Já doufal, že dům prázdný naleznu,
však přede mnou se usídlil v něm muž,
a jmeno toho muže Chobol zní.
Jak mne, i jeho zapřel vlastní rod
pro krev, vylitou rukou rouhavou.
A Chobol v hradě žil jak dravá zvěř,
před jeho zjevem chvěl se celý kraj,
a žádná loď po křivé Otavě
bez platu kolem plouti nesměla,
neb s chlumu vrchu válel balvany
a krušil jimi stromy, lidi, zvěř...
Ten večer, když jsem k němu zavítal,
byl onen večer lidem posvátný,
kdy narození slunce slaví se,
kdy světla znova navrácený bůh
po zemi chodí, dveře nechaje
za sebou otevřeny do kořán
blahého ráje, jehož odlesk pak
co zlatá záře padá zemi v tvář...


Szabadulásának örül ez mód nélkül,
És egy drága gyűrüt ad neki emlékül.
Ennek a világon még csak egy van párja,
Az is odahaza, az apai várba.


,
Врангелю удар наносишь т


Já arci nehnut soudu slovy
kněh řadu ještě napsal jsem –
leč po mém přísném kritikovi
už jakoby se slehla zem.


So fil ich ein erschrokken, doch gelehrt,
Wi es ergeht, wann man mich nicht gehöhrt!
Allein ich must Gefahr und Last erfahren,
Wiwohl mich Gott höchstglükklich wolt bewahren.


Weiber, die die Brüste blössen, sind von oben aller Leute
Das, was unten bleibt den Männern (mancher zweiffelt) zu der Beute.


Ha! Wie ihm alle Sinne schwinden,
Da schien es manchem offenbar,
Daß jedes ethische Empfinden
In diesem Tier erloschen war.


Как? житель гордых Альп, над бурями парящий,
Кто кроет солнца лик развернутым крылом,
Услыша под скалой ехидны свист шипящий,
Раздвинул когти врозь и оставляет гром?
Тебе ль, младой вещун, любимец Аполлона,
На лиру звучную потоком слезы лить,
Дрожать пред завистью и, под косою Крона
Склоняся, дар небес в безвестности укрыть?
Нет, Пушкин, рок певцов — бессмертье, не забвенье,
Пускай Армениус, ученьем напыщен,
В архивах роется и пишет рассужденье,
Пусть в академиях почетный будет член,
Но он глупец — и с ним умрут его творенья!
Ему ли быть твоих гонителем даров?
Брось на него ты взор, взор грозного презренья,
И в малый сонм вступи божественных певцоИ радостно тебе за Стиксом грянут лиры,
Когда отяготишь собою ты молву!
И я, простой певец Либ’ера и Темиры,
Пред Фебом преклоня молящую главу,
С благоговением ему возжгу куренье
И воспою: «Хвала, кто с нежною душой,
Тобою посвящен, о Феб, на песнопенье,
За гением своим прямой идет стезей!»
Чт’о зависть перед ним, ползущая змеею,
Когда с богами он пирует в небесах?
С гремящею лирою, с любовью молодою
Он Крона быстрого и не узрит в мечтаНо невзначай к нему в обитель постучится
Затейливый Эрот младенческой рукой,
Хор смехов и харит в приют певца слетится,
И слава с громкою трубо


A jak na mně, Mistru, příklad máte:
Takť i vy se po mně zachováte,
Věrně kráčejíce šlépějemi,
Jež já zůstavuji na té zemi.


Oder denkst du daran, wie in alter Zeit
Einen Mann sie in deine Krone gehenkt,
Wie, den Strick um den Hals, er die Beine verrenkt,
Und die Zunge blau hing aus dem Maule breit?


Nun tanzten wohl bei Mondenglanz,
Rund um herum im Kreise,
Die Geister einen Kettentanz,
Und heulten diese Weise:
»Geduld! Geduld! Wenn's Herz auch bricht!
Mit Gott im Himmel hadre nicht!
Des Leibes bist du ledig;
Gott sei der Seele gnädig!«


A nějak ukonči všechno, můj bože!
Z bláta když zrobeno svatební lože,
v prach ji vrať, ve hlínu!
Je tolik blízko zas hřešící vlas.
Pro dlouhou lásku vysvoboď, spas
udatnou pozdní nevinu!


Трамваев острые трели…
Шипение шин, завыванье гудков…
По краю панели
Ширмы из старых мешкоНа ширмах натыканы плотно
Полотна:
Мыльной пеной цветущие груши,
Корабли, словно вафли со взбитыми сливками,
Першеронов ватные туши,
Волны с крахмальными гривками
И красавицы в позах французского S,—
Не тела, а дюшес…
Над собачьего стиля буфетом-чудовищем,—
Над домашним своим алтарем
Повесишь такое чудовище,—
Глаза волдырем!
_____
У полочек, расправивши галстуки-банты,
Дежурят Рембрандты,—
Старик в ватерпруфе затертом
Этаким чертом
Вал бороды зажимает в ладонКапюшон — пузырем за спиной,
Войлок — седою копной,
В глазах угрюмый и тусклый огонь…
Рядом — кургузый атлет:
Сорок пять лет,
Косые табачные бачки,
Шотландские брючки,
Детский берет,—
Стоит часовым у нормандских своих деревень,
Равнодушный, как пень,
У крайних щитов
Средь убого цветистых холстов,
Как живая реклама,
Свирепо шагает художница-дама:
Охра плоских волос,
Белилами смазанный нос,
Губы — две алые дыньки,
Веки в трагической синьке,—
Сорок холстов в руках,
А обед в облаках…
_________
Но прохожие воблою вялой
Сквозь холщовый текут коридоТо какой-нибудь плотный малый
В першеронов направит взор…
То старушка, нежное сердце,
Вдруг приклеит глаза к холсту:
На подносе три алые перца
К виноградному жмутся листу…
Но никто — собаки!— не купит,
Постоят и дальше в кафе,—
И художник глаза лишь потупит,
Оттопырив мешком галифе…
Лишь один господин солидный
С худосочною килькой-женой —
Уж совсем, совсем очевидно —
Выбрал нимфу с жирной спиной,
Но увидел цифру «сто двадцать»,
(А ведь рама без малого сто!)
И не стал даже, пес, торговаться,—
Отошел, запахнувши пальто…


Die bitt'ren Worte, sie versanken,
Es flohn die finsteren Gedanken.


A přece tajuplný smutek vkrádá
se v tento ples. Zde veselost je těsná,
ten prales kol se nechce zbudit ze sna,
jest plný záře, zdrojů, zvučný, svěží,
a hluboký přec na něm smutek leží.


Groß löblich ist der HERRE,
vnaußsprechlich sein grosse güt!
Kinds kind sol man sie lehren,
dein eygen werck dich preisen thut,
Ich red von deinen wundern,
herrlichen schönen pracht,
Dein grosse that besondern
schafft daß wir vns verwundern,
erzeln sie tag vnd nacht.


A zítra již, cit přeradostný!
je vyvést chtějí v šírý svět –
leč jinak chtěl mít osud zlostný,
jenž nejkrasší vždy sráží květ.


Heute trat mir, als ich kam
Heim mit meinem Segen,
An der Thür mein lebendes
Töchterchen entgegen:


své flexe mravoučné, odhalila
jsi pravdy, moudrosti taj studny, lac
zřídla, spij množství ves se librem jak.


客从前村来
还向前村去
只见溪上烟
不见人归去


A Sfinx jej zřela bídně prchat z Rusi.


Jehovah, höhr, der du mein Werker,
Was gegen dir man heimlich würkt!
Jehovah, höhr! Ach sei aufmerker!
Du sihst, mit was ich werd umzirkt!
Jehovah, las den Ernst nun schmekken,
Di deinen willen so verdekken!
Ihr spotten fall auf ihre köpff:
Si lernen, was si vor geschöpff.
Ich aber werd, mein Gott, durch dich entbunden!
Komm, löse fort, weil ich genad gefunden.


Süßer klingt der Vogelsang,
Wann die gute, reine,
Die mein Jünglingsherz bezwang,
Wandelt durch die Haine.


Морщины думы и совета
Не красят твоего лица:
Со звонкой лирою поэта
Плющом довольствуйся певцРодится дивным музыкантом
На шаткой ветке соловей,
Но всё снегирь не будет Кантом
И Соломоном — воробе


„Kdo jest v stavu tento osud snesti!?
Vypátrám snad předce loupežnici,
Srdce vytrhnu té ouskočnici.
Mělo právě mi s ním štěstí kvesti.
Za něj dám zas znova kozí hluk,
Když mi popřán bude jeho libý zvuk.
Přenešťastná, velelichá chvíle!
Zmařená jest všecka moje píle.“


Ich hab' ein gutes Herz, und kam,
Und bot mich dir zum Bräutigam;
Du aber lachtest ungescheut
Der deutschen Offenherzigkeit;


Smutným náhle oko nevěstino,
smutným celé družstvo svatební,
potkají-li lidé zveselení
průvod černý – průvod pohřební.


أيا سابقاً طلّابُ غايتِه حَسْرَى
ويا واحِداً أمدادُ نعمتِه تَتْرَى
ومَنْ أذنب الأيامَ حتّى إِذا انتهتْ
إِلى يومهِ الميمونِ كان لها عُذْرَا
ومن يُوسِعُ الأيّامَ بأسَاً ونائلاً
ويملأ في ديوانِه العَيْنَ والصَّدْرَا
أترضَى لمثلي أن يعيشَ مطَرَّحاً
لدى معشرٍ لا يَعرِفونَ له قَدْرَا
قلوبُهمُ من جهلِهمْ في أَكِنَّةٍ
وآذانُهم من غَيّهمْ مُلِئَتْ وَقْرَا
إِذا سَمعِوا بالفضلِ يوماً تربَّدَتْ
وجوهُهمُ سُوداً قسائِمُها غُبْرَا
يُغالونَ بي عن غيرِ علمٍ وإنَّما
يرَون مُقامي بين أظهُرِهم فَخْرَا
ولو عَرَفُوا مقدارَ فضلي ألِفْتُهمْ
ولم ألتمسْ منهم ثَواباً ولا أجْرَا
وما أنا إلا كالكريمةِ كُلَّما
رأتْ كُفْأَها في المجدِ أرخصتِ المَهْرا
فهل فيكَ أن تفتَكَّني من إِسارِهم
فإنّيَ بينَ القومِ من جُمْلةِ الأسرى
تمُرُّ الليالي لستُ أسمعُ عندَهمْ
من الفضلِ نظماً يونقُ السمعَ أو نثرا
وما ساقَني فقرٌ إليكَ وإنَّما
أبَى لي عزوفُ النفسِ أن أعرِفَ الفقرا
وما أبتغي إلا الكرامةَ إنها
سجيَّةُ نفسٍ مِرَّةٍ مُلِئَتْ كِبْرا


Gelagert sprachlos saßen wir im Kreise,
Ein Jeder sann den Morgenträumen nach;
Da öffnete die Pforte sich, und leise
Tratst du herein und standst in dem Gemach,
Und neigtest dich nach deiner holden Weise,
Verschämt und kaum vom ersten Schlummer wach,
Und blicktest schüchtern auf, uns mit den süßen
Schlaftrunknen Aenglein halb im Traum zu grüßen.


E dove son ben piene e dove vuote
le menti al mondo di ciascun creato,
sì che intelletto, che vien maculato,
ha seco voluntà piena di nuote.


Frei sich regt und froher
Ahndung in der Brust,
Und des Waldes hoher
Geist wird uns bewußt.
Linde Blütenwellen
Schlagen an und schwellen
Höher stets die Lust.


Daß ich halbstammelnd ihr sage:
Lotte, wie lieb bist du mir!
Daß ich sie tausendmal frage:
Hab' ich auch Liebe von dir?
Daß sie verstummt und mit Küssen
Glühend zu sagen mir scheint:


Der Friede sei mein Wort, die Palme sei mein Zeichen!
Den Lorber, blutgedüngt, umkreist ein Duft von Leichen,
Der Degen wäscht sich blank in Thränen und in Schweiß;
Doch dieser Lorber wuchs im schatt'gen Palmenhage,
Des Heiles Zeichen ward auf diesem Sarkophage
Der Lorberzweig gekreuzt mit einem Palmenreis.


pusiera en alumbrarla su porfía,
mientras a impulso del vapor, alada
cruza una nave la gentil bahía


