Ist irgend ein gross Buch zu kauff,
Das schon vor langer Zeit geschrieben,
Und ungedrucket ist geblieben,
So kaufft es gleich Marolphus auff:
Er giebt ihm seine beste Stunden,
Und denckt, es sey ein grössrer Mann,
Der Münchenschriffte lesen kan,
Als der die Druckerey erfunden.


Oči se všech teď obrátí
na Jíru, – jejich to vůdce;
tomu je jako v závrati,
ve tváři zahoří prudce.
Doma, když mluvit chtěl, dost měl slov,
hlas mu zněl, jako když bije v kov
tady však oněměl rázem;
k jednomu jen slovíčku
teď se vzchopil: „Hubičku!“ –
a hle, již pokleká na zem.


Minek volt sarkantyú kordován csizmáján?
A szép szó is fogott sörény paripáján.
Nem is a ló, hanem hát a tánc számára
Verette a csengőt csizmája sarkára.


To v srpnu bývá, nebo časně v září,
kdy na pasekách růžovatí vřes,
kdy slunce plamem stlumeným juž září
na řidnoucí a zabarvený les;
žaludů plny na dubech jsou číšky,
a v lísek houšť se derou za oříšky
vesnické děti s křikem veselým:
k nim přidružit i já se osmělím,
sám velké dítě, ale touhou jinou –
tvé zvonky mít, než uvadnou a zhynou!


V dvůr vešel. Všecko prázdné, pusté tak,
kam kročej zaměřil, kam sklonil zrak,
kol věže vran a kání černý mrak
se skřekem kroužil, mizel do oblak.
Zdi stály v tmavých kutnách břečtanu,
jenž rostl z lysých temen balvanů,
chyt’ zelenou se rukou pavlanu,
výš stále šplhal se až na bránu
ku římse poslední. Vše břečtan, mech
a prázdno, spousta, v střílnách, oknech, zdech,
ni kroků zvuk sem z dálky nezaleh’,
ni řeči hovor... nikde pážete,
hrad zakletý jak v zemi zakleté,
hrad, jenž měl skoro tvářnost doupěte.


Día era de Sant Marcos, ffue fiesta señalada,
toda la santa iglesia faz' proçesión onrrada,
de las mayores del año, de xristianos loada;
conteciom' una ventura, la fiesta non pasada.
Vy estar una dueña, fermosa de veldat,
rrogando muy devota ante la majestat;
rogué a la mi vieja que me oviese piadat,
e qu' andudiese por mí passos de caridat.
Ella fiso mi rruego; pero con antipara:
diz': «Non querría ésta que me costase cara,
como la marroquia, que me corrió la vara;
mas el leal amigo al byen e al mal se para».
Ffue con la pleytesía, tomó por mí afán;
físose que vendíe joyas, ca d' uso lo han;
entró en la posada, rrespuesta non le dan:
non vido a la mi vieja ome, gato nin can.
Díxole por qué yva e diol' aquestos verssos:
«Señora», diz', «conprad traveseros e
aviesos».—
Dixo la buena dueña: «Tus desires traviesos
entyéndolos, Urraca, todos esos y esos».—
«Ffija», dixo la vieja, «¿osarvos he fablar?»—
Dixo la dueña: «Urraca, ¿por qué lo has de dexar?»
«Señora, pues yo digo de casamiento far:
ca más val' suelta estar la viuda, que malcasar.
»Más val' tener algund cobro, mucho ençelado:
ca más val' buen amigo, que mal marido velado,
fija, quál vos yo daría, que vos seríe mandado,
muy loçano e cortés, sobre todos esmerado».—
Sy recabdó o non la buena menssajera.
vynome muy alegre, díxome de la primera:
«El que al lobo enbía, a la fe carne espera».—
Estos fueron los versos, que levó mi trotera:
Ffabló la tortolilla en el rregno de Rrodas:
diz': «¿Non avedes pavor, vos, las mugeres todas,
de mudar vuestro amor por aver nuevas bodas?
por ende casa la dueña con cavallero Apodas».
E desque ffue la dueña con otro ya casada,
escusóse de mí e de mí fue escusada,
por non faser pecado e por non ser osada:
toda muger por esto non es de ome usada.
Desque me vy señero e syn fulana solo,
enbié por mi vieja; ella dixo: «¿Adolo?»—
vino a mí rreyendo, diz': «Omíllome, don Polo:
fe aquí, buen amor, qual buen amiga buscólo».—


„Je žebrák vždy, kde peněz není,
a každý hyne nedostatkem,
i v říši se též všecko změní,
že rozpadne se v čase krátkém...“


山腰石有千年润
海眼泉无一日乾
天下苍生望霖雨
不知龙在此中蟠


Keen Unglück slöppt; un wenn't geschüht,
wen weet, wat denn grad wen dat süht
un löppt noch flink nog ran;
Wen weet, wat, wenn di dat mallürt,
üns' Herrgott wen vörbi dor führt,
de din Geschricht un Krischen hürt
un helpen will un kann.


Lustig, los, zum Scheuerfest,
Macht mir rein das alte Nest,
Laßt uns fegen, scheuern, kehren,
Aberglauben, Ammenmären,
Vorurteile: – Spinneweben,
Die in allen Ecken kleben,
Voller Staub das alte Haus,
Heute muß der Staub heraus.


En el aro ligero de la luna
canta para mí solo un ruiseñor.
A cada golpe de oro de su pico
brota en el aire una constelación.
Canta el pájaro pardo dulcemente
y se eriza de plumas y palor.
Cuando se pone el pecho más delgado,
dice mucho más clara su canción:
Morir, acaso, es continuar un sueño
de luna en luna, y de sol en sol.


I neuznán i nepoznán jsa světem,
přec pracuj stále na národa roli!
Vděk bratří blaží, nevděk v srdci bolí
a práce štěstí vnukům dá i dětem.


Mich dünkt, du bist bereit, und lockest mich zu dir.
Hier bin ich, komm! und laß uns weiter eilen!
Das Schiff stößt wirklich ab; du willst dich nicht verweilen:
Und beyde Brücken fliehn vor mir.
Ich seh den Wörth, den du mit beyden Zweigen,
Darein du dich zertheilt, umarmest und umringst.
Nun kannst du dich gedoppelt breiter zeigen,
Da du dein ganzes Wasser bringst;
Und, desto schöner noch mit starker Fluth zu prangen,
Des Regenflusses Zoll empfangen.


e me, che lungo tempo in fragil legno
navigo, senza stella e senza sarte,
vostr' immortal valor prenda in governo.


Mai non si udì più orribile strido
che diè un cavaliere armato e fiero,
per seguir la vendetta di Cupido.


Wohlauf und froh gewandert
Ins unbekannte Land,
Zerrissen, ach! zerrissen
Ist manches teure Band.


	genti che non san ben da quali e quanti
spiriti generosi accompagnato
l'altr'ier voleste a gli altri andare inanti;


Nuž s vděčností já po tvé číši sahám
a lokám úkoj, mír a chládek svěží.
Ty jistě dnes mým nerozumíš snahám,
tvá dráha žití jiným směrem běží,
ty nevíš o tom, jaks mne chvíli blažil,
jak balsám lil jsi do krve mých ran,
v tvé písni z lidskosti jsem studny vážil,
neznámý pěvče, budiž požehnán!


Gleich früh wan zarter morgenschein
All gipffel hoch vergüldet/
Mich zeitlich daß gewissen mein
Der sünden viel beschüldet:
Auch abends/ wan die braune nacht
Den tag zu ruh getragen/
Es mirs kein härlein besser macht/
Ja schärpffer thut michs nagen.


Szőke Panni felmegy Pestre,
Még ott is az emeletre,
És az apja - dehogy bánja!
Nevelőben a leánya.


Der Straffen vielmehr zeigen an
Nicephorus vnd Damian. 7
Krieg: Hunger: Pest: der Plagen drey/
Setzt hie Iustinianus bey. 8
Also strafft Gott: sih fleissig zu/
Daß dich der Streich nicht treffen thu.


Je večer; musím domů jít,
ne však hnán strachem a hlady,
než že mi shasl denní svit,
a že už nevidím tady. –


Ruhig war er nicht dabei,
Ließ es nicht beim alten;
Und der Faden riß entzwei,
Den ich lang' erhalten.


De Klock sleit acht,
Nu Kinners, go Nacht.
Man gau un man fixen
Herut ut de Büxen,
Man flink ut de Schoh
Un rinne int Stroh.


V tom za mnou měsíce (srp) bílý vstanul,
své záře stříbro házel stráněmi;
a náhle jak by touhou lásky vzplanul,
pad’ rozpjatý stín Krista na zemi.


Jak mně teskno, vidím-li ty cepy
a ty hroty palcátových hlav,
jimiž vůdce vyučil vás slepý
dorážeti na zlícený dav,
když jak příboj rozkypělých moří
k srdci vlasti mířil od pohoří.


Když stál jsem s Tebou posledně
při vroucím Tebe líbání,
tu jsem se hrozně nastudil,
a kandis kašel zahání.


A száj fehéren ejti majd a szót: eredj!
S te, lelkem, borzadón leheled vissza: félek!
A test aléltan, nyögve enged útra, lélek,
mint anya gyermekét, ki idegenbe megy.


Dreissig Jahr und drüber noch hat gewehrt das deutsche kriegen;
Wehrt der Friede dreissig Jahr, läst ihm ieder wol genügen.


Dal’s rozproudit kol hudbu jemnou,
tvůj lid a ty jste pili se mnou,
ač dusil pláč vám v hrdle smích;
já zvěděl všecko, za odměnu
tvé lásky vedu ti tvou ženu,
juž z chmur jsem vyrval pekelných.


Da wird man ehrbar und gerecht;
Da fürchtet man die Hölle,
Und ist sein Lebenlang ein Knecht,
Und kommt nicht von der Stelle.
Denn, daß man Sündigens vergißt,
Macht, daß die Sünde schändlich ist.


Hajej tiše dítě zlaté!
Tvého srdce jedovaté
Nebodají žádosti;
Ale tvá se matka moří,
Neb jí zrádný otec boří
Nejmilejší radosti.


O Nymphe! sprach Narcissus zu der Quelle,
Du Spiegel! Bett des fern und nahen Lieben!
Du Tafel, wo sich Schönheit eingeschrieben,
Und meiner Wünsch' unüberstiegne Schwelle!


Knaben liebt ich wohl auch, doch lieber sind mir die Mädchen;
Hab ich als Mädchen sie satt, dient sie als Knabe mir noch.


Ah, bate leve, mais levemente!
Eu julguei morto meu coração
Na hora passa, como demente
Ophelia indo para a corrente,
Não sei que incerta minha emoção,


I' mi riscossi; et ella oltra, parlando,
passò, che la parola i' non soffersi,
né 'l dolce sfavillar degli occhi suoi.


Da tönt's wie selig Lachen drein,
Wie Jubeln und Seufzen vor Leide,
Da schwirrt's wie schrilles Racheschrein,
Wie Schwertschwung saust aus der Scheide:


e come quel fantin avea trovato
Diana, tra molti pruni, e come a lei,
con altre ninfe, poi l´avean donato;
ma mentre che cota´ cose costei
raccontava, Alimena ebbe mirato
nel viso quel fantino, e disse: – Omei,
questo fanciul propiamente somiglia
Africo mio! – e poi in braccio il piglia.


Qu'allais-je faire en cet orage,
Moi qui m'échappais du berceau ?
Moi qui vivais d'un peu d'ombrage,
Et d'un peu d'air, comme l'oiseau ?
À cette mer qui le repousse
Pourquoi livrer mon nid de mousse
Où le jour n'osait pénétrer ?
Pourquoi donner à la rafale
Ma belle robe nuptiale
Comme une voile à déchirer ?


Jen ten dělník poutem spjatý
nezná Bohu určen’ den,
vzdálen chrámu ve svém díle
pobožnosti tráví sen.


Já em sossegado sono
Não vejo doces ficções;
Inda a obra está na Imprensa
E já sonho com ladrões;


canlara eyle muhabbet,


III


Kettő forog koczkán, a
Szabadság és haza -
Ki fogja ótalmazni,
Ha nem saját fia?
Te kösd fel oldalára
A kardot, honleány!
Kárpáttól Ádriáig
Veszély van a hazán!


Er stieg die Stufen fest hinan,
Das blanke Beil, er sah es nicht,
Sein Auge schweifte rings umher
Und traf des Douglas bleich Gesicht.


Deines Stammes Eiche dringet
Über meinem Haus herauf,
Finde Heil, wo Heil entspringet,
Heil Dir, Heil Dir, sprudl' ich auf.«


Hier am Ufer des Sees, der mir von Süden her
Unterm Hauche des Föhn hoch an die Brüstung spritzt,
Wandl' ich lesend und sinnend,
Meinen alten Horaz zur Hand;


Trotz Deiner prächtig bunten Schlangen,
Trotz Deiner heißen Sonnenglut,
Gilt Dir mein eifriges Verlangen,
Das mächtig nun und nimmer ruht! –


Heraus, heraus, ihr Kindlein all!
Er sieht recht munter aus.
Heraus, heraus, mit Sang und Schall!
Das ist ein lust'ger Strauß.


For them ev'n vernal nature looks more gay,
For them more lively hues the fields adorn;
To them more fair the fairest smile of day,
To them more sweet the sweetest breath of morn.


Sie sehnen sich nach Gewitternacht,
Nach Sturm und Regen und Donnerschlag,
Nach einer wogenden Freiheitsschlacht
Und einem entscheidenden Völkertag!


Le Baiser de mon rêve
Est celui de l’Amour !
Enfin, le jour se lève !
Clairons, voici le jour !


Kell nekem zaj és mulatság,
Mennyit ők okoznak!
Sippal, dobbal kis vitézim,
Hogy ha rám robognak.


Každému v cestu se usměje,
každého pohledem blaží,
srdce se přítulně zachvěje,
rychleji tlouci se snaží.


Od světla, jímž noc ta vzplanula,
Záře blahá na den kanula.


Ptáš se, má babičko,
co Ti k svátku nesu?
Aj, plné srdíčko
radosti a plesu,
plné lásky k Tobě,
plné vroucích přání,
by Ti v každé době
kvetlo požehnání.


Však ďábel nedá nikdy zaniknouti
semeni svému, v kterém zalíbil si,
ba, potměšilost jeho vysadí je
na místo božím sluncem osvícené,
kde sémě ono s květy určenými
pro slávu boží vzchází, roste, kvete.


Weißt du, wieviel Gaslaternen
Am Ernst-August-Platze stehn?
Weißt du, wieviel Kandelaber
Man am Tag dort kriegt zu sehn?


Beschau die Wercke der Natur,
Betrachte Bäume, Feld und Thiere
Und lerne, wie der Liebe Spur
Dich überall zum Scherzen führe!
Wodurch sind ich und du denn da?
Zu was bist du nebst mir gebohren?
Der, so die Welt im Wesen sah,
Hat uns zum Lieben auserkohren.


稚川仙去忆浮丘
携客岩前问旧游
怀古临风一杯酒
荻花枫叶不胜秋


今朝送迁客
憔悴不胜情
莫怪愁看镜
蛾眉世总轻


– Jsi falešník! – Tvá hanba v písmě psána,
však víme, jak jsi zradil Krista pána! –


Naučil se jazykem
cizím žvatlat, pět,
ale při tom – divná věc! –
Honza chřad a bled.


Mör is s' as oll Dannenbork,
un ehr Hasp is slicht –
man Gretmoder is sonn Lork
un makt sonn Geschricht.


Gloriosa, y del suceso agradecida,
dirige al cielo España, en dulce coro
de sacros cisnes, cánticos süaves,
a la alta de Dios, sí, no a la de un moro
bárbara, majestad, reconocida
por las fuerzas que le ha entregado: llaves
de las mazmorras de África más graves,
de las fraguas que ardiente el Etna esconde
llamas vomita, y sobre el yunque duro
gime Bronte y Estérope no huelga,
sino en las oficinas donde el Belga
rebelde anhela, el Berberisco suda,
el brazo aquel, la espalda este desnuda,
forjando las que un muro y otro muro
por guardas tiene, llaves ya maestras
de nuestros mares, de las flotas nuestras.


De e temérdek rejtekbe
Tenger bánatom nem fért,
És a főldtől az egekbe
S innen a Dunába ért.


两行新札寄霜纨
圆柄均装七宝檀
殿记宣和书四字
禁中传得作荣观


一去朝阳寂不闻
西康台北起寒云
梧花竹实年年事
柰此喧啾百鸟群


Es hebt von allen Seiten
Gesang zu klingen an,
Bald klagend wie von weiten,
Bald schwellend himmelan.
Wie Meereswellen brausen,
Bricht's überall hervor,
Mit Lust und doch mit Grausen
Hört es ihr staunend Ohr.


