أَلَم تَزَعِ الهَوى إِذ لَم يُواتِ
بَلى وَسَلَوتَ عَن طَلَبِ الفَتاةِ
وَأَحكَمَكَ المَشيبُ فَصِرتَ كَهلاً
تَشاوُسُ لِلعُيونِ المُبرِقاتِ
فَإِن أَشمَط فَلَم أَشمَط لَئيماً
وَلا مُتَخَشِّعاً لِلنائِباتِ
وَلا كِفلَ الفُروسَةِ شابَ غُمراً
أَصَمَّ القَلبِ حَشوِيَّ الطِياتِ
أَنا اِبنُ الحَربِ رَبَّتني وَليداً
إِلى أَن شِبتُ وَاكتَهَلَت لِداتي
وَضارَستُ الأُمورَ وَضارَسَتني
فَلَم أَعجِز وَلَم تَضعُف قَناتي
لَعَلَّ حُلومَكُم تَأوي إِلَيكُم
إِذا شَمَّرتُ وَاِضطَرَمَت شَذاتي
وَذَلِكَ حينَ لاتَ أَوانَ حِلمٍ
وَلَكِن قَبلَهُ اِجتَنِبوا أَذاتي
وَقَد يوسى كَبيرُ الشَرِّ حَتّى
يُبيخُ دُخانَهُ رَأبُ الأَساةِ
وَيَأمُرُ وَهوَ مُحتَقَرٌ فَتَعصى
بِهِ أَيدي المَخارِمَةِ العُصاةِ
وَزُفّوا بَعضَ قَولِكُمُ فَإِنّي
مَتى ما أَشرِ تَتَّخِموا شَراتي
وَما أَشري عَلى المَولى بِجَهلٍ
وَلَكِنّي شَرايَ عَلى العُداةِ
وَإِن أَكثُر أَخي لا أَغتَمِضهُ
وَإِن أَعطى المَقادَ ذَوي التِراتِ
وَلا أَختالُ بِالنُصَراءِ حَولي
عَلى مَولايَ ما اِبتَلَت لَهاتي
وَما تُغني الحُلومُ إِذا اِستَتبَّت
مَشاتِمُكُم بِأَفواهِ الرُواةِ
بَني أَشياعِكُم نِقَمَ التِراتِ
أَبى لي ذو القُوى وَالطَولِ إِلّا
يُؤَيِّسَ جافِرٌ أَبَداً صَفاتي
عَريضُ العَفوِ حينَ أَرى اِبنَ عَمّي
عَتيدَ الشَرِّ مُقتَرِبَ الكَداة
عَلى غُلَواءَ يَشفي بَعضَ حِلمي
إِذا بَلَغَت بِمُحفِظَةٍ أَناتي
وَلا أَدَعُ السُؤالَ إِذا تَعَيَّت
عَلَيَّ عُرى الأُمورِ المُشكِلاتِ
وَيَنفَعُني إِذا اِستَيقَنتُ عِلمي
وَأَيري الشَكَّ عِندَ البَيِّناتِ
هَلُمَّ قُضاةِ الغَوثِ وَاِسأَل
بِرَهطِكَ وَالبَيانُ لَدى القُضاةِ
هَلُمَّ إِلى اِبنِ فَروَةَ أَو سَليطٍ
وَآلِ مُعَرِّضٍ وَاِترُك شَكاتي
أَنِخ بِفَناءِ أَشدَقَ مِن عَدِيٍّ
وَمِن جَرمٍ وَهُم أَهلُ التَفاتي
وَحُكمٍ مِن جَديلَةَ قَيصَرِيٍّ
يُباعِدُ في حُكومَةِ أَو يُواتي
يُريكَ هُدى الطَريقِ وَلا تَعَنّى
وَقَد يَشفي العَمى خُبرُ الهُداةِ
وَقُل أَينَ الفَوارِسُ وَالدَواهي
وَمُدَّعِمُ الأُمورِ المُضلِعاتِ
وَأَينَ اِبنُ الَّذي لَم يُزرِ يَوماً
بِمَنصِبِهِ أَقاويلُ الوُشاةِ
وَلَم تَبِتِ التِراتُ لَهُ شِعاراً
وَلَكِن كانَ عَيّافَ التِراتِ
وَلَم يَنفَكَّ أَصيَدُ مِن بَنِيهِ
لَهُم بُنِيَ الفَعالُ مَعَ البُناةِ
وَأَينَ النازِلونَ بِكُلِّ ثَغرٍ
وَأَينَ ذَوو الوُجوهِ الواضِحاتِ
وَأَينَ الوافِدونَ إِذا أَقاموا
وَأَينَ ذَوو الرِئاسَةِ في الغَزاةِ
هُناكَ تَنُصُّ أَمرَ أَبيكَ حَتّى
تَبَيَّنَ ما جَهِلتَ مِنَ الهَناتِ
هُناكَ يَنُصُّها نَفرُبنُ قَيسٍ
لِآباءٍ كِرامِ الأُمَّهاتِ
لِحُبّي إِن سَأَلتَ وَأُمِّ عَمرٍو
وَزُهرَةَ مِن عَجائِزَ مُنحِباتِ
وَفَكهَةَ غَيرَ مُخلِفَةٍ وَفَترٍ
بُعولَتُها السَراةُ بَنو السَراةِ
لِكُلِّ أَشَمَّ مِن أَبناءِ نَفرٍ
عَظيمِ الهَمِّ مُضطَلِعِ العُداةِ
وَقورٍ حينَ تَختَلِفُ العَوالي
إِلى النَجَداتِ قَوّامِ السِناتِ
إِلى الأَبطالِ مِن سَبَأٍ تَنَمَّت
مَناسِبُ مِنهُ غَيرُ مُقَرزَماتِ
وَمَن يَكُ سائِلاً بِالغَوثِ عَنّي
فَآبائي الحُماةُ بَنو الحُماةِ
نَما كُلُّ أَصيَدَ مِن أَمانٍ
أبِيَّ الضَيمِ مِن نَفَرٍ أُباةِ
مَتى تَذكُر مَواطِنَ آلِ نَفرٍ
تَصَدَّق بِالأَيادي الصالِحاتِ
بِحَوطِهِمُ قَواصي الأَصلِ قدماً
وَنَهضِهِمُ بِأَعباءِ الدِياتِ
وَلَمِّهِمُ شُعوثَ الأَمرِ حَتّى
يَصيرَ مَعاً مَعاً بَعدَ الشَتاتِ
وَأَخذِهِمُ النَصيبَ لِكُلِّ مَولىً
سَيَكثُرُ إِن فَنو عَدَمُ الكُفاةِ
حَبَوا دونَ الحَياةِ عَنِ المَوالي
وَنالوا بِالقَنا شَرَفَ الوَفاةِ
إِذا ذَهَبَ التَخايُلُ وَالتَباهي
لَقيتَ سُيوفَنا جُنَنَ الجُناةِ
بِلا خَدَبٍ وَلا خَوَرٍ إِذا ما
بَدَت نُمِّيَّةُ الخُدبِ النُفاةِ
لَنا أُمٌّ بِها قَلَتٌ وَنَزرٌ
كَأُمِّ الأُسدِ كاتِمَةُ الشَكاةِ
تَضِنُّ بِنَسلِنا الأَرحامُ حَتّى
تُنَضِّجَنا بُطونُ المُحصَناتِ
أَرى قَوماً وِلادهُمُ تُؤامٌ
كَنَسلِ الضَأنِ في أُنُفِ النَباتِ
وَلَو أَنّي أَشاءُ حَدَوتُ قَولاً
عَلى أَعلامِهِ المُتَبَيِّناتِ
لا عُقدَ مُقرِفِ الطَرَفَينِ تَبني
عَشيرَتُهُ لَهُ خِزيَ الحَياةِ
وَلَكِنّي أُغَيِّبُ بَعضَ قَولي
بِمِثلَبَةِ العَروضِ الحائِناتِ
وَأَكرَهُ أَن يَعيبَ عَلَيَّ قَومي
هِجائي المُفحَمينَ ذَوي الحِناتِ
مَتى ما أَحذُ مَثلَبَةً لِقَومٍ
أُواصِل بَينَها بِالناقِراتِ
تَفادَوا مِن أَذايَ كَما تَفادى
مِنَ البازي رَعيلُ حُبارَياتِ
غَدا خَرِصاً يَزِلُّ الطَلُّ عَنهُ
يُلَألِئُ بِالمَخالِبِ وَالشِباةِ
يُقَلِّبُ دائِمَ الخَفَقانِ سامٍ
بِظَميا الجَفنِ صادِقَةِ الجَلاةِ
لَنا الجَبَلانِ مَن أَزمانِ عادٍ
وَمُجتَمَعُ الأَلاءَةِ وَالغَضاةِ
إِلى فُرَضِ الفُراتِ فَلابِ لَيلى
فَتَيما فَالقُرى المُتَجاوِراتِ
أَبَحناها بِكُلِّ أَصَمَّ صُلبٍ
وَكُلِّ أَشَقَّ مُنتَبِرِ الحَماةِ
لَنا البَطحاءُ مِن أجإِ قَديماً
إِذا ذُكِرَت دِيارُ المَكرُماتِ
وَحُوّاطُ البِلادِ إِذا اِجرَهَدَّت
وَأَصحابُ المَآثِرِ وَالثَباتِ
هُمُ مَنَعوا مِنَ النُعمانِ لَمّا
تَحَمَّسَ بَردَ أَمواهِ القِلاتِ
وَشَلّوا جَيشَهُ حَتّى اِستَغاثَت
ظَعائِنُهُ بِآجامِ الفُراتِ
فَلَمّا أَن رَأَينا الناسَ خَلّوا
مَحارِمَ هامَتَيها لِلغُواةِ
حَبَونا دونَ سَوءَتِها وَكُنّا
بَني مُصدانِها المُتَمَنِّعاتِ
وَلَم نَجزَع لمَن لاخى عَلَينا
وَلَم نَذَرِ العَشيرَةَ لِلجُناةِ
لَنا أَبوابُها الأولى وَكانَت
إِتوَتُها لَنا مِن كُلِّ آتي
لِحُرّاشِ المُجيبِ بكُلِّ نيقٍ
يُقَصِّرُ دونَهُ نَبلُ الرُماةِ
وَمُطَّرِدِ المُتونِ لَهُ تَأخٍّ
قَليلِ خِلافِ بَيدانِ النَباتِ
سِوى شُعَبٍ تَجانَفُ ثُمَّ تَأوي
إِلى غَلَقٍ كَمَشرَبَةِ المَهاةِ
هَجَرتُ عَلَيهِ وَالحَيّاتُ مَذلى
تَبَطَّحُ كَالسُيوفِ المُصلَتاتِ
سَرَنداةُ النَجاةِ كَذاتِ لَوحٍ
خَصيفُ البَطنِ كَدراءُ السَراةِ
سَرَت عَن نة قَوَّمَتهُ
بِأُفحوصٍ بِمُعتَلِجِ الفَلاةِ
تَقَلَّبُ في بُطونِ كُلِّ تيهٍ
عَريضِ الفَرجِ لِلمُتَقَلِّباتِ
تَقَلَّبُ بِالقَطا طَوراً وَطَوراً
تَميلُ بِها هَذاليلُ الخَشاةِ
ذَوامِلُ حينَ لا يَخشَينَ ريحاً
مَعاً كَبَنانِ أَيدي القَابِياتِ
وَهُنَّ إِذا تَهُبُّ الريحُ حُردٌ
جَوانِحُ بِالسَوالِفِ مُصغِياتِ
مُبَطَّنَةٌ حَواصِلُها أَداوى
لِطافُ الطَيِّ لَيسَ بِمُعصَماتِ
لَهُنَّ نَوائِطُ يَخلِجنَ أُخرى
وَهُنَّ لَذى الحَناجِرِ مُقمِحاتِ
تَؤُمُّ بِهِنَّ أُمُّ الفَرخِ ماءً
رَجَت خَلَواتِهِ لِلوارِداتِ
فَعَبَّت نَهلَةً ثُمَّ اِستَمَرَّت
بِظَمأى الريحِ ظاهِرَةِ العَذاةِ
تُعيرُ الريحَ مَنكِبَها وَتَعصي
بأوذ غَيرِ مُختَلِفِ النَباتِ


Pročež vzhůru, mé srdce! Body a čáry pusťte mysl mou!
Pryč s ledy nedůvěry! Pryč s povzdechy sobeckými!
Ač řeči zbaven a tělem nevolník, hle, mysl svobodnou
vysílám nad vír a jeho rmut, zde nad krvavými dýmy
chci dále po svém jen milovat, jen po svém nenáviděti.


Verlier ich ja bey andern
Manchmahl ein gutes Wort,
So bin ich nun von Flandern,
Und geh bey zeiten fort:
Doch du verwandelst meinen Sinn
Daß ich bey dir beständig bin.


Sie schrei'n so wild, so heiß, so hungrig
Nach ihrer Heimat weit von hier,
So schreit meine Seele hungrig und bange,
Bist du nicht bei mir, immer nach dir.


Neznaje, sousede milý! koruny blesku,
Slávy a zrad, běh života v pokoji trávíš,
Jako y nevinné duše, co v samotě bydlí.
Rozbroje lítého třesk jim nesplete hlav, a
Slavené věčnosti dým se nedotře k srdcým,
Kdežto jen láska a sprostota panuje svatá.
Do věže tříská hrom, neb zdrcuje sosnu
K nebi se pozdvihujícý, netkna se lohu.
Slávy a vysosti tvář Bůh zkaluje štěstí,
Bourá rozkoše hrad, bud nedbaje blahých.
Člověče mdlý! proč z tichosti lůna se strhnuv,
Nevida hlubin a skal se v lapavé víry
Svrhuješ bíd? Stůj v skrovnosti oblažujícý
Nevinné srdce a lahody obětujícý
Věrnosti čisté. Ať zvětřenec podivotvorný,
Stíhaje sny, v byt věčnosti míře se ztopí
V rozkoše moři a zobří v oslavy chrámu;
Dlouholi hrdina šťastný v rozmaru sedě
Užije blahosti pěn? Jak dračice závist
Soků vyhrne roj, hrom nestranné pravdy
Zbouří ještěry v srdcy a bubliny zmaří.
Z okolu mrákoty patř, viz marnosti světa:
Velikomocný král chtěl říditi Boha
Rozumem svým, pout nemoha sprostiti sebe.
Takto jsem moudřil. Jen tehdáž moudrosti lid se
Koří, jestliže štěstí milence zradí.
Dokud se usmívá lesk lstivého štěstí
Na lidi velikomocné, co Bohové světa
Vykračujíce tě, moudrosti! slyšeti, světla
Rozumu viděti nechtí. Všecko, co slepé
Žádosti bleskot, co bublina pověry nectné
Před oči shrne, co kroutivé pochlebenství
Do ucha vdechne, byť krajiny hynouti měly,
Tuposti společnícy životy svými
Zvěčniti chtějí. Slunceli blahosti zhasne,
Pěnyli krásyvé prasknou, pitomé děti
V ouzkosti povzdychujíce tak želeti počnou:
Kyž jsem tě chudera ctil, ó moudrosti Božská!
Kyž jsem y na Boha svou byl naději skládal!
Na Boha, člověče! vzhlédni, a moudrosti šetř, když
Přeje ti štěstí, když med rozkoše sladne.
V rozkvetu slávy a v rozkoši omlazujícý
Zpozdilec ducha jsem pnul a sy moudrosti nevšiml;
V bídu jsem klesl, a v porobě moudrosti hlasem
Řídě se utěchy nabyl. Ať katané muky
Smyslíc horoucý y mne za živa pohřbí,
Svoboda nemdlí čistého ducha, a muž jsa
Nebudu schnouti a nebudu slaviti lotrů.
Katané draví slyšeli s obdivováním
Hovory mé, y pravili: Kouzliti umí.
S hrůzou vkročili v žalář, zhlíželi s světlem
Každý v jeskyni kout, a souseda mého
Spatříc s posměchem mstivým zabili broučka.
S přítelem ztratil jsem svět, s ním všecku y stálost.
Katané k soudu mne vedli. Zde rozmilé dítky
K otcy jen letí, otec své rozmilé líbá,
Žehnaje protivníky, že milosrdenství
Jiskra se v srdcých vzbudila zdivočujícých.
Soudcové soudí; na smrt vydali dítky,
K životu otce; ach! hlas ten pronikajícý
Vnitřnosti uslyšev král jak mizera k nohoum
Soudců padl, jak k Bohům spínal jsem ruce,
Slzami smočuje prach, a vzbuzuje skály
K milosrdenství. Nevinné duše co sladké
Hrdličky o život milý prosyly lotry
Rukama sepiatýma a pohledem, ocel
Pohybujícým. Katané s posměchem hledíc
Na naše hořekování tupili červa
V prachu se vinoucýho, a smáli se otcy,
Za děti prosýcýmu. Y ouzkosti trpší
Smyslili čerti. Krásu a nevinu Božskou
Mládeže kvetoucý mně rozvinujíce
Bodali do srdce meč, kat sličnosti odkryv
Růžové krásy se ptal: Zdaž srážeti krky
Před otcem smí? V tom odpraviv milého syna
Dětičky vedl; v hrob za živa složili otce.
Vzbudiv se z mdlob, v tmě zrady a strachu se zhlížím,
Vidím – vrahové nesou k obědu syna.


 ma in questo secolo
di confusione
si pianta in carcere
anco un Barone;


Sian per me dunque fortunati i lumi
e sotto un bel seren soavi i sguardi,
ché, sciolta 'n tutto da tormenti e pena,
gioconda e lieta se n'andrà la vita,
fatta secura che l'ardente core
le sarà noto e quella antica fiamma.


