Und solche Gnad und Treue
Tut er den Menschen gern.
Er segne Paul aufs neue,
Und unsern lieben Herrn!


男儿报难在沙场
八月边秋塞草黄
帐下千声期灭虏
军前杀气已凌霜


Auf den zauberischen Wogen
Deutscher Tänze schwebtest du;
Wetter kamen schwül gezogen,
Schelmisch logst du üppige Ruh.
Eisgrau saßen tote Wächter
Vor dem klangerfüllten Haus –
Sieh, da sandtst du edle Fechter
Singend in das Frührot aus!


هاتِ المدامَةَ يا غُلامُ مصيِّراً
نُقلي عَلَيها قُبلَةً أَو عَضَّه
أَو ما تَرى كانَ يَنثُر وَردَهُ
وَكَأَنَّما الدُنيا سَبيكَةُ فِضَّه


Conserve-les longtemps ; celui qui t'en supplie
A l'appel du génie eut le cœur toujours prompt.
Rapporte en souriant, dans ta belle Italie,


إِن يُرسِلِ النَفسَ في اللَذّاتِ صاحِبُها
فَما يُخَلَّدنَ صُعلوكاً وَلا مَلِكا
وَمَن يُطَهِّر بِخَوفِ اللَهِ مُهجَتَهُ
فَذاكَ إِنسانُ قَومٍ يُشبِهُ المَلَكا
وَشارِبُ الخَمرِ يُلفى مِن غَوايَتِه
كَأَنَّ مارِدَ جَنّانٍ بِهِ سَلَكا
تُغَيِّرُ العَقلَ حَتّى يَستَجيزَ بِهِ
مَدَّ اليَمينِ لِكَيما تَقبِضَ الفَلَكا
تَبيتُ عَنها عَديمَ الزادِ مُخفِقَهُ
وَقَد تَوَهَّمتَ أَنَّ الخافِقَينِ لَكا
عُمرُ الغَريزَةِ عُشرونَ اِقتَفَت مائَةً
هَيهاتَ أَيُّ لِجامٍ قَلَّما أَلِكا
وَما أُسائِلُ عَن شَخصٍ لِمَولِدِهِ
عَشرٌ وَتِسعونَ إِلّا قيلَ قَد هَلِكا
تَمَسَّخَت في أُمورٍ غَيرَ طائِلَةٍ
سُهدٍ وَنَومٍ وَوَفَّت نِصفَها حَلَكا
وَالمَرءُ يَحرِصُ إِمّا ضارِباً فَرَساً
إِلى المَنونِ وَإِمّا راكِباً فُلُكا


Őrizte gondosan, miként a két szemét,
Korán árván maradt három kis gyermekét;
Ölelte, csókolta a három kis leányt,
A széltől is őrzé, s tőlök semmit se szánt.


Questi vedendo il generoso figlio
di Troiano alle mura approssimarsi,
per ogni caso, per ogni periglio
non vòlse sproveduto ritrovarsi;
e fe' che molti all'arme dier di piglio,
e che fuor dei ripari appresentârsi.
Tra questi fu Ruggiero, a cui la fretta
di Marfisa la giostra avea intercetta.


Die Erndte läßest du schon zwey mahl dreißig mahl
In Säcken eingefüllt auff deine Söller tragen:
Dein Alter können dir der Töchter Kinder sagen:
Jedoch wilt du vermehrn der Jungen Stutzer Zahl.


Wir, wir, wir, wir zähln
Schon lange vor Noah;
In, in, in der Arch'
War mein Geschlecht schon da!
Doch zeig' ich jetzt mein Wappen auf,
Wo unser Eselskopf darauf,
So lachen mir die Wichte
In's G'sichte.


Sei mir du, Maria, milde,
Gegen dieses Leben wilde,
O du süßes Gottesbilde!
Deine Liebe sei mein Schilde!


Não sou herói nem bandido:
meu alazão viaja sobre trilhos;
minha arma é uma marmita
na mão direita (onde uma roseira)
na esquerda, meu coração
(transpassado de espinhos)
Mas por que,
para que vou assinar manifestos?
Não me compram feijão,
não vou tirar meu filho da prisã
Futebol é assim mesmo,
vamos sair para outra —
— enquanto há portas abertas
pra sai
Afinal,
talvez sair seja melhor
aind Ainda que mal pergunte,
quem vai ouvir teus lamentos?
Quem vai ler teus pensamentos?
Quem te vai estender a outra mão?
(ou a outra face?)


Идут в Эстляндии бои, —
Грохочут бешено снаряды,
Проходят дикие отряды,
Вторгаясь в грустные мои
Мечты, вершащие обрядОт нескончаемой вражды
Политиканствующих партий
Я изнемог; ищу на карте
Спокойный угол: лик Нужды
Еще уродливей в азартСпаси меня, Великий Бог,
От этих страшных потрясений,
Чтоб в благостной весенней сени
Я отдохнуть немного мог,
Поверив в чудо воскресениВоскресни в мире, тихий мир!
Любовь к нему, в сердцах воскресни!
Искусство, расцвети чудесней,
Чем в дни былые! Ты, строй лир,
Бряцай нам радостные песни!


V křech zažloutlých se stíny výší
proťaty světlem bělavým.
Kraj vůní obtížen je, tišší,
parami louky vlhce dýší,
v tmu perleťový stoupá dým.


Déjà, lors de vos treize ans,
Vous aviez les yeux luisants,
Car vous étiez guillerette.
Eh ! allez donc, Turlurette !


»Um Gott, Herr, wenn ich Euch raten mag,
Flieht, flieht, statt länger zu zechen!«
Doch lauter ruft jener. »Ein Hoch dem Tag,
Wo wir die Ketten zerbrechen,
Wo das würgende Schwert die Franzosen frißt,
Wo welsche Hoffart und welsche List
Erstickt in blutigen Bächen!


De sanar le deseo porfiado
está llamando al mal adormecido,
y el que siempre recusa el pie oprimido,
no puede hallar el lazo descuidado


泪非还魂香
空流亦何益
只愁只眼枯
还留看天日


V pestrých barev lesku plálo
gotické to úzké okno,
kam chodila malá Yseult
do zámecké oratoře.


Ihm beginnt zu zahnen
Weisheit und Vertrauen,
Er tut Weltlust ahnen.


Contra o governo se inflama
Para o qual hábil se pensa,
Inepto que, diz a fama,
Traz a roupa na despensa,
E o toucinho sobre a cama.


Žil jsy bez poklísků,
Bez vášní byl duch:
Y jsy tenkrát k zysku,
Když jsy celý ztuh:
Nejdeš mezy stíny,
Vejdeš v lidské klíny!


Honza smál se, bil ji, bil,
až ji zmohla řež.
– Vyhrál’s – řekla vztekle Smrt –
však mi neujdeš! –


Talán hajnalodik, talán Budapest ég,
talán egy izzadt óriás-leány
arcán olvad a festék.


Wer nur verständig ist, der thut fürwar gemach.


Lembranças vivas na minha memória
Como tu
Como nós!!


虎狼不仁也
何乃谓之仁
仁之于父子
父子亦相亲


HOLBAIN, a youth benighted in his course,
Led o'er the marshy plains his fiery horse;
Involving treacherous mists delude his sight,
While lost he wander'd through the dreary night.
With speed his blood grew warm, his pulses beat,
The spirits to his panting heart retreat;
Where tyrant fear with thrilling horror press'd,
Till now a stranger to his daring breast.
An unknown, trackless waste before him lay,
And boggy marshes intercept his way;
His eager pace is check'd by dangerous swamps,
Or stopping he is chill'd by mizzling damps.
Alone, his active mind conspir'd with fear,
And fancied forms impregnated the air:
Lightly he stepp'd, of every sound afraid,
And often startled by the steed he led,
Which as he curb'd unruly rear'd and neigh'd.
Clearing the clouds, a sudden gust arose,
Sigh'd through the woods, and shook the wat'ry boughs
Alarm'd, his hand his courser's rein forsook,
Which free, impetuous o'er the meadows broke;
In bounding circles strove to heave along,
Clogg'd 'mid the slimy mud, and fiercely strong;
Snorting with direful rage, he madd'ning flies,
Then plung'd, and smother'd in a quagmire dies.


A  cette, où Ión ploie
Sa tente au déclin du jour,
Ne demande pas Ia joie;
Contente-toi de lamour!


Dort hätte ich gewagt, dich zu vergeuden,
du grenzenlose Gegenwart.
Wie einen Ball
hätt ich dich in alle wogenden Freuden
hineingeschleudert, daß einer dich finge
und deinem Fall
mit hohen Händen entgegenspringe,
du Ding der Dinge.


Er hat Sie durch das Wasserbad
Im Wohrte rein gewaschen,
Und ob Sie gleich hieß' in der That
Nur Unflaht, Staub und Aschen,
Hat Christus Sie der Welt
Doch lieblich fürgestelt,
Ja das an Ihr bedekt,
Was vormahls Ihm' erwekt
Nur Ekkel, Schand' und Grausen.


Gedencket/ wie kräncket vnd lencket einn doch
Die lieb' vnd jhr trübe-betrübtes joch!
Vor dacht' ich; wer macht mich: wer achtt mich/ mit fug/
Wie Plato/ wie Cato/ wie Crates/ so klug/
Nu reisst meinen sinn/
Als ich nu werd' inn'/
In liebe die liebe beliebete – hin.
So zwinget/ so dringet/ so bringet vns weh
Mit tücken/ mit blicken/ mit stricken in d' eh.


Kdyby tušil, proč že jeho dcera
veselá tak, mluvná, usměvavá!
Kdyby zřel ji, kterak ve chvíli tu
na komoře při kahánku kmitu
nad lístek se kloní její hlava,
který dříve za ňadry byl skryt!
Páchne sic ten lístek němčinou,
ale mocný z něho sálá cit,
který rázem dívku nevinnou
opojil; vždyť účetní v něm mladý
klenotem svým drahým jmenuje ji,
který mu je světa nad poklady,
po němž prý však vzdychá v beznaději
ach, vždyť teprv nyní plně cítí,
kterak byl k ní nevýslovně smělý;
může-li mu jenom odpustiti?
Kdyby věděla, jak toho želí,
jak to všecku mysl jeho kruší,
kolikrát už odprosil ji v duši,
nemohla by se naň hněvat ani.
Jediné má nyní pouze přání:
aby sama ústa její malá
odpuštění jemu zvěstovala;
proto v posled vyzývá ji list,
aby na důkaz, že v srdce její
nevkradla se k němu nenávist,
zítra večer přišla do alejí.
které přímo od továrny vedou
k „zámečku“, v němž byty úředníků.


禁曲新翻下玉都
四弦掁触五音殊
不知天上弹多少
金凤衔花尾半无


Ihr lieben Sterne decket
Mir meinen Vater zu.
Bis mich die Sonne wecket,
Bis dahin mahle du.
Wird's gut, will ich dich preisen,
Dann sing' in höhern Weisen
Ich dir ein Lied.


Et, sans savoir pourquoi, disent toujours: Allons!


يُحْدِقُ بالسُّوحْ
يَنخَرُ حتى الرّوحْ
فَلا يُبْقي مِن شَيء ٍشَيّا


Ne, takým už tě nikdy nechci zřít,
ó, památné ty, staré náměstí,
však zato častěji si přivolám
tvůj obraz, jak jsi nám se jevilo
v ten slavný den, kdy hrozným jásotem
lid český vítal přeradostnou zvěst,
že s paží našich spadly okovy,
že habsburský se shnilý sřítil trůn
a českých pánů smrt že potupná
je konečně – a skvěle – pomstěna.
Tak zřím tě zas, ty drahé náměstí,
a žehnám ti, jak klnul jsem ti dřív;
jen jedno ještě uviděl bych rád:
kéž na památném našem Týně zas,
– jak bývalo, když trocnovský mstil rek
smrt Mistra Jana svaté paměti, –
se zlatý kalich brzy zaleskne!


Doch während ich ihn pflegte,
Wuchs ihm sein Flügelpaar:
Und ach! zu spät entdeckte
Ich, daß er flicke war.


Je dokončena krise mnohodenní,
kdo nezvítězil, dohod’ se,
údělem synů tedy vskutku není
nést vinu za otce –
Je mnohodenní seč dnes ukončena,
v níž vynik’ velduch přebystrý –
A Bílá Hora není nepomstěna;
my máme opět ministry – –


— Este que empunha o tridente
com movimento importuno,
que me caia mais um dente
se não é o deus Netuno.


Zatížen, nevyrovnaný byl
několik dnů, schválně se chybil,
úzkostně zůstal v nudě, spleenu,
strast žádnou nevzal, nevyléčil,
úmorné stíny navzdor zvětšil,
v své duši nechal kvést šeď blínů.


سينالك حال أن ترخي لحصانك مقبلاً على راحة أعضائك بعد مسير النهار والليل في بردٍ ثاقبٍ وشمس فاج وريقات أصغر من خطوات القصائ صفراء بحمرة مكنونة مكنوزة بعطرها تتكلم مثل بلورٍ يهطل في قصعة اللب ما إن تضع لجام خيلك في أرضٍ حتى يصعد إليك رسول الغبار يستدعيك فترخي ساقيك في ظل خيلك تصغي لرائحةٍ طالعةٍ تصعدُ لك وتصعد بك فترى غيماً يخفيك عن سواك، فتأخذك غفوةٌ تظن أن الليل هو الحلم كله والعمر جميع


Wer in Bildern und Worten, in Liebestönen
Zu überschwenglich ist,
Zeigt, daß er dem Geiste des wahrhaft Schönen
Selbst unzugänglich ist.


Dis-lui que jamais l’orage
N’atteindra son jeune enfant,
Et que les flots d’un autre âge
Le berceront sans naufrage ;
Car le rameau le défend !


Vorbei! Stets weiter werd' ich fortgezogen,
Als ende nimmerdar die Fahrt;
Wie traumhaft murmeln um mein Haupt die Wogen,
Und Sterne tauchen auf am Himmelsbogen,
Die nie des Nordens Blick gewahrt.


Daß nun solches Recht besteh',
Solche Art nicht untergeh',
Dieß genügt und dieß ist noth,
Lebend noth und noth im Tod.


Der hohe Stoffeln winkt's vertraut
Dem hohen Hewen zu,
Durch Wald und Flur erklingt es laut:
›Mein Hegau, schön bist du!‹«


托病还山意有余
今人惟读古人书
若然门外无邻近
愿借溪滩学打鱼


Hopsa, hejsa, hop! jen mne nepokop!
Můj koníčku vraný, pěkně osedlaný,
Hopsa, hejsa, hop! jen mne nepokop!


„Ne, vše prohledal jsem v příč a příč,
světnici i komoru tu šerou,
ba též ve sklepení hledal jsem, –
jak by za nimi se zamkla zem!“


Und hinter dir die Ebne niederziehn
Sah ich wie stille Gold- und Silberbäche
Die Wege deiner Niedrigkeit und Schwäche.


Sobald ein frisches Kelchlein blüht,
Es fordert neue Lieder;
Und wenn die Zeit verrauschend flieht,
Jahrszeiten kommen wieder.


Wie er ans Heimweh nur gedacht,
Der Frau Gesundheit ward gebracht.


Hned líbal ňadra okrouhlá,
šíj bílou, z růže tkaný ret,
zas mrtvá z lůžka prokoukla –
„Co chceš tu ještě uvidět?“
A skokem mrtvou uchopil
a v rakvi víkem poklopil.


„Jenom s tebou.“ „Vari dál!


A Tony vzpomíná na ty dny podjeseně,
na půtky, zábavy, jež kvetly každý den,
a myslí, zlobit tak a bavit spolu deně
že v celém světě já znám jen...


Tvé oči zavřely se na věky
snem smrti, když se ukončil Tvůj krátký
sen života. Neznámý, daleký
kraj břehů, odkud žádný poutník zpátky
se dosud nevrátil, dnes hostí němě
Tvou světlou duši, kteráž kolem sila
jen dobro, za něž oddaně a vždycky
a stále znovu, denně zápasila
s mocnostmi temna. V klínu rodné země,
již milovals tak nábožně, tak lidsky
a celým srdcem, spíš Svůj věčný sen,
po velkém, dobrém, ušlechtilém díle.
Kdož Tebe znal, ve smutku hlavu chýle,
Tě s láskou vzpomíná. Zrak zarosen
je slzami, jimž nadarmo se brání –
jak zlaté srdce přestalo zde tlouci!
Mír s Tebou, příteli! A nehynoucí
buď Tobě za vše dík a požehnání!