What then remains unsung? unless the care
To stack thy poles oblique in comely cones,
Lest rot or rain destroy them — 'Tis a sight
Most seemly to behold, and gives, O Winter!
A landskip not unpleasing ev'n to thee.


Wer dir die kleinen Freuden nimmt,
Nimmt dir das große Entzücken:
Über tausend schmalste Stege geht
Der Weg zur Himmelsbrücken.


Ah, compañero Stalin: de un pueblo de mendigos
has hecho un pueblo de hombres que sacuden la frente,
y la cárcel ahuyentan, y prodigan los trigos,
como a un inmenso esfuerzo le cabe: inmensamente.
De unos hombres que apenas a vivir se atrevían
con la boca amarrada y el sueño esclavizado:
de unos cuerpos que andaban, vacilaban, crujían,
una masa de férreo volumen has forjado.
Has forjado una especie de mineral sencillo,
que observa la conducta del metal más valioso,
perfecciona el motor, y señala el martillo,
la hélice, la salud, con un dedo orgulloso.
Polvo para los zares, los reales bandidos:
Rusia nevada de hambre, dolor y cautiverios.
Ayer sus hijos iban a la muerte vencidos,
hoy proclaman la vida y hunden los cementerios.
Ayer iban sus ríos derritiendo los hielos,
quemados por la sangre de los trabajadores.
Hoy descubren industrias, maquinarias, anhelos,
y cantan rodeados de fábricas y flores.
Y los ancianos lentos que llevan una huella
de zar sobre sus hombros, interrumpen el paso,
por desplumar alegres su alta barba de estrella
ante el fulgor que remoza su ocaso.
Las chozas se convierten en casas de granito.
El corazón se queda desnudo entre verdades.
Y como una visión real de lo inaudito,
brotan sobre la nada bandadas de ciudades.
La juventud de Rusia se esgrime y se agiganta
como un arma afilada por los rinocerontes.
La metalurgia suena dichosa de garganta,
y vibran los martillos de pie sobre los montes.
Con las inagotables vacas de oro yacente
que ordeñan los mineros de los montes Urales,
Rusia edifica un mundo feliz y trasparente
para los hombres llenos de impulsos fraternales.
Hoy que contra mi patria clavan sus bayonetas
legiones malparidas por una torpe entraña,
los girasoles rusos, como ciegos planetas,
hacen girar su rostro de rayos hacia España.
Aquí está Rusia entera vestida de soldado,
protegiendo a los niños que anhela la trilita
de Italia y de Alemania bajo el sueño sagrado,
y que del vientre mismo de la madre los quita.
Dormitorios de niños españoles: zarpazos
de inocencia que arrojan de Madrid, de Valencia,
a Mussolini, a Hitler, los dos mariconazos,
la vida que destruyen manchados de inocencia.
Frágiles dormitorios al sol de la luz clara,
sangrienta de repente y erizada de astillas.
¡Si tanto dormitorio deshecho se arrojara
sobre las dos cabezas y las cuatro mejillas!
Se arrojará, me advierte desde su tumba viva
Lenin, con pie de mármol y voz de bronce quieto,
mientras contempla inmóvil el agua constructiva
que fluye en forma humana detrás de su esqueleto.
Rusia y España, unidas como fuerzas hermanas,
fuerza serán que cierre las fauces de la guerra.
Y sólo se verá tractores y manzanas,
panes y juventud sobre la tierra.


Dai-vos as mãos: e andai à roda,
que a mascarada às ruas sai,
andai à roda, à roda toda!
E desandai!


Wie ahnungsvoll er ausgezogen,
Der junge Held, aus Kluft und Stein!
Wie hat er durstig eingesogen
Die Milch des Berges, frisch und rein!
Nun wallt der Hirtensohn hernieder,
Hin in mein zweites Heimatland:
O grüß mir all die deutschen Brüder,
Die herrlichen, längs deinem Strand!


梵乐乍惊宿鸟飞
片云江上月华微
如何湘竹当年泪
犹向西风洒客衣


楼高檐近瓦沟鸣
自远相传到耳声
客枕未安诗又作
隔河风定又疏更


Coro inmenso de voces rumorosas
que en la tranquila soledad resuenas
y de misterio incomprensible llenas
las horas de la siesta perezosas;


ARISTOTELES is mért nem mondhatja meg,
Hogy mint teremt újra tavaszt a lágy meleg?
Micsoda kerekek azok a mélységbe,
Amellyek forognak olly nagy serénységbe?
Ez mint egy óralánc fel nem húzattatik,
Szüntelenül forog, mégsem bomolhatik.
Csak aki teremtett, a’ láthat ide bé
De egy halandó por soha nem jut mellé.
Elmém ne fárasszad itt nagyon magadat,
Ismérd meg vérembe alacsonyságodat.
Ne tedd bírájává léted e világnak,
Ne légy ítélője olly számos vallásnak.
Csudáld teremtődét, lásd meg kicsinységed,
Ne erőltesd sokra árnyék semmiséged.
Nézzed e világot, tanácskozz mindennel,
Csak ne háborodj meg soha az Istennel.
Ne vádoljad eztet nagy teremtésébe,
Ki örökös marad dicsőült egébe.


Jesus ist von Gott gekommen,
Der bey Gott im Anfang war.
Bebt ihr Sünder, jauchzt ihr Frommen;
Alles, was er sagt, ist wahr!
Alles, alles wird geschehen:
Himmel werden eh vorgehen,
Eh Ein Wort von Jesus Christ
Nicht mehr wahr und göttlich ist.


Dime dónde he llegado.
Ahora sin fuerzas veo
que el regreso es imposible.
Dolor, rabia, odio y miedo,
han sido mis cuatro jinetes.
Hasta aqui me han arrastrado,
hasta el final del camino.
Hasta mi muerte, mi estrado,
mi penitencia, mi sino.
Dime dónde he llegado.
Ahora siento mis heridas
y las que en otros he causado.
Sobre mi espalda han caído
las almas que he maltratado.
Siento el dolor y la rabia,
me queman el odio y el miedo.
Pero ya no me dan fuerzas,
solo devoran mi cuerpo.
Dime dónde he llegado.
En la penumbra, encerrado
entre estos cuatro jinetes
que ansiosos exigen su pago
que no es otro que mi muerte.
Ahora sin luz por fin veo,
entre las cuatro sombras negras,
dónde se encuentran mis sueños,
dónde termina el camino.
He encontrado mi destino,
terminé mi primer vuelo.
Y aunque imposible anhelo,
haber disfrutado el camino.
Ahora sin fuerzas veo
que el regreso es imposible.
Dolor, rabia, odio y miedo,
han sido mis cuatro jinetes.
Hasta aqui me han arrastrado,
hasta el final del camino.
Hasta mi muerte, mi estrado,
mi penitencia, mi sino.
Dime dónde he llegado.
Ahora siento mis heridas
y las que en otros he causado.
Sobre mi espalda han caído
las almas que he maltratado.
Siento el dolor y la rabia,
me queman el odio y el miedo.
Pero ya no me dan fuerzas,
solo devoran mi cuerpo.
Dime dónde he llegado.
En la penumbra, encerrado
entre estos cuatro jinetes
que ansiosos exigen su pago
que no es otro que mi muerte.
Ahora sin luz por fin veo,
entre las cuatro sombras negras,
dónde se encuentran mis sueños,
dónde termina el camino.
He encontrado mi destino,
terminé mi primer vuelo.
Y aunque imposible anhelo,
haber disfrutado el camino.


BUĎ VŮLE TVÁ JAKO V NEBI TAK I NA ZEMI!
Tvé jho chcem na svou hrdou šíji;
Ty chceš, meč padá z tvrdé pěsti,
ryk války oněmí!
Ať kalich hořkosti nás míjí,
dej pomstě v růže lásky vzkvésti!


Essa parte não fala somente de nós,
fala de você, e de mim,
porque costumamos achar que o que é de todos,
não tem dono,
e fazemos pouco do que nosso não é,
e isso faz faz com que sejamos um pouco piores,
e isso chega a ser tudo


一骑冲严到市桥
夕阳烟树草萧萧
居人犹指高骈塔
碧瓦朱甍尚未凋


De Horáczi még is, nem szemtelenségbűl,
hanem csak egyedűl tudós hevességbűl,
melly csudát csinálván minden régiségbűl,
csúfot szeret űzni az új elmességbűl,


Quella ferita
Ch'io porto in seno
Non già vien meno;
Ma la mia vita
Mancando va.


Pedig egykor, nem is olyan régen,
Tisztes úr volt az egész vidéken,
Nyilt kapuja hívta a vendéget,
S nem egykönnyen ment el, ki belépett.


Und was zu seiner lauschenden Seele drang,
Beseelt ausströmen mußt' es sein Gesang,


何物庞眉一老翁
能谈庆历至熙丰
只应坐厌听鼙鼓
到处逢人说耳聋


Ich bin Student gewesen,
Nun heiß' ich Lieutenant,
Fahr wohl, gelahrtes Wesen,
Ade, du Büchertand.
Zum König will ich ziehen,
Ins grüne Waffenfeld,
Wo rothe Rosen blühen,
Da schlaf ich ohne Zelt.
Ihr guten Kameraden
Bei Büchern und beim Mahl,
Seid alle mitgeladen
In diesem großen Saal.


Gritando meia descalça, e mal vestida,
Após o ingrato amado sai correndo,
Sem reparar, da grande dor vencida,
No crédito, que arrisca, e vai perdendo.
Já neste tempo a Aurora, despedida
Do amante esposo, vinha aparecendo:
Parou ela entre a gente, que a seguia,
E assi se queixa à que abre porta ao dia.


Nem szól a visszhang és szivem se szól,
csak ők kacagnak még, a gyerekek.


Wer hört nicht, wie die Staatskunst klagt,
Da Tod und Leben um Sie kämpfen;
Wie viel Ihr Heldenmuth gewagt,
Der Frechheit wilde Brut zu dämpfen?
Wie hoch das kluge Reich den weisen Rath geschätzt,
Wenn Sie den schweren Scepter führte;
Wie sich das freye Volk an Ihrer Huld ergetzt,
Wenn Sie recht Königlich regierte.


Man setzt mich oben an den Tisch,
Als ich ein Kaufherr wäre,
Und da es an ein Zahlen ging,
Mein Säckel stand mir leere.


A ptáček v teplé světnici
kouzelných tonů směsicí
všem podiv budí na líci.


Noch eine Nacht – die Würfel müssen fallen;
Dann gibt's ein trübes, trauriges Verstummen,
Des Hahnen Ruf verscheucht die Nachtigallen.


Mint a tojó galamb: de hát épen ezér
Szólogatták mindjárt: ő legyen a vezér.
Esküvel fogadtak hűséget egymásnak,
Azzal aztán neki hegynek, pusztaságnak.


Rose est toute caprice, et moi
J'adore son œil qui pétille,
Et je sens des bonheurs de roi
Rien qu'à lui baiser la cheville.
Elle s'habille, elle babille,
M'appelle avec son regard bleu,
Et puis s'enfuit comme une anguille :
Jamais ne vîtes si beau jeu.


Z jeho vůle hlavu skládá
v tlapy řvoucí lev,
na kolena koráb pouště padá,
roste perly zjev.


Solto o cabelo, as carnes arrepia
Na morte d’esta ilustre recoveira,
E inspira-me tristíssima elegia.


Kam da just ein Mönchherr,
Sah uns beide plaudern,
Ist zum Papst gelaufen,
Sagt's ihm unter Schaudern.


Traurig schritt der ehrliche Hurone
Fort von dieser unwirthbaren Schwelle,
Bis durch Sturm und Guß der späte Abend
Ihn in seine friedliche Behausung
Und zu seiner braunen Gattinn brachte.
Naß und müde setzt' er bey dem Feuer
Sich zu seinen nackten Kleinen nieder,
Und erzählte von den bunten Städtern,
Und den Kriegern, die den Donner tragen
Und dem Regensturm, der ihn ereilte,
Und der Grausamkeit des weißen Mannes.
Schmeichelnd hingen sie an seinen Knieen,
Schlossen schmeichelnd sich um seinen Nacken,
Trockneten die langen schwarzen Haare,
Und durchsuchten seine Weidmannstasche,
Bis sie die versprochnen Schätze fanden.


Traun, jenes Jahr hat keinen Frühlingsschwärmer;
Da stimmten vollern Chor die Völkermassen,
Da blühten schwarz-roth-golden selbst die Gassen,
Im Volksrath die Gestirne flammten wärmer.


mluvila k tobě drahou, sladkou řečí,
jak znavena tím častým promlouváním,
umlkla, hledí na tě cize, stroze
i nepřátelsky – lidé, jichžto duše


No sly fanatic, no enthusiast wild,
No party tool, beguiling and beguil'd,
No slave to pride, no canting pimp to pow'r,
Nor rigid churchman, nor dissenter sour,
No fawning flatterer to the base and vain,
No timist vile, or worshipper of gain;
When gay not dissolute, grave not severe,
Tho' learn'd no pedant, civil tho' sincere;
Nor mean nor haughty, be one preacher's praise
That — if he rise, he rise by manly ways:
Yes, he abhors each sordid selfish view,
And dreads the paths your men of art pursue;
Who trust some wand'ring meteor's dubious ray,
And fly like owls from truth's meridian day.


云心已冷气如虹
坐听鸣泉说苦空
脱下袈裟调骏马
教人错认是支公


Des Morgens, wenn ich werde wach,
So ist mein erstes Denken:
Wer wird gebrat'ne Aepfel, ach!
Den heut'gen Tag mir schenken?


Hall voller Straßen. Glocken und Geläut.
Maschinenkreischen. Kampf. Wo westlich droht
In blinde Scheiben dumpfes Abendrot,
In dem ein Kran mit Riesenarmen dräut,


乱山蔽天尽
丛涧绕山流
茅屋冷欲压
今日方中秋


Mily puha, bársonyos a pázsit,
Mily enyhadó a lomb,
A léglakó hogyan cikázik,
Hogy ömleng és csapong.


Sunnawend! Sunnawend!
's heilige Feuer brennt!


Ihr Sadduceer, schweiget
Und glaubet doch der Schrift,
Die klährlich das bezeüget,
Was dise Lehr' antrift:
Ob wir schon hier nicht sehen
Der Engel grosse Schaar,
Daß Sie doch gleichwol stehen
Dort oben offenbahr.


Kömmt denn die Zeit heran die Erde zu gesegnen/
So laß uns deine Krafft in lezter Noth begegnen/
Gieb daß man willig folgt/ wenn nun die Stunde schlägt/
Und sich auff dein Verdienst getrost zur Ruhe legt.


Der allem Fleisch/ zu rechter Zeit/
hat ein vergnügtes Mahl bereit/
wil uns mit Gut erfüllen.
So manchem guten Unterpfand
mißtrauet unser Unverstand
mit eitlen Sorgengrillen:
Er nehrt
und mehrt
unsre Heerde/
Thier und Pferde/
auch die Raben:
solten wir denn Mangel haben?


Wer dies treuste Herz verachtet,
Das uns ewig Heil erwarb,
Ach! der hat Den nie betrachtet,
Der für ihn am Kreuze starb. –


Deine vogelfernen, wundergroßen
Kinderaugen, ach erkennen sie
Meiner Sehnsucht süße Phantasie,
Jetzt ein Wind zu sein in deinen Hosen –?


Z příčin těla vděčně radu brávám,
vzhledem k duši ochotně ji dávám;
dnes však za mne mluviž autorita,
všemu světu známá celebrita.
Pasteur*) neznal jen co jed co med,
velduch ten znal také vědu věd.


Paris,
Burgo cinzento,
Da cor do pensamento,
Vestiria de luto
Um hermético céu de nuvens negras,
Sombrio e triunfal,
Por esse velho astuto,
Malabarista arguto
Das mil e uma regras
Da lógica forma
E esse velho,
Por quem chorava o meigo céu da França,
De olhar agudo, como o dum judeu,
Cortante, como o ferro duma lança,
Esse velho, esse velho era e


Děkuju vám, můj tatíčku,
Za otcovské starosti;
Jestli v bitvě nezahynu,
Dočkáte se na svém synu
V krátkém čase radosti!


Ich sah sie zitternd mir sich nah'n,
ihr schönes Aug', wo Unschuld strahlte,
sah nur auf mich – indeß ein Wahn
von Schuld die Wangen höher malte.


O sieh meine Seele verfaulen
In Elend, Sünd' und Qual,
O neige Dich erbarmend
Zu mir ein einzig Mal.


Křivé přísahání,
na cti utrhání,
bližních okrádání,
život bez pokání –
do pekla zahání.