En el reloj del ayuntamiento dieron las ocho de la tarde. Justo en ese
momento aparecieron Lorenzo y Venancio sorprendidos ante semejante
espectáculo.
¡Pero qué hacéis animales! ¡Qué
os han hecho estos pobres chinos!
—¿Qué nos han hecho?—respondió sorprendido su
padre. ¿Y tú lo preguntas? ¿No ves que estaban
preparados para saltar y mandarnos a todos a tomar por culo?
—¿Pero cómo podéis ser tan
gañanes?—gritó Venancio fuera de sus casillas. ¡No
os dais cuenta que todo ha sido una broma!
—¿Una broma?—bramó casi al unísono todo el pueblo.
La gente comenzó a dejar a los japoneses tranquilos,
acercándose los lugareños a Lorenzo y Venancio y
friéndolos a preguntas. Los magullados nipones se miraban entre
ellos como preguntándose si lo que debían hacer era salir
por patas o quedarse a ver qué es lo que pasaba. Al final
triunfó la opción de ver que pasaba.
—¿Cómo que una broma? ¡Si os lo han dicho en la
radio del ayuntamiento! ¡Si incluso han mandado una avanzadilla
de los suyos para atacarnos!
—Veréis, es que Venancio y yo estábamos aburridos una
tarde y se nos ocurrió...
—Gastar una broma a la gente y echarnos unas risas durante unas
horas—continuó Venancio. Nunca imaginamos que la gente
sería tan bestia de creérselo de verdad, y cuando vimos
que pasaban los días y la bola aumentaba pues nos liamos a
inventarnos noticias para reírnos un poco más de los del
pueblo. Nunca pensamos que esto acabaría así.
—¡Esto no puede ser verdad! De mi hijo no puede salir una broma
de tan mal gusto. ¡Dime que no, Lorenzo! ¡Dime que no!
—Lo siento papá, no esperábamos que la cosa se nos fuera
tanto de las manos...
—Hijo, Dios mío, hijo... ¡Hijoputa!
—¡Leocadio, que yo soy su madre!—contestó airada la
primera dama.
—¡Si es que me avergüenzo de mi hijo! Tú no ves un
duro mío en la vida.
—¿Y ahora qué hacemos con los chinos?—preguntó
dubitativo don Marcelino. Porque explicárselo va a ser
complicado...
Apenas terminó de decir estas palabras cuando escucharon
encenderse el motor del autobús. Parece ser que los japoneses al
final se decantaron por la opción de salir a toda pastilla
cuando vieron que los lugareños se enzarzaban en una
extraña discusión de la que seguramente pensaron que no
saldrían muy bien parados. Leocadio y don Marcelino se
dirigieron hacia ellos para exponerles las disculpas de todo el pueblo,
aunque lo único que pudieron comprender de aquella tribu de
desdentados, arañados y amoratados orientales fue algo
así como que ya se las pagarían, haciendo
explícitos gestos con los puños cerrados y apretando los
pocos dientes que quedaban en sus bocas a través de los
cristales un autobús que se alejaba a toda velocidad.
—Bueno, bueno—dijeron simultáneamente Toño, Cefe y Marga.
Osea que por la gracia de estos niñatos nos hemos pasado una
semana sin pegar ojo. Esto no puede quedar así.
—Opino como ellos—exclamó don Marcelino.
—Venga hombre, que no ha sido para tanto—comentaron a la vez los
protagonistas de la historia.
—¿Que no? Díselo a los pobres chinos—el alcalde
también metió cizaña.
—Yo, Toño, voto por hostiarlos.
—Y yo.
—Y yo.
—Y yo.
El clamor popular solicitaba un castigo físico para calmar sus
ánimos. Y el alcalde, que prefería tener al pueblo a
favor que en contra, dictó su particular jurisprudencia.
—Sea la voluntad del pueblo.
—¡Pero cariño, que van a inflar a nuestro
Lorencillo!—gritó suplicante la preocupada madre.
—El alcalde ha hablado—sentenció el primer edil mientras
enfilaba sus pasos hacia el ayuntamiento.
La paliza que recibieron los dos muchachos tardó mucho tiempo en
olvidarse en Villanueva del Gapo. Sobre todo a ellos. Dicen que el eco
de los golpes propinados se estuvo escuchando durante tres días
consecutivos en las montañas de la zona. En fin, así
acabó la original broma de los dos aburridos jóvenes. Al
día siguiente todo volvió a la normalidad y se volvieron
a llevar bien todos los habitantes del pueblo. Bueno, no todos, porque
había alguno que todavía no era capaz de bajar al pueblo
y seguía escondido en el monte liado en sus cosas.
—¡Chivi! ¡Esa Chivi bonita......
* El título del relato viene de una mítica canción
con el mismo nombre de Los Nikis, legendario grupo de los años
ochenta que seguramente inspiró esta descabellada hipótesis
La verdad es que el grito dejó descolocado durante unos segundos
a todo el mundo, porque eso de Sidi Ifni nadie tenía ni zorra
idea de dónde había sido. Pero enseguida reaccionaron,
diciéndose para sus adentros que si la Sindi había
luchado en un sitio tan raro como ese ellos no iban a ser menos.
Así que, sin pensárselo más veces, levantaron sus
armas y dando todo tipo de gritos se dirigieron hacia donde estaban los
asustados orientales.
La improvisada carga fue tremenda. Algo así como La
Última carga de la Brigada Ligera. Los pobres japoneses
observaron acojonados como un centenar de rusticmen caían sobre
ellos, gritando como posesos, con la boina calada hasta las cejas
ellos, y ellas con pañuelo negro —tipo doña Rogelia—,
aunque algunos tan apretados que les cortaban la respiración y
los gritos que soltaban eran más por asfixia que por atemorizar
al enemigo.
Los nipones, herederos de la antigua tradición guerrera de los
samuráis, hicieron de tripas corazón y no tuvieron
más huevos que ponerse a repartir galletas a diestro y siniestro
sin pararse mucho a pensar en el por qué del ataque.
También es verdad que de aquellos sorprendidos japoneses, karate
sólo sabían cinco o seis. Los demás hacían
lo que podían, improvisando grititos de esos de las
películas de chinos, dando patadas o pegando saltos parecidos a
los que daban los tíos de Fama.
Los nuestros, más clásicos, se decantaron por las hostias
dadas con la mano abierta. Las de toda la vida, vamos. También
surgió una variante gracias a Toño, el cabrero, elegido
durante seis años seguidos como el tío más bestia
del pueblo. Le dio por cerrar el puño y estrellarlo como una
apisonadora contra los cráneos de los infelices turistas
japoneses. Tipo Bud Spencer. La cosa hizo gracia, por lo que segundos
más tarde todo el pueblo plagiaba con descaro el innovador
estilo del musculoso cuidador de cabras. Hasta Luisa, la primera dama
del pueblo —osea, la esposa del alcalde—, repescó del ostracismo
la tradicional estampa de la mujer que rodillo en mano persigue a su
hombre ya sea por estar medio mamado, ser adúltero e incluso ser
impotente. Salvo que en este caso concreto el hombre resultaba ser un
pobre japonés que no se había metido con nadie y que
corría que se las pelaba.
El apogeo de la batalla llegó cuando tan sólo quedaba un
minuto para que dieran las ocho de la tarde. Los estridentes banzais
escupidos por los pequeños visitantes rápidamente eran
contestados con sonoros ¡Agapo, y cierra España!,
¡Mierda al flan chino! o ¡Garrote, garrote al hijoputa que
bote! Incluso don Marcelino se internó varias veces hasta el
centro del feroz combate, quedando una de las veces rodeado de enemigos
que huyeron como alma que lleva el diablo cuando cual veterano del
Tercio gritó ¡A mí, gapenses!, llegando al instante
cuarenta aguerridos paisanos dispuestos a defender a su sacerdote con
uñas y dientes.
De entre toda aquella violencia desatada quizá lo más
destacado fueron dos hechos curiosos. Uno de ellos sería la
bizarra manera de combatir de un japonés que resultó ser
el más peligroso de la panda. El mozuelo —uno de los chicos que
se puso a dar vivas a Zamora—, se vino arriba cuando empezaron a caer
gapenses tras recibir el impacto en sus cabezas de hermosas peladillas
—compradas seis días antes— lanzadas a modo de surikenes. Como
hombre de recursos que era, hacía girar la cámara de
fotos y su funda correspondiente a una velocidad vertiginosa,
lanzándola segundos más tarde contra sus enemigos con
singular puntería. Donde ponía el ojo ponía la
cámara. Cierto es también que tras el segundo lanzamiento
la pobre máquina estaba ya más abollada que la vespa de
Steve Wonder, pero bueno, la situación requería el
sacrificio. La lástima fue que al pobre rapaz se le fue la olla
y cargó contra la barriga de Toño en un ataque suicida
mientras gritaba a su vez ¡kamikazeeeeee! Toño ni se
enteró del impacto, mientras que el alocado muchacho cayó
peloto sin decir ni pío. El otro hecho curioso fue el indulto
con el que Cefe obsequió a una pobre japonesa que creyó
tener los días contados. Resultó que el bueno de Cefe
agarró por el pescuezo a la inocente fémina, aprentando
sin cuartel hasta que su cara pasó del amarillo al rojo en
apenas cinco segundos. La pobre chica buscó en los ojos de
aquél ser que la estaba estrangulando, enfundado en una
extraña camiseta con el dibujo de una boina superpuesta sobre
dos garrotes cruzados y en la que aparecía escrita en
mayúsculas la leyenda RUSTIC POWER, algún destello de
humanidad. Y parece ser que lo encontró, pues Cefe la
soltó, emocionado seguramente ante la especie de saeta
semanasantera que se marcó la japonesa con el poco aire que le
dejaba el hijoputa.


昆仑阙下是邕州
故垒新添风度楼
五夜月明清啸处
浮云隔断楚江头


E questo è l'un de' modi che dormendo
talor si mostra, io me ne sono accorto
molte fiate già mente tenendo;
or vorre'io allor essermi morto,
da poi che per innanzi non attendo
sollazzo, gioia, piacer né diporto;
ma per lo tuo consiglio vo' 'ndugiarmi
a morir co' nemici miei nell'armi.


Im Traum die Wipfel weben,
Die Quellen rauschen sacht;
Singende Engel durchschweben
Die blaue Sternennacht.


Meč odpočiň a, v levé dlani lýru,
zapějme píseň víťězství a míru,
nám bratrem skřivan s písní jímavou,
nám sestrou moře s bouří hřímavou,
a dávných věků duchové
nám podávají ruce své.


Sie ist schön wie der Frühlingstag,
In Liebestrahlen zerflossen.
Sie ist schön wie der Rosenhag,
In Düfte der Lieb' ergossen.


Que no muera de rosa fue el intento,
por no dejarle, con acción villana,
tener el gusto de morir de linda


Otec-li se nemodlí,
matka jenom ospale,
dítě vidouc příklad zlý,
ovšem též je nedbalé;
co tak z něho muže býti?
Bude jak vy bídně žíti;
národu a Církvi smutek
chystá každý jeho skutek.


Was eigentlich die Kleine will,
Das mag der Teufel wissen!
Bald guckt sie mich gar glühend an,
Als wär sie hingerissen.
Wovon? Wozu? Ich ahn es nicht;
Der Teufel mag es wissen.
Dann aber wieder macht sie mir
Ein Lärvchen, furchtbar sauer,
Daß mirs durchs ganze Rückenmark
Hinfährt wie kalter Schauer.
Weshalb? Warum? Ich weiß es nicht,
Bin immer gleich beflissen.
Was eigentlich die Kleine will:
Der Teufel mag es wissen.


يا قبرَ محمود لا جازَتْك غاديةٌ
تَسقي ثَراكَ بصَوْبٍ غير مفقودِ
لقد فَقَدْتُ بك المعروفَ أجمَعَهُ
يا خيرَ من راحَ مفقوداً لموجود
وقد كرهتُ حياة لا أراكَ بها
مذ كانَ موتُك موت الفضل والجود
وليس بعدكَ عيشي ما أُسَرُّ به
ما العيش من بعد محمود بمحمود
كنَّا بفضلك في خِصبٍ وفي سعةٍ
ومنهلٍ من ندى كفَّيك مورود
ونستظلُّ بحيث الدَّهر هاجرة
ولا ظلال بظلٍّ منك ممدود
أبكيك والحقّ أن أبكي عليك دماً
بأَدْمُعٍ فوقَ خدّي ذات أخدود
أَنْتَ الَّذي تحكي مناقبه
بشاهدٍ من معاليه ومشهود
أيَّامه كانت الأَعيادَ أذكرها
فلم تَرُقْ بعده لي طلعةُ العيد
ما بعد صاحب هذا القبر من أحَدٍ
يُرجى الخيرُ أو يُدْعى إلى الجود
جَرَّبْتُ من بعده السَّادات أجمعها
فَصَحَّ لي فيه بعد الله توحيدي
وربَّما قادَني ظنِّي إلى أرب
فخاب ظنِّي ولم أظفر بمقصودي
وليس من بعده حظٌّ لذي أملٍ
ولا السَّراب وإنْ يطغى بمورود
إنِّي لأبكي عليه كلَّما ذُكرت
أيَّامه البيضُ في أيَّاميَ السُّود
أبكي على ابن رسول الله يتركني
في فقده بين تنغيصٍ وتنكيدِ
ليتَ المنايا بما غالت وما تركت
قد بَدَّلَتْ أَلْفَ موجودٍ بمفقود
أَذمُّ دهراً لعيشٍ لَسْتُ أَحْمدُهُ
ولستُ أحمدُ عيشاً بعد محمود
بالعيد كنتُ أُهنِّيه وأمْدَحُهُ
فصِرْتُ أبكيه أو أرثيه بالعيد


Lehr mich ein Kind des Liechtes seyn,
Mein Glaub' in LiebesWerken schein'
Und vor den Leuten leuchte;
Und daß die Lampe meiner Seel
Hellbrennend bleib, dein Geistes-Oel
Den schwachen Docht befeuchte.
Heute
Streute
Sich das theuer'
Himmels-Feuer
Auf die Deinen:
Laß es mir auch iezt erscheinen.


Libre quiso correr el turbio Sena;
Y apenas lo pregona envanecido,
Con propia sangre mírase teñido
Y arrastrando más bárbara cadena:
Furioso rompe el cauce que lo enfrena,
Hierve, y se ensancha, y tala embravecido,
Y el continente cubre, y su bramido
De escándalo y terror al orbe llena.
Ufano ya con tan inmensa gloria,
Disputa al mar el sumo poderío,
Y señor se proclama de la tierra;
Mientras, burlando al insolente río,
Corre el Tormes cantando su victoria,
Y dando al mundo la señal de guerra.


بشراك يا عين اتى يوسفي
بالالع السامي المنير الحسن
فالحمد لله على فضله
قد اذهب الرحمن عنا الحزن


Di Pilgramm sind mit labsal höchsterquikkt,
Wann si in dir di heilgen plätz umwandeln!
Ob si am weg gefährlich offt gedrükkt,
Sind si vergnügt, wann si ihr zil erhandeln.
Di eusre örter stehn besucht,
Ob si nur schalen von der frucht.
Drum sind si meist dem Ismael gegeben,
Weil Christen recht am innerm kerne kleben.


A k hradu dvůr dí: Přetrvám
ty hradby tvé a kameny,
tys v sebe zavřen, tich a sám
a já s tou zemí spojený!


Či v šumu vrby, jak jen zašelestí,
dál o své lásce šeptáš, o bolesti
a srdce tvé tu dole dosud tepe?


Mnohá, kterou vidím tady,
dává tušit svůdné vnady,
jak se usmívá!
Bezmála by z Vás, má milá,
ne však co do ctnosti – byla
Lady Godiva.


Já řekla sobě: „Tento, tento pouze,
ten divoch, obr, dostačí mé touze!“
A šla jsem za nimi, jej ve žalář
hned vrhli – v snu jsem zřela jeho tvář.


ben bu köyde doğmuşum bu köyde ölmek


Hija hermosa, ilusión de mis abuelos,
blanca flor en las olas transportada,
yo te amo en tus hijos retratada,
en tus campos, ciudades y en tus cielos


Et la vache geignait dans ce lieu fantastique.
On eût dit qu'un pouvoir occulte et magnétique
Élargissait encor ses grands yeux assoupis.


Abendliche Geister wandeln
Durch das Laubwerk hin und wieder,
Doch, berauscht vom Duft der Mandeln,
Sinken sie in Schlummer nieder.


Und doch, will's Gott, so sollst du sprießen
In stolzen Halmen, frei und stark,
Und freie Männer solln genießen
Dein vaterländisch deutsches Mark.
So, während wir an fremdem Strande
Mit Tränen unsre Aussaat weihn,
O möge so im Vaterlande
Der Freiheit teure Frucht gedeihn!


أفخر فحسبك ما أوتيت من حسب
كفاك مجدك من إرث ومكتسب
لولا الحفاظ على الأنساب مكرمة
أغناك فضلك أن تعزى إلى نسب
وقد رأينا رسول الله أشرف من
نعده وهو منسوب إلى العرب
فليهن دولة مصر أنها نصرت
من آل سعد بخير ابن وخير أب
بشاور وشجاع عز نصرهما
عزت على طارق الأيام والنوب
غيثان إن وهبا ليثان إن وثبا
فاضا على الخلق بالإعطاء والعطب
هو الكفيل ولكن قد كفلت له
أبا الفوارس نجح السعي والطلب
لو لم تناصب عداه دون مطلبه
ما قر من دسته في أشرف الرتب
وما أتته من الأيام نازلة
إلا وسيفك فيها كاشف الكرب
مواطن لم يغب لما حضرت بها
والشبل إن يحم غاب الليث لم يغب
دارت عليك أمور الملك قاطبة
وهل تدور رحى إلا على قطب
أصبحت منه كنوز الشمس مشرقة
أو لا كمثل فرند السيف ذي الشطب
كم عقدة من خطوب الدهر مبرمة
قد حل سعدك منها عقدة الذنب
في كل يوم إلى الأعداء مرتحل
يشكو به الظهر جور السرج والقتب
وعسكر كأتي السيل مندفعاً
إما إلى صعد في الأرض أو صبب
كانت لواتة حياً لا يروعه
حي وشعباً صحيحاً غير منشعب
وطالما أمعنوا في البغي واحتقروا
جر الكتاب والتهديد بالكتب
وكم دعتها ملوك العصر قبلكم
إلى المجير فلم تسمع ولم تجب
حتى رماهم أبو الفتح الذي ضمنت
أسيافه فتح باب المعقل الأشب
بث الجيوش على التدريج فانبعثت
في غزوهم سرباً كالوابل السرب
وكنت آخر سهم في كنانته
وفارس الروع من يحمي حمى العقب
ولم يزل عندهم منع ومقدرة
وأمرهم مستمر غير مضطرب
حتى نهضت فلم تنهض قوائمهم
والرعب يخفق في الأحشاء والركب
وسار من ذكرك العالي مقدمة
كانت طليعة ذاك الذعر والرعب
وما على القوم من عار إذا اعصتموا
أبا الفوارس خوفاً منك بالهرب
ولو قدحت شهاب العزم معتزماً
حرب الكواكب خافت أنفس الشهب
وما لواتة بالمحقور جانبها
لكنك البحر مداً وهي كالقلب
ولو وصفتهم بالضعف ما نسبت
إليك مكرمة في القهر والغلب
كسر العمود هو الفتح الذي جبرت
بن ظباكم عماد الملك والطنب
يد لكم في رقاب الجند تشكركم
لأجلها ألسن الأيام والحقب
رد الإله بكم إقطاعهم ولقد
كانت على ما مضى نهبى المنتهى
وسوف تشكركم آثار نعمتكم
في جند مصر كشكر الروض للسحب
عممتم الناس بالحسنى فشكركم
دين على ذمة الأشعار والخطب
وزاد في خطر الآداب أنكم
أغليتم بعد رخص قيمة الأدب
وإن شاعركم المثني عليك بما
شادت مماليك يستغني عن الكذب
لما أرحت ضمير الملك من تعب
باتت لخدمتك الأشعار في تعب


Du preist Mariam hoch: ich sage noch dabei,
Daß sie die Königin der Königinnen sei.


Far other joys the Muses show'r
Benignant, on the aching breast,
'Tis theirs in the lone, chearless hour,
To lull the lab'ring heart to rest:
With bright'ning calms they glad the prospect drear,
And bid each groan subside, and dry up ev'ry tear.


Zu Paaren treiben frühe
Sie aus dem Thal die Reh',
Den Hirsch aus Haiden glühe
Zu ihres Schlosses Höh':
Die schmückt sie bunt mit Bändern,
Verguldet ihr Geweih,
Läßt frei sie, allen Ländern
Ein jubelndes Geschrei.


O sey getrost! Es giebt ein ew'ges Licht!
Nicht Tod noch Schicksal kann die heil'ge Gabe
Der eignen Kraft der reinen Seele rauben.


