The Tyrant view'd her with a ghastly Look,
His Heart beat heavy, and his Sinews shook;
When lo a Spectre horrible to view,
Rose quick as Vapours of a Morning Dew;
Whose Presence cast unpleasing Darkness round,
A Cypress Wreath his faded Temples crown'd:
Strange Forms were painted on his sable Robe,
One Hand extended bore a crystal Globe;
Where the pale Sinner might his Picture find,
Yet not his Features, but his darker Mind:
In vain to shun the faithful Glass he tries,
It plays unask'd before his aking Eyes:
His quick left Hand with this perform'd its Part,
His Right was dreadful with a poison'd Dart:
Then with a loud and horrid Voice he cry'd,
mourn thy Cruelty and Pride:
From the fair Court of Equity I came,
Call'd by thy Sins, and Conscience is my Name:
This venom'd Dart shall now thy Entrails tear,
And teach thy Eyes to know the melting Tear:
Prepare thy Spirits for their Weight of Woe,
With  Name I arm the dreadful Blow:
He said and struck — the visionary Dart
Sought the dark Bottom of Heart:
He fell — and falling rais'd a fearful Cry;
Then  'woke, and found the Morning Sky.


»Boabdil el Chico«, sprach sie,
»Wie ein Weib beweinst du jetzo
Jene Stadt, die du nicht wußtest
Zu verteid'gen wie ein Mann.«


E vem depois, a Segunda,
A branca luz que os olhos teus inunda.


Hrdé trosky dávno zašlých světů
prokmitají prškou vodometů,
svědci vin a bojů valných,
účastníci dějů dálných
přísně hledí z břečtanu a z květů –
jak se prázdným zdá a lichým
zármutek, jenž vzdechem tichým
s jednotlivých ozývá se retů!


هِلالٌ نَماهُ المجدُ واختارَهُ الفخرُ
تلقَّتْ به شمسٌ وأنجبَهُ بدرُ
على وجههِ سِيما المكارِم والعُلا
فضاءَتْ به الآمالُ وابتهجَ الشِّعرُ
سلالةُ أملاكٍ ربيبُ خَلائفٍ
أكفُّهمُ بحرٌ ونائلُهمْ غَمرُ
بدا لصلاةِ الظُّهرِ نجمَ مَكارمٍ
تحفُّ به العَليا ويكنفُه الفخرُ
نَماهُ إلى العلياءِ خيرُ خليفةٍ
تَتيهُ به الدنيا ويزهَى به القَصْرُ
كذاك يَطيبُ الفْرعُ إنْ طاب نَجْرُهُ
وما طابَ فرعٌ لا يطيبُ له نَجْرُ
فلا زال محفوفاً بأكنافِ نعمةٍ
يطيرُ له ذِكرٌ ويسمو بهِ قَدْرُ
هنيئاً إمامَ المسلمين عطيّةً
حباكَ بها ربٌّ له الحمدُ والشّكرُ
فيا من كساهُ اللَّهُ تاجَ خلافةٍ
ومَن جُودُهُ قَطرٌ إذا أُعدمَ القطرُ
ومَن كان يَنْدَى الخيزُرانُ بكفِّهِ
ويَنبُتُ في أطرافهِ الورقُ الخُضْرُ


Nur zu rasten, zu lieben,
Still an sich selber zu baun
Fühlt sich die Seele getrieben
Und mit Liebe zu schaun .


طَلَّتْ نَجِيعِيَ أطْلاءٌ وأَطْلالُ
بِحَيْثُ يُعْقَدُ إحْرَامٌ وَإِحْلالُ
مَنازِلٌ كَانَت الأقْمارُ تَنْزلُها
بِالخِيفِ خَفَّتْ بِهِمْ نُوقٌ وَأَجْمالُ
جَرَّ البِلَى فَوْقَهُ أذْيَالَهُ وَجَرَى
لِشُهْبِهِ بالأُفُولِ الرّاهنِ الفَالُ
وَكَمْ عَزَيْتُ حَدِيثَ الآنِساتِ بِها
ولِي إلى الأُنْسِ إغْذَاذٌ وَإرْقالُ
أَيَّامَ لا كَدَرٌ في الصّفْوِ مُعْتَرِضٌ
ولا لإِلْفٍ عَلى الإعْرَاضِ إِقْبَالُ
يَا لَلْعَلاقَةِ نِيطَتْ بِي عَلَيَّ فَما
يُغادِرُ كَسْفَ البَالِ بِلْبَالُ
وللْعَوَاذِل عَنَّاني تَصَنُّعُهَا
كَما تُعَنِّي الخُصُورَ الهِيفَ أكْفالُ
هَيْهات أُعْذَلُ في بَيْتِ الهَوَى نَسَبي
فَفيمَ يَكْثُرُ لُوَّامٌ وعُذَّالُ
وكيفَ يُوجِدُنِي السّلْوانُ مَعْذِرَة
وعُذْرَةٌ لِيَ أعْمَامٌ وأَخْوَالُ
كَأنَّ قَلْبِي فَرَاشٌ في تَقَحُّمِهِ
نَاراً لَهَا بِأَكُفِّ الغِيدِ إشْعَالُ
أمَّا قَتُولُ التي أهْوى تَدَانِيَهَا
فَدُونَها منْ سرَاةِ الحَيِّ أَقْتَالُ
أُدِيرُ طَرْفِي إلى دَرَاتِها كَلِفاً
ومِلْءُ قَلْبِيَ آمَالٌ وآجَالُ
هي الثُّرَيَّا وَعيوقٌ يَحُفُّ بِها
غَيْرَانَ يَكْفُلُ مِنْها الظَّبْيَ رِئْبَالُ
غزَالةٌ كُلَّما أَغْزَتْ لَوَاحِظَهَا
آبَتْ وأفْئِدَةُ العُشَّاقِ أنْفَالُ
ظَلَّتْ تُقَلِّصُ عُمْري وَهْيَ في حُجُبٍ
تَضْفُو عَلَيْهَا لِسُمْرِ الخَطِّ أظْلالُ
تَعَجَّبَتْ منْ حَيَاتي إذْ رَأَتْ دَنَفي
وَفِي يَدَيْهَا شِفَاءٌ لي وإبْلالُ
مَعسولَةُ الرّيق لم أنْكِر وقد وُصِفَتْ
أنْ قيلَ في قَدِّهَا الميَّالِ عَسَّالُ
كَأنَّ أسْنَى اللآلي في تَرَائِبِهَا
مِمّا تَلأَلأَ حُسْناً وَهْيَ مِعْطَالُ
يُقِلُّ مِنها قَضِيبَ البَانِ مُعْتَدِلاً
دِعْصٌ من الرِّدْفِ مِنْهار ومِنهَالُ
مَكَثْتُ فِيهَا عَلى عَهْدِي وَما مَكَثَتْ
لِلْحُبِّ حَالٌ وَلِلْمَحْبُوبِ أَحْوالُ
والسَّيْفُ والرُّمْحُ لا أرْجُو دفاعَهُمَا
إذا تَمَرَّسَ بي قلْبٌ وخلْخَالُ
لَولا اتِّصالي بِسُلْطَانِ الأميرِ لَقَدْ
لاقَتْ بِهَا القدّ آرابٌ وَأَوْصَالُ
مَلْكٌ تَمَهَّدَتِ الدّنْيَا بِدَوْلَتِه
وَقَد تَحَيَّفَهَا للْحَيْفِ زِلْزَالُ
وَأَلْبَسَتْها السَّنى الوَضَّاحَ غُرَّتُهُ
فأصْبَحَت في بُرودِ الحُسنِ تَختالُ
عَلَى حَفَائِظِهِ حِفْظُ الوُجودِ وَإِنْ
آدَتْهُ للْحَرْبِ أوْزَارٌ وأثْقَالُ
مُؤَيَّدٌ كُلَّما حَلَّتْ كَتَائِبُه
بِسَاحَةٍ آذَنَ الأعْمَارَ تَرْحالُ
سَرَتْ سَرَايَاه في أرْضِ العِدَى فَغَدا
لِلْحُزْنِ فِيهِنَّ إحْزَانٌ وإسْهَالُ
آراؤُهُ كالسَّنَى مَرْآه نَيِّرَةٌ
أَضْحَتْ مَفاتِيحَ والآفَاقُ أقْفَالُ
مَهْما أطَلَّتْ عَلى التَّجْسيمِ رَايَتُهُ
فَلِلْفُتُوحِ عَلى التَّوحيدِ إِطْلالُ
هَدى إِلى السَّمْحَةِ البَيْضاءِ في زَمَنٍ
أبْنَاؤُهُ في الخُطُوبِ السُّودِ ضُلالُ
فَقَدْ شَفَى الدينَ والدّنيا مُهَنَّدُهُ
كَما شَفَى مِن صَدَى الإمْحالِ هَطَّالُ
وَقَدْ أَذَلَّتْ مُلوكَ الأَرْضِ عِزّتُهُ
وقَوَّمَتْهُمْ قَناهُ عِنْدَمَا مالُوا
أَينَ الجَبَابِرَةُ اسْتَوْلَوْا إلَى أَمَدٍ
فَاسْتَأصَلَتْهُمْ عَوالِيهِ بِما صَالُوا
آلَتْ قِوَاءً مَغانِي آلِ غانِيَةٍ
بِهِ وغَالَتْهُمُ لِلدَّهْرِ أَغْوالُ
وَصُدَّتْ الصِّيدُ مِنْ عُجْمٍ ومِنْ عَرَبٍ
بِسَطْوِ سُلْطَانِهِ فَالكُلُّ أَجْفالُ
وَتِلْكَ عَادَتُه دامَتْ سَعَادَتُهُ
يَغْشَى بِها سَوْرَةَ الأَبْطَالِ إبْطَالُ
عَادُوا عَبَادِيدَ عِبْدَاناً لِشِدَّتِهِ
وَهُمْ إِذا تُحْسَنُ الأَحْسابُ أقْيالُ
أَعْجِبْ بِهِمْ طُلَّقاً لَكِنْ تمسِّكُهُمْ
مِنَ الْمَهَابَةِ أَقْيَادٌ وَأَغْلالُ
جَلَّتْ جَرَائِمُهُمْ عَمَّنْ تَغَمَّدَهَا
جَلالُ مَلْكٍ لهُ في البرِّ إِيغالُ
فيهِ أنَاةٌ وإِمْهالٌ بِهِ شَرُفا
وَلَيْسَ مِنْهُ مَعَ الإمْهالِ إِهْمالُ
يَعْفُو وَيَصْفَحُ في ذاتِ الإلهِ كَما
يَسْخُو ويَسْمَحُ والمِفضالُ مِفْصَالُ
أمَّا أَبو زَكَرِياءَ الإمامُ عَلى
وَفْقِ المَعالي فَقَوّالٌ وَفَعَّالُ
لِلْبَأسِ والجُودِ في يُمْناه حُكْمُهُما
ضَرْبٌ وَطَعْنٌ وإِحْسَانٌ وَإِجْمَالُ
كأنَّمَا سُمْرُهُ والصَّولُ يُرْسِلُهَا
عَلى العِدَى بِرَحىً لِلمَوْتِ أَصْلالُ
مَا صَابَ لِلْمَلْك مُذْ قَامَتْ صَوائِبُهُ
سَهمٌ ولا صَامَ خَطِّيٌّ وقُصَّالُ
نامَ الأَنَامُ عَلى فَرْشِ الأَمَان بِما
أَغْرَاهُ بالسُّهْدِ تَجْوَابٌ وتَجْوَالُ
لابُدَّ للضِّدِّ مِنْ ضِدٍّ يُمَيِّزُهُ
وَهَلْ يَقِرُّ مَعَ الإِيضَاحِ إِشْكَالُ
وَرَوْضَةُ الحَزْن لَمْ يَبْهَجْ تَضَاحُكُها
حَتَّى سَجَا لِغَوادِي المُزْنِ إعْوَالُ
مُبَارَكٌ لَم يَزَلْ يَتْلُو أَباهُ أبَا
مُحَمَّدِ بنِ أبي حَفْصٍ ولَمْ يَالُ
عَمَّ البَريَّةَ مِنْ أسْرَارِ سِيرَتِه
لِنِعْمَة اللّهِ إتْمَامٌ وإِكْمَالُ
كَانَ الزّمَانُ بَهيماً قَبله فبَدَا
عليهِ لِلحُسْنِ أوْضاحٌ وأَحْجالُ
كُلُّ الفُصولِ رَبِيعٌ في إِيالَتِهِ
والأرْضُ رَبْعٌ لِمَا يُولِيهِ مِحْلالُ
ساوَتْ أَعاصِرُهُ طِيباً عَنَاصِرُهُ
فالدَّهْرُ أَجْمَعُ أَسْحارٌ وآصالُ
يا ربَّ أضْحَى وفِطْرٍ للوُجودِ بهِ
يَحُجُّ ذو حِجَّةٍ فيهِ وشَوَّالُ
رَحْبُ الخُطَى في المَجَالِ الضَّنْكِ مُتَّئِدٌ
والهَامُ تُقْطَفُ والآجَالُ تُغْتَالُ
أَنْبَاؤُهُ في العُلى والمَجْدِ سائِرَةٌ
كأَنَّهَا لانْعِدامِ المِثْلِ أمثَالُ
تَفَجَّرَ العِلْم مِنْ عَلْيا شَمائِلِهِ
كَما يَسُحُّ بِوَسْطِ الرّوْضِ سِلْسالُ
وانْهَلَّ سَيْبُ العَطايا مِن أَنامِلِهِ
كَما ألجَّ مِنَ الأَمْطَارِ أَسْيَالُ
كأنَّ آلاءهُ آلَتْ فَما حَنِثَتْ
أنْ يُمْتَطَى نَحْوَهُ الدَّأْمَاءُ والآلُ
فكُلّ يومٍ يَؤُمُّ الوَفْدُ حَضْرَتَه
تَرمِي إلَيهَا بِهِم فُلْكٌ وأَجْمالُ
دَلَّتْ عَلَيْهِ المُنَى آثارُ أنْعُمِه
كمّاً تَدُلُّ عَلَى المُسْتَقْبَلِ الحالُ
أَسْمَى لآبائِهِ في المَكْرُمَاتِ بُنىً
طالَتْ ذُؤابَتُها عزّاً كَما طالُوا
فَهُمْ بِأُفْقِ المَعالي أَو بِغَايَتِهَا
أَهِلَّةٌ بَهَرَتْ نُوراً وَأَشْبالُ
مِنْ كُلِّ مُعْتَمَدٍ في المَجْدِ مُتَّحِدٍ
تَسْمُو بِهِ لِلسَّماءِ الذاتُ والآلُ
يَفُتُّ في عَضُدِ البَأساءِ مِنْهُ فَتىً
عَلَيهِ للكَرَمِ الوضَّاحِ سِرْبالُ
يَلْتاحُ بَدْراً أبو يَحْيَى الأمِيرُ وَهُمْ
إزَاءهُ كالنّجومِ الزُّهْرِ أمْثالُ
قَد رُتِّبُوا في نِظَامِ المُلْكِ أرْبَعَةً
كَما يُرَتَّبُ نَظْمَ العقْدِ لأالُ
أَنالَهُمْ رُتَبَ العَلْيا وَخَوَّلَهُمْ
مَلْكٌ لِمَا أعْجَزَ الأَمْلاكَ نَيَّالُ
مَوْلايَ أَنْتَ مَآلُ العالَمينَ وفِي
تَقْبِيلِ كِلْتا يَدَيْكَ الجَاهُ وَالمالُ
خُذْها بِذِكْرِكَ فيها مِدْحَةً عَذُبُتْ
كَما تُدارُ خِلالَ الرّوْضِ جِرْيَالُ
لا شُغْلَ لِلعَبْدِ إلا شُكْرُ سَيِّدِهِ
وَإِنْ عدَتْهُ مِنَ الأَيَّامِ أَشْغَالُ
لَوْلا جِبِلَّتُكَ العُلْيَا عَشيرَتُهَا
لَكانَ لِلشِّعرِ إِكْدَاءٌ وإِجْبَالُ
بكَ اسْتَقَلَّ قَريضِي بَعْدَ كَبْوَتِه
وكُبَّ لِلْفَم والكَفَّيْنِ إقْلالُ
وآبَ ماضِي شَبابي وانْثَنَتْ جِدَتي
وَثَابَ يَنْعُمُ في نَعْمَائِك البالُ
وَظِلَّكَ الوارِفَ اسْتَغْشَيْتُهُ وإلى
ذرَى طَفيلٍ أَوَى مِنْكَ الأُطَيْفالُ
حَتَّى المَدَائِحُ مِنْ جَدْواكَ لي هِبَةٌ
مِنِّي كِتابٌ ومن عَلْيَاكَ إِمْلالُ
فِضْ أيُّهَا البَحْرُ مَعْرُوفاً ومَعْرِفَةً
تَعْلَم وَتَرْوِ صَدى هِيمٍ وجُهَّالُ


Ich trinke gern ein Gläßgen Wein,
Schenkt mir Freund oder Mädchen ein,
Darzu laß ich mich niemals treiben:
Doch daß ich Nächte lang dieß trieb,
Und morgen mir die Stirne rieb:
Das laß ich wohl bleiben.


Fui nel sesto senza entenza,
ne la profonda Sapienza;


近郭一廛殊未涯
不堪眼底又春华
宦游趁食负惭色
大似田头拾粒鸦


Die Vögel trillerten nicht mehr
Ihr Morgenliedchen um mich her;
Und alle Blümchen in dem Thal
Betrübten sich, und wurden fahl;


Proč zmizel v noci dnes srp luny z nenadání?
a hvězdy největší se také roztratily?
Juana stará ví. Ta nemá žádné spaní
a všecko viděla. A ta se neomýlí.


sul campo; nell'ultima sera
guardando, tra i fremiti lieti,
che cosa, o Re morto? Una schiera
di giovani atleti.


