Rubellchen/ du bist nicht verliebt/
sonst würdstu wol des Schlafs vergessen.
Wehn Amors Wüten hält besessen/
der ruhet so nicht/ unbetrübt.
Wach auff/ Rubellchen: soll ich gleuben/
daß du die meine wollest bleiben.


Dennoch, glaubt' ich, und ach Wonne war mir,
Morgenröthlicher Glanz der goldne Traum!
War ein Zauber, wie gehofter
Liebe, dem trunkenen Geist!


Nach Brasilien, nach Brasilien
Jagen jetzt mich die Gefühligen.
Wo der Käfer leuchtend hüpft;
Wo sich bäumt der Krokodile,
Wo verwegen der Mandrile
Durch die seltnen Pflanzen schlüpft -
Dahin, Alter, muß ich ziehn!


Tu pan Chrzanowski se z lože zdvíhá,
„Zdráv buď král Jan!“ naposledy hlesne,
Rty se zachvějí a navždy strnou,
Mrtev do králových rukou sklesne.


Ősz, te sokat tudsz,
s tudásod soha el-nem-vehető,
mert a halottak nagy-erősek
és tanítód a temető.


Und so leb' ich wunschlos wieder
Leichtgewobne Tage hin,
Und ein Nachwuchs heitrer Lieder
Bürgt, daß ich genesen bin.


	Ha gran profondità la sua natura,
ma più profonda considerazione
la vesta e quel cotal con che si tura.


Per entro sé l'etterna margarita
ne ricevette, com'acqua recepe
raggio di luce permanendo unita.


Y fue la noche última. De cera
Parecía su tez, antes radiosa:
Lirio cortado y lívido en la era,
Bajo el pie del labriego, ajada rosa.
Flores sobre ella... ¡Si era flor! El alba
Empezó a clarear entre la lluvia,
Y algo cual tinte pálida de malva,
Daba más luz a su cabeza rubia.
Y más flores después... Era de raso,
De raso blanco su ataúd. El cielo
Brillaba azul, con oro en el ocaso...
Lejos se oía cual rumor de vuelo.
Agonizaba el sol. En ese instante
Brotaba en el crepúsculo una estrella;
Y regresé con paso vacilante...
¡Y allá quedó mi corazón con ella!


Přede-li dnes jeseň pro mne,
jí se neubráním;
ale moje srdce vroucí
plno jedním přáním.


越罗新学染宫黄
不著红蓝一点妆
移取彩衣歌舞树
莫教晓梦怨馀香


Šla, hlavu sklonila a duší táhnul sen...
Své ruce sepjala, zrak její zarosen
se někam v dáli díval.
Zda jenom krásný sen jí vzrušené se zdál?
Leč ne, hoch předrahý s ní včera večer stál,
když slavík v parku zpíval.


Je mráz a všude led a sníh,
však pěvec skřivan přijde nenadále
i pěje kouzlo písní svých
jak poet nadšený – tak sám a stále!


¿Cómo podré miraros enojado?
porque no pude haber mayor desdicha,
que ver un rostro tan hermoso airado.


Herr, mein Gott, auf deine Weiden,
An dein Brünnlein leite mich,
So durch Freuden, als durch Leiden,
Führe du mich seliglich!


Seitwärts neigt sich dein Hälschen. Ist das ein Wunder? Es träget
Oft dich Ganze; du bist leicht, nur dem Hälschen zu schwer.
Mir ist sie gar nicht zuwider, die schiefe Stellung des Köpfchen;
Unter schönerer Last beugte kein Nacken sich je.


Světice tam spící – mrtvých úběl v líci –
na šíji má bílý zadrhnutý šlář. –
A jak hledí na ni, reflex odevzdání,
mučennický úsměv padá v dívky tvář...


Per far pietoso il sasso, ove io m'appoggio,
Che più m'infiamma, quando lui più agghiaccia
D'un foco, che il cor m'arde, et non fa male.


Jde bledý poutník teď v plamenech kraje,
kol vůní, barev, písní celé závěje,
v tvém plavém jasu ohnivém modrý hrozen zraje
pro zprahlé rty, jež neměly vroucí naděje.
A svítí kraj a zpívá svět,
uprostřed hoří měkký tvůj ret,
novému dítěti pohádka nová,
Boženo Hodačová.


Tys Boha Syna porodila,
po němžto věky toužil svět,
nás z moci ďábla vyprostila,
a proto věčně budem pět:
Buď zdrávas v jasné výsosti,
příčino naší radosti!


学诗玄妙似参禅
又似凡人去学仙
吟得悟时皮骨换
一天风露响灵蝉


Nás je Vám, stydno až vyslovit!
je nás tam doma jak smetí,
matička zvláštní má „hvězdáře“,
kteří jí sčítají děti.


Nikdy netoužil bych uprostřed rabů žít,
jimžto rozprášil vrah otčiny půvab a klid,
jak noc vidinu setře:
skot jsou, který kdos ke pluhu chyt,


In Waldes Dunkel, an Baches Borden,
die jubelnden Sänger sind still geworden.
Und mir auch erging es wundersam: –
Als meinem Leben der Sommer kam
und die Rosendüfte mein Haupt umfingen,
da wollt ich singen und konnt nicht singen.
Von der Lippe flutet das Lied zurück –
im namenlosen, im stummen Glück
nur kann ich vor Gott die Seele neigen,
nur lieben und schweigen.


Publicado no livro Mar de mineiro: poemas e canções (1982) Poema integrante da série Papos de Anjo da Guard
In: CACAS Beijo na boca e outros poema São Paulo: Brasiliense, 198 139


Oběsil je pro cnost, ne pak hříchy,
Že svůj národ zradit nechtěli,
Proti němuž vedol on boj lichý;


sopra Cecilio e gli altri col coltello
giurar qual non giurasse seguir lui
morte aspettasse subito da quello;


斧斤戕不死
半藓半枯槎
寂寞幽岩下
一枝三四花


Doch mehr als jene
Bist Du mir groß!
Du Seelenschöne!
Die Du Dein loos,
Geliebt zu werden,
So ganz erfüllst,
Und Grambeschwerden
Der Armen stillst,
Mit Gottesmilde
Ringsher um Dich –
Wie das Gefilde
Im Sommer sich
Durch Thau erquicket,
Labt sich Dein Land,
Wenn Dich's erblicket
An Franzens Hand,
Der sanft regieret,
Und Vater heißt,
Wenn's Volk gerühret
Dich »Mutter« preist. –


před nimi v poutách – hrůza, strach! –
náš ošálený úpí brach.


Dulce reposo de mi entendimiento;
dulce placer fundado sobre bueno;
dulce saber, que de saber soy lleno,
pues tengo de mi bien conocimiento.


Ist denn Stillstand, bleibt es auch still um mein einsames Häuschen,
Lass' ich das Leben so gehn – auch die Gedanken stehn still.
Zukunft, dich fraget nicht gern in solchen Zeiten die Seele;
Darum, Vergangenheit, komm! Sei mir, Erinnrung, gegrüßt!


Doch andres beut dir, Größeres, hoher Geist!
Die festlichere Zeit, denn es hallt hinab
Am Berge das Gewitter, sieh! und
Klar, wie die ruhigen Sterne, gehen


Des edlen Königs Augen ruhen gern
Auf diesem Bogen, fest und gleich geründet,
Denn von den Werken gilt vor Gott dem Herrn
Die Meinung nur, auf die sie sind gegründet.


Kormidlo moje řídí cizí host.
Věděl bych rád, proč strnule se dívá.
– Nejraděj z všeho měl jsem minulost:
ta svěží travou to, co mrtvo, skrývá. –


neboť mám já šavli
a tou znám rubati. –
Což pak, nevíte už?
chtěl jsem povídati?


Fleuch, Vater! fleuch! die Stätte hält nicht Stand.
Das Kedars-Zelt läßt deinen Fuß nicht ruhen;
Bemühe dich ihn hurtig auszuschuhen:
Die Stätte, da man ruht, ist heilig Land.
Komm, Eiferer! um unsers Gottes Haus:
Egypten ist zurük, die Wüsten aus.


Onde estás? A alma anoitece-me bêbeda
De todas as tuas delícias; um momento
Escutei o sol, amorável adolescente,
Tirar da lira celeste as notas de ouro do seu canto da noit
Ecoavam ao redor os bosques e as colinas;
Ele no entanto já ia longe, levando a luz
A gentes mais devotas
Que o honram aind


Takhle se mu jenom smála,
ba i pošklíbala,
od rána se do večera
tygru podobala.


Will in der Unglücks-Klag
mich nicht gar lang auf halten /
den Himmel lassen walten:
er weiß den Endschaffts-Tag.
Es muß / es muß vergehen /
solts noch so lang anstehen.
Es ist der Endlichkeit /
wie alles / unterbreit.


Já v předu stoje, hleděl do hlubiny,
kde propasť nekonečnou jevil oku
ten živel průhledný a skvostně siný,
na místě dna si kouzle ve hluboku
báň nebes druhou, jak ta shora skvělou
i s něžných mráčků třásní zrůžovělou.
Blíž zámek báječný se rychle šine
a svítí všecek v oslnivém lesku;
jeť čistý křišťál vše, co ku nebesku
zde pyšně strmí od hladiny siné:
ty stupně, ohrada, ty stěny sličné,
ty brány, oblouky a sloupů řady,
arkýře, pavlány a balustrady
a cimbuří a věže nebetyčné,
všechny římsy, kružby nespočetné
a sošky vytesané, zdoby květné,
ba také nestvůry, jež s výše cení
co chrličové zuby šklebné tlamy –
vše do nejmenšího je křišťál samý;
toť hran a hrotů ledovcových skvění
a stíny jemné zářivých těch tvarů
jen dovršují obraz plný čarů.


Nyní tu smutno... Park je tich,
ztracený do lesní hluše,
po síních prázdných a zatuchlých
bloudí dob zaniklých duše...


Keiner ist davongelaufen
Vor den Weib- und Kinderhaufen,
Jeder zeigt mit Stich und Hieb
Seinen Staatserhaltungstrieb.


A modré oči jeho
teď zradostněny jdou
po širém městě znovu
nadšenou procházkou.


Die Schwalbe schwingt zum Abendliede
Sich auf das Stänglein unterm Dach:
Im Feld und in der Stadt ist Friede,
Fried' ist im Haus und im Gemach.


Dal suo dolce parlar vien la mia morte
Ché in tanta sua dolcezza il cor si sface
E l'alma sente duol che no 'l sostienne,


Aus den Wassern der Rauhreif steigt,
Büsche und Bäume atmen kaum:
durch die Nacht, die erschauernd schweigt,
schreitet ein glitzernder Traum.


海内无双玉蕊花
异时来自八仙家
鲁人得此天中树
乞与春风赏物华


Da la terra drizzò verso le stelle
Luminosa colomba il franco volo;
Corse di polo in polo
Le campagne del ciel felici e belle,
E pascendo il desio d'eterno lume,
Lieta in grembo al Fattor fermò le piume.


Ach! Teď tomu jsem smutný dal!
Já popsal děvče své;
Jestli mne někdo poslouchal,
Tak hned k ní poběhne.
Než já k vratům se postavím,
A k ní bude kdo chtít:
No! jej nevhodně pozdravím –
Musí zas po svých jít.


Tajemný útvare svinutý,
záhadnou zdobený runou!
oceán vidím vzedmutý
zářiti růžovou lunou.


Mille aromes légers émanent des feuillages
Où la mouche d'or rôde, étincelle et bruit ;
Et les feux des chasseurs, sur les mornes sauvages,
Jaillissent dans le bleu splendide de la nuit.


Dnes opět vděčně šťastným zovu sebe,
zřímť vedle padesáti pěvců Tebe!
Tys nejstarší z nich věkem, však Tvůj duch
jest mlád, zná cenit katolický ruch.


Du riefst mir freundlich ein Willkommen zu,
Ich rufe jetzt in deine ew'ge Ruh
Aus tiefster Brust ein Fahrewohl dir nach,
Und diesen Kranz, bunt, wie ihn mir der Tag
Aus wilden Blumen mit und ohne Duft
Geflochten, lege ich auf deine Gruft!


Harag gyult szivében a tündér atyjának;
Szavára a habok mind fellázadának,
S bőszült rohanással, mint szilaj paripák,
A partokat tágas résekre szaggaták.


Du fromm- und treues Blut, geliebte Leonore,
Hier ist dies schlechte Lied, so ich dir schuldig war.
Mein allzu sichrer Mund wagt es auf die Gefahr
Und plagt dein zartes Ohr mit einem Haberrohre.
Doch kriegt dies welcke Blat von deiner Huld den Werth,
So hab ich, was mein Wuntsch und dein Befehl begehrt,
Und werde mich forthin von nichts verhindern laßen,
Dein wohlverdientes Lob in einen Reim zu faßen.


Nichts/ nichts ist/ daß er nicht verseh'/
Auch offt durch ungemeine Weisen/
Wir wissen nicht wie es gescheh/
Und müssen nur sein Allmacht preisen/
Die/ wie es dort und dar zublicken
Hier muß das gantze Werck beschicken.


Atenta aquí la Parca (cuando fiera
extinguir suele toda luz viviente)
midió el golpe fatal de su tijera:


Oly sok temérdek baj s veszedelmeken,
Oly számos ország, s annyi sok ellene
Fegyverkezett nép tartományin,
Annyi hegyek s vizeken keresztül,


Lua alta
E por trás
De tantas nuvens
Brilham estrela
Aqui,
Por trás desta neblina,
Brilho també
Sozinha
E acompanhada
De mim
E de mais ningué
Não direi mais nada
É o silêncio que mais convé
Agradecida,
A Lua
Sussurra:
Amé


In ihr der Plauderton der Quelle,
Der Felsengrotten Wiederhall
Mit dem Gebraus der Wasserfälle,
Dem Frühlingslied der Nachtigall,


To jasno,... ledno!... ptačího ni zvuku...
odnikud hlahol lidských slov...
mne jímá vzpomínka za chabou ruku,
já toužím uzřít matčin rov...


Fort von den Gräbern, von den Trümmern!
Fort aus der Nacht zum hellen Tag.
Es soll des Lebens frischer Drang
Nicht in gesuchtem Gram verkümmern –
Und nur was Freude bieten mag
Soll auferstehen im Gesang!


el velo, en que nos muestras tus pecados
transparentes, se borda y atavía,
de la insolencia pública preciados.
Considera que llega el postrer día
en que de este cadáver, que engalanas,
con asco y miedo, la alma se desvía;
y que de las cenizas que profanas,
subes al tribunal, que no recibe
en cuenta calidad y excusas vanas.
Allí verás cómo tu sangre escribe
proceso criminal contra tu vida,
donde es fiscal Verdad, que siempre vive.
Hallarás tu conciencia prevenida
del grito a que cerraste las orejas,
cuando en tu pecho predicó escondida.
Los suspiros, las ansias y las quejas
abrirán contra ti la negra boca
por el llanto de Cristo, que festejas.
¿Con qué [razón] podrá tu frente loca
invocar los azotes del Cordero,
si de ellos grande número te toca?
A los que Cristo recibió primero,
juntos verás los que después le diste
en competencia del ministro fiero.
A su Madre Santísima añadiste
el octava dolor, y en sus entrañas
cuchillo cada abrojo tuyo hiciste.
Acusaránte abiertas las montañas,
las piedras rotas, y a tan gran porfía
atenderán las furias más extrañas.
Y presto sobre ti verás el día
de Dios, y en tu castigo el desengaño
de tan facinorosa hipocresía.
La justicia de Dios reinará un año,
y en dos casas verás tus disparates
llorar su pena o padecer su daño.
Cristiano y malo, irás a los orates;
al Santo Oficio irás, si no lo fueres,
porque si no te enmiendas, te recates.
Y, crüenta oblación de las mujeres,
vivirás sacrificio de unos ojos
que te estiman, al paso que te hieres
y te llevan el alma por despojos.


Meg is maradt a fejemben,
Úgy emlékszem rája,
Mintha vén kopasz fejével
Most is itten járna.


Setzen an der Mägde Kunkel,
Luft'ge Gäste, sich,
Spinnen emsiglich
Durch der Nächte Dunkel.


Welch ein Reichthum! Welche Fülle!
Bist uns nah in Geisterhülle,
Heil'ger Vater Adalbert!


尽忠尽孝己操权
莫信人言事在天
若到临时牵一念
平生气节总徒然


山盘春雨中
笋味殊胜肉
数日不窥园
南风吹作竹


Erstarrter Mond steht wächsern,
Weißer Schatten,
Gestorbnes Gesicht,
Über mir und der matten
Erde.
Wirft grünes Licht
Wie ein Gewand,
Ein faltiges,
Auf bläuliches Land.


Vy uzdravit mne chcete? Jen mu podat


2. GOtt hat uns ja ſo viel verſprochen
Als woll’er unſer Vater ſeyn.
Der ſegen bleibt auch ungebrochen/
Und ſtellt ſich alle ſtunden ein.
Derhalben ach aus was fuͤr noth
Bckuͤmmern wir uns um das brod.