Wieder ruf' ich Dich mit Weinen,
Komm, o komm, Du treuer Hirt!
Unter Dornen, unter Steinen
Hat Dein Lämmlein sich verirrt.


Da wälzte, wo im Abendlichte dort,
Geneva, deine Zinnen sich erheben,
Der Rhodan seine Wogen trauernd fort,
Von schauervoller Haine Nacht umgeben.


Celé moje zemské živobytí
Jest jen ve dvě léta stěsněno,
Neb já mimo lásku neznám žití;


Da sitz ich armes, armes Kind
Im kalten Abendhauche;
Und manche Sehnsuchtsthräne rinnt
Am falben Wermuthstrauche.
Der Ahorn und die Linde wehn
Mir bange Seelenschauer;
Und hohe, düstre Schatten gehn
Rings an der Kirchhofmauer.


por Elizabeth Dias Martins


„Régen óhajtottam lenni veled szembe,
Messzehangzó híred elhatott fülembe,
És képzeletemben bálványomul lakott
Amazon szépséged, istennő alakod.


Sind, Florinda, deine Wangen ein beblümtes Lust-gehäge,
Gibt mein Mund sich an zum Gärtner, daß er dieser Blumen pflege.


Großes hat die Zeit gethan,
Größres zu verlangen,
Fühlet jedem auf den Zahn,
Prüft, ob er auf steilrer Bahn
Würde schwindelnd bangen.


هلما نحييها ربى وربوعا
وحثا نسقيها دماً ودموعا
وعوجا على عافي الطلول وعرجا
معي واندباني والطول جميعا
ولا تزجيا القود الرواسم واعقلا
على الرسم منها ظالعا وضليعا
خليلي خلي من اصاخ بسمعه
وتباً لخل لا يكون سميعا
فلا تعصياني في التصابي على الصبا
وارفق ما كان الرفيق مطيعا
قفا نوضح الاشجان منا بتوضح
وتنتجع الدمع الملث نجيعا
ونبكي الليالي الغاديات بغيدها
لو ان الليالي تستطيع رجوعا
معاهد انس بان عهد انيسها
بعيش وريعان الشباب وريعا
وجنة مأوي غاض ماء نعيمها
وجرعت غسلينا بها وضريعا
لقد غال ما بيني وبين ظبائها
على الجزع بين ظلت منه جزوعا
وحجب عن عيني اوجه عينها
وكن شموساً لا تغب طلوعا
عقائل يعقلن الفؤاد عن السوي
ويصرعن ذا العقل الصحيح سريعا
تقد القنا منهن والصبح والدجى
قدودٌ أقلت اوجها وفروعا
احاشيك بي منهن ذات تمنع
واقتل ما كان الحبيب منوعا
لها لحظات ما اسنة قومها
بأسرع منها في الكمي وقوعا
تمن بزور الطيف طرفي وانه
لزور وان كان المحب قنوعا
وابخل خلق الله من كان باعثاً
خيالا لعين لا تذوق هجوعا
يكلفني فيها الهوى ما يكلف اللها
ابن سيفا منذ كان رضيعا
فتي مذ براه اللَه في الخلق كاملاً
تدفق بحر الجود منه سريعا
نؤمل منه في الحضيض أناملاً
ونرقب مجداً في السماء منيعا
أمير نمير المن من غير منة
تكدر منه هامياً وهموعا
له راحة بحي بها الفضل خالداً
ونصحب منها جعفراً وربيعا
فلو لمست صخراً تفجر صلده
واينع الوقد فيه فروعا
ومن الف النعما وبذل الوفها
لنعم فتي يسدي إليك صنيعا
أخو الباس في الهيجا جرد واحتبى
من العزم بيضا واليقين دروعا
شهدناه يردي القرن منه بنظرة
ويرتد بعض عن لقاء مروعا
ولات مناص في الفرار لهالك
ولكنه الأنسان كان هلوعا
لك الخير اما صدني عنك حادث
قطوع وما ذال الزمان قطوعا
فلي أمل في اللَه لست امله
وما كنت فيما لا ينال طموعا
ستشرق شمس القرب بعد غروبها
وتهزم رايات الصديع هزيعا
وان سعت الحساد بي غير ضائري
ويا ربما كان الحسود نفوعا
فتجربة الياقوت بالنار والكبا
بحرق فيها دائما ليضوعا
وكم نبح الكلب السماء وبدرها
اضر وضيع في العلاء رفيعا
واني بحمد اللَه للسر لم اكن
مذيعا وللعهد القديم مضيعا
وان كان لي ذنب فأنت شفيعه
إذا كنت لا ترضى القريض شفيعا
إليك به في روض مجدك طائراً
صدوحاً بما يشجى الحسود صدوعا
لعمرك ما الماء الزلال على ظما
اضيف له قند العراق نقيعا
بأعذب لفظاً من بديه بديعه
وأعذب ما كان البديه بديعا
ودم ابداً يفديك كل ممدح
فما زلت في نظم القريض ولوعا
كأني ان انشد سواك قصيدة
القن موتي أو رقبت صريعا
واني بدهر عفت الاك أهله
وان كنت لن أعرى به وأجوعا


Jak bys procit’ ze tmy v ráno,
cíle svého v předtuše;
nad tím bokem krví psáno:
chodče, asyl pro duše!


万夫堙水水乾源
障断江湖极目天
秋潦灌河无泄处
眼看漂尽小家田


Du biſt die Sonne nicht/ bleiches Liecht!
und es iſt ja dein Geſicht.
Keine Gottheit dieſer Erden: daß man ſolt
dir nur hold und guͤnſtig werden.


Ich grüßte scheu. Er sah mich an
und nickte stumpf
und seufzte dumpf
und stierte brütend wieder hin
aus hohlem Aug' zum offnen Sarg,
in den ich gestern mit ihm barg
die tote Curbelstepperin,
ihr totes Kind im welken Arm.
Mich peinigte sein starrer Harm;
drum nahm ich ihn fast grob am Kragen
und habe derb ihn angesprochen,
er solle erzählen, sein Leid mir sagen,
nicht sitzen, als hätt' er's selbst verbrochen!
bis er sich endlich zusammengerüttet
und seine Seele mir ausgeschüttet.


Ah ! flamboyante d'étincelles,
Cette lettre au ton résigné
Passe de bien loin toutes celles
De Madame de Sévigné !


In compassion I rose, and striking a light,
I open'd the door, when a boy stood in sight
He had wings on his shoulders, the rain from them drip'd,
And with bow and with arrows the boy was equip'd


Al padron fu commessa la risposta
Prima conchiusa per commun consiglio,
C'havean chi lor potria di se a lor posta
Ne la piazza e nel letto far periglio:
Levan l'offese, & il nocchier s'accosta
Getta la fune e le fa dar di piglio:
E fa acconciare il ponte, onde i guerrieri
Escono armati, e tranno i lor destrieri.


Jazyka dar svěřil nám bůh –
pročpak, příteli?
Byste všecko chutnali jím,
však jím nemleli.


Nad vlastním smíchem dozněl smích.
Teď vzhůru, nad propasti,
nad sídlo zlých!
Za sedmi světy v končinách strasti
stavěl jsem tvrz ze zločinů svých.


No morirás, aunque en la lid caíste,
Mientras libres nos mires en la altura;
La sangre generosa que vertiste
No fue embebida por la tierra impura.
En nuestras venas rápida se agita,
Y en nosotros tu espíritu palpita.


Testem, ez a szent, kényes szerszám,
Mint valami ördöngős posta,
A Most-Idők rémületeit
Előre és magával hozta.


Ich habe viel um dich gelitten,
Mehr als du je geglaubt, geahnt;
Nun ist ein heißer Sieg erstritten,
Ein neuer Kampfplatz angebahnt.
Doch wie ein Kind mit bangen Fragen
Sich schmeichelnd an die Mutter schmiegt,
Möcht' ich dir alles, alles sagen,
Was schwer mir auf der Seele liegt.


Opět žádám o hubinku
Svou děvinku;
A když jsem ji z úst již bral,
Tu se blízko nás
Ozval jakýs hlas,
A já zas nic nedostal.


Und die Dirne kommt daher
Mit gestohlnen Birkenruten;
Von der Arbeit, lang und schwer,
Stehn die Wangen ihr in Gluten.
Und der Bursche wirft die Föhre
Wie 'ne Feder in den Graben,
Reißt die Dirne nach, ich schwöre,
Daß die was zusammen haben!


Da varanda, a beleza vermeLha dos
enormes flamboaiãs, o curral do gado tratado
o leite gostoso, na hora tirado
Na janela do meu quarto
tinha sempre visita de um colibri
Não muito longe, no riacho
o ensaio dos sapos para a noturna sinfonia


驿骑翩翩秖暂归
寿觞捧罢恋慈帏
秋风万里关河道
回首那堪朔雁飞


– Tak, Lepide, a mním, že cestu jednu
konáme oba. Budeš volit Crassa? –


Však život bídným jest,
neposvěcen-li činy.
A chceš-li v pravdě žít,
tu jesti vstávat časně
a v potu tváři zrno k zrnu střádat,
a z hrsti prachu hory spřádat,
a chrámy stavět z hrsti hlíny,
a touhy mládí měnit v činy!


Ottkünn az eső megered s kopog,
mint majd ítéletnapján a dobok
s mindent valami nagy magányba zár
szennyesen és puhán a sár, a sár.


Bijou a nebijou,
co tím svedou?
čerti s ní do nebe
nepojedou.


Così non fia mai mie voglia rafrena
d'ubidirti, servirti in quel sol modo
che m'imporrà la tua lingua serena.


Tomó de la adorable circasiana
el caudal de hermosura y gentileza;
de la amante odalisca, la fiereza,
y la heroica virtud de la cristiana


Hat jemand kein verklärtes Auge,
Dem Heiland in Sein Herz zu sehn;
Der wisse, daß er gar nichts tauge,
Und, daß es um sein Heil geschehn.
Hat aber jemand Gnade funden,
Und will nicht in die Streiter-Bahn,
Darinn die Zeugen überwunden;
Der gibt die Gnade wieder an.


Si te postran diez veces, te levantas
otras diez, otras cien, otras quinientas:
no han de ser tus caídas tan violentas
ni tampoco, por ley, han de ser tantas


أراني نهار الشيب قصدي وطالما
تجاوز بي ليل الشباب سبيلي
وقد كان عذري أن أضلني الدجى
فهل لي عذر والنهار دليلي


Nun, sprach die Liebe, mögt ihr paßen,
Der Vorzug hebt mich über euch;
Wen solche schöne Ketten faßen,
Der spricht wohl: Glück und Warheit weich!
Das Glücke stund, die Warheit lachte,
Und beide rißen sich darum,
Bis Themis die Entschließung machte:
Dies Bild soll in mein Heiligthum.


玉堂睡起苦思茶
别院铜轮碾露芽
红日转阶帘影薄
一双蝴蝶上葵花


Er drang mir stündlich tiefer ein
Und sagte: »Mensch, du bist allein!«


ضاعت الأعمار في قيل وقال
وأمور ترهات وضلال
وفضول واعتراض للقضا
وخباط وخراط وخبال
تورث الأحزان في الدنيا وفي
حشرنا والقبر توجب للنكال
هل ترى يرضى بهذا عاقل
ينفق الوقت وأنفاسا غوال
في هموم وغموم عاجلا
ثم تسقيه غدا كل وبال
فاصمت اسكت لا تكلم واعتزل
واترك المذموم في قول أو فعال
واترك الناس ومل عنهم ولا
تختلط بالناس فاسمع للمقال
والخمول الزم ودع كل الفضول
واتق الله الكبير المتعال
إنه الكنز الذي ما مثله
ينفع الإنسان حالا ومآل
فالغني كل الغنى كل الغنى
في التقى يا صاح خذه رأس مال
إنه الباقي وغيره هالك
وهولك خل رقيق لا يزال
واصحب الرحمن لا تصحب سواه
واسأل الرحمن تظفر بالنوال
واطلب الرحمن جل ذكره
إن ترد تعطي العطيات الجزال
واذكر الرحمن سرا وعلن
في جلوسك ومقام وارتحال
كل شيء هالك إلا الإله
فازمن يذكره في كل حال
ما سوى الله الكريم ميت
إنما الباقي آلهك ذو الجلال
إنما نجزي بما تعمل فكن
بالذي ينفعك ياذاذا اشتغال
ربنا ياربنا ياربنا
رب ثبتنا إذا جا الانتقال
واختم الأعمار بالحسنى وكن
غافرا يارب أوزار اثقال
لا تؤاخذنا بسو أعمالنا
إنها ياربنا شر الخصال
وصلاة الله تغشى أحمدا
وسلام الله ماهب الشمال
وعلى آل وأصحاب له
وعلى أزواجه ما غصن مال
ولربي الحمد والشكر على
نعم تترى وفضل لا يزال


 di santi spiriti,
che mesto e lieto,
cadendo, fecero
Arno e Sebeto,


نظرت عيوني للخدود
فتفتحت فيها الورود
ورأيت من بين الثنا
يا مظهر الدر النضيد
وضعت بلطف كفها
لتحيتي بين النهود
فوضعت فوقه قبلة
قد أشعرتها بالمفيد
قلبي يلين لمثلها
لو كان من زبر الحديد


Friede soll es sein auf dieser Erde!
Und der Krieg, der Höllennachtgefährte,
Mit Zerstörungswuth im Angesicht,
Soll verheeren meine Erde nicht.


Gewiß er hat den Preiß
Der höchsten Höfflichkeit.


Ainsi dans les puits de Venise,
Un prisonnier à demi fou,
Pendant sa nuit qui s'éternise,
Grave des mots avec un clou.


E ben che in lei piatà non abbia loco,
forse che nel suo cor gelato e empio
s'accenderà d'amor qualche favilla.


Herr Peter hält alles zur Hochzeit bereit.
Treu Lieb', laß dein Leid uns ermessen!
Schön Gretchen bestellt sich ihr Hochzeitkleid.
Herzallerliebster, dich kann ich nimmer vergessen.


Dlaň její tak je sněžná,
zjev nožek útlý tak,
kdo chvilku dlel s ní pouze
rád přisvědčí mi v touze,
žeť jako kvítek něžná,
a skromná jako pták!


El impostor,


Durch das knisternde Rohr
Schleicht das Fieber sacht,
Auf den Lüften der Nacht
Schnellt's den Pfeil hervor;


A tus pies se adosaron
otros pies como los tuyos,
andares cansados se urgían,
una tregua en sus milicias.
Oídos sordos juntaban,
cuatro orejas sin caletre.
de una cabeza a la otra,
eran dos a voz en gritos.
Y pasaron días sandios,
junto a sus noches memas,
y los gritos no acallaban,
con el sonar de los ecos.
No interesaba encender,
la industria de la sesera,
ni movilizar corrientes,
que procuraran razones.
Después a tus ojos pillaron,
otro par igual de necios,
con mirada desconvenida,
pero esta vez eran mudos.


拥节重逢楚水滨
因怜别久更情亲
烦君且莫论分手
世上知心有几人


يَا أَهْلَ نَجْدٍ على هَوَائِي
سَدَدْتُمُ سَائِرَ الجِهَاتِ
وَاعَجباً تَرْتَضُونَ قَتْلِي
وَأَنْتُمْ في الهَوَى حَياتِي


Wie ist wohl Virchow darzustellen?
Herr Künstler, nun bedenken Sie,
Es soll zunächsten klar erhellen:
Wer war der Mann? Und zweitens wie?


Non hai tu Spagna l Africa vicina
che t hà via piu di questa Italia offesa
e pur per dar travaglio alla meschina
lasci la prima tua si bella impresa
o d ogni vitio fetida sentina
dormi Italia imbriaca, e non ti pesa
chora di questa gente, hora di quella
che già serva ti fu, sei fatta ancella


K Andulince s jistotou
vždycky sobě zajdu:
„kam ji ráno postavím
tam ji večer najdu“.


Velhinhos corações a verter sangue e máguas,
Velhinhos corações de mocidade negras,
Velhinhos corações — doridas toutinegras,
Velhinhos corações aos tombos pelas frágoa
Vamos todos pedir à Lua sacrossanta
Na aspiração do Amor, na comunhão do Bem
Que o seu bendito olhar, o seu olhar de Santa,
Nos abençõe agora e para sempre amén!