Und wie ich schweifend vorübergewallt
Am Hag, wo die Rosen sind,
Sind alle die schaurigen Lieder verhallt,
Ich ward so ein sanftes Kind!


„Ha čáry a mam! – O plémě nehodné!
V prach s tebou i bohem cizím!“
To řkouc oře svého vztekle pobodne,
I vrazí na pahor skokem drzím;
„Zamnou, kdož srdce zmužilého!“ –
Leč nikdo se nehne z místa svého.


Gott sey gelobt in Ewigkeit/
Heut ist die angenehme zeit/
Der tag des Heils angangen.
Winter und Sommer scheiden sich/
Nun bricht herfür das/ darauff ich
Gewartt hab mit verlangen.


Er aber stieß mich fort und sprengt zum Rande
Und ihm gelang der unheilvolle Ritt –
Dann höhnt er mich, ›Das that ich dir zur Schande,
Zur Rache jedem, der hier Tod erlitt!‹
Im Zorne schön noch wie ein Rachegott,
So sprach er es mit heldenstolzen Trieben –
Da trug ich still der Andern Hohn und Spott,
Doch trug ich nimmer das verratne Lieben!


Kurz ist die Stunde! diesem Weine
Gab unser guter Wirt nur Eine,
Nur eine gab er Einem Faß!
Der uns die Eine nur gegeben,
Der soll noch hundert Jahre leben,
Ein jeder leere sein Glas!


Tu als sein Kind und lege dich
In deines Vaters Arme,
Bitt ihn und flehe, bis er sich
Dein, wie er pflegt, erbarme:
So wird er dich durch seinen Geist
Auf Wegen, die du jetzt nicht weißt,
Nach wohlgehaltnem Ringen
Aus allen Sorgen bringen.


无波可照底须窥
与柳争娇也学垂
破晓骤晴天有意
生红新晒一絇丝


A když napadnul první sníh,
pad’ v srdce hosta divný žel,
zamyšlen stával u okna,
až všecky písně zapomněl.


Ceux qui de Dominique ont embrassé la vie
Ont vu longtemps leur secte en Espagne établie,
Et de l’obscurité des plus humbles emplois
Ont passé tout à coup dans les palais des rois.
Avec non moins de zèle, et bien moins de puissance,
Cet ordre respecté fleurissait dans la France,
Protégé par les rois, paisible, heureux enfin,
Si le traître Clément n’eût été dans son sein.


Und der Mann auf hartem Stein
Hebt verstört vom wüsten Traum
Sein wirres Haupt empor,
Richtet stöhnend schwer sich auf
Und blickt mit wilden Augen
Hinan zu flammenden Wolken
Und sieht statt flammender Wolken
Zornglühende Gesichter,
Geballte Riesenfäuste,
Hört es droben krachen
Gleich zersprengtem Erze
Und dröhnen dumpf wie stürzende Mauern
Und hört vom stolzen Hause
Aus erhellten Fenstern
Musik wie perlendes Glück
Durch das tobende Wetter höhnisch klingen.


Das Bauerlein in die Mühle schreit,
Müller hast mir das Mehl bereit?
Du hast mirs halber gestolen,
Du lügst, du lügst du grober Bauer,
Ist mir in der Mühl verstoben.


Du schlugest auf die holden Augenlieder,
Da grüßte michs wie junger Frühlingsschein;
Was in mir schlummerte, erwachte wieder,
Und in mich selber zog der Frühling ein.


Föl Budára a királyhoz,
Tegyük kardunkat lábához,
Hadd vegye el életünket,
Csak ne bántsa gyermekinket.”


Klatscht, Bursche, klatscht, laßt schwere Peitschen schallen,
Laßt Hieb auf Hieb auf müde Pferde fallen!
Der Fremdling sieht es mit Erstaunen an,
Und denkt, daß jeder noch ein Schweinhirt werden kann.


(Отрывок из поэмы)
Осенней ночью, близ кургана,
В степи глухой у огонька,
Сидят одни во мгле тумана
Два запорожских козакНапрасно зоркие их очи
Сквозь черный мрак угрюмой ночи
Чего-то ищут в дальной мгле;
Вотще они к сырой земле
Свое прикладывают ухо, —
10 Кругом всё сумрачно и глухо;
Молчит река, безмолвен лес,
Ни звездочки среди небеОбъята черной пеленою,
Как будто вся природа спит,
Лишь, налетая, ветр порою
Сухой ковылью шевелит,
Да кони борзые, на воле
Гуляя, травку щиплют в поле…
«Где запоздал он? Уж пора
20 Ему примчатьс От Днепра
Тут недалёко… Конь надежной:
С ним и в такую ночь никак
С дороги сбиться невозможно;
Удал отважный гайдамак!
Пусть ночь, удвоя черный мрак,
На степь унылую наляжет, —
Козак всегда козак: ему
На Запорожие сквозь тьму
Пустынный ветер путь укажет…
30 Не подстерег ли удальца
В глуши татарин кровожадный?
Ну что ж? Пусть так, — у молодца
Булат с пищалью семипядноИ в ясный день и в час ночной
Он сам нередко с самопалом
Стрежет врагов в траве густой
Иль рыщет по степи шакалом…
Я хорошо тот помню день,
Когда пришел он в наш курень
40 И клятву дал быть гайдамаком,
За Сечь свободную стоять
И вечно ненависть питать
И к хищным крымцам и к полякаНепринужденный разговор,
Движенья, поступь, гордый взор,
Черты, жупан — всё род высокий
Изобличало в пришлеце;
Прекрасен гость был черноокий,
Всё нас пленяло в молодце;
50 Но зрелся след тоски глубокой
На молодом его лице…
Все, полюбя его, ласкали,
Шутили с ним средь шумных игр;
Но разогнать его печали
Не мог никто… Как юный тигр
На всех глядел, нахмуря брови,
Был дружбы чужд, был чужд любовЛетал в пустынях на коне,
И, увядая в тишине,
60 Он рвался в бой, он жаждал крови…
Сбылось желанье: саранчой
Мы понеслися под Очаков;
И удальством пришлец младой
В грязь затоптал всех гайдамакоСуров, и дик, и одинок,
Чуждаясь всех, всегда угрюмый,
И ныне бродит, как порок,
В местах глухих он с тайной думоПечаль, как черной ночи мгла,
70 Ему на сердце налеглОна, жестокая, тревожит
Его повсюду и всегда;
Ничем, нигде и никогда
Ее рассеять он не можеЕму несносна тишина;
Без крови вражеской, без боя,
Он будто чахнет средь покоя;
Его душе нужна война:
Опасность, кровь и шум военный
80 Одни его животворят
И в буре битв покой мгновенный
Душе встревоженной даряТолпой и крымцы и поляки
Не раз гонимы были им;
Как божий гнев, ужасны с ним
В набегах бурных гайдамаки…
В нем не волнуют уже кровь —
Младых украинок любовь
И верной дружбы глас приветный;
90 Давно он ко всему приметно
Остыл бесчувственной душой,
В нем веет холод гробовой:
Она, как хладная могила,
Его все блага поглотила…
Всегда опущены к земле
Его сверкающие очи;
Темнеет на его челе
Какой-то грех, как сумрак ночЕще никто не зрел того,
100 Чтобы хотя на миг единый
Улыбкой сгладились морщины
На бронзовом лице егОднажды только, уверяли,
В нем очи радостью сверкали:
То было в замке богача,
Убитого им на Волыни,
Где превратил он всё в пустыни,
Как, гнев небесный, саранча;
Где кровь ручьями лил он хладно,
110 Где всё погибло беспощадно
Иль от огня, иль от мечВотще молила дочь младая,
Вотще у ног лежал магнат:
В грудь старца, воплям не внимая,
Вонзил он с хохотом булат…»
Так говорили меж собою
Про гайдамака-молодца
Два заднепровских удальца…
Меж тем уж начал за рекою
120 Мерцать на дальнем небе свет,
А запорожца нет как неНесется ночь… и вот зарею
Занялся сумрачный восток,
Сильней зашевелил травою
Передрассветный ветерок;
Уж погасает огонек,
И вьется тонкою струею
Во мгле редеющей дымок…
Вдруг конский топот раздается,
130 Как шум глухой, издалека;
Вот громче, ближе… вот несется
Конь вороной без седокВот за могилою степною
Своих товарищей узнал,
Помчался к ним, летит стрелою
И, подбежавши, вдруг заржал,
Запрял ушами и упал
Почти недвижный, бездыханный…
По шее кровь бежит из ран140 Расколот рыцарский сайдак,
И безобразными клоками,
Обрызган кровью, меж ногами
Висит разорванный чепрак…
Но где же грозный гайдамак,
Краса и слава вольной Сечи?
Погиб… но где, когда, и как,
И при какой враждебной встрече?
Быть может, дерзкою толпой
В глуши захваченный в неволю,
150 В темнице душной и сырой
Кл
янет в цепях свою он долю;
Иль, крымским хищником убит,
В степи пустынной он лежит,
И уже волк во мраке ночи
Терзает труп среди травы,
И из козацкой головы
Орел выклевывает очи…,


Als der Herzog dies gelesen,
Schloß er sich in seinem Zimmer
Ein mit Ärzten und mit Räthen,
Und nach dreien schweren Tagen,
Wo sie ohne Schlaf verhandelt,
Ist der kühne Plan gebilligt
Und mit ihnen angeordnet,
Wie er leichtlich auszuführen.
In dem Schlosse, wo er thronet;
Nach dem Astronomenthurme,
In der Mitt' vom Karpfenteiche,
Tragen sie den Thron, den weichen,
Als Geburtsstuhl ihn zu richten;
Aus dem astronomischen Werkzeug
Wird die Zange bald geschmiedet
Und im Spiegelteleskope
Sei die Wiege für das Kindlein.
Als dies alles angeordnet
Setzt er sich zum Tisch von Pappe,
Der mit die Goldpapier bezogen,
Schreibt mit einer Kasuarfeder.


En competencia el Tibre, el Ebro, el Tajo,
venzo en llorar, y a mi favor convenzo
cuando a pensar en mi prisión comienzo,
imitando de Sísifo el trabajo.


eu nunca vou fechar os olhos


Ihr Ringe, drei Ringe, und doch der neue,
aus scheuer Seele bang dämmernde Schwur?
Dahin der Glaube, dahin die Treue;
oh dunkle Flur!
Starr durch die nackten Pappeln schauen
die Sterne ins verhüllte Feld;
Wahrheit? – Im Moor die Nebel brauen;
laß ab! was willst du? Um dich Grauen,
und – voll von Sonnen steht die Welt!


y los ojos de ardiente fantasía
ven la reja en mi hermosa Andalucía
como clásico altar de los amores


A ngel V nd P sallieret V nserm S alvatori;
Ihm allein gebühret
Alle Ehr und Glori.


Gott ist ein Wunderding: er ist das, was er will,
Und will das, was er ist, ohn alle Maß und Ziel.


Con planta imponderable
cruzas el mundo y cruzas mi conciencia,
y es tu sufrido rostro como un éxtasis
que se dilata en una transparencia.
¡Pobrecilla sonámbula!
Pareces, en tu ruta de novicia,
ir diciendo al azar: «No me hagáis daño;
temo que me maltrate una caricia».
Devuelves su matiz inmaculado
al paisaje ilusorio en que te posas
y restituyes en su integridad
inocente a los hombres y a las cosas.
Así cruzas el mundo,
con ingrávidos pies, y en transparencia
de éxtasis se adelgaza tu perfil,
y vas diciendo: «Marcho en la clemencia,
soy la virginidad del panorama
y la clara embriaguez de tu conciencia».


Ich dank' euch für dieses gnäd'ge Wort,
Doch nimmt es von mir die Sorgen nicht fort;
Wie wäre mir jetzt ein Vergessen willkommen,
Sonst machte es mich so angst und beklommen.


Nem foghatom meg...


Sì che, Vesconte mio, se alcun malegno
mi morde, a posta sua quanto vòl dica;
spero che non fia vana mia fatica:
serò, se non per dir, per fede degno.


Wo der Teufel nicht kommt hin/
muß er alte Weiber senden/
jezo stünd' erfüllt mein Sinn/
und das Glükk in meinen Händen/
kommt ein alter Höllen-Hund
und verstört mir alles Wesen.
In Avernus roten Schlund'
mit dem dürren Donnerbesen.


	Dopo costui, resse Godoberto,
uomo di santa vita e di devota,
quattordici anni, e questo si fa certo,


Fromme Eltern hast du mir gegeben,
Und die klare Seele mir umwand
Lieblich leicht ein Leib zu Lust und Leben
Daß ich in dem schönsten Vaterland
Einer Hebe gleich umkränzt mit Reben
An des Rheines deutscher Woge stand,
Schönen Gartens, edlen Stammes Blüte,
War ich selig, Herr, durch deine Güte.


kendini bulmanın fırsatı kıldığında


Ily készülettel Istók a direktor
Szent ajtaján kopogtat és belép,
Nem oly merészen, mint valami Hector,
Künn fészkelődött jó soká elébb.
„Azért jön - úgymond - hogy szeretne aktor...”
S kibontá nagy bizonyság-levelét.
Belétekint az, csak vállán keresztül,
Pedig virít ám a sok eminens-tül.


Ogni cosa ti avvien pe' tuoi peccati:
tu sei il pastor che gli altri dèi guardare,
e molto più di te sono scusati.
Non t'ha voluto Cristo abbandonare:
vedi ch'a tempo qua fumo mandati,
ché la tua figlia ha voluta salvare:
dunque ritorna alla sua santa fede
di quello Iddio ch'ebbe di te merzede. -


Von Fabeln bey der Rockenzunft
Empfand ich mehr Vergnügen
Als jezt von Schlüßen der Vernunft,
In welchen Knoten liegen.
Ja, wenn mir auf der Ofenbanck
Ein Lied vom deutschen Kriege klang,
So schien die alte Grete
Mein künstlichster Poete.


Omen, Monster, Prodigy,
Or nothing are, or  from Thee!
Whether various Nature play,
Or re-invers'd thy Will obey,
And to Rebel Man declare
Famine, Plague or Wasteful War.
Laugh, ye Profane, who dare despise
The threatning Vengeance of the Skies,
Whilst the Pious, on his Guard,
Undismay'd is still prepar'd:
Life or Death, his Mind's at rest,
Since what Thou send'st must needs be best.


أَسوَدٌ إِذا ما كانَ يَومُ وَليمَةٍ
وَلَكِنَّهُم يَومَ اللِقاءِ ثَعالِبُ


Finja uma grande calma;todo enlevo logo terminCante: quem sabe -se fim ou início do vôopara a gaivota em pouso?Coração, aquiete-sDiga: dinheiro há, mas com ferrugem;diga: luar não é propício para fugaÉ a cor no baixo firmamentoespargindo cores largasou, em minha gravata, o ventSaiba em espanto comose toma a própria loucuranas mãose a guard(tradução de Ricardo Domeneck)///When ecstasy is inconvenientLorine NiedeckerFeign a great calm;all gay transport soon endChant: who knows—flight's end or flight's beginningfor the resting gull?Heart, be stilSay there is money but it rusted;say the time of moon is not right for escapIt's the color in the lower skytoo broadly suffused,or the wind in my tiKnow amazedly howoften one takes his madnessinto his own handsand keeps i


Smutně jemu praví choť: „Jdi – Bůh tě voď –
od bratra jdi ku bratru, i u cizích pros dveří;
hne hlas prosby nebe závorou!“
Rabbimu se po tváři stín hrdý bolně šeří –
dál hloubá nad Thorou.


Zůstala. Vchází do doby nové.
Nezastavíte pochodu.
Nemožných idyll naivní snové,
chcem’ svého lidu obrodu.


玉指金针课女功
鸳鸯屏暗蜡灯红
窗纱扑簌通宵响
满树桃花一夜风


Hier schwieg die Göttinn und verschwand,
Die ganze Schaar befiel ein banges Sehnen;
Der Schmerz, den jede Brust empfand,
Zerfloß aus Zärtlichkeit in heiße Freudenthränen!
Ach! seufzte man, ach Lehrerinn!
O möchtest du doch ewig bey uns bleiben!
Du würdest unsern Gram verteiben,
Dein weiser Unterricht nähm alle Thorheit hin.
Die Laster würden bald verschwinden,
Die Weisheit würde selbst mehr treue Schüler rinden.


O engrato nobele,
somerso enn Ammirabele,


Mně sen je nyní životem, co v pláči,
tom nejtišším, sním sladké svoje štěstí,
co v měkkém stesku, který věčně dráždí
a věčně hladí, chvěje se a mazlí,
sním v duši kouzlit nejkalnější perly.