Die Julia befleckt Augustens Lorber-Reiser,
Und giebet seinem Ruhm den allertieffsten Stich;
Sie ist dem Vater gantz zuwieder: Denn der Käyser
Duldt keinen, Julia duldt jeden über sich.


Druh za druhem se ztrácel tajemně –
strh' poplach se a všecko přestalo,
však sotva pokřik ztichl vzájemně,
a nikomu se ani nezdálo,
zas o nových se zbězích šeptalo;
my všickni čekali jsme roztržití,
kdy zavzní hlas a kdy nám bude jíti.


洛阳一别梨花新
黄鸟飞飞逢故人
携手当年共为乐
无惊蕙草惜残春


Qual, da viaggi dolorosi affranto,
uom li ripensa allor che siede in porto,
e sente un gran terror nel suo conforto,
ché non sapea d'aver patito tanto;


An den Feldern verwächst,
Wo der Wind steht, trunken vom Korn,
Hoher Dorn, hoch und krank
Gegen das Himmelsblau.


Kimon und Alkibiades in Sizilien
Setzten in Trauer Athens Familien.


Hlavičky bledé,
růžné a snědé,
všecky mám rád;
podoby andělů,
děti ať konšelů
z paláců, z chat,
mistrů a vojáků,
kněžourků, sedláků,
všecky vás přilákám do tenat!


Vyšel Cid jej uvítati,
ale v tom, co branou spěje,
vidí, kterak synek Maurů
před ním třese se a chvěje.


Jsem Adam, jak nás mnoho toho druhu,
jenž přejedl se plody poznání,
a konec konců jde mně přec jen k duhu
hněv boží a mé z ráje vyhnání.


كالمشرفيِّ إذا أغمدت في فُرُشي
وإن نُفضتُ منَ الحُمّى فكليزَني
ولو فَشا خبرٌ ممّا مُنيتُ بِهِ
بأرضِ خيبرَ ظَلتْ منهُ في مِحَنِ
بِمَ التّعلُّلُ لا أهلي لديَّ ولا
عندي النّديمُ ولا كَأسي ولا سَكَني
الشكرُ دأبيَ والكُفرانُ لستُ لهُ
سِيّانِ في جَذَلٍ أصبحتُ أم حَزَنِ


Selbstlob! Nur dem Neide stinkt's,
Wohlgeruch Freunden
Und eignem Schmack!


Po průzračné ploše plují,
neřídí a neveslují,


سعدك للحاسدين نحسٌ
وهم ظلامٌ وأنت شمس
ارفق عليهم فلن يعودوا
إليك حتى يعود أمس
فأنت تحت الظلام تسعى
وذاك تحت اللحاف يفسو


大患应知为有身
鸢乌蝼蚁岂疏亲
只缘未达庄生意
尚以遗骸累故人


Zrak pomněnkový zrovna jásá,
a ručka žene kolo v před –
kam hne se, všude pučí krása,
a smutek prchl z duše hned.


Quel Dio, ch'adoro, a voi laudar conviensi,
calor e freddo, immensi - di possanza,
per cui sostanza, - guerreggiando, fue
partita in due.


Sitt still, du arme Pock int Rohr!
Sitt still, un sing din Sünndagschor!
Vundag' is allens Ruh un Fręd,
De Hadbar steit un drömt int Reth,
He hett sin rodsten Stęweln an,
He hett sin blanksten Feddern an,
He steit opt eene Been un hört,
Wa't rund umt Water singt un röhrt,
Un wa de Krutschen lusti bad,
Un wa de Hęk int Blaue stat,
Un wa de Aant gedülli bröd,
Un op de Spitzmus bi sin Föt.


إِذا كُنتَ مَلهوفاً أَصابَتكَ نَكبَةٌ
فَنادِ وَلا تَعدِل بِآلِ ذِراعِ
سِراعٌ إِلى المُعروفِ وَالخَيرِ وَالنَدى
وَلَيسوا إِلى داعي الخَنا بِسِراعِ
كَسَوتُ قَتودَ الرَحلِ مِن بَعدِ ناقَتي
بِأَحمَرَ مَحبوكِ الضُلوعِ رَباعِ
فَما حَسَبٌ مِن نَهشَلٍ تَشهَدونَهُ
إِذا صارَ في أَيديهِمُ بِمُضاعِ


Tvé jméno samo prapor náš zdobí
(prapor ten zahrň sláva a čest!)
přes pustiny žití, přes nadějí hroby
vysoko chceme jej nést!
Vstávejte! Vzhůru ze smrtelné mdloby!
Má teprv vás budit barbarská pěst?
Pěst, která zasahá zbabělé roby,
má uhodit čelo, kde BŮH psáno jest?


Postupuju zvolna, ale jistě jako – Rus.
Románem svým urazím vždy hodný světa kus.
Hloubavý jej čítá-li,
někdy nastudí se, někdy napálí.


Daß stets ein schönes Wort erfreut/
Er fordert viel Geschicklichkeit:
Und weil so wenige in dieser Kunst vollkommen/
So hat der beste stets die Mittel-Bahn genommen.
Der schöne Reden streut/
Und will dadurch die Leute lachend machen/
Betrüget sich fast allezeit.
Doch welcher nicht viel krumme Springe macht/
Und selber nicht zum ersten lacht/
Der kan zum letzten lachen.


Und pochtet ihr am Vatikan, noch minder
Wär' dort die Mahnung an den Stall willkommen,
Wo einst das Heil der Welt lag in der Krippe.


En los soberbios jardines
Brillan vasos de colores,
Que en el estanque reflejan
Formando guirnaldas dobles.
Un gran fuego de artificio
Las densas tinieblas rompe,
Y rastros de luz envía
A las celestes regiones:
De los rayos que le lanzan
Los nublados tronadores,
Dijérase que la tierra
Se estaba vengando entonces.
Varias encendidas ruedas,
Girando luego veloces
En atmósfera de chispas,
Parecen mágicos soles;
Mas pronto en huecos tronidos
De humo blanco alzando un monte,
Se disipa, y desaparece
Aquel gigantón enorme
De luz, que ofuscó 1os astros,
Y que deslumbró a la corte
Como trasunto o emblema
Del orgullo de los hombres.
En el salón de los reinos,
Donde el trono de dos orbes,
De oro y terciopelo, estriba
En colosales leones,
El Rey está con las damas,
La Reina con los señores,
Y chocolate y conservas,
Y helados pasan en orden,
En mancerinas de oro
Y en bandejas, cuyos bordes
Lucientes piedras adornan
En caprichosas labores.
En seguida se bailaron,
Al compás de alegres sones,
Las folías y chaconas,
Y aun zarabandas innobles.
De cada señora al lado
Sitio un caballero escoge,
Y en un cojín, para hablarle,
La rodilla, izquierda pone.
Allí en animados grupos
Lo más rico y lo más noble
De Madrid y España asiste,
Y extranjeros de alto porte.
Estaban, pues ¿De qué sirve
Que el tiempo perdamos, nombres
Ya olvidados repitiendo,
Y que alcanzaron entonces
Boga por riqueza y sangre,
Mas que hoy ya nadie conoce?
De conocidos hablemos,
De amigos, nuestros hombres
Que aun los vemos y tratamos,
Aunque ha dos siglos que esconde
Sus cenizas el sepulcro,
Sima que todo lo sorbe.
    * * *
En un lado de la sala
Estaba el famoso Lope,
El Fénix de los ingenios,
Con el cabello y bigote
Blancos como pura nieve,
Y al través se reconoce
De sus clericales ropas
Que fué guerrero de joven.
La insignia adorna su pecho
de la hospitalaria orden,
Y el fuego brilla en sus ojos,
Que hace a los mortales dioses.
Con él habla un caballero,
Cabeza gorda, deformes
Los pies, de negro azabache
Melena y barba, mas noble
Aspecto; diciendo chistes
Está, y resuenan conformes
Carcajadas, y aun aplausos,
En cuantos hablar le oyen.
Es Don Francisco Quevedo,
A quien un clérigo, torpe
Ya por la edad, ceceando
Y con malicias responde.
Ser el tal pronto se advierte
Son Luis Góngora y Argote,
Del nuevo estilo de moda
Inventor, columna y norte.
El padre Paravicino,
Que de sabio alto renombre
Goza, y a Madrid encanta
Por sus peinados sermones,
También es del corro; y luego
En él ufano ingirióse,
Aun tan niño que en sus labios
Ni bozo se ve que asome,
Don Esteban de Villegas,
Español Anacreonte,
En versos cortos divino,
Insufrible en los mayores.
En una pausa del baile,
De Villamedian el Conde,
Que ha danzado con la Reina,
Alargó la mano a Lope,
Y como ingenio de marca
Entre los otros mostróse.
Acaba de publicarse
Su poema de Faetonte,
En aquel tiempo un prodigio,
Que hoy tiene apenas lectores;
Obra de perverso gusto
Y de hinchados clausulones.
Góngora, que, envanecido,
Un adepto de alto nombre
Ve en tan claro personaje,
Sus encomios prodigóle.
Y todos 1e celebraban,
Aunque yo decir no ose
Si sus versos aplaudían
O su favor en la corte.
Don Francisco Manuel MeIo,
En quien se juntan los dotes
De historiador y poeta
Con los bélicos blasones,
Allí está, aunque taciturno;
Sin duda abriga temores
De que el Duque de Braganza
Su osado intento no logre.
El gran Don Diego Velázquez,
De pinceles españoles
Gloria, también conversaba
Con tantos famosos autores;
Pero lo que dicen ellos
Parece que apenas oye,
Porque de Rubens los cuadros
Con gran encanto recorre;
Y en aquel retrato ecuestre
Del Emperador, en donde
Apuró Ticiano el arte,
Los ojos árabes pone.
También el Rey un momento
Afable al corro acercóse,
Hablando de una comedia
Que salió al público entonces,
Y cuyo autor se nombraba
Un ingenio de esta corte,
A la cual, aunque por cierto
Era un disparate enorme,
Todos dieron mil elogios
Y de portento renombre,
Pues que es obra del Rey mismo
No hay en Madrid quien ignore.
Ya muy tarde entró en la sala,
Saludos y adulaciones
Recibiendo del concurso,
Con aire altanero y noble
El Conde-Duque ; se llegan
Los Grandes y Embajadores
Para hablarle, el Rey Felipe
Con gran cariño le acoge;
Y con él, y con el Nuncio
Y un milanés, enredóse
En importante coloquio,
Que su atención regia absorbe.
    * * *
La Reina, que en gallardía
A todas se sobrepone,
Y cuyos hermosos ojos,
Brillantes como dos soles,
En Villamediana tuvo
Clavados toda la noche,
Viendo al Rey y al favorito
Con aquellos dos señores
Extranjeros en consulta,
Que ha de ser larga supone
La conversación, notando
Que hay vivas contestaciones.
Mas atenta, al Conde mira,
Le hace una seña, y veloce,
Aunque con gran disimulo,
De la sala retiróse,
De una danza numerosa
Que empezó la gente joven
A enredar, aprovechando
La confusión y el desorden.
Conoció al punto la seña
El favorecido Conde,
Que amantes favorecidos
Las más pequeñas conocen.
Pero no son ellos solos;
También ay! de ellas se imponen
Los celosos...El Monarca
La seña fatal recoge.
A salir Villamediana
Siguiendo su amado norte,
Iba por distinto lado
Del salón, cuando turbóle
El ver al Rey furibundo,
Que con miradas atroces,
Ojos cual los de un fantasma,
En él sin quitarlos pone.
Sobrecogido, de mármol,
Ni a dar un paso atrevióse,
Y trabó, disimulando
Un altercado con Lope.


Udite, amanti, udite
Di me l'acerbo scempio,
Poiché son di Fetonte amaro essempio.
Egli sen cadde anciso
Col fulgurar d'una celeste mano;
E mentr'io chiedo, ohimè, pietate invano,
M'ha co' fulmini suoi morto e conquiso
D'una celeste Dea l'irato viso.
Giacque nel Po quell'infelice, ed io
D'eterno lagrimar in largo rio.


Ztad v původ za trojici v prestol zloby.
Destilluj proto jinak vteřiny
v se, disciplinovat je káže péč!
Než diabolský, v líp čas sposvátněný.


Dicsőség fényébe szerelmes a bőség,
De a bőségbe nem mindig a dicsőség.
Nem árthatnak neked a legerősebbek;
Csak a gyávát kerüld, azok megejthetnek.”


Však ne v nebi jen, i tady;
v Praze hojnost zlata všady,
zpět, ach zpět, mé drahé děti!“...
A zas k druhým četám letí.


وضحَ الصباحُ لناظِرِ المتأمِّلِ
فإِلامَ تُوضِعُ في الطريقِ المَجْهِل
أوَ ما نَهتكَ السِّنُّ عن مَرَحِ الصِّبا
والخوضِ في غيِّ الزَّمانِ الأوَّلِ
نَزِّهْ بياضَ الشّيبِ عن دَنَسِ الهوَى
فقدِ ارتدَيْتَ الدُّرَّ غير مُفَصَّلِ
واعفِ العذولَ عن المَلامِ فلومُه
غيرُ الملمِّ بسمعِ من لم يَجهلِ
نَضَا صِبغُ الشَّبابِ فلستُ أدري
لِصبغٍ حالَ أم تغيرِ حَالِ
وما ابيضَّ الغرابُ الجَونُ إلاّ
لينْعَبَ بانتقالٍ وارتحالِ
إن ضعُفَتْ عن حملِ ثِقلِي رجْلِي
ورَابَني عِثارُها في السَّهلِ
أمشي كما يمشي الوَجِي في الوَحْلِ
مَشْيَ الأسيرِ مُثقَلاً بالكَبْلِ
فللعَصَا عِنديَ عُذْرُ المُبلِي
إن عَجزتْ أوْ ضعُفت عن حَمْلي


Es kommt mein Freund, schon hör' ich laut ihn singen,
Der Sturmwind ist es, der mit mächt'gen Schwingen
Hinfähret durch die finstre Mitternacht,
Sein Lied hat mich aus trägem Schlaf gebracht.


Nachdem vom Christusreich di Erdenkugel thönt,
Von dessen Printz di Schrifften überfüllt,
Ist dis das Römsche Reich, das Christum erst entkrönt,
Und haben dis di zeichen vorgebildt?
Sein Tempel stehet fest,
Den Gott nicht fallen lässt.
Es trutzet hoch auf Gotteswort, auf Schrifft,
Das nichts dasselbe trifft.
Jerusalem ist heilig seinen augen:
Es röchelt letzt, doch sol noch alles taugen.


Per questo anco è ch'a lor portar accada
berretta in testa, per trarla di noi
a qualunque dinanzi ei se ne vada;


Mi corazón
es un paisaje de recuerdos,
una ciudad de lunas,
el tuyo es hoy
sueño del río que nos huye
y del desierto,
estancia que se yergue entre los pliegues
de un prodigio evocado,
cielos en fuga,
sinfonía al color
arrebatada.


雨过中秋明月时
病孤九日菊花期
绝怜佳处有如此
亦劝斯人共和之


道途泥滑水溶溶
嗟尔胡为风雨中
闭户熟眠无一事
浮生多谢富家翁


趣驭不遑辞地主
趁晴唯且荷天公
县楼归去劳东望
早就新篇寄好风


Hlava těžká, srdce jako cent.
Lidé dráždí, samota je krutá.
Už jen aby smrti regiment
přijal tebe, Macků, za rekruta!


Als ein Wandrer will ich schauen
Alles dieses wohl einmal,
Aber dann mein Hüttchen bauen
Im bebüschten Heimatthal.


Ó mythů věže, legend z retirací
a persiflagí Thalie umu, rád
jak v přírody zpět klín, kment sněžný v láci
bych naivnosti prch’ v lest illuse v chvat.


Wie trügt der Augenschein von ferne!
Je mehr ich alles kennen lerne,
Je mehr entdeck ich unsre Welt!
Hier ist kein Sitz der Tugendhaften;
Hier herrschen tausend Leidenschaften,
Die jeder Busen in sich hält.
Die Eifersucht, der Stolz, die Liebe,
Geiz, Rachgier, Neid und hundert Triebe,
Bestürmen die geputzte Schaar.
Die Eitelkeit auf Glück und Ahnen,
Und angeerbte Ritterfahnen,
Legt sich vor andern häufig dar.


Dann der Lagune Bettlermantel schlägt
Die alte Fürstin um die morschen Glieder,
Und in sich selbst versunken, unbewegt
Und klaglos in die Wellen starrt sie nieder,
Im Kleid der Armut noch der Krone wert! –
Wir aber wissen, wie man Unglück ehrt.


Za ním tlupa mužů v železo krytých
Cvalem na komoních žene se hbitých.


Es sei kein Gott: und tot sind diese Himmelsflamen;
Sie haben hin durch deine Nacht geblitzt;
Und Trümmer baun den wüsten Thron zusammen,
Auf welchem einsam nur und stumm der Tod noch sitzt.
Es sei kein Gott, von dem die Welten stammen;
Im Schoß des Zufalls ist der Lichttag aufgewacht:
Der weise Zufall rief, in aller ihrer Pracht,
Die tausend Sonnen hin in diese Glanzgefilde,
Damit aus tausend Sonnen – eine Nacht,
Des Nichtseins große Nacht, sich bilde.
Und die Natur, die holde Pflegerin,
Auf deren Schoß wir einst in Schlummer fallen,
Sie fragt umsonst: Woher? Wohin? – –
Nein, Gottes Finger schrieb an diese Ätherhallen
Mit heller Flammenschrift: Ich bin !
Dies ist die Schrift, an die auch Engel glauben.
Wie weit der Kreis auch sei, den Engel überschaun:
Sie haben weiter noch zu glauben.
Darfst du dem Zweifel mehr, als einer Welt vertraun?


