
zavřu tuto boudu.


A pučky myšlenek,
z tonu sladké tísně
rozvijí se v plnosť
žalující písně


Na vížce přímo nad ložnici
zvonek je k slovu krále zavěšen
a král je jist, že zvonit bude,
jak mile nachýlí se každý den.


Quand paraîtront, ô roi qui navres
Le désespoir et la vertu,
Ces anges devenus cadavres,
Dis-moi, que leur répondras-tu ?


قَمَرٌ تَطَلَّعَ والهَوَاءُ سماؤُه
مَلأَ النَّواظِرَ والنّفوسَ بَهاؤُه
يَرتَاعُ مِنهُ مَسيرُه ومُقامُهُ
وَيَضيقُ عنه أمامُهُ وَوَراؤُهُ
وَيَكَادُ يَستَلِبُ الخَوَاطِرَ حُسنُهُ
وَيَكَادُ يَختَطِفُ العُيُونَ ضِيَاؤُهُ
وَإذَا الأَهِلّةُ عُيّرَت لِمُحاقِها
أَرضَى وزَادَ كَمالُه وَنَماؤُهُ
تَشتاقُه حَرَكَاتُهُ وَسُكُونُ
لِتَتِه بَلَنسِيَةٌ بِسَيِّدِهَا الَّذِي
حَاطَ الثُّغُورَ دِفَاعُهُ وَغََناؤُهُ
يَرقي فَيَشفِي الثَّغرَ مِن لَمَمِ العِدا
إلمَامُهُ فَجِوارُهُ وَنِداؤُهُ
يُزهَى بهِ بَلَدٌ حَوَاهُ لأنَّهُ
تَجلُو غياهِبَ لَيلِهِ لألأُؤُهُ
فَتَبينُ في أَقطارِهِ أَوصافُه
وَتَفيضُ في أَرجائِهِ نَعماؤهُ
وَيُطيلُ سُورَ النَّصرِ فِيهِ مُؤَيَّدٌ
تُغنِيهِ عن أسوَارِهِ آراؤُهُ
مُتَبِّرِّعٌ يُعطي الخِيَارَ عُفَاتَهُ
فَكَأنَّهُم فِي مَالِهِ شُرَكَاؤُهُ
يا ابنَ الإِمَامَينِ اللّذَينِ إِلَيهِمَا
نُسِبَ الفَخارُ نِجَارُهُ وَوَلاؤُهُ
النّاصِبَينَ عَلَى الهُدَى أعلامَهُ
حَتّى تَبيّنَ قَصدُه وَسَوَاؤُه
وأخا الإِمامِ خَلِيفَةِ اللهِ الَّذِي
أدَّى إلَيهِ مَا رَعَت خُلَفاؤُهُ
وَسِعَ البَرِيَّةَ عَدلُهُ وَاستَوسَقَت
لِغَنِّيهِم وَفَقِيرِهِم لآلاؤُهُ
كُفلاءُ نَصرِ الحَقِّ هُم أحلافُهُ
وحُمَاةُ حَوزَتِهِ وَهُم أُمَنَاؤُهُ
أبنَاءُ إسمَاعِيلَ فِيهِم عَهدُهُ
باقٍ وَصَادِقُ وَعدِهِ وَوَفَاؤُهُ
مِن قَيسِ عَيلانٍ وَمَا أدرَاكَ مَا
قَيسٌ سَنَا دِين الهُدَى وَسَنَاؤُهُ
رَبّوه منتشئاً فَهُم آباؤُهُ
وَرَعَوهُ مُكتَهِلاً فَهُم أبنَاؤُهُ
وَعَلَيهِمُ حَتَّى القِيَامَةِ نصرُهُ
وَلَدَيهِم رَايَاتُهُ وَلِوَاؤُهُ
وَهُم الَّذينَ يُقَاتِلُونَ عُداتَهُ
حَتَّى تَذِلّ لِعِزِّه أعدَارُهُ
وهُمُ استَرَدّوا رُوحَه مِن بَعدِمَا
أشفَى عَلَى الحَيَاةِ ذَماؤُهُ
فَالدّينُ مَعصوبٌ عَلَيهِ تَاجُهُ
شَرَفاً وَمُنسَدِلٌ عَلَيهِ رِدَاؤُهُ
وَدَعَائِمُ التَّوحِيدِ سَامِيَةُ البِنا
وَالشِّركُ قَد أهوَى وَخرّ بِنَاؤُهُ
نَفسَ العَدُوِّ وَأرضَهُ أَو هَزمَهُ
تَبغُونَ لا نَعَمُ العَدُوِّ وشاؤُهُ
فَإِذَا أطَاعَكُمُ فَأنتُم سَعدُهُ
وَإِذَا تأَبّى فَالإِبَاءُ شَقَاؤُهُ
وَلَدَيكُمُ بِالمَشرَفِيّ دَوَاؤُهُ
مَهمَا تَتَابَعَ في الضلالَةِ دَاؤُهُ
تُغوِيهِ كَثرَةُ قَضَةِ وقَضِيضِهِ
وتمدّهُ فِي غيّهِ غَوغَاؤُه
هَيهَاتَ لا يَثنِي بِذَلِكَ عَزمَكُم
فَالسَّيلُ أهوَنُ مَا عَلَيهش غُثَاؤُهُ
أيَصُدّ أمر اللهِ عَنكُم فِي الّذي
يَختارُهُ مِن نَصرِكُم وَيَشَاؤُهُ
أرخَى لَه طولَ المُنَى إِمهَالُكُم
كَيما يَفِيءَ بِغمرِهِ إِرخَاؤُهُ
فَرًمَت لَجاجَتُه بِهِ في لُجّةٍ
وَهَوَت بِهِ مِن حالِقٍ أهوَاؤُهُ
أمهَلتُمُوهُ لِيَومِهِ وَغدا لَكُم
عَيناً عَلَيه صَبَاحُهُ وَمَسَاؤُهُ
وَلَقَد نَروعُ أذَى الخُطوبِ وَصَرفَهَا
بِكَ رَوعَةَ الهِندِيِّ حُدّ مَضَاؤُهُ
وَنَقُولُ لِلدُّنيَا بِصَوتٍ بَالِغٍ
أَسمَاعَ مَجدِكَ لَفظُهُ وَدُعَاؤُهُ
صُونِي أبَا يَحيَى لَنَا وَتَشَرّفِي
بِلِقَائِهِ مادَامَ فِيكِ بَقَاؤُهُ
فَهَناكَ عِيدٌ زَانَ قَصرَكَ جَالِباً
وَفدَ البَشَائِرِ وَفدُهُ ولقاؤهُ
وَإلَيكَهَا مِن عَبدٍ قِنٍّ شَاكِرٍ
ما إِن يغِبُّكَ حَمدُهُ وَثَنَاؤُهُ
أهدَى الصّحيفَةَ بالقَرِيضِ وَوَدّ لَو
كانَت مكان سُطورِها حَوبَاؤُهُ