Tout à coup, sous ses doigts, ô prodige à confondre
La plus haute raison ! Albertus sentit fondre
Les appas de sa belle, et s'en aller les chairs.
— Le prisme était brisé. — ce n'était plus la femme
Que tout Leyde adorait, mais une vieille infâme,
Sous d'épais sourcils gris roulant de gros yeux verts
Et pour saisir sa proie, en manière de pinces,
De toute leur longueur ouvrant de grands bras minces.
— Le diable eût reculé. — de rares cheveux blancs
Sur son col décharné pendaient en roides mèches,
Ses os faisaient le gril sous ses mamelles sèches,


Es müssen sonst Trompet und Paucken klingen/
Man bläst Allarm/ und wird das Spiel gerührt/
Man sieht den Mahomet sein Maßlah schlingen/
Sein Maßlah/ das ihm Krafft und Mutt gebiert.


gedacht, natürlich, als ein Ding
aus Lumpen usw., fing,


Freund, in Berlin die schönen Kinder alle
Beklagten, daß aufs Angesicht,
Durch ihren Schirm die Macht der Sonne falle
Sie schonte Stirn und Wange nicht!


Nicht Mond noch Stern, die Nacht steht stumm
In schwerem Schwarze da.
Ein stilles Glück geht lautlos um,
Ist jedem Herzen nah.


A antítese do novo e do obsoleto,
    O Amor e a Paz, o ódio e a Carnificina,
    O que o homem ama e o que o homem abomina,
    Tudo convém para o homem ser completo!


Viví, y en dura piedra convertida,
labrada por la mano artificiosa
de Praxiteles, Niobe hermosa
vengo segunda vez a tener vida


Wolauf, Ihr Söhn' und Töchter,
Singt unsern Hochgesang
Und streuet Myrten vor uns her
Den kurzen Weg entlang!
Und preiset jede Stunde,
Die uns der Himmel gab!
Je länger und je lieber,
Je lieber,
Umschatt' einst unser Grab!


Trotz allen, die mich hassen!
Wer sich getrost, mein Gott,
Auff dich weiß zu verlassen,
Wird nimmermehr zu spott:
So bald ich zu dir schrey'
Vnd klage meinen Schaden,
So machstu mich in Gnaden
Davon, o Heiland, frey.


In Freuden/ den die Welt zu klein/
In Leid/ ob dem die Hell erschittert/
In Lust/ dem Schiffbruch aller Pein/
In Leid/ das stette Furcht verbittert.
In Lust/ die alles Ach ertränckt/
In Leid/ das gantz kein Hoffen kennet/
In Wonne/ die kein Sorgen trennet/
In Leid/ das ewig brennt vnd kränckt.


وذاتِ ذوائبٍ بالمسكِ ذابَتْ
بَلغْتُ بها المُنى وَهْيَ التّمَنّي
مُنَعَّمَةٌ لها إعزازُ نَفْسٍ
يُصرَّفُ دلُّها في كلّ فنِّ
شموسٌ من ملوك الرّوم قامَتْ
تدافعُ فاتكاً عن فَتْحِ حِصنِ
بخدّ لاحَ فيه الوردُ غَضّاً
وغصْنٍ ماس بالرّمّان لَدْنِ
فطالَتْ بيننا حَرْبٌ زبُونٌ
بلا سيفٍ هناك ولا مجنِّ
وفاضَتْ نَفْسُها الحمراءُ منها
وسالَتْ نفسيَ البيضاءُ منّي


My unaveni, plni bláta
a prachu jdeme, svitá den
a z nás je každý nekliden,
že neznámému v ústret chvátá.


A Baco pide Midas que se vuelva
oro cuanto tocare, ¡ambición loca!
Vuelves en oro cuanto mira y toca,
el labrado palacio y verde selva.


Soll Thalia, eine Göttin, schweigen?
Nicht Musik mit Sang und Strich und Hauch,
Nicht der Tanz durch Gliedersprache zeigen,
Töchter des Olympos sind sie auch?


Deine Schuldnerin/ die Welt/
Der du viel Credit gegeben/
Will izt selber Wechsel heben/
Die sie dir entgegen stellt;
Falscher Freunde bester Danck
Ist Verfolgung/ Neyd und Zanck.


Gib dich zufrieden und sei stille
In dem Gotte deines Lebens;
In ihm ruht aller Freuden Fülle,
Ohn ihn mühst du dich vergebens.
Er ist dein Quell
Und deine Sonne,
Scheint täglich hell
Zu deiner Wonne.
Gib dich zufrieden!


Ave real de plumas tan desnuda,
Que aun de carne voló jamás vestida,
Cuya garra, no en miembros dividida,
Inexorable es guadaña aguda;
Lisonjera a los cielos o sañuda
Contra los elementos de una vida,
Florida en años, en beldad florida,
Cuál menos piedad árbitra lo duda,
No a deidad fabulosa hoy arrebata
Garzón, que en vez del venatorio acero
Cristal ministre impuro, si no alado
Espíritu que, en cítara de plata,
Al Júpiter dirige verdadero
Un dulce y otro cántico sagrado.


Mich friert es, denk' ich an ihren Schlaf,
An die roten Augenlider,
Die kaum ein schmerzliches Ruhen traf,
An die matt-hinwelkenden Glieder.


Als so der Meister in Ekstase,
Sticht ihn ein Bienchen in die Nase.


Járta már a kancsó isten igazába’,
Ekkor a királynak ily szó jött szájába:
„Figyelmezzetek rám, ti nemes vitézek,
Mert nagy fontosságu, amit majd beszélek.”


El consultor s'ingegna di mostrarte
ciascun tuo bene, e col suo dire sprona
el cavalier, ch'a sé mai non perdona,
fin che le forze avverse sien coarte.


捧檄重来强为亲
风涛湖海怅无津
贞心自古悲怀璞
宦业由来似积薪


Du stärkst den Muth und führest Himmels-Freuden
In meine Brust.
Des Waßers Freund muß Pein und Schwermuth leiden,
Und mißen Lust.


Zpívej si, bratře můj, v prokletých dolech,
však se to lehčej a veselej buší!
Umřeš jak pes po nelidských bolech...
kamení pohřbí Ti tělo i duši...


Nuž povídejme, bez obavy,
patříť to k hodům, do zábavy!


„Nuž tedy mně,“ řek’ Karel, „odvětíš?“


die Pica von dem mächtigen Feinde
in einen ohne Fischgemeinde
zunächst gedachten Wasserlauf
verwandelt worden sei, worauf


وَفى ذا السُرورُ بِتِلكَ الكُرَب
وَهَذا المَقامُ بِذاكَ التَعَب
قَدِمتَ فَأَطرَقَ صَرفُ الزَمانِ
عَناءً وَأَغضَت عُيونُ النُوَب
وَمِثلُكَ مَن قَذَفَتهُ الخُطو
بُ في صَدرِ كُلِّ خَميسٍ لَجِب
قَريبُ المُرادِ بَعيدُ المَرامِ
عَظيمُ العَلاءِ جَليلُ الحَسَب
وَمَن قَلقَلَ البَينُ أَطنابَهُ
وَنالَ أَقاصي المُنى بِالطَلَب
غَدَت تَشتَكيكَ كُؤوسُ المُدامِ
وَيُثني عَلَيكَ القَنا وَالقُضُب
وَكُنّا نُصانِعُ فيكَ الهُمومَ
فَصِرنا تُصانِعُ فيكَ الطَرَب
إِذا ما الفَتى وَصَلَ الزائِري
نَ أَثنَوا عَلَيهِ نَأى أَو قَرُب
وَكَيفَ يُهَنّيكَ لَفظُ اِمرِئٍ
يُهَنّي بِقُربِكَ أَعلى الرُتَب
وَكُنّا بِذِكرِكَ نَشفي الغَليلَ
وَما بَينَنا أَمَدٌ مُنشَعِب
إِلى أَن تَهَلَّلَ وَجهُ الزَمانِ
وَمَن بانَ مِثلُكَ عَنهُ شَحَب
رَأَينا بِوَجهِكَ نورَ اليَقي
نِ حَتّى خَلَعنا ظَلامَ الرِيَب
وَما زِلتَ تَمسَحُ خَدَّ الصَباحِ
وَتَرحَمُ قَلبَ الظَلامِ الأَشِب
بِمَطرورَةِ الصَدرِ خَفّاقَةٍ
تَطيرُ مَجاذيفُها كَالعَذَب
تُعانِقُكَ الريحُ في صَدرِها
وَيَشتاقُكَ الماءُ حَتّى يَثِب
تَمُرُّ بِشَخصِكَ مَرَّ الجِيادِ
وَتَسري بِرَحلِكَ سَيرَ النُجُب
إِذا اِطَّرَدَت بِكَ خِلتَ القُصو
رَ تُرعَدُ بِالبُعدِ أَو تَحتَجِب
يُسَرُّ بِها عاشِقٌ لا يُلَذَّ
ذُ بِالنَأيِ أَو نازِحٌ يَقتَرِب
وَقَد بَلَّغَتكَ الَّذي رُمتَهُ
وَحَقُّ المُبَلِّغِ أَن يُصطَحَب
أَبا قاسِمٍ كانَ هَذا البِعادُ
إِلى طُرُقِ القُربِ أَقوى سَبَب
فَما كُنتُ أَوَّلَ بَدرٍ أَتى
وَلا كُنتَ أَوَّلَ نَجمٍ غَرَب
أَلا إِنَّني حَسرَةُ الحاسِدينَ
وَما حَسرَةُ العُجمِ إِلّا العَرَب
فَلا لَبِسوا غَيرَ هَذا الشِعارِ
وَلا رُزِقوا غَيرَ هَذا اللَقَب
مَنَحتُكَ مِن مَنطِقي تُحفَةً
رَأَيتُ بِها فُرصَةً تُستَلَب
تُصَفِّقُها بِالنَشيدِ الرُواةُ
كَما صَفَّقَ الماءُ بِنتَ العِنَب
وَأَنتَ تُساهِمُني في العَلا
ءِ فَخراً وَتَشرَكُني في النَسَب


Dann weidet er die Schäfchen
Auf seiner blauen Flur;
Denn all die weißen Sterne
Sind seine Schäfchen nur.


Osel vážně nese tě.
Tenkráte byl jeden Bůh jen,
jeden osel na světě.


¿Qué aguardas, noble Iberia, que no acudes
a la lid a favor de tus hermanas?
¿Qué hiciste de tus bélicas virtudes,
honra y prez de las huestes castellanas?
¿No ves que el tiempo, como el gamo, corre?
¿Que mañana, si llegas, será tarde?
¿Por no dejar tu marfilina torre,
no habrá quien te moteje cobarde?
¿Has muerto a Don Quijote de la Mancha,
el desinteresado caballero
cuyo prestigio, sin cesar, se ensancha;
y cambiando tu antiguo derrotero
por la vía más próspera y más ancha,
comienzas a inspirarte en su escudero?


„Vím to, ubohé ty dítko,
matička jak drahá je,
tobě odešla však matka
k Pánu Bohu do ráje.“


أحاولُ صبراً عن هوًى قد ألفته
ولا أجدُ الصبرَ المحاولَ يعذُب
وألقي به ثوبَ المشيب مطبقاً
فأغسله بالدمعِ والطبعُ أغلب


Doch ist es wohl ein Blendniß unsrer Sinnen?
Ein Stern liegt klar zu unsern Füßen da,
Wir können noch den Glauben nicht gewinnen
So deutlich ihn auch schon das Auge sah.
Wir sehen kleine blaue Strahlen rinnen,
Die Gräser, die dem schwachen Schimmer nah
Erleuchten nun mit ihrer zarten Grüne,
Daß glänzendhell der kleine Raum erschiene.


Nad střechou slunce, kotouč cínu,
na zataženém nebi plá
a v siné páry z jeho klínu
zem celá zdá se zapadlá.


عَدِّ عنْ مَنْ لجَّ في قالٍ وقيلِ
أنا لا أصغي إلى قول العذولِ
وأعِدْ لي ذكر مَن صَحَّ الهوى
منه بالطَّرق وبالجسم العليل
فَقَدْ الصّبرَ مع الوَجد فما
لاذ بالصبر عن الوجه الجميل
من قدودٍ طَعَنَتْ طعنَ القنا
ولحاظٍ فتكتَ فتك النصول
دنفٌ لولا تباريحُ الجوى
ما قضى الوجد عليه بالنحول
كلّما شام سنا بارقه
جَدّ جدّ الوجد بالدمع الهمول
إنَّ ما أضرِمَ في أحشائه
من خليلٍ في الهوى نار الخليل
وإذا هبَّت به ريحُ صَبا
راح يستشفي عليلٌ بعليل
كَبِدٌ حرّى ودمعٌ واكفٌ
فهو ما بين حريق وسيول
لو تراه إذ نأتْ أحبابه
تَطَأ الأرض بوخد وذميل
لا تسل عن ما جرى كيف جرى
سائل الدمع على الخدّ الأسيل
أيّ يومٍ يوم سارت عيسُهم
ودعا داعي نواهم بالرحيل
وتراني بعدهم أشكو الأسى
لبقايا من رسوم وطلول
وبرسم الدار من أطلالهم
ما بجسمي من سقام ونحول
بخلوا بالوصل لما أعرضوا
ومن البلوى نوال من بخيل
ليت شعري ولَكم أشكو إلى
باردِ الرِّيقة من حر الغليل
لا أرى المحنة كالحبّ ولا
كالهوى للصبّ من داء قتول
بأبي من أخَذَت أحداقه
مهجة الوامق بالأخذ الوبيل
وشفائي قُربُ من أسْقَمَني
بسقام الطرف والخصر النحيل
هل علمتم أنَّ أحداق المها
خلقت حينئذٍ سحرَ العقول
يا دياراً لأحباءٍ نَأت
ألناءٍ عنك يوماً من وصول
كانَ روض العيش فيها يانعاً
قبل أن آذَنَ عودي بالذبول
بمدامٍ أشرقَتْ أقداحها
بزغت كالشمس في ثوب الأصيل
وشَدَت وَرقاء في أفنانها
أوتِيَت عِلماً بموسيقى الهديل
حبذا اللّهو وأيام الصبا
وشمال وكؤوس من شمول
وندامى نظمَتهم ساعةٌ
وَقَعتْ منا بأحضان القبول
علِّلاني بعدها من عودها
بمرام غير مرجو الحصول
إذ مضت وهي قصيرات المدى
فلها طال بكائي وعويلي
جَهِل اللائم ما بي ورأى
أنْ يفيد العلم نصحاً من جهول
لا ينال الحمد في مدحي له
من يعد الفضل من نوع الفضول
وأراني والحجى من أربي
في عريض الجاه ذي الباع الطويل
كلّما أنظمها قافيةً
تنظم الإحسان في قول مقول
وعلى خِفَّتها في وزنها
تطأ الحساد بالقول الثقيل
بالغ في كلِّ يوم مَرَّ بي
من أبي عيسى نوالاً من مُنيل
لا يريني العيش إلاَّ رغداً
في نعيم من جميل ابن الجميل
ينظر النجم إلى عليائه
نظر المعجب بالطرف الكليل
يرتقيها درجات في العُلى
فترى الحاسد منها في نزول
قصرت عن شأوه حساده
وانثنى عنهم بباع مستطيل
نُسِبَ الجود إلى راحته
نسبة السحر إلى الطرف الكحيل
وروى نائله عن سيبه
ما روى الريَّ عن الغيث الهطول
كاد أن تمزجه رقّته
بنسيم من صَبا نجدٍ بليلِ
أيُّها الآخذ عن آبائه
سُنَنَ المعروف بالفعل الجميل
مكرماتٌ جئتُ للناس بها
عَجَزَتْ عنها فحول من فحول
هذه الناس الَّتي في عصرنا
ما رأينا لك فيهم من مثيل
شرفٌ أوضَحُ من شمس الضحى
ليس يحتاج سناها لدليل
إن هَزَزْناك هَزَزنا صارماً
يفلق الهام بريًّا من فلول
أسأل الله لك العزَّ الَّذي
كانَ من أشرف آمالي وسولي
دائِمَ النعمة منهلَّ الحيا
مورد الظامي بعذب سلسبيل
فلنعمائِك عندي أثرٌ
أثَرَ الوابل في الروض المحيل
لو شكرت الدهر ما خَوَّلتني
لا أفي حقَّ كثير من قليل
إنَّما أنتُم غيوثٌ في الندى
وإذا كانت وغىً آساد غيل
نجباءٌ من كرام نجُبٍ
والكرام النجب من هذا القبيل
ألبَسوني الفخر في مدحي لهم
وكَسَوْني كلَّ فضفاض الذيول
وأرَوني العزَّ خفضاً عيشه
والردى أهونُ من عيش الذليل
زيَّنوا شعري بذكرى مجدهم
في أعاريضِ فعيل وفعول
إنَّهم فضلٌ وبأسٌ وندى
زينة الافرند للسيف الصقيل
وزكَتْ أعراقُهُم منذ نَمَت
بفروع زاكيات وأصول
في سبيل الله ما قد أنْفَقوا
لليتامى ولأبناء السبيل
أنفَقوا أموالهم وادَّخروا
حسنات الذكر في المجد الأثيل
تخلق الدهر وتكسو جدّة
وتعيد الذكر جيلاً بعد جيل
يا نجوماً أشرَقَتْ في أفقنا
لا رماكِ الله يوماً بالأفول
أنتمُ الكنز الَّذي أدخره
للملمّات من الخطب الجليل
وإليكم ينتهي لي أمَلٌ
كاد أنْ يطمِعَني بالمستحيل
كم وكم لي فيكم من مِدَحٍ
رفعت ذكري بكم بعد الخمول
فمتى أغدو إلى إحسانكم
إنَّما أغدو إلى ظلٍّ ظليل
لم أزل أحظى لديكم بالغنى
والعطاءِ الجمِّ والمال الجزيل


Und Nordlandküsten – Südseepalmenwälder –
Und Sternschwärme – Indiens Wunderstädte –
Und tausend Lichter aus der Welt
Taumeln, rauschen in ungeheurem wilden Wirbel
In eine weite Seele!
Ich! Ich!


