Huyó, por fin, el perezoso Invierno:
Las pardas nubes que apiñadas antes
Coronaban los turbios horizontes
En gigantescas masas divididas,
Disipándose van. Ya no se escucha
Mugir soberbio en las quebradas rocas,
Ni trémulo azotar las ramas secas,
Al Ábrego sañudo; ni a su empuje
Rechinando girar en la alta torre
La atrevida veleta. Leves giran
Por el tranquilo azul del firmamento
Tímidas bandas de fugaz blancura,
Recamadas de púrpura y de oro.
Con ellas ciñe virginal Aurora
Sus contornos de luz cuando en Oriente
Al mundo anuncia la feliz mañana,
Y el mundo todo de placer sonríe.
Portadora de dulces armonías,
El aura en fácil y apacible vuelo
Sus alas tiende, y bulliciosa mide
De la ancha vega la llanura hermosa,
Y todo al soplo de su amor verdea.
En risueña cascada se desprende
Del alto monte el saltador arroyo,
Y al prado llega, y lo fecunda y baña:
Y ora entre juncos murmurando corre,
Ora en remansos por correr se inquieta,
Ora su dócil curso prosiguiendo,
Las caprichosas márgenes matiza
De tiernas flores que a su paso brotan,
Y al dulce influjo de su aliento crecen.
 Y pomposa la vid, fresca y lozana,
Del olmo ciñe el corpulento tronco;
Trepa a sus ramas, y en la altiva copa
Briosa muestra su naciente fruto.
Riza sus ondas sin descanso el río,
Doblan su tallo las esbeltas cañas;
Él les da perlas de su rica espuma,
Y ellas temblando de placer suspiran
Y en dulces besos y sentidos ayes,
Sus dichas cantan y su amor le dicen.
Todos cubiertos de riqueza y gala,
Pródigos de perfumes, a lo lejos
Formando bosques, los naranjos tienden
Sus verdes ramos, de azahar vestido
El dulce fruto semejante al oro.
 Y las aves en tanto ya se ocultan
En el follaje oscuro, ya ligeras
Con vuelo desigual cortan el viento,
Ya, caprichosos círculos formando,
Lucen sus alas de brillantes plumas,
Lucen su voz en armoniosos trinos.
Naturaleza toda se levanta
Fecunda en flores, de perfumes llena
Y respirando amor. Abre el tesoro
De sus inmensos bienes, y afanosa,
Como tributo de su amor, lo ofrece
Al apacible cielo que la admira,
Al encendido sol que la fecunda.
Lo mismo que en la edad de la inocencia,
Por deliciosos sueños de esperanza
Atraviesan risueñas ilusiones,
Así en el campo de colores lleno
Ahora se siente resbalar tranquilo,
Brillante y claro, el bullicioso día,
Tibias y castas las serenas noches,
Dulces las horas.
             Primavera hermosa,
Primavera feliz, ¡bendita seas!
Don celestial, magnífico presente;
Estación de los dulces pensamientos,
Estación del amor. Harto cansada
De las pálidas horas del invierno,
El alma te esperó. Tu influjo blando
Despierta al triste corazón dormido
En el sueño mortal de sus pesares.
Renacen ¡ay! como tus bellas flores
Las bellas esperanzas. La alegría
Brota del blando sol de tus mañanas,
Y es preciso olvidar. No más recuerdos
De penosa inquietud. ¿Acaso sólo
Es patrimonio de la vida el llanto?
Quien las penas nos dio, ¿no dio el consuelo?
Renace, corazón, olvida y vive;
Puedes amar también; Naturaleza
Tiene templos de amor, y en sus altares
El alma del pesar se purifica.
¡Cuán dulce y perfumado el pensamiento
Vuela en las brisas, y en las flores bebe
Misterios infinitos de ternura!...
¡Sé bien venida, Primavera hermosa!
¡Primavera feliz, bendita seas!


Gli ordini diede, e poscia ei si ritrasse
ove sorge una torre infra due porte,
sì ch'è presso al bisogno; e son più basse
quindi le piaggie e le montagne scorte.
Volle che quivi seco Erminia andasse,
Erminia bella, ch'ei raccolse in corte
poi ch'a lei fu da le cristiane squadre
presa Antiochia, e morto il re suo padre.


Che l'una Africa vinta, e l'altra scossa
Aggiate infin negli ultimi deserti;
Ch'al fero Scita mille fianchi aperti
Faccian d'alto cruor l'arena rossa;


Einst ein Kirchlein sondergleichen,
Noch ein Stein von ihm steht da,
Baute Gmünd der sangesreichen
Heiligen Cäcilia.


Der erste kam und brachte seins
Nebst zehn erworbnen Pfunden.
Ey, sprach der Herr, du frommer Knecht,
Du bist getreu erfunden,
Und da du dies im Kleinen zeigst,
So nimm auch größre Gaben,
Zehn Städte solstu unter dir
Und zur Regierung haben.


Když s prosbou v nich je upře k těm, kdo v štěstí
jdou žitím, po zemi co on se plouží,
těch více je, již odvrátí se s hnusem,
než těch, co v kapsu plnou ruku vhrouží.


Wie einst an Orpheus heiliger Urne, klagt,
Wann spät, o Freund, der Seligen Inseln dich
Empfangen, dann bei deinem Grabe
Länger und zärtlicher Philomele.


A prohlédla duše má. Poznala hloubku svých ran,
ran zjitřených, starých – pak v mrákotném snění
se viděla v nemocnici, tiché a osamělé,
kdes v odlehlé jizbě, ode všech odloučená.
Klid mrtvý kol. V dálku se rozhlédla: Rovina pustá, –
jsou daleko věže. Daleko život.
Časem jen tulák,
kryt hadry, shrbený, bez cíle plouže se dole,
zrak smutně, nehybně upne k budově mračné.
Krom tuláků nikdo v mrtvý kraj nezabloudí.


Nach dem tapfern Portugallien
Lasse mich den Gürtel schnalligen,
Wo die Waldung korken knarrt;
Wo das Porto feurig fackelt,
Wo der Boden haltlos wackelt,
Und das Haus Braganza starrt -
Dahin, Alter, laß mich ziehn!


Да будут вам посвящены
Из сердца вырванные звуки:
Быть может, оба мы равны
Безумной верой в счастье мукБыть может, оба мы страдать
И не просить успокоенья
Равно привыкли — и забвенье,
А не блаженство пониматДа, это так: я слышал в них,
В твоих напевах безотрадных,
Тоску надежд безумно жадных
И память радостей былы


云山不受壮心降
无限西风撼客窗
应是夜深知月出
却收风雨入清江


Im Zelt hockt sie auf Sammt und Stroh,
Legt Karten in die Rund,
Sie ist nicht traurig – ist nicht froh,
Peitscht gähnend Roß und Hund...


Však on zákon hochem nevážený
Sám ho v slznou kdysi dobu stihne,
Až ho dvojlist sester uražený
Z domu vyštve, bičem pomsty švihne. –
Zatím ztiš se, svatá harfo moje,
K příštím zpěvům zotav síly svoje.


Ade last trawren fahren
Zur wilden wüst hinein/
Bald wagen her/ vnd kahren
Lad auff all qual/ vnd pein/
Führt hin so schnöde wahren
Weit auß dem hertzen mein/
Wil fröligkeit nit sparen
Beym lieben Sonnen-schein.


Ist gleich, seit ich dich kenne,
Fast nur ein Augenblick,
Doch, wenn ich wert dich nenne,
Nehm ich es nicht zurück.
Denn flüchtig in Sekunden
Trifft das Geschick,
Was Jahre nicht gefunden,
Gibt im Moment das Glück.
Zwar irdscher Werke Meister
Webt lebenlang am Stück,
Für Herzen und für Geister
Regiert der Augenblick.


Zelenej se, mladá břízo!
Tak vysoká jako já –
Budeš, Hanno! budeš moje,
Vímť, že mi tě pánbůh dá.


Weil die Freude nun die Rettung preist,
Die dem Krieg sein Schwert zerbrochen,
Sinkt erinnernd in sich selbst sein Geist.
Was gelitten, was verbrochen
Seine Brüder, fühlt sein deutsches Herz;
Mut im Auge, doch noch bleich von Schmerz
Hat die Wort' er ausgesprochen:


أحدِّثُ عنْ أهلِ التزهدِ والتقى
وأجلو معانيهم وما أنا منهمُ
فلمْ تلقَ غيري طالحاً ظُنَّ صالحاً
ولمْ تَرَ قبلي ميتاً يتكلمُ


Fangt an! was säumet ihr euch? Fangt an, holdselige Saiten!
Entzückt der Echo begieriges Ohr!
Auch ich entbrenne bereits: da stehn schon lauschende Nymphen,
Nur halb durchs junge Gesträuche bedeckt.


Dnes velká bílá sobota,
toť den s jasnější tváří,
nebť prázdna stojí Golgota
a slunce opět září.
Po krajích pak i dědinách
Jidáši teď se pálí,
a mnohého snad jímá strach,
jenž hledí na to zdálí.


Wir nah'n! wir nah'n!
Durch Thal und Wald!
Hinan! hinan!
Die Stimme schallt!
Wir machen Bahn
Ohn' Aufenthalt!
Wir stürmen an!
Die Bergkluft hallt!
Mit kühner Lust,
Mit Riesenwuth,
Mit starker Brust,
Mit Löwenmuth!
Das Schwerdt erklingt!
Die Fahne fliegt,
Der Grieche dringt
Bergan und siegt!
Erwacht, erwacht
Zur alten Kraft,
Stürzt er zur Schlacht!
Und stürmend rafft
Er fort und fort,
Was widerstrebt,
Von Ort zu Ort,
Was ist und lebt!
Der Busen schwillt
Von Lust und Grimm:
Er raset wild:
Du büßest schlimm!
Denn wir sind frey
Vom Fesselband,
Wir alle frey,
Wie Meer und Land!


Ein Wetter steht grad über der Erd,
Wenn's nur in's Württembergische fährt!
Denn thut es bei uns sich entladen,
So haben wir Hagelschaden.


Ich halte da ein streng Gericht
Und prüfe nicht etwa gelinde,
Damit dereinst bei Gott ich nicht
Ein niederschmetternd Urtheil finde.


Товарищи! Крестьяне бывают разные:
есть крестьяне бедняки-пролетарии,
есть середняк крестьянин,
а есть и кулак-буржуКоммунисты — друзья бедняка-пролетария, друзья середнякТолько с кулаками их не примиришь никаЭтих мироедов, доведших крестьян до сумы, —
из каждой деревни гоним мНароду перейдут поля и леса,
народу трудовому скот перейдет,
народу трудовому груды машин:
1сей, жни, паши!
1Груды добра трудящимся давая,
зацветет земля республики трудова


Wer vom Lethe getrunken,
Ihm auf immer versunken
Sind die Träume des Scheins;
Doch zur Entfaltung genesen
Muß, was Blüte gewesen
Seines sterblichen Seins.
Selig so mit seligen Schatten
Wallt er über Asphodelosmatten
Hin im Dämmer des Lorbeerhains.


Vznítilo slunce svoji tvář,
to bylo podvečer k páté,
rozlilo tajemnou svou zář
kolem Tvé hlavinky zlaté;
ústečka vzdechla naposled,
naposled leskly se oči,
rtíček Tvůj chvěl se, bled a bled –
ach, jak mi hlava se točí!


Besonders eine feuergelbe
Viole brennt mir stets im Hirn.
Wie reut es mich, daß ich dieselbe
Nicht einst genoß, die tolle Dirn'.


Dem Jäger in der Ruh'
Laufft das Gewild nicht zu/
Muß sich bewerben lang
Umb einen guten Fang:
Man schlupfft nicht ein so gleich
In das Schluraffen Reich:
Nach dem Land Canaan 1
Hat Josuë viel harte Tritt gethan.


أبِيتُ وفي قلبي لهيبٌ من الهوى
ونارُ الهوى تُنبِيكَ أنّي على التَّلَفْ
فيا مَن غدا من حُسن أصرُع لونِهِ
كمطرفةٍ حمراء من أحسن الطُّرَف
بخدٍّ أسيلٍ مشرقٍ متورِّدٍ
يلوح به وردٌ يعود إذا قُطِف
لقد مَضَّني شوق إليك مبرِّحٌ
وصرتُ حليفَ الحزنِ والوجد والأسَف
وتعرف ما أخفيتُ منك لأنَّني
هواي دَخيلٌ والفؤادُ به كَلِف
فنمَّت دموعي بالذي قد كتمتُه
ولم أُظهر الشكوى ليعرف مَن عرف
سروري فلا تُنكِر هواي فتُبتَلى
ببعض الذي قد ذُقتُ من ألم الشَّغَف
وواللَهِ ما أسلاكَ ما حَجَّ راكبٌ
وما ناح قُمريٌّ على الغصن أو هتف


Schönburg, du schönes Haus, wie tustu ietzund klagen,
indem ein großes Teil von deiner Schönheit fällt
und wird gerissen hin, darvon die Meißner Welt
und Ieder, wer dich kennt, mit Trauren weiß zu sagen!
Wie solte diesen Fall denn unbetrauret tragen
ich, der ich ohne dich in lauter Trauren bin
und gleichsam lebe tot? ich, den du mich vorhin
mit Gnade dir erkauft? Drumb weil mir deine Plagen
und übergroßes Leid durch Herz und Seele geht,
wolan, so nimb von dem, der dir zu eigen steht
mit Allem, was er ist, die Schrift zu einem Pfande
der reinen Dankbarkeit, die Schrift, die Trauerschrift,
die mit dir weinen soll! Was förder dich betrifft,
so scheine, schönes Haus, dem lieben Vaterlande!


