Послание
Нет, над письмом твоим напрасно я сижу,
Тебя напрасно проклинаю,
Увы! там адреса нигде не нахожу,
Куда писать тебе, не знаНе посылать же мне «чрез Феба на Парнас»…
Во-первых, имени такого,
Как Феб иль Аполлон, и в святцах нет у нас
(Нельзя ж святым считать Попова),
А во-вторых, Парнас высок, и на него
Кривые ноги почтальона
Пути не обретут, как не обрел его
Наш критик Пухты и Платона…
Что делать? Не пиш А много б твой «поэт»
Порассказал тебе невольно:
Как потерял он вдруг и деньги и билет,
Попавши в град первопрестольный;
Как из Москвы, трясясь, в телеге он скакал
С певцом любви, певцом Украины,
Как сей певец ему секретно поверял
Давно известные всем тайнКак он, измученный, боялся каждый миг
Внезапной смерти от удара,
Как, наконец, пешком торжественно достиг
Полей роскошных Павлодара;
Как он ничем еще не занялся пока
И в мирной лени — слава Богу!-
Энциклопедию, стихи обоих «К» —
Все забывает понемногу;
Но как друзей своих, наперекор судьбе,
Он помнит вечно, и тоскует,
За макаронами мечтает о тебе,
А за «безе» тебя целует,
Как, разорвав вчера тетрадь стихов своих,
Он крикнул, точно Дон-Диего:
Спаси его, Господь, от пакостей таких,
Как ты спасал его от Лего!


Maria schweigt dem Herrn Und kehrt sich nicht an'n Handel,
Die Martha dienet gern,
Ein Hirte nützt durchs Wort, Ein Schaf durch Sinn und Wandel;
Doch alle sind des Herrn.


قل لمن قال عن ذوي العرفانِ
ورجال التحقيق والإيمانِ
طاعناً في اعتقادهم أوهاماً
وخيالاً جميع ذي الأكوان
مثل أهل الضلال ذا منك جهل
بنصوص الحديث و القرآن
إن أهل الضلال ليسوا بشيء
حاضر عندهم ذوي إذعان
لينالوا ثبوتَ ما غاب عنهم
بل همو بالجميع في كفران
أين منهم أهل التحقيق باللَ
هِ وأهل الكمال والعرفان
ونجوم الهدى لكل جهول
ورجوم لعصبة الشيطان
وإذا الشمس أشرقت لا تراها
دائم الدهر أعين العميان
إنما الله عندنا هو حق
لا سواه والكل في بطلان
واستمع أينما تولوا فثم ال
وجه والوجه ذاته يا معاني
لا تقل أينما تفيد مكاناً
وعليه استحال كل مكان
إنما تلك باعتبارك إذ ان
ت مع الكل في الفنا سيان
ما عدا الوجه فهو لا شك حق
والسوى فيه باطل باقتران
وكذا قول ربنا كل شيء
هالكٌ كلُّ من عليها فاني
وحديث النبيْ ألا كلُّ شيءٍ
ما خلا الله باطلٌ منك داني
ولهذا بربهم قام قومي
عابديه على تُقىً وعيان
جملة العارفين في كل وقت
حسنات الدهور والأزمان
أيها المنكر الذي ليس يدري
ما الذي فيه من غرور يعاني
قد أضاع الزمان بالقيل والقا
ل وفرط الضلال والطغيان
يحسب النفس منه تخلق شيئاً
فهو منها يبيت أسر الأماني
كل ما أنت فيه مع من يحاكي
ك به في اللسان أو في الجنان
عندكم ربكم خيالٌ ووهمٌ
وهو شيءٌ في عقلكم ذو معاني
وجيمعُ الأكوان حق وصدقٌ
عندكم بالعيان والبرهان
لو عقلتم تعاكسَ الأمرُ فيكم
وانجلى يا مظاهر الخذلان
لكن البغي والتنكُّر منكم
أوصلاكم فينا إلى الحرمان
ولهذا ملتم على ما سوى الل
ه سكارى كميلة الهيمان
وعميتم بحبكم كلَّ شيء
وصممتم عن الهدى والبيان
وافتتنتم بما سوى الله جهراً
واشتغلتم بلذة الحيوان
حيث أشقت نفوسَكم شهواتٌ
عن حصول السعادة المتداني
فقفوا عند حدكم لا تغطّوا
خبثَكم بالفجور والبهتان
ها هنا غابة بها أسدُ حربٍ
مشرعاتٌ رماحهم للطعان


Heut trennt unser minniglich Sehnen
Kein deutscher, kein gallischer Rhein,
Wir ziehen gleich Lohengrins Schwänen
Maifröhlich in »Strazzeburc« ein;
Der Hochschulen jungjüngste Schwester
Sei als bräutliches Ziel uns ersehn:
Sie steht noch im ersten Semester,
Drum ist sie auch jung noch und schön.


Jak tím více teď, v tu zabloudivše stranu,
v duchu kydáme na městský nevkus hanu,
který starobylé krásy v nitru hubě,
nejhorší svůj výmět šíří na obrubě,
v nudy poušť a hnus kraj kol dokola mění.
Tuskulí kde barok smál se pod zelení,
pás kde těšil sadů, hájků, vinohradů,
brlohy teď nouze v továrnickém čadu
šerednými v kalu straší ulicemi –
takové již mnohde naší Prahy lemy,
a dál místo trávy, klasů, květů, stromů
ohava jen k tomu cihelen a lomů.


Z vás po věk nám i jim, vy listy svaté,
jež neviditelná již ruka píše,
duch víry na oltáři otců vzňaté,
duch víry v sebe dýše!


Jako v pytli tma je všude.
Myslím si, co se mnou bude,
v tom mi noha zaklopýtne,
padám. – On mne v náruč chytne.


Sprühn einmal verdächt'ge Funken
Aus den Rosen – sorge nie!
Diese Welt glaubt nicht an Flammen,
Und sie nimmt's für Poesie.


Schmiegt sie sich an mich dicht und bang,
Wandern wir wortlos im Glockenklang,
Wandern durch Nebel und Nacht und Wind,
Weint an der Brust mir leise das Kind,
Weint, daß getrennt wir müssen, allein,
In der heiligen Weihenacht sein.
Küß ich die Thränen ihr lind vom Gesicht:
Weine nicht, Mädel, geh, weine nicht!
Zündet heut Andern der Liebesmann
Flimmernde Christkindlkerzen an,
Hat er in unseren Herzen entfacht
Eine ewige Weihenacht.
Sind wir auch heute Abend getrennt,
Doch uns im Herzen ein Christbaum brennt.
Dir aus dem Auge ja lacht sein Schein,
Nein doch, du Meine, wir sind nicht allein.
Trag ich dein Herz ja in meiner Brust,
Du auch das meine tragen mußt.


Já v žití trpěl – a jen verši žil.
Má bolest, láska, duše mojí žár,
mé čisté já, mé všecko, čím jsem byl,
vždy bralo, bere na se veršů tvar.


Schlummert in Grotten und dämmernden Hallen,
Taucht in der Wasser verborgensten Schacht,
Wo es von Perlen und bunten Korallen
Funkelt und blitzt in der purpurnen Nacht.


Er wird ja die Thränen zählen /
und Ergetzung auserwählen /
auf so heissen Himmel-Zwang!
seine Hand wird sie abwischen /
und mit Himmel-Lust erfrischen:
fliessen sie gleich noch so lang.


blondýna přisedla, drobná a vonící,
k mladému člověku, smavá,
z dětských že nevyšla sukének, řekl bys,
tak zdá se nevinná, hravá.


— Le conseiller aulique Hans et Meister Philippe
Pour elle avaient laissé le genièvre et la pipe ;
— C'était vraiment plaisir de voir ces bons flamands,
Types complets, — gros, courts, la face réjouie,
Négligeant leur tulipe enfin épanouie,
Transformés en dandys, et faire les charmants
Auprès de la diva. — les femmes et les mères
Ne lui ménageaient pas les critiques amères,
Mais elle allait toujours son train, — sans en perdre un,
Et, s'inquiétant peu de ce vain caquetage,
Accueillait tout le monde et recevait l'hommage


Robogva száguld a vonat előre,
De vágyam egyre visszavon.
Ah, úgy szeretnék kebledhez simulni
És csüngni édes ajkadon!...


Rendelt órát s víg minutát
Lelkem hogy bátron várja:
Légy pártfogóm és biztatóm
Oh üdvösség asszonya!


Beránky plují po obloze,
měsíček jede v zlatém voze,
ó, ticho noci letní,
ó, slétni k nám, již slétni!


D'abord, chercheur, qu'es-tu ? Sur ce flamboyant seuil,
C'est là ce qu'il faut voir avant toute autre chose.


If worth departed e'er deserv'd a tear,
Sacred to merit, pay the tribute here;
Repos'd beneath, to rise to life again,
Unspotted worth, which never knew a stain,
A tender mother, and a virtuous wife,
A noble patern of unsullied life;
Honor'd in age, lov'd and admir'd in youth,
Here rest in peace thy piety and truth.
The Christian virtues in her bosom reign'd,
The poor and friendless were by her maintain'd;
The widow blest her charitable dome,
And wand'ring orphans found a shelt'ring home;
More than her little pow'r allow'd, she gave,
Nor ever knew  virtue how to ;
The bright example of a virtuous mind,
Is all the dow'r this parent left behind;
Few were her comforts in this varying state,
A painful pilgrimage her weary fate;
Few were her joys on earth while doom'd to dwell,
So smiling died, and softly said, "I'm well."
Fair fainted shade! forgive this starting tear;
A hapless daughter still would wish thee here,
But heaven, more just, more gracious, deem'd it hard,
That worth like thine should wait a late reward,
So gently mov'd thee to that peaceful shore,
Where pleasure reigns, and anguish is no more.
Sweet be thy rest, dear venerated clay!
Whose guardian care once watch'd my erring way;
Ere thy pure spirit gain'd its native skies,
Thou taught'st each fair idea how to rise;
Supremely blest thy mourning daughter, ,
By thee taught how to live, and how to die;
And by thine own example, shew'd the way,
That leads to peace, and never-ending day.
Still deign to guide me, ever-honor'd shade!
In that clear path thy shining virtues made;
O thou! so tried in sad affliction's school,
That made the Christian Leader's life thy rule.
Oh, while I live may I disinguish'd be,
By still revering, imitating thee!
Serene with kindred saints, in purest air,
Now smile in triumph at thy late despair.


Süßer Freund, du blicktest
Mich verwundert an,
Kannst es nicht begreifen,
Wie ich weinen kann;
Laß der feuchten Perlen
Ungewohnte Zier
Freudenhell erzittern
In den Wimpern mir.


Vamos a crear y prender
el campo de los desidios.
Vamos a ver en el humo
las formas que creímos imposibles,
imperceptibles
inhalemos el aroma de la verdad.
Saltemos como águilas
sobre la cabeza de tu mentira.
Yo te creo,
y creímos ser invencibles,
nunca
llegaremos a serlo.
Así veremos el amanecer de un orden
superior al concepto,
que nuestro corazón guarda
desde ese primer aliento.
La idea, de que tú más yo
lo somos todo,
de que tú más yo
nunca
nos perderemos del todo.


Az őszi alkony mély, parázna
vággyal simúl a hegy fölé,
beteg szélben liheg
a hamvadó nap parazsára.


L’aurore se levait sans éclairer sa fleur,
Et pour lui la nature était sombre et voilée.
Ses printemps ignorés s’écoulaient dans la nuit ;
L’ombre humide éteignait sa force languissante ;
Son front pour s’élever faisait un vain effort ;
Un éternel hiver, une eau triste et dormante
Jusque dans sa racine allait porter la mort.


O si con vista dulce, amor, nacieras,
y acertaras las almas con la vista,
mas no fueras amor, si la tuvieras.


Ahogy nőnek az árnyak,
Ahogy fogynak az esték,
Úgy fáj jobban és jobban
Az eljátszott öregség.


Mně mrtvá pouhým pírkem zdála se...
Ach, ubohá! Jak tebe odbyli!
Máš rakev, jak ji láce urobí,
jest hrubě rudou hlinkou natřena,
jest bez ozdob a nemá ani noh,
kříž z papíru se bělá na víku.


»Zombor, Zombor! ha a virág
Éjfélre el nem hervad:
Fejünkre szörnyü jajt hozand
A pokoltól szedett had!«
És Zombor őrjöng, küzködik...
Éjfélre jár az óra;
Reszketve hallgat a gonosz
Az első kakas-szóra.


Dieses scheint zwar fest und dichte,
Als ob das geringste Loch
Auch vom schärfesten Gesichte
Nicht darin zu sehn; dennoch
Hat sichs offenbar gezeiget,
Daß sich lebend Silber seiget
Und, wenn mans darüber giesst,
Es dadurch gar leichtlich fliesst.


Am Nordertor, wo das Zollhaus steht,
Da saßen sie zu Gericht,
Sie war erst sechzehn Jahre,
Es konnte sie retten nicht.


Die Rose blüht; o fliehe, Licht der Sonnen,
O führe, Mond, die Sternenherde bald
Zum stillen, vollen, goldnen Mondesbronnen,
Streu aus den sichren Schatten, dunkler Wald,
Und bleiche, Mond, was Liebe hat gesponnen!
Doch mit Musik, die anderswo erschallt,
Mag Amor all die Schmetterlinge irren,
Die lauschend gern die Rose dir umschwirren.


يا عابد الحرمين لو أبصرتنا
لعلمت أنك في العبادة تلعب
من كان يخضب خدذه بدموعه
فنحورنا بدمائنا تتخضّب
أو كان يتعب خيله في باطل
فخيولنا يوم الصبيحة تتعب
ريح العبير لكم ونحن عبيرنا
رهج السنابك والغبار الأطيب


دارُ الوَزيرِ جَنَّةٌ
لَكِنَّها مُسَيَّجَة
سِياجُها إِذ جُعِلَ ال
بوابُ فيها عَوسَجَة


Io non so se gli è vero, o se v'è stato
apposto, ma lo credo finalmente,
poi che pubblico tanto fra la gente
si dice, che voi sete innamorato.


Wenzel Czeyka syna dal
do německých škol
(že sám zrozen v Čáslavi
hanba proň a bol),
jiný syn je v kadetce
a koří se baletce,
dcerky zří jen u zrcadla
každý, kdo jde kol.


妙心明洁契如如
操履分明女丈夫
庞老家风殊不二
摝篱高价许谁沽


百尺竿头话最亲
一交桥断绝纤尘
死中得活珠离蚌
甘作驴前马后人


Al nome di Gesù, signor diritto,
che da' Giudei per noi ricomperare
in sulla croce fu morto e confitto,
voglio la bella storia racontare.
Voi, buona gente, sanza fare un zitto,
in cortesia mi dobbiate ascoltare;
ed io vi conterò, sanz'altre pecche,
il perché Orlando se n'andò a Lamecche.


So spricht man, wo er geht und steht,
Es lacht der Herr Baron
Und denkt: Es sieht mir niemand an,
Daß jedes Schloß ich sprengen kann
Und daß ich bin ein Häuslingssohn.


Gott! hätt' ich das können ahnen,
Daß der große Mann verschied,
Als wir eben in dem Schwanen
Sangen sein Kartoffellied!


Deh, Morte, vieni a questa sventurata,
vieni a questa mondana peccatrice,
vieni a colei che ´n malora fu nata;
non t´indugiar, ché mi fia più felice,
morir agual, poi che contaminata
i´ ho verginità: ché ´l cor mi dice
che, se da te non verrai molto tosto,
di farmi incontro a te ho ´l cor disposto.


A Márcia e Jorge Vanderley


Ah, úpěl jsem, kterak to možno?
Zda předc mne miluje? –
Leč ona jak z kamene byla: –
teď konec všemu je?


Du kleine Heerde! welche Freude
Bringt dir des Frühlings junge Zier!
Auf einer blumenvollen Weide
Scherzt Lieb und Unschuld frey in dir.


لِمْ يكونَ النَّوحُ ياوُرْ
قا ومَحْبُوبَكِ حاضِرْ
وكَذَا فَرْخَاكش في الْعُ
شِّ هُمَا قُرَّبُ باصِرْ
وأنا مِنْ دُونِ أحْبا
بِي وأفْراخِي قُراقِرْ
رَبِّ بَلّغْنِي إلَيْهِمْ
سالِماً مِمّا أحاذِرْ


Tam šelestí to v rákosu
jak vzdušné harfy struny,
a na vlnách květ lotosu
se houpá v lesku luny.


Auf der Lippe Dein Herz? Und dessen rühmest Du, Freund, Dich?
Meine Zunge bewahr' ich mir im Herzen, o Freund!


Az én szívem pedig jótul elhanyatlott,
Az jót nem követvén az gonoszhoz hajlott,
Melyet az gyarlóság énnékem ajánlott,
Kárhozat tőribe, íme megakadott.