ثَنَاهُ إلى أَوْطَانهِ شَوْقُ نَازِحِ
وَنَارُ جَوى تَنْبثُّ بَيْنَ الجَوانِحِ
حَلِيفُ غَرَامٍ يَسْتَغِشُّ نَصِيحَهُ
وَلَيْسَ عَذُول في الغَرَامِ بِنَاصِحِ
وَيَشْتَاقُ مِن أَعْلامِ وَجْرَةَ مَنْزِلاً
غَدَتْ أُسْدُهُ طَوْعَ الظِّباء السَّوَانِحِ
أَغَارُ عَلَيْهِمْ مِن ضَميرِي فَيَالَهُ
هَوًى رَابني حتَّى اتّهَمْتُ جَوَارِحِي


Ogni dolceza passa el dolce riso
et penetra le stelle el dolce canto,
né voria mai veder altro che riso,


Wie die Blum' im leisen Schwanken
Zarte Liebe nun verhauchet,
So mein Herz in Wonne tauchet,
Daß mir alle Sinne wanken.
Knieend, weinend muß ich danken;
Himmelsblume, Erdenstern,
Rühren an des Herzens Kern
Von dem schönsten Wahnsinn trunken,
Und verstreu'n der Liebe Funken
Nur in Tönen mag sie gern.


Las casas se levantan
apenas, chaparro o piedra
agazapada que se aprieta o ahínca
contra la tierra, con un mísero espanto.
Un montón de pedruscos
se ve, y un vano en medio,
y cubriéndolos un techizo musgoso
en invierno, polvoriento en verano,
con lagartos tranquilos al sol que horrible abrasa.
Unas manos rugosas,
manos que aparecieron despacio en esos brazos,
con cuánta enorme dificultad,
hasta cuajar torpísimas, corteza dura y hueso,
carne apenas sentida, apenas irrigada o fresca a veces.
Unas manos, día a día
fueron poniendo piedra
sobre piedra. Piedra gris, apurada,
como caída, tal y como cayó de un cielo roto,
que así es esa cantera, ese montón injusto que en la altura
desafía a estos hombres.
Un cielo desfondado, catástrofe de cielo, que un día diera origen
a esta montaña inmensa, montón incalculable
donde las manos rotas, sucesivas,
a buscar se arrastraban.
Y aquí están esas casas, cubiles solitarios
o, mejor, acarrados, agrupados con miedo,
casi en montón también, piedra junto a otra piedra,
casi humanas tocándose.
Arriba está ese monte, monte o montaña hirviente que en
su entraña
solo piedras agita,
y en su ladera el pueblo, si no caído,
hecho allí por los hombres.
Allí arrastrado y allí al fin detenido
casi sobre el abismo o su figura;
al fondo solo el llano.
Este pueblo ha dormido
años o siglos. Cochiqueras, cubiles. Porquerizas se llamaba en
la Historia.
Sobre el remoto llano, allí sin límites,
se ve un mapa extendido.
Guadalix está próximo. Y es Bustarviejo este otro.
Y a la derecha Chozas —más chozas y aún más chozas—.
Y más allá, a la izquierda, ese otro grupo:
Torrelaguna. ¿Torre? Cual siempre. ¿Laguna? ¡Dios la diera!
Y al fondo Cabanilias. Y Navalafuente. Colmenar más visible.
Colmenar Viejo. Todo antiguo, y lo mismo.
Y el llano inmenso, hermoso; pero no para el hombre.
La cañada está próxima y sus ráfagas claras.
El fresco río infante, recién nacido, ajeno
a su fin allá lejos en el Tajo imponente.
Y arriba la Morcuera, el puerto que un boquete
abre y se da a otro llano, feraz ahora y diverso.
Por el camino un día, senda o trocha avanzando,
rumbo a ese puerto, acaso a un monasterio allí en el valle
de Rascafría, pasó un cortejo extraño. Soledad de la Historia
que el tiempo nombra o dice o moteja. Leyenda,
diosa aún menor que vaga sin precisión y apenas
pasa un momento grácil o irónica. La reina,
bajo ese mote, siglo xvi o centuria
xvii, iba despacio en silla, en litera es más justo,
rumbo a sus devociones en el viejo cenobio.
Atravesó la nieve penosa, la ladera, se reposó un momento.
Allá, allá más arriba, la Morcuera nombrada.
Y de pronto, ¿qué es eso más bajo? El dedo fútil
señaló. «Mira». Ondulan silvestres. «Mira: flores».
Miraflores. La reina bautizó los cubiles,
las grises cochiqueras agrupadas. Miraba
seguramente flores, solo flores. Morada
la flor del castigado cantueso, la amapola
si acaso. Y Porauerizas fue Miraflores. Dicen.
No, la leyenda engaña. Los ojos verdes ciegos
no miraron un pueblo, sino flores perdidas.


