Não!  Surge o so É a aurora!
Com um grito, armado de um pau,
Vou surrando toda a nau
Jogando os homens pra fora!


V jednom snad má Grozvin pravdu,
lze však vyhověti tomu,
novou tvrz tu vystavěti
Jomsburku vstříc, štítem Jomu.


na ňadrech dýšících mořem a ovocem
touha kolébá se jí růžovou plachtou.
edison nevynašel nic tak slavného
jako je knoflík, jejž stačí pohladit něžně.


Foglalatja a világok élete,
Nemzeteknek és népeknek végzete;
A legelső emberé, ki halva rég,
S az utósóé, ki lenni fogna még.


Eszt erősen királ meghagyá grófnak,
Hogy semmit ne kedvezjön kóborlóknak,
Szabad utat ircson az magyaroknak,
És rontója légyön ez megmondott váraknak.


Allí pasan las horas
en dulce calma,
allí meditar puede
tranquila el alma,
y todo son consuelos
para el que llora
al pie de aquella fuente
fresca y sonora.
¡Todo es allí sosiego,
calma, tristeza!
Las auras, que suspiran
en la maleza...
Los pájaros, que cantan
en la espesura...
El agua, que en el valle
corre y murmura...
Los arrullos del viento,
gratos y mansos...
Los juncos que vegetan,
en los remansos...
Los claros resplandores
del sol naciente,
que asoma entre vapores
por el Oriente...
Las tórtolas que arrullan
con armonía,
convidando a una dulce
melancolía...
¡Todo, en fin, allí aleja
presentimientos,
trayendo a la memoria
mil pensamientos,
y adormeciendo el alma
con impresiones
que convidan a dulces
meditaciones!...
Tal es Fuente Vaquera,
la hermosa fuente
que murmura en el valle
tan sonriente,
que en su margen tranquila
cantan amores
tórtolas, colorines
y ruiseñores.
Una hermosa mañana
de junio ardiente
salió el sol como nunca
de refulgente,
y pájaros y flores
con alegría
la bienvenida daban
al nuevo día.
Elevábase el astro
con gran sosiego,
esparciendo sus rayos
de luz de fuego
sobre el fresco rocío
de la mañana,
que formaba en los valles
mantos de grana.
Sacuden las ovejas
sus cencerrillos,
y en el prado retozan
los corderillos,
que del rústico valle
sobre la hierba
forman jugueteando
linda caterva.
Al cielo sube el humo
de los hogares,
los gallos ya despiertan
con sus cantares,
y sacude la hermosa
Naturaleza
el tranquilo letargo
de su pereza.
   *  *  *
Dejé el mullido lecho
con alegría,
cuando apenas rayaba
la luz del día;
carguéme diligente
con la escopeta,
y como siempre ha sido
medio poeta,
al nacer del gran Febo
la luz primera,
ya estaba yo en la hermosa
Fuente Vaquera...
Fuente en cuyas orillas
cantan amores
tórtolas, colorines
y ruiseñores.
Ocultéme en la margen
con el follaje,
y viendo las delicias
de aquel paisaje,
esperé silencioso
bajo la fronda,
viendo correr las aguas
onda tras onda...
   *  *  *
Siguió el sol elevándose
resplandeciente,
y era ya tan molesta
su luz ardiente,
que, a medida que el astro
más se elevaba,
todo se iba durmiendo,
todo callaba.
Se inclinan en su tallo
todas las flores,
rendidas por los rayos
abrasadores,
y las aves se esconden
en las encinas
que a la tranquila fuente
crecen vecinas.
Sólo se escucha a veces,
del fresco viento,
las ráfagas que lanza,
sonoro y lento...
El agua, que su curso
nunca suspende...
El rumor de una hoja...
que se desprende...
El pïar apagado
de alguna alondra,
que entre las verdes matas
busca una sombra...,
y los ecos lejanos
de los zumbidos
de insectos, que en los aires
vagan perdidos...
Lejos de la apacible
Fuente Vaquera,
que corre por el valle
tan placentera,
existe un solitario
y oscuro monte,
que encierra los confines
del horizonte.
Al compás de las auras,
lenta se inclina
altiva, corpulenta
y añosa encina,
y entre sus verdes ramas
aprisionado
tiene una tortolilla
su nido amado.
En él está arrullando,
dulce y sonora,
a los amantes hijos
a quien adora,
gozando en su coloquio
de las delicias
que sus hijos le endulzan
con sus caricias.
El calor la atormenta,
la sed la abrasa,
y dejando con pena
su pobre casa,
les dio con un arrullo
la despedida
a los hijos queridos
que eran su vida;
batió sus puras alas
tendió su vuelo
cruzó por los espacios
del ancho cielo,
y pensando en sus hijos,
se fue ligera
a beber a la clara
Fuente Vaquera.
¡Ay! ¡Dónde irá esa madre
tierna y sencilla!...
¡Dónde irá tan ligera
la tortolilla,
mirando a todas partes,
amedrentada,
al verse sola y lejos
de su morada!...
¿Por qué deja sus hijos
abandonados,
y ella, cruzando espacios
tan dilatados,
va surcando los aires
rápidamente
a beber en las aguas
de aquella fuente?...
¡Pobre madre, si, ansiosa,
vuelve a su nido
y sus amantes hijos
ya se han perdido!...
¡Pobres hijos, si, a causa
de abandonarlos,
no volviera su madre
nunca a arrullarlos!...
Por el verde follaje
casi cubierto,
yo, casi más que un vivo,
parezco un muerto,
y mudo y silencioso
presto mi oído
al eco que produce
cualquiera ruido.
Al columpiar las hojas
el viento blando,
pájaros me parecen
que van volando,
y con mi diestra mano
nerviosa, inquieta,
alzo la curva llave
de la escopeta.
Sobre la verde copa
de vieja encina,
que cubre aquella fuente
tan cristalina,
una tórtola hermosa
paró su vuelo,
mirando la corriente
del arroyuelo.
Lanza su blando pecho
tiernos arrullos,
que no imita la fuente
con sus murmullos,
y a los lados humilde
mira asustada,
débil, inquieta, esquiva
y amedrentada.
Tendió después su vuelo
pausadamente,
y al llegar a la orilla
de la corriente,
sobre la verde alfombra
lenta se posa,
débil y acobardada,
triste y medrosa.
Dirige luego el paso
tímidamente
hasta tocar la margen
de la corriente,
donde, el agua fingiendo
cuadros de plata,
le recoge su imagen
y la retrata.
Yo, silencioso, en tanto
que la espiaba,
mi artística escopeta
ya preparaba,
y ocasión esperando,
cual diestro espía,
afiné cuanto quise
la puntería.
Disparé... ¡Sonó el tiro
ronco, tremendo!...
El arroyuelo manso
siguió corriendo.
El viento entre las hojas
siguió sonando
con un eco apacible,
sonoro y blando...
¡Y vi la tortolilla,
que ya sufría
las tristes convulsiones
de la agonía!...
Cogí tan apreciado
tierno despojo;
su hermoso pecho estaba
de sangre rojo,
rojas las aguas puras
del arroyuelo,
que corrían llorando
con triste duelo,
y mis ardientes manos
también manchadas
de sangre, enrojecidas
y salpicadas.
Con ellas oprimía
su pecho blando:
sus latidos se iban
amortiguando,
y cerraba sus ojos
pausadamente,
su cabeza inclinando
lánguidamente...
Yo vi en sus turbios ojos
el sentimiento
y las fieras angustias
de su tormento,
porque del nido lejos
agonizaba
y a sus pobres hijuelos
solos dejaba.
Conocí en sus miradas
bien claramente
esa inquieta agonía
del inocente,
que sufre los rigores
de su destino
muriendo por las manos
de un asesino.
Aquella pobre madre
casi expirante
era la madre tierna,
la madre amante,
que a sus hijos no pudo
darles en vida
una lágrima dulce
de despedida.
Y aquella tierna madre,
cuando sufría
la convulsión postrera
de la agonía,
me dijo con sus ojos
casi nublados
que dejaba dos hijos
abandonados.
Yo comprendí lo injusto
de aquella muerte;
mas la víctima estaba
fría e inerte...
y una lágrima amarga
por mi mejilla
rodó, cuando vi muerta
la tortolilla.
Desde entonces no quiero
que un inocente
de alguna injusta muerte
se me lamente,
y diga con sus ojos
casi nublados
que deja sus hijuelos
abandonados.
Y en vez de estar cazando
la tarde entera
junto a la cristalina
Fuente Vaquera,
voy a ver cómo en ella
cantan amores
tórtolas, colorines
y ruiseñores,
y cómo de aquel monte
sobre las lomas
arrullan solitarias
blancas palomas.


Allora il popol cominciò a gridare:
- Viva Rinaldo, e viva il tuo Gesùe!
Ognun qui t'ha sentito ricordare
già mille volte per le virtù tue. -
E così cominciava a battezzare
Rinaldo alcun baron con le man sue;
ognuno a' piè suoi ginocchion si getta
e 'l primo voleva esser per la fretta.


Marje – kdy a zda-li před oltářem
ruka ruce lásku zaručí?
Aneb kdy a zda-li vzdorná hora
ji, ach! v strašném jícnu umučí?


神锋入腕飞
青冥掣雷电
上考书吴公
第一明光殿


I jakž bychom, pane, nechtěli?
Vždyť s vámi jsme teprv veseli,
už z rána, jen padne rosička,
a celý svět jedna písnička.


Was kan ein blinder Zorn und scheeler Eyfer nicht/
Der offt die beste Lust und Freundschafft unterbricht?


El is lobban mind... Egy fény a rét.
Az anyás hold-világa
elé nyújtja kövér tenyerét
egy bodza-ága.


Dovedu uřknout, znám uhranout,
člověka, dobytče, všecko,
a v píšťalku-li začnu dout,
jde za mnou kde jaké děcko,


Whether in pity, or in ire,
Sometimes I'm seated next the fire;
So very close, I pant for breath,
In pure  scorch'd to death.
Content I feel her kindness kill,
I only beg to make my Will;
But still in all I do, or say,
This nusance  in the way;
O'er which to step I'm much to lazy,
And too obliging to be easy.


Weg Sünde, bleib mir unbewußt!
Kommt dieses Blut ins Herz,
So stirbet alle Sündenlust,
Der Sinn geht himmelwärts.


Nun bin ich erdereich und bin auch arm:
Ich halte Kiesel prüfend in der Hand,
Mein Schuh trägt Staub von Werk und Land,
Ein Weib ist mir Gefährtin, stark und warm.
Und Volk umspült mich breit im Schreiten –
Doch Brot und Milch ist mir nicht mehr als Glück und Harm
Und Schlacht und Schlaf nicht mehr als Stundengleiten.
Es schwillt der Tag und summt mein Blut,
Was wäre mir nicht atemnah und häuslich gut –


Вчера я шел по зале освещенной,
Где так давно встречались мы с тобоТы здесь опять! Безмолвный и смущенный,
Невольно я поникнул головоИ в темноте тревожного сознанья
Былые дни я различил едва,
Когда шептал безумные желанья
И говорил безумные словЗнакомыми напевами томимый,
Сто В глазах движенье и цветы —
И кажется, летя под звук любимый,
Ты прошептала кротко: «Что же ты?»
И звуки те ж, и те ж благоуханья,
И чувствую — пылает голова,
И я шепчу безумные желанья
И лепечу безумные слов


Já mám chleba, ale žádné soli;
Och, pěknou jsem pannu miloval!
Já ji chtěl, a jiný mi ji vzal,
A proto mne srdce moje bolí.


Tlukot srdce pravdu mluvil;
Mládec nevěrným se stal,
Měsíc zřel, jak bledé dívce
Život hořem ubíhal.


No ya mi corazón desasosiegan
Las mágicas visiones de otros días.
¡Oh Patria! ¡oh casa! ¡oh sacras musas mías!...
Silencio! Unas no son, otras me niegan.
Los gajos del pomar ya no doblegan
Para mí sus purpúreas ambrosías;
Y del rumor de ajenas alegrías
Sólo ecos melancólicos me llegan.
Dios lo hizo así. Las quejas, el reproche
Son ceguedad. ¡Feliz el que consulta
Oráculos más altos que su dueño!
Es la Vejez viajera de la noche;
Y al paso que la tierra se le oculta,
Ábrese amigo a su mirada el cielo.


„Nikdo nevychvátí mi tě v světě celém,
svatební šat vezmi pestrý, květovaný!“


قالَ المَلائِكَةُ الَّذينَ تُخَيِّروا
وَالمُصطَفونَ لِدينِهِ الأَخيارُ
أَبكى الإِلَهُ عَلى بَلِيَّةَ مَن بَكى
جَدَثاً يَنوحُ عَلى صَداهُ حِمارُ
كانَت مُنافِقَةَ الحَياةِ وَمَوتُها
خِزيٌ عَلانِيَةٌ عَلَيكَ وَعارُ
فَلَئِن بَكَيتَ عَلى الأَتانِ لَقَد بَكى
جَزَعاً غَداةَ فِراقِها الأَعيارُ
يَنهَسنَ أَذرُعُهُنَّ حينَ عَهِدنَها
وَمَكانُ جُثوَتِها لَهُنَّ دُوارُ
تَبكي عَلى اِمرَأَةٍ وَعِندَكَ مِثلُها
قَعساءُ لَيسَ لَها عَلَيكَ خِمارُ
وَلَتَكفِيَنَّكَ فَقدَ زَوجَتِكَ الَّتي
هَلَكَت مُوَقَّعَةُ الظُهورِ قِصارُ
أَخَواتُ أُمِّكَ كُلِّهِنَّ حَريصَةٌ
أَلّا يَفوتَكَ عِندَها الإِصهارُ
فَاِخطُب وَقُل لِأَبيكَ يَشفَعُ إِنَّهُ
سَيَكونُ أَو سَيُعينُكَ المِقدارُ
بِكراً عَسَت بِكَ أَن تَكونَ حَظِيَّةً
إِنَّ المَناكِحَ خَيرَها الأَبكارُ
إِنَّ الزِيارَةَ في الحَياةِ وَلا أَرى
مَيتاً إِذا دَخَلَ القُبورَ يُزارُ
لَمّا جَنَنتَ اليَومَ مِنها أَعظُماً
يَبرُقنَ بَينَ فُصوصِهِنَّ فِقارُ
وَرَثَيتَها وَفَضَحتَها في قَبرِها
ما مِثلَ ذَلِكَ تَفعَلُ الأَخيارُ
وَأَكَلتَ ما ذَخَرَت لِنَفسِكَ دونَها
وَالجَدبُ فيهِ تَفاضَلُ الأَبرارُ
آثَرتَ نَفسَكَ بِاللَوِيَّةِ وَالَّتي
كانَت لَها وَلِمِثلِها الأَذخارُ
وَتَرى اللَئيمَ كَذاكَ دونَ عِيالِهِ
وَعَلى قَعيدَتِهِ لَهُ اِستِئثارُ


Smrť mu sladka, čeká na ni v plese,
Ale trudem o svůj národ hne se.


Tuve una vez un gran amor
que derribó mi casa
agrietó mis puentes
y me hizo perder el equilibrio
Después vinieron las réplicas:
amoríos de baja intensidad
que ni siquiera
me hicieron temblar
En cuanto al gran amor
ay mísero de mí
todavía respira
debajo de las ruinas


Diese sind mit kleinen Spitzen
Und sehr zartem Haar versehn,
Sie für Staub und Schweiß zu schützen,
Da die obern aufwärts stehn,
Und die untersten hingegen
Sich ein wenig abwärts legen;
Aufmercksames Auge, merck
Auch auf dieses Wunder-Werck!


Kein Mensch hat mich gesehen
Die Würffel trieglich drehen,
Liebt jemand KarttenSpiel,
Ich halt' auff den nicht viel.


 Viva arlecchini
e burattini
grossi e piccini:
viva le maschere
d'ogni paese;
le giunte, i club, i prìncipi e le chiese.


Dort sind die langweiligsten Tage,
Erfüllt von deiner Kindheit Sage,


Und wer es nicht kann kauen,
Der geh auch nicht zum Wein,
Doch seh ich an dem Hauen
Daß wir gut Mäher sein:
Wir rechens mit den Zähnen,
Und worflens mit dem Glas,
Der Magen muß sich dehnen,
Daß ers in Scheuer laß.


El horizonte color té
se muere por colonizarle
para su gran Cualquiera parte.
   Mas el lugar que yo me sé,
en este mundo, nada menos,
hombreado va con los reversos.
   —Cerrad aquella puerta que
está entreabierta en las entrañas
de ese espejo. —¿Está?— No; su hermana.
   —No se puede cerrar. No se
puede llegar nunca a aquel sitio
do van en rama los pestillos.
   Tal es el lugar que yo me sé.


Kdo tuší, co se v hříchu válí svět,
ti rvou se a ti po své křičí spáse,
že ve výši kdes jako bájí květ,
jenž puká v noci, duše otvírá se?


Meglio ir tracciando per la sconsolata
Boscaglia al piano il bufolo disperso,
Che salta fra la macchia e sosta e guata,


Áldott szabadság, ének és bor
Dicsően összeilletek!
Tiétek éltem, - mind halálig,
Tüzeljetek, tüzeljetek!


Pressa furore gravi Cnidon atque Amathunta reliquit
Et Colchos odit Idaliumque iugum.


Mi querido Ramón:


Wer ist denn draussen und klopfet an?
Der mich so leise wecken kann?
Das ist der Herzallerliebste dein,
Steh auf und laß mich zu dir ein.