Doch wer üm der Liebe willen
Seinen Leib auffopffern muß/
Der kann anders nicht erfüllen
Des ergrimmten Himmels-Schluß:
Drüm nur willig dran gegangen/
Weil kein flehen wil verfangen
Etwas vor des Liebsten Thier/
Bleibt man sonst doch auch nicht hier.


Вечером после работы этот комсомолец уже не ваш товари Вы не называйте его Борей, а, подделываясь под гнусавый французский акцент, должны называть его «Боб»…
«Ком правда»
В Ленинграде девушка-работница отравилась, потому что у нее не было лакированных туфель, точно таких же, какие носила ее подруга Таня…
«Ком правда»
Из тучки месяц вылез,
молоденький такой…
Маруська отравилась,
везут в прием-покоПонравился Маруське
один
  с недавних пор:
нафабренные усики,
расчесанный пробоОн был
   монтером Ваней,
но…
  в духе парижан,
себе
  присвоил званье:
«электротехник Жан»Он говорил ей часто
одну и ту же речь:
— Ужасное мещанство —
невинность
     зря
       береч —
Сошлись и погуляли,
и хмурит
    Жан
      лицо, —
нашел он,
     что
      у Ляли
красивше бельецМарусе разнесчастной
сказал, как джентльмен:
— Ужасное мещанство —
семейный
     этот
      пле —
Он с ней
    расстался
        ровно
через пятнадцать дней,
за то,
     что лакированных
нет туфелек у неНа туфли
    денег надо,
а денег
   нет и так…
Себе
  Маруся
     яду
купила
   на пятаКороткой
     жизни
        точк— Смер-тель-ный
        я-яд
         испит…
В малиновом платочке
в гробу
   Маруся
      спиРазвылся ветер гадкиНа вечер,
     ветру в лад,
в ячейке
    об упадке
поставили
     доклаПочему?
В сердце
    без лесенки
лезут
     эти песенкГде родина
     этих
        бездарных романсов?
Там,
  где белые
      лаются моською?
Нет!
  Эту песню
      родила масса —
наша
     комсомольскаЛегко
     врага
     продырявить наганоИли —
   голову с плеч,
         и саблю вытрА как
     сейчас
     нащупать врага нам?
Таитс   Хитрый!
Во что б ни обулись,
         что б ни надели —
обноски
   буржуев
       у нас на телИ нет
      тебе
     пути-прямикНашей
   культуришке
         без году неделя,
а ихней —
     века!
И растут
    черные
дурни
      и дуры,
ничем не защищенные
от барахла культурНа улицу вышел —
           глаза разопри!
В каждой витрине
        буржуевы обноски:
какая-нибудь
        шляпа
         с пером «распри»,
и туфли
   показывают
        лакированные носикПростенькую
      блузу нам
и надеть конфузнНа улицах,
     под руководством
            Гарри Пилей
*
,
расставило
     сети
       Совкино, —
от нашей
    сегодняшней
         трудной были
уносит
   к жизни к иноТам
  ни единого
       ни Ваньки,
              ни Пети,
одни
  Жанны,
     одни
        КэтТолча комплименты,
         как воду в ступке,
люди
     совершают
       благородные поступкВсё
  бароны,
     графы — всё,
живут
      по разным
       роскошным городам,
ограбят
   и скажут:
        — Мерси, мусье, —
изнасилуют
     и скажут:
         — Пардон, мада —
На ленте
    каждая —
           графиня минимуПеро в шляпу
      да серьги в ушКуда же
    сравниться
         с такими графинями
заводской
     Феклуше да Марфуше?
И мальчики
     пачками
стреляют за нэпачкамНравятся
     мальчикам
в маникюре пальчикИграют
   этим пальчиком
нэпачки
    на рояльчикА сунешься в клуб —
         речь рвотнаЧешут
  языками
      чиновноустыРаз международное,
         два международное,
но нельзя же до бесчувствия!
Напротив клуба
       дверь пивнушкВеселье,
    грохот,
       как будто пушки!
Старается
     разная
        музыкальная челядь
пианинить
     и виолончелитВходите, товарищи,
            зайдите, подружечки,
выпейте,
    пожалуйста,
         по пенной кружечке!
Что?
Крою
     пиво пенное, —
только что вам
      с этого?!
Что даю взамен я?
Что вам посоветовать?
Хорошо
   и целоваться,
         и винНо…
вино и поэзия,
      и если
         ее
хоть раз
   по-настоящему
           испили рты,
ее
 не заменит
     никакое питье,
никакие пива,
      никакие спиртПомни
   ежедневно,
        что ты
           зодчий
и новых отношений
            и новых любовей, —
и станет
    ерундовым
         любовный эпизодчик
какой-нибудь Любы
         к любому ВовМожно и кепки,
       можно и шляпы,
можно
   и перчатки надеть на лапНо нет
   на свете
       прекрасней одежи,
чем бронза мускулов
         и свежесть кожИ если
   подыметесь
        чисты́ и стройны́,
любую
   одежу
      заказывайте Москвошвею,
и…
  лучшие
     девушки
           нашей страны
сами
  бросятся
      вам на ше


Und in Purpur prunkt er eitel,
Gleich den Königen der Erde,
Die Tiar' auf seiner Scheitel,
Stolz und Hochmut die Geberde.
Und die Teufel faßt ein Grauen,
Wie das Schreckenbild sie schauen,
Und ein Weheruf erschallt;
Heulend stürzen sie vonsammen,
Suchen Schutz in ew'gen Flammen
Vor des Rächers Allgewalt;
Und mit Angst erfüllt nicht minder
Auch den argen Trugs-Erfinder
Die erfrevelte Gestalt.


La mattina per tempo capitati
furon fuor delle porte di Parigi;
e non si sono a gnun manifestati,
ma stettonsi nascosi in San Dionigi;
e certi viandanti son passati:
Orlando drieto mandò lor Terigi
a domandar se novelle sapiéno
di corte, e quel che i paladin faciéno.


Mefisto mne se Satiry,
Ahasver mne ze sna plaší,
démoni až z Čimborassa,
faunové mne rohy straší.


Na čelo chmurné tloukl prsty svými
pan advokát, až dunělo to v něm,
po stropě hledal v zoufalosti rýmy.
Konečně napsal s bolným povzdechem:
„Ó, Afrodito z pěny narozená,
ty’s bohyně, ty’s čarodějná žena!
Ó, nymfo, vílo, božský anděli. –
já, – ach, ne, ne! co moje srdce cítí,
to nikdy, nikdy nelze vysloviti!“ –
Zpět podal knížku celý zardělý
a oddechnuv si krůpěj potu stíral. –


Nunca seríamos
como esos adultos —nos juramos—
que miraban ansiosos, turbiamente,
a través del cristal de las cafeterías
—como en cierto poema de Rimbaud—
la entrada de los jóvenes altivos
en la cueva dorada de la noche.
Y sin embargo
ahora estamos aquí, sin entender gran cosa,
ante un vaso de hielo y de ansiedad,
arañando con fiebre y con rencor
en el cristal del tiempo un espejismo.


Мне любо, обнявши тебя, приподнять
И, стоя, почувствовать вес твоТакой невесомый, что трудно понять,
Как сделался воздух невестой…
Мне любо в налуненном, там, где из мглы
Сквозит лучевая пролаза,
Увидеть, что цвет золотой марсалы
Стал цветом девичьего глаза…
Мне любо, тебя отделив от земли,
Разнежась полетною позой,
Подумать, ну как эти губы могли
Вдруг стать упояющей розой…
Аккерман


In aller Welt ist gahr kein Ohrt,
Da du nicht schwebest fohrt und fohrt,
Wie solches in der Schrift zu lesen.
Unendlich ist dein Thun und Wesen:
Fahr' ich hinauf, so find' ich dich,
Fahr' ich hinunter, führst du Mich;
Könt' Ich der Welt am Ende stehen,
Würd' Ich auch da Dir nicht entgehen.


Kein banger Führer, der mich leiten,
kein Freund, der mich begleiten darf;
mein sind die Höhen, mein die Weiten,
rauh weht die Luft, so frisch und scharf.
Und dennoch süss mit sanften Mächten
dringt Sonnenwärme tief ins Herz,
und wie ein Traum aus fernen Nächten
verschwindet jeder alte Schmerz.


Entzückung fühlten alle Seelen,
Als nähm ein säuselnder Zephyr
Das schönste Lied von Philomelen
In seinen Mund, und brächt es dir.


Nicoto strašná, jsem tvé prosté dítě,
v tvé prázdné důlky stokrát už jsem zřel,
leč nebojím se – lidé neznají tě,
kolem nich sen tvé pravdy nepřešel.


A přijde čas, kdy navždy složíš
snad blízko mne svou mrtvou líc;
pak budem spolu někde v ráji –
a již se nerozejdem víc.


Miután a nyelve megállott,
Két keze kezdett mozgani
A széles tenyerű Fejenagynak:
A helybeli lágyszivü kántort
Úgy ütögette a földhöz,
Mint a gyertyát mártani szokták.


Aby nezabil tě strach,
neb i meč svůj obnažiti,
který mrtvých sto tisíci
tupý jest a sytý krví.


Ciascun più degno e amoroso core
Che a' suoi stanchi pensier prendea riposo,
D'un verde lauro a l'ombra ove era ascoso
Pietà, fede, speranza e honesto amore,


Dov'io, Signor, sia degno con disire,
Gustar i dolci e glorïosi canti
Degli angioli che stanno a te servire.


هاج القرامُ وهيَّجا بلبالي
بَرْقٌ يمانيٌّ وريحُ شمال
وترنم الورقاء في أفنانها
ما زاد هذا الصب غير خبال
وأُشيمُ من برقِ الغُوَير لوامعاً
فإخاله تبسام ذات الخال
زعم المفنِّد أنْ سلوت غرامها
زوراً وما خطر السلوّ ببالي
ما بال أحداق المها من يعرب
فتكت بغير صوارم ونصال
يرمين في المهج الهوى فتظنها
ترمي القلوب بنافذات نبال
هيف من الغيد الحسان سوانح
من كل داء يا أميم عضال
لله ما فعل الغرام بأهله
والحب في أهليه ذو أفعال
ولقد أقول لأبلج لا أهتدي
إلاَّ بصبح جبينه لضلال
أبلى هواك حشاشتي وأذابها
لولاك ما أصبحت بالي البال
بالله يا مؤذي الفؤاد بلومه
جَدّ الغرام فلا تمل لجدالي
حمّلتني ما لا أُطيق وإنَّما
حُمّلتُ أثقالاً على أثقالي
كيف احتيالك في سلوّ متيّم
أعْيَتْ عليه حيلة المحتال
إنّي أحِنُّ إلى مراشف ألعسٍ
تغني مذاقتها عن الجريال
ويشوقني زمن غصبت سروره
رغماً على الأنكاد والأنكال
أيام نتّخذ المَسرَّة مغنماً
فنبيت نرفل في برود وصال
ومليكة الأفراح تبرز بيننا
قد كُلِّلَت تيجانها بلال
يسعى بها أحوى أغنُّ مهفهفٌ
فترى الغزالة في يمين غزال
ويحضّنا داعي السرور على طلاً
زفت على الندمان بالأرطال
ألهو فيطرب مسمعي من غادة
نغم الحليّ ورنة الخلخال
وألذّ ما يلقى الخليع سويعة
خفيت عن الرقباء والعذال
أيامها مرّت ولا ندري بها
فكأنها مرّت مرور خيال
أين الأحبّة بعد أسنمة اللّوى
قد حال من بعد الأحبّة حالي
سارتْ ظُعونهم وما أدَّت لنا
حقًّا على الأَزماع والترحال
أَقمار أَفلاك الجمال تغيَّبت
بعد الطلوع على حدوج جمال
وما كنت أدري لا دريت بأنَّه
هول الوداع نهاية الأَهوال
وجهلت يا لمياء قتل ذوي الهوى
حتَّى بليت بحبِّكِ القتَّال
سكان وجرة والعذيب وبارق
تحريمكم للوصل غير حلال
أنتم أسرتم قلب كلّ متيّم
بلحاظ أحوى مائل لملال
أو يطلقون من الأسار عصابة
غلّتهم الأَشواق في أَغلال
ما جرّدت فينا صوارمها النوى
إلاَّ لقطع حبالهم وحبالي
أسفي على عمرٍ تقضَّى شطره
في خيبة المسعى إلى الآمال
وبنات أفكار لنا عربيَّة
رخصت لدى الأَعاجم وهي غوالي
يا هذه أينَ الذين عهدتهم
آساد معترك وغيث نوال
عجباً لمثلي أنْ يقيم بمواطنٍ
متشابهِ الأَشراف بالأَنذال
تقذى نواظره بأوجه معشر
لا يعثرون بصالح الأَعمال
وَلِعَت بهم أيامهم من دوننا
ما أولعَ الأيامَ بالجهَّال
لولا خبال الدهر ما نال الفنى
في الناس ذو بَلَهٍ به وخبال
هم كالبحور الزاخرات وإنَّني
لم أنتفع من وردهم ببلال
ذهب الملوك الباذلات أكفّهم
بذل الغمام بعارض هطال
حتَّى عفت أطلال كلّ فضيلة
فليبك من يبكي على الأَطلال
وأرى النقيصة شأن كلّ مبجلٍ
فكمال فضل المرء غير كمال
وكأنَّما الأيام آلت حلفة
أن لا أرى في الدهر غير نكال
وأنا الَّذي حَلَّيْتُ أجياد العُلى
بعقود ألفاظي ودُرّ مقالي
إنْ كنت من حلل الفضائل ناسجاً
أبرادها فانسج على منوالي
ما فضل أبناء الزَّمان فضيلتي
كلاّ ولا أمثالهم أمثالي
إنَّا لنسمع بالكرام فأين هم
هيهات ما هم غير لمع الآلِ
لولا وجود ابن الجميل وجوده
قلت الزَّمان من الأكارم خالي
قرم لراحته وشدَّة عزمه
جود السحاب وصولة الرئبال
يعطي ولم يُسأل نداه وهكذا
يعطي الكريم ولو بغير سؤال
وأحق خلق الله بالمدح امرؤ
كثرت عطاياه من الإِقلال
خوَّاض ملحمة الأُمور بهمَّةٍ
جالت سوابقها بكلِّ مجال
ضربت به الأَمثال في عزماتها
حتَّى غدا مثلاً من الأَمثال
لا زالَ يُطلِعُ في سموات العُلى
أقمار مجدٍ أو نجوم خلال
خُلُقٌ يمازجه الندى فطلاهما
كالرَّاح مازجها غير زلال
يفتر عن وبل المكارم مثلما
يفتر عن وطفاء برق الخال
وعن المروءة وهي شيمة ذاته
ما حال عند تقلّب الأَحوال
يحمي النزيل بنفسه وبماله
يسخو بها كسخائه بالمال
والخوف يوم الطعن من وشك الردى
كالخوف يوم البذل من إقلال
إنَّ الشجاعة والسَّماحة حلَّتا
منه بأفضل سيِّد مفصال
يرتاح للمعروف إذ هو أهله
فيهش للإِنعام والإِفضال
مثل الجبال الرَّاسيات حلومه
أمنَ الأنام به من الزلزال
عوّل عليه في الشدائد كلّها
واسأل فثَمَّ محل كلّ سؤال
حيث المحاسن قُسِّمت أشطارها
فيه على الأَقوال والأَفعال
ومهذب سبق المقال بفعله
حيث الفعال نتيجة الأَقوال
ولطالما وعد العفاة فبادرت
يمناه الحسنى على استعجال
ويمدّها بيضاءَ يهطلُ وبلها
ويسيل شامل برها السيال
يعطي ولا منٌّ ويجزي بالذي
هو أهله وينيل كلّ منال
سامٍ إذا ما قست فيه غيره
قست الهضاب بشامخات جبال
قيل تعاظم كالرَّواسي شأنه
وكذاك شأن السَّادة الأَقيال
عزّت أبوَّته وجلَّ فنفسه
في العزِّ ذات أُبوَّة وجلال
يمّم ذرى عبد الغنيّ فإنَّه
لمناخ مجد أو محطّ رحال
آل الجميل وأهله ومحلّه
سادوا البريَّة في جميل خصال
الصائنون من الخطوب نزيلهم
والباذلون نفايس الأَموال
فغلت نفوسهم ببذل مكارم
للوفد ترخص كلّ شيء غال
فترى على طول المدى أيَّامهم
يومين يوم ندى ويوم نزال
يا من سرت عنه سباق محامد
تجتاب بين دكادك ورمال
فَسَرَت كما تسري نسايمها الصبا
عبقت بطيب نوافج وغوالي
عن روضة غنَّاء باكرها الحيا
فوهت بقطر الصيّب المنهال
ولقد قربت من المعالي قربك ال
داني من العافين بالإِيصال
فبعدت عن قرب الدنيَّة في الدنى
بعد المكارم من يد الأَرذال
وترفَّعت بك شيمة علويَّة
لم ترضَ إلاَّ بالمحلِّ العالي
سبق الكرام الأَوَّلين فقولنا
سبق الأُلى هذا المجلّي التالي
ممَّن يذلّ لديه صعب خطوبها
بأساً ويبطل غيلة المغتال
فكأنَّ حدَّة عزمه صمصامه ال
ماضي وفيصل عضبه الفصَّال
طلاّب شأو الفخر بين الورى
في المجد بين صوارمٍ وعوالي
والمجد يطلب في شفير مهنَّد
ماضي الغرار وأسمرٍ عسَّال
والفخر في فضل الفتى وكماله
والعزّ صهوة أشقرٍ صهَّال
لك منطقٌ يشفي القلوب كأَنَّه
بُرْءٌ من الأَسقام والإِعلال
ومناقب كست القوافي بردة
في الحسن ترفل أيّما إرفال
أضحى يغرِّد فيك مطرب مدحها
لا بالعقيق ولا بذات الضال
فاقبل من الدَّاعي قصيدة شعره
لأعدها من جملة الإِقبال
فعليك يا فخر الوجود معوَّلي
وإليك من دون الأنام مآلي
لولا علاقتنا بمدحك سيِّدي
لتعلَّقت آمالنا بمحال
فاغنم إذَنْ أجر الصّيام ولم تزلْ
تهنا بعَوْرِ العيد من شوال


Sabrosas treguas de la vida urbana,
paz del entendimiento, que lambica
tanto en discursos la ambición humana:


Wird einst mein letztes Lied ertönen,
Nach allen Kämpfen schwerer Zeiten:
Mein Leben war ein Dienst des Schönen,
Der Trost soll an mein Grab mich leiten;
Ich danke Gott, der mir beschied:
Mein ganzes Leben war ein Lied.


