Tem desejos amarelo
Quer amar, o sol ulula,


L’ignorance, d’où vient le deuil, d’où sort le vice,
À sept mamelles d’ombre, et chacune est nourrice
D’une des sept laideurs du mal, monstre sans yeux ;
Tout despote a sucé ce lait mystérieux ;
Dès qu’il naît, on lui prend sa pensée, on l’efface ;
C’est un petit enfant, que voulez-vous qu’il fasse
Contre ce précepteur effroyable, le mal ?
Au delà de la vie et du destin normal
On lui fait un berceau terrible, où les chimères
Vont le bercer pendant qu’il dort, hideuses mères ;
Son œil, cherchant le jour, s’ouvre pour ne pas voir ;
On l’emmaillotte avec ce linceul, le pouvoir ;
Les intérêts abjects, groupés autour du maître,
Lui retirent l’idée et l’air, l’empêchent d’être,
Et, lui cachant le saint, le pur, le grand, le beau,
L’enferment dans lui-même ainsi qu’en un tombeau.
Le premier idiot venu saisit et mène
Ce pauvre enfant roi hors de la raison humaine,
Et d’infimes laquais, en louant les défauts,
Dans cet œil qui fut vrai mettent un regard faux.


Im Osten wird es langsam hell,
Der Nebel weicht, der Frühwind weht
Ins Fenster feucht und morgenkühl –
Ich hüll' mich fröstelnd in mein Plaid:
Fort mit dem Schein, du rote Sonne,
Fort, was da lügt von Glut und Wonne,
Was mir im Herzen flammt und loht,
Das ist kein Morgenrot.


Hei de gozar em ti as poses diabólicas


Nesvazujte nám noh,
neucpávejte úst!
Pusťte nás, pusťte nás na věž,
ať může hlas náš růst!


Rok pro mne osudný se blíží k svému skonu.
Své štěstí ztratil jsem v dnech jeho soumračných
a život pro mne písní jest jen hluchých tónů,
jež pustou ozvěnou se tříští v ňadrech mých.


Ты зрел его в кругу большого света —
То своенравно-весел, то угрюм,
Рассеян, дик иль полон тайных дум,
Таков поэт — и ты презрел поэта!
На месяц взглянь: весь день, как облак тощий,
Он в небесах едва не изнемог, —
Настала Ночь — и, светозарный Бог,
Сияет он над усыпленной рощей!


Lebwohl lebwohl, o Kerker mein
Das Mäuslein ist verloren,
Mein Schwert muß meine Feile sein,
Da tät er sich durchbohren.


Ma senza par miserrimo pur fia,
chi può mirar della sua donna i rai,
e innanzi a quella far suoi duri lai,
se come vuol non l'ha cortese e pia.


Wer iſt der Brave? Iſt’s der Graf?
Sag an, mein braver Sang, ſag an! —
Der Graf, beim hoͤchſten Gott! war brav!
Doch weis ich einen bravern Man. —
O braver Man! braver Man! Zeige dich!
Schon naht das Verderben ſich fuͤrchterlich. —


Když nebe ztemnělo a hvězdy na něm vzplály,
tu ohně májové po kraji vzplápolaly,
kraj celý posely, jak body zlatě rudé,
a slavně věštily, že velký svátek bude.


Mint vad, részeg legény, kit mámorában
templomba visznek ördöngös borok
s kurjongatván a Szűzhöz ott galádan,
felé ölelni vágyva kujtorog,


金针插并玉搔头
月落河倾尚倚楼
细认双星还自感
别离同是一般愁


Die Zeit ist nah, wo jede Klage schweigt,
wo jedem Flehn ein menschlich Herz sich neigt,
Das Bruder heißt den Irrenden und Armen, –
wo sich der Keim aus brauner Scholle drängt
und Licht und Wärme als sein Recht empfängt
und nicht als Bettelgabe – aus Erbarmen!


Ma 'ndietro il volse, e l'affrenò repente
in su 'l merigio de l'età fiorita
preghera umil, già l'altro in ciel gradita
nel maggior corso ad arrestar possente.


Dans les immenses magasins,
Le commis à voix suborneuse
Envié par tous ses voisins,
Charme une dame promeneuse.


Mně zdálo se: Můj mrtvý druh
za noci přišel, šept’ mi v sluch.


Kihűlt az égbolt és leszállt az éjjel.
A kert alélva, csendesen susog,
ébrednek a virágok szerteszéjjel,
bólonganak a méla ciprusok.


Dneska už nevěří, všecko je klam,
den za dnem, do smrti bude tu sám,
to jen den jarní tak mýlí;
viděl jsi v krbu, kdy plamen již has’,
vyšlehnout přes chvíli plamínků jas,
modrý a rudý a bílý?


