beraber yaşadıkları


Quante volte sei rivenuta
nei cupi abbandoni del cuore,
voce stanca, voce perduta,
col tremito del batticuore:


Leb wohl o germanische Erde,
Uns winkt Amerika – –
Sie rufen's mit Trauergebärde – –
Ist denn kein Hermann da?


Die alte Königsburg erschallt von Klagen,
Die Krone wird dem Sarg zur Zier gestellt;
Der Tod im Purpur folgt dem Leichenwagen.
Jehova will die Erstgeburt erschlagen;
Die Sterne löschen aus der schnöden Welt.


Elfulva mindenik már, nem bőg, csak nyöszörög.
Tövén vér serkedez fel, ugy csattog a türök;
Miglen a Szászé el nem veré az idegent,
Hogy szégyenében búsan bömbölve visszament.


Preist Jehoven höchstentrühret,
Himmel, Erde und du Menschgeschlecht!
Preist Jehoven, der regiret
Euch so güttig, gnädig, voller Recht!
Preis Jehoven, meine Seel, erfreuet!
Stimme lider voller lust!
Schalle bis zur Sonnenbrust!
Im Gottloben suche Rust!
Das Gottloben hat gebenedeiet:
Tausend gaben zugestreuet.
Jehovah thuts allein! Jehovah sei erhoben!
Jehovah, Unser Gott, der nimmer auszuloben.


Ezeket szerzék Husztnak várában, Bornemisza Péter,
Mikor látnája, hogy csak az testre gondolna sok ember,
Istenért kéri, hogy mennyországra minden igyekezzék.


O Kluft – ich Geist, wie Gott! –
Er rief Geister aus Nichts, ich, Geist, Gedanken
Aus Nichts hervor!
Er sprach: Körper! Auch ich will: es wird Handlung.
Und ich, Schöpfer, bin einst Nichts!
Gedanke – Handlung – mein Ich – kein Fußstapf mehr!
Ich war nicht – bin – bin nicht mehr!
Schattete auf – schatte – schatte vorbei!
Licht, das mich abschattete! warum? Doch, Mitternachtsgedanke,
Sei mir Morgenstern!
Bin ich durch ihn, ward ich – wohl! so werd' ich
Durch ihn sein!
Denn durch ihn, durch ihn schaff' ich seine Welten
In mir nach und seh' mich selbst!
Und auch ihn kann ich einst wie mich selbsten sehn!
Geist, mit welchem Gedankenstrahl im hohen
Auge gehst Du einst, ihn zu sehn!


Řeknu více:
tasemnice
není jako druhé.
Lékařům jen vysměje se.
Všechno snese.
Zdraví má tak tuhé.


Mais, ô Dieu ! par combien de portes
Reviennent tes jours triomphans !
Et que de fleurs tu me rapportes
Sur la tête de mes enfans !


春水如天浪未生
扁舟真在鉴中行
渔人不问君王觅
占得湖光亦自荣


Auf, auf! zur Jagd! schon läßt das Horn sich hören,
Die Meute bellt, schon steht das Roß bereit.


Ma poi ch´uscita fu l´ira di mente,
per ispazio di tempo, e pace fatta
tra li Romani e la scacciata gente,
quasi tutta la gente fu ritratta
ad abitare in Firenze possente:
fra´ qual vi venne l´africhea schiatta,
i quai vi fûr volentier ricevuti
da´ cittadini, e molto car tenuti.


U nohou mých se svíjíš, Satane, a zuříš v těžkém ponížení svém,
já přemohl tě v chvíli žehnané a spárům hnusné smrti unik’ jsem;
já byl jen sveden ve tvou černou říš a klaněl jsem se tobě krátce jen
ty’s nyní přemožen a já jsem svoboden..!


[إلى إدوارد سعيد]


A každé místo, kde jsi koli, věz,
a každý strom a květ a každý kámen,
kde duši svou jsi k němu zbožně vznes',
jest jeho oltář, jeho chrám jest – amen.


Kdo silným, smělým sehnul někdy šíje?
My právo máme – tím je naše jsoucnost,
a láska k vlasti – to je všemohoucnost,
jež v cizí odpor svoji vůli ryje.


Das thu' ich gern, mein Fürst hat's ja befohlen,
Wir schwimmen nach Amerika.


Wie könnt ihr andre Seelen noch
Mit diesen Dingen plagen?
Den legt ihr auff das harte Joch/
Im Schreiben/ Lesen/ Sagen/
Daß ja an dem Geschrey
Und Schall kein Ende sey.
Ach! wenn doch in der stillen Still
Geschähe willig Gottes Will!


As-tu vu méditer les ascètes terribles ?
Ils ont tout rejeté, talmuds, korans et bibles.
Ils n'acceptent aucun des védas, comprenant
Que le vrai livre s'ouvre au fond du ciel tonnant,
Et que c'est dans l'azur plein d'astres que flamboie
Le texte éblouissant d'épouvante ou de joie.
Contemplant ce qui n'a ni bord, ni temps, ni lieu,
Absorbés dans la vue effrayante de Dieu,
Farouches, ils sont là, chacun seul dans l'espèce
D'horreur qu'il a choisie au bord de l'ombre épaisse,
Faisant vers l'inconnu toujours le même effort,
L'un dans un vieux tombeau dont il semble le mort,
L'autre, sinistre, assis dans un trou du tonnerre
Au tronc prodigieux d'un cèdre centenaire,
L'autre livide et nu dans un creux de rocher,
Muets, affreux, laissant les bêtes s'approcher,
Pas plus importunés sous leur fauve auréole
D'un tigre qui rugit que d'un oiseau qui vole,
Le désert les a vus à jamais s'accroupir.
Jamais un mouvement et jamais un soupir.
Ont-ils faim ? ont-ils soif ? Quand luit l'aube embrasée,
Ils ouvrent vaguement leur bouche à la rosée,
Et la rouvrent parfois quand vient le soir hagard.
Si la pensée était saisissable au regard,
On verrait le néant, l'éternité, le monde,
L'énigme plus lugubre encor quand on la sonde,
Tomber de leurs fronts noirs comme l'ombre des ifs ;
Ils songent, ni vivants, ni morts, spectres pensifs,
Entre la mort trompée et la vie impossible ;
L'été passe ; l'hiver vide sur eux son crible ;
Ils ne regardent rien que l'obscur firmament,
Et dans des profondeurs d'anéantissement
Ces êtres, abrutis par l'idéal, s'abîment.
Nul ne sait quels courants d'infini les raniment
À mesure que l'homme en eux s'évanouit.
L'ouragan monstrueux leur parle dans la nuit
Comme le célébrant parle au catéchumène,
Et ces hideux esprits perdent la forme humaine.
L'aigle leur dit un mot à l'oreille en passant ;
Ils font signe parfois à l'éclair qui descend ;
Ils rêvent, fixes, noirs, guettant l'inaccessible,
L'œil plein de la lueur de l'étoile invisible.


Dieweil Religion bestehet im Gemüte,
Wie daß man sie dann sucht mit Eisen im Geblüte


危弦度曲泛孤钩
一世知音未易求
直把将雏为陌上
主人犹复自摇头


O planta sobre el cuello de Behemot,
prudente Ruth, carísima Abisac,
divina madre de otro nuevo Isac,
por quien se libra el mundo como Lot.


Zmítaná lodi, nám tak děsně je,
klid nelze zachovat nám soudců ledných.
Nevezeš ani zákmit naděje,
jen trochu pýchy žebráků nás bědných,


V neznámého chodce zpěv
vpadá jeho hlas,
strhává svůj hedváb v mžik,
kroj svůj hledá zas.


Wo wir auch sind in der Welt, pflegt der Himmel uns zu decken;
Der für seinen Augen kan, ist ein Künstler, sich verstecken.


حَدِّثاني عن عليّ حَدثاني
ودَعَاني عَنْ فلانٍ وفلانِ
وانظرا هَلْ تَرَيا مَا عِشْتما
غيرَه لِلْمصْطَفى المختارِ ثاني
كيفَ أُخفي حبِّهُ وهو الّذي
قرنَ الباري تعالَى بالقُرانِ
إنّ دِيني واعْتقادي حُبُّه
ونَجَاني يومَ حَشْري وأماني
أيّها السَّائِلُ عَنّي جاهِلاً
أنا مَنْ قد عَلِمَ الناسُ مكاني
قَسَماً لو لم يكنْ لي مَفْخَرٌ
غير حُبّي لِعَليٍّ لَكَفاني
مَعَ أنّي في أَعَالي ذروةٍ
كلَّ عَن غاياتها مَرْمَى العِيان
أَنَا مَنْ أخوالُه مِنْ هاشِمِ
ضُمَّر الْحَلْبَةِ في يوم الرِّهانِ
أنجبتْهُ سادةً مِنْ حميرٍ
يَنثَني عن فخْرِهم كلُّ مُداني
أهلَ بيتِ المصْطفى ودّي لكُم
دونَ أهلِ الأرضِ من قاصٍ وداني
لاَمَني قومٌ على مَدْحي لكم
وبه أحوي فراديسَ الجِنان
إن يكنْ مدحُ عليٍّ مُنكِراً
فَمَنِ الأَوْلى بأبكارِ المعاني
سوفَ أرعَى ما اسْتطالَ العُمر مِن
حُبّهِ ما أَبوايَ استودعاني
سَأُوَالي مِدَحي فيه وفي
آله ما مَلك النّطْقَ لِساني


Die Wolken sich türmen
Am himmlischen Zelt,
Gepeitschet von Stürmen
Ein Strahl sie erhellt;


Její příď již hoří!


Posléz v zrutné arciďáblů ruce
na pospas mě hodil satanáš:
‚Ten zde k Jidášově dozrál muce,
chopte se ho!‘ zavřeštil, ‚jest váš!‘


Hőhe! hőhe! hőhe, hő! El.


Von Theater, Ball un Weder,
Von de Lust in grote Städer.
Fang'n ok an mit Korl tau reden.
Korl denkt: Lat't mi man taufreden!
Antwurt' drup nich Swart noch Witt,
Vader nimmt em süs nich mit.


Pět dnů jsem seděl v cele nad Dunajem,
pak dráb mě vezl do Opavy k právu,
zde sedím dlouho, naslouchám, zda větřík,
co od Těšína občas zafoukne sem,
o vás mi poví, že jste dosud pevni
na tom, co spolu usnesli jsme kdysi.
A je mi smutno, o tu pravdu chvím se,
co v při je naší utisknuta tvrdě,
a o to právo, co je nad Laryše,
nad Vlčky, Táfy, ba i nad císaře.


Ihr Boten in der Lufft bringts nach Aleppo hin/
Thut Post auff Babylon/ daß ich gestorben bin/
Mahnt alle Kröpffer an/ daß sie zu lezten Ehren
Ein trauriges Ragu und Drommeln lassen hören.


A dřímám... Čertovo plemeno
ty ženské se svými hlasy!
Píštivých, řezavých, kvičících
jich vedle šest sedí asi!


večer bezhvězdný, stín noci tmavé
téměř naději a víru dusí
v jaro spasné, které přijít musí.


Así dijo en la noche, desolado, el viajero:
vengo de las diversas comarcas del amor;
crucé por muchas almas y en todas fui extranjero;
de todas salí siempre con fatiga y dolor.
Vi en los ojos más claros un mirar traicionero,
y en las bocas más frescas hallé el mismo sabor;
no hubo brazos capaces de hacerme prisionero,
ni carnes que temblaran con un nuevo temblor.
De una mujer en otra fui pasando y en cada
una dejé una parte de mi vida inmolada...
Ya no tengo que darles ni espero que me den.
Sólo con los amores que he soñado me quedo,
y con el tuyo ¡oh muerte! aunque me causa miedo
que tus labios destilen sólo tedio también.


Ein junger, hübscher, reicher Pächter
Versprach ihr einst ein beßres Glück;
Ihr rotes Haar, das ward verspottet,
Der reiche Freier trat zurück;
Es kamen andre, gingen wieder;
Sie hatte ja kein Heiratsgut.
Sei Gott du mit der roten Hanne!
Der Wilddieb sitzt in sichrer Hut.


Dich in dem Sonnenstrahl,
der mir ins Auge bricht,
Dich, meine Sonne,
mein Lebenslicht, –


És fejedelmeket sokat levágass,
Kiket bennök elevenön megfogass,
Sok országokat néköm meghóldoltass,
Mindenött Isten gyanánt imáttattass.”


Es kam des Wegs vom Schlosse daher der junge Held;
So hanget wohl ein Wetter düster überm Feld,
Eh' es tobend ausbricht in Blitz und Donnerschlag,
Wie auf der Stirn des Knaben des Grames Wolke lag.


Štěstí, že v náš smutek němý
mdlý tu zbývá slunce hled,
a ty hvězdy, den kdy hasne,
které důvěrné a jasné
dívají se haluzemi,
kde byl dříve list a květ.


Aby se s lupem vrátili zpět
na jih či k severu, do chladné dáli,
do Španěl, Němec, do Vlach či Švéd,
anebo do věků z našich ran ssáli.


Sie beut dir an Lust, Ehre, Pracht,
Freud', Schönheit, Ruh und Schätze;
Doch, wenn man's alles wohl betracht't,
So sind's nur Strick' und Netze,
Die Satan braucht, dadurch die Seel'
Zu fangen und zu führ'n zur Höll'
Auf ebnen, breiten Wegen.


Tugend / wehrtes Gut!
bersch' in meinem Muht.
gib / daß meine Gier
einig steh zu dir.
Mach durch deine Zucht
reiff / der Ehren Frucht.
Schmelz der Laster Schnee /
daß er bald vergeh.
Sonne der Tugend! wirff hitzige Strahlen /
daß sie mein Leben mit Ehren bemahlen!


Der Versetrichter –


Noch ist das Land vom Schergenzaun umhürstet,
Noch ist es nur ein schmucker Totenschrein,
Der schweigend harrt auf seinen Osterschein.
Zum Wecker bist vor allen du gefürstet!


Slováckým tempem zadupej sobě,
kloboukem zatoč do vzduchu,
českému bratru ruce dej obě,
zavýskni s ním, vpřed, ejchuchu!


Ruf' ihm entgegen! Dort durch leuchtende Gefilde
Des blauen Äthers wandelt er.
Schau! Wie das Licht von seinem Flammenschilde,
So geht Entzücken vor ihm her.


Wo Nesseln, dicht und hoch, aus tiefem Schlamme steigen,
Der Betstuhl mag ein Bild von seinem Herzen zeigen.


Když je nám nejhůř v denních bojů ryku
a zmožen kácí se náš slabý vzdor,
tu vzpomínáme zvěsti o Blaníku
a na pomoc voláme mrtvých sbor.


Regresse sem que a gente o veja,
Regresse só que a gente o sinta –
Impulso, luz, visão que reja
E a alma pressinta!


Ich gehöre zum Verband
Aller großen Toren.
Heil! wenn unser Vaterland
Den Verstand verloren!
Wenn's einmal, ein Löwe noch,
Seine Mähne schüttelt
Und am altgewohnten Joch
Der Philister rüttelt!


Er wollt sie legen in seinen Arm,
Sie war nicht kalt, sie war nicht warm;
Sie thut ihm in seinem Arm verscheiden,
Sie thut eine reine Jungfrau bleiben.


 Dunque, via, raggranellate
queste genti sparpagliate
tornino in famiglia.


يا منْ أعادَ رَميمَ المُلْكِ منَشورا
وضَمَّ بالرَّأيِ أمراً كانَ مَنشورا
أنتَ الوزيرُ وإنْ تُؤْتَ منشورا
والأمرُ بعدَكَ إنْ لم تُؤتَمَنْ شُورى


Antes que la sombra caiga,
aprende cómo es la dicha
ante los espinos blancos
y rojos en flor. Vé. Mira.


Wohl auf drey Säulen ist er weidentlich geschicket,
Ein offen Münster, daraus man weite blicket,
Darauf muß Engelmayer sein Amte han.«


És így ha meghal is kegyes Tréziátok,
Az ég másikat fog kűldeni hozzátok,
Kit a Neápolis felséges királya,
A jövendő tollak bő matériája
S néked is kedvellőd, nemes magyar nemzet!
Sok tartományoknak asszonyává nemzett;
Ki Teréziának oly mássa fog lenni,
Hogy alig lehessen külömbséget tenni;
Ki Európának szemefényje lészen
S a magyarokkal is ezer jókat tészen.


Sie haben Glück und wissen nicht,
Wie Armen sei zu Mute;
Gold ist ihr Gott, Geld ist ihr Licht.
Sind stolz bei großem Gute;
Sie reden hoch, und das gilt schlecht:
Was andre sagen, ist nicht recht,
Es ist ihn'n viel zu wenig.


To ještě zlé by nebylo,
není co na to říci!
Jeť krásné, mít pro ideál
vtělenou Beatrici.


Die Blumen alle schließen
Die Augen allgemach,
Und alle Wellen fließen
Besänftiget im Bach.


Mein Freund, dein treuer Sinn und erstere Gedanken,
Womit du dieses Jahr den Anfang hast gemacht,
Durch keiner Zeiten Lauf noch Proben müssen wanken,
Es werde so dies Jahr und deine Zeit vollbracht!


Leopardo diabólico!
A radiação o embarque
E o mata em uma hor
Engordurando os corpos dos adúlteros
Como as cinzas de Hiroshima que os devor
O pecad O pecad
Meu bem, passei a noite
Me virando, indo e vindo, indo e vindo,
Os lençóis me oprimindo como o beijo de um devass
Três dia Três noite
Limonada, canja
Aguarda, água me deixe enjoad
Sou pura demais pra você ou pra qualquer u
Seu corpo
Me ofende como o mundo ofende Deu Sou uma lanterna –


Horch! die Trompete schallt, ihr Klang dringt durch das Grab;
Wach auf, mein Schmerzens-Sohn, wirf deine Hülsen ab,
Dein Heiland ruft dir zu; vor ihm flieht Tod und Zeit,
Und in ein ewig Heil verschwindet alles Leid.