Dal něco Taaffe, Badeni, Thun, ne však byrokrat Körber –
chraňte se byrokratů, byrokrat prohlídl vás!


Když mě nechceš, což je víc!
Nedělám si z toho nic.
Však pro tebe oči moje
Hořem nerozplynou;
Vylezu si na kopeček,
Vyhlídnu si jinou.


Y para que el rigor temple advertilde
que el médico también tal vez enferma,
y que segura de mi ausencia duerma,
que soy leal, cuanto presente humilde.


Si al Sumo Amor, la voluntad divina,
entre el Padre eternal y el Hijo eterno,
antes del tiempo, allá en su abismo interno,
forma en única esencia unidad trina;


JESU! wie du littst für mich,
Lehr mich dir nachleiden.
Leid vereinigt mich und dich,
Bahnt den Weg zu Freuden.
Nach dem bittren Freytag wird
Sich der Sonntag nähen,
Da ich Himmel-ein geführt
Werd zur Hochzeit gehen.


ve dualar büyük yelkenler gibi açılırdı


L'Esprit, par ses chemins, m'a mené d'une haleine
Sur une masse noire et bourdonnante, pleine
De vapeurs, où dormait un fleuve entre des joncs,
D'aiguilles hérissée et de tours, de donjons,
D'enclos tout crénelés comme des citadelles,
Et de vols carnassiers faisant un grand bruit d'ailes
Autour de hauts gibets où flottaient, morfondus,
Sous la pluie et le vent des amas de pendus.
Et j'ai vu que c'était Paris, la bonne Ville :
Masures et palais, princes et plèbe vile,
Et non loin, le coteau des trois martyrs bénis,
Éleuthère, Rustique et Monsieur saint Denys.
Et j'ai vu la maison des Lys, muette et haute,
Géhenne dont le roi Charles sixième est l'hôte ;
Et les murs en montaient dans la brume, tout droits,
Mornes, si ce n'était que, par rares endroits,
Une rouge lueur, du fond des embrasures,
Sortait, comme du sang qui jaillit des blessures.
Et l'une des clartés de ce royal tombeau
Était la lampe d'or de Madame Isabeau.


圣朝宽令捷惊霆
尉不留心竟不行
万事闿端皆在我
安危便可到苍生


De tocaia fico a espreitar a fera
Logo dou-lhe o bote certeiro
Já conheço seu dorso de gazela
Cavalo brabo montado em pêlo
Dominante, não se desembaraça
Ofegante, é dona do seu senhor
Hoje é o dia da graça
Hoje é o dia da caça e do caçador


Wil uns der Tod gleich schrekken
Und unsre Glieder stekken
Ins Grab, da zu verwesen,
Gibt doch diß Kind uns Krafft:
Bald sol der Mensch genesen,
Wird Er gleich hingeraft.
Wo bleibt nun, Tod, dein Spieß?
Wir gehn' ins Paradieß.


Leč jako dříve mlčel Bůh,
tich úmluvy je stan...
„Nač klek' jsem,“ zvolal Saul, „jsi hluch,
jsem rab, či lidu pán?“


Herr Autor, wie der Wind
Geschwind,
Auch Er gebiert zur Messe fein
Sein' Hündlein,
Nur immer blind.


¡Ya sé por qué es!


Ich weiß mir einen schönen Weingarten,
Darinnen da ist gut Wesen:
Wohlauf, wir wollen drin arbeiten,
Die Weinbeer wollen wir lesen.


Al-Mojahed, el Califa
de la florecida barba,
aguileña nariz y ojos tan negros
como el cale de la felice Arabia;
Al-Mojahed, el Califa
de veinte años, en Granada,
sus labios muestra sin color y tiene
los ojos tristes y la frente pálida.
No ya remira sus flores
abiertas al sol de África,
ni los corceles de cabeza enjuta
que devoran el viento de la pampa;
sobre mullidos cojines
dobla la cabeza lánguida,
que a la luz del crepúsculo semeja
un lívido nenúfar entre agua...
Porque le encienda la vida
hizo venir a su alcázar,
de los confines del Oriente, un moro
de ojos de halcón y cabellera blanca.
Y horas después el Califa,
su fría mano apoyada
en el moro, las sordas galerías
de su desierta habitación cruzaba
hasta descubrir el muro
cuyas vidrieras caladas,
a breve altura, como el arte pide,
filtran la luz por sus rendijas largas,
de donde ¡sueño fantástico
de los magos y las hadas!
salen brazos desnudos de mujeres
rubias, morenas, amarillas, pálidas.
Parose junto, el Califa,
del primero que asomaba:
era el mórbido brazo de una rubia,
con infantil coloración de nácar.
Tómalo el moro, y al filo
de leve cuchilla, salta
sobre una copa de marfil luciente,
el jugo de la blonda castellana.
Asoma después, más negro
que el ojo de las gitanas
y el tinte obscuro que en dorado fondo
la piel sedosa de los tigres mancha,
el envilecido puño
de una virgen africana,
que al leve araño del cuchillo suelta
undívagas serpientes de escarlata...
Y como de piedra inmóvil,
teñido con luz de alba,
viene luego la mística figura
de un brazo núbil de belleza casta;
redondo y tibio, le cubre
la pelusa plateada
que brilla sobre el rostro de las vírgenes
y en las frutas caídas de las ramas;
y entre el pulido contorno
de sus carnes frescas, blandas,
como en el mármol del antiguo Abruzzo,
corren menudas venas azuladas.
Ese brazo gime, sueña,
languidece, ríe, canta,
revela en el lenguaje de la línea
la luz de un cuerpo, la visión de un alma...
Y cuando vertió sus púrpuras
entre la copa labrada,
pensó el Califa en los arpones trémulos
que van al cuello de las corzas blancas,
y prosiguió distraído
(la copa ya rebosaba) :
«La luz viene de Oriente, dijo el moro;
ruega, que tu salud está alcanzada».
Y al ofrecer al magnate
la honda copa torneada
como un seno, «a que bebas te conjuro,
dijo, el solo remedio que te salva».
Y Al-Mojahed, el Califa
de la florecida barba,
de aguileña nariz y ojos tan negros
como el café de la felice Arabia;
Al-Mojahed, el Califa
de veinte años, en Granada,
no mostró ya los labios incoloros
los ojos tristes ni la frente pálida...


Unlängsten hört' ich schmertzlich flöhen
ein götlichs mänsch bei dieser fluht;
Der träuste buhler mus vergehen/
wo ihm sein Lieb nicht hülfe tuht.


La dama, mal contenta, dijo: «¡Ay, triste!
¡Cuán mentirosa la nariz ha sido!»
Mas él la replicó, como hombre diestro:


In diesem Wetter, in diesem Graus,
Hätt' ich gelassen die Kinder hinaus,
Ich sorgte, sie stürben morgen,
Das ist nun nicht zu besorgen.


Jezt fliehet mich die vor empfundne Lust;
Ich kann nicht mehr dein schwirrend Schallen hören,
Du fülltest dort mit Anmuth Ohr und Brust,
Hier fliegt der Tod aus tausend ehrnen Röhren.
Dort both die Flur, der Bach, mir Freude dar,
Hier sieht man Schmerz, hier fliesset die Gefahr.


脉通九地各东西
洗钵曾分牧女糜
万斛从来不择地
试看一滴泛华池


Wohl ziemt's der Goldnen Horde Sohn,
Der Väter Tat im Lied zu ehren
Und mit des alten Ruhmes Ton
Zu wecken neues Ruhmbegehren!"
Ich sprach: Die alten Sagen melden
Von großen und von kleinen Helden,
Die weithin mit der Goldnen Horde
Gestreift zu großem Menschenmorde.


Drum, wenn der Obotrite
Sich noch so sehr bemühte,
Zu singen ohne sie;
So kann ich doch nicht hehlen,
Er wird umsonst sich quälen,
Und Mädchen fängt er nie.


Und als sie kamen selbander in einen grünen Wald, 1
Da rauscht es in den Zweigen, da brüllt es donnernd: halt!
Es brechen gewappnete Krieger durchs struppige Gesträuch,
Den Mönchen klappern die Zähne, die Nonnen werden bleich.


Auff! laß das Läger/ meine Braut
von Schwanenfedern auffgebaut/
der Thiere bauch und laue Tufft/
haucht auff den Heiland warme Lufft.


Non ho detto di te ciò che dir posso;
e come posso averne detto assai,
se non t'ho tócco in quella parte mai
che di ragion ti deveria far rosso?


Všichni jste moji. Váš přijmu proud.
Nikdo mým tichům, kde zeleno,
nikdo mým zahradám, kde ční tis,
nikdo mým stromům, zkad padá stín
neunikne, kdož rodný můj syn.
Každý se vrátí, zkad vyšel kdys...


Lesch aus/ Herr/ was ich getrieben/
Was dein Zorn hat angeschrieben/
Was aus Frevel ist verübt!
Laß dein mildes Blutvergiessen/
JESU! auf die Wunden fliessen
Die mir Schuld und Sünde giebt.


春城灯事动
河豚首登俎
身远阖闾城
梦绕西施乳


Dos troyanos y dos griegos,
con sus celosas porfías,
arman a Helena en dos días
de joyas y de talegos;
como es dinero de ciegos,
y no ganado a oraciones,
recibe dueñas con dones
y un portero rabicano;
su grandeza es un enano,
su melarquía, un truhán.
Los dineros del sacristán
cantando se vienen y cantando se van.


Männer lud ich mit Respekt,
Die auf ihre Frauen
Ganz allein, nicht nebenaus
Auf die schönste schauen.
Sie erwiderten den Gruß,
Haben's angenommen.
Hänschen, geh und sieh dich um!
Sieh mir, ob sie kommen!


Když jsem já byl ještě
Chlapeček,
Pásával tam se mnou
Dědeček;
Ach! ten již nežije,
Kosti jeho kryje
Hrobeček.


Ich sah ein Volk von Immen,
Das ohne Weisel fuhr
Und mit verworrnen Stimmen
Hinschwärmte durch die Flur.
Nach allen Winden zogen
Sie ziellos kreuz und quer
Und hatten sich bald verflogen
Und fanden sich nimmermehr.


Je ticho děsné. Hodin tepot jen
pozvolna měří čas, jenž v žalosť pílí;
jen chvílkami zařinčí okno kdes
a venku vichr v skalních slujích kvílí.


beyoğlu'nda, arka sokaklarda


Spíše ji pokárám, že nezatloukla dříve,
když tebe dovedla tak záhy urvati.
Uprostřed lotrů žiji. Smrti, kráso, dive,
který mne vyrve jim a tobě navrátí!


الْق الخُطوبَ إذا طَرقْ
نَ بقلبِ مُحتسبٍ صَبورِ
فَسينقَضي زمنُ الهُمُو
مِ كَما اُنقَضى زَمنُ السُّرورِ
فَمِنَ المُحالِ دوامُ حا
لٍ في مَدى العمرِ القَصيرِ


Te doy gracias, Señor de los Cielos,
todas las mañanas,
porque me has regalado la vida,
y, por su camino,
con tu sombra de amor me acompañas.
Te doy gracias, también, a menudo,
creador de las almas,
porque das a mi espíritu vuelos
y, también, la fuerza
que mantiene el batir de sus alas.
Te doy gracias por el sol que nace
anunciando la nueva jornada,
con su luz, que arrebola las flores
y las mieses grana.
Por la lluvia que cae de tus cielos
y los campos baña,
y arroyuelos y fuentes ,mantiene
en continuo fluir de esperanzas.
Por la madre, que espera amorosa,
por la esposa, que en todo se afana,
por los hijos, que dan y que quitan,
y entregan caricias
a cambio de lágrimas.
Por la breve mudanza del tiempo,
que a cada pasado
promete un mañana.
Por el arte y la ciencia y por todo
lo que, a manos llenas,
tu infinito poder nos regala.


Vorbei ...
Für allezeit!
Nichts blieb zurück!
Dahinter weit
Das Glück,
Dahinter fern
Alle Freud',
Jeder Stern!
Wohin ich seh',
Hilfloses Leid
Und Weh!


Hanem azért próbáld
Tövestül tépni ki:
Beleszakadsz, de ő
Magát nem engedi.