爱战将军未白头
寸心犹自不忘忧
华夷百岁兴亡事
一夜同君说蔡州


燕宁轩里集群仙
薄宦归来又两年
梅影舞风风舞雪
劝人何苦怯金船


山空响更远
雨过流还急
余沫洒回风
一林红树湿


haliç'te bir vapuru vurdular dört kişi


بَني الحَسَبِ الوَضّاحِ والشّرَفِ الجمِّ
لسانيَ إنْ لم أرْثِ والدَكم خصمي
شكَوْتُ منَ الأيّامِ تَبديلَ غادِرٍ
بِوافٍ ونَقْلاً مِنْ سرورٍ إلى هَمِّ
وَحالاً كَريشِ النّسرِ بَيْنا رأيتُهُ
جَناحاً لشَهْمٍ آضَ رِيشاً على سَهمِ
ولا مِثْلَ فُقْدانِ الشّريف محَمّدٍ
رزِيّةَ خَطبٍ أو جِنايةَ ذي جُرْمِ
فيَا دافنيهِ في الثّرَى إنّ لحدَهُ
مَقَرُّ الثّرَيّا فادْفِنوهُ على عِلْمِ
ويا حاملي أعْوادِهِ إنّ فَوْقَها
سَماوِيّ سِرٍّ فاتّقوا كوكبَ الرّجمِ
وما نَعشُهُ إلا كنَعشٍ وَجَدْتُهُ
أباً لبَناتٍ لا يَخَفنَ من اليُتْمِ
فَوَيْحَ المَنايا لم يُبْقيّنَ غايَةً
طَلعنَ الثّنايا واطّلعْنَ على النّجْمِ
أعاذِلَ إنْ صُمّ القَنا عن نَعْيِه
فوا حَسَدا مِن بَعدِهِ للقَنا الصُّمِ
بكى السّيفُ حتى أخضَلَ الدمعُ جَفنَهُ
على فارِسٍ يُرْويهِ من فارِسِ الدُّهمِ
تَلَذُّ العَوالي والظُّبَى في بَنانِهِ
لِقاءَ الرّزايا من فُلولٍ ومن حَطمِ
وباللهِ رَبّي ما تَقَلّدَ صارِماً
له مُشْبِهٌ في يوْمِ حَرْبٍ وَلا سِلمِ
ولا صاحَ بالخيل اقدُمي في عَجاجةٍ
إذا قيل حِيدي في ضنْكِها أُمّي
وَلا صَرّفَ الخَطّيَّ مثْلَ يَمينِهِ
يَمينٌ وإنْ كانَتْ مُعاوَدَةَ النُّعْمِ
ولا أمسَكَتْ يُسْرَى عِناناً لغارَةٍ
كيُسراهُ والفُرْسانُ طائشَةُ العزْمِ
فيا قلبُ لا تُلْحِقْ بثُكْلِ محَمّدٍ
ليَبقى ثُكْلُهُ بَيّنَ الوَسْمِ
فإنّي رأيتُ الحُزْنَ للحُزْنِ ماحِياً
كما خُطّ في القِرْطاسِ رَسْمٌ على رَسْمِ
كَرِيمٌ حليمُ الجَفنِ والنّفسِ لا يرَى
إذا هوَ أغفى ما يرَى النّاسُ في الحُلْمِ
فتىً عَشِقَتْهُ البابِليّةُ حِقْبَةً
فلم يَشفِها منه برَشْفٍ ولا لَثْمِ
كأنّ حَبابَ الكأسِ وَهْيَ حَبيبةٌ
إلى الشَّرْبِ ما يَنفي الحُبابُ من السّمِّ
تَسورُ إليهِ الرّاحُ ثمّ تَهابُهُ
كأنَّ الحُمَيّا لوْعةٌ في ابنَةِ الكَرْمِ
دعَا حَلَباً أُختَ الغَرِيّينِ مَصرَعٌ
بِسيفِ قُوَيْقٍ للمَكارِمِ والحزمِ
أبي السّبعَةَ الشُّهْبِ التي قيلَ إِنّها
مُنَفِّذَةُ الأقدارِ في العُرْبِ والعُجْمِ
فإنْ كُنْتُ مَا سَمّيْتُهُم فنَباهةٌ
كَفَتْنيَ فيهِمْ أَنْ أُعَرِّفَهم باسْمِ
فَيا مَعْشَرَ البِيضِ اليَمانيَةِ اسألي
بَنيهِ طَعاماً إنْ سَغِبتِ إلى اللّحمِ
فكُلُّ وَليدٍ منهُمُ ومُجَرَّبٍ
لنا خَلَفٌ من ذلكَ السيّدِ الصَّتْمِ
مَغافِرُهُمْ تِيجانُهُمْ وحُبَاهُمُ
حَمائِلُهُم وَالفَرْعُ يُنمى إلى الجِذْمِ
مَناجيدُ لَبّاسُونَ كُلَّ مُفاضَةٍ
كأنّ غَديراً فاضَ منها عَلى الجِسْمِ
كأنّهُمُ فيها أُسُودُ خَفِيّةٍ
ولكن على أكتادِها حُلَلُ الرُّقْمِ
كُماةً إذا الأعرافُ كانتْ أعِنّةً
فمُغْنيهِمُ حُسْنُ الثّباتِ عنِ الحُزْمِ
يُطيلُونَ أرْواقَ الجِيادِ وطالما
ثَنَوْهُنَ عُضْباً غيرَ رُوقٍ ولا جُمِّ
إذا مَلأَتْهُنّ القَنَا جَبَرِيّةً
وغيْظاً فأوْقَعْنَ الحَفيظةَ باللُّجْمِ
وَرَفّتْنَ مَجْدولَ الشّكيمِ كأنّما
أشَرْنا إلى ذاوٍ من النّبْتِ بالأَزْمِ
فَوَارِسُ حرْبٍ يُصْبحُ المِسكُ مازِجاً
به الرّكْضُ نَقْعاً في أُنوفِهِم الشُّمِّ
فهذا وقد كانَ الشّريفُ أبوهُمُ
أميرَ المَعاني فارِسَ النّثْرِ والنّظْمِ
إذا قيلَ نُسْكٌ فالخَليلُ بنُ آزَرٍ
وإن قيل فَهْمٌ فالخليلُ أخو الفَهْمِ
أقامتْ بُيوتُ الشِّعرِ تُحكِمُ بعدهُ
بِناءَ المَراثي وَهْيَ صُورٌ إلى الهَدْمِ
نَعَيْناهُ حتى للغَزالَةِ والسُّهَى
فكُلُّ تَمَنّى لَوْ فَداهُ مِنَ الحَتْمِ
وما كُلْفَةُ البَدْرِ المُنيرِ قديمَةً
ولكِنّها في وَجْهِهِ أثَرُ اللَّدْمِ
فَيا مُزْمِعَ التّوْديعِ إنْ تُمسِ نائياً
فإنّكَ دانٍ في التّخَيّلِ والوَهمِ
كأنّكَ لم تُجْرِرْ قَناةً ولم تُجِرْ
فَتاةً ولم تُجْبِرْ أميراً على حُكْمِ
ووجْهُكَ لم يُسْفِرْ ونارُك لم تُنِرْ
ورُمحُكَ لم يَعتِرْ وكَفُّكَ لم تَهْمِ
تَقَرّبَ جبريلٌ بُروحِكَ صاعِداً
إلى العرشِ يُهديها لجَدّك والأُمِّ
فدُونَكَ مَختُومَ الرّحيقِ فإنّما
لِتَشرَبَ منهُ كان يُحفظُ بالخَتْمِ
ولا تَنْسَني في الحَشرِ والحوضِ حوْله
عصائبُ شتّى بينَ غَرٍّ إلى بُهْمِ
لَعَلّكَ في يوْمِ القيامة ذاكري
فتَسألَ رَبّي أنْ يُخَفّفَ من إثْمي


Im Kreise der Vasallen sitzt
Der Ritter, jung und kühn;
Sein dunkles Feuerauge blitzt,
Als wollt' er zieh'n zum Kampfe,
Und seine Wangen glüh'n.


In: Pasta 72: Arquivo de Mário de Andrad Instituto de Estudos Brasileiros - IEB/US


Střehouc svůj jazyk, vynikla v umění,
Mnohý i národ předešla v osvětě,
Přetrhla se jí maní chůze,
Lze bude dáleji pokračovat.


Brave Hengist's fall the Saxons saw,
And all in terror fled.
The bow-men to his castle gates
The bold Sir Elmer led.


Der thore spricht in seinem hertzen
Gotts-lästerlich: es ist kein Gott:
Der Gottesdienst ist jhm ein spott:
All' andacht achtet er für schertzen.
Das macht/ des bösen geistes kertzen
Verblenden jhn mit rauch vnd koth/
Bis daß er in der todesnoth/
Es sey ein Gott/ erfährt mit schmertzen.
O grosse blindheit/ kan die welt/
Mit allem was sie in sich hält/
Auch vngefähr wol seyn entstanden?
Darumb du vnmensch' ohne Gott/
Gott/ den du hältest für ein spott/
Wird sich erweisen dir zu schanden.


In dieser lichten Dunckelheit
Und zweifelhaften Heiterkeit
Entfärben sich die Farben, und verschwinden:
Man kann nicht einst die Spur von ihrem Wesen finden.


Chcem nésti pokorně a velmi vzdaně,
co zasloužili jsme, soud přísný tvůj;
však snažně zvedáme své k tobě dlaně:
Vlast naši netrestej, však – pomiluj!


يا أيها البارق الذي برقا
إني أنا أنت حيث كان لقا
فإن قلب المحب قال له
هذا هو الخالق الذي خلقا
لا غيره من جميع ما وجدت
كما البرايا السوالك الطرقا
فاجمع من الحسن ما تراه وما
يدركه العقل كيفما اتفقا
وقل هو الله لا سواه ولا
تقل سواه لطارق طرقا
والكل فان وما له أبداً
عين مع الحق باطل زهقا
فإن هذا عقد الفتى وبه
يلقى غداً ربه إذا صدقا


وَيَومَ مِنىً أَعرَضتِ عَنّي فَلَم أَقُل
بِحاجَةِ نَفسِ عِندَ لُبنى مَقالُها
وَفي اليَأسِ لِلنَفسِ المَريضَةِ راحَةٌ
إِذا النَفسُ رامَت خُطَّةً لا تَنالُها


Valašek dvou, jdoucích polem,
zpěv se rozleh květným dolem.


Az érzet kútfeje
A dagadó kebel;
Dalomnak hangjai
Onnan szakadtak el.


Woher wollt ich mein Aufenthalt
Auf dieser Erd erlangen?
Ich wäre längsten tot und kalt,
Wo mich nicht Gott umfangen
Mit seinem Arm,
Der alles warm,
Gesund und fröhlich machet;
Was er nicht hält,
Das bricht und fällt,
Was er erfreut, das lachet.


Šebestov a potom celou zem
O, jaký to krásný, velký sen
Rusko zničit! Jen s chutí do toho
Aliance začla argonautsky tah
Jaroš myslí, že vyvedou mnoho


江山满眼似相迎
一鬨人烟问地名
舟过已经金口市
水流应到石头城


Sebzett száz kézzel fogdos össze
Száz nagy polip, valótlan emlék:
Mintha nagyon sokan lesnének
S kergetnének egy bús estének.


Boríts el édes álmaiddal,
Szép hölgy, arany Fantázia!
Rengetvén gyönge karjaiddal,
Mint Ámorát Idália.
Bükkjeimnek biztos éjjelében
Érzem balzsamlehelleted,
S a fülmiléknek énekében
Szól hozzám bájos zengzeted.


Buď s Bohem, velkou starost mám,
i k druhým jdu hnán divnou touhou;
ach, než vás všecky vyhledám,
to starci cestou bude dlouhou!


Recht zu trinken ist auch eine Kunst,
Die nicht jeglicher weiß zu fassen;
Du sollst den Wein in dir walten lassen,
Aber als Feuer, nicht als Dunst.


Was wollt ihr nun mit eurem Leid,
Ihr, die ihr ihm gewogen seid,
Euch selbst nun ferner plagen?
Wems wohlgeht und sich glücklich freut,
Den darf man nicht mehr klagen.


K bělavé zdi v rouchu mlhy zamyšlený bor se chýlí,
jak zármutku němý pomník rozbořené u mohyly.


A don Martin zlostně houkl:
„vždyť jsem hájil víru Páně.“
Nerozumím tobě, brachu;
jak lze víru Páně bránit?


Il mutar spesso de le piante ha vista
di corso, e non di chi passegia o trotta.
Tanto, salendo inverso l'erta, acquista,
che vede dove aperta era la grotta;
e l'aria, già caliginosa e trista,
dal lume cominciava ad esser rotta.
Al fin con molto affanno e grave ambascia
esce de l'antro, e dietro il fumo lascia.


Ah ! Ne pouvoir que les lui tendre,
Et dans les pleurs se consumer,
Mais ces pleurs toujours les répandre,


Odpusťte mi, děvy ušlechtilé,
Že se vaších předkyň činy zvítězilé
Neustále hlásat bojím;
Vás též, jejich plémě podařilé,
Vaše vděky zpívati se strojím,
Vám jich velké skutky za konané svojím,
Na které se s podivem svět dívá:
K vaší slávě se jich oslonění zpívá.


Po parném dnu, po prudké noční bouři
se hlásí ostrý, podezřelý chlad,
a z luk a pastvin ve sloupech se kouří,
ve parách šedých slunce oko mhouří,
že zdiven ptáš se: Což tu listopad?


El tuo bel sguardo e 'l riso Dio gli scelse
nel celo et pusili al tuo volto sancto
perché Natura non pigliasse orgoglio.


Ao comparar as flores douradas do solcom um fruto alucinado, de grainhas de fogoe polpa de pele, encontro a imagemda mulher que acorda, lançando para o céuum olhar que só os deuses recebeNeste exercício retórico, abraço o sentimentoda eternidade que ela me dá, por instantes, comose o seu rosto permanecesse na quietudeque os sonhos transportam, quando a noitenão os enche com a sua nuvem de ocasE levo comigo estas sensações, como um ramoabstracto que a água do tempo irá alimentar,para que os lábios que a mulher entreabresejam a fonte de onde irá nascer o sumoque embriaga e alimenta a vidaNuno Júdice | "A pura inscrição do amor", pá 107 | Publicações Dom Quixote, 1 ediçã Ja 2018


Und horch! ein dumpfer Laͤrm erſchol.
Es knirſchte das Getuͤmmel.
Er aber ward des Geiſtes vol,
Und blikt’ empor gen Himmel,
Und ſah eroͤfnet, weit und breit,
Des ganzen Himmels Herlichkeit,
Und Jeſum in den Hoͤhen
Zur Rechten Gottes ſtehen.


La bella de Asia
cuida en las noches
su adormidera roja y lacia.
Dulce le ríe,
dulce la espía
la hermosa de melancolía.
Al beso blando,
la flor extraña
fue lentamente despertando.
Y con ardores,
ágil se crispa
como un cobra, llena de amores.
Luego desciende,
y en los labios de la mimosa
deja su sangre venenosa.


Es mangelt nichts bey dir;
Du reichest uns herfür
Brodt, Nahrung' und die Hülle,
Des gibst du uns die Fülle,
Doch denen, die dir trauen,
Nicht, die so gantz und gar
Auff dieses Eitle bauen,
Das doch so wandelbahr.


Du wuchsest mancher Noth entgegen,
Zu früh verwaiset warst Du so
Zur Sklaverei bestimmt, wie Israel zu Schlägen
Im Frohndienst eines Pharao.