Tak jsem ji viděl jda okolo okna,
jež nízké dívalo se do ulice;
před zrcádkem tam stála prostovlasá
s nahými pažemi a snědou šíjí
a pod ní s bílých ňader hlubou rýhou
v košilce, lehounce jen visící
na jednom prsu bujném. Jak se lekla
mne zahlédnouc!... však v tom již okamžiku
hloub couvla o krok zpátky, vlasem hustým
vše skrývajíc, co nezřel jsem, jen tušil.


Denn Gott verstösst nicht ewiglich,
Er züchtigt und erbarmet sich,
Er schlägt und heilet unsre Schmertzen
Nach seiner Güte, die Er übt,
Denn Er doch nimmermehr von Hertzen
Die Menschen plaget und betrübt.


Não concebo o descaso e espero
que venha, dos Deuses, a cólera
e desabe por sobre a cabeça
dos homens que permitem o cólera


Hei de ser a bruxa do teu remorso!


Weil jedes Thier,
Siehst Du es leiden,
Dein Herz bewegt.


Os dragões da verdade e da mentira
(não de uma ou de outra: de ambas), diante o dia
do juízo final, em louca lira,
viram, na luz do fundo da bacia


Tak jdeme zkáze vstříc a znovu zahyneme,
když v nářku lenivém nad staletými hroby
stát budem shrouceni, ten smutek nezmůžeme
a prudce nezdvihnem se z vražedné své mdloby.


Tu sklenka se sklenkou se v milostné hře srazí
a sladce zazvoní jak hlásek na kůru:
to všecko na počest těch, kdož jak otcovrazi
z tvých knížek dělají zas literaturu.


Teď rudý západ do tisu se chytil; –
západem zlatý pruh, – a už se stmívá.


L'esercito cristian mosso a tumulto
sozzopra va senza sapere il fatto.
Estima alcun che sia un usato insulto
che Svizzari o Guasconi abbino fatto.
Ma perch'alla più parte è il caso occulto,
s'aduna insieme ogni nazion di fatto,
altri a suon di tamburo, altri di tromba:
grande è 'l rumore, e fin al ciel rimbomba.


Per quell'angol di terra, ecco io darei
Quale più benedetto
Lembo di cielo occorra a' versi miei
Quando faccio un sonetto;


Za vnadou zemřelou zrak marně v dálku zírá,
jest hořko chtivým rtům, když praskla v ruce číš.
A bude hořko tisíckrát, ač srdce již se vzpírá
a novým krásám ve svou ukrylo se tiš.


Verlaß dich nicht auf äußre Ding', auf eignen Witz und Werke,
Auf guten Vorsatz, Licht und Trost, nur Gott sei deine Stärke;
Auf Gott vertrau mit ganzer Macht im Glauben bloß, allein,
Er bleibet stehn, wenn alles fällt, kehr nur in ihn dich ein!
Ach, wie gesegnet ist der Mensch, der so aus allem gehet
Und wie ein Baum am Bach gepflanzt in Gott gewurzelt stehet!
In dürrer Zeit und Leidenshitz er bleibet, wie er war,
Er saugt aus Gott den Lebenssaft, drum grünt er immerdar.


Auf ewig, Amor, gute Nacht,
Mein freyes Herz darf nicht mehr lieben,
Es ist aus seinem Rausch erwacht
Und hat dich, schlauer Feind, vertrieben.
Verwünscht sey deiner Pfeile Macht!
Auf ewig, Amor, gute Nacht.


Byla jsem mladá, jarní květ,
dovedla tančit, hrát a pět,
oheň plál z hrudi do oka,
touha mě hnala divoká


Již na nádvoří osedláni koně,
již na bujného vrance Záviš sedá.
Jen Kunhutin zrak hojné slzy roně
se dívá za ním, líce na smrt bledá
a vítr zdouvá rozpuštěné vlasy.
Tu s vysokého okna zavzní náhlý vzkřik;
ruch, divný šumot v hradě, po nádvoří vznik’.
„Zpět, Záviši, zpět,“ zavznívají hlasy.


Když však život zmrazí žhavou naši krev,
zklamáním a zradou zhořkne všechen zpěv
a vypadne stářím z rukou pero, pluh:
kdo je oporou nám? – Nikdo: jenom Bůh!


Ne věřit! Vždyť s nasycením,
o něž jste žebraly, lstivé,
výsměšná spokojenost
v srdce vám záhy přijde.
Nad štědrými mužů srdci
jen triumf, jen triumf svítí
v zelených chytrých očích,
kde volá to: Žíti, jen žíti!


Pak vůbec k náboženství všemu zášť
jsi liberální pěstil v duchu doby.
Však osvětě teď nadchází čas mdloby,
zas mystika vše loudí v léčky vábné,
a k tomu (přírody to zákon!) slábne
i léty mozek tvůj, veň chorou vnadou
sny svěceného hašiše se kradou.


Já kandiduji, ano, prosím!
Nechť přízní všech jsem podělen,
svůj program tuhle v kapse nosím
a nebojím se prádelen.


Už pátý měsíc obléhali jsme
a útokem jsem často kázal hnáti.
Už pátý měsíc žízní, hladoví
a – tvrdošíjní! – nechtějí se vzdáti!


E di mia man le fia più grato il dono,
quando, come ella fu, son donna anch'io:
né qui venuta ad altro effetto sono,
ch'a vendicarla; e questo sol disio.
Ma far tra noi prima alcun patto è buono,
che 'l tuo valor si compari col mio.
S'abbattuta sarò, di me farai
quel che degli altri tuoi prigion fatt'hai:


Semmiképen mezőre Kazul nem méne,
Az Ibráin őnéki eszt izené:
Szömély szerént ővéle szömbe jönne,
Az szerencse válnék el, kié lenne?


Fue valiente, fue hermoso, fue artista.
Inspiró amor, terror y respeto.
En pintarle giadiando desnudo
ilustró su pincel Tintoretto.
Machiavelli nos narra su historia
de asesino elegante y discreto.
César Borgia lo ahorcó en Sinigaglia...
Dejó un cuadro, un puñal y un soneto.


Vamos a ver en un helado escollo
un Niño Dios, cuya alabanza callo,
de la vara de Aarón florido tallo,
y de sus hojas el mejor pimpollo.


"Haste, with thy poison'd dagger, haste,
" To pierce this sorrow-laden breast;
"Or lead me at the dead of night,
" To some sea-beat mountain's height,
"Whence with headlong haste I'll leap
" To the dark bosom of the deep;
"Or shew me far from human eye,
" Some cave to muse in, starve, and die,
"No weeping friend or brother near,
" My last fond, faultering words to hear? "


Straníš prý se od ženušky své až hrůza,
Snadli z křehotinky zlíhla se Medusa?


Daß du sie führest so wie du mußt,
Nie werden sie dir's erlauben!
Das alte Lied und der alte Wust,
Man predigt Blinden und Tauben!


Sehr zierlich theilen sich in viel gevierte Fächer
Die itzt mit Schnee bedeckten Dächer.
Die Schiffe liegen still, trotz Eurus Sturm und Wuth,
Trotz Thetis reger Macht, gehemmt von scharfen Schollen,
Indeß daß auf der tiefen Fluth,
Beschwert durch manche Last und schweres Kaufmanns-Gut,
Viel rasselnde beschlag'ne Räder rollen.


Körül a tenger végtelen,
csobog, susog a hallgatag hab.
Jaj-szavak búgnak itt is, ott is,
de tompa mind és fátyolos
és egyre halkabb, egyre halkabb.


Der Neidische kommt auf die Welt
Mit Blicken um sich her als wollt er trotzig wissen:
Warums der Mutter noch gefällt
Den Vater mehr als ihn zu küssen!


Er schaffet, daß in unsern Thoren
Der Friede, selbst zur Kriegszeit thront;
Daß Ueberflus, den wir verlohren,
Aufs neu in unsern Kammern wohnt.
Es blühen Wingert, Feld und Auen,
Die Axt erschallt, man höret bauen,
Des Künstlers scharfer Meisel klingt,
Und auf des Rheines klaren Tiefen
Schwimmt ein belebter Wald von Schiffen,
Der uns der Fremden Reichthum bringt.


Und du, mein Barde, der du vor den Thoren
Von deiner mütterlichen Stadt
Einst Lieder lalletest, wenn sie, die dich geboren,
Noch deine Liebe hat:


e al cielo, ove le voglie e i pensier ergo,
da fallaci, mortai, torti viaggi
altieramente te seguendo voli.


紫府仙人号宝灯
云浆未饮结成冰
如何雪月交光夜
更在瑶台十二层


Mein Breutigam! Willkommen tausendmahl!
Mein ädlester! Wi hattstdu mich vergessen?
Wi längst und längst hab ich, im trauerthal
Vor deiner thür geklopffet und gesessen?
Hab ich dir doch so offt gefleht?
Ich rif und rif und sas verschmäht.
Du hattest Ach! dein antlitz abgewand!
Dein Ohr das war fern aus meinem Land.
Wi kontestdu mein Lichteslicht erschauen,
Weil Finsternis mit dir sich wolte trauen?


A bude stříbro hvězd, jež v zodiaku třeští,
svým zrakem záludným k nám mlčky zírati
a mana bílých par nám klesat v teplém dešti
do líchy zkypřené a čpící souvrati.


Auf den treulos rollenden Rädern,
nach des Südens sonniger Heimath
fährt Pierrot mit pochendem Herzen –
ihm zur Seite Colombinchen.


köprünün altında dinamitler


E come 'l gran tesor lassò Fabrizio
per acquistare onor, che mai fia spento,
e per la patria sua tenere in pace,
così per la virtù lassato hai 'l vizio,
sendo a l'onor più ch'al tesoro intento,
amando el ben comun che tanto piace,
Cato giusto e verace,
robusto al falso, al bon pietoso Enea,
fidele a Citerea,
ispecchio e lume al viver d'i mortali,
che con le tue sante ali
hai fatto tra i viventi molte prove
da volare al tuo fine in grembo a Giove.
— Canzone, el tuo parlar pien di giustizia
farà da molti amarti e tener cara,
ch'assai è da piacer chi parla el vero.
Però t'invia innanzi a sua milizia
e genuflesso a lui parla e dechiara
quanto in sua gentilezza sempre spero,
e con l'animo intiero
dirai: «El mio fattor, che mi ti manda,
a te, che tanto pòi, si racomanda».


Der Herr vom Kiebitzhof ist ein bescheidener Grande;
Man sieht ihn meist im schlichtesten Gewande;
Das macht: er giebt nicht viel auf äußerlichen Staat.
Doch giebt es Fälle, seltene, muß ich sagen,
Da weiß sich Krazi wie ein Lord zu tragen,
Thut an ein Mäntelchen von goldenem Brokat.
So hier zu Ehrn
Der Frau Malgonia Stern.


Sláva slavným! Od všech budiž ctín
farář v ....tíně:
nemá nad něj milejšího Hospodin
ani hospodyně.


Komm Erfurt! Komm herbey, und sieh die Helden-That,
Die jetzt ein Edelmann so schnell verübet hat!
Er ist bemüht den Fuß, den Degen und Camaschen
Mit Blut und rothen Schweiß zu färben und zu waschen.
Er brennt, er schäumt, er gischt, sein Muth und Wuth ist groß
Er geht mit Stoß und Hieb auf seinen Gegner loß.
Sein Eifer ruhet nicht biß daß er ihn durchstochen;
Biß er ihn umgebracht und seinen Stahl zerbrochen.
Sieh Held! was deine Faust und tapfrer Arm gethan!
Sieh den besiegten Feind vor dir im Blute an!
Ist nun dein Geist vergnügt, da du ihn hast erleget?
Sieh! wie er vor dir stirbt, und sich nicht weiter reget!
So kämpft ein Edelmann; so sieget ein Soldat.
Ist das nicht adlich gnug, was er verübet hat?
Kan wohl der Ahnen Zahl und alle Ritter-Sachen
Ihn so berühmt, als jetzt der einzge Handel machen?
Allein wer ist denn wohl der überwundne Feind,
So hier im Blute liegt? Ein jeder schließt und meint,
Es müß ein kühner Held und Krieger seyn gewesen.
Man hat ja allezeit gesehn, gehört, gelesen,
Daß sich kein Cavalier mit einem Knaben schlägt.
Der Ehrgeiz ist ja sonst den Herzen eingeprägt,
Vermöge welchem sich nur die mitnander schlagen,
Die gleichen Stand und Rang und gleiche Gaben tragen.
Es fordert ein Soldat auch einen Krieger raus,
Und also windt er sich den schönsten Ehren-Strauß.
So glaubt man, dieser muß mit einem Feind von Gaben,
Und Muth und Tapferkeit gekämpft, gefochten haben.
Wer war denn dieser Feind? Ach man versetzt mit Schmerz:
Es war ein zartes Weib, und redlich Schwester-Herz.
Wie? wars ein Frauenbild, mit der er sich gerungen,
Und ihr den blanken Stahl durchs Rückrad durchgedrungen?
Ja! ja! es war ein Weib. Jedoch es ist bekannt,
Die Welt bezeigt es ja, daß auch der Weiber Hand
Den Degen hat geführt, man hat nicht allzuselten
Auf Rossen, Gaul und Thier, in Läger und Gezelten,
Im Krieg, im Kampf und Streit, und in der blutgen Schlacht
Mit Degen, Harnisch, Bley das Frauenvolk betracht.
Wie mancher Frauen Arm hat ritterlich gekämpfet.
Und als ein junger Löw den tollen Feind gedämpfet.
Vielleicht wars eine Frau von Feuer, Geist und Muth;
Vielleicht regierte sie den Stahl und Degen gut;
Hat sie etwa den Geist der Tapferkeit getragen,
Und mit entblößtem Arm, sich rum, und durchgeschlagen?
Wenn dort Aurelius Zenobien besiegt,
So schätzt er sich beglückt, und ist sehr hoch vergnügt.
So kans ihm auch zum Ruhm und Herrlichkeit gereichen,
Daß einer Heldin Faust von seiner muß erbleichen.
Ja! wäre dieses wahr; wärs ein beherztes Weib
Und kühner Arm gewest. Hätt sie auf seinen Leib
Den scharfen Stahl gesetzt; Hätt er sich müssen wehren:
Ey so gereichte ihm ihr Tod zu seinen Ehren.
So aber hatte sie das Fechten nicht gelernt;
Sie führte keinen Stahl, er war ihr weit entfernt.
Die leere Hand, ihr Mund, ihr Flehen und ihr Bitten,
Das war ihr Waffen-Zeug, mit welchem sie gestritten.
Doch der verwegne Geist betrachtet keines nicht.
Er metzt, er häut, er schlägt, bis daß er sie ersticht,
Bis daß das warme Blut stark auf der Erde fliesset,
Und sie mit Jesus Nam ihr frommes Leben schliesset.
Verfluchte Raserey! verdammte Cains-Brut!
Die sich mit redlichem und frommen Schwester-Blut
Die Hände waschen will. Wo hat man von Barbaren
Dergleichen Grausamkeit gelesen und erfahren?
Vor einer solchen Wuth und Teufels-Tyranney
Empfinden Bestien; du aber keinen Scheu.
Ist ja dein Blutdurst groß, wilst du den Degen färben,
Wilst du den Leibes-Bau zerschmettern und verderben;
So geh zur Donau hin, und greif den Muselmann
Den Feind der Christenheit, und nicht die Schwester an.
Da hast du Feinde gnug; hier streite als ein Ritter,
Mach ihnen da die Lust zum Christen-Blute bitter.
Von dieser kühnen That erlangst du keinen Preiß
Die Welt, die nun hierdurch von deiner Bosheit weiß,
Wird dich und deinen Geist und Hand vermaledeyen.
Und das vergoßne Blut wird Rache! Rache! schreyen.
Faß nicht wie Joab dort des Altars Hörner an,
Weil keiner dich vorm Fluch der Allmacht schützen kan.
Entweiche! fleuch! wohin? von einem Ort zum andern
Must du wie Cains Fuß mit Herzens-Stichen wandern.
Der offenbare Lohn der That ist noch zu früh
Vor dich, du Bösewicht! du must mit saurer Müh
Erst durch die Felder gehn, und stetig also schreyen:
Ihr Hügel fallt auf mich! vom Schmerz mich zu befreyen.
Ihr Berge, deckt mich zu! und nehmt mein Leben hin,
Damit ich von der Angst und Quaal entledget bin.
Ein baldger Tod ist noch vor deine schwere Sünde,
Vor deine Grausamkeit zu sanft und zu gelinde.
So nimm denn Cains Angst auf deine Flucht nun mit.
Was Gott zu diesem sprach, das folg auch deinem Schritt.
Du aber frommes Weib, ruh in der kühlen Erde,
Bis dich dein Lebens-Fürst zur Freud erwecken werde.