Oh, mert bármi nagy is fájdalmam utánad,
Vigasztal, hogy csak én tudom, mit vesztettem;
Hogy tündérvoltod is titok a világnak,
Hogy az való csupán az én szerelmemben.
Akármerre jársz-kelsz, csak embernek néznek. -
Imádhatja benned a föld legszebb lányát;
Imádsága egész földi nemzedéknek
Föl nem éri tündér látományom báját.


Geschnitten sind Korn und Traube,
Der Weiler in Herbst und Ruh.
Hammer und Amboß klingt immerzu,
Lachen in purpurner Laube.


I žehnajíce darům žití všem
se podíleli soucitně a skromně,
druh druhu blahořečil vděčným rtem
jak děti svorné v otce svého domě;
jen slepý stařec, neznámý v tom davu,
stál pochmurně a mlčky chýlil hlavu.


Die Jungfraw wird roth wie ein Roß/
Vnd sich verwundert sehr/
Vnd sich verwundert sehr/
Wie müglich sey das Wunder groß/
Bey Jungfräwlicher Ehr/
Bey Jungfräwlicher Ehr/
Bey Jungfräwlicher Ehr.


– O sel'ges Glück in jenen hellen Tagen,
Da Mund auf Mund geruht! – Wer kann es sagen?


Wenn er herabzieht, was von oben stammt,
Sollt ihr die Absicht nicht für Bosheit schätzen,
Er übt nur aus ein altgewohntes Amt,
Er wills in seine Mundart übersetzen.


Die Schafe hören voller Freude
Den Ruf des Hornes auf die Weide;
Sie drängen sich zum Stall heraus.
Der Hahn mit seiner Purpurkrone
Lockt, als ein Sultan auf dem Throne,
Die Hennen aus dem Gitterhaus.


Aquí también. Aquí, como en el otro
confín del continente, el infinito
campo en que muere solitario el grito;
aquí también el indio, el lazo, el potro.
Aquí también el pájaro secreto
que sobre los fragores de la historia
canta para una tarde y su memoria;
aquí también el místico alfabeto
de los astros, que hoy dictan a mi cálamo
nombres que el incesante laberinto
de los días no arrastra: San Jacinto
y esas otras Termópilas, el Álamo.
Aquí también esa desconocida
y ansiosa y breve cosa que es la vida.


Jednou o půlnoční době
Věčnost nad světy se vznášela;
Přísně vůkol sebe hleděla
A pak sama k sobě,
Jako tázajecí, promluvila:
„Kde jsi, již jsem sobě vyvolila,
Statných roditelko reků?
Kde jsi, již jsem opustila
V blahu svatém, u květoucím věku?“


Szobám kulcsát a tengermélybe dobták,
és nem mehetek most haza.
Egy tenger lett a távol,
és tenger szívem panasza.


Gorges des monts déserts, régions inconnues
Aux vivants, vous m'avez vu fuir de l'aube au soir.
Je m'arrête, et voici que je me laisse choir.
Couchez-moi sur le dos, la face vers les nues,
Enfants de mon amour et de mon désespoir.


Hol' der Teufel deine Mutter,
Hol' der Teufel deinen Vater,
Die so grausam mich verhindert,
Dich zu schauen im Theater.


Milý Ježoviči! tys to světlo
Věčné pravdy Boží dobře znal,
Viděls mračna a) –, zdaž pak to tě zhnětlo?
Věčnémus se vůdcy vésti dal.


Город зимнее сняСнега распустили слюнкОпять пришла весна,
глупа и болтлива, как юнке


Doch du weißt ja unsern Wunsch,
Kennst ja unsre Herzen.
Kinder, Vater und Mama,
Auch sogar der Großpapa,
Alle, Alle sind wir da,
Warten dein mit Schmerzen.


Em seu leito, finda a velhAo seu lado, fito a cenNum átimo, sou seus sentidoPor olhos turvoslímpidas visões;nos flácidos braços,íntimos abraçosNo silencio dos ouvidossussurros de paixão;br>no mutismo dos lábios,murmurando, disse nãSofre pelo não feito beijo negado e tanto querido;o bilhete escrito e logo rasgado;o abraço sonhado e nunca dado;a palavra não dita, e que a sós gritava;amores ocultos, noites insones;um pouco mais e seria feli


hoy llueve mucho, mucho,
y pareciera que están lavando el mundo
mi vecino de al lado mira la lluvia
y piensa escribir una carta de amor/
una carta a la mujer que vive con él
y le cocina y le lava la ropa y hace el amor con él
y se parece a su sombra/
mi vecino nunca le dice palabras de amor a la
mujer/
entra a la casa por la ventana y no por la puerta/
por una puerta se entra a muchos sitios/
al trabajo, al cuartel, a la cárcel,
a todos los edificios del mundo/ pero no al mundo/
ni a una mujer/ni al alma/
es decir/a ese cajón o nave o lluvia que llamamos así/
como hoy/que llueve mucho/
y me cuesta escribir la palabra amor/
porque el amor es una cosa y la palabra amor es otra cosa/
y sólo el alma sabe dónde las dos se encuentran/
y cuándo/y cómo/
pero el alma qué puede explicar/
por eso mi vecino tiene tormentas en la boca/
palabras que naufragan/
palabras que no saben que hay sol porque nacen y
mueren la misma noche en que amó/
y dejan cartas en el pensamiento que él nunca
escribirá/
como el silencio que hay entre dos rosas/
o como yo/que escribo palabras para volver
a mi vecino que mira la lluvia/
a la lluvia/
a mi corazón desterrado/