家家文石甃街渠
尽是频年伐冢馀
所获自收金玉外
不知曾见殉书无


Již tedy není jich, těch svatých závazků...
Oč klidněji teď bez nich spíte!
Vy bez otčenášků i beze zdrávasků
si se svědomím poradíte.


Dich stärkt die Welle
Der Ewigkeit
Für Himmel und Hölle
Der nichtigen Zeit.


In welch ein Jahr! Es ruht das stille Schaffen,
Der Dinge schönes Gleichmaß ist gestört,
Vom Rhein zum Njemen klingt es: »Zu den Waffen!
Das Unrecht schreit, die Schmach ist unerhört« –
Und bis zu dieser Stunde kein Erschlaffen
Seit jenem Tag von Weißenburg und Wörth,
In jedem Kampf aufs neue ruhmbereichert,
Was ward seit Spichern alles aufgespeichert!


宿雨初晴月漏光
琳宫桂子散秋香
相逢尽是他乡客
一举何妨累十觞


Pouah ! mes salives desséchées
Infectent encor les tranchées


مَلامَكُما كُفَّا فَقَد قُضِيَ الأَمرُ
ولا نُصحَ لي يُسديه زَيدٌ ولا عَمرو
أنا مِنكما أدرى بِحالي فَخَلِّيا
سَبيلي فما لِلعَبد نَفعٌ ولا ضُرُّ
لقد كنتُ قبلَ اليوم ِ حُراً مُمَلَّكاً
وما أنا بعدَ اليومِ ذَلِكمُ الحُرُّ
يقولونَ لي صبراً على ما قَضَى الهوَى
وهل أرتَجي صبراً وقد نَفِدَ الصَّبرُ
سَعَيتُ بِطرفي نحو حَتفي وهكذا
أُسِرتُ على طَوعٍ ولَذَّلىَ الأسرُ
لقد صادَني من جِئتُ أبغي اصطِياده
وقد غَرَّني منه التنقُل والذُّعرُ
لِحَبَّةِ قلبي ضَمَّ فخُّ أضالعي
فَطَار بها يَشدو وقد أُحكِمَ النَّقرُ
فما حِيلتي والقلبُ في يَدِ شادِنٍ
إذا ما شَدَا حَنَّ إلى كأسها الخَمرُ
فَعَوِّذ بها مِنِّي فُؤاداً أصابَهُ
على حَذَرٍ مِن نَفثِ أجفانِه سِحرُ
وهل بِرُضابِ الثَّغرِ مُرجٍ لها فَقَد
كَوى كَبِدي مِن نارِ وجنتِه جَمرُ
ولم نَدرِ لمَّا تَلثِمُ الكأسُ ثَغرَهُ
حُبَابٌ طَفا لاح مِن ثَغرِه دُرُّ
مُدَامٌ كَأنَّ الشَّمسَ حَلَّت بِكَاسِهَا
لها اللَّونُ والإنعاشُ والنُّورُ والحَرُّ
كَفَت وَرِعاً يَخشى منَ الإثمِ شُربَها
بِرُؤيتِها في الكأسِ يَنشَرِح الصَّدرُ
أدِرهَا فقد أغضَى الزَّمانُ جُفونَه
وقد حَدَجَتنَا قبلُ أجفانهُ الخُمرُ
على سادةٍ غُرٍّ تَضَوَّعَ مِنهُمُ
منَ المِسكِ نَشرٌ لا يُافاوِحُه نَشرُ
نَدامى صَفوا نَفساً ورَقُّوا شَمائِلاً
نَعِشتُ بهم روحاً كما نَفَحَ الزَّهرُ
وهل لابنِ دَاوودٍ يُلِمُّ بِمِعزَفٍ
لَديهِ على أوتَارِ أنغَامِهِ وِترُ
فلِلصَّبرِ ما بالقَلبِ أودَعَ وقعُهُ
وما فَعَلت فينا أناملُه العَشرُ
يقولً ابنً عَبَّاسٍ تَهَتَّكَ سِترُنا
متى كانَ من سِترٍ فَيُنتَهكُ السِّترُ
وحَطباً بِمَرعى الآسفِي عُشبَ وَقدِه
فإن تَحتَ طِب طِب عيشةٌ حُلوُها مُرُّ
بَدَا خَنِث الأعطاافِ إن ماسَ خِلتَهُ
وليسَ به سُكرٌ يُرَنِّحهُ السُّكرُ
عَجِبتُ لِقَومٍ أنكَروا مِن جَمالِ
وعِندَ اكتمالِ البدر هل يُحجَبُ البَدرُ
ويدعَونَهُ بالشَّافعي وهو مالِكي
وذاكَ دليلٌ أنَّ قَولَهمُ نُكرُ
وَهبهُمُ عُمياً أينَ أوصافُ حُسنِه
فمَالهمُ عُذرٌ وإن لهمُ عُذرُ
أَاحمدُ إنِّي في حِبالِكَ مُوثَقٌ
وبين يديكَ النَّهىُ مولايَ والأمرُ
فَرِفقاً بِقَلبِي إنَّ قلبيَ عاجِزٌ
على حَملِ وَقرِ الحُبِّ إن نَزَل الوَقرُ
وحاذِر صُروفَ الدَّهرِ عندَ تَقلُّبٍ
فلِلدّهرِ مثلُ البحرِ مَدُّهُ والجَزرُ
فليسَ جَمالُ الوَجه في الوجه خالدا
وتَبقى فِعال الخَيرِ ما بَقِىَ الدَّهرُ


Má víčka snění obemklo
a z reje vidin zlehýnka
hedvábným křídlem vyplula
tak mnohá, vábná vzpomínka.


فَصَلَقنا في مُرادٍ صَلقَةً
وَصُداءٍ أَلحَقَتهُم بِالثَّلَل


És a szíve most még gyötrőbb lángra gyúlad,
Mert hasztalan keres csapást vagy útat:
Irányt veszít; - az erdőből, bozótbul
Kijutni vágy, - de még belebbre bódul.


A dům starý na náměstí
zamčen, ztracen do snů svých,
jenom v čas, kdy listí chřestí
v smutných nocích podzimních,
příšerný ston vzbudí spáče,
ze sna v ráz je vyleká:
větru hlasem Faust tu pláče
zas nad bídou člověka.


Am Bach,
unter Weiden,
sitz ich dann, flechte mein langes Goldhaar, singe
und freue mich, wie sie Oben glitzern.


Isten veled, kicsi hegyi ház!
Nem soká tart már a ragyogás.
Szétroppan a kék üveg, az ég,
Beszakad a zápor és a szél.


Певец-гусар, ты пел биваки,
Раздолье ухарских пиров
И грозную потеху драки,
И завитки своих усоС веселых струн во дни покоя
Походную сдувая пыль,
Ты славил, лиру перестроя,
Любовь и мирную бутыл——
Я слушаю тебя и сердцем молодеМне сладок жар твоих речей,
Печальный, снова пламенею
Воспоминаньем прежних дне——
Я всё люблю язык страстей,
Его пленительные звуки
Приятны мне, как глас друзей
Во дни печальные разлук


Aus deinem Tempel, heilige Natur!
Von diesen sanft umgrünten lichten Hallen
Blick' ich dorthin, wo auf umsonnter Spur
Verklärte Heil'ge überselig wallen,
Dort eil' ich einst auf ihre lichte Bahn;
Ich seh' den Adler glühen und die Leyer,
Ich walle kühn zum Uranus hinan;
Die Welt entschwindet, wie ein Nebelschleier.


Známý tulák, kdože jiný!.. Ty's učinil, chlape, mluv,
než tě v uhel ohlodají tlamy rudých plamenův.


Je živ či mrtev? Jak drahokam leží
v štěrbině mezi kameny.
Však továrny rostou tu, zdi, střechy se věží,
v nich vězněny zdají se plameny,
z nich dýmy a puchy zaplavují
velikou stoku ulice,
vzduch se tu vaří jako špinavá voda,
pohyb je shon a myšlenky zlé jsou
a každý tvor a každá věc
klesají vinou či zármutkem.


Ché già dal fragil suo caduco velo
peregrinando più la mente mia,
cose vede oltre ogn'uso altère e belle:
vede da presso omai là dove pria
il primo foco ne fe' adorno il cielo,
tornarsi 'l sol, la luna e l'altre stelle.
E già le sembra che si rinovelle
la gran serie lunghissima de' tempi,
e ne rimeni l'innocente etade.
O grazie al mondo rade!
scorge ritratta da' più vivi esempi,
che prendon più de la divina luce,
mandarsi a noi dal ciel novella prole,
che colmerà d'opre leggiadre 'l mondo.
E già sembra veder che 'l grave pondo
del ferro, dentro a cui fèro riluce
il secolo, qual serpe incontra 'l sole,
si scuota, e di nuov'òr tutto s'adorni;
e a ritrovar la Vergine sen torni,
l'orme sue spente già dal cieco inganno,
e dar nuovo principio al maggior anno.


Und sieh, der Sonne Schein vergeht,
Und sieh, die schwüle Windsbraut weht,
Am Himmel zürnt das Wetter,
Der erste Stral, der niederfährt,
Der hat den Eichenstamm versehrt,
Versengt ihm alle Blätter.


Que é feito deste sonho, o cofre aberto
Que recebia as gotas de meu pranto,
Bagas de orvalho, folhas de amaranto,
Perdidas na solidão de meu deserto?


Der Beichte folgt das Gnadenwort:
Steh auf, mein Sohn, und wandre fort,
Die Mißethat ist dir erlaßen.
Drum kan mein Glaube ganz getrost,
Ist Welt und Satan schon erbost,
Bey deiner Warheit Ancker faßen.


断壁孤杉四十围
不关雨雪阴霏霏
柯南一国痴蝼蚁
长怪曾无白日飞


ince ince şimşek çakar


's ist keine Kunst, langatmig abgeschmackt
In dicken Bänden zu langweilen.
Du aber gibst Ennui-Extrakt,
Du Wundermann, in vierzehn Zeilen.


Která vezme druhou – Kdo ví?
Komu bude v sedle líp:
Františkovi? Josefovi?
Sázet, páni! Start – Hip hip!


»Ich danke dir, alter Vertrauter,
Daß du meinen Weg erhellt;
Jetzt will ich dich entlassen,
Jetzt leuchte der übrigen Welt!


Die Hände vorm Gesicht,
So sass er träumend da,
Bis bleich das Morgenlicht
Durchs Kellerfenster sah.
Dann, müd und überwacht,
Ging's in die neue Woche –
O, er war Tag und Nacht
Ein Pegasus im Joche!


Aparto de la pena el pensamiento,
y espero, osadamente aventurado,
nueva gloria en la fuerza del cuidado,
y doy valor seguro al sufrimiento.


Však nový jásot zas mne probouzí,
to život volá, slyším jeho hlas
a jméno jeho dnes jest Bar-Kochba,
můj odchovanec, můj to žák, můj syn!
Ne, nesmím mříti, musím žíti dál!


Oh, příval Tvé krve tak čistý,
jak voní v tom opojném plání!
– Tak voněly květů těch listy,
jež nervosně třepila’s dlaní.


老质功多践履艰
下探渊海上高山
年来此事从人意
只在从容数语间


Già non posso io più vedere homai
balli et udir né canto,
ché 'l pianto senza te m'è dolce riso;
feste o letitia m'ènno un trar de guai,
però ch'esser contento
non se pò mai senza 'l suo paradiso;
el mio sta nel tuo viso,
nel sfavillar de le tue luce sancte,
ne l'altre tutte quante
beleze, und'io me faccio senza te
qual per Ulixe già Penelopé.


LE poète, mourant de faim
Suivant l’immuable légende,
S’en alla frapper à la fin
Chez un éditeur de sa bande,


过却矶头又一年
移船相近夜投安
数星野火寒芦外
知是谁家隔岸山


Répondez, ô buffets dressés en mille places !
Est-ce que vous aurez, amis ingrats et sourds,
Le courage d'offrir à d'autres gens vos glaces
Et vos verres de punch avec vos petits fours ?


Superbo augel, dunque fuggir credesti,
Quasi ad onta del ciel che 'l vieta o niega,
La nobil man ch'ogni dì vince e lega
Popoli a Dio nemici, a noi molesti?


Flieg nicht / mein erlöste Seel / auf die Hoffart-Stürzungs-Berge /
noch auff die Sictlisch' Höhe / schnöder Flamm verdampter Brand.
Hoffart / spricht Gott / ist das jenig / welches ich zu meist verherge.
Wer die Hoheit kan verachten / wird gar billich hoch genandt.
Bleibet fort auf euren Bergen! mir beliebt der Demut Thal.
Wird sich alles / wie man sagt / in erwarter Zeit verkehren:
werd ich so dann seyn versetzt aus dem Staub in Thron der Ehren;
ihr / aus diesem in den Staub / durch der Hoffart Donnerstrahl.


Se l'alma è ver, dal suo corpo disciolta,
che 'n alcun altro torni
a' corti e brevi giorni,
per vivere e morire un'altra volta,
la donna mie, di molta
bellezza agli occhi miei,
fie allor com'or nel suo tornar sì cruda?
Se mie ragion s'ascolta,
attender la dovrei
di grazia piena e di durezza nuda.
Credo, s'avvien che chiuda
gli occhi suo begli, arà, come rinnuova,
pietà del mie morir, se morte pruova.


¡Oh, yo quisiera mucho más! ¡Quisiera
llevarte en mí como la nube al fuego,
mas no como la nube en su carrera
para estallar y separarse luego!
Yo quisiera en mí mismo confundirte,
confundirte en mí mismo y entrañarte;
yo quisiera en perfume convertirte,
¡convertirte en perfume y aspirarte!
¡Aspirarte en un soplo como esencia,
y unir a mis latidos tus latidos,
y unir a mi existencia tu existencia,
y unir a mis sentidos tus sentidos!
¡Aspirarte en un soplo del ambiente,
y así verte sobre mi vida en calma,
toda la llama de tu pecho ardiente
y todo el éter del azul de tu alma!
Aspirarte, mujer... De ti llamarme,
y en ciego, y sordo, y mudo constituirme,
y en ciego, y sordo, y mudo consagrarme
al deleite supremo de sentirte
¡y a la dicha suprema de adorarte!


Echo zeige mir mein Leben!
E( cho:) Ja dir eben.
Weistu meine Liebste nicht?
E. Die dein Licht?
Ja sie ist mein Licht und Sonne/
E. Freud und Wonne?
Ja sie ist mein Freuden-Schein/
E. Sie ist dein.