Da liegt der Greis, der einst ihn erzog
Und mild des verwaisten Knappen pflog,
Da liegt er vor ihm auf der Bahre;
Sein Antlitz, drauf einst Liebe wie Haß
So mächtig geflammt, nun welk und blaß,
Umflossen vom weißen Haare.
Graf Otto steht in Sinnen versenkt;
Nicht mehr, wie schwer ihn der Tote gekränkt,
Als er ihm die Tochter versagt, nun denkt
Er nur an die glücklichen Jahre;


Jedoch was klag ich dir/ dir ist mein Leid bekannt
Was wil ich dir entdecken
Was du viel besser weist?
Die Schmertzen die mich schrecken/
Die Wehmuth die mich beist/
Vnd daß ich meinem Ziel mit winseln zugerand?


Sonhou o poeta
ser uma estrela
e brilhou em seus versos


Appresso vedi que' che con sottile
maestero del padre uscì volando
del Laberinto, che tenendo vile


Grüß Gott dich, Heimat! ... Nach langem Säumen
In deinem Schatten wieder zu träumen,
Erfüllt in dieser Maienlust
Eine tiefe Sehnsucht mir die Brust.
Ade nun, Bilder der letzten Jahre,
Ihr Ufer der Somme, der Seine, Loire,
Nach Krieges- und fremder Wässer Lauf,
Nimm, heimische Havel, mich wieder auf.


»Prr!« säd dunn Dön. De Pir de stünnen,
de Wag de höll, un Stoffer schöw
sin'n Hot sick vun sin Snut nah hinnen
un richt't sick up un harkt un snöw
un hickupt irst sin Görgel klor sick,
as ob de Frag he woll verstünn,
man up de Antwurt nich so drad sick
un uppe Städ besinnen künn.


E törvénytűl én sem veszem ki magamot.
Most a főkötőre érzem bús vágyamot,
ha pedig elüllyük víg lakadalmamot,
szűz pártámért kezdem rövid siralmamot.


Omo che ama lo figlio
e quell'è mal enviato,
menacciali e dàli consiglio,
perch'isso de mal sia amendato;
d'onferno t'ho menacciato
e gloria t'aio empromessa, se a me te vòl' retornare.


Le soleil rayonnait ; l'oiseau chantait dans l'air ;
L'insecte s'arrêta de bourdonner dans l'herbe :
« Fille simple ! dit-il, ô jeune fille Serbe !


"What, shall we feel the coward blow,
And tamely wait a late defence?
No; let us strike the secret foe,
Even through the breast of innocence!


	Ora vel mando, e facciovi una scusa:
fate ragion ch'io sia un vil drappiero,
che nuovi panni e grossi vender usa.


Poraziv tak Franky hrdosmělé
Sámo v tuhé bitvě na hlavu,
Novou vydobyl si oslavu
Skrz to vítězství nad nimi skvělé.


Brillar es mi destino. Soy lucero
de la más apartada lejanía.
Sólo me ven miradas de osadía
más allá de los átomos y entero.
Y cercano también y compañero,
comparto la pobreza labrantía
y estoy en la ignorada artesanía
lo mismo que en el polvo del sendero.
Brillar, brillar hasta agotar la ira
de arder que siento. Mi avidez no mira
sino ardor en los montes, las escamas
del submar, los navíos y las nubes.
¡Oh mundo mío que a la muerte subes
entre un inmenso resplandor de llamas!


Bůh honí lidstvo, člověk boha zas,
bůh člověka – až tváří v tvář si stojí.
Tu slavnou chvíli chce mi zkazit ďas
a šeptá cos o věčném nepokoji,
o nutné pomstě za vše hořké, temné –
však slova díků musí nyní ze mne:


– „Jdi jí vstříc, jdi honem!“ žena volá strohá;
„v takém stavu, rci, ať nepokouší Boha!“


Allein, es war umsonst, die Lauge biß zu scharf.
Es hieß: Wie geht es zu, daß der so lästern darf?
Wer hat ihm immermehr das Strafamt aufgetragen?
Und wer wird endlich was nach seinen Lehren fragen?
So war mein Hoffen aus. Ich merkte, daß die Welt
In allem, was sie thut, nicht viel auf Regeln hält;
Und lieber blindlings tappt, als recht im Lichte gehet,
So nah ihr sichrer Fuß an tausend Fallen stehet.
Drum hab ich nach und nach Thalien abgeschafft:
Doch weil mich Phöbus noch, mit ungeschwächter Kraft,
Zur Dichtkunst angespornt; so hat mir unter allen,
Die seine Schwestern sind, Melpomene gefallen.