Die du mir, Glocke, zuträgst deine Klänge,
Warum denn hast du in des Sommers Schimmer
Bei mir dich hier vernehmen lassen nimmer
Und thust im Winter jetzt so weite Gänge?


	Non è mancato ancor chi abbi detto
gran ben del matrimonio e de' contenti
che son nel marital pudico letto.


Kdo ti pije síly,
až schnou tvoje kosti –
tím, že se stále dřeš,
on tě za to postí!


Euryalus ist tot, sein Nisus lebt mehr nicht.
Orestes hört nicht mehr, was Pylades verspricht.
Uns beide sol die Welt so treu', als jene preisen.


Já též měl svoji vesnu
a za tu vděčný jsem,
ta, kdykoli v sen klesnu,
mým táhne každým snem.


Als Christus die Verkäufer aus dem Tempel trieb
Mit Knüttelschlag und Peitschenhieb,
Da riefen die Schächer, besorgt um ihr Leben:
Das klagen wir eilig bei der Stadt,
Die hat uns zum Wucher ein Recht gegeben,
Wir haben ein Konkordat.


Wärst du noch jung gewesen,
Als du den Knaben fingst,
Und wärst du dann genesen,
Wie du nun untergingst,
Wir hätten draus geschlossen
Auf künft'ger Taten Ruhm:
Doch schön ist nach dem großen
Das schlichte Heldentum.


Roma che valse per due millia Rome,
alor che non patì d'essere schiava
e dei muli e de gli asini da some,


Den großen Tisch umringt ein Schwatzen,
Schalenknacken, behaglich Schmatzen.


Die Segel schwanken auf von den Verdecken,
Zu hundert ziehn sie auf sie an den Seilen.
Die Ankerketten kappen sie mit Beilen.
Mit Stangen stoßen ab sie von den Hecken.


Všecky lidské ideály
nadšeně v krev, duši vtělí;
sáhnou-li však v jeho práva,
rozdrtí své nepřátely.


La noche, poco a poco, se me arrodilla entera
y en silencio me ofrece sus senos invisibles.
Toda mi inteligencia huele a humo,
no recuerdo más nombres que mis pasos serenos
en medio de esta sombra que tanto me seduce.
Si algún mérito tuve,
ya sólo Dios lo sabe, y en tal caso
ya lo tendrá en su gloria:
todo lo que he sabido y he tenido en la vida
fue la pequeña brisa de un viento milenario.
Ahora estoy más desnudo,
incomparablemente más desnudo
que el día en que nacía del vientre de mi madre.
Ahora soy sólo el hambre que se encarna en la tierra:
en mi boca se agolpan
los besos olvidados en todas las ciudades.
Ninguno pesa nada, pues siempre han sido polvo
y en polvo al fin nos hemos convertido:
polvo del desamor,
polvo que nunca ha sido enamorado,
polvo que aún no se ha visto celebrado en las bodas,
que nunca ha merecido ningún vestido nuevo;
polvo que nunca tuvo aniversarios
y que ahora se hermana en mi garganta
y bulle por mi sangre,
cuando acaricio suaves los senos de la noche,
descubro, poco a poco, su cuerpo pudoroso
y decido entregar la vida entera
en este oscuro lecho.


Týž pot a krev se bude v proudech lít
pro cizí jmění, cizí klid,


Willst du so viel, als der Allweise, wissen?
Itzt weißt du nicht, warum du leiden müssen;
Allein du wirst, was seine Wege waren,
Nachmals erfahren.


Szemed fénye beborulva...
És alatta a szivárvány.
Szép egéből könnyzápor hullt?...
Be halvány vagy, oh be halvány!


kde zášť i zloba řádívá
a lásky, ach, tak málo jest, –
kde zlato výš se cenívá
než duch a cit a cnosť i česť –


拄策徐徐上
回环佛顶游
九山俱在望
目断暮烟浮


Kvetoucí šípky a jasný potok,
jakoby věděly, jak je mi třeba útěchy
a že jen těžko paprsek proniká v šero mých smutků
a v bolestný neklid přelomeného života,
důvěrně, lichotivě přejí mi dobrého jitra.


一番桃李又春风
送古迎今事不穷
南北故人鸿去外
东西野渡雪晴中


Lieber todt als ein Verräther!
Lieber todt als schlechtgesinnt!
Stehet fest, ihr Volksvertreter,
Weil der Tag des Kampfs beginnt!


Hinaus in den Wald, in den Wald,
Wo's so lieblich schallt!


Každý žehnej jménu jeho,
Na bezbožných hana stůj,
Každý příkladu važ ctného,
Horlivě ho následuj,
Jeho blesk svěť libě, jasně,
Jako večerní zář krásně
Svítí, prv než zhasne den,
Noc zem ukolíbá v sen.


A ti el trueno es requiebro, si amenaza
el tirano, le atiende en el tesoro,
cuando su sien temor precioso enlaza.


Rci sama posléz, jakým’s ty zázrakem?
Lze zváti tebe Sfingou či Madonnou?
Tak z rámu svého Mona Lisa
jako ty dívá se, v moji duši


لا الدُّرُّ دُرٌّ ولا المَرجانُ مرجانُ
إذا نطَقتَ ولا للدُّرِ أثمانُ
وحيثما كُنتَ بُستانٌ تُخالُ بهِ
جَناتُ عَدْنِ فما لُبنانُ لُبنانُ
وكلُّ شهرٍ ربيعٌ منكَ نحسَبهُ
حتَّى كأنَّ جميع الدهر نَيسانُ
وأنت فيما تَرى أفكارُنا مَلَكٌ
يبدو وفيما ترَى الأبصارُ إنسانُ
يا أيُّها القمرُ المسعودُ طالِعُهُ
بدرُ السَّماءِ متى أشرقتَ كَيْوانُ
كأنَّما السَّعدُ لمَّا جِئتَ زائِرَنا
طِرْسٌ وأنتَ لذاكَ الطِّرْسِ عُنوانُ
أتَى بكَ اللهُ والأيَّامُ مُدنَفَةٌ
فكنتَ أنتَ لها رَوْحٌ ورَيحانُ
أقبلتَ في مَوكِبٍ كانت تجولُ بهِ
خيلٌ لها في صُدورِ القومِ مَيْدانُ
والنَّاسُ بين الرَّجا والخوفِ واقفَةٌ
كَموقِفٍ فيهِ للأعمالِ ميزانُ
قد قُمتَ في جَبلٍ منكَ النجاةُ بهِ
كذلكَ الفُلْكِ لما فاضَ طُوْفانُ
عليكَ رايةُ إقبالٍ وحَولكَ مِن
ملائِكِ العرْشِ أنصارٌ وأعوانُ
في راحتَيكَ من اللُّطفِ البديعِ لنا
ماءٌ ومِن بأسِكَ المرهوبِ نيرانُ
لو لم يَقُدْ لكَ أعناقَ المَلا رَهَبٌ
لقادَها مِنكَ إجمالٌ وإحسانُ
حَيَّا الحَيا حَلَبَ الشَّهباءِ كم نَبَتَت
في روضِها الناضرِ الأغصانِ أغصانُ
هاتيك بُستانُ أفرادٍ بهِ شَجَرٌ
من خِصْبهِ كلُّ عودٍ منهُ بُستانُ
يا سيفَ دولةِ عُثمانَ المنيفِ على
مَن سيفُ دولتهِ أنشاهُ حَمدانُ
لو ابتَغَى أحمَدُ الكِنديُّ مدحَكَ لم
تَقُم لهُ في وفاءِ الحقِّ أركانُ
أقامَ شأنَكَ بينَ النَّاسِ مرتفعاً
من كلَّ يومٍ لهُ في خَلقِهِ شانُ
إن كانَ غيرُكَ تكفيهِ لمادحِهِ
قصيدةٌ لم يكنْ يكفيكَ ديوانُ


衣笼化为石
何年阁半岩
多因仙帔氅
不是无裙衫


De mikor klastromba remöték köszt vala,
Ott es bűr jó borral, mert kúlcsárok vala,
Ő minden dolgában gyors és okos vala,
Az ő szolgálattya mindennek kedves vala.


Los pájaros son el recuerdo cotidiano
de la atadura que nos une a la tierra
diariamente.
Son el espejo en el que se refleja
esa distancia, siempre irreconciliable,
del hombre con su piel.
Ellos
son ese sueño cercano e inasible
de crueldad bellísima.
Tiernos e indiferentes,
y desconocedores
de todas las palabras
que inventamos nosotros
para poder volar. Escucha:
¿No percibes su corazón acelerado?
Oye cómo bombea
ese aire que en nosotros se estanca
y se hace pensamiento.
Ellos
reinventan el viento día a día
mientras tú y yo seguimos
intentando entender el porqué de su vuelo,
que se acerca a llamarnos
y se aleja después.
Para nosotros
el deseo es un pájaro caído
incapaz ya de atravesar el aire.
Para ellos
nosotros somos la amenaza que se olvida
al recobrar el cielo en un instante.
Míralos allá arriba,
intentemos hacer de la mirada un ángel redimido
un segundo tan sólo.
Luego,
nuestras pisadas nos traerán a la tierra nuevamente
y volverán a caer, algunas veces,
sobre la hormiga
que sólo mira al suelo.


船上犹馀一日粮
湖心粮尽籴何乡
仙家辟谷从谁学
明日无炊即秘方


Was ich mir wünschte? ... Daß Sommer es wär', und wir beide spazierten
Traulich entlang den Wall, kosend von diesem und dem!


Stirb mit jener Soldateska, die ihr Schicksal dir geweiht;
Auch mit ihrem Blute sühne Thaten, die nur Gott verzeiht.


S a parton, mely felé
A gyors hajó repült,
A halvány homokon
Két játszó gyermek ült.


Zvěstuj oko, jak milá je
Ona modrá výšina,
Víš-li, u paty že leží
Tichá, drahá dědina.


Čas plynul dále. Mládí čarný sen
mi přerván skutečností ukrutnou.
Já u hrobu stál toho, jenž mi dřív
strom vánoční tak něžně strojíval,
ba jenž mi vše, i žití daroval.


A pobíhala v před i v zad,
a zase křížem kříž,
a slyšel volat: „Kde jsi, kdes,
mé dítě neslyšíš?“


髯龙远舍立疏疏
白甲苍皮十抱馀
当日青青折钗股
如今老结已传车


Ach, geht doch! Wir lachen euch sonst ins Gesicht.
Wir sind keine bettelnden Weiber.
Wir wollen gewiß euer ›Uebriges‹ nicht –«
Stolz recken sich auf ihre Leiber.
Mit flammenden Augen stehen sie da:
»Gerechtigkeit, Mutter Germania!
Gerechtigkeit, Allmutter Erde!
Dröhn du, daß Gerechtigkeit werde!«


Cuánto debo en mi mal a mi deseo,
que entibia mi dolor con tal destreza;
que cuando más envuelto en mi tristeza,
descubro lo que busco y más deseo.


朝阳补衲假妆么
补了肩头又补腰
补了破时重又补
到头争似赤条条


好在湘江水
今朝又上来
不知从此去
更遣几年回


Tanta urna, a pesar de su dureza,
lágrimas beba, y cuantos suda olores,
corteza funeral de árbol sabeo.


Shall BRITONS, by their own JOINT WISDOM rul'd
Beneath one ROYAL HEAD, whose vital Power
Connects, enlivens and exerts the WHOLE;
In FINER ARTS, and PUBLIC WORKS, shall
To  yield? — yield to a Land that bends,
Deprest, and broke, beneath the Will of
Of  — who, should th' unkingly Thirst of Gold,
Or tyrant Passions, or Ambition, prompt,
Calls  o'er the blasted Land:
Drains from it's thirsty Bounds the Springs of Wealth,
His own insatiate Reservoir to fill:
To the lone Desart  frowns,
Or into Dungeons  when They, their Chains,
Indignant, bursting, for their
All other  scorn but TRUTH's and MINE.
Oh shame to think! shall BRITONS, in the Field
Unconquer'd still, the  lose?
Even in   Reign, who vainly dreamt,
By giddy Power, betray'd, and flatter'd Pride,
To grasp ; while, swarming round,
His Armies dar'd all  to the Field;
To hostile Hands while Treasure flow'd profuse,
And, that great Source of Treasure, Subjects 'Blood,
Inhuman squander'd, sicken'd every Land;
From BRITAIN, chief, while MY
In Vengeance rushing, dash'd his idle Hopes,
And bad his agonizing Heart be low:
Even  as in the golden Calm of Peace,
What PUBLIC WORKS, at home, what ARTS arose!
What various SCIENCE shone! what GENIUS glow'd!


Ty siváčku, můj holoubku,
Zticha vrkající!
Čemuž ty k okénku mému
Nejdeš sletující?


Fáradtan olykor megpihent
Kórón vagy száraz ágakon,
És várta a derült tavaszt,
Merengve a felhős napon.


Und was so ein frommes,
Bemoostes Haupt schafft,
Das hat für die Nachwelt
Noch Segen und Kraft.


jasným sluncem, které vrchy zlatí,
sladkou vůní, dechem vánků vroucích,
že je také možno umírati...


Es ware Schand, ob wo auß Assurs geilen Händen
Ein schönes Weib kam weg mit Ehren ohne schänden.
Es ist noch heute Brauch, daß der zu Schanden kümmt,
Der sich zu Ehren hält und nicht zu Schanden stimmt.


Nunmehr begehr ich keine Tracht,
Die auf der Götter Tisch wird bracht,
Will auch nicht ihr Getränke.
Denn Jesus, der mich speist, ist ja
Viel süßer als Ambrosia
Und was ich je gedenke.


esser non può ch'al mio dolor bilustre
non doni la mia donna ampia mercede,
e non rompa il mio amor la sua durezza:


The hill ascended strait, ere-while they came
To a tall grove, whose thick-embow'ring shade,
Impervious to the sun's meridian flame
Ev'n at mid-noon a dubious twilight made;
Like to that sober light, which disarray'd
Of all its gorgeous robe, with blunted beams,
Through windows dim with holy acts pourtray'd,
Along some cloister'd abby faintly gleams,
Abstracting the rapt thought from vain earth-musing themes.


Fuera perfecto el bien de conoceros;
si conociéndoos yo supiera amaros;
porque pudiera amando contemplaros;
contemplando pudiera comprenderos


هِيَ الراحُ تُلقي الرُمحَ مِن راحَةِ الفَتى
وَتُبدِلُ مِنهُ كَفَّهُ عودَ ناكِتِ
وَقَد وَثَبَت في بَزلِها وَثبَ حَيَّةٍ
وَما قُتِلَت إِلّا بِأَسوَدَ ساكِتِ


Nacht liegt auf den fremden Wegen,
Krankes Herz und müde Glieder; –
Ach, da fließt, wie stiller Segen,
Süßer Mond, dein Licht hernieder.


I já sem se zrodil v Arkadii,
Také mně sudičky v době svaté,
Příchozímu v světa komedii,
Slibovaly hory zlaté.
Od té chvíle, chvíle třikrát zrádné
V lůnu přišlé budoucnosti
Nalezl sem strastí dosti,
Slasti ale – žádné. –


A lombot, ha csörög s törik, lemetszik,
S hajtják Mulciber égető kohába,
Vagy széltől zajosan folyó Dunába.


kik eldobáltunk minden harci vértet,
nem veszhetünk el, minket kard se sérthet,
nincs semmi sem, amit elveszthetünk.


Kinek baj, ha mi nem bánjuk,
Hogy félszemű a cigányunk
S kopott a hangszere?
Urak körül nem kérkedik,
Nekünk dövőz, minket pedig
Felvidámít vele:
Garázda nép mi nem vagyunk,
Megkövetem csak mulatunk.


Které s hlavy spadl,
ta ho hledat bude,
po vysokých horách,
po dolinách všude,
ta ho hledat bude,
ale nedohlédne,
od hořkého pláce
tvářinka jí zbledne.


O, dürft' ich Licht und Wonne
Aus Deinen Augen ziehn,
Mir brauchte keine Sonne
Am Himmel mehr zu glühn! –


Es la mujer manchega garrida y bien plantada,
muy sobre sí doncella, perfecta de casada.


Indem ich durch die Matten irrte
Nach solchen Bornes Freudeschein,
Wies schweigend der befragte Hirte
Empor mich zum Granitgestein.


Wie heißen doch die sieben Sachen,
Die keinen Mann von Stande machen?
Nicht sich allein auf Erden leben,
Für Andre still zu wirken streben,
Sich nie um Schulden mahnen lassen
Und nie auf Andrer Kosten prassen,
Der Knechtschaft Sprache radebrechen,
Gut Deutsch für Recht und Freiheit sprechen,
Und lieber leiden Noth und Pein
Als irgendwo hoffähig sein.
Das sind, das sind die sieben Sachen,
Die keinen Mann von Stande machen.


U nás leckdo deset let
jak dub chrápe;
pak se vzbudí a tu hned
po všem šlape,
než si vymne oči –
kol něj vše se točí,
jest dávno celý svět
o celičký věk vpřed –
Vari, chlape!


Sie waren gezogen über das Meer,
Nach Glück und Gold stand ihr Begehr,
Drei wilde Gesellen, vom Wetter gebräunt,
Und kannten sich wohl und waren sich freund.