Oft tönt sie wie ein Wetter laut,
Um meine Furcht zu überschreien,
Wenn der erschrocknen Seele graut
Vor Stürmen, die ihr zürnend dräuen.


¡Aserrín!
    ¡Aserrán!
   Los maderos de San Juan
   piden queso, piden pan,
    los de Roque
    alfandoque
    los de Rique
    alfeñique
   ¡triqui, triqui, triqui, tran!
   ¡triqui, triqui, triqui, tran!


柳岸芦汀秋水生
官舟才泊暮钟鸣
无人为问陶彭泽
万里长江天际横


Kész immár a bornyomó kád:
Szűcs György jó remény fejébe,
Nyakig ül a szennyes lébe,
Istennek ajánlva dolgát.
A cigány sereg azonban
Beszivárog alattomban;
Jön elébb egy, aztán kettő,
Mintha csak úgy történetből:
Szerencsére a vajdának
Épen jó, hogy bebotlának!
Egy tüzet rak, más vizet mer,
Másik fát hoz... kell az ember;
Úgy szaladnak! úgy segítnek!
Dolgot ád a vajda mindnek.


Lihblich drehn sich auff und ab
all die netten Dinger;
grabt mir nicht zu tieff hinab
die verlihbten Finger!
Sonstso/ fischt sich wer waß her/
läßt ers nicht gleich fahren –
Gottseydanck/ wir sind nicht mehr
in den Kälber-Jahren!


Bürger Odysseus! Wohl dir! Bescheiden ist deine Gemahlin,
Strickt dir die Strümpfe und steckt keine drei Farben dir an!


Si l'espace est une forêt,
S'il fait nuit comme dans les Bibles,
Si pas un rayon ne paraît,
Toi, de tes quatre pieds terribles,


Ty moje mozoly
tvrdnou víc a více,
avšak jinému z nich
roste pokladnice –
praskají knoflíky
u kalhot a vesty – –
Ó, jaké divné jsou
v tomto světě cesty!


Pañuelo que vayas llorando
pañuelo que irás guardando.
Para la vuelta, novia,
guárdame todos tus pañuelos llorados;
guárdame todas tus esperas;
guárdame todos tus llantos.
El llanto de creerme muerto;
el decreer que te olvidé,
el de tu santo sin telegrama;
el de alegría, cuando te escriba...
y el de llorar por llorar
cien pañuelos, mil pañuelos
mil lunas de mil noches en tu ventana sin cerrar
Pañuelo que vayas llorando
pañuelo que irás guardando.
El día de mi vuelta
los coseremosa una cuerda y la izaremos en el patio
y acudirán a hacerles rueda
todas las palomas blancas de los tejados
allí flamearán todo un día azul
y al bajarlas, trataremos de equivocamos
y arriaremos al azar una paloma o un pañuelo
cualquier casa blanca para las manos.


Jakoby zakryt bílých do halen
v podzimní páře kraj spí zavalen,
na řece proudem tříšť se točí v kolu –
poslední parník odplul po ní dolů.


Ah! arrancar às carnes laceradas Seu mísero segredo de consciência! Ah! poder ser apenas florescência De astros em puras noites deslumbradas!   Ser nostálgico choupo ao entardecer, De ramos graves, plácidos, absortos Na mágica tarefa de viver!    Quem nos deu asas para andar de rastos? Quem nos deu olhos para ver os astros - Sem nos dar braços para os alcançar?!


Tout s'y mêle ! les pas égarés hors des voies
Qui cherchent leur chemin dans les champs spacieux ;
Les roseaux verts froissant leurs luisantes courroies ;
Les angélus lointains dispersés dans les cieux ;


كيفَ هذي الدُّنيا وهذا الزَّمانُ
كلَّ يومٍ يُقالُ ماتَ فُلانُ
يَجذِبُ البعضُ بعضنا فبأيدي
كلِّ مَيْتٍ لكلِّ حيٍّ عِنانُ
إِنَّما دارُنا التي نحنُ فيها
دارُ حربٍ فليس فيها أمانُ
إن نزلنا أرضاً فنحنُ غُبارٌ
أو شَبَبْنا ناراً فنحنُ دخانُ
لم نَزَلْ بين فُرقةٍ واجتماعٍ
كلَّ يومٍ للهِ في الخَلْقِ شانُ
غَرَبَ النَّيِّرانِ في الشَّرقِ عنَّا
فاستمَّرتْ في الظُّلمةِ الأجفانُ
فجعةٌ أكمَدَ النَّهارَ دُجاها
فتبَاكَى النَّيروزُ والمِهرَجانُ
غَضِبتْ بعدها الخُيولُ على اللج
مِ كما أنكرَ القَناةَ السِّنانُ
وعَلَتْ رَنَّةُ النُّواحِ وسالتْ
دُرَرُ الدَّمعِ بينها المَرْجانُ
أيُّها الرَّاحلانِ عنَّا رُويداً
قد أذابت قلوبَنا الأشجانُ
إن تولاَّكُما البِلَى فلَعمري
ليسَ تَبلَى الهمومُ والأحزانُ
هكذا الحُبُّ في حياةٍ وموتٍ
دامَ فيهِ تألُّفٌ واقتِرانُ
فسلامٌ عليكما كلما هبْ
بَ نسيمٌ وصافحتهُ الجِنانُ
وسقَى ذلكَ الترابَ سحابٌ
يَمطُرُ العَفْوُ مِنهُ والرُّضوانُ


Venneme contrizione,
e lavaime per confessione


Sie nennen dich die Nachtigall
Mit dürftgem Bilderraube,
So süß auch deiner Lieder Schall,
Doch nenn ich dich: die Taube.


海门棹驭出
鲸吼浪花飞
孔翠排旌盖
云昏黄鹤矶


Erforscht der Dichter Herz und Nieren,
Kennt jede Schwellung ihrer Brust,
Weiß mehr von Dante und Shakespearen,
Als jene beide selbst gewußt.


Schreitet aus dem hohen Saal
Mächtig über Berg und Thal,
Langt aus seiner Höhle Thor
Einen goldnen Schatz hervor.


Zdá se mi, zemí jede sám Bůh,
tajemná trojice: blesk, voda, vzduch
po zemi táhnou Tvůrce pluh
a tajemstvím úrody brázdami hvízdá
nebeská jízda.


Ottavio! mein düst'res Lied,
Weit über Meer und Berge zieht
Es bis zu deinem Prunkpalaste.
Umstrickend dich mit dunkelm Bann
Tritt mahnend es zu dir heran
Gleich Macbeth's schauerlichem Gaste.


رَأَيتُ عِدى عُثمانَ في حالِ صَيدِهِ
وَقَد أَصبَحَت صَرعى نِصالٍ وَأَسهُمِ
تُقادُ إِلَينا وَهيَ صَرعى حُتوفِها
وَفي طَوقِها حَبلٌ يُجَرُّ مِنَ الدَمِ


Funde en tu amor todas nuestras razones,
con todos nuestros argumentos y sentidos,
madurando el individualismo en nuestras conciencias

vestidas de mundo.
Deja treparse la luz

dentro
para llevar nuestras mentes más allá del verbo;
trasciende el concepto
   que nos mantuvo cautivos del
entendimiento,
sin practicar la comprensión por camino...
Sé en mí y todos
a tal punto que nos fundas
en tanto conciencias individuales
y nos hagas retornar al ser
del Ser espiritual entero   y único.
Que palpite en tu amor
el continente latinoamericano,

como hijos
de pensamientos

hermanos.
Muestra tu ruta interior

para que se nos permita fundir,

en intuición común.

nuestras conciencias.
Que seamos una verdad común;
aunque diversa y plural ,
que propicie la coexistencia civil,

múltiple
en la inmensidad de todas nuestras razones.


Ihr Mann war wieder beim Tarocken,
Da konnte sie sofort verlocken
Ein Mensch von Schmederers Ballett.
Sie schwamm in Glück und er in Fett.


Ki az esőt sötét barlang odvából vigyázza,
Kedves annak az árva ég vakságot dobó dördülése -
Minden villám feléd cikáz és benned hal meg -
Acélgömbbe tömíttetett egyedülvalóság,
Emelkedj!


Tak moh’ jsem žíti šťastně, spokojeně;
však jedno kalilo mé duše jas:
že družce mojí v ponenáhlé změně
stín temný klad’ se do čela i řas.
Ni kraje půvaby, ni láska moje
nemohly zahnati těch stínů roje,
to stálé vzpomínání strastiplodné
zašlého života a země rodné,
a trapné výčitky zub hlodavý,
že rodiče své v hoři zůstavila,
že na věky snad již se připravila
o matky, otce pohled laskavý.


Dann heben sich Lieder der Vorzeit,
Und Harfen begleiten die Lieder,
Und sanftester Nachhall entzücket
Die lauschenden Wälder und Fluren umher.


敕过鸾台凤阁来
清晨初拆驿书开
绣箱香案迎门拜
身著朝衫止此回


Pues puso aparejaos al sacrificio.
Alma, ¿qué haréis vos? -Pensar cual peno
ojos, oídos, corazón y alma.


Saper dovete che di due ragioni
passerotti si trova:
l'una ha le penne e su pe' tetti cova:
l'altra è poi di parole e di svarioni
dette a rovescio e senza discrezione,
che nasce nella bocca alle persone.


was, meinet ihr, muß da für Freude mir geschehn,
wenn ihr euch, Zarte, mir nach Willen laßt besehn,
wenn ich euch lieben mag, mehr, wenn ich euch darf küssen?


Er atmet tief, sein Herze schlug,
Er eilt, und ohne Trau
Nimmt er – man ist nicht immer klug –,
Nimmt er sie sich, zur Frau.


Ihr Stummen, singet! Stumme singen.


Ez a csárda nevezetes,
Gólya jár rá, nagy kelepes.
Ha én gólyamadár volnék,
Ilyen házra nem is szállnék.


A přece za tím oknem tady
zřel často k hvězdám snílek mladý,
tam sladký lampy hořel svit,
a vedle v jizbě dívka dlela,
ve zlatých vlasech ukláněla
za květináčem úběl čela
na jehly jednotvárný kmit.


E poi di boschi le nimphe driade
Quelle di prati insieme e de le fonte
Costui commedan di somma honestade.


Auch trauert das Farrenkraut,
In dem ich mich öfters verstecket;
Dann liefst du, dann schrieest du laut,
Bis daß du mich endlich entdecket.
Dann hüpfte ich fröhlich um dich,
Und du sprangst blöckend um mich.


Allein, verstocktes Herz, das läst sich leicht gedencken,
Du hörest Tag und Nacht mein ungewöhnlich Kräncken,
Du siehst mich schwach und blos vor Haus und Fenster stehn,
Der Nordwind pfeift ums Dach und heulet in den Linden,
Ich lieg auf Eiß und Schnee, die mehr als du empfinden
Und selbst vor Leid zergehn.


Eccoti l'alma e 'l core, e s'io t'offesi
il tuo sangue mi lave, or me ne duole:
fa' ch'io sia teco, e sempre goda e ami.


Mikor a világ megveszett
S a minden-jók dögbe hullnak,
Tudom, hogy a legnemesebb:
Szegény, hű hivalkodó ember.


Viel Gärten sind zu jener Zeit
Hie, düncket mich, gewesen,
Mars hat dieß alles für den Streit
Ihm nun zum Wall erlesen.


Ez dolog jobb móddal hogy erősíttessék,
Királ kislejányát néki kötelezék,
Baptista, Nádasdi leányért eskőnek,
Asszontúl, baráttúl es ott hitöt vevének.


Líbezná, milá tvář,
jak zář když zablýskne,
a k trpící hrudi se krásná
mu hlava přitiskne.


A kolem noc tak nevýslovně krásná,
že hříchem jest to ticho slovem rušit,
tu zdáme se myšlenky jiných tušit,
cit slov nemá před dílem tvůrce žasna.
Nad hlavou bloudí světů miliony,
v srdci se rojí miliony citů,
dějiny lásky čteme na blankytu,
i vítr šepce sladké lásky stony.
V té chvíli svaté ničím jest ruch světa,
ten chvat a boj po slávověnci, zlatě;
tak tiše spí ten boží svět, tak svatě,
že po klidu a po srdci je veta.
Tu dostačí nám ze všeho, co máme,
jen jméno člověk – ostatní je plevel,
jazykem boha jest sefíru ševel,
v té chvíli brány srdce otvíráme.
A každý cit, jenž v nás kdy našel místa,
teď vzrůstá v sopku oheň metající,
a každá myšlenka pod čelem spící
se stává tělem, zbrojí, v boj se chystá.
Celému světu srdce otevřeno,
chcem, aby hvězdy štěstí naše znaly;
kdo v takové se chvíli obejali,
těm věčnou lásku bůh dal v krásné věno.
V té chvíli každá myšlenka je básní,
a kdo z těch pocitů se k činu prodrat umí,
ten štěstí básníkovu porozumí
a hrdě zvolá: Žij anebo shasni!
A každý výkřik chvíle té je zpěvem,
je hlasem srdce ústy vysloveným,
je zvukem duše mocně rozechvěným,
je vášně, lásky žhavým poúsměvem.
A mlčení je modlitbou tak svatou,
že nemá slov řeč lidská ani pro ni,
jen slze má, které se z oka roní,
a duši má modlitbou touto jatou.


¡Qué niña soy! El sueño va pasando
¡Qué triste despertar! ¡Cuánto he dormido!
Y no me agrada ya vivir soñando


Pesa de transparente tu mano sin historia.
Los niños no perdonan que les robes la infancia.
Tu mirada trabaja sin sueldo como el cielo
y abre todas las puertas que no construye el hombre.
No.
No me quedo tranquilo,
no puedo,
en cada movimento eres un fruto,
cuando yo no te miro, te construyo,
déjame que te saque mariposas del cuerpo
tal como el campanero que de súbito pone
loca de golondrinas a la mañana.
Déjame...
Déjame que me vista de tiempo para verte.


Sollte das so sehr dich wundern,
Du mein konsequenter Mann?
Keiner von den Erdenplundern
Lange mich behalten kann!


Mit mosolygasz, mit mosolygasz,
Csintalan lyány?
Amit itten magyaráztam,
Már tudod tán?
Oh nem, ezt még nem teszem föl
Felűled!
De ha így van?... annál jobban
Becsűllek.


Diese Dirne hat beflecket
Ihr geschenktes, schön geschmücktes jungfräuliches Ehrenkleid;
Und mit Schmach und Hohn bedecket,
Die dem Lamme auf die Hochzeit ist zum Weibe zubereit.


Und gar seltsam hohe Blumen
Standen an dem Rand der Schlünde,
Sprach der Strom so dunkle Worte,
's war, als ob ich sie verstünde.


Tu Makár usmál se a odvětil:
„Ó, Marteli, ty v pravdě věříš to?
Vždyť viděl’s, ze sadu jak spěchala, –
proč činila to, čisté svědomí
když její jest? Však pravda, zachránit
též chtěla tě, před hněvem císaře.
A vlastní její hněv, což, Marteli,
ten neprozradil ji? že uhod’ jsem,
co v ní se děje, pobouřilo ji!“


Einigkeit und Recht und Freiheit
Für das deutsche Vaterland!
Danach laßt uns alle streben
Brüderlich mit Herz und Hand!
Einigkeit und Recht und Freiheit
Sind des Glückes Unterpfand –
Blüh' im Glanze dieses Glückes,
Blühe deutsches Vaterland!


Alles könnt auch ihr beginnen:
Malen, weben, hecheln, spinnen.
Weg mit Flotten, weg mit Schiffen!
Wer die Zeiten hat begriffen,
Bringet auch auf trocknem Sande
Eine Seefahrt noch zu Stande.
Juchhe! juchhe!
Hoch lebe die Handlung auf der See!


A veces empiezan bien mis sueños, y entonces
pueden llegar a ser playas de África
o improbable pasajes de avión hacia el deseo.
A veces empiezan bien mis sueños, a veces me recuerdan
lugares que no he visto y en los que fuimos tan felices,
lugares anónimos, antiguas cartas, aventuradas huidas
y si hay suerte pueden llegar a ser incluso
unas cuerdas vocales que afinan su voz
entre unas piernas.
                 Porque a veces empiezan bien mis sueños.
Pero otras se despistan, por lo común se cansan y así
suelen acabar teniendo el mismo rostro
que la casa Batlló, pues ociosos y torpes se recuestan
en demasiados bares, en demasiadas tardes,
estúpidamente llenos de Rambla Cataluña y Paseo de Gracia,
hasta batiendo palmas los benditos
mientras ni pueden evitar que de las gabardinas
del fracaso y del alcohol les crezcan
abatidos pájaros
que vagamente me recuerdan
a la hirsuta soledad
de la que no he conseguido salir nunca.
Quizá en esta tierra el hombre sólo puede amarse y detestarse,
amarse y detestarse, sucesivamente, en el orden que prefiera.
Pero esta materia da apenas para un cuento,
y además creo que ya Borges —un fastidio—
escribió mejor de todo esto.