O ein Herz, des besten Glückes wert!
Das ich nie zu rühmen mich bestrebe,
Weil der schönste Name, den ich gebe,
Doch dies Herz noch nicht genugsam ehrt. –


Andam em mim fantasmas, sombras, ai
Coisas que eu sinto em mim, que eu sinto agora;
Névoas de dantes, dum longínquo outrora;
Castelos d’oiro em mundos irreai
Gotas d’água tomband Roseirais
A desfolhar-se em mim como quem chor
— E um ano vale um dia ou uma hora,
Se tu me vais fugindo mais e mais!
0 meu Amor, meu seio é como um berço!
Ondula brandament brandament
Num ritmo escultural d’onda ou de verso!


Wie so eng sind wir gebunden,
Wenn der Geist in's Freie strebt,
Und im Bann besorgter Stunden
Nebel unsern Blick umwebt!


¡Antes se pierda tu corcel nevado
en la noche callada, impenetrable
de esa región de la que nadie vuelve!


Jsou bubny zastřeny a suknem vír se dusí,
až všemu lidskému je smutno z dutých ran,
i zemí zachvívá krok regimentů kusý
a prapor na věži a zvon je přichystán.


Mert hiszen fölösleg mondanom is itten
(Gyengébbek kedvéért mégis megemlítem):
Hogy az ó pincében elaludt a vajda
S ugy álmodta mindazt, ami esett rajta.


O du schalk, durch O gehalten
Stärker als den Rosseschaar!
Rom wird schmertzlich bald gewahr,
Was sein feuer wird verkalten.
Rom schmekkt selber Rach und Mord
Im October und stets fort,
Weil di Liliros am Port.


Boca grande, boca pequena
chuta meninos cóa ponta da bota, cóa raquete de tenis, cóa jaqueta


Ach lobe Gott du tieffer grund/
Ohn zaum so gar ergossen:
Du weites meer/ du breiter schlund/
Ohn rigel weit entschlossen.
Ihr grosse walfisch vngeschlacht/
Ihr drachen groß ohn massen/
Die jhr mit vngezäumter macht
Bezwingt all feuchte strassen.


Die Zeit ist rauh und schwer der Tag,
An Not und Neid kein Mangel;
Es zuckt das Herz mit bangem Schlag
Wie 's Fischlein an der Angel;
Doch steht die Welt in Sorgen still,
Und wenn sich keiner fassen will,
So gehn wir Leute dennoch dran
Und heben laut das Lenzlied an!


Va! Salpa! Issa le vele! Cerca stelle
più nuove, ignoti mari e vie sul rombo
di venti ignoti, e le tre caravelle
ad altre terre adduci ormai, Colombo. -


Husodba forróság lohol lihegve,
Ruhád letépve szállna mély egekbe
S aztán? mi van még? - Többet akarok!


صُفّوا المواكبَ وَامْشُوا حولَها مَرَحا
عاد الزّعيمُ ونال الشّعبُ ما اقترحا
سُدّوا المسامِعَ إلا أن يُقالَ لكم
هُزّوا الكِنانةَ باستقلالها فرحا
ماذا عن النّاعبِ الباكي بأيكتهِ
إذا شدا الطّائرُ الغِرِّيدُ أو صَدَحا
يا سعدُ إنّ سبيلَ الحقِّ بَيِّنةٌ
للسّالكين وإنّ الأمرَ قد وضحا
أَدِّ الأمانةَ لا يَعبثْ بها أَحدٌ
وجِدَّ في الأمرِ لا يَخدَعْكَ مَن مزحا
ولا يغرّنْكَ قولُ الناسِ سيّدُنا
نرضَى من الأمرِ ما يرضَى وإن فدحا
حكمُ الحمايةِ مردودٌ وحُجَّتُها
أنأى وأبعدُ من سيشيلَ مُطَّرَحا
هو الجلاءُ فمن يَطْلُبْ به بدلاً
فما وَفىَ لبني مصرٍ ولا نصحا
يا سعدُ لا تَقْتحِمْها خُطَّةً حَرَجاً
فإنّ حولك للأحرارِ مُنتدَحا
إنّ المزايا التي لا يُستهانُ بها
كانت لقومِكَ سِرّاً باتَ مُفتضَحا
أسكرتَ في مصرَ شعباً ما هممتَ به
حتّى مشَى الذُّعرُ في أوصالِه فصحا
لولا الأُلى أخذوا الأقداحَ عن فمِه
ما انفكِّ مُغْتَبِقاً منها ومُصطَبِحا
إنا لعمرك نهدي كلَّ مُعتَسِفٍ
إلى السّبيلِ ونلويهِ إذا جَمحا
نمضِي على خُطّةٍ للحقِّ واضحةٍ
ما فاز شَعبٌ يُجافيها ولا نجحا
حِزبٌ من الشُّمِّ يهوي عن جوانبِه
مَن كدَّ يطمعُ أن ينهارَ أو كدحا
عالي المطالبِ حُرٌّ في مذاهبِه
ما مال يوماً عن المُثْلىَ ولا جنحا
يرمي المُغيرينَ مُجتاحاً ويَقذفُهم
بالرّائعاتِ من الغاراتِ مُكتسِحا
يا سعدُ إن مَنَع الأقوامُ أو منحوا
فإننا مَعشرٌ لا نعرفُ المِنَحا
لسنا إذا رَدَّ حقَّ النّيلِ غاصِبُه
نَظنُّه جادَ بعد الضَّنِّ أو سمحا
لنا البلادُ وما للغاصِبينَ بها
إلا المعاذيرُ تُزْجَى ظُلَّعاً طُلُحا
يظلُّ من شدّةِ الإعياءِ سائُقها
إذا مضى الرّكبُ في طيّاتهِ رَزِحا
إنّا إذا ابتدرَ الساعونَ منزلةً
لَنُدرِكُ الأمد الأَقْصَى وإن نزحا
نُزجِي مطايا الهُدى بِيضاً تخبُّ بنا
عَجلَى ونَبعثُها خَطّارةً سُرُحا
يا سعدُ حَسْبُكَ عِرفاناً وتجربةً
وحسبُنا ما جَنَى الماضي وما اجترحا
أَذعنتَ للقوم إذ قالوا مُفاوضةٌ
فما استقامَ لنا أمرٌ ولا صَلُحا
بابٌ من الشَّرِّ ما زالتْ يداكَ بهِ
حتّى تَصدَّعتِ الأقفالُ فَاْنفَتحا
لَنَمْنَعنَّ بأيدينا مَفاتِحَهُ
إن طافَ مُستَفْتِحٌ أو همَّ أو طمحا
سَلِ المساوِمَ في ميراثِ أُمَّتِه
هل فازَ حينَ أجازَ البيعَ أو رَبِحا
العقلُ خيرُ إمامٍ أنت تابعهُ
فَولِّ وجهَك أيَّ الخُطّتَينِ نحا
والدّهرُ يَجمعُ فيما خطَّ من صُحُفٍ
ما أثبتَ المرءُ من آثارِهِ ومحا
لِسانُ صدقٍ وراوٍ غيرُ مُتَّهمٍ
العدلُ إن ذمَّ والإِنصافُ إن مدحا
لا يُعجبنَّك عفوٌ نِلتَ عاجلَهُ
فما عفا الدّهرُ عن جانٍ ولا صفحا
كلُّ امرئٍ ذاهبٌ في شأنِه شَطَطاً
ويَنفَحُ اللهُ رُوحَ البرِّ مَن نفحا
هل يَسمعُ القومُ إن صاحَ النَّذيرُ بهم
زِنوا الرجالَ وشدّوا أَزْرَ من رَجحا
رُدّوا الأعنَّةَ إنّ الغَيَّ مَهلكةٌ
للجامحِينَ وإنّ الكَيْلَ قد طفحا
هل يَعرفُ القادةُ الأبطالُ إن سُئِلوا
إلا المحاريقَ أو سيشيلَ أو رفحا
لو أستطيعُ مسحتُ الهمَّ عن كَبِدي
ورحتُ أثأر للنفسِ التي مسحا
كِنانةَ اللهِ لا يَبلغْ أمانَتَه
سهمٌ يُفوّقُه الرامي وإن جرحا
لُوذي بإيمانكِ العالي إذا عَصفتْ
هُوجُ الخُطوبِ بعاديِّ الذَّرى فطحا
صُوني يقينَكِ في داجِي غياهِبها
إني أرى البارِقَ العُلوِيَّ قد لمحا


Trascorse oltre Ascalona ed a mancina
andò la navicella invèr ponente,
e tosto a Gaza si trovò vicina
che fu porto di Gaza anticamente,
ma poi, crescendo de l'altrui ruina,
città divenne assai grande e possente;
ed eranvi le piaggie allor ripiene
quasi d'uomini sì come d'arene.


残灯欲剔倩谁人
病势安危付鬼神
清梦缘何不见谅
适来欢笑独相亲


Er bleibt schon so von Alters her,
Jetzt hält er sich verborgen,
Als wiss' er nichts vmb dein Beschwer,
Lässt immer hin dich sorgen,
Hat gegen dich sich hart gemacht,
Dieß währt vom Abend in die Nacht
Vnd wieder an den Morgen.


Kunt Orpheus dort mit seiner Leyer,
Die Bäume zum Bewegen bringen;
So kanst du dieses auch erzwingen
Und zwar mit leichter Müh:
Denn jener brauchte doch die Händ darzu;
Du aber, wenn du früh, und vor der Ruh
Die Zung und Lippen regest;
So muß die Lufft sich stark erheben;
Die Bäume fangen an zu beben;
So bleibest du ein grosser Wunders-Mann,
Der mehr als Orpheus kan.


أمنَ البُروجِ تُعدُّ أكناف الحِمى
فلقد حَوتْ منه المَلاعبُ أنجُما
مغنىً توهّمَتِ الحِسانُ بأرضِهِ
أنّ الهُبوطَ به العُروجُ إلى السّما
أكرِم بها من أوجُهٍ في أوجِه
طلعَتْ على جيشِ الدُجى فتصرّما
فلكٌ تدلّى أطلَساً وإذا اِستوى
هبطَتْ به مصرٌ فصارَ منجّما
في كلِّ سِربٍ من فرائِدِ سربِه
وضعَ الجمالُ من الفراقِدِ توأَما
حسدَ الهِلالُ به السِّوارَ فودّ أنْ
لو حالَ من بدَلِ الذِراعِ المِعصَما
حتّى إذا سطَعَتْ مجامرُ ندِّهِ
لبِسَ النّهارُ عليهِ ليلاً مُظلِما
إن كان ما بينَ الدِيارِ قرابةٌ
فله إلى دارِينَ أطيبُ مُنتَمى
حرَمٌ به يُمسي المهنّدُ مُحرِماً
وترى به الماءَ المُباحَ محرَّما
أروَتْهُ ضاحكةُ السّيوفِ بدَمْعِها
حتّى نهَتْ عن تُربِه المتيمّما
سقياً له من منزلٍ نزلَ الهَوى
بربوعِه وبنى الخِيامَ وخيّما
وبمُهجَتي العرَبُ الألى لولاهُمُ
لم تُعرِبِ الأجفانُ سرّاً مُعجَما
عربٌ إذا ما البرقُ ضاحكَ بينَهم
خجَلاً بأذيالِ السّحابِ تلثّما
يا قلبُ أينَكَ من بُلوغ بُدورِهم
ولو اتّخَذْتَ حِبالَ شمسِكَ سُلَّما
غُرٌّ تغانَوا بالقُدودِ عنِ القَنا
وكفاهُمُ حورُ العيونِ الأسهُما
لبِسَتْ أسودُهمُ الحَديدَ مُسرّداً
وظباؤهُم وشْيَ الحريرِ مسهَّما
تبدو بحيّهِم الغزالةُ في الدُجى
والبدرُ يطلُعُ بالنّهارِ مغَمِّما
من كُلّ ضِرغامٍ بظهرِ نعامةٍ
للطّعن يُمسِك في الأناملِ أرقُما
مَحَتِ السّوادَ خُدودُهُم فتورّدت
وجِفانهُم ممّا سفكْنَ من الدِّما
تجري لَطافتُه بشدّةِ بأسِه
فيَلينُ خَطّيّاً ويَبْسِمُ مِخْذَما
عشِقوا الرّدى فتطلّبوا أسبابَه
فلِذاكَ هاموا في العُيونِ تتيُّما
وترشَّفوا شَهْدَ الشِفاهِ لأنّها
تحكي اِسْمِرارَ اللُدْنِ في لَونِ اللَّمى
ولحبّهم سفكَ الدماءِ وشُربها
شربوا لخَمرَتِها المُدامَ توهُّما
سجنوا العذارى في الخِيامِ فأشبهَتْ
خَفِراتُها بقبابِهم صُوَرَ الدُمى
سدّوا الكَرى من دونِهنّ على الصِّبا
كيْلا يمرَّ بها النّسيمُ مُسلِّما
بوجوهِ فِتيتِهم مَلاحةُ يوسُفٍ
ومآزِرِ الفَتَياتِ عِفّةُ مَريَما
ظهرَ الجمالُ وكان معنىً ناقِصاً
حتّى ألمّ بحيّهمْ فتتمّما
والدُرُّ في الدُنيا تفرّق شملُه
حتّى حوَتْهُ شِفاهُهُم فتنظّما
عذَلوا السُلوَّ عنِ القُلوبِ وحكّموا
فيهنّ سُلطانَ الهَوى فتحكّما
للّهِ كم في حيّهمْ من جُؤذرٍ
يَسطو بمُهجتِه فيصرَعُ ضَيْغما
ولكَمْ بهِم خدٌّ تورّد لونُه
جَدِلاً وخدٌّ بالدُموعِ تعَنْدَما
نظراتُهم تُردي القُلوبَ كما غدَتْ
يدُ مُحْسِنٍ تروي العِطاشَ الهُوَّما
غيثٌ لديهِ رياضُ طُلّابِ النّدى
تَزهو بنُوّارِ النُضار إذا هَمى
سمْحٌ أيادِيه لنا كم أوضحَتْ
من غُرّةٍ بجَبينِ خَطْبٍ أدْهَما
حسَنٌ أزيدَ به الزمانُ مَلاحةً
فحلَتْ مَلاحتُه وكانت عَلقَما
تلقاهُ في الأيّامِ إمّا ضارِباً
أو طاعِناً أو مُعطِياً أو مُطْعِما
طَوراً تَراهُ لجّةً مَورودةً
عذُبَتْ وأونَةً شِهاباً مُضْرَما
لبِسَ العُلا قبل القِماطِ وقبل ما
خلعَ التّمائِمَ بالسّلاحِ تختَّما
في وجهِه نورُ الهُدى وبغِمدِه
نارُ الرّدى وبكفِّه بَحرٌ طَمى
لو أنّ بعضاً من سَماحةِ كفِّه
بيَمينِ قارونٍ لأصبحَ مُعدِما
علَمٌ على ظهرِ الجَوادِ تظنّهُ
علَماً تعرّضَ للكتائِبِ مُعلَما
يهتزّ من طرَبٍ مهنّدُهُ فلَوْ
غنّى الجمادُ لكادَ أن يترنّما
ويكادُ ينطِقُ في البنانِ يراعُهُ
لو أنّ مقطوعَ اللّسانِ تكلّما
وافى وطَرْفُ المجدِ غُضَّ على القَذى
دهراً فأبصرَ فيه من بعدِ العَمى
وأتى الزّمانَ وقد تقطّب وجهُه
غضَباً على أبنائِه فتبسّما
قمرٌ تَلوحُ بوجهِه سِمةُ العُلا
فترسّما آثارها وتوسّما
وتأمّلاهُ فتمّ نورُ سعادةٍ
وسيادةٍ يأبى العُلا أن يُكتَما
تَهمي براحتِه السيوفُ على العِدا
نِقَماً تعودُ على الأحبّةِ أنعُما
نارُ الحديدِ لديهِ في حَرِّ الوغى
أشهى من الماءِ الزُلالِ على الظّما
ليسَ الحَيا طَبعاً خليقَتُهُ السّخا
بل علّمَتْهُ أكُفُّه فتعلّما
لولا فصاحتُه ونسبةُ حَيدَرٍ
لظنَنْتُه يومَ الكريهةِ رُستما
ولدٌ لأكرَمِ والدٍ من معشَرٍ
ورِثوا المكارمَ أكرَماً عن أكرَما
عن جدِّه يروي أبوهُ مآثِراً
لأبيه وهوَ اليومَ يروي عنهُما
وكذاكَ إخوتُهُ الكِرامُ جميعُهم
نقلوا رواياتِ المحامِدِ منهُما
من كلِّ أبلج طلعةٍ من حقِّها
شرَفاً على الأقمارِ أن تستخدِما
مَنْ شئتَ منهُم تلقَهُ في حربِه
والسِّلْم ليثَ وغىً وبحراً مُنعَما
غُرٌّ بأخلاقِ الكِرامِ تشابَهوا
حتّى رأينا الفرْقَ أمراً مُبهَما
فهُمُ البُدورُ السّاطعاتُ وإنّما
بالعدلِ بينَهم الكمالُ تقسّما
مولايَ أنتم سادَتي وسيادتي
منكم وقَدْري في مدائِحِكُم سَما
قرّبتُموني من رفيعِ جَنابِكُم
فغدَوْتُ مرفوعَ الجَنابِ معظَّما
لو لم تُكلّفْني السّجودَ لشُكرِها
نَعماؤُكُم عندي بلغْتُ المِرْزَما
للَّهِ دَرُّك من لَبيبٍ رأيُهُ
لم يُخطِ أغراضَ الزّمانِ إذا رَمى
هُنّيتَ بالوَلَدِ السّعيدِ وخَتْنِه
ورَعاهُ خالقُه الحفيظُ وسلّما
ولدٌ تصوّر يومَ مولدِه النّدى
والمجدُ عادَ إلى الشبيبةِ بعدَما
حملَتْهُ من قمرِ الدُجى شمسُ الضُحى
نالَتْ به نَجلاً تخيّلهُ هُما
طهّرْتُهُ بالخَتْن وهو مطهَّرٌ
قبل الخِتانِ تشرُّعاً وتكرّما
أنّى يطَهّرُ بالخِتان صبيّكُم
أو تنجُسونَ وأنتمُ ماءُ السّما
شهدَتْ لكم آيُ الكِتابِ بأنّكُم
منذُ الوِلادةِ طامِرونَ وقبلَ ما
أنتم بَنو المختارِ أشرفُ عِترةٍ
فعليكمُ صلّى الإلهُ وسلّما


Herr, komm in mir wohnen, laß mein'n Geist auf Erden
Dir ein Heiligtum noch werden;
Komm, du nahes Wesen, dich in mir verkläre,
Daß ich dich stets lieb' und ehre!
Wo ich geh', Sitz' und steh',
Laß mich dich erblicken
Und vor dir mich bücken!