Also wer durch schweres reisen/
Dieser welt/ zu seinem ziel
Wenn er soll/ in himmel wil/
Lasse sich des vnterweisen/


Ewige Klarheit und ewige Sonne,
Ewiger Jubel und ewige Wonne,
Ewige Schönheit und andere Gaben
Werd ich bei ihme, so viel ich will, haben.


Dem heitern Himmel ewger Kunst entstiegen,
Dein Heimatland begrüßest du,
Und aller Augen, alle Herzen fliegen,
O Herrlicher, dir zu!


Von Deiner Stirne sprach des Geistes Weihe
Und Deine Rede war von Gott entflammt –
Ich bat ihn nicht, daß er Dir Trost verleihe –
Er gab Dir mehr – sein hohes Priesteramt.


A koronát még kölyök korában
Nyomintották a fejére néki,
S már csatázott siheder korában,
És vala nagy az ő vitézségi.


Was hör ich für jubiliren?
Wer ist der so frölich rufft?
Daß/ Feld/ Berge/ Thal vnd Lufft
Das gethöne wider geben?
Woher kompt das triumphiren?
Mag auch jemand sich erheben
Vber mich die ich von oben
Durch der grausen Donner toben/
In den staub gestürtzet bin?
Mag denn ein Menschen geist so gar verteufelt seyn?
So grausam/ so verstäint? Klopfft über meiner pein
Klopfft man Hand' an Handt!
Tritt man mich in Sandt?
Reißt man Kron vnd Zepter hin.


Señor, Señor, ¿por qué consientes
que te nieguen ateos?
¿Por qué, Señor, no te nos muestras
sin velos, sin engaños?
¿Por qué, Señor, nos dejas en la duda,
duda de muerte?
¿Por qué te escondes?
¿Por qué encendiste en nuestro pecho el ansia
de conocerte,
el ansia de que existas,
para velarte así a nuestras miradas?
¿Dónde estás, mi Señor; acaso existes?
¿Eres Tú creación de mi congoja,
o lo soy tuya?
¿Por qué, Señor, nos dejas
vagar sin rumbo
buscando nuestro objeto?
¿Por qué hiciste la vida?
¿Qué significa todo, qué sentido
tienen los seres?
¿Cómo del poso eterno de las lágrimas,
del mar de las angustias,
de la herencia de penas y tormentos
no has despertado?
Señor, ¿por qué no existes?
¿dónde te escondes?
Te buscamos y te hurtas,
te llamamos y callas,
te queremos y Tú, Señor, no quieres
decir: ¡vedme, mis hijos!
Una señal. Señor, una tan sólo,
una que acabe
con todos los ateos de la tierra;
una que dé sentido
a esta sombría vida que arrastramos.
¿Qué hay más allá, Señor, de nuestra
vida?
Si Tú, Señor, existes,
¡di por qué y para qué, di tu sentido!
¡di por qué todo!
¿No pudo bien no haber habido nada
ni Tú, ni mundo?
¡Di el por qué del por qué. Dios de silencio!
Está en el aire todo,
no hay cimiento ninguno
y todo vanidad de vanidades.
«¡Coge el día!», nos dice
con mundano saber aquel romano
que buscó la virtud fuera de extremos,
medianía dorada
e ir viviendo... ¿qué vida?
«¡Coge el día!» y nos coge
ese día a nosotros,
y así esclavos del tiempo nos rendimos.
¿Tú, Señor, nos hiciste
para que a Ti te hagamos,
o es que te hacemos
para que Tú nos hagas?
¿Dónde está el suelo firme, dónde?
¿Dónde la roca de la vida, dónde?
¿Dónde está lo absoluto?
¡Lo absoluto, lo suelto, lo sin traba
no ha de entrabarse
ni al corazón ni a la cabeza nuestras!
Pero... ¿es que existe?
¿Dónde hallaré sosiego?
¿dónde descanso?
¡Fantasma de mi pecho dolorido;
proyección de mi espíritu al remoto
más allá de las últimas estrellas;
mi yo infinito;
sustanciación del eternal anhelo;
sueño de la congoja;
Padre, Hijo del alma;
¡oh Tú, a quien negamos afirmando
y negando afirmamos
dinos si eres!
¡Quiero verte, Señor, y morir luego,
morir del todo;
pero verte, Señor, verte la cara,
saber que eres!
¡saber que vives!
¡Mírame con tus ojos,
ojos que abrasan;
mírame y que te vea!
¡que te vea, Señor, y morir luego!
Si hay un Dios de los hombres,
¿el más allá qué nos importa, hermanos?
¡Morir para que Él viva,
para que Él sea!
Pero, Señor, «¡yo soy!» dinos tan sólo,
dinos «yo soy» para que en paz muramos,
no en soledad terrible,
sino en tus brazos!
Pero dinos que eres,
¡sácanos de la duda
que mata al alma!
Del Sinaí desgarra las tinieblas
y enciende nuestros rostros
como a Moisés el rostro le encendiste;
baja, Señor, a nuestro tabernáculo,
rompe la nube,
desparrama tu gloria por el mundo
y en ella nos anega;
¡que muramos, Señor, de ver tu cara,
de haberte visto!
«Quien a Dios ve, se muere»
dicen que has dicho Tú, Dios de silencio;
¡que muramos de verte
y luego haz de nosotros lo que quieras!
¡Mira, Señor, que va a rayar el alba
y estoy cansado de luchar contigo
como Jacob lo estuvo!
¡Dime tu nombre!
¡tu nombre, que es tu esencia!
¡dame consuelo!
¡dime que eres!
¡Dame, Señor, tu espíritu divino,
para que al fin te vea!
El espíritu todo lo escudriña,
aun de Dios lo profundo.
Tú sólo te conoces,
Tú sólo sabes que eres.
Decir «¡yo soy!» ¿quién puede a boca llena
si no Tú sólo?
¡Dinos «¡yo soy!». Señor, que te lo oigamos,
sin velo de misterio
sin enigma ninguno!
Razón de Universo, ¿dónde habitas?
¿por qué sufrimos?
¿por qué nacemos?
Ya de tanto buscarte
perdimos el camino de la vida,
el que a Ti lleva
si es, ¡oh mi Dios!, que vives.
Erramos sin ventura,
sin sosiego y sin norte,
perdidos en un nudo de tinieblas,
con los pies destrozados,
manando sangre,
desfallecido el pecho,
y en él el corazón pidiendo muerte.
Ve, ya no puedo más, de aquí no paso,
de aquí no sigo,
aquí me quedo,
yo ya no puedo más, ¡oh Dios sin nombre!
Ya no te busco,
ya no puedo moverme, estoy rendido;
aquí, Señor, te espero,
aquí te aguardo,
en el umbral tendido de la puerta
cerrada con tu llave.
Yo te llamé, grité, lloré afligido,
te di mil voces;
llamé y no abriste,
no abriste a mi agonía;
aquí, Señor, me quedo,
sentado en el umbral como un mendigo
que aguarda una limosna;
aquí te aguardo.
Tú me abrirás la puerta cuando muera,
la puerta de la muerte,
y entonces la verdad veré de lleno,
sabré si Tú eres
o dormiré en tu tumba.


Jako vlk, ne jako hrdý lev
tíhnul rolník s rozkacenou četou,
Balcarův a Jírův na pozev
nesen na perutích vášní kletou.


«Y me bendijo a mi mare;
y me bendijo a mi mare.
Diez séntimos le di a un pobre
y me bendijo a mi mare.
¡Ay! qué limosna tan chiquita,
qué recompensa tan grande.
¡Qué limosna tan chiquita,
qué recompensa tan grande!»
¿A dónde vas tan deprisa
sin desirme ni ¡con Dió!?
Me puedes mirá de frente,
que estoy enterao de tó.
Me lo contaron ayer
las lenguas de doble filo,
que te casaste hase un mé
y me quedé tan tranquilo.
Otro cualquiera en mi caso,
se hubiera echao a llorá,
yo, crusándome de brasos
dije que me daba iguá.
Y ná de pegarme un tiro
ni liarme a mardisiones
ni apedrear con suspiros
los vidrios de tus barcones.
¿Que t'has casao? ¡Buena suerte!
Vive sien años contenta
y a la hora de la muerte,
Dios no te lo tenga en cuenta.
Que si al pie de los artares
mi nombre se te borró,
por la gloria de mi mare
que no te guardo rencor.
Porque sin sé tu marío,
ni tu novio, ni tu amante,
yo fui quien más t'ha querío,
con eso tengo bastante.
       * * *
—¿Qué tiene er niño, Malena?
Anda como trastornao,
tié la carilla de pena
y el colorsillo quebrao.
Y ya no juega a la tropa,
ni tira piedras al río,
ni se destrosa la ropa
subiéndose a coger níos.
¿No te parese a ti extraño,
no ves una cosa rara
que un chaval de dose años
lleve tan triste la cara?
Mira que soy perro viejo
y estás demasiao tranquila.
¿Quieres que te dé un consejo?
Vigilia, mujé, ¡vigila!
Y fueron dos sentinela
los ojitos de mi mare.
—Cuando sale de la escuela
se va pa los olivare.
—Y ¿qué busca allí? —Una niña,
tendrá el mismo tiempo que él.
José Migué, no le riñas,
que está empesando a queré.
Mi pare ensendió un pitillo,
se enteró bien de tu nombre,
te regaló unos sarsillos
y a mí un pantalón de hombre.
Yo no te dije «te adoro»
pero amarré en tu barcón
mi laso de seda y oro
de primera comunión.
Y tú, fina y orgullosa,
me ofresiste en recompensa
dos sintas color de rosa
que engalanaban tus trensas.
—Voy a misa con mis primos.
—Bueno, te veré en la hermita.
Y qué serios nos pusimos
al darte el agua bendita.
Mas luego en el campanario,
cuando rompimos a hablar:
—Dise mi tita Rosario
que la sigüeña es sagrá,
y el colorín, y la fuente,
y las flores, y el rosío,
y aquel torito valiente
que está bebiendo en el río;
y el bronse de esta campana,
y el romero de los montes,
y aquella línea lejana
que la llaman... ¡horisonte!
¡Todo es sagrao: tierra y sielo
porque así lo quiso Dió!
¿Qué te gusta más? —Tu pelo.
¡Qué bonito me salió!
—Pues, ¿y tu boca, y tus brasos,
y tus manos reonditas,
y tus pies fingiendo el paso
de las palomas suritas?
Con la puresa de un copo
de nieve te comparé;
te revestí de piropos
de la cabesa a los pié.
A la vuerta te hise un ramo
de pitiminí,presioso
y a luego nos retratamos
en las agüitas de un poso.
Y hablando de estas pamplinas
que inventan las criaturas,
llegamos hasta tu esquina
cogíos por la sintura.
Yo te pregunté: —¿En qué piensas?
Tú dijiste: —En darte un beso.
Y yo sentí una vergüensa
que me caló hasta los huesos.
De noche, muertos de luna,
nos vimos por la ventana.
—¡Chssss! Mi hermaniyo está en la cuna,
le estoy cantando la nana.
«Quítate de la esquina,
chiquillo loco,
que mi mare no quiere
ni yo tampoco».
Y mientras que tú cantabas
yo, inosente me pensé
que nos casaba la luna
como a marío y mujé.
¡Pamplinas! ¡Figurasiones
que se inventan los chavales!
Después la vida se impone:
tanto tienes, tanto vales;
por eso, yo al enterarme
que llevas un mes casá,
no dije que iba a matarme,
sino que me daba iguá.
Mas como es rico tu dueño,
te vendo esta profesía:
tú, por la noche, entre sueños
soñarás que me querías,
y recordarás la tarde
que mi boca te besó
y te llamarás «¡cobarde!»
como te lo llamo yo.
Y verás, sueña que sueña,
que me morí siendo chico
y se llevó la sigüeña
mi corasón en su pico.
Pensarás: «no es sierto ná,
yo sé que lo estoy soñando»;
pero allá en la madrugá
te despertarás llorando,
por el que no es tu marío,
ni tu novio, ni tu amante,
sino el que más te ha querío.
Con eso tengo bastante.
Por lo demás, tó se orvía.
Verás cómo Dios te manda
un hijo como una estrella;
avísame de seguía,
me servirá de alegría
cantarle la nana aquella:
«Quítate de la esquina,
chiquillo loco,
que mi mare no quiere
ni yo tampoco».
Pensarás: «no es sierto ná,
yo sé que lo estoy soñando».
Pero allá en la madrugá
te despertarás llorando.
Porque sin sé tu marío,
ni tu novio, ni tu amante,
yo soy... quien más t'ha querío...
¡Con eso tengo bastante!


Weidet/ meine Schäfflein/ weidet/
Niemand hats gezehlet gar/
Niemand hat es außgekreidet/
Ob auch zahl der tropffen war.
Nur der boden wol genetzet/
Für den weiß- vnd rothen schweiß/
Jhm zu danck heraußer setzet
Rosen roth/ vnd lilgen weiß.


霜竹凄清带雨喷
湿烟粘草近黄昏
谁教吹暗千林绿
不道飞花正断魂


Daß Alles und Alles sich hier widerspricht,
Und drum Spott auch und Hohn unvermeidbar;
Daß die höcheste, tiefeste Philosophie
Von dem Blödsinne kaum unterscheidbar.


Ah, sempre no curso leve do tempo pesado
A mesma forma de viver!
O mesmo modo inútil de estar enganado
Por crer ou por descrer!


Vy máte vaše věncení,
U vás i najdu kytky?
Ode stropu k stěnám vlají
Setřídmo kutky, lebky.


Truhlář v lese cení kmeny
hledě na jádro a suk;
mně jsou všecky stejné ceny:
javor, bříza, kaštan, buk,


Pro hrstku zlata – dravec ze přítele,
synovou dýkou Caesar k zemi padá,
pro pídi země úskok, lesť i zrada...
meč v krvi stápí, trupy na zem stele.


Keinen konnt' die Oper rühren,
Nur mein Fleisch mußt' Jeder spüren,
Und der Blick von jedem Gauch
Hing wie Zangen mir am Bauch.


落日江流带女墙
飞楼百尺俯苍茫
筵前却怪当年事
鹦鹉何缘到楚乡


So folgt – die Form, die euch erzeugt, gebrochen –
Ein Enkelvolk, das sich um euch bewegt,
Wie um fossile, mächtge Mammutknochen
Von Tieren, wie die Welt sie nicht mehr trägt.


Wo sind die Jäger, die einst lachten,
Wenn jener stritt im Brautturnier,
Daß die Gehörne weithin krachten?
... Still geht der Lenz heut durchs Revier ...
Ein Pfad biegt von des Maimont Gipfeln
In ein elsassisch Waldtal ein,
Und braunrot starrt aus grünen Wipfeln
Der Doppelklotz des Wasgenstein .


君王偏爱广寒游
霓羽声喧桂影幽
醉把玉鞭空外指
彩云中夜度扬州


Csalódott szerelmem most ázott dereglyém,
tengerek végtelenjén.


ألقى السرابُ عليك أرديةً
من نسجهِ فخدَعتِ صرعاكِ
تتعطّين فكلّهم فرحٌ
وتباعدين فكلّهم شاك
لولاك جفاؤك قلت من شغفي
لم يبدِع الخلّاق إلّاك
ولك الجمال وكل ما ملكت
يمنى الحياة فملكُ يمناك
يا فتنة يزهى الإله بها
فهو الذي بيديه سوّاك


Then, ah! my friend, no more retire,
This pensive Mourner ever shun;
If thou shalt hearken to her lyre
Thy peace for ever is undone.


坚卧牛庵饱岁寒
恩书初许作黄冠
孙仙彭老如相问
筋力犹堪上醮坛


Ich weiß, es schien euch schön genug
Mein unbezwungen Herz zu knicken,
Und dort in euerm Siegeszug
Mich als gefangen zu erblicken.


Oder wann ich lange träumte,
Wie er nun so lange säumte,
Sich zu melden; kommt mir's vor,
Selber müss' er aus den Ecken
Treten, froh mich zu erschrecken,
Ohne Meldebrief zuvor,
Überraschend, wie die Feige
Aus dem Zweige
Ohne Blüte tritt hervor.


In München schneit's, und das Volk schreit nach Brod.
Gaslichtverbreitung.
Der Aetna raucht und Fürst Bismarck ist todt.
Nein, diese Zeitung!
Wozu durch alle diese Ritzen
Sein Blut ins Nichts vertropfen?
Gemüthlich hinterm Ofen sitzen
Und seine Pfeife stopfen!
Die Sonne scheint, und die Welt ist rund.
Grün wehn die Cypressen.
Ein Schnabus lässt sich trinken und
Ein Rollmops essen.


A-t-il eu tort ou bien raison
De risquer un tel coup d’audace ?
Dites le moi, Lise, Lison,
A-t-il eu tort ou bien raison.
Gardez le dans votre maison,
Baste ! il tiendra si peu de place.
A-t-il eu tort ou bien raison
De risquer un tel coup d’audace ?


Fallet nieder, ihr schmerzenden Fesseln,
Die ihr jede Lebensregung hemmt!
Laßt mich frei!
Daß ich die alten Freunde,
Alle die Wundergestalten,
Jauchzend umarme.


KNABEN UND MÄDCHEN:


Vor den Schwestern auf der Schüssel,
Und die Schüssel war von Golde,
Liegt das Haupt Johann des Täufers,
Schauderhaft aus Holz geschnitzt.


Ale žití strastný spád
vymknul z ruky nástroj písní,
s mladostí šla radost spat,
čekáš, že se navrátí s ní, –
zatím z hocha stal se kmet
dřív, než tušil – konec náhlý!
Nikdy více nezasáhly
ruce v mladý tónů svět.


Or le vieux matelot me dit,
En prenant des mines confuses :
Ah ! poëte, enchanteur, bandit !
C'est bon, je reconnais tes ruses.