Sie gehen öfters auf das Feld
Und die gestickten Auen,
Die Wunder Gotts, die neue Welt
Und was darin zu schauen.
Da sehn sie mit Verwundrung an
Der Sonnen neue Pferde,
Des Monds Gesicht, den neuen Plan
Der kristallinen Erde,


Und ein neues Glanzmeer scheint zu liegen
Auf der Fluth und tönend sich zu wiegen:
Rauschen Sonnenstrahlen klingend nieder,
Oder glänzen Orgeltön' und Lieder?


aktıkça akmış, şâdolmuş sular,


Mou jsi, mou, má ústa zpěvná
věčně by to volat chtěla,
až by se tím zpěvem lásky
růže skutků pozachvěla;
tvoje oči spoutaly mne,
tvoje ústa přinutila,
aby se tvá bytost celá
v sdílné srdce moje skryla.


Der Ozean stieg schaurig
Vom Sturmwind aufgeschreckt.
Da seufzte Suschen traurig,
Am Felsenbach gestreckt.
Ihr Auge weithin spähend
Durchflog den Wogendrang,
Indes die Stirn ihr wehend
Die Trauerweid' umschlang.


„„Nikdý! ne, ne!““
Tu kopí se žene
A zafičí v panoše, an k nebi úpí,
A probodne srdce mu věřící!
Tu oři se supí –
Tělo mu mře,
Ale duše vře,
Do nebe měřící;
Tam obcuje s Božími ctiteli
A skví se ve věčném lásky lůnu
U jasného trůnu,
Tam odměna jí
Ta nejkrašší,
Že by tak věrna spasiteli.


鸟尽弓藏事可忧
英雄无术为身谋
谁知逐鹿功成后
不及留侯与酂侯


Ej, slovanská ožívá Praha dnes,
je veselo u srdce, bratři!
ne hosti jen, doma jste, každý věz,
co naše, vám po lásce patří.


si sente 'l suon de le superne schole;
ma chi si ferma a gli occhi
vede 'n lui quante Amor saette scocchi,


Da Schulter ich an Schulter saß
Mit ihr, die mir am Herzen fraß.


Eh als/ sprach er/ der Sternen Heer
Wird vor dem Tag erbleichen:
Wird eure Treu/ von mir voll Scheu/
Vnd Aergernüß abweichen.


舟行竟日雨冥冥
晚饭凄凉送客亭
云羃乱山看不见
隔江惟有一堆青


Fühlt schauend Lust und fühlt auch schon die Qualen,
Daß er am Abend muß vom Himmel nieder,
Und ihm die Nacht entzieht, was ihn entzücket.


Nicht thöricht mehr umarmend deine Welle
Will ich die zarte Mahlerei dir trüben,
Laß mich in mich sie faßen, bei dir drüben,
Indem ich weinend dich gelinde schwelle.


Der, armes Sachsen, dein Barbar,
(Verwüstung zeichnet ihn,)
Nicht aber dein Erretter war – –
Den, Brüder, ließ er fliehn!


Modravý soumrak se snáší
v stromů houšť, vůni luk;
po nebi beránky plynou –
ztich bol i osten muk.


Du zählst, wie oft ein Christe wein
Und was sein Kummer sei,
Kein Zähr- und Tränlein ist so klein,
Du hebst und legst es bei.


鹰犹知学况于人
羽翮冲霄具此身
须信数飞方解熟
熟之又熟即为仁


遥岑天南端
野彴垂杨下
萧散策寒藤
绿云复观化


Auf! stimmt die Sayten, tichtet Lieder
In muntern und erfreuten Thon.
Geht er gleich weg, so kommt er wieder,
Der hochgelobte Gottes Sohn.
Der Satan wird indeß versuchen
Den Seinigen zu fluchen;
Ich aber glaub an dir,
Drum hat er gar kein Theil an mir.


Gott heff ęr sęli: mi ist rein vertisst,
Ik kann dat ni begripen un ni faten.
Man schull doch denken: fritt en Worm derin,
So hett de Appel fröh en lege Stęd
Un schint ni bet na Enn' mit rode Backen –


So schlaf' in Ruh!
Die Sterne leuchten hell und klar,
Es kommt von dort der Engel Schaar,
Die Aeugelein zu!
Mein Kindlein du,
Nun schlaf' in Ruh!


Sie gieng im Grünen her und hin,
Statt Röslein fand sie Rosmarien:
»So bist du, mein Getreuer hin!
Kein Röslein ist zu finden,
Kein Kränzelein so schön.«


席地风光引兴来
不辞白发被春催
眼前有句贪拈掇
闲却梨花树下杯


Der Menschenkopf ist voller List
Und voll der schönsten Kniffe;
Er weiß, wo was zu kriegen ist
Und lehrt die rechten Griffe.


虹桥不可渡
东断蓬山阳
只有宾云曲
流音下大荒


Dvé bratří bylo – orel na skalině
a orla stín v jezera tmavém klíně.
Ten v bouři jenom švihá perutí,
ať snáší dál jej přes zrumené kraje;
druhý se každým vzdechem zarmutí,
jímž srdcí lidských hloubí rozryta je.


pues a ellas y a mí vivo y perfeto
en ellas viste, cuando en ti me vía,
teniéndote el cristal, del rostro objeto;


Quant'anni oscura e cieca in terra i' vissi
fuor d'altre indegna sì degli onor vostri,
tant'or da voi coi ben purgati inchiostri
lodata e chiara andrò fuor de gli abissi.
Ché quanto seppi mai, né quanto dissi
non fu degno un sol dì de' giorni nostri
dar luce al nome mio, dond'or mi mostri
chiara fra sì be' spirti, o quant'io scrissi.
Con quai voci potrò dunque mai sciolte,
o Sol di nostra età, la gloria antica
crescer di voi fra molte lodi e molte?
Però a voi sol, con debita fatica
l'alte lodi, di voi degne, raccolte
rendo e consacro la mia mente amica.


Nezatouží po velikém činu,
zapře národ, prodá domovinu,
po hlavách svých bratří půjde bez soucitu,
kdo si vytkl cíl: se dostat ke korytu.


Ví on, jak to v světě chodí,
zkusil moc – –
měj se u nás jako doma,
hochu, dobrou noc!


Erst, wie sie blind nach Abenteuern tappen,
Trifft sie der Weltlauf mit gar harter Pfote;
Dann kommt der Scherz als huldigender Bote,
Und schüttelt schelmisch ihre Schellenkappen.


Ne, óh ne is érezzétek
Azt, hazám szép szűzei!
Hogy erőben tenyészszenek
Kebletekben hősei,
Kik megváltsák véreikkel
Egykor ősök siralmit,
Bár a fű benőtte is már
Akkor ezek sírhalmit!»


Dann bewundert er dich, Gott, in der Morgenflur,
In der steigenden Pracht deiner Verkünderin,
Der allherrlichen Sonne,
Dich im Wurm, und im Knospenzweig.


Sychravým vlhkem (jak prsa mi tíží!)
žlutavá všednost se plíží –
V kročejů šelestu postavy míjí,
hovory míjí a rachotí vozy,
všechno mě uspává, konejší, spíjí
vřavou, jež těhotna lidskými losy...


Und zürnte mir der Himmel und zürnte mir
Die Erde, die im Staube Gebete lallt,
Doch sei's bekannt, vor deinem Sarge
Feiert' ich größere, kühn're Andacht.


Venku, malíři! mi sídlo,
Jakbych ho přál si, maluj;
Vedle živé v chladu žídlo –
Zdroj to je nápoje můj.


Pan Satyrussal
Flóra Faunussal
Driadesek közt itten jádzik:
Mosolygó Nymphák
Zsengéjét hordják
A violáknak, s fürtben kötik,


مَا الحادِثاتُ الكارِباتُ تَصُدُّني
الْمَجْدُ مُرٌّ لَسْتُ عَنْهُ أَنْثَني
سِيّانِ ما قَدْ سَاءَني أَوْ سَرَّني
إنْ كانَ عَزْمِي في الْمَعالِي لاَيَني
لا يَبْلُغُ الغَاياتِ إلاّ مَنْ غَني


Dal monte Olimpo Apollo il giorno splende
maraveglioso, quando è l'aer sì pura,
con chiaro lume, fuor d'ogni misura,
finché la terra asconde le sue bende.


Před vyjetím když slunéčka
Obloha zardí se ráno:
Tuť na Tě nejvíc zpomínám,
Milenko!


So ists, so ists, mein Sohn. Ich bins, Ich, Ich, dein Jesus!
Nur Narrheit ist in di Geschöpffe kommen,
Wann ihnen bleibt ihr Schöpffer unvernommen.
Kein stäubchen ist, das dem Geschöpff gebührt:
Ich habe dich in dir durch mich entrührt.
Der Weltfürst ward schon längst von mir gebunden:
Drum bind ihn fort, das er im Port verschwunden.


Unter den Richtern der Form bist du der Erste, der Einz'ge,
Der das Gesetz, das er giebt, gleich schon im Geben erfüllt!


Seht doch, wie die geilen Geißen
An den Rinden nagen stehn,
Theils am Berge klettern gehn,
Vnd von Haselstauden reißen,
Theils auch dort im kühlen Schatten
An den iungen Eichen blatten.


Seliger Machiavelli! du starbst, als eben Fiorenza
Freiheit wieder, obschon kurz vor dem Fall, sich errang.


Sám nevěděl, jak jen se octl tam,
zda zbytečná jej hnala zvědavost
či démon, jenž mu šeptal do ucha,
vše skončit jedním rázem efektně,
kam ztracené jej mládí dohnalo.


御馔官厨不较馀
金门掌膳意勤如
更分光禄瓶中酒
烂醉归时月上初


Dies Land ist unser, wir haben's im Kampf der Sturmflut abgerungen,
Wir bangen vor keines Königs Zorn, wir, die wir das Meer bezwungen,
Unser altes Recht, unser alter Mut – so werden wir nicht zu Schanden;
Noch lebt der Gott, der bei Bornhövd auf unsrer Seite gestanden.«


Когда мне пишут девушки:
«Его светозарности»,
Душа моя исполнена
Живой благодарностВедь это ж не ирония
И не пародия:
Я требую отличия
От высокородия!
Пусть это обращение
Для всякой бездарности…
Не отнимай у гения
Его Светозарности!


So lerne ich mich kennen,
Dich mein Alles nennen,
Weil du in mir bleibest
Und dein lust-spiel weiter,
Wenn der himmel heiter,
Immer in mir treibest.


Auf seinem gläsernen Stuhl
Schloss Zeus die Augen,
Und eine Träne tropfte aus den Wimpern.
Denn keine Macht er hatte über Ananke,
Das Schicksal
Und den Tod.


Bílou svou rukou sahá v černý vlas,
jehlici zlatou béře, jemu dává:
„Rozplameň zde ji v ohni háravém,
otroka znamení mně vypal žhavá.“


Jen jeho píseň s blankytu
šveholí, zvoní a jásá,
a padá v zem, jak s jabloně
perličky rosy když střásá.


Hiven szerettük a hazát,
Küzdöttünk érte emberűl;
Virrasztottunk sok éven át
A sebzett haldokló körűl.
Hadd folyjon szó, csengjen pohár!
Ismét derűlt a láthatár,
S mert nem hiába áldozánk,
Te élsz és élni fogsz, hazánk!


饮露身何洁
吟风韵更长
斜阳千万树
无处避螳螂


Du heist den unmuth von uns scheiden/
Die blumen weinen dir vor lust.
Du öffnest deine bunte brust/
In wilden püschen/ thal und heiden.
Nur die/ so dir fast gleichen zierrath führt/
Wird nicht durch deine pracht gerührt.


O Rauschen von dem Kiefernwald,
Ich hab' dich stets so lieb gehabt,
Wie hat's mein wildes Herz gelabt,
Wenn des Piroles Flöten schallt,
Wenn ringsumher die Biene summt,
Sonst alles Leben ist verstummt –
Und andersmal beim Mondenschein,
Bei Nachtwinds grellen Melodein,
Wenn's in den Kronen ächzt und kracht
Und durchs Geäst der Waldkauz lacht,
O Rauschen von dem dunklen Föhr,
Wer weiß, ob ich dich nochmals hör!


Ich aber hab' es nie bey mir bedacht,
Wie ich doch wol zurücke ward gebracht,
Aminadab, auff deinem schnellen Wagen,
An welchem sie vier frische Rosse jagen.


Pues han subido allá de mi lamento
el son y de mi fuego las centellas,
sienta vuestra piedad, ¡oh luces bellas!
Si la merece, mi amoroso intento.»


Ježíši, Synu Davidův! – Smiluj se nade mnou!
Ježíši, Synu Davidův! – Smiluj se nade mnou!
Ježíši, Synu Davidův! – Smiluj se nade mnou!


Pod vysokým lesem, na veliké pláni,
kam vždy padá slunce neuprosný žár,
kterému jen lesa kůlový plot brání,
rozkvetlý vřes kryje celý suchopár.


Hauturière et docile, alerte et droiturière,
Et prompte à la manœuvre et peu procédurière,
Destinée à périr comme une aventurière;


Als die Sterne sanken,
Als wir Nebel tranken,
Morgen wölbte seine Hand –
Unter seinem Segen
Haben wir gelegen
Wie ein aufgeblühtes Land.


Laß es ruhn, es ist gut bedeckt,
Und glaube, daß es wird aufgeweckt.


闻道高轩迟我过
别离偏感老怀多
片帆岂不相思切
其奈馀魂逆旅何


Zu Mainz ein reicher bürger saße,
der doch entlich von seinem gut
kam in große armut,
des fiel er in groß sorg und schame,
Rulos sein herz verzweifeln wase,
ging hinaus in ein finstern walt
und ruft dem teufel balt,
der in menschlicher gstalt dar kame,
Dem er sich ganz ergabe,
sprach: »gibstu mir zwelf ganzer jar
golts gnug und reicher habe,
so wil ich mich dan stellen dar.«
der bund also verschriben war.
der teufel sprach: »ge hin mit schnauden,
grab ein unter der holderstauden
daheimen in dem garten dein,
so findst ein schatz allein,
von dem zehr du in meinem namen.«


Což na tom, lidé snad že v tvář mi naplijí,
mne zmučí, v posled snad mne na kříž přibijí?
že celá cesta k Tobě
snad krví šlépějí mých bude poseta?
že snad i památka má bude prokleta
i tráva na mém hrobě?!


Da, wie wir so streiften den Rain entlang –
Die Lerchen stiegen im Blauen
Und sangen dem Sommer den Jubelgesang –
Sah ich scharf zu Boden dich schauen.