Unter vier Augen will ich dir's bekennen:
Es wird kein Glück mehr uns beglücken können.


Ma Fulvia, in quel che la persona bella
Rileva su 'l divano
Ravviando al crin fulgido le anella
Con la tremante mano


Hie wird die truͤbe Zeit
Jm Licht verſchlungen,
Und der Dreyeinigkeit
Triumph geſungen.


To nejsou velcí, na něž myslit chci,
obrové, země drtící v svém skonu.
Jen jména těch, kdo padli v Červenci,
zaznamenána v Pantheonu.


So bald du aber dein Gesicht,
O grosser Gott, erzeigest nicht,
Erschrecken sie von Hertzen.
Wenn du nimpst jhren Odem hin,
Verkehret sich jhr Muth vnd Sinn
Mit unerhörtem Schmertzen.
Dein Geist, Herr', ist es, der sie schafft
Vnd der sie auch von hinnen rafft.
Du machest new die Erden;
Sie zittert, wenn du kömmst heran,
Kein Berg für dir bestehen kan,
Er muß bald rauchend werden.


Ejhle z toho rodu pračeského1
Zasnoubil se krásné Johance,
Která byla mravu líbezného,
Našich dědů král a obránce;
By pak blahem míru žádaného
Náš vítězný národ oslavil,
Jiří svého svata věhlasného
Do dalekých zemí vypravil:


Jőj le bájaidnak szép gazdagságában,
Jőj egy pillanatra, túlvilági lény!
Jőj, ez árva lét hogy elfeledve légyen,
Hogy szelíd ölednek enyhe édenében
Idvezűljek én.


Je z mechu jen a vlny,
a přec jsou oči plny,
jež s citem na ně hledí,
když ptáčata v něm sedí.


Vstup dále tedy, všecky svíce plají,
zní zvony srdcí jako hymna duchů
a pravdy perla kmitá, škeblí, bájí!“


»Was grämst du, mein Jüngling? Was zagst du so sehr?
Die Lauben der Liebe blühn oben noch mehr.
Es durchbohrt mir die Seele dein schneidendes Ach.
Ach! sieh nicht so starrend! Du folgst mir ja nach!«


Jeden život v padesáti letech vyhraněný jest,
za tu dobu postihnout lze pásmo lidských snů a cest,
ze tmy k světlu jako vlna lidský duch tu můž se vznést!


山城无别味
药草兼鱼果
时到绣衣人
同来石上坐


e le voci dolenti ch'io consacro
al sordo sasso, in loco ignoto ed ermo,
o sante e nobil ossa, o cener sacro!


Tú, que con celo pío y noble saña
el seno undoso al húmido Neptuno
de selvas inquïetas has poblado,
y cuantos en tus reinos uno a uno
empuñan lanza contra la Bretaña,
sin perdonar al tiempo, has envïado
en número de todo tan sobrado,
que a tanto leño el húmido elemento,
y a tanta vela, es poco todo el viento,
fía que en sangre del inglés pirata
teñirá de escarlata
su color verde y cano
el rico de rüinas oceano;
y aunque de lejos con rigor traídas,
ilustrará tus playas y tus puertos
de banderas rompidas,
de naves destrozadas, de hombres muertos.


lo advierte mi vulva
conjugando leyes fulminantes
en todo mi cuerpo


Cuerda de guitarra
que se rompe
al templarla.
La punta de la flecha
fue untada
de tristeza.
Gira la estrella
en el vacío,
y deja deslumbrada
la caverna.
Silencio de silencio.
Ni abriendo nuevos cauces
al momento,
quita sus letanías
del desierto desierto.
El sentimiento
se vuelve más espeso.


Der Marschall jagte voll Liebesdrang
Das Feld entlang,
Vom Hauche der Schatten befeuchtet.
»Hui, tummle dich, Senner! Versäume kein Nu!
Und bring' mich zum Nestchen der Wollust und Ruh,
Eh' heller der Morgen uns leuchtet!«


Et zut à la fin (et mieux) pour ses morales
Qui ne sont qu’un tas blafard d’hypocrisies !
En toute liberté, même aux immorales


Jak jen věnec o půlnocy
Svila, tiše usnula,
Sen ji přijal do své mocy,
Radost k ní se vinula.


Mit wuchtigen Schlägen war der Sturm gefahren,
nun fällt im aufgewühlten Meer zu Tod
die Sonne und in schiefergrauen Scharen
wehn Regenweiber durch des Abends Rot
und schaun der Sonne nach, wie sie verloht.
Die Welt ist still und still verblaßt das Bild.
Da weckt ein Flügelrauschen mich, da droht
ein Schwarm von Adlern über mir, da schrillt
ihr Ruf und reißt mich zu des Himmels blankem Schild.


翰苑春坊清切地
从来未有效涓埃
天朝三十三年禄
虚负君恩养不才


a z nitra, které vře a hnisá jedy,
a z útrob, jež se v křečích bídně svíjí,
jediný výkřik ve tmy olověné buší:
slunce! slunce!! slunce!!!


Kleines Kind/ doch grosser Gott/
Welchen Mensch und Engel ehren/
Desses hohes Macht-Gebot
Erd und Himmel zitternd hören/
Liebe/ die dich überwind/
Macht daß man dich Mensch hier find/
O grosses Kind!