Es nagt und wühlet mir die stumme Furcht im Herzen,
Du dürftest etwan selbst aus Wanckelmuth entfliehn;
Ist dieses nur nicht wahr, so will ich gerne scherzen
Und, was sonst Knoten macht, gar leicht zu rechte ziehn.


Der Berg schien mir verhängnisvoll;
Ich bat, daß Kön'gin warten soll.


Fille de ces héros que l'Empire eut pour maîtres,
Digne du trône auguste où l'on vit tes ancêtres,
Toujours près de leur chute et toujours affermis ;


Egli l'orecchie ad ogni suono intente
porge, e raccolto in sé sospira e tace,
e fremer l'onda dal più basso sente,
sì come fiamma suol chiusa in fornace,
che, mentre esalar cerca e violente
scorre, il luogo di lei non è capace.
Strider strepito egual s'ode non meno
di Giunon per l'oscuro aereo seno.


When first she put the Cov'ring on,
Her Robe of Innocence was gone;
And yet her Children vainly boast
In the sad Marks of Glory lost.


Já sem hledal u ní žert a smíchy,
Ona pak jest tichý beránek,
Který snímá krajů těchto hříchy;


Und wie muß dir's werden, wenn du fühlest,
Daß du alles in dir selbst erzielest,
Freude hast an deiner Frau und Hunden,
Als noch keiner in Elysium gefunden,
Als er da mit Schatten lieblich schweifte
Und an goldne Gottgestalten streifte.
Nicht in Rom, in Magna Graecia,
Dir im Herzen ist die Wonne da!
Wer mit seiner Mutter, der Natur, sich hält,
Findt im Stengelglas wohl eine Welt.


O cor salamandrato
de viver sì enfocato,


Diese Damen, sie verstehen,
Wie man Dichter ehren muß:
Gaben mir ein Mittagessen,
Mir und meinem Genius.


Hiszen csúfolnak a multak,
Ha a hitem túlságos volna,
De ereim becsületéért
Mégis a multak fakulnak.


yedeğine alıyor ikisini de


Recibe en tu defensa los despojos
frágiles de su pompa fugitiva,
que por mirarla el sol le causa enojos.


V ráz vzchopil se, a náčelníky
obeslav tajnou na poradu:
„Kýs přítel,“ vece, „zde mi píše,
že jeden z vás mi snuje zradu.


Všem se kázal vzdálit,
jen sám Kukulín
povolán ku králi,
bledý jako stín;
král tu sedí, na klíně korunu:
„Přistup synku blíže sem ke trůnu
i pod baldachýn.


A touha Smíření když zkvetla ve mně
a odřeknutí na vždycky se všeho,
v Snů přenesení do tajemné Země
těch zaslíbení velkých božských tradic.


Otra vez el tiempo te ha traído
al cerco de mis sueños funerales.
Tu piel, cierta humedad salina,
tus ojos asombrados de otros días,
con tu voz han venido, con tu pelo.
El tiempo, muchacha, que trabaja
como loba que entierra a sus cachorros
como óxido en las armas de caza,
como alga en la quilla del navío,
como lengua que lame la sal de los dormidos,
como el aire que sube de las minas,
como tren en la noche de los páramos.
De su opaco trabajo nos nutrimos
como pan de cristiano o rancia carne
que se enjuta en la fiebre de los guettos,
a la sombra del tiempo, amiga mía,
un agua mansa de acequia me devuelve
lo que guardo de ti para ayudarme
a llegar hasta el fin de cada día.


V bílých sálech nad mým pokojem zaplanou večerní lustry,
zrcadla s úsměvem vrátí radostná zardění tváří,
studená skla se rozžhaví sněhem vlhnoucích ňader,
vzduch zahoustne výkřiky smíchů a vůní.
Rytmické údery tance!


Und wenn auch einst die Freiheit ist errungen,
Die Menschheit hoch wie eine Rose glüht,
Ihr tiefster Kelch vom Sonnenlicht durchdrungen:


Lob sei Dir, das Du gefangen
Und drum hart gebunden bist,
Daß Ich Freyheit könt erlangen
Nur durch dich, Herr Jesu Christ.
Lob sei Dir, das Du geplagt
Und so fälschlich bist verklagt,
Daß Ich müchte von Beschwerden
Des Gerichts entledigt werden.