Rispose: - Traditore - Orlando - o vile
non fu' mai reputato alla mia vita,
ma sempre, in verità, baron gentile.
Or se mi venne la mazza fallita,
e' me ne 'ncresce, e però parlo umìle.
Ma innanzi che da me facci partita
io ti farò disdir quel che tu hai detto! -
e poi saltò del suo caval di netto.


Nur vergebens sucht' ich Freuden
Hier im weiten Erdenreich;
Immer sah ich Ihn verscheiden,
Ach! so blutend und so bleich.


Or ch'ella i passi altrove andando torse,
ogni piacer da me così si sgombra,
che di restar in vita sono in forse.


v Šimonově domě v Galileji
kochal, duše tvá se chvěla steskem,
když zřels, božským oslněna leskem
jak mu nohy myla – ó těch bojů chvil! –


Byťbych hav i neměl na těle,
Když mám upřímného přítele,
Nebojím se více takých zborů!


Piagollo irato, e vendicati i sdegni,
seco ne pianse, e rimedio porgendo
del sùbito furor, con voi si dolse.


„Umírám sladce! umírám však pro ní!“
Se ohlas nitrem mojím tiše nese
A hlava má se smutně k prsoum kloní:
Vždyť čarným dolem, v pustém kolem lese
Dlí vzdech i slast! příroda slzy roní:
„Života zhynou všichni snové krásní!“
Tak zříceniny jakby šepotaly:
„Zde čarné oči, ústa k lásce zvaly –
Usvadly v hryzu smrti holých dásní!“


Ueber unsre Liebe hängt
eine tiefe Trauerweide.
Nacht und Schatten um uns beide;
unsre Stirnen sind gesenkt.


La que es más Fénix, cae fenecida;
la que es más encendida, es abrasada;
y es cogida, la que es más escogida.


– A čí to slza rozmilá
na mojí desce zvonila?


In quest'antri, in quest'ombre
Spesso il tenero Amor giunge danzando;
In quest'alghe posando
Baldanzosa nel cor, lieta nel viso,
Chiama Cerere e Bacco il canto e 'l riso.


Umsonst, Matrosen, ist euer Bemühn,
Den Jüngling zu retten, er ist dahin!
Wie hungernde Bestien stürzen die Wellen
Dem Opfer entgegen, sie schnauben und bellen;
Schon hat ihn die eine wütend verschlungen,
Und über sie kommen die andern gesprungen,
Die um die Gierige neidisch schwärmen
Mit schäumendem Rachen und wildem Lärmen.


Mně zdálo se, že plížím se
v tuch sladkých záchvatu
po zlatotkaných kobercích
v odlehlou komnatu.


V něm velké perly kalným zrakem svítí,
to jsou ty slzy, jež jsem plakal v žití;
ó, skloň ho jen, ať zakryje mne zcela,
ať nevidí svět vrásky mého čela,
mráz na srdci, na liliích snů jíní!


Ist gar ein holder Knabe, er!
Als ob er 's Bild der Liebe wär.
Sieht freundlich aus, und weiß und rot,
Hat große Lust an Butterbrot,
Hat blaue Augen, gelbes Haar,
Und Schelm im Nacken immerdar,
Hat Arm' und Beine, rund und voll!
Und alles, wie man's haben soll.
Nur eines fehlt dir, lieber Knabe!
Eins nur: Daß ich dich noch nicht habe.


鸡声犬吠远相望
社酒登槽唤客尝
晓日晴明陂更阔
风吹荞麦蜜花香


Mutter alles, was Gott lebt,
Tür der Heilgen, hoch erhebt,
Neuer Stern von Jakobs Stamm,
Frau der Engel, sanfte Flamm.


Mi ternura filial anhelaba también incesante.
Como un ara de amor, de mi padre la cuna besar1,
Y elevar al Gran Ser una férvida súplica amante
Por su cuna y por él ante toda la pompa del mar.


德香薰郁书银笔
句法清新夺锦袍
卓荦斗南推第一
才名藉甚继三豪


çıkmazlarda üstüste


»Seht in der Halle den Knaben dort,
Er spielt mit dem Federballe,
Das ist Lord Marschalls ältester Sohn,
Und ich lieb' ihn mehr als alle.


Egy életünk és egy halálunk
S a régi, hős idők alatt
Élet s Halál peremén jártunk,
Nekünk nem új e gondolat.


O Jesu, eil!
Du bist zum Heil
Der Sünder Mensch gebohren.
Komm, der du nahmst
Ein Liecht und kamst
Zusuchen, was verlohren.


一二三四五六七
行年临之如电疾
只将香火对清闲
古井无波应委悉


Wehe mir, mein Rosenkränzlein,
Weh, es ist entzwei gesprungen,
Denn zu heiß um deine Hüfte
Hatte sich mein Arm geschlungen.


Da poi che morte spinse quel bel velo,
unde uscì l'alma che a Dio fe' retorno,
ho pianto in questo misero subgiorno
vincti anni et per dolor cangiato el pelo.


E o eco ao longe me repete — avante! —
o futur o futur no seu sei
Entre louros e bênçãos dorme a glória!
Após — um nome do universo n'alma,
Um nome escrito no Panteon da históri
()


Poema integrante da série Primeira Part
In: GUIMARÃES JÚNIOR, Lui Sonetos e rimas: líric e Pre Fialho d'Almeid Lisboa: Li Clássica E de   Teixeira, 191


Quinci simil si fa spesso all'amato,
acciò che lui a sé simil diventi,
fin ch'è, dond'esso scese, a lui menato;


Horch, von Saint Roch bekannte Glockentöne!
Ein Todtenamt! In Trauerkleidern prangen
Der Priester und verbannte Polensöhne,
Altar und Wand mit schwarzem Tuch umhangen.
O schöne Feier! Geisterhände legen
Auf der Lebend'gen Häupter ihren Segen;
Ein Brudergruß, ein Bundeskuß, entboten
Von den Gefallenen in Polens Schlachten
Und von den Geistern der Lebendigtodten,
Die am Ural und in Sibirien schmachten!
Doch nicht vollzählig dünkt mich die Gemeine,
Der ragenden Gestalten fehlt manch eine.
»Wer nicht mit uns, deß können wir entrathen;
Wir sind des Volkes Herz: die Moderaten!« –


– Chtěl bych některou z tvých věcí –
zrak šel ku stěn uhlu...
– Všecko patří pánu mému –
– Nic, jen tuhle truhlu. –


岩中一个月胚胎
知是谁将斧凿开
一夜六丁将帝敕
驾空推起上天来


Im Mittagsglast, auf des Gebirges Grat,
Schlief unter alten Fichten müd ich ein;
Ich schlief und träumte bis zum Abendschein
Von leerem Hoffen und verlorner Tat.


sólo un rincón tranquilo


Ey Bayrischer Matthiesel,
Du kunstreicher Kund,
Zwölf Jäger sind draussen
Und drey grosse Hund.


双鬓萧条失故青
躬耕犹得养馀龄
明时恩大无由报
欲为乡邻讲孝经


Však půjdeš dále, útlá Psycho milá,
květ musí kvést a dál jít Ideal,
jenž před tebou jde přísný dál a dál,
chce, abys nechala stop, že jsi žila.


Aber noch einmal
Öffneten beide die Augen,
Und in Wechselworten
Erwiderten sie Wunschvater:


Hört nur das ängstliche Geschrey,
Das Jammern, Winseln, Heulen, Klagen,
Das man bey solcher Raserey
Hört in die bangen Thäler schlagen.
Wie kocht das Herz! wie schäumt der Mund!
Wie schluckt und rächelt Kehl und Schlund
Der Armen, die verscheiden sollen!
Die nach erlittnem Streich und Stich,
Nunmehro diesem Wüterich
Den allerletzten Odem zollen.


أحسنت إليكم فأسأتم ؛
فأجابوا: أُسْكُتْ يا مهذار


Chudák rechtor přeubohý,
samou psotu zkusí,
vetché ruce, vetché nohy,
ze dne ke dni bez polohy
organovať musí.


A mutual flame was quickly caught:
Was quickly too reveal'd:
For neither bosom lodg'd a wish
That virtue keeps conceal'd.


ni dosud rtům se nezdařilo říci,
ač tisíckrát se měly k porodu,
jen jedno slovo krovem světa chvící...
A tentýž vliv též dusil přírodu.


Linií, tvarů tichou hudbu kreslí,
dne žhavý jas i mysterium noci,
a magickou jak oživeny mocí,
zář, stíny světů tajemných se snesly.


Cuando la tempestad ya le acababa
de su vida la lumbre, y de su guía,
y el cuerpo sin el alma a dar venía
do el alma con el cuerpo deseaba,


Os olhos se resguardam
sob as pálpebras
mas o tempo passa


Z vln minula se noří něžná léta,
to z noci modravé vil šepce sbor –
jak Orient nám líčil katecheta
a ohněm mystickým mu sálal zor,


Im Blumenkelche will die Biene,
Der Laubfrosch auf dem Blatte ruhn,
Der Falter an der Balsamine,
Am Rosenzweig das Gotteshuhn.


Barangó odaér, kéri a szekeret;
De mihelyest kérő beszéde megeredt,
Végét nem is várva, nekirohantanak
Dühös méreggel az őrző fenevadak.


Esse que teme a guerra e se acocora opondo-
Se ao que digo, não tem sangue carmim,
Só serve pra feder em feminina paz
Longe donde as aspadas trazem glória e ressoam
— Vossa morte, cadelas, recrudesce-me o júbilo
E por isso encho o ar com minha músic
VI


水行天地间
万派同一指
胡为穿石来
要洗巢由耳


Nu kreeg Musik un Danz eerst Art,
As wenn de Löher Roland fahrt.
Se krelln sik as en Slachterwif,
Se dreihn sik as en Püttjerschiv ...


Und was ist das leben hie? Das ists: Wenn das seine zu Dir sagen kan: Eli! zu Ihm: Mein Gebeine!


Boleslav, vévoda Opavský,
juž cítil v hrudi šíp smrti,
juž veselý hon jej netěší,
ni sokoli, ni chrti.


Ach, man laufet hin und her, meint, den Schatz also zu finden,
Seel', es bleibet deine Pein,
Wo du nicht willst stille sein;
Brich den eignen Willen nur, laß die Kreatur verschwinden,
Kehr dich ein und harre da,
So ist Gottes Hilfe nah!
Der Vernunft Geschäftigkeit und die Flüchtigkeit der Sinnen,
Alle Mannigfaltigkeit
Bringe sanft zur Einigkeit,
Bleibe so vertraulich still, Gott ist nahe bei dir drinnen,
Stillesein und guter Mut
Mit Gott große Taten tut!


Wer dir zu viel getraut,
Hat auf den Sand gebaut.
Wer dir sich hat ergeben,
Verdirbt mit Leib und Leben.
Drum will ich dich verlassen
Und nimmermehr umfassen:
Jesus Christus soll allein
Meiner Seele Bräutgam sein.


قَليلٌ بِالوَرى مِثلي
عَزيزٌ عَزَّ بِالذُلِّ
لِمَن أَنظُرُهُ بَعدي
وَمَن هُوَ قَبلُ مِن قَبلي
فَفي فَتقي بِهِ رَتقي
وَفي وَصلي بِهِ فَصلي
وَكُلِّياتُ جُزئِيّا
تِ ما يَظهَرُ مِن كُلّي
وَفي تَفريقِ الجامِ
عِ عِندي مُجمَعُ الكُلِّ


Nezablesknul blesk to na blankytu,
Nezasvistnul slavík v sladkém citu;


Jdou muži,
jež bída, vášeň ke zločinu druží.
Jdou ženy,
jež společnou jsou hanbou označeny.
Jdou děti,
v jichž očích více dětství neviděti.


Zwar bist doch selber du der Weg:
Ach laß mich gehn auf diesem Steg,
Durch dich allein kan ich dich finden.
So führe du dann mich fortan
Zu dir, auf dir, der Lebensbahn.
Laß mich im Herzen dich empfinden.


Ich tadl' euch nicht,
Ich lob euch nicht,
Aber ich spaße;
Dem klugen Wicht
Fährt's ins Gesicht
Und in die Nase.


Ein Tannenbaum im Schwarzwald steht,
Der wächst schon manches Jahr;
Sein Wipfel hoch ins Blaue geht,
Drin fliegt sein grünes Haar.


Ja wan ich meine sel nicht stillt
vnd im zaum mein gedancken hielt,
War meiner selen wie eim kind
welchs nicht sein gwont Milchbrüstlin sind.


S lancochy se přikrádá,
v město z kusů pálí,
ale Češi městské zdi
pilně spravovali. –


Lucina, o fosse perch'ella non volle
ungersi come noi, che schivo n'ebbe;
o ch'avesse l'andar più lento e molle,
che l'imitata bestia non avrebbe;
o quando l'Orco la groppa toccolle,
gridasse per la tema che le accrebbe;
o che se le sciogliessero le chiome;
sentita fu, né ben so dirvi come.


Také mně kdys štěstí mladé
popělo – a dopělo,
není blaha, vše-li shrnu,
popelu by černou skvrnu
na svém čele nemělo.


Resurge, alienta, grita, anda, combate,
vibra, ondula, retruena, resplandece
Haz como el río con la lluvia: ¡crece!
y como el mar contra la roca: ¡abate!


سُقتُم كِنانَةَ جَهلاً مِن عَداوَتِكُم
إِلى الرَسولِ فَجُندُ اللَهِ مُخزيها
أَورَدتُموها حِياضَ المَوتِ ضاحِيَةً
فَالنارُ مَوعِدُها وَالقَتلُ لاقيها
أَنتُم أَحابيشُ جُمِّعتُم بِلا نَسَبٍ
أَإِمَّةُ الكُفرِ غَرَّتكُم طَواغيها
هَلّا اِعتَبَرتُم بِخَيلِ اللَهِ إِذ لَقِيَت
أَهلَ القَليبِ وَمَن أَردَينَهُ فيها
كَم مِن أَسيرٍ فَكَكناهُ بِلا ثَمَنٍ
وَجَزِّ ناصِيَةٍ كُنّا مَواليها


Neučil-li mistr Jakub
Bremer v Děvíně a v Řezně
Mistr Oldřich Grünleder
V duchu Husově? Ovšem že
Byli za to upáleni,
Jako Hus; nicméně však
Duchův nespokojenost
Trvá dosavád. A co se
Národnosti týče, Bůh sám
Nejlépe ví, proč jich tolik
Rozličných po světě rozsel.
Pročež měli bychom všichni
Mezi sebou milovat se,
A ne lítě zatracovat
Pro národnost.““ Tu se tvář


Den Sarkophag, aufschaudernd betracht' ihn du,
Mit einer Frage siehet er stumm dich an:
Wenn du, o Mensch, dereinst gestorben,
Sage, was gräbt in den Sarg man dir ein?