لَمّا سَكَتَ حَسِبتَ أَنَّكَ ناجِ
هَيهاتِ إِنّي كَالمَنونِ أُفاجي
تَاللَهِ تَطمَعُ بِالسَلامَةِ بَعدَما
أَلقاكَ جَهلَكَ في يَدِ الأَمواجِ
إِن كانَ داخَلَكَ الغُرورُ فَإِنَّهُ
ما اِنفَكَّ في البُسَطاء وَالسُذّاج
إِنّي أَنا الأَسَدُ الهَصورُ بَسالَةً
وَيلٌ لِقَومٍ حاوَلوا إِحراجي
حاوَلتَ أَن تَهتاجَني عَن مَربَضي
لِتَنالَ ذِكراً خِبتَ يا ذا الراجي
عارٌ إِذا أَنشَبتُ فيكَ مَخالِبي
إِذ لَيسَ مِن خُلُقي اِفتِراسُ نِعاجِ
وَظَنَنتَ أَنَّكَ بالِغٌ شَأوي إِذا
رُمتَ القَريضَ فَما ظَفِرتَ بِحاجِ
إِنَّ القَوافي كَالخَرائِدِ مِنعَةً
وَتَفوقُها في نَبذِ كُلِّ مُداجِ
وَالشِعرُ تاجٌ لَو عَلِمت وَلَم تَكُن
مِمَّن يَليقُ بِحَملِ هَذا التاجِ
خُذها مُثَقَّفَةً إِذا وَقَعَت عَلى
جَبَلٍ لَأُزعِجَ أَيَّما إِزعاجِ
أَنا خَيرُ مَن قالَ القَوافِيَ مادِحاً
أَنا خَيرُ من قالَ القَوافِيَ هاجي
قَد كُنتُ أَزهُدُ في الهِجا لَو لَم يَكُن
لَكَ يا مَريضَ العُجبِ خَيرُ عِلاجِ


Neklid můj, ten není bez viny,
beze hříchu nepřišla ta slota.
Mívávaly moje šediny
bezednou svou radost ze života,


So mag es kommen, daß ein künftger Leser wohl
Einmal in Klopstocks Oden, nicht ohn einiges
Verwundern, auch etwelcher Schnaken sich erfreut.


AT an open window sitting,
On this day of mirth and glee,
'Cross a flow'ry vista flitting,
Many passing forms I see.
Ah! lovely prospect, stay awhile!
And longer glad my doating eye,
With poverty's delighted smile,
And lighten'd step, as passing by;


Die wahre Liebe gleicht dem guten deutschen Wein;
Er wird dem Alten nie zu alt zum Trinken sein.
Und schäumt zum Rausch er dir in dem Pokal nicht mehr,
So trink' als Arzenei die letzte Flasche leer.


Allein, allein! doch Du bist mir geblieben,
Die mit dem Kind zu Spiel und Fest gegangen,
Die für der Jungfrau frühlingselig Lieben
Die Töne fand, die nur von Liebe klangen!
Du, die mir ihren Zauberstab verlieh
Die Nacht zu hellen, wo sie mich umdunkelt
Du bist mir treu, bist mein, o Poesie!
Sei auch der Stern, der diese Nacht mir funkelt!


Die erste der Fronten
Zeigt Malerstafflei,
So treu als wir konnten,
Auch Pinsel dabei.


Che fosse Orlando nulla le soviene
Troppo e diverso da quel ch'esser suole,
Da indi in qua che quel furor lo tienne
E sempre andato nudo all'ombra e al Sole,
Se fosse nato all'aprica Syene:
O dove Ammone il Garamante cole
O presso a i monti onde il gran Nilo spiccia
Non dovrebbe la carne haver piu arsiccia


Kamž pak hrdá mysl tvá se pne?
Ejhle chovám v zavřené své pěsti
Meč, jenž ku tajnosti veškeré
Člověčenstvu dráhu klestí;
Klíče držím, které čarovnou
Mocí budoucnost ti otevrou;
Jazyky zde chovám, jenžto hned
Na otázky dají odpověd,
Na otázky nejvyšší smělosti
O původu živlů, světů, duchů,
O tmách hrobů, nebes velebnosti –
Když pak znalec jazykův se tkne,
Snadno z nepatrného jich ruchu
Odpověd se jasná vyskytne.


يا مَن لَعِبَت بِهِ شُمولٌ
ما أَلطَفَ هَذِهِ الشَمائِل
نَشوانُ يَهُزُّهُ دَلالٌ
كَالغُصنِ مَعَ النَسيمِ مائِل
لا يُمكِنُهُ الكَلامُ لَكِن
قَد حَمَّلَ طَرفَهُ رَسائِل
ما أَطيَبَ وَقتَنا وَأَهنى
وَالعاذِلُ غائِبٌ وَغافِل
عِشقٌ وَمَسَرَّةٌ وَسُكرٌ
وَالعَقلُ بِبَعضِ ذاكَ ذاهِل
وَالبَدرُ يَلوحُ في قِناعٍ
وَالغُصنُ يَميلُ في غَلائِل
وَالوَردُ عَلى الخُدودِ غَضٌّ
وَالنَرجِسُ في العُيونِ ذابِل
وَالعَيشُ كَما نُحِبُّ صافٍ
وَالأُنسُ بِما نُحِبُّ كامِل
مَولايَ يُحَقُّ لي بِأَنّي
عَن مِثلِكَ في الهَوى أُقاتِل
لِيَ فيكَ وَقَد عَلِمتَ عِشقٌ
لا يَفهَمُ سِرَّهُ العَواذِل
في حُبِّكَ قَد بَذَلتُ روحي
إِن كُنتَ لِما بَذَلتُ قابِل
لي عِندَكَ حاجَةٌ فَقُل لي
هَل أَنتَ إِذا سَأَلتُ باذِل
في وَجهِكَ لِلرِضى دَليلٌ
ماتَكذِبُ هَذِهِ المَخائِل
لا أَطلُبُ في الهَوى شَفيعاً
لي فيكَ غِنىً عَنِ الوَسائِل
ذا العامُ مَضى وَلَيتَ شِعري
هَل يُرجِعُ لي رِضاكَ قابِل
ها عَبدُكَ واقِفٌ ذَليلٌ
بِالبابِ يَمُدُّ كَفَّ سائِل
مِن وَصلِكَ بِالقَليلِ يَرضى
الطَلُّ مِنَ الحَبيبِ وابِل


„Hrom tě zatrať, rode dračí!“
Zařve, sotva hrdlo stačí,
Tatík, pádě z přístěnku;
A než polekané dítě
Pláčem zaběduje, lítě
Rozbuší mu hlavěnku.


Ich kam am frühen Tage
Nachsinnend einsam her,
Und lauscht dem Wellenschlage,
Und schaute übers Meer.


Berg' und Thäler hört man ruffen,
Bibran, Bibran, Tag und Nacht;
Aber nein, deß Todes Macht
Läßt sie gantz vergebens hoffen.
Wird der Klee zu Winters Zeit
Durch daß Eiß gleich abgemeyt,
Sehen wir ihn doch im Lentzen
Nachmals auff den Auen gläntzen,
Täglich fellt die Sonn' ins Meer,
Scheinet aber morgen wider;
Legt ein Mensch ein mal sich nieder,
Er kömpt nimmer zu uns her.


Čím zasloužím si náhlé důvěry,
vždyť Ferdinand mi odňal vůdcovství,
žeť vojsko moje krajů vydírá;
pak do Jičína jsem se uchýlil,
a růže sil, a růže klidím teď;
jak zvěděl o mne mocný panovník?
Vím ovšem, když mně tehdy pokořil,
že z otcovských jen jednal pohnutek,
chtě v moje místo syna povýšit,
než, proč bych já měl jemu vyhovět?


Co svět je světem, nikdo neviděl
tak velké armády, již na Rusko
teď císař sebral. Množství národů,
co v Evropě jich žilo, Polák, Prus,
Sas, Portugalec, Ital, Bavorák,
Rakušan, Španěl, všichni stanuli
pod mocně vlajícími prapory
a čekali, až císař promluví.


In diesem Wald/ bey diesem Thall
Gar offt ich wil spatziren/
Vnd mich mit dir/ O Widerschall/
Gar freundlich verlustiren.
O süßer Schall!
O schöner Ball!
Mit dir wil vilmahl spilen;
Biß zu dem Grab
Nit laß ich ab/
Wan schon all Himmel filen.


新样梳妆巧画眉
窄衣纤体最相宜
一时趋向多情逸
小阁幽窗静奕棋


以身送客情几何
以心送客情最多
任意所之无远近
不论山险与风波


¡Oh clara luz de amor que el cielo inflama!
Su curso el tiempo en estos versos mida,
sirvan de paralelos a su llama


E ben si ritrovo salito a tempo
Che forse nol facea se piu tardava,
Perche Agramante e Dardinello a un tempo
Sobrin col Re Balastro v'arrivava,
Ma egli che montato era per tempo
Di qua e di la col brando s'aggirava
Mandando hor questo hor quel giu nel inferno
A dar notitia del viver moderno.


Da la foce del Gange al piè di Calpe.
Quivi con ampio giro
Un brel prato si stende,
A cui cento ruscelli
Col fuggitivo lor mobile argento
Fan verdeggiar mai sempre il manto erboso.
Le cadenti rugiade,
I zefiri spiranti,
Irrigando e soffiando,
A la vaga de' fior lieta famiglia
Porgono eternamente umore e vita.
Ed essi in varie guise,
Quasi stelle odorate
O di vario color gemme minute,
Rappresentano altrui
Un bel fiorito ciel, stellante un prato.


Du, Seine, du hast nichts. Zwei Quais und die allein!
Zwei schmier'ge Quais, die rings besät von Schmutzerei'n,
Mit schimmelndem Papier, voll von der dichten Menge,
Die Kreise macht im Fluss und angelt in der Enge.
Doch wenn es Abend wird, erblickt man ringsumher
Nur wen'ge Wandrer noch, von Schlaf und Hunger schwer,
Die Abendsonne malt die Luft mit roten Flecken,
Da kommt der Träumer gern aus finsteren Verstecken,
Dass auf der Brücke, unweit Notredame, er sinnt,
Gedanken, Haupt und Herz umspielt vom Abendwind.
Der nächt'ge Hauch zerreisst der Wolken grau Gewimmel
Und kupfern segeln sie, zerstreut im toten Himmel,
Und eines Heil'gen Haupt trifft an dem Domportal
Mit rotem Kuss der Abendsonne letzter Strahl.
Beim Nahn des Dunkels fliehn von Furcht erfüllt die Schwalben,
Und finst're Fledermäuse flattern allenthalben.
Und alles schweigt. Ein Summen nur, das dumpf erklingt,
Erzählt uns von der Stadt, die noch ihr Lied uns singt,
Sie, die Tyrannen küsst, der Opfer Schar zertrümmert –
Das ist das Morgenrot, das dem Verbrechen schimmert.
Da plötzlich klingen jäh, als stiesse ein Tenor
Im Lampendunste seinen grellen Schrei hervor,
Den Schrei, der klagend schwillt in schmerzlichem Erbeben,
Drehorgeltöne, die durchs Dunkel zu mir schweben,
Und wieder hört man jene alten Polkas da,
Die wir als Kind versucht auf der Harmonika,
Die träge oder flink, voll Frohsinn oder Trauern,
Frau'n, Künstlern und Geächteten das Herz durchschauern.
Das ist zerstückt und rauh, kein einz'ger rechter Ton,
Rossini wäre sicher längst davon gefloh'n,
Das Lachen ist verzerrt, zerrissen sind die Klagen,
Der Klang ist scharf und grell, dass kaum es zu ertragen.
C klingt wie A: Die ganze Tonart ist zerstört –
Jedoch was macht es aus! Man weint, wenn man das hört.
Und unsre Seele scheint im Träumen hinzufliessen
Und fühlt im alten Klang seltsame Kräfte spriessen,
Das Auge wird uns feucht und Mitleid füllt das Herz,
Nach Himmelsfrieden sehnt man sich nach allem Schmerz,
Und in phantastischen und fremden Harmonien
Sieht man im Strom des Klangs tiefsüsse Bilder ziehn,
Die unser Herz bestrahlt mit Freude, Licht und Lied,
Das mit den Tönen eint die Sonne, die verschied.


Give it the Bard, who boldly dares
Attempt the  Lyre;
Who wisely checks, but not impairs
The tow'ring PINDAR's Fire.


Gruslich durch die Seele bebt es,
Hat dich Lieb' erfüllet,
Halb zum hohen Himmel hebt es,
Halb noch liegt's verhüllet.
Eh' du's deinem Schatz gesagt,
Halb beseligt, halb verzagt,
Gruseln muß es, gruseln!


Pak dozrál den. Tu musily jej odstřelit
zklamané ruce bratří stejných cest
i nadějí i kleteb, ne však věštbou hvězd,
leč ke psům pod bič že byl snížen lid.
Tu k hvězdám ani jedna modlitba
se nepovznesla. Člověk jediný
zaň neorodoval tam u Boha,
neb těžký na všem ležel hrobů sen,
kdy mstí se duše strašná, ubohá,
i po smrti, jak jeho rod tak zlá a mstná:
Ať v krvi lidí všech se brodí dějiny,
když jeho rod je z kořen vyrván, vymýcen
a vyplet z dějin. Musilo tak být.
Za cenu svobody ty ruce potupené
i podruhé by musily jej odstřelit!


Offtermahls sind auch die dürstigen münde
Von dem entgeisterten küssen so schwach/
Daß sie sich durch die erseuffzete winde/
Durch ein mit thränen befeuchtetes ach
Müssen nach langer bemühung erquicken/
Ferner zum küssen sich frischer zu schicken.


Slunce jasně svítí,
větřík mile věje,
fialka se skrývá,
růžinka se směje. –
Ach což všechno platno,
když tu není Tebe,
mého srdce slunce,
potěšení, nebe.


Puis, j'possède unʼ mémoirʼ qui rʼmet tout à sa place,
Les chosʼ et les personnʼ que j'connus étant pʼtit,
Où tout c'que mes organʼ d'âme et d'corps ont senti
Parlʼ commʼ dans un écho, se mirʼ commʼ dans unʼ glace.


se precisa un golpe
de batuta
para tocarte sin desafinar


Die Jungfern, eine keusche Schar,
Gehn all in weißer Seide,
Kein Atlas gleißt so schön und klar
Wie der zu ihrem Kleide.
Auf ihrem Haupt blüht eine Kron
Von Lilien und Narzissen,
Von Röslein, die man Anemon
Mit Namen pflegt zu grüßen.