昔闻浮云变苍狗
兹传灵气成青羊
安得坐逢勾漏令
闲煮丹砂白日长


Mach dich nicht gar zu breit,
Du Herr im güldnen Hause!
Ohn End ist Ewigkeit,
Und schmal die letzte Klause.


Viz mne, já jak
z práce tyji,
z cizí krve
douškem piji.“ –


To nebe krásné, jako dívčí oko,
tak mnoho hvězd tam plane převysoko;
tak jasné nebe, že lze prohlédnouti,
zřít anděly na zlatých křídlech plouti;
to nebe – člověk by se věčně díval,
jak v dívčí oko, až by v jedno splýval;
to krásné nebe – plno tak božího světla,
jak oko dívky, v němž se láska vznětla;
to nebe, z něhož věčná láska svítí,
tam srdce nový, milý domov cítí –
to krásné nebe – kdo se okem vhrouží,
ký div, když celým srdcem po něm touží?
Leč svět – ten jiný; na něm vše je jiné.
V něm láska vzchází a v něm láska hyne,
a srdce, lásky mlékem napojeno,
zas bývá s lásky prsem rozstaveno,
a zůstaveno v bolu, v želi sobě –
nenajde pokoje, až zdřímne v hrobě.
A přec v tom světě tak je milo býti,
že těžko s ním se navždy rozloučiti.
A daleký ten svět tak krásný, milý,
že div by oči slzy neprolily,
kdy k věčnému se zamknout mají snění,
z něhož už není více probuzení.


云山迢递树苍苍
春水微茫带野航
欲傍渔郎深隐去
武陵虽好是他乡


只画山禽依雪竹
斯人用意复谁知
肯来禁籞图神爵
应已传呼作画师


Aber wandl' ich es um zum Becherlein,
Kehr ich es um und häng es an meinen Mund,
Trinke daraus den allersüßesten Wein:
Schweigt das Becherglöckelchen zur Stund,


In Freuden/ den die Welt zu klein/
In Leid/ ob dem die Hell erschittert/
In Lust/ dem Schiffbruch aller Pein/
In Leid/ das stette Furcht verbittert.
In Lust/ die alles Ach ertränckt/
In Leid/ das gantz kein Hoffen kennet/
In Wonne/ die kein Sorgen trennet/
In Leid/ das ewig brennt vnd kränckt.


庭前叶下风萧萧
暑气不敢凭虚骄
青天碧水与君共
他日谪仙宫锦袍


参禅只要见得尽
见得尽时无障碍
六个门头长日开
声香味触常三昧


卧听百舌语帘栊
已是新春不是冬
堪叹老来如许病
正令无病亦无悰


风竹萧萧淡月明
孤眠真个可怜生
不知昨夜相思梦
去到伊行是几更


Hát magam mi véget érek?
Valahol megesz a féreg;
Ha már senkinek sem kellek,
A sövény alatt halok meg.


Ao reino tecereis dias dourados,
Sem precisar que os fastos lusitanos
Vos contem as ações dos reis passados.


Za nocí hvězdných, za rána i ve dne
jde Věčnost dál do nevystihlých cest –
a v jásotu i v zoufalosti bědné
zem naše před ní malým zrnkem jest.


co za Tebou duch rozpne křídla obě,
od hvězdy k hvězdě dál se nesa k Tobě
jak po šlépějích zlatých Tvojich stop.


Was seh ich? Alter! – wie? mein Schmerz
Entlockt euch stille Zähren?
O, Heil dir, Mann, du hast ein Herz;
Du sollst mein Unglück hören:


Oblakoplavců sourodák,
svobody syn jak zpěvný pták
básník je ve své zvůli;
oheň a záři Helia
přijímá křídlem genia,
v zpěvech ji srší k důli.


»Ob wohl ein Gott im Himmel ist?«
Dacht' ich in meinem Zelt;
»Krieg hat der Türke, hat der Christ,
Krieg hat die ganze Welt!


Die ewige Herrschaft des ewigen Rechts,
Die Arzenei für die Seelen,
Die Polytechnik des Menschengeschlechts,
Die Philosophie, wo statt Wortgefechts
Die Geister zu Taten sich stählen.


城乌何意夜深啼
红杏梢头片月低
香冷熏笼人不寐
春风吹过玉栏西


Es regnet, Gott segnet,
Die Sonne scheint,
Der Mond greint,
Der Pfaff sitzt aufm Laden,
Frißt all die Palisaden!
Die Nonne geht ins Wirthshaus,
Und trinkt die Gläser all, all aus.


Bey Wittben findet man bestellte Küch' und Keller.


Doͤrt ſtoht ſo ein! Chumm arme Ma,
und thue eis Bſcheid, mer ſtoßen a!
Gſegott, und troͤſtder Gott di Herz,
me ſchloft nit lieblig uffem Erz!


瞿桐石上千年树
桃老川边满目花
钟鼎误人空老去
不如来此学飧霞


水面秧针长绿茸
雨馀樱颗染深红
东皋伫想生盈陌
西蜀应知赠满笼


Der du meine Wege mit mir gehst,
Jede Laune meiner Wimper spürst,
Meine Schlechtigkeiten duldest und verstehst – –.
Weißt du wohl, wie heiß du oft mich rührst?


麻姑潮至正淹身
休讶浔阳信不真
为报赤阑桥道士
红娘留难白夫人


Kein Mensch kan ihm verheissen,
Er wolle sich entreissen
Auch nur auff einen Tag;
Wann wir am besten blühen,
Heißt er uns weiter ziehen,
Dem nichts entkommen mag.


Wind und Ströme,
Donner und Hagel
Rauschen ihren Weg
Und ergreifen,
Vorübereilend,
Einen um den andern.


Buď zdráv, můj příteli! A hochu, posud
své vyvolené v srdci nemáš-li,
já přeju ti, tak jako mně ať osud
ti pravou láskou život okrášlí,
a přeji ti, až přijde sladký čas ten,
kdy srdce lásce padne za kořist,
bys byl tak cele, neskonale šťasten,
jak dnes je ten, jenž psal ti tento list...


Hier hab' ich's im Arm gewieget
Hier am Herzen drückt' ich's fest,
Lieblich hat sich's angeschmiegen
Und du Vogel trugst's ins Nest.


Labirinto escuro de amarguras,
Insatisfeita sempre pelo que capto dos semblantes
Vizinho
Quem é por mim?
Batalha dificílim
No decorrer da imaginação os pensamentos se encontram
adormece
Gotas de saudade enchendo o universo que encontra-se
Vazio de amo
Amor paciente que sempre se acaba como o voar
De uma borbolet
Tudo que quero e desejo é ficar com você
Num pôr-do-sol a beira-mar,
Após um dia sem esperança
Tudo que desejo é ficar eternamente contig
Por deuses, céu
Amor não é assim,
Agora me resta esperar


Der junge Tag, zurückgekommen
Mit neugeschaffnem Angesicht,
Hat halb die Freundlichkeit des Gottes angenommen,
Der ihn bekleidet mit Licht!


O Jesu, der du diesen Gast
Mir gar gewiß versprochen hast,
Laß ihn doch komm‘n in meine Seele
Und benedeien diese Höhle.
Send ihn grad in mein Herz hinein
Und laß ihn ewig bei mir sein.


石床横架万峰西
海上双珠入户低
自是山中无玉漏
朝霞还有碧鸡啼


Hadd bántsanak! hadd jőjjenek nyakamra
Az ördögök és farizéusok.
Panaszomat a világ így se hallja;
Jajgatni, elcsüggedni nem tudok.
Boldogsággá varázslom a keservet,
Kedvencze én a boldog isteneknek!


Bez ní v neskončené říši
Mrtvé tvorstvo, mrtvý svět –
Mrtvo bez ní tam na výši,
Mrtvý zemských plodin květ!


Blumen streuen wir vor Dir,
Unsre Mutter nennen wir
Dich, des Landes Krone.
Heil Dir, daß Dich Gott erquickt!
Heil Dir, daß Du uns beglückt
Mit dem Freudensohne!


Prchali, letěli,
jak ta káň divoká,
nedbali slziček
jásavého oka.


Da Freunde oft das Herz für dich gegeben.


Da lui fu custodito ed allevato:
e per ch'egli ebbe un tratto il mal del pino,
guarì, sol per ch'ei fu da lui botato.


وأبرصٍ من بني الزواني
ملمعٍ أبلق اليدين
قلت وقد لج بي أذاه
وزاد ما بينه وبيني
يا معشر الشيعة الحقوني
قد ظفر الشمر بالحسين


Facada září – tma však leží děsná
na víčkách těch, kdož musí žíti za ní,
jas záře slunné nebudí je ze sna,
svit záře hvězdné nevolá je k spaní.


Das Elend ist ja auf der Erden
So allgemein als Luft und Fall.
Sobald wir kaum zu Menschen werden,
So prophezeit der Jammerschall
Auch in der Wiege schon die Noth,
Die unserm ganzen Leben droht.


Man siht gemeine nicht, daß Ehr und Demut gleiche;
Vielmehr, wann jene steigt, daß diese meistens weiche.


Oblaka sivá se vlekou západní stranou,
slzy mé nesou mě za tebou, milenko snědá,
jediná žádoucí. V průhledném zálivu tichém
na loďce sedíš a vzpomínáš, co mohlo býti,
večerním soumrakem nad křížem svíce dvě hoří,
kostěný kříž, náš symbol a k němu se modlíš,
úpíš a voláš. Hlasy se vodami nesou,
hluboko pod nimi ztopeno mládí a život.
Svíce a kříž a žena se zálivem vozí,
z oblak mé krvavé slzy tam padají na ně.


 Che d'aquistar l'amico poco vale,
da poi che no lo sa ben mantenere:
che lo de' conoscere bene e male,
donare e torre, e saperl'agradire.


Wann ein Held mit frischem Muth
An den Feind so gierig setzet/
Wird ihm offte Leib und Bluth
Durch das grimme Schwert verletzet/
Daß Er bald muß halten inn
und verlieret Muth und Sinn.


Jedweder sieht die Nacht gelichtet,
Zur Sonn ist jeder Blick gerichtet,
Wir harren, ob der Nebel sinkt,
Der Strahl erwärmend zu uns dringt.


y se le escucha en infernal desvelo
crujiendo por el claustro pavoroso
la seda de su negro ferrezuelo


Quella amorosa voglia
che a ragionar me invita
in rime ascose e crude
di lungi a la mia diva,
doni soccorso a la mia stanca mente,
poiché me fa parlar
come Madona fosse a me presente.


Ne ismerjen meg soha senki
És ne lássa meg szememet
És ne fogja meg kezemet
És ne tudja, hogy milyen vagyok én!


伤心欲问前朝事
惟见江流去不回
日暮东风春草绿
鹧鸪飞上越王台


لَكَم دَعَتني إِلى الفَحشاءِ أَميالُ
وَأَنذَرَتني تَجاريبٌ وَأَهوالُ
إِن التَجاريبَ لِلأَلبابِ مَوعِظَةٌ
لكِنَّها لِأُلي الأَضلالِ أَضلالُ
تِلكَ اللَيالي المواضي لا يَزالُ لَها
بَينَ الخَرائِبِ في عَينَيَّ أَطلالُ
وَآحسرَتاه وَقَلبي لا يَزالُ لَهُ
في لَذَّةِ العارِ أَوطارٌ وَآمالُ


صَريخٌ يَسِبقُ الأنبياءَ ويتبَعُ الآلهة
مَنْ يُصغِي له ويذهبُ إلى النوم
من لديه امرأةٌ نبيلةٌ مثلَ سيدتنا
يتصاعدُ مخاضُها في بخار الأضرحة
تَجِسُّ العناصِرَ و مناجِمَ الروح
وتَتَجاسَرُ مثلَ نَمِرَةٍ تَلِدُ النُمُورَ الغَضّة
وتَذُودُ عنْها مثلَ تاجِ الهيكل


O unglücksvolle Fröhligkeit,
Die blos vom Geld entspringet
Und die ein niederträchtig Herz
Ans Joch des Geizes zwinget!
Wo dieser Satan wohnt und herrscht,
Da liegt der Fluch im Kasten
Und läst den stets gefangnen Geist
Von Unrecht niemahls rasten.


Und schmückt dein Haar meine Kissen,
Wie wird die Welt mir so gut;
Deinem Haar verschrieb ich mein Blut,
Deinem Haar, das im Dunkel noch lacht,
Und das der Leidenschaft Geste
Stumm wie das Feuer nachmacht.


Mich graute, doch ich sprach dem Grauen Hohn,
Ich hielt das Bild in Reimes Netz gefangen,
Und frevelnd wagt' ich aus der Totenkron'
Ein Lorbeerblatt zu langen.


Ihm Thränen opfern werd' ich beim Blätterfall,
Ihm, wann das Mailaub wieder den Hain umrauscht,
Bis du dem freien Geist, o Erde,
Freundlich im Reigen der Sterne schimmerst.


Mentre madonna a nostri occhi se veta,
obscuro se fa el mondo in tanto oltraggio,
ma quando poi la prende el suo viaggio,
tucta la terra è de luce repleta.


Du süßes Sarazenenkind, du Schwester der Gazelle,
Die Zeder ist dein Hausgesind, der Sturm dein Spielgeselle:
Laß mich in deinem weichen Arm vom Mund den Hauch dir trinken,
Und Ritterpflicht und Pilgerharm versinken laß, versinken!


Высоко в небе облачко серело,
Как беличья расстеленная шкуркОн мне сказал: «Не жаль, что ваше тело
Растает в марте, хрупкая Снегурка!»
В пушистой муфте руки холоделМне стало страшно, стало как-то смутнО, как вернуть вас, быстрые недели
Его любви, воздушной и минутной!
Я не хочу ни горести, ни мщенья,
Пускай умру с последней белой вьюгоО нем гадала я в канун крещеньЯ в январе была его подруго


Ja lobe noch so milten Gott/
So milt- vnd frommen Herren/
Dem freylich deine gülden Rott
Mit gülden zungen plerren.
Doch wir so ferr erhörens nicht/
Weil wir die ohren spahren;
Wer hertz/ vnd sinn hinauffen richt/
Wirds je noch wol erfahren.


K veliké práci velké lásky třeba,
tu nespokojíš prostou chutí chleba;
kde velké city v šero doby planou,
tam nutno plápol živit nebes manou.


Ein Wucher bringet nicht Gefärde,
Den Wirthe treiben mit der Erde.


未坐他年百尺楼
浮云身上且悠悠
眼高四海骑鲸客
不见长安亦解愁


Verleiht, bevor diess Haupthaar der Reif umzieht,
Ein guter Gott mir Einen Aonischen
Mit Bächen und Gebüsch durchflochtnen
Winkel der Erde: so sollen alle


Einen Schatz und den hab' ich,
Und kommt er nicht her,
Einen Jäger, grünen Jäger,
Will ich nun und nicht mehr.


O still, und fragt den Bräutigam,
Den Lenz, den kühnen Freier,
Der diese Nacht zur Erde kam,
Nach ihrer Hochzeitfeier.


Ty jsi začal, my šli dále,
bili pěkně do císaře, krále,
bože, kde ty časy jsou!


Und weil du schaust so trübe
Den Himmel an,
Da kommt der Himmel selber
Dir trübe vor.


v tom tušení, i krajinka má malá
že hoří v paprscích, jak by se smála,


Alles fürchtet Speer und Bogen,
Schwert und Pfeile, nur nicht du!
Turmhoch wälzt der Sturm die Wogen,
Du, du lächelst nur dazu.


Por esto quiero que andes,
pasito a pasito paso,
delante y siempre delante,
sin prisas y sin descanso.
Así, cuando yo me asome
al otro lado de aquí,
estarás tú preparada
para volverme a parir.


Frisch auf, mein Sinn, ermuntre dich,
Weil dort die Morgensonne sich
Zeigt auf vergüld'tem Hügel.
Es hüpfet ob den Büschen ümm,
Und singet Gott mit krauser Stimm'
Das leichte Luftgeflügel.
Schläfer, Schäfer,
Sind geflissen,
Zu begrüßen
Trift und Auen,
Dir und ihnen sich zu trauen.


Uns flugs ging sie hinab zur Stadt,
Ging alle Gassen durch.
Die schönste Maid, die sie ersah,
Beschied sie flugs zur Burg.


Květy, jak sny, z ráje bílé
Sem tam nesou vánku dechy,
Každý od mne však odlitne
Jako vlaštovky od střechy,
Na níž černá kletba leží.


Ki, - míg én égő fény-gyűrűben álltam,
Álltál, szerényen, hátul, a homályban.


أَجمَلُ بي مِن أَن أُعَدَّ اِمرِأً
أَو ذيكَ في أَهلِكَ أَن أَهلِكا
ما لَكَ تَستَجهِلُني دائِماً
وَإِنَّما ذَلِكَ مِن جَهلِكا
وَكُنتَ في سَيرِكَ مُستَعجِلاً
فَالآنَ سُيِّرتَ عَلى مَهلِكا


Poblíž dveří před nizoučkým prahem
Maria len předla s kužele.
Nedbala v tom zaměstnání blahém
o Golgotě dumy utkvělé;
něžným kouzlem ruce její bílé
vábný výjev zastavoval v díle.


寒光交逗眼苍然
半夜人间别有天
想得非仙亦非鬼
四山风雨拥孤眠


Más cándido, más puro, más brillante
es el amor que anima el alma mía
si honesto da otras formas al amante


Giebichensteiner, sei auch persönlich in deinen Satiren,
Deine leid'ge Person tritt doch am stärksten hervor.


Buď uzřít vlast, neb umřít aspoň brzy!
Já viděl steskem mroucí pod stožárem,
pod palmou, v ledech nostalgie žárem.