Der Teufel wollte einen Mörder schaffen
Und nahm dazu den Stoff von manchem Tiere:
Wolf, Fuchs und Schakal gaben her das ihre;
Nur eins vergaß der Ehrenmann: den Mut.
Da drückt' er ihm die Nase ein voll Wut
Und rief: Lump, werd ein Jud und rezensiere!


Mais vous apparaissez, reine mystérieuse.
Cette pointe là-bas dans le moutonnement
Des moissons et des bois et dans le flottement
De l’extrême horizon ce n’est point une yeuse,


酒熟同招隐士看
饥来忍把落英餐
春风无限闲桃李
不似黄花耐岁寒


Hinunter jetzt ins Land der Qual,
Wo Händeringen nur und Zähneklappen –
Ich reiße dir die Larve ab,
Der angeprahlten Großmut Purpurlappen –


»Wem blüht Ihr Blumen auf der Au?
Wem duftet Ihr so früh?«
Der ihnen Farben gab und Thau,
Dem Schöpfer duften sie.


Warum wird nicht gesungen,
Warum wird nicht marschiert zum Takt
Der Zeitmiliz, die alles packt?


La pobre carne, frente a ti, se alza
como brincó de los dedos divinos:
religiosa, frenética y descalza.


Silně k obrazu v něm úcta rozhojněna,
jejž mu zachránila prostoduchá žena;
boje se však, že by o svůj poklad přišel,
kdyby po Chrudimi, po okolním kraji
četný věřící lid o příhodě slyšel,
malíře si pozval u veliké taji
a nach krve, který v ranách malby vzplál,
štětcem osvědčeným přetříti mu dal.
Opadla co nejdřív barva malířova,
a když na krev zjevnou nanesena znova,
znova opadla a rudá, živá krev
jako na kyn vyšší znova vyšla v jev.


Que faire et que penser ? — Nier, douter, ou croire ?
Carrefour ténébreux ! triple route ! nuit noire !
Le plus sage s'assied sous l'arbre du chemin,
Disant tout bas : J'irai, Seigneur, où tu m'envoies.
Il espère, et, de loin, dans les trois sombres voies,
Il écoute, pensif, marcher le genre humain !


玉颜当日睹金花
化作仙湖水面霞
霞本无心还片片
晚风吹落万人家


Nagy Györgyöt elöl Dévára bocsátá
Véle Hetey Sebestyént bocsátá,
Vas Benedeket es véle bocsátá,
Titkon az főbírót hogy kihívatná,


Ej, copak jeseň! Jičín rozkvétá,
že kdyby vstali naši tatíci
a přišli k nám sem takhle na táčky,
hoj, jářku, že by jistě myslili,
že je to ňáká Amerika.


svou sudbu uzřela plát’ v očích bronzových,
žár příštích polibkův a sladkost teplých lůžek – – –
Ó, silou hrdina mne sevře v zpěvu družek
a lačně vyssaje má ústa na rtech svých,


Il ligustico mar s'allegri e speri
tosto sentir chi lo farà gioioso,
come mai fu da che si solcan l'onde,


Dann erst hättet ihr ein Recht, sie
In die heiligen Leichenkammern
Eurer Pietät zu stecken,
Brauchtet ihr für Eignes Platz.


塔倚长干寺
经传白下僧
六朝城市尽
江涌佛前灯


Zweene goldne Pfeile sausen
Plötzlich, da noch Amor spricht.
Plötzlich lieben Mars und Moritz,
Und die Schlacht geschiehet nicht.


Algerius sagt Wunderding:
»Wo andre schreien, weinen,
An diesem Ort ich Freud empfing,
Im Gefängniß mir erscheinet
Das Himmelheer,
Viel Märtirer
Tagtäglich bey mir wohnen,
In Freud und Wonn,
In Gnadensonn,
Seh ich den Herren thronen.«


Ring, nun zu guter Nacht! Ring, tut sie gleich wie du?
Ring, folgt sie, was du sprichst? Ring, recht, so gehts wol zu
Ring, daß die Götter so von unserm Denken dächten!