يا دِيارَ الأحبابِ كيفَ تحوَّل
تِ قفاراً وَلَم تَكوني قِفارا
ومحتْ منك حادثاتُ اللّيالي
رغم أنفي الشّموسَ والأقمارا
وَاِستَردّ الزمانُ منك وَما سا
ور في ذاك كلّه ما أعارا
وَرَأتكِ العيونُ لَيلاً بهيماً
بَعدَ أَن كنتِ للعيون نهارا
كَم لياليَّ فيك همّاً طوالٌ
وَلَقد كُنّ قَبل ذاك قصارا
لِمَ أصبحتِ لي ثماداً وقد كن
تِ لمن يبتغي نَداكِ بحارا
ولقد كنتِ برهةً لِي يميناً
ما توقّعتُ أن تكوني يَسارا
إِنّ قوماً حلّوكِ دهراً وولَّوْا
أَوحشوا بالنّوى علينا الدّيارا
زوَّدونا ما يمنع الغُمْضَ للعي
ن ويُنبي عن الجُنوبِ القرارا
يا خليلي كن طائعاً لِيَ ما دُم
تَ خليلاً وإن ركبتَ الخِطارا
ما أُبالي فيك الحِذارَ فلا تخ
شَ إِذا ما رضيتُ عنك حِذارا
عُج بأرضِ الطّفوفِ عيسك واِعْقِلْ
هُنَّ فيها ولا تجزهنَّ دارا
وَاِبكِ لِي مُسعِداً لحزنِيَ وَاِمنح
ني دموعاً إن كنّ فيك غِزارا
فَلنا بالطّفوف قتلى وَلا ذَنْ
بَ سوى البغيِ من عدىً وأُسارى
لَم يَذوقوا الرّدى جُزافاً ولكنْ
بَعدَ أَن أكرهوا القنا والشِّفارا
وأطاروا فَراشَ كلِّ رؤوسٍ
وأماروا ذاك النجيعَ المُمارا
إنّ يوم الطّفوف رنّحني حُزْ
ناً عليكم وما شربتُ عُقارا
وإذا ما ذكرتُ منه الّذي ما
كنتُ أنساه ضيّق الأقطارا
وَرَمى بي عَلى الهمومِ وَأَلقى
حَيَداً عَن تنعّمي وَاِزوِرارا
كِدتُ لمّا رَأيتُ إقدامهمْ في
هِ عليكم أن أهتِك الأستارا
وأقول الذي كتمتُ زماناً
وتوارى عن الحشا ما توارى
قُل لِقومٍ بنوا بغيرِ أَساسٍ
في ديارٍ ما يملكون مَنارا
وَاِستَعاروا مِنَ الزّمان وَما زا
لَتْ لَياليهِ تَستَرِدُّ المُعارا
ليس أمرٌ غصبتموه لزاماً
لا ولا منزلٌ سكنتمْ قرارا
أيُّ شيءٍ نَفعاً وضرّاً على ما
عوّد الدّهرُ لم يكن أطوارا
قَد غَدَرتمْ كَما عَلِمتم بِقومٍ
لم يكن فيهم فتىً غدّارا
وَدَعوتمْ مِنهمْ إِلَيكم مُجيباً
كرماً منهُمُ وعُوداً نِضارا
أمِنوكمْ فما وفيتمْ وكم ذا
آمنٌ من وفائنا الغدّارا
ولكُمْ عنهُمُ نجاءٌ بعيدٌ
لو رضُوا بالنّجاء منكم فرارا
وَأَتوكمْ كَما أَرَدتمْ فلمّا
عاينوا عسكراً لكمْ جرّارا
وَسُيوفاً طوَوْا عَليها أكفّاً
وقناً في أيمانكمْ خطّارا
عَلِموا أنّكم خَدعتمْ وقد يخ
دَعُ مكراً من لم يكن مكّارا
كانَ من قبل ذاكَ سترٌ رقيقٌ
بَيننا فَاِستَلبتُمُ الأستارا
وَتَناسيتُمُ وما قَدُمَ العه
دُ عهوداً معقودةً وذمارا
وَمَقالاً ما قيل رَجماً مُحالاً
وكلاماً ما قيل فينا سِرارا
قَد سَبرناكُمُ فكنتم سَراباً
وخبرناكُمُ فكنتمْ خَبارا
وهديناكُمُ إلى طُرُقِ الحق
قِ فكنتمْ عنّا غفولاً حَيارى
وَأَردتمْ عزّاً عَزيزاً فما اِزددْ
تمْ بِذاك الصّنيع إلّا صَغارا
وَطَلبتم رِبحاً وَكَم عادتِ الأر
باح ما بيننا فعدن خسارا
كانَ ما تضمرون فينا من الشر
رِ ضِماراً فالآن عاد جهارا
في غدٍ تبصر العيونُ إذا ما
حُلنَ فيكمْ إقبالَكمْ إدبارا
وتودّون لو يفيد تمنٍّ
أنّكم ما ملكتُمُ دينارا
لا ولا حُزتُمُ بأيديكُمُ في ال
ناس ذاك الإيراد والإصدارا
عدِّ عن معشرٍ تناءوا عنِ الحَق
قِ وعن شَعبه العزيز مَزارا
لَم يَكونوا زيناً لِقومهمُ الغر
رِ ولكن شيناً طويلاً وعارا
وَكأنّي أثنيكمُ عن قبيحٍ
بمقالي أزيدكم إصرارا
قَد سَمِعتمْ ما قالَ فينا رسول ال
له يَتلوهُ مَرّةً وَمِرارا
وَهوَ الجاعل الّذين تَراخوا
عن هوانا من قومه كفّارا
وإذا ما عصيتُمُ في ذويه
حال منكمْ إقرارُكمْ إنكارا
ليس عذرٌ لكم فيقبله اللّ
ه غداً يوم يقبل الأعذارا
وغُرِرتمْ بالحلمِ عنكم وما زِي
دَ جهولٌ بالحلم إلّا اِغتِرارا
وَأَخَذتم عَمّا جرى يومَ بدرٍ
وَحُنينٍ فيما تخالونَ ثارا
حاشَ للَّه ما قَطعتم فَتيلاً
لا ولا صرتُمُ بذاك مصارا
إِنّ نورَ الإِسلامِ ثاوٍ وَما اِسطا
عَ رِجالٌ أَن يَكسِفوا الأَنوارا
قَد ثَلَلْنا عروشَكمْ وَطَمَسنا
بِيَدِ الحقّ تلكُمُ الآثارا
وَطَردناكُمُ عنِ الكفرِ باللّ
ه مُقاماً ومنطقاً وديارا
ثمّ قُدناكُمُ إِلَينا كَما قا
دتْ رُعاةُ الأنعام فينا العِشارا
كَم أَطَعتمْ أَمراً لَنا وَاِطّرَحنا
ما تَقولون ذِلَّةً وَاِحتِقارا
وَفَضَلْناكُمُ وما كنتُمُ قط
ط عنِ الطّائلين إلّا قِصارا
كَم لَنا منكمُ جروحٌ رِغابٌ
وجروحٌ لمّا يكنّ جِبارا
وضِرارٌ لولا الوصيّة بالسِّلْ
مِ وبالحلم خاب ذاك ضِرارا
وَاِدَّعَيتمْ إلى نِزارٍ وأنّى
صدقكمْ بعد أن فضحتمْ نِزارا
وإذا ما الفروع حِدنَ عن الأص
ل بعيداً فما قَرُبن نِجارا
إِنّ قَوماً دَنوا إِلَينا وشبّوا
ضَرَماً بيننا لهمْ وأُوارا
ما أَرادوا إلّا البَوارَ وَلَكنْ
كَم حَمى اللَّهُ مَن أَرادَ البَوارا
فَإِلى كَم والتجرِباتُ شعاري
ودثاري ألابس الأغمارا
وَبَطيئينَ عَن جَميلٍ فإن عَن
نَ قَبيحٌ سَعوْا لَه إِحضارا
قسماً بالّذي تُساقُ له البُدْ
نُ ويُكسى فوق السّتار ستارا
وَبِقومٍ أتوا مِنىً لا لشيءٍ
غير أن يقذفوا بها الأحجارا
وبأيدٍ يُرفَعْنَ في عَرَفاتٍ
داعياتٍ مخوِّلاً غفّارا
كم أتاها مخيَّبٌ ما يُرجّى
فَاِنثَنى بالغاً بها الأوطارا
والمصلّين عند جَمْعٍ يرجّو
ن الّذي ما اِستجيرَ إلّا أَجارا
فَوقَ خُوصٍ كللن مِن بعدِ أَن بل
لَغنَ تلك الآمادَ والأسفارا
وَأَعاد الهجيرُ والقُرُّ والرَّوحا
تُ منها تحت الهِجار هِجارا
يا بَني الوحي والرّسالة والتَّط
هير من ربّهمْ لهمْ إكبارا
إنّكم خيرُ من تكون له الخَض
راءُ سقفاً والعاصفاتُ إزارا
وَخيار الأنيسِ لَولاكُمُ في
ها تُحِلُّون من يكونوا خِيارا
وَإِذا ما شفعتُمُ مِن ذنوب ال
خلق طرّاً كانت هباءً مُطارا
وَلَقد كُنتُمُ لِدين رَسولِ ال
له فينا الأسماعَ والأبصارا
كُم أُداري العِدا فَهل في غيوب ال
لَه يومٌ أخشى بِه وأدارى
وأُصادِي اللّئامَ دَهري فهل يق
ضى بأن بتّ للأكارم جارا
وأقاسي الشّدّاتِ بُعداً وقرباً
وأخوض الغمار ثمّ الغمارا
وَأُموراً يعيينَ لِلخَلقِ لَولا
أنّني كنت في الأذى صبّارا
أَنا ظامٍ وليس أَنقع أَن أُب
صِرَ عَيني في الخلقِ إلّا الشّرارا
لَيتَ أنّي طِوالَ هَذي اللّيالي
نلتُ فيهنّ ساعةً إيثارا
وَإِذا لَم أَذق منَ الدّهر إحلا
ءً مدى العمر لم أذق إمرارا
مَيُّ أنَّى لِي أن أقصُر اليومَ عن كل
لِ الأماني إن أملك الإقصارا
سالياً عن غروس أيدي اللّيالي
كيف شاءت وقد رأيت الثّمارا
أَيُّ نَفعٍ في أَن أراها دياراً
خالياتٍ ولا أرى دَيّارا
وسُكارى الزّمان بالطّمع الكا
ذب فيه أعيوا عليَّ السّكارى
فَسَقى اللَّه ما نَزلتُم من الأر
ض عليه الأنواءَ والأمطارا
وَإِذا ما اِغتَدى إِليها قِطارٌ
فَثَنى اللَّه لِلرّواح قُطارا
ما حَدا راكبٌ بركْبٍ وما دب
بَ مَطيُّ الفلاة فيها وسارا
لَستُ أَرضى في نَصركمْ وَقد اِحتج
تمْ إلى النّصر مِنِّيَ الأشعارا
غَيرَ أنّي مَتى نُصرتمْ بطعنٍ
أو بضربٍ أسابق النّصّارا
وإلى أن يزول عن كفَّيَ المن
عُ خذوا اليوم من لساني اِنتِصارا
وَاِسمَعوا ناظرينَ نَصر يميني
بشبا البِيض فَحْلِيَ الهدّارا
فلساني يحكي حسامي طويلاً
بطويلٍ وما الغِرار غِرارا
وَأُمرنا بِالصّبر كي يأتِيَ الأم
رُ وما كلّنا يطيق اِصطِبارا
وَإِذا لَم نَكُن صَبرنا اِختياراً
عَن مرادٍ فقد صبرنا اِضطِرارا
أَنا مَهما جريت في مَدحكمْ شأ
واً بعيداً فلن أخافَ العثارا
وَإِذا ما رَثيتكمْ بقوافي
يَ سراعاً فمُرْجَلُ الحيِّ سارا
عاضَني اللَّه في فَضائِلكم عل
ماً بِشكٍّ وَزادني اِستِبصارا
وأراني منكم وفيكم سريعاً
كلَّ يومٍ ما يُعجب الأبصارا


Und schweigen sollt' alleine,
Auf daß es fröhlich scheine,
Ein volles Menschenherz?
Nicht singen sollt's, nichts sagen,
Stumm dulden, niemand klagen,
Wie es zerreißt der Schmerz?


Er selber hatte sie gezogen,
Da sie die Welt noch überwogen,
Als Seine Kraft, die unsichtbar,
Den Seelen noch zuwider war.


Bunt verschlingen sich die Gänge,
Tost die Menge her und hin,
Schallen zwischendrein Gesänge,
Die durchs Ganze golden ziehn,
Still begegnet im Gedränge
Dir des Lebens ernster Sinn.


Gewandert bin ich ohne Stern,
fand nirgends Ruh und Segen,
das holde Glück zog meilenfern
vorüber meinen Wegen;
Zuweilen klang in stiller Nacht
sein Ruf mir leis und linde,
er klang so süß, er lockt mit Macht
und ist verweht im Winde – – –


Joseph? – Engel Gottes, laß mich mit ihm sterben;
Innig lieb ich meinen Kaiser. Ach, das Leben
Ist mir ohne Joseph – Tod.


雨响槽床滴夜长
重门虽闭四邻香
近来不是忘醒酒
也学东家吏部郎


Maria nahte, die den schlanken Krug,
Gefüllt mit einer seltnen Narde, trug.
Sie neigt' das Knie, den Krug. Die Narde floß.
Sie neigt' das Herz, das strömend sich ergoß.


Passeamos corpo a corpo
com muitos segredos impedidos
e muitos medos, muitas águas
nos imaturos vestido
Muitas águas que não secam,
de prantos desprevenido
(Passeamos corpo a corpo,
confusos, desentendidos)
Havia entre nós a caixa
que um anjo prendia nos dedos,
por isso necessitávamos
da precaução de tais medo
E este era o caminho certo
do meu descanso, do meu triste
coração claro e deserto
que junto às águas repartist
Junto àquelas mesmas águas
que te afogaram
mas não vist


Triumf! di Krone lässt! Triumf! sich von dem Himmel!
Triumf! dann gibt si erst! Triumf! der Ost und Nord!
Triumf! Ihr feurigs band! Triumf! entdekkt ihr wesen!
Triumf! der Heilge Geist! Triumf! umflammt sein Reich!
Triumf! Im Vater stund! Triumf! der Davids zepter!
Triumf! Im Sohne steht! Triumf! der Constantin!
Triumf! Im Heilgem Geist! Triumf! sind di Kühlmänner!
Triumf! Si gehen aus! Triumf! vom Vater, Sohn!
Triumf! O Kühltriumf! Triumf! Zun Kühlpropheten!
Triumf! Ost, Nord das klingt! Triumf! Triumfstriumfstriumffe!


Du wanderst fort, du willst die Welt durchmessen;
Hier ist der Pfad, so schlangenkrumm und kalt,
Der dich, Geliebter, locket mit Gewalt
Und fortführt in die Fremde, ins Vergessen! –


أَمسَت هُمومٌ ثِقالٌ قَد تَأَوَّبُني
مَثلُ الصُخورِ عِظامٌ هَدَّتِ الجَسَدا
لَيتَ القِيامَةَ قامَت عِندَ مَهلِكِهِ
كَيلاً نَرى بَعدَهُ مالاً وَلا وَلَداً
وَلَستُ آسى عَلى شَيءٍ فُجِعتُ بِهِ
بَعدَ الرَسولِ إِذا اَمسى مَيِّتاً فُقِدا
كانَ المُصَفّى مِنَ الآفاتِ قَد عَلِموا
وَفي العَفافِ فَلا تَعدِل بِهِ أَحَدا
كَم لِيَ بَعدَكَ مِن هَمٍّ يُنَصِّبُني
إِذا تَذَكَّرتُ أَنّي لا أَراكَ اَبَدا
نَفسي فِداؤُكَ مِن مَيتٍ وَمِن بَدَنٍ
ما أَطيَبَ الذِكرَ وَالأَخلاقَ وَالجَسَدا


啼鸦作人语
孝子独关心
仰见陇头月
斜飞乌臼林


Jaký to pohled, plný rájské krásy:
u věčném bojování, v snaze k cíli
zmítají vlny žítí bojovníky,
jenž nedbajice bouře k předu pílí,
jenž nedbajíce nebezpečí – zrády – smrti –
meč vráží v starý svět, jenž již se k pádu chýlí –


O Deliàs, e già finì la gara
de' tunicati Iàoni: già tace
il vostro coro, grande meraviglia,
in cui nessuna di te meglio scosse
i procellosi crotali d'argento.
Ed il nocchiero su la nave nera
l'albero drizza, ed in su trae le pietre,
le gravi pietre su cui dondolando
dorme la nave nel loquace porto.
Ora un nocchiero addimandai: Nocchiero,
vago per l'onde come smergo ombroso,
dài ch'alla nave il pio cantore ascenda?
cieco uomo, e vive nella scabra Chio.
Così te veda un ospite all'approdo.
Tanto io gli dissi. Egli assentì; ché grande
è del cantore, ben che nudo e cieco,
la grazia in uno ardor di venti, in una
ai cuori alati ritrosia di calma.


Pourtant je ne sais rien, rien, pas même ton âge :
Mes jours font suite au jour de ton dernier soupir,
Les tiens n'ont-ils pas fait quelque immense passage
Du temps qui court au temps qui n'a plus à courir ?


»Dein Vers hat nicht das rechte Maaß,«
So will man mich verweisen,
»An Fluß und Glätte fehlt es ihm« –
Und wie sie's sonst noch heißen.


Ugrottál; de azért ne itéld, hogy saskeselyű vagy,
Lábaid nem szárnyak, s pitvarod öble nem Ég.


四海堂堂范与苏
斯文价重百车渠
颍昌旧第归无日
且向蟆津稳僦居


Ma perché a lingua umana ed intelletto
saria impossibil le celeste cose
degnamente essaltar quanto conviensi,
te priego, invoco, chiamo e da te aspetto
degno di indegno farmi a sì famose
laude cantar, le quai non mai potriensi
sanza 'l tuo aiuto. E sol ch'un poco pensi
questa o di me ricordi, altro non chieggio
per merito del mio servir fedele;
e perché cor gentil non mai crudele
fu, ma benigno, umil, conosco e veggio
che questo acquistar deggio,
perch'ella è sol di vera gentilezza
dalla superna altezza
venuta tal che spero, sì infiamato,
per le' n'acquisterò l'esser beato.


Los altos juicios del Señor venero,
y al que me despojó vuelvo sin ira
de mi mantel pidiéndole una tira,
y un grano del que ha sido mi granero


Vom Himmel steigend, Jesus bracht
Des Evangeliums ewige Schrift,
Den Jüngern las er sie Tag und Nacht;
Ein göttlich Wort, es wirkt und trifft.
Er stieg zurück, nahm's wieder mit;
Sie aber hatten's gut gefühlt,
Und jeder schrieb, so Schritt vor Schritt,
Wie er's in seinem Sinn behielt,
Verschieden. Es hat nichts zu bedeuten:
Sie hatten nicht gleiche Fähigkeiten;
Doch damit können sich die Christen
Bis zu dem Jüngsten Tage fristen.


Ty dáme mládeži naší!
Básně však přec budou dražší.


So lang ich seinen Willen gern
Mit einem reinen Herzen tue;
So fühl ich eine Kraft des Herrn,
Und schmecke Fried und Ruhe.


寒梅只自芳
野水有馀清
山空岁云暮
妙意相发明


Leč já jsem vesel dnes jak dože,
jenž zasnoubil se s mořem svým,
a síň svou, nežli půjdu v lože,
si vykouřím.


Il veder verdi le campagne e i monti,
e gli arboscelli rinovar le fronde,
e tra l'erbose già spogliate sponde
correr lucenti i freschi rivi e i fonti;


»Herr Marx von Köln, an deiner Sünd'
Wird alle Kunst zunichte!
Du bist ein Mörder, Herr Marx von Köln!
Ich lade dich zu Gerichte.«


林岫生烟水起风
湖山一抹隐雷峰
吴歌四面渔灯乱
坐到南屏罢晚钟


del monte cerca o spelonca o ruine,
in lito al mar va risguardando i scogli,
per le solinghe selve e zerbi e spine;


Seht, wie das Licht euch begrüßt,
Kinder der wandelnden Zeit, Jünger des neuen Geschlechts!
Vieles, was mächtig bis heut, vieles war traurig und wüst,
Aber es wächst in der Welt Ordnung des reineren Rechts.


„„Má ruka od pilné práce
se nemůže hnouti.
Však oko zří na zahrádce
již kočičky v proutí.


Welch Wiedersehn! welch reizendes Erkennen!
Hand stehn in Hand die Freunde hier vereint,
Dort kann vom Sohn die Mutter sich nicht trennen,
Da hier das Kind im Arm des Vaters weint.
Wie hört man jetzt viel süße Namen nennen:
Sohn, Tochter, Vater, Mutter, Gatte, Freund!
Nur die am liebsten hier die Hand sich böten,
Sie stehn getrennt mit reizendem Erröthen.


„Svorný duch!“ to slovo krásné
Chová v sobě ctností kruh,
Jím jen vzejde žití spasné,
Sláva Čechů neuhasne,
Proto, bratří – „svorný duch!“


A stále, v celé době té,
za celý ten čas dlouhý
nepoznal jiné starosti
a neměl jiné touhy,


Mentiste la esperanza a sus verdores.
¡Oh aviso superior de lo criado!
¡Oh propiamente imagen de señores!


Deseo de saber tan propio al hombre
con años de cuidado y diligencia
me ha tenido por una y otra ciencia
buscando fama, y adquiriendo nombre.


Nun sinkt er in die Kissen fest,
Wirft ab die Kleider ganz durchnäßt,
Und schlürft der Traube Segen.
Ach Gott! nur wer jahraus, jahrein
In andrer Dienste lebt allein,
Weiß was es heißt, beim Sonntagswein
Sich auch ein wenig pflegen.


Dichter zu belohnen,
Sind Orden und Titel
Die besten Mittel:
Für Fiktionen
Illusionen.


Hingegen so behält
Dieselbe Lust den Preiß,
Wenn daß man auff der Welt
Nichts von den Händeln weiß,
Denn also kömmt man offt
Zu angenehmen Leuten,
Die einem unverhofft
Den schönsten Spaß bereiten.