Cuantos me han calumniado
y me han escarnecido
dieron tal magnitud a mi pecado,
que me duele el no haberlo cometido...
Si grande la aventura,
bendigo yo la trama
en que se urde el afán de la impostura,
que sólo es el reverso de la fama.
Podré lanzar un grito
o hacer un loco alarde;
mas bajo el peso de cualquier delito,
¿justificarme yo? ¡Fuera cobarde!
¿Me echarán en olvido
porque mi lengua calla?...
Nada importa vencer ni ser vencido:
lo que importa es ser grande en la batalla.
Bajé desde mis cumbres
a pastorear las greyes
no «contra» sino «sobre» las cumbres,
que hay que violar para engendrar las leyes.
Mi espíritu se ufana,
porque una chispa encierra
de la luz de una estrella tan lejana
que no se puede ver desde la Tierra.


Kolíbá se, kolíbá, v zálivu svém siném
starý žralok Jonášov. Oči v tuku vězí,
břicho plné sardinek, ba i majonézy,
neboť zhltil lodníka, jenž byl nalit vínem.


Gott, wenn ich dich als Weltenschöpfer denke,
Am Meere steh', das deiner Faust entrann,
Und staunend mich hinuntersenke
In diesen Ocean;


Ve nekonečno roste labyrinth. Kob šero
a sloupů oceán, bran v pych, síní stero
rozlehlých, souterainu šíř, taj zbádá
kdo. Vše, Krety Mínos otec jak si žádá:
sem herm řad v piedstál, sousoší tam!
Má zastíněn být sedmi věží sám
pych Thebských; to rozmar velkolepý, sen;
leč dělník cyclický v mrak stav, kleň v sten,
praéry gigant věž kam a kliž v stěny,
kruh budovy vždy vzkvétá neumdlený
jak v Protheidy infernosti drama,
v nustatské, diabolské panorama.
A potu, píle, díla v epopeu
tu sní a vzpomíná vše, mní o Theseu:
Však není výkupu, kamenná sloha
vždy nesměrná tá, velké, žasné mnohá
dál v stuhlé z projektu se druží stanzi
a samých Haemejských se ve romanci
dál pojí provocace v eclatanci.
Žďá Mínos dům nad Diespitra míti,
aetherný nad palác, jenž v jasu svítí
pilastrů kmentem, oblačný tož v zbytí.
V těch Nefelokokygiích ve oblakovou stěnu
cameje, onyxy se tisknou v ladu v směnu,
šperk metop, zlato inscripsí jich, fresky,
meandrů změť, bordury, arabesky
a v vestibulech pstrých bez Pasiphey nitě
bys zbloudil nadobro, pad’ muška v sítě,
mol, farfarella konce rozlehlosti
bez oné. Domů sčet čím, pater v maní!


Смотри: из серебра, из янтаря, из бронзы,
Из золота, смотря по городам и странам,
Запечатлен на них незыблемый чекан —
Символ — божественный или гражданский знаСии сокровища, что весишь ты в ладони, —
Пускай их оттиск груб иль безупречен стиль,
Монеты Греции, Сицилии и Рима,
Обол, и драхма, и статер — всё суетЭгина, Кос, Халкис, Кизик и Сиракузы,
Тарент! Не примут их сейчас в меняльной лавке,
Им жизнь оставила одну лишь красотНо их металл так чист, как ритмы одТем с большей радостью они несут теперь
И розу Родоса, и колос Метапонт


K oddechu si poblíž pece
Sedají, an ďábel vece:
,Tu jsou karty.
Za mé varty
Hrejte, klejte,
Anebo si povídejte,
Zrzavý ty Konyáši,
Jak se ti ten oheň snáší?‘


Chvílemi žalně k Bohu vzdychá,
pak růženec se modlí zticha
a na své dítky vzpomíná;
však brzy holečkové zlatí
ze školy domů zas se vrátí,
blíží se čtvrtá hodina.


天寒忽忆大支寺
迢递晚钟烟际山
安得腰缠十万贯
亦随君去饭天冠


Сняли цепи с орла —
На свободу пустили…
Но изранены были
Два могучих крыла:
В тесной клетке неволи
Их поднять он не мог —
Ослабел, изнемог
Он от скорби и боли…
Но горит взор орла —
Клюв острит он для боя…
Нет, раба из героя
Цепь создать не могла!


Dost! vůdce dí slepý,
zbity jsou pánů lstné davy.
Sedláci v hněvu je honí;
obrátili, prchají,
ženou je s povykem k Písku,
klnou,
zbití jim ze zlosti nítí vísku.
Zbito je vojsko vše panské,
krví jsou rybníky plny.


E eu a pedir ao coração que chame
Pela esperança, e em sua luz se inflame...
E ele, na praia da descrença, mudo!


V temnou skrýš ji uschovali,
ležela jak v hrobě,
sny tu její zalétaly
k zlaté jara době.


近水新栽一巷梅
而今雪里想齐开
只愁夜后花幽独
谁与携筇踏月来


Hoch rtuť je, vymýšlí šprýmy,
vše se mu směšným zdá být –
však přímý je, zalhati nezná
a poctivý v srdci má cit.


Und als Bruder zugethan
Ist ihm jeder gute Mann.
Drum erfreuet sich mein Sinn,
Daß ein deutscher Mann ich bin.


Am Kehricht pfeift verliebt ein Rattenchor.
In Körben tragen Frauen Eingeweide,
Ein ekelhafter Zug voll Schmutz und Räude,
Kommen sie aus der Dämmerung hervor.


Y cuando injusta al mérito despide,
Al poder por razón de sus doblones,
La deidad decretó: como lo pide


O mně s vámi smutno taky,
tajemnýť je osud náš –
do prsou co žitím vseto:
láska, radosť, všecko spleto
v jemné nitě na rubáš.


زَارَتْ وَقَدْ صَرَفَ العِنَانَ الغَيْهَبُ
وَالصُّبْحُ يُنْشَرُ مِنْهُ بَنْدٌ مُذْهَبُ
وَالزَّهْرُ فِي نَهْرِ المَجَرَّةِ بَعْضُهَا
يَطْفُو بِصَفْحَتِهَا وَ بَعْضٌ يَرْسُبُ
وَكَأَنَّمَا الفَلَكُ المُكَوْكَبُ غَادَةٌ
زُفَّتْ وَحَلَّ لَهَا الحُلِيَّ المَغْرِبُ
وَالدَّوْحُ صَلَّى بِالتَّحِيَّاتِ الَّتِي
أَلْقَى بِمَسْمَعِهِ النَّسِيْمُ الطَّيِّبُ
وَالطَّيْرُ قَدْ نَفَضَ الجَنَاحَ مُؤَذِّنَاً
وَالْوُرْقُ تَتْلُو وَالبَلاَبلُ تَخْطُبُ
بِكْرٌ مِنَ السَّحْرِ الحَلالِ بِبَابِلٍ
تُنْمَى إلَى هَارُوتِهِ إِذْ تُنْسَبُ
مَحْجُوْبَةٌ فِي خِدْرِ طِرْسٍ دُونَهَا
لِلْحُسْنِ مِنْ غُرِّ المَعَانِي مَوْكِبُ
مَمْنُوعَةُ الأَبْيَاتِ بِالْبِيْضِ الظُّبَا
فَالنَّجْمُ لِلطُّرَّاقِ مِنْهَا أَقْرَبُ
الْبَابَ رَبَّاتِ الحِجَالِ بَلِ الحِجَى
كَيْفَ اهْتَدَيْتَ وَمَا اسْتَبَانَ المَذْهَبُ
قَدْ كُنْتُ أَقْنَعُ مِنْكَ فِي سِنةِ الكَرَى
بِالْطَّيْفِ فَضْلاً عَنْ مَزَارٍ يَقْرُبُ
وَيَئِسْتُ إِذْ عَاقَتْكِ أَحْرَاسُ العِدَى
عَنْ زَوْرَتِي وَتَألَّفُوا وَتَأَلَّبُوا
تَاللهِ لَوْ أَرْسَلْتِ طَيْفَكِ لأَنْثَني
خَوْفَ القَوَاطِعِ خَائِفاً يَتَرَقَّبُ
فأَبيْتِ إلاَّ أَنْ تُبَرِّدَ غُلَّةٌ
لَوْ عُلِّلَتْ بِالْبَحْرِ كَانَتْ تُلْهَبُ
فَرَغَ الإِلاهُ مِنَ الحَظُوظِ فَعَدَّ عَنْ
حَظِّ تَكِدُّ لَهُ فَحَظُّكَ يَطْلُبُ
قَسَماً بِمُهْدِيْكِ الَّذِي أَنْوَارُهُ
كَالشَّمْسِ إلاَّ أَنَّهَا لاَ تَغْرُبُ
لَنَعِشْتِ مِنِّي مُهْجَةً مَطْلُولَةً
وَأَنَلْتِني فَوْقَ الذي أَنَا أَطْلُبُ
إِيهٍ أَبَا حَسَنٍ بِأَيِّ عِبَارَةٍ
أُثْنِي عَلَى عُلْيَاكَ عَزَّ المَطْلَبُ
طَوَّقْتَنِي مِنْهَا قِلادَةَ مَفْخَرٍ
فِي مِثْلِهَا بَاغِي المَكَارِم يَرْغَبُ
هَذا وَكَمْ لَكَ مِنْ يَدٍ مَشْفُوعَةٍ
لاَ يَسْتَقِلُّ بِحَمْلِهَا لِي مَنْكَبُ
وَتَوَخَّنِي بِالْعُذْرِ إِنَّ قَرِيحَتِي
كَالضَّرْعِ جَفَّ وَشَحَّ مِمَّا يُحْلَبُ
أَمَّا دُعَاؤُكَ لِي فعلمي أنه
ما أن له إلا العناية موجب
والوقت فيه لِلْقَبُولِ مَظِنَّةٌ
وَبِسَاطُ حَالِ الوَقْتِ عَنْهُ يُعْرِبُ
هَذَا جَنَيَ غَرَسَتْهُ كَفّ رِضَاكَ لِي
فَهَصَرْتَهُ وَهْوَ الْكَثِيرُ الأَطْيَبُ
وَنَتِيجَةٌ قَدَّمْتُ عِنْدَ قِيَاسِهَا
مَا يُوجِبُ الإِحْسَانَ لاَ مَا يَسْلُبُ
لَكِنْ غَدَوْتُ بِرَغْمِ أَنْفِي قَاعِداً
وَالدَّمْعُ مِنْ عَيْنيِ يَفِيضُ وَيُسْكُبُ
وَتَنَازَعَ الْقَصْدَانَ عَزْمِي عِنْدَهَا
فَالضَّعْفُ يُمْسِكُ وَالتَّشَوُّقُ يَجْذِب
وَإِلَيْكَهَا كَالْبَحْرِ قِيسَ بِمِذْنَبٍ
وَالشَّمْسِ نَازَعَهَا الضَّيَاءَ الْكَوكَبُ
وَالْعَزْمُ بَيْنَ الْمَقْصَدَيْن مُرَدَّدٌ
وَالْقَلْبُ بَيْنَ الْحَالَتَيْنِ مُذبْذَبُ
وَلَوَانَّنِي أَلفَيْتُ طِرْفاً يُرْتَضَى
لِلْفَرِّ وَالتَّأَوِيلُ فِيهِ يُجَنَّبُ
وَإذَا تَبَيَّنَتِ الْمَقَاصِدُ لَمْ يَكُنْ
فِيهَا أَخُو جِدٍّ كَمَنْ هُوَ يَلْعَبُ
لَبَذَلْتُ فِيهَا كُلَّ مَا مَلكَتْ يَدي
وَحَثَثْتُهَا لِلْحَرْبِ فِيمَا أَحْسَبُ
وَهَزَزْتُ فِيهَا كُلَّ أَسْمَرَ ذَابِلٍ
يَشْقَى بِطَعْنَتِهِ الْعَدُوُّ الأَصْهَبُ
مَا بِنْتُ عَنْهُ لِفَرْطِ جُبْنٍ فَاضِحٍ
كَلاَّ فَمَا قَلْبِيِ لِذُعْرٍ يُنْخَبُ
والحَتْفُ غَايَةُ مَنْ يَرُوحُ وَيَغْتَدي
فَإِذَا فَرَرْتَ إِلَيْهِ مِنْهُ الْمَهْرَبُ
وَحَذَرْتَ لِي عُقْبَي الْقَطِيعَةِ جَاهِداً
وَهِيَ الطَّرِيقَةُ وَالسَّبِيلُ الأَصْوَبُ
لَكِنْ لَدَيَّ فِرَاسَةٌ مَعْضُودَةٌ
فَإِذَا ظَنَنْتُ فَإِنَّهَا لاَ تَكْذِبُ
وَالشَّرْعُ يَعْتَبِرُ الظُّنُونَ وَسِيَّمَا
ظَنٌّ يَكَادُ الْحَقُّ فِيهِ يَغْلِبُ
كِلْنِي لِعِلْمِي فِي صِحَابِي إِنَّنِي
بِهْمُ خَبيرٌ مَاهِرٌ وَمُجَرِّبُ
لَكَ ظَاهِرٌ مِنْهُمْ حَكِمْتَ بِهِ وَلِي
مِنْهُمْ بَوَاطِن عَنْ عِيَانِكَ غُيَّبُ
سِيَّانِ مِنْهُمْ وَاصِلٌ أَوْ هَاجِرٌ
أَوْ عَاذِرٌ أَوْ عَاذِلٌ وَمُؤَنِّبُ
مَهْمَا جَفَانِي صَاحِبٌ فِي النَّاسِ وَلِي
سَعْةٌ وَفي عَرْضِ الْبَسِيطَةِ مَذْهَبُ
لاَ تَسْتَقِرُّ عَلَى التَّنَافُسِ صُحْبَةٌ
وَمَوَدَّةُ الأَكْفَاءِ أَمْرٌ يَصْعُبُ
وَالِماَء إِنْ أَلِفَ الثَّوَاءَ تَغَيَّرتْ
أَوْصَافُهُ وَعَلاَ عَلَيْهِ الطُّحْلُبُ
إِنَّ الصَّدَاقَةَ لَفظَةٌ مَدْلُولُهَا
فِي الدَّهْرِ كَالْعَنْقَاءِ بَلْ هُوَ أَغْرَبُ
كَمْ فِضَّةٍ فُضَّتْ وَكَمْ مِنْ ضَيْعَةٍ
ضَاعَتْ وَكَمْ ذَهَبٍ رَأَيْنَا يَذْهَبُ
إلاَّ الصَّدَافَةَ فَهْيَ ذُخْرٌ خَالِدٌ
أسْمَى وَأَسْنَى مَا اكْتَسَبْتَ وَتكْسِبُ
وَإِذَا رَضِيتَ وَقَدْ رَضِيتَ فَلَيْسَ لِي
عِلْمٌ بِمَنْ يَرْضَى وَلاَ مَنْ يَغْضَبُ
وَإِذَا بَقيِتَ فَلَسْتُ أَبْكِي مَنْ مَضى
لِم لاَ وأَنْتَ الأَهْلُ عِنْدِي وَالأَبُ
أَمَحلَّ وَالِدِيَ الَّذِي لِجَنَابِهِ
آوي وَفِي مَرْضَاتِهِ أَتقَلَّبُ
خَيَّرْتَنِي بَيْنَ الْمُقَامِ أَو السُّرَى
وَالأَمْرُ يُفْصِحُ بِالْمَسِير وَيُعْرِبُ
فَتَرَجَحَ العزمُ الصريحُ وساقِطٌ
حُكْمُ الإِباحَةِ مَا اسْتَبَان الأوْجَبُ
وَوَعَدْتَ بِالْعُذْرِ الْجَمِيلِ وَإِنَّنِي
لأَخَافُ مَنْ يَبْغِي وَلاَ مَنْ يُعْتِبُ
نُبَّهْتُ لَمَّا نِمْتُ عَنْكَ مُؤَمِّلاً
يُرْدِي الأَعَادِي مِنْكَ مَاضٍ مِقْضَبُ
فَامْدُدْ لَهَا كَفّاً بُنَيَّةَ سَاعَةٍ
لكِنْ أَبُوهَا دُونَ فَخْر مُنْجِبُ
وَإِذَا أَتَتْكَ عَشِيَّةً فانْشُدْ لَهَا
عَارَضْنَنَا أَصُلاً فَقُلنا الَّربْرَبُ


去年今日设秋瓜
拜罢天孙喜色赊
移烛楼前同薄醉
断红双脸𣨼残霞


Leichen-Bitter/ Todten-Gräber/ Aertzte/ Apothecker auch/
Haben in der Freundschafts Liebe einen Sinn und den Gebrauch:
Bitten sie aus frommen Hertzen nichts als um ihr täglich Brod/
Bitten zween um die Krancken/ zween aber um den Tod.


萧萧箨龙苍且绿
直节凌云长丛玉
高标自是绝尘埃
便使人间无点俗


(¡Ay! ¡No es cierto que tiritas
como el Niño de Belén
y que el seno de tu madre
se secó de padecer!)
¡Sí! ¡Juguemos, hijo mío,
a la reina con el rey!


Jen na mne příšerně a hluše
tmy závoj padá mlhavý.
Nuž zaplaň, sviť a jásej, duše,
když spoutána jsi okovy!


Jetzt versorgt sich weit vnd breit
Jedes auff die Winterzeit,
Solches sieht ein ieder morgen,
Dieser saltzet Schöpsen ein,
Der kaufft Ochsen, jener Schwein,
Ich nur kan mich nicht versorgen.


Od mečů, štítů brzo vzplála skála,
Gorm s pomstou v srdci do hradu již cválá;
na cestě domů zrádnou zaslech’ zvěst,
že rytíř oddaný zneužil ochrany
a plodem lásky dítě jest.