Und Sehnsucht füllt der Hörer Sinn. –
Da stirbt gemach der Fiedelton. –
Wo kam, wo schwand der Alte hin?
Am Saum der Heide schwebt er schon!
Noch fern klagt seine Weise:
Es ziehn ums Haupt ihm leise
Zwei Raben ihre Kreise! –


S’il eût vu ce destin funèbre, il aurait fui.
Est-ce qu’il n’avait pas aussi lui, dans ces limbes
Où l’être avant d’éclore erre parmi les nimbes
Et d’où l’âme en tremblant sur ce globe s’abat,
Droit à la mère blême et pauvre du grabat ?
Avait-il mérité l’exception terrible ?
O Dieu qui vannes l’homme aux trous noirs de ton crible
Et qui sèmes au vent ce grain prédestiné,
N’avait-il donc pas droit, ce triste nouveau-né,
Comme tous les enfants qui naissent pêle-mêle,
Au chaume, au galetas, aux souliers sans semelle,
Au haillon laissant voir la maigreur du genou,
Au liard du ruisseau qu’on fouille avec un clou ?
N’avait-il donc pas droit à la sainte misère ?
Le faire prince et monstre, était-ce nécessaire ?
Louvres payés trop cher ! ô Kremlins, Alhambras,
Couronne, orgueil du front, sceptre, splendeur du bras,
Marches du trône, éclat, pouvoir, lits de parade,
Fronts courbés, fauteuil d’or de la royale estrade,
Dais de pourpre à travers un nuage aperçu,
Comme il eût dit : jamais ! jamais ! s’il avait su
Tout ce que vous cachez d’ombre et de précipice.
L’enfant ramassé nu sur le seuil de l’hospice
Ignore ce velours, ignore ce sapin ;
Il est béni ! Râler sans toit, sans feu, sans pain,
Être le nourrisson à qui, pâle et flétrie,
L’âpre indigence tend sa gorge de furie,
Oh ! plutôt qu’être infant, césaréwitch, dauphin,
Mendier, grelotter, avoir froid, avoir faim,
Être le chien humain d’un vil troupeau qui broute,
Garder les porcs, casser des pierres sur la route !
L’homme de l’arsenal qui traîne des fardeaux
Ayant comme un cheval des bricoles au dos,
Le chanteur de la rue à qui le souffle manque,
Le geindre gémissant la nuit, le saltimbanque
Attendant qu’on lui jette un sou dans son chapeau,
Le pêcheur qui toujours a de l’eau sur la peau,
Le nègre entortillant ses fers d’une guenille
Pour ne pas trop sentir le froid de la manille,
Les mineurs enfouis dans leur puits ténébreux,
Ceux-là sont les choisis, ceux-là sont les heureux !
Oh ! je le crie, avant qu’il fût né, qu’on réponde,
Qu’est-ce qu’il avait fait, terre, astres, nuit profonde,
Ciel fatal, pour ne pas être un de ces élus !


These, by her hands, in garlands dress'd,
She'd sometimes chide the low bent branch,
Which would its blooming fragrant vest
Upon th' escaping river launch.


Rab volt a fák, a sziklák lelke, rab volt,
S nem tudta senki, egyedül mi tudtuk.
Mi vagyunk a szabadságharcosok:
Az erdő lelkét felszabadítottuk.


Herr Peter und Bender saßen beim Wein,
Herr Bender sprach: »Ich wette,
Bezwänge dein Singen die ganze Welt,
Doch nimmer bezwingt es Frau Mette.«


Euch gewogen, theilt Er Blumenkränze
Euren Kindern aus, und lebt
Dann noch andre funfzig Lenze,
Bis Ihn Vater Zeus erhebt.


Da kommt zur selben Quelle, zu Fuß am Wanderstab,
Ein Derwisch ihm entgegen den Weg von Bagdad herab.
Sie grüßen einander, sie setzen beisammen sich zum Mahl,
Und loben den Trunk der Quelle, und loben Allah zumal.


„Ach milý, již znovu v mých prsých vře hoře.
Hle nebem se raní již zarděla zoře!
Y pomni, že kvapí, že pomíjí čas.
Jdi! v srdcy tak volá mém jakýsy hlas.“


Leč volal marně. – Temno, hlucho všade
a mrtvý klid. To šíré lidstva moře
se nehnulo – stín jeho sám se krade
po břehu pustém, v srdci žal a hoře.
Vždy ještě doufal, čekal, ještě toužil.
Pak volal zas a hřměl a bil v ty vlny,
by zčeřily se, jako ostříž kroužil
nad jícnem nehnutým – leč hrůzyplný
ten znáti nedal života ni ruchu.
Jen pouta hloub se v jeho svaly ryla –
jen divý smích se v mrtvém ozval vzduchu!
A smích ten drsný – zoře lidstva bílá!
Byl mečem, který protkl mraky rázem
a skolil hydru lži a robství zmiji.
Byl paprskem, jenž od hvězd sletl na zem
a vzpučel do růží a do lilijí.
Smích ostrý, příšerný, smích ledný, děsný:
on mrazil srdce podlá, bodal v duši
jak štír – leč v pravdu májem dechl vesny,
dal pláči naději, jež pouta kruší. –


忆昔先翁此地经
曾挥诗笔扫青冥
我来遍索前修句
雷电何年敕六丁


Doch schaffen sich die Bäume
dort ihre Regenträume.


¡Si queréis escucharme, seres píos,
venid al sardinel en que me siento
a dialogar con el jardín sediento
y la germinación de los plantíos!
¡Es mi cátedra fiel, sin atavíos
ni soberbia y sin otro movimiento
que el de los ojos al desprendimiento
de algo salobre de sus iris fríos!
Las palabras allí ¡cómo quisiera
que fuesen luz, y en lo íntimo del alma
trazar sus líneas con la paz austera
del que descubre en la amarilla palma
de sus manos, un signo que pudiera
ser ya la unción de la infinita calma!


Américas aguardan todavía
Resplandecientes vírgenes ignotas,
O nada más para los ojos gotas
De un trémulo rocío en una umbría,
Ya inhumano el espacio —la alegría
De no siempre sentirse tan remotas
De alguno, de un Colón, por fin no idiotas
Ante la mente que a su luz se alía.
El hombre por el cosmos se aventura,
Supera con su espíritu el espanto
De tanta inmensidad jamás hallada,
Y hasta cree salir de la clausura
De sus postreros límites. ¡Y cuánto
Mundo a ciegas, sin luz de tal mirada!


أيا دمعَ عَيْني لا تكُنْ بَعْدَ إِخْوَاني
وقَدْ نَزَحُوا لاَ بالضَّعيفِ ولا الواني
أَبنْ حُسْنَ عَهْدي إِن عهدي تُبِينه
جُفُوني بماءٍ لا فؤَادِي بِنيرانِ
وعذرُ فؤادِي لا كعُذْرِك واضحٌ
فأَنت طليقٌ والفؤادُ هو العَانِي
وحاشاك من أَن لا تفي يا مَدَامَعي
لوافٍ وقِدْمَاً كم وَفيْتِ لخَوَّان
ويا عينُ إِن أَبصرتِ في الناس غيرَهم
فما أَنْتَ يا إِنسانُها قَطُّ إِنْسَاني
وما بالُ عيني تبصرُ الناسَ بَعْدَهم
وقد عَدِمَتْ مِنِّي عُيُوني وأَعْوَاني
طوى الدَّهرُ عنِّي مَعْشَرِي وأَحبَّتي
وأَهَلْي وجيراني وأُسْدي وغُزْلاَني
ومن كان يُسْمي طَاعَة اللهِ طَاعتي
كما عِنْدَهُ عصيانُه كَان عِصْيَاني
من السَّابقين الأَولين إِلى الذي
يلائمُني والتَّابعِين بإِحْسَانِ
وكم إِلفِ إِلفِ كَان أَضْحَكَ نَاجِذِي
زماني به لكنَّه اليومَ أَبْكَاني
وكَمْ سرَّني دَهْرِي بِه ثُمَّ ساءَني
ونَعَّمني دهراً به ثم أَشْقَاني
كرامٌ سُقُوا كَأسَ المنيةِ والرَّدى
فيا ليت من أَسْقَاهم كَانَ أَسْقَاني
وما حَكمَتْ فيهم فشُلَّتْ يدُ البلى
فيا ليت من أَبلاهمُ أَبلاني
قبورٌ لُهمْ مثلُ الكواكب تَهْتدِي
بها لفؤادي نارُ قلبي وأَشْجَاني
على أَنَّني بَعْضُ المقابِر فيهمُ
فسكَّانُ هاتيكَ المقابِر سُكَّاني
ذَوتْ في الثَّرى أَغصانُهم وَهْي غَضَّةٌ
فيا تُرْبُ ما أَنصفْتَ نُضْرَة أَغْصَان
وحمرةُ خدِّي بالدُّموع عَلَيْهمُ
فخدِّيَ لا خدُّ الحبيبِ هو القَاني
عَبَرْتُ غريباً بينهم غيرَ آلفٍ
لغيرهمُ يا غُرْبَتي بَين أَوطَاني
وعُدْتُ فقيراً بعدهم غيرَ واجدٍ
لِمثْلِهمُ يا خُلَّتي بعد خلاَّني
وقد تُنْشِئُ الدنيا سواهُم وربَّما
وقد أَنشأَتْ لكن سَحَائبَ أَجفاني
وفيهم أَخٌ لي كان رُوحِي وراحتي
كما أَنه قد كان رَوْحِي وَرَيحَاني
برغميَ أَوْدَعْتُ الثَّرى منه مُهْجَةً
معظَّمَةَ المقدارِ عاليةَ الشان
شقيقي ولكنِّي شَقَقْتُ له الثَّرى
ووسَّدتُه ما بين صَبْري وسُلْوَاني
على الرَّغم منِّي إِذ أَقمتُ وقَدْ مضَى
وبالرغمِ منه كيفَ رَاحَ وخَلاَّني
تلاءَمت فيه حين ماتَ ولم أَمُتْ
ورُحْت بأَثوابٍ وراحَ بأَكْفَانِ
ويا ويحَ قَلبي كيف يأْوِي لأَضْلعي
وأَفٍّ لنَفْسِي كيف تَسْكُنُ جثماني
وكم رمتُ قَتْلَ النَّفس فيكم فَصدَّني
وصبَّرني عن قتلِ نفسِيَ إِيماني
وخوفي أَنْ أَمْضِي إِلى عند مالك
فيَغْتَمَّ منه قَلْبُه عند رِضْوَان
به ظَهَرَتْ في الحالِ منِّي زيادتي
ومذ بان عَنِّي بان للحَالِ نُقْصَاني
وكم كنْتُ أَجفُوهُ وكان يُحبني
وأُغضبُه لكنَّه يَترضَّاني
وهيهات أَن أَنساهُ ما هبَّت الصَّبا
وأَحْسَبُه في قبره ليْسَ يَنْساني
وكَمْ زرتُ منه قبرَه فرأَيتُه
بعَيْنِ ضميرِي قَائِماً يَتَلقَّاني
يَكَادُ إِذا ما جئتُه أَن يضمَّني
ويُمْسِكُنِي عِنْد الرَّواح بأَرْداني
فعيني عينٌ بعد قومٍ عدمتُهم
ولَيْليَ مِنْ بَعْدِ الأَحبَّةِ ليْلانِ
مقتُّ حياتي بعدهم ولو أَنَّ لي
بها مالَ قارون ومُلْك سُليْمَان
ولا بدَّ لي أَن أَمتطي ظهرَ عزمةٍ
مقرِّبةِ النَّائي مُبَعِّدةِ الدَّاني
وأَفْلُو كما شاء السُّرى لممَ الفلا
بأَدهم ريَّانٍ من الزُّهْرِ ملآنِ
به غرَّةٌ من يوم وصل قد انْفرَى
عليها إِهابٌ قُدَّ من ليل هِجْران
ترى فرْد لونٍ لونَه فإِذا جَرى
أَتاكَ مِنَ الجَرْي الغريبِ بأَلوان
يكُفُّ ككفِّي طائعاً إِن كفَفْتُه
ويطغى إِذا أَرسلتُه مِثلَ طُغْيَان
إِذا شئْتُ رَكْضاً كنْتُ في ظهر طائرٍ
وإِن شئتُ مشياً كنت في ظَهْرِ سِرْحَان
وما يتندَّى قَطُّ من رُحَضَائِه
على أَنَّه بالرَّكض جاءَ بطوفان
وأَعلو على الأَطوادِ منه بمثْلِها
كما يلتقي الصَّوانُ منه بصَوَّانِ
يسوِّي شنَاخِيبَ الذُّرى ويُدكُّها
فيركُضُ في أَعْلَى رُبَاهَا بميْدان
وتسمع أُذْنَا قَلْبِه ما نَقُولُه
بذِي قَوْلٍ سرٍّ كان أَو قَولِ إِعْلاَن
عَسَى قولُه أَنْ أَلْحَقَ الحظَّ إِنَّه
مضى هَارِباً في الجهرِ عنِّي وعنَّاني
وإِنِّي حظُ الحظِّ لو كَانَ عاقِلاً
لقد أَخطأَ الحظُّ الَّذي يَتَخَطَّاني
ويا عَوْرَةَ الحظِّ الذي صَارَ غُرَّةً
بقومٍ خِسَاسٍ قد كَسَاهُمْ وعرَّاني
وعَارَ فُحُولَ الخَلْقِ لما كساهمُ
ثيابَ رجالٍ فَوْقَ أَعْضَاءِ نِسْوان
لهم ما أَرادوا من نحافَةِ أَنفسٍ
كما لا أَرَدْنا من ضَخَامَةِ أَبْدَانِ
وزِنْتُ وهُمْ فانظر إِلينا وقد عَلَوْا
لخفَّتهمْ لمَّا انْحَطَطْتُ لرُجْحَاني
وَمَا لي على نُعْماهُمُ قَلْبٌ حاسدٍ
ولكن عَلَى علياهمُ قَلْبُ غَيْرَانِ
وإِنِّي لأَدري أَيَّ أَمر لأَجْلِه
عَداني زماني بالجميل وعَادَاني
لأَنِّي مصونُ العِرْضِ منتَهبُ الغِنى
وأَنِّي مَوْلَى حُسَّدِي عِنْدَ ضِيفَاني
وإِنِّي لأَقْني الحمدَ لا أَقْتَني الثَّرى
فأَرغبُ في الباقي وأَزهَدُ في الْفَاني
وإِنِّي على قول الخَنَا أَيُّ مبطِىءِ
وإِنِّي إِلى بذلِ اللُّهى أَيُّ عجلان
وإِني إِذا قابلتُ خَصْماً مُمَاحْكَا
كَبَا باطلٌ منه وأَشرقَ بُرْهَاني
وإِن قُمتُ في قومِي خطيباً فَما هُمُ
وإِيَّايَ إِلاَّ وائلٌ حول سَحْبَان
وأَطعَنُ بالرأْي الذي هو عَامِلٌ
وما كلُّ نقَّالِ الرِّماحِ بطعَّان
وكل كتابٍ لي يَفُضُّ كتيبةً
ويهزِمُها من قبل فضٍّ لعُنْوَان
وبي يهتدي النَّجم الذي يُهْتَدى بِه
ومِنْ عَجَبٍ كَيْفَ اهتَديْتُ بَحَيران
ولا يُتَعَجَّبْ من نَفاذِي فإِنَّني
بسلطان عِلمي قد نفَذْتُ بسُلْطَاني
فضائلُ غِيظ الدَّهْرُ منها فكَادَني
كما أَنَّه قد مرّ منها فأَرْدَانِي
فلا تحسبَنَّ الدّهرَ عني وأَهلَه
فما لي منهُم غَيرُ بَهْتٍ وبُهْتَان
وقل لابنةِ العشرينَ عنكِ وأَبْصِري
بعينَيك هدَّ الأَربعينَ لأَركاني
وما كنتُ في أَمْر الصِّبَا طائعَ الهوى
ولا سيما والآنَ قد ريعَ رَيْعَاني
ويا ساقيَ الرّاح الذي يَسْتفزُّني
بجامد ماءٍ فيه ذائب عقْيَان
إِليكَ فما كأْسِي بكأْسِي ولا الهَوى
هوايَ ولا نُدمانيَ اليوم نُدْمَاني
وإِنك والكأْسَ التي حَمَّلْتَها
لشُغِلي ولكِنْ قد تنسَّك شيطاني


盘曲山前路
流年向此消
兴亡须一吊
范叟卧山腰


D'alta virtù cercando aureo tesoro,
Il tesor di natura orna con l'arte.
Per ghirlanda di fior porta l'alloro,
Tutta è di Palla, e 'nfra le Muse ha parte.
Cangia, nel far non feminil lavoro,
Or l'ago in penna, ed or le tele in carte;
Fa lavoro ella in carte, altre sugli ostri,
L'altre spargon le fila, essa gl'inchiostri.


绝辔元期绝战尘
指南犹示指迷津
未应蛮触相倾地
不属华胥枕上人


O kněžno královno má,
poetův ideál
všech království, dob, pěvců
jsem v tobě opěval –
tys zjevení mé!


Sonne, Meer und Himmelsbläue,
Nichts ums Schiff sonst ringsumher!
Liebe, Freiheit, Fried' und Treue!
Ei, was willst du denn noch mehr?


My měli se tak rádi,
že stejný řeči zvuk,
že stejné naše hledy
a stejný srdce tluk.“ –


Zdá se mi, že rouháním by bylo,
bol Tvůj měřit, neb on konce nemá.
Kdy se skončí Tvoje smírčí dílo,
anděl kdy zašumí perutěma?