Ein schrankenloses Sehnen und Verlangen,
Ein stetes Suchen und ein stetes Meiden,
Ein hoffnungsfreudiges Erwartungsbangen,
Und dann aufs neue der Enttäuschung Leiden,
Ein zornig-wildes Rütteln an den Ketten,
Ein heißer Fluch den namenlosen Plagen,
Ein Klageheulen auf den Marterstätten –
Und stumpfergebnes Wiederweitertragen.
Ein Sinnenrausch anstatt der echten Liebe,
Und doch nach ihr ein atemloses Streben,
Und Graus und Ekel vor dem Weltgetriebe –
Das gibt den Inhalt für ein Menschenleben.


Mir däucht, ich hörte doch dein Lied,
Ich hörte hämmern dich, o Schmied!
Sah deine Loh das Leder gerben,
Sah deine Glut das Eisen färben,
Zu stehen meint' in kühnem Traum
Ich hoch in deiner Werkstatt Raum!«


Ohimè! Sul pianto pianto nella via
l'implacabilità dell'Universo
ride d'un riso che mi fa paura.


Gaia qual arco
Che poi ch'è scarco
Di pioggia, il cielo
Ne pinge il velo
D'un bel balen;


Mé otectví,
ach, otectví,
před zrozením
mé otectví,
před zplozením
mé otectví,
před otců mých
mé otectví,
všech v bolestech
mé otectví,
všech v tušeních
mé otectví,
všech v prasíle
mé otectví,
všech v závrati
mé otectví,
ach, otectví!


Es kam zu ihm auf Schwanenschwung
Melodisch die Begeisterung,
Und Ilias und Odyssee
Entstiegen mit Gesang der See.


Hab' ich das Kind getödtet,
Hab' ich das Kind getödtet,
Und muß ich leiden Pein,
Warum sollt's Gott nicht erbarmen,
Warum sollt's Gott nicht erbarmen,
Daß ich verloren soll seyn.


Dél neodolal její spanilosti;
vzplál všecek touhou býti synem panny,
jež nepodlehla satanově zlosti.


Winken nur leise die Herren einmal mit dem drohenden Finger:
Puh! wie wächst dann im Nu ihren Lakaien das Herz.


Sto prošlo let a hudby Tvojí síla
zas kouzlem stejným v srdce naše bije.
Jeť krása věčná, je též harmonie,
jež lidstvo rozeštvané v celek váže.
Nechť s mečem v pěsti vzpínají se páže,
nechť zuří hněv a neshod sterá vlna:
jak hudba krásy zazní čaruplná
té nesmrtelné, jež všem věkům patří,
hned rozvadění svoji jsou a bratří
a v říši ducha, věčném hodokvase,
juž jedno lidstvo svorně objímá se!


La petite, selon l'usage charitable,
Mit cidre et pain devant le sergent, sur la table.
Il la considérait et souffrait de la voir,
Tout en accomplissant l'hospitalier devoir,
Marcher en lourds sabots, frissonner sous sa loque.
Cet homme de vingt ans était de son époque.
La démence d'alors le marquait de son sceau.
Plus de Dieu ! Plus de rois ! Il avait lu Rousseau.
La Révolution — c'était sa foi profonde —
Allait faire bientôt triompher dans le monde
Le bonheur, la justice et la fraternité.
Admirant, sur son char, l'idole Liberté,
Sourd aux râles de mort de tous ceux qu'il écrase,
Il courait, le front haut et les yeux en extase,
Vers un rêve trompeur, vers un idéal faux,
Sans voir ses pieds souillés du sang des échafauds.
Pourtant, ce soir, un doute en sa pensée intime
Avait surgi devant l'innocente victime
De la guerre civile et des horreurs du temps ;
Et la maigre orpheline aux membres grelottants
Qui réunissait là tant de malheurs en elle,
Évoquait devant lui la misère éternelle.


Vércsepp a hómezőn,
Virág a sírokon,
Kéj csók a temetőn,
Sugár a romokon,
Egy rózsaszál, mely egy halott
Szájából nyert táplálatot,
Napfényben édelgő mocsár:
Az élet kéje ebbül áll.


Můj vzdech se tratí v černa dálku,
tam zapadá v vod, mlhy tůně,
když zřím Tě ležet v katafalku...


Da lag ein Armer auf der Streu
Und kaute schimmlich Brod,
Ein Krüglein Wasser stand dabei;
Sie fühlte seine Noth,


Spielet, ihr Götter der Freude, ihr losen
Freundlichen Knaben, im holden Verein,
Kränzet die rosige Stirne mit Rosen,
Füllet den Becher mit goldenem Wein!


Však ten, kdo čtverlist utrhl kdys
pro ni, je stár ne jináče:
Bůh ví, proč teta, když list spatří,
pokaždé dá se do pláče.


Skláněl se a skláněl,
Nadějí se kojil –
A hle! čas již přišel,
Kde se s růží spojil.


Bebtet Ihr je, Söhne der Fern', der Verwerfung
Schrecken? O, troff in der Wehmuth, im Entsetzen
Vor dem Gericht, im Entfliehn vom Horeb Euch je
Die entflammte Thräne den Blick blutig herab?


Je šedou bání nebe dnes a sněží,
mhou pnou se tmavé rysy domů, věží,
skla chřestí svítilen, v něž vítr vane;
teď pohřeb jde: vůz černý, koně vrané.


Ó, pravdou to, ač boluplnou, dýše,
co o něm starý letopisec píše:
že, jakož druhdy v světovládném Římě
poslední Říman s velkým Brutem kles’,
tak s Budovcem, když katu podal týmě,
poslední Čech se v oblasť duchů vznes’...


" Nous vous comprenions tant ! doux, attentifs, austères,
Tous nos échos s'ouvraient si bien à votre voix !
Et nous prêtions si bien, sans troubler vos mystères,
L'oreille aux mots profonds que vous dites parfois !


少游款段何从借
伯厚鸡栖未易求
看取后村翁简径
百钱聊税一渔舟


Io temo che la mia disaventura
non faccia sì ch'i' dica: «I' mi dispero»,
però ch'i' sento nel cor un pensero
che fa tremar la mente di paura,


Tu klepá kdos – ta proměna!
Teď vešla k němu stařena,
jak z pergaménu žlutou líc,
a on jí vyšel chvatně vstříc.


Szétküldvén az Asszony egynehány szolgákot,
megemlékezteti rendre a Dámákot,
hogy félbe szakasztván a promenádákot,
jőjjenek hallgatni magyar áriákot.


Dvě tato pouze slova na obálce
a jaká propast, Bože můj, z nich zeje!
Tak mrtva, sama, opuštěná v dálce
se srdcem plným touhy, beznaděje!


Minden teljesülni fog,
Amit csak kivánnak;
Megelőzöm vágyait
Éd’sapám s anyámnak.


mientras dicen los labios las palabras piadosas
que vuelan como vagan dolientes mariposas
al redor de la fama de los místicos cirios


Mal nasce a filha, eis morre o pa
E ouviu, do leito, o teu ouvido,
Num mesmo som da que nascia
O flébil, trêmulo vagido,
Bem como o último gemido
Da agonia
Do que morri
Vida que vem, vida que va
Tu eras o traço de união
Daquelas vidas,
Dentro em ti mesma reunidas
No coraçã
Eras o Ma Eles, as ondas:
Uma onda a filha, outra onda o pa
Onda que vem, onda que va
E outras virão, e outras irão,
E umas das outras surgirã
Na mesma força indefinida,
Túrgidas, grossas e redondas,
Hão de crescer, hão de acaba
Mas a água é a mesma, é o mesmo o Mar,
É o mesmo o amor, é a mesma a Vid
A onda que desapareceu
Fez surgir
A que nasceu
Desta, cem outras hão de vir,
Em que mil outras se contenham
E estas farão com que outras venham
Onda que vem, onda que vai,
Esta se apruma, aquela cái,
Água do Mar, que agora flui,
Logo reflu
O pai não viu a filha su
E a filha não verá seu paÉ a vida, enfim, que continua:
Vida que ve    Vida que va


Na útesu číhá však i Petko,
orlím zrakem v dálce pátrá, slídí.
Bílý chuchval valí se tam dole,
jakby mlhy pramen šedobílý. –
Mlha? Teď v tom předpoledním žáru?


Vertrauend will ich zu dir nahen,
Und spräch' auch Törichtes mein Mund,
Nur Gnädiges werd' ich empfahen,
Du wirst mir geben was gesund.
Ob schwach und irrend die Gedanken,
Vertrauend bring' ich sie dir dar;
Und ziehen wirst du selbst die Schranken,
Und treu mein Bestes nehmen wahr.


Der Schuppen jed' ist ihm ein Aug,
Und Kralle jedes Glied,
Drum sieht er, hört, hält ab, was vor,
Was hinter ihm geschieht.


Divadlem zašlehla
mocná, skvostná záře,
veselá v něm hudba,
veselé v něm tváře.


Forschend betrachtet' ich lang die erhabnen Wesen, die ringsher
Mich umgaben. Itzt stand nah mir ein Geist,
Eingehüllet in Glanz, menschlicher Bildung, sprach
Tönend, wie noch kein Laut mir scholl:


Jehelním snáz velbloud sporý projde uchem,
Nežli boháč v království mé šírou branou,
Pokud lakota mu vládne myslí – duchem,
Pokud v duši chtíč a láska k statkům planou.


Von jedem Zweig und Reise
Hör nur, wie's lieblich schallt!
Sie singen laut und leise:
Kommt, kommt in grünen Wald!


Búsult haragodat ontsd ki rájok,
És nagy haragodban ragadd meg őket,
Töröld el minden ő lakóhelyeket,
Hogy épen ne maradjon ő házok.
Mert igen kergetnek mindeneket,
Azkiket, Uram, te immár megvertél,
Ha kire bocsáttál vereséget,
Annak sérelmit beszéllik örömmel.


Gebiete dem ruhenden Donner
An deines Thrones Fuße,
Daß er zuck' und schlag' und tödte
Den Empörer!


Salta a cavallo & per diversa strada
va discorrendo: & molti pone a sacco
non gusta il caval mai fieno ne biada
tanto ch in pochi di ne riman fiacco
ma non perho ch Orlando a piedi vada
che di vetture vuol vivere a macco
et quante ne trovo tante ne mise
in uso: poi che lor patroni uccise


Von Seligkeiten, die mit leichten Händen
Die wachen einst entgegenstreuen allen,
An welche sie die schöne Gunst verschwenden,
Mit ihrer Königin vorbeizuwallen.


Den letzten Blick in das süße Gesicht . . .
Freue dich, Mutter, – weine nicht!


Mov'd by my Charms, with them your Love may cease,
And as the Fuel sinks, the Flame decrease:
Or angry Heav'n may quicker Darts prepare;
And Sickness strike what Time awhile would spare.
Then will my Swain His glowing Vows renew:
Then will His throbbing Heart to Mine beat true;
When my own Face deters Me from my Glass;
And  only shows what  was.


Mentre al bel colle verdeggiava altera
La pianta, che né 'l sol cura né 'l gelo,
I vaghi rami con leggiadro velo
Spandean per tutto eterna primavera:


Du weiße, schön gewaschne Hemdenkrause,
Zur Trocknung hier am Ofen aufgehangen,
Du siehst mir eben aus, als ob zu prangen
Du habest Lust bei einem Hochzeitschmause.


Za Rožnovem skála,
u ní chata malá,
slunce do obločku
jako oheň pálá,
po křovinách skáče
na skalnaté hati,
a co na té hati,
celuje a zlatí.


El riguardava li Greci attendati
davanti a Troia, e come già turbarsi,
vedendoli, solea, così mirati
con diletto eran; e ciò che soffiarsi
sentia nel viso, sì come mandati
sospiri da Criseida, solea darsi
a creder fosser, dicendo sovente:
O qua o quivi è mia donna piacente. —


Toť spousta listů hnědých, žlutých, zlatých,
v odstínech sterých vichr je sem svál,
směs listů žíhaných i kropenatých
že dnes již uzřím, já se nenadál.


Strait the fierce storm involves his mind anew,
Flames thro' the nerves, and boils along the veins;
While anxious doubt distracts the tortur'd heart;
For even the sad assurance of his fears
Were peace to what he feels. Thus the warm youth,
Whom love deludes into his thorny wilds,
Thro' flowery-tempting paths, or leads a life
Of feaver'd rapture, or of cruel care;
His brightest aims extinguish'd all, and all
His lively moments running down to waste.


Su manto recogió la noche oscura
que cobija al mundo tristemente,
y abriéndose las puertas del oriente
se asoma a su balcón la aurora pura


Nun bin ichs je mit nichten werth/
Darff dich kein Vatter nennen:
Auch du/ weil alles hab verzehrt/
Wirst mich kein sohn mehr kennen/
Ach wo muß dan ichs greiffen an?
Wem/ wie dan muß ichs klagen?
Ach/ ach was rath/ ist zimlich spath:
Jedoch nit will verzagen.


porážku tu uviděli,
kterou nastrojil Cid tam,
prosit papeže se jali,
Fernandu by dopsal sám,


Ein Tor ist freigelassen, so hat's der Graf beliebt,
Dort hört man, wie der Riegel sich leise loseschiebt.
Dort stürzen wohl verzweifelnd die Schlegler jetzt heraus?
Nein, friedlich zieht's herüber als wie ins Gotteshaus.


Doch endlich tönt das Türmerhorn und sieh, vom Berg ins Tal
Ein reisig Häuflein nieder stieg, dreihundert an der Zahl.


Ach ja, das will ich gern und auch geduldig hören.


Hochwohlgebohrne Frau, hochwerthe Gönnerin,
Es müße Sie die Huld des Himmels überschatten!
Der Höchste bringe Sie nach langer Zeit dahin,
Wo Lust und Anmuth sich ohn alles Ende gatten.
Ich nehme lebenslang an Dero Wohlfahrt Theil.
Gott überschütte Sie mit stetem Glück und Heil!


Das ist doch wunderlich! der Reimer Stilpo nennt
Das Mädchen Laura, das er preist,
Und jeder weiß doch, wer sie kennt,
Daß seine Magd Kathrine heißt.


Táta – ten byl od Kamýka,
máma zas až od Mělníka.


Then have You seen the Beauteous Maid;
When gazing on her Midnight Foes,
She turn'd each Way her frighted Head,
Then sunk it deap beneath the Cloaths.


Füllest wieder ´s liebe Tal
Still mit Nebelglanz,
Lösest endlich auch einmal
Meine Seele ganz;


横江风景吾昔游
一见横江消我愁
门对横江心似水
我歌浩浩万江秋


Daß gelehrte Leut ich liebe, wo ich dran begehe Sünde,
So bekenn ich, daß ich drüber dennoch keine Reu entfinde.


Jsem vězněm své bolesti
a přikován k stěně.
Je okno v ní na štěstí.
Jím vyhlížím denně.


定山居士久离群
一纸新传漏月文
文古字奇谁似者
近来应学武夷君


Ecco hor le mie virtù deboli e lente
Tronca morte, e depreda empia, e rapace,
Ned ei mentr' a i suoi colpi infermo giace
D' ambo l' offese è di soffrir possente;


A modlu v komnatách si jakous’ postavil,
k ní modlil se v mdlých denně vzpomínkách...