تَقولُ سُلَيمى لِجاراتِها
أَرى ثابِتاً يَفَناً حَوقَلا
لَها الوَيلُ ماوَجَدَت ثابِتاً
أَلَفَّ اليَدَينِ وَلا زُمَّلا
وَلا رَعِشَ الساقِ عِندَ الجِراءِ
إِذا بادَرَ الحَملَةُ الهَيضَلا
يَفوتُ الجِيادَ بِتَقريبِهِ
وَيَكسو حَوادِها القَسطَلا
وَيَعتَرِقُ النَقنَقَ المُسبَطِرُّ
وَالجَأبُ ذا العانَةِ المِسحَلا
وَأَدهَمَ قَد جُبتُ جِلبابَهُ
كَما اِجتابَتِ الكاعِبُ الخَيعَلا
إِلى أَن حَدا الصُبحُ أَثنائَهُ
وَمَزَّقَ جِلبابَهُ الأَيلَلا
عَلى شَيمِ نارٍ تَنَوَّرتُها
فَبُتُّ لَها مُدبِراً مُقبِلا
فَأَصبَحتُ وَالغولُ لي جارَةٌ
فَيا جارَتا أَنتِ ما أَهوَلا
وَطالَبتُها بُضعَها فَاِلتَوَت
بِوَجهٍ تَهَوَّلَ فَاِستَغوَلا
فَقُلتُ لَها يا اِنظُري كَي تَرَي
فَوَلَّت فَجُنتُ لَها أَغوَلا
فَطارَ بِقِحفِ اِبنَةِ الجِنِّ ذو
سَفاسِقَ قَد أَخلَقَ المِحمَلا
إِذا كُلَّ أَمهَيتُهُ بِالصَفا
فَحَدَّ وَلَم أُرِهِ صَيقَلا
عَظاءَةَ قَفرٍ لَها حُلَّتانِ
مِن وَرَقِ الطَلحِ لَم تُغزَلا
فَمَن سالَ أَينَ ثَوَت جارَتي
فَإِنَّ لَها بِاللَوى مَنزِلا
وَكُنتُ إِذا ما هَمَمتُ اِعتَزَمتُ
وَأَحرِ إِذا قُلتُ أَن أَفعَلا


Ční z řady horstva jako král.
Však před věky prý obr byl,
kraj celý zplenil v šíř i v dál
a v posled pěstí v blankyt bil.


Jak s rozmarin pentle vzduchem šlehly,
hned slunce se rozhořelo v nich,
až slzy tím hýřením do očí vběhly,
až bujněji, volněji zahýřil smích!
Jak člověk se ztratí tu, ani neví:
tak láká ten výskot a ty zpěvy,
a všecko jak pohádka se jeví.
Kůň ženichův tábory potřásá!
Ty do výše vlají. A u uzdy visí
z tak překrásných šátků okrasa,
že červeň se v žlutavé kvítky mísí.
Křik mládencův echem zachytla louka.
Teď klarinet zaštěbetal a písk',
hlas hromový bombardonu houká,
a zástup jak jedním by výskotem výsk'.


Ihre Ringeltauben girren
Noch die Täuber sanft in Ruh,
Düstre Fledermäuse schwirren
Nun dem glatten Teiche zu,
Und der Käfer Scharen irren,
Und der Uhu, nun erwacht,
Ziehet heulend auf die Wacht.


Zášť krutá naděje mé tvrdě zčetla
a dechla po nich jízlivě svůj mráz,
však, kam Tvá mystická zář slétla,
vše vítězně zas vstává ze svých zkáz.


三江口头日欲晡
三江女儿自当垆
今朝南浦送郎去
望断东风樯上乌


'Twas on these Downs the Belgian Hero spread
His ardent Legions in auspicious hours,
Ere to Ierne's hostile shores he led
To deathless glory their embattled Powers.


Tys harmonie luzná všehomíra,
my jeho drsný nesoulad,
jest milosrdenství Tvůj soud a míra,
nás nenávist zná pouze drát.


Ich war ia noch in Szyten [nicht]
noch wo ein schwarzes Mohr-gesicht
in Afriken im Schweisse fliesset/
noch wo der Tyger sich ergiesset.


Jak druhdy caesar v středu svojich sadů
ty žiješ sobě jen a umění,
jen krásy zář a přírody jen vnadu
svým veršem stíháš v stálém rozchvění.


Du bist zart und weich
Und ein Mann von hohem Geschmack.
Dieses Gedicht ist ein freundlicher Schnack.
Aber wir treffen uns wieder
Im Himmelreich.


Ještě raděj klepá svět.


Os vazios do homem, ainda que sintam
a uma plenitude (gora mas presença)
contêm nadas, contêm apenas vazios:
o que a esponja, vazia quando plena;
incham do que a esponja, de ar vazio,
e dela copiam certamente a estrutura:
toda em grutas ou em gotas de vazio,
postas em cachos de bolha, de não-uv
Esse cheio vazio sente ao que uma saca
mas cheia de esponjas cheias de vazio;
os vazios do homem ou o vazio inchado:
ou vazio que inchou por estar vazi


Úgy van! e bőlcs Isten, ez élők jó atyja
Még a barmoknak is szívét megnyugtatja,
És bétőltvén minden állat kívánságát,
Örvendve szemléli kedve-tőlt világát.
Ugyan hát, óh, ugyan csak az ember volna,
Mely többet kívánna, semmit sem kóstolna?
Kinek az erkőlcsi világ csak kárt tenne,
A természet pedig mostohája lenne?
Ki az emberek közt nyomna vagy nyomódna,
S még mint állat is csak tengene, kínlódna?
És ugyan, ha nincs más élet énérettem,
Meg nem köszönhetem, hogy emberré lettem;
És, ím, egy íly fényes gyűlés hallatára,
Az emberi hitvány kevélység truccára,
Letészem az eddig viselt méltóságot
S az állatok között kérek boldogságot.