Větrů vztek by k pádu mohl vesti,
Ruka se však vroucím podnětem
Ještě jedné drží ratolesti.


Gott, du bist sehr hoch zu loben,
Dir ist nirgend etwas gleich,
Weder hier bei uns noch droben
In dem Stern- und Engelreich.
Dein Tun ist nicht auszusprechen,
Deinen Rat kann niemand brechen,
Alles liegt dir in dem Schoß,
Und dein Werk ist alles groß.


Komm' herauf du bleicher Schatten,
Der die langen Qualen trug,
Weil er seinen Kaiser schlug,
Otto, strafe du die Matten.


Besinn und denke fort und fort,
Was ewig für ein Donnerwort!
Ach keiner Zeiten Zeit befreit
Die ewig', ewig' Ewigkeit.


Wer in Demmin sünst hett verkihrt,
De kihrte dunn bi Böckel an;
Wer in »Stadt London« nu logiert,
Logiert bi Buck, so heit de Mann.
Dat is de Lop so in de Welt,
Un wenn't di just ok nich geföllt,
Dat helpt di nich, du möst mit ran:
Is hüt din Utseihn jung un smuck,
Büst morgen du en ollen Mann;
Wat »Küken« heit, dat ward 'ne Kluck;
Un ut en Böckel ward en Buck.
Un sünd wi nu ok olle Lüd',
So denk wi girn noch an de Tid,
Wo sei uns tellten tau de Jungen
Un wi as Häuken rümmer sprungen.
Un hellsch fidel un häglich was't,
As Böckel Wirt un Piter Gast;
So as de Gast was, was de Wirt.
Dunn würd mit Narenkappen lüdt,
De Esel bi den Start upschirrt;
Sin'n Nar'n hett jeder Zucker gewen
Un Düwels-Jux un -Ulk bedrewen;
Dunn würd in männig lustig Nacht
De Sorg' tau'r Husdör rute lacht.
Doch hett de Sak mal gruglich en'nt,
As Piter rep: »Kreuz Element!
Herr Böckel, rut! Ehr Hus, dat brennt.«


Tépd el láncod, mint Sámson, könnyen!
- S a hősön a békó se csörren. -


Und Worte sprachst Du, die ich nie vergessen,
Doch ach, uns gönnte das Geschick
Nur noch ein letztes Aneinanderpressen ...
Es war ein dunkler Augenblick!


PLEASURE, in her silver throne,
Smiling comes, nor comes alone;
comes with her along,
And smooth  ever young;
And in their train, to fill the press,
Come apish  and swoll'n
Mechanic  vicious
And  in her changing vest.


傍柳随花笑几场
管弦声里度韶光
尘随金勒□□细
风飏罗衣缕缕香


牛狸送我止严陵
黄雀随人或帝城
海错未来乡味尽
一杯今夕笑先生


Kmet lkal: „O matko milosrdenství,
rok stý a osmdesátý to byl
od chvíle slavné, kdy jsi k vítězství
svůj vedla lid, jenž za Krista se bil
a Turky od bran Vídně odrazil –
čím zhřešili jsme, královno a Paní,
že nepožehnala jsi naší zbrani?


Und wieder durchzuckten die Sterne den Himmel. – –
Das rechte Auge des Pferdes tränte. – –
Der Mann auf dem Kutschersitze gähnte
Und trank einen Kümmel.


Zum Dasein rief voll schöpfungsreicher Fülle
Sein Genius die mächtigsten Gestalten,
Und, selbst ein Ariel im Sturmgebrülle,


Zase láska zazvučela
v žalostivý ňader zpěv,
a naděje letly v spěchu,
aby srdci pro potěchu
chladnou roznítily krev.


Bonjour, Suzon, ma fleur des bois !
Es-tu toujours la plus jolie ?
Je reviens, tel que tu me vois,
D’un grand voyage en Italie.
Du paradis j’ai fait le tour ;
J’ai fait des vers, j’ai fait l’amour.
Je passe devant ta maison ;


Schweig und lern es besser treffen
Dieses war noch weit gefehlt,
Wer kan euch mit Worten äffen,
Wann ihr uns das Hertze stehlt,
Ihr, ihr Mädgen seyd uns hold,
Wann ihr uns vexiren wolt.


Still seh' ich, wie zu seiner Mündung
Des Lebens Wellenspiel mich reißt.
Erhöht die Schwermut die Empfindung,
So hebt Ergebung meinen Geist.


This site for thy young nursery obtain'd,
Thou hast begun auspicious, if the soil
(As sung before) be loamy; this the hop
Loves above others, this is rich, is deep,
Is viscous, and tenacious of the pole.
Yet maugre all its native worth, it may
Be meliorated with warm compost. See!
Yon craggy mountain, whose fastidious head,
Divides the star-set hemisphere above,
And Cantium's plains beneath; the Appennine
Of a free Italy, whose chalky sides
With verdant shrubs dissimilarly gay,
Still captivate the eye, while at his feet
The silver Medway glides, and in her breast
Views the reflected landskip, charm'd she views
And murmurs louder ectasy below.
Here let us rest awhile, pleas'd to behold
Th' all-beautiful horizon's wide expanse,
Far as the eagle's ken. Here tow'ring spires
First catch the eye, and turn the thoughts to heav'n.
The lofty elms in humble majesty
Bend with the breeze to shade the solemn groves,
And spread an holy darkness; Ceres there
Shines in her golden vesture. Here the meads
Enrich'd by Flora's daedal hand, with pride
Expose their spotted verdure. Nor are you
Pomona absent; you 'midst th' hoary leaves
Swell the vermilion cherry; and on you trees
Suspend the pippen's palatable gold.
There old Sylvanus in that moss-grown grot
Dwells with his wood-nymphs: they with chaplets green
And russet mantles oft bedight, aloft
From yon bent oaks, in Medway's bosom fair
Wonder at silver bleak, and prickly pearch,
That swiftly thro' their floating forests glide.
Yet not even these — these ever-varied scenes
Of wealth and pleasure can engage my eyes
T' o'erlook the lowly hawthorn, if from thence
The thrush, sweet warbler, chants th' unstudied lays
Which Phoebus' self vaulting from yonder cloud
Refulgent, with enliv'ning ray inspires.
But neither tow'ring spires, nor lofty elms,
Nor golden Ceres, nor the meadows green,
Nor orchats, nor the russet-mantled nymphs,
Which to the murmurs of the Medway dance,
Nor sweetly warbling thrush, with half those charms
Attract my eyes, as yonder hop-land close,
Joint-work of art and nature, which reminds
The muse, and to her theme the wand'rer calls.


Des kranken Blattes rötlich Grün,
Drückt auf die Stirn dir den Rubin,
Mit Chrisolithes goldnem Flittern
Schmückt deinen Spiegel Kraut und Gras;
Und selbst des dürren Laubes Zittern,
Schenkt dir den bräunlichen Topas.


احذر ذنوبك إنّها
كالغل أو صفد العقال
لا تخش ما قال الحسو
د نم من زور المقال
قول السفيه عليك ما
لم تقترفه من الفعال
نعم عليك فلا تخف
هو كالسهام بلا نصال
خف ما جنيت ولا تخف
ما قيل من كذب المقال


Der Faust saß rückwärts an der Wand
Und trank vergnügt im Dunkeln,
Nun ließ der blasse Nekromant
Sein Glas am Licht karfunkeln
Und sprach: »Ich brüt' schon Tag und Jahr
Am schwarzen Zauberbuche
Und merk' erst heut, ich bin ein Narr,
Daß ich das Gold dort suche:
A.V.K.L.W.H.
Das echte Gold ist da!«


Klagst du nicht zu mancher Zeit,
Wenn das Leben Tag' und Nächte
Farblos aneinander reiht,
Daß es keine Frucht dir brächte?


Velice byly proslulé široko daleko z Paky
palcovky valchou ztlučené, hančle a mysliváky.


Bäche zittern silbern,
Gräser glittern und nicken,
Und weiße Anemonen
Blicken zum blauen Himmel.


Nach dreien Tagen erst zog man das Kind
Mit eingeschlagnem Haupt aus einem Wasser,
Das tückisch hehlend, dunkel, unbeweglich,
Abseits vom Pfad im Waldesschatten lag.
Der Mörder auch ward bald darauf ergriffen;
Es war ein starker Bursch von achtzehn Jahren,
Fast unbekannt, der, lungernd in der Stadt,
Mißtrauisch schielend auf dem Örglein blies,
Das ihn verriet. Dann vor dem Richter stehend,
Von dessen Kunst bedrängt, erzählt' er mürrisch,
Wie er das Kind im Holze angetroffen
Und es gebeten, ihm das Ding zu leihen
Für einen Augenblick, sich dran zu laben;
Denn eine unbezwinglich starke Lust
Hab ihn schon lang gequält, auf solchem Werklein
Ein einzig Mal sich blasend zu vergnügen.
Kopfschüttelnd hab das Knäblein fortgespielt,
Er aber es mit einem Stein erschlagen.


Dein mit dem tod bestätigtes testament


Herr / laß mein offt-erseufztes Flehen
gelangen doch vor deinen Thron /
und mir Elenden Hülf geschehen /
daß mir aufgeh ein Gnaden-Sonn.
O Jesu / mich diß Jahr gewähr
deß / was hier dient zu deiner Ehr.


一镜涵空明
波光倒楼殿
错诵玄晖诗
澄湖碧如练


Laß mich frey zu Bette gehen.
Morgen gib durch Deinen Geist,
Daß ich frömmer mög aufstehen,
Thun und lassen, was Du heist.
Wollest, wann ich schlaffe, wachen,
Dein Heer mir zu Hütern machen.
Laß sie über mir bey Nacht
Wie bey Tag auch halten Wacht!


	Andate a domandarne un po' Ceccotto,
che fa profession d'imperiale,
e diravvi il misterio che v'è sotto.


Wüthend, meiner Sinne kaum noch Lehrling denn geschweige Meister,
Flucht' ich auf dies Schloß hernieder Te's und Tibi's Prügelgeister!
Warf den Scudi einer Statue Pruda's an den Kopf und rannte
Nach der Brücke hin und stürzte ... in's Hotel »Zur guten Tante.«


Del siempre verde lauro coronado
seréis, si yo no soy mal adivino,
si ya vuestra fortuna y cruel destino
os saca de tan triste y bajo estado,


Jetzo blickt sie nach dem Abendrote,
Ob mit ihm erscheinen wird der Bote,
Ihr des Liebsten ersten Brief zu bringen:
»Hättest du doch meiner Sehnsucht Schwingen!«
Und es sinkt die Nacht, der Bote weilet;
Und er kommt, dem sie entgegeneilet.
Und sie hat des Liebsten Brief erhalten,
Säumet, auseinander ihn zu falten,
Muß die Aufschrift, ihren Namen, lesen,
Der ihr selber nie so schön gewesen.
Und nun ruhen auf der Schrift die Augen,
Alle Züge liebend einzusaugen,
Die für sie des Liebsten Hand gezogen,
Jede Zeil' ein Liebesregenbogen,
Jedes Wort ein lichter Stern im Blaue,
Jeder Buchstab' eine Ros' im Taue.
So verschönt zu einer Liebesblüte
Sich das Blatt dem liebenden Gemüte.
Und nun sitzt sie, gleich zu schreiben, nieder.
Gib, o Nacht, dein tauiges Gefieder
Ihrem Blatt, daß mit dem Morgenrote
Mir zurück geflügelt sei der Bote!


So che il bosco, il monte, il prato
Non han più che un solo aspetto:
Che gelato il ruscelletto
Fra le sponde è prigionier.


Né si dovria cerchar potere vedere,
se 'l marito à cervello, testa, alma et chore,
infamia dargli: egli è pur posessore
di lei, qual s'erra a·ffren la dee tenere.


Padre del ciel, signor d'ogni signore,
bontate immensa e carità infinita,
che sopportasti con tanto dolore
morte per dare a noi l'eterna vita,
volgi i tuoi santi lumi a un peccatore
che genuflesso ti domanda aita:
come giusto, benigno, santo e pio,
sarà più tua pietà che 'l fallir mio.


So schaukelt die alte
Weltenamme, die Zeit,
Den Menschen, ihr großes Kind,
Auf und ab
In der Wiege von Tag und Nacht
Und summt und singt ihm
Bald muntre Liedchen,
Daß es lachend die Hände
Ausstreckt und bittet:
Mehr! noch mehr! –
Bald wehvolle Laute
Trauriger Märchen,
Bis es geängstet
Zum Weinen den Mund verzieht
Und fleht: Halt ein,
Garstige Alte!
Zu weh tut dein Gesang
Vom ewigen Werden und Welken
Uns armen Kindern,
Die immer wir fortblühn möchten
Und der Gespielen uns freun. –
Und siehe, die Alte
Erbarmt sich wieder,
Schaukelt melodisch
Die Wiege von Tag und Nacht,
Singt leis' und leiser,
Dem wimmernden Kleinen
Einzulullen das bange Gehirnchen,
Bis er ruhiger atmet
Und noch mit Tränen
An Wimpern und Wangen
Schmerzvergessen entschlummert
Und friedlich lächelt im Schlaf.


Was Langenau, was Liss und Lednitz bildt
Ist itzt, Gottlob, durch A.L.L.E.S. haupterfüllt.
EL hat durch EL sein göttlich EL durchELLt:
Durch Ulmes Langenau ward Langenau erst offen.
Printz Jesus hat di Erden hergestellt.
Nun ist nach wunsch der wunsch der Heilgen eingetroffen.
Gantz wundersam ward endlich kund
Der hochverworffne Kühlzeitbund.


O Jüngling, Erdenjüngling!
Dich schuf aus feinrem Thon
Die Hand, die das geschaffen,
Und du vergißt es schon?
Zeuchst Schönheit des Geschöpfes
Des Schöpfers Schönheit vor? –
O Jüngling, weg vom Auge
Den Staar, die Haut vom Ohr!


Ich trinck der Erdenrohtes Blut/
zur Lust/ zum Muht/ zum Vbermuht/
von Milch wird Gottes Durst gestillt/
Milch/ die von Jungfer Brüsten quillt.


Je marno skorem dnes už želet, co nikdy nebylo,
svůj každý den jsem teprv chytil, když už se šeřilo,
i tebe už jen před západem svým touhám našel jsem,
a přec odejdu bez výčitky s posledním večerem.


Schlüssel, die bey Hofe schlissen, schlissen auff und nimmer zu;
Dann das geben und das nemen hat bey Hofe keine Ruh.


, I have seen You with Delight,
For  make a Paper-Kite.
And simple Odes too many show Ye,
My servile Complaisance to .
Parents and Lovers are decreed
By Nature Fools — That's brave indeed!
Quoth : such Truths are worth receiving:
Yet still  look'd, as not believing.


Frei bin ich, ich bin vogelfrei,
Vi va und vogelfrei, ja vogelfrei,
Und alles ist mir einerlei,
I, a und einerlei, ja einerlei;
Ich lache, wenn die Sonne scheint
Und lache, wenn sie's anders meint,
Und denk mir nichts dabei.


Als Hebel? – Ja! – Ihr, die mit heiterm Spähen
Am Strand ihr jauchztet unsrer frischen Kühne
Und lächelnd ansaht unser salzig Rennen:


Mentre costui cosi s'affligge e duole
E fa de gliocchi suoi tepida Fonte
E dice queste e molte altre parole
Che non mi par bisogno esser racconte:
L'aventurosa sua Fortuna vuole
Ch'alle orecchie d'Angelica sian conte:
E cosi quel ne viene a un'hora a un punto
Ch'in mille anni, o mai piu non e raggiunto.


Hoch am Nacken seh' ich schwellen
Süßer Reben Perlenreihn,
Aus den Brüsten seh' ich quellen
Milden, kraftgezeugten Wein.


I chápu, že dnes mládež básnící
ti nijak nevěří
a vystrčí tě s tvojí polnicí
vždy hezky ze dveří.


Porque visíveis à nossa alta vista,
São tão reais como reais as flores
     E no seu calmo Olimpo
     São outra Naturez


Es ist Christoph Gonsiewski,
Von Smolensk der Wojewode,
Der mit seinen Reitgefährten
Manches Roß gejagt zu Tode.


„Felséges uram és vérszerinti bátyám!
Jönni elébed nem ilyeténkép vágyám;
Híved vagyok - Isten az igazlátója!
De Johannának is még alattvalója:
Nem tehetém, színből hogy harcra ne keljek,
Parancsolatuknak hogy visszafeleljek;
De mihelyt az első összecsapást tettem,
Hadaim’ mind széllyel, haza eresztettem.