لبيك من آمر يا خير من عزما
وبث في كل ارض للهدى علما
الحق ابلج وضاح تليح به
والسيف احمر بتار يمجّ دما
دعوت قومك للتوحيد ترشدهم
فآمنوا بعد حرب حرها احتدما
واخلصوا بعد ايمان عبادتهم
وكان كل فريق عابدا صنما
اما الفصاحة فالآيات باهرة
قد اعجزت كل من قد قال اورقما
اكبر بما انت قد احرزت من خلق
قد اسند الله في نعت له العظما
نعم السجايا خصال فيك بارزة
تهدى بانوارها الفياضة الامما
وفي النبوة اسرار قد استترت
وفي الاشعة ما في العين عنه عمى
ان انكرت فئة ما فيك من شيم
فما بذى شيمة من يكر الشيما
قاسيت في البدء آلاما مبرحة
لكن لسانك منها ما شكا الما
كانت تخيف بليل الباطل الظلم
حتى تبلج صبح الحق يبتسم
وكنت في محقها باللَه معتصما
والله يعصم من باللَه يعتصم
اما قريش فكانت في عداوتها
كأنها بخشام طال تصطدم
نار بها اضطرمت تلتاع انفسهم
وليس فوق اضطرام النفس مضطرم
ان الألى لك قد ابدوا خصومتهم
لم يظلموك ولكن نفسهم ظلموا
حاربت السلم حبا في صيانته
حتى تألفت الاقوام والامم
وبان للدين نور لا انطفاء له
فما بدا النور حتى زالت الظلم
آياته بينات يستضاء بها
كما تضمّ الانجم السدم
وكان مولدك الميمون مسعدة
عنها تمخض في آزالة القدم
حاولت وصف خصال فيك راجحة
فاعجزتني عن تصويرها الكلم
من بعد ليل طويل للضلال دجا
اطلعت صبحا جميلا للهدى انبلجا
وان دينا رسول اللَه مبلغه
ينير حيث بدا الالباب والمهجا
قد خاب من حاد يوما عن محجته
اما الذي هو عنه لم يحد فنجا
نعم السراج كتاب اللَه انزله
فحيثما التفت ابصر له وهجا
الدين في كل عصر للحياة مضى
قد كان خير صراط للذي نهجا
يريك اوله اعقاب آخره
فما تلاقى به امتا ولا عوجا
وقلت هاكم كتاب اللَه والتمسوا
في آية الحق كل الحق منبلجا
قالوا أفيه على تأييده حجج
فقلت ان له من نفسه حججا
وليس يعلم ما في البحر قاصده
الا اذا خاض من يعبو به اللججا
ما احسن الدين قد ادلى بحجته
والعقل والنقل في رأس قد امتزجا
نهضت بعد جهاد نهض مقتدر
بالدين بالعلم بالاقوام بالبشر
ابقيت في كل ارض للهجى اثرا
فجل ما انت قد ابقيت من اثر
نبت من خير آباء واكرمهم
فانت زهرة ذاك المنبت العطر
وقمت بالعبء عبء الدين تحمله
فما هنالك من نكص ومن خور
ورحت تدعو اليه القوم منفردا
فلم يكن لك غير اللَه من وزر
حتى حباك باصحاب ذوي جلد
مناصرين وحتى فزت بالظفر
لا دين اكمل من دين دعوت له
في طلعة الشمس ما يغني عن القمر
حاججتهم بكتاب اللَه تفحمهم
فكان امضى من الصمصامة الذكر
وفي كتاب عليك اللَه انزله
من روحه متعة الاسماع والبصر
فكان ابقى لهم من كل ما وضعوا
والنقش في الماء غير النقش في الحجر
بعد الشتات تلاقى الشمل مجتمعا
واصبح الملك بعد الفتح متسعا
والمؤمنون بواء في اخوتهم
والامر شوى يراه المؤمنون معا
والحق بان مضيئا لا خفاء به
والغي كان عجاجا زال وانقشعا
واحمد كان قد ادى رسالته
وحبه كان في الارواح منطبعا
اما الشعوب فتحت الراية اتحدت
وقبل ذلك كانت امة شيعا
في الجاهلية صرعى لا انتباه لهم
كأنهم شربوا من مرقد جرعا
فصاح داعي الهدى فيهم ينبههم
من رقدة بات فيها العقل منقطعا
يا ايها القوم هبوا من مراقدكم
فانما الصبح كل الصبح قد طلعا
دعا الى وحدة فيها سلامتهم
وقد اجاب من اختار الهدى ووعى
اقبح بدنيا بلا دين تعف به
ما احسن الدين والدنيا اذا اجتمعا
يا ايها الدين انت الحول والشرف
ما بال اهلك في الاقطار قد ضعفوا
انا على ما اصيب المسلمون به
لآسفون وان لم ينفع الاسف
طال الجدال على اشياء تافهة
واعرضوا عن صميم الدين واختلفوا
وولوا الحق الا البعض اظهرهم
وانكروه وقد كانوا به اعترفوا
الدين سمح فما ان فيه من عقد
والدين ما كان يستهدى به السلف
الدين اسوة من ضيموا ومن حزنوا
والدين سلوة من في عيشهم شظف
الحق دين ولكن قل ناصره
والدين حق ولكن اهله جنفوا
العيب في امة اخلاقها فسدت
لا عيب في الدين عنه اهله انحرفوا
ان الألى قد صفت منهم سرائرهم
ما ان لهم عن كتاب الله منصرف
وان احمد بحر في معارفه
فليغترف منه من قد كان يغترف
اكبر بفيصل ملكا طاهر النسب
يرى بلوغ العلى في وحدة العرب
نجل الرسول الذي كانت قد انقلبت
به العروبة قبلا خير منقلب
له عيون بنور الله ناظرة
الى الامام ولا ترنو الى العقب
يبني فيرفع ما يبني بحكمته
ويأخذ الشيء بعد الشيء عن كثب
اقرأه واقرأ سجايا اوليه تجد
ما شئت من نسب حمد ومن حسب
نرجو من الله في ايامه رشدا
في الدين في العلم في الاخلاق في الادب
وان تكون خطى غازي موفقة
فهو الامير الذي نرجوه في الكرب
وسوف تحمل اشبال العراق ظبيً
تحمى الثغور بها في عسكر لجب
لا يحفظ الثغر الا الجند محتشدا
فالملك كالعين والاجناد كالهدب
والعلم افضل لو زيدت وسائله
مما هنالك من مال ومن نشب


Alle Gott-zeigende/ Tugend-zuneigende
Strahlen seynd hin/
Weil ich in allerhand/ (Leider nicht ohne schand!)
Bubische Thaten/ Willig gerahten
Jederzeit bin/
So/ daß der Tugend-Glantz
In mir verfinstert gantz.


Bůh ví, jak spal dlouho. Když se vzbudil zase,
chvíle byla, v které Bláník otvírá se.
Nevědělť to ovšem, kolem zrakem těkal,
mnul si žasem oči, znovu se zas lekal;
kolem stěny pěkně stojí řady koní,
ob čas řemeny jim o třemeny zvoní,
jak hnou hlavou v dumě, jak přešlápnou časem,
zní to jako druhdy chodbou táhlým hlasem.
Vedle koní posud řada mužů stojí,
chvějí se jak stíny, jež se lesem rojí,
v pláštích zahalení, kolem rozložení,
jako v těžkém snění zase pohrouženi.


Ihr süßen Worte,
Ihr leichtbeschwingte sanfte Reime,
Die mit dem zarten Klange,
Summend mit dem harmon'schen Flügel
Durch die Bäume
Ueber Berge fliegt und Hügel,
Liebkoset euch auf eurem Gange
Und nahet euch demüthig jenem Orte,
Wo reizend steht die Schönste unter Schönen,
Da wollet tönen
Und sagen, klagen, wie mein Herz schon lange
Entbehrt des Lebens. Schürzet euch zum Reisen,
Die lieblichste der Weisen
Legt an, und weint und lacht, wenn euch zum Gruße
Die Sprache fehlt, so redet wie die Liebenden im Kusse.


¡Pobre San Agustín del alma mía!...
Le pusieron tu nombre, tu adorado
y dulce nombre a una profana vía...
A una calle no exenta de pecado,
donde vivió Bolívar... Y hoy en día
da cupo a El Bodegón, a ese dechado
de humorismo envuelto en la alegría
piramidal del ron y el anisado...
La gente que circula y encadena
la prosa estomacal, rompe la calma
de una calle que es una burla impía
para tu sacro nombre y tu serena
paz interior, San Agustín del alma,
¡noble San Agustín del alma mía!...


لعمري لقد حفت بأمنٍ وصحةٍ
ليالي وصالٍ للهناءِ مبيح
أحاشيكَ عن تعريض سقم وأرتجي
عوائد عيش للهناء منيح
فلا سقمٌ إلاَّ بجفنِ مليحةٍ
ولا عارضٌ إلاَّ بخدِّ مليح


Sonst würdest du dich um mich flechten,
so wie die Winde zärtlich dicht
im Busch den Blütenzweig umflicht,
in heimlich bangen süßen Nächten.


Očištěna svatyně, v níž bůže
měl – jen pozlátkové – místo Boha;
sám je vynes, jasnou vůlí muže,
pouta svrhá jeho hruď i noha.


Poi che Fortuna a quella audacia arriso
ebbe cinque o sei giorni, entrò in gran sdegno;
ché pur troppa baldanza l'era aviso
ch'Otton pigliasse nel suo instabil regno,
ch'avendo di lontano alcuno ucciso,
d'entrar nel stuol facesse anco disegno;
e gli ruppe in un tratto, come vetro,
ogni speranza di tornar a dietro.


y entreabre en abanico los leves dedos,
para ver tras aquella reja, sin miedos,
cómo brota la noble sangre del toro


Jako psanec šel jsi v dál
pochopy všech mocných štvaný,
vracíš se k nám jako král
národem svým milovaný;
proputovals křížem krážem
světa moře, pevniny,
holou rukou dobývaje
volnost naší otčiny.


O stanchi piedi miei, già non mi duole
Stancarvi più; ma che vi è tolto il gire
A riveder colei che 'l mio cor cole.


Es gehen Menschen vor mir hin
Und gehen mir vorbei, und keiner
Davon ist so, wie ich es bin.
Es blickt ein jedes so nach seiner
Gegebenen Art in seine Welt.


Die Juden ausgenommen, ist
Nicht jeder geboren zum Handeln;
Die Szene kann der Maschinist
Auch ohne dich verwandeln.


Cansast O sol do deserto
Secou tua alma de font
Morreu nos dedos do inútil
A tua frágil cançã
Não mais ouvirás soluços,
Não mais na noite deserta
Descobrirás desespero
Corpos virão sobre as ondas,
Diante dos teus olhos seco
Houve uma voz nos teus lábios
Quente e viv Quando foi?


Dieses Hoffen, dieses Bangen,
Diese ew'ge Qual und Lust,
Dieses mächtige Verlangen,
Dieses Klopfen meiner Brust.


秀眉青目树花衣
一钵随缘智不知
佛与轮王嫌不作
世间刚有个痴儿


Der See mir zu Füßen hat heut sich enteist,
Er kräuselt sich, flutet, er wandert, er reist,


Ó kterak užasnul ten mořský stařec sivý,
když jal se prohlížet království jeho divy,
když jeho stráže zbil, ano když spoutal jej;
když lámal korály, jež nosil místo berly,
když z vousů, mořských řas, mu škeble rval a perly
a rohů svojich jek v tritonů mísil rej!


S az öszvebetűzést Virgíliusunkban,
s Erythraeus szerint vén Homérusunkban,
sőt nagy Dryden utánn sok új auctorunkban,
ne vegyük mustráúl versdalolásunkban?”


jejž leskem plníš, osvobozena
a svatou vůli k činu nadšena.


ظفرت على رغم الرَّقيب بطيفها
وقد طردت خلف الثريا النعائم
فيا لرقيبٍ ليس يرزق نظرة
وآخر يأتي رزقه وهو نائم


ove vagando va l'alma soletta
per boschi e selve, fin che giugne al fonte
che Narciss' al morir chiama ed afretta.


Das alte Recht, das schläft; was neues etwa tichtet,
Nach dem wird, weil es schläft, das alte Recht gerichtet.


Bey dieser schweren Zeit was sol der Mensch beginnen?
Er lebt nicht, lebt er nicht und gibt sich in die Sinnen.
Wer richtet Aecker zu? Der Krieger erndtet ein.
Wer baut? nicht du, der Feind wil Kayser drinnen seyn.


Někdy též dím: Třeba myslit na hroby a na věčnost,
a pták křičí: Pro tvé dumy vína číš hrob velký dost!


Imagem - 00120001


Sparve l'Aurora, ond'egli, che vicina
avea la stalla, corse per lo scorno
a fare il resto con la Caterina.


Also traf ich ihn im Holze,
Haß und Brunst in meinem Muthe,
Daß ich ihn schnell ohn' Erbarmen
Mit der Lanze niederschluge.


Ecco da l'onde assorto
Vien meno il giovinetto e cede estinto,
Da ria procella vinto;
Trasportato sul lito, arriva morto.
Misero lui, misera lei, ch'intorno,
Sul rischiarar del giorno,
D'alto balcone, a le sue luci infesto,
Spettacolo mirò così funesto.


Aus Sandſtein iſt das gelbliche Portal,
Die rothen Säulen aus Granit gehauen,
Und ſeitwärts in ein weißes Piedeſtal
Vergräbt ein Löwe ſeine Marmorklauen.
Doch ſchwarz verhängt ſind alle Fenſter heut
Und Lichter brennen nur im Erdgeſchoſſe,
Der Straßendamm iſt hoch mit Stroh beſtreut
Und lautlos drüberhin rollt die Karoſſe.


Já býť bohem, věru,
poručil bych věčně psáti Tvému peru!
Ostatní, již před nahotou klečí,
ať si píšou – indiánskou řečí...


紫袍临蜀殿
黄屋建梁台
异世为鹃去
前身作蚓来


Aus allen Winkeln gellen Fürchte Wollen
Kreisch
Peitscht
Das Leben
Vor
Sich
Her
Den keuchen Tod
Die Himmel fetzen.
Blinde schlächtert wildum das Entsetzen.


Ramsay an' famous Ferguson
Gied Forth an' Tay a lift aboon;
Yarrow an' Tweed, to monie a tune,
Owre Scotland rings,
While Irwin, Lugar, Aire an' Doon,
Naebody sings.


Denn weh! des Lebens warmer Glanz
Erstrahlt für mich nicht mehr!
Die Woge raunt im Brandungstanz
Zum Sand: nie mehr – nie mehr
Wird wundgeschossne Schwinge ganz,
Dürr bleibt der Baum und blätterleer,
Dem jäh ein Blitz zerschlug den Kranz.


Ich bin ein deutsches Mädchen!
Ich seh' mit hohem Stolz im Blick
Zum blut'gen Kampf
Den edeln, theuern Bruder ziehn.


Pod klenbou sluje kladou mdlé údy na nocleh.
Mdlý nítí plamen ohně jen němých žalob vzdech.
Bard bez písně dumá: Vítězí hrom síly, krásy div;
proč kosám též odolá býl kdy, květ netvor uvadlých niv?


Poi gi ogli l'un de l'altro se suspinga,
mirandosi le carne gnude e blanche;
scolorirsi fin ch'el sospir restringa;


Das Dorf ist still, still ist die Nacht,
Die Mutter schläft, die Tochter wacht,
Sie deckt den Tisch, sie deckt für zwei,
Und sehnt die Mitternacht herbei.


Soll der Sud mich so ergötzen?
Kan Er bringen her von Ihr
Die beliebten Seufftzer mir?
und mein schwaches Hertze letzen?
B. Ja der Sud/ das süße Kind/
Macht es/ daß dein Leid zerrint.


En una anchurosa cuadra
Del alcázar de Toledo,
Cuyas paredes adornan
Ricos tapices flamencos,
Al lado de una gran mesa,
Que cubre de terciopelo
Napolitano tapete
Con borlones de oro y flecos,
Ante un sillón de respaldo
Que entre bordado arabesco
Los timbres de España ostenta
Y el águila del imperio,
De pie estaba Carlos Quinto,
Que en España era primero,
Con gallardo y noble talle,
Con noble y tranquilo aspecto.
De brocado de oro y blanco
Viste tabardo tudesco,
De rubias martas orlado,
Y desabrochado y suelto,
Dejando ver un justillo
De raso jalde, cubierto
Con primorosos bordados
Y costosos sobrepuestos,
Y la excelsa y noble insignia
Del Toisón de oro, pendiendo
De una preciosa cadena
En la mitad de su pecho.
Un birrete de velludo
Con un blanco airón, sujeto
Por un joyel de diamantes
Y un antiguo camafeo,
Descubre por ambos lados,
Tanta majestad cubriendo,
Rubio, cual barba y bigote,
Bien atusado el cabello.
Apoyada en la cadera
La potente diestra ha puesto,
Que aprieta dos guantes de ámbar
Y un primoroso mosquero,
Y con la siniestra halaga
De un mastín muy corpulento,
Blanco y las orejas rubias,
El ancho y carnoso cuello.
Con el Condestable insigne,
Apaciguador del reino,
De los pasados disturbios
Acaso está discurriendo;
O del trato que dispone
Con el Rey de Francia preso,
O de asuntos de Alemania
Agitada por Latero;
Cuando un tropel de caballos
Oye venir a lo lejos
Y ante el alcázar pararse,
Quedando todo en silencio.
En la antecámara suena
Rumor impensado luego,
Ábrese al fin la mampara
Y entra el de Borbón soberbio,
Con el semblante de azufre
Y con los ojos de fuego,
Bramando de ira y de rabia
Que enfrena mal el respeto;
Y con balbuciente lengua,
Y con mal borrado cerio,
Acusa al de Benavente,
Un desagravio pidiendo.
Del español Condestable
Latió con orgullo el pecho,
Ufano de la entereza
De su esclarecido deudo.
Y aunque advertido procura
Disimular cual discreto,
A su noble rostro asoman
La aprobación y el contento.
El Emperador un punto
Quedó indeciso y suspenso,
Sin saber qué responderle
Al francés, de enojo ciego.
Y aunque en su interior se goza
Con el proceder violento
Del conde de Benavente,
De altas esperanzas lleno
Por tener tales vasallos,
De noble lealtad modelos,
Y con los que el ancho mundo
Será a sus glorias estrecho.
Mucho al de Borbón le debe
Y es fuerza satisfacerlo:
Le ofrece para calmarlo
Un desagravio completo.
Y, llamando a un gentilhombre,
Con el semblante severo
Manda que el de Benavente
Venga a su presencia presto.


Die mit Thränen säen/ werden mit Freunden erndten.