Du offenbahrst mit mir sat deinen schlus,
Und sind si dessen zeugen:
Der eigenkopff verwendet fus und flus,
Das si ihn krum abbeugen.
Si haben dessen sich erkühnt,
Das Babel unschuld noch verdint.
So lange du, mein Gott, si lässt so handeln,
Ist schlipffricht mir zuwandeln.


„à la très-chère, à la très-belle...“


Liebe segnet die Gefilde,
Und beseliget den Hain;
Liebe flößt dem rauhen Wilde
Wonnigliche Regung ein.
Gatten um die Gatten hüpfen
Rüstig durch den Wiesengrund.
Aphroditens Hände knüpfen
Ihren süßen Liebesbund.
Alte Sage bringt zu Ohren:
Daß sie auf der Hirtenflur
Selber einst den Sohn geboren,
Den Beherrscher der Natur.


güle âşık ya


Und sing' ich, wie Friedrich versuchte
Durch Berge dem tapferen Bruder zu nah'n?
Und sagten die flüchtigen Zeugen
Nicht lange den Gauen: Umsonst!


Tak přijde smrť, co každodenní věc,
jak jitro, večer, jako práce kus –
a snad co přítel, který zaklepá
ti na dvéře, když’s nejvíc opuštěn;
a povídá a povídá a povídá,
– až zapomeneš všeho, co’s kdy trpěl.


Ty krásné děvče za vodou!
pokud jsme byli malí,
jen z dálky jsme se znali:
já býval zde, ty za vodou.


Und von göttlichen Gedanken
Einen reichen Blütenstrauß
Trag' ich heimwärts, Gott zu danken
In dem kleinen stillen Haus.


Esta flor, esta estrella, esta hermosura,
fragante, esclarecida, y admirada,
de divinos trofeos coronada,
vuelve al engaño la prisión oscura.


Begeistert blicktest du, in feierlichen Stunden,
Zur Göttlichkeit der Tugendkraft hinauf;
Und hast du in der Tugend Gott gefunden:
So such' ihn auch im Laster auf!
Ja, find' im Taumel Alexanders
Ruinen von Erhabenheit!
Was war sein Heldenwahnsinn anders,
Als die gefallne Göttlichkeit?
Sie fiel erschütternd, wie der Friede
Der Welt, wohin er Mord und Frevelthaten trug,
Der Welt, worin er nichts so tief, als sich, erschlug.
Groß war der stolze Philippide;
Die Hoheit war in ihm zerstört.
Das große Laster, das dein Herz empört,
Ist die gestürzte Pyramide,
Die, ach! zum Staub hinab die Flammenspitze kehrt;
Es ist der Wetterstrahl, der leuchtet und verheert.
Der Tugend Sonnenblick heißt: Friede.


Und steh' ich hier auf steilem Pfade,
So steh' ich doch in Gottes Hand.
Mein Meßgewand ist Gottes Gnade
Und die Monstranz mein Vaterland.


Dopadne Země k Slunci zpět,
ze Slunce šlehne plamův květ
jak života na úsvitě,
a vzdálené hvězdy a širý Svět
zví, že se tu naposled – naposled
líbají matka a dítě.


بُشراكِ أُمَّ حَبيبَةٍ بِمُحَمَّدٍ
تَمَّتْ لكِ النُّعمى فَفوزِي وَاسْعَدِي
هَذا بَشيرُ الخيرِ أيُّ طَلاقةٍ
تَحكِي طلاقَةَ وجههِ الغَضِّ النَّدِ
حَمَلَ الرِّسالَةَ مَشرعاً من رَحمةٍ
فيهِ الشِّفاءُ لِغُلَّةِ القَلْبِ الصَّدِ
بُشراكِ أُمَّ المؤمنينَ فهذهِ
رؤياكِ عِندَ أوانِها والموعدِ
بَعثَ النَجَاشِيُّ الوليدةَ فاسمعي
أشهَى الحديثِ إلى الكرائمِ واشْهَدي
هَذا عَطَاؤُكِ لو يكونُ مَكانَهُ
أغلى الكُنوزِ خَشيْتُ أن لا تُحْمَدِي
نِعمَ العطاءُ بَذَلْتِهِ مَرْضِيَّةً
في اللَّهِ راضيةً وَيَالكِ من يَدِ
قلّدتِ أمرَكِ خالداً فمضَى بهِ
شرفاً على شَرَفٍ أشمَّ مُخَلَّدِ
هَتَفَ الرسولُ أَجِبْ وكيلَ مُحَمَّدٍ
فمشَى إلى المَلِكِ الأعزِّ الأصيَدِ
يَلقاهُ في تَاجِ الهُدى وسريرِه
بين الأَرائكِ والجُموعِ الحُشَّدِ
في مشهدٍ زانته غُرَّةُ جَعفرٍ
زَيْنَ النَّدِيِّ ونُورِ عينِ المنتدي
جَمَعَ الأحبَّةَ والرفاقَ فأقبلوا
من كلِّ عالٍ في الرجالِ مُمَجَّدِ
أدَّى النجاشيُّ الصَداقَ مُبارَكاً
مِلءَ اليدينِ يَسوقُه من عَسْجَدِ
وأقامَ للَّهِ الولائمَ كلّما
زَادتْ وفودُ القومِ قال لها ازْدَدِي
مَضَتِ الوليدةُ بالصّداقِ فَصادفتْ
كَرَماً يُجاوِزُ مَطْمَعَ المُسْتَرْفِدِ
نَالتْ ولم تَسألْ وَلِمَ تمدُدْ يداً
خَمسِينَ دِيناراً عطاءً كالدَّدِ
فضلٌ لأُمِّ المؤمنِينَ تَفَجَّرَتْ
عنه فَرَاحَ يَفِيْضُ غَيْرَ مُصَرَّدِ
تِلْكَ الوليدةُ قال سيّدُها ارجِعي
أَنَسِيتِ حَقَّ الضّيفِ عِنْدَ السَّيِّدِ
رُدِّي العَطِيَّةَ والهَدِيَّةَ واذكرِي
آلاءَ رَبِّكِ ذي الجلالِ الأَوْحَدِ
لا تَرْزَئِي زوجَ النبيِّ بأرضِنا
شَيئاً فَبِئسَ الزّادُ للمتزوّدِ
قالت إليكِ المالَ والحلْي الذي
أعْطَيتِنيهِ فليس أمري في يَدِي
أَمرَ المليكُ فلا مَرَدَّ لأمرِهِ
وَلَكِ الكرامةُ في الفريقِ الأرشدِ
لي في ذمامِكِ حاجةٌ مَنْشُودَةٌ
لولا الهُدَى وَسَبيلُهُ لم تُنْشَدِ
هل تحملينَ إلى الرَّسولِ تَحِيَّةً
منّي إذا انطلقتْ رِكابُكِ في غَدِ
حَيّيهِ مُنْعِمةً وَقولِي إنّني
أحببتُه حُبَّ التَّقِيِّ المُهْتَدِي
وَرَضِيْتُ مِلَّتَهُ لنفسي إنَّه
لعلى طريقٍ للسدادِ مُعَبَّدِ
رَضِيَ المليكُ وراحَ يَحمدُ رَبَّه
حَمْدَ امرئٍ للصالحاتِ مُسدَّدِ
وَدَعا إلى الصُّنعِ الجميلِ نِساءَهُ
فالطيبُ ذو عَبَقٍ يروحُ وَيَغتدِي
تَمشِي الولائدُ خلفَهُ يَحْمِلْنَهُ
في مُلْتقىً بَهِجٍ وَحُسنِ تَودُّدِ
يَأتينَ أمَّ المؤمنينَ يَزِدْنَها
وَيَقُلْنَ مَهْلاً كلّما قالت قَدِي
سِيري هَداكِ اللَّهُ شَطْرَ نَبيِّهِ
في موكبٍ مِن نُورِهِ المتوقِّدِ
إلا يكنْ من هاشمٍ وَفْدٌ فكم
للَّهِ حَولَكِ من رَسولٍ مُوفَدِ
جِبريْلُ يَمشِي في رِكابِكِ خَاشعاً
بَيْنَ الملائِكِ فَاشْهَدي وَتَفَقَّدِي
اللَّهُ بَوَّأكِ الكرامَةَ مَنزلاً
وأعزَّ جَدَّكِ بالنبيِّ مُحَمَّدِ


Poro fijaccio! E lui che se pensava
che quella lì l'amasse veramente!
E quanno, mezzo matto, la baciava
credeva de baciasse 'n'innocente!


In dem armen römischen Heere
Diente auch als Volontäre
Scävola, ein Rechtskandidat,
Den man schnöd gefangen hat,
Wie die andern alle.


Había que escribir sin para qué, sin para quién.
El cuerpo se acuerda de un amor como encender la lámpara.
Si silencio es tentación y promesa.


Strášek jindy v kole milých druhů
Život vedl čilý, veselý,
Maje smích a žert na zřeteli,
Zpěv a rozhovor mu sloužil k duhu;
Trochu majetnosti, trochu dluhů,
Všecko zdílel volně s přátely,
A když bol mu ztemnil oučelí,
Zahladil jej v milém bratrů kruhu.
Nyní jaková se Stráškem změna?
S lící zmizely mu úsměchy,
Ejhle! z milé stala se mu žena.
Netropte si z ubohého smíchy!
Dopřejte mu ráděj útěchy!
Manžel stalť se z něho dobrý, tichý.


أحصي تيجان الوعول العشرة
وهي تنحدر من رؤوس الجبل
مزخرفةً ثلج الليل بحنين الكتابة
وكلما قرأت تسعةً
أخطأت التاج العاشر ،
فيتولى الثلج ذريعة الحيوان
وهو ينهال على عرشنا


Frisch war einsmals die winterzeit,
frisch war der luft und hat geschneit.
ein herzog saß
zu Meilant, Franciscus genennet,
der wenig aß;
an frischer tat war er erkennet.
Sofronium (ein bürger war von Ast,
ein schmarotzer, der fraß ser fast)
den lud der fürst,
das er von seinem großen freßen,
frisch und getürst,
auch wider lustig würt zu eßen.
Man setzt im für ans fürsten tische
frisch grundel, heißgesotne fische,
frisch braten vögel ob der glut,
frisch kapaun und rebhüner gut,
frisch wiltpret reß,
frisch bier und darzu frischen weine,
frisch nüß und kes,
frisch neu gebachen semeleine.


Mert ahol most jártak, csata helye már az.
Anikó borzongott, szeme sem volt száraz
Maga körül látván iszonyát a hadnak,
Véresen és csonkán akik ott jajgatnak.
Vissza se’ fordulhat - de kifelé, szélre
Törekedék, hogy majd ott eloson, félre;
Kijutott, megállt, hogy egy kicsit nézzen szét:
S látja, gyalog, vérben rogyni le, kit?... Bencét.


Wenn man jagt den Elephanten um sein weißes Elfenbein,
Wenn man schlägt das Dach der Auster um die edlen Perlen ein,
Sag', wie kann es dich verwundern, daß die Welt dich jagt und schlägt,
Weil sie dir es angesehen, daß dein Busen Schätze hegt?


Hilf Gott, der kennt die Schliche!
Nun gilt's! Aufspringt das Paar,
Reißt aus und läßt im Stiche
Die Doppelläufe gar!
Der Förster bleibt nicht hinten,
Nachruft er: »Steh, Gezücht!
Was helfen mir die Flinten,
Hab' ich die Schützen nicht?«


Der Tausendkünstler Amor ließ
Sich bei der jungen Dorilis
Zum Rechenmeister dingen,
Und wußt' in einer Stunde da
Die ganze Arithmetika
Ihr spielend beizubringen,


人间道眼许谁分
禅伯中间我与君
秋在满庭黄菊子
不知都可是梨云


من كان يأرق بالهمو
م فقد أرقت من السرور
وطربت من صوت يجى
ءُ إلىَّ من غرف القصور
صوت كأن الغانيا
ت أعرنه هيف الخصور
ونضحن من ماء الحيا
ة عليه في شنب الثغور
سرّى الهموم ن الفؤا
د بجوف حالكة الستور
والعود ينطق باللحو
ن بلهجتي بمّ وزير
يرمي به الصوت الرخي
م على الدجى لمعات نور
ملأ الظلام توقّداً
كالكهرباءة في الأثير
يحكي الزلال لدى العطا
ش أو الثراء لدى الفقير
أصغيت منقطعاً إلي
ه عن المواطن والعشير
فحسبت نفسي في الجنا
ن بغير ولدان وحور
وطفقت أدّكر العرا
ق فعاد صفوي ذا كدور
فرجَعت عن ذاك السما
ع وغِبت عن ذاك الشعور
وذكرت من تبكي هنا
ك عليّ بالدمع الغزير
تستوقف العجلان ثَمّ
ةَ بالرنين عن المسير
وتقول من مضض الفرا
ق مقال ذي قلب كسير
أبنيّ سر سير الأما
ن من الطوارق في خفير
يا أمّ لا تخشى فإنّ
اللّه يا أمي مجيري
ودعي البكاء فإنّ قل
بي من بكائك في سعير
أعلمت أني في دمش
ق أجرّ أذيال السرور
بين الغطارفة الذي
ن تخافهم غير الدهور
من كل وضّاح الجبي
ن أغرّ كالبدر المنير
حرّ الشمائل والفعا
ئل والظواهر والضمير


Nem viszonzott szerelem keserve!
Türelemmel hordom terhedet,
Mint az istenember a keresztfát,
Melyen aztán megfeszittetett.


Magnetisch braust im Glase
Der Wein, und perlt,
Von schwindelnder Ekstase
Wie umgequerlt!
Schlürft ein; und süßer Wirbel
Durchdröhn' uns bis zur Zirbel!
Ach unterm Mond ist mancherlei,
Wovon nichts träumt die Träumerei
Filosofei!


赤日途中嚼冰雪
红尘城外见林泉
一时邂逅犹快意
十载清闲我谢天


¡Oh, qué vimo, Mangalena!
¡Oh, que vimo!
¿Dónde, primo?
No portalo de Belena.
¿E qué fu?
Entre la hena
mucho Sol con mucha raia.
Caia, caia.
Por en Diosa que no miento.
Vamo aiá.
Toca instrumento.
Elamú, calambú, cambú,
elamú.
Tú, prima, sará al momento
escravita do nacimento.
¿E qué sará, primo, tú?
Saró bu,
se chora o menín Jesú.
Elamú, calambú, cambú,
elamú.


Věkožizné proudy
dějin naší vlasti
trhá do propasti
časů tok:
dějiny jsou soudy
nad hříchem a vinou
rodí se – a hynou
každý rok.


تعوَّدَ أخذَ السحتِ حتى لوَانَّهُ
أرادَ انقباضاً لم تطعْهُ أناملُهْ
ويسمحُ بالمالِ الحرامِ لسمعةٍ
ودلَّتْ على فعلِ الزناءِ دلائلُهْ
ولوْ أنَّ ما في كفِّهِ غير جيفةٍ
لَشَحَّ بها فليتقِ اللهَ سائلُهْ


Doznělo klekání.
Nad zemí kráčí noc,
všecko už usnulo. –
Pojď, dítě, dobrou noc,
půjdem už spat!


Mžitkem jsme zas všickni stáli
Přede trůnem se lesknoucím,
Přede tváří matky Slávy,
Před okem láskou planoucím.


„Nemám provaz, ty můj svatý bože.“


Mir fiebert das Heimweh, ich kann's nicht mehr tragen,
Ich möchte den Sprung zum Tode wagen.


Ó Krbe Posvátný,
v němž hoří Věčné Sny
v světnici Umělce, Vědce!


'Hail,  Hail, (began the artful Dame)
'Lives there a Wretch who owns not  Name?
'Lives there a Slave whose daring Hand defies
'The awful Empress of the nightly Skies?
'Yes, haughty  triumphs o'er the Plain,
'Tho' thy choice Herds are by his Arrows slain;
'The frighted Fauns his wanton Rage wou'd fly,
'But the keen Dart o'ertakes 'em, and they die.
'His shining Spear arrests the trembling Doe,
'And groaning Stags the deadly Weapon know:
'But if fair  to the  Swain
'Resigns the Freedom of her sacred Plain,
'Let none dispute the Licence of her Will,
'And I retire to our tuneful Hill. '


Darmo usmívá se na mne
Záře slunce růžená,
Nadarmo, ach, ku radostem
Zve mne Vesna milená.


Kyrie eleison!


Kdy šperk tvých oči závoj nezaclání,
tvé srdce pohár jest, v kterém se pění
vždy lásky nektar, kterým v rozeplání
svých písní motýly já spiju v snění.


Zima bylo, mnoho psoty –
schoulila se mezi ploty.


No es el morir aprisa desventura,
Clito, el vivir deprisa es duro hado,
pues cautivo en negocios el cuidado,
olvida lo mejor, y lo aventura.