Ten den ještě do Rijeky dojel.
Druhého pak dne, než rozdnilo se,
jezerem ho širým přeplavili,
Zety k břehu šťastně dopravili,
od břehu pak ke popovu dvorci
průvodem ho čestným provodili.


Byť bych byl i Rafaelem,
Ba sám Apollinův syn:
Obrazu, jejž nosím v srdci vřelém,
Nezobrazil bych ni stín.


Schone deiner Mutter/ schone/
Wiltu sonsten schonen nicht;
Soll die Mutter Ihrem Sohne/
Dier/ du kleiner Bösewicht/
Auch zugleich seyn unterthan
und dich kniehend beten an?


S'io prego questa donna che Pietate
non sia nemica del su' cor gentile,
tu di' ch'i' sono sconoscente e vile
e disperato e pien di vanitate.


Gefallen kanst du gar nicht allen,
gefallen vilen, ist zu vil:
hast also dein gewisses spil,
daß du wirst wenigen gefallen.


استفتيا في قتلتي
عينا رشا معوّذ
قلت اكففا ويلكما
قد قضي الأمر الذي


Hingeführt an Amors seidnem Fädchen,
Geht der stolze Stoiker und sucht
Kniend vor dem zauberischen Mädchen
Heute etwas, dem er morgen flucht.


ma per natura, come si convene,
donna, secondo la possanza mia
vi servirò, non che io cangi spene.


Einst wandelten zur Himmelspfort'
Drei abgeschiedne Seelen fort.
Den Stuhl von Rom verehrte der
Und zwei Kalvins und Luthers Lehr'.
Der Päpstler wollt' der erste sein,
Und schrie: »Sankt Peter, laß mich 'nein!«
Der Eiferer vom Lutherthum
Sprach: »Geh ins Purgatorium!
Lutherus hat die Straße Mir
Geebnet zu des Himmels Thür!« –
Darauf entstand gar großer Streit
Von Himmel, Höll' und Seligkeit,
Von Christen- und von Heidenlohn,
Von Transsubstantiation,
Vom Glauben und von Werken gut
War gar ein schrecklicher Disput.
Der Kalvinist sprach: Schweigt einmal,
Ich halt' mich an die Gnadenwahl!
Drauf hub der Streit von neuem an,
Und noch ward's Thor nicht aufgethan;
Doch endlich war Sankt Peter müd
Des Lärms und bot den Zänkern Fried';
Guckt durchs halb offne Thor und spricht:
Für Zänker ist der Himmel nicht!
Und schlug die goldne Pforte zu.
Der Zänkerhauf' gab sich zur Ruh,
Setzt sich auf eine Wolkenbank
Und dacht: 's ist wahr, was nützt der Zank,
Das Ketzermachen und der Spott?
Wir glauben all an Einen Gott!
So sangen sie mit großem Schall.
Die Engel hörten's allzumal
Und waren alle hoch erfreut,
Ob ihrer Lieb und Einigkeit. –
Sankt Peter kam und machte drauf
Die Himmelspforte wieder auf,
Und sprach in Freud: Dieß hör' ich gern;
Kommt ihr Gesegneten des Herrn!
Die Dreie eilten Hand in Hand
Nun in ihr himmlisch Vaterland.


Hladové mé srdce zase
touhou po tě třeští jen.
Pozdrav babky ve ohlase
šlu ti sotto voce v sen.


Nezachví se proto Gustos,
nebo sedí pevně v sedle,
protkne štít jen svého soka
takou ranou nečekanou,
že lze vidět soka páží
trčet zkrvácený oštěp.


«Дедушка, это звезда не такая,
Знаю свою я звезду:
Всех-то добрее моя золотая,
Я ее тотчас найду!
Эта — гляди-ка, вон там, за рекою —
С огненным длинным пером,
Пишет она, что ни ночь, над землею,
Страшным пугает судоКак засветилася в небе пожаром,
Только и слышно с тех пор:
Будут у нас — появилась недаром —
Голод, война или мор»«Полно, голубчик, напрасная смута;
Жили мы, будешь ты жить,
Будешь звезду, как и мы же, свою-то,
Видеть и вечно любитЭтой недолго вон так красоваться,
Ей не сродниться ни с кем:
Будут покуда глядеть и бояться —
И позабудут совсем»


Was hemmst du, o Held, den Lauf deines Hengstes.
An den Sattelgurten rinnt ihm der Schweiß,
Sein Hals ist naß, die Flanken fliegen.
Aufs Kreuz ihm stützt du die Hand,
Und schaust zurück.
Die Feinde folgten dir wie die Wölfe dem Schlitten,
Schon sind sie nahe.
Was schaust du nach vorn,
Die Feinde kommen wie die Welle der Springflut,
Schon sind sie nah'.
Was schaust du nach allen Seiten hin,
Die Feinde blies der Wind aus allen Richtungen auf dich,
Schon sind sie nahe mit funkelnden Augen,
Siehst auf der Aegis du Gorgos schreckliches Haupt –
Und kein Ausweg.
Hörst du sie heulen, hörst du das Donnern der Hufe?
Und eh' einmal der gierige Geier über dir
Den trägen Flügel schlägt,
Haben dich tausend Pfeile durchbohrt,
Haben tausend Speere dein Herz zerstoßen.
Sursum corda!


Sie förcht vnd liebte Gott/
War wol erfahren
Von jungen Jahren/
Jn Göttlichem Gebott/
Wol könt sie betten/
Folgt jhrer Eltern Rath/
Den sie mit keiner That/
Nie vbertretten.


„Slyšte, děti, co vám otec praví:
Vy musíte hezké míti mravy,
Nesluší vám křik a hudrování,
Ale tvář veselá a smích na ní.
Nechte lerma, křiku, pravím vám,
Sic se na vás hnedky rozhněvám.“


Oly szomorú hangot hallok,
Nem tudnak úgy a harangok!...
Fejem fölött jönnek mennek
Gyászfelhők, és zengedeznek...


Dizes que uma guerra acesa
É teatro de impiedade;
Chamas-lhe crua fereza,
Flagelo da humanidade,
Triste horror da natureza:


Jakkoli se červenám,
Ráda slýchám, ráda mám,
Můj milý kdy při mně chválí
Světlé vlásky, hladké líčko,
K tomu laskavé srdýčko;
A co dále – ač to vím,
Ne, ne, ne, to nepovím!


Tutte sue armi vestite gli furo
e 'l buon destrier menatoli davante,
di piastre covertato d'acciaio duro:
la sua sella era d'osso de liofante,
l'arme di Macometto d'oro puro
e quelle d'Apollìno e Trevigante
intagliate erano intorno l'arcione
dietro e davanti, tutte per ragione.


Laß uns die Weißheit suchen,
Gib ein Gehohrsams Hertz,
Daß wir nicht denen fluchen,
Welch' uns ohn' allen Schertz
In deiner Furcht erziehen;
Laß uns für Ihr nicht fliehen
Und lauffen hinderwerts.


وصاحبٍ كنتُ أرجوه فحين رقي
بعض الرقيِّ بدا في ثوبِ منحرفِ
فكلما نقلوا مَيْنَاً حلفْتُ لَهُ
أينقضي العمرُ بينَ النقلِ والحلفِ


لِلشامِتينَ رَزايا في شِماتِهِمُ
فَكُن مُصاباً وَلا تُحسَب مِنَ الشُمُتِ
يَبدو سُرورُ أُناسٍ أَظهَروا حَزَناً
وَإِن تَسَتَّرَ خَلفَ الأَلسُنِ الصُمُتِ
أَميرُ قَومٍ أَصابَتهُ مَنِيَّتُهُ
فَضَلَّ مَن قالَ إِنَّ المَرءَ لَم يَمُتِ


Tam si leťte, o vy sprosté selky,
K horám květnatým a ke stráním,
Mně pak nekradnite líbáním
Svojím vonnou manu u přítelky;


Und zogen wir mit Hörnerklang
Ins Lager froh zurück,
Und Weib und Kind im Rundgesang
Beim Walzer und beim Becherklang
Lustfeiern unser Glück.


Schavv den menschen / den die liebe
Viel zu starck am hertzen brann:
Lieb vom himmel jhn vertriebe/
Nacket er zur erden rann.
Er zun menschen vnverdrossen
Sprang vom seinem gülden saal/
Jhn die menschen gar verstossen/
Hassen/ meiden vberal.


Und wenn in finstern Augenblicken,
Der Zwiespalt deine Brust beschleicht,
Wird dich der sanfte Duft erquicken
Des Oelzweigs, den du mir gereicht.


Nun ist erhört mein Beten,
O wäre so es nicht!
Sie kommen hergetreten
Mit Leichenangesicht.


Novella canzonetta,
questi dolenti versi,
ch'e pensier' fanno in sospir' già conversi
e di sospiri in parole pietose,
porta al bel prato di color' diversi;
in mezzo a' qual' si pose
Amor lieto, e tra l'erba si nascose.
E se non sai el cammin di gire a lei,
l'orme de' pensier' miei
vedrai, di che è la via segnata e impressa.
Prendi d'Amor la strada:
troverrai forse e suoi pensieri in essa,
ché ancora a loro aggrada
el bel cammin. Giunta ov'ella è soletta,
digli che al cor non resta onde più speri
dolcezza, per nutrirsi co' pensieri:
onde o morte o la bella luce aspetta.


莫惜春衫污酒痕
欲将遗恨寄芳樽
清明客里匆匆过
不记桃花笑倚门


Drum will ich mich mit meinen Waffen schmücken,
Das meint der Wangen Glut.
Vor einem frommen Wort, vor meinen Blicken
Erbleicht des Frevlers Muth.


Und ich erschrack! Mein Kamm entfiel zur Erden!
Ich sprach zu meiner Lieblinginn:
O! Irmgard! Irmgard! Was will hieraus werden?
Sie sprach: Wo will das hin? –


Ó jakých slastí heboučkých
dech vánku do mé hrudi svál!
keř jasmínový nade mnou,
a slavík tluče opodál.


E körén ködlő, végén véknyelő
koromkarikából folyamos igézet
teremtéséhez (hogy ily mű-egész lett)
mi eszközt használt a bölcs Keverő?


Slyš, ďase, k dívce té mě dones hbitě!


Z monologu muže časem
kusy vět jsem jasně slyšel,
jak se mihli stínem, jasem:
„V nehostinný jsem kraj přišel...


Geduldigs Lämmlein, Jesu Christ,
Der du all Angst und Plagen,
Alls Ungemach zu jeder Frist
Geduldig hast getragen,
Verleih mir auch zur Leidenszeit
Geduld und alle Tapferkeit.


Mi az? A kedvnek óriása
Dalokban tör felém utat,
Gúnyolja szívem bénaságát
S kacagva fölfelé mutat.
Muzsika szól s fölsír a bánat,
Mit némán s büszkén viselék, -
Elég volt már, elég a vigalomból,
Kacajból, könnyekből - elég!
Mily őrültség az égbe törnötök!...
El a zenével, mert megőrülök!


陇右长亭堠
山阴古塞秋
不知呜咽水
何事向西流


Beauties you survey,
Forget they're like the


Je doba těžká, různá cizí hesla
vzduch otravují našich českých niv
a v posměch vnuků nejedna věc klesla,
jež dědům jejich svatá byla dřív.
Však zmlkněte již, ústa rozechvěná,
již dosti nářků, všedních řečí těch!
Zde leží věštec – před ním na kolena!
Kdy přijde taký Čech? – – –


Still floßen seine Tage,
Still, wie der Balsam fleußt;
Und hell, wie Sommertage,
So helle war sein Geist.


Mlčí mlýn. I pták již utich,
píseň v pastvách odumřela,
v lukách žárem sežehnutých
marně květů hledá včela.


Skřípajíc z kořán tvá brána se otvírá,
do mlh a dálky tvé tělo se prostírá,
tajemství rodí se z tvojeho lůna.


que me resguarda del dolor y murria;
una guajira alegre en el bohío,
y una guajira triste en la bandurria


Für alle hab ich gesorgt und gestrebt,
Mit Sorgen trank ich den funkelnden Wein;
Die Nacht ist gekommen, der Himmel belebt,
Meine Seele will ich erfreun.


Tout ce qui fait vivre et penser,
Votre âme ardente le féconde :
C'est une faute aux yeux du monde,
Les larmes doivent l'effacer.


Er plaget mich, ich soll ihn küssen.
Nein, nein! das würd ich theuer büßen,
Denn Mutter sagt, ich solls nicht thun.
Verbeut ihm seine nichts, ei nun!
So kann er mich ja küssen!


Und, trotz innersten Gelübden,
aber hör'ich manchmal so dies Schrei'n
ñ ñ ñ ñ ñ ñ ñ
möcht ich auch wol nach Egypten,
blos – alleine, ohne Esulein!


Ten, když nevděkem je stíhán nestydatým,
Budiž ujištěn, že jeho odplata
Mstitelem mu bude dána svatosvatým.


Wer mensch mags auch erdencken/
Was jährlich ohn verzug
Dem lieben Gott sie schencken
Auß jhrem blumen-flug?
Sie tausend/ tausend/ tausend
Ihm liechter zünden an/
So tag vnd nacht in tausend/
Vnd tausend kirchen stahn.


Seděl mladý pastýř vedle šedé skály,
proti němu stařík – a oba v závod hráli,
syringy jich rty se stejně dotýkaly.


„Proč trpíte to bezpráví?
Vysuďte ji,“ mnozí praví.


„Odveďte starce!“ mladý vůdce velí.
„Zůstaňte!“ stařec pyšně zavolal.
„Jen vel, a řád se zaskví tobě skvělý,
žes víru zapřel, najmouti se dal.
Ty volnosti jsi bojovník byl smělý,
pro pánů pocty jsi teď za katana.
Má kletba ti!“ A teskně zvučí hrana.


Dějstvo přítomné, měnitelno stále,
práv chce míť dávných porobou propadlých:
Právo měj každý jako člověk stejné;
Bůh tako žádá.


Schamhaft erglühend, nahm ich den heiligen
Rebschoß, und hegt' ihn, nahe dem Nordgestirn,
Abwehrend Luft und Ungeschlachtheit,
Unter dem Glas in erkargter Sonne.


O lásce k bližnímu káže se
v kostelích všude a mnoho.
Člověk to pobožně poslouchá,
ale nic nedělá z toho.


Než bílá se ruka sevřela,
voda se nad ním zavřela. –


So drang der Töne Frühling aus dem Schweigen,
So auch in reinen Seelen
Des Tages wilde Kämpfe bald zerrinnen,
Wenn Lieb' und Schmerz sich hold zusammen neigen,
Die Zwietracht zu verhehlen,
Und rührend doch den ew'gen Streit beginnen.
Ach keine mag gewinnen! –
Ein Wundergift fließt beiden von den Pfeilen,
Zu töten und zu heilen –
Denn er muß stets an ihrem Pfeil gesunden,
Und sterbend lebt sie nur in seinen Wunden.


 per chiudersi la via
d'esser chiamato a fare il ciambellano,
o messo per tener le mani in mano,


باطلٌ، باطلُ الأباطي باطلْ
كُلُّ شيء على البسيطة زائلْ


ومَهمهٍ يَتَراءى آلهُ لُجَجاً
يستغرقُ الوخْدَ والتّقْريبَ والخَببا
كم فيهِ حافرُ طِرفٍ يحتذي وَقَعاً
من فوقِ خفِّ بَعيرٍ يَشتكي نَقَبا
تَصاحبَ فيه الرِّيحُ والغَيمُ لم يَنِيا
أَنْ يَشرَكَا في كلا خطَّيهِما عَقِبا
فالريحُ ترضعُ دُرَّ الغيمِ إنْ عطشَتْ
والغَيمُ يركبُ ظهرَ الرِّيح إن لَغِبا
أَنكَحتُه ذاتَ خلخالٍ مُقرَّطَةً
والركبُ كانوا شهوداً والصّدى خُطبا
وسرتُ فيهِ على اسم اللهِ مُصطحباً
للعزمِ لا عدمتْهُ النفسُ مُصطَحبَا
إلى أبي البحرِ إني لست أنسُبُه
لجعفرٍ إن حساهُ شاربٌ نضَبا
يومَ الوغى من بني العبّاس عِتْرتُهُ
لكنّهُ غيرُ عباسٍ إذا وَهَبَا
لعزّهِ جعلَ الرحمنُ مَلبسَهُ
من الشبابِ ونورِ العَينِ مُسْتَلبَا
وجهٌ ولا كهلالِ الفطرِ مُطّلِعاً
بدرٌ ولا كانْهلالِ القَطر مُنسكِبا
وعمّةٌ عمّتِ الأبصارَ هيبتُها
برغمِ مَن لبسَ التيجانَ واغْتَصبا
لهُ القضيبانِ هذا حدُّه خَشَب
وذَاكَ لا يتعدَّى حَدُّه الخَشبَا
كِلاهُما منهُ في شُغْلٍ يُديرُهما
بينَ البنَانِ رضىً يَختارُ أم غَضبَا
قلْ للفراتِ ألَم تَستحي راحتَهُ
حتى اقتديتَ بهِ أنّى ولا كَربَا
إخالُ أنملَ حادي عيسِهم جَذبَت
معَ الزِّمامِ فؤادَ الصبِّ فانْجَذبا
لم ترضَ مني في وادي الغَضا سَببي
حتى جعلتُ إلى رُحي لها سَببا
غيداءُ أَغوى وأَزوى حبُّها
وكذا الغَيداءُ غيٌّ وداءٌ لُفِّقا لَقبَا
وخيّم الحسنُ في أكنافِ وَجنْتِها
والصدغ مدَّ لهُ من مِسْكِهِ طَنَبا
إذا رَنا طرفُها لم يدرِ رامقُها
أتلكَ أجفانُ ظَبيٍ أم جفونُ ظُبى
أقولُ للغصنِ لا ألقاكَ مَنثَنياً
من ذاتِ نفسكَ إلاّ أن تَهُبَّ صبَا
تَعبتَ كي تَتَثنّى مثلَ قامتِها
إسْتغفرِ اللهَ منهُ واربحِ التّعبَا
خريدة لاعبتْ أطرافُ صورَتِها
جلداً تَرَوّى بماءَي نعمةٍ وصبا
تقرُّ منها عيونُ الماءِ إن شربتْ
طوبى لذي عطشٍ من ريقِها شَرِبا
وتشرئبُّ غصونُ الوَردِ طامِعَةً
في أن تكونَ لمَرعى نوقها عُشبا


辽鹤归来万事空
人间无地著诗翁
只留海岳楼中景
长在经营惨淡中


Wie da die Erde fallend
Auf den versenkten Sarg
Ihn dumpf und schaurig schallend
Vor ihren Augen barg,
Hat Tränen sie gefunden,
Die nicht zu hemmen sind,
Sie weint zu allen Stunden
Um ihr geliebtes Kind.