Ich sah in dieser dunkeln Kraft,
Die ewig gärt und nimmer
Trotz aller Gluten Segen schafft,
Das Abbild eines Strebens,
Das groß ist, doch vergebens,
Das schön ist, doch nur Schimmer.


tedirgin etmeseler


Y aquí principia, en este torso de árbol,
en este umbral pulido por tantos pasos muertos,
la casa grande entre sus frescos ramos.
En sus rincones ángeles de sombra y de secreto.
En esas cámaras yo vi la faz de la luz pura.
Pero cuando las sombras las poblaban de musgos,
allí, mimosa y cauta, ponía entre mis manos,
sus lunas más hermosas la noche de las fábulas.
Entre años, entre árboles, circuida
por un vuelo de pájaros, guirnalda cuidadosa,
casa grande, blanco muro, piedra y ricas maderas,
a la orilla de este verde tumbo, de este oleaje poderoso.
En el umbral de roble demoraba,
hacía ya mucho tiempo, mucho tiempo marchito,
el alto grupo de hombres entre sombras oblicuas,
demoraba entre el humo lento alumbrado de remembranzas:
Oh voces manchadas del tenaz paisaje, llenas
del ruido de tan hermosos caballos que galopan bajo asombrosas ramas.
Yo subí a las montañas, también hechas de
sueños,
yo ascendí, yo subí a las montañas donde un grito
persiste entre las alas de palomas salvajes.
Te hablo de días circuidos por los más finos árboles:
te hablo de las vastas noches alumbradas
por una estrella de menta que enciende toda sangre:
te hablo de la sangre que canta como una gota solitaria
que cae eternamente en la sombra, encendida:
te hablo de un bosque extasiado que existe
sólo para el oído, y que en el fondo de las noches pulsa
violas, arpas, laúdes y lluvias sempiternas.
Te hablo también: entre maderas, entre resinas,
entre millares de hojas inquietas, de una sola hoja:
pequeña mancha verde, de lozanía, de gracia,
hoja sola en que vibran los vientos que corrieron
por los bellos países donde el verde-es de todos los colores,
los vientos que cantaron por los países de Colombia.
Te hablo de noches dulces, junto a los manantiales, junto a cielos,
que tiemblan temerosos entre alas azules:
te hablo de una voz que me es brisa constante,
en mi canción moviendo toda palabra mía,
como ese aliento que toda hoja mueve en el sur, tan dulcemente,
toda hoja, noche y día, suavemente en el sur.


却思毫末栽松处
青翠才将众草分
今日散材遮不得
看看气色欲凌云


Dnes zase v ústech zhořkl mi chléb,
tolik mé jítření vzrůstá!
Bůh ví, proč zase vzpomněl jsem
na lačná, žíznivá ústa.


Dijo un rey cierta vez: —«Quiero que me hagan
Un tambor sin igual, que hasta diez leguas
Se haga escuchar, estremeciendo el viento.
¿No habrá quién lo fabrique? Y sus ministros
—«Nosotros no podemos», contestaron.
—«Yo sí», dijo Kandú, patriota insigne.
Que entraba en ese instante; «pero advierto
«Que costará un sentido el fabricarlo».
—«¡Bravo!» repuso el rey, «no importa el costo».
Y abrió a Kandú sus arcas, y en sus manos
Puso cuantos tesoros encerraba.
Kandú a las puertas del palacio al punto
Todas aquellas joyas y metales
Hizo llevar, y por solemne bando
De un extremo a otro extremo del imperio
Esta proclama publicó: «¡Vasallos!
Su Majestad el rey, cuyas bondades
Las de los dioses mismos rivalizan,
Quiere desplegar hoy todo su afecto,
Toda su compasión por la desgracia;
Y del palacio manda que a las puertas
Todos los siervos míseros ocurran».
Pronto empezaron a llegar los pobres
Del reino entero, un saco a las espaldas,
Y en la mano un bordón; turba andrajosa
Que los pueblos del tránsito invadía
Y hacia la capital hormigueaba.
Pasado un año el soberano dijo:
«¿Qué hay del tambor?» «—Ya está», Kandú repuso.
—«¿Cómo ya está, si nadie lo ha escuchado?»
—«Señor, replicó aquél: dígnese pronto
Vuestra Real Majestad dar una vuelta
Por todos sus dominios, y hasta el último
Recóndito lugar oirá los toques
Del gran tambor, que aun fuera del imperio,
De nación en nación van resonando».
Listo el carro del rey, al sol siguiente
Púsose en marcha, y viendo con delicia
Que a todas partes se agolpaba el pueblo
Con furia de entusiasmo a recibirlo,
«¿Qué es esto? —preguntó—; ¿de dónde viene
Tanto cariño y muchedumbre tanta?»
—«Señor, —Kandú le respondió—; ya un año
Hace que me ordenasteis construyese
Un tambor que a diez leguas de distancia
Se hiciera oír. Pensé que un pergamino
Nunca pudiera difundir muy lejos
De vuestros beneficios el aplauso;
Por lo cual los tesoros que pusisteis
A mi disposición, en buenas obras,
En víveres y ropas y remedios
Me di prisa a invertir, para socorro
De los más infelices del imperio.
Les hice un llamamiento en vuestro nombre
Y acudieron ansiosos a la puerta
De los consuelos, como hambrientos hijos
Al seno de la madre generosa.
Hoy pues os lo agradecen, y sus voces
De reconocimiento, dondequiera
Que os presentéis, resonarán, y alcanzan
Donde ningún tambor llegará nunca;
Porque las buenas obras son las madres
Del aplauso legítimo, y sus ecos
En cielo y tierra eternamente vibran».


A kam jen zraky sletět mohou,
mám šíré moře naproti,
jež v bílých pěnách u mých nohou
se jako kočka lichotí.


Dokud národ bohy jako škodné
Dravce ctí, a kamenům se klaní,
Cti a moudrosti sy blahorodné
Nevšímaje šlechetnosti haní;
Divočiny v hanebnostech plodné
Mírnost laskavostí nepodmaní;
Zarputilce těší lest a zbraně,
Starcy neodpustí ani panně.


naquela que não foi vista
e que paira, levitando,
em meio a um mundo de cego
Os meus retratos são vários
e neles não terás nunca
o meu rosto de poesi
Não olhes os meus retratos,
nem me suponhas em mi


	e sol quest'era per beatitudine
ch'avean d'amor con lor perfetto inizio,
usando prove d'amoroso ufizio,
e 'n ciò facean onesta servitudine.


Un nuage d'amour roule à travers la chambre.
Les fleurs dans les cristaux s'ouvrent à larges plis.
Plus fine que l'acier, plus subtile que l'ambre,
Ma voix glisse et pénètre aux plus secrets replis.


TOI dont les yeux erraient, altérés de lumière,
De la couleur divine au contour immortel
Et de la chair vivante à la splendeur du ciel,
Dors en paix dans la nuit qui scelle ta paupière.


Každý si tu „S bohem!“ dává,
„S bohem!“ dává,
s tatíčkem se rozžehnává,
u vrat matka poplakává.


Nicht bey allen wechst der Wein; Wasser hat ein iederman;
Gibt Gott Wein, gibt Wasser Gott, nimt man beydes danckbar an.


诗人也是可怜生
不及穿云渡水僧
不是惠山看不见
只教遥见不教登


直节棱棱是此君
耳孙却以曲为名
首阳山下知难种
祇可斜封向管城


Fátyolból varrná törülgetőjét,
csontjából venné kevergetőjét,
elmosó tálja gyermeke lenne,
piros fedőnek ülne szivemre.


Wo laute Flut des Jubels hallt,
Wo Licht dem Licht entsprüht,
Wo Wonn' an Wonne wogt und wallt,
Und Lieb' an Lieb' erglüht!


What vent'rous race are ours! what mighty foes
Lie waiting all around them to oppose!
What treacherous friends betray them to the fight!
What dangers threaten them! — yet still they write:
A hapless tribe! to every evil born,
Whom villains hate, and fools affect to scorn:
Strangers they come, amid a world of woe,
And taste the largest portion ere they go.


¿Pero qué vale ver el mal presente
si porfío y contrasto, no espantado,
a los bravos asaltos de amor crudo?


Vor Zeiten war das Kreuz die größte Schmach und Hohn;
Nun trägts der Kaiser selbst auf seinem Haupt und Kron.


Sentìesi nell'andar sì grandi odori
che gli odorosi ispezi di levante
al paragone arien tristi sapori,


戏马台前春草深
歌风亭上夕阳沈
千年秦鹿空鹰犬
一片徐山自古今


Heisse Zäher
Hat mit grossem Läid beschwärt/
Der Vorseher 6
Hieremias ausgelährt/ 7
Als vor Zeiten
Er der Stadt Jerusalem
Müßt andeuten
Ihre Blut- und Thränen-Schwemm.


Nad Neziderským jezerem
je nebe jako černý zvon,
z nějž jako umíráčka ston:
že den počíná večerem.


V srdce svá, v nohy, dlaň pišme to znamení,
na dvéře domů, chat, na cesty v kamení,
palme je v čela svá ve svatém plameni!


Majd halk búgás támad:
Forralod teámat,
Ám nem lesz kinek,
Mert ki azt köhögve
Kérte, most örökre
Néma lesz, s hideg...


Was in der Zeiten Bildersaal
Jemals ist trefflich gewesen,
Das wird immer einer einmal
Wieder auffrischen und lesen.


Šli smutní starci těžkým krokem práce
se zraky upjatými na zemi,
v nichž tklivá spočívala resignace
a smír se všemi žití fasemi.


وَقائِمَةٍ قامَت فَقالَت لِنائِحٍ
تَفيضُ بِعَينَيهِ الدُموعُ السَواجِمُ
لَقَد صَبَرَ الجَرّاحُ حَتّى مَشَت بِهِ
إِلى رَحمَةِ اللَهِ السُيوفُ الصَوارِمُ
فَأَصبَحَ في القَومِ الَّذينَ مُحَمَّدٌ
أَخوهُم وَمَن يَلحَق بِهِم فَهوَ سالِمُ
جُزوا بِالسَريراتِ الَّتي في قُلوبِهِم
جَزاهُم بِها مُحصي السَرائِرِ عالِمُ
إِلى الغُرفَةِ العُليا رَفيقُ مُحَمَّدٍ
مُقيماً وَلا مِنها هُوَ الدَهرَ رائِمُ
لِتَبكِ عَلى الجَرّاحِ خَيلُ إِغارَةٍ
وَيَومٌ تُرى فيهِ النُجومُ التَوائِمُ
فَلِلَّهِ أَرضٌ قَد أَجَنَّت يَمينَهُ
وَكانَ بِها يُنكى العَدُوُّ المُراجِمُ
فَلَو تَعلَمُ الأَنعامُ شَيئاً بَكَينَهُ
وَكانَ عَلى الجَرّاحِ تَبكي البَهائِمُ


A do Města návrat v ten srpnový podvečer mdlý!
Táž pláň a tytéž lesy,
týž rybník i táž víska se zvoničkou,
tak směšně nepatrnou pod nebesy,
týž v parku altán s rudou korouhvičkou,
však očí dvé oč smutněj hledí v Osamělo,
kde před tím čtvero očí, láskou vzňatých, zřelo!


Nahraď, v čem nám prostor brání,
svět ach, daleký:
nechť se aspoň ve snu luzném
líbáme až na věky.


去年雪大今年熟
今年大雪复漫漫
老僧喜极情逾怯
一番来下一番寒


Než, konečně, toť zákon, třeba krutý,
že loutky musí býti odkopnuty
kus cesty dál,
když uvadne a odvahy se sprostí
a naplní své srdce senilností
pan principál.


¡Oh cuán bien que acusa Alcino,
Orfeo de Guadïana,
unos bienes sin firmeza
y unos males sin mudanza!
Pulsa las templadas cuerdas
de la cítara dorada,
y al son desata los montes,
y al son enfrena las aguas.
¡Oh cuán bien canta su vida,
cuán bien llora su esperanza!
Y el monte y el agua escuchan
lo que llora y lo que canta:
«La vida es corta, y la esperanza,
                larga,
el bien huye de mí, y el mal se alarga.


A che dunque di tal triomphi, Amore,
che gode in mezzo il suo bel rogo ardente?
Ombra e polve son io che nulla sente:
vincer chi non contrasta è vano honore.


Nic nehne se –. A my tak tiše stáli.
Vzduch reminiscencemi nezvířil se pranic –.
To jenom že jsme časem vzpomínali,
za těmi zdmi co šílených je štvanic –.


A szerelmes ifju vész azonban,
Búsan elhúny képén a reménység
Szép világa, s lelkén éj borong.
Mért az ifjú szíve nem keményebb,
Mért szelídebb nem vagy, ó leány,
Hogy vagy elbirhatná bús szerelmét,
Vagy lehetne boldog általad?


Sentada na soleira do portado,
gozando a doce calma, estava a bela
com seu longo cabelo descuidado,
a saia recuada, a perna à vel
O sol poente, viscoso e descarado,
pintou o fim da tarde em aguarela
e foi beijar-lhe a púbis, delicado,
qual brisa aflorando negra vel
Cheio de tesão, ergui-me e avancei
feito a lançar a mão sobre o que olhei,
alinhavando umas desculpas tosca
Porém, ao alcancar-lhe a poejeira,
lamentei amargamente aquela asneira
pois não eram pintelhos mas, sim, mosca


na zem, na zem rozervanou,
plačící a ustaranou,
kde je vzácným paprsek.
píseň po něm vzletí – spadne,
zdrsní, ochraptí a zvadne,
nahlodal ji žal a vztek.


Nun regte sich der lehrend wahre Mund.
»Dein Sohn, den du zum Heil der Welt erwählet,
Volbrachte es und that es selber kund.
Sein Geist hat es den Dienern vorgezählet,
Der aus der Brust die eitlen Sinnen stieß,
Und seiner Macht die Menschheit weichen hieß.


Müßten zwei Höfliche eigentlich
Wortlos einander verlassen.


Hanem azért próbáld
Tövestül tépni ki:
Beleszakadsz, de ő
Magát nem engedi.


Er schlägt vns nie von Hertzen
Vnd sieht aus lieber Trew,
Daß vnsre Krafft den Schmertzen
Auch gnug gewachsen sey,
Er wird vns Rettung senden:
Das Leiden dieser Zeit,
Wie lang es währet, wenden
In ewig' Herrlicheit.


V tom to vězí jen, jak medu trocha v květu,
barvami ni vůní nelákavého.
Nejkrásnější báseň z jedovatých tretů
méně je než výkřik pro vražděného.


Ach, damals jung und fröhlich beide,
Voll goldner Hoffnung Herz und Sinn,
Und beide heut in stillem Leide,
Weil unser schönstes Glück dahin.


Nikdo, jenž úkol svůj se sebe složí,
nevolí poznati Zjevení Boží;
bez světla pravého rozum-li chudičký,
hledá jen v močálech blýskavé bludičky.


Tu stužku na hruď trojbarevnou
tu dává – zdali uhodneš? –
jest, věru, příbuznou ti krevnou –
víš? Anička!... Té líto též,
že nepřijedeš tenkrát domů,
a hubičku hned dala k tomu,
no, na ni též snad vzpomeneš!


Schrad gegn de Schol wahn de Discher; de Warkstęd gung na de Strat rut.
Seten wi dar denn in Schummern, so keken wi rœwer dœrt Finster;
Denn seet se iwrig un les' un de Psepter lę ęr de Schrift ut,
Wis' mitte Finger int Bok un gruwel un teken Figuren,
Fech mit de Arms, stunn op un tippel ęr nös oppe Backen.
Keek se denn op na de Ol, so weer se doch jüst as en Engel,
Un de Persepter so blid, as harr he en Narrn in ęr fręten.


Víš, moje česká zem, je prabídné to s tebou,
a bude ještě hůř. Jsou Češi obmezení,
ty dosud nemáš nic a oč se dneska snažíš –
to věru k smíchu jen a vážného nic není!


Nur eine Monatsrose war die Liebe,
die deine Wangen färbte. – Ihr Verblühn
hab ich voll tiefen, tiefen Leids gesehn,
und meine Thränen netzten jedes Blatt,
das bald zu Boden sank und bald der Wind
verwehte. – Meinen Augen hast du nun
den Schmuck geraubt, der ihnen wohlgethan,
und meinem Leben raubtest du das Ziel ...


Es ist ein Gott! Er deckt das Haupt
Des Königs, wenn ihn ganz umringen
Die Feinde, welchen nicht erlaubt
Ward, über diesen Wall zu springen.


Strefon.


Sueltos los rizos suaves,
Pudorosa la mejilla,
Negros los rasgados ojos
Y virginal la sonrisa,
Como la sombra de un ángel
Es pura y blanca María.
Quince primaveras cuenta,
Y una en que llora perdidas
Sus risueñas esperanzas,
Las maternales caricias,
¡Ay! primavera de llantos,
De sollozos... ¡Pobre niña!