Laß es rauschen, wie am Strome
Und in Häusern rauscht dein Fleiß,
Laß es hallen, wie im Dome
Der Gemeinde Dank und Preis!


Contó la tempestad que, embravecida,
causó a sus naves lamentable daño,
y de Juno el rigor no satisfecho.


Zum ersten ist es wahr, die Welt lobt keinen leicht,
Bevor er in der Gruft sein letztes Ziel erreicht.
So lange jemand lebt, wird alles, was er machet,
Beginnet und vollbringt, getadelt und verlachet.
Sein Wesen nennt man schlecht. Man lobt und billigt nichts.
In allem, was er thut, gedenkt und sagt, gebrichts,
An hundert wenigstens, wo nicht an tausend Stücken:
Denn besser pflegt es auch dem Klügsten nicht zu glücken.
Allein er sterbe nur: da geht das Loben an!
Was nie ein Mensch vermocht, was niemand glauben kann,
Was hunderte vor ihm vergebens unternommen,
Das alles ist durch ihn in rechten Stand gekommen.
Er hat die Frömmigkeit und Tugend stets geliebt;
Er hat durch Wort und Werk kein kleines Kind betrübt.
Ihm ist die Vaterstadt für all ihr Heil verbunden;
Bey ihm hat allezeit das Armuth Rath gefunden.
Er war der Weysen Trost, der Wittwen Schirm und Schild,
Und kurz, der Unschuld Schutz, der Tugend Ebenbild.
Ja wär er in der That von allem nichts gewesen:
So läßt mans doch gedruckt in mancher Lobschrift lesen.


És a tó növényi
Hogy szavait hallják,
Mind körébe gyülnek,
S van nagy hallgatagság...
De a választáson
Mindenik csak elhűl...
Nem közülök van az:
Idegen nemzetbűl...!


Des Hofes jungem Erben
Lacht sie in's Herz hinein;
Und lieber will er sterben,
Als eine And're frei'n.