Andar e mais andar é a vida a bordo;
Mal estudo, e apenas eu vou lendo;
A noite com a música entretendo;
Deito-me cedo, e mais cedo acord
Saudosíssimo a pátria eu recordo,
E, pra consolo versos lhe fazendo,
Desenho terras só aquela vendo,
E para não chorar os lábios mord
Enfim há de chegar, eu bem o sei,
Que o Brasil eu reveja jubiloso;
E, se outrora eu servi-lo só pensei,


A rossz szellemtől megszállt szép leány
az ágyban fekszik és vacogva reszket;
ifjú barát mellette, halovány,
exorcizálva hányja a keresztet.


Cesare poi che la gran testa scorse,
Che il traditor d'Egitto in man gli porse;
Non del genero suo pianse la morte,
Ma del buon seme uman la cruda sorte.


Ja Mädel, sein Lieben
Nimmt sonst mal ein End,
Wie Röslein da drüben,
Die Reif hat verbrennt.


O Miramare, a le tue bianche torri
attediate per lo ciel piovorno
fosche con volo di sinistri augelli
vengon le nubi.


Also hat Gott die Welt geliebt –
Das merke, wer es höret –
Die Welt, die Gott so hoch betrübt,
Hat Gott so hoch geehret,
Daß er den eingebornen Sohn,
Den eingen Schatz, die einge Kron,
Das einge Herz und Leben
Mit Willen hingegeben.


¡Jamás!


Da janela eu  procuro um ponto
Procuro sua direção e não vejo


تَعالوا بِنا نَطوي الحَديثَ الَّذي جَرى
وَلا سَمِعَ الواشي بِذاكَ وَلا دَرى
تَعالوا بِنا حَتّى نَعودَ إِلى الرِضى
وَحَتّى كَأَنَّ العَهدَ لَن يَتَغَيَّرا
وَلا تَذكُروا ذاكَ الَّذي كانَ بَينَنا
عَلى أَنَّهُ ما كانَ ذَنبٌ فَيُذكَرا
نَسَبتُم لَنا الغَدرَ الَّذي كانَ مِنكُمُ
فَلا آخَذَ الرَحمَنُ مَن كانَ أَعذَرا
لَقَد طالَ شَرحُ القالِ وَالقيلِ بَينَنا
وَما طالَ ذاكَ الشَرحُ إِلّا لِيَقصُرا
مَتى يَجمَعُ الرَحمَنُ شَملي بِقُربِكُم
وَيَصفو لَنا مِن عَيشِنا ما تَكَدَّرا
سَأَذكُرُ إِحساناً تَقَدَّمَ مِنكُمُ
وَأَترُكُ إِكراماً لَهُ ما تَأَخَّرا
مِنَ اليَومِ تاريخُ المَحَبَّةِ بَينَنا
عَفا اللَهُ عَن ذاكَ العِتابِ الَّذي جَرى
فَكَم لَيلَةٍ بِتنا وَكَم باتَ بَينَنا
مِنَ الأُنسِ ما يُنسى بِهِ طَيِّبُ الكَرى
أَحاديثُ أَحلى في النُفوسِ مِنَ المُنى
وَأَلطَفُ مِن مَرِّ النَسيمِ إِذا سَرى


Ó, naparuj své měchy, jak jen chceš!
A chceš-li ty – já stokrát silněj chci!
Hle, balvan hnul se – mám již vyhráno!
Zde moje třtina – Drží ji má dlaň
a brzy jí tak nevzdám se – ví Zeus!


Da, wo Er Seine Helden-Zunft,
Durch Höll und Tod geführet,
Da sey der Wille der Vernunft,
Auf ewig, angeschnüret.
Weg Erde, weg Natur und Stand!
Wir haben sonst ein Vaterland.


»Und drum zehn Jahre Tag und Nacht
Getrommelt und geblasen!
Im Drillschritt uns mit Heeresmacht
Zertreten Saat und Rasen!


Ivi seguiva poi, al parer mio,
Pan che Siringa gia perseguitando,
ch'avanti li fuggia in atto pio;


Noch ist neulich erst entdecket,
Was für eine Wunder-Kraft
In dem feuchten Wasser stecket,
Da nur bloß durch seinen Saft,
Ohn' ein Zuthun von der Erden,
Bluhmen fortgetrieben werden,
Welches ich, daß es geschehn,
Selbst probiert und angesehn.


玉津亭树雪层层
故比人间分外清
恰似江南春到处
梅花一片拆园英


Teď výmluvnosti božské pustil zdroje,
všel s caesarem v seč – vítěz vyšel z boje.


Amor os hiela a vos y a mí me enciende,
en mí acrecienta ardor y en vos desvío,
yo soy un fuego ya, vos toda un hielo.


Yet where thou shin'st, like heav'n behind a cloud,
Moving like light, all piercing, tho' not loud;
The Muse shall find thee in thy blest retreat,
And breathe this honest wish at Cobham's feet:
Fresh as thy lakes, may all thy pleasures flow!
And breezy like thy groves, thy passions blow!
Wide as thy fancy, be thy spreading praise!
And long and lovely as thy walks, thy days!


Der Schiffer fuhr sich über die Stirne
Und sprach: Das ist ein vergessener Traum.
In meinem alten Matrosengehirne
Vergehn die Märchen wie Meeresschaum.


Fühle, was dies Herz empfindet,
Reiche frei mir deine Hand,
Und das Band, das uns verbindet,
Sei kein schwaches Rosenband!


Wohl ist's ein großer, heißer Schmerz,
Der sie im Innersten durchschüttert,
Als, wankelhaft, Rodrigos Herz
Von neuer Liebe Hauch erzittert!
Allein ihr mutig Hoffen spricht:
»Ob auch der Sturm manch Zweiglein bricht,
Den Stamm läßt er doch unzersplittert.«


La bourgeoise à son premier coup,
La novice, la divorcée,
Plus excitante de beaucoup.
La bourgeoise à son premier coup :
Toute la gamme du coucou,
Apparente, vague, esquissée.
La bourgeoise à son premier coup,
La novice, la divorcée.


Sì che sola di voi sempre il mio core
Hor pensa, hor parla, hor scrive, hor pena aquista,
Come sola per voi Amor l'avezza.


Quelquefois cependant un ingrat possesseur,
Sans besoin, sans remords les livre à la cognée.
Renversés sur le sein de la terre indignée,
Ils meurent ; de ces lieux s’exilent pour toujours
La douce rêverie et les discrets amours.
Ah ! par ces bois sacrés, dont le feuillage sombre
Aux danses du hameau prêta souvent son ombre,
Par ces dômes touffus qui couvraient vos aïeux,
Profanes, respectez ces troncs religieux ;
Et quand l’âge leur laisse une tige robuste,
Gardez-vous d’attenter à leur vieillesse auguste.
Trop tôt le jour viendra que ces bois languissants,
Pour céder leur empire à de plus jeunes plants,
Tomberont sous le fer, et de leur tête altière
Verront l’antique honneur flétri dans la poussière.


Also sprach zum Gott der Priester,
Und des Gottes Antwort tönt
Seufzend, röchelnd, wie der Nachtwind,
Welcher koset mit dem Seeschilf:


Nachdem einer ringt,
Also ihm gelingt,
Wenn Manneskraft und Hab
Ihm Gott zum Willen gab.


Bedencket dieses in der Zeit,
Vnd flieht die rohe Sicherheit
Die ihr allhie der Sünden Leben,
Das ewig tödtet, seyd ergeben.


Wie manchen läst der Geiz das erste Jawort schreiben,
Da nimmt sein Eifer blos den Schmuck in Augenschein;
Und hat das gute Mensch gleich nur ein halbes Bein,
So nimmt er doch den Trost: Sie wird fein häuslich bleiben.
Salantes streut bisher der Ehrsucht Weihrauch vor
Und klopft mit stolzer Faust an ein durchläuchtig Thor
Und kriegt, wie er verdient, die wohlgebohrne Dame
Mit einer welcken Brust und ausgeleertem Krame.


I my půjdeme, v postesku
se vyzpovídat z poklesků.


Kein Mensch hat jemals Gott so hoch gebenedeit,
Als der ihm, daß er ihn zum Sohn gebiert, verleiht.


Jde Theodora k své družině, kde chrámu pronaos.
Mnich přísný co váhal, ač káral, jest samým jí nebem na pohroz?
Kdes v daleku utuchla – rodí se bouře, co západu bledne tu nach?
Pne oblohou se oblak jak písečných planin zvířený prach,


Ben arà duro core,
quel che non segue Iesù Salvatore.
Bene arà il cor perverso,
bene arà sé medesimo in dispetto
chi non sarà converso
ove ci chiama Iersù benedetto.
Dice: «Vien', che io t'aspetto;
ché muoio per salvarti, o peccatore!».


Ma se colei, ch'allor tanto mi piacque,
mostrassi alzati e disdegnosi lumi
e discordia nascessi ov'ora è pace,


Es hüpfen herbei und lauschen
Die frommen, klugen Gazell'n;
Und in der Ferne rauschen
Des heiligen Stromes Well'n.


Von Kräutern, Büschen und Bäumen
Ertönet um und um
Gesang der Vögel und Heimen,
Des Bienenvolks Gesumm.
Oft flecht' ich Blumen zum Kranze,
Und spiegle mich als Braut
Am Quell im zitternden Glanze,
Und sinn', und lache laut.


Jung-Robin und Jenny gingen zu Bett,
Wir aber schliefen aus,
Und als der nächste Morgen kam,
Nahm jeder was mit nach Haus.


Weil uns noch die Jahre günnen
Zu genüssen unsrer Zeit/
So lasst keinen Tag verrinnen/
Kinder/ sonder Fröligkeit.
Lasst uns leben wohl vergnügt
Weil es Zeit und Glücke fügt.


Gar zarte Bernharde,
In Sorgen bewahrte,
Schon tappen auf Pfade
Von Tapet und Schoklade,
Antonius Papa o!
Trug braune wie Kakao.
Ecce quam bonum
bonum et jucundum
habitare pisas
Pisces in unum.


Não sentencies de estalo;
Tem as danças fim decente;
Ama o pai; mas, por deixá-lo,
Dança a donzela inocente
Diante de São Gonçalo:


Což ty hořké, sladké „luzorky“,
ježto v domě tu a tam se kryjí,
denně tajně vícekráte pijí,
a z žen zdravých činí zámorky?
Tyto ať se vážné zpytují,
já jich opravdově lituji!


Jak byla krásná! Klenby azurové
by lepost před tím kouzlem ustoupila,
co ve výrazu jejích očí žije:
Z nich netušené tajemství se lije,
z nich sama duše vše své krásy sílá.
Rty v rozpuku jak růže purpurové,
jak červánky na nebi večerním:
Dvé družných vlnek, větřík když je líbá
za červánků na břehu jezerním.
Jak byla krásná! Tvář tak čarná, libá!
Ach, zdála se jen proto utvořena,
by lásku v srdcích lidských rozsévala,
by nad ubohým slze prolévala,
by tam klečela v nebi pokořena
v cherubů sboru, prosíc za hříšníky!
Však oko, oko, co se tomu rovná –
ta jemná oka zář jest nevýslovná!


Hleď, ty krásné interieury,
koberce i nábytek!
Pokojů zde druhy stery
i kuchyní nadbytek...


Ma, s' tu fame hai e pasturar ti vuoi,
altrove ti convien preda procacci
e non cercar quel ch'aver non puoi.


荧荧灯火临书卷
续续蛙声入桂林
背后曲肱眠小子
床头酌酒服玄参


O melão melou
A casa casou
A bola bolou
A rola rolou
O mato matou
O dia adiou
A gia giou
A pia piou
O pinto pintou
O boi boiou
O gato engatou
O pato empatou
A pomba empombou
A paca empacou
O galo galou
O ralo ralou
O calo calou
O barco embarcou
A vaca avacalhou
A banana embananou
A sombra assombrou
O raio raiou
O piru pirou


鬓发𩭹𩭹一幅巾
可将身世等浮云
人间祸患无如我
物外逍遥只有君


略彴当门石径斜
槿篱深护野人家
炊烟起处江村晚
一片斜阳万点鸦


Dí Faust: „Pověz napřed, kdo jsi ty?
Abych věděl, jaké skládat tobě cti.“
Vece onen: „Já jsem rytíř, nazván černý,
Oučel můj jest ke zničení měrný,
Vyvadeč jsem nesmrtelné zloty,
Tropím v světě zhoubu, zkázu, psoty,
Tam kde jaký národ chce vest blahý věk,
Před milstvím tam hodlám vylit vztek.


指挥虎旅誓皇天
旧将犹能说往年
龙去鼎湖云渺渺
遗臣过此重潸然


Doch geht deß Geistes schöne Sonne
Dem Satzungampte für,
Scheint uns mit ungewölckter Wonne,
Und breitet seine Zier;
Denn das Gesetze zeigt mit Zagen,
Auff die Verdamnüßzeit;
Der Gnadengeist pflegt anzusagen
Trost, Heyl und Herrlichkeit.


Der Pfaffe rügt, der Laffe lügt,
Und weise macht das Tasten,
Vielleicht auch der Schlaraffe pflügt,
Wenn Greise Bohnen fasten.


So kanstu die Vollkommenheiten
der Schönheit/ Schöne/ selbst bestreiten/
du ziehest aller Herzen an.
Wer dich beschauet sonder brennen
und Liebes-gluht/ denselben kan
man einen Stein/ nicht Menschen/ nennen.


Oba jak dvě vlny
v jednom jezeru,
oba s jedním citem
v jednu důvěru;


Jsem, jaký jsem. To žití bědné,
však jiným býti nemoh' jsem –
kdo bez viny, ať kámen zvedne
a hodí po mně kamenem.


Slunečko! Aspoň na chvilku!
a za chvilku zas sněží. –
V tom slunku strohým souladem
jen mrtvé ploty běží.


Utíkej bouři, pryč měj se!
Co hledáš tady v tom kraji,
kde s dítkem andělé hrají?
Chcem míru, chcem jasu, směj se, ó směj se,
nevinné dítě, směj se!


So gingest du, der treue Kronenwächter
Altdeutscher Gottesfurcht und edler Sitte,
Verkannt durch deiner Zeitgenossen Mitte,
Doch nur ein Lächeln gönnend dem Verächter.


Csingilingi
csörtető
kis pataknak
éltető
tiszta selymes
kék vize –


Fest ist alles abgekartet
mit dem trunknen Wart der Weiche,
daß der Zug das Gleis erreiche,
drauf der Gegen-Eilzug wartet.


Vzhůru! Potrestejme
pych těch srbských psů!“
tisk a bubny pějí
z jedněch partesů.


本自光明不费灯
个中元不隔微尘
如何曾点归来后
千古无人解咏春


Der heiligen Keuschheit bleibe geweiht
Die Liebe zur himmlischen Ferne!
Dann tragen dich Schwingen der Ewigkeit
Zum angebeteten Sterne.«


Não sei, e o meu pensamento
Também não sabe se é,
Como a onda o seu momento
Como o rio ()


Lux taug zu keinem Nagel nicht;
Er bricht, hält keine Treu noch Pflicht.


واللهِ ما اخترتُ عنكَ من بدلٍ
ومن يبيعُ النّعيمَ بالبُوسِ
لكِنْ زَمانٌ وقِيتَ جفوتَه
أبدلني البُومَ بالطَّواويسِ


O amor é palavra doenti
É isso mesmo doentia!
Que enlouquece os jovens
Jovens ficam doentes de amo
É um mal sem cur
Mas quem quer ser curado?
Quem nunca enlouqueceu,
Nunca viveu de verdade!
Como são bons esses momento
Eu tô maluco!
É engraçado,
Esse verso faz parte de uma  melodi
É de outro poet
Mas que diz tud
Resume a minha dor,
Os meus pensamento
Como não pensei nisso antes?
Estou louco!
Louco de amo
Estou confuso!
Confuso por estar louc
Estou inseguro!
Inseguro por estar confus
Estou com medo!
Medo que um dia tudo acab
E agora?
Será que um dia vai tudo acabar?
Será que um dia vou me curar?
Quantas pergunta
Não, não quero mais pensar niss
Vou deixar acontece
E torcer para que Deus,
Não tenha se esquecido,
Como se escreve certo,
Pelas linhas torta
Tomara que não!!!