Hört, Ihr Mächtigen, hört! Der Feder größeste Freiheit
Herrschet anjetzt; es schreibt jede, was jeder gefällt.
Loben und tadeln dürfen wir laut ohn' alle Besorgniß;
Was Pasquino gedenkt, spricht er und findet Gehör.
Eins nur wagen wir nicht: reinaus zu sagen die Wahrheit;
Weihrauch liebet man wol, aber kein würziges Salz.
Hört, Ihr Mächtigen, hört! Die hochgepriesene Freiheit
Unsrer Feder, sie ist knechtischer, schmeichelnder Dienst.


„Ba že, a marně.“ „Snad ji ukrad’ někdo.“


Tu přátelství kyne rámě,
Ty tam dlíš co v svatém chrámě,
Volněj pláčeš;
Než přátelství v krátké době
Odpočívá samo v hrobě,
Ach zas pláčeš.


Was während eines Mondes kurzer Dauer
Von tollem Spuk und schrecklichem Geschehen,
Merkwürd'gem Wagnis und ruchloser Tat
Die Zeitung brachte, von versunknen Schiffen,
Mit schwerem Gold und brüllendem Volk beladen,
Von drehnden Tischen, dran die Torheit saß,
Von Schlachtenlärm und diebischen Marschällen,
Von falschem Gift, durch weiße Hand gemischt:
Das dacht ich rhythmisch wogend zu verflechten
In einen wild rhapsodischen Gesang,
Gleich einem Wandrer, der bestäubt und keuchend
Dem tobenden Gewühl mit Not entrann
Und seinen Fiebertraum voll Hast erzählt.


	o abbian diamanti per vivanda
pel tuo giudicio che già mai non erra,
o che e' vegnan a sì fatta serra,
che tra le spade ognun suo sangue spanda.


Hoj, jak mnichu při pouhém tom jménu
divé rozkoše plam z oka šleh‘!
V cely koutě postřeh‘ nakupenu
celou haldu „znamenaných“ kněh.


هَل في جُفونِكُما دَمعٌ لِمُمتاحِ
لَم يَبقَ مِن دَمعِهِ رِيٌّ لِمُلتاحِ
في كُلِّ يَومٍ لِقَومي مَأتَمٌ جَلَلٌ
يودي بِمَجهودِ بَكّاءٍ وَنَوّاحِ
لَم يَبقَ غَيرُ سَوادِ العَينِ أَسفَحُهُ
دَمعاً لِعادٍ مِنَ الحِدثانِ مُجتاحِ
رَمى الشِهابَينِ مِن أُفقَيهِما وَسَما
لِلطائِرَينِ بِظُفرٍ مِنهُ جَرّاحِ
رَماهُما نَسرُهُ مِن بَعدِما اِحتَكَما
في الطَيرِ مِن كُلِّ غَدّاءٍ وَرَوّاحِ
مَرّا بِها وَهيَ فَوضى في مَسارحِها
فَاِهتاجَ غافِلُها وَاِستَوفَزَ الصاحي
حَيّاهُما كُلُّ نَعّابٍ وَحَفَّهُما
إِجلالٌ كُلِّ رَخيمِ الصَوتِ صَدّاحِ
رَدَّ العُقابُ جَناحَي نافِذٍ عَجِلٍ
وَأَمسَكَ النَسرُ مِن أَلحاظِ طَمّاحِ
وَأَقبَلَت أُمَمٌ لِلطَيرِ حاشِرَةً
تُصفي الوَلاءَ بِأَجسامٍ وَأَرواحِ
تَمَلَّكا الجَوَّ حَتّى قيلَ قَد أَخَذا
جَوَّ الكنانَةِ أَخذَ الماءِ بِالراحِ
لَمّا دَعاها بَشيرُ الريحُ فَاِزدَلَفَت
تَلقى رِكابَهُما في المَوكِبِ الضاحي
خَرّا شَهيدَينِ عَن عَرشَيهِما وَهَوى
مُلكاهُما بَينَ آلامٍ وَأَتراحِ
المُلكُ لِلَهِ كَم أَهوى بِمَملَكَةٍ
شَمّاءَ ما بَينَ إِمساءٍ وَإِصباحِ
رُزءُ الخِلافَةِ ذاقَت مِصرُ لَوعَتَهُ
فَما تُفيقُ وَلا تُصغي إِلى اللّاحي
مَحا العَزاءَ وَأَدمى كُلَّ جانِحَةٍ
فَما لِرَوعَتِهِ في القَلبِ مِن ماحِ
مَآتِمٌ مِن بَني عُثمانَ لا شَهِدوا
مِن بَعدِها غَيرَ أَعيادٍ وَأَفراحِ
بَنى الشَهيدانِ فَوقَ النَجمِ مَجدَهُمُ
في مُشرِقٍ مِن صَميمِ العِزِّ لَمّاحِ
قَومي الأُلى تَعرِفُ العَلياءُ مَوضِعَهُم
في مُلتَقى غُرَرٍ مِنها وَأَوضاحِ
تَأَلَّقوا في مَساري الشُهبِ وَاِنبَعَثوا
في عَرفِ كُلِّ ذَكِيِّ العَرفِ فَوّاحِ
جاءوا وَقَد نَضَتِ الدُنيا قَلائِدَها
فَقَلَّدوها بِأَسيافٍ وَأَرماحِ
لَو قيلَ لِلمَجدِ فيمَن أَنتَ مُنتَسِبٌ
لَأَفصَحَ المَجدُ عَنهُم أَيَّ إِفصاحِ
ما عالَجَ الناسُ مِن عَمياءَ مُقفَلَةٍ
إِلّا وَعاجَلَها قَومي بِمِفتاحِ
هُمُ أَطلَقوا الدَّهرَ مِن أَسرِ الفَسادِ وَهُم
ساسوا الأُمورَ فَزانوها بِإِصلاحِ
ما جِئتُهُم بِالقَوافي الغُرِّ مُمتَدِحاً
إِلّا وَجَدتُهُمو مِن فَوقِ تَمداحي


In alten Angeln knarret rostend, lose
Das Friedhofsthor ... und wie den Sarg sie heben,
Den jungen Leib der Erde rückzugeben,
Sinkt in die Fluthen eine weiße Rose...


Erjubelnde, auf vollen Marmorstufen,
Umpreisen den Gekrönten mit Gesang:
Begrüßt doch Glückliche gewognes Rufen!


0 que eu sonho noite e dia,
O que me dá poesia
E me torna a vida bela,
O que num brando roçar
Faz meu peito se agitar,
E o teu seio, donzela!


Ach ich muß wohl stille halten,
Meine Schultern borg ich dir,
Daß du jetzt kanst sicher walten.
Ach! was seh? was dult ich hier?
Ach wie lange soll ich noch
Tragen dieses Schmerzens Joch?


من كان في سعة تسير وراءه
اتباعه فكأنهم افياء
واذا الليالي غيرت سعد امرئ
يخفى الصديق وتظهر الاعداء


In vain I view'd you with as chaste a fire,
As angels mingle, or as saints admire;
By reason prompted, passion had no part,
A virtuous ardour, that refin'd the heart.
In vain I sought a friendship free from fault,
Where sex and beauty were alike forgot:
A friendship by the noblest union join'd,
The female softness, and the manly mind.
Courage to conquer evils, or endure:
Sweetness to sooth the pain, and smiles to cure.
Scandal, a busy fiend, in Truth's disguise,
Like Fame all cover'd o'er with ears and eyes,
Learns the fond tale, and spreads it as she flies;
Nor spreads alone, but alters, adds, defames,
Affects to pity, tho' her duty blames;
Feigns not to credit all she sees or hears,
But hopes the evil only in her fears;
Pretends to weigh the fact in even scale,
And wish, at least, that justice may prevail;
Insinuates, dissembles, lyes, betrays,
Plays the whole hypocrite such various ways,
That Innocence itself must suffer wrong,
And Honour bleed the prey of Slander's tongue.


Und der Eintracht Band,
Das mächtig umwand
Die Kräfte, es schien gelöset.
Der Luft entsinkt der Wolken Schleier
Und aus dem Abgrund steigt das Feuer,
Und zehret alles Ird'sche auf.


Gleichwohl hab ich jene Nacht
Ohne Schlaffen zu gebracht,
Und darzu wer schertzen wil,
Nimmt die Warheit mit ins spiel.


Wenn der Stahl den Stein bestreichet,
so wird er erst rein und scharf.
Du, mein Sinn, bists, der ihm gleichet,
der auch Glanz und Schärfe darf.
Unfall ists, der auf uns wacht
und die Männer mänlich macht.


Les armes de Satan c’est la bête lâchée,
Le déshonneur gratuit, la honte remâchée,
Le troupeau mal conduit, la terre mal bêchée;


Mädel, laß das Stricken – geh,
thu den Strumpf bei Seite heute;
das ist was für alte Leute,
für die jungen blüht der Klee!
Laß, mein Kind;
komm, mein Schätzchen!
siehst du nicht, der Abendwind
schäkert mit den Weidenkätzchen


Dolgaid csudálatossok,
Kiket ha én meggondolok,
Meg kell azt nékem vallanom,
Tudtodra volt minden csontom,
Midőn engemet csudaképpen
Az föld alá dugtál röjtekben.


Ché donna puote ben, con su' onore,
con atti belli ed onesti sembianti,
tenere 'n dolce vita su' servente;


Míg mély alvókkal megrakottan
ment a hajó, én virrasztottam,
úgy dohogott, suhant előre,
hogy egymagamban voltam őre:
az utasoknak mindahánya
helyett aggódó kapitánya.
Én jártam mindig minden útban,
én szerettem és haragudtam,
én éltem, sírtam, én daloltam
mindenki helyett. Költő voltam.


Za svitu hvězd,
kdy zcela otevřeno
to srdce lidské jest...
na tebe, drahá ženo má
a synáčku můj milený,
na vás, mí drazí, vzpomínám,
svou náruč v touze rozpínám...
a oko zaslzeno jest...


O blanca ninfa ¿no fue gloria honrosa
en parte tan segura y sin sospecha,
yendo yo muy de paz y desarmado


Hans! ruft der Stallknecht, dumm gesprochen!
Denn sieh, das Glied,
An dem er hing, ist dir gelähmt.
Am besten ist, daß man zur Arbeit sich bequemt,
Wenn man dazu berufen ist
Durch starke Glieder.
Der Schweif, der schöne Schweif, wächst dir gewiß nicht wieder!
Daß du so dumm gewesen bist!
Und wächst er auch, du kannst ihn doch nicht brauchen.
Ha! du gehörest zu den Gauchen,
Die ihren Deutschen gern verstecken
In einen Frackrock – o die Gecken!


Tu celý les se zabral v snění
a do zpomínek každý květ
a každý lkal, že v podjeseni
juž nezdá se tak krásný svět,
a život juž tak milý není,
jak na jaře, kdy v samém pění
k svým hnízdům táhli ptáci zpět!


Ein Gürtelgriff mit Kettenhand
Schließt ihr durchlöchertes Gewand,
Daß schamhaft es den Leib verdecke,
Und ein Gespenst nicht schaurig schrecke
Den Wanderer durchs Sonnenland.


Страна Гюго, страна Верхарна,
Край Данта и Шекспира край!
Вы заложили храм в Локарно,
Земной обсеменили рай…
Цветущие с дороги вехи
Влекут к себе издалека:
Вы позаботились о чехе,
Вы пригласили полякТак! В неизбывной жажде мира
Вы совершили мудрый шаг:
Недаром семиструнна лира —
Отныне немец вам не враг…
Усемерив свои усилья,
Задавшись целью всеблагой,
Вселенной озарили крылья
Вы семицветною дугоВ ней — верный знак, что день погожий
Ненастному на смену дню
Уже спеши Склонись, прохожий:
Тебя крестом я осеню!
Пусть солнце в небе лучезарно
Еще не плещется, звеня…
Пусть! — веры символом Локарно
Нам озаряет сумрак дня!


Überall ertönt von allen
Fromme Sehnsucht, frommer Dank,
Gott vernimmt mit Wohlgefallen
Dort das Lallen,
Dort gereiften Lobgesang.


Como una miel celeste hay en su lengua fina;
su piel de flor aun húmeda está de agua marina.
Yo he visto de Hipodamia la faz encantadora,
la cabellera espesa, la pierna vencedora;
ella de la hembra humana fuera ejemplar augusto;
ante su rostro olímpico no habría rostro adusto;
las Gracias junto a ella quedarían confusas,
y las ligeras Horas y las sublimes Musas
por ella detuvieran sus giros y su canto.


Wer Ehloß lebt,
Derselbe schwebt
Fürwar auff hohen Zinnen,
Von dannen man
Gar leichtlich kan
Gefahr und Fall gewinnen.


Já přežil se a smutně kloním hlavu
a vztekle buším v zkamenělou lávu.


Jónás azonban jajgatott s nyögött
és meglóbálták a tenger fölött.
»Vigyázz - hó-rukk! Pusztuljon aki nem kell!«
S nagyot loccsant... s megcsöndesült a tenger,
mint egy hasas szörny mely megkapta étkét.
S már a hajósok térdencsuszva, kétrét
görbedve sirtak és hálákat adtak
könnyelmü áldozatokat fogadtak,
s a messzeségben föltünt a szivárvány.


¡Roca maternal, te olvido
buscando el mar de la muerte,
dibujando un largo río
de recuerdos transparentes.
Agua primera de vida,
voy con un blanco torrente
detrás, que me empuja y brama
vida de nubes y nieves.
Mi vida riega los campos,
mi vida vuela celeste,
mi vida se queda blanca
sobre las cumbres, perenne.
Quienes se vieron en mí
me llegan por tal corriente,
asaltan mi corazón
como legiones de peces
y forman espumas blancas
que se agolpan en mis sienes.
La vejez irá delante,
hacia el mar, sin detenerse.
Mi vida está enamorada,
su prometida es la muerte.


To moře metlice jak nemělo by konce,
je všecka sežloutlá, jak padá na ni žár,
v ní s okem oblohy se chvějí modré zvonce,
a pozdě do noci zní cvrčků zpěv a svár.


Prega 'l signore del celeste regno
che lei consoli, e via piana e tranquilla
le mostri in questo orribile viaggio.


Mezi nebem, mezi zemí
upevněny zvony jsou;
zvuk jich duní ulicemi
jitřní září, noční tmou.


El campo
de olivos
se abre y se cierra
como un abanico.
Sobre el olivar
hay un cielo hundido
y una lluvia oscura
de luceros fríos.
Tiembla junco y penumbra
a la orilla del río.
Se riza el aire gris.
Los olivos,
están cargados
de gritos.
Una bandada
de pájaros cautivos,
que mueven sus larguísimas
colas en lo sombrío.


Wort des Anfangs, dessen Werde,
Gottheitsfülle wohnt in Dir,
Sonne, Sterne, Mond und Erde
Schuf, und Leben gab auch mir!


Sein Grund ist leer, o weh, der Schrecken!
Was singt dort am Gestein?
Was schwingt sich hoch von Fels zu Felsen,
Im weißen Heil'genschein?


2
Haverà peregrinaçoens
Mortes sem conto de dura,
Males fogos devisoens
Só Deos lhe póde dar cur


Ihr Söhne Frankreichs! schmäht denn unser Norden,
Fragt ob Genies je hier erzeuget worden:
Wenn Kant noch lebet, werdt ihr diese Fragen
Nicht wieder wagen.


Auch so halt ich euch bekandt
Mehr als reichlich ohn die Hand
Meiner oder sonst Poeten.
Lobt man auch der Sonnen schein?
Vnd ein unverfälschter Wein
Hat des Krantzes nicht von nöhten.


Da flicht die Zofe weinend ihr
Den Myrthenkranz in's Haar.
»Was soll der Kranz, was soll er mir?
Nicht Hymens Festaltar,
Nicht Hochzeitreigen warten mein,
Es winkt das kalte Grab – –
In seine Tiefe stösst mich bald
Mein bittres Weh hinab.«


— mas nunca morrer sem viver


Allein,
Geliebter Mensch, halt ein,
Und übereile dich in deinem Urtheil nicht!
Vielmehr nimm diesen Unterricht:


Sie schwankt und ruht, zum See zurückgedeichet;
Gestirne, spiegelnd sich, beschaun das Blinken
Des Wellenschlags am Fels, ein neues Leben.


Der Mönch empfing im Schrecken seinen Lohn
Und gab dem Sünder Absolution;
Dann trat das schöne Weib herein, mit stieren,
Mit stolzen Augen, in den Armen ihren
Unmünd'gen Sohn.
»Tot«, rief sie, »tot! doch hat er nicht die Seinen
Verlassen, und kein Feiger liegt er da!«
»Nein!« schrie er zornig auf, »wer dürft es meinen?«
Das Kind indessen weinte, weil es sah
Die Mutter weinen.