Und an einer Windmühl stille
Hält das alte Zauberweib:
»Bräutchen, ists dein fester Wille,
Daß unfruchtbar sei dein Leib?


Slyš, z dalekého jihu, ach, z dalekého jihu
jde jara tichý krok,
a nežli zvíš, je tady, ó, již se kloní v mihu
nad spící země bok.


Как трудно повторять живую красоту
Твоих воздушных очертаний;
Где силы у меня схватить их на лету
Средь непрестанных колебаний?
Когда из-под ресниц пушистых на меня
Блеснут глаза с просветом ласки,
Где кистью трепетной я наберу огня?
Где я возьму небесной краски?
В усердных поисках всё кажется: вот-вот
Приемлет тайна лик знакомый, —
Но сердца бедного кончается полет
Одной бессильною истомо


Tam venku syčí vzduchem chumelice,
doklapal v lese Kokrháčův mlýn,
a řeka pod ním ztuhla jako cín:
jen můstek značí cestu do vesnice.


Nyní jdouce dále ve své zkušenosti
dotkneme se ženských šetrnosti.
Soused mého otce, dobrák Kylián,
dle pověsti vůbec ctěný pán,
žádán byl od churavé své paní,
by nakoupil cos pro děti a pro ni.
Dobře, pán naplní tobolku,
běží do kuchyně pro holku
a za malou chvíli
do trhu s ní pílí. –
Avšak, ani k vypsání to není,
jaké nastalo vám udivení,
když ten náš pan nešika
vytahuje z košíka
kopu mezulánu dceři na mantilu,
děvečce pak rukavičky z tylu,
synu kartoun na kalhoty,
pro paní pak z juchty boty;
za kteroužto všecku látku,
pomyslete, vydal celou padesátku!
Ubohou tu paní, myslím tak,
trefí nejmíň šlak!
ona ale, co nevinné kuřátko,
hledí k nebi a co učiněné dobrátko
neznající žádnou zášť
káže služce přinést plášť
a s ní na trh s zbožím spěchá,
prodavače ukázat si nechá,
vymění, ač se tento dosti durdí,
nepotřebné toto haraburdí,
a pořídí zboží jako květ
za zlatých jen dvacet pět.
Že tu mluví do kramáře,
až jí letí pot přes tváře,
aby slevil, že je věc ta drahá,
jestiť arci pravda nahá;
pětadvacítka však také bolí,
zvláště platí-li se holí –
a tu zasloužil pan z Kyliánů!
Mnohý nadal by mu ještě mezulánů,
my však na tom mějme zatím dost,
an jsme ženských dokázali šetrnost.


白云湖上华阳山
那得相看不醉还
明日蓬蒿三径没
谁怜长史在人间


Wichtig wohl ist die Kunst und schwer, sich selbst zu bewahren,
Aber schwüriger ist diese: sich selbst zu entfliehn.


Vor des Lebens Doppelwege
Tritt der Ernst zum Jüngling hin,
Zeigt dem Mut'gen enge Stege,
Oder Scherz berauscht den Sinn,
Daß nur Lust zur Lust ihn rege.
Glücklich aber, wer die beiden
Kühn besiegend schlau verbunden!
Kein Verhältnis darf er meiden,
Hat des Rätsels Sinn gefunden:
Ernste Freud' und Scherz mit Leiden.
Milde lächeln, milde schonen,
Sah ich die Geliebte so;
Will sie scherzend Treue lohnen,
Wird das Herz mir schmerzlich froh,
Wähnt' in ihrem noch zu wohnen.
Keinen Scharfsinn darf ich neiden,
Seit mein Sinn sich ihr verband,
Und so innig als bescheiden
Sie des Leichtsinns Tiefen fand;
Ernst in Freud' und Scherz mit Leiden.


Lasst bleiben, liebe Leute,
Das reiche Morgen-Land,
Steht nicht nach grosser Beute
Fern vmb Hydaspes Strand,
Ein jeder thu die Reise
Tieff in sein Hertz hinein,
Das laß er aller Weise
Von Schuld gesaubert seyn.


Die Blätter von Wetter mit rauschen laut schallen/
Geschütze mit Blitze die Lüffte durchknallen/
die ruffenden/ puffenden Paucken erhallen/
Posaunen/ Carthaunen in Lägeren schallen/
Man rüstet sich zum schlagen/
verschantzet sich im Feld/
eh den geladnen Wagen/
die glasebrücke helt.


Ich indes auf goldnem Polster,
Frei von Wünschen und Bedürfen,
Einmal will ich noch in vollster
Seligkeit das Dasein schlürfen.


Pousmál se jeden, trpce trochu:
„Nehněvej se. Řeknu upřímně:
cizí parfum nějak dusí mě,
vnikl – netušíš snad, dobrý hochu, –
štěrbinami v prostorné tvé sály,
ostře čpavý, že mě v oči pálí.
Ale, hochu, proč tak čelo mračíš?
vím, že není tady vinníka, –
zžíravý dech všady proniká,
štěrbiny že ucpat nepostačíš.
Nu, což – odpusť, nedbej slova mého,
dotkl jsem se místa bolavého.“ –
Ale soudruh nějak podrážděn
hodil hlavou, smál se: „Řekni jen
celou pravdu poctivou a ryzí:
ne ten parfum, my tu byli cizí!“


Vielleicht, eh' ganz sie räumte
Das Haus, das zu schwache,
Daß sie noch einmal säumte
Im schönsten Gemache;


Zwischen diesen zwei gescheiten
Mädchen, Anna und Dorette,
Ist zu allen Tageszeiten
Doch ein ewiges Gekrette.


Wer Unbekante liebt, der ist ein großer Tor.
Wer allzu Vielen traut, hat was Gefährlichs vor.
Wer gar nicht liebt, der giebt sein' Einfalt an den Tag.
Sehr keusch ist, der mehr nicht als Eine lieben mag.


Ahora ya es tarde. Quisimos
tocar con las pobres manos
el prodigio.
Ahora ya es tarde: sabemos.
(No supimos lo que hacíamos).
Ya no hay caminos. Ya no hay
caminos. Ya no hay caminos.
Cuando nada se desea
todo se posee. (El círculo
se ha cerrado. Nos retiene,
sin remedio, en su recinto).
Ángeles soberbios. Ángeles
ciegos. Ángeles malditos.
Ahora ya es tarde. Se apaga
el mundo recién nacido.
Ya no hay caminos. Ya no hay
caminos. Ya no hay caminos.
Cuando nada se desea
todo se posee. Miro
la llama. ¿Quién nos mandó
tocar su centro encendido?
Al fuego se le posee
con los ojos. (Ni sus hijos
pueden tocarlo). Ya no hay
caminos. Ya no hay caminos.
Sabemos. El terso sueño
se ha roto. Ya no hay caminos.
Desamparados tendemos
puentes de espíritu a espíritu.
También el cuerpo quería
romper su lastre infinito.
Las almas a su través
se buscaban. Se han hundido
para siempre. No se encuentran
para siempre. No se encuentran
las almas. Ya se ha cumplido
lo fatal. Sabemos. Ángeles
ciegos. Ángeles malditos.
Las almas se han marchitado
sobre los cuerpos marchitos.
Ya no hay caminos. Ya no hay
caminos. Ya no hay caminos.
Cuando nada se desea
todo se posee. El fino
vidrio de la paz se rompe
deseando. (Como el río,
sólo se para y descansa
cuando deja de ser río).
Prisa por llegar. Candentes
avideces. Rojo vino
en el que los vencedores
se igualan a los vencidos.
Oh, cuánta desolación.
Qué caída en el vacío.
Oigo al otoño ventoso
tañer su cuerno amarillo.
Aroma de oro dorando
aroma de tierra. Piso
la tierra. Miro la tierra
hermosa...
Torno a lo mío:
cuando nada se desea
todo se posee. (El círculo
se ha cerrado). Todo en torno
es lo mismo y no es lo mismo.
Se han borrado para siempre
caminos, muchos caminos.
Y estamos solos. De pronto
nada parece tranquilo.
Nuestra voz suena a voz de otros
que jamás han existido.
Y se cierra todo. Y todo
dejando de ser sencillo.
Ángeles soberbios. Ángeles
ciegos. Ángeles malditos.
Y no hay caminos. Y no hay
caminos. Y no hay caminos


Já jsem ale jonák český,
Neustupné srdce mám;
Haničku jsem si oblíbil,
Odloudit si ji nedám.


Hrst květů, v srdci luk jež tkvěly,
pokládám na Tvůj rov,
by milou vůní před zvadnutím pěly
vám píseň beze slov,
jež srdce hejčká lichotivým zněním
a ňader rány léčí políbením.


In Hosen steckst du deine Tänzerinnen?
O! welch ein puritanisches Beginnen!
Cythere zeigt sich nackt, warm athmend noch im Stein,
Und weckt Begierden nur in pöbelhaften Sinnen.
Die Kunst und die Decenz, sie haben nichts gemein.
Den üpp'gen Gliederbau, die biegsamen Gestalten
In jeder Wendung darf Terpsichore entfalten,
Und im Tricot zugleich nackt und bekleidet sein.


Der mächt'ge Tod, der Alles bricht,
Hat deine Macht nicht überwunden!
Du strahlst, ein erdenfremdes Licht,
Herein in meine trübsten Stunden.
Und will mein Geist, vom Natterstich
Des Zweifels blutend, bang verzagen,
Dann rufst du: »Auf! besinne dich!
Dein Loos ist Wirken und Ertragen!«


几家闲夜停机杼
支枕篷窗风许许
吹尽莼香不见人
绕塘寒月䴔䴖语


Die Hölle sieht den Sieger kommen,
Sie fühlt sich ihre Macht genommen.
Sie bebt und scheut Sein Angesicht.
Sie kennet Seines Donners Schrecken.
Sie sucht umsonst sich zu verstecken.
Sie sucht zu fliehn und kann es nicht.
Sie eilt vergebens, sich zu retten
Und sich dem Richter zu entziehn,
Der Zorn des Herrn, gleich ehrnen Ketten,
Hält ihren Fuß, sie kann nicht fliehn.


裂崖泉射便成溪
溪畔虚岩匹练垂
玉溅珠跳千仞底
阴阴众木媚清池


Ó, stůj nám, stůj, a k svému lidu mluv,
Ty, jenž jsi procítil veliký jeho hněv
i velikou lásku. Lid tě poslouchá.
Ó, uč ho dál, jak lež má nenávidět,
jak pokrytectví práskat důtkami,
jak proti cizáctví svá prsa nastavit
a ohradit se vysoko čínskou zdí,
jak za praporem Pravdy, Lidskosti,
Vlasti a Svobody má k cíli jít
a čistý ostat ve rmutu bojů všech,
a čistý pokořit své odpůrce.


Die Arbeit ist etwa auch poetisch,
Wir wollen da nicht streiten lang;
Doch ist die Wahrheit antithetisch,
Denn poetischer noch ist der Müßiggang.


Náhle stará paní stiskla
silně ruku Luciinu:
Baňaté dvě rudé věže,
jejichž pozlacené báně
třpytily se jak dvě hvězdy,
vystoupily na obzoru...
„Už jsme doma,“ zašeptala.


لا تُكبِروا من ملاح المرد إنسانا
ما الحُسن والطِّيب إلا عبد ظِبيانا
نفديك من كاملٍ حُسناً وإحسانا
تُحيي وتقتل أحياناً فأحيانا
تبارك اللَهُ ماذا فيك من بدعٍ
في الجسم والوجه إسراراً وإعلانا
كأنما عجن الكافورُ طينتَه
بالزعفران فعَلَّى منه كثبانا
وصيغ أعلاه من نورٍ ومن ظُلَمٍ
وجهاً وفرعاً يمجُّ المسك والبانا
فالفرع من سَبَجٍ والخد من ضَرَجٍ
والطَّرف من غنجٍ يلقاك وسنانا
فمن تنزَّه يوماً في محاسنه
فليس مُستحسِناً ما عاش بستانا
ومن تنفس من أنفاسه نَفَساً
لم يرضَ ما عاش أن يشتمَّ ريحانا
كأنما اللَه أوحى إذ براه إلى
خزائن المسك ممّا طاب أو لانا
بأن تُؤلِّف من نَشرٍ جواهرها
وقال كوني على التأليف إنسانا
كأنه قبَّة من فضَّةٍ قسِمت
في ملتقى الخَور أردافاً وأعكانا
كأنه مُحَّةٌ من فرط نَعمته
تكاد تجري من الأثواب أحيانا
تراه كالماء رجراجاً ومَلمسه
كالنار حرّاً فتلقى اللونَ ألوانا
تبدو له حركات من حرارتها
ولينه يستحيل الماء رَيّانا
قد قلتُ إذ حار طرفي في محاسنه
ولم أزل شاخصَ العينين حيرانا
لا شك أنت من الجنّات مسترَقٌ
أو هارب فمتى فارقتَ رضوانا
فاستضحكته على عجبٍ مساءَلتي
وقلتُ لمّا رأيتُ الثغر قد بانا
لم ترضَ إذ جئتَنا من جنةٍ هرباً
حتى سرقتَ لنا في فيك مرجانا
ليس الحبيب الذي يأتيك مؤتزراً
مثلَ الحبيب الذي يأتيك عريانا


Und wie du sonst in jugendlichen Tagen,
Sie reich beschüttet hast mit Blütenflocken;
Und sie, zu feig die schöne Last zu tragen,
Sich zeigten neidisch halb und halb erschrocken:
So sehn wir jetzt sie noch hervor sich wagen,
Um Schmach zu bieten deinen Silberlocken;
Doch dies Geschlecht vermag dich nicht zu hemmen,
Es muß die Welt sich dir entgegenstemmen.


La novità che può turbarvi alquanto
omai ceda al valore, al chiaro ingegno,
a la prudenza, al vostro animo accorto:


Wie das Hertz die lauen Säfte,
So ihm stetig eingeflösst,
Durch uns unbekannte Kräfte
Bald empfängt, bald von sich stösst;
So sey in des Meeres Gründen
Solch ein Welt-Hertz auch zu finden,
Das sich eben so bewegt,
Und uns Ebb' und Fluth erregt.


Preciso muito de solidã Se calhar toda a gente precisa mesmo sem sabeA solidão é uma forma de silêncio e de intimidadHá um espaço enorme, uma imensidão, entre nós e as palavras, e só num acto de amor é possível ultrapassar tal espaço, indo ao encontro das palavras e deixar que as palavras venham ao nosso encontrExcerto do documentário: "Manuel António Pina, um sítio onde pousar a cabeça" | Terra Líquida Filmes, 2012https://vimecom/36287502


谏议大夫坚不拜
何于建武复来招
请看唐帝容巢父
鸿鹄冥冥亘紫霄


Szemem a színek tomboló zajából
Valaha még a messzeségbe révedt
És úgy keresett édes pihenőre
Egy kicsi pontot, tisztát, hófehéret.


Kehret wieder, gold'ne Sterne,
Holden Glückes Schein, –
Daß ich finde in der Ferne
Jeden Punkt allein.


Už prázdno bylo po kostele
a ze všech já jen zůstal jsem;
pod chladným ňadrem srdce vřelé
mi temným bilo tlukotem.


Hart wurdet ihr bedrängt; da stand
Die gotterfüllte Jungfrau auf,
Erlöste euch und starb.
Hart sind auch wir bedrängt; doch schon
Regt mächtig sich der Geist des Herrn,
Der uns, auch uns erlöst.


U husté však dubiny
Vidět čerstvých rovů,
Vidět kříže dubového
Na hrobu tam novu.


Und wer es dir etwa verargen könnte,
Daß du so langsam bist,
Der denke, daß der Spruch: Festina lente:
Der Weisen Losung ist.


Ó veliká tragiko touhy spojit se tělem i duší,
tragiko přátelství, lásky!


Versuch es, dich zu Gott zu wenden,
Gedenke an dein früh'res Sein,
Und stürze dann mit deinen Händen
Den schnöden Götzentempel ein!


Ist dies die deutsche Treue?
Trifft so das deutsche Schwert?
Springt so der deutsche Leue,
Der grad' aufs Eisen fährt?
Mann steht den Mann, den Satan
Bestehen zwei und drei,
Doch sieht man solche Tat an,
So bricht das Herz inzwei.


Escriba, lo que vieron, tan gran pluma,
de los dos mundo uno y otro plano,
de los dos mares una y otra espuma.


Non ha chi lo somigli,
tant'è da ogni cosa differente:
e senza lui non si può far nïente.


Delle timide ninfe a' petti casti
qualche molle pensiero Amore infonde,
se trae riso o sospir la bella bocca.