Ó, ještě dnes, madam, prut ten železný
my cítíme; až dosud hlava uhýbavá jest
a sedí nepevně, ač rány zavřely se v ní.
Je zastrašena, zakřiknuta ještě.
Neb ty, co pevny byly, nepoddajny,
ty padly pod mečem neb vyhasly
kdes v cizině, jí vštípivše svůj vzdor.
Však neroztříštili té nádoby, jak chtěli.
Hrnčířská nebyla. Ji rozbili sic
a obsah bohatý z ní vydrancovali,
však moci neměli, by krutě udupali
ten tajeplný srůst, jímž části rozbité
se zvolna spojovaly v nový živý tvar.
Už stojí nádoba ta živá zas, byť kusá,
a čím dál víc se plní novým obsahem.
Jen ještě zvuk v ní není kovový jak dřív,
to jest, v ní pukliny se sem tam ještě tají
a dosud nezacelily se, nesrostly.
A proto na zmar jde jí tolik obsahu.


Altre cure su nel cielo
Ha la Vergine Maria:
Sotto il grande azzurro velo
Ella i martiri covria,
Ella i martiri accoglieva
De la patria e de la fé;
E terribile scendeva
Dio su 'l capo al goto re.


Mag die hundertrachigte Hyäne
Eigennutz die gelben Zackenzähne
Hungerglühend in die Armut haun,
Erzumpanzert gegen Waisenträne,
Turmumrammelt gegen Jammertöne,
Goldne Schlösser auf Ruinen baun.


Ja, bis zum Grimme ward erhöht das Mühen,
Gesucht im Einzeln, was im Ganzen lag,
Kein Fehler ward, kein Wort ward mehr verziehen,
Und neues Quälen brachte jeder Tag.


No es piedad confundirle los sentidos;
codicia sí, guardándole tirano
para que su mortaja con su mano
hile y, en su mortaja, tus vestidos.


O Sonne du trankst im Zorne
Das Wasser aus jeglichem Borne
An dem die Reise ruht,
Ich dürste, es trinken die Dorne
Mein siedend heißes Blut.


De Copélia guardo três cartas melancólicas,
Um laço e, de uma rosa
Que o perfume aprendeu nos seus cabelos,
Um esvaído botã
Evade-se do todo um halo a antigo, trist
Claro que Copélia não existe
E as cartas também nã
Só é real porque me falt
Porque a não tive creio nela e creio
Na memória de quem foi no meu passado;
Nos passeios furtivos que tivemos;
Nos astros que pusemos
Nalgum beijo trocado;
Na exaltação de certa dança, alada
Na sensação de que uma nuvem me enlaçasse;
E na suave e pura e filtrada emoção
De alguma vez que a sua mão
Entre as minhas tardass
Esta é Copélia a quem, se acaso dado fosse
Nascer ou ter vivido,
Rígido pai ma recusasse,
Lírico mal ma arrebatasse
Sem a ter possuído,
Para que doutro ou morta virgem
Ilesa e viva dentro de mim permanecess


画手何须觅范宽
有人楼上倚栏干
琼田玉界三千顷
野鸭飞来不道寒


Ať Svatost tvoje rovna Josuovi
hlaholem polnic Jericha zdi smete;
a Gedeonu rovna, rudým ohněm
pochodní pozdvižených zleká tábor
nepřátel svojich; rovna Davidovi
na šiky jejich dopadne jak příval
a mečem bije v šíje prchajících –


A běda! vůně se jim nedostalo,
jen v barvách hýří, i v tom symbol zřím.
Čím v sklon to jde, tím dřív se v odlet dalo,
co plné krásy stupněm nejvyšším.
Jak voní jasmin a jak růže dýše!
Zde květ a vůně v souhlasu a pýše,
u aster barva s dechem listí mdlým.


Sie sah mich an, für Freude
Ein Tränchen lief,
Der Mond beschien uns beide,
Ich lag und schlief;


Ich singe von goldlichter Augen Pracht
voll süßem Frohlocken,
von selig vergessendem Traum in der Nacht
schwarz wallender Locken.


ما أَنكَأَ البَينَ لِقَرحِ القُلوب
شَيَّبَ رأَسي قَبلَ حينِ المَشيب
أَنحَلَ جِسمي وَبَرى أَعظُمي
لَذعُ حَراراتِ فِراقِ الحَبيب
لَم يَذُقِ البُؤسَ وَلا طَعمَهُ
مَن لَيسَ مِن جُهدِ الهَوى ذا نَصيب
أَشكو إِلى اللَهُ هَوى شادِنٍ
يَمُرُّ بي يَهتَزُّ مِثلَ القَضيب
مُنَعَّمٍ كالبَدرِ في طَرفِهِ
سِحرٌ بِهِ يَجني ثِمارَ القُلوب
أَورَثَ قَلبي مِن جَوى حُبِّهِ
داءً عَياءً ما لَهُ مِن طَبيب


شبابٌ تَولَّى ما إليه سبيلٌ
وشيبٌ تَبدَّى ليس منه مقيلُ
فهذا كليلِ الوصلِ لونا ومُدَّةً
وذا كنهارِ الهجر فهْو طويل
فأطيبُ عيشِ المرءِ عصرُ شبابِه
ومِنْ سَعْدِه لو مات حين يزول
فلا تحسبنَّ العمرَ بعد شَبيبةٍ
فكلُّ حياةٍ بعد ذاك فُضول
إذا الشيخُ أَثْرَى فهْو أفقرُ مُعْدِمٍ
وإنْ صَحَّ بعد الشيبِ فهْو عَليل
بكى الناسُ أيامَ الشَّبيبة قبلنَا
بكاءً أطالوا فيه وهْو قليل


江头雄锁控东西
长叹忠臣效节时
满目山川天险在
不将版锸虑安危


君到潇湘渐迫秋
乡关音问转悠悠
思归少忍烟尘息
回雁峰前莫浪愁


e con prieghi e sospir dal padre ottenne
di comparire a far qui di sé mostra;
onde su l'isoletta in campo venne
armato a mantener la bella giostra.
Ma il timoroso vecchio, a cui sovvenne
l'età ineguale a la possanza vostra,
fece un incanto ch'esser perditore
per forza non potea né per valore.


Jen trosky zbyly – roste na nich tráva. –
Tak padlo Ninive i jeho sláva!


In der spiegelnden Fluth, im Schnee der Alpen,
In des sinkenden Tages Goldgewölken,
Im Gefilde der Sterne stralt dein Bildniß,
Adelaide!


لما أَشارت بعُنَّابٍ على عَنَم
نَحْوي وعَبْرَتُها ممزوجةٌ بدمِ
وأَسفرتْ فبدا من وجهها قمَرٌ
عليه من شرِها داجٍ من الظُّلَم
عانقتُها ودموعي في مدامعها
مُنْهَلَّةٌ وتلاثَمْنا فَماً بفم
كأَنَّ في ثغرها الصَّهْبَاء قد فُتِقَتْ
بماءِ وردٍ لذِيذٍ باردٍ شَبِم
حُبِّي لِوجْهك يا من رحت أَضمِرها
حُبِّي لِبَدْل النَّدَى والجُودِ والكَرِم


Na selva dos meus órgãos,sobre a qual foi desde sempre a pele o
firmamento,ao coração coube o papel de rei da criaçã
Ignoro de que peça é todo este meu corpo a encenação perversa,onde se
vê o sangue rebentar contra os rochedo
Do inferno,aonde às vezes o sol vai buscar as chamas,sobre ele
impediosamente jorram os projectore


Ein unansehnlich Volk
Von ganz geringer Zahl
Genant die Zeugen-Wolk,
Zerstreut durchs Jammerthal,
Führt von einem höhern Bilde
Etwas sichtbarlichs im Schilde.


猗猗小艳夹通衢
晴日熏风笑越姝
只是红芳移不得
刺桐屏障满中都


Oppressa da veneno, alcun difese
la vita con venen mortale e fello;
e così il ghiaccio della neve quello
cacciò, ch'era nel core, e 'l foco apprese.


Hegyes füllel figyelmez s néz
Reájok az egész nyáj,
Hogy felkapott falatját is
Elfelejti némely száj:
Most a kosok öszveütnek, -
S csapásaik oly nagyok,
Hogy a föld is reng alattok,
S majd bészakad az agyok;


وكم حديثٍ كأنه سمرٌ
قد مر لي في الزنا مع السمر
وافرة الردف فهو يثقلها
لطيفةُ الكشح نضوة الخصر
طعم خراها مع طعم فيشلتي
يشبه طعم اللبا مع التمر
لو لم أشبب بشعر عانتها
ما طاب للناس كلهم شعري
قيل لأيري وقد رأوه ولا الهار
ب بعد الحصول في الأسر
يشتد بعد العشا إلى حرها
عدواً بال حشمةٍ ولا فكر
ما لك هو ذا تطير قال لهم
أطير مستعجلاً إلى وكري
ولي خصى لو خرجت أعرضه اش
تراه مني بروحه دري
إيري عليه كأنه وتدٌ
قد علقت فيه دبة البزر


万钱近县买黄犊
袯襫行当东作时
堪笑江东王谢辈
唾壶麈尾事儿嬉


Lhomme, tyran goulu, paillard, dur et cupide,


Uns, die du hast zum Reich erschaffen,
Die er zu Slaven machen will,
Wolst du dir lassen nicht entraffen.
Er hab ihm seine Höllenpfül:
Ihm dieser Kercker ist bereit
Und uns das Erb der Seeligkeit.


Er sol ein Rahtsherr werden.


Es ist wol ehr geschehn/
daß eine hat geweinet/
wenn ihr die halb-verfaulten Zähn'
auß ihrem Munde Fleisch-loß blekkten.
Und niemand hat sie denn gemeinet.
Es hat noch keiner dich genommen.
Die Zeit kan an dich kommen/
daß man dich fragt:
weistu vor mich kein schön Gesicht/
denn dich begehr ich nicht?


الدَهرُ يَومانِ ذا أَمنٌ وَذا خَطَرُ
وَالعَيشُ عَيشانِ ذا صَفوٌ وذا كَدَرُ
أَما تَرى البَحرَ تَعلو فَوقَهُ جِيَفٌ
وَتَستَقِرُّ بِأَقصى قاعِهِ الدُرَرُ
وَفي السَماءِ نُجومٌ لا عِدادَ لَها
وَلَيسَ يُكسَفُ إِلّا الشَمسُ وَالقَمَرُ


Gott ist der Menschheit einuerleibt/
Vnd ewig in der Menschheit bleibt.
Quapropter cuncti mortales
Hilariter, hilariter, hilariter, hilariter.
Coniubilemus.


Nemohu víc než stojíc tu
podobna němé soše
v pohnutí vzdychnout, živ vás bůh,
velebné Krkonoše!


Na roli svojí táhneš brázdy denně.
Ta pro všecky! – díš pukajícím retem
sám k sobě v znoji – tato našim dětem
a tato mně a tato mojí ženě!


Les yeux fixes et las devant l’éternité,
Blême d’avoir connu l’épouvante des mondes,
Merwynn songe… Un visage aux paupières profondes
Le contemple à travers les feuillages d’été.
L’amour, comme un parfum plein de poisons, émane


Trois chevaux, qu'on avait attachés au même arbre,
Causaient.
Causaient. L'un, coureur leste à la croupe de marbre,
Valait cent mille francs, était vainqueur d'Epsom,
Et, tout harnaché d'or, s'écriait : sum qui sum !
Cela parle latin, les bêtes. Des mains blanches
Cent fois de ce pur-sang avaient flatté les hanches,
Et souvent il avait, dans le turf ébloui,
Senti courir les cœurs des femmes après lui.
De là bien des succès à son propriétaire.
Le second quadrupède était un militaire,
Un dada formidable, une brute d'acier,
Un cheval que Racine eût appelé coursier.
Il se dressait, bridé, superbe, ivre de joie,
D'autant plus triomphant qu'il avait l'œil d'une oie.
Sur sa housse on lisait : Essling, Ulm, Iéna.
Il avait la fierté massive que l'on a
Lorsqu'on est orgueilleux de tout ce qu'on ignore ;
Son caparaçon fauve était riche et sonore


Das Schiff, das unversinkbar galt und stolz ins Meer hintrat,
Vor einem Eishauch sollte es verschwinden!
Die blind das Wort »Titanic« erst geblendet hat,
Die Tausend mußten rasch den Tod hier finden.
An ihren Leibern werden weit im Meer die Fische satt.


Er kenn't die beste Zeit/ vnd die bequemste Stunde
Er weiß die rechte Bahn/
Wir Armen bitten offt mit halb erstarrtem Munde/
Was vns verterben kan.
Doch sein stets Seegen-reich Gemüthe/
Die Brunquell vnerschöpffter Güte
Trägt väterlich mitleiden
Mit vnserm Vnverstand/
Wie man der Schwerdter Schneiden
Reißt auß der Kinder Hand.
Die/ welche nicht erlangen
Was sie von ihm begehrt/
Die werden diß empfangen
Was mehres Danckes wehrt.


Učitelská způsobilost
pro jiné jest jinochy.
Robinson, ten proto vyrost,
aby válčil s divochy.


's ist nur ein Traum. Wohl ist der Greis geschieden
Aus dieser Sonne Licht, von Jahren schwer;
Er schlummert wohl in seines Grabes Frieden
Und seine Bank steht vor der Hütte leer.


Bratři, jichž duše klekají vedle duše mé v svatyních Nepoznaného,
jichž ruce dotýkají se mých, když sypeme zrní na uhlí společné kaditelnice,
sblížení opojením společné modlitby, již přijali jsme dědictvím věků,
sesláblí zádumčivým vlněním hudby, jíž chvěje se rytmicky vesmír!


Oh mért nem adhatok szót
S nyelvet neki;
Hogy a kimondhatatlant
Zenghesse ki.


Az hitetlen kezét emelte
Az békeséges hív emberre,
Az barátság frigyét megszegte,
Beszéde sikos, mint az vaj,
Belöl kegyetlen, mint tolvaj,
Nagy ellenséges az ő szíve.


Za to kletba stíhej věčné tebe časy!
Smrť ti nikdy svíci žití nezahasí.


Császárok, királyok vadnak hatalmában,
Bölcsök, jó vitézek járnak udvarában,
S vallyon s ki nem égett soha nagy lángjában?


Ihr Siechentum schließt geisterhaft sich ein.
Die Sterne weiße Traurigkeit verbreiten.
Im Grau, erfüllt von Täuschung und Geläuten,
Sieh, wie die Schrecklichen sich wirr zerstreun.


Es schlingen dürre Arme sich wie Algen
Um Nacken ihm und Rumpf,
Und riesenhaft entsteigt ein Galgen
Dem Sumpf.


晚色重重放客舟
轻风吹漾落潮流
林峦尽异来时路
知是明朝到福州


'TWAS when the sun slid down yon hill,
And Evening wander'd through the dale,
When busy life was growing still,
And homeward swam the milking pail;
'Twas then I sought the murmuring stream,
That seem'd like me to talk of woes,
And lengthen out life's weary dream,
Which on like its dull current flows.