Viděl jsi zámek ten,
co stojí na moři?
ve zlato, červánky
z jitra se ponoří?


In der Lüfte sonnigen Strom,
In der Wolken stummen Reigen
Ragt still und tief der Dom,
Am Thurm die Glocken schweigen.


Rychle, rychle, králi duchův!
procitni tam v našem lůně,
čekáme již tvého zjevu,
jako duhu sedmi barev,
jenž nás spojí s nebem činův.“


Verlangst du, daß ich dir des Damons Zweck erklär',
Wenn du so tief ihn schau'st vor Jedermann sich neigen?
Er will hierdurch, wie man ihn selbst soll ehren, zeigen,
Und seine Demuth kommt von seiner Hoffahrt her.


Und hoch aus seines Elends Mitte
Hob sich der arme Mann empor,
Und langsam trugen schwere Schritte
Die finstere Gestalt hervor;
Es schlossen fest sich seine Zähne,
Im Aug der Kränkung bittre Träne,
Im Antlitz dunklen Zornes Flor,


Ovsa lán, siný lán s jetelinou dole,
pro mé koně, vrané koně, Bůh tě žehnej, pole!


Ach, dein Lebensgeist durchdringe,
Gnade, Kraft und Segen bringe
Deinen Gliedern allzumal,
Wo sie hier zerstreuet wohnen
Unter allen Nationen,
Die du kennest überall!


Eu suplico-vos
fazei qualquer coisa
aprendei um passo
uma dança
alguma coisa que vos justifique
que vos dê o direito
de vestir a vossa pele o vosso pêlo
aprendei a andar e a rir
porque será completamente estúpido
no fim
que tantos tenham sido mortos
e que vós viveis
sem nada fazer da vossa vid

(versão de Luís Filipe Parrado)

:

Prière aux vivants pour leur pardonner d´être vivants

Je vous en supplie
faites quelque chose
apprenez un pas
une danse
quelque chose qui vous justifie
qui vouus donne le droit
d'être habillés de votre peau de votre poil
apprenez à marcher et à rire
parce que ce serait trop bête
à la fin
que tant soient morts
et que vous viviez
sans rien faire de votre vi

(Extraído dePoèmes pour voyager - anthologie des poèmes dans le métro et le bus, 2005,  71)


我生苦忆君
我死人必忆
胡为眼前光
日日成虚掷


Hie ist nur Qual und Pein,
Dort, dort wird Freude sein!
Dahin, wenn es dein Wille,
Ich fröhlich, sanft und stille
Aus diesen Jammerjahren
Zur Ruhe will abfahren.


„Víly mé! Víly!
Vlny pění se,
Vlny valí se;
Napněte síly,
Hoch bude náš!“


Vermöcht ich Gotts so viel als Christus zu empfangen,
Er ließe mich dazu im Augenblick gelangen.


Kaum kann der Mai mehr auszuschütteln haben,
Wenn ihn die Zeit sein Füllhorn schwingen läßt;
Kaum giebt der Herbst uns mehr Erquickungsgaben,
Als dir Berlin zum süßen Labefest.


Soweit nun hats der Dichter schlecht,
Doch gut auch insoweit:
Weil, wenn das Was dem Pöbel recht,
Er gern das Wie verzeiht.


To všecko zřel jsem řadou dlouhých roků,
ba víc než to, novinkou ani bozi
by nebyli víc vyhaslému oku.


Po jedněch chvílemi zlatý svit hraje,
odlesk to štěstí z dálného ráje,
druhé se tmaví a chmouří,
snad předtuchou bouří?


Mensch, laß die Gaben Gotts und eil ihm selbsten zu,
Wo du an Gaben bleibst, so kommst du nicht zur Ruh.


Wo?


Goce el ibero allá sus olivares
que el áureo Tajo con sus ondas baña,
que a mí en Cuba me basta un cabaña
donde pueda entonar dulces cantares


Ich glaub, am Ende brach ich eine Lilie,
Die gab ich ihr und sprach ganz laut dabei:
»Heirate mich und sei mein Weib, Ottilie,
Damit ich fromm wie du und glücklich sei.«


o, stanca e sazia de le tante prede
fatte di te ne l'aspra sua battaglia,
t'armerai sì che, perch'ei pur t'assaglia,
non ti vincerà più qual suole e crede?


“Juranics vajda, édes vitéz barátom,
Nézd, min gondolkodom, édes jobbik szárnyom!
Az mi jó urunkat nagy gondokban látom,
Mint magyar királynak törökrül hirt adjon.


Agridulce fue la mano,
Hubo azote garrafal,
El asno era una tortuga,
No se podia menear.
Sólo lo que tenía bueno
Ser mayor que un Dromedal,
Pues me vieron en Sevilla
Los moros de Mostagán.
No hubo en todos los ciento
Azote que echar a mal;
Pero a traición me los dieron:
No ne pueden agraviar.
Porque el pregón se entendiera
Con voz de más claridad,
Trajeron por pregonero
Las Sirenas de la Mar.
Envíanme por diez años
¡Sabe Dios quién los verá!
A que, dándola de palos,
Agravie toda la Mar.
Para batidor del agua
Dicen que me llevarán,
Y a ser de tanta sardina
Sacudidor y batán.
Si tienes honra, la Méndez,
Si me tienes voluntad,
Forzosa ocasión es ésta
En que lo puedes mostrar.
Contribúyeme con algo,
Pues es mi necesidad
Tal, que tomo del verdugo
Los jubones que me da;
Que tiempo vendrá, la Méndez,
Que alegre te alabarás
Que a Escarramán por tu causa
Le añudaron el tragar.
A la Pava del cercado,
A la Chirinos, Guzmán,
A la Zolla y a la Rocha,
A la Luisa y la Cerdán,
A Mama, y a Taita el viejo,
Que en la guarda vuestra están,
Y a toda la gurullada
Mis encomiendas darás.
Fecha en Sevilla, a los ciento
De este mes que corre ya,
El menor de tus Rufianes
Y el mayor de los de acá.


A vždy jí shroutí větrné ty hrady
dech skutečnosti, tlumí srdce tluk,
když v dáli dozní pochod plný vnady
a dlažbou přejde odměřených kroků zvuk...


东风何处擅浓华
只有扬州第一花
天上群仙肤似雪
绿云深拥七香车


üç çizgi


Or, se Gierusalemme a Nazarette
non ricorre, o ad Atene, ove ragione,
o celeste o terrestre, prima stette,


Itzt, da er scheidend
Noch einmal ihnen erschien.
Das heißet, es erlosch der Sonne Tag,
Der Königliche, und zerbrach
Den geradestrahlenden,
Den Zepter, göttlichleidend, von selbst,
Denn wiederkommen sollt es,
Zu rechter Zeit. Nicht wär es gut
Gewesen, später, und schroffabbrechend, untreu,
Der Menschen Werk, und Freude war es
Von nun an,
Zu wohnen in liebender Nacht und bewahren
In einfältigen Augen unverwandt
Abgründe der Weisheit. Manchem ward
Sein Vaterland ein kleiner Raum,


Ein Burgpfaff fehlt; doch ist ein Streiter
Die Kirch' auf Erden, wie du weißt,
Drum mein' ich: schick den Pfaffen weiter,
Es walt' im Haus des Friedens Geist;
Der Sturm wird selbst die Glocke ziehen,
Meßkleider wirkt der Sonnenschein,
Und gläub'ge Stimmung wird nicht fliehen
Den frommen Herrn von Rabenstein.


خَلَسَ البَينُ أَحمَدَ بنَ يَزيدِ
لَيسَ فِعلُ الأَيّامِ بِالمَحمودِ
وَنَأى الهَجرُ بِالَّذي لا أُسَمّي
فَأَنا اليَومَ في القَريبِ البَعيدِ
فَفِراقٌ أَصابَني مِن فِراقٍ
وَفِراقٌ أَصابَني مِن صُدودِ
لَيسَ مَن كانَ غائِباً فَقَدَتهُ ال
عَينُ حَقّاً كَالشاهِدِ المَفقودِ


Ba po létech jak prchou deště
kdy slzou hrob se zaleje,
ten mrtvé matky prach se ještě,
se ještě v rakvi zachvěje.


Wenn andre Fortunens Schiff gekapert,
Mit meinen Versuchen hat's immer gehapert,
Auf halbem Weg', auf der Enterbrücke,
Glitt immer ich aus. War's Schicksalstücke?
War's irgend ein großes Unterlassen?
Ein falsches die Sach' am Schopfe Fassen?
War's Schwachsein in den vier Elementen,
In Wissen, Ordnung, Fleiß und Talenten?
Oder war's – ach, suche nicht zu weit,
Was mir fehlte, war: Sinn für Feierlichkeit.


Faust prvorozený s Mefistem v duši. Každým dnem
pochyby rostou... Svět mní spasit rozumem...


客子祈晴意未公
林间布谷劝春农
雨师若有分风手
留取车轮一道通


Wenn Sie mal nach Berlin reisen,
Hochverehrter, dann versäumen Sie nicht zu gehen
In die Siegesallee, bei der Bellevuestraße;
Da können Sie etwas wirklich Gediegenes sehen.


Es scheint der Mond ins Zimmer,
Ein Sternlein strahlt in's Haus,
Ich denke nach, wie immer,
Ach nicht an Saus und Braus.


Weiß Er doch, es lassen Herzen,
Die die Liebe angeweht,
Ganz und gar nicht mit sich scherzen,
Und nun vollends ein Poet!


Wenn dieses mein Sonnet sich des nicht dürfte scheuen,
daß seine Nichtigkeit dir machte nicht Verdruß,
o du der Neunen Zier, die um Olympens Fluß
in kluger Einfalt gehn, du vierte von den dreien,


Man kann nicht leicht was rein- und hellers sehen,
Als wenn, an den gestirnten Höhen,
Des tiefen Raums Sapphir'nes Blau,
Der zarten Wolcken bunten Schleier,
(Den bald ein hell- und bald ein dunckel-Grau,
Bald ein fast blendend weiß- und bald ein gelblichs Feuer
Mit Strichen mancher Art, mit tausend Bildern, schmückt;)
Durch stille Kraft gemach an manchem Ort zerstückt:
Da denn der Oeffnungen so lichte Grentzen
Der Tiefe Dunckelheit noch mehr verdunckeln,
Wodurch hiernächst der Sternen Strahl- und Gläntzen
Noch desto feuriger und angenehmer funckeln.


Der eußerliche Gottesdienst,
Wozu wir uns bekennen,
Ist in der That noch nicht genung,
Daß wir uns Christen nennen.
Das Wißen macht es auch nicht aus,
Viel weniger das Hören:
Der Wandel und die gute That
Muß unsern Glauben lehren.


Doch am schönsten dünkst du mir wohl vor Allem
Wenn ich oft im Schmerz und der Trauer meiner
Einsamkeit, in Schutt und in Säulentempeln
Heimathlich wandle,


Ist denn mein ganzes Sein verwirrt,
Daß Alles ich jetzt anders schau';
Erscheint mir doch die ganze Welt
Ein schmutzig Bild nur, Grau in Grau.


Tam, kde se cesty dělí,
na hřbitov osamělý
a do vsi za řeku;
jak milo poslouchati,
když z hor již sníh se tratí,
krok jara v daleku!


Chi l'ombre indusse del piangente salcio
su' rivi sacri? ti rapisca il vento
de l'Apennino, o molle pianta, amore
d'umili tempi!


Aber stets nach hundert Jahren
Treibt's nach Salem ihn zu wandern,
Von der Heimat zu erfahren.
Römer, Sarazenen, Franken
Wechselten, verdrängt von andern,
Tempel und Altäre sanken,
Mauern und Paläste brachen,
Flüsse wandten ihren Lauf,
Neue Götter, neue Sprachen
Steigen auf.


Történt egykor, hogy a szegénynek
Fiára nagy szerencse várt,
Elnyervén boldog élet-társul
A legszebb, a legjobb leányt.
A jegybenjáró mátkapárnak
Üdvet mosolygott homloka,
S hangzott vidám öröm zajától
A jó szegény kis hajloka.
De a gazdag szivét sötéten
Megszállja a gonosz,
És a szegény boldog családnak
Szörnyű nagy bút okoz;
Arany s fortély ugy elvakítá
Az ingatag lelkű anyát:
Hogy a gazdag fiához adná
A hű szegény menyasszonyát.
És míg a gazdag, kárörömtől
Elrészegülten, tombola:
Az elszakasztottak szeméből,
Titkon kinos könyár folya.


Bis hundert Stunden hinter Lyon
Bin ich ins Frankreich kommen,
Manch gutes Frühstück von Austern und Sekt
Hab' ich zu mir genommen.


Oscurece tus rayos, blanca Luna,
si el de mi espada en un tirano empleo,
cuyo delito temerario y feo,
por venganza, a los cielos importuna.


Více neroste
V ouvalu poupě
Pro mne nižádné;
Již nechodívám
Více do hájů,
Když nezabloudím,
Již nenaleznu
Kvítko milostné:
Však mi je nikdo
Teď neutrhne
Víc ku žalosti!!


Et dès ce soir, ivresse folle,
Favre et Trochu sont conspués ;
Paris danse la Carmagnole
Autour des murs évacués ;
Et l'on verra la plèbe saine,
Traquant les francs-fileurs bourgeois,
Brancher la race des Bazaine,
A tous les vieux chênes gaulois.


Weil nun dergleichen beliebtes besüssen/
Lippen und zungen so balsamet ein/
Pflegen die zähne mit linderen bissen
Zungen und lippen behäglich zu seyn;
Hoffende von dem liebreitzenden spielen
Lieblichen seegen und regen zu fühlen.


Ce fut aux premiers jours d'automne, au mois d'octobre,
Que Mardoche revint au monde. — Il était sobre.
D'habitude, et mangeait vite. — Son cuisinier
Ne le gênait pas plus que son palefrenier.
Il ne prit ni cocher, ni groom, ni gouvernante,
Mais (honni soit qui mal y pense !) une servante.
De ses façons d'ailleurs rien ne parut changé.
Peut-être dira-t-on qu'il était mal logé ;
C'est à quoi je réponds qu'il avait pour voisine
Deux yeux napolitains qui s'appelaient Rosine.


Komt, last uns mit der Weisen Schaar
Für dieses Kindlein treten,
Dasselbe Mitten in Gefahr
Voll Glaubens anzubehten.
Wer kommen wil, der komm' jtz früe,
Der fall' in Demuht auf die Knie:
So muß man Ehr' erweisen
Dem Herren aller Herrligkeit
Und Ihn in diser Gnadenzeit
Von gantzer Seele preisen!


Ihr seht das Blatt nur welken vom Baume,
Ich ahne die junge Knospe im Traume.


Den Leüten ist auf Erden bang,
Sie gehen stets in Traurgedanken.
Es währet leider allzulang
Das Streiten, Kriegen, Rauben, Zanken;
Die Nahrung kan man kaum erwerben,
Die Frommen werden sehr geplagt,
Der eine heült, der ander klagt,
Die meisten wünschen bald zusterben.


Spěchal Jura ke splavu
požít z rána otavu.
Vodní panna dbalá
závoje tam prala,
na něj zakývala:
„Nechej, hochu, sečení,
pojď, kratičké prodlení.
Poznáš milování,
když tatíček brání.
Padne rosa křehká,
požneš všecko zlehka.“


As crianças que eu gerar sobre vocês hão de gerar crianças por sua vez,
Hei de exigir homens e mulheres perfeitos do meu consumir amoroso,
Espero que eles se interpenetrem com outros, como eu e vocês nos interpenetramos agora,
Vou contar os frutos das ejeções abundantes deles, assim como conto os frutos das ejeções abundantes que eu agora dou,
Vou aguardar as colheitas de amor, desde o nascimento, vida, morte, imortalidade, do que planto tão amorosamente agor


Mein Leben, schneller als Räder,
Eilt an das wartende Grab;
Da senken diese Gebeine
Acht Männer traurig hinab,


Zase jsem samotou v lese, nad níž hodina stojí,
stromy šumějí vysoké, pramen světla se bojí,
ozvěna padá jak s výše do hloubi skal.
Někde divoký holub zavrkal,
stíny měří dálku a letí
přes neznámé světy a přes staletí.


¿Qué no escriba decís, o que no viva?
Haced vos con mi amor que yo no sienta,
que yo haré con mi pluma que no escriba.


Und jene Zeit, da mir so unvermessen
Die Welt noch schien, fast hab' ich sie vergessen;
Nur manchmal, wenn der Feigenbaum
An meinem offnen Fenster leise rauschet
Und still durchs Laub des Mondes Sichel lauschet,
Blickt sie mich schmerzlich an im Traum.