Und als ich jetzt die Augen wende,
Woher das helle Leuchten sey,
Da geht, als ob sie Frieden sende,
Die Liebste freundlich mir vorbey.


Sterne des Tages sich ihm zuerst da zeigen,
Nun sieht er erst das Meer,
Sieht Well' auf Welle steigen,
Und alles Treiben leer.


„Bože můj, Bože můj, naděje žádné!“
Vždyť už i otec jí ku smrti chřadne,
všecko ji opouští, cizí je svět –
dcerušce, sirotku, dvanáct je let.


Říká se, že při prvním hromu fialka ztrácí prý vůni,
myslím na básnické sny, z mládí tak plné jsou vnad,
pod listím illusí krajem voněly pod keřů tůní,
kritiky první tu hrom do sladké vůně jim vpad’.
S Bohem, ó vůně vše! Slyšíš, hromy jak z hluboka duní?
Vypučí v nový sny květ, vůní víc neprodchnou sad.


万里思归客
伤心对月华
愿凭今夜影
回照故园花


Der Glanz, die Schönheit, das Gebärden
war dich zu lieben übrig satt,
doch muß diß vor gerühmet werden,
daß deine Jugend Tugend hat.


Dennoch, wie sehr und wie oft dich mein Auge bewundert, du sprichst mir
Nicht mehr zum Herzen wie einst, weithin gebreitete Stadt;
Nicht mehr wie einst, da wallumgürtet du noch mit den alten
Schwärzlichen Häusern geragt über das grüne Glacis:
Eng und gedrückt, voll gewundener Gassen und düsterer Winkel –
Aber es wogte in dir fröhlich ein fröhliches Volk.
Leicht gesinnt und bewegt, abhold den Mühen des Daseins,
Lebt' es harmlos dahin, wie ein empfängliches Kind.
Heute bewegt es sich ernster und weniger laut durch die Straßen,
Wo sich die Menge nicht staut, sondern zerstreut und verliert.
Sorgen haben gefurcht die Stirnen der Männer, es blicken
Schärfer, gewitzter als sonst kühl mich die Jünglinge an;
Geistiger Ziele Bewußtsein, der Stolz befreiender Arbeit
Weh'n, gleich fröstelndem Hauch, selbst um die Reize der Frau'n.
Reicher, beschwingter sind Handel und Wandel, doch fehlt das Behagen,
Das am Erworbenen sich festen Besitzes erfreut.
Prunkende Häuser und Plätze gewahr' ich in stummer Verödung –
Und kein Jubel erschallt mehr aus der menschlichen Brust ...
Ja, du hast dich verändert, ich fühl' es. Bist du auch schöner,
Bist du auch größer, als einst – bist du doch nicht mehr mein Wien!


Tu, che volando vai di rama in rama,
consorte amata e fida tortorella,
e sai quanto si tema e quanto s'ama,


心事从来不愧天
操持金石信同坚
山光水色青云外
归傍东吴作散仙


Ei nun, so mäßge deine Klag!
Ist dieses Leben voller Plag,
Ists dennoch an der Christen Teil
Auch voller Gottes Schutz und Heil.
Wer Gott vertraut und Christum ehrt,
Der bleibt im Kreuz auch unversehrt.


Sorgst du des Abends und am Morgen
Vor dich und vor dein Kind?
Ein Heyde muß so sorgen/
Der in der Allmacht Gottes blind.
Sey ehrlich/ fromm und schlecht/
Kurtz: sey gerecht.
Und sorge nur so schön/
Wie Gott vor dich allein in Sorgen möge siehn.


Cuarto


Teď jak ve průvodu ulicemi kráčí,
a jen spatřiti jej, zástupy se tlačí.


Selig winkte weltweite Höh,
Sacht zu Boden flockte mein Weh.


Ilha de um só habitante,
Com seu mar fora do mundo,
Mar que na maré vazante
Cava cem braças de fundo —


O Bräutigam, welch' eine Braut
Wird deinem Arm' zur Beute!
Bei meiner Leier schwör' ich's laut:
Die Krone schöner Bräute!


Útrpně jsem hleděl Vrabským
do zapadlých zraků,
mysl byla plna blesků,
čelo plno mraků;
a mé dudy zakvílely,
zaúpěly maně:
„Vrabští, co vám k pýše bylo,
potomkům je k haně!


Ich sah das Kreuz, daran der Heiland hing;
Nacht wars, und Mondenschein; doch bleiern fahl
War dieses Licht; ein Riesenschmetterling
Saß auf des blutumronnenen Hauptes Qual.


Wann still die Nacht auf dunkeln Pfaden schreitet,
Die unterm Mantel trägt die goldnen Sterne,
Und im Gewölk gleich heimlicher Laterne
Der Mond sein wachsend Silberlicht bereitet;


Tu starce zmocnila se úzkost náhlá,
jak ruka ledová by po něm sáhla,
a tušil strašnou vlastní krve zradu,
a vetché tělo blízko bylo pádu,
a celý v studeném se potu koupal.
Hned ke komnatě manželky své stoupal,
plížil se tiše horečný dech taje,
přiložil ucho k stěně naslouchaje
za hlavu chyt’ se sotva sluchu věře
a zabušil pak na zavřené dveře.


Znaje vaše nebezpečné zmary
rázně táže se vás přítel starý:
„Jinochové, muži bujaří,
mají-li z vás býti zednáři?“


e sotto a' tuoi rami
la vista fruire,
l'accento sentire
di moglie toscana
che m'ami;


A bylo všem, že pojednou tak cizí
ten život v lázních bude, monotonní,
cos milého a drahého že mizí
a že se všem tu stýskat bude po ní,
pro její smích i pro ten půvab dětský,
pro kouzlo mladosti, v níž luzná kvetla
a kterým sobě podmanila všecky –
a zašla teď, jak zajde paprsk světla.


Wir aber wandeln mit gesenktem Blicke
An unsern Strand zurück, und Der
Rauscht uns entgegen, klagt: »Der Herrlichen am Ricke,
Sind Zweene weniger!!«


Hin quell de fà servì la religion
e i obblegh de conscienza per roffian
di soeu vendett, di sò persecuzion,
o per fà dà on impiegh a on ballandran,
a on storta coll, a on furb, che gh'abbia el merit
d'avegh basaa la tonega e el preterit.


Dovolte krátkou zpověď z dávných hříchů:
za mračných, šedých dnů, tak plných stesku,
za letních dešťů, vírných kapek pád
kdy jednotvárně bušil v oken skla,
mé dětské srdce spjala hořká nuda
a ve stísněném vzduchu malé jizby
myšlenky kruté v mojí duši zrály.
Při modrých nebes prvním zákmitu
já vycházíval s plánem zločinným:
Žížaly, vleklé cestou, sbíral jsem
a vymýšlel jim nejkrutější muka,
jichž byl jen schopen plouživý jich život.
S kořistí hojnou navrátiv se domů,
já řadou klad jich štíhlá těla v taji
a poléval je ostrou žíravinou,
až ve svíjení žhavém počala
se zaplétati v chumáč jediný –
jak čilým zdál se plouživý jich život!
Pak sežloutla, jich pohyb svíjivý
byl slabší vždy a slabší... Naposled
své síly zbytkem vzpřímila se v ráz,
do výše vzpjala se a klesla zpět
jak nepohnuté struny napjaté –


雪晴蓼甲红
雨足韭头白
虽无万钱具
野饭可留客


L’ombre de Psappha, tissant les violettes
Et portant au front de fébriles pâleurs,
Sourira là-bas de ses lèvres muettes.


¡Era un rayo de luna que sereno,
besó su casta desnudez pagana,
tembló de amor y se durmió en su seno!


Will sich iemand bey Höff- und Herren finden/
Das Meisterstücke muß seyn abgelegt:
Ein Becher Ellen hoch muß vor ergründen
Was er in seiner Brust verborgen trägt.


¿Querrás tú que a los senos naturales
se retiren avaros los favores,
que (imitando a su Autor) son liberales?
No en sí detengan su virtud las flores,
no su benignidad los manantiales,
ni su influjo las luces superiores.


A Katuše tu stála osamělá,
jen ze zrcadla, přihalená v žel,
jí vlastní krása okem v oko zřela.
Ó jaká škoda, škoda perel těch!
Vždyť věděla, že mnohem větší měch
by musel zlatoušky své vydat za ně;
a přec – ach, jak jsou krásny! Jak se skvějí,
když vine je kol růžové své dlaně;
jakž teprv na běloučké šíji její!
To byl by lesk! A k pokusu ji svádí
ten obraz v zrcadle – a v krvi mládí!
Chtíc nechtíc obtočila hrdlo svoje
tím skvostem luzným, plna nepokoje,
a žádostí se líčko její rdělo,
až zaplavil jí ruměnec i čelo.
„A nač se tolik zdobit? pro koho?“
Tak sebe samu v tiché duši viní.
„Však dost se líbím zrakům jednoho –
či chci snad, by mě krásnou zřeli jiní?
Vím, že to hřích...“ A přec jak okouzlena
tam v zrcadle se zhlíží mladá žena,
až do chrpových očí dětinných
se drobné perličky jí zvolna linou.
Ach, smutno jí, že krásna být je hřích –
i neví proč, a cítí se již vinnou.


Ma qual può mente i pregi alti e divini,
Ch'occhio non vede, misurar a pieno,
Non che ritrarre altero stile in carte?


Ob Kirchen- oder Festungssturm,
sie wanken beid auf Erden
und werden einst vom Wirbelsturm
zu Staub zerblasen werden.
Und reißt der letzten Narretei
der bunte Rock in Fetzen,
dann soll die Menschheit, nackt und frei,
sich an die Tafel setzen.


Most szemeim, e kóbor négerek
Kilép, a lelkem ablakán kering
És két kezemen úsznak kék erek,
Mea, te csont, te gáz, te kék hering.


A coma esparsa, lívido o semblante,
Desvairados os olhos, como fria
Aparição dos túmulos, um dia
Surgiu de Hamlet a lacrimosa amante;


渴梦吞江起解颜
诗成有味齿牙间
前身邺下刘公干
今日江南庾子山


Zwar ging ihm leider im Büro
Der Magen etwas in die Weite,
Und auf dem Drehstuhl der Popo
Zu unsoldatisch in die Breite.


时脱蓑衣当酒钱
江天身世一渔船
七旬衰老人无识
林下休官十五年


Saluez l'avenir qui vous flatte si bien !


Seid gegrüßt, ihr treuen Alten,
Die dem alten Gott vertraun,
Durch des Altertums Gestalten
Hin auf neue Schöpfung schaun.


Vždyť je to všechno zas navlas tak
jako před čtyřceti lety –
po nebi známý ten ptákův zpěv,
po stromech známé ty květy!


Sie locken Dich
Hin durch den Wald
Zu Deiner liebsten Stelle ...


Wird, wie Du, Geist, denn bist. Es schließet sich
Die Seele wie die Blume. Zarter Leim
Des Lebens, Du erstarrest; Dir entwich
Dein Balsam, und der lebensschwangre Keim


Vergiß dich ganz! Nie darfst du an dich denken.
Wer an sich denkt, vergißt sich ganz und gar.
Strebst du, in deine Welt dich zu versenken,
Wird sie nur dir, doch nur für Andre klar.
Gieb sie nur hin! Du darfst sie nicht behalten,
Denn dann, erst dann nimmst du Besitz von ihr.
Hör niemals auf, als Herr sie zu verwalten,
Denn keinen Augenblick gehört sie dir.
Wer sich vergißt und in die Welt versenkt,
Hat sich und sie dem Herrn zurückgeschenkt.


Du thast, ich meine, wohl nicht gut,
Daß du, ein Mann, mit Knabenmuth,
Im Jucken deiner Federspule,
Die Männerschaft der ernsten Schule
Im Schnurrenton aufs Tabernakel trugst.
Und kühn vor deinem Richterstuhle
Sie mit der Fliegenklatsche schlugst.
Du hast nicht einen todt geschlagen,
Und billig nur von manchem Biedermann,
Der dich vorher sehr lieb gewann,
Dir selbst den Tadel heimgetragen.
Die bunten Schülersschaften Kants
Sind, trotz den dunkeln Labyrinthen,
In denen sie mit eignen neuen Sünden
Oft die Vernunft in Zauber winden,
Doch wahrlich nicht für einen Drachenschwanz.


Dich schrecke nicht das Klirren meiner Bande;
Umschlungen von Simanowiz,
Wall' einer Göttin gleich im himmlischen Gewande
Und segne unsern Sklavensitz.


Ich bin nicht für Ruhm, ich bin nicht für Ehr',
Es ist mit alledem nicht weit her,
Und es wär' mir ein Leichtes, mich drin zu finden,
Wär' nicht die Frau – die kann's nicht verwinden.«


Halál, ez az a szó, mely annyi könnyeket
Áraszt, hogy bévonnák köddel az egeket.
Nyomorúlt élők, ím, csak egy íge hát óh!
Miért okoz oly sok könnyhullatást e szó?
Zokogó szájából a bágyadt nyögőnek
Jajos párázatok ezért miért jőnek?
Miért száll írtózás ezért a szívekbe
S reszketés az egybeverődött térdekbe?
Óh, bizony nem látok semmi olyat benne,
Ami mindezeknek méltó oka lenne.
Ő vet reánk tódúlt bajainknak véget,
Mégis úgy nézzük, mint dühös ellenséget.
Vegyük jól eszünkbe, mert bizony nem oly a
Halál, mint a hazug festő lerajzolja.
A választást tevő szemeket őtőle
Elveszi s így formál vad csudát belőle.
Megfagylalja benne az érzékeny szívet,
Adván két kezében méreggel kent ívet.
Minden rettenetes színeket ráruház,
Ezért lesz belőle oly irtóztató váz.
Hol vetted, óh csalárd festő, mindezeket
A szívet borzasztó rút képzeleteket?
Hazugok a színek, amelyeket vonnak
Újjaid, a halált festvén skeletonnak.
Fonnyadt ő, de azt a mély bánat okozza,
Nyomorúlt voltunkért mely belől kínozza.
Sárga a félelem, mert színét elvette,
Hogy az ember magát veszélybe ejtette.
Béestek szemei a könnyhullatásba,
Melyet hullatott a legelső romlásba.
Mert ő az édenben szintén jelen vala,
Mikor Éva által az élet meghala.
Midőn elvesztette egy falat almával
Azt, mellyel minden kincs nem érne magával.
Ezt látván a halál, ki annakelőtte
Nyilait csak a vad állatokra lőtte,
Kikőlt a test ellen, melynek kívánsága
Miatt esett ez a lélek romlottsága.
Nemsokára dűjté a főldnek porába,
Hogy lelkünk ne esne nagyobb nyavalyába.
Béfogta szemeit, melynek a gyümőlcsön
Bámulván, éltünket adták érte kőlcsön.
Megköté kezeit, melyek kinyúlának
Levételére a halálos almának.
Lábaira vetett szoros bilincseket,
Amelyek tették a gyászos lépéseket.
A nagyravágyásnak tüzét eloltotta,
A szívbe folyását hogy elállította.
Füleit bédugta, amelyek hallották
A parancsolatot, de meg nem tartották.
Érzékenységeit hogy így elaltatta,
A lelkét az égnek ismét visszaadta.
Mert magunk tudhatjuk, hogy a halál soha
Az emberi nemhez nem volt oly mostoha,
Hogy a lelket a holttesttelegyetembe
Eltemette volna a gyászos verembe.
Hát kegyetlen nevet ezzel érdemele,
Hogy hozzánk ilyen jó indúlattal tele?
Ezért kell-é őtet oly irtóztatónak
Gondolni, hogy oka ily különös jónak?
Hiszen ha az élet örökké tartana,
Az emberi nemzet óh mely megromlana.
Az elerőtlenűlt öregek számára
Rengő bölcsőket kék csinálni sokára,
Mint régen az anyát sirató Memnonnak
Múlandó életet adó vén Tithonnak.
Így lenne a világ siralom mezeje,
A lankadt öregek nyögdécselő helye.
Holott most, mivelhogy egyenként elhullnak,
Sok következhető veszélyek elmúlnak.
De tán kegyetlennek véled, az ifjakat
Mert szintúgy elhordja, mint az aggúltakat.
Sokaknak házához, mikor emberkorra
Jutnak, akkor gyűjti bús feleit sorra.
Sőt sokszor kebele a rengő bölcsőnek
Halottal áldozik a mord temetőnek.
Óh nem... nagy dicsőség hamar érni véget,
Pályafutásunkba érni dicsőséget.
Jobb az égbe menni éltünk reggelébe,
Mint a megvénűlés komor estvéjébe.
A betegségeknek sujtoló kínjai
Nem lehetnek itt az írtózás okai.
Ezeknek vétkeit (mert csak az élőknek
Adják a halálhoz úti kísérőknek)
A mértékletlenség rakja tagjainkba,
Végre így szegeznek betegágyainkba.
A vakmerő vétkek okozták, Pandora
Piksiséből omlott kínunk hogy szapora.
A forró nyavalyák reszkető hagymázza
Erőtlen testünket csak azóta rázza.
Midőn már nem érnek a doktori szerek,
Ezeknek a halál gyógyító mesterek.
Útazó, így értvén a halál jóságát,
Ne útáld meg igen hasznos barátságát.
Hanem a test ellen harcolj együtt vele,
Mely a bűn súlyával ugyan megterhele.
A lelket! a lelket! tökéletesítsed,
A rossz indúlatot, mint lehet, gyengítsed.
Mert ha ilyen szépen végzed el életed,
A dicsőség által újra cserélheted.
Jövel már, útazó, hív oktatásomat
Értvén, végezetre halld származásomat.
- - - - - - - volt atyám, ki kardjával
Szolgált a hazának, valamint pennával,
- - - - - - - - szűlé a hazának,
Ki példája volt a jó édesanyának.
Magam jártas voltam mind Mars táborába,
Mind pedig Minerva bőlcs Museumába.
A múzsákkal özvegy éltemet tőltöttem,
Tőlök nyert koszorúm fejemre kötöttem.
Mely sokkal többet ér, mint a tágusi ér,
Mert aki erre ér, szép dicsőséget nyér.
Ezt tudom és ezért holtom után élek,
Ha valót sugall a poétai lélek.
Most a halál által amíg lenne végem,
Jövel - - - - - - szerelmes vérségem.
- - - - - - - - - - - - - házakkal,
Hadd szólítsalak meg utólsó szavakkal.
Jövel te is addig, míg meg nem aláz a
Halál - - - - - - - - - - - - háza.
Az égnek rajtatok kiterjedt szárnyai
Légyenek éltetek erős oltalmai.
Te pedig a porba nyúgodj, megholt testem,
Míg a dicsőségre felkelsz, mit kerestem.