Aber süßer ist er mir,
Mein geliebtes Röschen, hier;
Denn er gleichet unserm Leben.
Seh' ich ihn so sanft und rein
Gleiten in des Mondes Schein;
Röschen, dann gedenk' ich dein,
Und des Glücks, so Gott gegeben.


O bleibe ruhigen Bezirken
Treu, deiner Lampe Nachtrevier.
Auf Menschen ist nicht leicht zu wirken,
Doch auf das willige Papier.


"One precept more I fain would recommend,
"And then old Chiron's tedious lessons end.


雾霁山高牖
天寒水落沙
试披深岸草
往往见黄花


Seit sie tragen mit Behagen
Schlüssel an der Schwerter Statt,
Seit sie mit der Feder wagen
Sich ins Feld, ins Zeitungsblatt.


Cabe una rama en flor busqué tu arrimo.
La dorada serpiente de mis males
circuló por tus púdicos cendales
con la invasora suavidad de un mimo.
Sutil vapor alzábase del limo
sulfurando las tintas otoñales
del Poniente, y brillaba en los parrales
la transparencia ustoria del racimo.
Sintiendo que el azul nos impelía
algo de Dios, tu boca con la mía
se unieron en la tarde luminosa,
bajo el caduco sátiro de yeso.
Y como de una cinta milagrosa
ascendí suspendido de tu beso.


Feddő szemet a lyány vete az ifjúra:
„Nem, nem! az a titok nincsen elárulva,
Ugy-e lovag?” - Toldi „mi az? mi az?” kérdi,
„Uccsegen, e kettő egymás dolgát érti!”
Kobzos Anikótul engedelmet nyervén,
Az odatapadt szó megeredt a nyelvén:
Toldinak elmondá a húga kalandját, -
Azzal félrevonult, igazítni lantját.


Auf der Au', im grünen Thale
Weidet, singet er, beglückt,
Mehr als dort im Göttersaale
Wird sein Herz zum ersten Male,
Wird sein Herz zum Gott entzückt.


Disse Rinaldo: - Tu m'hai punto il core,
o Astarotte, con sì dolce ortica
che, se pur Luciana prese errore
nel padiglione, io vo' che tu mel dica;
ed io v'aggiugnerò per lo suo amore,
ch'io sento ancor della mia fiamma antica;
e ragionar di qualche bella cosa
fa la via breve, piana e men sassosa. -


Až jednou – o samotě potkav jej –
jsem tázal se: „Co, Pane, činit mám,
bych spasen byl? Mám převeliké hříchy!“
Tu Kristus, dlaň mi vloživ na rameno –
děl s láskou: „Synu, hleď se z hříchu káti!“


银河有路直通潮
乌鹊为媒倩作桥
夜半天鸡叫海月
骑凰人弄碧霞箫


Tehdy odpovědí králi nešťastníci,
Třesoucí se hrůzou – žalem vzlykající:


pues al alto lugar que os da el destino,
si tú por sus hazañas le ganaste,
suben hoy por tu cántico divino


Oh chi fia mai che di quest'empia guerra
pace m'apporte? oh perc'al mondo io nacqui,
se veder non devea del mio mal fine?
se luttar con un'idra che mi atterra?
con un Anteo, sotto il qual vinto giacqui,
con mille ispide fiere peregrine,
tra boschi folti e spine,
come irata Giunon seppe guidarme?
Ma tu che pòi, Signor, movi al mio scampo,
che con disnore in campo
non pèra, anzi al bisogno stringa l'arme;
c'a generoso spirto o viver bene
o morir altamente si convene.


Sníh na hlavě, však v srdci plamen hárá.
Ó, byl bych šťasten, kdyby z něho padla
jen aspoň jiskra v ňadra polosvadlá
těch jinochů, již mají srdce stará
a nad svých otců „vlasteneckým bludem“
se zardívají studem!


Mi hermanita canta:
La tierra es una naranja.


Tú, la mayor, la excelsa forma humana
flor del planeta, suma luminosa
del ala, del azul, de la mañana,
de la rosa escondida en cada cosa.
Árbol de luz tu cuerpo, ave y campana,
tu dulce voz rompió su fruta hermosa.
Venciste, de palomas capitana
la soledad del hombre con tu rosa.
Ya el árbol por el fuego consumido,
la fruta ya campana de ceniza,
ya la campana, hueso de sonido,
tu presencia de música perdura,
paso de aroma y eco entre la brisa,
luz sobre la derruida arquitectura.


Sicché, Bin, ritornate a l'arte buona
né vogliate dar mal esempio voi
che sete guida e la nostra corona.


klek pod krucifix k modlení,
by nezmarnil své spasení.


Möwen in silbernen Binsen.
Alpen gezahnt und gezackt.
Sterbende Hasen linsen
In den Mondkatarakt.


i̇yilik et denize at mı demek istedi


Tím ta rozlícená luza
Až do hradu vrazila,
A co kde živého, mečem
Jako vzteklá vraždila;
Mstivý Klen pozorně slídil,
Aby Míly se dopídil.


石床弹月鹤听琴
玉宇凝秋绝点尘
万里无云银汉淡
一天风露湿星辰


Ztraceno dítě! – Veta po něm, veta!...
Aj kolem chaty už se moře pění,
ve rmutných proudech trámce, desky plovou,
pláč matky s pláčem vichrů v závodění.