野水空山拜墓堂
松风湿翠洒衣裳
行人欲问前朝事
翁仲无言对夕阳


Oh, oceane vzdušný, kouzelné ty slovo,
ty nejvyšší a nejnádhernější, jenž jímáš srdce člověkovo,
jen vyvoleným přístupný a hrůzný.
Můj oceane s blesky svými, svými uragány,
bouř tónů v srdci rozpoutej, ať splynou nespoutány
v nádherný volnosti zpěv luzný.
Buď zdráv, oceane modrý, s beránky svými zlatistými,
s obláčky růžovými, jak zlato bledé nebem kol rozsetými,
buď, oceane, zdráv v svém klidu velkolepém!
Buď zdraven zpěvem skřivana, jenž mizí v modré výši,
i zpěvem tím, jež srdce mé, když vichry tvoje slyší,
rytmickým zpívá tepem.
I pozdraven buď orlů volných skřeky,
vln bouřným šuměním i vodopádů jeky,
když slunce, ohromná ta věčná lampa tvoje,
žár rozlévá kol, svoje vlévá žití,
i nejnádherněji kdy v lotosech se perly třpytí
a nejslastněji buší srdce moje.
Neb říci tobě smím již slavně: bratře!
Já tvoje tajemství ti urval a ve výši tvoji hvězdnou patře
nesčetných světů v sobě cítím kolotání –
Je Bůh či není? bláhová ta otázka je planá;
má bytost létající, rozjásaná,
věčného Božství cítí vlání. –


Hoy es nuestro cumpleaños,
  hoy es la luz del día,
La misma de aquel día
  que nos sintió vivir,
Cuando era nuestra gloria
  la niña que nacía,
Cuando era el sol la ciencia,
  y el cielo el porvenir.


Lo foco d'amor questo è apresso,
per on'omo maçor cum so potença;
e no si cela po' ch'el è aceso.


Bolest ránu vždycky hlubší ryje,
Čím víc krotím, dravá slabého
Tím víc Hydra růži těla pije;


Parmi veder l'arcangiol Gabriello
colla sua mente filar ben sottile,
per rivestir d'un abito gentile
la santa chiesa e 'l suo sposo novello.


Auß Hoffart wächst Verterb empor;
Auß Demut kümmt das Heil hervor.


绿蕉青苇列旗枪
一夜西风作战场
薏苡低垂菰米老
花鹅绣鸭阵横塘


Così dunque un momento, un'ora sgombra
tutto l'onor del mondo, e a' mortai toglie
quel ch'in molti anni aver si puote a pena?


In: LEONARDOS, Stell Romanceiro do Aleijadinh Belo Horizonte: Itatiaia, 198 (Poetas de sempre, 4)


No se aflija si le digo
que no se asuste si la escribo
ni huya mis suspiros
si sólo yo, conmigo
he dicho que sí,
sí le he querido.
Acaso es el cielo testigo
que en las noches yo camino
entre lluvias y destinos
de tardes y me consuelo
a veces diciendo
su nombre
entre matorrales de noche:
sin arena de estrellas.
Y no le digo esto,
no, no se lo digo
ni aunque me mire se lo digo
esto es lo mío
esto es lo que yo guardo
y no sé cuando
ni dónde, ni cómo
hacer el silencio más mío.
y la pregunta viene sin sonido,
cerca, más cerca de mi oído,
como la sombra de la sombra
¿cómo es la noche a esta hora?
No puedo ver la noche
sin pensarla barnizada toda
de su cabello
¿y cómo es su cabello?
no lo sé,
nunca se lo pedí,
sólo lo he visto.
Y entre que la quiero
y que la he querido
y me he callado
y no lo ha sabido,
sé que se aflije si le digo
que no se asuste si le escribo
un amor más, de su libro
de corazones sin dueño:
corazones llenos de suspiros.


我爱通羊好
双泉咫尺间
不须寻谢屐
步入九宫山


Le temps où j'accorde ces rimes
Est meilleur pour le financier
Que pour les vertus magnanimes.
Je regarde négocier
Au milieu d'un luxe princier
Tous les gens de sac et de corde,
Le traitant, le juif et l'huissier :
Dieu fasse aux bons miséricorde !


Zamira ama los lobos.
Yo quisiera ir con ella a buscarlos
a las tierras más altas,
donde los robledales rojos de Sotillo
han perdido sus hojas en las fuentes,
allá donde los caballos
beben el agua helada de las cascadas
y se espera la nieve
como una bendición.
Tú y yo estamos en este hospital
esperando a la muerte.
No la muerte tuya ni la muerte mía,
sino la de aquellos que nos dieron la vida.
Y éstos, ¿a quienes pasarán,
cuando mueran, sus muertes?
Tú y yo esperando el final,
El vacío del límite,
mientras la vida brilla y tiembla entre nosotros
como un cuchillo inocente.
Y es que, esperando la muerte de los otros,
esperamos, un poco, la muerte nuestra.
  Quizá, por ello, Zamira ama los lobos.
Quizá, por ello, yo deseo también
salir a buscarlos con ella este mes de diciembre
a los páramos altos,
a los prados remotos.
Y podríamos ver los espinos,
y las brasas de sangre del sol
en mimbrales morados.
Puesta ya en nuestros ojos
la venda de la nieve,
que no pensemos más, que ya no nos deslumbre
el acre resplandor de los quirófanos.
Zamira ama los lobos,
quiere escapar del laberinto de piedra y cristal
del dolor.
Zamira: partamos y no regresemos.


Lelki tehetséged, véled, hogy volna? Gonoszra
Van, véljük mink is, s ott is az ostor elér.


Sein Vater ihn da fraget:
Was ihm die Roßdeck thät:
»Ich bring sie halb, er saget
Deim Vater an sein Bett.
Das Halbtheil ich behalte
Für dich, wenn du da ruhst,
Wo deinen Vater alte,
Du jezt versperren thust.«


Slunce vzešlo v plné kráse
na azurném, čistém nebi,
když ze sluje vyšel Prokop
po noci, již v rozjímání
v kleče strávil v bdění smutném.
Vyšel v les dík vzdáti bohu,
vyšel v les též práci hledat,
neb dle řádu Benedikta
s modlitbou má ruku v ruce
práce jíti, jak na květu
s krásou barev zdobných vůně.


Blasé, dis-je ! En avant,
Déchirer la nuit gluante des racines,
À travers maman, amour tout d'albumine,
Vers le plus clair ! vers l'alme et riche étamine
D'un soleil levant !


Marcus schreibet am achten klar:
als vil volkes bei Cristo war
und hetten nicht zu essen,
ruft Jesus sein jünger zu sich
und sprach: »des volkes jamert mich,
drei tag sints hie gesessen.


„Vidíme teď, že by všech nás
nedůstojno bylo vskutku,
místo příprav na čas příští
uchřádati v planém smutku.


Akkor nagy csend volt
s a szobán átsuhant
kilencmillió négyszázhatvanezer
nyolcszázadik perce életemnek...
s én belejajdultam a sötétségbe
vágyón, szenvedélyesen,
Maradj.


Bist du's und bringst vom Lande des Homer,
O Eos, uns den neuen Morgen her,
Auf den wir lang vergebens harrten?
Schon auf den Wellen sprüht vom Himmelsrand
Ein ros'ger Schimmer hin und läßt am Strand
Die Berghöhn glühn, die Felsenwarten.


Wie einst im Feuerbusch der Herr erschienen
Dem heilgen Manne im gelobten Land,
Erschien er jetzt und weckt uns ihm zu dienen
Durch Feuersgluten jählings uns gesandt!
Aus seinen Trümmern steige Hamburg wieder
Schön wie ein Dom und stark wie mächtge Türme,
Zu seinem Aufbau rufen deutsche Brüder:
Das ganze Deutschland steht dem Bau zum Schirme.


花压虹桥水压城
玉箫吹月到天明
当时自少挥毫客
可道青楼横得名


渭阳池馆花如雾
曲曲阑干面面池
记得少年遮妓饮
至今杨柳学腰肢


Slyšíš tu hudbu tiše třást se,
tu harmonii tónů znít?
stromy své větve v klenbu vztáhly,
tu rozkoš pít.


一声警露君能薄
五德司晨我用多
不会悠悠时俗士
重君轻我意如何


Sie schwebt dahin, auf Lotus und Violen,
Mit leisem Feenschritt,
Wie Iris leicht, mit purpurhellen Sohlen,
Auf blaue Wolken tritt.


Denn unfühlend
Ist die Natur:
Es leuchtet die Sonne
Über Bös' und Gute,
Und dem Verbrecher
Glänzen wie dem Besten
Der Mond und die Sterne.


Und während der Umarmung regt die Kleine
Die Fingerchen, als spiele sie zum Tanze,
Und rosig lächelt sie in süsser Reine.


今日好南风
商旅相催发
沙头樯竿上
始见春江阔


Telle une Bacchante aux lendemains d’orgie,
Gorgô, je suis lasse à la lueur du jour.
Je cherche l’ombre où l’âme se réfugie,


Quel che viene a caso aprigli el ciglio
Che mirabil saran gli afecti sui:
Nel crederiano gli intellecti bui
Et però lietamente ten consiglio.


沙门自古非高士
渔父繇来是大夫
汝爱吴山尊宿好
遗衣犹为作浮图


lasso, il tuo bianco fil recide e rompe,
non anco attorto, e 'n sul girar del fuso,
la terza, che 'l vital corso interrompe;


In eitler Gier, konnt ich mich selbst nur lieben,
für mich wollt ich des Lebens Güter rauben.
Es war umsonst, das Herz ist leer geblieben –
da fand ich dich und einen neuen Glauben.


苍梧千载后
斑竹对湘沅
欲识湘妃怨
枝枝满泪痕


Du liegst so unbekümmert da
Und bist so schwach und dürftig ja,
Ein andrer muß dich halten;
Du läßt die Hände wickeln ein
Und willst so recht abhängig sein,
Den Vater läßt du walten.
Jesu, Wie du
Laß mich werden Noch auf Erden
Stets verborgen,
Auf dich trauen ohne Sorgen!


Und wenn wo kam ein Scheideweg,
So stand der kluge Gaul;
Aufwacht der Held, und wohlgemut,
Als hätt' er recht die Nacht geruht,
War er den Tag nicht faul.


Za vodou stlumen hlaholí
do zamyšlených ňader dum
symbolem pěvce hlubokým
kovový zvonu ztracen rým.


Ta jedna byla přemilá,
Vše sličnost se v ní tělila,
A byla celá jeden vděk,
Stan věčný vzal v ní mladý věk.


Však mraky jako z ocele
tu stály jen a stály,
a vůkol modré bludičky
jen plály, plály, plály. –


Zwingen will ich den ausweichenden Blick
Sehnender Weichheit.


A tichým očka dotknutím
probouzej’ spící děcko
a dívce lehkým dotknutím
daj’ ve snách blaho všecko.


„Nuž vzhůru, heroldi, na oře v letu,
nám v čele triumfu,“ tak děl pán světů,
„v trub hlaholení zvěstujte, že k hrám
dnes vlídně Řím zve bůh, to caesar sám!“ –


¡Te engañas!... ¡No lo creas!... Ya la duda
echó en mi corazón fuertes raíces.
Ya la fe de otros años no me escuda...
Quedó de sueños mi ilusión desnuda,
¡y no puedo creer lo que me dices!


Sovra le notti mie fur chiaro lume
e nel dubbio sentier fidata scorta
i tuoi begli occhi e le dolci parole.
Or, lasso, che ti se´ oscurata e torta
tanto da me, conven ch´io mi consume
senza i soavi accenti e ´l puro sole:
né so cosa mirar, che mi console,
o voce udir, che ´l cor dolente appaghi
né mica in questo lamentoso albergo,
lo qual dì e notte pur di pianto aspergo,
chiedendo che si volga e me rimpiaghi
morte, né più da tergo
lasci, e m´ancida col suo stral secondo:
poi che col primo ha impoverito il mondo,
toltane te, per cui la nostra etade
sì ricca fu di senno e di beltade.


mârifetinizdi


إذا اجتهد المنجّمُ بعد علم
بحلّ الزيج وهو له مريد
ونصّف ثم ضاعف ثم أفضى
به التعديل والضرب الوكيد
إلى علم التواريخ اقتدارا
بحسبان يهون به السديد
وجذر ثم قابل في المجصطى
ودان لفضله الضد المكيد
ودقق في الحكومة مستزيدا
وما فيه لمطلب مزيد
هناك يكون أعمى الناس قلبا
لأن الله يفعل ما يريد
إلى أن يدرك الحسّاب أمراً
أتى من دونه أمر جديد
ومن لم يدر أين الروح منه
فكيف يحيبه إسطقس بعيد
وحسبان النجوم يصحّ علما
وسرذ الحكم ممتنعٌ فقيد
وتأتي دون ذاك مصادفات
وأقدار تحلّ بها العقود
وما شيء أشدّ عليّ غيظا
من الأحكام يحكمها اليهود
إذا علم الحكيم الأمر حقّا
يحيط بعلمه الطفل الوليد
فكيف يحيط مخلوق مهينٌ
بعلم حازه الملك المحيد
متى حظّ الفتى قصرَت خطاه
لمطلبه ولان له الحديد
وذل له الأقارب والأقاصي
ولاذ به الولائد والعبيد


A tu lupič Rubář do zubů
Dostal přenáramný vztek;
„Nyní budeš viset na dubu,
Za ten potutelný škvěk!“
„Ne, ne!“ Šíba tomu s Hrobkem brání,
Kloučka před houpáním vřele chrání.


Ev'n the wild deer, with look profound,
My sorrows seem to share,
And ev'ry groaning tree around
But echoes my despair —


Und sieh! der blauen Flut entquillt
Die Himmelstochter sanft und mild,
Getragen von Najaden
Zu trunkenen Gestaden.


Du trittst mich, singt der Schnee,
Mir aber tuts nicht weh:
Ich knirsche nicht, ich singe;
Dein Fuß ist wie der Bogenstrich,
Daß meine Seele klinge.
Hör und verstehe mich –:
Getreten singe ich,
Und nichts als frohe Dinge.
Denn, die getreten sind,
Wissen, es kam ein Kind,
Gar sehr geringe,
In einem Stall zur Welt:
Das hat sein Herz wie ein leuchtendes Licht
In große Finsternis gestellt.


Denn tiefer noch, im allertiefsten Schweigen,
Da liegt ein ungehobner Schatz begraben,
Der niemals wird dem Tage wohl sich zeigen.


Jak svobody duch v pouště vyhostěný
v oblačné říši orel poletuje,
přes balvany skal a pralesů kmeny
proud Orinoka pod ním k moři pluje,
hle! v jeho víru jícen tmavé sluje.
Nad ním jak obři svalovitých paží
skal strmých řada v oblouk vystupuje,
a v divém jeku jeho na zápraží –
slyš, vlny zpěněné se lámou, pnou a sráží.


Das außerlesne Schätzgen
Begehrt wohl gar ein Schmätzgen,
Und bitt mich noch so sehr:
Ja, ja ihr armer Teuffel,
Daran ist gar kein zweiffel,
Hört Morgen wieder her.


Vor sämtlichen bösen Satanen
Schützt irgend ein kleiner Hort:
Ein Strauß von blauen Genzianen,
Ein Lächeln, ein Liebeswort.


das beginnt mich anzulachen,
jungvertraulich, altvertraut –
O, komm her aus deinem Himmelsnachen,
ja, seit ewig warst du meine Braut,


Gyerekszivem, szegény gyerekszivem, te,
az ágy vasán be meg is szenvedél.
A bölcsődön, penészes éccakákon
ott ringott már a sötét szemfedél.
S míg más gyerekek fontak gyermekláncot,
az én szivem már ráncra kapott ráncot.
Lanyhán libegtem, mint rossz gázvilág
s csak egy virágom volt: a gyászvirág.


Ich sehne mich nach wilden Küssen,
Nach wollustheißen Fieberschauern;
Ich will die Nacht am hellen Tag
Nicht schon in banger Qual durchtrauern.


Als nach neuer Musik das versammelte Volk im Theater
Laut mit Geklatsch ringsher jubelte Preis und Triumph;
Trat der Chorag' unwillig hervor: Was, Männer, geschah hier?
Sicher ein arges Vergehn, weil es so vielen behagt!


Die Nacht will sich in laute Wasser einhüllen,
Aus dem Regen sie sich ein eigenes Liebeslied macht,
So wie ein Verlassener sein einsames Lachen lacht.


Ich hebe mein Aug‘ auf, und seh,
Und siehe, der Herr ist überall!
Erd', aus deren Staube
Der erste der Menschen geschaffen ward;


Ty jsi se tak zahleděla v ty vášněžhoucí tahy;
Oko, jenž svou kořist v nízkosti hledalo,
Jenž samou již láskou křečovitě plálo,
Se ti o dost malou lásku žebrat zdálo.
Jak se ti ten oheň hříchu zdál svatý být a drahý!
A koho by ten pohled žádoucí neslitoval?!
Vždyť mnohý – mnohý anděl za ďábla orodoval,
Vždyť mnohý – mnohý anděl za hřích se obětoval.
Stál on před tebou, milosti co žebrák polonahý.
Myslela jsi, že se trápí – moří,
Že v něm udušený plamen hoří;
A zatím jsi z jeho oka jedy ssála!
Blaze tobě tenkrát, zrak jeho tě minul;
Ty jsi tou nešťastnou, hroznou láskou mřela,
Jeho ale útrob naposled už vřela;
V sladce otráveném obejmutí – zhynul!
Po smrti teď bloudí. Tys mu všecko dala,
Odměna tvá – dítě co pod srdcem nosíš,
A i to mu musíš v obět dáti!
On ti bude za to – děkovati;
Proto lže ti milost, kterou žádáš – prosíš.
Co ti potom zbyde? – Tys ho milovala! – –


Car sur les familles souffrantes,
L'hiver, l'été, la nuit, le jour,
Avec des urnes différentes
Dieu verse à grands flots son amour !