أصاح غراب البين يا خلي في الحشا
يفتّت أكبادي والقلب أوحشا
فللّه يا زوار قبري سلموا
عليه وقولوا حبه حل في الحشا


Tamto žáček,
Malý uboháček
Před kantorem stojí,
Hlásky slabé pojí,
Přebojácně slabikuje,
Slovíčka a sady kuje;
Tu zas chuďas maličký
Pod bradou má housličky,
Smyčec v slabé pravici –
V umělecké posici;
Notnou trží chválu,
Odehrává skálu;
Pauzy a přestávky,
Přechody a lávky
Slabým hlasem počítá,
Ucho jemně uvítá;
A předc všechny kmotřičky,
Strejčkové a tetičky
Dokazují dočista,
Že z něj bude houslista,
Který v krátkém čase
Beze všeho odporu
Jistě vyrovná se
Panu kantoru.


Das die Nahrung ietzt so schwer, wil ein ieder sich beschweren;
O, ein ieder, wie mich dünckt, wil, als vor, nur besser zehren.


Po světla poháru kdo žhavou duší žízní
a k lidstva spasení leb věčným bděním trýzní
a ducha pochodeň na slunci pravdy nítí,
ten supům nevděku vždy v kořist dává žití.


Slavíte vy národ pro své krásy,
Jako po obloze proslulé
Boha slaví hvězd a luny řásy.


Sady v květu! Šli jsme jimi,
v duši tichý ples,
nad hlavami skloněnými
jak když se nám snes’,


Da ist ein Canaan zu hoffen/
Kein Paradieß ist mehr allhier.
Es hat noch niemand/ der mit dir
Entfliehen will/ den Zweck getroffen.
Die Hoffnung mehrt sich mit den Dingen/
Die süß und doch unsichtbar sind/
Es muß uns doch zuletzt gelingen:
Bleib nur in Einfalt Gottes Kind.


Též vy jste měli žití ideál,
své tužby, snahy, bolesti, svou zoři,
své zápasy za světlem jíti dál,
svou sílu, která chce a plá a tvoří.


Umsonst! mich hält die dürre Zeit vergebens,
Und mein Jahrhundert ist mir Züchtigung;
Ich sehne mich ins grüne Feld des Lebens
Und in den Himmel der Begeisterung;
Begrabt sie nur, ihr Toten, eure Toten,
Und preist das Menschenwerk und scheltet nur!
Doch reift in mir, so wie mein Herz geboten,
Die schöne, die lebendige Natur.


Meine Seele schmachtet aus dem Kerker,
Auf gen Himmel bebt der matte Blick;
Unsichtbare Kraft nur wirft sie stärker
In den Staub, worin sie wohnt, zurück.
Aber einst, von Schmerz und Schwäch' entladen,
Soll, mit ew'ger Schönheit angethan,
Sie die Heimat finden, und sich baden
In des Lichtes Ocean.


Der Geist sprach in Zungen
Voll Sehergewalt,
Jetzt drängt in den Jungen
Er kühn zur Gestalt.


Di sopra io vi dicea ch'una figliuola
del re di Frisa quivi hanno trovata,
che fia, per quanto n'han mosso parola,
da Bireno al fratel per moglie data.
Ma, a dire il vero, esso v'avea la gola;
che vivanda era troppo delicata:
e riputato avria cortesia sciocca,
per darla altrui, levarsela di bocca.


Proč pak začal vrčet
pudl šedavý?
Pro věčnost se přece, páni,
takhle nestaví!


Et commandò che a porta san Marcello
dove era gran spianata di campagna
aspettasse l un l altro e in un drapello
si ragunasse tutta la compagna
quindi animando ognuno a far macello
tal che sempre ricordo ne rimagna
Allor ordine andar fe le bandiere
et di battaglia dar segno alle schiere


Hleď, v divém reji strastiplných chvil
můj lásky vínek zachoval svou vnadu,
on v svatvečer mne vábně ozdobil,
jak červánky den jarní při západu;
leč s hlavy beru tento ladný skvost,
nechť s nekrášleným čelem bloudím všude,
ta purpurová jeho bohatost
tvé bílé skráně více zdobit bude!


Wenn mich das finstre Grab verschlingt,
Ein ewig Schweigen mich umringt,
Mich die Verwesung nagt:
Alsdann bleibt alles doch zurück,
Und hätte gleich ein lächelnd Glück
Mir keinen Wunsch versagt!


谁擘岩扉石窦开
中流玉水漱苍苔
有时卷雪从天下
端是源头蓄得来


„S Bohem, otče! matinko!
Dobře se tu mějte;
S Bohem, krásná děvčinko!
Rukou svých mi dejte;
Ač se od vás oddělím,
A to často oželím,
Předce mi vždy přejte!“ –


¿Ya olvidaste la canción
que decía penas hondas?
De un violín el grato son
se oía bajo las frondas.
Suspendida del alar
lucía mata de flores.
¿Ya olvidaste aquel cantar,
cantar de viejos amores?
De noche en el corredor
te hablaba siempre en voz baja.
¡Cómo murió nuestro amor!
¡Qué triste la noche baja!
Por el patio van las hojas...
en sombras está el salón...
¡Qué tristes son las congojas
de un herido corazón!


Nem gyúlt meg a gyufa, ő segített,
nem értettem, mit olvasok már,
csupán az arcát néztem én.


Kind! nicht gebohren Kind/ doch schon der Welt Verlangen!
Kind das noch eh als Mensch der Menschen Tröster heist/
Das dieses Kind besucht/ das voll von Flamm und Geist/
Dich in der Mutter Leib mit Hüpffen hat empfangen!
Schau Kind/ schau Freuden-Kind/ wie mit bethränten Wangen
Ich in der Wehmuth schwimm/ in Wehmuth die mich beist/
In Wehmuth/ die mein Hertz umschlossen hält/ und reist.
Daß ich offt wünsch' ich wär in Mutterleib vergangen.
O komm doch süsses Kind/ du kanst mich frölich machen!
Komm/ komm/ mein Geist wird dir mit Lust entgegen gehn/
Und ob er liegt/ durch dich in lauter Wonn auffstehn!
Gleich wie Elisabeth fühlt ihre Frucht auffwachen/
Wen du besuchst/ fühlt/ ob er schon nicht sieht/
Dich Lebens-Krafft/ durch die das Leben blüht.


Unser Nachbar schwatzt mir immer
Gar zu viel von seinem Wein.
Ja, der Fuchs hält mich für dümmer,
Als ich bin. Laß du's nur sein.
Spröde darfst du dich nicht stellen! –
Wenn er schön dann mit dir thut,
Trink' ich – Füchse muß man prellen –
Ihn um all sein Hab' und Gut.


Ton laurier perd sa mâle sève,
O maître, par ses flancs ouverts.
Reviens, comme un dieu qui se lève
Pour guérir ceux qui te sont chers,
Abriter sous tes rameaux verts
Le martyre de la Pensée
Que déchirent ces noirs hivers.
Où dors-tu, grande ombre d'Alcée ?


A l'arma! a l'arma! Ix, Ipsillon e Zetta!
Sont mì, sont et vost barba che ve ciamma;
pattas'giaccheta el s'giacca ona saetta!
E lor adoss on Almanacch, on Dramma,
on gran sbolgettament de madrigal,
de opuscol e de articol de giornal.


Mit esdve kért a jámbor názáréti,
Ma száz és száz átkozva, sírva kéri...
Ki bámulója földi szépnek, nagynak,
Hivője diadalmas akaratnak
S kenyér-tűztől, teremtő tűztől lángol:
Hallgassa meg, mit ezrek jaja vádol
S a lelkét ossza, vágja ketté néha,
Közös babér az életnek babérja.


S kereng a bolygó, mint fáradt agy este
Örökké kínzó nagy kérdés körül
És mint a rab, ki börtönén belül
Falat tapint őrülten - hátha gyenge.


Nad oltářem na kříž přibit Kristus Ježíš svatý,
Ježíš Kristus, celou šířkou těla rozepjatý.


Horch! Ein Ton, ein feurig greller,
Schlägt empor wie eine Flamme!
Jach erhitzen sich die Bleche
Und die Geige streicht ein Dämon!
Mir zur Rechten, mir zur Linken,
Mir zu Häupten, mir zu Füßen,
Ungezügelt, ungebändigt,
Erderschütternd stampft der Reigen,
Immer lauter, wilder, toller
Tobt und rast und dröhnt und tritt er,
Daß erbeben alle Balken.
Tosend sausten durch die Lüfte
Berghaus, Hengert, Folterkammer,
Wie voreinst die hochgelobte
Casa santa durch die Lüfte
Fuhr von Istrien nach Loretto,
Doch von Engeln sie getragen,
Ich von höllischen Gewalten
An den Sabbat auf dem Blocksberg...


满园桃李渐成莎
为甚东君气未和
莫是阳台贪作梦
晴时常少雨常多


Ma del misero stato ove noi semo
condotte da la vita altra serena
un sol conforto, et de la morte, avemo:


Lang' schon stand betrachtend also der begeisterte Lehrer,
Anzustimmen gedacht' er so eben den preisenden Frühpsalm,
Siehe da trat wie die Frühe so frisch, wie der röthliche Morgen
Blühend, zur Thür herein sein erstgeborenes Mägdlein.
Blumen, so eben entblüht, von des Frühthau's Tropfen noch blinkend,
Brachte die fromme Tochter dem blumenliebenden Vater;
Goldlack, Heliotrop, duftströmende dunkle Levkojen,
Sprenklichte Nelken, geplatzt von der Blätter drängendem Reichthum.
Auch ein Röschen noch brachte sie ihm, erblüht in des Gartens
Tiefster Beschattung, da längst die Zeit der Rosen dahin war.
Lächelnd reichte die Blumen dem Vater die kindliche Jungfrau,
Welcher, nachdem er genommen den Strauß, und höchlich gelobet,
Also begann, unmuthig fast, doch mildernd die Stimme.


	e 'l re Uberto, che sì degno visse
(propio è dipinto a la Parte in Fiorenza);
ancor messer Filippo, che si scrisse


Als Vogel ausgesungen,
Flog er ins weite Land,
Und wie sein Lied verklungen,
Um mich der Mai verschwand.


Sei gegrüßt, vom Morgenstrahle
Glanzumwob'nes Vaterland!
Leuchtest auf mit einem Male,
Seit der Dämm'rung Schatten schwand.


Irrt ich? Es sei. Aber wie sehr des Verständ'gen
Tadel mich traf, so gewiß (fühl es, o Tadler!)
War ich strenge mir selbst, so weit es
Stürmische Jugend vermag.


A hrad ten do hor hledat jsem si zašel...
jak v náruč by mě pojal jiný svět –
já báji z dětství v skutečnosti našel.


„Přátelé udatní, pijte
Medovinu plným tahem
Na radostné ushledání
Tam při hodu blahých rekův!
Chválit, slavit činy vaše,
Radostně vás očekávat
Napřed se tam odbírám!“ –


Begehrest du, mein schatz, ob ich nicht buhl, zu wissen?
wiß, daß ich ja mit dir mein buhlen stets verwalt,
und du bist stets für mir, sither der lieb gewalt
dich rein mit Amors pfeil in mein herz abgerissen.
Nu dises controfet betracht ich ganz geflissen,
jemehr ich es betracht, je höher ich dich halt;
jemehr ich lieb, ehr, küß dein götliche gestalt,
kan sie auch nimmermehr gnug lieben, ehren, küssen.
Doch weil schwermütig ich zu diser schweren zeit,
da stete kriegsgefahr all weise köpf stets übet,
so meinen sie und du mein hirn fühl auch den streit.
Ihr fehlet aber weit; dan mich (mit dir verliebet)
gar nichts in diser welt, dan wie uns der lieb beut
zugleich erfreuen mög, zu finden nur betrübet.


君到吴山莫问禅
禅翁无法与君传
若从妙喜觅言句
掀倒禅床却悄然


A mír večerů těch zvolna táhne zpátky,
člověk začarován jako do pohádky.


Ja, eine Welt war ihm zu wenig,
Und Alexander wollte König
Noch über mehr, als eine, sein;
Drum setzte der gekrönte Zecher
Sich oft bei Herkuls trunknem Becher
Und trank 1 den Wein, wie Wasser, ein:
Dieweil, wenn Dunst das Aug' umziehet,
Ein Trunkner Alles doppelt siehet.


Pojď, lehká Tvá chůze,
Tvůj smích je mi hudbou.
Tvůj hovor jak klasy
když vyzrálé šumí. –


Jestli věnce nesete vy,
jak to starý zvyk prý žádá,
vyslechněte, pěkně prosím,
všeho lidstva kamaráda:
vemte kvítí, zaneste je,
kde keř bují psího vína,
žebrákům je dneska přejte,
na něž nikdo nevzpomíná!


So schwanden wechselnd mir die Tage,
Ein Jahr ums andre sacht verrann,
Und schon blies mich des Alters Plage,
Des Alters schleichend Siechthum an.
Nun ward Erinnrung mein Genosse,
Erinnrung sang mir Tag und Nacht
Von jener Zeit, da ich zu Rosse
Dem Kaiser vorritt in die Schlacht.
Doch todt der Held! Nur sein Gedächtniss
Klang noch im Volke rings umher,
Doch seine Krone, sein Vermächtniss,
Mit jedem Tag zerfiel sie mehr.
Geschändet war die deutsche Ehre
Durch Fürstenmord und Pfaffentrug
Und nicht wie sonst von Meer zu Meere
Hielt Deutschlands Aar mehr seinen Flug.
Doch sank das Reich auch ins Verderben,
Noch einmal, eh ich ging zu sterben,
Wollt ich mir seine sieben Gauen
Im Glanz der Frühlingspracht beschauen.


Er kan Gewalt verüben
Mit seines Armes Krafft,
Der Stoltzen Sinn betrüben,
Die er leicht hingerafft
Und gestürtzt von dem Stul.
Indem sie sich betrügen,
Muß ihre Macht erliegen
Und sinken in den Pful.


Andavo con l'Amica, recando nell'ascesa
la triste che già pesa nostra catena antica;


Doch weh! ach weh! ein Säbelhieb
Sunk schwer auf sein Genick,
Schnell um ihn her der Helden Trieb,
Umsonst! umsonst! erstarret blieb
Und sterbend brach sein Blick.


i' farò forse un mio lavor sí doppio
tra lo stil de' moderni e 'l sermon prisco,
che, paventosamente a dirlo ardisco,
infin a Roma n' udirai lo scoppio.


Do zlých časů, Bůh to z nebe vidí!
Naše živobytí upadlo,
Až se strašné jejich zercadlo
Ruka očím odekryti stydí;


Zpěv milenců můj příchod uvítal; však z dálných kuropění,
jež probouzí tvé slunce v duši mé, já čistší slyším chór.
A němá, hledím k dílu mistrovu, když v oslnění
mých údů krásu bolestnou pro věky tesá ve mramor:
znamení vyšších rodů přicházejících, v slavnostech svého slunovratu,
zřím na obzoru svém jak svatojanské ohně na vrcholcích hor.


Gegrüsset seist du, schönste quell',
In dir erscheinet trefflich hell
Der Liebe Macht, die rohte Fluht,
Deß Lebens Brunn, ein edles Bluht,
Mein höchstes Guht.


Halál-tánc minden hab-lejtése már,
De vissza nem hőköl, meg nem riad,
Mikor a tenger szembecsap vele
Egy kőboltíves kicsi híd alatt.
Édes, keserű, véges, végtelen
Találkoznak - micsoda pillanat!


E qual Orfeo, tal fo restare i fiumi
al suon del mio lamento, ove disegno
el danno antico del mio eterno stato.


Mein Herz wird fest, und wie es lauscht
Von junger Kraft durchdrungen,
Versteht's, was Wind und Woge rauscht,
Und aller Vögel Zungen.