Když mráčky letí přes měsíc,
ty na zdi šeré bláně
se stinné zjevy míhají
co chodci k černé bráně.


Zas od tlapek svých zvedáš ostrou hlavu
a jako v dálku natahuješ čenich?
Co větříš jen v tom tiché noci tmavu?
Boj? Vraždu? Smrt po mukách každodenních?


A ty’s ji sel, – kdo může přát si více?
a se sněženkou odešel jsi spat,
a pod náš krov se vrátí vlaštovice
a letos bude slavík klokotat
už přes tvůj hrob. – Ty uslyšíš ho ze sna,
až kdys ti poví, – že je v Čechách vesna.


V svatém hrobě zaklíněný,
z Kristových ran vláhu bere,
přes celý svět rozprostřený,
přes národy přes veškeré.


Hogy ezt látja az istentelen,
Bosszonkodik rajta szívében,
És ő nagy gonosz haragjába
Csikorgatja fogait szörnyen,
De ha megeped is mérgében,
De elvész minden kívánsága.


Weil auff den jüngsten Tag sol alles untergehn,
Fängt Sylvius schon an das Seine zu verkochen:
Meint untern Armen so das Himmel Reich zu suchen,
Du must Geist- und nicht Geldarm seyn, wilt du bestehn.


Der Stolze blickt Verachtung,
Kein Fluch entweiht den Mund,
Und seines Geists Umnachtung
Wird keinem Spötter kund.


Zwölf Reiche sind nun worden aus der welt,
Dar eintracht blüht im wahren Christenthum!
Wi herrlich ist, was schon aus ihnen hellt,
Da si nur sind des ersten Frühlings blum.
Auf, Freunde von der Braut des Lamms!
Zwölfstämme des erwählten stamms!
Ach, das du weiser Salomon
Unglükklig wirst in deinem Sohn!
Getrost! was dir ging euserlich verlohren,
Wird geistlich nun und leiblich krafftgebohren.


Corre feio o trovão nos céus bramindo;
Vão torvos do relâmpago os livores:
Quero às rajadas do tufão gemê-la,
A canção dos meus últimos amores!


Člověk český, člověk hodný,
duše prostná, měkká, bílá,
které dáno, by v čas vhodný
svému lidu zazářila,
svítila po celý věk;
konstituční, míru lačný,
s vírou v zákon, v mrav a řády,
a jen trochu uštěpačný
před Římem a před úřady,
dobrákem byl Havlíček.


一函夜闭空山前
浮云散尽山依然
山中猿鹤亦解语
明月长恋山人眠


Sinkt hinab die güldne Sonne,
Steigen auf zwei Monde blau.
Blümlein, ist es Liebeswonne,
Daß ihr weint so hellen Thau?
Ja, ihr theilet mein Verlangen,
Ja, von Lust und Leid umfangen,
Bebt die mailiche Natur;
Durch des Himmels dunkle Weiten,
Über Berg und See und Flur
Süße Ahnungsschauer gleiten.


O Gott, wie oft nicht schon hat dieser Laut
Mich mitten aus dem tiefsten Schlaf gerüttelt!
Und wenn ich halbwach dann mich umgeschaut,
Hat wild es wie ein Fieber mich geschüttelt.
Des Mädchens Schluchzen und des Knaben Schrei
Und ganz zuletzt des Säuglings leises Wimmern –
Mir war's, als hörte ich dann nebenbei
Drei kleine, kleine schwarze Bettlein zimmern.


Frau Magdalis weint' auf ihr letztes Stück Brot.
Sie konnt' es vor Kummer nicht essen.
Ach, Witwen bekümmert oft größere Not,
Als glückliche Menschen ermessen.


Po padesáti je odváděli,
učitele, kněze, úředníky,
po padesáti je zabíjeli,
řemeslníky a živnostníky,
rolníky a kupce, jak jsou sami,
jinochy a muže, bílé starce,
i ty děti, chlapce-gymnasisty.


Já povrhuju salónem,
kde bídák marně zvoní,
a smí-li vejít, u dveří
hned se mu otrok kloní.


Mint a futóborostyán átölel
Élő fát és romot:
Az emberekhez lelkem és karom
Forrón ragaszkodott.
És most kerűlöm őket... borzadás
Fut végig lelkemen:
Hogy e mosolygó hóhérok keze
Fogja be majd szemem.


紫箫吹断玉梅魂
梦入江南几处村
半夜落英飞不定
旋添清绝到柴门


Säckel, die von Gold sich brüsten,
Ferner Zonen seltne Fracht,
Klosterwein von sonn'gen Küsten
Und den Becher von Smaragd,
Was nur Sinn und Herz begehrt,
Kauft im Schlachtgewühl mein Schwert.


وأقاموا أعلى الجفان ملاءً
قَمَعاً وارياً كسوه الخميرا


SHE now a warmer Clime explores,
To prove the Air of foreign Shores:
O! may the temp'rate Breezes bring
Salubrious Med'cines on their Wing:
Thou, PHOEBUS, too, propitious shine;
And (since the Pow'r of Physic's thine)
Send blooming Health on ev'ry Beam,
Dispel her Pains, and chear the Dame.
Else must my melancholy Strain,
In mournful Elegies, complain.
Ev'n now, too well, these Numbers show,
My drooping Fancy's damp'd with Woe:
Yet, tho' my Verse deserves no Praise,
Let no sour Critic damn my Lays;
Since OVID's Self but faintly sung,
When only Grief inspir'd his Tongue.


Nun fanden die Zwerge in selbiger Gruft
Ein heidnisches Bild von Marmelstein:
Sie zerren und zergen's hervor an die Luft:
»Das,« sprachen sie, »soll unser Abgott sein.«
Sie toben und loben das Bildnis fortan,
Den heidnischen, herrlichen Marmormann!


S mig a lefolyt időnek
Szétvonja fátyolát,
Hogy élte tarka lapját
Még egyszer nézze át:


Nad bahnem žití drží
nás půvab jen,
nad černou jeho strží
to sladký sen,
buď zperlený to růží trs,
buď žen bílý, plný prs,
buď hříčka barev, peří,
a buď to dívčí usmání,
jež skutečnost nám zaclání
a zlatí den.


Und er kommt zu dem Ergebnis:
Nur ein Traum war das Erlebnis.
Weil, so schließt er messerscharf,
nicht sein kann, was nicht sein darf.


Ich hör gern der Armen Bitt,
Hab ich was, so theil ich mit;
Ich spendir die Heller
Auf ein gut Pferd und Gewehr,
Schenkt mir Gott noch Etwas mehr,
Schick ichs nach dem Keller.


Vergebens! und dein kühles Element
Tropft an mir ab, im Grase zu versinken.
Was ist's, das deine Seele von mir trennt?
Sie flieht, und möcht ich auch in dir ertrinken!
Dich kränkt's nicht, wie mein Herz um dich entbrennt,
Küssest im Sturz nur diese schroffen Zinken;
Du bleibest, was du warst seit Tag und Jahren,
Ohn ein'gen Schmerz der Zeiten zu erfahren.


Perví dva z Čech mají původ spolný,
Rolník Vavák, rychtář v Milčicech,
Druhý ovčák v Krátonohách, Volný;


Hatt' sie gesehn und ging wie immer
Nach Haus, da saß sie schon im Zimmer,


Én rólam talán ezt eleve rendelték,
Fáradt volt a lélek, hogy belémlehelték,
Novemberi nap volt, sárgult már a róna,
Nincs bennem elég tűz, nem tehetek róla!


»Das also ist der Welten Lauf!«
So rief er aus: »Ich laß mir durch die Hand
Das ganze liebe Jahr die Nägel wachsen,
Und die Bewunderung hört mit einmal auf,
Macht irgendwer, Gott weiß es was für Faxen,
Die, darauf nehm ich Gift, gar nichts bedeuten.
Schlimm ist die Welt, weiß Gott, die Zeit ist bös;
Sogar die Weiber sind irreligiös,
Und überhaupt, es ist nichts mit den Leuten.«


Das ich dich fürcht in allem voller libe,
Weil deine furcht der weisheit anfang heist!
Das ich nicht hab auf eitel Ehre tribe,
Und suche stets, was recht und gutt gepreist!
Das ich ni Licht und finsternis vermenge:
Nur ewigst folg in Gottes Libgepränge!


«Vesti-me toda de novo
E calcei sapato baixo
Para passar entre o povo
E procurar quem não ach»


A v hodin tikot bílý kocour přede
na klíně dámy, která, vlasy šedé,
si vzpomíná, zříc v krbu plamen čistý,


Poi rivolgendo a caso gli occhi, mira
venir sonando d'arme un gran pedone.
Tutta s'avvampa di dispetto e d'ira;
che conosce il figliuol del duca Amone.
Più che sua vita l'ama egli e desira;
l'odia e fugge ella più che gru falcone.
Già fu ch'esso odiò lei più che la morte;
ella amò lui: or han cangiato sorte.


Lassa pianger a me, lassa a quest'occhi
le dolorose lacrime et la pioggia,
ché voria viver sol per pianger sempre,
ché so' da te lontano et non m'adocchi
col sguardo ove la vita mia s'apoggia.
Ma tu, madonna mia, voglio che tempre
el pianto (oimè, che troppo te distempre!)
che mi fa fede del tuo vero amore;
et sol questo pensando me tien vivo,
ché, se de te son privo,
grave doglia è, pur tu m'ami de core.
Rasciuga gli occhi tuoi, però che 'l pianto
poria cangiar colore al viso sancto.


Werden sich die blauen Wellen
Mir zu euren Bergen schwellen,
Werd' ich eure Täler, Auen
Blühend in der Tiefe schauen,


Mir scheint, die Faust von Eisen
Bringt Wunderwerk zuweg:
Wär's ein Glanzleder-Handschuh,
Weiß Gott, wo ich heut läg'!«


Weine Freundin! Diese Blicke
Schmachten nach der Welt zurücke.
Mutter Gottes! ach, ich schwur!
Und ich brach, ich brach den Schwur!


Ich hab ein schöns Schätzlein,
Wenns nur auch so bleibt;
Stells naus in Krautgarten,
Daß es die Vögel vertreibt!


Si conozco tus vías, claramente
por bosque azul te llevará mi mano.
Si dueño fui de tu coral liviano,
sólo con nubes rozaré tu frente.
Confíate a mi azar y que te oriente
su delirio por clima soberano.
Cortaré sus figuras al verano
y al otoño su brisa diferente.
Y así, lleno del aire y de la estrella
que te dé, correremos tu camino.
Nadie verá nuestra infinita huella
ni escuchará nuestro fluir divino.
Caballo volador, rauda centella.
Jinete por el cielo solferino.


وَلَكِن لَنا بَرُّ العِراقِ وَبَحرُهُ
وَحَيثُ تَرى القُرقورَ في الماءِ يَسبَحُ
إِذا اِبتَدَرَ الناسُ السِجالَ وَجَدتَنا
لَنا مِقدَحا مَجدٍ وَلِلناسِ مِقدَحُ
وَإِنّا لَمَمدودونَ ما بَينَ مَنبِجٍ
فَغافِ عُمانَ فَالحِمى لِيَ أَفيَحُ


Wolan, so fahr, odelein,
zu dem, von dem du erschallen,
sag ihm, weil es sein gefallen,
mir sehr freindlich stets zu sein,
Daß ich leichtlich därf ohn grauen
(zwar fremd, jung und wenig klug)
zu den himmeln meinen flug
seiner gunst flügeln vertrauen,
flügel, deren glanz belebet
under beeden himmeln schwebet.


Po letech doma našel jsem ho zase –
rezavý hřebík. Kdo by to byl řek’? –
Pro větev mladší visel nyní na něm
přepestrá hračka! dětský bubínek –
tvé kouzlo, háku, roste přece dál?


吾谋适不惬
云山道欲安
春风催鸟唤
迟日上阑干


晓渡滹沱觉有霜
白沙官道草茫茫
秋深不见河冰合
犹听行人说汉光


És mégis érzem, hogy nem olcsó
a fény, mely szememben ragyog,
és érzem, hogy talán utolsó
láng a nagy lángból én vagyok.


独对寒檠事短吟
有怀偏向故人深
却因华扁生新感
惆怅春风万古心


Máskor feljajdulok: Ha kő vagyok csak:
Mit mutogatnak bámuló csoportnak!
Mit láttok rajtam, kandi emberek,
Hogy ritkaságnak ide tettetek?
A kis szerényke kőben mit csodáltok?...


Níž, níž a níž jak nebe když se kloní.
Pták dřímá, mlčí. Květ tak prudce voní.
Jak velké perly leží rosa v listí,
a hvězdy jak když slzí a se čistí.


»Ich sah dich bei den Pyramiden,
Du schlugst dich gut, du warst Sergeant;
Wie kam's, daß du den Dienst gemieden,
Vergessen hier und unbekannt?«
»Ich habe meine Schuldigkeit
Getan, o Herr, zu allen Stunden,
Und ward nach ausgedienter Zeit
Von Eid und Kriegespflicht entbunden!« –


Dein Abschied ändert sein Gesicht,
Aus welchem Gram und Kummer bricht,
Die wahren Zeugen seiner Treue.
Sein kläglicher, sein zarter Blick
Ruft dich, o Vater, noch zurück,
Daß sich sein erster Trost verneue.
Doch du must unerbittlich seyn,
Dein Reich verlangt Dich auch. Du stellst Dich wieder ein.


身世浮云无定迹
客中二十四回秋
故乡此夕逢佳节
闲看星河彻夜流


Jich šamotové cihly
mírnými city zjihly,
usmíval se děd i otec, bratr, syn i vnuk,
děd, nejmenší, věkem zčernalý,
svým zamračením se usmíval,
vnuk, největší, jun jak ze skály,
rozkročen mezi nebem a zemí
hrdinovi se podobal.


Lássátok: ilyen könny életem is
Arcán a csalódott, büszke világnak.


Ein Buch, drin eines schwachen Weibes Reden
Der Starken Witz und weltverständ'ges Wesen,
Das Babel, so sie bauen, drohn zu töten,
Und daher auch ihr Zorn, als sie's gelesen.


闻说沙场雪未干
移师又欲向楼兰
凭谁为借东风力
吹转三边地不寒


都护防边旦夕劳
秋来天子赐征袍
何当净扫黄龙塞
白日飞霜上宝刀


Dívčino,
srnko, zoře, mladosti, kam běžíš?
Chtěl bych, abys teď se zastavila,
chtěl bych, abys teď mne políbila
plaše, rety vlhkými, jako strýc se líbá,
dlouho nespatřený,
ale hodný, důvěru vzbuzující strýc,
který čelo – postaru – křížkem poznamená,
viditelným znamením lásky,
a pak – dlouho – se dívá za odbíhající postavou.


A ty hody! Čokoláda
– kmotřička ji tuze ráda –
chutnala všem, byla z pomyjí;
a což kobližky ty z hlíny!
dlouho cítí v ústech sliny,
kdo je s chutí jí.


Doch brächet ihrs in noch so kleine Trümmer,
Es kommt der Tag, der wieder sie vereint,
Und einst bei frühen Morgens erstem Schimmer,
Eh noch ein Strahl die Kaiserburg bescheint,


Bylo-li kde pochybeno
slov a věty ve zdraví,
věčného ať korrektora
lásky péro opraví.


Mne opoj milostí k hořké trýzni
a nadzdvihni kříž můj v mdlobě,
ať echa tajemná slavně mi zní,
když zalomím ruce obě!


Siehst du dort den roten flimmern?
Das ist Mars, der sichre Stern:
Dem, von allen Wandelschimmern,
Folgt er um den Sonnenkern.


فكل أسى لا تذهب النفس عنده
فما هو إلا من قبيل التصنع


Und weil sie so zähe und künstlerisch
Blieb, war ich ihr endlich zu Willen.
Es liegen auf meinem Frühstückstisch
Nun täglich zwei Bettnässer-Pillen.


tož v jizbě Husa s biblí můžeš zříti
a kresba Alšova tvé zraky vznítí,
jíž z mrtvých vzkříšen je náš Žižka z Trocnova.


A tajemná zář hasla v klenbách výše,
zpěv světců v dálce touhou umíral;
a ještě zaševelil, jak když dýše,
jak za nimi by ráj se zavíral.


Mir hängt, ich weiß es wol, zu grosse Schwachheit an:
Heut schreib' ich etwas guts; doch dir ist unverborgen,
Du Hertzenskündiger, ob zwischen heut und morgen,
Der Satan meinen Wunsch nicht anders lencken kan.