Proč hluk i křik se horskou vískou nese?
Co stalo se, co znamená ten sběh?
Proč dítě, muž i kmet se hrůzou třese?
Nač ze všech stran ten velký lidu spěch?


E sentesi isfrullar parecchi miglia,
zufola, fila, tromba e poi gorgoglia,
e vedesi il cervel quando isbadiglia.


Ob ich sie werd', ob sie mich werden kennen?
Wie ich sie werd' und sie mich nennen?
Ich denke, daß vorm großen Vater muß
Verstummen Vaterkindesgruß.


Laßt uns denn aus Binsen winden
Körbchen groß und klein!
Alle Beeren, die wir finden,
Legen wir darein.


Turbose el río de cerúleo manto,
oculto entre los álamos sombríos,
al ver su cisne lamentarse tanto.


Mir von himmel kam geflogen
In gemahltem wolcken kleidt/
Gleich dem schönen regenbogen
Ein gesandter mit bescheidt/
Ich in meinem leib empfangen
Solte wahren Gottes sohn/
Der in warheit wurd erlangen
Dauid seines vatters thron.


Doch sälbst gesezzt/ daß dihß geschicht/
ich war ein arger Satans-Brahten/
vihlleicht so hält sich das Gericht
an meine nichts wie Frefel-Dhaten.
Die Zunge kläbt mir und verdorrt/
dan schlukkt mich ein der Schwefel-Port!


A dříve než jsem se nadál,
octnul jsem se na žebříku,
na žebříku z měkké příze –
z modré příze mystické...


Slyšíš, srdce, švehol ptactva?
les se v jarní chvíle vsnil,
a líbezná melodie
z prsou na pažit se lije,
ba i květ se rozhojnil.


Und wie sie einst sehn in den Strom hinab,
Sinkt's Ringlein des Ersten ins Wellengrab;
Und wie sie einst stehen auf hohem Thurm,
Da raubt das Bildniß des Zweiten der Sturm.


Hoch mein Haupt, kalt die Gebärde,
Angst und Trauer – keine Spur:
Aus der Erde – in die Erde:
Alte Mode der Natur.


Énnekem minden szeretőm,
ami gyönyör szememben,
és testem romlik szenvedőn
e sok-sok szerelemben.


Udendo l'Amostante racontarlo
sì com'egli era di gentile stato,
disse: — Baron, chiaramente ti parlo
che alla battaglia sono aparecchiato. —
Allora disse el nepote di Carlo:
— Di qui a tre giorni, ch'io sia riposato,
vo' che m'aspetti e da tre giorni poi
sì fatta guerra diffinirem noi. —


Estaba triste el día,
Estaba el alma triste,
Triste mi corazón enamorado.
Cinco días han pasado
Y aún luto el alma viste,
Y el corazón solloza todavía
En sus tristes recuerdos encerrado.
Y hay vida en torno mío,
Y cuanto miro es nuevo,
Y es este suelo para mí un santuario:
¿Por qué pues, solitario,
Con nada me conmuevo
Y do vengo a buscar contento y brío
Parece que reclamo mi sudario?
¿Quién poblará el desierto
Que trajo el alma mía?
¿Quién me ha de compensar lo que he perdido?
Mi sol está extinguido
Mi árbol de dicha es muerto,
Y tal vez mientras vivo de agonía
Allá he dejado ingratitud y olvido.


Eingehüllet in Nacht, jetzt, da die beeisten Gebirge,
Und der einsame Wald
Stumm und menschenlos ruhn, jetzt eil' ich; geflügelter eilen
Meine Gedanken euch zu,
Würdige Freunde des Besten der Könige! Leiseres Lautes
Tönte die Saite von ihm;
Aber euch sag' ich sie ganz des vollen Herzens Empfindung,
Wie das Herz sie empfand,
Ohne des Zweifels versuchenden Ton; so offen ich sage,
Dass dem Sieger bey Sorr
Julianus zum Muster zu klein, und, ein Christ zu werden!
Würdig Friederich ist.
Aber das ist ein Gedanke voll Nacht: Er wird es nicht werden!
Da sein Freund ihm entschlief,
Und, entflohen dem Labyrinth, gewiss war: Es hersche
Jesus, und richte die Welt!
Blieb der lächelnde König sich gleich. Zwar weinte sein Auge
Um den Freund, der ihm starb!
Noch, da dem Todten sein Moos begann, ging Friederich seitwärts,
Ohne Zeugen zu seyn.
Ernste Muse, verlass den wehmuthsvollen Gedanken,
Der dich traurig vertieft,
Wecke zu Silbertönen die Leyer, die frohere, wenn sie,
Scandinaviens Stolz,
Auch der Deutschen, besingt. Der nennt der Menschlichkeit Ehre,
Welcher Friederich nennt!
Völker werden ihn einst, den Liebenswürdigen, nennen,
Und der denkende Mann
Wird mit richtendem Blick sein schönes Leben betrachten,
Keinen finden, wie ihn!
Auch wird, jenen furchtbaren Tag, den die Sionitin
Jetzo stammelnd besingt,
Wenn in dem Tempel des Ruhms die Lorber alle verwelkt sind,
Und die Ehre nicht schützt,
An dem grossen Tage wird des Menschlichen Lohn seyn,
Wie sein Leben einst war!


Hier in den langverlaßnen Mauern,
Die Moder weißlich überflog,
War's, daß der Urzeit heilig Schauern
Noch einmal durch die Trümmer zog.
Ein Gang fuhr auf: – in fernen Tiefen
Erschienen drei von Reckenart,
Die einen Heldenbergschlaf schliefen,
Dieweil den Tisch durchwuchs ihr Bart.


Ach du runder Mon/ vnd sternen/
Runde flämmlein/ rundes fewr/
Ach nun schawet her von fernen
Meine schmertzen vngehewr.
Ich in felden/ ich in wälden/
Ruffe meinem zarten kind.
Doch in felden/ noch in wälden/
Nirget meinen knaben find.


Skála puká, hruď se trhá,
z trhlin do všech žití lich
zkrvácený žal se vrhá
v rozkacených peřejích.


一队红妆娘子军
英雄多在石榴裙
花田百里为汤沐
香国千年驻彩云


Mas el sol que en tus ojos amanece
y en tus labios purpúrea competencia
agora al alba y al clavel ofrece,


Die ihr auf beſchwerten Bretern
Solche wunderſchoͤne Frucht,
Ohne Furcht vor Donnerwettern,
Jn den Morgenlaͤndern ſucht,
Jhr habt mich bisher verſehen,
Laßt euch nun die Luſt vergehen,
Macht das Schiff nicht mehr ſo voll,
Weil ich kuͤnſtig faſten ſoll.


我有方寸心
无人堪共说
遣风吹却云
言向天边月


Das Hofe-Leben ist ein rechtes Hoffe-Leben;
Denn da verspricht man Gunst, und Ungunst wird gegeben.


Tenho andado frágil,
sensível,
chorando à toa,
mostrando o coração


Kněz Otče náš říká
a macecha vzlyká:


Nun kehrt auch ſie, fernab, fernab
Iſt längſt mein Vaterland geblieben.
Aus meiner Heimat, wo mein Grab
Ich ſchon gewählt, bin ich vertrieben.


Beginn' ich meine Jahr
Ein wenig zu betrachten/
So muß ich nur nicht gar
In Kümmernuß verschmachten/
Dann ich Betrübte find'/
Daß wie der Rauch im Wind/
Mein Leben ohne Frucht
Genommen hat die Flucht!


e ch'a le vene nocer tutto è dato,
en vita l'omo sempre destruggendo,
l'alma menando a morte en inferno;


Ó div zázraku! hle, národ obrozený
už z poroby vstal, spadly pout mu kruhy,
Svobody den mu vzešel drahocenný
a nad ním mír se sklenul, oblouk duhy;
budoucí slávy vítá příští nová
dědictví svaté, země Václavova!


Caminamos de la mano por el supermercado
entre las filas de cereales y detergentes
Avanzamos de estante en estante
hasta llegar a los tarros de conserva
Examinamos el nuevo producto
anunciado por la televisión
Y de pronto nos miramos a los ojos
y nos sumimos uno en el otro
y nos consumimos


Einstweilen stürzt sein Zorn
Ihn noch nicht in den Streit;
Er freut sich, wie das Korn,
Das er gesät, gedeiht.
Schon kann er's hoch und dicht
Mit beiden Händen greifen,
Doch noch ist's Austtag nicht,
Er lässt es reifen, reifen ....


Ihr wart noch unter Leute nicht gekommen
Und müßt' hier unter lauter Fremd' euch mischen;
Wie werdet ihr von ihnen aufgenommen?


Let šestnácte jsem nezaúpěl tejně,
když v noc mne hroznou žalář svíral pustý,
když pod ním krása se svobodou stejně
co rok pučela bujně, čarodějně
ach, bez Augusty!


Pakket euch/ ihr Pierinnen/
wo ihr mir nicht helffen könnt!
Föbus/ Pallas/ weicht von hinnen/
nicht ein Blikk sey Euch vergönnt!
wo nicht euer Reimen-zwingen
sie zur Gunst vermag zubringen.


Své rety přejte zlíbati mi
v jediné lásky závrati...
Jsem tulák, jenž za jednu chvíli
rád více se už nevrátí – – –


Mann, Weib und sieben Kind,
Seht, achtzehn Hände arm
Emporgestrecket sind:
»Helft, helft, daß Gott erbarm'!«
Es hebet sich das Eis,
Es wälzt und braust heran,
Knickt Bäume wie ein Reis,
Zerschmettert Schiff und Kahn;
Hilf Gott! Weh! Angst und Not!
Die Hütte hebt sich schon,
Rings tobt der grimme Tod:
Das hört, das sieht der Sohn.


That old Philosopher grew cross,
Who could not tell what Motion was:
Because He walk'd against his Will;
He fac'd Men down, that He stood still.
And He who reading on the Heart,
(When all his  of Art
Could not expound it's Pulse and Heat)
Swore, He had never felt it beat.
, foil'd by ,
Makes bold ( bless Him!) to assure Us,
That all things, which our Mind can view,
May be at once both false, and true.
And  has an odd Conceit,
As ever enter'd  Pate:
Says He, so little can our Mind
Of Matter, or of Spirit find,
That We by Guess, at least, may gather
Something, which may be Both, or Neither.
Faith, , I must confess, 'tis true
(But this is only )
That many knotty Points there are,
Which All discuss, but Few can clear:
As Nature slily had thought fit,
For some by-Ends, to cross-bite Wit.
Circles to square, and Cubes to double,
Would give a Man excessive Trouble:
The Longitude uncertain roams,
In spight of  and his Bombs.
What , , has right averr'd
The Cause, why Woman has no Beard;
Or why, as Years our Frame attack,
Our Hair grows white, our Teeth grow black?
In Points like These We must agree,
Our Barber knows as much as We.
Yet still unable to explain,
We must persist the best We can;
With Care our  still renew,
And prove Things likely, tho' not true.


Tak mnohých srdcí nesmějí zde úže
se tknouti, Lásko, žhaví Tvoji rtové,
jen tichý soucit do nich vtékat může,
a dodávat jim těchou síly nové.


1
Моя душа — глухой всебожный храм,
Там дышат тени, смутно нарастая
Отраднее всего моим мечтам
Прекрасные чудовища КитаДракон, владыка солнца и весны,
Единорог, эмблема совершенства,
И феникс, образ царственной жены,
Слиянье власти, блеска, и блаженствЛюблю однообразную мечту
В созданиях художников Китая,
Застывшую, как иней, красоту,
Как иней снов, что искрится не таСимметрия — их основной закон,
Они рисуют даль как восхожденье,
И сладко мне, что страшный их дракон
Не адский дух, а символ наслажденьА дивная утонченность тонов,
Дробящихся в различии согласном,
Проникновенье в таинство основ,
Лазурь в лазури, красное на красном!
А равнодушье к образу людей,
Пристрастье к разновидностям звериным,
Сплетенье в строгий узел всех страстей,
Огонь ума, скользящий по картинам!
Но более, чем это все, у них,
Люблю пробел лирического зноя
Люблю постичь, сквозь легкий нежный стих,
Безбрежное отчаянье поко2
К старинным манускриптам, в поздний час,
Почувствовав обычное призванье,
Я рылся между свитков, и как раз
Чванг-Санга прочитал повествованьТам смутный кто-то, я не знаю кто,
Ронял слова печали и забвенья:
«Бесчувственно Великое Ничто,
В нем я и ты — мелькаем на мгновеньПроходит Ночь, и в роще дышит свет,
Две птички, тесно сжавшись, спали рядом,
Но с блеском Дня той дружбы больше нет,
И каждая летит к своим усладаЗа тьмою — жизнь, за холодом — апрель,
И снова темный холод ожиданьЯ разобью певучую свирель,
Иду на Запад, умерли мечтанья
Бесчувственно Великое Ничто,
Земля и Небо свод немого храмЯ тихо сплю — я тот же и никто,
Моя душа — воздушность фимиама»


E benché, per suspir né per dolore,
Né per lamento altrui, benché a rasone,
Già mai l'arco d'Amor s'allenta o posa,


Milovaná pravice
obsadila všechny posice
od Visly až k vlnám Ebra.
Hojnosti roh vybrakován,
šťasten venkovan i nevenkovan.
Dramatik ať žebrá!


Von jetzt ab war im Städtchen
Fast jede Nacht ein Brand,
Und stets rettet die Mädchen
Vom Dach der Kommandant.


Wie nun die Kinder noch den dritten Friedrich singen:
So wird den Ferdinand den dritten auch erklingen;
Der Kinder Zung und Mund und seine milde Hand
wird seyn bey Kindeskind auff Kindeskind bekand.


So find und gib uns endlich doch die Lösung!«
Im Winde schaukelten die andern Rosen.
Da, gräßlich, klang das eine Wort: Verwesung.


Das war des Königs Töchterlein,
Ihr Aug' in Tränen glühte,
Sie hielt ihm einen Becher Wein
An des Mundes welkende Blüte.


Auf des Todtenmaales Mitte
War, von Silber, glatt und schön,
Ein gediegner Kelch zu sehn.
»Sage, Ritter, sag', ich bitte« – –
Zürnend blickt' er, winkt' und litte
Nicht zu enden, stieg drei Tritte,
Gab den Kelch mir, sah mich an:
»Zittre nicht! Du bist ein Mann!«


Du gibst mir Fülle, Glück, Genüge, Weihe;
Du breitetest ein Los vor mich, so klar,
Dass, sanft gefügt zu einer goldnen Reihe,
An mir vorübergleitet Jahr um Jahr.


Rajtad folyvást teremnek
S fognak virítani
A boldog szerelemnek
Örökzöld lombjai.


Denn jeden Strauch, worin auf Saba's Auen
Der heißre Strahl die süßern Düfte pflegt,
Die Blüthen dort, die stets zur Sonne schauen,
Die Aehren, die der reiche Nardus trägt,
Den goldnen Saft, den Myrrh' und Weihrauch thauen,
Den edlen Zimmt, den man nach Golde wägt,
Was köstlich nur im Süden blüht und theuer,
Das beut mit diesem Wort der mächt'ge Freier:


الصداقة للدفءِ
لم يبق لنا سوى جرحنا
وحده
ربما يحنو حديدٌ على قلبنا
ربما توقظُ الصداقةُ،
وهي نائمةٌ، حلمَنهاتوا قليلاً من الزعفران
ونسيانَ قلبٍ
وترتيلةِ المؤمنين
وجمرةِ أخطائكم
وحدَها
فالصداقة للدفء
للخفق في قلبها وهي تبكي لها
مثلما يستعيد الشتاءُ تآويله
مثلما  وحدَه
يهمس في روحها
إنها دفتر الأصدقاء
لئلا تنام  وحدهأبي


Konstalace nad obzorem vystupující
jsou jak našich ohňů znamení,
které blížící se tábor vyměňuje s táborem.
Známe jména bouří všech, jež krouží nad královstvími
a pak s křídly svěšenými, unavené, odpočívají
na zářících štítech ledovců.
Dcery moře,
vodopády v horách pějící a veletoky v hloubce pralesů,
k prsům mateřským jež letí z paláců svých krystalných,
naše slova harmonická nesou zeměmi všech jazyků.
Mezi dvěma zahradami rovníkovými
azurové mosty ledové nám klenou tisíciletí.
V zraku laní, v letu ptáků, ve včel heroismu pokorném
čteme svojí cesty znamení.
Věky šeptají si naše tajemství a odcházející
v teskném úsměvu je svěřovaly přicházejícím.
Soumaři, již přemoženi písní fléten klekají,
aby přijali svá břemena,
k slovům našich mistrů živly před námi se kladou důvěrně.


Monta a cavallo et se stesso rampogna
che non seppe tener strette le coscie
tra se la vecchia ne sorride: e agogna
di stimularlo: & rinovarli angosce
gli racorda che andar seco bisogna
et Zerbin che ubligato si connosce
lorecchie abbassa come vinto et stanco
destrier cha el fren in bocca e i sproni al fianco


Auch ich dan wil dich eben vil
Derselben Liedlein lehren/
Vnd freylich auch zu selbem zihl
Den Fidel-bogen kehren.
Ja solt ich sein der Geigen müdt/
Von stunden wil ich greiffen/
Mit frisch geschöpfftem hertz-geblüt/
Zu meinen holen pfeiffen.