No es bueno repetir lo que está dicho.
Después de haber hablado,
de haber vertido lágrimas,
silencio y sonreíd:
nada es lo mismo.
Habrá palabras nuevas para la nueva historia
y es preciso encontrarlas antes de que sea tarde.


Nech parabol – na ty nás nechytneš.
Jen odpovídej na mé otázky!


Poi che son d'arme e d'ogni arnese in punto,
alzano al vento i cavallier le vele.
Astolfo e Sansonetto con l'assunto
riman del grande esercito fedele.
Fiordiligi col cor di timor punto,
empiendo il ciel di voti e di querele,
quanto con vista seguitar le puote,
segue le vele in alto mar remote.


Ich bin auff andre Lust bedacht,
Die Gott wird dort mir geben.
Du wehrte Mümmel, gute Nacht,
Du müssest glückhafft leben.


未尝顷刻可去酒
无有一日不吟诗
诗狂克念作酒圣
意态忽如少年时


رقّت بوصف جمالك الأقوال
ورأتك فأفتتنت بك العذال
وهب الآله بك الجمال تجمّلاً
حتى كأنك للجمال جمال
كل العيون إذا برزت شواخص
كيما تراك وغضّهنّ محال
وإذا الخليّ رآك عاد بمهجة
للوجد مخترق بها ومجال
كم قد سفرت ففي القلوب تولّه
لما رأوك وفي العقول خبال
فرمَوك بالأبصار وهي كليلةٌ
من نور وجهك نورهنّ مذال
ربطوا الأكفّ على ضلوع تحتها
بين النواظر والقلوب جدال
لو كنت في أيام يوسف لم تكن
بجمال يوسف تضرب الأمثال
ولقطّعت دون الأكفّ قلوبها
شوقاً إليك مع النساء رجال
كم قد يجور على جفونك سقمها
كسراً وتجهد خصرك الأكفال
عجباً لطرفك وهو أضعف ما أرى
يرنو فترهب فتكه الأبطال


Dívky, šohaji
kvítím metají:
myrtou družičky,
mládci hřebíčky,
vonný rozmarin
švarným dívkám v klín,
trouby výskají,
plechy třískají.


¿Serán aquellos cuerpos tan sólo piedras frías
—inaudible su música de argollas—
nacidas sin amor para rodar desiertas?
Nos consuela su luz, mienten sus rayos
calor, y acaso un Ser oculto,
con llamas en los dedos, las enciende;
y alumbra en los humanos la esperanza.
¿Nacieron con amor, y ahora desiertas
ruedan, cada vez con más frío y más silencio,
borrado sueño de algún cadáver poderoso?
Nuestra mirada las consuela, mentimos
un calor, como si oculto un Ser,
con llamas en los dedos, encendiese
el pensamiento grave de los hombres.
¿Y así la vida pasa, encendida la carne,
y la piedra encendida?
Acaso existe un Ser, alguna mano oculta,
con llamas en los dedos, que está quemando
el tiempo. Y es el hombre y la piedra
los restos que amontona la ceniza.


Le Barbare un instant crut son œuvre accomplie.
Il n'avait qu'à franchir un fleuve abandonné ;
Et son glaive atteindrait en plein cœur l'Italie,
Triomphatrice au front maintenant prosterné.


Nyní balsám léčivý mně roní
šumné, černé lesy do churavých plic,
v záři poledne kdy silně voní
schnoucí jehličí a výdech pryskyřic.


ma non è chi l' intenda, o chi pur cura
prenda del suo languire, e se voi vano
rendete il suo sperar, pensier non sano
lo terrà sempre in vita egra et oscura.


Zickelein, was klagest du? meckerst du so sehr?
»Am Bergesabhang sucht' ich mir
Mein Futter lieber doch als hier.
Darum, darum meckre ich, meckre meck meck meck.«


驱车入云烟
连山齐雪色
怪禽作鬼啼
枯树如人立


dato han le stelle a noi, cortes'e grate,
l'unico Sannazaro, il cui sonoro
leggiadro stil vince chi mai d'alloro
fu degno aver ambe le tempie ornate.


Zda možná? Pro děti? Vždyť byl tak tichý!
Ach! je to pravda! Co si má počít!


In den Saal, dor kamen s' 'rinner.
(Ach, wo nüdlich büst du, Strom!)
»Na, Muskant, geswinn, geswinner!
Dat geiht just as in en Drom.«


to český král v zbroji se zvedá zas
a v oko žár, v líc krev se vrací bledou:
„Hoj, vstávejte! budem se bít zas! –“


feria!


Slap, Kinning, slap!
Dor buten Wisch un Brok un Bäk
de liggen ok warm ünner Bedd un Däk
un Büren blank un witt,
bet dat de lütte Lewark kümmt
un Kiwits schriet un Immen sümmt
un bet de Fleeder schütt.


Éveille partout le plaisir.
Belle ! je rame ici vers toi !


长欲探怀取卿相
对人信口比伊周
安知投老空拳在
句法不医双鬓秋


Der Zellen und des Kreuzgangs öde Massen
Sind längst dem Feind als Beute überlassen,
Drin Eul' und Fledermaus ihr Lager breiten,
Vorposten des Vertilgungsheers der Zeiten.


O daß der Jäger sie verfehle!
O daß der Habicht, ihr Tyrann,
Der Räuber in dem Vogelreiche,
Nicht eine hasche! daß die Lerch ihm klug entweiche,
Wie vor dem Laster weicht, ein Christ, ein weiser Mann!


	tanto che quasi —o seculo immanissimo!—
volendo io poi seder, mi ruppi un cubito
nel precipitio mio grave et altissimo.


Ya no se dice oh rosa, ni
apenas rosa sino con vergüenza; ¿con vergüenza
a qué? ¿a exagerar
unos pétalos, la
hermosura de unos pétalos?
Serpiente se dice en todas las lenguas, eso
es lo que se dice, serpiente
para traducir mariposa porque también la
frágil está proscrita
del paraíso. Computador
se dice con soltura en las fiestas, computador
por pensamiento.
Lira, ¿qué será
lira?, ¿hubo
alguna vez algo parecido
a una lira? ¿una muchacha
de cinco cuerdas por ejemplo rubia, alta, ebria, levísima,
posesa de la hermosura cuya
transparencia bailaba?
Qué canto ni canto, ahora se exige otra
belleza: menos alucinación
    y más droga,
mucho más droga. ¿Qué es eso de
acentuar la E de Érato, o de Perséfone? Aquí se trata
de otro cuarzo más coherente sin
farsa fáustica, ni
Coro de las Madres, se acabó
el coro, el ditirambo, el célebre
éxtasis, lo Otro, con
Maldoror y todo, lo sedoso y
voluptuoso del pulpo, no hay más
epifanía que el orgasmo.
Tampoco es posible nombrar más a las estrellas, vaciadas
como han sido de su fulgor, muertas,
errantes, ya sin enigma,
descifradas hasta las vísceras por los
instrumentos que vuelan de galaxia en
galaxia.
Ni es tan fácil leer en el humo lo
Desconocido; no hay Desconocido. Abrieron la
tapa del prodigio del
seso, no hay nada sino un poco
de pestilencia en el coágulo del
Génesis alojado ahí. Voló el esperma
del asombro.


Ein Panzerhemd aus Nebelgifte,
Die Lanze aus dem späten Reif,
Ihr Schild des kalten Nordwinds Düfte,
Ihr Ritterpferd der Vogel Greif.


الله يعلم أنني ما خلتُه
يصبو الى الهجرانِ حين وصَلْتُهُ
لا ذَنبَ لي إلا هواهُ لأنني
لما دعاني للغرامِ أجبتُهُ
أحبابَنا أنفقتُ عُمري عندَكُم
ومتى أعوَّضُ بعضَ ما أنفقْتُه
ولمن أسيرُ الى سواكُم في الهوى
والقلبُ في عرَصاتِكُم خلّفتُه
أأرومُ بعدَكُم محبّاً صادقاً
هيهاتَ ضاقَ العمرُ عما رمتُهُ
وحياتِه قسَماً أعظِّم ذكرَهُ
وهو العليمُ بصِدْقِ ما قد قلتُهُ
إن لامَني لا لُمْتُه أو كادَني
لا كِدْتُه أو خانني لا خنتُه
ولأصبِرَنّ على تغيّرِ حالِه
صبرَ الكرامِ وإن تزايَدَ عَنتُه
حتى يُليّنَ لي قساوةَ قلبِه
ويُتمّ لي بالصّبرِ ما أمّلتُه


Als zu sterben er entschlossen,
Schlug er jeden auf das Ohr.
Zweie hat er selbst erschossen,
Erst der dritte kam zuvor.


Druhý den kmotřička v noční čas
k nemocné rybářce přišla zas.


Euterpe, Polymnie, un sein nu, l'œil en feu,
C'est Clio belle et simple en son manteau sévère ;
Tout le sacré troupeau qui te suit comme un dieu.


Là, Du Bellay t'honore,
Et je retrouve encore
Près de cette belle eau


ولا عَيبَ في اليَحمومِ غَيرُ هُزالِهِ
عَلَى أَنَّهُ يَومَ الهِياجِ سَمينُ
وكَم مِن عظيمِ الخَلقِ عبلٍ مُوثَّقِ
حواهُ وفيهِ بَعدَ ذاك جُنونُ


تَقول لَنا الشَهباء وَالدَهر نادِبٌ
وَأُم اللَيالي اِشتَدَ صَوت نَواحها
سُتَيِتيَّي أَبقَت لِقاضي دِمشقِكُم
جَناحاً فَها هُوَ طائر بِجَناحِها


Oh, zlá to nemoc, nákažlivá;
stář pustoší tvář růžolící,
že když se dívám v lidské tváře,
jak bych se díval v nemocnici.


Kdos kráčel po řekách, že ledy zapraskaly.
Byli to možná první vyzvědači jara,
jdoucí se podívat, zda novou kolébku mu uchystaly
lesy, z nichž vystupuje ranní, šedá pára.


Gleich überschwemmt die Welt, wie eine schnelle Fluht,
Sein Rosen-farb'ner Strahl. Ein Ocean von Gluht,
Die unveränderlich aus seinem Throne quillet,
Ergiesst sich überall, beleb't, besämet, schmückt,
Verherrlichet, erwärmt, begeistert und erquickt
Natur und Creatur. Was die Natur gebildet,
Nimmt einen Schimmer an, scheint alles übergüldet.


Terigi aveva veduto andar via
l'anima in ciel con molti angeli santi
sempre cantando dolce melodia:
tutto smarrito par ne' suo' sembianti,
quando e' sentì dir: - Salve, ave, Maria -
con armonia celeste e dolci canti:
disse a Orlando: - Io ho invidia a costui
che come lui da te morto non fui.


Unsre Liebschaft ist zerrissen –
Leb' wohl denn, mein Kind!
Was ist's, daß so beißend
Aus den Augen mir rinnt?
Es weinen viel Bursche
Und jammern dabei –
Doch, Nannerl, 's kömmt Keinem
Vom Herzen so treu!


Estes são os serviços com que chego,
Estes os testemunhos são que alego
Da inocência em que vivo; os meus parentes,
Amigos e obrigados, que presentes
Em grande parte estão, por mim te falem,
E quando todos por lisonja calem,
Do teu antecessor terás ouvido
Quanto servem de informe; e este luzido
Bastão, dádiva sua (então levanta
A insígnia militar), é prova tanta,
Que sobra a escurecer qualquer suspeita
Que ao mesmo Rei pudesse ser aceita.


迥与群芳异
含芳向暮春
不如松柏木
常保岁寒新


Wann nicht bey Kampfer Hierse liegt, so wird er sich verzehren;
Wann Jungfern Zucht nicht wohnet bey, wird lang ihr Stand nicht wehren.


Wenn einst sie der Sonne Blick
Wärmt, der jetzt noch mich durchflammt,
Lindert das nicht mein Geschick,
Das mich nun zur Nacht verdammt.
Sonne, ja du äugelst schon
Ihnen in die Fernen zu;
Warum noch mit frost'gem Hohn
Mir aus Wolken lächelst du?


Und wann die Hoffnung drauff die Bahn wird wegsam machen,
Die Liebe sanffte wehn: Der Glauben kräftig krachen:
So wird aus Rauch die Ehr, aus Feuer die Begier,
Und aus dem Winde sich die Kunst erst machen für.


A vskutku stalo se, teď v stromech dým a světlo
a obé najednou, jak šel jsem v zamyšlení,
a nevím posavad, čím nitro moje zkvetlo,
zda skutečný to svit, či pouhé zrcadlení?


ye prophane Intruders, what d'e mean,
To pry in secret Things that mayn't be seen?
Your Pastor wonders at your Insolence,
'Tis Treason 'gainst your Ecclesiastick Prince.
Pulpits no more than Crowns must be prophan'd,
And if possess'd, not question'd how obtain'd:
With-hold your Hands, rend not the sacred Veil
Of his , lest his Priesthood fail.
The mighty Mysteries he so long conceal'd,
Will be by Lay-mens impious means reveal'd:
Sure, you'll not dare the Secret to pronounce,
No more than Jews their .
Yes, it is out the symonaick Sound,
With Horror doth the frighted Priest confound.
Sure, the last Trumpet can't amaze him more,
For he till then had set it on the Score;
In vain he'll to the Horns of th' Altar fly,
( his Patron) for Security:
They'll drag him thence, that is no sacred Hold,
Since tip'd by him with symonaick Gold:
Had they been guided by the Patroness,
She kindly had contriv'd the Danger less:
No avaritious Zeal her Soul did move,
For she was nobly guided by her Love:
Thought Youth and Wit sufficient to prefer,
They were more tempting Things than Gold with her.
But now the Favourite must his Purchase quit,
And live, not by his Learning, but his Wit.


Miért van az, hogy keserű a mézünk
s imádón néha mély szemekbe nézünk?


Mudar de sítio a ninfa já convinha,
Foi-se a outra ribeira; e eu naquela
Fiquei sentindo a dor que n'alma tinh
Eu cada vez mais firme, ela mais bela;
Não se lembra ela já de que foi minha,
Eu ainda me lembro que sou dela!


Ekkor és éppen ekkor jött a hír,
Hogy minden mást szivünkről leszakasszon:
Párisba jött a mi menyasszonyunk,
De ki most már, jaj, igazán menyasszony.
Hogy Margita most már élni akar,
Férj lesz hamar első, nagy stációja.
Csak Ottokár maradt meg tréfás hősnek,
»Fiúk - szólt vígan -, a japánok győztek«.


Ma forse, ancor c'al fin del giorno sia,
col sol già quasi oltr'a l'occaso spento,
fra le tenebre folte e 'l freddo rezzo,


Heraus aus dem Loch!
Ich hülle in Spucke euch
Und schlucke euch –
Pieks-quieks – doch.


Ale přítel Bůh, můj vlídný druh,
jejž na svém bloudění jsem nalezl
zde v této hospůdce. Jenž se mnou dlí,
nehmotný útvar, kterým polétá
zlatoskvoucí, všední prach;
jenž tu se mnou skromně stoluje,
kde slunce šerpa široká
zlatem zatopila ubrus bílý;
jenž se mnou hlasům ptáků naslouchá,
které stvořil dříve nežli mne,
tenkráte, kdy tanul nad ostrovy,
kde temná moře měla za své dno
kalnou půdu příští Lemurie.
Nic nemluvíš, slov nemáš smrtelných,
však přece vše sám sebou vím,
co dí mi neurčitá hloubka tvá.


Invitto, eccelso e strenüo monarca,
o novel Cesar robusto e clemente,
magno Allessandro e Pipirio veloce,
Scipïo, Anibal franco e Pirro ardente,
Fabio e Camillo al salvar della barca,
o 'nquïeto Marcel aspro e feroce,
giusta spada che nuoce
a' rei e' buoni essalta,
e 'l fondamento smalta
a chi per modo alcun segue vertute,
o del viver uman ferma salute,
in terra vita, verità e via,
in cui son adempiute
tutte eccellenzie, a noi mortal messia!


Myslí on, když kmeny podetíná,
že ty celé statné stromy zničil?
korouhev že zkázy na nich vztýčil?
Či snad na kořeny zapomíná?


Has vuelto, organillo. En la acera
hay risas. Has vuelto llorón y cansado
como antes.
El ciego te espera
las más de las noches sentado
a la puerta. Calla y escucha. Borrosas
memorias de cosas lejanas
evoca en silencio, de cosas
de cuando sus ojos tenían mañanas,
de cuando era joven la novia ¡Quién sabe!
Alegrías, penas,
vividas en horas distantes. ¡Qué suave
se le pone el rostro cada vez que suenas
algún aire antiguo! ¡Recuerda y suspira!
Has vuelto, organillo. La gente
modesta te mira
pasar, melancólicamente.
Pianito que cruzas la calle cansado
moliendo el eterno
familiar motivo que el año pasado
gemía a la luna de invierno:
con tu voz gangosa dirás en la esquina
la canción ingenua, la de siempre, acaso
esa preferida de nuestra vecina
la costurerita que dio aquel mal paso.
Y luego de un valse te irás como una
tristeza que cruza la calle desierta,
y habrá quien se quede mirando la luna
desde alguna puerta.
¡Adiós alma nuestra! Parece
que dicen las gentes en cuanto te alejas.
¡Pianito del dulce motivo que mece
memorias queridas y viejas!
Anoche, después que te fuiste,
cuando todo el barrio volvía al sosiego
qué triste
lloraban los ojos del ciego.