Para beber el néctar sagrado
que destila la humedad de tus parede
llegaré con mi lengua hasta tu bóveda,
tantas veces surcada por cometas vertidos
por aquellos menhires
que uno tras otro, fueron
prisioneros de tus labio


Ich irrte durch entleg'ne Myrtenhaine
Zu einem mooßumkränzten Silberbach.
Ich warf mich hin bei Hespers blaßem Scheine;
Mein Auge schlich des Baches Wellen nach;
Ich sank in halben Schlummer nieder
Und lauscht' im Arm der Ruh auf Nachtigallenlieder.


Da rollt der Graf die finstern Brau'n:
»Was redst du mir, Gesell?
Werd ich auf Weibestugend baun,
Beweglich wie die Well?
Leicht locket sie des Schmeichlers Mund,
Mein Glaube steht auf festerm Grund,
Vom Weib des Grafen von Saverne
Bleibt, hoff ich, der Versucher ferne.«


Bißweilen bin ich kranck,
Da lieg ich auff der Banck,
Und bete meine Sprüche,
Doch in dergleichen Qual,
Da denck ich hundertmahl,
Ach hätt ich eine Frau, die mir im Rücken strieche.


»Und kommt nicht Hülfe, und kommt sie nicht bald,
Den wimmelnden Feind zu bestehen,
So sehn wir die Sonne, die rot dort steigt,
Wohl nimmermehr untergehen.«


لَعَمرُكَ إِنّني وَأَبا رِياحٍ
عَلى طولِ التَهاجُرِ مُنذُ حينِ
لَيُبغِضُني وَأُبغِضُهُ وَأَيضاً
يَراني دونَهُ وَأَراهُ دوني
فَلَو أَنّا عَلى حَجَرٍ ذُبِحنا
جَرى الدَمَيانِ بِالخَبَرِ اليَقينِ


manguero


„Klamal jsi mne, klamal,
nejsi šohaj prostý,
k tvému dvorci cesta
přes široké mosty.


	Di tutta questa stirpe oggi s'accoglie
solo due maschi: or pensi come gira,
chi cerca, il mondo, le diverse voglie.


群仙踏月驾龙鳌
瀛海风尘起夜涛
何处天香飘露席
紫鸾箫断彩云高


Nada pasó. Pero alguien que se llamaba César en peruano
y en piedra más que piedra, dio en la cumbre
del oxígeno hermoso. Las raíces
lo siguieron sangrientas cada día más lúcido. Lo fueron
secando, y ni París pudo salvarle el hueso ni el martirio.


La suavidad que espira el mármol (llega)
del muerto Lilio es; que aun no perdona
el santo honor a la ceniza fría.


A musíš na mne vzpomínat
pak růžemi, pak růžemi,
až budu němě, tvrdě spát
tam pod zemí, tam pod zemí!


Pero cuando él reconoció en su pecho
la gran porción del fuego de la esfera,
vio, con admiración de ver lo que era,
que a la divinidad tiene derecho.


Ich wolte gerne küssen,
Die Furcht die macht mich matt,
Dieweil ich nicht kan wissen,
Ob sie es gerne hat,
Vndob sie das verleckte Spiel
Aus ihren Lippen leiden wil.


Fingiendo atardeceres estivales
sus corolas deshójanse en la senda,
que señala al encanto la contienda
de áureos deslumbramientos floreales


永夜花丛百戏张
家家儿女为春忙
相过更约相携去
城里新开内教场


„Chce Karel císař, abys přijal křest,
pak držet budeš Hispanie půl
co jeho man; tu druhou půli dá
co léno Karel v ruce Rolandu,
neb největší on boje bojoval
po sedm let... A nechce-li Marsil
se podrobit, pak, pane, řekneš mu,
že přijdu Saragossu obléhat,
a s boží pomocí jí dobudu;
pak povedu jej do Cách, postavím
před soud jej pairů. V hanbě zahyne.
Zde jest můj list, a na něm pečeť má.
Ten pravou rukou podej pohanu.“


落落江湖老鹖冠
扁舟秋水正漫漫
吾生可是羊裘客
垂钓还来七里滩


Entre as duas margens
sente-se a corrente e atravessa-la
está ainda inscrito
no ímpeto que me lança à margem de l
Vejo-me de branco imprimindo as marcas
dos meus pés na areia de um outro lugar…
mas é tão fugaz essa imagem branca
de pés caminhando ao longo da praia
como se uma onda invadindo a orla
de manso levasse as marcas e o trilho
desenhado em sonhos que eu quis sonha
Aqui, nesta margem
onde a sós me deito com o que sonhei
propaga-se em ondas o tremor do um vulcão
que invade em silencio o chão que é o meu
e deixo-me ficar quieta à escuta do que agora
vibra e ecoa em mi
Duvidas e vontades, escavam meu peito,
lanço o meu olhar lá para outra margem
esperando um sinal, o derradeiro aceno
que não sei se virá, e não sei se o quero
e se vier não sei o que me trará,
sei que vou ficar e imprimir
pegadas nas areias finas do meu frio ma


Vom Lager fahr' ich wild empor,
Wissende Bücher aufzuschlagen;
Ihr starren Züge, laßt mich lesen:
Wann wird umnachteten Völkern tagen
Die selig machende Sonne?


Praviv chvátá s svými do Valdova,
S Budislavem hotoví se k boji,
Jako med kněz chytrý mluvě slova
Vyluzuje rozkošníky k zbroji,
Táhne ve průvodě do Topova
K Bohů sýdlu, k budoucnosti zdroji;
Za ním s dychtivostí zástup valný,
Aby vlasti vzhled se zjasnil kalný.


ظَبيٌ رَأى صورَتَهُ في الماءِ
فَرَفَعَ الرَأسَ إِلى السَماءِ
وَقالَ يا خالِقَ هَذا الجيدِ
زِنهُ بِعِقدِ اللُؤلُؤِ النَضيدِ
فَسَمِعَ الماءَ يَقولُ مُفصِحا
طَلَبتَ يا ذا الظَبيُ ما لَن تُمنَحا
إِنَّ الَّذي أَعطاكَ هَذا الجيدا
لَم يُبقِ في الحُسنِ لَهُ مَزيدا
لَو أَنَّ حُسنَهُ عَلى النُحورِ
لَم يُخرِجِ الدُرَّ مِنَ البُحور
فَاِفتَتَنَ الظَبيُ بِذي المَقالِ
وَزادَهُ شَوقاً إِلى اللآلي
وَلَم يَنَلهُ فَمُهُ السَقيمُ
فَعاشَ دَهراً في الفَلا يَهيمُ
حَتّى تَقَضّى العُمرُ في الهُيامِ
وَهَجرِ طيبِ النَومِ وَالطَعامِ
فَسارَ نَحوَ الماءِ ذاتَ مَرَّه
يَشكو إِلَيهِ نَفعَهُ وَضَرَّه
وَبَينَما الجارانِ في الكَلام
أَقبَلَ راعي الدَيرِ في الظَلام
يَتبَعُهُ حَيثُ مَشى خِنزيرُ
في جيدِهِ قِلادَةٌ تُنيرُ
فَاِندَفَعَ الظَبيُ لِذاكَ يَبكي
وَقالَ مِن بَعدِ اِنجِلاءِ الشَك
ما آفَةُ السَعيِ سِوى الضَلالِ
ما آفَةُ العُمرِ سِوى الآمالِ
لَولا قَضاءُ الملِكِ القَدير
لَما سَعى العِقدُ إِلى الخِنزير
فَاِلتَفَتَ الماءُ إِلى الغَزالِ
وَقالَ حالُ الشَيخِ شَرُّ حالِ
لا عَجَبٌ إِنَّ السِنينَ موقِظَه
حَفِظتَ عُمراً لَو حَفِظتَ مَوعِظَه


los que hicieron a dios con
uno o dos hombres o
convirtieron al hombre en dios fueron
castigados con la eternidad en
cambio los que empezaron por
nombrar al miedo a la muerte aceptando
el súbito o terrible cesar
(no como furia olvido límite) y se
consideraron relativo el cuello
provisoria la espalda prestado
el costillar sí fueron
repartidos por el tiempo y la historia
diseminados en la tierra sembrados
bajo el sol cargados de soledad
o conjetura pensativos ante
los cementerios de pájaros blancos


Z lesů vzchází měsíc bílý,
zmlkly zvonů hlaholy;
moje touha v dálku pílí
jako cesta topoly.


Kein leichtes, graues Wölkchen wallt
Im dunklen Himmelblau;
Und Nachtigallenlied durchschallt,
Laut wirbelnd, Busch und Au'!
Ich will hinaus; auf grüner Flur
Mich freu'n der prächtigen Natur!


Blutend lag er mir im Arme;
Nicht der scharfe, kalte Stahl –
Daß er sterb in deinem Fluche,
Das war seines Sterbens Qual.
Strecken wollt er dir die Rechte
Über Meer, Gebirg und Tal,
Als er deine nicht erreichet,
Drückt' er meine noch einmal.


La speme, la credenza, la certezza
che de la fede di mia moglie havea
m havria fatta sprezzar quanta bellezza
havesse mai la giovane Ledea
o quanto offerto mai senno e ricchezza
fu al gran pastor de la montagna Idea
cercai con questa scusa et fece ogni opra
di levarmi tal stimulo disopra


Era de teu colar de negra seda


Und durch die Gaſſen, trüben Sinn’s,
Alsbald der Ritter ſchlich;
In Bawdin’s Kerker trat er ein,
Und weinte bitterlich.


Das vollenkommenste, was menschliche Gedancken
Von Gottes Majestät zu fassen tüchtig sind,
Ist Güte sonder Maass', ist Lieb' ohn' alle Schrancken.
Worin der Menschen Lieb' nichts, das ihr gleich ist find't.
Der Unterscheid von unserm Neigungs-Triebe,
Zu der vollkomm'nen Gottes-Liebe,
Ist so unendlich groß, daß kein Verstand
Ihn je erkennen wird, noch je erkannt.
Und eben dieser Unterscheid
Ist das, was mir von Gottes Gütigkeit,
Und daß Er, unser Seits gantz unverdient, uns liebet,
Unwiedersprechliche Versicherung uns giebet.


EY du angenehmes Weibgen,
Setze nur das nette Häubgen
Auff dein noch weit nettes Haar,
Unter tausend süssen Küssen
Wirst du nun mit Lust geniessen,
Was dir gestern fremde war.


Když uvadnou jara kvítky,
Nové se pozvednou;
Ale žití jaro krásné
Kvete jenom jednou.


Nemde tudni tetszik,
Ma járt le a negyed,
Másszon ki az ágyból,
És fizessen kegyed.


城中十井九苦水
城外四围三面山
侠客已无多伎俩
燕姬那得好容颜


Don Ramiro! Don Ramiro!
Rüttle ab den dumpfen Trübsinn;
Mädchen gibt es viel auf Erden,
Aber uns hat Gott geschieden.


Cantate il duro assedio e l'alta impresa
del nostro Ispano, e 'l gran valor dei suoi,
che fur sì pochi, e vinsero, e fêr tanto!


Sechs Thaten müssen Dich/ O Held/ unsterblich machen:
Ein Königreich/ das nichts/ als Deine Tugend baut;
Dein Canaan/ in dem verfolgte Fremden lachen;
Dein Glantz/ der hier zu erst die hohe Schul beschaut;
Die Siege/ die Dein Arm und tapfres Volck erstritten/
Der Zuwachs/ den Dein Reich hat unter Dir gespürt/
Dein königliches Thun/ die Majestät der Sitten/
Die Weis- und Herrlichkeit/ die Salomon geziert.
Vor diese sechse mag ein andrer tausend rahten:
Sechs solche sind noch mehr/ als Millionen Thaten.


Ugy, jó anyám, add rám áldásodat!


Anoche dormí solo
entre penumbras y silencios
comulgué como un ermitaño
en los viejos montes
Cabalgué a lo lejos
cerrando los ojos cruzando el umbral
atravesé las ruinas de Sodoma
en un silencio absoluto
En mi sueño
las voces dejaban de sonar
Mundo Fantasma
¿por qué me has atrapado?
Transcurriendo el tiempo
solo bajo un espejo me pude ver
arrugado y barbudo
como un viaje de 1000 años
Mundo Fantasma
¿qué me haces?
Es así que la interrogante apareció
y no encontré respuestas
solo preguntas sin destinatario
Desperté con un aire helado sobre mí
para darme cuenta del silencio
y es que voy aprendiendo a vivir
en este mundo vacío


mandata da colei, che d'amor piena
sempre il disia, né più può starne senza,
per liberarlo da quella catena
di che lo cinse magica violenza:
e preso avea d'Atlante di Carena
la forma, per trovar meglio credenza.
Ma poi ch'a sanità l'ha omai ridutto,
gli vuole aprire e far che veggia il tutto.


Einst als die Wuth in's Hirn ihm schoß,
Ging er auf Nikolai los,
Und packt' ihn bei den Ohren:
Der Arme schrie gar jämmerlich:
Iha! Iha! – und fühlte sich
Zum Kritler auserkohren.


Lob sey dir O wahres Leben:
Das für vns vnd vns gegeben
Durch den Tisch/ den du beschickt
Mein nach dir schmachtend Hertz erquickt.


Matando boçais tafuis,
Vai mexendo os papelinhos,
Nem poupes no cadafalso
As gargantas dos sobrinhos.


no en letras de metal, mas de diamante,
Dórida ha sido causa que muriese
el más leal y más sufrido amante.»


Ez a kéz áldja, szenteli meg
A napnak étkét, italát
Ez a kéz vállalt életére
Gyilkos robotban rabigát,
Ez tette értünk nappalokká
A nyugodalmi perceket...
Add ide, – csak egy pillanatra, –
Hadd csókolom meg kezedet!


No, čížku, ukaž se, pojď blíže,
ať tvůj si prohlédneme šat!
Tyť vypadáš jak mladé kníže,
když v háj jde lišku stopovat;
ej, lepší zdoby tělu není
než temných křídel zlatý lem
a špetka černě na temeni
a špetka černě pod hrdlem.


Doch, Herr! im göttlichen Gemüthe,
Das für so viele Staaten wacht,
Ist auch für scheue Musen Güte,
Du hast den Tag uns groß gemacht.
Die Völker an der sanften Leine
Sehn heut ein Fest von seltnem Scheine,
Das keiner sah, noch mehr wird sehn;
Und jeder wünscht zu deinem Leben
Von seinen Jahren zuzugeben,
Dich seinen Kindern zu erflehn.


Sie weint', ich konnte nicht weinen,
Und endlich weint' ich auch –
Ich that es nur ihr zu Liebe ...
Wir schritten im Windeshauch.


„A to je všechno! Tak! Děvčátko mé,
ještě jsi přespříliš nevědomé,
myslíš, že život je zábavná kniha,
románek se zlatou ořízkou,
kde jenom jiskrami láska se mihá,
kde touhy a vášně v pozlátku jsou –
má milá, takové romány lhou.
Uměním zkrášlené kapitoly
v pravdě jsou všední tak docela!
skoro bys dočísti nechtěla,
raděj bys knížku již zavřela –
a srdce při tom jen bolí.
To jsem ti říci chtěl, hotov jsem již.
Já vím, že slova mi neuvěříš.
Matičky zeptej se – poví ti,
jak smutno a těžko život je prožíti.
Jak smutno a nudno až k zoufání,
než vlasy zbělají na skrání.


عُقَيلِيَّةٌ أَو مِن هِلالِ بنِ عامِرٍ
بذي الرِمثِ مِن وادِي المِياهِ خِيَامُها
إِذا اِبتَسَمَت في الليلِ وَالليلُ دُونَها
أَضاءَ دُجى الليلِ البَهِيمِ اِبتِسامُها


That in fair memory's faithful page
The bard's escape may flourish long,
Yet shuddering from the tempest's rage,
He dedicates the votive song.


山径无人鸟篆沙
杖藜闲看摘新茶
锦绷委地笋翻箨
黄玉满林松带花


Freundschaft, Liebe winken freundlich aus der Ferne,
Wie am Horizonte hell die Brüder Sterne,
Doch das eherne Geschick verschont sie nicht.


Di Kirch und Mutter blib selbst durch Justinian,
Ob Erd und meer durch ihn im Christenthum vergifftet!
Der Drache hat zwar alls verdrachet,
Als falsches Heidenthum bekleidt den Christusthron!
Allein umsonst! Di tausend beider Zeugen
Verschlungen seinen strom, ob es ihr leben stund.
Ob sich der Pabst nach höllscher art erhöhet,
Als ihm der Kaiser gab krafft, macht und seinen stuhl.
Ob Geist- und Weltlich ehrt di Kaiser und di Päbste:
Doch glauben und Gedult verblib in beiden Zeugen.