Ihr getrewe Vnterthanen/
Schwinget nun die Frewden-fahnen/
Macht einen frölichen Hall/
Ihr Maystäten zu gefallen/
Schlagt die Seyten/ lasset schallen/
Tromlen und Trompetten all.


قَد عَلِمَ القَومُ لَدى الصِياح
أَني في الهَيجاءِ ذو نِطاح


Někde snad si někdo na mne vzpomíná,
na leccos vděčně vzpomínám si také
a hádám, kterým asi otrokům
je psáno nejdřív vysvobození.


Jetzt send' ich nicht mehr jauchzende Boten dir,
Beklemmte Stambul deinen Eroberungen
Hat Oesterreich ein Ziel gesetzet,
Unüberfliegbar der Hoffnung selber.


Blaß und herbe dein Gesicht,
tief im Blick erloschne Funken,
hast den Kelch der Bitternis
bis zum Grund du leergetrunken.


水面波心相对开
海门西望妙高台
不须更问蓬瀛路
独棹扁舟自往来


V sluch mého bláznivého Majestátu
zalehly hlasy nespokojenosti;
a že to hlučení mi bralo spánek
a rušilo poklidné zažívání,
tož po příčině pátrati jsem začal:
milion jest jich, milion to celý
a možná víc, a všichni stojí dole,
nejníže dole v šeru, puchu ulic,
jak vyšli z šachet, továren a dílen,
ze hřmících vlaků, ze stavenišť rudých,
z cihelen, lomů – mají žluté líce,
pohledy zlé a zatvrdlé a ruce,
žilnaté ruce, zpěchované, černé
– buď nemyté, bud zažrané v nich vrásky –
a ruce ty se zatínají v pěsti
a pnou se vzhůru, k tomu ústa křičí,
už zvykem jaksi rozevřená ústa:
Chléb! Světlo! Světlo! Chléb! a Chléb a Světlo!
Ten pohled zrovna estetickým není
a řev je také trochu jednotvárný
i ve slovech i v ostré melodii...


Radost není pošetilost,
Nevinná jest hubička.
Bláznům nechť jest rozpustilost,
Co z nich láje dušička.


Du wärst ein Mörder nicht? Selbstmörder du!
Was öffnest du des Busens sichres Haus
Und stößt sie aus, die unverhüllte Seele,
Und stellst sie hin, den Gaffern eine Lust?
Fährst mit dem Dolch nach ihr und triffst;
Und weinst und klagst darob
Und zählst mit Tränen ihre blutgen Tropfen?
Drauf höhnst du sie und dich
Aufjubelnd laut in gellendem Gelächter.
Du nicht ein Mörder? Frevler du am Ich!
Des eignen Leibs, der eignen Seele Mörder;
Und auch der meine – doch ich weich dir aus!


Dulce esperanza, del prestigio amado
pródiga siempre, que el mortal adora,
ven, disipa piadosa y bienhechora
las penas de mi pecho acongojado.


Mahomed.


Vzpjal se král a stanul v pýše,
děvče kolem boků chyt’
a rost’ silný výš a výše:
„Budeme dva zápasit,
já a ona, nikdy sám!
A to tvrdě přisahám!“


So seh ich dich, du träumrisch Kind,
Am abendlichen Rheine stehn,
Wo seine schönsten Borde sind
Und seine grünsten Wellen gehn.
Schwarz sind dein Aug und deine Haare,
Und deine Magd, die Sonne, flicht
Darüber eine wunderbare
Krone von Abendlicht.


Náš čas je jinaký, duch lidský krní,
což může učeň dnes svým mistrům dát
než úšklebkův a zdobné zášti trní –
toť dnešních velduchů je majestát!


ليلَ الحمى بات بَدْرِي فيكَ مُعْتَنِقي
وبات بدرُك مرمِيّاً على الطُّرُقِ
شتَّان ما بين بدرٍ صيغَ من ذهبٍ
وذاكَ بدري وبدرٍ صيغَ من بَهَقِ
زار الحبيبُ وبدْرُ التِّم في كَمدٍ
بادٍ عليه وغصنُ البان في قَلَفِ
يمشي على خدِّ من يَهْوى وأَدمُعه
تهمِي فسبحان منجِيه من الْغَرَقِ
وقبْل ذا كان طيفاً من تكَبُّرِه
فإِنْ سرى كان مَسْراه على الحَدَق
وبات باللَّثم تَحْت الختم مَبْسِمُه
والصَّدْرُ بالضَّم تحتَ القُفل والفَلَق
وعِفْتُ طيفيَ لم جَاءَ سيِّدُه
يا عين عفِّي طريقَ الطَّيفِ بالأَرَق
يا عاذِلي فيه أَمَّا خدُّه فنَدٍ
كما تراهُ وأَمَّا ثغْره فَنَقي
وما جفونك تلْويها على سَهري
ولا ضلوعُك تطْويها على حُرَقي
تريدُني خارِجيّاً عن مَحبَّتِه
أَنَّى وبيعةُ ذاك الحُسنِ في عُنُقي
يا صاحبَ الحسن لا تَعجل بفُرقَتِنا
فما رمَقْتُك إِلاَّ آخِر الرَّمَقِ
وساترٍ ليَ عينَيْه براحَتِه
ليتَ الضَّنَى ليَ من عينيْه كانَ بَقي
سرقتَ قلبي ولمْ أَنكرتَ سِرقته
أَليس خدُّك مسروقاً من السَّرق
ونكهةِ لك تُحيي نفسَ ناشِقها
بمسترقٍّ من الفِردَوْس مُستَرق
جاءَ الغرامُ وهذا الحسنُ في قَرنٍ
والغيثُ يَهْمي ونورُ الدِّين في طَلَقِ
تسابَقا فادْلهمَّ الدَّجْن في ظُلمَ
من الْقُطوبِ وفازَ النُّورُ بالسَّبَق
إِنَّ السحائِبَ جارَتْه فأَتْعَبها
وذلكَ القطرُ بعد الجُهدِ كالْعَرَقِ
الأَفضلُ الملكُ المخلوقُ من كَرمٍ
ومَنْ سواه هو المخلوقُ من عَلَقِ
حاشاه أَنْ يَتَعنَّى في تَكَرُّمه
وإِنَّما هو ماش فيه مَعْ خُلُقِ
بمدْحِه الوُرْقُ في الأَوْراق ساجعةٌ
في جمرةِ الفَجْر أَو في فحمَةِ الْغَسَقِ
مولى الأَنامِ عليٌّ هكذا نَقلَت
لنا الرُّواةُ حديثاً غيرَ مختلَقِ
على الشهادة بالفضل المبين له
أَهلُ المذاهبِ والآراءِ والفِرق
أَقامَ في الأَرضِ سوق الخلق قاطبةً
بالقسطِ من جَعَل الأَمْلاَك كالسُّوق
تضاءَلوا مِنه وانقادُوا لعزَّتِه
إِلى التَّذَلُّل وانقادوا إِلى الملَق
من أَقْبلَ الدِّينُ في إِقبالِ دوْلته
شوقاً إِليه وفرَّ الكفرُ من فَرق
تَصْبو إِلى معرَكِ الهيجاءِ عزمتُه
كأَنَّها منه في مُسْتَنْزَهٍ أَنِق
وراحةٌ منه لا تنفَكُّ عاشقةً
للأَسمرِ اللَّدنِ أَو للمُرهَفِ اللَّبِق
وقتْه جُنَّةُ تقْوى في مَعارِكه
وجنَّةُ الصَّبر فيها لِلتَّقِيِّ تَقي
استخبر الكفرَ ماذا حلَّ مِنه بِه
وما الَّذي مِنه في يوم اللِّقاءِ لَقي
همَّ الأَعَادِي وما نالوا بِزعْمهمُ
ما أَمَّلوا هلْ تُنال الشَّمس في الأُفُقِ
أَشقى به اللهُ من عَادى عُلاهُ ومن
عادَى عَلياً من الجُهَّالُ فَهْو شَقي
يا فالقَ الصُّبح من سيْف براحَتِه
أَنتَ الَّذي فَلَق الهاماتِ بالْفَلَقِ
في موقف ضاق حتى لا مجالَ به
لكنَّ ذَرْعك لمَّا ضَاق لم يَضِقِ
فكم تركتَ بها كَفَّاً بلا عَضُدٍ
وقد توسَّدها رأْسٌ بلا عُنق
يرْوِي عدوُّك منها ماءَ لَبته
بالنَّحر مِنها وبعضُ الرِّي كالشَّرق
عذرْتَهم يوم فرُّوا منك حينَ رَأَوْا
ضرباً يُعيد جديدَ الدِّرع كالْخَلَق
فَما نَجا مِنْك لا مَن كانَ في شَرفٍ
فوقَ السَّماءِ ولا مَن كانَ في نَفَقِ
قطعتَ بالموتِ مِنْ أَرْواحِهم عَلَقاً
والموتُ قطَّاع مَا يَلْقى من الْعَلَقِ
بكى لهم من وَراءِ البحرِ بحرُ دمٍ
حتىَّ تحمَّر ما في العينِ من زَرَق
ما أَعجزَ الفِكرَ عن وصْفٍ يُحيط به
ولو أَطاق لكانَ القولُ لم يُطِق
يُثني لِساني وقلبي منه في جَذَلٍ
وأَنْثَني لقصورٍ عنه في حَنَق
وكم لَحَانِيَ فيه كُلُّ ذي حَسدٍ
لما رآني من نُعماهُ في غَدَق
وإِنَّني منه في عَيْش بلا نكدٍ
وإِنَّني منه في صَفْوٍ بِلاَ رَنَقِ
لما كسانيَ أَثوابَ الغِنى حَسُنَت
فيها حِلايَ وحُسْن الغُصْن بالوَرَق
عذرتُ عاذِل مدحي في مَناقِبه
إِذ كانَ يدخلُ بين المِسْك والعَبَق


Wenn der west-wind deinen werth
Nicht verzehrt /
Wenn er deine berge rühret /
Davon weder du noch er eintzig labsal spüret;
So gönne / daß / der ich es mehr versteh /
Darinnen etwas frey spatzieren geh.


瓦盂亭午未闻歌
少负心初负腹多
薇蕨不侵耕凿地
八珍柰此属餍何


Die Mächtigen wollte Gott verschönen –
Warum sollt ihnen das Volk nicht frönen?


Jako Homer prošel rozmanité
Země, seznav příčícý se stavy
Rozdílného lidu v pospolité
Tvářnosti a vládu, řád y mravy,
Vyšetřoval příčin slávy zbité,
Skoumal Božstvím zkynujícý hlavy,
V zmocňujícým duchu, v sníženosti
Našel perlu opravdové ctnosti.


故人相约一访我
东望不至心踌躇
清风满袖月千里
此处苦吟谁和予


I
С волнением касаюсь я пера,
И сердце горестным раздумьем сжатБольших поэм давно прошла пора
(Как Лермонтов нам указал когда-то)Но я люблю их нынче, как вчера!
Бессмертная, мне помоги, Эрато,
Мой скромный дар прияв, благослови
Рассказ в стихах о жизни и любвII
Я пережил дни искушений тайных,
И все равно мне, будет ли мой стих
В десятках или сотнях рук случайных…
Сам для себя люблю в стихах своих
Стеченье рифм, порой необычайных,
Я для себя пишу — не для другиЧитатели найдутся — сердце радо;
Никто не примет песни — и не надо!
III
Гремит войн Газетные столбцы
Нам говорят о взятых пулеметах;
На поле брани падают бойцИ каждый о своих родных в заботах,
Меж тем подводят в книгах мудрецы
Итоги бойни роковой на счетах…
Теперь ли время Музу призывать?
— Теперь, как и всегда! Шумела рать
IV
Аргивян на брегах, у древней Трои;
Прошли герои, но живет Омир!
И нашей жизни твердые устои
Падут во прах, вновь изменится мир,
Не встанут, может быть, сверкая, строи,
Но будет вечно звучен ропот лир,
Поэзия над славой и над тленьем
Останется сияющим виденьем…


远公莲社久相招
老大无心到石桥
遥想东林山月出
白猿啼处树萧萧


Colgado está de un caso el pensamiento,
que entre esperar y miedo se sostiene.
Compone, cada vez que al pleito viene,
el esperar, más fuerte su argumento.


Byl tichý večer: mír se na svět roní
a píseň večerní vším světem zvoní.
Svět v spánku sladkým, tichým větrem dýše:
jen srdce v těle není tiše.


Die Brüder sinds, es fliegt voran
Sieghaftes Banner, da sie nahn,
Das Freudenlied erschallt wild laut,
Held Dagobert holt seine Braut!
Draus auf der Haide stirbt im Blut
Graf Gregor, deß gestrenger Hut,
Aus Einsamkeit und Kümmernissen
Die holde Mündel jetzt entrissen.
Das Bild ergriff der Männerherz,
Gunild im Arme Dagoberts!
Weß Auge flammte da nicht kühn,
Wenn ihm solch edel Bild erschien?
Das Herz, in schönem Traum verloren,
Hat Lieb und Treue neu beschworen.


Azorkovi všechno se tím hatí,
pohroma mu z toho vzešla velká:
velectěná jeho velitelka
toho dne jej dala ostříhati.


Pod hrůzy dojmem, v zoufalství a v hoři
sen podivný duch Slavatův si tvoří.


Ich ritt auf einem Pferde
Den grünen Wald entlang,
Voll Blüten war die Erde,
Ich rasch hinunter sprang.


Kde jest ten vzdor jeho, divoká kde zloba?
Proč již na svatého nevře na Jakoba?


Ten zrak se hloub v tvé rysy ztopí –
co všední davy nepochopí,
on vycítí, on uzří náhle...
Snad bude dojat neobsáhle!


Jak hra můj život. Budu vždy tvým ořem...
Jen netrhej tak, prosím, provazy...
Mám pruhy modré... Doma pláču hořem,
jak divně mi to hruď vždy prorazí...


Fekete síneken rohan a gőzös,
kattogó robaja monoton csúf dal –
s én érzem, hogy egy vagyok, amíg csak élek
a sok-sok zokogó erdélyi csúccsal,
bárhová ragad a rohanó gőzös.


帝舜登天四海臣
可怜生杀不由身
持平第一张廷尉
更听君王误杀人


miénk a torkot fojtó szenvedély,
az alkonypírban kigyulladt kedély;


Die blinde Leidenschaft
Ehre klagender Mensch in dem Staube,
Sie führt dich an mit deiner Kraft
Auf Klippen den Vögeln zum Raube!
Du hörst dich nicht,
Du siehst dich nicht,
Du fühlest Gott
Und betest nun mit Glauben.


Die blümlein/ schaw/ wie trettens an/
Vnd wunder schön sich arten!
Violen rosen/ tulipan/
All kleinod stoltz in garten/
Jacynthen/ vnd Gamanderlein/
Dan saffran/ vnd Lauendel;
Auch schwertlein/ gilgen/ nägelein/
Narciß/ vnd sonnenwendel.
O Gott ich sing von hertzen mein/
Gelobet muß der Schöpffer sein.


Wer Christum recht wil lieben,
Muß selbst verleugnen sich
Vnd gäntzlich von sich schieben
Der alten Schlangen Stich:
Ich meyne solche Lust,
In der wir uns gefallen,
Wie Adams Kindern allen
Dieselb ist wol bewust.


Gesellt euch! stillt mit angeerbtem Triebe
Den Durst nach Küssen und nach Wein.
Es eifert schon der Weingott mit der Liebe,
Den besten Rausch uns zu verleihn.


A ty to nevíš, co je, co je dole,
že jsou tam kostry ohnilé a holé.


de aquel sí, cuyas hoy cenizas santas
breve pórfido sella en paz suave;
que en poco mármol mucho Fénix cabe
si altamente negado a nuestras plantas.


Bloudím za večera širým polem,
lučiny se rozkládají kolem,
měsíc bledým světlem svítí,
stříbro paprsků se třpytí
nad lesem a na skalisku holém;
myslím jako ve snách: Jděte,
znám vás, co ode mne chcete,
zasypaly jste mne krutým bolem...


Wähne nicht, daß in dem Weltgewühle
Je ein Herz, so wie das deine fühle,
Daß ein zweites folge deiner Spur!
Wähne nicht im sehnenden Umschlingen
And'rer Wesen also durchzudringen,
Daß es mit dem deinen Eines nur! –


Die das Glück nur einst besessen,
Die verläßt sein Schatten nie;
Bittrer ist es, zu vergessen,
Als zu klagen spät und früh.


auf der Caninchen Hatz,
da Amor uns will üben.
Der Preis ist angeschrieben,
es gilt um einen Schmatz.