Jsem zemdlen již tou krásou jednotvárnou,
jež mnohou úpomínku ve mně žárnou
na zašlé mládí, na ztracená léta,
na štěstí, které jednou v žití zkvétá,
vzbudila... Hledím tupým zrakem k zemi...
Mně kol to pusto, kraj ten mrtvý, němý
rozchvívá v nitru, svírá mne a leká...


Die deutsche Fahne, die flattert voran,
Wir folgen ihr Alle Mann für Mann.


Vystříkly hned vlny polekané,
vystříkly až k nebi vysokému,
postříkly i hvězdy rozzářené
a pobřeží kolem do daleka.
Z jeskyní hned vyletěli obři
i kde jaký bradáč pídimužík,
a ti všichni div nepukli smíchy
vidouce, jak z vody leze Geirrödh,
kterak kleje, otřípá se z vody,
vykrucuje promočenou bradu,
kope do skal, jež mu v cestě leží,
kamení že na vše strany lítá,
až pak rychle zmizel ve své sluji.


Jsem list a kvítek, jenž se vzduchem chvěje.
jsem prášník, který zúrodní ten květ,
jsem plod, jenž chvilku ve slunci se směje,
jsem zralosť jeho, mžik, v němž sletí zpět.


信马寻春上古原
天工一幅绣平川
花应笑我将诗句
便当游人费万钱


Seht, wir trachten nur und dichten,
Musterwerke zu errichten,
Zu beseelen alle Hände
Zum Gedeihen aller Stände,
Kunst und Industrie zu heben
Und den Marktplatz zu beleben.
Juchhe! juchhe!
So treiben wir Handlung auf der See.


Pallido: crespo: & macilente havea
Alcina il viso: el crin raro: & canuto
sua statura a sei palmi non giungea
ogni dente di bocca era caduto
che piu di Hecuba: & piu de la Cumea
& havea piu di ogn altra mai vivuto
ma si larti usa al nostro tempo ignote
che bella & giovinetta parer puote


Magoei os pés no chão onde nasc
Cilícios de raivosa hostilidade
Abriram golpes na fragilidade
De criatura
Que não pude deixar de ser um di
Com lágrimas de pasmo e de amargura
Paguei à terra o pão que lhe pedi
Comprei a consciência de que sou
Homem de trocas com a naturez
Fera sentada à mesa
Depois de ter escoado o coração
Na incerteza
De comer o suor que semeou,
Varejou,
E, dobrada de lírica tristeza,
Carrego


Wenn die Tage länger werden,
und der güldnen Sonnen Schein
noch zur Zeit der muntern Erden
nicht gelernt beschwert zu sein,
wenn ihm Alles, was wir sehen,
lässet billich wol geschehen:


Elle murmure : Oh ! quelle joie !
Sous la terre il faisait si noir !
Maintenant ma rive verdoie,
Le ciel se mire à mon miroir.


Ach, die Kronen sind nicht ohne Bürden,
Sind nicht ohn Gefahren, Kind!
Und es gibt für Menschenkinder Würden,
Die noch größer sind;


E verso Amore tal fiata dicea
con pietoso parlar: — Signor, omai
l'anima è tua che mia esser solea;
il che mi piace, però che tu m'hai,
non so s'io dica a donna ovvero a dea,
a servir dato, ché non fu giammai,
sotto candido velo in bruna vesta,
sì bella donna come mi par questa.


Wär' es nicht selber fromm: Ist jener fromm-seyn/ Wind.


Судьба была неумолима,
Но знаю я, — вина — моПройдите с отвращеньем мимо, —
И это горе вызвал Я знал святое превосходство
Первоначальной чистоты,
Но в жизни воплотил уродство
Моей отравленной мечтКогда окликнулись впервые
Друг другу птичьи голоса, —
Когда на сказки заревые
Смеялась первая роса, —
Когда от счастья задрожала
Ещё невинная змея,
Вложил отравленное жало
В лобзанья уст змеиных Я был один во всей природе,
Кто захотел тоски и зла,
Кто позавидовал свободе,
Обнявшей детские телОдин, жестокий и надменный,
На мир невзгоды я навлёНесовершенства всей вселенной
В веках лишь только мне упрё


Guardate ben, chéd ogni carta volgo:
se dite il vero, i' non sarò bugiardo.
Queste cosette mie, dov'io le sciolgo,
ben le sa Amor, innanzi a cui le squadro.


يا ليل قد طلع الصبا
ح وما رأيت حبيبيه
ومضت سهام النور تق
طع حبل منيةِ قلبيه
وخبا الضياء السرمدي
ي ومات كوكب حُبيه
وسطا السقام على البقي
يَة من ضياء شبابيه
وأماتها فمضت ترت
تِل في المقابر لحنيَه
كم عانقت روحي سنا
ه فخفّفت ممّا بيَه
وشربت من نور الجما
لِ فأسكرتني كأسيه
وثملت من فرط الهوى
فَحطمتُ سورة خمريه
قد كنت شاهد حبنا
يا ليل فارث لحاليه
واذهب إليه وصف أسا
ي وما أحلّ بجسميه
يا زهرتي كذب الوشا
ة بما يدنس طهريه
هلا أتيت لهيكلي
وسمعت نجوى روحيه
ونظرت للدمع الهتو
ن فصنت عنه عينيه
ورضيتني عبدا لحس
نك واحتقنت دمائيه
فرايت مبلغ عفتي
وعلمت أنك جانيه
أنت الحياة فما أرى
في غير قربك سعديه
والبعد عنك وعن سنا
ك منيّتي وفنائيه
فتناولي نايَ الغرا
م وغنّني في عشقيه
وترنّمي بالحب وار
وي للوَرى من شعريه
على أموت فمن يخل
لِد في الصبابة ذكريه
طال الأنين وما سمع
ت فهل أكفكف دمعيه
وأعود من دنيا الغرا
مِ وقد كسبت شجونيه
فدعى الدلال فما عشق
ت سواك طول حياتيه
ومرى خيالك أن يطو
ف بفكرتي وخياليه
أبدا يعذبني الهوى
أفلا رحمت فؤاديه


Estas letras de palabras nos tejen en verbos, vida de todos
en brote de conversaciones y acuerdos.
Y entonces nos edificamos, de ciclos tratado
entre conversaciones

edificios de acuerdos
construidos

en sociedades tratado
de palabras

civilizaciones.
Nosotros los hombres somos voces,
gritos de la noche
ante el coro de la rueda de silencios,
testimonios de presentes cautivos del ayer,
de la nada hechos argumentos,
    banderas
enarboladas de historias sin sabiduría.
Ser es estar.
Y la sociedad
es nuestra capacidad

de estado.
La sociedad es la naturaleza del hombre al realizarse.
En ella el hombre define la calidad de su civilización.
Dos cosas toca hacer al hombre al ser:
conocer desde su individualidad subjetiva
y tomar estado como sociedad histórica.
Para tomar estado creamos el matrimonio, el trabajo y al poder.
Para conocernos es que existen las universidades y la sabiduría.
La política
es el arte del poder,
socialmente nos da estado
gobernándonos entre nosotros.
La cultura es la ruta de nuestro encuentro,
los testimonio en nuestra búsqueda.
Es la experiencia conciente
en la lucha por la sabiduría, pues
por el mundo crecemos recolectándonos
de todos a nosotros mismos. La cultura
es una investigación universal,
desde los individuos,
con la que concluimos en ser colectivos.
La rueda de los silencios se está llenando de voces.
Las voces de nuestras almas colmaron su oscuridad.
Porque los tiempos del mundo como materia
devoraron la luz universal al poseernos
nuestra identidad global delira en bloques
mientras nacemos, crecemos y morimos

sin la visión

de nosotros mismos.
La sociedad es la estructura

que aportamos todos al ser
integrándonos como civilización, tonallo de potencias.
En ella se realizan celularmente todos sus individuos.
Creándola, como una nueva entidad holística, de todos.
La rueda de los silencios llena con voces almas vacías.
Porque esta alma se quebró en fantasma

implosionó la realidad a sus sueños.
Soñar estuvo en que creíamos estar despiertos.

Y cuando despertamos
se abrió la rueda de todos nuestros silencios.
Y al fin acertamos comprenderlo,   al escucharnos

en los otros
a nosotros mismos.


Kdosi na hoboj zpěv starý píská,
hořkou rosou se zas oko kalí.
Měsíc padá v pustá vřesoviska.


Nuž, račte, mistře slone, dovolit.
Já člověk o slovo se hlásím teď.
Jen nehrajte tak zhurta bandurskou.
Je praček znamenitých v světě dost.
Já povím Vám jen jednu historku,
jen na příklad a jako z čítanky,
jak pral se jednou jistý Tegetthoff.


Jez větrem bičovaný
a srdce ten cítí bič,
veliká matko zemi,
když ničíš, rychle nič.


«Para loar la vuestra fermosura
no bastan de un soneto las estanzas;
no he comenzado aún las alabanzas,
y di al primer cuarteto sepultura


Laß einsam mich hier trauern,
Da du zur Wüste giengst,
Auf deine Rückkehr lauern,
Bis du ein Kleid mir bringst.


Zhas’ právě –v jitra posupnou šeř teď,
na skalisku čněl sám jak přelud divý,
pěn kol něho se roztřískaly hřívy,
a v bok zas proudů šlehala ho změť...


Sie schnurren rings um uns herum,
Sie lächeln und sie schmeicheln,
Man fühlt was wie ein Fluidum,
Man muß die Tierchen streicheln.


Also erheb dich ohne Klagewort
Mit jenen Lasten, die in deinen Schoß,
Wohl abgewogen legte Gottes Hand;
Trag still sie durch des Lebens Wüste fort.


江天渺茫茫
知音在何处
落指不成声
抱琴且归去


Und früher liefen schon geschirrte Pferde
Hindurch und Hunde eine ganze Schar
An meinem Bett vorbei. Doch die Gebärde


Ich saß im dunkeln Buchenhain
Bei ihr auf weichem Moos,
Im trüben blassen Mondenschein,
Gelehnt auf ihren Schoß.
Ich spielte mit dem blauen Band
An ihrer weißen Brust;
Und bebte, bei dem Druck der Hand,
Im Schauer süßer Lust.


Früh muß sich die Blum' entblättern,
Drauf zu heiß das Licht geglüht.
Kleine Pasqua, dank den Göttern,
Daß im Schatten du erblüht!


A přece něco velikého ve mně
klíčilo, jak jsem vaše ruce svíral.
Oblaka táhla, voněl vzduch i země
a v odloučení našem smutně zmíral
den červencový.


Und nun sieh! – ich möcht' ihn schlagen! –
Sieh die Augen, lieber Mann!
Ist es nicht als wenn sie sagen:
»Geh doch, sieh uns nicht so an!«


Maria, holdes Wesen,
Wie hoch bist Du gestellt!
Vom Vater auserlesen
Zur Schutzfrau Seiner Welt,
Vom Sohne traut geküsset,
(O selig Mutterherz!)
Von Engeln hold gegrüßet,
Getragen himmelwärts.


Auf, laßt uns ihm entgegen
Die Arme breiten weit:
Hier finde edles Wohltun
Für ewig Dankbarkeit.


Drahá družko mého mládí,
kterak mám se loučit s tebou?
navždy-li nás rozkolebou
vlny proudu, v dál jež pádí?
Proč, co kdy jsme měli rádi,
proude časů, trháš s sebou,
proč, co neseš, hoře jen,
truchlé žití, truchlý sen? –


A zmizel v mlze – někam na sto mil,
však v tom jsem vlastní srdce lehčí cítil,
Ó jistě kýs trn ve mně ulomil,
v tom okamžiku, co se dále řítil.
Dík za tu snahu jeho, byť i marná,
sto trnů přijde vždy na jednu růži
a vichr zlob a nenávisti duje –
buď žehnán v mrazu zimy i v dnech parna!
Má snaha, Anděle, se s tvojí druží,
i já jsem ten, jenž trny ulamuje.


Rompe a manhã; a Natureza esplende!
penetra a balsa, numa faixa d’ouro
a luz mimosa que o levante acende.


Snad čekáš na mne už na divaně,
na rtech svých jantar nargilé,
a usmíváš se očima laně,
jak verše přinesu zpozdilé.


Co však cizinců jsem vídal venku
před některým vchodem v město skal,
jež tam „strašný humbug“ přilákal,
každý v ruce třímal peněženku,
oči všech se zdály volati:
Cožpak se tu vstupné neplatí?


木落江南天地秋
西风吹子过东州
试开图籍寻佳处
便命舟车作胜游


Mein Herz möcht mir zerspringen,
Darum so wein ich nicht,
Darum so muß ich singen,
Bis daß der Tag anbricht.


Ich bitt' dich, das erlasse mir.
Mir wird übel, ich erzählt' es dir lange schon,
Treff' ich euch beim heiligen Spiel der Nation.


Laßt das Wort uns geben heute,
Uns vom Trunke zu entwöhnen;
Ziemt sich's für gesetzte Leute,
Wüster Völlerei zu frönen?
Nein, es ziemt sich Sittsamkeit.
Gutes Beispiel will ich geben:
Mäßigung und Mäßigkeit! –
Stoßet an, sie sollen leben! –
Mäßigung und Mäßigkeit! –
Maß! Maß!
Leert darauf das volle Glas!


Den Lieblingsdichter legt ich hin,
Daneben aufgeschlagen,
Als wär das Fehlende darin
Für Freunde zu erfragen;
Und den und jenen guten Spruch
Bezeichnet ich in manchem Buch.


Erblassen schon die Rosen deiner Jugend?
Der Anblick ist vor mich zu jämmerlich.
Mein Hertze schaut auf deine Freundschaffts Tugend/
Und bittet sehr/ mein Freund/ verweile dich/
Verziehe noch/ daß ich in diesem Leben
Dir etwas mag vor deine Liebe geben.


Und bunter stets verschweben und zerrinnen,
Wie Welle sich an Welle spielend bricht,
Die Klänge jetzt, und lieblich zittert's drinnen,
Wie heller Thau, wie Duft und Morgenlicht.
Gestalt und Form strebt alles zu gewinnen,
Und blühend tritt ins Leben das Gedicht.
Denn was das Herz einst tief und wahr empfunden,
Das lebt, und bleibt dem großen All verbunden.


Ty’s ukázal nám, Mistře, Svými díly,
čím pradědové naši světu byli;
kdo ještě nevěří, že nezahynem?


Húnyt szemmel bérceken futunk
s mindig csodára vágy szivünk:
a legjobb, amit nem tudunk,
a legszebb, amit nem hiszünk.


So hat der Herr es gesprochen,
Der Schaffer, Helfer in Nöten.
In Blut wird Sünde gebrochen,
Die Schmach das Eisen muß töten:
So tilgt er Weibergebärde
Und heilt die Welt mit dem Schwerte.


Die Wonne wacht und alle Sorgen schlafen:
Doch ist des Glücks zuviel;
Die Sonne sinkt, es öffnet sich der Hafen,
Ach, schon sind wir am Ziel!


Kdyby mi bylo 30 let
a třeba i více,
jen kdyby tak mnoho
mi nebylo:
motory, kola, plachty,
kovové holubice
nestačily by srdci,
jež by se řítilo...


Liebe, die ich lieben werde,
Ich, die glücklichste der Erde,
Und sie muß mir bald begegnen,
Mich zu segnen;
Denn noch nie mit süßerm Schallen
Schmetterten die Nachtigallen.


Ei nun, mein Gott, so fall ich dir
Getrost in deine Hände;
Nimm mich und mach es du mit mir
Bis an mein letztes Ende
Wie du wohl weißt,
Daß meinem Geist
Dadurch sein Nutz entstehe
Und deine Ehr
Je mehr und mehr
Sich in ihr selbst erhöhe.


Et tes yeux au regard magnétique et profond
Qu'un jour intérieur illumine et qui font


Ó nečiň tak a přítulnou zas buď,
pojď, vylíbej mi těžké chmury s čela,
mně žalem chce se rozskočiti hruď,
hůř než by dýkou vraha krvácela,
a Ty se hněváš?


Noch ein Zeichen weg, dann stehe
Ich dem Himmel zugewandt,
Blicke stolz von meiner Höhe
Weit umher ins deutsche Land. 1


Così di lei parlare ognor mi piacque,
Il suo bel nome nei mei detti alzando,
Ch'en tante parti per mia lingua sona.


Hochwohlgeborne Frau, es kommt ein schlechtes Blat
Von einer kühnen Faust zu Dero werthen Händen.
Mein Geist, so Dero Gunst bey sich verehret hat,
Will die Verschwiegenheit mit diesem Feste enden;
Er bricht vor Freudigkeit in diese Worte aus:
Welch Glücke crönt dich jezt, hochadeliches Haus!


A zase volá: „„Hou! Hej! Hou!““
Leč ozvěna zní ironicky...
„„Oh, radosti se vzdalujou!
Nuž takový že osud lidský?
Oh, dej mi radosti mé, dej,
a vrať mi některé jen zpátky,
ne, aspoň jedinou mi přej,
vždyť život úžasně je krátký,
jen jednu, pouze jedinou...““
A zděšen volá: „„Hou, hej, hou!...““


两枝残菊两枝梅
同入银罂酿玉醅
待得陶泓真个渴
二花酒熟与三杯


La cithara che Orpheo cotanto honora
et quella d'Amphion che refe' Tebe
tanta virtù nel bel sonar non hebe,
né dolce fo né tanto mai sonora


Du hältst mich immer wieder über Hügeln,
Gesang, mein Gott, aus Dämmern und Beschwerde –
Du kannst zum Guten alles in mir zügeln!