Da spada di diamante un fragil vetro
schermo mi face: e di mio stato incerto
né morte Amor da te, né vita impetro.


Az érzést, mi átviharzik lelkemen,
Lángtollammal a szivekbe írom,
És, ha kell, hát elbukom a harcteren,
Ott lelem fel vértanúi sírom.
Bár a kínok óceánja vár rám,
Férfi-szívem mégse sápad el;
Szirtek foga ízzé tépje gályám:
Törhetetlen célom fölemel!


»Puisque la guerre inassouvie
»Entasse morts et mutilés,
»Nous, sur les portes de la vie,
»Dès ce soir posons les scellés !


¡Deja que un arte más feliz asuma,
Gracioso mundo, y que te busque ahora
Con pie de plomo y corazón de pluma!


Dies Lied ist Junkern zur Lehr gemacht:
Daß sie geben auf ihre Handschuh acht,
Und daß sie fein bleiben lassen,
In der Nacht am Wege zu passen.


A bohatýr náš, podporován paží
dvou manželů, tak pozorně a jemně,
z nichž každý sobě slova jeho váží,
jak věčnosti by hlas dolétal země
a jeho myšlenky se přečíst snaží;
Bohuslav, bujará jak vlasti síla:
jest hrdý statný, zmužilý a klidný –
a Vandy zjev tak spanilý a vlídný,
vil královna jak plyne sněhobílá.


Je smutno zase v Čechách. Dusný mrak nás tíží,
kam oko pohlédne, pych se zlobou se páří,
krok za krokem se zpupný Němec s Čechem sváří,
a horší doba ještě blíž a blíž se plíží.
Dřív také nebývalo v Čechách blahé shody,
však Čecha urazit se musil Němec stříci –
než o tom nedobře se mluví na ulici:
já myslím, abychom šli do hospody!


per nome da plu çente era rechesta
Fortuna, sol per soferire vinta.
Alor pensai: « Questa come vien pinta
dentro una rota sença lume en testa? »


„Opera to kouzelná jest,
drama, hudba, zpěv i balet;
dobře zpívají i hrají,
dobře tančí, malby pěkné,
a též úprava jest vkusná.
Koho máme vyvolati,
komu tleskat, chvála vzdáti?“


Laß das Träumen! Laß das Zagen!
Unermüdet wandre fort!
Will die Kraft dir schier versagen,
Vorwärts ist das rechte Wort.


سأستحلفُ الشمس أن تترجَّل
لتشربني عن كَثَبْوتفتح أسرارهسأستحلف الليل أن يتنصل
من الخنجر الملتهب
ويكشف أوراقه للمغنّ
تفاصيل تلك الدقائق
كانعناوين موت معادْ
وأسماءُ تلك الشوارع
كانوصايا نبي يُباولكنني جئت من طرف السنة الماضيهْ
على قنطرهْألا تفتحين شبابيك يوم جديد
بعيد عن المقبرهْ؟!
لأبطالنا, أنشد المنشدون
وكانوا حجارهْ
وكانوا يريدون أن يرصفوا
بلاطاً لساحاتنا
وصمتاً, لأن السكوت طهارهْ
إذا ازدحم المنشدون


Я был вам звенящей струной,
Я был вам цветущей весной,
Но вы не хотели цветов,
И вы не расслышали слоЯ был вам призывом к борьбе,
Для вас я забыл о себе,
Но вы, не увидев огня,
Оставили молча менКогда ж вы порвали струну,
Когда растоптали весну,
Вы мне говорите, что вот
Он звонко, он нежно поеНо если еще я пою,
Я помню лишь душу мою,
Для вас же давно я погас,
Довольно, довольно мне ва


De Kronen trecken hoch dor œwer'n See,
un wat dor schrigt, dat is de Kron ehr Rop.
Sühst du? Dor trecken s' furt in Reeg un Gled,
as Mannschaft hen, de Order krägen hett
un de nu afmarschiert ut't oll Quartier
vörwartsch de breede Landstrat lustig lank;
se weet' dat woll, ehr Disch is wedder deckt
un vull un riklich deckt, wuhen se gahn.
Is't ok'n got Stück Wägs, dat vör ehr liggt,
un möt dor mennigeen an glöwen ok –
wat se torügg hier lat', is bitterbös,
dat wir för se so hart un slimm un leg,
as för de Armot is de düer Tit,
sonn Not, as Sük un Hunger för üns Minschen,
sonn Not, as sacht de Krieg üns oft all bröcht,
de, wat de Fräden sport hett, rowt un frett.


Nad míru jsou krásna tvoje líce;
kdyby ale byla ještě více,
přece neměla by půvabnosti,
nebo libuješ si v hanebnosti.


Do tmy se zrak můj upírá,
můj milý náruč rozvírá,
můj milý, dlouhá mátoha
– ach, já jsem babka ubohá.


Szerelem - örök nap,
Öröme mindennek -
Egyedül szivemben
Ostora istennek!...


Besos
de la reina dicen
los morados cercos
de sus ojos mustios,
dos idilios muertos.
Casi todo alma,
se pierde en silencio,
por el laberinto
de arrayanes... ¡Besos!
Solo, solo, solo,
lejos, lejos, lejos...
Como una humareda,
como un pensamiento...
Como esa persona
extraña que vemos
cruzar por las calles
oscuras de un sueño.


Sie wird thronen; wir Geweihte
Werden tief ihr huldigen.
Amor thronet ihr zur Seite,
Sammt den holden Grazien.
Alle Nymphen sind geladen.
Nymphen aus Gefild' und Hain,
Oreaden und Najaden
Werden hier versammelt sein.
Alle sind herbei gerufen,
Vor der Göttin Angesicht;
Mit zu sitzen auf den Stufen
Zu dem hohen Throngericht.


Meine Stirne drückt ich an das Eisen,
Drinnen lagst du schlummernd, wie mir deuchte,
Blickte... blickte, war nicht wegzuweisen,
Bis der Wächter drohend mich verscheuchte.


Oblaky leknutím
jako sníh pobledly,
prchaly ku horám
ukryť se do jedlí.


Armut des Geistes Gott erfreut;
Armut, und nicht Armseligkeit.


Perlen, Tränen ungezählet
Sind auf grünes Moos geflossen,
Seit das Herz, das du erwählet,
Hält ein Hügel eng umschlossen.


Bludičkou kmitnul, zaplanul
v chaloupce světla plamínek,
a při něm šedá staruška
utkvěla v záři vzpomínek.


Doch wo bin ich? Diese Flaume
Sind kein Blüthenschnee von dort!
Flocken vom Orangenbaume
Schmelzen auf der Hand nicht fort.


أَعمى يَقودُ بَصيراً لا أَبا لَكُمُ
قَد ضَلَّ مَن كانَتِ العُميانُ تَهديهِ


Michalovic Anninka
věrností se chlubila;
právem to, neb již sto mužům
věčnou věrnosť slíbila.


ağır ağır içiyor


Schinella e Ingolfo, onor di Casa Conti,
gemelli e dal tiranno ambiduo amati,
da la Creola e da' vicini monti
guidano dopo questi i lor soldati;
San Daniel, Baone, e le due fronti
che toccano del ciel gli archi stellati,
Venda e Rua, Montegrotto e Montortone
Gazzuolo e Galzignano e Calaone.


يا من غفلتم وجوهكم سودُ
وربكم في الخيال مولودُ
خيالكم ولَّد الإلهَ لكم
أنتم عبيد وذاك معبود
وتنكرون الوجود خالقكم
بأنه الله وهو موجود
إن لم يكن ربنا الوجود يكن
بالعدم المستحيل مقصود
يكن خيال الذين قد عبدوا
خيالهم والجهول مبعود
حاشا وكَلّا يكون خالقنا
غير الوجود الذي له الجود
وهو محيط بنا وبالأشيا
جميعها جاحد ومجحود
به السموات أشرقت وبه ال
أرض جميعا وأورق العود
ترضون أن الخيال منه لكم
رب وما بالوجود جلمود
ولا بهذا الوجود قائمة
أكوانكم والغلام والخود
وظلمة كله الخيال وما
بدا لكم منه فهو مردود
وربنا نحن وهو خالقنا
وجود حق سواه مفقود
وذاك معنى بأينما كنتمُ
وهو قريب لنا ومعهود
أقرب من حبلنا الوريد كما
قال وقالته سادة قود
ونحن لا شيء هالكون وفا
نون به وهو وهو مشهود
لأجل هذا لنا الوجوه غداً
بيض وأنتم وجوهكم سود
وجوهنا البيض حيث خالقنا
وجودنا النور وهو مسعود
وربكم في خيالكم وبه
وجوهكم بالسواد معقود
بدت بكم ظلمة الخيال وقد
أوقدها في السعير سفود
تنكبوا عن طريقنا وقفوا
وقفة قوم نذيرهم هود
فإن هذا الوجود عز وقد
جلّ وماذا الوجود محدود
وما له صورة وليس له
ثان وفيه التوحيد محمود
لا مثلَ كلا ولا شبيهَ له
والكم والكيف عنه مطرود
لكن تراه العيون جل ولا
تدركه باب ذاك مسدود
ملك سليمان كان منه كما
خليفة عنه كان داوود
لا ذاته تشبه الذوات ولا
صفاته كالصفات يا دود
كالدود أنتم ضعاف خلقتكم
عزم لكم في الرشاد مخمود
قوموا اشهدوا أنه الوجود لكم
فيومكم كالجميع معدود
وهو عيان لكل ذي بصر
لا يَحْجِبَنْكُمْ للنفس أخدود
من كان أعمى في هذه فغداً
هناك أعمى والزرع محصود
نص كتاب الإله حجتنا
والدر عقد الحديث منضود


»Wie lieblich ist die Jugend!
Hätt ich ein Füllhorn voller Glück,
Ich leert es dir zu Häupten,
Es bliebe nichts zurück.«


萧关风急马频嘶
四塞河山动鼓鼙
独立高台望烽火
胡笳多在蓟门西


A taký ve svém znuzení:
žeť místo hvězd má nebe světy,
duch volnost místo poroby –
zem, nebe, člověk jsou mu klety.


Lovával, ostorával
A pajkosabb fiú;
Bábjával a leányka
Félénken összebú.


Nun merk': Ich hielt, was ich versprach!
Wer wird sein Wort dem Volke brechen?
Nein, heilig sei uns ein Vertrag,
Und unumstößlich ein Versprechen!
Nein, hat die Schlösser, die wir baun,
Mit Schweiß und Blut das Volk gekittet,
So mög' es auch die Löhnung schaun,
Die nach dem Pakt es sich erbittet!


Сонет
Громада тяжкая высоких гор, покрытых
Мхом, лесом, снегом, льдом и дикой наготой;
Уродливая складь бесплодных камней, смытых
Водою мутною, с вершин их пролитой;
Ряд безобразных стен, изломанных, изрытых,
Необитаемых, ужасных пустотой,
Где слышен изредка лишь крик орлов несытых,
Клюющих падеру оравою густой;
Цепь пресловутая всепетого Кавказа,
Непроходимая, безлюдная страна,
Притон разбойников, поэзии зараза!
Без пользы, без красы, с каких ты пор славна?
Творенье божье ты иль чертова проказа?
Скажи, проклятая, зачем ты создана?


Ein fünfter Welttheil, 7 Brüder! euch unbekannt,
Sieht Wimpeln wehen, hört des Geschützes Knall.
Ein kühner Britte Cook – o klaget!
Fand und begoß ihn mit eig'nem Blute. 8


Still sinkt ihr Arm von ihren braunen Brüsten,
die Lichter schauern immer schimmernder;
sein Blick erbebt, als ob sie lodern müßten.
Die Blumen atmen immer flimmernder.
Die Sterne an den silberblauen Wänden
erstrahlen wie in keiner Nacht so blank.
Still nestelt sie am Goldband ihrer Lenden;
sein Körper spannt sich unter innern Bränden,
wie eines Kämpfers straff und schlank.
Still schaut sie auf; er muß die Augen schließen.
Still weht ein Flor zu Boden. Er will sehn!
Er sieht nur, wie zwei Augen Licht ergießen,
zwei dunkle Augen, die ihm zugestehn
– still –
was er will.
Er will sie ganz mit seinem Blick erkennen;
er sieht sie ganz nach seinem Blick entbrennen.
Er will nichts mehr als stehn und stehn
und still in ihre Seele sehn.
Er steht und muß die Hände heben,
als blende ihn das ewige Leben;
und dunkel rauscht der Weltraum. Da


Kde vzala jsi jen tolik stínů
a jaká tma na tebe lehla,
že v řasách šatu, z ňader, z klínu
ti jedna hvězda neprošlehla?


مَنازيلُ عَن ظَهرِ القَليلِ كَثيرُنا
إِذا ما دَعا في المَجلِسِ المُتَرَدِّفُ
قَلَفنا الحَصى عَنهُ الَّذي فَوقَ ظَهرِهِ
بِأَحلامِ جُهّالٍ إِذا ما تَغَضَّفوا
عَلى سَورَةٍ حَتّى كَأَنَّ عَزيزَها
تَرامى بِهِ مِن بَينِ نيقَينِ نَفنَفُ
وَجَهلٍ بِحِلمٍ قَد دَفَعنا جُنونَهُ
وَما كانَ لَولا حِلمُنا يَتَزَحلَفُ
رَجَحنا بِهِم حَتّى اِستَثابوا حُلومَهُم
بِنا بَعدَما كادَ القَنا يَتَقَصَّفُ
وَمَدَّت بِأَيديها النِساءُ وَلَم يَكُن
لِذي حَسَبٍ عَن قَومِهِ مُتَخَلَّفُ
كَفَيناهُمُ ما نابَهُم بِحُلومِنا
وَأَموالِنا وَالقَومُ بِالنُبلِ دُلَّفُ
وَقَد أَرشَدوا الأَوتارَ أَفواقَ نَبلِهِم
وَأَنيابُ نَوكاهُم مِنَ الحَردِ تَصرِفُ
فَما أَحَدٌ في الناسِ يَعدِلُ دَرأَنا
بِعِزٍّ وَلا عِزٌّ لَهُ حينَ نَجنَفُ
تَثاقَلُ أَركانٌ عَلَيهِ ثَقيلَةٌ
كَأَركانِ سَلمى أَو أَعَزُّ وَأَكثَفُ
سَيَعلَمُ مَن سامى تَميماً إِذا هَوَت
قَوائِمُهُ في البَحرِ مَن يَتَخَلَّفُ
فَسَعدٌ جِبالُ العِزِّ وَالبَحرُ مالِكٌ
فَلا حَضَنٌ يُبلى وَلا البَحرِ يُنزَفُ
وَبِاللَهِ لَولا أَن تَقولوا تَكاثَرَت
عَلَينا تَميمٌ ظالِمينَ وَأَسرَفوا
لَما تُرِكَت كَفٌّ تُشيرُ بِأُصبُعٍ
وَلا تُرِكَت عَينٌ عَلى الأَرضِ تَطرِفُ
لَنا العِزَّةُ الغَلباءُ وَالعَدَدُ الَّذي
عَلَيهِ إِذا عُدَّ الحَصى يُتَحَلَّفُ
وَلا عِزَّ إِلّا عِزُّنا قاهِرٌ لَهُ
وَيَسأَلُنا النَصفَ الذَليلُ فَيُنصَفُ


洛阳难理若棼丝
椎破连环定不疑
鹦鹉休言秦地乐
回头一顾一相思


Für jede Thräne, sprach er, fließe mir,
Ein Strom von ihrem Blut, und, ehe sei,
Du, meines Zornes Flamme, nicht gelöscht!