Abominando del hombre valiente,
echas en cara la desgracia humana,
y, al insultar, muestras la bestia ingente.
¡Es tan abyecta tu actitud marrana
y es tan de amoral tu ejecutoria...
¡debiste ser hijo de puto y rana!...
Chillas por eso pidiendo euforia
necio-anormal de «un puntapié en el culo»,
y el ser pro-imperialista es tu victoria.
Tu condición de Judas y de Chulo,
corrompe con dinero mal habido,
y a quien explotas, lo declaras nulo.
Tu verso inmoral se ha «enriquecido»
de un mil de pederastas de prontuario:
cantas por paga, en tu rabel transido.
Estafándola, alzando su calvario,
a aquella fiel humilde «hormiguita»,
formas la roña del prostibulario.
Por tu gran colección hermafrodita
sin que falte una loca Concha sola,
la Reacción mundial te felicita.
la miendo por debajo de la cola
al ladrón del Viet Nam, al asesino,
eres el héroe de la coca-cola.
Gran comensal del Wall Street ladino
miras a Cuba como los «gusanos»,
y su martirio te importa un comino.
Tu comunismo es farsa de Casi Anos
emputacidos y escandalosos,
que vende, como reses, sus hermanos.
Ceñido de mugrientos y roñosos,
tinterillo de latifundistas,
yo te comparo a los perros tiñosos.
Defiendes, pisoteando comunistas,
a los patrones contra los peones,
y los dueños de fundo son tus pistas.
Ladroneando, eres tú flor de bribones,
y como vives de seres dudosos,
auspicias guardaespaldas maricones.
Insultador de héroes grandiosos,
como Mao Tse-tung y su Partido,
entregas sangre ajena alos golosos.
Tu «pedosita» es pacotilla, herido
de vanidad añeja de ramera,
«gozas» de «fama», pero estás vencido.
A la siniestra mafia aventurera
de la chacota en la literatura
tu camarilla le dio pedorrera.
¡Oh! mixtificador, tu sinecura
de atorrante político, «escruchante»
poético, es un tarro de basura.
Engañas a «las musas», y el cantante
de prostíbulo que hay en tus muletas,
en las ideas es un comerciante.
Sodomitas, rufianes, proxenetas,
pacotilleros y filibusteros,
te corretean entre cuchufletas.
Bohemio y metafísico, en usleros
de material confuso estás sentado,
como en grandes divanes de braseros.
De «Derecha» y de «Izquierda» te has timbrado
y oscilas de entre alones y loyolas,
manoseando para lado y lado.
Como te arrastran las sesenta bolas
de las antologías criminales,
te balanceas en las carambolas.
Un rebizno mundial de homosexuales,
monta la máquina cosmopolita
de tus negocios internacionales.
Y hasta el cura pronazi aranedita
llorando se arremanga las polleras
en honor de tu gran guata «bendita».
Yegua de arreo, riega las praderas
de la bohemia tu meada de piojo
funeral, corroído de goteras.
Los de Hernanes, el negro y el rojo,
son los sucios eunucos amarillos
de tu harem: Cardenal y Matapiojo.
Ellos te chupan de los calzoncillos
la bazofia, con lengua de lacayos:
pían sin pico, aunque son pajarillos.
Tal como dos esclavos, dos cipayos
enmascarados en su podredumbre,
sirvientes del verdugo y papagayos.
Los «capos» de la antigua servidumbre
te abandonaron por ingrato e inmundo
como a un cuchillo mordido de herrumbe.
Hoy por hoy, solo, en el hoyo del mundo
chillas y gritas, espantosamente,
lo mismo que un zapato moribundo.
Y aunque manchas tu patria, impunemente,
contrbandeando éxito por mérito,
te escupe un gran gargajo frente a frente.
Vendido a Norteamérica, el pretérito
de tus engaños al proletariado,
da vuelta la chaqueta al benemérito.
Traidor y desertor calificado,
te burlaste de los trabajadores
yendo de negociado en negociado.
Tu frenesí es corruptor de menores
intelectuales, «regolucionario»
a lo Mansilla, «Rey» de embaucadores.
«La araña negra» y «el patibulario»
te llamó Juan de Luigi, al cual echabas
en cara la ceguera... ¡oh!, mal corsario.
Telarañoso y mercantil, alabas
lo que negaste, como equilibrista,
y al Premio Nobel lo llenas de babas.
De país en país, gran arribista,
tu gonorrea literaria has ido
vendiendo como egregio pendolista.
Tu «reconciliación» de forajido
con el imperialismo, es lo más lógico:
se van de corrompido a corrompido.
Como un bruto o eunuco patológico
estás sobre las clases defecando
y a tu estiércol lo estimas antológico.
Un viejo perro muerto anda aullando
en tus quejidos de gran roña ahita
y, al vomitar, te vas desintegrando...
Toda tu obra mal robada, imita:
«Macchu-Picchu» es Ramponi, el argentino,
a quien plagiaste su «Piedra Infinita».
Tagore, Baudelaire, Vallejo, (vino
y mito), te encubren, y te aterra
haber transado tu alma de cochino.
El fosil colonial de Inglaterra
entre biblias y whiskyes y serpientes
engendró «Residencia en la Tierra».
Si hablando a gentes proletarias, mientes,
mientes cantando y llorando y, mintiendo,
mientes a delincuentes y a inocentes.
Como lo heroico no lo estás viviendo,
tú frenas la potencia de las masas
con tu veneno «poético» horrendo.
Por tus siete maletas, sobrepasas
el equipaje multimillonario,
cuando el botín repleta tus tres casas.
A alguna menopáusica de acuario,
«tu Farewell» ¡de Blomberg!, le produjo
alteraciones en su calendario.
Sabat Ercasty te dejó con pujo
sangriento, y «El Hondero Entusiasta»,
es la baraja y el moco del brujo.
Siendo un feto, te das de iconoclasta,
y a mí me has estafado desde el nombre
a esta línea de fuego, que te aplasta.
No eres un hombre pobre un pobre hombre
condecorado como a un espía
del anticomunismo, cobre a cobre.
«Punta de lanza» de la porquería
capitalista, porque no batallas,
en la agonía de la burguesía.
Ni Trujillo agregó a tantas medallas
tanta asquerosa maldad engañosa,
y «Chapitas» fue ejemplo de canallas.
El gran oficialismo es tu ruidosa
pantalla, adulas a cualquier Gobierno
y le cambias por plata, verso o prosa.
«Gran mal poeta», (engendro del infierno),
te llamó Juan Ramón en «Españoles
de Tres Mundos», Caín de mas de un cuerno.
¡Y tú, coleccionando caracoles
o mascarones en que te defines!...
«Radio La Habana» baleó tus controles...
Entre los más rosados querubines,
te «canonizarán» de comunista
con la trompeta de los malandrines.
Un Belaúnde pronacifascista
y asesinador de guerrilleros
coronó tu cinismo de pancista.
Como a chancha «matada», los culeros
te lastiman el lomo y las berijas,
(dos instrumentos de los marulleros).
Es decir, las ambiguas sabandijas
de la retórica y de la poética,
ya sólo en los sobacos las prohijas.
Porque como eres «loco» de la estética
y el robot parroquial de un clan idiota,
hasta tus cómplices piden genética.
¿Tú revolucionario? La pelota
del trotzquismo te cuelga del hocico,
enmascarándote. Y Lenin te azota.
Con tu conducta de sapo y de mico
ofendes a la inmensa clase obrera,
y a costillas del pueblo eres tan rico.
Además, el Pentágono reitera
en dólares sonantes y contantes,
su amor a la canalla aventurera.
Y la CIA procura resonantes
éxitos al carajo «bien portado»
y condecoraciones y diamantes.
Y un horrendo esplendor prefabricado
y queso y pan y vino, todo de oro,
y los difraces del enmascarado.
La gritería universal, el toro
de cartón rojo, el Caballo de Troya,
la gran máquina-jaula para el loro.
Turbia gran bruja macabra de Goya
es tu aflicción de «Toribio Gallina,
el Náufrago», colgando de una bo... ya.
A tu «realismo» échale formalina
en el tronco esencial de la macana,
porque muestra su lengua femenina.
La épica social americana
la escribo yo, rugiendo pueblo adentro,
con mi pluma-fusil, (gran hacha humana).
Y tu canción de amor es epicentro
de mistificadores, y bolina
de maricas, con punto y como al centro.
Lo bautizaste como «Guillermina»
al «Mascarón», que oculta tus «apremios»
de bailarín de la Tía Carlina.
Y si aún deseas premios y más premios,
te ofrezco el premio a la sirvengüenzura
colosal y feroz de los bohemios,
que se cavan la propia sepultura:
no importas tú, ¡importa tu impostura!...


تَغَرَّب عَنِ الأَوطانِ في طَلَبِ العُلى
وَسافِر فَفي الأَسفارِ خَمسُ فَوائِدِ
تَفَرُّجُ هَمٍ وَاِكتِسابُ مَعيشَةٍ
وَعِلمٌ وَآدابٌ وَصُحبَةُ ماجِدِ
فَإِن قيلَ في الأَسفارِ ذُلٌّ وَمِحنَةٌ
وَقَطعُ الفَيافي وَاِرتِكابِ الشَدائِدِ
فَمَوتُ الفَتى خَيرٌ لَهُ مِن قِيامِهِ
بِدارِ هَوانٍ بَينَ واشٍ وَحاسِدِ


Ty rány, jež jste Bohu Kristu dali,
jsou hroznější, než ony, jež měl dřív,
vy božské oči jste mu vypíchali,
když na vše zřel, je v lásce přimhouřiv.


Jediná soucitu krůpěj, v ztráty vše upřímný hlas
znamenat může jen málo. Spráhlá poušť zhltí je v ráz.
Soucitu, přízně a lásky ze stran všech lijavec –
na spráhlou spadne-li hroudu, duše ví o tom přec!


„Povstaň, sestro moje,“ laskavě jí děla
Dagmar hlasem, v němž se bolesť duše chvěla.
„Povstaň, klidně jdi, kam násilí ti káže.
Nechť nás pevné stěny, stráže, zámky dělí,
srdcí našich spolek nikdo nerozváže,
a ten, v jehož dlani tento hrad, svět celý
spočívá jak hříčka, v každý čas a všude
okem nebeským nad námi bdíti bude.“


Doch was kein Stolz vermag, kann Weisheit möglich machen:
Auch Triebe der Natur, die herrschbegierig wachen,
Gewöhnt sie zum Gehorsam an.
Sie müssen sich vor ihr, so wild sie brausen, schmiegen,
Wie in verschlossner Gruft, dem Aeol unterthan,
Die lauten Winde knirschend liegen.


Vos Hymen doctis foribus sonare
Nunc jubet Carmen Geniale Sponsis;
Nunc ubi blandas retulit tenebras
Lucidus Hesper.


Nur, streitet ihr noch um den Glauben,
Fehlt zu Treu und Glauben die Treu,
Auch wißt ihr, hält mancher nur Tauben,
Um andre zu fangen dabei.


Trovolla assisa in letto fuor del lembo,
pur mo di Marte sciolta dalle braccia,
il qual roverso li giacea nel grembo,
pascendo gli occhi pur della sua faccia:
di rose sovra a lor pioveva un nembo
per rinnovarli all'amorosa traccia;
a Vener dava a lui con voglie pronte
mille baci negli occhi e nella fronte.


楚国湘江两渺瀰
暖川晴雁背帆飞
人间离别尽堪哭
何况不知何日归


Hilff, HERR, sich drein in solcher fahr,
erbarm dich deinr gemeine!
Wie sehr nimpt ab die Christlich schar,
dein heufflin wirt gar kleine,
Es ist dein Wort verachtet sehr,
man predigt eitel vnnütz ler
vnd' den menschen kinden.


Vzdechy, lkání, kletby, lání
zněly z hlubin zmateny,
v peklo jejich let se sklání,
kolem sirné plameny.


Dokonáno! – Zamkli hrobu brány.
ač jen těla usmrtili hmotu,
že se neprobudíš ku životu,
rozhlásili na vše světa strany.


Ihr könnt allein des Herzens Sehnſucht kühlen,
Du Stern, du Strom herz’eigner Dichterkraft,
Nur wenn ich bilde, mag ich Menſch mich fühlen,
Und meine Seele lebt nur, wenn ſie ſchafft.


Also schrieb er selber nieder,
Bald darauf erhielt ich Kunde,
Daß er oft hinüber ritte
Zu der schönen Kunigunde.


Oh vista bella, quien de tus razones
gozar siempre pudiese la dulzura,
mas aviéneme a mí como al dormido


خاطبتُ منك طبيبا
بَلْ لوذعياً أديبا
ألفاظه كالدراري
تغزلاً ونسيبا
يكاد يسحر إِن فاه
بالقريض القلوبا
ويستضيء بفكر
ما زال يلفى مجيبا
يحوك في كل معنى
يعز برداً قشيبا
ويستدر من العا
قر النفور حليبا
في حل لغز لطيف
يلفى لديك عجيبا
لكل شخص تراه
بين الأنام حبيبا
إن منَّ يوماً علينا
وافى يدبُّ دبيبا
تراه عنا بعيداً
طوراً وطوراً قريبا
يلفى ثلاث حروف
يستلّ منا اللّغوبا


Wähne nicht, ich sei noch!
Ging ja doch in deiner Liebe Feuer
Auf in helle Flammen
Meines Seins entzündlich arme Scheuer!


»Et toi, forçat des sacristies,
»Jette la soutane aux orties,
»Le cloître a fait pousser en toi
»Les moisissures de la Foi.
»Rome lymphatique propage
»Les scrofules du moyen âge…
»— Monsieur, disait Sancho Pança,
»Laissez donc la chaîne au forçat !


Sentadito en la sombra
—solemne con tu bocio exoftálmico; cruel
(en apariencia, al menos, debido a la hinchazón
de los párpados); frío,
frío de repulsiva sangre fría.
Sentadito en la sombra miras arder la lámpara
En torno de la luz hablamos y quizá
Uno dice tu nombre.
(En septiembre. Ha llovido)
Como por el resorte de la sorpresa, saltas
Y aquí estás ya, en medio de la conversación,
En el centro del grito.
¡Con qué miedo sentimos palpitar
el corazón desnudo
de la noche en el campo!


A každý den, jejž život nese,
se rovná opět ku klávese:
jak osud ťukne rukou,
zní hudbou různozvukou.


Des bin ich herzlich hoch erfreut
Und habe gar kein Scheuen
Vor dem, der alles Fleisch zerstreut
Gleich wie der Wind die Spreuen.
Nimmt er gleich mich und mein Gebein
Und scharrt uns in die Gruft hinein,
Was kann er damit schaden!


Úgy keressük a szépet!
Egymás szemébe nézünk,
de könnyfüggönyön át
nem látjuk suhanni
a jövő folyamát.
Folyamtündér üvegházában
Szépség rózsája nyitni fog?


Jak jsem je s Jeníčkem vyháněla,
celou jsem sukýnku zamáčela.


O the dear gloom of last propitious night!
O shade more charming than the fairest light!
Then in my arms I clasp'd the melting maid,
Then all my pains one moment overpaid;
Then first the sweet excess of bliss I prov'd,
Which none can taste but who like me have lov'd,
Thou too, bright goddess, once in Ida's grove,
Didst not disdain to meet a shepherd's love,
With him while frisking lambs around you play'd,
Conceal'd you sported in the secret shade;
Scarce cou'd Anchises' raptures equal mine,
And Delia's beauties only yield to thine.


Ja, mein Loos ist ihrem gleich,
Da wir erdwärts sinken
Während ringsum freudenreich
Neue Lenze winken.


حبيبي , من الصعب أن أتأمِّلَ موت حبيبي
ولا أرميَ الأرض
في سلة المهملا
-3-
وماذا بعد هذي الأرض , ماذا
وزندُكَ شارعٌ’ وأنا رحيلُ


Ó, cudnost zpovědí!...
já ve snění
vzpomínám rád,
jak bál se vyzradit,
že v blouznění
jsem s dívkou vzdušnou chodil spat...


Dolga mind egyenlő, Szerelemmel egy ő,
csak erkölcse különböz,
Kegyes a Szerelem, s Julia kegyetlen,
éngem halálra üldöz,
Szerelem mely édes, Julia oly mérges,
mert éngem csak ver földhöz.


To-li údělem jest národu kterému, stěží
může slavit se, jakých to pokladů střeží,
nikdy němůž' pak pro ně
lkát dost národ, jenž ve prachu leží.


Не доживу до светлых дней,
Не обрету тебя, свобода,
И вдохновенного народа
Я не увиж В мир теней,
Как от пустого сновиденья,
Я перейду без сожаленья
И без тоск Но всё же я
Из тёмных недр небытия
Хотел бы встать на час единый, —
Перед всемирною кончиной
Изведать ясность жития!


Para que tú lo habites quisiera depararte
un mundo esclarecido de céfiros, laureles,
fosforescentes algas, litorales sin término,
grutas de fino musgo y cielos de palomas.


Buscan los enfermos santuario
con grand desseo e sedienta cura
o por lenguas vías y caminos varios,
temiendo el manto de la sepultura.