Nem hiszed, hogy én szeretlek?
Az isten is ugy áldjon meg,
Ugy áldjon az isten engem,
Amily igaz a szerelmem.


Il maggior corno, l'Aretin Pastore
scelse fra tutti quegli, ch'infiniti
fan de le capre sue vaghi i mariti,
per consecrarlo a l'immortale onore.


Jövel, kis illatos levél,
Te drága kéz irása.
Sejtelmes vágyakról beszél
Minden kicsiny vonása.
Remények láza nemrég,
Most édes-kínos emlék.


U milých dobře, dobře doma!
Výskám si plnýma rtoma,
procházím nivy a les,
kliden jsem, spokojen dnes!


Kommt hurtig doch geflogen,
Damit der Regen nicht
Erschlaffe euren Bogen,
Euch eure Pfeilchen bricht!


Z Říma pak přichází varovný hlas,
pan papež posílá buly,
že nutno Ježíše vyznati dnes,
že nelze v cesty stát půli.


Jarní slunce zatím ve skvoucí kráse zapadlo,
odleskem nachovým Hazmburku se zarděla výspa
nad rovinou dálnou, v moře stínů již se halící;
stín jeho dvouvěžatý jak zrudlý útvar oblačný
krásně a divně planul, báječné sídlo z rubínů.
Blízké výšiny též v růžné se odívaly páry,
sem tam v barvu fial, postupně hnědly a bledly,
soumraku křídlo šeré se zvolna ukládalo v úval
a v tom z houště keřů pod strání níže kvetoucích
v božský tryskla večer nenadále slavíkova píseň:
perlami těchto zvuků ve stesku a slasti a touze
rázem všechno vypěl, vše, co tehdáž v útrobě vlálo
ztichlým bezděky nám, co zmítalo sladce mi srdcem,
když jsem bezděky jal znova v útaji ručku milostnou,
jež v ruce prodlela mé – v jich záchvěvu srdce se třásla...


لا تَلُومَاهُ في الهَوَى أو لُومَا
تُلفِيَا قَلبَ مُغرَمٍ مَكلُومَا
لَعِبَت بِإرعِوَائِهِ ذكَرَاتٌ
مَلاَتهُ زَوَافِراً وهُمُومَا
تَظُنَّا المَلاَمَ لِلصَّبِّ إِيَلاَ
ما فَيسُلُو المُحِبُّ إِن هُو لِيمَا
ألَمُ اللَّومِ لاَ يؤَثِّرُ إِن صَا
دَفَ في القَلبِ لَوعَةً وكُلُومَا
دأبُ ذِى الحبِّ أن يُلاَمَ ومَن لَم
يَذُقِ الحُبِّ دَأبُهُ أَن يَلُومَا
كلَّمَا ظَنَّ ذَاكَ هَذَا مُلِيماً
ظَنَّ هَذَا المَلِيمُ ذَاكَ المَلِيمَا
الشَّجِىُّ السبي مِثلَ خَلىٍّ
مُرعَوٍ قَد صَحَا وآضَ حَلِيمَا
إِنَّ لِلعِشقِ والمَلاَمِ أذَاةً
وعَذَاباً إِذَا ألَمَّ ألِيمَا
فَاثنِيَا واكفُفَا المَلاَمَةَ عني
واعذُرَا في الصِّبَا ولُومَا المَلُومَا
وَابكِيَا الأَربُعَ الدَّوَارِسَ والأطلاَلَ
والحِقفَ والرُّبَا والرَّسُومَا
واندُبَا المَعهَدَ المُحجِيلَ وسُحَّا
في رَجَا عَرَصَتَيهِ دَمعاً جَمُومَا
وَاسأَلاَ النُّؤءىَ والأوَارِىَ والسُّفعَ
ثَلاَثاً بجَنبِ هَابٍ جُثُومَا
واذكُرَا أزمُنَ الصِّبا إِذ جَنينَا
هُ سُرُوراً ونَضرَةً ونَعِيمَا
حِينَ لاَنَختَئِى الصُّدُودَ ولاَ الصَّرَّ
مَ ولاَ الكَاشِحَ الرَّقِيبَ النُّمُومَا
أذكَرَتني الربابُ يَومَ تَبَدَّت
بَينَ جَارَاتِهَا الهِلاَلَ التَّمِيمَا
وائتِلاَقَ البُرُوقِ لَيلاً ولَيلَ العَاشِقِ
الدَّاجِى الطَّوِيلِ البَهِيمَا
وَنَسِيمَ الرِّيَاضِ والعَنبَرَ الهِندِىَّ
والمِسكَ والكِبَاءَ القَضِيمَا
والجَدِيلَ اللَّطِيفَ والمُكرَع الأنبُوبَ
والرُّمحَ والحِجلَّ الفَصِيمَا
والمَهاةَ الخَذُولَ أُمَّ الطَّلاَ والر
رَشَأَ الشَّادِنَ الأَغنَّ الرَّخِيمَا
والشِّهَارَ الشَّجِيجَ بالشِّبِمِ الصَّا
في ودَنًّا مُعَتَّقاً خَرطُومَا
وَبَنَاتِ النَّقَى ودِعصَ النَّقَى والفَنَنَ
الغَضَّ والصَّبَا والنَّسِيمَا
كيفَ أسلُو الرَّبَابَ والقَلبُ مني
آلَ مِن حُبِّهَا جَرِيحاً كَلِيمَا
حَسَبتني صَرَمتُهَا وَتَناءَيتُ
ومَا كُنتُ لِلحَبِيبِ صُرُومَا
إنَّمَا أُصرِمُ المُصَرِّمَ حَبلِى
وأُصلِّيهِ بالصُّدُودِ جَحِيمَا
نَبَّأتني عِصَابَةٌ قَد أتَتني
نَبَاً سَرني وسَرَّ الحَمِيمَا
أنَّ شَرَّ الأنَامِ نَفساً وأصلاً
وفِعَالاَ ومُستَمَداً وخِيمَا
وَحَيَاةً وَبرزَخاً ومَمَاتاً
وإِفَالاً وجِلَّةً وقُرُومَا
وَمَقَاماً ومظعَنا وحُلُولاً
وصُدُوداً وألفَةً ونَدِيمَا
وُسكُوتاً وفِكرَةً وخِطَاباً
وَمَرَاماً وَرَائِماً ومَرُوماً
رَامني بالهِجَا ولَو عَلِمَ ال
غَيب أبَى حِينَ رُمتُهُ أن يَرُومَا
يَا مُرِيدَ المُريدَ سَوفَ تَرَقَّى
فَتُرَى زَائِغاُ مرِيداً رَجِيمَا
عِبتَ قَولِىَ لِوَالِدَىَّ فَهَلاَّ
قُلتَ لِلَوَالِدَينِ قَولاً كَرِيمَا
أُمَّ يَوماً وِصَالِ أُمٍّ رَأت فِي
كَ نِفَاراً عَن وَصلِهَا وَوُجُومَا
غُودِرَت في مَذَلَّةٍِ واكتِئَابٍ
وهوَ إِنٍ وغُربِةٍ لَن تَرِيمَا
بَانَ عَنهَا بَنَاتُهَأ وبَنُوهَا
لَم تَجِد مِن جِمِيعِ ذَاكَ أرِيمَا
فَتَذكَّرتُ إِذ رَأَيتُ بَنِيهَا
عَدِمَت مِنهُمُ عَطُوفاً رَحِيمَا
إِنَّ مَن صَادَ عَقعَقاً لَمَشُومٌ
كَيفَ مَن صَادَ عَقعَقَينِ وَبُومَا
رُمتَ رَمَىَ الأَرُومَ مني بِسَبٍّ
ومِن الجَهلِ أن تَرُومَ الأرُومَا
غَفلَةٌ مِنكَ مَا اطَّلَعتَ عَلَيهَا
فَتَنَبَّه تَجِدكَ وَغداً زَنِيمَا
نَاقِصَ العَقلِ طَامِسَ الأصلِ والفَصلِ
مُرِبًّا بِكُلِّ عَارٍ مُقِيمَا
مستَمِرّاً على الخَنَا عَاثِرَ الجَد
دِ كَذُوباً مُذَمَّماً مَشُئوماً
لم تُمَيِّز مِنَ الحَلاَلِ حَرَاماً
لاَ تُرَاعِى التَّحلِيلَ والتَّحرِيمَا
في الأرضِينَ جُلتَ شَرقاً وغَرباً
تَتَقفي المَشرُوبَ والمَطعُومَا
رمتَ في إفتِخَازا فَأضحَكتَ بما
قُلتَ في الفَخَارِ الأنِيمَا
وأدَّعَيتَ العُلُومَ فاشتَكَتِ الأر
ضُ وضَجَّت إِذِ أدَّعَيتَ العُلُومَا
وادَّعَيتَ إقتِفَاءَ نَهجٍ قَوِيمٍ
والهُدَى ما اقتَفَيتَ نَهجاً قَوِيمَا
إنَّمَا أنتََ لِلفَخَارِ مُعِدٌّ
لَو غَشِينَا بِكَ النَّدِىَّ العَظِيمَا
حَسَباً مُخزِياً وطَبعاً غَلِيظاً
وأبَا نَاقِصَا وأُمَّاً شَرِيمَا
وجلاَءً وهَفوةً وجَفَاءً
والتِوَاءً عن العُلُوِّ ولُومَا
وضلاَلاً مُخَامِراً واعتِلاَلاً
واختِلاَلاً ابَنَّ فِيكَ قَدِيمَا
وَانتِاءً عن الهُدَى وأنزَواءً
وجُنُوحاً ِإلَى الهَوَى وهُجُومَا
واغتِرَافاً مِنَ الخَنَا واعتِرَافاً
بالمَعَاصِي التِي تُشِيبُ الفَطِيمَا
إِن تَكُن عَظَّمَتكَ يَوماً إِمَاءٌ
وَدَجَاجِيلُ إِذ قَدِمتَ قُدومَا
وأصَاخُوا لِسَردِ شِعرِكَ حتى
خَالَكَ الجَاهِلُونَ حَبراً زَعِيمَا
وتَكَبَّرتَ وانتَفَختَ إِلَى أن
خِلتني في المَدَى لَطِيفاً مَضِيمَا
فاللَّطِيمُ المَضِيمُ أنتَ فَإني
لَستُ في الشَّأوِ والحَطيمِ لَطِيمَا
لَستُ إِن خِلتني أضَاةً أضَاةً
لا أو خِلتني هَشِيماً هَشِيمَا
أنتَ أنتَ الأَضَاةُ والرَّاكِدُ الرَّن
قُ وأنتَ الهَشِيمُ مَعنًى وِسيمَا
فَلَقَد عَظَّمُوا حَقِيراً فَقِيراً
جَاهِلاً ذَاهِلاً نَمُوماً نَئُومَا
فَاجِراً هَاجِرَ المَكَارِم هَجراً
سَادِراً في غِوَايةٍ مذمُومَا
خَائِنَ العَهدِ مُخلِفَ الوَعدِ جَعدَ ال
كَفِّ لِلخَائِنِينَ كَانَ خَصِيمَا
كُلُّ مَن في صِفَاتِكَ تِى لَم
يَستَحِقِّ الإجلالَ والتَّعظِيمَا
سَوفَ أُصلِيكَ نَارَ هَجوٍ تَلَظَّى
تَسفَعُ اللَّحمَ والحَشَا والأَدِيمَا
بِقَوَافٍ إِذَا اجتَمَعنَ تَفَرَّق
نَ فَمَزَّقنَ مَا وَجَدنَ سَلِيمَا
وإِذَا مَا عُقِلَن فَأَيسَر
نَ وأيمَنَّ وَاجتَرَ منَ الجَرِيمَا
وإِذَا أُنشِدَت غَدوتَ وإِن كُن
تَ طَرُوباً على اضطِرَابٍ كَظِيمَا
حِكَمٌ اُحكِمَت فَأخجَلَتِ الدُّر
رَ نَثِيراً وأخجَلَتهُ نَظِيمَا
تَتَوَخَّاكَ في المَقَاظِ وفي المَش
تاةِ حتى تُبِيحَ مِنكَ الحَرِيمَا
كُلُّ سَفرٍ بها يُسامِرُ سَفراً
وبِها يُتحِفُ الحَكِيمُ الحَكِيمَا
فَأجِبهَا إِذَا أتَتكَ جَواباً
شَافِياً كَاسِياً لِسَاني مُومَا
لا تُعَطِّلهُ مِثلَ دَأبِكَ عَاماً
ثُمَّ تَأتِى بِهِ رَكِيكاً سَقِيمَا


Bien merezco de amigo lauro y palma,
pues que, cristiano, te daré la vida,
y si fuera gentil, te diera el alma.


В кабаках, в переулках, в извивах,
В электрическом сне наяву
Я искал бесконечно красивых
И бессмертно влюбленных в молвБыли улицы пьяны от крикоБыли солнца в сверканьи витриКрасота этих женственных ликов!
Эти гордые взоры мужчин!
Это были цари — не скитальцы!
Я спросил старика у стены:
«Ты украсил их тонкие пальцы
Жемчугами несметной цены?
Ты им дал разноцветные шубки?
Ты зажег их снопами лучей?
Ты раскрасил пунцовые губки,
Синеватые дуги бровей?»
Но старик ничего не ответил,
Отходя за толпою мечтатЯ остался, таинственно светел,
Эту музыку блеска впивать…
А они проходили всё мимо,
Смутно каждая в сердце тая,
Чтоб навеки, ни с кем не сравнимой,
Отлететь в голубые краИ мелькала за парою пара…
Ждал я светлого ангела к нам,
Чтобы здесь, в ликованьи троттуара,
Он одну приобщил небесам…
А вверху — на уступе опасном —
Тихо съежившись, карлик приник,
И казался нам знаменем красным
Распластавшийся в небе язы


a proč? Že zjevil vlnobití
jsem citů, jež vrou hrudí mou,
jež na sta pokrytců zde cítí,
však rtové nikdy nevyřknou,


Ni pudo haber deidad que se enojase
y diese tan vil causa a tanto lloro;
rayos vengan la ira al alto coro:
no era bien que un traidor se la vengase.


Diamantina
é a palavra ódi


OHoͤchſter Liebe pfand! O Brunquell guter gaben!
O beſte Suͤſſigkeit! O wahres Engelbrodt!
O Edle Seelen Koſt/ die in der hoͤchſten noth/
Will mein verwundtes Hertz vnd ſiech Gewiſſen laben!


– Satanela?... divné jméno,
dvorně rytíř odpověděl,
avšak hodno, by sám anděl
kořil se tvé božské kráse!


يُنَجِّمونَ وَما يَدرونَ لَو سُئِلوا
عَنِ البَعوضَةِ أَنّى مِنهُمُ تَقِفُ
وَفَرَّقَتهُم عَلى عِلّاتِها مِلَلٌ
وَعِندَ كُلِّ فَريقٍ أَنَّهُم ثَقِفوا
دَعِ البَريَّةَ لِلخُطبانِ تَأكُلُهُ
فَإِنَّهُم كَنَعامٍ فيهِ يُنتَقَفُ
وَلَو دَرَت بِمَخازيهِم بُيوتُهُم
هَوَت عَلَيهِم وَلم تُنظِرهُمُ السُقُفُ


Teutonia, mein großes Vaterland,
Du Riesentochter, schwingst schon wieder
Die Schlachtgeschosse in der Hand?
Reiz'st Brüder gegen Brüder?


Ma sempre aggiate e giorno e notte in mano
Di Stagira il gran saggio, se bramate
Opere far che 'l tempo mai non lime.


In jungen Jahren war's. Ich brachte dich
Zurück ins Nachbarhaus, wo du zu Gast,
Durch das Gehölz. Der Nebel rieselte,
Du zogst des Reisekleids Kapuze vor
Und blicktest traulich mit verhüllter Stirn.
Naß ward der Pfad. Die Sohlen prägten sich
Dem feuchten Waldesboden deutlich ein,
Die wandernden. Du schrittest auf dem Bord,
Von deiner Reise sprechend. Eine noch,
Die längre, folge drauf, so sagtest du.
Dann scherzten wir, der nahen Trennung klug
Das Angesicht verhüllend, und du schiedst,
Dort wo der First sich über Ulmen hebt.
Ich ging denselben Pfad gemach zurück,
Leis schwelgend noch in deiner Lieblichkeit,
In deiner wilden Scheu, und wohlgemut
Vertrauend auf ein baldig Wiedersehn.
Vergnüglich schlendernd, sah ich auf dem Rain
Den Umriß deiner Sohlen deutlich noch
Dem feuchten Waldesboden eingeprägt,
Die kleinste Spur von dir, die flüchtigste,
Und doch dein Wesen: wandernd, reisehaft,
Schlank, rein, walddunkel, aber o wie süß!
Die Stapfen schritten jetzt entgegen dem
Zurück dieselbe Strecke Wandernden:
Aus deinen Stapfen hobst du dich empor
Vor meinem innern Auge. Deinen Wuchs
Erblickt ich mit des Busens zartem Bug.
Vorüber gingst du, eine Traumgestalt.
Die Stapfen wurden jetzt undeutlicher,
Vom Regen halb gelöscht, der stärker fiel.
Da überschlich mich eine Traurigkeit:
Fast unter meinem Blick verwischten sich
Die Spuren deines letzten Gangs mit mir.


Jdeš, abys světu zjednal mír,
leč zjednáš svár a boj,
a bude v Čechách každá ves
včel podrážděných roj.


Und plötzlich scheint ein schwaches Glühen
Des Hünen Glieder zu durchziehen;
Es siedet auf, es färbt die Wellen,
Der Nord, der Nord entzündet sich –
Glutpfeile, Feuerspeere schnellen,
Der Horizont ein Lavastrich!