Zřím v dálku, slunce – pták kam zvolna slétá,
kde v jasný obzor věnec hor se vplétá;
jdou stíny těžké z hloubí spících lesů,
hle, v drobných perlách hoří lístky vřesu,
květ každý v slzách oko uzavírá,
co slunce nad západem tiše zmírá.
Teď z nitra jeho plameny výš šlehly,
jak láva žhoucí od hor v nivy sběhly;
vždy víc a víc se řinou z jeho hlubin,
co perlou plálo, hoří jako rubín;
jak zlaté šupiny, hle, vlny hrají,
a s věncem růží hory usínají.
Pak hasly červánky, se tměly skály,
jen paprsky dva ještě v dálku plály;
to jak by nad zem znáhla
dvě ramena se žehnajíce vztáhla:
„Ó vy, jež vedro žití těžce hněte,
jen klidně spěte,
bdí láska Boží neobsáhlá!“


Róla az úrfiú nem sokat gondola,
Ott az ő báttyának szép szóval szóllala:
“Igen ifjú vagyok ezféle nagy gondra,
Akarnám, jó bátyám, bíznád ezt más szolgádra.”


衡岳峥嵘倚太清
长时雾雨少晴明
我来却恨缘征讨
不得祝融峰上行


A národ, který po staletích vstává,
ten národ chcete znovu sklátit v hrob?
Ten národ, jehož dědictvím je sláva,
jenž nezhynul pod hrotem vašich zlob?
Či neslyšíte světem zníti zpěv,
že k činu vstává opět starý lev?


Luce li pare obscura,
qual prima resplandìa;
que vertute credia,
retrova gran defetto;
ià non pò dar fegura
como emprima solìa,
quanno parlar sapìa,
cercar per entelletto;
en quello Ben perfetto
non c'è tal simiglianza
qual pens'e à' per certanza,
e no n'è' 'n possessore.


السِّرُّ عِنْدِى حَبِيبٌ
أَضُمُّ صَدْرِي عَلَيْهِ
وَغَيْرتي ليَ تَأْبى
وُصُولَ غَيْري إليهِ


S Bohem!... Však co pohřbeno je
v tomto jednom krátkém slově,
nevyváží, paní moje,
ani popel na hřbitově.


„Patř!“ dí otec vážný, „matko tklivá
Na svůj život, krásy růžované!
Jaká přívětivost starostlivá
Přiodívá tváři milované!
Jaký vtip a moudrost lahodivá
S zpěvem se rtů zživujícých vane;
Ten plet krásy, záře šlechetnosti
Máli býti obět zoufalosti?“


Ajhle jak se vrah ten na tě vzteká,
Honí tebe jak zvěř ohaři,
Šlapá na tě co zlí Tataři,
Zaplavil tě jako burná řeka.


-Del Cielo, no: del Gólgota desciendo,
donde al pie de la cruz arrodillada,
me impregné del aroma a que trasciendo


Předtucho básníka, u tvých nohou jsou prostřené hody.
Necítíš? Srdce jak prudce zná někdy a nově bít?
Buď mi věrná, ó prsti mé duše černá,
mnoho setby ti svěřit ještě mám!
Všecko co žije a vesmíru vzduch co pije,
mělo by bohatě vzklíčit tam...


Ob er, wenn der Preis ihm blinkte,
Selig dankend hingekniet,
Oder sich das Haupt umzinkte
Und der Brüder Reih'n vermied.


كم صورة في قطعة الشمعِ
مفيدةٍ للفرق والجمعِ
يظهرها صانعها سرعة
فتبهر الأبصار باللمع
وتختفي ثم يرى غيرها
يضحك أو يبكي بلا دمع
وكلها فانية لا ترى
هناك إلا قطعة الشمع
فاعتبروا فعل الوجود الذي
أنتم به المنصوص في السمع


Höhr Drabitzen, eh dich der grimm zerstreut.
Erwach, erwach! Es ist di höchste zeit!
Wo Ost und Nord vor mich zur rache pfeilt,
So wirstdu hart mit feur und schwerd geheilt:
Das Antirom kommt drauf, wi Rom, geeilt.


»Wer bist du, schwebende Lichtgestalt?
Entflohst du dem himmlischen Neigen?« – –
Nun wandelte leises Getön durch den Wald;
»Urania!« scholl's in den Zweigen.


But see! The sick'ned glare of day retires,
And the meek ev'ning shades the dusky grey:
The west faint glimmers with the saffron fires,
And, like thy life, O Phillips! dies away.


A régi kapcsok bomladoznak,
A lélek immár égbe tör,
Bontakozik, mi rejtve munkált,
Ó, tiszta kéj, szabad gyönyör!
Tér és idő hullámin által
Ringatnak istenélvek;
Dobjátok a máglyára testem:
Égek, de el nem égek!


昔曾驱瘦马
冲雪过荥阳
不悟当时景
萧然在此堂


Will mein Junge Aepfel haben,
Rote oder gäle?
Hast du zweie, hast du dreie,
Schäl, mein Junge, schäle:
Schäle Schalen, lange Bänder,
Leg sie um im Kreise,
Iß die Aepfel, iß die Aepfel,
Beiß, mein Junge, beiße!


يا أُختَ خَيرِ أَخٍ يا بِنتَ خَيرِ أَبٍ
كِنايَةً بِهِما عَن أَشرَفِ النَسَبِ
أُجِلُّ قَدرَكِ أَن تُسمى مُؤَبَّنَةً
وَمَن يَصِفكِ فَقَد سَمّاكِ لِلعَرَبِ
لا يَملِكُ الطَرِبُ المَحزونُ مَنطِقَهُ
وَدَمعَهُ وَهُما في قَبضَةِ الطَرَبِ
غَدَرتَ يا مَوتُ كَم أَفنَيتَ مِن عَدَدِ
بِمَن أَصَبتَ وَكَم أَسكَتَّ مِن لَجَبِ
وَكَم صَحِبتَ أَخاها في مُنازَلَةٍ
وَكَم سَأَلتَ فَلَم يَبخَل وَلَم تَخِبِ
طَوى الجَزيرَةَ حَتّى جاءَني خَبَرٌ
فَزِعتُ فيهِ بِآمالي إِلى الكَذِبِ
حَتّى إِذا لَم يَدَع لي صِدقُهُ أَمَلاً
شَرِقتُ بِالدَمعِ حَتّى كادَ يَشرَقُ بي
تَعَثَّرَت بِهِ في الأَفواهِ أَلسُنُها
وَالبُردُ في الطُرقِ وَالأَقلامُ في الكُتُبِ
كَأَنَّ فَعلَةَ لَم تَملَء مَواكِبُها
دِيارَ بَكرٍ وَلَم تَخلَع وَلَم تَهِبِ
وَلَم تَرُدَّ حَياةً بَعدَ تَولِيَةٍ
وَلَم تُغِث داعِياً بِالوَيلِ وَالحَرَبِ
أَرى العِراقَ طَويلَ اللَيلِ مُذ نُعِيَت
فَكَيفَ لَيلُ فَتى الفِتيانِ في حَلَبِ
يَظُنُّ أَنَّ فُؤادي غَيرَ مُلتَهِبٍ
وَأَنَّ دَمعَ جُفوني غَيرُ مُنسَكِبِ
بَلى وَحُرمَةِ مَن كانَت مُراعِيَةً
لِحُرمَةِ المَجدِ وَالقُصّادِ وَالأَدَبِ
وَمَن مَضَت غَيرَ مَوروثٍ خَلائِقُها
وَإِن مَضَت يَدُها مَوروثَةَ النَشَبِ
وَهَمُّها في العُلى وَالمَجدِ ناشِئَةً
وَهَمُّ أَترابِها في اللَهوِ وَاللَعِبِ
يَعلَمنَ حينَ تُحَيّا حُسنَ مَبسِمِها
وَلَيسَ يَعلَمُ إِلّا اللَهُ بِالشَنَبِ
مَسَرَّةٌ في قُلوبِ الطيبِ مَفرِقُها
وَحَسرَةٌ في قُلوبِ البَيضِ وَاليَلَبِ
إِذا رَأى وَرَآها رَأسَ لابِسِهِ
رَأى المَقانِعَ أَعلى مِنهُ في الرُتَبِ
وَإِن تَكُن خُلِقَت أُنثى لَقَد خُلِقَت
كَريمَةً غَيرَ أُنثى العَقلِ وَالحَسَبِ
وَإِن تَكُن تَغلِبُ الغَلباءُ عُنصُرُها
فَإِنَّ في الخَمرِ مَعنىً لَيسَ في العِنَبِ
فَلَيتَ طالِعَةَ الشَمسَينِ غائِبَةٌ
وَلَيتَ غائِبَةَ الشَمسَينِ لَم تَغِبِ
وَلَيتَ عَينَ الَّتي آبَ النَهارُ بِها
فِداءُ عَينِ الَّتي زالَت وَلَم تَؤُبِ
فَما تَقَلَّدَ بِالياقوتِ مُشبِهُها
وَلا تَقَلَّدَ بِالهِندِيَّةِ القُضُبِ
وَلا ذَكَرتُ جَميلاً مِن صَنائِعِها
إِلّا بَكَيتُ وَلا وُدٌّ بِلا سَبَبِ
قَد كانَ كُلُّ حِجابٍ دونَ رُؤيَتِها
فَما قَنِعتِ لَها يا أَرضُ بِالحُجُبِ
وَلا رَأَيتِ عُيونَ الإِنسِ تُدرِكُها
فَهَل حَسَدتِ عَلَيها أَعيُنَ الشُهُبِ
وَهَل سَمِعتِ سَلاماً لي أَلَمَّ بِها
فَقَد أَطَلتُ وَما سَلَّمتُ مِن كَثَبِ
وَكَيفَ يَبلُغُ مَوتانا الَّتي دُفِنَت
وَقَد يُقَصِّرُ عَن أَحيائِنا الغَيَبِ
يا أَحسَنَ الصَبرِ زُر أَولى القُلوبِ بِها
وَقُل لِصاحِبِهِ يا أَنفَعَ السُحُبِ
وَأَكرَمَ الناسِ لا مُستَثنِياً أَحَداً
مِنَ الكِرامِ سِوى آبائِكَ النُجُبِ
قَد كانَ قاسَمَكَ الشَخصَينِ دَهرُهُما
وَعاشَ دُرُّهُما المَفديُّ بِالذَهَبِ
وَعادَ في طَلَبِ المَتروكِ تارِكُهُ
إِنّا لَنَغفُلُ وَالأَيّامُ في الطَلَبِ
ماكانَ أَقصَرَ وَقتاً كانَ بَينَهُما
كَأَنَّهُ الوَقتُ بَينَ الوِردِ وَالقَرَبِ
جَزاكَ رَبُّكَ بِالأَحزانِ مَغفِرَةً
فَحُزنُ كُلِّ أَخي حُزنٍ أَخو الغَضَبِ
وَأَنتُمُ نَفَرٌ تَسخو نُفوسُكُمُ
بِما يَهَبنَ وَلا يَسخونَ بِالسَلَبِ
حَلَلتُمُ مِن مُلوكِ الناسِ كُلِّهِمِ
مَحَلَّ سُمرِ القَنا مِن سائِرِ القَصَبِ
فَلا تَنَلكَ اللَيالي إِنَّ أَيدِيَها
إِذا ضَرَبنَ كَسَرنَ النَبعَ بِالغَرَبِ
وَلا يُعِنَّ عَدُوّاً أَنتَ قاهِرُهُ
فَإِنَّهُنَّ يَصِدنَ الصَقرَ بِالخَرَبِ
وَإِن سَرَرنَ بِمَحبوبٍ فَجَعنَ بِهِ
وَقَد أَتَينَكَ في الحالَينِ بِالعَجَبِ
وَرُبَّما اِحتَسَبَ الإِنسانُ غايَتَها
وَفاجَأَتهُ بِأَمرٍ غَيرِ مُحتَسَبِ
وَما قَضى أَحَدٌ مِنها لُبانَتَهُ
وَلا اِنتَهى أَرَبٌ إِلّا إِلى أَرَبِ
تَخالَفَ الناسُ حَتّى لا اِتِّفاقَ لَهُم
إِلّا عَلى شَجَبٍ وَالخُلفُ في الشَجَبِ
فَقيلَ تَخلُصُ نَفسُ المَرءِ سالِمَةً
وَقيلَ تَشرَكُ جِسمَ المَرءِ في العَطَبِ
وَمَن تَفَكَّرَ في الدُنيا وَمُهجَتِهِ
أَقامَهُ الفِكرُ بَينَ العَجزِ وَالتَعَبِ


De Keinflamm schot bald up, bald dal
Un smet so'ne flackernde Lichter
Un lücht mit ehren roden Stral
Herin in de grisen Gesichter.


Výše stoupá – zas se níží v moře –
Ozvěna hrá s tónů blahostí –
Blaho vyšla vnímat i ta zoře.


E ninguém sabe do Infeliz,
 aquele rapaz que levaram onte


Asztalom bíboros posztóján
kikötve áll és egyre nézem –
félig húnyt pillák alól látva,
mintha lebegne útra-készen.


Rispose: — Nel Signor, che mai fallito
non ha promessa a chi si fida in lui:
ma ben veggio che 'l mondo m'ha schernito,


骊驹早发向横州
远道风烟莫滞留
五岭秋来有回雁
平安先寄凤池头


Ja, daß blind und unbewußt
Deiner Gnade heil'gen Schlüssen
Selbst die Teufel dienen müssen,
Wenn sie tun nach ihrer Lust.


黄云千顷起邱山
瓶缶村村自往还
悬知大作今年社
我欲从渠季孟间


رأت أُمُّ عَمروٍ يَومَ سارَت مَدامِعي
تَنُمُّ بِسرِّي في الهَوى وَتُذيعُهُ
فَقالَتْ أَهَذا دأبُ عَينِكَ إِنَّني
أَراها إِذا اِستُودِعْتَ سِرّاً تُضيعُهُ
وَكَيفَ أَرُدُّ الدَّمعَ وَالوَجدُ هاتِفٌ
بِهِ وَعلى الإِنسانِ ما يَستَطيعُهُ


Býti s nimi nemoha
Prosil za ně u Boha,
By je v matné síle
Strážil anděl míle.


„Akar innen, akar onnan kerültünk is,
Akar - ha mindjárt az égből cseppentünk is:
Dicső nép vagyunk mi, annyi már szentvaló;
Csak az irigyünk sok, hordja el a manó.


Procuro


Vedd sarlódat édes kincsem,
Aratni jer most énvelem.
Temelletted, édes rózsám,
Mindjárt jobban megy a munkám.


Com'egli ebbon picchiato, e' fu risposto
da un frate, che disse: - Avemmaria -
E' gli renderono el saluto tosto:
- El nome di Gesù laldato sia. -
El frate al finestrino si fu accosto
per ben intender quel ch' è nella via.
El maggior di que' dua, ch'era più presso
gli disse: - Deh, chiamate frate Alesso. -


Jedno jen ji mate. Jak své prsty zřela
průsvitné a s nehtů zdobou růžovou,
jásala by skoro. Chudák, zapomněla,
že ty její drápy v srdcích mužů jsou...


裂帛声中发祸机
白华歌断草菲菲
可怜蜀道三军恨
不记他年武惠妃


Du innig Roth,
Bis an den Tod
Soll meine Lieb Dir gleichen,
Soll nimmer bleichen,
Bis an den Tod,
Du glühend Roth,
Soll sie Dir gleichen.


e recuperas


Zu Roß, wir reiten nach Linlithgow,
Und du reitest an meiner Seit',
Da wollen wir fischen und jagen froh,
Als wie in alter Zeit.«


Ja, Jesus ist es nur, der meine Wunden heilet,
Wenn der zerbrochne Geist zu seinen Füßen liegt
Und wie ein matter Hirsch zu diesem Brunnen eilet,
Der das Gewissen stillt und inniglich vergnügt.


Das letzte Gold verfallener Sterne.


V podálí hlídač kožíšek
pod hlavu k spánku skládá –
můj Bože! – a ten kdosi teď
se s pytlem v pokoj vkrádá!


Посвящается   и   Зыбиным
Два голоса, прелестью тихой полны,
Носились над шумом салонным,
И две уж давно не звучавших струны
Им вторили в сердце смущенноИ матери голос раздумьем звучал
Про счастье, давно прожитое,
Про жизненный путь между мелей и скал,
Про тихую радость покоИ дочери голос надеждой звучал
Про силу людского участья,
Про блеск оживленных, сияющих зал,
Про жажду безвестного счастьКазалось, что, в небе лазурном горя,
С прекрасной вечерней зарею
Сливается пышная утра заря, —
И блещут одной красото


Er sitzt mit krummem Nacken
Vor seinem Leibgericht,
Er hält sich beide Backen,
Worin es heftig sticht.