Ma sai tu quando sei ben la soprana,
che par che per dolceza l'alma m'esca?
L'è quando porti in capo a la francesca
la foggia che è mo facta taliana.


A já – nu, víte – k čemu lhaní?
dnes vše to odnes doby cval –
bych dřív k vám nebyl přistoup ani,
ne, ruky byl bych nepodal.


Als wir beym Tische sassen
Uns umsahn, wenig assen,
Da sprach der Wirth: Sie essen!
Ihr Schiffer sey vergessen!
Verbannen sie, nur Furcht und Gram,
Ich bringe sie nach Amsterdam.


E molte volte ripetendo seco,
che fu Ginevra che 'l fratel gli estinse,
e che non fu se non quell'atto bieco
che di lei vide, ch'a morir lo spinse;
di voler vendicarsene sì cieco
venne, e sì l'ira e sì il dolor lo vinse,
che di perder la grazia vilipese,
et aver l'odio del re e del paese.


Spal rybák v loďce natažen,
spal tvrdě jak o sázku,
druh lovil ryby do sítě
a přemlouval mu lásku.


On his imagin'd rival's steed
With furious force he prest,
And glancing to the sun, his sword
Resounds on Elmer's crest.


مدينةَ عزِّ الدينِ طبتِ مدينةً
وكلُّ مكانٍ ينبتُ العزَّ طيِّبُ
ولو كنتُ في أبوابهِ كنتُ راضياً
فلا أشتكي فيها ولا أتعتَّبُ


Der eine sprach, ich freue mich,
Durch manche Oerter zu marschieren;
Da will ich Mädgen mächtiglich,
Und auch den Bauers-Mann vexiren.
Der andre sprach, jetzt geht es an,
Daß ich mir Vortheil machen kan.
Jezt ist es Zeit den Beutel und die Flicken
Mit Gold und Geld und waren auszuspicken.


Sen dnešní noci... Elysium svatých
a slávu tvoji, Jesu Kriste, zřel jsem.
Vysoko kdesi, jako na Olympu,
stál zlatý palác v květůplném sadu;
na trůně, na němž Jupiter dlel kdysi,
zářilo oslavené tvoje tělo,
máť, svatá Panna, po boku ti dlela,
a v křeslech dávných bohů apoštolé,
církevní otci, patriarši, světci,
vše plno slávy – a mně bylo blaze
a teple v duši, že smím vidět tebe
a že jsi laskavě tak převzal Olymp
od starých, bohů, učinil jej nebem
a nezničil ho. Byl to sen, vím, pouze,


Die grünen Buchenblätter
Schatten so schwer und dicht,
Auf rotem Vorjahrslaube
Spielt blau das Sonnenlicht.


Sok nagyjainknak balgatag udvarin
Már a magyarnak híre se’ hallatott,
Nem módi, úgymond. Oh, gyalázat!
Oh, vak idők szomorú gyümölcse!


O Welt voll Blind- und Sicherheit,
Wie bringst du doch die liebe Zeit
Am Sabbathtage sonder Ruh'
In aller Sünd' und Bosheit zu!
Ich weiß, daß Gott nach seinem Rat
Sechs Tag' uns nur verordnet hat,
Darin man fleißig wirken sol,
Und drauf am Sabbath ruhen wol.
Merk aber, du solt nicht allein,
Was dich belanget, ruhig sein,
Es gehet auch des Sonntags Recht
Auf Söhn' und Töchter, Mägd' und Knecht.
Durch Ruhe wird ja Mann und Weib
Gestärket, daß ihr schwacher Leib
Gesund und kräftig kan bestehn,
Ja frölich an sein' Arbeit gehn.
Wenn nun der Sabbath kömt heran,
So wiß' alsdenn ein jedermann
Aus Gottes Wort, was recht ein Christ
Zu thun und lassen schuldig ist.
Sobald dir ruft der Glocken Schall,
Des Lehrers Mund, der Sänger Hall,
So freue dich und geh' auch fort
Zu lernen eifrig Gottes Wort.
Sprich: Herr, ich liebe sehr die Statt,
In welcher du mich machest satt
Mit deinem Wort; ach, speise mich,
Daß meine Seel' itz lobe dich.
Am Sabbath sol dein Abendmal
Erquicken mich in derer Zahl,
Die dir, mein Gott, ergeben sind:
So bleib ich stets dein liebes Kind.
Auf, meine Seel', und sei bereit,
Zu danken Gott mit Freudigkeit,
Zu bitten auch, daß seine Güt'
Uns heut und allezeit behüt'.
Am Sabbath wil ich meinen Mund
Eröffnen und von Herzengrund
Erschallen lassen ein Gedicht,
Das unser Gott verschmähet nicht.
Am Sabbath wil ich dankbar sein
Und schenken, aber nicht zum Schein,
Den Armen mit ganz milder Hand,
So würk' ich recht ein Liebesband.
Am Sabbath sol mein ganzes Haus
Die schönste Sprüchlein lesen aus,
Damit sich trösten in der Still'
Und lernen, was Gott haben wil.
Mein bester Sabbath aber sol
Alsdenn recht blicken, wenn ich wol
Und christlich leb' in dieser Zeit,
Stets seufzend nach der Ewigkeit.
Den Sabbath feiret man gewiß,
Wenn durch der Sünden Finsternis
Noch Leib, noch Seel' hier wird beschwert,
Wenn nur der Himmel wird begehrt.
Der hält den Sabbath in der That,
Der Fried und Ruh im Herzen hat,
Ja, glaubet, daß durch Jesum Christ
Des Vaters Zorn gestillet ist.
So kom', o liebste Seel', herzu,
Kom, such' und finde Fried' und Ruh
In Gott, dem höchsten Schatz, allein,
Da wird dein rechter Sabbath sein.
Kein Sabbathtag sei dir bewust
In Hoffart, Ehr' und Fleischeslust,
So lieblich zwar den Sinnen thut,
Und nimt dir doch das höchste Gut.
Bei Gott in jenem Freudenreich,
O liebstes Herz, wird bald zugleich
Versamlen sich der Frommen Schar
Und halten Sabbath immerdar.
Da wird der Instrumenten Klang,
Der Engel Spielen und Gesang,
Der Auserwählten Lobgetön
Den Sabbath machen groß und schön.
Da wird ein prächtigs Ehrenkleid
Bedecken ganz das alte Leid,
Da wird man glänzen wie die Sonn'
In Ewigkeit mit Freud und Wonn'.
O schönster Sabbath, kom doch bald,
Du bist so herlich von Gestalt,
Daß ich mir wünsch' in Gott allein
Ein ewigs Sabbathkind zu sein.


Das drückt uns niemand besser
In unser Herz und Seel hinein
Als ihr zerstörten Schlösser
Und Städte voller Schutt und Stein;
Ihr vormals schönen Felder
Mit frischer Saat bestreut,
Jetzt aber lauter Wälder
Und dürre wüste Heid;
Ihr Gräber voller Leichen
Und blutgen Heldenschweiß
Der Helden, derengleichen
Auf Erden man nicht weiß.


龙影夕连蜷
不饮吴江渚
截断涧东天
飞来涧西雨


Halt stets mit Tapferkeit gegürtet deine Lenden
Und gib der Eigenheit in keinem Dinge nach!
Gelassen, abgespänt mußt du in Gott dich wenden,
In ihm ist nur allein, was dich erfreuen mag.


Morto il suocero mio dopo cinque anni
ch'io sottoposi il collo al giugal nodo,
non stêro molto a cominciar gli affanni
ch'io sento ancora, e ti dirò in che modo.
Mentre mi richiudea tutto coi vanni
l'amor di questa mia che sì ti lodo,
una femina nobil del paese,
quanto accender si può, di me s'accese.


Eynard, du Freund der Menschheit, du segenreicher Mann,
Den auch der Dichter preisend nicht höher ehren kann,
Er beugt vor dir sich schweigsam und zollet dir gerührt
Mit Tränen frommer Ehrfurcht den Dank, der dir gebührt.


Káráš básníky, že jejich zpěv
Zní jen stále o samičké lásce,
Vychvaluje stále vnadu děv,
Vrací k milosti se po obcházce;
Kterak zapřít přirozené pudy,
Které lejí v srdce sladké trudy?


Jak z misky Grala svaté krve krůpěj,
ta z lepších jistě skanula mi světů,
tak tichá, velká jako v sklonu slunce
mi padla jako zázrak v duše hloubi,
tam, nejdražší kde člověk poklad skrývá,
jejž cestou k hrobu můž’ mu dáti láska.


Poi che l un quinci e l altro quindi giunto
fu quasi a un tempo in su la chiara fonte
si accarezzaro, et si fecero a punto
così serena et amichevol fronte
come di sangue et amistà congiunto
fusse Gradasso a quel di Chiaramonte
ma come poi s andassero a ferire
vi voglio a unaltra volta differire


Mládí, mládí je jen schopnost touhy,
to jsem pomyslil, když v krajském městě
žil jsem měsíc jen. Mne ovšem zvali
prokazujíce mi vzácnou čest
na polévky a la reine a chřest,
s dámami jsem mluvil hodně plano,
zpíval jsem, když hrály na piano,
večer s chorem děv těch tatíků
nořil v maxla se i do cviku.
Dopoledne s rady jsem se bavil,
vína vliv jsem zase vínem navil,
a že nejsem vlastencem jen zpola,
vstoupil v klub jsem a i do Sokola.
Činil vše jsem s prudkou odvahou.
(Byl jsem také kousek za Prahou.)
Večer prázdníval jsem pokály,
skrytě užíval jsem jodkali,
neboť – k čertu – nelze míti dosti,
jak se zdálo mi, opatrnosti.
Ale lék jsem velmi klidně bral,
bez snů děsivých jsem dobře spal...
Moh’ jsem žít ten život hloupý, dlouhý –
ale mládí je zlá schopnost touhy...


Tak jat jsem touhou, mru a neumírám,
ó muka! a přec muk těch neodpírám,
v nich jásám, šílím jeden ples!


ويح السنين ومرها
ماذا بنا هي فاعله
جعلت عصاي ولم تكن
شغلي لكفي شاغله
محمولة هي في المجا
ز وفي الحقيقة حاملة
والعمر ألجأني إلي
ها والقوى المتخاذلة
والنفس عما سوفى تل
قى حين تسلم غافلة
وجميع مكروهاتها
في العيشة المتطاولة


Ich bin gegangen,
Den Mai empfangen,
Doch bracht' er keinen Gruß für mich;
Die Wolken zogen,
Die Schloßen flogen,
Ein eis'ger Hauch vom Flusse strich.


Mir lächeln, gefeierter Richard, nicht die Frau'n und die Minstrels zu: – –
Ich aber bin dein Kaiser und ein irrender Ritter bist du.


Dilatado en ferviente apogeo
Ante el sol que traspone el vergel,
Bebe en la onda felíz del gorjeo
Una luz que parece de miel.
Su cabeza con ella le arde
Como un ascua de claro arrebol,
E infla el pecho en que sangra la tarde,
Con el brío de un húsar del sol.
Negra capa, mejor esclarece
Aquel noble jubón de carmín,
Y al compás de la marcha parece
Que la alzara con el espadín.
Profundiza su azul la distancia.
Comienza la acequia a cantar.
Y un lecho de inmensa fragancia
Le tiende el florido alfalfar.


tut ki baktım uzar gider efkârım


Ti rikácsoltok s pénzt kaptok érte,
Mi belefúlunk bűnbe és vérbe,
Nagyokat lépő, mocsári gémek,
Ügyesek s vének.


Tu Ganelon se chvíli rozmýšlel
a záští svému v srdci naslouchal,
pak schytrale tak krále oslovil:


Ich gehe fort, und dennoch geh ich nicht.
Ade, mein Heim, und doch auch nicht ade!
Ich scheide zwar, doch leist ich nicht Verzicht,
Daß ich dich einst nach Jahren wiederseh.
Ob dich mein Fuß für eine Zeit verläßt,
Du hältst doch meine ganze Seele fest.
Ans Land, wo meine Wiege einst gestanden,
Bleib ich gekettet mit geheimen Banden.


A mí mismo me doy confuso espanto
de ver que me conozco y no me enmiendo;
ya el ángel de mi guarda está diciendo
que me avergüence de ofenderte tanto.


天地蘧□庐
何人不是客
浮云本无心
游子念将夕


All von lütt up ward dat tagen,
Sick recht höflich tau bedragen.
Dat möt glik französch parlieren,
In de Weig' all danzen lihren,
Kratzfaut maken, Reverenz,
Dat du kriggst de Swenzelenz!


Victor Hugo, soleil dont tous sont le Memnon,
Donnant à nous sa lyre étoilée et fleurie,
Extase du poète, orgueil de la patrie,
Honneur du genre humain qui se lève à son nom ;


Nur einmal aus ihrem Munde
Möcht ich hören ein liebendes Wort –
Alsdann wollt ich folgen zur Stunde
Euch, Geister, zum finsteren Ort.


Vasrostélyos kicsiny ketrecben áll
Az oroszlán, a sivatag-király.


Však rci, proč v smutku sedíš zadumána,
dnes hostí zástup sotva směstná brána
a večeřadlo tvoje zahálí!
proč neoděješ v perly nahou šíji,
kam Saduceů rty se lačné vpijí –
proč netančí dnes Marja z Magdaly!


Každý z nás dnes na hladinu civěl,
jakoby tam mrtvá těla plula,
jakoby tam tiše povzdechnula.
Opilec jsme, který vystřízlivěl.


Die Jungfrau thät sich zieren
In einen Mantel weis,
Ihre Brüst' thät sie einschnüren,
Vermacht mit allem Fleis;
Auch sprach die edle Jungfrau schon:
»Kein Mann soll mir's aufreißen,
Denn eines Grafen Sohn!«


E se encorpando em tela, entre todos,
se erguendo tenda, onde entrem todos,
se entretendendo para todos, no toldo
(a manhã) que plana livre de armaçã
A manhã, toldo de um tecido tão aéreo
que, tecido, se eleva por si: luz balã


De midőn a remény oly igen tünékeny,
A kétségbeesés az én reménységem:
E kettészakított oroszlán kebele
Szebb remények édes mézivel van tele.
Ama szent haragban, mely soha nem számit,
Midőn szórja méltó dühének villámit,
Haragodban bízom és hiszek, óh nemzet,
Hogy ellenid sirja a te sirod nem lesz.


مرَّ بنا ظبيٌّ حريريّ
عَذْب اللَمى في عِطْفِه لَيُّ
يا ما أُحيلاه إِذا ما شدا
نقول قد جاء السريجيُّ
ما أغنج الألحاظ في طَرْفهِ
وخدُّه باللحظِ مجنيُّ
فظرفه للفرسِ إِمّا بدا
ونطْقُهُ نطقٌ حجازيُّ


Und ich fluchte dem Geschick, fluchte jeden Tag dem Brand,
Der mir wehrte heimzukehren, der mit roter Flammenhand
Trocken alle Meere kehrte.
Wüsten wurden alle frische Meere.
Und ich stand im Sand und in toter Leere.


Wesswegen senkt in Schlaf dein trunk'nes Auge sich?


Dadme esa esponja y tendré el mar.
El mar en overol azul
abotonado de islas
y remendado de continentes,
luchando por salir de su agujero,
con los brazos tendidos empujando las costas.
Dadme esa esponja y tendré el mar.
Jornalero del Cosmos
con el torso de músculos brotado
y los sobacos de alga trasudándole yodo,
surcando el campo inmenso con reja de oleaje
para que Dios le siembre estrellas a voleo.
Dadme esa esponja y tendré el mar.
Peón de confianza y hércules de circo
en cuyos hombros luce su acrobático genio
la chiflada y versátil troupe de los meteoros
(Ved el tifón oblicuo y amarillo de China,
con su farolería de relámpagos
colándose a la vela de los juncos.
Allá el monzón, a la indostana,
el pluvioso cabello perfumado de sándalo
y el yagatán del rayo entre los dientes,
arroja sus eléctricas bengalas
contra el lujoso paquebote
que riega por las playas de incienso y cinamomo
la peste anglosajona del turismo.
Sobre su pata única, vertiginosamente,
gira y gira el tornado mordiéndose la cola
en trance de San Vito hasta caer redondo.
Le sigue el huracán loco del trópico
recién fugado de su celda de islas,
rasgándose con uñas de ráfagas cortantes
las camisas de fuerza que le ponen las nubes;
y detrás, el ciclón caliente y verde,
y sus desmelenadas mujeres de palmeras
fusiladas al plátano y al coco.
En el final despliegue va el simún africano
—seis milenios de arena faraónica
con su reseco tufo de momia y de pirámide—
La cellisca despluma sobre el agua
su gigantesca pájara de nieve.
Trombas hermafroditas
con sombrillas de seda y voces de barítono
cascan nueces de trueno en sus gargantas.
Pasa el iceberg, trono al garete,
del roto y desbandado imperio de los hielos
con su gran oso blanco
como un Haakón polar hacie el destierro,
levantando el hocico cual si husmease en la noche
la Osa Mayor rodada del ártico dominio;
y mangas de pie alígero y talle encorsetado
ondulan las caderas raudamente
en el salón grisperla del nublado,
y ocultan su embarazo
de barcas destripadas y sorbidas
en guardainfantes pálidas de bruma).
Dadme esa esponja y tendré el mar.
Minero por las grutas de coral y madrépora
en la cerrada noche del abismo
—Himalaya invertido—
le alumbran vagos peces cuyas linternas sordas
disparan sin ruido en la tiniebla
flashes de agua de fósforo
y ojos desmesurados y fijos de escafandra.
Abajo es el imperio fabuloso:
la sombra de galeones sumergidos
desangrando monedas de oro pálidos y viejo;
las conchas entreabiertas como párpados
mostrando el ojo ciego y lunar de las perlas;
el pálido fantasma de ciudades hundidas
en el verdor crepuscular del agua
remotas ulalumes de un sueño inenarrable
resbalado de monstruos que fluyen en silencio
por junglas submarinas y floras de trasmundo.
Dadme esa esponja y tendré el mar.
El mar infatigable, el mar reblede
contra su sino de forzado eterno,
para tirar del rischa en que la Aurora
con rostro arrociblanco de luna japonesa
rueda en su sol naciente sobre el agua;
para llenar las odres de las nubes;
para tejer con su salobre vaho
el broderí intangible de las nieblas;
para lanzar sus peces voladores
como últimas palomas mensajeras
a los barcos en viaje sin retorno;
para tragarse —hindú maravilloso—
la espada de Vishnú de la centella,
y para ser el comodín orfebre
cuando los iris, picaflores mágicos,
tiemblan libando en su corola azul,
o cuando Dios, como por distraerse,
arrójale pedradas de aerolitos
que él devuelve a las playas convertidas
en estrellas de mar y caracolas.
Dadme esa esponja y tendré el mar.
Hércules prodigioso
tallado a furia de aquilón y rayo
que hincha el tórax en ansia de infinito,
y en gimnástico impulso arrebatado
lucha para salir de su agujero
con los brazos tendidos empujando las costas.