Draußen mögen Menschen wandeln,
Wenig kümmert mich ihr Thun,
Ob sie reden, ob sie handeln;
Laß in Deinem Grab mich ruhn.


Když bylo ale nejhůře,
vyšli jsme na slunce směle.
Blaničtí pyšní rytíři,
pan Václav Hladík v čele.


De l'immortalité vos succès sont le gage.
Tous ces traités rompus et suivis du carnage,
Ces triomphes d'un jour, si vains, si célébrés,


وقالوا نريد أخا فطنة
بعلم القياس وأسراره
وكل لبيب أخي فطنة
يسائل عن شرح أخباره
لأيّة حال يحبّ الصغير
ويحتاط سائر أوطاره
فقلت وقد أكثروا في المرا
بطول الخطاب وإقصاره
يحبّ الصغير لإقباله
ويقصى الكبير لإدباره


Te persiguen ojos
sin dulce descanso.
Te aborrece eterna
del Creador la mano.
Las gacelas corren:
correrás tú más.
Los leones saltan:
tú debes saltar.
Los arroyos huyen:
tú tienes que huir.
Aunque yo lo quiera,
¡no puedes dormir!
No duermas, escucha.
No duermas, acecha.
Silbarán las aves
sobre ramas ebrias
para hacerte leve
esta oscura tierra.
Escúchame, hijo:
no duermas, no duermas...
Por todos los siglos,
¡no duermas,
             no duermas!


O
Mas, todo puede ser posible, es
cierto,
Andaré en la distancia y
en el tiempo,
Daré mis horas a otra
gente,
Rendiré mis noches
a otro cielo,
Y mi vida avanzar como
siempre, pero...
Nada alejar mi corazón de tu puerto.
M


Soudruh praví: „Nevíš, kam sám chýlíš,
Pohroma tě potkati tam může.“
Dí Faust: „Strachuješ se, by tvá kůže
Snad tam nepropadla? strany mne se mýlíš.
Pronásledován jsem od nepoštěstěné
Ctižádosti, té chci předce získat,
Toužím podstatně se ještě blýskat,
Dojít posléz doby utěšené.


A palác barokní, v tom šedém chladu,
svých váz a ornamentů ztratil vnadu


Stand hoch am Himmel. – – Muse Teutoniens,
Du bietest deiner Schwester, der Brittinn Trotz,
Und überfleugst sie bald; du lächelst,
Muse, der gaukelnden Afterschwester,


Cantemos su poder y su bondad


Altro non posso che ciascun pregare
che i figli col Signor servi con fede,
puoi che vui e loro or mi convien lasciare.


No seio da tempestade,
cambaleando, eu, entre escombros, foi
que os teus olhos  azul safira, surgindo do nada,
se ofereceram  aos meus


多情堤畔柳
袅袅学纤腰
日晚菱歌起
归舟趁落潮


Así de todo el mal en que me ha puesto,
cuando pienso este bien en que me puso,
no sólo le perdono su mudanza,


Není pánbů jako pánbů,
víra jako romány:
Tisíc Jehovů je špatných,
jeden reformovaný.


Duše má bolestí sesláblá,
oči mé pláčem jsou rudé –
Bože můj – – Liluško – – jak to dál'
bez lásky se mnou jen bude – – –


Du hast si, Gott, verstokkt, wi si sich dir verstokket,
Das si dein Werk anschauende nicht schaun.
Si sind an Pharonsblokk Pharonisch angeblokket:
Vertrauen sich, wo si nicht sollen traun.
Der falscher Geister strahl
Vergrössert Noth und qual.
Gesichter sind gemein; von Engeln redet ider.
Ein Spil sind heilge Lider.
Hilf ihnen, Gott, um Jesussig,
Eh gegen Gott si führen Krig.


Aj, tu vystoup sedlák z davu –
„Vyslechněte, co se v hlavu
za myšlénku dere mně,
když tak zřím, jak ze země
nářadí to čouhá.


海南巨浪抱群星
海上愁云日夜停
岂谓芙蓉春不度
短箫吹破万峰青


Opět zřím tě, Říme Čechův!
Opět vcházím v slavné lůno tvé,
v němž ukojím touhu vzdechův,
touhu, jež mne mocně k tobě zve.


Letí k milé: „Hudci hrají,
pojď se v kole svíjat,
pojď se točit, vykrucať se,
podkovkami sbíjat.“


莫将庞大作荍团
庞大皮中的不乾
不怕凤皇当额打
更将鸡脚用筋缠


Příteli suchý, nutno prosit,
nezpůsobnému odpusťte tónu!
Je z doby všedního babylonu,
kdy ohon psí jsem přestal nosit.
Ve vašich sférách, to konstatuji,
pravé jen, půvabné vlnky plují.


How do I laugh, when men of narrow souls,
Whom folly guides, and prejudice controuls;
Who, one dull drowsy track of business trod,
Worship their Mammon, and neglect their God;
Who, breathing by one musty set of rules,
Dote from the birth, and are by system fools;
Who, form'd to dullness from their very youth,
Lies of the day prefer to Gospel truth,
Pick up their little knowledge from Reviews,
And lay out all their stock of faith in news:
How do I laugh, when Creatures, form'd like these,
Whom Reason scorns, and I should blush to please,
Rail at all lib'ral arts, deem verse a crime,
And hold not Truth, as Truth, if told in rime?


Den Himmel hätte das Talent hienieden schon auf Erden,
Könnt zehen Jahr nach seinem Tod es erst geboren werden.


Nicht eine Gnadenflamme hehr
Vor deinem Volke soll ich gehn;
Nein ein versteinert Leben schwer,
Wie Sodoms Säule muß ich stehn,
Und um mich her
Die Irren träumend schwanken sehn.


Lieber Sohn war mit dabei,
Hochgelehrt und achtzehn Jahr,
Stärker war die Tyrannei,


Zadrž, uvedeš nás
v nebezpečí oba... My to nejsme –


Viděla jsem velká, hrubá kola,
točila se, nořila se zdola,
příšerným planula leskem,
do očí se drala bleskem,
jemuž zřítelnice neodolá –
tiché ševelení stromů
v sluch mně bilo třeskem hromu,
hlasem strašným, který k soudu volá,


başkası değil,


těch fial, růží a karafiátů –
zřícenin nahoře, hradeb a bran,
s nichž možno pozdraviti topoly, minarety a silnice dole
a k vůli nimž otevru jednou Naučný Slovník
anebo jiný specielnější herbář –


Mudřec snášelivý na křehkosti
Lidské patře bývá v pochybnosti,
Vida, že se s trním sjednocuje růže,
Jist jest, že y poblouditi může;
Pročež nemiluje marné půtky
Dokazuje šlechetnými skutky,
Že se dotřev moudrosti a pravdy čisté
Za hynoucý bleskot dobyl slávy jisté.
Jako otec o rozmilé dítky
O sousedy hrubé veda péči
V choulostivé prácy sladí řeči,
Po trnové stráni seje kvítky,
Ze skal kouzlí vinohrady,
Z bahen líčí květné sady,
Z pustin vesnice a města.
Bludným přívětivě ukazuje,
Kudy z motaniny trampot cesta
Zkormoucené duše vyvozuje
K sýdlu blaženosti sladké,
Drsné mravy hladí, tuží hladké.
Jeho pečí ráje povstávají,
Ctnostní lidé štěstím oplývají.
Kam jen člověk okem hodí,
Patří na panny a na mládence,
Kteří pletouc krásné věnce,
Kvítím po zahradách chodí,
Ke cti muže šlechetného
Vnadné písně prozpěvují,
V slávě dobrodince svého
Věncem lásky korunují.
Kdo tak s moudrostí se obíraje,
V milé vlasti štěstí rozsývaje
Jak Bůh lidem tvoří nebe,
Nad hrdiny zvýší sebe.“


Má doba přijde však, kdy – nevím sám,
snad teprve až za padesát let,
i z drsných stonků vyprýští se med,


Bude jaro jako jindy,
a přec bude jiné,
ó já vím, jak tvoje duše
k mé se vroucně vine.


Již orel v dálavě zmizel,
však dotěrný vzpomínky hlod
dál nad mým visí žitím
jak černý utkvělý bod,
jak orel v slunci, tu svízel,
že visí, posud cítím,
jak šlo by mi o život.


Perdonadme: he dormido.
Y dormir no es vivir. Paz a los hombres.
Vivir no es suspirar o presentir palabras que aún nos vivan.
¿Vivir en ellas? Las palabras mueren.
Bellas son al sonar, mas nunca duran.
Así esta noche clara. Ayer cuando la aurora
o cuando el día cumplido estira el rayo
final, ya en tu rostro acaso.
Con tu pincel de luz cierra tus ojos.
Duerme.
La noche es larga, pero ya ha pasado.


كوى جوفَ قَلْبي لفُّ صُدغٍ مُشابهٌ
علامةَ مهموزٍ بمحنيِّ ظَهرِهِ
وضاعفَ أَشجاني بسالم جسمِهِ
ومعتلّ عينيهِ وناقصِ خَصرِهِ


Je reste là sans rêve et sans pensée,
Comme un prodigue à son dernier écu.
Devant ma vie, aux trois quarts dépensée,
Déjà vieillard et n'ayant pas vécu.


高斋长对酒
下客亦沾鱼
不为江南去
还来郡北居


Szállj magadba, s törj előre!
Az igazság levegője
Jól tudod, hogy edz s emel.
Győzd le, győzd le szenvedélyed,
Nyugasztald meg lázad véred:
Szíved szívért esdekel.


De a másik pillanatban,
Hűtelen lesz öntudatlan,
Más virágot lát s szeret...
Változás az élvezet!


Hladov, s křídlem polámaným
pad’ jsi s mnohou ranou,
a tu přišli, přivázali
ke kolu tě s hanou,
servali ti křídla, brachu,
a teď zmíráš, vzdorným k strachu,
s nohou upoutanou.


Himmel, der du mich erkennst,
Der du alles siehst und richtest,
Der du alles weist und schlichtest,
Der du bindest und zertrennst,
Werd ich nicht von deinem Schluße
Mit Gewalt davon gejagt,
O so werde meinem Fuße
Ewig seine Ruh versagt.


Das Geld ist Mühsam zu erwerben/
Und Mühsam wird es auch bewahrt;
Doch ders erwirbt und ders erspart/
Muß sonder Geld ins Grab und sterben.


Tarde de martes, tarde quieta,
tarde eterna, tarde burda,
que despierta a la alarma
de sonidos vibrantes e incómodos
que se vuelven dulces al descolgar
el aparato y oírte.
Llegas a una hora no muy avanzada
y mi corazón es puro entusiasmo,
no para de sonreírte y de pellizcarme,
mientras nos abrazamos amándonos.
Momentos mágicos en ese afortunado,
por ser testigo de este amor,
sitio, también desgraciado, por la despedida.


بغدادُ جئنا عتاباً فاسمعي عتبي
صُبي لنا الراحَ في كأسين ِ واقتربي
بغدادُ جئنا ضفافا ً نهرها يَبَسٌ
و الماءَُ حولكِ سلسال ٌ من الذهب ِ
فمن نعاتبُ لو نعفيكِ من عتب ٍ
و أنتِ فينا جراح ٌ بعد ُ لم تَطب ِ
أمامكِ المجدُ والتاريخُ فاشتعلي
نارا ً من الحب لا نارا ً من الحطب ِ
أمامك المجدُ و التاريخ ُ فانبثقي
شمسا ً كعهدك ِ أو إن شئتِ فاحتجي
من أين أبدأ أو من أين خاتمتي
إن البدايةَ تشقى مـن يد العجبِ
مُدّي لعيني من عينيك متقدا ً
وهجا ً من النور أو كشفا ً لمحتجبِ
مُدّي وريدا ً ففي الشريان متسع ٌ
إليك يُصغي فخطى أعذبَ الكتب ِ
تعطّلَ الشعرُ حتى كادَ يحرجني
وكادَ بحري من الأحزان يغدرُ بي
تسومك اليوم َ بالأحقاد ِ شرذمة ٌ
أعفُّ منها عفافُ الغدر ِ و الكذب ِ
لا يقبلونك صدرا ً دافئا ً لأخ ٍ
لا يرتضونك عِرقا ً طّيبَ النسَّب ِ
يشوهون بكِ التاريخَ فانتبهي
من البراءة ِ و احتاطي من الخطب ِ
يضيعون فنونا ً منكِ نعرفه
شعرا ً ونثراً وتاريخا ً من الأدبِ
كأن بغدادَ ما عادت سوى وجع ٍ
وصارت البُسرَ بعد التمرِ والرطب ِ
كأن بغدادَ أمجاد ٌ و ملحمـة ٌ
من الـكراهـةِ للإسـلام والـعرب ِ
أمانة ُ الحبِّ أن ْ أهديكِ من أدبي
حرفا ً من اللومِ في كأس ٍ من العتب ِ
وإن أشاكيكِ إذ عزّتْ معانقةً
وعـزَّ منك وصال ٌ دونـما سبب ِ
قتلت ِ فينا بريقا ً , زادَ منكسر ٍ
يُجاذب ُ الفجر َ في عكازة ِ التعب ِ
أضعت ِ دربا ً إلى الأقصى على عمد ٍ
فـقادكِ الحقـدُ للـثاراتِ كالذنب ِ
وكان فتحكِ مجدا ً قبل أندلس ٍ
تغيرَ الفـتحُ يا مسـلوبةَ الغضـب ِ


فتحت في روضها
زهرةٌ تبسم لك
حلوةُ الحسنِ أرى
حُسنها قد شغلك
قد تجلت لك من
نورِ ربِّ العالمين
رحمةً علويةً
إنها الروحُ الأمين
وتناغي في ابتسا
مِ معاني النورِ فيه
وهي إما تبتسم
كل شيءٍ ترتجيه
قد أطلت نجمةٌ
في سماءِ العائله
أنا نورُ البيت أضحي
تُ إليكم قائله
وترفق عندما
قبلاً تمطرُها
لست تقوى وهي با
كية تنظرها
زهرةَ الروضِ الأريض
بشذا العطر اعبق
وابسمي لي دائماً
واصبحيني واغبقي
أسفري عن طلعةٍ
إنني حلفُ السهود
وبنورٍ وجمالٍ
املئي هذا الوجود
يا لييلي ولييلا
ي لييلاي أنا
وهي لي معبودتي
وهي لي كل المنى
ولييلاي مضى
ربع الحول لها
بسمت لي بسمةً
آه ما أجملها
قد بسطناها إليك
ربنا كلتا اليدين
أبق ليلى قرةً
لعيونِ الوالدين
بسمت لي بسمةً
عن ثغيرٍ أصغرا
ورنت لي رنوةً
بطريفٍ أحورا
كعيونِ الطير إذ
نظرت نحو العلاء
في نقاءٍ وجما
لٍ وطهرٍ وصفاء
لو تراها وهي نا
ئمةٌ في مهدها
وجميع النورِ والحس
ن أتى من عندها
وأنا أنظرها
وعيوني من حنان
وبدا لي الكون ضمخَ
من ريح الجنان
عرف الحب بها
نهجَ قلبي فسلك
ليت شعري ألييلا
ي هذي أم ملك


半生穷巷抱遗经
多谢诸公说姓名
四十头颅成底事
五更炊黍学将迎


Našel milou podle svého gusta,
a k ní zaplála v něm láska prudká,
kteráž k různým hloupostem jej nutká,
což u pejsků přihází se zhusta.


阿怜二十颇有馀
秀眉丰颊冰琼肤
无端欲作商人妇
更枉方寻海畔夫


„Stůjte!“ – Bůh však zvolal – „nehostinné sbory!
Takliž vcházejí kam cizinci a hosté?“
A na tělech obrů zahučely hory.


Der Liebe Kraft ist groß: Kann Glaube Berge heben,
Die Liebe kann es ja, wenn sie das Herz entzünd't;
Sie zwinget nimmer nicht, doch muß man sich ergeben,
Wenn diese freie Kraft die ganze Liebe bind't.


Bedenke doch daß Ende,
Du sichres Sündenkind;
Dein Richter komt behende,
Sei nimmer so gahr blind.
Wie wilt du doch bestehen
Alsden, wen du nun bald
Wirst Christum Jesum sehen
In prächtiger Gestalt?


Es werde, weil, was Veit verbrach,
Der Pfarrer auch verbrochen,
Das Urtheil, das man Dinkeln sprach,
Auch Veiten nun gesprochen!
Der Pfarrer durft' ein Jahr Altar
Und Beichtstuhl nicht verwalten:
So soll denn Veit sich auch ein Jahr
Der Schusterey enthalten!