白昼泉濛濛
乍看若烟雾
风吹忽倒飞
半挂崖边树


Questi, che credi mattutini albori,
son raggi de la candida sorella
di lui, ch'ancor riposa in grembo a Dori.


Přilétlo z daleka zpátky
vesele buchající,
na poplach zvonilo tím jarem zmámené,
zářící
a svěřilo duši mé v radostném vznícení,
v daleku že se mu dostalo slyšení
a že má panenka děla mu jemně,
že z domu u řeky
přiletí ke mně.


All in this mottie, misty clime,
I backward mus'd on wasted time,
How I had spent my youthfu' prime,
An' done nae-thing,
But stringing blethers up in rhyme
For fools to sing.


ستذكرين دائماً أصابع
لو ألف عام عش يا عزيزتي
ستذكرين دائماً
أصابع
فضاجعي من شئت أن تضاجع
ومارسي الح
على أرصفة الشوارع
نامي مع الحوذي، واللوطي،
والإسكا والمزار
نامي مع الملوك، واللصوص،
والنساك في الصوام
نامي مع النساء – لا فرق-
مع الريح، مع الزواب
فلن تكوني امرأةً
إلا مع
إلا مع


Volato al ciel, dove l'alma si posa,
se per l'opre s'acquista utili e degne
gloria di là, di qua perpetua fama,


Mahomed.


Mé ať jsou vám vděky chudých jmenem,
Přijměte co z hloubí srdce dám,
Dobrodinci ctění v městě ctěném.
Odplatou však buď vám onen sám,
Který praví: „Co jste udělili
Nejmenšímu, mně jste učinili.“


Der Nordost wehet,
Der liebste unter den Winden
Mir, weil er feurigen Geist
Und gute Fahrt verheißet den Schiffern.
Geh aber nun und grüße
Die schöne Garonne,
Und die Gärten von Bourdeaux
Dort, wo am scharfen Ufer
Hingehet der Steg und in den Strom
Tief fällt der Bach, darüber aber
Hinschauet ein edel Paar
Von Eichen und Silberpappeln;


To je věru, jakby někdo
Zhasil lampu svítící,
By tím lépe viděl
V noci, naň se mračící.


Hle! „Evropa“ svátečním šperkem hoří!
Plá motouz každý jako zlata skvost
v lan přízi ohnivé. Na volném moři
dnes volný koráb letí, pouta prost.
Již není žalářem. Již nespěje
osudnou drahou. Nové koleje
si rýti může smaragdovou rolí,
kam plachtě libo, sladké u svévoli.


يا نسيما لارض فارس صبحا
سار يبغي دار الحبيب الهوينا
صر فما والثم الغزبل عشرا
ثم صر للشهود عنِّيَ عينا


Jen vlastní prospěch zašlapati
a čistou vlasti podat hruď
a budem pevní zas tam státi,
kde osud řekl: Tady buď!


Doch fragt sie nichts nach meinen Klagen,
Lacht sie wohl noch zu der Gefahr;
So kannst du im Vertraun ihr sagen:
Was du erst sagtest, sey nicht wahr.


Ah que desnudez faminta!
no banheiro, sobre o leito,
em qualquer parte do mundo,
onde se deixe o vestido


ASMUS: 'Mui .


Kde pýchy sup již nehlodá mé nitro,
mír boží je, když slunce z moře vstává,
blažení ptáci vítají své jitro.


Der Sechst an Zahl, der Erst an Ruhm:
Ihr Zeiten, lernt den Titul faßen!
Er zieret noch kein Alterthum,
Er fliegt allein in unsern Gaßen.
Er giebt der Fama Geist und Schall,
Verewigt Felsen und Metall
Und heiligt die gerizten Bäume.
Ja, was das gröste Wunder schaft:
So stärckt des großen Nahmens Kraft
Die Ohnmacht meiner schlechten Reime.


Szemetek tüzelt, mint az égi nap,
hajatok most is aranyosan omló –
Miért ül rátok egy fekete holló
és miért károgja szüntelen a bűnt?


Zašelestí list se stromu spadlý,
u jinocha stojí šedý otec,
ve vrcholi lípy šumí větřík,
počne takto tiše hovořiti:
„Proč ti srdce mužné žalostivo?
proč ti oko bohatýrské pláče?
Kdo ti rozlítil tvou duši dobrou,
kdo ti slzy po útrobě rozlil?
Rci kdo? a by to byl rytíř hrdý,
musí dáti po zákonu pravdu;
tresceť zákon křivdy kárající
zpupné pány, i nás bídné lidi!“


Von einer jener Stellen,
Gelehnt an Felsenwand,
Sieht man des Jordans Wellen,
So weiß wie ein Gewand.


Jetzt laß gnädigst Dir gefallen,
Wenn das Schlos wird wiederschallen
Von gewünschtem Lust-geschrey,
Wenn die Heerpauck heller klinget,
Vnd der Tromten Melodey
Lufft vnd Himmel selbst durchdringet,
Wenn der Städte meister Theil
Sich nur mit Gesundheit-Träncken,
Die aup vnsers Fürsten Heil
Angestellt sind, lässt beschencken,
Weil, was diesfals wird vollbracht,
Trewe Pflicht beliebet macht.


Rinaldo a l'alto, ov'il piacer l'alletta,
il passo indrizza, dal desir sospinto,
e vede il suol di viva e fresca erbetta
colmo, e di fiori poi sparso e distinto;
oltra ciò da vaghissima selvetta
intorno intorno coronato e cinto:
sì verde è l'erba e sì la selva è verde,
ch'ogni color vi si smarisce e perde.