Já se modlil – modlil srdcem vřelým,
tenkráte mi slzet nelzelo!
Byl jsem vesel, že to dobré nebe
nad osudem naším slzelo.


Waß du verheissen für der Zeit,
Daß uns der Flammen Grausahmkeit
Im weinigsten nicht schaden sol,
Ist nun erfüllet recht und wol.


Grüßt Du mich mit des Laubes Rauschen
In heiliger Waldeinsamkeit –
Drum will ich ihren Wundern lauschen
In träumender Versunkenheit.


Ubité pravdy, slunce šklebící,
upjaté zraky k bledému měsíci,


Quella che tolto havea (come io narrava)
Re Mandricardo (e dissi e dove e a cui)
era costei che Rodomonte amava
piu che il suo regno, e piu che gliocchi sui
e cortesia e valor per lei mostrava
non già sapendo ch era in forza altrui
se saputo l havesse allhora allhora
fatto haria quel, che fe quel giorno anchora


Das Mittel ist probat für alt und jung,
Nur blieb es fremd den schöpferischen Meistern:
Beim Mangel eigener Begeisterung
Sich aus der allgemeinen zu begeistern.


Der Berg, was er gesprochen,
Dem Schäfer und den Schnecken,
Die ihm am Rücken krochen.


Tup ji tupá, onu řeč, dokavád čas ještě, nenávist;
Neb skoro zostra její bůsti žihadla budou.


– Kam, bláhový, jdeš? zpět, ó, zpět!
Jdeš v kal a propasť, v moře běd,
jsem hvězda tvá a na stráži,
já cestu tobě ukáži! –


Dávno zradila jej píle,
touha po slávě a žití, –
bez studií, nahodile
teď si hájí živobytí.


Tam v tvé zlaté záře jas
otvírá se každý květ,
rosa schne, – zde slza s řas;
tam tvůj vzchod jak blaží zas
celý širý, boží svět!


湛湛清江叠叠山
白云白鸟在其间
渔翁醉睡又醒睡
谁道皇天最惜闲


Ach, ano! Je to pravda. Jen co máme,
čím v skutku jsme si, pravé jest a ryzí,
to píšeme si, tím se skolébáme
a proti sobě dlíme – jako cizí.


Die Lerche war's, nicht die Nachtigall:
Erhebt euch vom Schlummer der Sünden!
Schon wollen die Feuer sich überall,
Die heiligen Feuer entzünden.
Frisch auf und die Waffen gefeit!
Der Streit,
Der Gottesstreit soll beginnen.
Hinweg aus des Liebchens rosigem Arm
Und hinein in der Feinde gepanzerten Schwarm
Und auf fliegenden Rossen von hinnen!


Meinst du, o armer Mensch, daß deines Munds Geschrei
Der rechte Lobgesang der stillen Gottheit sei?


Dieses Duften, dieses Prangen,
Hat es einst mich doch ergötzt;
Warum rinnt mir von den Wangen
Denn die bittre Thräne jetzt?


Den jarní, sváteční byl, záře plný,
a s šumem pluly davu pestré vlny;
já v objetí jsem tvoje vletěla. – – –
Tys přivinul mne k sobě překvapen,
ty v oči mé, já v tvoje hleděla
a hleděla, – – ach, byl to šťastný den!


Mein Hertz ich habe schon die Ehre
Sie anzusprechen längst gesucht,
Sie gebe mir geneigt Gehöre,
Sonst bleibt mein Lieben ohne Frucht,
Sonst wird mein Wunsch nur halb erfüllt.


Já k tobě? – Ze své vůle nikoliv!
Dva světy stojíme zde proti sobě,
jež nesloučí se. Bar-Kochbo, buď zdráv!


	Moisès è nel cielo con le tavole
e 'l re Davìd, che non compuose favole,


Das Schwert ist gefeget,
Der Säbel ist blank,
Der Speer ist umleget
Mit Stahl breit und lang,
Der Mut ist gewetzet,
Das Herz sich erletzet
Mit Trommeln und Pfeifen
Im kriegrischen Klang.


Ma, lasso, io non so già qual nuova Aurora
renda al mondo il suo Sole! Ah, dura sorte,
che noi vestir d'eterna notte volse!


All' Eure romantische Seelennoth
Schafft nicht so herbe Pein,
Wie ohne Dach und ohne Brod
Sich betten auf einen Stein.


Dunque, deh, non voler, Mensola mia,
guastar una sì bella e tanta cosa
chente tu se´, con tua malinconia,
né con niun´altra cosa niquitosa:
ma da te caccia ogni rio pensier via
e non istar con meco più crucciosa,
ch´esser non può non fatto quel ch´è fatto,
perch´io con teco ancor fossi disfatto.


Int Uhrgehüs' dar weer sin Stell bi Eek un spansche Rohr.
Denn meldt de Stock – denn mutt he los, wit œwer Heid un Moor.


deh, così amor non mai m'ingombri 'l petto
d'umil disir, né mai di gelosia
gustiate 'l tosco: e sempre intenta sia
a l'interna beltate il vostro affetto.


Anständig führt die leis erhobne Hand
Den schönsten Kranz, umknüpft von Trauerband.
Der Rose frohes, volles Angesicht,
Das treue Veilchen, der Narzisse Licht,
Vielfält'ger Nelken, eitler Tulpen Pracht,
Von Mädchenhand geschickt hervorgebracht,
Durchschlungen von der Myrte sanfter Zier,
Vereint die Kunst zum Trauerschmucke hier,
Und durch den schwarzen, leichtgeknüpften Flor
Sticht eine Lorbeerspitze still hervor.


芦湾风带雁声愁
苹蓼花开水国秋
望到钱唐门外路
晚凉人倚小红楼


Es freue sich, in wessen Brust
Ein Herz voll Freyheit schlägt!
Ist Völkerfreyheit dem nicht Lust,
Der keine Fesseln trägt?


Sie flüstern heimlich wie Frühlingswind,
wenn rings der Saft in den Zweigen rinnt,


Muoio sovente, e 'l modo è via più fero;
perché al martir rinasco, e 'n sì bel grembo
non però trovo mai tomba o feretro;


Ó, já bych zlíbal, kudrnáčku bledý,
za červánek, jenž v tváři se ti zmáhá,
tvou drsnou dlaň, již práce denně ryje.


Doch wird vom Fluch einst unser Geist
Befreit,
Wenn's hier im Dorf zwölf Bauern gibt,
Wo jeder Treu' und Glauben liebt,
Und schwarzen Wucher scheut.


Darmo sem ji k srdcy přitisk,
Darmo zacpal ránu,
Jej sem darmo s země zdvihl,
Již jel v smrti bránu.


识得根源认得伊
全身犹堕在尘围
纵然和座都掀倒
尚有烟霞绕翠微


kde zákon rady nepoví,
tam paragraf se dá nový.(


Je n’ai pas oublié ton nom,
Tes rengaines ni ta bedaine,
Ni ta dégaine — ni ma haine !


Ámor sákba rejtett szemmel
lődözvén szét nyilait,
meg vegyíti gyötrelemmel
a’ szerelmek’ bájjait:
itt eggy szépet meghódítván,
jó nevére fótot tűz.
Ott eggy vénet elbódítván
langy tüzébűl csúfot űz.
Még Vulkánus műhelyében
sokkal rosszabb nyilt kohol,
mellyel minket vak mérgében
Zevsznek kénnye járomol.


Tu zamlčel se zas, a oba postrašeni,
v to místo k rákosí zrak mlčky upírali
a na rybník, jejž posud mlha ranní halí.
V tom Pavla chytila se druha křečovitě,
ten odstrčil ji však a očima jen svítě
se vztýčil náhle, – jak by nebyl se však vztýčil,
jen nohy zmizely tak ve břich, jenž se vzpříčil
sám pod čepicí velkou na ten pohyb náhlý:
pod kabát dlouhý tak se obě nohy vtáhly.
I šeptal k vyděšené Pavle poloslovy:
„Tam v olšinkách se kmitlo něco skrze křoví
blíž dubu, viděla jsi?“ Pavla kývla hlavou,
a Dubák vykročil hůl drže rukou pravou
a levou Pavle kynuv, aby byla zticha,
v před kráčí k olšinkám. A Pavla sotva dýchá,
v zem tílko tlačíc kouká, kterak Dubák směle
se blíží k olšinkám – mráz probíhá jí v těle,
chce volať za ním, pozdě, už jí zmizel v křoví,
i vykřikne – vše ticho, nikdo neodpoví.
Tož zdvihne se a pádí za kravami zrovna,
neb samotnou ji jala úzkosť nevyslovná.
Schována za kravou tam v strachu dlouho čeká,
až probudí ji náhle výkřik do daleka:
to Dubák na ni volá. Nehnula se s místa,
jen očkem za kravou se vyhlednouti chystá,
však Dubák hned ji spatřil; tam stál bujný synek
a na ni kývaje zas volal od olšinek,
až dodala si ducha, brouzdala se rosou
a stokrát zastavila svoji nohu bosou,
když na ni Dubák dupnul: „Nu tak sebou pohni!“


Šat mraků zlacené má třásně
jak lože nádherné, kde slunce zmírá...
Plá oběť oblaků tak jasně,
že duše dojata jak vánkem lyra
zní tiše písní mystickou.


Görnyed, mint egy tehervivő,
baljós szeme meredve pillant,
bámulja a hideg falat,
a piszkos, lépcsőházi villanyt.


Getroffen sank dein Feind vom Speere,
Mich sendet mit der frohen Märe
Dein treuer Feldherr Polydor –«
Und nimmt aus einem schwarzen Becken,
Noch blutig, zu der beiden Schrecken,
Ein wohlbekanntes Haupt hervor.


Wie viele hatten,
Was du noch hast.
Schenke mir nur deinen Schatten
Für eine kurze Rast.


风枝雨叶春无赖
石径芳茨昼不开
绿竹笋高人未觉
紫荆花谢我重来


Du guter Geist, der friedensstill geglitten
Durch unsre Sphäre wie ein sanfter Stern,
Du Mutterherz, hast nur in unsrer Mitten
Zu kurz geweilt – wie hielten wir dich gern!
Nicht wahr, wenn wir dich doppelt innig bitten,
Steht uns der Tag der Wiederkehr nicht fern? ...
Du hast es uns zum Abschied fest versprochen
Und nicht nur für die karge Frist von Wochen.


Kein Herold wird's den Völkern künden
Mit Pauken- und Trommetenschall,
Und dennoch wird es Wurzel gründen
In deutschen Gauen überall:
Daß Weisheit nicht das Recht begraben
Noch Wohlfahrt es ersetzen mag,
Daß bei dem biedern Volk in Schwaben
Das Recht besteht und der Vertrag!


"Says I to Dick, to Dick, says I,
There's nought i' life can match thee!
Thy temper's ayways bursting out,
And nought I say can patch thee.
I's ass, and fuil, and silly snuil,
I's naething but a noodle;
I's ayways wrang, and never reet,
And doodle, doodle, doodle."


Als der Erschaffende von seinem Angesichte
Den Menschen in die Sterblichkeit verwies
Und eine späte Wiederkehr zum Lichte
Auf schwerem Sinnenpfad ihn finden hieß,
Als alle Himmlischen ihr Antlitz von ihm wandten,
Schloß sie, die Menschliche, allein
Mit dem verlassenen Verbannten
Großmütig in die Sterblichkeit sich ein.
Hier schwebt sie, mit gesenktem Fluge,
Um ihren Liebling, nah am Sinnenland,
Und malt mit lieblichem Betruge
Elysium auf seine Kerkerwand.


Oj, bárko, sílu kde jsi vzala,
pro tenhle zápas hrdinný?
Jsi křehká, stará, k smíchu malá
a chceš se prát snad hodiny?
Kdo dal ti sílu k boji tomu?
Ji blesky sijí v duši stromů,
či byly z ní snad stvořeny
kdys větve, peň i kořeny?
Hle, poslušně, jak ve tmě číhá
a čeká na svůj okamžik –!
I Tonko číhá... Nyní vzkřik’,
– vstříc jak by hor se hnala tíha –
leč bárka v krátkém zápase
jak kuna po ní šplhá se...


Nem úgy van ám az, mint mondják,
Sokat beszél a rossz világ.
Mint a nap a felhők közül,
Az igazság majd kiderül.


To pomp or proud titles she ne'er did aspire,
The damsel's of humble descent;
The cottager, Peace, is well known for her sire,
And shepherds have nam'd her CONTENT.


虽胜斑竹与红藤
绝远羸躯岂易凭
争得化龙归锦水
老身骑去见心朋


هذا الأميرُ السَّعيدُ الحظِّ تَخدِمُهُ
مَلائكُ اللهِ حولَ العرشِ تجتمعُ
تقولُ أحرُفُ تأريخٍ تُحيطُ بهِ
إنَّ الشِّهابَ على الأفلاكِ يرتفعُ


E spero rintuzzar l'ardore che nacque
e sorse dal sanguigno arido seggio,
pur ch'il caldo amoroso non l'accenda.


Jest krásná zem, již líbá oceán,
zem svobodná, i šťastné čítá kraje;
ta prapor má, v němž jasný blankyt hraje
jsa hvězdami jak nebe znamenán.


Wozu dienet das Studieren?
Als zu lauter Ungemach?
Unterdessen läuft der Bach
Unsers Lebens, uns zu führen,
Ehe wir es inne werden,
Auf sein leztes Ende hin,
Dann kömmt ohne Geist und Sinn
Dieses alles in die Erden.


Comme Orphée à l'âme éblouie
Eut sa lyre, qui vibre encor,
Feu Dupin, son noir parapluie,
Agamemnon, son sceptre d'or ;


Zaj nélkül léptem a szobába, hol
Csend, tisztaság, de sűrü lég vala,
S az ellenzett világu mécs homályán
A halavány, nehéz beteg feküdt;
Egyedül volt. Szegény családtalan!
Ösmertem a jámbor, becsűletes,
Kevés szavú, de nyájas férfiút;
Előttem állt egész alakja: amint
Ujját állán nyugasztva könnyedén,
Reám emelte nyilt arcúlatát,
És hallgatott a szent falak között. -


Zlatý pás a paloš operlený,
Pistolky dvě k boku připněné,
Za nim v dudy foukal kožené
Starý Kejdoš v hudbě vycvičený:


But hear, ye Nymphs; indulge no causless Fears,
I know the lasting Joys of coming Years.
I,  kind , will protect
The Loyal Patriot, and his Schemes direct.
All do not hate the Plain, nor fly the Woods;
Fields have their Lovers, and the Groves their Gods.
If , and  with a Smile
Reward the Song, nor scorn the meaner Style;
Each bleeding Tree shall tell the Shepherd's Flame,
And in its Wounds preserve the growing Name.
Swains to transmitted Pipes shall long succeed,
And sort with artful Hand th'unequal Reed.
The Birds on ev'ry Bough will list'ning throng,
And noisy, strive to drown the envy'd Song.
to distant Rocks shall waft the Tale,
And reach with borrow'd Sounds the lowest Vale;
While the glad Lambs pursue the circling Round,
Frisk wanton, and o'er grassy Ridges bound.