Ya la palabra surca a Nicaragua,
el infantil buril rayo canoro,
y se raja en lo mismo que desagua.


Csakhogy mivel Jankó épen arra gondolt,
Amit egykor neki az oroszlán jósolt,
Hogy ő sérthetlen, de csak elül, nem hátul,
Ne féljen vitéztül, csakis a gyáváktul:


Doch zwei Menschenherzen
In steinerner Stadt
Brauchen Stube und Kleider und Brod;
Und die Stadt ist so grausam hart ...
Weinendes Lieb,
Geh von deinem armen Schatz,
Der dich nicht kleiden und speisen kann;
Weinendes Lieb, fahr wohl! –


Ach, und kaum beginnt's zu tagen,
Gehen unsre neuen Plagen
Mit dem neuen Morgen an;
Soll dann jener Schlaf uns schrecken,
Wo kein Treiber mehr uns wecken,
Keine Sorge stören kann?


Siempre tu frente se mostró severa,
fruncida por la idea tenebrosa
del mal que al hombre sin cesar acosa
desde el nacer a su hora postrimera


In tiefer Todes-Stille
Befand dein Häuschen sich,
Daß, auch der kleinste Wille,
Zum Singen dir entwich.


»Nem, kislyányom, nem lesz így mindig,
De te ne búsulj, de dalolj,
Már készül a te boldogságod
Tán valahol.«


Auf Bergeshöh'
Den Pfad entlang,
Auf off'ner See
Beim Harfenklang.


Wer redlich handelt, der gewinnt,
Die Untreu bringt den Tod!
So komm, bist du nur treu gesinnt,
Und brich mit mir das Brot!


Po tobě dlouho, čarovábný kraji,
jsem v dáli toužil rozteskněn,
tvůj obraz lepý, v luzných zjevů taji
na víčka klad’ mně mihotavý sen;
při každém kroku, v každém oka kmitu
mně plápolala v blankytavém svitu
tvé něhy švarná vidina:
ji obrážela v tisícerém třpytu
zvlněná duše hladina
a dumy sladké kouzla čaromocí
mně tihly z nitra zátiší,
jak skřítků roje v pohádkové noci
zakletých zámků ze skrýší.


Sein Antlitz ist zerfressen,
Sein Auge ohne Glanz.
Er hat vergessen
Den eignen Namen ganz.


Der Himmel ruhte noch im tiefsten Schweigen,
Wie vor dem Jüngsten Tag ein stilles Grab;
Und eben wolltest du dich selig neigen,
Gerührt, bezwungen, sanft auf mich herab,
Die süße Gunst mir endlich zu erzeigen,
Wofür ich Sterne, Sonn und Mond dir gab:
Da brach ein Angstschrei durch des Himmels Hallen,
Als wollt die Welt aus ihren Fugen fallen.


Ez mult, jelen, s a folytatás előttünk...
Oh nem, nem! a cél, a jövő: miénk!
Mi nem látjuk, mi utközben kidőlünk,
Azt víve csak jutalmul, hogy hivénk!
Később lesz a megváltó íge testté,
Az íge, melyért most vérünk csorog;
De kinek fájna az, s kit tenne restté:
Hogy csak fiaink lesznek boldogok?


Mais je l'ayme, et quoy qu'il me face,
le voudrois revoir cette face,
Ce chef-d'œuvre tant estimé,
Où le Ciel tout son mieux assemble :
Et depuis j'ay tousjours aymé
Une fille qui luy ressemble.


湖水荡渔舟
渔舟戏湖水
烟波日相寻
何时清见底


欲迎天子看花去
下得金阶却悔行
恐见失恩人旧院
回来忆著五弦声


E già di nuovo ode il rimbombo Ifrona
Dello scudo di Morni; arrugginita
Piastra non era allor, né ricoperto
Di loto e sangue quello scudo: introna
Del suo fragor l'isola intorno, e tutti
Scendon contro di Gaulo i suoi guerrieri.
Ma di Morni la spada in man del prode
Scintilla, e rare le nemiche fila
Fanglisi innanzi, come sparse e rare
Nei boschi di Strumon sorgon le piante.
Ne tremano i guerrieri; a terra sparse
Son le azzurre lor armi, e della morte
Volteggiano gli augelli in sul lor capo.


Mně odňato je dětmi ráje věno,
leč ránu srdce Bůh mi Tebou skryl,
má neťko rozmilá, má dobrá Zdeno!


My face in thine eye, thine in mine appears,
And true plain hearts do in the faces rest;
Where can we find two better hemispheres,
Without sharp north, without declining West?
Whatever dies was not mixed equally;
If our two loves be one, or thou and I
Love so alike that none do slacken, none can die.


Blut und Wunden,
Haben uns mit Gott verbunden;
Denn Er ehrte unser Blut.
Er ließ sich damit vermählen
Und zu denen Menschen zehlen;
Das macht unsern Schaden gut.


Le grand vent de la mer est las de la chapelle
Et la détruit tout en se lamentant sur elle…


S Bohem jsme si chtěli dát –
víš, slovo to co značí, –
chtěli jsme se všemu smát,
kdy jiní hořce pláčí.


Auf die art, so hättet ihrs ewige leben?


Wo dieses Freyheit ist: frey thun nach aller Lust,
So sind ein freyes Volck die Säu in ihrem Wust.


Hajam ritkul, járásom lankad,
már feltámadni nem fogok:
viseljék, akik megtalálták
kincsem, az ifjak, boldogok!


Nem láttam még sugaras arcod,
Melyet, hajh, sokan látnak,
Hol vagy, hol vagy és miért kerülsz,
Szent Istene a kacagásnak?


Lefekhetnék én is rendes időben,
topogjon más az éjji útakon!
A reggeli szél engem is ölelne
és csünghetnék az életkutakon.


v tu chvíli zahleděl se kněz
a spatřil Smrt, jež bez citu
zírala tupě na při tu.
Jí rukou kýv: „Hle, čerte, Smrt,
toť je dnes Církve věrný chrt
a než ty, lepší. Věří v ni,
má existenci solidní,
již tvrdohlavých ovcí um
nemůže zničit. Příštím dnům
máť Církev směle hledí vstříc.
A mohu prozradit ti víc.
Ten kostlivec, toť skála je,
na níž trůn Petrův kraluje,
tak přečká všecko, Svět i Čas.
Finis. Apage, Satanas!“


Cristo se ha dado a sí en la Eucaristía:
¡ay! tú date a mi pecho enamorado,
y vivirás en él eternamente.


Vystoupí Milodruh květolící před lidu tíseň
Cudně plachým kročejem. Bohdánovi z ust plyne úklad:


Dlouho mlčí Hasan, kloně líci,
jak by před ním soudce trestající
a ne bídný udavač tu dlel,
sám jak těžce obviněn a jat,
sotva skrývá bázeň hlodající,
sotva zmáhá měkký v srdci žel,
cítě, sám žeť odsouzen a klat! –


Manera de la inespacialidad de lo solo psíquico.
Manera de la identificación entre psiques meras y de la identidad para sí cada una.
Manera de la comunicación directa entre psiques meras con identificación por cada una de los «estados» en ella promovidos
directamente por la otra, como distintamente reconocibles y no pertenecientes a la corriente mental propia.
Pero estos estados psíquicos «otros», visitantes de nuestra fluencia psíquica propia aunque reconocidos como ajenos y
susceptibles de ser excluidos por nuestra eficiencia (por no llamarla «energía») psíquica, pueden ser prohijados por nosotros y
sustituir y desviar, a veces para consuelo o vencer resistencia para mal, la temática psicológica de ese momento de nuestra
fluencia asociativa propia. Si aclaramos, lo que no me es dable ahora —y quizá nunca en mi forma actual psico-física—, estos
hondos problemas de la Posibilidad Psíquica Pura, conoceríamos que los Cuerpos no son más que
intermediarios, no poseedores, de un Psíquismo Universal siempre existente, lo único que siente, con toda simultaneidad, aun la
simultaneidad del Principio con el Fin, del Deseo con su Satisfacción; conoceríamos también que la sucesividad no es forzosa al ser y que la única realidad o ser es el Psiquismo.
Mantente en el Misterio, lector. Para la Psique no hay el «en», no está en un Cuerpo. Y en un cuerpo pueden manifestarse y recibir
estímulos dos Psiques tan extrañas una a otra como las que se manifiestan mediante dos cuerpos. La llamada «doble
personalidad» es mera verbalidad, mala denominación.
Doble personalidad es una abstrusidad, un inconcebible; pero el hecho de dos personalidades es auténtico.
Y esta experiencia es suficiente para iluminar la no-dependencia: la transpresencia de la Psique en los Cuerpos. Otra ilustración es la falacia de las localizaciones en el cuerpo de los estados
psíquicos: no nos duele la mano sino en el cerebro, y tampoco en el cerebro sino en un antes y un después de tal o cual otro
estado psíquico; el estado sentido se sitúa temporalmente entre estados psíquicos.


郑圻西峻周东倾
丘陵破碎山纵横
千山万山过函谷
却放秦川如掌平


Omè che tanto tempo i' ho amato,
sanza malizia, d'un amor perfetto!
O Amor falso, che sie maladetto!
Tu sa' ben se fedel ti sono stato.


Nem vagy magad - jobb néked erre, hidd el,
sok furcsa ember néz bámulva rád,
nem üdvözöl téged, nem istenít fel,
nem göngyöli a lelkét sem alád,


Ma fu de' pensier nostri ultimo segno
espugnar di Sion le nobil mura,
e sottrarre ai cristiani al giogo indegno
di servitù così spiacente e dura,
fondando in Palestina un novo regno,
ov'abbia la pietà sede secura;
né sia chi neghi al peregrin devoto
d'adorar la gran tomba e sciòrre il voto.


Ich bin allein, in weiter Welt allein,
All meine Sterne schlossen ihren Himmel,
Im dichten Menschenstrudel ganz allein,
Allein im bunten, wilden Erdgewimmel –
Allein? Wie furchtbar tönst du, Schreckenswort!
Zum Ozean des Nichts wie treibst du fort!


kaum den ersten Schritt“ tenký hlásek
ve výši jen sípající
chvěl jí se rtů; staré srdce
silněji se rozbušilo
vanem dávných upomínek,
a ta zažloutlá tvář rudla
nachem podzimního listí...
„bringt man als Kind schon eine Thräne mit,
und Freudenthränen giebt, als ersten Gruss
dem Kind die Mutter mit dem ersten Kuss;
man wächst empor dann zwischen Freud’ und Schmerz,
da zieht die Liebe in das junge Herz,
und offenbart das Herz der Jungfrau sich,
spricht eine Thräne: ja, ich liebe dich!...“


Vše, co vidí v světel záři,
Než je temná pojme voda,
Co mu voda v doslech podá,
Obrazí se v tmělé tváři.
V duši cítí víc, než tlumí
Vlna jemu v dumném zvuku,
V duši cítí toho muku,
Co ji rozechvělo v dumy.
Píseň první noci máje,
V nižto pukla srdce šťastná,
Píseň lásky – píseň spásná,
Jíž led srdce v slzu taje;
Najdou-li v ně cestu slova,
Vyjasní se chmurné čelo.
A co v bájích došlé tlelo,
Žije v písni, žije znova!


Glaub mir! es hielt mich des Traumes Macht
So ehern nicht umschlungen,
Daß ich nicht manchmal plötzlich erwacht
Aus seinen Dämmerungen.
Doch sieh! da schien mir all euer Glück
Nur Glitzern flücht'gen Schaumes,
Und, Schön'res suchend, floh ich zurück
In's gold'ne Reich des Traumes!


جسدي جحيمي ،
والذي يبقى من الماضي لك ،
ولك احتمال الليل لي جسد  لك
مثل انتظار الماء،
مثل زجاجةٍ تبكي على قلبين مفدوحيلي جسد مضاع
مثل عرشٍ يعلن الحكم الموشى بالمرايا
وهي تختزل الخليقة في ارتعاشٍ شاهقٍ ،
يبقى من الماضي  لك جسدي جحيمي ،
فانظري من شرفة التأجيل ينتظران في ولعٍ وينطفئان بالنيران يختلجان في غيبوبة البلور هل يبقى لنا غير احتمالٍ واحدٍ
أن لا نموت بقية الأيام
منسيين في كراسةٍ مقهورةٍ في كوكبٍ مكسور


Sanft gewiegt von dem säuselnden Hauch
Zeigt und verhüllt mit dem Wipfel
Die Cypresse den wallenden Rauch
Ueber dem Aetnagipfel.


في دياجي الحروف من كلماتكْ
لاح بدرُ المعنى لنا من هباتكْ
نفثات تلقّف السحرَ لا بل
ثمرات الإنتاج من خلواتك
رقمتها يدٌ من القلم الأع
لى سطوراً من مجتلى مرآتك
عن صفاتٍ بكعبة الذات طافت
إذ أفاضت أسماء حسنى صفاتك
زمزمت بالمقام والحال شوقاً
لتجلّي جمال أسما سماتك
نفحاتٌ كواكبٌ وهباتٌ
من تجلّي صفات لذّات ذاتك
هزّ في الغيب منتهى سدرة الوه
بِ الشهودي كي تَجتني ثمراتك
ثمّ وحّد على المثانيَ آلا
تِ وجودِ الآلاء في آلاتك
وتجرّد وسر لسلماك واجعل
مطرباتِ الأوراد بعضَ حداتك
وتطهّر بماء قدسك من نف
سك واحرِم بالحجّ عن شهواتك
غب عن الغيب في شهودٍ وطب في ال
ورد وجداً ومت بعين حياتك
وبما بالتلقين قد كان فاذكر
وبهو هو اذكر ودع غفلاتك
وتواخ اقتباس أنوار مصبا
ح الشهود الغيبيّ من مشكاتك
واجبٌ منك داعياً لك داعٍ
دع دواعي الدعوى وعد لدُعاتك
تنجلي ظلمة الطبيعة عمّا
في دياجي الحروف من كلماتك


إِنَّ الكمال أَصابَ في مَحْبُوبَتي
لما أَصابَ بِعيْنِه عَيْنيْها
زادَتْ حلاوتُها فصِرت تَخالُها
وَسْنى وقد أَسَرَ الكرَى جَفْنيْها
وكذا علمتُ وللدَّبيب حَلاوةٌ
فكأَنَّني أَبداً أَدبُّ عليها
ولئن عَدِمْت السكرَ من أَلحاظِها
فلقد وَجدْتُ السكرَ في شَفَتيها


Auf einmal ist aus allem Grün im Park
man weiß nicht was, ein Etwas, fortgenommen;
man fühlt ihn näher an die Fenster kommen
und schweigsam sein. Inständig nur und stark


Zazpívala carevna,
píseň synku Ivanu.
Zpívala ji carevna
na hebounkém divanu,
zpívala a mřela touhou
po cárovi Theodoru,
který zajel v Ordu k dvoru
a dlel tamo dobu dlouhou.


Sanfte Vaterblicke!
Euer Sonnenschein
Ist der Frommen Glücke,
Kann das Herz erfreun.
Aechzen, Klagen, Weinen
Werden lauter Lust,
Läßt der Höchste unsrer Brust
Nur sein Gnadenantlitz scheinen.


Mutter lehrt den Schmerz mich fassen,
Da: » Mein Gott, mein Gott !« er spricht,
» Warum hast Du mich verlassen ?«
Und ein Schwert ihr Herz durchsticht.


O sventurato me, che pene tante
ho sostenuto per chi mai non porse
la man pietosa a l'anima meschina.


A hle, rdí se rtové – pulsy bijí –
Očka jasně počnou svítati –
Ona žije! o já znova žiji!


„Nech sa vám páči nalevo!
Chodníčkom!“ nesměle podotkla slečna.


Doch diesmal – hält der Nachbar fein
Den guten Rat für sich allein,
Er sitzt am Herd voll Traurigkeit,
Ein Wort erklärt sein schweres Leid:


Wo in zarten Händen hörbar
Blanke Nadelstäbe knittern,
Und die Herren stramm und ehrbar
Breiten ihrer Weisheit Flittern.


Der Wagen, lautlos, sinkt zum Tal.
Im Abgrund rollt mit schroffem Gruße
Hin durch der roten Erde Saal
Der Leib von einem Urwaldflusse.
Der Weg zum Tode ist hier schmal.


Quel ch'io dissi, e voi non negaste, ieri,
In buona parte ripigliate, prego,
Ch'io v'apersi del cor tutti i pensieri
Con voi facendo, come l'uom fa sego.


Volal jsem Vás, ....,
uctivě a ctnostně,
když mne osud těžkým smutkem
svíral nelítostně.
Vaše dobrá, vlídná slova
v tesknu lékem byla,
duši mou i z tíhot těžkých
zvedla, vybavila.