S pocitem úzkosti se blížím lesa kraji.
Les řídne pomalu, zde začíná už víska.
Vzpomínky truchlivé mou hlavu oblétají,
ach, trudné vzpomínky. A duši mé se stýská.


Kriggt dat vulle Glas tau faten,
Drinkt dat ut up einen Tog.
»Dat möt ein den Köster laten,
Hei hett en kaptalen Sog.«


„Máš mne ráda láskou pravou,
nehmotnou a odříkavou?“


Niemand schwatze mir vom Lieben und von Hochzeitmachen – – vor,
Cypripors Gesang und Liedern weyh ich weder Mund noch – – Ohr.
Ich erwehl zu meiner Lust eine Cutt- und Nonnen – – Mütze,
Da ich mich in Einsamkeit wieder manches lästern – – schütze.
Ich will lieber Sauer-Kraut und die ungeschmeltzten – – Rüben
In dem Kloster, vor das Fleisch in dem Ehstands-Hause – – lieben.
Mein Vergnügen sey das Chor, wo ich sing und beten – – tuhe,
Denn dasselbe wirkt und schafft mir die wahre Seelen – – Ruhe,
Will mir den gefaßten Schluß weder Mann noch Jüngling – – glauben,
Immerhin, es wird die Zeit euch doch diesen Zweifel – – rauben.
Geht nur hin, und sucht mit Fleiß Amors Pfeile, Amors – – Waffen,
Und geberdet euch darbey als wie die verliebten – – Affen!
Dorten stund in einem Carmen auf den Herrn von Ober – – nütz:
Kriegt das schöne Jungfer-Röckgen einen Flecken, Ritz und – – Schlitz,
So muß auch der Jungfern Glück und die edle Freyheit – – weichen,
Und dargegen sucht die Angst sich gar eilend einzu – – schleichen.
Dieser Vers hat recht gesagt, Jungfern können kühnlich – – lachen;
Dahingegen manches Weib sich muß Angst und Sorge – – machen.
Kriegt die Noth durch Gegen-Mittel eine Lindrung und ein – – Loch,
Ey, so währt es doch nicht lange, und man schauet immer – – noch
Eben so viel Bitterkeit als in Erfurt Mannes – – Krausen,
Leid und Trübsal, Gram und Pein will die armen Weiber – – zausen.
Kriegt ein Weib von ihrem Mann manchen Tag ein Dutzend – – Mäulgen,
Ey! so sagt, was folgt darauf? Uber gar ein kleines – – Weilgen
Brennt des Mannes Zorn wie Feuer, und er schwöret beym – – Parnaß:
Frau! ich werde dich noch prügeln, oder stecke dich ins – – Faß.
Dieser Weiber Noth und Pein will ich mich bey Zeit ent – – schlagen,
Denn so darf kein Herzens-Wurm jemahls meine Seele – – nagen.
Drum so sag ich noch einmahl: Gute Nacht, du Scherz und – – Küssen,
Ich will deine Eitelkeit bis in meine Gruft ver – – missen.


Ich wollte dir was dedizieren,
Nein schenken; was nicht zuviel kostet.
Aber was aus Blech ist, rostet,
Und die Messinggegenstände oxydieren.
Und was kosten soll es eben doch.
Denn aus Mühe mach ich extra noch
Was hinzu, auch kleine Witze.
Wär' bei dem, was ich besitze,
Etwas Altertümliches dabei – –
Doch was nützt dir eine Lanzenspitze!
An dem Bierkrug sind die beiden
Löwenköpfe schon entzwei.
Und den Buddha mag ich selber leiden.
Und du sammelst keine Schmetterlinge,
Die mein Freund aus China mitgebracht.
Nein – das Sofa und so große Dinge
Kommen überhaupt nicht in Betracht.
Außerdem gehören sie nicht mir.
Ach, ich hab' die ganze letzte Nacht
Rumgegrübelt, was ich dir
Geben könnte. Schlief deshalb nur eine,
Allerhöchstens zwei von sieben Stunden,
Und zum Schluß hab' ich doch nur dies kleine,
Lumpige beschißne Ding gefunden.
Aber gern hab' ich für dich gewacht.
Was ich nicht vermochte, tu du's: Drücke du
Nun ein Auge zu.
Und bedenke,
Daß ich dir fünf Stunden Wache schenke.
Laß mich auch in Zukunft nicht in Ruh.


und mein Ketzergriffel schreibt:
Sanctus Expeditus – bleibt.


affet bi̇zi̇ lamba


Arenditi a me, innanzi ch'i' t'uccida,
e riniega Apollino e Macometto:
torna a Colui che tutto il mondo guida,
onnipotente Iddio, signor perfetto. —
Ferraù verso Orlando forte grida:
— Sozzo fi di puttana, che hai tu detto?
Se tu se' stanco, per prigion t'arendi,
o tu con tua possanza ti difendi. —


雨脚朝来又似麻
问舟并午踏晴沙
平林系䌫推篷处
星月交辉杂彩霞


Ó pomněte, až v cíli budete,
že plod zrá dlouho, než je pod střechou,
že věříme, že blaha dojdete:
my šťastni byli tou jen útěchou!


Weinet nicht, edele Seelen! sehet, es hat überwunden
Vom Stamme Juda der Löwe, und die Versönung vollendet.
Zwar der göttliche Leib sinkt unter die modernden Todten,
Sinkt in den Schooß der Erde, die ihren Schöpfer verhüllet.
So starb die glühende Rose, als sie ein heulender Nordwind
In den Staub herabwarf, und ihre geruchreichen Blätter
Mit den Blättern stachlichter Disteln und niedriger Kletten
Traurig vermischte und ihnen Saft und Farbe verwehte.
Zwar seht ihr den göttlichen Mann nicht mehr wohlthätig herumziehn,
Sondern, er ist ein Entschlafner, ein Bürger des Reiches der Schatten.
Aber Jehovah wird seine Seele nicht in der Hölle
Seinen Leib der Verwesung, dem Wurm zur Beute nicht lassen.
Ein hellglänzender Leib mit himmlischer Klarheit verkläret
Wird aus dem dumpfen Grabe umgeschaffen hervorgehn.
Und nach vierzig Tagen wird der verklärte Messias
Auf dem blutigen Berge, wo er zur schrecklichsten Tieffe
Schmählicher bitterer Leiden, zum Grabe des Todes herabsank,
Zu der höchsten unabsehbaren Maiestät Gottes
Vom versöhnten Vater herrlich erhöhet erscheinen.
Eine blitzende Wolke wird mit ihm vor euren Augen
Wegrauschen; tiefes Erstaunen wird dann eure Tränen um Jesum
Halb noch im Auge vertroknen, und eure Seufzer ersticken.


Dopověděv pojal šťávu,
Již mu druže podávala,
Naplniv pak chřtán ohromný
Opět usnul v spaní tvrdé.
A když usnul v spaní tvrdé
Velikán ten Zlatohlavec,
Přiblíží se ruka ženská
K jeho hlavě velecenné,
Vytrhnuvši pak vlas druhý,
Skryje poklad v mechu bílém;
Než on, opět probudiv se,
Zařve hlasem pěti turů:
„Hoi, ký zloboh odvážil se,
Vytrhnout mě ze spaní?“


Einmal nur in unserm Leben,
Was auch sonst begegnen mag,
Ist das höchste Glück gegeben,
Einmal feiert solchen Tag!


Richter, eh du den Stab gebrochen,
Hat keine Stimme in dir gesprochen:
Ist das Gute denn nicht schlecht?
Ist das Unrecht denn nicht Recht?


Einsamkeit! mein stilles Weinen
Rinnt so heiß in deinen Schoß;
Doch du schweigst und hast nicht einen
Seufzer für mein trübes Los!
Legen schon die Jugendjahre
Abgeblüht mich auf die Bahre,
Wird kein Auge feuchten sich?
Wird kein Busen bänger schlagen,
Wenn sie mich zu Grabe tragen?
Liebt kein Herz auf Erden mich? –
Heißer strömt es von der Wange:
Keines, keines! fühl ich bange.


百二关河狼虎秦
连环难解献高臣
若非纤手抽刀斩
应笑山东后有人


Viel Ritter sind gesunken
In der Berge Schlucht, in den kalten Schnee,
Viel Rosse haben getrunken
Von der kühlen Flut im tiefsten See.


Waer Euterpe nur geneigt,
Mir sowohl als dir zu dienen;
Wie sie dir denn jüngst erschienen,
Und dir alle Gunst bezeugt:
O wie sollten Reim und Seyten,
Durch den allerzärtsten Klang,
Durch den schönsten Lobgesang,
Mit dir um die Lorbern streiten!


Zanotuj nám, jestli umíš? píseň jinou;
Neb ta, kterouž zpíváš, páchne hrozně psynou.


Den co den klamaná, doufá ve dny příští.
Chrám víry vyvrácen, zloupen oltář zlatý,
leč k novým zápalům vonnou myrhu mísí
po blahu touha.


وسم الربيع الأرض هفي كأختها
قبل العيون وأختها كالتوأم
بأبي جلالٌ راعني فنشدته
وأصبت معنىً فيه يخطئه العمى
فطفقت أرمق وردةً فتانةً
ضحك الندى في ثغرها المتكمم
فرأيت أني ناظرق حسانة
يقضي اللحاظ جليلة المتوسم
رفعت يداً فإذا الغصون كواعبٌ
يرشفنني بنواظر المتهكم
وإذا بساط الروض لج زاخر
للَه روعة موجه المتحطم
وكأنما الورق النضير حمائم
كخواطر طافت برأس مهوم
ووجدت صوتاً مثل أنفاس الصبا
عذب الورورد كأنها من مغرم
صوت من البحر العميق كأنها
همس اللنسيم أو الحيا المترنم
عجباً لمعنى في مطاوي لفظه
يذر الخلي رهين شجو مضرم
يا من تأوبه الهمموم حياته
والهول يغشى كل كهف مظلم
قد طال ما قطبت وجهك للدنا
حتى نسيت بشاشة المتبسم
لا تحسب الزمن النضير براجع
إن السعادة فذةٌ لم تتئم
هل كنت دهرك غير طيف حائر
أو كان عيشك غير حلم مبهم
ولهذه الآن التي تزهى بها
من طيبها حلمٌ بحلم أدوم
ولى الظلام وأجفلت أحلامه
فرجعت أرمق غضة المتنسم
فإذا مكان الطل دودٌ فاتك
يا للحياة من الأذى التمحتم


Vy zapomínáte... Má povinnost...


万松关险路萦纡
门掩深云窄有馀
佛过低头不妨得
且图人见额边珠


Nevzhlíží jaro se v řece, –
ač je den teplý a slunný,
neslyšet hudbu a přece, –
slunce své napíná struny.


هُوَ الرِزقُ يُجريهِ المَليكُ وَلَن تَرى
أَخا عيشَةٍ بِالحِرصِ يُطعَمُ أَو يُسقى
وَكَم أَمَرَ العَقلُ السَليمُ بِصالِحٍ
فَما فَعَلوا إِلّا الخِيانَةَ وَالفِسقا


来寻高处卧吟身
泉石中间避世尘
莫把白云都占断
也分一半与闲人


Con un poder de savias seculares,
levántase a los ámbitos la vida,
restaurada en la tierra dividida
y en la pompa estival de los aduares.
En trémulas atmósferas solares
florece la bondad, humedecida
por un agua de espíritu, nacida
a la sombra de robles tutelares.
Sobre la inmensidad de las montañas,
cordial el cielo su esplendor azula.
La vida asombros taciturnos vierte,
y adentro, en el vigor de sus entrañas,
por la raíz universal circula
la imponderable fuerza de la muerte.


仙音隐隐似云和
雪色衣裳推素娥
生长白莲花瓣内
那能不遣诵弥陀


Tvář Kristova ta mrtvě zsinalá a bledá,
se ještě dnes před mými zraky zvedá,
a opět vidím Jeho čelo jasné,
jež bylo jako den, když v tmavých horách hasne,
leč v čisté záři Jeho výsostného čela
zřím ránu krvavou, jež růží se tam rděla...


Quivi erano dApamia duo germani
soliti in giostra rimaner di sopra:
Tirse & Corimbo: & ambo per le mani
del figlio dOlivier cader sozopra.
lascio il primo gli arcion nel scontro vani
con laltro messa fu la spada in opra
gia per commun giudicio si tien certo
che di costui fia de la giostra il merto


Ha megszeretlek, kopogtatás nélkül bejöhetsz hozzám,
de gondold jól meg,
bántana, ha azután sokáig elkerülnél.


أفي كلّ يوم حادث باكتشافه
يهيجُ ولوعٌ للعلي وغرامُ
عجبت لمن يلقى العجائب هذه
إذا هجع النوام كيف ينامُ


Můžeš jít!


A Mindegy, mi ma mindent összetör,
A lágy ujjakat összefonja,
Hogy nem szorul össze az ököl.
S hogy itt még valami teremjen,
Gyertek, menjünk a Mindegy ellen.


„Dostal, nedostal, však vím:
šťastna je svým vzkynutím.
Spásu všecku v tom jen vidí.“


Daß es Täuschung ist, weiß ich,
Doch einen Trost verheiß' ich
In deinem Namen mir;
Du sprichst: dein Weinen lasse,
Damit ich nicht erblasse;
Lächle, so lächl' ich dir!


corre, lesto, como uma chama,
entre nós dois (o saltarim!)
e desafia-nos prà cam
Esperas por mim?


necti talent pro talent,
holou hřivnu od přírody,
někdy pocel, jindy cent,
světla strž i černé vody.


E é todo um vinho bom, um vinho perfumado,
A água verde do mar; e a que sobre o granito
Dos morros corre, à sombra; ou sobre o descampado,
Na harmonia suprema e eterna do infinito.


玉露凝辉粉艳新
芳魂无意近阳春
只愁野鹿重衔去
零落秋香逐路尘


Nun der theure Aeltsten-Geist
Ist uns bis auf diese Stunden
Nicht verschwunden:
Sein Gebet wird noch verspürt,
Und regiert.
Leonhard im Mohren-Lande,
Augustin in seinem Stande
Werden von dem Geist geführt.


Daß sie dir mit keinem Schlage
Von verlornen Stunden sage!
Unersetzlich ist Verlust
Des Geschäfts und auch der Lust.


Wir arme sünder bitten:


فلما رأى الجوزاء أول صابحٍ
وصَرَّتها في الفجر كالكاعِب الفُضُلْ
وخَبَّ السَّفا واستبطن الفحلُ والتقت
بامعزها بُقْعُ الجنادِب ترتكِلْ


Je t'ai quelque temps tenu là.
Fuis !Devant toi les étendues,
Que ton pied souvent viola,
Tremblent, et s'ouvrent, éperdues.


Dotkna opět prstem se nebešťan v dřímotě víček,
Prudkoletou do nebes perutí se radostně vynáší.
Rychle mizí s víček zrosených tíž Ívanu temna,
Povstane. Aj spanilé spatří oko kol sebe záři.
Z purpurových jeho ust se bolestných slov dere výlev:


Da kam auf mich hernieder
Ein frischer Hoffnungstraum:
Getrost! So grünt auch wieder
Dereinst des Reiches Baum.


Ó, králi, viz, kde záštity už není,
kde trýzní umírají pokolení,
jež vzdělala ty nivy a ta pole,
jež lesy osázela skály holé,
jež tarasila bystřin divé toky
a byla zde už před tisíci roky,
než do jich domků útulných a chat
se zbraní dobyl Asiat
a tiché lidi zahubil a pobil...
Ó, pane, viz, co spáchal vše a zrobil!