Na Košťále hradě tenkou
zapřádám svou niť,
purkrabě tu s purkraběnkou
v nových šatech zřít.
Slunce září do komnaty,
a v něm svítí jejich šaty
přepodivně strakaté.
Od nohou pak dlouhaté
vzhůru ční jim špičky.


Wohl schien's, als ob ihr Schmuck schon jetzt verriethe,
Auf welchen Rath ein jeder still vertraut,
Denn während den die goldne Kron' umglühte,
Schien jenes Stirn von Perlen überthaut,
Der dritte trug im Haar die duft'ge Blüthe,
Woraus sein Nest der edle Phönix baut.
So gingen sie mit zuversicht'gem Blicke
Den goldnen Pfad der weit gewölbten Brücke.


Ins Knie sinkt Arabella
Und bettelt um Pardon.
Ins Knie sinkt Frau Gisela,
Ruft: »Gehn Sie nicht davon!


No rosto a ruga
na fala o susto
na boca a baba
no corpo o lut
No sangue o saque
na carne o fogo
no riso a claque
na palma o nom
No olho o cisco
nos pés a corda
na dor o quisto
na mão a vel
Na cara o risco
no dente a falha
na casa o lixo
na morte a val


Он спросил меня — Ты веришь? —
Нерешительное слово!
Этим звуком не измеришь
То, в чем есть моя основДа не выражу я бледно,
То, что ярко ощущаю —
О, с бездонностью, победно,
Ослепительно — я знаю!


– Je mitgetheilter, desto eigner sind
Gedanken unser. Lehrend lernen wir;
Geboren, werden des Verstandes Kinder
Die unsern; stumm, vergäße man sie.
Rede,
Sie facht des Geistes Feuer an, sie mustert
Die Rüstungskammer, deren Waffen sie
Zum Schmuck poliret, zum Gebrauche wetzt.
O, wie viel' ihrer liegen, bis ans Heft
Versteckt in Scheiden der Gelehrsamkeit
Ehrwürd'ger Bände eingerostet! Sie,
Geschärft zur Schneide, hätten weit umher
Geblitzt, und wären sie der Mutter Zunge
Auch nur mit halbem Erbtheil Kinder worden.


Lunga stagion col ferro in mezzo il fianco
andai gridando: «O libertà mia cara,
ove se’ gita, allhor che destra e chiara
strada s’aperse al piè smarrito e stanco?»


Un vecchio ranticoso, affumicato,
pallido e vizzo che parea l'inedia
e per forza tener co' denti il fiato
e potea far da Lazzaro in comedia,
poiché due volte intorno ebbe mirato,
incominciò così da la sua sedia:
— Messeri, io son Marcel di Bolognino
dottor di legge e conte Palatino.


Vítr fouká, sníh se chumelí
jako z cejchy peří –
stará ruka tluče na faru
do oken a dveří.


Míg a paraszt izzad, mi gazdák
Fürdőre járunk, hűsleni,
A repce-, gyapju- s más előleg
A csorbát szépen kifeni;
Nem, mint apáink sűltek, - itthon
Töltvén egész mélő nyarat,
S nézték a vén béres hogyan vet
S a tót napszámos hogy’ arat.


Ah ! tandis que pour nous, qui tombons de faiblesse
Et manquons de flambeau dans l’ombre de nos jours,
Chaque pas à sa ronce où notre pied se blesse,
Dans votre frais sentier marchez, marchez toujours.


Leíamos callados, y de pronto
En voz baja leí:
               «Siempre un jamás
De toda dicha terrenal es tumba.
Mañana olvidaréis lo que hoy amáis.
Labios que juran, corazón que miente...
¿A qué de humano corazón fiar
Si constancia y amor y juramentos
Son palabras... palabras nada más?»


pel tuo della sua morte aspro coltello,
per lo resulto e per l'ascensio pia,
pe' santi e per ciascuna gerarchia,
ch'onorano el tuo corpo santo e bello,


Mancher guter Rath ist eitel,
Wann ihm wol nicht wil der Beutel.


Ne' cui bei tetti ricchezza e gloria abonda,
in tutti tempi alberga la giustizia.


In hundret Jahren sind wir taub.
Waß blihb von uns dan? Nicht mahl Staub!
Saufft und singt in die Diorben:
Sälbst die Götter sind gestorben!


Dem Hülfsbedürft'gen immerdar bereit!


صخرة تنبثق من الأسطورة
مرة تصعد محمولة على الكتف
مرة ترتعش في هيئة خشبتين متقاطعتين
تأخذان شكل الجسد الآدمي
مرة تشرف على كبدٍ تأكل منها الجوارح
أسطورة تقصر عن عبء الصخرة
وتفيض في قدح الذاكرة


Od jara již řádí Švába v zemi,
pálí, loupí, mučí, střílí, věší.
Začalo to v Bělehradě našem
přepadením bezbranného města.
Snadno hráz pak prolomena slabá
– odpor vojska nakvap sehnaného –
a již vrahů zdivočelé vlny
s čtyř stran světa do země se valí.
Znovu vlast mou, hrdin roditelku,
matku žalnou, na kříž přibíjejí –
úzkou, strmou bylť si stezku zvolil
na osudném rozcestí lid její.
Branou těsnou vchází: pro nebeské,
alleluja! rozhodlť se carství.
Vznešené a svaté vše to bylo.
Před Boha s tím předstoupit je milo.


Molte frecce con archi sorïani
e lance e dardi e sassi in quantitade
gittando giù, gridavano a' Cristiani:
— Fatevi inanzi, s'avete bontade.
Se voi venite con noi alle mani,
non tornerete mai 'n Cristianitade. —
E Cristian pure inanzi si facieno
combattendo e Pagan si defendieno.


Plove tutta la notte, tuona e venta:
se di matina vien l'aire sereno,
la clarità del sole onne terreno
de la passata noia el die contenta.


Popřálo, vážní, Vám nebe, vůdcové
vůdcův slovanských, šlechtiti Slavii:
ne díky, Vám jenom zdar může
zásluhu odplatiti královskou!


Sans sourciller, pour elles
L'Amour coupe ses ailes
Et dit : Je me plais où


蓬山东去水无波
玉舄金𫐌两度过
犹记瑶池旧仙子
碧桃花下奏云和


kesrette görünürken vahidiyette söylemek


que, aunque ella tiene altísimo el origen,
no ha de pensar que las demás virtudes
en su presencia son turba plebeya.


Befiedertes Geschöpf, das, mit geschwinden Schwingen,
Bald in der dünnen Luft, und bald in dicken Wäldern,
Auf hohen Zweigen bald, und bald in flachen Feldern,
Bald schwebt, bald hüpft, bald springt, bald fliegt,
Und das, mit schweben, hüpfen, springen,
Mit raschem Fliegen, hellem Singen,
Sowohl sich selbst, als uns vergnügt;
Du zeigest der Vernunft, die dich betrachtet,
Und auf dein sonderlich gebildet Wesen achtet,
Ein neues Feld voll Wunder, voller Macht,
Und voller Weisheit Des, der dich hervor gebracht.


So spielt in goldnen Zeiten Friederich
Zu Sansoucis von allem Volk gehöret,
Sein göttlich Flötenspiel, das ihn Apoll gelehret:
Und alle Welt ergötzet sich!


Vnd kanst es vnbewegt ansehen,
Was man für Jammer mit jhr treibt,
Wie jedermann sich an Sie reibt,
Was Vnglücks-Winde Sie anwehen,
Was grosses Wasser Sie vmbringt
Vnd Ihr biß an die Seele dringt!


Kéžbych byl větříkem
S křídly čipernými!
Vanul bych tam čile,
Zahrával bych mile
S vlásky hedvábnými –


青松深处一茅庐
知是萧郎旧隐居
安得鹤飞报童子
便𥬠新酒钓新鱼


Me la miravo accanto
esile sì, ma bella:
pallida sì, ma tanto
giovane! una sorella!


Es ist so dunkel. Dämmert es?
Hier klopft ja was. Was hämmert es?
Klopft denn die Wand? Tropft denn die Kerz'?
Es klopft und tropft und klopft mein Herz.


Zvony, naše zvony,
jak tak slavně zníte,
přes luhy a lány
když se rozzvučíte!


万里长江一镜平
空林落叶战秋声
孤舟不畏归来晚
已见沙头候火明


Egy képet akarok tenéked adni,
olyant, mely nékem kiskoromba tetszett,
hogy életünk, melyet ma könnyel élünk,
úgy hasson rád, mint egy ódon fametszet.
A háború kalandor üstökössét
rajzolgatom a vígasztalan égen,
te egykor rátekintesz majd e képre,
s ámulva szólsz, rég lehetett, de régen.


Výš stíny rostou do dálky, šíra,
křídlo jich mlžné úže zem svírá,
na strom se věsí v útesy skal,
jeden až k nebi peruť svou vzpjal.


Das ist der Gottesstrahl und Blitz,
Zermalmend Trug und Lügenblitz,
Der Freudenschein und Schreckenschein,
Der zündend schlägt durch Mark und Bein.


Wer zog da plötzlich dem Aufwiegler vorbei?
Von Bremen die ganze Klerisei.
Vom Erzstift gesandt, kamen Abt und Prälat
Und Priester an, in großem Ornat.
Sie sollten nach Hamburgs Harvestehude,
Wo das Kloster steht, eine Nonnenbude.
Das Kloster wollen sie visitieren
Und mit Strenge alsbald reformieren,
Weil die lieben Nönnlein darin
Allzu viel treiben weltlichen Sinn.
Das merkt Hein Loh und bleibt auf der Tonne
Und schreit wie nichts Guts in der funkelnden Sonne:
»Was wollen die Mönche, was wollen die hier?
Ins Kloster ziehn, ins Nonnenrevier.
Laßt doch die grauen Schwestern in Ruh;
Die müssen auch mal Sandalen und Schuh
Hinlenken zu Mannsleuten und in die Welt,
Und sind nicht immer zur Hora gesellt.
Und tun sies heimlich und bei Nacht,
Darüber hat keiner Bann und Acht.
Los, Leute! Laßt uns die Kutten verhauen
Und ihnen verkeilen die schmutzigen Klauen.«


Polyphemos hajdan mögötte mind,
Ha mélaszáju emberekre bukkant
A fáraó előtt egy szó se mukkant
S hallgatva bujt el szent mögötte mind.


Discant


Hör mir nicht auf solch Geschwätze,
Liebes Herz, daß wir Poeten
Schon genug der Liebeslieder,
Ja zuviel gedichtet hätten.


تبول من شدق مهزول به عجفٌ
وقد تفقا عليه بظرها سمنا
ترغي وتزبد شدقاه إذا اختلفا
كأنه شدق مفلوج حسى لبنا


露宿泥行草棘中
十年春雨养髯龙
如今尺五城南杜
欲问东坡学种松


Hanns und Michel
Schärft die Sichel,
Pfeift ein Lied dazu.
Mähet; dann beginnen
Schnell die Binderinnen,
Binden sonder Ruh.


Spi o dívko milovaná,
Tichý, líbý dřímej sen;
Spi, až za bílého rána
Růžový tě zbudí den.
Nechť i ve snách anjel tvůj
Tobě zastře osud můj. –


حين ولدت، ألفيت على مهدي قيدا ،
ختموه بوشم الحرية ،
وعبارات تفسيرية ،
" ياعبد العزى كن عبدا "
وكبرت ولم يكبر قيدي ،
وهرمت ولم أترك مهدي ،
لكن لما تدعو المسؤولية ،
يطلب داعي الموت الردا ،
فأكون لوحدي الأضحية ،
ردو الإنسان لأعماقي، وخذو من أعماقي القردا ،
أعطوني ذاتي كي أفني ذاتي ،
ردو لي بعض الشخصية ،
كيف تفور النار بصدري وأنا أشكو البردا ،
كيف سيومض برق الثأر بروحي مادمتم تخشون الرعدا ،
كيف أغني وأنا مشنوق أتدلى من تحت حبالي الصوتية ،
كي أفهم معنى الحرية ،
وأموت فداء الحرية ،
أعطوني بعض الحرية


Nun wolan ich habs gesagt.


«Уйди, преступный воин!
Ты больше недостоин
В сраженьях с нами быть,
Копьё ломать в турнире,
И на весёлом пире
Из общей чаши пить»Идёт он, восклицая:
«За что напасть такая?
Я ложно осуждён!»
И слышит рёв проклятий
Его былых собратий,
И смех пажей да жёКак рыцарь осуждённый,
Надменных прав лишённый,
Без шлема и без лат,
От буйного турнира, —
От радостного мира
Иду, тоской объят,
И сам себе пеняю,
Хотя вины не знаю,
Не знаю за собой, —
Зачем в турнир весёлый,
Надев доспех тяжёлый,
Пошёл я за толпо


Wat treckt dar dœr de Hamme so blank un so roth?
Wul dreehunnert Holsten-Herrn, de hebbt son frischen Moth.


Vékony a len szála,
El is szakad könnyen;
Hittem a szavadnak,
Meg is bántam szörnyen.


Wir schlafen, da die Zwietracht wacht,
Und ihre bleiche Fackel schwinget,
Und, seit sie uns den Krieg gebracht,
Ihm stets zur Seite schleicht, von Furien umringet.


Úgy imádlak, kis Senkim, Semmim,
Mint ahogyan ez régen már volt,
Mert aki régi
Élet,
Sok régi éjben élt s világolt.


Der König winkt. Da brechen all
Die Schwelger auf vom Schmaus,
Und herrlicher Posaunenschall
Tönt weit ins Meer hinaus.


Erste Gabe, letzte Gabe,
Opferwasser, Thränenquell,
Daß ein Menschenherz sich labe,
Fließet ewig fromm und hell.


O laß den Kampf erdichteter Gefühle,
Laß fern von dir die düstern Träume fliehn,
Die gleich des Irrlichts trügerischem Spiele
Dich in das Graun pfadloser Wüsten ziehn.
O lerne Wahn von Schmerzen unterscheiden,
Und opfre nicht dem Gott, den du gemacht,
Erspare Kraft in dir für wahre Leiden,
Muth für Gefahr, Gefühl für künft'ge Freuden,
Der Hoffnung Stern für's dunkle Reich der Nacht.
Ein schleichend Gift ist jedes eitle Sehnen,
Für Geist und Herz ist jeder Gram ein Gift;
Was frommen, wenn kein Schmerz dich trifft, die Thränen?
Was frommt die Thräne, wenn der Schmerz dich trifft?