Snackst du so klok, as du magst un wist,
de Sak steiht nich so slimm;
gah du man hen, wu du herkam' büst,
du snackst mi doch nich rüm!« –
Dor sweg he still un säd keen Wurt,
still hadd he't an sick nahm'
un tröck œwer dat grot Water furt
un is nich wedderkam'.


Jsa dítě lidu, cítil’s vždycky se svým lidem
a v době válečných hrůz, v otroctví kdy úpěl národ,
Ty bez bázně před katany jsi s mužným klidem
svým „Temnem“ jiskru naděje a víry vrhl v národ.


Kuráž jsem vám dostal mžikem,
moji zlatí braši,
řku: promluvím s pantatíkem
o té bídě naší;
vypravuji všecko všudy
v mnohé moudré větě,
že nevíme kam a kudy
na tom božím světě.


梦里诗情远
闲中笔力长
云邱本孤绝
更爱竹风凉


Doch kann der Blumeugeister Schar
Wohl nächtlich um noch gehen –
In kalter Mondnacht, hell und klar
Sind sie gar oft zu sehen.


van, aki itt marad,
van, aki elmegy – –


Jak pevná klec na ptáka bez pařátů
ať tenhle mlýn tu nikdy nečeká!
Zde tvůj je svět – já z oněch světů čekám,
že najdu vždy v něm hnízdo člověka.
Každého žití smysl věc je prostá
i konec vášní lidsky prostý je –
zde tvůj je svět – a blázen, kdo jen hřebík
z marnosti pouhé z něho probije!


Sivé jenom oči, málo ke mně shlédly,
a přece mne zrádně z klidné dráhy svedly.


يا صاحِبَيَّ قِفا نَستَخبِرِ الطَلَلا
عَن بَعضِ مَن حَلَّهُ بِالأَمسِ ما فَعَلا
فَقالَ لي الرَبعُ لَمّا أَن وَقَفتُ بِهِ
إِنَّ الخَليطَ أَجَدَّ البَينَ فَاِحتَمَلا
وَخادَعَتكَ النَوى حَتّى رَأَيتَهُمُ
في الفَجرِ يَحتَثُّ حادي عيرِهِم زَجلا
لَمّا وَقَفنا نُحَيِّهِم وَقَد صَرَخَت
هَواتِفُ البَينِ فَاِستَولَت بِهِم أُصُلا
قامَت تَراءَى لِحَينٍ ساقَهُ قَدَرٌ
وَقَد نَرى أَنَّها لَن تَسبِقَ الأَجَلا
بِفاحِمٍ مُكرَعٍ سودٍ غَدائِرُهُ
تَثني عَلى المَتنِ مِنهُ وارِداً جَثَلا
وَمُقلَتَي نَعجَةٍ أَدماءَ أَسلَمَها
أَحوى المَدامِعِ طاوي الكَشحِ قَد خَذَلا
وَنَيِّرِ النَبتِ عَذبٍ بارِدٍ خَصرٍ
كَالأُقحُوانِ عِذابٍ طَعمُهُ رَتِلا
كَأَنَّ إِسفِنطَةً شيبَت بِذَي شَبَمٍ
مِن صَوبِ أَزرَقَ هَبَّت ريحُهُ شَمَلا
وَالعَنبَرَ الأَكلَفَ المَسحوقَ خالَطَهُ
وَالزَنجَبيلَ وَراحَ الشامِ وَالعَسَلا
تَشفي الضَجيعَ بِهِ وَهناً عَوارِضُها
إِذا تَغَوَّرَ هَذا النَجمُ وَاِعتَدَلا
قالَت عَلى رِقبَةٍ يَوماً لِجارَتِها
ما تَأمُرينَ فَإِنَّ القَلبَ قَد تُبِلا
وَهَل لِيَ اليَومَ مِن أُختٍ مُواسِيَةٍ
مِنكُنَّ أَشكو إِلَيها بَعضَ ما عَمِلا
فَجاوَبَتها حَصانٌ غَيرُ فاحِشَةٍ
بِرَجعِ قَولٍ وَأَمرِ لَم يَكُن خَطِلا
إِقني حَياءَكِ في سِترٍ وَفي كَرَمٍ
فَلَستَ أَوَّلَ أُنثى عُلِّقَت رَجُلا
لا تُظهِري حُبَّهُ حَتّى أُراجِعَهُ
إِنّي سَأَكفيكِهِ إِن لَم أَمُت عَجَلا
صَدَّت بِعاداً وَقالَت لِلَّتي مَعَها
بِاللَهِ لوميهِ في بَعضِ الَّذي فَعَلا
وَحَدِّثيهِ بِما حُدِّثتُ وَاِستَمِعي
ماذا يَقولُ وَلا تَعيِي بِهِ جَدَلا
حَتّى يَرى أَنَّ ما قالَ الوُشاةُ لَهُ
فينا لَدَيهِ إِلَينا كُلَّهُ نُقِلا
وَعَرِّفيهِ بِهِم كَالهَزلِ وَاِحتَفِظي
في غَيرِ مَعتَبَةٍ أَن تُغضِبي الرَجُلا
فَإِنَّ عَهدي بِهِ وَاللَهُ يَحفَظُهُ
وَإِن أَتى الذَنبَ مِمَّن يَكرَهُ العَذلا
لَو عِندَنا اِغتيبَ أَو نيلَت نَقيصَتُهُ
ما آبَ مُغتابُهُ مِن عِندِنا جَذِلا
قُلتُ اِسمَعي فَلَقَد أَبلَغتِ في لَطَفٍ
وَلَيسَ يَخفى عَلى ذي اللُبِّ مَن هَزَلا
هَذا أَرادَت بِهِ بُخلاً لِنَعذِرُها
وَقَد نَرى أَنَّها لَن تَعدَمَ العِلَلا
ما سُمِّيَ القَلبُ إِلّا مِن تَقَلُّبِهِ
وَلا الفُؤادُ فُؤاداً غَيرَ أَن عَقَلا
أَمّا الحَديثُ الَّذي قالَت أُتيتُ بِهِ
فَما عَنيتُ بِهِ إِذ جاءَني حَوِلا
ما إِن أَطَعتُ لَها بِالغَيبِ قَد عَلِمَت
مَقالَةَ الكاشِحِ الواشي إِذا مَحَلا
إِنّي لَأَرجِعُهُ فيها بِسُخطَتِهِ
وَقَد أَتاني يُرَجّى طاعَتي نَفَلا


Táž jiskra neposkvrněného vzniku vzplála
a kmitla Olympu se příkrým svahem,
by zatřpytila se nad každým prahem,
když Athéna z Diovy hlavy vstala.


Insino a vespro a piede ed ancor piùe
aveano combattuto i baron franchi;
tuttavia, rinnalzando lor virtùe,
e' del combatter non parieno stanchi.
Combattean forte Orlando e Ferraùe
e di battaglia non venivan manchi;
se l'uno dava, l'altro gli rendeva,
sì fortemente ciascun combatteva.


Nun aber hebt zu singen an
Der Mai mit seinen Winden.
Wohl dem, der suchen gehen kann
Und bunte Blumen finden!


A přece je to, Haničko, viď, krásné,
tak moci zmizet v plném rozkvětu,
a sotva že náš plamen prudce zhasne,
být oplakáván od všech poetů –


Or che lunge me si gira il sole
e la sua lontananza a me fa verno,
lontan da voi, che del pianeta eterno
imagin sete, questo cor si dole
in tenebre vivendo oscure e sole;
e non si leva mai né si nasconde
sì mesto il sol ne l'onde,
che non sia cinto di più fosco orrore
l'infelice mio core;
né si perpetui rivi han gli alti monti
come i duo caldi e lacrimosi fonti.


Teď Alda sebou hnula, vztyčila
zas hlavu, dívala se s podivem
do kola v síni, vše tak cize jí
se zdálo, světlo, nebe, předměty
a slova především ta Karlova,
a děla: „Těžce chápu, císaři...
Mně zdá se, že o živých mluvíš mi.
To nedejž Bůh, ni svatí, andělé,
bych žila, Roland můj když mrtev jest.“


Tak věčně a věčně, v duších led,
do mračen z popelu pohlížet!


Sie saß und saß und spann und spann
Und sah ihn mit keinem Auge an.


Моя любимая страна,
Где ожил я, где я впервые
Узнал восторги удалые
И музы песен, и вина!
Мне милы юности прекрасной
Разнообразные дары,
Студентов шумные пиры,
Веселость жизни самовластной,
Свобода мнений, удаль рук,
Умов небрежное волненье
И благородное стремленье
На поле славы и наук,
И филистимлянам гоненьМы здесь творим свою судьбу,
Здесь гений жаться не обязан
И Христа-ради не привязан
К самодержавному столбу!
Приветы вольные, живые
Тебе, любимая страна,
Где ожил я, где я впервые
Узнал восторги удалые
И музы песен, и вина!


Bože, teď o smrti mluvit,
kolik je tu nerozumu:
rty jsme teprv zulíbali,
krček tvůj a s čela dumu.


se sou


Igen kevesen az várban volnának
Helyhöz képöst, mert nagysága az várnak.
Az vármegyék várasában Szikszónak
Győlést tőnek, hogy arról szóllanának.


Quand ce trou chaud souffle la vie ;
Ils ont leur âme si ravie


Freude tagen
Mag der Flur;
Meine Klagen
Weckt ihr nur.
Träum' umwoben
Wonnereich
Mich von oben,
Und vor euch
Floh erschrocken
Das Gesicht,
Morgenglocken,
Morgenlicht!


Vlastenec jak křišťál! Nelze najíti
takového jinde, byť bys roky hledal.
Jaktěživ ho nikdo nechtěl koupiti,
jaktěživ by nikdo nic byl za něj nedal.


Sieg' oder stirb, sprach mir des Reiches Vogt,
Da ich das Erstere nun nicht vermogt,
Gelingt vielleicht das Letztere mir, auf Ehre,
Dadurch, daß ich die Räuberlieder höre.


O vous, maçons du siècle, architectes athées,
Cervelles, dans un moule uniforme jetées,
Bâtissez des boudoirs pour des agents de change,
Et des huttes de plâtre à des hommes de fange ;


Der Morgen ist so rein, so schön,
Es wogt in den Wellen der brausende Föhn.
Ich seh' einen Stern, er sinkt in die Flut,
Der Stern und ich, wir kennen uns gut.


Wär es nur der creuzes-thon, der mich afficirte, und die meditation, die mein herze rührte:


Ein Album im Glücksspiel gewonnen,
Hat wahrlich mit Glück begonnen.
So setz es sich fort, dein Lebenspfad
Sei heitrer als heuer das Römerbad.


قد أشرَقَت دارُ ابنِ نَوفَلَ بهجةً
بأمينِ لُطفٍ زارَها نِعْمَ الوَلَدْ
فأجابَ في تاريخِ ذاكَ بشيرُها
وُلِدَ الهلالُ اليومَ في بُرجِ الأسَدْ


Weisheitsvoll und prophetisch betrieb er und schrieb er Geschichte;
Als sie mit blitzendem Schild aufstand, purzelt' er um!
»Wär ich doch lieber ein Kätzlein, ein schäbiges, welches Miau schreit,
Als ein solcher Prophet!« riefen die Dichter im Chor.


新庙青山肃
丰碑锦字明
我来深仰止
翻恋蕨薇情


Rád přenechám mlynářovi
hosti jeho velectěné,
věru předmět málo nový
poskytují básníku.
Všední lidé! a mne touha
divnou mocí v dálku žene,
v divný kraj, kde mlha pouhá
a za mlhou andělé.


Piso, ein Freund des Seneka.


y a tanto cuanto pudo la experiencia,
un rato río los sobrados días,
otro lamento los perdidos años.


Il guardo d'occhi cristallini e lieti
Ogni ora voglia di veder avviva:
Amo non trasse mai sì pesce a riva,
Arco non credo sì tosto saeti.
Né dal mio cor si parte né....
Involto è 'l mio pensier in fiamma viva;
Né del mio riguardar si mostra schiva,
Onde non curo aver altri diletti.
Seguirò l'orme sue per ogni parte
Con atti onesti tanto che s'inchina,
Ogni vil atto ponerò da parte;
Ma perch'ell'è amorosa e pellegrina
E perché tanto splende di bellezza,
Sempre la chiamerò la Cristallina.


Quelqu'un m'a dévoré le cœur. Je me souviens.


Laß mich nicht umbgaffen
Nach entfernten waffen:
Witz und stärck zum siege
Außer dir zu finden.
Alles laß verschwinden,
Daß ich dich nur kriege.


Ty hledíš zajisté též na náš národ český,
znáš jeho zápasy a zdroje jeho bíd,
ó zadrž pohrom všech již všeničící blesky!


A už spěchal po vesnicích
povedený ďas
a kohouty, kde byl který,
v krátký skoupil čas;
vydal za ně zlata mnoho
a pak všecky do jednoho
zhubil v jeden ráz.


Ahndungsgrauend, todesmutig
Bricht der große Morgen an,
Und die Sonne, kalt und blutig,
Leuchtet unsrer blut'gen Bahn.
In der nächsten Stunden Schoße
Liegt das Schicksal einer Welt,
Und es zittern schon die Lose,
Und der eh'rne Würfel fällt.
Brüder! euch mahne die dämmernde Stunde,
Mahne euch ernst zu dem heiligsten Bunde,
Treu, so zum Tod, als zum Leben gesellt!


Kräuter, die zwar farbig blühen,
Doch zu Tee nicht dienlich sind,
Doch nicht brauchbar sind zu Brühen,
Überlass' ich gern dem Wind.


Io, Timotheo, che 'l cor non avea meco
– ché Flavia il tiene e render non me 'l vòle –,
quasi constretto fui rimaner seco.


Hogy pedig ad sextam maji
A rendek begyűlének,
Az ország tarka bandái
Vélek felérkezének;
Mindjárt az ország nagyjait,
A had környűlállásait
Elhagyván, más gond főzte.


Si en armas como en letras maravilla
su historia, y nuestros tiempos alcanzaron,
¿Quién extinguirlas osará en Castilla?


Csendesedjél, szívem, minek ez indulat?
Miért pazarolnod nemes haragodat?
Ha épen kedved van lázas indulatra,
Válassz érdemesebb tárgyat haragodra.


Noc zádumčivá věšela už stíny
na modré Alpy, z roklí voněl spánek
zavlhlé země, z jihu od Fersiny
mi žhavé čelo líbal měkký vánek.


purkmistr a radní páni
v kolo s měšťankami v rej,
i ta babka, která sklání
nad růžencem obličej.


Der Hase der ist jung und zart;
Nicht war, das schmeckt nach Herrenart?«


Dat se von di
dat blanke, ni
Gesangbauk Pingsten kreg
leeg du man, Hans, 't,
wenn du dat kannst,
dat leeg man, Broder, leeg!


Blandi misteri a te su' boschi d'abeti imminente
la gelida luna diffonde,
mentre co 'l fiso albor da gli ermi ghiacciai risveglia
fantasime ed ombre muoventi.


يَا مَن يَتِيهُ بِعَارِضَيـ
ـهِ يُرِيدُ بِالعُشَّاقِ شَرَّا
مَأ كُنتَ تَصلُحُ في الجَدِيـ
ـدِ فَكَيفَ تَصلُحُ فَي المُطَرَّى


trovando idonia scusa al priego regio,
che non stia allo spettacolo ordinato.
Altri doni gli avea fatto, col pregio
de la non sua vittoria, il signor grato;
e sopra tutto un amplo privilegio,
dov'era d'alti onori al sommo ornato.
Lasciànlo andar; ch'io vi prometto certo,
che la mercede avrà secondo il merto.


Ich würde mich in Mährchenträumen wiegen,
Und lerchenfroh begrüßen jeden Morgen,
Könnt’ ich den irdiſch’ſten der Erdenſorgen
Gebieten, ſich zu Füßen mir zu ſchmiegen.


يا رزق ما مثلك مِن أَغيدٍ
بِهِ سُروري وَالهَنا كامِلُ
أَنتَ بِحالي في الهَوى عالم
لا يَستَوي العالم وَالجاهلُ


Jeho loď je za tři domy,
Z věkovitých dubů sbita;
Místo vesel má dva dubce,
Místo kotvy hrubou skálu,
Kože zvěří místo plachet,
Čápa místo praporce.


Mir ist es, denk ich nur an dich,
Als in den Mond zu sehn;
Ein stiller Friede kommt auf mich,
Weiß nicht, wie mir geschehn.


Und da wir bei dem Anfang schon
Am Ende angekommen sind,
So ist die Ewigkeit entflohn
Wie so geschwind, wie so geschwind.


Wenn die Lerche wieder singt
Im verwaisten Trauertale;
Wenn der Rose Knospe springt,
Aufgeküßt vom Sonnenstrahle:
Reißt der Lenz das Leichentuch
Auch vom eingescharrten Fluch.


Hej savanyú a kökény,
Házasodik a legény!
Ha azt teszi, jól teszi,
Majd utóbb megérezi.


Dis ! — Je suis la Chanson épique
Dont le souffle sur l'escadron
Fait au loin frissonner la pique
Et mugir le sombre clairon !