Und wird des Todes kalter Hauch
Mein leidendes Gesicht entstellen,
Kannst du mit diesem Lächeln auch
Des Grabes dunkle Nacht erhellen?
Fühlst du noch meinen lezten Blick?
Gibst meinem Staube deine Thränen?
Und denkst dahin nicht mehr zurück
Wo du die schönste warst der schönen?


Ihm sagen durften wir, bescheiden zwar,
Dem tiefbescheidnen Freund, was er uns war,


So spricht der Fürst. Und wie der Wirth beim Mahle
Das Köstlichste den gnäd'gen Göttern bringt,
So gießt er jetzt aus glänzendem Pokale
Den edlen Trank, der schwer hernieder sinkt.
Hold zittert rings das Grün im hellen Strahle
Des goldnen Thaus, der süß im Fallen klingt:
Doch tief versteckt in ihrem weichen Moose
Steht unbewegt und unenthüllt die Rose.


Ach Schwester, liebe Schwester,
Die Maus die war es nicht,
Es trug ja einen Schnurrbart
In seinem Angesicht.


Gyászolja ez mai napiglan is;
Magamfélék is siratták,
Még én böjtőltem is;... de mindezért
Fülét se rázza a világ!...


Ostrovy
již se zase zelenaly,
již se zase kolébaly,
na vlnách se kolébaly jako plné mísy,
silná Milatk
patero tu synů porodila,
patero tu rodů založila:
Aremolungi, Eimeliik, Korrjor, Ngabiul, Molegojok.


Und, horch! Kanonendonner lauthin knallen –
Dein Abschiedsgruß, o Cincinnatus, klingt,
Daß, aufgeschreckt, die Schaar der Nachtigallen
Von Maro's Grab sich, ängstlich flatternd, schwingt!


já v otroctví jal, já je pevně spjal
řetězem, vyšlým z žhavé výhně přání,
a k službě Vaší posýlám je dál
před smutné, tmavé Vaše oči, paní.


يحمى فرنسا فتية
ما منهمو إلا أسامه
حاطوا الحمى الغالي كما
حاطوا من الحق الدعامه
لما أصاروا النوط في
يوم الفخار هو العلامه
كانوا الحمائم قل أن
تحلو من الطوق الحمامه
يا من يذود عن الحمى
نلت العلامة والسلامه


Szólott a csábító, - s kit habozni látott:
Általölelte a reszkető virágot;
S kit forró hevével csókolt össze ajka:
Egészen oda lett a szegény hajnalka!


雨声初断暮云横
天意欲晴犹未晴
好向长空施巨手
扫除氛翳见清明


傲睨群雄百战来
独全高节老蒿莱
三公不任云台将
物色何须及钓台


Wie ohne Mutter Blut Minerva sey empfangen
In Jupiters Gehirn' – vnd wie es zugegangen
Als Jungfraw Danae die güldnen Tropfen fing'
In ihre zarte Schoß, davon sie schwanger ging,
Und ihren Perseus bracht, – auch wie zum Lorberbaume
Die Dafne worden sey, vnd wie aus einem Schaume
Das geile Venus-Weib in kalter Meeresschoß
Empfangen vnd geborn, ja wie sie Segel bloß
Vnd ohne Schiff darzu vf eine Muschel kommen
Vnd ihre Reyse hab' vf Cypern zugenommen, –
Auch wie das Bacchusvaß, der Gott der Schlemmerey
Von Mans- vnd Weibsperson zweymal geboren sey, –
Vnd wie der Jupiter sey aus der Götter Orden
Zu Nießung seiner Lust zu einem Stiere worden, –
Das findet man hier nicht: von solcher Eitelkeit
Vnd blindem Fabelwerk' ist deine Muse weit.
Denn was gleich Pindus selbst vnd Phœbus Leyer klinget,
Vnd aller Musen Schaar vfs lieblichste drein singet,
Wie süß es immer tönt, jedoch es wenig haft,
Wenns nicht belebet wird von einer höhern Kraft.
Der Naso, die Syren' vnd Wunder der Poeten,
Singt schön' vnd meisterlich von Lieb' vnd Liebesnöten,
Doch ist es nur ein Schall, der nur den lüstern Sinn
Vnd schnöden Vorwitz speist, vnd sonst fährt vberhin,
Ja eine Zauberey, die vnsern Sinn bekämpfet
Vnd wie ein schwarzer Rauch vnd dicker Nebel dämpfet,
Daß er nicht über sich zu Gott vnd Himmel an
Vor ihrer schweren Dunst im Geiste kommen kan.
Drumb lestu billich stehn solch' vnbeseelte Lieder
Vnd setzest dich dort hin in Stall zur Krippen nieder,
Die zwar von Ansehn schlecht, doch mehr am Werthe hält,
Als nicht erkaufen kan die ganze weite Welt.
Darumb du Lorbeerlaub vnd frischen Eppich führest
Vnd sie mit allerley Geblüm' vnd Grünem zierest,
Daraus das liebe Kind bey rawer kalter Nacht
So lieblich blicken thut, daß alls für Frewde lacht.
Nun wol, du machst es gut. Was deine Musa singet,
Nicht nur allein im Stall' vnd vmb die Krippe klinget:
Der Schall bricht höher sich, fährt vber allen Neid,
Vnd machet dich bekant der grawen Ewigkeit.


Halle/ schicke dich zu grüßen
Deinen neuen Breutigam/
Den dir schickt der Sachsen-Stamm;
Er wil in den Arm dich schließen/
Neige deinen zahrten Mund
Ihm entgegen auch itzund.
Sihstu deinen Fürsten reiten?
Sihstu kommen Ihn von weiten?
Steig auff deine Thürne Du/
Schaue wie Er naht herzu!
Ach seht! wie blinckt das Feld mit Rossen fast bedecket/
seht! wie die Traurigkeit sich allgemach verstecket/
Itzt kommt der Printz heran/ itzt neiget sich die Stadt/
Die Er zu schützen ihm itzund erwählet hat.
Wie lieblich lacht Er doch! wie redet Er so freundlich!
Er meinet alles guth/ und stellet sich nicht feindlich/
Wie jener Boreas. Der süße Zephyr weht
Den Frieden mildiglich wo dieser Fürste steht.


青山叠叠水泠泠
只影堪怜万里行
莺燕不知怀别恨
隔林调舌送春声


Ihre Bestrahlung vor alles ich wähle /
weil ihre Göttlichkeit ewig zur Stelle.
Raubet man mir schon die sichtbaren Blicke:
helle Vnsichtbarkeit mich nur erquicke!


Pero hay otras voces tocándome el alma
Hoy son melodías en horas de calma
Ayer la locura de mi corazón
De aquellas historias románticas, bellas
que guardo dormidas , perduran estrellas
lumbre de mis sombras , toda mi razón
Regreso a las cumbres surgen los momentos
Y todo el encanto de dos nacimientos
Bendijo mi vientre fecunda bondad
y ya hubo más nidos del árbol añoso
crecieron espigas ,retoños hermosos
multiplicó mieses mi gran heredad
Siempre voy y vengo por ayeres idos
Donde se han quedado mis seres queridos


Immer dunkler fließt die Wunde,
Bis sie weckt ein altes Bild,
Bis dem Herrn im Herzensgrunde
Zweier Freunde Herzblut quillt.
Eines, das er selbst vergossen,
Eins, das auf dem Blocke sprang.
Jetzt ist schon der Fürst entschlossen,
Faßt das Band, das ihn umschlang.


Frühling! alles lobt dich doch, selbst der mürrische Segist,
Weil er nun kein Holz mehr braucht, und sein Korn am theursten ist.


Imprinted on Tradition's storied leaf
Is found (to this sepulchral spot confin'd)
A terror-breathing tale that wins belief,
And oft repeated by the neighb'ring hind!


Byl v těsný oděn kabátec
a vyšší jezdců všech,
měl nohy v rudých střevících
a v zlatých střemenech.


O Wie Seelig seydt ihr doch, Ihr Frommen,
Die Ihr durch den Todt zu Gott gekommen,
Ihr seydt entgangen
Aller Noth, die vns noch helt gefangen.


巡檐诗袖涨寒香
日炙南枝泫晓霜
净洗宫妆转明洁
恰如汤饼试何郎


Der Himmel heitert ſich nach langen Blitzen aus/
Und auf das Donnern folgt ein helles Sonnenſcheinen/
Das Gluͤcke lacht zuletzt nach ausgeſtandnen Strauß/
Und ein erfreut Geſicht beſchleußt das lange Weinen.
Nach denen Faſten bricht die Oſter-Woche an/
Darinn ein Jubel-Feſt die treuen Seelen halten/
Die ihren Lauff gehabt auf einer Dornen Bahn/
Und mehr denn offt gemeynt ſie muͤſten nun erkalten.
Der Sommer ſuͤſſer Luſt bricht nach dem Winter ein/
Und das erſtorbne Feld bekommt ein neues Leben/


Azt hinni, meleg vér,
s mikor tova mennél,
megköt.


Blázni drželi rok, jak lidi by stíhali moudré,
protože moudrých sbor bláznivý rozplaší roj.
Z bláznění užitek má, kdo rozumí blázniti vábně;
fantí-li nemotorně, škodí si v řemeslu svém.
Čas jest ohebný tak, že se dá i k bláznění užit;
volně ho užije, kdož chutně mu vyhovět zná.
Sulcius maličký jest, ale počne-li blázniti – velký:
pravidlo všeobecné platí mu způsobem svým.
Daktylos, jak vždy byl, i věčným zůstane fantou,
ačkoli veliký hoch chválí mu fantění vše.
Popelka krásně se stkví, ale vezmi jí místo a šperky,
osobní spojenost zlom, oč, že se nebude stkvít! –
Zlatník vyvede věc, když nádobu ošatí zlatem,
kteráž vlastností svou kupce by nenalezla.
Soukeník krásný-li jest, když krejčí ho zostudí jehlou?
Zrak náš vynese soud, na vnitřní nehledě stav.
Panství ledakdos má, však v skutku-li nazve se pánem?
Zdali mu povrchní blesk povahou skutečnosti?!
Boháč lakomý jest jako chudec bohatství prázný:
souží ho bohatství, když chudoba pokojně spí.
Kdo se tu v lahodné rozkoši tře, zdaž pokoje dojde?
Co se mu líbilo dnes, zítra ho omrzí snad.
Štěstí užije ten, kdo moudré příčiny štěstí
hledá v způsobu svém, s zpozdilým útrpnost má.
Blázna-li opravíš tím, když rceš, že bíledně blázní?? –
Vždyť i ten maličký pták pyšní se peříčkem svým.
Mlází se navede, však když strom v svém octne se věku,
snáze se přelomit dá, nežli se narovnati.
Blázen neholený, věř, bláznem nevolí slouti:
podruhů nalezne dost, ježto mu pochlebují;
lehkost uměním svým tak krásí a vyloží vábně,
jak zisk v polohu svém barvy a oleje dá.
„Nebude člověka znát již pro samé barevné roucho!“
Však co tu zakryje šat, slušno-li viděti všem? –


Co neumíš, nech toho,
nedávej se do toho.


Getrost! du fliehst sie nicht. Beginne
Mit Muth und Vorsicht deine Bahn,
Und dringe zu des Gipfels Zinne,
Zu der nur Hochgeweih'te nah'n.


越人不识燕山雪
接得瑶花掌上看
不是烧丹句漏令
如何禁得许多寒


Let them speak ill of m I do not care
 Why shouldst thou care that fairer art than I?
 My lips so oft have rested on thy hair,
 So oft on thy lips, and so oft
 On thy white arms that yet pretend to lie
 On my dreams cushions like a vague thing sof
 Let them spea Life is sweet if thy lips mean
 Lif Love is sweet if thou art lov
 The scorners cannot know what kisses screen
 Our throbbing heart from heart nor prove
 That full possession our mad love can scene
 With perverse actions like an empire's end
 That sinks among the galleys and doth blend
 Its sunset with the landscape's emerald gree
 Let them spea Put thy hand within my hand
 And let us love as maid and boy are said
 To lov But we are none and love is red
 On our hot souls thrill and understan
 Oh, to thy bed!


– Jest mou! křik’ jeden, v boje zátopu
já mrštil po něm kopím, mou je přeci,
ji pověsím si doma u stropu
na postrach dětem ve železné kleci!


Hiemit so thut er fassen, ein Arm voll Spieß behend,
Den Seinen macht er ein Gassen, sein Leben hat ein End.


Schavv den menschen / gar zergerbet/
Gar mit ruthen rissen auff:
Viel zu starck er ist gefärbet;
Purpur war zu guten kauff.
O der viel zu scharpffen ruten!
O was wunder vberal!
Ach nun höret auff zu bluten
Heisse brünlein ohne zahl.


五色诸虫脸
锄弯注地长
再如锅底黑
此物号强良


No le tire, policía;
no lo mate, no;
¿no ve
que tiene la misma cara
que tiene usted?
Corre roto,
sin zapatos.
¿No lo ve?
Corre tal vez
con una honradez tan seria
que corre en busca del juez...
Acérquese, policía,
pero guardando el fusil.
Acérquese.
¿No lo ve?
Se parece a usted,
y a mí...
Mírelo bien.
Huye de la tierra y siempre
se va con ella al partir...
Acérquese... No le hiera
ni con el ojo
su dril...
Mire sus pies...
Mírelo bien...
Policía, no le tire.
Fíjese
que corre como la sed...


Glitzernder Sonnenstrahl
Spielt auf des Helmes Stahl –
Tau auf den Wegen:
Renne, mein Roß, geschwind!
Auf und dem Morgenwind
Lustig entgegen!


Greller doch, Blitze!
spotte nur, Donner du!
triff, zerbrich,
was furchtsam zitternde Kronen trägt!
Uns
segnest du;
uns
prüftest du,
Blut von Deinem Blut, mit heißen
Fingern in deiner Flammentaufe.
Wir
sind fromm und heilig:
mit gefeitem Diademe krönte
uns die Liebe,
unsre sonnenselige Liebe,
zitternd von Wünschen und steiler Kraft!


Jaké plané horování!
Nejlépe jest okno zavřít,
odmlčet se, sebe zapřít,
vrátit se do srdce svého,
kde kus jara půvabného
žije v neochablém vlání,


碧溪寒水淡无痕
照见孤山处士魂
此夜独吟应不寐
隔江清影未开门


Крестьянин, чтоб выработать для тебя сеялки и плуги,
фабрикам нужен уголь,
а рабочим — естКрупы же требовалось 40 611 пудов,
а поступило 17 000 пудоГде остальное?
Крестьянин!
Спеши недостающее привезть!


¿Quién eres? que aunque yo aquí
tan poco del mundo sé,
que cuna y sepulcro fue
esta torre para mí;
y aunque desde que nací
(si esto es nacer) sólo advierto
este rústico desierto
donde miserable vivo,
siendo un esqueleto vivo,
siendo un animado muerto;


Na bedrách křídla, vzlet’ by do oblaků,
rád opojil by sebe všehomírem,
leč idealu slunce klesá v mraku.


Již schýlila se hlava v stáří sněhu,
zrak, země syt, se k hvězdám upínal
a v městě hostinném na mořském břehu
kmet velký, vlasti dalek, zhasínal.
V tu chvíli duch, svět opustiti maje,
jak blesku mihem ještě přelétá
dnů zašlých pásmo, všechny známé kraje,
kde upomínka mládí rozkvétá.
I zamodral se v jeho vnitřním oku
tlum Karpat, mlýn u tiché vesnice,
svit’ Přerov, Fulnek, svědci šťastných roků,
než bouř ho svála na břeh Orlice,
zří jasný proud, hrad Žerotínů vlídný,
kde z Labyrintu světa, psanec bídný,
si v lesní skrýši našel srdce ráj...
A žhavá touha naposled ho chvátí –
Již konec! V rodnou zem’ se nenavrátí.


Mit Halali und mit Geheil
Nimmt an der Ebertjagd man teil.
Wer jetzt nicht liebt Sang, Weib und Wein –
Fest steht und treu der Schacht am Rhein.


Dnes mnoho mudrců je vzrušeno;
čekají s touhou na zítřejší den –
Na palestinské hoře Golgatě
byl včera dobrý Hebrej popraven.
Kristus se jmenoval a po světě
rozséval sémě nových zákonů.
Však, jak jde dobru v patách nenávist,
v nástrahy lapen byl a na kříž vbit.