يا تار كالصلاة الفرض كم ذا حرام
أما سمعت بما جاعن مزيل القتام
من الوعيد الشديد اللي يهد العظام
من حين موته يلاقي للأمور العظام
وكم أحاديث في كفره وكم من أمام
أخذ بها وفتى بالكفر بين الأنام
ولم يفصل ولم يسمع لقائل كلام
وجابان ليس له عهد ولا له ذمام
وأنه ليس له دين ولا احترام
فاحذر تضيع لها وقم بها بالتمام
وصلها بالجماعه في الضيا والظلام
واحضر لتكبيرة الإحرام عند الإمام
مكبرا بعده فورا مواظب دوام
فإن في ذاك أسرارا كثيرة جسام
منها البراء من النيران وهو المرام
ومن نفاق تخوف منه قوم كرام
أتى بذا النص ما هذا مقال الطغام
وقال بحرق في آداب كسب الطعام
تفويتها ما يغيظك فيه دنياك تام
وكل من قد تشهد ثم صلى وصام
والما زكي وحج البيت وهو الختام
الخامس أركان دينه واجتنب للحرام
بشره بالخير في الدنيا ويوم القيام
واحفظ لسانك حفظا زمه بالزمام
من كل قول يحرم أو فضول الكلام
إن اللسان هو المهلك لهذا الأنام
فكن ضنينا بأقوالك شديد اهتمام
إن كنت تؤمن وتخشى البطش والإنتقام
وجانب الناس تظفر بالنجا والسلام
وفر منهم فرارك من شديد السقام
الا بخير يخصك أو لاصلاح عام
وما اللقا بعد ذا الا لكسب المذام
وكل حلالا وجانب للشبه والحرام
ولا تشهي وخذ منه بقصد القوام
واحذر تفوقت زمانك في فضول أو منام
تغانم العمر في الخيرات قبل الحمام
واحسن تفوت زمانك في فضول أو منام
وإن عجزت فكف الشر عنهم دوام
لا تؤذ مسلم فللمسلم كثيرا احترام
والوالي العدل فرض به يتم النظام
وأمر ذا الدين والدنيا بهذا استقام
أمر به الله والمختار بدر التمام
وإن عدم آل ما نبنيه للإنهدام
وخذ من العلم ما يرشد لدار السلام
واحذر عوايدرديه حاويه للملام
مخالفة هدى أصحاب النبي الكرام
فيها النصب والتعب كله مع الإغتام
يرائي الناس يطلب مطلبا لا يرام
يا كل سامع لقولي بلغوه العوام
وسمعوه المكالف والجنود الغشام
عسى عسى يقع التذكير للناس عام
تتوب توبه صحيحه ليس فيها انفصام
نفوز بالسول بالدنيا ويوم الزحام
يارب يارب يا معطي العطايا الجسام
نسألك فضلك وغفرانك وحسن الختام
والعفو والعافيه في كل حال أو مقام
ثم الصلاة على الهادي وأزكى السلام
وآله والصحابه عد طش الغمام


柄似蟾蜍股样肥
叶如蝴蝶翼相差
蟾蜍翘立蝶飞起
便是菱花著子时


心事芬芬流品胜
一生清友是梅臞
可怜介甫交游尽
岁晚钟山进二俞


Český kůň se k vojně hodí
udatným kyrysníkům,
po rytírsku statně chodí,
neboje se střelby pum.


Hej a gyanú furcsa gyermek pedig!
Mihelyest a világra születik,
Mindjárt éhes, mindjárt enni vágyik,
S ha jóllakott: szörnyeteggé válik.


I zřel jsem v oči dítek nevinné,
tak velké, smavé, na mne upřené.
A dítky byly ke mně stuleny
a divily se setře Annince,
že je teď velkým, krásným andělem.


秋气满堂孤烛冷
清宵无寐忆山归
窗前月过三更后
细竹吟风似雨微


Anděle boží, strážce můj,
musí teď na „Máj“ Jeník tvůj,


Quelqu'un m'avait bien dit, revenant de voyage,
Que nous autres Français nous ne connaissions rien,
Qu'il t'avait par hasard entendue au passage,
Et gardait dans son cœur un cri parti du tien.


Ihr lernt Cassandra was ihr einmal nur mögt hören:
Wie daß euch Redligkeit/ den nimand noch kan lehren?


Im Jahre achtundvierzig hielt,
Zur Zeit der großen Erhitzung,
Das Parlament des deutschen Volks
Zu Frankfurt seine Sitzung.


Doch von den Mauern warfen die Diener sie,
Die er gesandt. Lebendiger ward darauf
Das Feuer und sie freuten sich und ihnen
Strecket' entgegen die Hände Brutus


Jest to přec tak sladké pění,
Z bílých ňader české zvuky;
A přec vlhké jste, mé oči,
Přec jste vstaly, staré muky.


Mais un lent crépuscule embrume les buissons ;
Avec le soir qui vient, le sifflement des merles
Agonise dans l'air plein d'étranges frissons ;
Un souffle humide sort de la mare aux cressons :
O spleen, voici qu'à flots dans mon cœur tu déferles !
Toi, nuit ! tu n'ouvres pas ton vaste écrin de perles !


彭州昔号小成都
城市繁华锦不如
尚有遗儒头雪白
见人犹自问诗书


Die Stirn rund wie ein Falten Rock,
Feist ausgedörrt die Bäcklein schmuck.
Blauroth ist ihr das Mündlein weiß,
Schön häßlich ich sie schelt und preiß.


Er rudert mit brechenden Armen,
Schon sieht er die Küste nahn,
Doch brausend an ihre Felsen
Schlägt hoch die Brandung hinan.


Was ein Volk aus seinem Herzen
Sich zum Bild schuf und zur Lust,
Feiert immer wieder Urständ
Selbst in schwacher Enkel Brust.


Tenké zvonky klinknou,
hrana zní:


Un matin nous partons, le cerveau plein de flamme,


Děl z nás první: Zvoní na klekání;
česká země, rovna štvané lani,
unavená chystá se juž k spaní.


未许酴醾浪得香
殿春时出一枝芳
从他百卉随风舞
独立晴天试艳妆


És akközben kész lett koszorúja,
S akit várt, az ifju megjöve,
És látá az érkezőt a tenger,
S hah miként fölháborult szive!


يُمَلِّؤني وَعظاً هُزَالُ بِلاَلِ
واطعامُه للَّحمِ غيرَ حَلالِ
وما قَالَه اللَّوَّ الذي كَبشهُ
لقد ضَلَّ ذاكَ الكبشُ أيَّ ضَلالِ
وليس له إلا شهادةٌ صِبيَةٍ
صِغَارٍ بَنَاتٍ مَا لَهُنَّ ولا لِي


Weg mit dem Mittelweg; soll ich mein Licht anschauen,
So muß man keine Wand vor mein Gesichte bauen.


Laßt uns heut mit Geistern ringen;
Blickt der Alte noch so klar,
Bringet jetzt den Neuen dar,
Der dem Kerker will entspringen!


Mein Vater schau mich an
Du bist der trösten kan/
Wenn aller Trost verschwunden.
Ich hab in höchster Noth/
Ja mitten in dem Todt
Stets hülffreich dich befunden.


Non fur mai tutte spente, a quel ch' i' veggio,
ma ricoperte alquanto le faville,
et temo no 'l secondo error sia peggio.
Per lagrime ch' i' spargo a mille a mille,
conven che 'l duol per gli occhi si distille
dal cor, ch' à seco le faville et l' ésca:
non pur qual fu, ma pare a me che cresca.


Nach Kannibalien, nach Kannibalien
Möcht' ich aber auch einmaligen,
Wo das Durcheinander ist;
Wo der Teufel selber los ist,
Wo es übrigens famos ist,
Und der Mensch den Menschen frißt -
Dahin, Alter, muß ich ziehn!


Und wie mein Blick ging staunend um,
Stund dort mein Schatz und sah zurück/
An eines Fremden Arm, wie dumm/
Mein Seelenschatz vom Himmel/
Sein dürstend Auge leer von Glück!


汉方扰扰袭秦风
勇士相高马上功
惟有君侯守奇节
能将新语悟宸衷


¡El olmo centenario en la colina
que lame el Duero! Un musgo amarillento
le mancha la corteza blanquecina
al tronco carcomido y polvoriento.


E tu sei manna, e mille effetti e mille
maraviglie suol farne il Padre eterno
nel gran deserto, che d'orror m'ingombra.


Welch ein wunderlich Exempel! –
Hör ich, daß man sich mokiere,
Wie man mir den hehren Tempel,
Vestas Tempel, dediziere;
Doch ich übergehe diesen
Vorwurf mit gefaßter Miene:
Denn es muß mich sehr verdrießen,
Daß ich's nur zu wohl verdiene.


Kerül, fordul a harmadik fonál,
S végül csak a hiú Évához ér,
Akivel csupán játszani lehet,
S aki játszik a játék kedviér’.
Futnak még száz irányba fonalak,
Minden fonál végén egy nőalak,
S mintha mind egy sors változata lenne.


Or non so perch'eo mai cosa apparasse,
s'eo non apparo a covrir, sì non para,
ciò che m'aucideria quando paresse.


悲哉执手泣
论著谨毋忘
岂识迁它日
能䌷石室藏


Ez a szintén megholt
Zefirke lelked volt,
Amelyre Ámor űle,
S mellyembe bérepüle;
Addig csikolt, hogy szívem is
Reád hevűle.


Den šedivý jako když mouky šeď
nezvěstný mlýn by ve svět sypal,
co v ulicích tramwayí hluk skřípal
olbřímím vozům v odpověď.
U bursy kupčíci na chodník
a na schody, pod kandelábry a vlysy
svůj v hebraismy ztajený křik
si zpívají, hlučí, svou chvalořeč, mísí
v to agenti pochyb svých jízlivost,
svou výbušnou zlost,
i smíchem se dusící zchytralý dík.


Gelobt sei, wer die Lichter putzt,
Er ist ein Mann, der allen nutzt,
Er brauchet gar nicht viel Verstand,
Nur eine Lichtscheer in der Hand,
Vertrauen und Gewandtheit viel,
Sonst wird er aller Spötter Ziel.


Leichter ist es, fortzuschwimmen mit dem Strom der Gegenwart;
Leichter, menschlicher Bethörung zu bezahlen seinen Part;


Aurora brich doch diese sinnen/
Und lege diesen hohen muth!
So dir nur schimpff/ mir unrecht thut:
Komm/ tilge ferner ihr beginnen.
Legstu mir nun dergleichen kleinod zu/
So werd' ich wieder roth wie du.


O quanti dolci sonar d'instrumenti
ne l'ora del mattino,
ch'ogni piacer divino
messo ho in oblio per suo gran dolzore!
E quanti grazïosi parlamenti
in un verde giardino,
sonando un cembalino,
m'obligò sempre star servo d'amore!
Ché spesse volte un organetto al core
sentir me fece tanto de dolcezza
per una bionda trezza,
che me 'l recordarò sempre ch'io viva.
Ora odo una piva
per confortar se' pegore in campagna,
e su qualche migragna
talor el corno pr assembiar el greçço,
e suso quella rocca ad ogni seçço
i' bevo, i' dormo, i' manço,
e de voler me canço
vedendome in tal modo preso a ragna.
Ben mille volte al dì chiamo la Morte,
ma però, per chiamar, non ven la Morte.


自从通籍傍皇家
归梦终宵绕海涯
遥忆故园登赏处
几秋辜负此黄花


sieh, uns hat das Sagen dieser Dinge
hingerissen und bis in den Ruhm.
Wenn ich denke: unter euch verginge
dürftig unser süßes Mädchentum,


Jak jsme tě čekali
v té své samotě
a v tom svém opuštění,
oh, jak jsme tě čekali,
ty malý zázraku,
ty naše dítě!


Wein und Bier sind da zum drincken/
und zum Essen sind die Schincken!
Rund und voll sey ihre Brust/
wir sind nicht for Knochen-Lust!


لِغَيرِ العُلا مِنّي القِلى وَالتَجَنُّبِ
وَلَولا العُلا ما كُنتُ في العَيشِ أَرغَبُ
مَلَكتُ بِسَيفي فُرصَةً ما اِستَفادَه
مِنَ الدَهرِ مَفتولُ الذِراعَينِ أَغلَبُ
لَئِن تَكُ كَفّي ما تُطاوِعُ باعَه
فَلي في وَراءِ الكَفِّ قَلبٌ مُذَرَّبُ
وَلِلحِلمِ أَوقاتٌ وَلِلجَهلِ مِثلُه
وَلَكِنَّ أَوقاتي إِلى الحِلمِ أَقرَبُ
أَصولُ عَلى أَبناءِ جِنسي وَأَرتَقي
وَيُعجِمُ فيَّ القائِلونَ وَأُعرِبُ
يَرونَ اِحتِمالي عِفَّةً فَيَريبُهُم
تَوَفُّرُ حِلمي أَنَّني لَستُ أَغضَبُ
تَجافَيتُ عَن طَبعِ اللِئامِ لِأَنَّني
أَرى البُخلَ يُشنا وَالمَكارِمَ تُطلَبُ
وَأَعلَمُ أَنَّ الجودَ في الناسِ شيمَةٌ
تَقومُ بِها الأَحرارُ وَالطَبعُ يَغلِبُ
فَيا اِبنَ زِيادٍ لا تَرُم لي عَداوَةً
فَإِنَّ اللَيالي في الوَرى تَتَقَلَّبُ
وَيالِزِيادٍ إِنزَعوا الظُلمَ مِنكُمُ
فَلا الماءُ مَورودٌ وَلا العَيشُ طَيِّبُ
لَقَد كُنتُمُ في آلِ عَبسٍ كَواكِب
إِذا غابَ مِنها كَوكَبٌ لاحَ كَوكَبُ
خُسِفتُم جَميعاً في بُروجِ هُبوطِكُم
جَهاراً كَما كُلُّ الكَواكِبُ تُنكَبُ


9.
Die Berge/ wo ich hin wil fliehn/
Sind deiner Wunden Kluͤffte/
Da koͤmmt kein falſcher Chriſtus hin
Mit ſeinem Jrrthums-Giffte:
Da packet mich kein Teuffel an/
Weil ich ſie alle ſchlagen kan/
Mit deinem theuren Blutte.


Este exaspera-se,
E com razão
Defende a própria
Reputação.


Můj stín jsi! Tys však liliově bílý,
plá tobě v zraku tajemná zář hvězd
a peruť tvá, jež nade mnou se chýlí,
má vlání snu, jenž zapomenut jest.


赤气氤氲夜指天
旄头落地如火然
晓来西山一鏖战
夺得牛羊归满川


Und ruht das Schwert – die Leyer kann ich heben,
Am Grabe selbst steh ich erinnrungstrunken,
Denn unsre Lieb' ist nicht in ihm versunken!


V zálivu siném
loď zakotvila.
S paluby vidím
Benátky luzné
z vod nořiti se
v růžových parách,
jak mořskou pannu
bělostných ňader,
s perlami všude
po šíji, rukou,
po dlouhých vlasech.


Blesk ohněsršný žíhnul do modrava –
klid. V Eleusině šum prvých klasů.
Tiš. K hvězdám hledí Platonova hlava – –


En las nevadas crestas de los Andes,
bajo un golpe de Sol, el agua brota
y palmotea entre peñascos grandes
como una carcajada que rebota;
y, en su carrera, sórdidos tumultos
suele arrastrar de piedras y de Iodo,
a la manera del que arrastra insultos,
pero que marcha en triunfo sobre todo:
se hunde luego debajo de las rocas
y se filtra en cascadas transparentes;
y, sin Iodo otra vez, llena las bocas
de los abismos e improvisa fuentes.
El agua, así, que de la andina altura
descendió por las ásperas pendientes,
cuanto más se ha golpeado está más pura.
¡No te importen a ti, madre de un mundo,
los golpes que te des!...
                       En su caída
arrastra fango el manantial fecundo,
pero acaba por ser pureza y vida.
Y así en el ¡ay! de tus dolores grandes,
piensa que toda raza, en su aventura,
como el agua que brota de los Andes,
cuanto más se ha golpeado está más pura...


Ihr, die ihr schlaft auf Leipzigs Fluren, Brüder,
Einst tritt zu euch der Waffenbruder wieder;
Das wird ein lustbarlich Erkennen geben,
Seht ihr im Maskenkleid heran ihn schweben!


Capitán de mi barco sueño palabras
Como gemas brillantes llenas de luz
Y cuando la luna llovizna su plata
Rimo mis versos que la noche subasta
Soltando pájaros que vuelan en cruz.
Arriero de penas azules nostalgias
En horas troveras de mansa inquietud
Mis manos traviesas que acortan distancias
Bajan estrellas cuando el Arte dispara
Con chispa de luces su claro arcabuz.
Hondero de rimas viajero entusiasta
Labro en estatuillas el negro abenuz
Como un mensajero de nuevas proclamas
Voy por las puertas tocando las aldabas
Y en la noche crecida enciendo un almud.
Oficio de orfebre descubro esmeraldas
Un arcano tengo de gran beatitud
Vuelo mis pájaros en libres bandadas
Abro las esclusas de todas las aguas
Y de la puerta saco el grueso alamud.
Artesano de versos lleno las ánforas
Libro las frutas de toda amaritud
Hago madurar el vino en las tinajas
Y miro como camina las distancias
En el cielo estrellero la Cruz del Sur.
Señor de mí mismo yo levo las anclas
Navegante transido todo acimut
Soy el que espera en la luz de las mañanas
El brazo fuerte del herrero en la fragua
Que saca del hierro verdad y virtud.


A bús ciprus árnyékában
Az urnák s nefelejcsek,
A két hív szivek láncában
A viola-bilincsek.


Nicht wahrlich, da mit heisrem Atem
die Menge mir den Weg verbellt, –
doch nun Suleika sich und Hatem
mit goldnen Liedern mir gesellt.


Und die Dreizehn, die hohe Geheimniszahl,
Unglücks- und Angstnummer wurd' sie mit einemmal.


e ne le loro glorie
s'ergano sì l'istorie
che poema giammai tanto non osi.