O poeta tem olhos de água para reflectirem todas as cores do mundo,
e as formas e as proporções exactas, mesmo das coisas que os sábios desconhece
Em seu olhar estão as distâncias sem mistério que há entre as estrelas,
e estão as estrelas luzindo na penumbra dos bairros da miséria,
com as silhuetas escuras dos meninos vadios esguedelhados ao vent
Em seu olhar estão as neves eternas dos Himalaias vencidos
e as rugas maceradas das mães que perderam os filhos na luta entre as pátrias
e o movimento ululante das cidades marítimas onde se falam todas as línguas da terra
e o gesto desolado dos homens que voltam ao lar com as mãos vazias e calejadas
e a luz do deserto incandescente e trémula, e os gestos dos pólos, brancos, brancos,
e a sombra das pálpebras sobre o rosto das noivas que não noivaram
e os tesouros dos oceanos desvendados maravilhando com contos-de-fada à hora da infância
e os trapos negros das mulheres dos pescadores esvoaçando como bandeiras aflitas
e correndo pela costa de mãos jogadas pró mar amaldiçoando a tempestade:
- todas as cores, todas as formas do mundo se agitam e gritam nos olhos do poet
Do seu olhar, que é um farol erguido no alto de um promontório,
sai uma estrela voando nas trevas
tocando de esperança o coração dos homens de todas as latitude
E os dias claros, inundados de vida, perdem o brilho nos olhos do poeta
que escreve poemas de revolta com tinta de sol na noite de angústia que pesa no mund


Du hast nur Witz genug dadurch verführt zu werden:
Du urtheilst niemand nicht so leicht nach den Gebährden,
Und stellst in jedem Wort dir ein Geheimnüss vor;
Klug in verwirrter Sach', in deutlicher ein Thor:
So hast du mir zwar lang' im Fusssteig nachgesetzt,
Im Landweg' aber 1 da verlorst du mich zuletzt.


Ihn ins niedre haus zu senden
Zu dem weisen heiligen mann ·
Dieser lehrt ihn gutes stiften
Und der Veden alte schriften


Aunque como el gigante sobre el risco,
pagara atado la atrevida hazaña,
tú fueras de mis ojos basilisco.


Let Me, as hitherto, still draw my breath,
In love with life, but not in fear of death,
And, if Oppression brings me to the grave,
And marks him dead, She ne'er shall mark a slave,
Let no unworthy marks of grief be heard,
No wild laments, not one unseemly word;
Let sober triumphs wait upon my bier,
I won't forgive that Friend who drops one tear.
Whether He's ravish'd in life's early morn,
Or, in old age, drops like an ear of corn,
Full ripe He falls, on Nature's noblest plan,
Who lives to Reason, and who dies a Man.


Vše, co zde dýchá, hrobu
jest robem.
A Bůh sám všechněch hrobů
jest hrobem.


几度相思入梦频
镜中金翠李夫人
暂时会面终相异
白水青山空复春


Ach Gott, wie werden wir so schön
In jennem Leben für Ihm stehn,
Wen nunmehr ist erschienen,
Daß wir den Schöpfer ähnlich sind,
Schön, mächtig, heilig, stark, geschwind
Und gleich den Cherubinen!
Ihn werden wir zur selben Frist
Recht klährlich schauen, als Er ist.


Il Re dolente per Ginevra bella
(che cosi nominata e la sua figlia)
ha publicato: per citta e castella:
che s alcun la difesa d essa piglia:
e che le estingua la calumnia fella
(pur che sia nato di nobil famiglia)
gli la dara per moglie: e un stato: quale
fia convenevol dote: a donna tale


– Došli jsme šprýmaři! Na oněch tam lánech
mezi Tigridem Eufratem
neuposlechnuvše spasili děti své
Eva s Adamem


玉轮珠箔驾青牛
少女如花坐上头
歌入彩云还不见
月明笑语在西楼


Und man reckt sich, streckt sich, ringt,
Klettert, schwingt sich, hüpft und springt;
Endlich kommt der Dauerlauf –
König Adler spricht darauf:


Paprsek slunce hrál si se mnou s hora,
řídký to host.
Pod kaštany jdu šopeckého dvora
v minulost.


Tvůj obraz, mistře, hovořil tak ke mně,
neb zlobné nitro mísí
v jas tmu.


Óh, szerelmes Atyánk, essék meg te szíved,
Látod az ínséget, kit szenved te néped,
És jusson eszedbe igaz ígíreted,
Mondván, ne félj népem,
Pokol kapuja sem
Állhat meg ellened.


Červen byl – v rozvitém květu
Zavítala růže světu;
Vše slavilo příchod její.
Zlaté jí slunéčko září
Jako oko z krásné tváři,
Větérky k ní lehce vějí,
Větvička ji zastínuje,
Rosní krůpěj omlazuje,
Motýlec ji vřele vítá,
Z dáli potok blíž se vine,
Roztouženě čilej plyne,
I včelička kolem lítá,
Hrdličky ji pozdravují,
Celujíce se radují;
Háj jí šumný vzdech svůj hlásá,
Slavík o své lásce pěje,
Co miluje, k růži dýchá
Jako v spánku děva tichá;
Každý tvor nad růží jásá,
Vesmír kolkolem se směje.


ich schlage das Auge zum Licht hinauf
und weiß: Die Liebe hört nimmer auf!


A říká, jaké barvy sobě volí
k těm šatům, jež si chystá na zkoušku,
že ráda chodí do operní školy,
kde učitel jí říká „drahoušku“!


çıktı


Vnn da jr jzunt auch schon wacht,
schrekt euch der den jr tod doch acht:
Wolt jr, Wächter, verwaren
den Rechten Wächter zwaren,
der vns verwart inn gfaren?


Wie treu ist Gott. Ein Haar ist schlecht, als wie du siehst,
Noch fält dir keines aus, biß es sein Rath erkiest.


Selma, dein Wort: Du erscheinst, stirbst du vor mir,
Deinem Selmar! O geuss den Balsam
In die Wunde des verlassnen,
Selma, dein heiliges Wort!


Doch einzeln nicht verhallen
Darf, was ich jetzt gedacht.
Was jeder meint, von allen ,
Sei's freudig auch gebracht!


O selige Zeit, o goldene Zeit!
Zu Kronstadt ging's auf die Freite,
Da ward unsre Freundschaft eingeweiht,
Wir besahn uns von jeder Seite.


صونوا الذِّمامَ فإن الحُرَّ من صانا
وجدِّدوا من قديمِ العهدِ ما كانا
إنّ الأُلى بايعوا المُختارَ أوفدَهم
فَبَايُعوهم وزِيدوا النَّاس إيمانا
خذوا الكتابَ من الصِّدِّيق والتمسوا
بين الصُّفوفِ أبا حفصٍ وعُثمانا
خيرُ النبيّينَ يُصفيكم مودَّتَهُ
واللهُ يشكركم فضلاً وإحسانا
أتِلْكَ للنشءِ دارٌ نحن نشهدها
أم نحن نشهدُ للإِسلام إيوانا
طافَ الأمينُ على رِيح الجنانِ بها
فزادها من جلالِ الحقِّ أركانا
لمّا عطفتم على القُرآنِ من نُسُكٍ
تدفَّقتْ جَنَباتُ النِّيل قُرآنا
تلك الجماعاتُ هَبّتْ من مَجاثِمها
تدعو إلى الله شعباً باتَ وسنانا
يشكو العَمى وكتابُ اللهِ في يده
يكاد يُنكره جهلاً ونِسيانا
نورٌ تدفّقَ لولا الله مُرسلُه
إذنْ لجاشتْ شُعوبُ الأرض عُميانا
إذا الممالك مالت عن مَناهجِهِ
كانت حضارتُها زُوراً وبُهتانا
مَن راحَ من قومِنا يُحيي مَراشده
أحيا بها أمماً شتَّى وأوطانا
إن أنتَ أطلقت في الآفاقِ حكمته
أطلقتَ للعلمِ والعرفانِ طُوفانا
وإن رميتَ بَنِي الدنيا بقُوَّتهِ
ردَّ العُبابَ دماً والأرضَ بُركانا
يُزجي الأساطيلَ في الآياتِ ظافرةً
ويغمرُ الحربَ أبطالاً وفرسانا
بَنَى الرسولُ عليه أمّةً هدمتْ
أقوى الشُّعوبِ به عزّاً وسلطانا
إنّ الذي نَزّلَ الذكرَ الحكيم على
رسولِه زاده حِفظاً وتِبيانا
باقٍ على الدَّهرِ لا يخشَى غَوائلَهُ
ولا يخافُ من البَّاغين عُدوانا
ألاَ تقومُ بدار المُلكِ جمهرةٌ
تحمي البناءَ وترعى الأمرَ والشَّانا
هنالك المرجعُ الأعلى يكون لنا
إذا التمسنا على الخيراتِ مِعوانا
لابدُّ للأمر من مَسْعىً يُحقّقهُ
واللهُ أكرمُ مَن يُرجى لمسعانا


Einst machte mir mein Schneider
Ein neues Hosenpaar:
Gut, rief ich, ist's, doch leider!
Es ist zu eng fürwahr.


Sie reichen jedem ihre Hand,
Der auf der schroffen Felsenwand
Mit Schwindel in dem Blicke stehet,
Wo sich der Fuß hart an dem jähen Rand
Schon ungewiß und zitternd drehet,
Und schon das Haar zum Sturze wehet;
Sie wandeln dankbar durch die Au,
Und pflücken zu dem Kranz der Horen
Im Angesichte von Auroren
Die Rosen mit dem Perlenthau:
Doch legen sie das neugewundne Band
Der Frühlingskinder aus der Hand,
Und trösten einen Freudenlosen,
Der weinend an dem Wege stand;
Der Augenblick bricht ihnen beßre Rosen,
Als Flore selbst mit ihrem Lenze wand.


„Ne, ne!“ vece úzkostlivě
Václav. „Jiná příčina tu.
Bylo mi již prv, jakoby
Někde na poplach se tlouklo.“


- Végre hogy Mátyás királynak
Megesett jó szíve rajtuk:
“Hogyha szépen tudtok kérni
- Mondá -, a békét megadjuk.”


Quella gente che fuori è assembrata,
saran con loro a metterci in impacci,
onde mi par che, sanza più restata,
la nostra gente schierare si facci.
Se vien vêr noi la gente disperata,
ciascuno di defendersi procacci. —
Allor rispose ognuno in tal maniera:
— Seguasi il dir del duca di Baviera. —


Qui font tant d'honneur à l'Angleterre.


No más judicatura de teatino,
cofre, digo, overo con bonete,
que tiene más de tea que de tino.


Több sugara volt a napnak
Akkor még e bolygón.
Ennyi üdvöt egyszer ad csak
Életünk ily olcsón.


Noch mußt' man den Mörder missen.
Wer hat sie auf dem Gewissen?
Und es sprach sich scheu herum:
Ungerächt geht sie jetzt um.


Mein Heiland hat in Jenner Nacht
Den Sabbaht Mir zu wege bracht:
Der hilft Mir bald zur süssen Ruh,
In dem' Ich thu Mein' Augen zu.


Když jednou vře to zas a kypí
po dlouhé době v žilách všech,
ať květy jsou to, nebo šípy,
ó jen to vřít a pláti nech!


The Soul, unable longer to maintain
The fruitless and unequal Strife,
Finding her weak Endeavours vain,
To keep the Counterscarp of Life,
By slow degrees retires toward the Heart,
And fortifies that little Fort
With all the kind Artilleries of Art;
Botanick Legions guarding ev'ry Port.
But Death, whose Arms no Mortal can repel,
A formal Siege disdains to lay,
Summons his fierce Battalions to the Fray,
And in a minute storms the feeble Cittadel.
Sometimes we may capitulate, and he
Pretends to make a solid Peace,
But 'tis all Sham, all Artifice;
That we may negligent and careless be:
For if his Armies are withdrawn to day,
And we believe no Danger near,
But all is peaceable, and all is clear,
His Troops return some unsuspected way,
While in the soft Embrace of Sleep we lie,
The secret Murd'rers stab us, and we die.


por desejos
iguais aqueles


Heut von meinem Sommerhaus
Trägt mich über Tal und Hügel
In dein Holstenhaus hinaus
Phantasie auf raschem Flügel.


Anglický střih zdobí i hejska,
i jeho pejska;
anglickou myslí se ne každý blýská,
i když si výská.
Angličan ptá se: Kde tvá je hezká
myšlenka česká?


Nadie fue ayer,
ni va hoy,
ni irá mañana
hacia Dios
por este mismo camino
que yo voy.
Para cada hombre guarda
un rayo nuevo de luz el sol...
y un camino virgen
Dios.


Épen húsvét ünnepére gyültenek
Hazaszerte a keresztvalló hivek,
Ünnepelni, a nagy, dicső szent napot,
Melyen egykor megváltónk feltámadott;


dikilirse bir gün şairlerin heykelleri


Hoch über euren Sorgen
Sah ich vom Berg ins Land
Voll tausend guter Morgen,
Die Welt in Blüten stand.


Zdálo se, tentokrát že se nám zachovat nebe hodlá,
neb po celé dni na nás usmívalo slunce se jasné;
jestliže pak blankyt černé mraky pokryly někdy,
vzduch příjemně se otřásší bouří blahodárnou
líbeznější vždycky potom jen vůni vydával.
Tak počasí vhodného tu já jsem pilně užíval,
z rána honem do boží ven chvátaje přírody krásné,
někdy i dřív, než ptačátek sbor den se budit jal,
stoupal jsem na malý pahorek v chladné rose ranní,
bych pokochal pohledem se na východ slunce velebný.
Jak jsem šťasten byl po mezích zelených chodě opět!
Znám už všecky je tak, že o každé vím, komu patří,
vím, kde že nejlepší mateří též doušku naleznu.
Jindy mě les dumavý v klidné svoje lůno přilákal;
dech zatajil jsem oné věčné naslouchaje hymně,
již pěje rozložitý tady dub, štíhlá tamo jedle,
slastí hruď mi plníce i posvátnou spolu bázní.
Často i nás několik delší podniklo vycházky:
hned v ono rozkošné Žerotínovo sídlo památné,
tam, kde Komenský svůj „Labyrint“ kdysi v úkrytu básnil,
hned zas k zříceninám hradu Potštýnských kdysi pánů.
Když pak jsem na večer v pokojíček svůj se navrátil.
rád usedal jsem k svému klavíru a nadšeně hrával
skladby našich mistrův i cizích obrů v světě tónů.
Denně hodinky také jsem půl věnoval Karolince,
jež nevšedně se důvtipnou osvědčila žačkou.


Jetzt heult der Wind sein Herbstgedicht,
Dürr Laub tanzt auf dem Sand;
Du siehst mir ruhig ins Gesicht
Und hebst zum Schuß die Hand.


Alls Zeitlich ist ein Rauch; läßt du es in dein Haus,
So beißt es dir fürwahr des Geistes Augen aus.


Si bien recelo, Señora,
Que a este amor serás infiel,
Pues ser hermosa y cruel
Te pronostica traidora.
Pero traiciones dichosas
Serán, Tirsi, para mí,
Por ver dos caras en ti,
Que han de ser por fuerza hermosas.
Y advierte, que en mi pasión
Se puede tener por cierto
Que es decir Ausente y Muerto
Dos veces una razón.


Droben kreist ein Königsaar
Über Tann und Höhlengrüfte ...
Und es lächeln mild die Lüfte:
»Träumender Pilgram,
Dein ist die Heimat! Du träumest wahr!«


Ces vers, je les dédie aux amis inconnus,
A vous, les étrangers en qui je sens des proches,
Rivaux de ceux que j'aime et qui m'aiment le plus,
Frères envers qui seuls mon cœur est sans reproches
Et dont les cœurs au mien sont librement venus.


Hogy eztet kivántam kezedhez juttatni,
Tudom, nem fogod azt rosszra magyarázni;
Isméred szívemet, mely nem tud változni,
Ezért ezzel kívánt téged köszönteni.


O zůstaň nám, čím povždy bývala jsi,
tou sladkou, pyšnou vlasti nadějí,
s níž navrátí se všecky štěstí krásy
a jimiž luhy Čech se odějí:
ty naděj’ silná, neomylná,
viz, vlasti srdce tobě náleží –
ty naše mládeži!


S rancem přišel, šel by zase
se sklamáním ve lstné řase,
šel by do své Kanaán.
Ty se vztyče děl bys krátce:
já jsem síla, moc, jsem Práce,
já jsem větší milostpán.


Steh auf, du strenger Nord,
Steh auf und pack dich fort.
Der Frühling ist vorhanden
In allen meinen Landen.
Ich bin Gott Lob erwarmt,
Er hat sich mein erbarmt.


Y como el péndulo
que lengüetea la brisa,
para ti,
sólo hay lo que hubo:
un gran silencio
y eso es todo.


Der Exhibitionist, der je zuvor den Vorhang
bedient hat mit Geduld und Blick für das Douceur,
vergißt urplötzlich den Begebenheitenvorgang
und treibt gequollene Mädchenscharen vor sich her.


Egek! mi ez? menyegző-e? vagy tán tor?
Már akármi - legyen csontra minden kántor.
Ez nem komor estve, vígság van rá festve,
Mint mutatja a bor.


Du klagst, daß mancher dir gelohnt mit Undank hab',
Und bist du dankbar Gott für alles, was er gab?


Már kezdé komor éjt felváltani a piros hajnal,
Titirus aklából amidön mezzőre bocsájtván
Júhait öszvekötött sípjával méne utánnok;
És csendes utján közel éré a kies erdőt,
S a hajnalnak kellemeit bámúlván csudálja,
S nem tartoztatván nyelvét ily szókra bocsájtja.
Isteni Bölcsesség! mint kezdjek szólni felőled,
Nagy bölcsességed jeleit mindenbe csodálnom
Kelletik, im milyen renddel mul az éji setétség
S a gyönyörű fénnyel jelenő szép hajnali csillag
Hogy ragyog, elhagyák nyugodalmokat immár
Mindenek ugy szólván, s készűlnek dolgokat űzni.
A madarak sürü ágak közt szökve fütyölnek,
S énekelésekkel gyönyörü hangokra fakadnak