CANÇÃO À INGLESA


Von jetzt ab war im Städtchen
Fast jede Nacht ein Brand,
Und stets rettet die Mädchen
Vom Dach der Kommandant.


Juž za červánky zimní slunko mizí.
Na rakev západ zlato dal mu ryzí
a zahaleno z mlhy tkaným flórem
jak žhavá slza visí nad obzorem
a snivě zírá v zasněžená lada.
Teď pohnulo se nad propasť, a padá...
Jak lodní vlajka v dáli nedohledné
blesk smavých růží chvatem v pláni bledne,
v kraj rozlévá se zvolna šero teskné
a na horách – jen lávy pruh se leskne!
Teď ještě v lese, kde se večer skrývá
sníh zazářil – a juž se vůkol stmívá...
Mráz vzduchem zahvizd’ píseň plnou bolu,
tma vstala z houštin, večer vyplul z dolu,
a celý prostor od nebe až k zemi
se zastřel na ráz jejich perutěmi.
Jen havran černý někdy povyplave
nad hrobem lesů ze mhy popelavé
a svislým křídlem nad závějí mává –
– leč zrak tvůj v tmách jej sotva rozeznává.


Ja, sie, die mit turmhohem Toupet
So stolz sich konnte gebaren,
Die Tochter Maria Theresias,
Die Enkelin deutscher Cäsaren,


书院街前闻柝声
寂寥灯火□□明
所嗟室迩人何远
欲就棠阴怅独行


Maria setzet sich und wil das End erwarten/
Netzt mit dem Threnen-Meer den neubegrünten Garten/
Nun wird es heller Tag/ es wacht die Schläfer-Welt/
Der Wald wird wider Wald/ das Dorf geht in das Feld/
Das Lufftvolk ist erfreut/ mit krausen Tireliren/
Allein die Nachtigal/ die sonst weiß außzuführen
Ein süsses Morgenlied/ sitzt an dem klaren Bach
und widerholet nur ihr bittersüsses Ach.
Sie winselt/ sagt und klagt/ sie wimmert/ jammerlächtzet/
Weil sie verwäiset ist/ wie wann die Täubin ächtzet/
Die nunmehr Gattenloß/ so klagen jhre Noht/
Die Nachtigal Gewalt/ Maria Raub und Tod.


Hier untersucht nun der Gelehrte:
Zum ersten schafft sie keine Werte,
Zum zweiten aber hat davon
Der Arbeitnehmer keinen Lohn.


V pustém lese na divoké
Skále strměl hrad, kde kníže
Jaromir co z hrobu temně
Jevil svého srdce cyty.


Was ist es mehr, was hindert mich,
Daß ich nicht ein kann gehen
In deine Ruhe wesentlich
Und darin feste stehen?
Es ist dir ja, o Liebe, kund,
Ergründe du den tiefsten Grund
Und zeig die Hindernisse!


Ať venku vichry skučí
a straší po střechách,
mne z klidu nevyruší,
můj nepřehlučí práh.


Fico, então, a te olhar serenamente;
E, num momento dado, de repente,
Abro-te os braços, mádidos de anseios,


Meist wohl ist's ja dummer Plunder;
manchmal doch glückt auch ein Wunder,
noch viel eher aber fällt's!
Was drum rinnt, laß ruhig rinnen!
nur wer aushält, wird gewinnen ...
nicht ein jeder freilich hält's!


Verhast ward mir der Hunnen Uebermuth,
Verhast der Tag, der in der Knechtschaft mich erblickte,
Und meine Seele sann auf eine sichere Flucht.
Da kam, nach schwerem Kampf, von Attila gepriesen,
Mit Feindes Blut besprützt, einst Walther aus der Schlacht;
Mich freute nicht sein Sieg, noch seiner Lorbern Menge,
Und mit verhaltenem Schmerz reicht ich den Becher ihm;
Da flüstert er mir zu: Hildgund, ich liebe dich,
Du kennest schon mein Herz und unserer Väter Wille.
Auf! laß uns jetzt entfliehn! uns winkt ein Vaterland,
Ein Thron, und unserer treuen Liebe
Erwartet dort der Ehe süßes Band.
Hast du den Muth, Gefahren zu bekämpfen,
Die jeder Morgen bringt, die keine Nacht verscheucht?
So höre meinen Rath: Nimm von Attila's Schätzen,
Was deiner Klugheit nützlich däucht,
Gold kann den langen Pfad nur ebnen,
Der Arme findet nirgends Schutz. –
Schwer war die That, unmöglich das Beginnen,
Wenn sich nicht schlaue List an fremdes Zutraun band.
Geliebt von Ospiru'n, mußt ich ihr Zweifeln fürchten,
Wenn nur mein sorgend Herz die innere Quaal verrieth.
Da täuschte sie mein Blick, der ewige Freude heuchelt,
Und die Zufriedenheit, die meine Zunge spricht.
Einst, da beim Abendmahl der Becher Freude giebt
Und Frohsinn aller Argwohn bannet,
Giebt Walther mir den Wink, der schnelle Flucht befiehlt,
Und von des Königs Schatz nehm ich den Harnisch mir,
Das goldne Schwert, die goldne Armgehenke,
Der Väter schweres Schild; sie trägt mein treues Roß,
Und bei des Mondes Glanz, bei blasser Sterne Schimmer
Verlassen wir des Hunnenherrschers Burg.


In der sich meine Seele
Hat gantz vnd gar verirrt,
Von der mich kaum die Höle
Des Grabes trennen wird:
Solt' ich mit der nicht tantzen?
So hätt' es diesen Schein,
Als solte schon das Pflantzen
Der Lieb' erstorben seyn?


Ei nun, so nehm ich Gottes Gnad
Und alle seine Freude
Mit mir auf meinen letzten Pfad
Und weiß von keinem Leide.
Der wilde Feind muß nur ein Schaf,
Sein Ungestüm ein süßer Schlaf
Und sanfte Ruhe werden.


Herz der Welt! belebe uns,
Mehr als alles, was da lebet,
In Dir webet,
Und sich, Herr, von Deiner Macht,
Wunder-Pracht
Und Allgegenwart erschüttert.
Gottheit, unsre Hütte zittert,
Aber unser Herze lacht!


Im hohen Meere draußen
Da sind die Wogen groß,
Da läßt aus Ost und Westen
Der Himmel die Stürme los.


És vígasztald meg, ha vigasz
a gyermeknek, hogy így igaz.
Talán dünnyögj egy új mesét,
fasiszta kommunizmusét -
mivelhogy rend kell a világba,
a rend pedig arravaló,
hogy ne legyen a gyerek hiába
s ne legyen szabad, ami jó.


Wohl keine Frau ist ihrem Manne
Was du dem deinen, gute Hanne!
Ein Hannchen, eine Hanne macht
In dir ihn glücklich Tag und Nacht.
Will Liebe zu der Hanne stocken,
Das Hannchen weiß ihn schon zu locken
Durch Scherz und Tändelei und Spiel.
Und wird des kosens ihm zu viel,
Die Hanne bringt des Ernstes Würze
Daß sie die Zeit ihm lehrreich kürze.
Was aber, falls ich rathen kann,
Dein hochbeglückter Ehemann
Sehr gern ein wenig anders hätte,
Ist, daß so wohlgemut und frisch
Sein Hannchen ihm nur sitzt am Tisch
Und Hanne mit ihm geht zu Bette.


V miloklidné při svatyni kobě
ve svatební obleči a zdobě
Maria v div krásy rozvilá
úpěnlivě modlila se k Pánu:
„Nedej, panenství bych pozbyla!“


když sami zbudem, aniž kdo co tuší,
a slyšíme kroky se vzdalující,
jichž depot ostnem rozrývá nám duši.


Už je tak protivně rmutno
z těch romanů a novel břichatých,
z těch pochmurných dram, detailních maleb
a veršů až k prasknutí vypjatých!


أَينَ لا أَنتَ كَي يُفَرَّ إِلَيهِ
مِنكَ بَل أَينَ أَنتَ وَالأَينُ فيكَ
وَإِلَيكَ اِنتِهاءُ كُلِّ وُجودٍ
فَلِهَذا اِستِحالُ ما يُنهيكَ
وَاِستُبينَ العَمى لِعَينٍ وَأَنتَ الن
ورُ فيها بِالعَينِ إِذا يَحكيكَ


A mulher jaz do meu lado
é quase de manhã
e a nossa distância cislunar
no que pese ser feliz
ainda sinto seu cheiro quente
seu repouso incólume
depois da entrega dos corpos
sem condenação inquisitorial
sem gravidez rejeitada
sem perseguição de sicários
dorme sem saber Heloisa
sem a despedida de Tzvetaeva
pelos vitrais dos sonhos
no prima de turmalina
a deusa mulher
que jaz do meu lado


Gehabt Euch wohl ihr bittern Schmertzen/
E. Weicht vom Hertzen.
Ich lebe nun in Freuden-Tagen;
E. Andre klagen.
Laß andre klagen/ wie sie wollen/
E. Ja sie sollen.


Néha felrezzent egy-két dühös mozdony
lihegő tüdeje:
Ne aludj porkoláb! –
Vagy ennen szívünk vad zakatolása,
amint végigdörög mellünk falán.


Vzdor jiných pěstí i přes jejich hlavy.
Co více chceš? Když chytřejší jsou soci,
nuž, ať se pustí této do zábavy!


Para cubrir los peces del fondo, que agonizan
de frío, mis piadosas ondas se cristalizan,
y yo, la inquietuela, cuyo perenne móvil
es variar, enmudezco, me aduermo, quedo inmóvil.
¡Ah! Tú no sabes como padezco nostalgia
de sol bajo esa sábana siempre fría.
Tú no sabes la angustia de la ola que inmola
Sus ritmos ondulantes de mujer —su sonrisa—
al frío, y que se vuelve —mujer de Loth— banquisa:
ser banquisa es ser como la estatua de la ola.
Tú ignoras esa angustia: mas yo no me rebelo,
y ansiosa de que todo en mi Dios sea loado,
desprendo radiaciones al bloque de mi hielo,
y en vez de azul oleaje soy témpano azulado.
Mis crestas en la noche del polo con fanales,
reflejo el rosa de las auroras boreales,
la luz convaleciente del sol, y con deleites
de Seraphita, yergo mi cristalina roca
por donde trepan lentas las morsas y la foca,
seguidas de lapones hambrientos de su aceite...
¿Ya ves como se acata la voluntad del cielo?
Y yo recé: —¡Loemos a Dios, hermano hielo!


Tvá píseň nikdy... nikdy nezahyne,
dokud řeč otců našich bude zníti,
a kouzlo osobnosti Tvé jen mine,
až poslední Čech bude kdysi mříti.


Zde lásky v presbytoř abstraktní, ryzí
panické, rytířské, jež ale veslem zvučí
ne jak chřest cicady, leč stance serafické.


我看浙江无数山
尽携明秀与俱还
平生此复兴不浅
宛转小诗料理间


Kehrt eures glaubens munterkeit
Zum Salems-König hin
Ihr wißt, wie sich sein hertz erfreut
An einem treuem sinn.


Herr, richte dein Gemüthe,
Nach deiner grossen Güte
Und nicht nach meiner That;
Laß meine schwere Sünden
Barmhertzigkeit empfinden,
Die keine Masse hat.


Einmal ging ich spaziren,
mit freudenreich begiren
im grünen walt refiren,
mein herz gar frölich was;
Fein die waltvögel sungen
in gar mancherlei zungen,
auf den esten sich schwungen;
freutreich ging ich fürbas
Ein enge ungetribne pfat
im walde ab gen tal
an ein wunderseltsame stat,
da tet ich einen fal
tief unter sich in ein wolfsgrub;
mein herz ser zu trauren anhub.
fünf wölf funt ich daniden,
mein herz vor ang war biden,
doch ließens mich zufriden
weil ich geschmucket saß.


The bridal feast approach'd, the vests
To many a fair were shewn,
Full was the Baron's hall of guests,
Myself forbid alone.


Mírale el cielo eternizar lo humano,
y viendo victorioso el vencimiento,
menos abrasa que arde vil tirano.


Ponurý den byl, vlak temně hučel,
po stranách lesy zakryté mhami,
obloha jakby z pavučin tkaná,
z polí a lučin smutek jde samý.


Eszembe jut sok kapzsi vágy, mi kár volt,
és jönnek nők is, karcsúk, vagy molettek,
és egy-egy emlék is, mely szép, habár holt.


OUR wand'ring Saints in woful State,
Treated at this ungodly Rate,
Having thro' all the Village pass'd,
To a small Cottage came at last;
Where dwelt a good old honest Yeoman,
Call'd, in the Neighbourhood, .
Who kindly did the Saints invite
In his Poor Hut to pass the Night;
And then the Hospitable Sire
Bid   mend the Fire;
While He from out of Chimney took
A Flitch of Bacon off the Hook;
And freely from the fattest Side
Cut out large Slices to be fry'd;
Then stept aside to fetch 'em Drink,
Fill'd a large Jug up to the Brink;
And saw it fairly twice go round;
Yet (what is wonderful) they found,
'Twas still replenished to the Top,
As if they ne'er had toucht a Drop,
The good old Couple was amaz'd,
And often on each other gaz'd;
For both were frighted to the Heart,
And just began to cry; — What ar't
Then softly turn'd aside to view,
Whether the Lights were burning blue.
The gentle  soon aware on't,
Told 'em their Calling, and their Errant:
Good Folks, you need not be afraid,
We are but , the Hermits said;
No Hurt shall come to You, or Yours;
But, for that Pack of churlish Boors,
Not fit to live on Christian Ground,
They and their Houses shall be drown'd:
Whilst you shall see your Cottage rise,
And grow a Church before your Eyes.


»Ich bin, verzeihn Sie«, spricht der Gaul,
»der Gaul vom Tischler Bartels.
Ich brachte Ihnen dazumaul
die Tür- und Fensterrahmen!«


Als jüngst ich ohne Schlummer
In Nächten einsam lag,
Fühlend des Herzens Kummer
An Herzens bangem Schlag,


„Váš pláč mé čáry ostouzí!
Já bídu hledem uhranu,
ty slzou křísíš v úhanu!


Man rühmt das Glück des Phönix weit,
Der durch die Flammen sich verneut,
Wenn er nicht mehr vermag zu leben;
Ich bin, der in der Sünden-Noth
Veraltert gantz und mehr als todt,
Kein Brand kan mich hieraus nicht heben,
Als deiner heißen Liebe Schein,
Als deine liebe Lieb' allein.


Rety svoje vlaží
z horského pramene,
v zábavu si chytá
ještěrky zelené.


岭南多梅却少雪
塞北苦寒花绝无
争似吴峰千尺白
暗香疏影两三株


Da sprach der Wein: Bin ich so fein,
Man schenkt mich den Doktoren ein,
Wenns Lichtlein nit will leuchten,
Gehn sie bei mir zur Beichte.


Tu sempre tremes, Jurucei, tornou-lhe
Com voz tranquila e majestosa o chefe.
O mel, que em falas sem cessar distilas,
Tolhe-te o esforço e te enfraquece a vista:


官费接筒竹
民蠲沽水钱
丁宁后来者
莫负义名泉


Und doch sang ich gläub'ger Weise:
Daß mir die Geliebte treu,
Daß die Welt, wie sie auch kreise,
Liebevoll und dankbar sei.


A je mi tak divně u srdce,
a do pláče je mně skorem,
jakoby někdo za námi
volal své poslední sbohem!


Uzrá-li v skutek naše víra
po věstích duchů tušení –
ty blahý pěvče, jehož lyra
se nad tím v píseň rozvlní!


Es ist ein Hut voll Fleisch, das offt ein gantzes Land
Um einen hohen Hut setzt in verterbten Stand.


A vítám tebe, vítám, ty smrti cherube,
dech jehož slední lístky z mé duše oškube.


Felkél az ébren szunnyadozó magyar,
S elszórja villámkardja eged ködét;
Megtörte, földhöz verte, mint egy
Bellerophon, hatagyú Chimaerád!


Und hast den Flachs nicht gesponnen du,
Bis die Sonne versinkt in Gluten, –
So werf' ich dich selbst und die Harfe dazu
Hier vom Turm in die brandenden Fluten!«


Gott ist nicht wieder mich, und ich nicht wieder ihn,
Das schmertzt Ihn, daß ich Ihm, was Er mir ist, nicht bin.


Das Was ist's nicht! Das Wie allein
wird Kranz und Krone dir verleihn!
Stoff ist nur Stoff, in blinder Haft ...
dein Wille erst wird seine Kraft,
dein Wort erst wird sein Werde!


Mé ženství trpí. Touha odvěká
je v pouta mužské libovůle vede.
On nechce rozumět. Výkladu nečeká,
jen hájí svoje theorie šedé.
Pláč v srdci stajený jej dráždí k zlému smíchu
a pohyb bolestný mu prázdným affektem,
mé tělo hříčkou mu pro trochu sladkých hříchů,
jichž zodpovědnost nuceným mu zlem.