Tenho razão de sentir saudade,
tenho razão de te acusa
Houve um pacto implícito que rompeste
e sem te despedires foste embor
Detonaste o pact
Detonaste a vida geral, a comum aquiescência
de viver e explorar os rumos de obscuridade
sem prazo sem consulta sem provocação
até o limite das folhas caídas na hora de cai
Antecipaste a hor
Teu ponteiro enloqueceu, enloquecendo nossas hora
Que poderias ter feito de mais grave
do que o ato sem continuação, o ato em si,
o ato que não ousamos nem sabemos ousar
porque depois dele não há nada?


Welche Wonne in der Feldschlacht
Glüht durchs edle Heldenmark
Einem Mann wie du, o Ziska,
Der so haßt und ist so stark!


Kde hory druhý svah, sem vzhůru jásot zní.


Sinkt die Knospe hin,
Eine neue sprießt,
Und die Folgerin
Sei gegrüßt!


Můj vzrostl nový klas, buď země požehnána,
převroucích díků zbožné blahoslavení
nechť přijme éther, v dobra znamení
jejž překlenula duhy smírná brána.


Tant qu'au bois, où m'accueille
Naîtront le chèvrefeuille


Ale náhle veliký stesk mě chvátí,
jak si tiše vzpomínám, ve snách vidím
ten náš prostý u chrámu v slunci dřímat
hřbitůvek český.


Die nackten Bäume ließen alles frei:
Man sah den Fluß hinab und sah den Markt,
Und viele Kinder spielen längs den Teichen.
Durch diese Landschaft ging er langsam hin
Und fühlte ihre Macht und wußte – daß
Auf ihn die Weltgeschicke sich bezogen.


Povídám: tak se točí svět!
Není to na legraci!
Ty uvisneš a závod tvůj
rozberou jinší ptáci.


Point d'holocauste offert sur les autels des Tyrs,
Point d'âpres cauchemars, d'affres épileptiques !
Seuls les rêves pareils aux ciels clairs des tryptiques,
Seuls les désirs nimbés du halo des martyrs !


Ceder des Herrn, warst Du wie er? und, o Tanne,
Du wie sein Ast? und Du, Ahorn, wie sein langer
Schöner Zweig? Vor der Schaar der Bäume
Prangt' er im Haine des Herrn.


“É seguro entre vós guerreiro inerme,
E mais seguro o mensageiro estranho!
Disse com riso mofador nos lábios.
Aceito o arco, ó chefe, e a treda flecha,
Que vos hei-de tornar, ultriz da ofensa
Infame, que Aimorés nunca sonharam!
Ide, correi, quem cós impede a marcha?
Vingai esta corrente, não mui longe
Os Timbiras estão! — Voltai da empresa
Com este feito heróico rematado;
Fugi, se vos apraz; fugi, cobarde!
Vida por gota pagareis meu sangue;
Por onde quer que fordes de fugida
Vai o fero Itajuba perseguir-vos
Por água ou terra, ou campos, ou florestas;
Tremei!...
E como o raio em noite escura
Cegou, despareceu! De timorato
Procura Gurupema o autor do crime,
E autor lhe não descobre; inquire... embalde!
Ninguém foi, ninguém sabe, e todos viram.


Era outono - não mudou de estaçã Águas tremiam eternizadas na planura dos lagos,
 como no ar tremeluziam palavra Lentes espelhavam figuras catatônicas -
 e nas extremidades dos dias, novas claridades
 entravam - não de todo límpida Rios solenes, leitos profundos, grave caminha Se tive consciência é mistério dos nautas
 - imagens elevadas até o desconhecido:
 Não esmaguei prováveis flores da Primavera;
 não mudou de estaçã

 (15/01/1960)


Spi, mé dítě krásné, zlaté!
vějíř pestrý se skrání,
s tvářičky ti boubelaté
žár i mušky zahání.


Der mag die Tugend melden
und der die alten Helden
auß Teutschland tragen zu Papier/
der hohe Sachen schreiben:
Ich wil die Liebe treiben
und wie Rosille mir komt für.


Sind wir oft beisammen gesessen,
Manche schöne halbe Nacht.
Haben wir oft den Schlaf vergessen,
Und mit Lieben zugebracht.


平生嗜好唯爱山
前身疑是山中相
归来深处得幽栖
柴门正与山相向


Ты помнишь ли вечер, как море шумело,
В шиповнике пел соловей,
Душистые ветки акации белой
Качались на шляпе твоей?
Меж камней, обросших густым виноградом,
Дорога была так узка;
В молчанье над морем мы ехали рядом,
С рукою сходилась рукТы так на седле нагибалась красиво,
Ты алый шиповник рвала,
Буланой лошадки косматую гриву
С любовью ты им убрала;
Одежды твоей непослушные складки
Цеплялись за ветви, а ты
Беспечно смеялась — цветы на лошадке,
В руках и на шляпе цветы!
Ты помнишь ли рев дождевого потока
И пену и брызги кругом;
И как наше горе казалось далeко,
И как мы забыли о нем!