A bojovník vstal a byl statečným zas.
A na hoře Oréb když stanul
a po děsných zjevech když tichý pak hlas
zvěst nebeskou ve sluch mu vanul,
že Hospodin sedm má tisíců svých,
již před Bálem neskloní kolenou svých, –
duch silen zas, slibem mu vzplanul:
Ty potírej hříchův a modlářství saň!
Ty vstaň!


Ta tam je vášeň, jež mne uchopila,
jdi, cigáne, dřív stár jsi, než jsem mnila.
Dřív ztratila se pohledů tvých záře
a plno vrásků zírá snědé s tváře;
jdi, k ženě spěš!


«Бедные овечки» —
разыгрываются в ВеЧеКа


Los dos Pompeyos del mayor Romano
hijos, a Europa y Asia dividieron
sus cenizas; y allí donde se vieron
triunfar, cedieron a enemiga mano.


»Sie liebt ihn! sie liebt ihn!
Sie trägt sein Bildnis im kleinen Herzen,
Und trägt es süß und heimlich verborgen,
Und weiß es selbst nicht!
Aber im Traume steht er vor ihr,
Sie bittet und weint und küßt seine Hände,
Und ruft seinen Namen,
Und rufend erwacht sie und liegt erschrocken,
Und reibt sich verwundert die schönen Augen –
Sie liebt ihn, sie liebt ihn!«


Jüngst sah ich den Cupido
Am Feuer brauner Augen,
Sich kleine Pfeile schmieden;
Da trat ich etwas näher,
Und guckte zu, und lachte.
Da sprüheten auf einmahl
So viele Feuerfunken
Auf seine nackten Glieder,
Daß er entfliehen wollte;
Doch seiner Flügel Spitzen
Die waren schon versenget,
Und konnt' er nicht mehr weiter
Als in mein Herze flattern.


Ein jeder, den die Hand des schweren Schicksals krümmt,
Dem sie den letzten Hauch der müden Hoffnung nimmt,
Hat ein bethräntes Recht zum Mitleid aller Herzen;
Nur Henker kitzeln sich bei andrer Schmach und Schmerzen.
Die Großmuth ist voll Glimpf: sie hilft, sie schonet nur;
Und diese Regung krönt die sittliche Natur.
Doch wie? wenn Fehler uns um Sturz und Abgrund leiten? ...
Wen straft kein Selbstbetrug? Wie menschlich ist's zu gleiten?
Auch ein verdienter Fall flöß' uns Erbarmung ein!
Ein Unglückseliger sollt' unverletzlich sein.


Liebe Frau, nun will ich schweigen,
Euch nicht länger niederbeugen.
Gebt, daß ich nach meinem Ende
Wieder schau in eure Hände.


Gran dicha mía ha sido haber mirado
dos soles sin cegar, o buen agüero,
pues hijo soy de amor , seré heredero
de todo y cualesquiera buen estado.


Auf Pfeilern und auf Bogen schwer,
Aus Quaderstein von unten auf,
Lag eine Brücke d'rüber her;
Und mitten stand ein Häuschen d'rauf.
Hier wohnte der Zöllner, mit Weib und Kind. –
»O Zöllner! o Zöllner! Entfleuch geschwind!«


Meide das süßliche Reimgeklingel,
Wenn dir der Sinn nicht zum Herzen dringt –
Merke dir, daß oft der gröbeste Schlingel
Die allerzärtlichsten Verse singt.


Dummes Zeug kann man viel reden,
Kann es auch schreiben,
Wird weder Leib noch Seele töten,
Es wird alles beim alten bleiben.


Co to, že co zpití vrávoráte
Záštím zakrývajíc tváři žluté?
Proč teď oslavency nevoráte?
Kam se poděl vztek a vzhledy vzduté?
Ovšem že hrob svých úst pootvírá;
Však jen nepříznivce naše zžírá,
Slunce štěstí Čechům příznivého
Vyhrnuje s nebe na zbyt všeho.


Mächtig zürnt der Himmel im Gewitter,
Schmettert manche Rieseneich in Splitter,
Übertönt des Niagara Stimme,
Und mit seiner Blitze Flammenruten
Peitscht er schneller die beschäumten Fluten,
Daß sie stürzen mit empörtem Grimme.


Časně jsi mi zpustl snů mých ráji
Pouhý mládci zustaviv jen svět!!
Jednou lze jen věnce víti v máji,
Jednou plane, pak již nikdy, květ.
To jest, co mi o žití se snilo? –
To sliboval dětinský můj věk? –
Po tém oko touhy slze lilo? –
Krásná víro! Tys jediný vděk! –


Ists dies, du süßer Gott? Ists dies, mein Pelikan?
So fülle doch mein Herz und Seel damit ganz an
Und wandle mich in dich.


Sippschaft ist ein weites Band,
Geht gar viel hinein;
Hundert Kappen goldentbrannt,
Kreuze funkeln drein;
Wie das drängt und wie das schiebt!
Was sich kennt und was sich liebt
Will beisammen sein.


Y ¿de qué sol tomó la dulce lumbre
de aquellos ojos que la paz tranquila
para siempre arrojaron de mi alma?


聚嘲丛谤腐儒痴
江海漂零酒一卮
闲把至音调绿绮
朗吟新句写乌丝


O tom, co zde duše v podobenstvích pouze
nalézá:
Ženství Věčného z astrálních tkání tkaná
Synthesa.


Bachstelzchen, wackle doch nicht so!
Rief eine Störchin, die, nicht ihres Lebens froh,
Mit ernstem Gang, auf einer Wiese ging!


Caleidóscopicos sons
inebriam os músculos
como doces agulhas


Slečna Stázi
na mši vchází,
smutně zavzdychá:
Svatá Panno, prosím tebe,
dej mi ženicha!


Dove Rinaldo seco habbia il cavallo
che posto sia communamente in mezo
se l Re uccide Rinaldo o fa vassallo
se ne pigli il caval senza altro mezo
ma se Gradasso è quel che faccia fallo
che sia condutto al ultimo ribrezo
o per piu non poter che gli si renda
da lui Rinaldo Durindana prenda


Du, Göttin, weißt, daß ich an jedem Bilde
Des schönsten Marmors Dich, nur Dich gelernt,
Daß Du, so freundlich und mit Weisheit milde,
Durchs Schöne mir nur den Betrug entfernt.
Dann schlich ich mich in andere Gefilde,
Als die man mit Palett' und Meißel lernt –
Ich lernt' an Eurem Knie, an Eurem Busen
Nichts als Humanität, erhabne Musen.


Mi cuerpo arde,
sueña, vuela...
buscando el alma
que llene mi vida.
Un día el amor hallé,
era dulce, cálido,
ardoroso como la llama
y suave como la brisa.
¡Ay, de mí!
la brisa en huracán tornose
apagó la llama,
y con ella mi vida.
Mi cuerpo se volvió,
frío, triste,
oscuro y tenebroso
como la infinidad de la noche.
Mis recuerdos son suspiros,
mis suspiros son sollozos,
que poco a poco,
desgarran mi alma.
¡Muerte!
Triste amiga
que ayudas a olvidar
más halla del olvido.
¿No es el mundo un infierno?
¿Si se vive sin amor... sin consuelo?


صَرَمَت حَبلَكَ البَغومُ وَصَدَّت
عَنكَ في غَيرِ ريبَةٍ أَسماءُ
وَالغَواني إِذا رَأَينَكَ كَهلاً
كانَ فيهِنَّ عَن هَواكَ اِلتِواءُ
حَبَّذا أَنتِ يا بَغومُ وَأَسما
ءُ وَعَيصٌ يَكُنُّنا وَخَلاءُ
وَلَقَد قُلتُ لَيلَةَ الجَزلِ لَمّا
أَخضَلَت رَيطَتي عَلَيَّ السَماءُ
لَيتَ شِعري وَهَل يَرُدَّنَّ لَيتٌ
هَل لِهَذا عِندَ الرَبابِ جَزاءُ
كُلُّ وَصلٍ أَمسى لَدَيَّ لِأُنثى
غَيرَها وَصلُها إِلَيها أَداءُ
كُلُّ أُنثى وَإِن دَنَت لِوِصالٍ
أَو نَأَت فَهيَ لِلرَبابِ فِداءُ
فَعِدي نائِلاً وَإِن لَم تُنيلي
إِنَّهُ يَنفَعُ المُحِبَّ الرَجاءُ


Byl štíhlý jako mladá pinie
a nosil svrchní purpurový šat
přes pestrobarvou spodní suknici
tak hozený, že jeho záhyby
studiem sochařovi mohly být.
Vlas černý měl a na měl modrý lesk
a v prstence jej měl vždy spletený,
jež spínal cikadami zlatými.
Hůl, které užíval, ne k opěře,
(neb jenom dvěma prsty drže ji
vždy v oblouku ji sunul před sebou,
že zlehka jen se půdy dotýkala),
řezána byla z kosti slonové,
a vytepané zlaté úponky,
jak vyhání je réva na jaře,
ji oplétaly od shora až dolů,
ta blýskala se v čestném závodu
s druhými šperky v záři sluneční,
když Parrhasias kráčel ulicí.
Mělť šperky rád a zvláště takové,
jež hmyzu měly přesnou podobu.
I přesky na řemení střevíců
ze zlata byly, včelky umělé,
jež v očkách měly naznačenu síť
a jemné žilky nesly na křídlech.
A když šel po ulicích athenských,
nes otrok za ním hladké destičky
a jiný skřínku s štětci, barvami
a jiný sedadlo, jež rozložit
se dalo kdekoli dle rozkazu.
A často used v živé ulici
a maloval a při tom zpíval si
nějakou píseň, nebo nápěv hučel,
jak se mu sám byl v duši vytvořil.
Tak na ulici stvořil obraz „Lid”,
tu malbu, jíž se nelze nadivit,
neb v jedné postavě tu zachyceny
jsou popudlivost, příkrost, nestálost
a vznešenost i nízkost, zbabělost
i hrdinství, jež lid má attický.
Tak maloval i ony zbrojnoše
o cenu během právě zápasící,
– však visí dneska v síni Akropole –
ten jeden, všimli jste si, začíná
se potit v běhu, svaly napjaté,
a v žilách zdá se poskakovat krev,
co druhý cíle dospěv, skládá zbraň
a spokojen se vydychovat zdá –
oh, Parrhasias! Nelze vzpomínat
a nepohnut být! Člověk vidí dnes
na čestném místě ony obrazy,
jimž celá obec vzdává pochvalu,
a jeho mládí mluví k němu z nich,
jež při vzniknutí jejich šťasten žil...


Ejts könyűt! a bú-emelte dombot
Részvevő könyűd beszenteli:
S mely rátűzve áll, az őszi lombot,
Bárha nem fog többé zsengeni,
Vedd! s ha jő az új tavasz virága,
Hívedet jelenti száraz ága.


Doch, Schwestern, all' das Herzeleid,
Was über uns zu jeder Zeit
Durch euch verhänget worden,
Und was ihr noch uns zugedacht,
Hat Eine wieder gut gemacht,
Aus eu'rem Schwesterorden.


Dv hast mein Gott die immer nassen wangen/
Getrucknet mitt liebreicher handt/
Dein arm hatt mich erhalten
Wen ich den müden fuß verwandt
Den hastu lassen walten
Die süsse gunst/ durch die ich bin entgangen/
Wen mancher must erkalten/
Wen mancher fiell/ von dir hab ich empfangen/
Manch' ewig-trewer liebe pfandt.


Lorsque sur ma fenêtre, à l'heure du réveil,
Légèrement se pose un rayon de soleil,
Un rayon d'espérance entre aussi dans mon gîte ;
C'est comme un ami cher qui, vous faisant visite,
Par de joyeux propos éclaire votre ennui,
Et ce jour-là vous rend égayé comme lui.
Donc, souriant des yeux au rayon d'or qui brille,
Léger d'âme et de corps, sans retard je m'habille,
Puis je m'en vais heureux de tout ce que je voi :
Le rayon matinal dore tout devant moi.


Wer Freyheit liebt und Ruhe sucht,
Der ehre Menschenblut!
Vergessen sey des Königs Flucht,
Wie jede Pöbelwuth.


die aussehn wie dein Mund und ohne Kernen knirschen.
Diß alles trug das Kind auf einer Schalen bloß.
Ich kame gleich darzu, da man den Lustwald schloß,
der ringsum wird verwacht mit Gemsen und mit Hirschen.


O Izis és Oziris! szállyon
e’ zsenge párra lelketek,
‘s veszéllyeikben el ne vállyon
mellőllök őrző fényetek!
Lássák gyümölcsit próbáiknak
‘s ha végét érik napjaiknak,
jutalmazzátok sziveket,
vegyétek mennybe lelkeket.


Duerme, alma mía, duerme,
duerme y descansa,
duerme en la vieja cuna
durmiendo pasa;
   ¡duerme!
Mira, el Sol de la noche,
padre del alba,
por debajo del mundo
de la esperanza;
   ¡duerme!
Duerme sin sobresaltos,
duerme, mi alma;
puedes fiarte al sueño,
que estás en casa;
   ¡duerme!
En su seno sereno,
fuente de calma,
reclina tu cabeza
si está cansada;
   ¡duerme!
Tú que la vida sufres
acongojada,
a Sus Pies tu congoja
deja dejada;
   ¡duerme!
Duerme, que Él con su mano
que engendra y mata
cuna tu pobre cuna
desvencijada;
   ¡duerme!
«Y si de este mi sueño
no despertara...»
Esa congoja sólo
durmiendo pasa;
   ¡duerme!
«¡Oh, en el fondo del sueño
siento a la nada!...»
Duerme, que de esos sueños
el sueño sana;
   ¡duerme!
«Tiemblo ante el sueño lúgubre
que nunca acaba...»
Duerme y no te acongojes
que hay un mañana;
   ¡duerme!
Duerme, mi alma, duerme,
rayará el alba,
duerme, mi alma, duerme;
vendrá mañana...
   ¡duerme!
Ya se durmió en la cuna
de la esperanza...
se me durmió la triste...
¿Habrá un mañana?
   ¿duerme?


Und stark im Glauben und im innern Schauen
Warf ich mich wieder in das Weltgewühl,
Sang stolze Freiheitslieder im Vertrauen:
Bald wird zur Wahrheit, was jetzt nur Gefühl.
Und klagend ob der Zeiten schwer Verschulden
An aller Völker Ehre, Seel' und Leib,
Rief ich im Zorn ob schmählichem Erdulden:
» Und ich bin nichts als ein gefesselt Weib !«


儿时挟弹长安市
不信人间果有愁
行遍江南江北路
始知愁会白人头


Nichts folgt Eugenio, nichts fesselt diesen Held/
Kein Schmertzen hält ihn auf/ kein schöner Tag der Welt/
Kein Donner/ Hagel/ Blitz/ kein süsses Ruh-Gericht/
Kein Schnee/ kein hartes Eiß/ kein Liebes-Feuer nicht.


Weil ein Gebrauch, den die Gesetze heilig prägen,
Des Zufalls schwere Missetat geweiht?
Nein – unerschrocken trotz ich einem Bund entgegen,
Den die errötende Natur bereut.


Wi hat alles nicht gestritten?
Alle regeln überschritten?
Was Vorbilder mannigfalt?
Doch ich traut auf Gottsgewalt.
Ich ersank in Gottes Libe;
Schätzte nichts das ungelükktrübe,
Wuchs und wuchs in grösserm raum
Aus dem kern im altem Baum,
Weil mich Jesus selbst gepflantzet,
Und mit seinem arm umschantzet.


Hasztalanúl vágyasz, vad sors, kínozni. Nem érzem:
Nincs szivem. A haza s a lányka s barátnak adám.


Sotva pták ti hostem,
Velíši;
sotva si tě u verš
vepíši.


Als nun die Fee dem glatten Schiff entstiegen,
Fand sie am Quell, dem Meeresstrande nah,
Im frischen Grün den jungen Ritter liegen,
Der süß erstaunt das holde Schauspiel sah.
Er wähnte längst in Träumen sich zu wiegen,
Und glaubte nicht, was um ihn her geschah.
Kaum ließ sein Mund den leisen Athem hören,
Aus Furcht, das zarte Luftgebild zu stören.


Was man für der Zeit erwehlet,
Sonst ist nichts, das so sehr fehlet.


Tu myslím opuštěných vodních květů,
jež samy, mlčící se k tůni chýlí,
tu horských štítů, sněhu povlak bílý
kde netknut svítí od počátku světů.


Eines ist, die Geliebte zu singen. Ein anderes, wehe,
jenen verborgenen schuldigen Fluß-Gott des Bluts.
Den sie von weitem erkennt, ihren Jüngling, was weiß er
selbst von dem Herren der Lust, der aus dem Einsamen oft,
ehe das Mädchen noch linderte, oft auch als wäre sie nicht,
ach, von welchem Unkenntlichen triefend, das Gotthaupt
aufhob, aufrufend die Nacht zu unendlichem Aufruhr.
O des Blutes Neptun, o sein furchtbarer Dreizack.
O der dunkele Wind seiner Brust aus gewundener Muschel.
Horch, wie die Nacht sich muldet und höhlt. Ihr Sterne,
stammt nicht von euch des Liebenden Lust zu dem Antlitz
seiner Geliebten? Hat er die innige Einsicht
in ihr reines Gesicht nicht aus dem reinen Gestirn?


Herr Jesu! wenn der Zeugen Heer
Nicht eine Donner-Wolke wär,
So könte man es noch verstehn,
Daß viele sie nicht hörn und sehn.
Doch, was ists endlich Wunder? denn es sind
Die Menschen von Natur getäubt und blind.