Welch glänzender Theatercoup!
Man hat doch ein Billett dazu?


O silêncio é teu gémeo no Infinit
Quem te conhece, sabe não busca
Morte visível, vens dessedentar
O vago mundo, o mundo estreito e aflit
Se os teus abismos constelados fito,
Não sei quem sou ou qual o fim a dar
A tanta dor, a tanta ânsia par
Do sonho, e a tanto incerto em que medit
Que vislumbre escondido de melhores
Dias ou horas no teu campo cabe?
Véu nupcial do fim de fins e dore
Nem sei a angústia que vens consolar-m
Deixa que eu durma, deixa que eu acabe
E que a luz nunca venha despertar-me!


As choradeiras, a lábia
Do poeta de Pelignos
Não sabem fazer benignos,
Os Deuses em prol do réu.
Quem foi que ao sonoro Ovídio
Em calças pardas meteu?


A me per altro par mill'anni ognora,
Sol che piaccia al Signor, che solo è vero,
Uscir d'esto mortal reo carcer fuora.


Este gallo que viene de tan lejos en su canto,
iluminado por el primero de los rayos del sol;
este rey que se plasma en mi ventana con su corona viva, odiosamente,
no pregunta ni responde, grita en la Sala del Banquete
como si no existieran sus invitados, las gárgolas
y estuviera más solo que su grito.
Grita de piedra, de antigüedad, de nada,
lucha contra mi sueño pero ignora que lucha;
sus esposas no cuentan para él ni el maíz que en la tarde lo hará besar el polvo.
Se limita a aullar como un hereje en la hoguera de sus plumas.
Y es el cuerno gigante
que sopla la negrura al caer al infierno.


Thy Wisdom with Superiour Sway
Guides this vast moving Frame;
Whilst all the Ranks of Being pay
Deep Reverence to thy Name.


Én tudom, te érted
Miket szenvedtem,
Hány fényes csillagot
Árnyékban tettem,
Hány szenvedett és epedett
Ravaszságodért,
Epét, mérget és üldözést
Szinességedért!
Tündér reménységért
És nem egyébért.


Dann du, HERR Got, hast nit verschmeht
den elenden vnd armen.
Dein gnad vbr all gar reichlich geht,
läßst dich der welt erbarmen.
Vom Auffgang biß zum Nidergang
mit deinem wort sie speisest!
Des sagen dir die frommen danck
den du solch gnad beweisest,
vnd frewen sich,
daß sie solln leben Ewiglich!


一抹青山倚碧虚
遥知山下是仙居
东风桃叶堪乘兴
不畏长江畏简书


To svatým bylo, učitel co řek’,
a škola jí, co v horách mocná skála,
svůj živný pramen v plné míře přála,
chléb duchu i klín plný lahůdek.


Deines blätterlosen Haines
Erstes Zweiglein, grün und hell,
Deines Schutt- und Felsgesteines
Erster, freud'ger Springequell!«


Rado per via ch’altrui diletta e giova
si corre al ciel; portando stratio e morte
vita breve e mortal vien lunga e viva.


Ty nechceš, mysli má? –


Und Montags bin ich aufgewacht,
Mein Zimmer hat ganz laut gelacht.


A clonu odhalil třesoucí se dlaní
a spatřil kobku – tmavou, prázdnou, pustou.
Nižádná záře božstva tajemného,
před níž by ve prach klesla bílá hlava.


Mena la spada, e più ferir non mira
lei, che 'l destrier, nel petto e ne la pancia:
ma Bradamante al suo la briglia gira,
e quel da parte subito si lancia;
e tutto a un tempo con isdegno et ira
la figliuola d'Amon spinge la lancia,
e con quella Marfisa tocca a pena,
che la fa riversar sopra l'arena.


Justo es pues, que en el llanto te consumas,
porque faltando tan hermosa dama,
no hay Esfera de Amor donde arden Plumas.


Selige Kyria!
Tochter des 2 Abi-Jah,
Ve Ruach 3 Elohah,
Schwester 4 des Jehovah!


Sta růžných květů jak když vstává, zmírá
a na sta nových zvedá kalich rudý
z té brázdy vln, jíž jezera pláň šírá
je rozryta a zvarhanělá všudy;
a vítr duje, do lodi se vzpírá,
roj racků vzlétá nad vln živé hrudy,
a s křikem k lodi blíží se jich řada
a provází ji v dál. A slunce padá...


Die Weisheit kommt was hoch! Soll sie denn lustig seyn?


Любовны Прокрисы представившая узы,
Достойная во всем прехвальныя дочь музы,
Ко удовольствию Цефалова творца
Со страстью ты, поя, тронула все сердца
И действом превзошла желаемые меры,
В игре подобием преславной ЛекуврерС начала оперы до самого конца,
О Белоградская! прелестно ты играла,
И Прокрис подлинно в сей драме умирал


Les voyageurs qui vont de Thuringe en Alsace
Passent en hâte, par les sentiers détournés,
Et se signent trois fois, et parlent à voix basse.


Wohl abgestuft und abgemessen
Ward jeder seines Lohnes froh,
Der Gnadenstrahl hat nichts vergessen
Und schien ins kleinste Schreibbüro.


Zweye machen stets ein Paar,
Schlafe fest und lange,
Eifersucht krümmt dir kein Haar,
Sei davor nicht bange;
Weil es der Gewohnheit List
Kriegst du bald auch Kinder,
Töchter, wie die Mutter ist,
Häßlich auch nicht minder.


Dann kam er selbst: zwei Rappen vorn
In schwarzer Decken Putz,
Auf ihren Köpfen bewegte sich
Ein Straußenfederstutz.


Ma pur par nel tuo sangue si comprenda,
se per noi par non ebbe il tuo martire,
senza misura sien tuo cari doni.


Que no puede haber mal que me destruya,
que en consideración del que es la causa,
no vuelva bien el mal, gloria la pena.


Esse, de curta ciência,
que com empregos se atraca,
em corpo e ambição é máximo;
se fosse fruta, era jaca.


Das ist der beste Schütze
Im steirischen Gebirge.
Ich wollte, Freund, es schlügen
Entschlüsse mir und Taten
So scharf getreu zusammen,
Wie diesem wackern Jäger
Sein Blick und seine Kugel.


Troiolo a questo nulla rispondea,
ma ciascuna ora più 'l viso turava;
e pure udendo ciò che promettea
Pandaro, seco alquanto più sperava,
e volea dire e poi si ritenea,
tanto d'aprirlo a lui si vergognava;
ma stimolandol Pandaro, si volse
ver lui piangendo, e ta' parole sciolse:


Magst du in Frühlingspracht
Der eignen Schönheit staunen,
In Sturm und Wetternacht
Erhabne Sprüche raunen.


避灾野老寻蓑笠
送酒人来白衣湿
龙山路滑少人登
篱下菊花含泪泣


Psyche nur verschwindet,
Ebenso der Teufel ,
Der sich ehrlich schindet.


بكل مقام وقفة لك تبهت
فعقلك ينفي اللَه والقلب يثبت
وما كل مرء للحقيقة قائل
ولا كل مرء للحقيقة ينصت


流莺千啭柳丝长
日及芳菲满路傍
料得此时陶处士
行行且嗅野花香


Arcod keresi egy ajak,
A csókok már lesíklanak
.................................


'Twas on that bed where you have lain
Full many a restless night,
That you did say, nay swear it too —
But you've forgot it quite.


Siebentausend Söhne sind ebenfalls da,
Der dümmste der heißet Soso lala,
Au, au! das that wehe,
Au, au, das that weh -
Der arme Nabob meint er hab' Flöh.


Eine Ernte ist getreten
Von dem Feinde in den Koth,
Eh' ihn unsre Schwerter mähten,
Doch wir wuchsen auch in Noth,
Eine Saat ist aufgestiegen,
Drachenzähne setzt die Brut,
Mag es brechen, will's nicht biegen,
Jugend hat ein heißes Blut.


Alter, Krankheit, jederzeit
Waren sie der Dichtkunst Fluch,
Deine Liebenswürdigkeit
Reizt nun freilich zum Versuch.


Und ein kurzer Krampf im Herzen
Und das alte böse Lachen:
Siehst du wohl?


Frohe, geheime,
Lindernde Geister,
Die in des Waldes
Rührigen Schauer
Weben den Trost.


لا يَمنَعُ النَاسُ مِنّي ما أَرَدتُ وَلا
أُعطيهُمُ ما أَرادوا حَسنَ ذا أَدَبا


Ich möchte still durch einen Tannenwald
mit dir im roten Abendfrieden schreiten,
wenn ganz von fern das Aveläuten hallt
und lichtgesättigt sich die Zweige breiten.


Nur du lehrst wahre Weisheit uns auf Erden;
Denn wo sonst lernten wir
Die Kunst, mit leichter Mühe fett zu werden,
So gut, als wie von dir?


Nezněly již dívek hlasy,
Svět byl mrtvý jako hrob,
Příroda vší květů krásy
Zbavena a všech svých zdob.


Teď jako démon zhouby
vyvstáváš z tmavé hloubi,
kde stínů změť se snoubí –


Остеженный последним снегом,
Весну встречая, грезит лес,
И тучи тешатся разбегом,
Чертя аэродром небеКто, исхищренный как китаец,
Из туч ряды драконов сплел?
А, под березой, зимний заяц
Оглядывает, щурясь, доВдали водоворотит море
На нажить хлынувшей реки,
И крыши изб на косогоре,
Как нежная пастель, — легкНе нынче ль смелой увертюрой
Смутит нас первая гроза?
Но солнце, из-за ткани хмурой,
Глядит на нас, как глаз в глазОпять в душе кипит избыток
И новых рифм, и буйных слов,
И пью, как нежащий напиток,
Я запах будущих цвето


فَكِّروا في الأُمورِ يُكشَف لَكُم بَع
ضُ الَّذي تَجهَلونَ بِالتَفكيرِ
لَو دَرى الطائِرُ المُوَكِّرُ بِالعُقبى
أَبى أَن يَهُمَّ بِالتَوكيرِ
حَرَقَ الهِندُ مَن يَموتُ فَما زا
دوهُ في رَوحَةٍ وَلا تَبكيرِ
وَاِستَراحوا مِن ضَغطَةِ القَبرِ ميتاً
وَسُؤالٍ لِمَنكَرٍ وَنَكيرِ
لا ذُكورٌ وَلا إِناثٌ مِنَ العا
لَمِ يُهدى لِلرُشدِ بِالتَذكيرِ


Die Mutter liegt mir stets im Sinn.
Zwölf lange Jahre flossen hin,
Zwölf lange Jahre sind verflossen,
Seit ich sie nicht ans Herz geschlossen.


Tuo pregion sono, e per restarvi ognora
a te el libero arbitrio mando e dono:
ricevil vuluntier, ché un picol dono,
se 'l si dà con bon cor, sempre se onora.


Hélas, avant la mort d'où vient que je te pleure ?
De nos doux rendez-vous qui donc a manqué l'heure ?
Le temps va comme il veut ; l'amour s'est arrêté ;
Ne me reviendras-tu que dans l'éternité !


Die goldnen Früchte, die gedrängt
Der Fruchthain drüben beut,
Für ihn sind sie wie aufgehängt
Im Hain der Ewigkeit.


Morgen muß ich in die Ferne.
Liebes Mädchen, bleib mir gut.
Morgen lebt in der Kaserne,
Daß er exerzieren lerne,
Dein dich liebender Rekrut.


Monde, der du Stern' und Nacht
Zu dem Tantze führst,
Vnd mit vieler Fackeln Pracht
Deinen Reyen zierst,
Tantz, weil dir des Himmels-Feld
Einen Reyen singt,
Vnd wie man es dafür hält,
Tausent-stimmig klingt.


慇勤圯上一编书
汉四百年归卷舒
晚节莫教闲辟谷
皇王事业岂难如


WHEN now mature in classic knowledge,
The joyful youth is sent to college,
His father comes, a vicar plain,
At Oxford bred — in Anna's reign,
And thus in form of humble suitor
Bowing accosts a reverend tutor.
"Sir, I'm a Glo'stershire divine,
"And this my eldest son of nine;
"My wife's ambition and my own
"Was that this child should wear a gown:
"I'll warrant that his good behaviour
"Will justify your future favour:
"And for his parts, to tell the truth,
"My son's a very forward youth;
"Has Horace all by heart — you'd wonder —
"And mouths out Homer's Greek like thunder.
"If you'd examine — and admit him,
"A scholarship would nicely fit him:
"That he succeeds 'tis ten to one;
"Your vote and interest, Sir! — 'Tis done. "


Celému světu nadšení,
pro pravdu, krásu, umění
a veliké idey!
Skrnělým duchům nepaměť
a vavřínů i palem květ
pro lidstva koryphaey!
Pro pravdy, světla šíření
celému světu nadšení!


Perfida, ancor ne la tua fraude io spero,
che, dove pria giacesti, ella ti spinga
ne gli oscuri d'oblio profondi abissi.


Vysvitnul měsíc a zazářil v její šeři
tak jako hostie zdvižená nad kalichem,
v kterém kněz Večer nes' těm víno, kteří věří,
znaveným těžkým tichem.


¡Ah! ¿Qué me importa en la común corriente
ir de otro mundo a la remota arena,
si alzo a las nubes mi tranquila frente?


Na schodech ke Kapitolu Vestálek čeká tlum,
a vůně kadidla stoupá ve sloupech k nebesům,
dnes „panem, circenses!“ lidu dle zvůle všeho dost,
a v cirku nechybí barbar a v lůžku dívčí ctnost.


Was er empfand, da schon die Hüll' erblaßte,
Und Geist mit Geistern sprach, wie Gott erscheint! –
Wie ihn, den Erdentschwungnen, Dunkel faßte,
Erhob und tief verbarg – dies Alles fühlten, Freund,


Mit reinem kindlichen Gemüt
Genieß ich, was mir beschieden,
Und durch mein ganzes Wesen zieht
Ein himmlischer Seelenfrieden. –


Da ich dich wiedersah,
bebte die Brust mir –
nun ich dich fasse,
bebt mir die Hand.


Deß Lebens Schiff laufft stets; kurtz lauff es oder lang,
So laufft es nirgend hin als gegen Niedergang.


a spustili jsme mrtvou neznámou
do lůžka svatebního, vonného...
Déšť řinul se, do víka rakve bil,
kněz dokončil poslední modlitbu –
tu ještě jednou v hrob jsem pohlédl,
a velká slza dolů skanula...
A dlouho ještě ve snách slyšel jsem,
jak hroudy na rakev se sypaly.


Diß Paar, dem der Musen Chor
seine Stimme hebt empor,
dem die Venus und ihr Sohn
zugesagt längst ihren Lohn?


‒ Et je communierai, le front vers l'Orient,
Sous les espèces des baisers inconscients !


But soon the blissful scene was lost,
Soon did the sad reverse appear;
Love came, like an untimely frost,
To blast the promise of my year.


sin vida, porque ya que haya vivido,
cien mil veces morir mejor me fuera
que no un dolor tan grave y tan extraño.


Er ists! Wird aber nicht der bange Zweifel fragen:
Wer kennt den Ewigen? Wir schämen uns, zu sagen,
Daß menschlicher Verstand, vom Körper eingeschränkt,
Die Weisheit eines Gotts in ihrem Umfang denkt:
Doch wagen wir den Schluß, der Schöpfer müsse wollen,
Daß Geister unsrer Art unsterblich dauern sollen?
Schließt ein Geschöpf so kühn, das durch die Welt nur flieht,
Und ihren großen Plan nur unvollkommen sieht?
So muß denn meine Ruh auch unvollkommen bleiben!
Ein schmeichelndes Vielleicht! das wir mit Witz beschreiben, 3
Soll mich beruhigen, in einer Sache, Freund,
Die mir die wichtigste für einen Menschen scheint?
Und muß ich mich noch erst in unerhellten Gangen,
Durch dornichtes Gesträuch, zum Schein der Wahrheit drängen?
Kömmt hier die Einfalt fort? Wenn sie nicht folgen kann,
Ist Ruhe des Gemüths ein Gut für iedermann?
Auch selbst ein heller Geist verirrt sich unter Schlüssen,
Wenn ihn, bey heitrer Luft, mit schnellen Finsternissen
Die Trübsal überfällt: er sucht ein tröstend Licht,
Das lehrende Vernunft, oft übereilt, verspricht.
Nun scheint ihm zweifelhaft, was ruhigern Gedanken
Bewiesne Wahrheit schien: die festen Schlüsse wanken:
Die Ungewißheit stürmt von allen Seiten ein:
Kann wahrer Heldenmuth in seiner Seele seyn?
Verzweiflung reißt ihn fort, indem er sich mit Zittern
An morschen Gründen hält: wie wann in Ungewittern
Das steuerlose Schiff an Klippen scheiternd läuft,
Ein Mensch mit starrer Hand den nächsten Strauch ergreift.
Hier hängt er halb entseelt; nach seinem schwachen Leben
Brüllt unter ihm die See: die schwanken Aeste beben:
Die Wurzel reißt sich los; und nun deckt seinen Blick
Des Todes Finsterniß: er stürzt ins Meer zurück.