但存心里正
无愁眼下迟
若人轻著力
便是转身时


买鱼日日与狌狸
捕鼠有心奚待饥
但免翻盆与覆碗
何须要见血淋漓


Ein in See-Blumen verwickelter Kahn:


Stolz ruft der Thor im eitlen Selbstvertraun:
Dies Herz ist mein! mir hab' ich es gewonnen!
Kein Andrer darf in diesem Blick sich sonnen,
Und diesen Reiz, kein Andrer darf ihn schaun!
Kannst du den Glanz, der jede Sonn' umkränzet,
Kannst du den Duft der weiten Blumenflur,
Den Farbenschmelz, der Wies' und Hain umglänzet,
Den ew'gen Reiz der wechselnden Natur,
Sprich, kannst du dies in einen Punkt verbinden,
Zum einz'gen Herrn der Schöpfung dich erhöhn
Und ohne Scheu mit stolzem Sinn verkünden,
Das Schöne sey für dich allein nur schön?
Wenn, aus dem Schooß des Meers hervorgetragen,
Der Sonnengott den Strahlenflug erneut
Und wie ein Held von seinem Flammenwagen,
Die finstre Brut des Dunkels zu verjagen,
Mit stiller Kraft der Pfeile Gluth verstreut,
Dann wird die Lust in jedem Busen wallen,
Froh blickt der Mensch zum Glanz der lichten Hallen,
Und ruft entzückt im heiligen Vertraun:
Es ist ein Gott, der glüht und leuchtet Allen,
Ein Schönes ist, und Jeder darf es schaun!
Kein Veilchen wird die Lilie beneiden,
Die neben ihm aus einer Quelle trinkt,
Und wir, um die das Bruderband sich schlingt,
Wir sollten das, was Aller Glück ist, scheiden?


Dlouho zíral na ztrhané líce.
Potom jakby útrpností dojat,
pohladil mu bílé dlouhé vlasy,
roztah velká netopýří křídla,
až svit svíček zasyčel a zhasl,
a vzlet oknem nad prostoru světa.


¡El gran manto de oro, el dúctil manto
onduloso y fragante de su pelo,
rodó, a manera de dorado velo,
sobre la pedrería de su llanto!
—¿Por qué hablas de morir?... ¡no es para tanto!
que, si voy a ausentarme de este suelo,
yo volveré... ¡lo juro por el cielo!—
le dije, presa de mortal quebranto.
De su boca en el cáliz encendido,
mi boca, siempre de la suya esclava,
posose, entonces, como en rojo nido.
En tanto que una lágrima rodaba
por el encaje azul de su vestido,
¡como una gota de candente lava!


— Ô sage ! Si mon cœur est faible et déchiré,
Je ne crains rien pour moi, sache-le. Je mourrai,
Comme si j'étais fait ou d'airain ou de pierre,
Sans pâlir ni pousser la plainte et la prière
Du lâche ou du çudra. Mais j'aime et suis aimé !
Vois cette fleur des bois dont l'air est embaumé,
Ce rayon enchanté qui plane sur ma vie,
Dont ma paupière est pleine et jamais assouvie !
Mon sang n'est plus à moi : Çanta meurt si je meurs ! —


Liebend hörten wir oft murmeln den Erlenbach,
Sahn aufsteigen den Mond, schwinden das Abendrot,
Voll süßschwärmender Wehmut,
Dachten Tod und Unsterblichkeit.


一尊萧寺鬓毛新
醉后那论主与宾
我梦未醒君梦觉
可能还唤梦中人


Má jméno Judita. A vdova jest?


En mi mortal partida
Vi la Esperanza que en la Fe se encierra,
 Porque probé en
la vida
Todas las aflicciones de la tierra.


Gottlob, das ich so weit gekommen,
Und noch bisher kein Leid vernommen,
Das aller Rath zunichte geht,
Und Gottesschlus mit mir besteht.


Pojednou víčka klesají –
ó sladká, sladká spánku moc!
Tvůj obraz vidím před sebou –
milenko drahá – dobrou noc!


Flucht dem blutigen Zank, giebt den murrenden Völkern
Ihres Verlangens entfernetes Ziel!
Dennoch stehen um Friedrich, wie gebürgige Wetter,
Seiner Feinde noch viel.


Nasťa, stanouc se tak mojí ženou,
Nasťa dobrá, anděl, utrápená,
davši tobě život, zemřela mi.


Geschwind, eh dich ein Tropfen weckt,
Eh dich ein Blitz, ein Donner schreckt,
Denn auch der Wonne Born,
Wallt plötzlich auf in Zorn.


De szállva villám-szárnyakon
A vészt Haszszán haladja,
S a láthatárra gyors lovon
Kitűnik büszke hadja.
A föld alatta megdobog,
Az ég ürébe szó robog:
«A föld s az ég daczára
Hölgyet viszünk Budára!»


Eins ist Noth! Wer die Perle nicht fischt, ihm hänge die Auster,
Oder die Muschel im Netz, Armer, die Müh' ist umsonst!


帽屋钗梁剪彩新
谁知井底及池濒
只从阳月方中日
已作明年第一春


Lebend noch exenterieren sie euch, und seid ihr gestorben,
Passet im Nekrolog noch ein Prosektor euch auf.


Dies haben vor in etlich tausend Jahren
Die Väter nie empfangen und erfahren.
Sie trunken nur vom Fels bedeutungsweise
Und aßen Mann‘, das Vorbild dieser Speise.


مثلما سمكة تفقد عادة الماء
و زعانفها تتلاطم في طين الشاطئ
القوارب تجمع التركات
وترمي بشباكها الواسعة
لتخدع الأسماك المكابرة بحرية الماء
فأرى إلى الأحزاب تتكدس في خراج الدولة
و الجــباة يبجلون قهوة الصيارفأرهب السبايا بفضيحة الصمت
و أصغي لدسائس المثقوبين بوهم الدولة و الحزب
أعرفهم ثقبا ثقبا
أرقبهم من برج القلعة
ينحدرون و الحَسَكُ يتفصّد من أطرافهم


Musica fanno per ogni confino,
dove il calor divino - il ciel dispiega,
ed Amor lega - tante luci, e muove
altronde altrove.


牛大垂天且割烹
细微黄雀莫贪生
头颅虽复行万里
犹和盐梅傅说羹


Herr Ludwig ist ein großer Poet,
Und singt er, so stürzt Apollo
Vor ihm auf die Knie und bittet und fleht:
»Halt ein! ich werde sonst toll, oh!«


Poca, Diego, soy tinta, bien que debe
en esa tinta poca a tu pintura
tanto espíritu docta a mi figura
cuanto pudo admitir lámina breve


Werden muß ich wie ein Kind,
Wenn ich will zum Vater kommen;
Kinder, Kinder! kommt geschwind,
Ich will gern sein mitgenommen.
Ich muß werden wie ein Kind!
Wer dies einmal je empfunden,
Ist den Kindern durch das Jesukind verbunden!


Szép fák valának ott mindenfelől az folyóvíz mellett,
Minden holnapban tizenkét élő fák teremnek vala,
Fa levelei igen hasznosak az betegeseknek.


与世相疏行路难
不禁尘土便思山
山中独念故人远
雪舞清声窗竹闲


Wir büßen für die böse Welt
Die eigenen Vergehen,
Und ob auch Katzenhagel fällt,
Wir lassen's halt geschehen.


Východní červánek políbil kraj,
v zpěvu se probouzí pole i háj.
Sotva nás přemohl kratičký sen,
ku práci volá zas dnes parný den.


In mezzo ad uno scampanare fioco
sorse e batté su taciturne case
il sole, e trasse d'ogni vetro il fuoco.


Jak pěna vod, jak roucha vil –
tak spanilý a čistý byl...


Sank die Erde sonnenfern
Nachtwärts, nebelblind?
Weh, auf welchem kalten Stern
Wir geboren sind!
Warum gab der Mutter Schoß
Uns dem Leben preis?
Diese Welt ward seelenlos,
Weide fürs Geschmeiß.


– „Nezabil, já nejsem vrahem, pane,
jsem jen chudý, povržený člověk,
já ho prodal“... – „Tedy prodán, prodán!
Do otroctví prodán přehanebně!“
Zaštkal Bořek, dlaněmi tvář clonil,
a skrz prsty tekly jemu slzy
bohaté jak hrachy... „Prodán, prodán!
Jeníčku můj, toť tedy tvůj osud!
Prodán do ciziny, do otroctví!
Oč by lepší byla smrt, můj hochu!“


Wer hat Lust mit mir zu ziehen
Nach der Stadt Jerusalem,
Denn darinnen kann man sehen
Was der weise Salomon
Hat gebauet Schlösser, Kirchen,
Alles ist von Stein und Holz,
Alles überzogen worden
Mit dem Silber und rothen Gold.


Každý krok náš v žití musí vésti
láska k národu a jeho štěstí.


Wer sich auf Ruhm begiebet,
Und freie Tage liebet,
Der liebt Aurorens Licht;
Dann Gras muß Blumen bringen,
Der Vögel leichtes Singen
Durch alle Lüfte bricht.


Könynyel voltak megkeverve
A bor arany-cseppjei,
Felszaggatva a magyar szív
Kedvvel hártyás sebjei.
«De most egy mást, kedves Kálmán!
(Így unszolt a társaság,)
Egy víg dalt, mert igen fáj ez, -
Minden szava sebet vág!»


O sanfter Schlaf! Schließ mir die willigen Lider,
Eh dieses Hymnus' letztes Wort verklingt,
Nein, hör das Amen erst, eh schläfernd nieder
Dein Mohn die süßen Gnadengaben bringt.


خُبزُ المُعَلِّمِ وَالبَقّالُ مُتَّفِقٌ
وَاللَونُ مُختَلِفٌ وَالطعَمُ وَالصورُ


Vor euch noch Farben
verzuckenden Lebens,
auf grünlichem Grau
verrötender Schaum;
hinter euch
Schwarz und Silber,
die Farben des Todes.
Ein Schleier,
an eure Mähnen geknüpft,
schleppt
geisterhaft nach.


Magunk valánk a nagy kerek világon
Két árva, idegenek közepett;
Erdély, miként a pásztortűz az éjben,
Mi a világtengerben kis sziget;
Láttuk szünetlen egymást és epedtünk,
De karjainkkal egymást el nem értük!


Tra li àlbori secchi stassi il laur lieto,
et di Cyprigna l'odorato arbusto;
verdeggia nelle bianche alpe l'abeto,
et piega e rami già di neve honusto;
tiene il cipresso qualche uccel secreto,
et co' venti combatte il pin robusto;
l'humil ginepro con le acute foglie
la man non porge altrui, chi ben lo coglie;


Buon Sessa, il cui splendor lume raddoppia
a quel degli avi, col reo secol nostro
pugnate voi: fia la vittoria doppia.


吾庐在目中
日可理轻策
乃知壶中天
端胜缩地脉


Már útnak indul gólya, fecske,
Ha szállhatnék oly szabadon!
Köddel borul reám az este
És majd megöl az únalom.
Egyetlen árva múlatságom,
Hogy elsohajtom nevedet,
S álmomban néha arcod’ látom...
Hajh mért nem lehetek veled!


¿Acaso es la patria
convivialidad?
¿haciendo cabriolas
se puede salvar?...
 Cesen las piruetas,
las polkas, el vals,
no sea que brincando
se vaya a encojar.
 Los blancos manteles
levántense ya,
empiece el gobierno,
acabe Canaán:
porque indigestarse
es malo a su edad.
Ya no se divierta
con danza fugaz;
hecho un Rigoletto
voacé estuvo ya;
eso no da gloria,
ni renombre da;
porque nunca pasa
a futura edad
ocioso magnate
que sabe no más
bailar y comer,
comer y bailar.


« Je repasse en pleurant ces misérables jours ;
« J'ai connu le Seigneur dès ma plus tendre aurore ;
« Il ne s'est pas, mon âme, éloigné pour toujours.


Piacendo questa sotto il nero manto
oltre ad ogni altra a Troiol, sanza dire
che cagion quivi il tenesse cotanto,
occultamente il suo alto disire
mirava di lontano, e mirò tanto,
sanza niente ad alcuno discoprire,
quanto duraro a Pallade gli onori;
poi co' compagni uscì del tempio fori.


Ich bin's, ich bin's, mit Kinderlallen,
Auf feinen Säulchen schlank und hold,
Durchkühlt von hüpfenden Kristallen,
Spannt gern mein Geist ein Netz von Gold.


„Ach co se můj národ
Nikdy víc nezbudí?“
Ohlas odpovídá
Silným hlasem: „Zbudí!“ –


A dál uhání ouvozem,
že koník sotvy stíhá zem,
a blíže vrbic, blíže luk
pojednou zpěvu slyší zvuk.


Sám cítil časem, piedestal že vratký,
a v skrytém zmatku prchal od díla.
Cos bylo v něm jak plachá něha matky,
jež neduživé dítě zrodila.


Indem ich dein beschäumt und trinckbar Gold beschau,
So kommt es mir
Nicht anders für,
Als ein vom Sonnen-Licht bestrahlter Morgen-Thau,
In welchem sich von allen Edel-Steinen
Die Farben und der Glantz vereinen.
Wann ich dein wohl gemischt süß-säurlich Wesen schmecke;
Daucht mich, daß ich den Auszug recht in dir
Von allen dem, was lieblich schmeckt, entdecke.


Dost dřímoty té měkké, sladké! –
Jdu veslem vládnout na jezero,
jdu výš, kde kvetou genciany
a drobných pestrých písní stero.


Dem dunkeln Walde. Da, auf den Wiesen auch
Verweilen diese Schafe. Die Gipfel, die
Umher sind, nackte Höhen sind mit
Eichen bedecket und seltnen Tannen.


A chi giugne nel petto, a chi alla testa
ne le gambe ne fianchi, e ne la faccia
chi morto al tutto chi stroppiato resta
chi meno è offeso di fuggir procaccia
come sel viandante alla foresta
con grave sasso sbarrando le braccia
fere una turba d implicate biscie
che dopo il verno al sol si goda e liscie


Sie belecken nur die Schalen
Mit vergebner Angst und Müh,
Denn der Kern ist nicht vor sie,
Und wenn sie mit Liebsten praalen,
Ist der angemaste Glantz
Warlich weder halb noch gantz.


All dein Ringen nach dem Lichte, all dein Thun in ernster Zeit,
Glich's nicht einer Hand von Eisen, die uns eine Rose beut?
Ein beharrlich ernstes Kämpfen um ein morgenrothes Land!
Drum, o legt ihm weich die Rose in die harte ehrne Hand!


Ich bin heraus gegangen anzubeten,
Und ich weine? Vergieb, vergieb
Auch diese Thräne dem Endlichen,
O du, der seyn wird!


Zlatožluté mlhy dech
jak by přelít’ po stromech,
ale zase starý stín
kýval smutně z doubravin.


Jen mrtví dřímou tiše ve mohyle,
ti nepohnou se v slastném ticha taji,
a vítr, hvězdy, moře sladce, mile
se na ně usmívají.


A my, jimž milenkou i moudrou učitelkou,
Ó sladká Francie, jsi bývala,
my, kteří znali tě vždy vznešenou a velkou,
k níž staletí se s úctou dívala,


Volnost jeho co nesmění
Skrz pokojné jednání,
To odbojné sápání
Ať vlastenský meč vyplení!


Tvá políbím-li ústa purpurová,
hned jako růže vůni v ňadrech svých
má duše v kalichu svém píseň chová. –


Nad kvítkem z růže blažená
se nahýbá Čistá Panna
a dalekou poutí znavená
sem zahýbá karavana.


Sdegno ed Amor guerreggian nel pensiero:
quest'accende la fiamma in parte spenta,
quel di gelata neve cuopre il core;
questi m'annoda più, quel mi rallenta:
e l'uno e l'altro è sì superbo e fiero,
che presagir non posso il vincitore.
Ma ben ti dico, Amore,
poiché d'ogni mio ben giunsi all'estremo,
né spero più, né temo,
se ben ne le tue man vinto ritorno,
non passerà mai giorno,
ch'io di te non mi lagni e non mi doglia:
a forza sarò tuo, ma non a voglia.


Megállott, de lehet folytatni
A jó szemek, a szép szemek
Érdemes, őrült látomását,
Az Életet, az Életet.


libertad


Bald ihm Licht und Rede schwanden,
Einsam stand er in der Nacht,
Also von der Welt geschieden
Hat er Jahre zugebracht.


Měl tenké C, míň štaturu
a cikánskou víc náturu,
měl na jevišti dojem,
než o cti divný pojem.
Prásk do bot z české práce,
requiescat in pace.


Vor dieser todten Schönheit heil'gem Schreine,
Bei diesem Weh trifft's ihn mit Blitzesscheine,


Und der wackre Meister bläute
In den Leib dir ganz
Seinen Rhythmus, und die Leute
Lobten deinen Tanz.


梦过百花蝴蝶飞
可堪朝暮子规啼
山中有屋不归去
想见当门碧草齐


Sehnend mich nach neuer Schöpfung,
Mich nach ros'gem Morgenlicht,
Saß ich still beim Lampenscheine,
Kummer in dem Angesicht.


Konnt' deine Schuld dies Haus so arg beflecken,
So halt' fortan es deine Buße rein,
Den Wust und Unrat feg' aus allen Ecken
Von heut an täglich deine Hand allein.


König Jakob saß auf hohem Roß,
Graf Douglas grüßte tief,
Dem König das Blut in die Wange schoß,
Der Douglas aber rief:


Nem szálló darvak, - emelődaruk
Lendítették ki lelkemből a bút,
Az én világom a kohók világa,
Csákány csapása, pőröly zuhogása,
Gondolatok zenétlen muzsikája!
S most már hiába!
Hiába lebeg
A pici Mester a mező felett. -
A dalt, a könnyűt, a hivogatót,
A játszit, tündét, üdét, illanót
Nem tanulom már soha, soha meg!


莫倚元勋傲少年
百重围破一身全
黄埃白刃前驱失
梦里惊魂空自怜


Das gib, Gott vatter, schöpffer werdt,
on den wir nichts vermögen,
An deiner zusag hie auff erdt
vnd an deim wort lan gnugen
Welchs vns dein Son
hat kundt gethon,
Vnd durch deinn heyligen geyst
vns solchs hie vnd dort geleyst.