حَمْزةُ كلبٌ يَعْوِي
يُريدُ غيرَ الْهجْوِ
فبِئْسَ مِنْ هِجَائِه
فالهجْو مثلُ النَّجْوِ
فما يُبالي عِرْضُه
بِكُلِّ هجوٍ مَرْوِي
ولا يُبالي رأْسُه
بضربِ أَلْفِ دلْو
نريدُ من يُزيلُ عنَّـ
ـا وجْههُ ويُزْوِي
نُريد من يَقْتُل منـ
ـه رأسَه يَلْوي
نريدُ مَن يطبخُ من
أَعضائِه ويَشْوِي
نريدُ من يَنْشُره
وبَعْد هذا يَطْوِي


Charlotte


Snad propadáš již smrti...
ó ticho stále...
Přes vše, co duše drtí,
jde život dále.


Stopu tvou krví psanou
na vždycky před sebou zřím.
Panenko, na shledanou!


Augen leiht dir der Blinde zu dem, was in Frankreich geschiehet,
Ohren der Taube: du bist, Deutschland, vortrefflich bedient.


Seinen deutschen Geist zu bilden
Und zu schärfen den Verstand,
Muß er seine Jugend theilen
Zwischen Rom und Griechenland.


Zda se zaskvíš opět, drahá máti,
v lesku slávy, v lesku svobody? –
dosti-li již tobě nehody,
brzy-li se již ty chmury ztratí? –
Brzy-li své běsy temnosť schvátí? –
Viz, v tom páži síly zárody,
v prsou píseň tvojí úrody,
ty jsou tvé, víc nemohu ti dáti.
Matko drahá, pohleď v srdce hloubí,
tam se láska s nenávistí snoubí.
Tobě, matko, lásky planou city,
k vrahu tvému žár však hněvu lítý.
Srdce věří, hled jen klopí řas –
kdy se vrátí zlatý zase čas? –


Und morgens, um halber fünfe,
Da hab ich meinen Vater geweckt;
Der hat drei rostige Kronen
In meinen Sack gesteckt.


Neplačtež vy nad mou bolnou smrtí,
plačte pro své dítky milené;
když tak strádá dřevo zelené,
jaká strázeň suchou větev zdrtí?


Quer ceder e não ced
Segura com força esta noite
Aperta nas mãos esta do
Mas não vai, não va
Ouço tua respiração
Rítmica, serena e fals
Um vazio enorme derrama
No quarto, nas paredes


La bella e cruda fera, che nel petto
sculpita porto, sì mi strugge il core
ch'ognor cresce il martìr, cresce l'ardore,
né mai riposo in lui trova ricetto;


Die Tüchtgen, die Würdgen, die Ernsten,
Man fühlt sich beirrt und beengt,
Und steht ihnen eben am fernsten,
Je näher an sie man sich drängt.


L'innocence n'a plus d'asile :
Le sang coule à mes yeux surpris,
Depuis les vêpres de Sicile
Jusqu'aux matines de Paris.
Est-il un peuple sur la terre
Qui dans la paix ou dans la guerre
Ait jamais vu des jours heureux ?
Nous pleurons ainsi que nos pères,
Et nous transmettons nos misères
A nos déplorables neveux.


Jhr an diesem balcken findet
Meiner flammen rechte maß/
Da die liebe mich noch bindet/
Auch mit eysen hafften baß.
Nur hinwider/ nur mich liebet/
O jhr harte marmerstein!
Arme sünder/ nit verschiebet;
Wil alsdan zu frieden sein.


Aengstlich erwachte Rosaura. Die Morgenröthe bedeckte
Die Gebirge mit Purpur. Es tönte vom blumigen Anger
Das erweckende Horn des Hirten. Die nützlichen Stiere
Gingen langsam am Pfluge zum Acker. Der frühe Verwalter
Trabte mit seinem wiehernden Fuchs durch Haiden und Felder;
Dreimal zog Rosaura mit Macht die tönende Schelle,
Welche mit hellem, scharfem Geläute Lisetten erweckte.
Sie erschien vom nächtlichen Schrecken noch blaß und entstellet,
Und das Fräulein red'te zu ihr mit geflügelten Worten:
Ach! wie haben wir's denn vergessen, den armen Cyper
In die Erde zu scharren! Im Traum erschien mir sein Schatten,
Welcher herumirrt, weil wir ihn nicht mit Ehren bestattet.
Ich vergeb' es mir nie, ich Undankbare! Wie hast du
Mich nicht erinnert, Lisette! So lägen seine Gebeine
Nicht verachtet in freier Luft, den Thieren zum Raube!
Eile, befiehl dem Gärtner, sogleich vom Mist ihn zu nehmen,
Und ihm unter den Linden am Wasser ein Grab zu bereiten.
Also das Fräulein. Lisette versetzt': Noch beb' ich vor Schrecken,
Denn auch mir ist der Schatten des todten Cypers erschienen.
O, wie gräßlich drohte sein Blick, indem er wildheulend
Ueber den Weg mir lief! Wir wollen ihn schleunig begraben,
Daß er nicht wieder mit seiner Erscheinung die Nacht durch uns störe!
Als sie noch sprach, da kam auch der Alte mit zitternden Füßen,
Lehnte sich auf den Dornstock und sprach: Ihr Kinder, begrabet
Schleunig den Leichnam des Katers! Noch bin ich des Todes vor Schrecken!
Denn, potz Stern! ich hab' ihn gesehn! Wie glühten dem Teufel
Seine höllischen Augen! Wie schnaubte die grimmige Nase
Flammen umher – ich verlang' es nicht wieder noch einmal zu sehen!


O Wunder Art! der bößlich lebt,
Der Tag und Nacht in Sünden schwebt,
Weis nichts von Straff und Plagen;
Und du, Herr Jesu, frommer Knecht,
Gehorsam, heilig und gerecht,
Wirst jämmerlich zerschlagen.
Was Adams Kinder je begangen,
Dafür hast du die Straff' empfangen.


Du, die der Himmel selbst gesand,
Mir meines Lebens Lust zu machen,
Solst sonder Creuz und Unbestand
In meinen treuen Armen lachen.
O was vor Zärtligkeit und Lust
Versprech ich mir auf deiner Brust!


Allor pensai s'i' potesse vedere
Dolze–Riguardo per cosa che sia:
Inmantenente Amor a me lo 'nvia,
Di che mi fece molto gran piacere.


Am Donaustrand ein Häuschen schlicht und klein,
Mein Teuerstes auf Erden schließt es ein;
Der Rührung Träne aus dem Auge quillt,
Seh' ich im Geiste dieses Häuschens Bild.


Есть — по теории
Невероятности —
И в этой инфузории
Признаки опрятностSaarkala


Sie schlugen mich, das ich mich bigt,
das es nit anders sahe
Als ob mein rucken wer gepflügt,
welchs mir zu trotz geschahe.
Aber der HERR, so gerecht ist,
hat jre Seil vnd strick erwischt
vnd sie ghauen zu stücken.


fond, passive to excess,
Her low submission suits not souls like mine;
might have lov'd her  less,
Not offer'd less at great Religion's shrine.


Alla vista de l elmo gli appresenta
la punta del pugnal chavea già tratto
et che si renda minacciando tenta
e di lasciarlo vivo gli fa patto
ma quel che di morir manco paventa
che mostrar di viltade un minimo atto
si torce e scuote, et per por lui disotto
mette ogni suo vigor, ne gli fa motto


„On přijde jistě,“ kmeta ret se třese,
„Snad zítra juž,“ lká dívka v modlitbách,
„On přijde, přijde!“ ohlas praví v lese,
„On blíží se!“ dí žhavý zory nach.
Jak perla v moři měsíc juž se ztrácí.
V les truchlých poutníků se zástup vrací.


Doch bei dem letzten Hauch der Kehle
Ein Glanz aus deinem Auge spricht:
»In mir auch wohnet eine Seele,
Für mich auch hält ein Gott Gericht.«


Endlich aber fühlte
Sie die Zeit gekommen,
Die die Nacht fortspülte.


Ich bin reich 14 (sagst du zwar)
Mir fehlt kein Haar/
Und geht nichts ab/
Satt alles hab':
Weißt aber nicht darbey
Dein' Armuthey/
Wie elend du/
Und blind darzu:
Drumb raht ich dir/ zu lauffen/
Einzukauffen/
Ein feurigs Gold von mir: 15
Spricht Gottes Mund zu dir.


No tic-tac do tempo
o mundo pass
Presa entre cordas
e correntes,
a mente se cal
E a vida pass
Sofrendo e morrendo
entre canhões e balas
o sangue se coalh
E o tempo va
Correndo com fome
entre muros altos e duros
o homem se perd
Mas, a vida pass


Und wo solche Resonanz,
Klingt das Lied erst helle,
Wie wir hier vereint zum Kranz,
Blüht die sand'ge Schelle,
Kuckuck ruft und Nachtigall
Und von Lust und Schmerzen
Weckt der Schall den Widerhall
Rings in tausend Herzen.


Fliegt, ihr meine Seufzer ihr,
nehmet eure Kraft zusammen!
Blaset, wie ihr tut bei mir,
auf bei ihr die Liebesflammen,
daß sie, wenn sie sieht auf mich,
lichter Lohe brenn' als ich!


Disse il pagano: - E teco giosterròe:
io ti senti' chiamar così Rinaldo. -
Gan traditor col capo minacciòe:
non domandar se finger sa il ribaldo!
Ognun la sera a letto se n'andòe,
e 'n questo modo l'accordo fu saldo;
e come e' sono in camera serrati,
addosso a Gan si son tutti voltati.


„Hallgattok? nem akar jőni a szó végre?
Összebomlott, ugy-é, a tanács, az íge?
No, beszélek hát én! és nem hiu szélnek:
Meghallja, ki mostan s kik ezután élnek.


Charlatão que não conhece
Um princípio, se aventura
A falar no que parece
Ciência intrincada, escura,
Que assaz de estudo carece!


Co jest nám zbraní? Česká kniha,
již století zas národ v ruce zdvihá
a nepřátelům drží před zrakem.
Tam psáno je: „Tys ubíjel nás léta,
nuž hleď a div se, že ten národ zkvétá,
že písní svou, svou vědou je zas junákem!
A píseň tu, a vědu tu chceš vyrvat jemu ještě?
Kde je ten kat a kdeže jsou ty kleště,
by vytrhaly z našich prsou srdce ryzá
a přikovaly do nich jiná, cizá?
Pryč s hněvem tvým! Co příroda ti skytla,
to chraň si dál, však nepřej si, by chytla
zas jednou hranice, a její první svity
by probudily v dětech staré Tábority!
Ještě jsme Slované a Slávy svojí dbáme.
Ta stará rez na poutech i ta pouta zláme –
hoj, myslíš, že se Marka Kraleviče nedočkáme?


Ström, Jordan, ström! Ich such aufs neu dich heim,
Mit Jesu dort, da ihn Johannes tauchte!
Ist dis Jerich? Da Gotteshonigseim
Zachäus lobt und recht des zohles brauchte?
Ward Lazarus hir aufgewekkt,
Und Caiphas Rathschlus so entstekkt?
Ists diser Ort, von dem er wolt einzihen,
Um aus dem grab als Lazar auszublühen?


Und weil ich schwieg und weil in keuscher Scheue
Ich nimmer auf dem offnen Markt gesungen,
Von meiner Seele ew'ger Liebestreue,
Von meines Herzens süßen Huldigungen:


„Své jméno cizinec mi poví snad,
až ze síně se bude ubírat.“


Von Osten wehte rein und scharf der Wind:
»Was suchst du hier, armselig Menschenkind!
Du stumme Pfeife in dem Orgelchor,
Du Schlemihl, der da Raum und Zeit verlor?
Dir ward das Leichteste, das Lied, gegeben,
Das, selbst sich bauend, aus der Kehle bricht:
Du aber legst dein unbeholfen Leben,
Wie einen Stein, ihm auf den Weg zum Licht!«


Solt' Amor wol geflügelt sein?
ich bild es mir nicht ein.
Längst ist er bey mir eingezogen
nie ist er wieder fort geflogen/
solt' er geflügelt sein:
ich bild' es mir nicht ein.


To jest z jara, pozděj v léta běhu
vše se změní v oranž, purpur hned,
hraje v barev tisícerém žehu.


Amore suavetoso,
ch'el core ài saziato!


Et me voici, pareille à travers les années
Pour t’accueillir, en ce dur instant de retour
Avec le même amour.


Menton, november, Azur-ország
Nem volt soha kékebb.
Menjünk el innen, integetnek
A rózsaszínű párázatban
Csodálatosabb, azurabb vidékek.


La flor de madreselva, nacida entre bardales,
vertía en el crepúsculo olores celestiales;
víanse blancos brotes de silvestres rosales
y en el cielo las copas de los álamos reales.


Niemal klären so die Freuden
Uns'rer Fürstinn Antlitz auf,
Als nach milden Herrscherthaten,
Wenn Ihr des Begnadeten
Mund und Angesicht
Trost verräth.


O wandle muthig weiter fort
Im Dienst der Ewig-Reinen,
Und laß auch an dem Sündenort
Die deutschen Ehren scheinen.


Dir aber ist ein böses Wort entglitten,
Ein ungewolltes, doch ein böses Wort;
Umsonst war Deiner Augen scheues Bitten,
Es peitschte mich aus Deinem Bannkreis fort.


That hollow space, where now in living rows,
Line above line the yew's sad verdure grows,
Was, ere the planter's hand its beauty gave,
A common pit, a rude unfashion'd cave;
The landskip now so sweet we well may praise,
But far, far sweeter in its ancient days,
Far sweeter was it, when its peopled ground
With fairy domes and dazzling tow'rs were crown'd.
Where in the midst those verdant pillars spring,
Rose the proud palace of the Elfin king;
For every hedge of vegetable green,
In happier years a crowded street was seen,
Nor all those leaves, that now the prospect grace,
Could match the numbers of its pigmy race.
What urg'd this mighty empire to its fate,
A tale of woe and wonder I relate.


Domluví Sigyn a zahučí bouře,
zaskuhrá vichřice nad krajinou,
divoké ženy s vlajícím vlasem
ženou se mrakem na ohnivých ořích,
smějou se blesku a rachotu hromů,
na perutích vichru pouští se v dol.


A ten meč můj dobrý – rezem žraný!
Tisíc životů jsem v ňádrách cítil,
Když jak smrti anděl rozsápaný,
Jím co bleskem mužů hvozd jsem mýtil.


Helft Mir den HERREN preisen,
Ihr Christen überall,
Mit wunderschönen Weisen,
Mit Instrumenten Schall'.
Er hat sein gnädigs Ohr
Mir zeitig zugewendet
Und Hülffe mir gesendet:
Drauf kam' Ich bald empor.


Wir, die heute Sie umschließen,
Die Sie liebend näher grüßen,
Gehn am Glücke Jenen vor.
Helfet Sie mit uns umschließen,
Helfet Sie mit uns begrüßen,
Musen, werdet uns ein Chor!


Něha Tvá mé zraky
slzou stopila,
a mé srdce tajná
touha chopila.


此生于世已心灰
自笑都城十往来
为有饥寒馀虑在
故应随俗强低回


Die Losung hieß bey mir: Gott und mein Vaterland.
Vor jenen war der Geist/ vor diß die tapffre Hand.
Wilst du die Missethat und meinen Mörder wissen?
Um meiner Mutter Heil hat mich ihr Mann zerrissen.


Para que ingenie
Mi arte su forma.
Virtud y norma
Da tu progenie.
En fiel deliquio,
Tu dulce vate,
Trama el debate
De un hemistiquio.
De un fauno gozas
La antigua infamia.
En poligamia
Con locas mozas.
Plan insensato
De hacerte suya.
En su aleluya
Te gime el gato.
A tu virgíneo
Rostro druida.
Clava un suicida
Su ojo sanguíneo.
Y ante un borracho
Que tu amor purga,
Te da la murga
Su mamarracho.


– Io, di cui si ragiona, or son presente,
non fugace e non timido Soldano,
ed a costui ch'egli è codardo e mente
m'offero di provar con questa mano.
Io che sparsi di sangue ampio torrente,
che montagne di strage alzai su 'l piano,
chiuso nel vallo de' nemici e privo
al fin d'ogni compagno, io fuggitivo?


Nad Vltavou s jedné strany,
s druhé nad Otavou;
smutné létly upomínky
dudákovou hlavou.


Et con l'ale amorose del pensero
A volo alzar si può nostro intelletto
Tanto che io veda, immaginando, il vero,


Gott, der ist nichts und alls ohn alle Deutelei,
Denn nenn was, das er ist, auch was, das er nicht sei.


i čarodějku starou, která hbitá,
v měsíčních nocech na koštěti lítá –


Dir und der Kunst, die reich belebt,
Was, Dasein fordernd den Dichter umschwebt.