خُذ فُرصَةَ اللَذّاتِ قَبلَ فَواتِها
وَإِذا دَعَتكَ إِلى المُدامِ فَواتِها
وَإِذا ذَكَرتَ التائِبينَ عَنِ الطِلا
لا تَنسَ حَسرَتَهُم عَلى أَوقاتِها
يَرنونَ بِالأَلحاظِ شَزراً كُلَّما
صَبَغَت أَشِعَّتُها أَكُفَّ سُقاتِها
كَأسٌ كَساها النورُ لَمّا أَن بَدا
مِصباحُ جِرمِ الراحِ في مِشكاتِها
صِفها إِذا جُليَت بِأَحسَنِ وَصفِها
كَي نُشرِكَ الأَسماعَ في لَذّاتِها
لَولا اِلتِذاذُ السامِعينَ بِذِكرِها
لَغَنيتَ عَن أَسمائِها بِسِماتِها
وَإِذا سَمِعتَ بَأَنَّ قِدماً مُظهِراً
عَنها النَفارَ فَتِلكَ مِن آياتِها
ذَنبٌ إِذا عُدَّ الذُنوبُ رَأَيتُهُ
مِن حُسنِهِ كَالخالِ في وَجَناتِها
راحٌ حَكَت ثَغرَ الحَبيبِ وَخَدَّه
بِحَبابِها وَصَفائِها وَصِفاتِها
فَكَأَنَّما في الكاسِ قابِلَ صَفوُها
ثَغرَ الحَبيبِ وَلاحَ في مِرآتِها
وَلَئِن نَهى عَنها المَشيبُ فَطالَما
نَشَأَت لِيَ الأَفراحُ مِن نَشَواتِها
وَالقُضبُ دانِيَةٌ عَلَيَّ ظِلالُها
وَالزَهرُ تاجاتٌ عَلى هامَتِها
وَالماءُ يُخفي في التَدَفُّقِ صَوتَهُ
وَالوُرقُ تَسجَعُ بِاِختِلافِ لُغاتِها
وَلَقَد تَرَكتُ وِصالَها عَن قُدرَةٍ
وَزَجَرتُ داعي النَفسِ عَن شُبُهاتِها
لَم أَشكُ جَورَ الحادِثاتِ وَلَم أَقُل
حالَت بِيَ الأَيّامُ عَن حالاتِها
ما لي أَعُدُّ لَها مَساوِىءَ جَمَّةً
وَالصالِحُ السُلطانُ مِن حَسَناتِها
رَبُّ العَفافِ المَحضِ وَالنَفسِ الَّتي
غَلَبَت مُروءَتُها عَلى شَهَواتِها
مَلَكِيَّةً فَلَكِيَّةٌ يَسمو بِها
كَرَمٌ تَرَنَّحَ كُنهُهُ في ذاتِها
تَحتالُ في العُذرِ الجَميلِ لِوَفدِها
كَرَماً وَلَكِن بَعدَ بَذلِ هِباتِها
سَبَقَت مَواهِبُهُ السُؤالَ فَما لَهُ
عِدَةٌ مُؤَجَّلَةٌ إِلى ميقاتِها
مَلِكٌ تُقِرُّ لَهُ المُلوكُ بِأَنَّهُ
إِنسانُ أَعيُنِها وَعَينُ حَياتِها
لَو لَم يَنُط بِالبِشرِ هَيبَةَ وَجهِهِ
ذَهَلَت بَنو الأَمالِ عَن حاجاتِها
يُعطي الأُلوفَ لِوافِديهِ بِراحَةٍ
نَثني يَدَ الأَيّامِ عَن سَطواتِها
فَكَأَنَّما قَتَلَ الحَوادِثَ دونَها
وَغَدا يُؤَدّي لِلعُفاةِ دِياتِها
مِن فِتيَةٍ راضَ الوَقارُ نُفوسَها
فَبَدا سُكونُ الحِلمِ في حَرَكاتِها
لَو أَمَّها يَومَ القِيامَةِ طالِبٌ
نَقَلَت إِلى ميزانِهِ حَسَناتِها
في كَفِّهِ القَلَمُ الَّذي خَضَعَت لَهُ
بيضُ الصَفاحِ وَفُلُّ حَدُّ شَباتِها
وَسَطا عَلى الأَرماحِ وَهوَ رَبيبُها
وَأَليفُها في الغابِ عِندَ نَباتِها
قَلَمٌ فَرى كَبِدَ الأُسودِ وَما رَعى
حَقَّ الجِوارِ لَهُنَّ في أَجَماتِها
ما شاهَدَ الأَملاكُ مَجَّةَ ريقِهِ
إِلّا وَجَفَّ الريقُ في لَهَواتِها
يا أَيُّها المَلِكُ الَّذي سَطَواتُهُ
حَلِمَت بِها الأَعداءُ في يَقظاتِها
إِن كُنتَ مِن بَعضِ الأَنامِ فَإِنَّما
غُرَرُ الجِيادِ تُعَدُّ بَعضُ شِياتِها
شَهِدَت لِراحَتِكَ السَحائِبُ أَنَّها
رَيُّ البَسيطَةِ وَهيَ مِن ضَرّاتِها
فَالناسُ تَدعوها مَفاتِحَ رِزقِها
وَتَعُدُّها الأَموالُ مِن آفاتِها
شَتَّتَّ شَملَ المالِ بَعدَ وُفورِهِ
وَجَمَعتَ شَملَ الناسِ بَعدَ شَتاتِها
فَظَهَرتَ بِالعَدلِ الَّذي أَمسى بِهِ
في البيدِ يَخشى ذَيبُها مِن شاتِها
تُبدي اِبتِساماً لِلعُداةِ وَراءَهُ
رَأيٌ يُنَكَّسُ في الوَغى راياتِها
كَالسُمرِ تُبدي لِلنَواظِرِ مَنظَراً
مُتَأَلِّقاً وَالمَوتُ في شَفَراتِها
وَكَتيبَةٍ تَختالُ في أَجمِ القَنا
كَالأُسدِ تَسري وَهيَ في غاباتِها
سِيّانِ ما تَحوي السُروجُ وَما حَوَت
أَيدي الفَوارِسِ مِن سَريحِيّاتِها
أَرسَلتَ فيها لِلرِماحِ أَراقِماً
لَسَبَت قُلوبَ حُماتِها بِحُماتِها
جَشَّمتَها جُرداً إِذا رُمتَ العُلى
أَرسَلتَها فَجَرَت إِلى غاياتِها
ما بَينَ عَينَيها الأَسِنَّةُ طُلِّعٌ
فَكَأَنَّها غُرَرٌ عَلى جَبَهاتِها
سَدَّت حَوافِرُها الفَضاءَ بِعَثيَرٍ
غَنِيَت بِهِ العِقبانُ عَن وُكُناتِها
صافَحتَ هاماتِ العِدى بِصَفائِحٍ
دَبَّت نِمالُ المَوتِ في صَفَحاتِها
حَتّى أَعَدتَ بِها الجِيادَ وَشُهبُها
حُمرٌ لِوَخزِ السُمرِ في لَبّاتِها
وَجَعَلتَ أَشلاءَ الكُماةِ كَأَنَّما
ذَخَرَت لِقوتِ الوَحشِ في فَلَواتِها
ضَمِنَت بِها قوتَ الوُحوشِ فَأَصبَحَت
عِندَ العَريكَةِ وَهيَ مِن أَقواتِها
يا حامِلَ الأَثقالِ وَهيَ شَدائِدٌ
وَالخائِضَ الأَهوالِ مِن غَمَراتِها
وَمُفَرِّجَ الكُرَبِ الَّتي لَو صافَحَت
شُمَّ الجِبالِ لزَلزَلَت هَضباتِها
قَد كادَ يُغرِقُ بَحرُ نائِلِكَ الوَرى
فَجَعَلتَ سِرَّ الجودِ سُفنَ نَجاتِها
فَاِسعَد بِعيدٍ أَنتُمُ عيدٌ لَهُ
وَمَواسِمٍ بِكُمُ هَنا ميقاتِها
فِطرٌ فَطَرتَ بِيُمنِهِ كَبِدَ العِدى
فَشَغَلتَ أَنفُسَها بِها عَن ذاتِها
وَوَصَلتَ فيهِ العاكِفينَ عَلى التُقى
فَشَرِكتَها في صَومِها وَصَلاتِها
فَاِستَجلِها مِن حورِ حِلَّةِ بابِلٍ
فَلِذاكَ تُبدي السِحرَ مِن نَفَثاتِها
ظَمآنَةٌ لِلقاكَ وَهيَ رَوِيَّةٌ
بِبِدائِعٍ تَروي غَليلَ رُواتِها
لا تَبتَغي مَهراً سِوى إِجرائِها
مِن قُربِ حَضرَتِكُم عَلى عاداتِها
تَستَنجِزُ الوَعدَ الشَريفَ لِرَيِّها
لِتَروعَ قَلبَ عُداتِها بِعِداتِها
هَذي كُنوزُ الشُكرِ وافِرَةٌ لَكُم
فَاِجعَل نَجازَ الوَعدِ بَعضَ زَكاتِها