Di Asche ward im goldfas zur Tinctur!
Dem goldfas eins zur aller Völker Cur!
Das erst und letzt ist seines Mittels schlus,
Das mittel ist des erst- und letztens fus.
Der Goldgeruch stig A.U.S. der aschen grau
Weisblauerer, als i das weisse blau,
Nichts BLAUERERS ward vor auf Erd gesehn:
Nichts BLAUERERS ist nach auf Erd geschehn!
Ost, Nord, West, Sud ward voll vom Goldgeruch,
Weil Ewikeit beewiget ihr Buch.


„Zbohatl jsem vlastní silou,
mozolil se do umdlení:
chcete, bych vám ducha půjčil?
Vám to pranic platno není!“


Přelétněte naposledy
v svěžím dechu srdcem mým;
pak nechť s žitím odekvětlým
i zpomněnky pohrobím!


Non vuol parere il can desser piú tardo
ma segue Rabican, con quella fretta
con che seguir suol caprioli, il Pardo
vergogna a Ruggier par, se non aspetta
voltassi a quel che vien si a piè gagliardo
ne gli vede arme, fuor che una bacchetta
quella con che ubidire al cane insegna
Ruggier di trar la spada si disdegna


Eu fiz conceitos errados
De amor e seu cativeiro,
Mas já feliz prisioneiro
Beijo os seus ferros dourados;
Seus passadores farpados
Ferem, mas não causam dor,
Não é tirano, é senhor.
Que aos escravos sempre afaga,
Não pesam, não fazem chaga
Os doces grilhões de amor.


Ihr waret wie der Schaffe Schar,
Die irrend umb muß lauffen,
Steht augenblicklich in Gefahr
Für wilder Thiere Hauffen,
Eilt müde, krafftloß und beschwert
Durch Berge, Püsch' und Hölen,
Nun seyd ihr frey, seyd gantz bekehrt
Zum Hirten eurer Seelen.


尘暗长途水拍堤
行逢义士在烟溪
殷勤为济芦中客
莫爱官封楚执圭


Deines Hornes reichem Segen
Streck' ich gern die Hand entgegen,
Schütte, schütte immer zu,
Nur das Horn behalte du.


情闲有时被物恼
即无恚怒亦生嗔
频来语燕如疑主
独立鸣鸠不怕人


أشفقت من إخفاء ما لم تخفِهِ
فكشفت ما تُخشى غوائلُ كشفِهِ
فمن تحيَّر فيه ماء شبابه
فتحيَّرت فِطَنُ الورى في وصفِهِ
من لا يُحاطُ بكنهه لجلالهِ
ويكاد يخطفه الهواءُ للطفِهِ
غصنٌ من الريحان بالَغ ربُّهُ
في غرسه فسموتَ أنتَ لقطفِهِ
هيهات تقصر عنه كفُّك أو ترى
أسبابُ روحك طاعةً في كفِّهِ
فتُعير قلبك بعضَ رقة خدِّه
وتعير جسمَك بعض علَّةِ طرفِهِ
حتى تصير من النحول كخصره
ويصير حملُك في هواه كردفِهِ
فهناك إن أطفا غليلَكَ زادَه
حتى تودَّ بأنه لم يُطفِهِ


Der spielt leicht übermütig Spiel,
Wem gleich der Sieg vom Himmel fiel;
Wer siegen lernt' in Niederlagen,
Wird auch das Glück des Siegs ertragen.


一丘一壑正相宜
水秀山清慰所思
块石枕头何代事
寥寥古道忆吾师


Ale ticho, ticho, ticho;
nehnula se pekel vrata
a Don Juan udivený
z ruky pustil kladivo.


舞罢金杯袖污痕
沉香亭北月黄昏
柳枝无力东风软
昨夜新承雨露恩


Uši nastavoval,
Ani se nehýbal,
Když mu hoch povídal
Nebo tu zaspíval
Písníčku:


„Královské vaše zraky klamem vás obestřely:
ostrovy v záři, jež v duši vám kvetou, před vámi otevřely.“


Laß, o Gott, erst dann mich sterben,
Wann mein Land ich wiedersah,
Und die Heimat mich beglückte,
Wie es hier noch nie geschah;
Wie die Palmen es verkünden
Und der Ruf des Sabia.


Meu ruído de alma cal
E aperto a mão no peito,
Porque sob o efeito
Da arte que faz trejeito,
O que é de Cristo fal
Cega, porca, lixo
Da vida que n'alma tem,
Esta criança ve
Que Deus é que do além
Teve este mau capricho?


Wir waren es! o Heil, daß wir es waren,
Die einst erfanden vor vierhundert Jahren
Dich, Pflegetochter hoher Gnad' und Gunst,
Dich, weitberühmte edle Druckerkunst!


Na kraji u lesa
kříž stojí kamenný,
starý a zvětralý
a celý omšený.


Laßt denn geduldig, ohne Grollen,
Uns wandeln auf verschiednem Pfad:
Sei jeder nur getreu im Wollen,
Nur jeder männlich in der Tat!
Dann deinen Gläub'gen, deinen Frommen,
Mit Liederklang, mit Schwerterschlag,
Dann wirst auch du uns endlich kommen,
Du, unser Sonntag, Freiheitstag!


O wär' ich, entfernt von Erd' und See,
Hoch über Arkturs und Orions Höh,
Und sähe den Strom der Vernichtungen fließen,
Gleich Bächen die Himmel hinein sich ergießen!


Weh ohne Mass, ins unbegrenzte All
Wie ein empörtes Meer hinausgeschnellt,
Wo es mit millionenfachem Prall
An starrer Luftschicht wesenlos zerschellt!


Na učitele, který tlí
už dávno, dávno v hrobě,
na sešit notový, zažloutlý,
který syn uschoval sobě.


هل تُـرى شمسهم تشبهك؟


Megy a roppant sereg, - egymást támogatván
Mindannyi nemzetség, a Gád, Aser, a Dán...
Zajlik, mint a tenger külön-külön habba,
Mégis egy és egész, nincsen megszakadva.


Az átok, mint a víz, őbelé
Úgy follyon, kivel teljék béle,
Minden csontját az ő nagy átka
Mint az ható olaj, megjárja,
Átokban mint öltözetben
Öveddzék minden időben.


Schon tauchen andre Sterne auf in Chören,
Die stumm wie Fische an dem Himmel ziehn.
Die müden Schiffer schlafen, die betören
Die Winde, schwer von brennendem Jasmin.


Zum ersten Male tauten
Die beiden Damen auf.
Und ihre Blicke blauten
Heinz bis zum Hals hinauf.


Mi parienta, magra y fría,
solteronamente fea,
con nostálgica atonía
piensa en cosas de su aldea...
Quiere vivir con su cría
de palmípedos. Desea
manejar en la alquería
diariamente la polea
del pozo, oír en ayuna
su misa y tragarse alguna
que otra eucarística oblea,
sin tiznar el pensamiento
con el sexto mandamiento
pornográfico. Así sea.


Daß Schlesier haben den Esel gefressen,
Ist entweder nichts oder bleibet vergessen;
Sonst würden die fremden sich eigen gewehnen,
Nach Schlesischem Futter sich nimmer zu sehnen.


Svírání s ječením ohnivých jezer
U vnitřnosti zemské se na pokoj dej!
Přestaň dnes drkocet obrubou země –*)
Uctivost povinnou v dnešní den měj;
Nebožto Královna putuje dnes:
Pod Její srdečkem nebeský kněz.


Vůkol vše klidno je, mrtvo,
pomoz Bůh!
Odnikud ruchu ni hlesu,
jako by umřel krajů těch duch. –
Noc běží tajemná z lesů.


Vy reci moji – já Váš Homer,
Vy válčili – já rýmoval,
Vy dělali jste historii
a já Vás za to opěval.


O Tausendgeliebter, du bist alleine,
Den ich von Grund des Herzens meine,
Du bist mir, was ich nur begehr.
Du bist mein Labsal, mein Getränke,
Mein Wunsch und was ich nur gedenke,
Mein Lebensbrunn und süßes Meer.


Wol dehm/ der sich der Lieb' ergiebt!
der wird bekrönt mit Myrten-kränzen
geniessen dieses steten Lenzen.
Wol dehm/ der keusch und treulich liebt!
Ihn wird mit Sieg/ Triumff und singen
der bleiche Charon überbringen.


Hier kann ich keine Zeitung lesen,
Noch philosoph'sche Abhandlung,
Ich bin ja hier ein andres Wesen,
O, welche süße Umwandlung!


And then he comes in for young Roma,
And spreads out his little black fist;
I's just fit to drop whilst he's talking;
Ye niver seed yen sae distrest.


Brambora chrání se, co jen můž’,
však než ví to, v kole už.
Divoce po louce křepčí to s ním,
bez dechu k posměchu dává se jim.


Und so nahm ich Abschied von die Stücke.
Ging mit einem Schoner nach Iquique,
Ohne jemals wieder ihr Gebein
Auszugraben. Oder anzufassen.


Proč zrovna ve mně staré nítíš boje?
proč zjevuješ mi, co nenašel mnohý?
jak výsměch krutý sypeš v nitro moje
řeckého světa hetéry a bohy!


玉带胡奴骑且牵
银騣白鼻两争先
八坊龙种知何数
乞与岐邠并锦鞯


Sueña que a un limpio estanque se va luego,
y de enojosa ropa despojado,
se entra en el baño dulce y regalado,
que le refrigeró con blando riego


Das ist eine Plage!


Я окропил росой его таланта
Свои мечты и вижу: входят в парк —
Как призраки — Онегин, Иоланта,
Татьяна, Лиза, Герман, Жанна д’АрСтруи ручья целуют черевички…
Эскиз теней набросила луна…
И гости грез запели там, где птички
В березах спят и дремлет тишинО греза-сон! о, греза-чародейка!
О, греза-луч созвездия поэм!
Но вскоре жизнь, как ведьма, как злодейка,
Рассеет сна обманчивый эдем…


Auf euren Schläfen, wo der Horst der Qual,
Die schwarze Bastion der Hölle droht,
Springt eine Flamme auf, die spitz und schmal
Wie der Skorpione schwarze Zunge loht.


Demnach stünde der Zar mir zweifellos näher, und
Ich habe auch wirklich einige Neigung, ihm
Den Sieg zu wünschen, aber ich sage mir
Dennoch manchmal: ein paar Hiebe
Könnten den Russen auch nicht schaden, denn
Schießt die Knute (das Bild ist kühn) zu sehr ins Kraut,
Langt sie am Ende zu uns herüber, und
Eigentlich haben wir selber schon genug
Knutoïde Einrichtungen im Deutschen Reiche.


Azért én szerelmem és gyönyörűségem
mért hagyál el éngemet?
Óh, te fényes napom, mire nem terjeszted
énfelém is fényedet,
Hogy vigasztaltatnám én nagy bánatimban,
látván szép személyedet?


Aber sie erhörte Keinen;
denn es liebte sie ein Ritter,
Don Alvaro de Niebla,
denn den Ritter liebte sie.


Nous le saurons un jour, plus tard, plus haut ; pour moi,
Dieu seul m'en est témoin et lui seul sait pourquoi ;
Mais soit que la beauté brille dans la nature,
Dans les cieux, dans une herbe, ou sur une figure,
Mon cœur né pour l'amour et l'admiration,
Y vole de lui seul comme l'œil au rayon,
La couve d'un regard, s'y délecte et s'y pose,
Et toujours de soi-même y laisse quelque chose,
Et mon âme allumée y jette tour à tour
Une étincelle ou deux de son foyer d'amour.


Nám, az urak asztalokhoz azért ültetik,
Eszös népek az asztalnál csúfnak ítélik,
Mert csúfságát az asztalnál sokan mevetik.


To tajemný, mocný kruh Mrtvých. Kdo v říš tu často se dívá,
je víc sám mrtev než živ: Mrtev pro tento svět činu.
Než světem duchovým ovát, tím, co zde přítomno není,
tím však, co prověčné je, neb bylo určeno jednou,
životem bezčasým žije.
Hrou stínů zdá se mu jen
svět skutečný je vším svým světlem,
a říší Praskutečna ten stínů kouzelný svět.
Ten, zdá se mu, ovládá vše, jak ovládá Loutkáře ruka
(ta ruka, již, stínový obraz, na stěně kulis lze zříti)
svět loutek lomozný tak, sebe víc osvětlený.


Ein immer-traurig Weib ist wie versaurter Wein.


Jak pojal celek nespokojen částí,
a světy z bezdna volal ku životu,
hvězd legiony jako ptačí notu
jak v soulad rovnal a se nedal másti.


Dann lag ich im Hospize fieberbang,
Wo ich verzweifelnd mit den Mönchen rang,
Ich focht und schrie: ›Dem jungen Staufen nach!
Hie Napoli!‹ Bis ich zusammenbrach.


A ty, které zůstanou,
svírá hlad a slabota –
ejhle zbylá setnina
z boje mého života!


Als ich das Kind im Stall gesehn/
Als ich das Kind im Stall gesehn/
Nicht wol könt ich von dannen gehn/
Nicht wol könt ich von dannen gehn/
Das bin ich froh/
Bin ich froh/
Froh/ froh/ froh/
O/ o/ o/
Benedicamus Domino.
Benedicamus Domino.


Klid a bouře, zas a zas!


Legboldogabb időpontja
Az emberi életnek,
Melyen legszebb reményei
Már-már - teljesedhetnek!
Elfelejtvén ebben a szív
A múltaknak ürömét,
Együtt érzi a jelenlét
És jövendő örömét.


Ví bůh, co ukryto v té vůni plné taje;
pak slyším anděla, an k boží harfě hraje,
a bílý jest,
a v srdce zraněné mír leje strunou něžnou,
mír velký, hluboký, jenž plání vládne sněžnou
při svitu hvězd...


أفي كلّ يوم أنتَ حامل مدحةٍ
إلى المجدِ غادٍ بالعطا المتواتر
فيا ليت شعرِي والمطامِع جمَّةٌ
إلى مَ يراك المجد في زيِّ شاعر


春来还自有游人
常是春归独念春
落后见花尤更惜
不知谁忍扫和尘


Hören sie nicht den Glockenklang?
Dringt nicht zu ihnen aus heiligen Räumen
Halleluja und Friedenssang?
Die vielen Toten, sie schweigen und träumen.


Also der Hund. Es bewegte die tapfre Rede des Hundes
Alle. Der Fuchs allein und seine Gesellen, sie riefen:
»Willst Du den Reichsschluß ändern? Beschlossen ist es, beschlossen!«
Aber der Hund stand fest und drang mit mächtigen Worten
Auf die Thaten des Löwen und auf das eitele Kreuz ein.
Endlich vereineten sich des Reiches beide Parteien
Dahin: es sollte der Löw', es sollte der heilige Esel
Mit einander kämpfen ums Reich; wer gewönne, der herrsche!
Anders könnt' es nicht sein; es sei der Esel erwählet!