Ein Tiger lauert in der Schlucht.
Auf, Nubier, jagt ihn in die Flucht!
Ein Wolf ist's, Cimbern, der euch droht,
Schwingt eure Keulen, schlagt ihn tot!
Beweis't die Kraft in euren Sehnen,
Die ihr so oft in den Arenen
Beim lauten Beifallruf erprobt!
Doch diesmal, wenn der Sand zerstoben,
Soll euch der tote Römer loben,
Wie lebend er euch nie gelobt.
Erhebt die Schwerter, schwingt die Sensen!
Gebt ihnen Feste, gebt Circensen,
Gebt einen Gladiatorenkampf!
Kämpft, kämpft, bis über Leichenwogen
Das Roß der Ritter Purpurtogen
In Staub zum Rost der Kette stampf'!


Alles versinkt jetzt hinter mir:
Noch glänzt im innern Auge das farnesische Gartenhaus,
Die Blumendichtung von Amor und Psyche,
Und die trunkne Galathea;
Wen hier nicht Lebenslust anlacht,
Heiterkeit und Muthwill grüßen,
Der entsage der Kunst und Farbe.
Aber auch Lebewohl dir,
Pallast Farnese,
Wo ich gelernt in herrlichen Bildern
Des Carracci Dichtung bewundern;
O was nenn' ich, was verschweig' ich,
Das Gedächtniß ermüdet,
Alle die Wunder, die großen Erinnerungen,
Aller der Steine und Tafeln Pracht,
Des Erzes Bildwerk wiederzusagen.


jak se jen v tobě směstnat může všecko,
co v paměti máš? Šli jsme do Versaillu
pro krále Ludvíka a vedly jsme jej
i s pyšnou Rakušankou do Paříže,
my, ženy pouze. Hochy dva jsem tenkrát
za ruce vzala, aby svědky byli
divadla toho. Viděla jsem potom,
jak tlustý Bourbon sešel guillotinou,
jak Francie svých vředů zbavená
se vztýčila a poslala své děti
v boj na hranice proti záškodníkům.
A přišel on, náš císař, naše sláva
a světem hřměl, a my jen poslouchali
zvěst za zvěstí o velikosti jeho
a velikosti naší! Hlasy varhan


今年新酒胜他年
味似醍醐色似泉
每向尊前忆公瑾
一壶聊寄伴开编


Vladař vidí všude samou krásu
kam jen se zraky jeho otočí,
sluch zaléhá od zpěvu a jasu.


Ach, co jsme prožili – a bylo svaté, ryzí
a všední zdá se být v života shonu.
Ach, oheň nadšení, jak brzy hasne, mizí...
a písně jsou jen vzdech puklého zvonu.


Hört, Frevler, die ihr weder Rath
Noch Trost, noch Schuz, noch Ablas findet
Und nach vollbrachter Mißethat
Die Zuflucht an die Fersen bindet,
Fast, sucht ihr Rettung und Erhör,
Die Hörner des Altars nicht mehr!
Auch Joab kan nicht sicher flüchten.
Kommt, fast des sanften Kaysers Knie!
Hier liegt sein Herz, hier giebt sichs Müh,
Die Thorheit mit Gedult zu richten.


Hail mich, O HERR, ganz raine,
dann erschreckt ist mein gbaine
vnd mein Söl ich sehr quöl.
Ach, du HERR, wie so lange,
wie lang last mir sein bange?
wend dich, HERR, rett mein Söl!


Wie schnell entwiche deinen Wangen
Der Jugend heit'rer Rosenschein,
Und deinem Herzen das Verlangen,
Ein Tröster solchem Weh zu sein!


أَلَم تَرَني سَخِطتُ عَلى الزَمانِ
وَحُسنُ الظَنِّ بِالدُنيا دَهاني
وَلَستُ مِنَ الشَبابِ وَلَيسَ مِنّي
فَقَد أَعطَيتُ حابِسَتي عِناني


Pak oblečeni pěkně zas do hedvábí a šarlatu
si lehli v úzkou rakvičku pod baldachýnem z brokátu
a spali, tílka chlupatá tisknouce k sobě navzájem,
než měsíc plný v běhu svém obletěl bídnou naši zem.


—JÁ na proa espadana, salta a espum "
—São as flores gentis da laranjeira
Que o pego vem nos da
Oh! névoa!  Eu amo teu sendal de gaze!
Abram-se as ondas como virgens louras,
Para a Esposa passar!
"As estrelas palpitam! — São as tochas!
Os rochedos murmuram! São os monges!
Reza um órgão nos céus!
Que incenso! — Os rolos que do abismo voam!
Que turíbulo enorme — Paulo Afonso!
Que sacerdote! — Deu"


去年此日对清光
圣德能容一介狂
言略施行非不遇
身虽疏外亦何妨


كَم بِالمَدينَةِ مِن غَريبٍ نازِلٍ
لا ضابِئٌ مِنهُم وَلا قَيّارُ
أَمّا الَّذينَ تَدَيَّروا فَتَحَمَّلوا
وَتَخَلَّفَت بَعدَ القَطينِ دِيارُ
سارَ الزَمانُ بِهِم إِلى أَجداثِهِم
وَكَذا الزَمانُ بِأَهلِهِ سَيّارُ
كُن حَيثُ شِئتَ بِلُجَّةٍ أَو رَبوَةٍ
أَو وَهدَةٍ سَيَنالُكَ التَيّارُ
قَد أَعرَسَت عِرسُ الأَميرِ بِتابِعٍ
ضَرَعٍ فَأَينَ حَليلُها المِغيارُ
وَالدَهرُ سيدٌ في الخَديعَةِ ضَيغَمٌ
في الفَرسِ طائِرُ مَسلَكٍ طَيّارُ
وَالأَرضُ تَقتاتُ الجُسومَ كَأَنَّما
هَذا الحِمامُ لِتُربِها مَيّارُ
وَاللَهُ يُحمَدُ كُلَّما طالَ المَدى
طَمَتِ الشُرورُ وَقَلَّتِ الأَخيارُ
لا حَظَّ في الدُنيا لِعالي هِمَّةٍ
وَالوَحشُ أَفضَلُ صَيدِها الأَعيارُ


Subito la fortuna al suo fin venne,
Onde tutti tornar sopra la nave.
E per giudicio universal si tenne,
Che 'l mar fesse Esculapio oscuro, e grave,
Per far calare in quel lito l'antenne,
Per far l'officio pio, ch' ivi fatt' have.
Allegro il legno il vento in poppa tolse,
E nel suo grembo il Tebro al fin l'accolse.


迢递云山隔远溪
微茫烟水带长堤
秋来木叶多摇落
日暮寒鸦不肯栖


Tu v zkřehlé nohy mu a do všech údů, žil
proud tepla zázračný z těch šlepějí se vlil.


Каждая женщина любит неправду,
И комплименты, и лестЕсли понравишься, — будет награда,
Если прогневаешь, — местКаждая женщина любит измену
И униженья, и… биЖенщины любят такие контрасты,
Что невозможно постич


Haſt du vielleicht wohl jenen Stillen lieber,
Der wilde Geiſter an der ſanften Tiber
So klug beruhiget durch die Egerja, Die er doch nie ſah?


В эти тягостные годы сохрани меня, Христос!
Я тебе слагаю оды, — сохрани меня, Христос!
Каюсь: греше Каюсь: вспыльчи Каюсь: дерзо Каюсь: зоНо грешней меня народ Сохрани нас всех, Христос!
Я в тебя, Господь мой, вери Я всегда тебя любиЯ певец твоей природы: сохрани меня, Христос!
Пусть воскреснут, оживая, исцеляясь, мир хваля
Все калеки и уроды, — сохрани их всех, Христос!
Помни: я твой рыцарь верный, твой воспевец, гений твой —
Человеческой породы, — сохрани меня, Христос!
Словом добрым, делом мудрым, отпущением грехов,
В наших душах, где невзгоды, сохрани себя, Христос!


Die Heiligung erfordert Müh;
Du wirkst sie nicht, Gott wirket sie.
Du aber ringe stets nach ihr,
Als wäre sie ein Werk von dir.


Rispose Sacripante come vedi
m hà qui abbattuto, e se ne parte hor hora
e perch io sappia chi m hà messo a piedi
fa che per nome io lo connosca anchora
et egli a lui, di quel che tu mi chiedi
io te satisfarò senza dimora
hai da saper che ti levò di sella
l alto valor d una gentil donzella


A lékař hlavou kroutil – naděj malá.
Však slabá, chvíc se jako stín, přec vstala,
by psala listy, prošla jakou knihu,
a za týden pak v dál ji vezli k jihu.


Míg bátor erőben kérkedik a lét,
És a liget ernyős rejteket ad,
Most éljük az éltet, hervad is az bár,
A multnak azért emléke marad.


北涧苍苍古木长
南塘夜雨落花香
重来万事堪惆怅
剪烛西窗共一觞


Oh miseri! che val di medic'arte
Nè studj oprar nè farmachi nè mani?
Tutti i sudor son vani
Quando il morbo nemico è su la porta;
E vigor gli comparte
De la sorpresa salma
La non perfetta calma.
Oh debil'arte, oh mal secura scorta,
Che il male attendi, e no 'l previeni accorta!


Ty stopy, ty zvuky, ty krásy,
vše kyne tak mile a známě,
a neviditelnou branou
duch octnul se v ozvěnném chrámě.


So will ich nun die Zuversicht
Auf dich beständig setzen,
Er werde mich dein Angesicht
Zu rechter Zeit ergötzen.
Indessen will ich stille ruhn
Und deiner weisen Hände Tun
Mit meinem Munde preisen.


庭槐风静绿阴多
睡起茶馀日影过
自笑老来无复梦
闲看行蚁上南柯


Však tyran zastavil se u východu
a ze zbrojnošů jednomu tak kázal:
– Jdi, vyřiď hercům, aby dále hráli
a nelekali se mé mračné tváře.
Nic jim se nestane i divákům nic.
Jen smutkem vplížil se mi nějak v duši
pláč těch dvou ženských postav na jevišti.
I odešel jsem, neb ten smutek dral se
zas z duše ven mi slanou vodou očí –
a potom ještě: cos mi hrdlo stisklo
a srdce, jakby zabiti mě chtělo,
bušilo do mne – – Jakýsi bůh vložil
podivná slova na rty histrionů – –
Ať hrají dál, však nechci býti při tom.–


Faz do diabo o povo um santo;
Ajuda o adulador;
Cala o sábio, por temor
De se opor a povo tanto…
E vai o diabo em ando
II — Século iluminado


قُطْبٌ تدورُ عليه أفلاك الهدى
من كانَ يَرتَضِعُ الهدى في مَهْدِه
عرشٌ به عِلْمُ الشريعة ثابتٌ
إذ قام كرسي العلوم بحدّه
وسماءُ عرفانٍ كأنَّ نجومها
طَلَعَتْ علينا من مطالع برده
ظَفِرَتْ يدُ الأيام منه بجوهر
قَد حَيَّر الألباب جوهر فرده
نادته أعلام الأنام وصدقهم
يبدو كما تبدو طوالع سعده
يا سيّداً من حيدرٍ ومحمْدٍ
مَنْ مثلُ والده الإمام وجدّه
جَدَّدْتَ فينا دينَ جدِّك فارتقت
أضواؤه لما قَدَحْتَ بزنده
فَرَويت من أخباره ورَوَيت من
آثاره وخلفتنا من بعده
قد كنتَ في يوم الكساء ضميمةً
مخبوءةً في ظهر أكرم ولده
ما زال يعبق منك نشر عبيره
حتَّى شَمِمْنا منك ريحة نده


瘦筇随意步晴沙
困卧江头野老家
桃李盈门春寂寂
莺惊睡觉一床花


思家独上仲宣楼
何处青山是旧游
便觅鲤鱼先寄信
月圆时节大刀头


Ono v teplo proměnilo
Tuhý mráz,
Ono zhoubný usmrtilo
Zeměplaz,
Každého dne, každé nocy
Odvrátilo divnou mocý
Tisýc zkaz.


Komm, erzeig dich milde
Deinem Ebenbilde;
Denn ich kann nicht leben
In des Leibes Höhle,
Wo du meiner Seele
Dich nicht willst ergeben.


На поприще сей жизни склизком
Все люди бегатели суть:
В теченьи дальном или близком
Они к мете своей бегуИ сильный тамо упадает,
Свой кончить бег где не желал:
Лежит; но спорника, мечтает,
Коль не споткнулся бы, — догнаНадеждой, самолюбья дщерью,
Весь возбуждается сей свет;
Всяк рвенье прилагает к рвеньЧтоб у передних взять переХоть детской сей игре, забаве
И насмехается мудрец,
Но гордый дух летит ко славе,
И свят ему ее венеСие ристалище отличий,
Соревнование чесгея —
Источник и творец величий
И обоженяя людей;
Оно изящного содетель,
Великолепен им сей свет:
Превозможеиье, добродетель
Лишь ям крепится и растеВОТ вы, рожденные судьбою
Вождями росским вождям быть,
Примеры подавать собою
И плески мира заслужить!
Дерзайте! рвение полезно,
Где предстоит вам славы вид;
Но больше праведно, любезно,
Кто милосердьем знамениЕкатерине подражая,
Ее стяжайте вы венец;
Она, добротами пленяя,
Царица подданных серде


مَحارِمَ لِلإِسلامِ كُنتَ اِنتَهَكتَها
وَمَعصِيَةً كانَت مِنَ القَتلِ أَكبَرا
دَعَوا وَدَعا الحَجّاجُ وَالخَيلُ بَينَها
مَدى النيلِ في سامي العُجاجَةِ أَكدَرا
إِلى باعِثِ المَوتى لِيُنزِلَ نَصرَهُ
فَأَنزَلَ لِلحَجّاجِ نَصراً مُؤَزَّرا
مَلائِكَةً مَن يَجعَلِ اللَهُ نَصرَهُم
لَهُ يَكُ أَعلى في القِتالِ وَأَصبَرا
رَأَوا جِبرِئيلَ فيهِمُ إِذ لَقوهُمُ
وَأَمثالَهُ مِن ذي جَناحَينِ أَظهَرا
فَلَمّا رَأى أَهلُ النِفاقِ سِلاحَهُم
وَسَيماهُمُ كانوا نَعاماً مُنَفَّرا
كَأَنَّ صَفيحَ الهِندِ فَوقَ رُؤوسِهِم
مَصابيحُ لَيلٍ لا يُبالينَ مِغفَرا
بِأَيدي رِجالٍ يَمنَعُ اللَهُ دينَهُم
بِأَصدَقِ مِن أَهلِ العِراقِ وَأَصبَرا
كَأَنَّ عَلى دَيرِ الجَماجِمِ مِنهُمُ
حَصائِدَ أَو أَعجازَ نَخلٍ تَقَعَّرا
تَعَرَّفُ هَمدانِيَّةٌ سَبَئيَّةٌ
وَتُكرِهُ عَينَيها عَلى ما تَنَكَّرا
رَأَتهُ مَعَ القَتلى وَغَيَّرَ بَعلَها
عَلَيها تُرابٌ في دَمٍ قَد تَعَفَّرا
أَراحوهُ مِن رَأسٍ وَعَينَينِ كانَتا
بَعيدَينِ طَرفاً بِالخِيانَةِ أَحزَرا
مِنَ الناكِثينَ العَهدَ مِن سَبَئيَّةٍ
وَإِمّا زُبَيرِيٍّ مِنَ الذِئبِ أَغدَرا
وَبِالخَندَقِ البَصرِيِّ قَتلى تَخالُها
عَلى جانِبِ الفَيضِ الهَدِيَّ المُنَحَّرا
لَقيتُم مَعَ الحَجّاجِ قَوماً أَعِزَّةً
غِلاظاً عَلى مَن كانَ في الدينِ أَجوَرا
بِهِم يَومَ بَدرٍ أَيَّدَ اللَهُ نَصرَهُ
وَسَوّى مِنَ القَتلى الرَكِيَّ المُعَوَّرا


Ich bin kurzsichtig und schwach,
Kaum das Nächste erreicht mein Blick;
Der Zukunft Ferne ist mir verschlossen:
Was gut gemacht schien, zeigte sich schädlich,
Und wo Gefahr ich sah, erschien mir Gutes.
Auch hab ich das Schlimme wohl gar gewollt,
Ja, das Schlimme gewollt, mein Herr und Vater!
Der mir der Nächste war, ich hab ihn gekränkt, Bekümmert hab ich, die mich liebten,
Den Zorn ließ ich walten ob meinem Tun;
Des Fremden Weh war nicht immer mein eignes.
Hab ich immer gelohnt dem, der Gutes mir tat?
Immer getan, was als Bestes sich zeigte?
Vater! wohl gar das Schlimme hab ich getan,
Kurzsichtig, wie ich war und schwach;
Daher walte du ob mir und meinem Tun,
Führe mich, leite mich,
Und nicht der meine, Herr,
Dein Wille geschehe!