– „Kdož mohl tušit“ – něžný hlas tu uváz’.
„A žil jen pro lidi!“ –
– „Oh, tolik krásy, milostivá, u Vás.
A on ji nevidí!“


So ists! Mein Jahr von virmahlsibnen zahlen,
Und di darinn von Gott empfangne stärk,
Erläutert hell, was meine nahm umstrahlen,
Das Gott der Herr Werkmeister in dem Werk.
Gott war, der mich, eh ich noch war, geruffen,
Mittheilend schon di siben Weisheitstuffen.


Ať to, či ono – těší nás
ten dávno vytoužený klid,
my měli mračný bouřný čas,
ted máme mírný zlatý svit.


duch křídla má, snad proto volným sluje,
že dojmům přístupným jest v každém čase
a věcem, kterým odvyk’, zvyká zase.


两夜郎官入梦频
今朝报喜应斯人
侍仪岂是无凭语
只恐衢州信未真


WHILST peaceful slumbers bless the homely bed,
Where virtue, self-approv'd, reclines her head;
Whilst vice beneath imagin'd horrors mourns,
And conscience plants the villains couch with thorns,
Impatient of restraint, the active mind,
No more by servile prejudice confin'd,
Leaps from her seat, as wak'ned from a trance,
And darts through Nature at a single glance.
Then we our friends, our foes, ourselves, survey,
And see by NIGHT what fools we are by DAY.


Si mandas, ¿por qué no das?
si lo has de dar, dalo junto,
y si junto, dalo a punto,
y si no, no mandes más.
No es bien que engañarme quieras
con favor de cuando en cuando,
que es mucho para burlando,
y poco para de veras.


Ihr gleicht nun völlig dem vertriebnen Herzog,
Der zaubern kann und eine Tochter hat:
Dem im Theaterstück, dem Prospero.
Denn ihr seid stark genug, in dieser Stadt
Mit eurem Kind so frei dahinzuleben,
Als wäret ihr auf einer wüsten Insel.
Ihr habt den Zaubermantel und die Bücher,
Mit Geistern zur Bedienung und zur Lust,
Euch und die Tochter zu umgeben, nicht?
Sie kommen, wenn ihr winkt, und sie verlassen,
Wenn ihr die Stirne runzelt. Dieses Kind
Lernt früh, was wir erst spät begreifen lernten:
Daß alles Lebende aus solchem Stoff
Wie Träume und ganz ähnlich auch zergeht.
Sie wächst so auf und fürchtet sich vor nichts:
Mit Tieren und mit Toten redet sie
Zutraulich wie mit ihresgleichen, blüht
Schamhafter als die festverschloßne Knospe,
Weil sie auch aus der leeren Luft so etwas
Wie Augen stets auf sich gerichtet fühlt.
Allmählich wird sie größer und ihr lehrt sie:
»Hab du das Leben lieb, doch nicht zu lieb,
Und nur um seiner selbst, doch immerfort
Nur um des Guten willen, das darin ist.«
In all dem ist für sie kein Widerspruch,
Denn so wie bunte Muscheln oder Vögel
Hat sie die Tugend lieb. Bis eines Tages
Ihr sie vermählt mit einem, den ihr völlig
Durchschaut, den ihr geprüft auf solche Art,
Die kein unedler Mensch erträgt, als wäre er
Schiffbrüchig ausgeworfen auf der Insel,
Die ihr beherrscht und ganz euch zugefallen
Wie Strandgut.


Laß mich hören, wenn dein Mund
Den freudenreichen Spruch tut kund:
Kommt, die ihr gebenedeit,
In das Reich der Herrlichkeit.


Za vše to, Annie, k Vaší hlavě
bych požehnání snesl rád
a dlouze, horoucně a žhavě
Vás líbám nastotisíckrát...


Ans Schwert die Hand!
An der steinernen Wand
Zerschmettert die klirrenden Humpen!
Zum Kampf die Paniere ausgespannt,
Zum Kampf mit Schelmen und Lumpen!
An das Streitroß fest
Den Schenkel gepreßt,
In die Flanke gehauen die Sporen,
Und wer die Zügel nicht schießen läßt,
Der habe das Rennen verloren!


Schau hinab zu deinem Reiche,
Das sich weithin, endlos zieht,
Wie die Gegenwart die bleiche
Große Vorzeit dämmern sieht!


刹刹寻僧驻盖频
已闻归骑趣城闉
岩云不散溪泉咽
野色幽声共怨人


A sen se opět změnil: uhasíná
Zašlého slunka zlatá zář: již pruh
Jen bledý na den upomíná,
Opojnou vůní Vesny dýše vzduch:
Tu anděl noci křídla rozepíná,
By ukryl zem; tam v výši vystupují
Z azuru nekonečna hvězdné říše:
Noc rozstřela své krásy sladce, tiše –
Jak upomínky duši obletují –


Však to jen obrazně. Neb dávno zašly
ty časy, rekové kdy po té duze,
jež jako oblouk ohně nebe krášlí,
kráčeli v sídla bohů v stálé hrůze.


zas kvetou chudobky, ač jde už zima.
silného nezmate a neznaví.
rukama tvrdýma a rozpjatýma
větvoví všecko jaro pozdraví.


Geh nicht zurück! Sie bietet dir
Zunächst nichts gegen dein Gewissen,
Dann aber, dann verfällst du ihr
Mit Allem, was du ihr entrissen.
Gelingt es ihr zum zweiten Mal,
Dich bis zur Ohnmacht zu umspinnen,
So bleibt dir wohl kein Hoffnungsstrahl,
Ihr jemals wieder zu entrinnen.