يا ملكاً يَزْدهي به المنبرْ
والمسجدُ الجامعُ الذي عَمَّرْ
خليفةُ اللَّه في بريَّتهِ
يُسرُّ للنّاسِ مثلَ ما يَجْهرْ
يا قمرَ الأرضِ إنْ تغبْ فلقد
أقمتَ للناس كوكباً يُزْهَرْ
ما فرحَ الناسُ مثلَ فرحتِهمْ
لمّا أُقيلَ الأديبُ واستُوزِرْ
وابتهجَ المُلكُ حينَ دبَّرَهُ
عينُ الإمامِ التي بها يُبْصِرْ
قُطْبٌ عليه المدارُ أجمعُهُ
في الأمرِ والرأيِ كلَّما دبَّرْ
لم يزلِ البيتُ طولَ غيبتهِ
أعمى فلما اسْتَوى بهِ أبصَرْ


ما اسمُ فتىً حرُوفُهُ
تصحيفُها إنْ غُيّرَتْ
في الخَطّ عن ترتيبها
مُقْلَتُهُ إن نَظَرَتْ
أدعُو لهُ من قَلْبِهِ
بعَوْدَةٍ مِنْهُ سَرَتْ


Mint a nyil, ugy fogunk Urunkhoz szállani,
s nálla Mársnak úttyát el fogjuk állani,
s ha velünk nem akar osztán is tartani,
majd akkor más fortélyt fogok tanácslani.”


Ein Mann, dem nie Minerva lachte,
Wiewohl er nach dem Ellenmaaß
Auf einem Speicher Verse machte,
Die niemand als er selber las,
Sang in des wilden Sylla Tagen,
Dem seine Muse sich geweiht,
Ein hohes Lied für seinen Magen,
Der hieß bey ihm die Ewigkeit.


Stets matter glomm das Tageslicht,
Verloren scholl ein Glockenklang;
Ich irrte viel, ich suchte lang,
Doch die Kapelle fand ich nicht.


门外东风吹柳条
晴烟翡翠满兰苕
殷勤几曲洪陂水
漂得飞花出画桥


酒熟黄花亦解颜
糟床声落梦魂间
一壶往助齐眉饷
莫遣新愁上远山


El-elnézlek, ti hontalan fenyők,
Ti erdő-testből kitépett tagok.
Hányan mondhatják el ma veletek:
Ó én is, én is hontalan vagyok!


"LET venal annals boast a Caesar's reign,
" When Rome's great genius hugg'd th' imperial chain,
"Freedom, gay Goddess, glads our happier isle,
" Peace smooths her brow, as Plenty decks her smile;
"In every son th' inspirer lives confess'd,
" And lights up all the patriot in his breast,
"Breathes the same social warmth from soul to soul,
" Till widening Nature pants but for a whole.


Let netopýří zavíří kol hlavy
a do tmy zapadá v ten okamžik;
noc věčná rekviem tu slaví,
slyš z hloubi řeky k němu tichý vzlyk. –


Ekkor a várkapus kürtjével jelt adott,
Patkók csattogása messziről hallatott,
A király megállott, az urak is szinte,
Nagyot várt a népség, mind arra tekinte.
Pej paripán vágtat egy iszonyú barát,
Ki magára öltött egy durva szőr harát,
Mely feje bubjától a sarkáig leér, -
Derekán keresztül kötve vastag kötél.


Sok századig kacagtam e beszédet,
Látván naponként e kis furcsa népet;
S vártam: talán egykor magasbra nő fel...
De még törpűlt, de még satnyúlt idővel!


今日慈颜值令辰
满门和气想氤氲
江山到处逢迎好
不必多情忆远人


Helft Mir den HERREN preisen,
Ihr Christen überall,
Mit wunderschönen Weisen,
Mit Instrumenten Schall'.
Er hat sein gnädigs Ohr
Mir zeitig zugewendet
Und Hülffe mir gesendet:
Drauf kam' Ich bald empor.


Dich hat kein steifer Trunkenbold gezeugt,
Und keine Rabenmutter dich geworfen.
Du schliefst wie Kohle gluhend unter Torfen.
Dich hat ein Erdenseufzer erdgebeugt.


Wie hast du meiner vergessen,
Wo ist das edle Weib?
Sie haben die Thiere gefressen,
So gilts auch meinen Leib!
Sie ist durch mich gestorben hie,
Will ich ihren Leib bezahlen!«
Er fiel auf beyde Knie.


Tu se Kráska jako pěna
Ztišila, a dívky nechala,
S tváří bledou jako stěna
Skokem k poštovnímu spěchala,
Řkoucí: „Pane! psaní dejte,
Jestli přišlo, pohledejte!“


Es wil den Menschen nicht gar wol
bey dieser Trübsal werden/
ob deme was noch folgen sol
zur letzten Zeit auf Erden/
die Sonne schwärtzet ihre Bahn/
der Mond legt Trauerkleider an/
die Sternen sich durchkräncken/
das Meer läufft nicht den alten Lauff/
es schäumt es bäumt sich Himmelauff/
und will die Weld erträncken.


Señales mira en él del rayo ardiente,
de Júpiter, respeta los despojos
¡oh tú!, que admiras, triste, esta memoria.


Wie wußtest du das zarte Reis
Mit klüglichsanfter Hand zu beugen,
Die oftmals auch den wilden Zweigen
Den rechten Wuchs zu geben weis.
Wie hemmtest du den eitlen Trieb,
Der auch die besten Seelen reget;
Doch, da er leicht zu wurzeln pfleget,
In deinem Sohne kraftlos blieb:
Wie Gärtner sonst mit scharfen Blicken
Das Unkraut schon im Keim ersticken.


Und durch die Nacht von Licht erfüllet
Führt her ein Mann sein Eselein,
Und auf dem Tier sitzt weit verhüllet
Ein lilienreines Jungfräulein.


E le dico che poco è questo dono
verso quel che sperar da me dovea:
de la commodità poi le ragiono,
che, non v'essendo il suo marito, avea:
e le ricordo che gran tempo sono
stato suo amante, com'ella sapea;
e che l'amar mio lei con tanta fede
degno era avere al fin qualche mercede.


v chvatné práci vesele řinčí! Brzy
z obrovského kolossu zdi ční holé
příčným spjaté trámovím, jímž se směje
dubnové nebe.


Na počátku Bohatýrské,
přiznávám se bez obalu,
že mne k zpěvu ohnivému
nadchnul slavný Antonín.


Znáš-li úzkost, toho ďasa,
jenž do srdce zahryzne se,
divokým že bolem vzpne se,
bijíc v duši zděšenou?


Der ließ sich gar nicht stören!
Früh denkt er nur: was hat –
Das ist doch zum Empören –
Die Frau für 'ne Kravatt?


Ich fahre mit den Winden,
Die fächelnd vor dem Sommer wehn;
Wo Klang und Duft sich finden,
Kann man mich immer sehn!


Ammon's wasted cities, with the crown
Of Hanun, their proud contumacious King,
Whose insolence had caus'd his overthrow,
The conquering King of Israel return'd
In glorious triumph to Jerusalem;
There from exhausting toils of bloody war
In safety to repose his wearied soul,
And taste the sweets of calm domestic bliss.
But ere the tumults of triumphal joy
Subsided, and the sacred rites perform'd
Of general praises with the harp and song,
The King's long-wish'd tranquility's disturb'd
By the sad news, that Amnon, his dear son,
A captive now to dang'rous sickness lies,
While life and death dispute their doubtful right.
The pious King laid down his harp, the song
Unfinish'd, and with anxious haste repair'd
To Amnon, whose dissimulation pass'd
Quite unsuspected. How could he suspect
A fraud of such sort in a virtuous son?
Full oft a partial parent overlooks
An obvious fault, or by affection blind
Discerns it not; but here no cause appear'd
T' awake suspicion, for his languid eyes
And palid cheeks gave signals of disease.
While thus the son in feeble tone complain'd,
The tender father stooping low to hear, —
I'm very sick, and whatsoever food
My servants here prepare, gives me disgust.
My sister Tamar, with superior skill,
Prepares a cake delicious to my taste;
This I could eat methinks from her kind hand,
Was she permitted to attend me here.
The King with fond solicitude retir'd,
And speedily dispatch'd a messenger
To Tamar, saying, 'twas his royal will,
That she should go direct to Amnon's house,
And there administer, with friendly aid,
Whate'er his sickly appetite demands.
The hour had pass'd, at which the royal maid
Came from her closet, splendidly attir'd;
Her hair with precious sparkling gems beset,
Faint mimicks of her more illustrious eyes.
About her neck a shining golden chain,
And o'er her loosely thrown, in careless folds,
A various colour'd robe, which, as she mov'd,
Trail'd on the ground, or flutter'd in the wind.
Thus all the virgin daughters of the King
In splendid raiment shone; but none so bright
In beauty, as the daughter of Maacah.
Soon as the sun had drank the morning dew,
Into her garden walk'd the lovely fair;
Not like a proud imperious haughty Queen,
With tossing head and scornful eyes, that glar'd
Malignant, scattering discontent around,
And vain in fancied greatness. Greater she
In inoffensive modesty, and bright
In virtue, as the rays that gild the morn,
Warming the flow'rs to ripeness, and exhaling
Their various sweets to fill the garden air.
Pleas'd with the grateful smell, she skips about
From flow'r to flow'r, and cautiously selects
The sweetest in a wreath, to deck that breast,
Which never yet inflam'd by vicious thought,
Or by unreasonable rebukes depress'd,
Had felt a secret pang, or learn'd to sigh.
But oh! how happy for the mortal race,
That from their eyes the future is obscur'd;
Did we but know the secret ills that wait
In darkness to surprize us, what would be
Our life, but one sad scene of misery?
All present pleasures would be bitter made
By aggravating thoughts of ills to come.
But blind to future things the present bless.
When peace and plenty smile auspiciously,
The heart with sense of Providence impress'd
O'erflows with gratitude, and conscious joy.
Such joy now fill'd the royal fair one's breast,
Intent on the formation of her wreath;
When lo! her handmaid came to her in haste,
With tidings, that a message had arriv'd
Straight from the King, declaring his desire,
That she to Amnon's house immediately
Would go, and dress him cakes, for he is sick.
The King's command she instantly obey'd;
Down dropt the unfinish'd wreath; she skimm'dalong
O'er the parterres, nor stay'd to find the path.
Her sweeping garments gently brush'd the flow'rs;
The ripest shedding, strew'd the way she went
With variegated fragments. So the breeze
Whisks o'er the forest, and some shatt'ring leaves
Fall gently rustling thro' the shrubs beneath.
Then, gath'ring up her robe, she onward sprang,
And sisterly affection urg'd her haste.
Amnon in highest expectation lyes
Counting the-slow-pac'd moments as they pass'd;
Now thinks his scheme's discover'd — he's betray'd —
Or some curs'd intervening accident
Delays, perhaps prevents her coming. Thus
Doubts, fears, and wild impatience in his breast
Tumultuously contended, till she came,
With all the feelings of a tender sister;
But not a thought of vile licentious love
Profan'd her breast; to see him thus she wept,
But turning, wip'd her tears, suppress'd her grief,
And with officious haste the cakes prepar'd.
Wisdom has pow'r, like the meridian fun,
To hide all other brightness in its glare;
But virgin modesty, with winning smiles,
Shines a perpetual morning. So she shone
Serenely mild, nor knew her pow'r to please.
But oh! the graceful dignity of virtue
Unthinking captivates the worthy soul,
The feebly good with emulation fires,
And strikes the very libertines with awe.
So Amnon, aw'd to see her lovely form,
Became irresolute; and recantation
Stagger'd his purpose. — First he paus'd; then thus
Expostulating with himself he lay;
Oh! how can I despoil this lovely maid,
This fairest of the fair? I cannot — no —
I'll let her go untouch'd. But then must I
Still pine in languishment, as heretofore;
And Jonadab will at my weakness laugh.
At last some wine he snatch'd, and eager drank
To drown his scruples, and to fire his soul.
Such aid the most abandoned oft require,
When unsuspecting innocence at once
Tempts and forbids, more pow'rfully forbids,
Than the persuasive eloquence of speech.
But the defence, which innocence can boast
With tears and mild intreaties, is but weak,
When love and wine unite their frantick pow'rs,
And leaving virtue fainting in the rear,
Rush on impetuous. — Hapless Tamar thus
To lawless outrage falls th' unwilling prey.


Die Noth zehrt den Stamm ab, und die Blätter
Vergehn durch ein Wetter.


A každý hned, co nám dal Bůh,
Povídá dnes to druhu druh:
Bratříčku, sestřičko! zda-li jste slyšeli,
Co jsme my v tuto noc z nebe obdrželi?


Noc tichá, tmavá dole; hvězdno nahoře –
ach, snivě oko bloudí v světel táboře.
A zvolna zastaví se u hvězdičky kdes,
jež povznáší se výš a výše do nebes.
A obdivuje lesk a čarokrásný třpyt,
jenž kouzelně se lije kolem na blankyt...
Však náhle žhoucí slza po něm přeletí:
má krásná hvězda klesla v mračen objetí...


Jak za jitra růžového
Mladý den se probudí,
Již do pole do širého
Myslivce to ven pudí.
Přisnoubiv si věrnou družku,
Neselhavou, ráznou pušku,
Jonák s barvou zelenou
Vesel kráčí krajinou.


Und noch einmal den Berg hinan,
Was sah ich da!
Die Volksvertreter, Mann für Mann,
Da ging's um Kopf und Kragen:
Doch dachte kein Minister dran,
Den Urlaub zu versagen.
Wunder über Wunder!
Keine Barone
Neben dem Throne?
Glückliche Staaten
Ohne Soldaten?
Kein Paßvisieren
Und Schikanieren?
Ohne Spione,
Denkt euch nur: ohne?
Ganz ungenierte
Volksdeputierte?
Unterdessen nimmt mich's wunder.


杯行火急正相催
一醉难酬一笑开
夜静酒阑清不奈
好风吹月入樽来


Hamar elfelejték ismét
Az ő sok csudatételét,
Segédséget tőle nem kértek,
Kívánságokra indultak,
Az pusztán Istent megkísérték,
És nagy hatalmát próbálták.


أزوركم فتكاد الأرضُ تُقبض بي
ضيقاً فأرجع من فوري فتتسعُ
خدعتموني بما ابديتموه من الح
سنى وأكثر أسباب الهوى الخُدَعُ
حتى إذا علقت كفّي بكم ثقةً
اسلمتموني فلا صَبرٌ ولا جَزَعُ
يغرني جَلَدي الواهي فأتبعه
غيّا وينصح لي شوقاً فامتنع
ليت الهوى كان لا قطعاً ولا صلةً
فلم يكن فيه لا يأسٌ ولا طَمَعُ


Hier war zu schaun der Tanz Herodias',
Das Haupt des Täufers trägt man auf der Schüssel,
Die Hölle sah man hier und Satanas,
Und Petrus mit dem großen Himmelsschlüssel.


Oh, přicházíš odkuds z daleka,
ze země Krásného Snění,
odnášíš srdce v cizí kraj,
jenž z krajů pozemských není,


Wir, die wir noch zur Zeit des Tuns entbehren müssen
und nicht so viel, wie ihr, von Lieb' und Lieben wissen,
bewündschen euch mit Glück und himmelreicher Gunst.


Du selbst wohl magst in heitrer Festlichkeit
Der Frucht und Blumen Schnur mit Band umschlingen,
Und so vom Turme hin zum Turme schwingen
Den himmelfrohen Blicken zum Geleit,
Wenn des Momentes kühne Heiterkeit
Von Gipfeln hin zu Gipfeln möchte springen,
Und nach der Vögel Lied in Blumenringen
Sich schaukeln schwebend überm Erdenstreit.


Majd azután gondol nagyot,
Az hogy parányit, alacsonyt.
Elképzeli, ha kerülőnek
Szegődne el, hogy élne ő meg?
Ám lássa hát, nehéz a munka?
Az udvaron, hol ép a szolga
Tuskót, csomósat hasogat szét,
Kezébe fogja a nagy fejszét,
Nekihuzódoz, nagyokat vág,
Úgy széthasít legvastagabb fát,
Hogy messze lódul két darabja,
Az egyik erre, másik arra.
Aprózza a hasábot, rőzsét,
De nem soká tart a dicsőség -
Kifárad: ámde nem hiába:
Sovány ebédjét megszolgálta,
Amelyhöz épen most beintik;
És ó, csodák csodája, ízlik!
És ami fő, ó, boldog éj,
Utána alszik, mint a téj,
Mint a kidöntött szálfa, télen,
Hó szemfödéllel betakarva,
Mély csöndü erdő közepében;
Nem álmodik, mi sem zavarja.