أسكرت أهل الوحا خمرتنا
وعلت كبارهم رتبتنا
مرجعُ السادات اعيان الحمى
اين ما راموا السرى حضرتنا
ترعب الآسادُ في الغابات من
خادمٍ حفَّت به نفحتنا
ولقد تبردُ نيران الغضا
وهي في شبَّتِها رمشتنا
ولكم فادحةٍ قادحةٍ
غلبت صولتها صولتنا
خضعت عن رفعةٍ انفسنا
وإلى الهادي علت نسبتنا
وبمولانا سما مظهرناذ
وله قد خلصت نيَّتنا
وبماءِ السعدِ من معدنها
جبلت في غيبها طينتنا
راحَ يمحونا حسودٌ واهمٌ
ويدُ الله مضت تثبتنا
وخيال الحب إذ يقطعنا
عزمُ روح المصطفى ينبتنا
لألأت في عين يافوخ العلى
لأساطين الحمى حكمتنا
وانجلت في الكون قطبيَّتنا
وسمت في الملك غوثيتنا
وعلى أنجاب ارباب الوحا
بالرفاعي علت رفعتنا
كم رفعنا خاملاً من وهدةٍ
وأغاثت خائفاً نجدتنا
وبجوف البحر كم قد أنقذت
غارقاً في لجَّةِ غوثتنا
نحنُ بالفقر إلى الله وبال
هجر للدنيا بدت دولتنا
كتبت في طي الواحِ العمى
قبل إبراز الورى سيرتنا
كم وكم من وصبٍ قد ابرأت
داءَ صبٍّ ناحلٍ تفلتنا
ينشر السعد عليه برقعاً
عاجزٌ تسعفهُ لحظتنا
لم يخفف في الدهر كرباً مزعجاً
من تكن تلحظُهُ همَّتنا


Son como flores del aire majestuosas
Que pregonan verdad en la existencia;
Mientras lucen tan bellas como rosas
Ellas muestran de Dios omnipotencia.
En su paso fugaz y alucinante
Dejan tras sus huellas la enseñanza
Que es mejor vivir un solo instante
Fecundando la flor con esperanza.
Ellas liban la miel de los recuerdos
En los jardines de amor y fantasía
Para endulzar la fe de los abuelos
De convivir en paz y en armonía.


وَأَسْمرَ يَحكي الأَسْمَرَ اللَّدْنَ قَدُّهُ
وَيَغدُو لهُ الغُصْنُ النَّضِيرُ نَظِيرا
لهُ وَجْنةٌ بَلْ جَنَّةٌ زادَ حُسْنُها
عِذاراً فَصَارَتْ جَنَّةً وَحَرِيرا


S nem szent, mert semmit sem kimélsz te,
Előtted a Szépség maga,
S a Szerelem, az élet élte,
Gyönyöre, fénye, illata.


Jakoby v sluneční záři
jarní čas na květy čarovně dých,
a do okna svit’ samotáři,
vír mého nitra hned rázem že ztich.


Wenn ich bei Tag mein Mädel mir beseh,
Dann seh ich einen kahlen Totenschädel,
Darunter ein Skelett, und seh mein Mädel
Gebrochen knien von schauerlichem Weh.


È d'un arconte, che sovra i deposti
gloriò le sante leggi de' liberi?
d'un consol, che il nome i confini
e il terror de l'impero distese?


Hlas ten se svíjí jak nabodený had,
plemena, kasty se svíjejí s ním,
chvěje se jako postrašené děcko,
davy a zástupy se chvějí s ním.
Nesčetných poplachů hlas ten je zvon,
za ním se plazí nářek a ston,
svou hrůzou naplnil čas.


Ma non gli valse; ché gli ultimi guai
gli apparecchiava quella che seguita
era dall'altre, com'io avvisai.


أفّ لدنيا لم يزل أبناؤُها
يتقاتلون على جناها التافهِ
سفهوا نفوسهُم عليها ضلّةً
فجميعهُم من سافةٍ ومسافِهِ
كلّ على أعراضِها متهالكٌ
إن لم يشافَه بالقبيح يُشافه
واللّه في تنزيله قد ذمّها
فاقرأ كتابا ليس بالمتشابه
عنّا به من منزل عبث البلى
فيه وحلّ بخامل وبنابه
وعليك أكرم حلية وأجلّها
ليس الضحوك السن مثل الجابه


Maličký jsem, nemám za oběť co dáti,
jenom srdce, tímto vroucně budu přáti:
Pán Bůh, aby svou milostí
velel anjelům svým na výsosti,
z nesvadlého věnec kvítí
stále krásný pro Vás víti.
Touto jasné slávy korunou
Hospodin Vám budiž odměnou
zde již, i tam na věčnosti.


酒醒悦山桂
流泉夜弹筝
独上青峰去
中天见月明


Was machst Du, Königlicher Geist ,
In jenen unbetretnen Sphären,
Dort mitten in der Geister Chören,
Wo alles nur den grösten Herrscher preißt?
Die Himmel, seiner Hände Wercke
Erzählen Dir des höchsten Schöpfers Preis,
Die Veste seiner Hände Stärcke.
Dein prüfend Aug erforscht den ungeheuren Kreis,
Die Schaugerüst und Welten ohne Fehler,
Erstaunliche Gedächtnißmähler.


Ey wie würde meine Zier
So ein schönes Lob erlangen,
Solt ein solcher, gleich wie Ihr
Schon mit jhrem Raube prangen!
Was ist derer Rosen Schein,
Welche schon berühret seyn?


Non ! mon idéal, c’est la femme
Féminine de corps et d’âme,
Et femme, femme, femme, bien,
Bien femme, femme dans les moelles,
Femme jusqu’au bout de ses voiles,
Jusqu’au bout des doigts n’étant rien.


Rustichi gatti e pessime matotte
veggo vizzute, ruvide, villose,
che par che l'eschin dalle male notte.


Nun gehen alle großen Straßen zu dir hin:
Zu dir die Mühsal-Straßen, staubbedeckt,
Die Eisen-Adern, und die unsichtbaren
Straßen der Luft spannen sich nach dir hin.


Con engaño se alienta el pensamiento,
engañando su mismo desengaño;
y aunque este engaño ha sido por mi daño,
el mismo engaño en engañarme siento.


Hier war ein Garten, bunt und fein,
Hier pflegt' ich Röslein rot,
Ach, sind denn all die Rosen mein
Verwelkt und bleich und tot?
Ja, sag es mir nun, lieber Widerhall – all!


Tys přišla, něžná, sladká, tichá,
jak jaro samo v luzné kráse,
jež na zem spící měkce dýchá
a v slzách usmívá se.


午时睡起忽心惊
一事关心太懒生
速摘荼糜薰白酒
不愁香重只愁轻


Sain, comme la mer et son hâle,
L’honneur même de la maison,
Qui fait le regard le moins pâle,
Le plus magnifiquement mâle,
Sans aucune comparaison,


De la luce facìa la targia
e de la tenebria la lancia;


Das Jahr nicht kennend, das der Welt ihn gab,
Hat er schon längst auf sechzig sich geschätzt,
Doch neigt das Jahr sich wieder, denkt er stets:
Ich hab' ein Jährlein leicht zuviel gezählt;
So tritt er über sechzig nie hinaus.


Euer neuester Mirakelplunder
Ist denn doch wohl auch anfechtbar;
Das Wunderlichste am ganzen Wunder
Ist, daß der Fußboden so schlecht war.


Tklivě zněly moje struny kdysi,
národa stesk mého jimi táh’;
do zpěvů mých vzdor se mužný mísí:
zlom ta pouta, lide, na rukách!


Ecco chi siegue il costume paterno
D'ogni virtù et acto sommo honesto,
In cui si spande vigor sempiterno.


Unsre Wunden JESU,


Sentendo Machidante ch'era morto
suo nievo Polinoro, ha gran gramezza:
si misse per fuggire in verso il porto
con alquanti baroni e gran ricchezza.
La gente sua, vedendosi a tal porto,
a seguitarlo mostrâr lor prodezza.
Orlando e Sansonetto gli seguieno
e con lor gente molti n'uccidieno.


Que más da no poder escribir lo que deseo,
fuera de los parámetros normales, de la enseñanza.
No de amores, ni de odios, no de victorias
y desesperanzas. Escribir lo que no puedo,
quiero decir, lo que nadie puede...
Así me quedo humillado y niño,
adolorido y sediento del saber no sabido.
Tratando de encontrar lo que no espero,
llorando esto que no encuentro, la que quiero.


何人手把并州剪
剪得吴江万顷秋
莼菜可羹鱼可鲙
兴来也欲上扁舟


Přiletli s nebe andělé
a k Tobě sklonili se,
šat oblekli Ti z lilií
a s Tebou modlili se.


汉江龙起万方清
旧渚何殊兴庆名
使君家在新丰社
长沐枌榆雨露荣


Du kriegst ihn nicht! Du kriegst ihn nicht!
Du wirst noch viel begehren
Und wirst noch viel entbehren,
Und was die Mutter spricht,
Nach manchem Jahr
Wird's erst dir klar –
Vergiß es nicht! – Du kriegst ihn nicht!


Nun nimm die Welt nur gänzlich hin,
Dich hält, statt ihr, mein Sinn.
Du kannst mich ergötzen,
Bist würdig zu schätzen,
Verzückst mein Gemüte,
Fängst Herz und Geblüte
Und alles was ich bin.


تَزورُ دِياراً ما نُحِبُّ لَها مَغنى
وَنَسأَلُ فيها غَيرَ ساكِنِها الإِذنا
نَقودُ إِلَيها الآخِذاتِ لَنا المَدى
عَلَيها الكُماةُ المُحسِنونَ بِها الظَنّا
وَنُصفي الَّذي يُكنى أَبا الحَسَنِ الهَوى
وَنُرضي الَّذي يُسمى الإِلَهَ وَلا يُكنى
وَقَد عَلِمَ الرومُ الشَقِيّونَ أَنَّنا
إِذا ما تَرَكنا أَرضَهُم خَلفَنا عُدنا
وَأَنّا إِذا ما المَوتُ صَرَّحَ في الوَغى
لَبِسنا إِلى حاجاتِنا الضَربَ وَالطَعنا
قَصَدنا لَهُ قَصدَ الحَبيبِ لِقاؤُهُ
إِلَينا وَقُلنا لِلسُيوفِ هَلُمِّنّا
وَخَيلٍ حَشَوناها الأَسِنَّةَ بَعدَما
تَكَدَّسنَ مِن هَنّا عَلَينا وَمِن هَنّا
ضُرِبنَ إِلَينا بِالسِياطِ جَهالَةً
فَلَمّا تَعارَفنا ضُرِبنَ بِها عَنّا
تَعَدَّ القُرى وَالمُس بِنا الجَيشَ لَمسَةً
نُبارِ إِلى ما تَشتَهي يَدُكَ اليُمنى
فَقَد بَرَدَت فَوقَ اللُقانِ دِماؤُهُم
وَنَحنُ أُناسٌ نُتبِعُ البارِدَ السُخنا
وَإِن كُنتَ سَيفَ الدَولَةِ العَضبَ فيهِمِ
فَدَعنا نَكُن قَبلَ الضِرابِ القَنا اللُدنا
فَنَحنُ الأُلى لا نَأتَلي لَكَ نُصرَةً
وَأَنتَ الَّذي لَو أَنَّهُ وَحدَهُ أَغنى
يَقيكَ الرَدى مَن يَبتَغي عِندَكَ العُلا
وَمَن قالَ لا أَرضى مِنَ العَيشِ بِالأَدنى
فَلَولاكَ لَم تَجرِ الدِماءُ وَلا اللُها
وَلَم يَكُ لِلدُنيا وَلا أَهلِها مَعنى
وَما الخَوفُ إِلّا ما تَخَوَّفَهُ الفَتى
وَلا الأَمنُ إِلّا ما رَآهُ الفَتى أَمنا


Ach! aber aller Enden
Bin ich in Gottes Händen/
Wo niemand ist/ ist Er:
Sein Liecht unumbekräntzet 10
Den Himmel übergräntzet/
Kein Ort ist seiner lähr.


Das Roß bleibt unbezwungen,
Das Feld bleibt ungestört;
Und was ich hier gesungen,
Wird bleiben ungehört.


Doch wenn Miezel in dem Baume,
Wo sie meistens hin entwich,
Friedlich dasitzt wie im Traume,
Dann ist Molly außer sich.


L'ire del mar, che tempestoso sona,
due pescator temendo,
trassero a terra il pargoletto legno;
e, chiusi a piè del monte, ove imprigiona
Eolo, nell'antro orrendo,
i venti e le tempeste, e v'ha il suo regno,
schernìan del mar lo sdegno,
mentre l'un, lieto e presto,
avendo ai rai del sol le reti sparte,
raccoglie in cerchio le bagnate sarte;
gittato a terra, e mesto,
l'altro l'umide luci all'austro volse,
indi la lingua in queste note sciolse:


e i famelici amanti che no 'l scianno,
con dannosa fatica e inutil cura
pasconsi al cibo del lor dolce inganno.


يا مَعشَرَ الشُعَراءِ قا
رَنَ نَجمَ سَعدِكُمُ النُحوسُ
لا تَقصُدوا بَلَداً حَرا
ماً أَن يُرى فيها نَفيسُ
كَالدِبنِ لَيسَ بِهِ إِذا
فَتَّشتَهُ إِلّا التُيوسُ
كانَت صِلاتِهِمُ إِذا
وَصَلوا الدَراهِمُ وَالفُلوسُ
فَاليَومَ عِندَهُمُ القُيو
دُ لِمُجتَديهِم وَالحُبوسُ


Pyramidy na obzoru v zrak můj ráno šlehly,
večer pak jsme unaveni pod nimi si lehli.
Tucha hrobu ovála nás v dlouhé tiché noci,
z rána děti Beduinů k nám se v shluku sběhly.
Před polednem odtáhli jsme – ale pyramidy
jak náš příchod, sen i odchod okem věků střehly.
Dál jsme jeli zadumáni, jenom v srdce hloub se
vbodávaly mizící jich na obzoru jehly.


Bin ich denn dein erwählter Zweck /
daß du so gar nit wilthinwegk?
hast zu dem Quäl-Ziel mich erkohren?
so sey dir offner Krieg und Streit
und Muhts-Unüberwindlichkeit!
bey mir hinfüro stäts geschworen.
die Tugend / wann ich recht betracht /
im Unglück sich recht glänzend macht.