قُـمْ للمعلّمِ وَفِّـهِ التبجيـلا
كـادَ المعلّمُ أن يكونَ رسولا
أعلمتَ أشرفَ أو أجلَّ من الذي
يبني وينشئُ أنفـساً وعقولا
سـبحانكَ اللهمَّ خـيرَ معـلّمٍ
علَّمتَ بالقلمِ القـرونَ الأولى
أخرجـتَ هذا العقلَ من ظلماته
ِوهديتَهُ النـورَ المبينَ سـبيلا
وطبعتَـهُ بِيَدِ المعلّـمِ ، تـارةً
صديء الحديدِ ، وتارةً مصقولا
أرسلتَ بالتـوراةِ موسى مُرشد
وابنَ البتـولِ فعلَّمَ الإنجيـلا
وفجـرتَ ينبـوعَ البيانِ محمّد
فسقى الحديثَ وناولَ التنزيلا
علَّمْـتَ يوناناً ومصر فزالـتا
عن كلّ شـمسٍ ما تريد أفولا
واليوم أصبحنـا بحـالِ طفولـةٍ
في العِلْمِ تلتمسانه تطفيـلا
من مشرقِ الأرضِ الشموسُ تظاهرتْ
ما بالُ مغربها عليه أُدِيـلا
يا أرضُ مذ فقدَ المعلّـمُ نفسَه
بين الشموسِ وبين شرقك حِيلا
ذهبَ الذينَ حموا حقيقـةَ عِلمهم
واستعذبوا فيها العذاب وبيلا
في عالَـمٍ صحبَ الحيـاةَ مُقيّداً
بالفردِ ، مخزوماً بـه ، مغلولا
صرعتْهُ دنيـا المستبدّ كما هَوَتْ
من ضربةِ الشمس الرؤوس ذهولا
سقراط أعطى الكـأس وهي منيّةٌ
شفتي مُحِبٍّ يشتهي التقبيـلا
عرضوا الحيـاةَ عليه وهي غباوة
فأبى وآثَرَ أن يَمُوتَ نبيـلا
إنَّ الشجاعةَ في القلوبِ كثيرةٌ
ووجدتُ شجعانَ العقولِ قليلا
إنَّ الذي خلـقَ الحقيقـةَ علقماً
لم يُخـلِ من أهلِ الحقيقةِ جيلا
ولربّما قتلَ الغـرامُ رجالَـها
قُتِلَ الغرامُ ، كم استباحَ قتيلا
أوَ كلُّ من حامى عن الحقِّ اقتنى
عندَ السَّـوادِ ضغائناً وذخولا
لو كنتُ أعتقدُ الصليـبَ وخطبَهُ
لأقمتُ من صَلْبِ المسيحِ دليلا
أمعلّمي الوادي وساسـة نشئـهِ
والطابعين شبابَـه المأمـولا
والحامليـنَ إذا دُعـوا ليعلِّمـوا
عبءَ الأمانـةِ فادحـاً مسؤولا
وَنِيَتْ خُطـَى التعليمِ بعـد محمّدٍ
ومشى الهوينا بعد إسماعيـلا
كانت لنا قَدَمٌ إليـهِ خفيفـةٌ
ورَمَتْ بدنلوبٍ فكان الفيـلا
حتّى رأينـا مصـر تخطـو إصبعاً
في العِلْمِ إنْ مشت الممالكُ ميلا
تلك الكفـورُ وحشـوها أميّةٌ
من عهدِ خوفو لم تَرَ القنديـلا
تجدُ الذين بـنى المسلّـةَ جـدُّهم
لا يُحسـنونَ لإبرةٍ تشكيلا
ويُدَلّـلون َ إذا أُريـدَ قِيادُهـم
كالبُهْمِ تأنسُ إذ ترى التدليلا
يتلـو الرجـالُ عليهمُ شهواتـهم
فالناجحون أَلَذُّهـم ترتيـلا
الجهـلُ لا تحيـا عليـهِ جماعـةٌ
كيفَ الحياةُ على يديّ عزريلا
واللـهِ لـولا ألسـنٌ وقرائـحٌ
دارتْ على فطنِ الشبابِ شمـولا
وتعهّـدتْ من أربعيـن نفوسـهم
تغزو القنـوط وتغـرسُ التأميلا
عرفتْ مواضعَ جدبـهم فتتابعـتْ
كالعيـنِ فَيْضَـاً والغمامِ مسيلا
تُسدي الجميلَ إلى البلادِ وتستحي
من أن تُكافـأَ بالثنـاءِ جميـلا
ما كـانَ دنلـوبٌ ولا تعليمـُه
عند الشدائـدِ يُغنيـانِ فتيـلا
ربُّوا على الإنصافِ فتيانَ الحِمـى
تجدوهمُ كهفَ الحقوقِ كُهـولا
فهوَ الـذي يبني الطبـاعَ قـويمةً
وهوَ الذي يبني النفوسَ عُـدولا
ويقيم منطقَ كلّ أعـوج منطـقٍ
ويريه رأياً في الأمـورِ أصيـلا
وإذا المعلّمُ لم يكـنْ عدلاً مشى
روحُ العدالةِ في الشبابِ ضـئيلا
وإذا المعلّمُ سـاءَ لحـظَ بصيـرةٍ
جاءتْ على يدِهِ البصائرُ حُـولا
وإذا أتى الإرشادُ من سببِ الهوى
ومن الغرور ِ فسَمِّهِ التضـليلا
وإذا أصيـبَ القومُ في أخلاقِـهمْ
فأقـمْ عليهـم مأتماً وعـويلا
إنّي لأعذركم وأحسـب عبئـكم
من بين أعباءِ الرجـالِ ثقيـلا
وجدَ المساعـدَ غيرُكم وحُرِمتـمُ
في مصرَ عونَ الأمهاتِ جليـلا
وإذا النسـاءُ نشـأنَ في أُمّـيَّةٍ
رضـعَ الرجالُ جهالةً وخمولا
ليـسَ اليتيمُ من انتهى أبواهُ من
هـمِّ الحـياةِ ، وخلّفاهُ ذليـلا
فأصـابَ بالدنيـا الحكيمـة منهما
وبحُسْنِ تربيـةِ الزمـانِ بديـلا
إنَّ اليتيمَ هـوَ الذي تلقـى لَـهُ
أمّاً تخلّـتْ أو أبَاً مشغـولا
مصـرٌ إذا ما راجعـتْ أيّامـها
لم تلقَ للسبتِ العظيمِ مثيـلا
البرلـمانُ غـداً يـمدّ رواقَـهُ
ظلاً على الوادي السعيدِ ظليلا
نرجو إذا التعليم حرَّكَ شجـوَهُ
إلاّ يكون َ على البـلاد بخيـلا
قل للشبابِ اليومَ بُورِكَ غرسكم
دَنتِ القطوفُ وذُلّـِلَتْ تذليـلا
حَيّـوا من الشهداءِ كلَّ مُغَيّـبٍ
وضعوا على أحجـاره إكليـلا
ليكونَ حـظَّ الحيّ من شكرانكم
جمَّـاً وحظّ الميتِ منه جزيـلا
لا يلمس الدستورُ فيكم روحَـه
حتّى يـرى جُنْديَّـهُ المجهـولا
ناشدتكم تلك الدمـاءَ زكيّـةً
لا تبعثـوا للبرلمـانِ جهـولا
فليسألنَّ عن الأرائـكِ سائـلٌ
أحملنَ فضـلاً أم حملنَ فُضـولا
إنْ أنتَ أطلعتَ الممثّلَ ناقصـاً
لم تلقَ عند كمالـه التمثيـلا
فادعوا لها أهلَ الأمانـةِ واجعلوا
لأولي البصائر منهُـمُ التفضيلا
إنَّ المُقصِّرَ قد يحول ولن تـرى
لجهالـةِ الطبـعِ الغبيِّ محيـلا
فلرُبَّ قولٍ في الرجالِ سمعتُـمُ
ثم انقضى فكأنـه ما قيـلا
ولكَمْ نصرتم بالكرامـة والـهوى
من كان عندكم هو المخـذولا
كَـرَمٌ وصَفْحٌ في الشبـابِ وطالمـا
كَرُمَ الشبابُ شمائلاً وميـولا
قوموا اجمعوا شُعَبِ الأُبُوَّةِ وارفعوا
صوتَ الشبابِ مُحبَّبَاً مقبولا
أدّوا إلى العـرشِ التحيّةَ واجعلـوا
للخالقِ التكبيرَ والتهليـلا
ما أبعـدَ الغايـاتِ إلاّ أنّنـي
أجِدُ الثباتَ لكم بهنَّ كفيـلا
فكِلُوا إلى اللهِ النجـاحَ وثابـروا
فاللهُ خيرٌ كافلاً ووكيـلا


Ich steh allein und denk an dich,
Ich schau ins Meer hinaus,
Und meine Träume mengen sich
Ins nächtliche Gebraus.


L'oiseau, sur le duvet humide et sur la mousse,
Ne chante plus parmi la rose et l'oranger ;
L'eau vive des jardins n'a plus de chanson douce,
L'aube ne dore plus le ciel pur et léger.


Ale přes hrob bol ten setrvá,
Jenž mne při vzpomínce jíme,
Pravého že ráje vyhnanci
Se i ze snů vyháníme! –


Álomba sírdogálta
Magát az anya is,
A másik mellé tette kisdedét,
Karjával mind a kettőt átölelte
S a nyoszolyának szélén úgy aludt.


„By však nikdo v něčem nepochybil,
napsaný zde dávám Zákon vám;
v sedmém roce lidu čítán by byl,
a tak věrně každému byl znám!“


Ihr! die neben mir gestanden/
Als am Creutz mein Heiland lied/
Als er nach Hohn/ Pein vnd Schanden
Voll von Angst in Ach verschied
Kommt vnd helfft ihn mit mir grüssen/
Nun er Grufft vnd Tod durchrissen.


介室于余亦外家
二年朝夕向长沙
闻君往会临川葬
我不及前空叹嗟


Und daß ohn' Opfer der Altar nicht bliebe,
Entführtest du den himmlischen Gefilden
Die hohe Glut der leuchtenden Lucinde.


وافتك تنهجُ للخطاب سَبيلا
وَتجرُّ ذَيلاً لِلعِتاب طَويلا
غرّاءُ تهزأ بالنجومِ لوامِعاً
وَالزَهر غضّاً وَالنَسيمِ بَليلا
قد سمتُها التَقبيلَ فيك ولم أَقُل
لَولا المشيب لسمتُها تَقبيلا
حمَّلتُها جُمَلَ العِتاب وإنَّما
فصَّلتُ دُرَّ مَقالها تَفصيلا
ما فاخرَت قَولاً بحسنِ نظامِها
إِلّا وَجاءَت وهي أَحسنُ قيلا
أَجريتُ طِرفَ العتب في مضمارها
فأَتاك يشؤو السابقات ذَميلا
ما لِليالي قد وَقَفنَ مبرِّزاً
وَفللنَ عضباً من وفاكَ صَقيلا
فصرمتَني ونبذتَ حبل مودَّتي
واِعتضتَ عَن ودّي العُداة بَديلا
وصدفتَ عن سُبل الوَفاء مجنِّباً
وَسلكتَ من طُرق الجَفاء سَبيلا
فحملتُ منك على مُزاولة النَوى
عِبئاً عليَّ مَع الزَمان ثَقيلا
مَهلاً فَما أَعرضتَ عنّي واثِقاً
إِلّا بِمن لم يُغنِ عنكَ فَتيلا
فاِنظر لنفسكَ ما أَتيتَ فلَن أَرى
لك لو عَلِمتَ بما أَتيتَ قَبيلا
اللَه في حُرُمات ودٍّ أَصبحت
هَمَلاً وأَصبحَ هديُها تَضليلا
كَم شامتٍ قد كانَ يأمُل أَن يَرى
ربعَ الوداد وقد رآه مَحيلا
فاِرجع بودِّك عَن قَريبٍ طالِباً
عذراً على رغم العدوِّ جَميلا
حتّى أُجادِلَ فيكَ كلَّ مكذّب
وأقيمَ منكَ على الوَفاءِ دَليلا
حاشا لمثلك والمودَّة ذِمَّةٌ
أَمسى بها العَهدُ القَديم كَفيلا
إِنّي أؤمِّل أَن أُزيل بكَ الجَوى
وأبلُّ من حرِّ الفؤادِ غَليلا
وأَعودُ أَنشدُ في هواك ندامة
يا لَيتَني لم أَتَّخذكَ خَليلا


Und der eitle, der üppige Reiz entwich,
Der die frohe Jugendwelt zierte,
Der Mönch und die Nonne zergeißelten sich,
Und der eiserne Ritter turnierte.
Doch war das Leben auch finster und wild,
So blieb doch die Liebe lieblich und mild.


Zda hrob ten lépe ozdobit
by pomník mohl jiný? –
Na hrobě pěvce svobody
žaláře zříceniny!


安得妙画师
画取明月夜
将期月暗时
展向松窗下


„Víš, co mne kormoutí?
Byla jsi na pouti,
maličký dáreček přinesla’s všem,
kohoutka a pannu,
srdce z marcipánu,
každému’s říkala: „vem si to, vem!“


Врангелю ободрали бок;
Мильеран
*
собирает опять «противобольшевистский блок»Зорче, красноармейца око!
Хорошенький блок приготовьте для блока!


di volere imitar con cor sincero,
infin che l'alma fia di vita priva,
e poi, se dopo morte albìtro ha intero,


Jest srdce jako Fénix, zlatý pták,
jenž dřímá dlouho oblak ve objetí,
jenž plamenem své krve jde, a pak
zas očištěn a silný vzhůru vzletí.


أمن بعد ما لاح المشيب بعارضي
وعرف الصبا ولى ولم أر طيبا
أروم شبابي أن يعود كما بدا
وهيهات عودي أن يعود رطيبا


Er will den Liljenhals umfassen
Und sich um ihren Kuß bemühn.
Umsonst! nichts wird ihm zugelassen:
Sie zürnt und will von dannen fliehn.


Es hält die dritte Parze
In Händen die Schere,
Sie summt Miserere;
Die Nase ist spitz, drauf sitzt eine Warze.


Während du liebst in der epischen Kunst die homerische Breite,
Liebst du sie denn deshalb auch in der tragischen Kunst?
Wenn den Virgil du verklagst, der wie ein Dramatiker kurz ist,
Tadelst du Shakespearn nicht, der wie ein Epiker breit?


Diß mein redliches Gewissen
ist mir Zeuge gnug für mich.
Wes ich allzeit mich beflissen,
wissen zwene: Gott und ich.
Welcher Alles will verfechten,
der muß heut' und allzeit rechten.


Tak s námi srost jsi v radosti i želi
a byls tak cele náš,
ať v červánky jsme slávy pohlíželi,
ať ptali se, kdy přijde Mesiáš...
Vždy zanícen Čech na tebe se díval
a s láskou sníval
i v cizích dálích o tvé luzné kráse...
Ó, žalostno! Kde teď je vše to, ptá se.
Teď pilíře se v dravou propast sklály –
a přes ní oko v smutku zadívá se
tam, kde jsou naši králi...


„To tam nad sněžnými horstev štíty
k nebes výším šlehá, pobratime,
hrdý prapor modro-bělo-rudý,
to tam vlaje milá Trobojnice.
Svatý Lazar u ní stráží stojí,
kníže Laza, Srbů hlava zlatá,
Lazar-car a jeho bohatýři:
Miloš-vojvoda, Jug Bogdan-stařec,
s ním, jak devět archandělů jasných,
devět synů, devět Jugovičů:
Božko s Gojkem, Bogdan, Miloš, Branko,
Vojin, Marko, Veselin a Damjan.
Na dvanácti koních stráž ta jede,
každý jezdec břitké třímá kopí,
plápolající jak svíce bílá.
V zlaté zbroji na mohutných prsou,
na dvanácti brůnách světci jedou,
na rameni po rarohu sivém,
po boku jim dvanáct lvů jde lítých.
Nad hlavou jim vlaje Trobojnice,
bílé kol ní krouží holubice.“


—¿Esta noche? —¡Esta noche! —Fue la última cita.
No recuerdo ya ahora por qué suerte maldita
esa noche no pude concurrir. Me figuro
qué nerviosa estaría sondeando lo obscuro
por mirar si venía. ¡Con qué rabia el pañuelo
mordería y los ojos clavaría en el cielo!
¡Qué de siglos, Dios santo, me esperó!
¿Quién alcanza
a medir cuanto tiempo cabe en una esperanza?
       En la noche siguiente
       me paseé vanamente
por su calle. Miraba sus cerrados balcones;
y pensaba que el muro de su casa paterna
separaba por siempre nuestros dos corazones.
Esa noche fue trágica; esa noche fue eterna
Y otra noche, otra noche y otra noche el paseo
por su calle fue inútil. Me incendiaba el deseo,
me cegaba la angustia de pedirla perdones
y poner en contacto nuestros dos corazones;
pero siempre miraba los balcones cerrados
y las puertas vetustas de herrumbrosos candados.
Comprendí que la hermosa desdeñaba mis penas:
sin tener ya el refugio de mis horas serenas,
       en alegres derroches
       malgasté veinte noches;
pero todo fue inútil, porque mi alma sentía
el afán de que al cabo tal mujer fuese mía.
       Y volví nuevamente
a pasear por su calle. Pero quise aquel día
decidirme ya a todo: como nunca, impaciente
       golpeé entonces su puerta;
y escuché sólo el eco de una casa desierta
Los vecinos dijéronme: —Hace un mes que vivía...
¡Treinta noches estuve —siento horror todavía—
treinta noches haciéndole el amor a una muerta!


My poor toop-lamb, my son an' heir,
O, bid him breed him up wi' care!
An' if he live to be a beast,
To pit some havins in his breast!
An' warn him ay at ridin time,
To stay content wi' yowes at hame;
An' no to rin an' wear his cloots,
Like ither menseless, graceless brutes.


A mezzo il petto la lancia appiccòe;
Orlando ferì lui similemente,
e l'una e l'altra lancia in aria andòe:
non si cognosce vantaggio niente;
e l'uno e l'altro destrier s'accosciòe
e cadde in terra pel colpo possente;
tanto che fuor della sella saltorno
i due baroni, e le spade impugnorno.