Co perel tu již bleskným třpytem hrálo
v tom požehnaném, smavém vlny klíně,
co velikých tu myšlének již zrálo,
zrozeno v strastech temné ve hlubině;
kolikrát rusalka tu povzdychla,
když rodné řeky vlna zašplíchla,
z těch luh nesouc v kraje tvrdé, cizí,
svobody, světla zrnka zlatá, ryzí.


Folle, che dissi, ardito?
Ah, tolga il ciel ch'io mi diparta mai
Da voi, care mie Muse!a voi ritorno,
Sia Pindo il mio soggiorno.
Io confesso la colpa, io son pentito:
“Musiche Ninfe, errai;
Ricevetemi voi, scusate intanto
D'un'alma vaneggiante il folle canto”.


Fece Ansuïgi allora un gran lamento:
per tutto il campo se rinovò el pianto;
ma per non fare a voi rincrescimento
del pianger più non vo' seguire el canto;
ma diremo che sanza restamento
andò Ansuïgi all'imperador santo.
Giugnendo a lui, non con novelle bone,
salutollo umilmente in tal sermone:


Dat treckt mi rein mit Macht na't Finster,
As weert wat rechts, was buten glinster,
Un dreiht mi denn en Barg Gespinster
Vœrn Ogen rund –
Ik kenn ni »heure« oder »winster«,
Ik dwattsche Hund.


酒酣拔剑悲生事
病起扶藜踏浅莎
逆旅正如蝴蝶梦
还家试听扊扅歌


Leichenfeld? Jawohl, ein Leichenfeld,
Jeder Erdenfuß tritt hier auf Leichen:
Die Jahrtausende blühen und erbleichen,
Und ein Grabfeld ist die Welt.


Ein frischer Bursch war jeder,
Der erst' am Gurt das Horn,
Der zweit' am Hut die Feder,
Der dritte mit Koller und Sporn.


Elmúlt a harc, a hon szabad
S kiket bilincsre vert a had,
Veszendő honiak,
Nő, gyermek, ifjú s agg öreg,
Egy tízezernyi nagy sereg,
Most visszaszállanak.


Wer anders denkt gehört zu Heid' und Türken.


فر يا طائراً إلى ربكْ
عن سواه بمقتضى حبكْ
وتعلق به على ثقة
منه غيباً ومل إلى قربك
فهو مولاك يرتضيك له
عبدا إن تبت فيه من ذنبك
وبه لا بك اختطفه تنل
لمحة منه فهو في دربك
وإذا ما اختطفته فعلى
نفسك الإختطاف لا ربك
هو أدنى إليك منك له
كل نفس فالنفس من حجبك
أنت عنه بك احتجبت ولم
يحتجب عنك في صفا شربك
إنما شف عنه ثوبك في
لبسة الماء منك مع تربك
فتجرد عن الوجود به
وتحققه وافن عن سربك
وعن الكل وابق فيه به
حضرة المصطفى الذي هو بك


Balkarom levágják, jobbkarom mardalják,
két lábom parázsba, homlokom darázsba,
de forduljon csak egyet az idők vitorlája,
úgy széthánylak tolvajok, az isten se képzeli.


Gira, asciende, enloquece, pensamiento.
Hoy da el otoño suelta a sus manadas.
¿No sientes a lo lejos sus pisadas?
Pasan, dejando el campo amarillento.


El poniente se esconde detrás de la fuente:
Matarile-rile-rile.


Vaří pivo, při svatém je Havle,
nuže, chaso, nabruste si šavle,
dobré bude-li, ať záhy zvíme,
bez barvy-li, tož je obarvíme.


Ezek között ördögök is rívnak,
Mert az tűztül ők is kínoztatnak,
Oroszlánnak módjára ordítnak,
Kárhoztakkal zászló alá állnak.


Пора разгадывать загадки,
Что людям загадали мРешенья эти будут кратки,
Как надпись на стене тюрьмМы говорили вам: «Изменой
Живи; под твердью голубой
Вскипай и рассыпайся пеной»,
То значит: «Будь всегда собой»Мы говорили вам: «Нет истин,
Прав — миг; прав — беглый поцелуй,
Тот лжет, кто говорит: „Здесь пристань!“»
То значит: «Истины взыскуй!»
Мы говорили вам: «Лишь в страсти
Есть сил В вечном колесе,
Вращаясь, домогайся власти»,
То значит: «Люди равны все!»
Нам скажут: «Сходные решенья
Давно исчерпаны до дна»Что делать? разны поколенья,
Язык различен, цель — одна!


To nemohu Ti povědít,
jak miluji Tě, děvo drahá!
Má láska, plamenný ten cit,
věř, mezí nikde nedosahá.
Z té lásky, kdybych Bohem byl,
na pokyn Tvůj bych vesmír sbořil,
a kdyby ret Tvůj vyslovil,
zas nových světů svět bych stvořil.


Tak až sem zanes’ člověk chtivost svoji
a hrabivost, tak v kraje druhdy šťastné
vnes’ bídu svou a teď o život v boji
hruď země rve i slatin roucho řasné.


Höchst anmutig und holdselig
Ist dein's Angesichtes Glanz,
Du bist freundlich, süß und fröhlich,
Lieblich und die Liebe ganz.


Deja la soledad para el uso exclusivo
de los poetas devastados
y los filósofos en ruinas.
¡Estoy solo y medito!, se gallardea el búho,
muy arropado en su lujosa noche.
Pero el cóndor sereno de los Andes,
erguido en su montaña y al sol de mediodía,
reflexiona en silencio: La soledad no existe.
Y es verdad, Elbiamor, que ninguno está solo.


Jetzt trittst du durch das Kirchentor,
Dich ewig zu verbinden,
Die Mädchen bleiben all davor,
Vergehen und verschwinden.


Vor Jahren unter diesen Bäumen
Mit meinem Freunde saß ich froh.
Wir bauten uns in Jugendträumen
Der Zukunft schönes Irgendwo.


黑云遮断四山青
不放新年几日晴
我有心香藏一瓣
扁舟还作钓台行


Da fangt es an zu kreisen,
Da wallet es hervor,
Lange Arme, lange Schleppen,
Und wieget sich im Chor.


Ach, generále, od západu
dnes táhnou černá mračna k Hradu,
já chvílemi se dívám k nim
a na papír ty verše sypu –
nu, dost už. Vyražme dno vtipu
a zkroťme neodbytný rým.


Et je m'effrayais dans mon âme
De ce charme de la couleur.
La jupe est si près de la femme,
Et les yeux sont si près du coeur !


scacciò Alphonso de seggio e, poi che ancilla
facta s'ebbe Parthenope, tornava
superbo de la sua sorte tranquilla;


Tu sny ji přepadnou, jichž nikdy nemívala,
podivná klidná rozkoš, tak nějak nebývalá
a jako nová nemoc když klepe v brány těla,
nálada podivná se myslí rozestřela...


Schon lange mass der Dichter des Rheins
Das Getön des starken Liedes dem Ohr;
Doch mit Nacht decket' Allhend ihm sein Maass,
Dass er des Stabs Ende nur sah.


南坡玉雪万花团
旧约东风载酒看
冷落铜瓶一枝亚
今年天女亦酸寒


Bez stezky a bez účele
bloudím v lesa úkrytech,
zlaté listí buk mi stele
na prohřátý sluncem mech.


酒徒博醉貂龟解
社老赛神箫鼓迎
未省拨忙酬燥吻
壁端赢得挂空觥


骝马银鞍金市头
都门掣电落花流
扬鞭笑指胡姬肆
转拂垂杨向玉楼


Weidmann.


Altra pietà non cheggio,
madonna, a voi che morte,
ché de'begli occhi al mortal colpo i'veggio
di sì dolce morir sì dolci scorte,
che per vita fuggire,
vo correndo a morire.


Kannst du für dich selbst nicht denken,
Lerne kindlich dich ersenken
In des Willens Gottes Meer;
Kannst du nicht dein Schiff bewahren,
Laß es nur im Glauben fahren
Und nichts mehr als Gott begehr!


Mutter der Barmherzigkeit,
Retterin aus Todesnöten,
halte deinen Fuß bereit,
schützend vor mich hinzutreten,
die gebenedeite Hand,
die den Herrn der Welt durft' pflegen,
auch auf meines Kindes Haupt,
aller Gnaden voll, zu legen . . .


Одна мне осталась надежда:
Смотреться в колодезь дворСветае Белеет одежда
В рассеянном свете утрЯ слышу — старинные речи
Проснулись глубоко на днВон теплятся желтые свечи,
Забытые в чьем-то окнГолодная кошка прижалась
У жолоба утренних крыЗаплакать — одно мне осталось,
И слушать, как мирно ты спишТы спишь, а на улице тихо,
И я умираю с тоски,
И злое, голодное Лихо
Упорно стучится в виски…
Эй, малый, взгляни мне в оконце!Да нет, не заглянешь — пройдешь…
Совсем я на зимнее солнце,
На глупое солнце похо


Hol kihullt a föld porára
Parlagrózsa forró vére:
Hatalma a szerelemnek
Uj virágot hoza létre.


Spröde dann fliehet, endlich ins Verderben
Führet! Ich kenne diese Mädchenränke!
Lernte sie all' aus deinem blauen Auge,
Flatternde Nais!


E chiamando il buon Guelfo a sé con mano,
a lui parlava: – Io me ne vo constretto:
sostien persona tu di capitano
e di mia lontananza empi il difetto.
Ma picciol'ora io vi starò lontano:
vado e ritorno. – E si partia, ciò detto;
ed ascendendo in un leggier cavallo,
giunger non può che non sia visto al vallo.


Caressé par cette faunesse,
O poëte, je t'ai connu
A l'âge heureux où la jeunesse
Nous prête son rire ingénu.


Komm denn, mein Freund, nimm mich ganz hin,
Du bist mir g'nug alleine,
Laß mich in abgeschiednem Sinn
Dir bleiben stets gemeine;
Leist mir Gesellschaft durch die Zeit!
Bald werden wir in Ewigkeit,
Mein Freund, beisammen wohnen.


Prédára leskel szörnyetegi gúnnyal
az undok mélyben százezer titok,
pöffeteg cápák, hideg polipok
és imbolyogva süllyed a hajó...


Voi mille volte al maggior uopo avete
Or col senno difesa, or colla spada
La bella e tanto afflitta Italia nostra;


Jetzt ist der liebe Sonntag da.
Es läut't zur Kirchen fern und nah.
Man orgelt schon; mir wird dabei,
Als säß ich in der Sakristei.
Es ist kein Mensch im ganzen Haus;
Ein Mücklein hör ich, eine Maus.
Die Sonne sich ins Fenster schleicht,
Zwischen die Kaktusstöck hinstreicht
Zum kleinen Pult von Nußbaumholz,
Eines alten Schreinermeisters Stolz;
Beschaut sich was da liegt umher,
Konkordanz und Kinderlehr,
Oblatenschachtel, Amtssigill,
Im Dintenfaß sich spiegeln will,
Zuteuerst Sand und Grus besicht,
Sich an dem Federmesser sticht
Und gleitet übern Armstuhl frank
Hinüber an den Bücherschrank.


Tisztító, szent tűz hogyha általéget:
Szárnyaljuk együtt bé a mindenséget.


Das Evoë muntrer Thyrsusschwinger
Und der Panther prächtiges Gespann
Meldeten den großen Freudebringer,
Faun und Satyr taumeln ihm voran,
Um ihn springen rasende Mänaden,
Ihre Tänze loben seinen Wein,
Und des Wirtes braune Wangen laden
Lustig zu dem Becher ein.


Sey gegrüßet, Mahomed!


e non è meraviglia se fôr vani
i preg[h]i m[i]ei, ché sventurati sono:
ch'io non [ne] sep[p]i mai far un sì bono,
che quel ch'eo voglio più non si lontani.


قَد أَسرَجوا بِكُمَيتٍ أَطلَقَت لُجُماً
وَلَم يَهِمّوا بِإِلجامٍ وَإِسراجِ
يَستَصبِحونَ وَعَينُ الديكِ نائِمَةٌ
بِقَهوَةٍ مِثلِ عَينِ الديكِ مِئراجِ
دَبَّت دَبيبَ نِمالٍ في أَنامِلِهِم
بِسائِرٍ في رُؤوسِ القَومِ دَرّاجِ
تُفَرِّجُ الهَمَّ عَنهُمُ بَل تُزيدُهُمُ
نَكداً هَواجِسُ ما هَمَّت بِإِفراجِ
لَم يَعلَموا أَنَّ أَقداراً سَتُنزِلُهُم
بِالعُنفِ مِن فَوقِ أَفدانٍ وَأَبراجِ
وَما أَرى دَرَجاتِ الفَضلِ مُغنِيَةً
عَنِ الفَتى عادَ مَحثوثاً لِإِدراجِ
أَمّا الحَياةُ فَلا أَرجو نَوافِلَها
لَكِنَّني لِإِلهي خائِفٌ راجي
رَبِّ السِماكِ وَرَبِّ الشَمسِ طالِعَةً
وَكُلِّ أَزهَرَ في الظَلماءِ خَرّاجِ


薰风习习动林光
紫翠阴中草木香
山鸟一声清昼永
白云深处北窗凉


Más vagyok mint más. Magasan, tüskésen,
így kell már élnem, s ha te nem volnál itt,
tán nem is látnék melegebb szemet zord
csillagokénál.


A császár láttán könnybe is szökött szeme.
Katona volt, császára volt az istene.
Érette meghalt volna biztosan vakon, -
s egy nap láb nélkül hozta vissza egy vagon -
Adalbert Kiefenhausert...


V tom táhle vzdychavém a žalném zvuku
čtu celou sudbu trpkou dumavě:
stroj pákou urval mu kdys pravou ruku,
když jat byl spánkem v noční únavě.


嘉禾呈瑞已为殊
更有灵芝拱翠趺
通进剡章知异物
翻传绘画作新图


Laternen trägt man auff den Gassen; im Hause braucht man selten sie;
Bey Leuten ist Lustolda züchtig; im Winckel acht sie Ehre nie.


病骨经秋强自持
寒条飞叶费相思
可怜陌上垂杨树
不似君来系马时


Provdala se husa do ciziny,
obdržela psaní z domoviny:


»Sag an, wo ist dein Kämmerlein?
Wo? Wie dein Hochzeitbettchen?« –
»Weit, weit von hier! – – Still, kühl und klein! – –
Sechs Bretter und zwei Brettchen!« –
»Hat's Raum für mich?« – »für dich und mich!
Komm, schürze, spring' und schwinge dich!
Die Hochzeitgäste hoffen;
Die Kammer steht uns offen.« –


Der Name Jesus ist ein ausgegossnes Öle,
Er speiset und erleucht und stillt das Weh der Seele.


عبدٌ بِبابكَ خَدُّه قد عَفَّرَا
حاشاكَ تَسمَعُ فيه قولاً مُفتَرى
عبدٌ عَلِمتَ وفاءَه وصفاءَه
حاشا لِذاكَ الصَّفوِ أن يَتغيَّرا
عبدٌ تكوَّنَ من صنيعِكَ شَخصُه
حاشاهُ يَجحدُ صُنعَكم أو يُنكِرا
حاشا لأجني مع ضَميري زَلَّةً
إنَّ الضميرَ عنِ الجَزا لن يَصبِرا
إنَّ الضميرَ عِقابُه في حينِه
إنَّ الضميرَ ذُنوبُه لن تُغفَرا
مولايَ يَا من جودُهُ ووُجودُه
قد أوجداني ماثِلاً بينَ الوَرى
إن كنتُ في أوجِ العلا متربعا
ونزلتُ للدَّرَكِ الحضيضِ منَ الثَّرى
فَلأنتَ وحدَك مَن يَرُدُّ مَكانتَي
ويُعيدُ منزلتي إلىَّ وأكثَرا
في أيٍّ كَسرٍ لم تَكُن لِىَ جابراً
وبأيِّ كَربٍ لم تَكُن لي مُؤَزِّرا
رغماً عنِ الأعداءِ مَن راموا سوى
أن يَستَغلُّوا نكبتىَّ لأُقهَرا
ألبعضُ شَوَّه في الكلام حَقائقاً
والبعضُ في اتِّهامه ما قَصَّرا
والبعضُ أجمعَ أمرَه وأتى إلي
كَ مُلفِّقاً لِفُجورِهِ ومُزَوّشرا
والبعضُ أصبحَ نافراً مِنِّي ولو
عرفَ الحياءُ جَبينَه لن يَنفِرا
راموا بِذا إخضاعَ نَفسٍ لم تَكُن
خَضَعت بِغيرِ حِماكَ يا أسَدَ الشَّرى
حاشا لِنفسي أن تَلينَ قَناتُها
وقناةُ أنفِسهم تُمَسُّ فَتُكسرَا
خُبثٌ بطينَتِها قد ارتشى عُودَها
فاعجُم بِحقِّك عودَها حتى تَرى
قد هالَهُم من بعد حَبسي صولةٌ
يَقوى زئيرُ اللَّيثِ إن هو أخدَر
ألليثُ ليثٌ مُخدِراً أو مُشمِساً
والعَضبُ عَضبٌ مُغمَداً أو مثشهَرا
قُل لِلعَذولِ علىَّ أصبحَ عاتِباً
لا تَعترِض فيما القَضاءُ به جَرى
ما حِيلَتي في دمعةٍ إن كانَ في
أُمِّ الكتابِ علىَّ ذاك مُسَطَّرا
هذا عَزائي والعزاءُ لِكلِّ مَن
كوبٍ رِضَاهُ بما عليه مُقَدَّرا
صاغوا عقودَ مدائحٍ وأنا الذي
قد صُغتُ من حَبَّاتِ قلبىَ جوهرا
ماذا القريضُ يقول فيمن صَيَّرَ الر
حمنُ قَدرَه مِن قَريضي أكبَرا
لم يَخلقِ اللهُ التهامىَ في الورى
إلا لِيَسمو في العلاءِ ويُنصَرا


Der Mann wird nie so sehr vom Glück gemieden,
Als er es meidet, denn er faßt es nimmer,
Gleichgültig, wird es besser, wird es schlimmer,
Er hört nicht auf, das Dasein umzuschmieden.