O ciechi e stolti in mondan cure involti,
contemplate l'ardente e 'l puro effecto
che per tetti regal vil masse ha tolti.


kahvelerden birine girip bir grog ısmarlasam


Como ela deixa a desoras
Um vulto junto de si?!
Venham cá dizer-me agora
Que não seria o Saci!


Ein starker Stier, sonst unverzagt,
Ward von dem Löwen doch gejagt,
Und floh nach seinem Stalle zu.
Ein Ziegenbock stand da in Ruh',
Und hielt dem Stier sogleich verwegen
Mit wildem Blick sein Horn entgegen.
Der Ochse wich in vollem Lauf
Den Hörnern aus, und sprach darauf:
Ich fürchte mich, Freund, nicht vor dir;
Allein der Löw' ist hinter mir.


Sikongnak a meleg szelek.
Kék tengernek kék vizében
Üresen úszik a hajónk
Messze Délen, messze Délen.


Der Geist ist frisch, wenn er Gott nach dem Wesen kennt,
Gott nach dem Willen ehrt: Gott nachzufolgen brennt:
Und dieses hat er bloß im Glauben auserkohren,
Ohn ihn ist kennen, ehrn und brennen gantz verlohren.


Ahi mondo infido, che prometti tanto
E nulla osservi; ahi nostra dura sorte,
Come potrò senza lui viver io?


Da ging es vom Graben den Damm hinauf,
Drauf standen dicht die Märker,
Die wehrten sich einzeln und zu Hauf,
Aber Herzog Barnim war stärker.


Jdou černí havíři, do šachet hlubokých jdou,
robiti Gutmanům, Laryšům, cizáckým grófům,
do šachet hlubokých havíři jdou
života tmou...
Který se vrátí?


Das ihm Traume ihn gequälet
Und vergangen ist zu nichts,
Weil sich alles hat verfehlet
In dem Schrecken des Gesichts.


搅醉妨眠挟雨声
碧丛宜看不宜听
而今一任萧萧滴
华发鳏翁彻夜醒


اِنظُر إِلى فَحم كَأَنَّ لَهيبُهُ
لمع الأَسنة في مَثار القَسطَلِ
فَكَأَنَّهُ وَالنار في أَحشائِهِ
صَدر الحَسود وَنعمة المُتَفَضِلِ


A ztajená a tichá
nám v sny a touhy dýchá.


剪雪裁冰巧作花
霜台人倚玉无瑕
须知鼎鼐调羹味
不落孤山处士家


Čím více tiskli hlavy dohromady,
tím jejich víc se rozcházely rady,
jim příliš malým zdál se každý trest;
co pouze zloba může vymysleti,
vše bleskem hlavou pitvor těchto letí,
hned přijato, hned zavrženo jest.
V tom táhlý hvizd, – to malý skřítek šedý,
jejž poslali hned v šeru na výzvědy;
i otevřeli bez meškání sluj.
On usmíval se potutelně v zlobě,
i sedli všickni ještě úžej k sobě
a z úst všech znělo: „Vypravuj!“


Dorten stieg vom Pferd der König
Und betrachtete die Stadt,
Die im Abendlichte glänzte,
Wie geschmückt mit Gold und Purpur.


أَتاكَ الرَبيعُ بِصَوبِ البُكَر
وَرَفَّ عَلى الجِسِ بَردُ السَحَر
وَجَفَّت عَلى المَرءِ أَثوابُهُ
إِذا رَحَ في حاجَةٍ أَو بَكَر
وَنُقِّرَتُ الأَرضُ عَن جَوهَرٍ
فَمُنتَظِمٍ مِنهُ أَو مُنتَثِر
وَقَد عَدَلَ الدَهرُ ميزانَهُ
فَلا فيهِ حَرٌّ وَلا فيهِ قُر
وَشَربٍ سَبَقتُهُمُ وَالصَبا
حُ في وَكرِهِ واقِعٌ لَم يَطِر
كَأَنَّهُمُ نَثَروا بَينَهُم
حَريقاً فَأَيديهِمُ تَستَعِر


Já uzdu pustil oři fantasii,
spěl šerem věků a zřel o závod,
jak gygantů zde v těchto horách rod
balvany horstva snáší na své šíji.


Der Geist, der nunmehr ist mit Gott ein einges Ein,
Muß eben solcher Höh und solcher Tiefe sein.


Weil sie mit ihrem großen Blick
So hell und weitaus spähen. –
Ein neuer Eindruck hier in Zwick.
Prost, Ärzte! und prost, Krähen!


Megindula Ali basa tábora,
Az basák után igen siet vala,
Keddön, Szent Lukács napján elindula,
Hátuljáró szertelen mégyen vala.


Soll ich der Sprache grobem Ohr verraten,
Was in der feinen Seelenstimme singt?:
»Du liebst zumeist die jungfräulichen Taten,
Die Erstlingsopfer, die dein Fühlen bringt.


Ich sehne mich nach Frühlingsthau,
zurück nach scheuem Knaben-Sinn:
– dass ich mich nicht zu sagen trau,
wovon ich heimlich selig bin.


一间犹未达
惜哉千种仙
我欲挟之进
俾见天中天


O schattigter Parnaß! ihr heiligen Gesträuche,
Wo oft um Mitternacht ich einsam wachend schleiche!
Nie hab ich klagend euch entweiht.
Nur Scherz mit heitrem Angesichte,
Nur Wein und freye Zärtlichkeit
Begeistern mich, gefällig, wenn ich dichte.


Paso los días y las noches triste
con tanta soledad, que si culpaste
mi breve ausencia, ya de mí os vengaste
en que conmigo a mi pesar viniste.


Né creso harei che l'amoroso dardo
Havesse consentito a tal dolore,
Partendomi ove io son pur sempre amando.


De la iglesia de las angustias,
Volaron al atrio mis penas.
Ahí se ven una a una,
y se presumen su historia.
Y a la asonada de lloros
que empapan a las baldosas,
trunca sonoro el reloj,
poniendo fin a la historia.
Y es que el reloj dolorido,
de taciturna provecta,
admirado esta de vicios,
que le corroen los huesos.
Y las penas socarronas,
se me importunan de largo,
y mis lágrimas alcanzan
la altura del baptisterio.
Anegado en aquel pudridero,
el tálamo de la razón carcome,
al ver que el pregón de mis penas
fue diversión de perjuros.
Y la mujer que pensé,
Fuese extensión de mi alma,
Resultó ser pregonera
de las desgracias que lloro.
Ya ni cuento, ni me fío.
Me reservo de mis penas,
Que no hay mejor providencia
Que el cercenarme la lengua.


Erklinge, Lied, und werde Schall,
Kling gleich der hellsten Nachtigall,
Kling gleich dem hellsten Lerchenklang
Die ganze, weite Welt entlang.


ما أشوقني لجيرةٍ بالرملِ
ما أسرعَ ما شُتِّتَ فيهم شملي
قد شَتّت شملى البين يا صاح كما
شتَّتتُ زمانا شمله بالوصل


I my se vznesem v zpěvných díků sféru
a v skřivánkova chrámu modrou výš,
skvost perly na každém nám utkví péru,
a v ňadrech harmonií ladná říš;
i my kraj světů rozneseme zvěsti,
že v bratrství a lásce jen je štěstí! –“


L'âme vivait l'illusion
De cette énorme vision,


A celou stafáží dnů mého života
teď ruka neznámá tu mlčky třepotá
a pestrý rej kol víří –


Így ül estig és sír, mint a gyermek,
Valahányszor a fiúk közelgnek;
Néha suttog s láng fut el orcáin:
„Jertek hozzám, szép kis unokáim.”


Omo non fu nì serà çà sì prospo,
se ne l'adverso convien ch'elli entrespi,
tanto ch'el malo nel peço si increspi,
che ver' sé accati mai verun buon ospo;


Por mais que arrasem as feras
E que os papões arrefeçam
E que as bruxas se convertam


O wo weilt sie nun, die Holde,
Daß umsonst ich nach ihr spähe?
Bergt ihr sie in euren Thalen
Immer noch, ihr Euphratländer?


Et Murdocʼh fut mangé des aigles et des loups.


¡Cuán venerables que son,
cuán digno de reverencia,
las tocas de la apariencia,
el manto de la opinión!
¡Oh Coridón, Coridón!
Venza las tórtolas Dido
en uno y otro gemido,
turbe el agua a lo vïudo,
que a fe que el hierro desnudo
desmienta al monjil vestido.


Můj syn šel za ní tam,
vše prázdno v domě tom,
já zůstal v světě sám
jak opuštěný strom.


Reviens dans la maison du passé, mon amie,
Et ta chambre, qui fut si longtemps endormie,
S’éveillera pour toi.


Doch wenn ich im Gebete
Zu meinem Gott und Herrn
Recht gläubig, innig trete,
So sagt er mir es gern.


    Between the blossoms red and white,
    O merrily the throstle sings!
    My love first came into my sight,
    O perfect vision of delight,
    O the glad dove has golden wings!


Von jedem etwas und vom Ganzen nichts,
Galt einst als Tadel voll Gewichts,
Heut gilt in unsrer Zeit des Lichts
Vom Ganzen etwas und von jedem nichts.


Pravdu máš, má družko milá!
Paleček i Lidožrout
cítí každý tíž svých pout.
Příroda jak velí tomu
v lesku niv i v bouři hromů.
Nedáme se... neproniknem...
raděj nejistotě zvyknem,
s kterou stojí, upadá
u nás slunce nadvláda,
kde jest slunce – dobře bývá...


V té síni těžký vzduch v dnech mlžné zimy
i dnes při žhavém letním úpalu;
na ložích muži zívají rty mdlými
neb zahaleni plášti šedavými
se plíží chvějně šerem špitálu.


一匹乌骓一紫骝
远冲风雨出西州
久谙驱策能无弃
不惜长途汗血流


ودونَكَ فاسْتَغْرِبْ على الماءِ موْقِفي
كَما وقَفَ ابْنُ الماءِ وسْطَ غَديرِ
على نِصْبَةِ الأفْراحِ أحْكَمَ بِنْيَتي
حَكيمٌ بِما يأتيهِ جِدُّ بَصيرِ
فإنْ كنْتَ عنْ كاسٍ وراحٍ وشادِنٍ
سَؤولاً فلا يُنْبيكَ مثْلُ خَبيرِ


En Geestbur fahr vœrbi na Marsch, de broch sin Bündel Heid;
Herr Heinri bę: Vergęv em Gott, he weet ni, wat he deit!


To, pane, Semiramis jest,
východu paní, hvězda hvězd,
a rodu svého vzácná čest.


عادت أَغاني العرسِ رَجْعَ نُواح
ونُعيتِ بين معالم الأَفراحِ
كُفِّنتِ في ليلِ الزفاف بثوبه
ودُفنتِ عند تبلُّج الإِصباح
شُيِّعتِ من هَلَعٍ بعَبْرةِ ضاحكٍ
في كلّ ناحيةٍ وسكرةِ صاح
ضجَّتْ عليكِ مآذنٌ ومنابر
وبكت عليك ممالكٌ ونواح
الهندُ والهةٌ ومصرُ حزينةٌ
تبكي عليك بمدمعٍ سَحّاحِ
والشامُ تسأَلُ والعراق وفارسٌ
أَمَحَا من الأَرض الخلافةَ ماح؟
وأَتت لك الجُمَعُ الجلائلُ مأْتماً
فقعدن فيه مَقاعدَ الأَنواح
يا لَلرّجال لحُرة مَوءُودة
قُتلت بغير جريرة وجُناح
إِنَّ الَّذين أَسَتْ جراحَكِ حربُهم
قتلتْكِ سلهمُ بغير جِراح
هتكوا بأَيديهم مُلاءَةَ فخرهِم
مَوْشِيَّةً بمواهب الفتاح
نزعوا عن الأَعناق خيرَ قِلادة
ونَضَوْا عن الأَعطاف خير وِشاح
حَسَبٌ أَتى طولُ الليالي دونَه
قد طاح بين عشيةٍ وصباح
وعَلاقَةٌ فُصِمَت عُرَى أَسبابها
كانت أَبرَّ علائقِ الأَرواح
جَمَعَت على البرِّ الحُضورَ وربما
جمَعتْ عليه سرائرَ النُّزَّاح
نظمت صفوفَ المسلمين وخَطْوَهم
في كلِّ غُدوةِ جُمعة ورواح
بكت الصلاةُ وتلك فتنةُ عابثٍ
بالشرع عِرْبيدِ القضاءِ وَقاح
أَفتى خُزَعْبِلَةً وقال ضلالةً
وأَتى بكفر في البلاد بواح
إِنَّ الذين جرى عليهم فقهُهُ
خُلقوا لِفقه كتيبة وسلاح
إِن حدّثوا نطقوا بخُرْسِ كتائبٍ
أَو خوطبوا سمِعوا بصُمِّ رِماح
استغفرُ الخلاقَ لستُ بجاحدٍ
من كنتُ أَدفعُ دونَه وألاحي
ما لي أُطوّقُهُ الملامَ وطالما
قلَّدتُه المأْثورَ من أَمداحي
هو ركنُ مملكة وحائطُ دُولةٍ
وقريعُ شهباءٍ وكبشُ نِطاح
أَأَقولُ مَن أَحيا الجماعةَ مُلحِدٌ
وأَقول مَن رد الحقوقَ إباحي
الحقُّ أَولى من وليِّك حرمةً
وأَحقُّ منك بنصرةٍ وكِفاح
فامدح على الحقِّ الرجالَ ولُمْهُم
أَو خَلِّ عنك مَواقفَ النصاح
ومِن الرجالِ إِذا انبريتَ لهدمهم
هرمٌ غليظُ مناكِبِ الصُّفّاحِ
فإِذا قذفتَ الحق في أَجلاده
ترك الصراعَ مُضعْضَعَ الألواح
أَدُّوا إِلى الغازي النصيحةَ يَنتصحْ
إِن الجوادَ يثوبُ بعد جِماح
إِن الغرورَ سقى الرئيسَ بِراحِه
كيف احتيالُك في صريع الراح
نقل الشرائعَ والعقائدَ والقرى
والناسَ نقلَ كتائبٍ في الساح
تركتْه كالشبح المؤلَّهِ أُمَّةٌ
لم تَسْلُ بعدُ عباد الأشباح
هُم أَطلقوا يده كقيصرَ فيهم
حتى تناول كلَّ غيرِ مباح
غرَّته طاعاتُ الجُموعِ ودولةٌ
وجد السوادُ لها هَوَى المُرتاح
وإِذا أَخذتَ المجدَ من أُمِّيةٍ
لم تُعطَ غيرَ سَرابِه اللّماح
منْ قائِلٌ للمسلمين مقالةً
لم يوحها غيرَ النصيحة واح؟
عهدُ الخلافةِ فِيَّ أَوّلُ ذائدٍ
عن حوضها ببراعةٍ نضَّاح
حبٌّ لذاتِ اللَّهِ كان ولم يزل
وهوىً لذاتِ الحقِّ والأصل
إِني أَنا المِصباحُ لست بضائع
حتى أَكونَ فراشةَ المصباح
غزواتُ أَدهم كُلِّلَت بذوابِلٍ
وفتوحُ أَنورَ فُصِّلت ِصفاح
ولَّتْ سيوفُهما وبان قناهُما
وشبا يَراعي غيرُ ذاتِ بَراح
لا تَبذلوا بُرَدَ النبي لِعاجزٍ
عُزُلٍ يدافَعُ دونَه بالراح
بالأَمس أَوهى المسلمين جراحةً
واليوم مدّ لهم يَدَ الجرّاح
فلتَسمَعُنّ بكل أَرضٍ داعياً
يدعو إِلى الكذّابِ أَو لسَجاح
ولتشهدُنّ بكل أَرض فِتنةً
فيها يباعُ الدِّين بيعَ سَماح
يُفتَى على ذهبِ المُعزِّ وسيفِه
وهوى النفوس وحِقْدِها المحاح


Droite et longue comme un cyprès,
Mon ombre suit, à pas de louve,
Mes pas que l’aube désapprouve.
Mon ombre marche à pas de louve,
Droite et longue comme un cyprès.


Čtu a čtu to smělé psaní,
nechci očím věřit ani,
že v něm taká řeč.
Čtu a čtu... Vztek ve mně kypí,
ze zraku mi srší šípy,
srdce svírá křeč.


丽句冥搜得
灰心大道尊
从人言澹薄
古僻是玄门


Harminckétezer török megszállá Gyulát,
Petraf besáncolá az maga táborát,
Negyven ágyuval kezdé törni bástyáját,
És földre rontani szép fejér kűfalát.