Я желал бы рекой извиваться
По широким и сочным лугам,
В камышах незаметно теряться,
Улыбаться небесным огняОбогнув стародавние села,
Подремав у лесистых холмов,
Раскатиться дорогой веселой
К молодой суете городоИ, подняв пароходы и барки,
Испытав и забавы и труд,
Эти волны, свободны и ярки,
В бесконечный простор потекуНо боюсь, что в соленом просторе
Только сон, только сон бытия!
Я хочу и по смерти и в море
Сознавать свое вольное «я»!


Und über der erlösten Menschheit kreist
auf Taubenschwingen licht, der Weltengeist.


Plesejte, vy české kraje,
Kde již jejich prápor vlaje,
Vyvolejte „sláva“ jim;
Opětujte hlučné plesy
Hory, doly, nivy, lesy:
Sláva, sláva, sláva jim!


Durch die Lufft flieh ich von hinnen
Vnd biß zu den Wolcken ein,
Sehe Städte, Thürn' vnd Zinnen,
Berg' vnd Wälder drunten seyn,
Also schweb ich ietzt empor
Vnd komm' allen euch zuvor.


»Lilia! Lilchen! Armes Kindchen!«
Rief die Mutter, gleichfalls weinend,
»Wär' es möglich? Ruhig, Lindchen!
Hätte jener Fremde wirklich
Dich in Deiner Jugend Schöne
Sich zur Gattin auserkoren?«


Then from whate'er We can to Sense produce
Common and plain, or wond'rous and abstruse,
From Nature's constant or Eccentric Laws,
The thoughtful Soul this gen'ral Influence draws,
That an Effect must presuppose a Cause.
And while She does her upward Flight sustain,
Touching each Link of the continu'd Chain,
At length she is oblig'd and forc'd to see
A First, a Source, a Life, a Deity;
What has for ever been, and must for ever be.


Dieses ists, was von den Sinnen
Unsern Sinnen ist bekannt.
Hat man aber gleich hierinnen
Alles Sinnen angewandt;
Bleibt das Wesen doch verborgen.
Ungeachtet aller Sorgen
Muß der Klügste doch gestehn,
Daß wir kaum den Schatten sehn!


A tört virág elhervadott,
Alusznak a költő és leány, -
Romokba dőlt a büszke vár,
De a repkény zöldel falán.


Gestalten hab ich, wie der Geist es mir gebot,
Nach meinem Bilde, aus dem Schattenreich hervor
Gerufen, Leben ihnen eingehaucht, und so,
Selbständig und einander widerstrebend, sie
Sich selber überlassen und dem Waltenden.
Sie stürmten unaufhaltsam dem verderblichen,
Zermalmend sie ereilenden Geschicke zu.
Ich trete, kaum aufatmend, tief erschüttert noch
Vor euch: gewährt Aufnahme mir in euren Kreis.


Ist er gemeißelt nur aus Stein,
Flößt er doch andern Leben ein.


»Was du nicht willst, daß man dir tu,
Das füg auch keinem andern zu!«
Laß die Gesinnung merklich sein,
So ist der halbe Sieg schon dein.
Zu diesem Wort lacht manch ein Schuft,
Der sich auf den Erfolg beruft;
Doch du erlebst, daß er wird wandern,
's trifft eben einen nach dem andern!


Das Schicksal Abaelards hat auch St. Preux erlitten:
Der ihn uns Deutschen gab, wie hat er ihn verschnitten!


Ella gli fece dar tante repulse
che piu tentarla al fin egli non volse
ma la belta di lei ch Amor vi sculse
di memoria perho non se gli tolse
tanto Melissa allosingommi et mulse
ch a tor la forma di colui mi volse
& mi muto (ne so ben dirte come)
di faccia di parlar d occhi & di chiome


Von zwei Rosen
duftet eine
anders, als die
andre Rose.


日长绣倦酒红潮
闲束罗巾理六么
新样筑毬花十八
丁宁小玉慢吹箫


Ist typisch dieser Fund zu nennen?
Ist er Charakteristikum?
Man muß nur Freising näher kennen,
Dann sagt man »ja« und weiß, warum.


Des Innern Sprache, wie auch prahle
Die Logik als die Nächstverwandte,
Nimmt von Empfindung die Vokale,
Vom Denken nur die Konsonante.


Was bin ich Schmertzen voll?
Was klag' ich mich? wem sol
Des Muhtes Vnmuth frommen?
Der Tod hat dessen Spott,
Ich werd', O Kind, wils Gott,
Bald zu dir kommen.


Wer in Sünden hier entschläfft und im Schlaffe bleibet stecken,
Diesen muß in jener Klufft höllisch Feuer endlich wecken.


Ya se acortan las tardes, ya el poniente
Nos descubre los más hermosos cielos,
Maya sobre las apariencias velos
Pone, dispone, claros a la mente.
Ningún engaño en sombra ni en penumbra,
Que a los ojos encantan con matices
Fugitivos, instantes muy felices
De pasar frente al sol que los alumbra.
Nos seduce este cielo de tal vida,
El curso de la gran Naturaleza
Que acorta la jornada, no perdida
Si hacia la luz erguimos la cabeza.
Siempre ayuda la calma de esta hora,
Lenta en su inclinación hasta lo oscuro,
Y se percibe un ritmo sobre el muro
Que postrero fulgor ahora dora.
Este poniente sin melancolía
Nos sume en el gran orden que nos salva,
Preparación para alcanzar el alba,
También serena aunque mortal el día.


يَامَن شكا لي أَنَّ في صَدْرِهِ
قَلْباً وَحَاشَاهُ علَى الجَمْرِ
النَّارُ في قَلْبِ السِّراجِ الذي
لَهِيبُهُ يَعْلُو إلى الفَجْرِ


Alrededor de las persecuciones hay siempre un subrepticio vendedor de
jaculatorias. Se le conoce por la cera litúrgica que destilan
sus ojos, también por una herida sin cicatrizar que ostenta en
el sañudo cielo de la boca. No te acerques a él,
tú que acaso confundas la dirección correcta de la huida,
no te dejas tentar por esa detestable incitación a la virtud.
Quien persigue al liberto ¿no es siempre el más esclavo?
El vendedor imparte su enseñanza con taimado escrutinio, muda de
piel como el reptil en la pedriza, sólo intenta salvar al que ya
se ha rendido. Su sombra engulle consagradamente la sombra cautelar del
acosado. Por lo común se hace llamar el
Émulo-mayor-del-único-camino.


Sei's, daß Neapels Inseln der Fabel Duft,
Und der Geschichte lebenerweckender
Gluthvoller Hauch mit Morgenröthen,
Strömen von purpurnem Blut verkläre,


Tvá hlava šediví, můj otče drahý,
Tvůj zrak, on krátí se, tys síly prost,
a tomu všemu prvé dáti vláhy
Tvé dítě chudé nemá síly dost,
a život nijak zpět to dáti nechce,
co chlípný boháč promrhá tak lehce.


Da sang der Laute Silbergesang
Choriambos: Ich bin Smintheus Apolls
Liebling! mich lehrte sein Lied Hain und Strom,
Mich, da es flog nach dem Olymp,


Nur der Tod ist mein Verlangen,
Seit ihn meine Sehnsucht mißt.


Immer sei gedankt, gelobet
Gott der Herr im Himmel droben,
Deine freundlich lieben Reden
Trösteten mein Herz in Nöten.


 Né volendo, se a vuoto eran giocati,
parer, col santo e tutto, un impostore,
— Egli è, — dicea, — per i vostri peccati,
che non trovan la via di venir fuore —.
Smunti così gran tempo e bindolati
avea que' mammalucchi in quell'errore,
e col Governo il traffico diviso,
e mescolato al vizio il Paradiso.


Mlčelo osamělé srdce
v nehybném a těžkém oblaku
temného mládí; nepoznávalo
lahodného tepla útlé ruky,
nevěřilo v taje duchovní.
Hřávalo se chmurou jehličí,
jeho přítelem byl sirý,
světem opuštěný vítr.


Ne bánd, ha a rossz véleményü
Világ korhelynek is nevez.
Vizet iszik a békavérü,
S azért a józan még sem ez.
Ne hajts jámbor filiszterekre,
Italuk hadd legyen savó.
Kicz-kocz, kinek van vére, lelke
Annak nem víz, de bor való.


Y de laurel divino coronado
Fénix rejuvenezcas renacido
de tus mismas cenizas, y vestido
rayos del Sol, te sirva el Sol de estrado


人在蓬莱阆苑中
由来弱骨有仙风
莲花不染空潭水
何用防闲托守宫


Žilami mi horko běží,
krev mi z těla třebe.
V tom z kuchyně do pokoje
volá malé dítě moje:
„Tatíčku, mne zebe.“


A tak tu všechno plno jasu, zpěvu,
že myslím si, jak dívám se v tu knihu,
jak okénkem skrz rosou vlhkou révu


Bist du so fromm, alte Wasserfei,
Hältst nur umschlungen, läßt nimmer los?
Hat sich aus dem Gebirge die Treu'
Geflüchtet in deinen heiligen Schoß?
O, schau mich an! ich zergeh wie Schaum,
Wenn aus dem Grabe die Distel quillt,
Damm zuckt mein längst zerfallenes Bild
Wohl einmal durch deinen Traum!


Te azt nem ismered, - nincsen hazád -
Nincs nemzeted, - nincs mondható neved.
És ami van, gyalázat szennye rád;
Mert esdeklő szülődet megveted.


Und womit ihm Maienlüfte
Überstreuen Bart und Locken,
Weiß er nicht mehr im Entschlummern,
Ob es Blüten, Aschenflocken?


إِنَّ لي في الهَوى لِساناً كَتُوماً
وَجَناناً يُخفي حَريقَ جَواه
غَيرَ أَنّي أَخافُ دَمعي عَلَيه
سَتَراهُ يُفشي الَّذي سَتَراه


أتوني بالطبيب فساءَلُوه
فلم يدرِ الطبيبُ بما يجيبُ
سقاني شربةً لم تُغنِ شيئاً
سوى أن زاد في القلب اللَّهيبُ
فقلتُ له ألا دعني لدائي
وقم واذهب لشأنك يا طبيبُ
دوائي في يدَي من كان دائي
فقال وما الدَّوا قلتُ الحبيبُ


Weckt mich Brunst zum Tiger,
Den ich einst umhalste, –
Ewig bleibt er Sieger.«


da otro ejemplo mejor como hace el sabio,
que si escribir no puedes con cordura,
desprecio y risa premiarán tu agravio


Až se schoulilo, jako pod střechou
se choulí na římse ptáče za deště,
dlouho nemohouc vzpamatovat se,
dlouho nemohouc lidí pochopit.
A jen chvělo se a jen třáslo se
místo písničky, místo jásotu.


Umziehen bald den Horizont des Lebens
Und weite Ferne drängt sich zwischen uns.
So gönne mir die letzten, goldnen Strahlen,
Die meine dunkle Bahn mir noch erhellen.
Denn schnell entflieht die Zeit – auf ihren Schwingen
Nimmt sie die Blüthen unsers Daseyns mit,
Und nur die Reue bleibt, die um versäumte Stunden
Den Trauerflor vergebner Wehmuth breitet.
O lass ihr keinen Augenblick verhüllen,
Den wir dem Schicksal abgewinnen dürfen,
Und eile sehnend, wie ich Dich erwarte,
Dem Herzen zu, das Dir entgegen schlägt.


Si pides señas, tiene el vellocino
pardo, encrespado, y los ojuelos tiene
como durmiendo en regalado sueño.


Bocsásd meg nékem, hogy ily messze tartok,
hol nincsen út és el kell tűnni már.
Hol ködbe vesznek mindenütt a partok
s a láb alatt a múlt, e gyatra sár,
szemembe csapkod, mint egy gyászi kendő:
a múlt van csak és nem lesz már jövendő!


ماس من التيه في غلائل
بدر بديع الجمال كامل
جذلان يهتزّ من دلال
نشوان من رقة الشمائل
ظبي كحيل الجفون ساج
قد روت السحر عنه بابل
معتدل القد غصن بان
عليه قد هاجت البلابل
مهفهف يانع رطيب
ريان والقد منه ذابل
قوامه عادل ولكن
مع الهوى لا يزال مائل
عذاره بالجمال مثر
مع انه في الخدود سابل
بدا بشعر كليل هجري
طولا وما نلت منه طائل
للبدر لو لاح مذ تبدى
يوما لولى وعاد آفل
اذا رنا وانثنى دلالا
ويلاه من ناظر وعامل
تشاكلا خصره وجسمي
فذا سقيم وذاك ناحل
من لي به والعذار اضحى
لسيف اجفانه حمائل
اسال دمعي اسى وعندي
من ذلك الدمع صار حاصل
وكم اعاصيه وهو هام
ومن سحاب الجفون هامل
يا ابي من رشأ كريم
ممنع بالوصال ياخل
معسل الريق ليتني لو
كنت لذاك الرضاب عامل
ما ضره والرقيب غاف
لو زارني وهو عنه غافل
في ليلة فرعه دجاها
لا ينقضى الليل وهو سائل
والغيث ينهل مستمدا
من كاتب السر يوم نائل
مولى به في الانام سادت
آل اجا السادة الافاضل
محمود الأفعال والسجايا
كنز الندى مجمع الفضائل
الطيب الاصل في انتساب
وغرة الدهر في الاصائل
من طاب في ظله مقبلي
وعمّ بالجود كل قائل
البارع الفضال الذي لو
ضاهاه قس لعاد باقل
كذاك سحبان لو رآه
يوما لانساه ذكر وائل
محامد الوصف في علاه
قامت ببرهانها الدلائل
بحر سريع الوفا مديد
بسيطه وافر وكامل
بالغير من قاسه لعمري
اخطا وما البحر كالجداول
بالجود الامثال فيه سارت
وما له في الورى مماثل
يرى عليه العطاء فرضا
ويتبع الفرض بالنوافل
لا يسمع اللوم يوم بذل
حاشاه يصغى تقول قائل
تليد مجد سديد رأي
شديد بأس اغر باسل
اقلامه في الطروس تنشي
بدائع الحسن في الرسائل
بالجود قد اينعت واضحت
تمدها بالندى الانامل
يا من به المدح قد تحلى
وكان من قبل ذاك عاطل
عبدك بالظل منك يرضى
وذلك الظل منك وابل
فامنن وجد يا سحاب جودٍ
في كل عام به وقابل
وخذ عروسا اليك تجلى
بحسنها تشرق المحاقل
في المدح منها عليك درع
من الثنا سائغ وفاضل
من كل بيت بديع معنى
مشيد بالطباق آهل
فانت كفوه لها وكافٍ
وخير مولى ونعم كافل
لا زلت بالسعد في علو
ترقى الى اشرف المنازل
ولم تزل طالعا مجدا
الى العلا والحسود نازل
ما ولد الجود غيث فضل
وباب ضرع النوال حافل


Wi ich ins Schif, fall ich in Romes Gräntz!
Ich traue dir, wi in dem Glükkes Lentz!
Ich traue dir, und lasse dich fortsorgen,
Dreieiniger! Du kennest meinen Morgen.


»¿Qué pude hacer más
que darle polainas
con encaje y puntas
de muy fina holanda;
»cocerle su carne
y hacerle su salsa;
encenderle vela
de noche, si llama,
»y, en dándole gusto,
soplar y matalla?
¡Mal haya quien fía
de gente que pasa!»
En esto ya el huésped
la cuenta remata,
y, el pie en el estribo,
furioso cabalga,
y, antes de partirse,
para consolarla,
de ella se despide
con estas palabras:
«Isabel, no llores;
no llores, amores.
Si por dicha lloras
porque yo no lloro,
»sabrás que mi lloro
no es a todas horas,
y, aunque me desdoras,
otros hay peores.
»Isabel, no llores;
no llores, amores.»


Ich schaw vmbher, beyd, nah vnd weit,
zur rechten vnd zur lincken seit,
da wil mich niemand kennen.
Sie lehren mich der wercke rhum,
sol durch mich selber werden frum,
von deim wort abzutrennen.
Drumb ist meim gbet zu dir gericht,
sprech ›HERR, du bist mein zuuersicht,
mein theyl wirstu mir geben
mit den die Ewig leben.‹


Proč jest ale každá zlášť?
Co tím příroda as chtěla?
To již také starý plášť,
To nám poví hlasy staré:
„Aby levá neviděla,
Pravice když něco bere;
Aby neviděla pravá,
Levice když něco dává.”


gerçeği yaşamanın zevkini anlatmaktayıgerçek


G.
G.S.G.
G.


„A na místě vší vděčnosti,
člověče ukrutný,
o hladu od vás vyhnán je
tvor tento přesmutný!“


客军过县没公凭
百姓惊移怕起争
犒物犒钱皆望外
秋毫无犯奔程行