Tout marche au but ; tout sert ; il ne faut pas maudire.
Le bleu sort de la brume et le mieux sort du pire ;
Pas un nuage n'est au hasard répandu ;
Pas un pli du rideau du temple n'est perdu ;
L'éternelle splendeur lentement se dévoile.
Laisse passer l'éclipse et tu verras l'étoile !
Le tas des cécités, morne, informe, fatal,
A l'éblouissement pour faîte et pour total ;
Le Verbe a pour racine obscure les algèbres ;
Les pas mystérieux qu'on fait dans les ténèbres
Sont les frères des pas qu'on fera dans le jour ;
L'essor peut commencer par l'aile du vautour
Et se continuer avec l'aile du cygne ;
Du fond de l'idéal Dieu serein nous fait signe ;
Et, même par le mal, par les fausses leçons,
Par l'horreur, par le deuil, ô Kant, nous avançons.
Querelle, petitesse, ignorance savante,
Tous ces degrés abjects dont ton œil s'épouvante,
Sont les passages vils par où l'on va plus haut ;
La lettre sombre, ô Kant, forme un splendide mot ;
Sans l'étage d'en bas que serait l'édifice ?
L'homme fait son progrès de ce qui fut son vice ;
Le mal transfiguré par degrés fait le bien.
Ne désespère pas et ne condamne rien.
Pour gravir le sublime et l'incommensurable,
Il faut mettre ton pied dans ce trou misérable ;
Un chaos est l'œuf noir d'un ciel ; toute beauté
Pour première enveloppe a la difformité ;
L'ange a pour chrysalide une hydre ; sache attendre ;
Penche sur ces laideurs ton côté le plus tendre ;
C'est par ces noirceurs-là que toi-même es monté.
Dieu ne veut pas que rien, même l'obscurité,
Même l'erreur qui semble ou funeste ou futile,
Que rien puisse, en criant : Quoi, j'étais inutile !
Dans le gouffre à jamais retomber éperdu ;
Et le lien sacré du service rendu,
À travers l'ombre affreuse et la céleste sphère,
Joint l'échelon de nuit aux marches de lumière.


A mlýn mě volá: „Klepy, klep,
já na režný ti melu chléb,
kéž Pánbůh ti to žehná,
jen ať mi kola netrhá
a střemhlav v žlab se nevrhá
skal rozkvašená běhna.“


Ché col divino di costei favore
superbo trïonfava altieramente
di quanti allor la videro mortali.


Allmächtig diese Welten rief,
Am Firmament herum gesetzet.
Du sprachst, das Rad der Dinge lief,
Und läuft noch unverletzet.


Ei, min lüttje Annameller,
Kannst mi afwischn asn Briteller,
Kannst mi utwrengn asn Fatdok,
Inne Eck stelln asn Handstock.
Ei, min lüttje Annamedder,
Ik bün slantig as en Dok!


Marná čáka! – Tu se jeví
Záře nad Italskou zemí –
I tys opět zatřepetal
Raněnými perutěmi,
Letěls do Italských luhů,
Do zahrady nevadnoucí –
Doufals, že i tvé ojczyzně
Tam vykvete lék žádoucí.


Ne svaté matce Kristově se kořil,
než ideálu ženství jedině,
jejž v nejčistším svém zanícení stvořil
v té přikouzlené štětcem vidině,
v níž pelem luzných barev zachytil,
co v ženě božského kdy zřel a snil.
A každému z nás aspoň jednou v žití
před okem duše světlý zjev se třpytí
té líce nebeské, jež upředena
je z nejčistšího kouzla milosti,
jímž tento život prozařuje žena,
i takého, jejž země nehostí,
než krásnější snad jiných světů kraje,
jichž plachý odlesk ve snech lásky hraje.


Světla více!


Braços cruzados, fita além do ma
    Parece em promontório uma alta serra —
    O limite da terra a dominar
    O mar que possa haver além da terr


Et ne pouvant souffrir de le voir maltraité,
Je fus à la rencontre, et m'enquis de la bonne
Quel motif de colère ou de sévérité
Avait du chérubin dérobé la gaîté.
Quoi qu'il ail fait, d'abord, je veux qu'on lui pardonne,
Lui dis-je, et ce qu'il veut, je veux qu'on le lui donne.


Slunce již se potopilo,
Jižť se tmí na morské pláni;
Chmúry se již rozprášily,
Chladným vichrem rozehnány!
Není slunce to ni chmúra –
Nastojte! toť obr horský,
Z lovu zpět se vracející;
Slunce to jest hlava zlatá,
Chmúra ta jest jeho dech.


O soslaio do operário estúpido para o engenheiro doido —
O engenheiro doido fora da engenharia —
O sorriso trocado que sinto nas costas quando passo entre os normai
(Quando me olham cara a cara não os sinto sorrir)


Je krutá pomsta zabitého!


半亩潮田云外陇
一区蔬圃水中洲
蓑衣犁透桃花雨
扣角无人问饭牛


¡Ay desgraciado del que nace feo!


Hřmí kočáry, noc plesů, zalétá
vzdálený hudby hlas.
Ulice ve veselost zakletá.
Tma neuspává nás.


vosotras sois sus flores más preciosas;
y si Amor levantare sus altares,
de esos altares os hiciera diosas


Niebla densa y fría
Que sube del Tajo,
Cubriendo a la noche
La luz de sus astros,
Envuelve a Toledo
En húmedo manto.
Reina por las calles,
Reina en el palacio
Profundo silencio,
Gustoso descanso.
Ni el ave agorera
Con lúgubre canto
Prontos funerales
Intima al anciano,
Ni agudo ladrido
Despierta al avaro
Que nuevos tesoros
Apila soñando.
Ni suena campana,
Ni escúchanse pasos;
La villa parece
Sarcófago vasto,
Donde confundidos
Godos y romanos,
A sus sucesores
Están aguardando,
Sólo entre la sombra
Descúbrese un claro
De luz moribunda
Resplandor escaso;
Sólo en el alcázar
Del rey castellano,
Y en rico aposento
De techo dorado,
Un hombre no goza
Del sueño de tantos.
Enrique el segundo,
Enrique el bastardo,
Que vida y corona
Quitole a su hermano,
Solícito espera
La aurora velando.
No porque le acosen
Recuerdos amargos
Del crimen que vieron
Montiel y su campo:
Temblaba algún día
De verse las manos;
Mas ya se envanece
Del golpe villano:
Truecan de conciencia
Reyes adulados.
Del lecho mullido
Le tienen lejano
Sospechas que abriga
De cierto vasallo,
Que en prenda vedada
Sus miras acaso
Por desdicha suya
Puso temerario.
Paséase inquieto,
Y asómase cauto,
En una ventana
La vista clavando.
Ventana es aquélla
Que fue muchos años
Hito de los ojos
De los toledanos,
Colgada de flores,
Vestida de ramos,
Verdes esperanzas
Que allí se secaron.
Jamás los suspiros
Y amantes regalos
Aquella ventana
Abierta encontraron;
O nunca a lo menos
El bello milagro,
De mil albedríos
Amable tirano,
Señales visibles
De aprecio ni pago
Dio a los homenajes
Que le tributaron.
«Tienes, Isabela,
Corazón de mármol,»
Cantábanle luego
Sus enamorados.
Hoy ya no se culpa,
Sabido el arcano,
Su dura esquiveza,
Su honesto recato.
De rey y vasalla,
De ilícito lazo,
La triste Isabela
Nació para el claustro,
Y ya el sacro velo
Le están preparando.
Vino para darle
Su primer abrazo
Enrique a Toledo:
Vendióselo caro.
Por toda una vida
De días de esclavo,
Sin goces el alma,
Y el cuerpo penando,
La dio un apellido
Regio, pero vano.
Cierto que con ella
No anduvo bizarro
El más generoso
De los soberanos:
¡Fiad en virtudes
De razón de estado!
La víctima hermosa
Del triste holocausto
El cuello sumiso
Tendía llorando:
Enrique por eso
Vigila azorado
De su hija la casa
Frontera a palacio:
Aquellos luceros
Deshechos en llanto
«Amor nos anubla»
Dijeron incautos.
Burlan las tinieblas
El celo del Argos,
Y abierto el postigo,
La luz con sus rayos
El espionaje
Revela callando.
Sale del alcázar
El rey embozado,
Celoso dos veces,
Padre y soberano;
Y al tocar los muros
Que le dan cuidado,
Pisadas percibe,
Llaves y candados,
Puerta cautelosa
Que se abre despacio,
Y seda que cruje
Rozada con paño,
Y dos voces oye
Decirse muy bajo
En son de cariño,
En eco de halago:
«Adiós, Isabela;
Adiós, mi Gonzalo.»
El rey queda inmóvil,
La espada en la mano.


Und das Lob meines Sanges preist und erhebt
Den Leib, den geweihten,
Dessen süsser Duft zur Nacht mich umwebt
In schlaflosen Zeiten.


رَحَلَت أُمامَةُ لِلفِراقِ جِمالَها
كَيما تَبينَ وَما تُريدُ زِيالَها
وَلَئِن أُمامَةُ فارَقَت أَو بَدَّلَت
وُدّاً بِوُدِّكَ ما صَرَمتَ حِبالَها
وَلَئِن أُمامَةُ وَدَّعَتكَ وَلَم تَخُن
ما قَد عَلِمتَ لَتَذكُرَنَّ وِصالَها
إِربَع عَلى دِمَنٍ تَقادَمَ عَهدُها
بِالجَوفِ وَاِستَلَبَ الزَمانُ حِلالَها
دِمَنٌ لِقاتِلَةِ الغَرانِقِ ما بِها
إِلّا الوُحوشُ خَلَت لَهُ وَخَلا لَها
بَكَرَت تُسائِلُ عَن مُتَيَّمٍ أَهلَهُ
وَهيَ الَّتي فَعَلَت بِهِ أَفعالَها
كانَت تُريكَ إِذا نَظَرتَ أَمامَها
مَجرى السُموطِ وَمَرَّةً خَلخالَها
دَع ما مَضى مِنها فَرُبَّ مُدامَةٍ
صَهباءَ عارِيَةُ القَذى سَلسالُها
باكَرتُها عِندَ الصَباحِ عَلى نُجىً
وَوَضَعتُ غَيرَ جِلالِها أَثقالَها
وَصَبَحتُها غُرَّ الوُجوهِ غَرانِقاً
مِن تَغلِبَ الغَلباءِ لا أَسفالَها
إخسَأ إِلَيكَ جَريرُ إِنّا مَعشَرٌ
نِلنا السَماءَ نُجومَها وَهِلالَها
ما رامَنا مَلِكٌ يُقيمُ قَناتَنا
إِلّا اِستَبَحنا خَيلَهُ وَرِجالَها


Ó mystickou tu závrať chápu těch, kdo věří!
Jak veliký jest problém pro ně tváře boha!
Jak zachvívá se hrůzou, žasem Indů noha,
když ku jezerům svatým dojdou v lesů šeři!


Lásky kouzlem všecka zmladilá
výlevům tvé touhy naslouchala,
svěží růže ode rtů ti brala
a z nich sobě věnec uvila.


Freut euch ihr Hirten all
Und jauchzt mit großem Schall!
Gott ist ein Kind geborn,
Hat Mensch zu sein erkorn:
O große Freude!


Aquí está la moneda de hierr Interroguemos las dos contrarias caras que serán la respuesta de la terca demanda que nadie no se ha hecho: ¿Por qué precisa un hombre que una mujer lo quiera? Miremo En el orbe superior se entretejan el firmamento cuádruple que sostiene el diluvio y las inalterables estrellas planetaria Adán, el joven padre, y el joven Paraís La tarde y la mañan Dios en cada criatur En ese laberinto puro está tu reflej Arrojemos de nuevo la moneda de hierro que es también un espejo magnífic Su reverso es nadie y nada y sombra y ceguer Eso ere De hierro las dos caras labran un solo ec Tus manos y tu lengua son testigos infiele Dios es el inasible centro de la sortij No exalta ni conden Obra mejor: olvid Maculado de infamia ¿por qué no han de quererte? En la sombra del otro buscamos nuestra sombra; en el cristal del otro, nuestro cristal recíprocJorge Luis Borges | "Poesía Completa", pá 469 | Debolsillo, 3 edição, 2016


幸瞻天下难逢德
又读人间未见书
魂梦何尝违禁闼
深恩安敢忘巾车


Nun nimm mich wieder an deine Brust,
Mein altes, geliebtes Meer!
Noch rollst du in Mut und Jugendluft,
Wie da ich dich ließ, einher.


Furcht schrekkt Uns wohl, weil alles rechte krum,
Und unser end ist nach Gottloser weise:
Doch siht Gott vor, das wir nicht kommen um,
Und alles eilt zu seinem höchstem preise.
Gott jobisirt Uns bis zur letzten Prob;
Bis Isaac meist und David sind verschwunden:
Dann reisst er aus zu seinem Ehrenlob,
Und ist der Port so plötzlich fort empfunden.
Sovil vor Angst, so vil erfolget lust;
Weil Gott in Uns nur stärker wird bewust.


Noch seh' ich sie als Kind in holdem Sinnen
Nach Veilchen spähn,
Ihr blondes Haar, ihr Lenzgewand von Linnen
Im Winde wehn.


وَحاجِلَةِ العُيونِ طَوى قُواها
شِهابُ الصَيفِ وَالسَفَرُ الشَديدُ
طَلَبنَ اِبنَ الإِمامِ فَتى قُرَيشٍ
بِحِمصَ وَحِمصُ غائِرَةٌ بَعيدُ
نَماكَ إِلى الرَباءِ فُحولُ صِدقٍ
وَجَدٌّ قَصَّرَت عَنهُ الجُدودُ
وَزَندُكَ مِن زِنادٍ وارِياتٍ
إِذا لَم يُحمَدِ الزَندُ الصَلودُ
وَإِنّا مَعشَرٌ نابَت عَلَينا
غَراماتٌ وَمُعضِلَةٌ كَؤودُ
عَضُّ الدَهرِ وَالأَيّامِ حَتّى
تَغَيَّرَ بَعدَكَ الشَعَرُ الجَديدُ


Venite a pianger meco, o gente italice,
Africa meco pianga, Asia e Europia,
la terra e 'l mar che la circunda e l'aria!
Venite, oltramontane lingue e galice,
pianga ogni creatura sanza copia,
faccins'a morte ogni cosa contraria,
po' ch'a me tanto svaria
che mai non penso più trovar rimedio!
Senta mio pianto Giove e 'l cielo impirio:
chi mi soccorra non so in questo assedio;
senta Minerva e Mercurio il martirio!
Ogni cosa creata deggia piangere,
da poi ca veggio me da Morte afrangere.


So spannt vor einen Wagen bald
Ein tüchtig Paar von Stieren,
Die schickt mit meinem Sarg hinaus,
Doch keiner soll sie regieren.


Én is úgy vélekedtem;
De betekintvén szemébe;
Haragos sárga képébe,
Bátortalan lettem!


Adieu, dear girl, accept my love,
And may Maria never prove,
Unworthy thy esteem,
One vow I make to heaven and you,
This pleasing task I'll still pursue,
And make thy praise, my theme.