To je primáš, šumné zkvítá,
jeho slačík
jako ptáčík
sem tam lítá.


Chudý duchem, srdcem, sílu měl jen v pěsti,
nechápal svou bídu, aniž cizích štěstí...
Sotva vyrost z dětství, posetého hložím,
stal se popelářem. V tmě a děsném žáru
téměř zapomněl, že na tom světě božím
touží lidé, září slunce, šumí lesy.
V podzemní své chodbě sotva povšimne si,
kterak popel padá do vetchých mu cárů.


De repente, naqueles dias, começaram
a desaparecer pessoas, estranhament
Desaparecia-s Desaparecia-se muito
naqueles dia
Ia-se colher a flor oferta
e se esvaneci
Eclipsava-se entre um endereço e outro
ou no táxi que se i
Culpado ou não, sumia-se
ao regressar do escritório ou da orgi
Entre um trago de conhaque
e um aceno de mão, o bebedor sumi
Evaporava o pai
ao encontro da filha que não vi
Mães segurando filhos e compras,
gestantes com tricots ou grupos de estudantes
desaparecia
Desapareciam amantes em pleno beijo
e médicos em meio à cirurgi
Mecânicos se diluíam
— mal ligavam o torno do di
Desaparecia-s Desaparecia-se muito
naqueles dia
Desaparecia-se a olhos vistos
e não era miopi Desaparecia-se
até à primeira vist Bastava
que alguém visse um desaparecido
e o desaparecido desapareci
Desaparecia o mais conspícuo
e o mais obscuro sumi
Até deputados e presidentes evanescia
Sacerdotes, igualmente, levitando
iam, aerefeitos, constatar no além
como os pecadores partia
Desaparecia-s Desaparecia-se muito
naqueles dia
Os atores no palco
entre um gesto e outro, e os da platéia
enquanto ria
Não, não era fácil
ser poeta naqueles dia
Porque os poetas, sobretudo
— desaparecia


Não desesperes nunc
A vida é asssim mesm
Um dia para a dor
Um outro pra esperanç
(VE,  55)


Proibido colocar cartazes:
em chão
parede
post
(Em homem:
pod)


que tu voz, como toque de llamada,
vibre hasta el más íntimo recodo
del ser, levante el alma de su lodo
y hiera el corazón como una espada.
Si tú me dices «¡ven!», todo lo dejo.
Llegaré a tu santuario casi viejo,
y al fulgor de la luz crepuscular;
mas he de compensarte mi retardo,
difundiéndome ¡Oh Cristo! ¡como un nardo
de perfume sutil, ante tu altar!


Prosycený vlhkem padá v loubí,
okraj listí plným leskem vroubí,
ale ve svěžím a jemném plání
úpal vedra nelze poznat ani.


O heilger Gott, vernihm mein eifrigs flehn!
Las uns genad (ist möglich) neugeschehn!
Si wissen nicht, was si an dir vollbracht,
So lange si in ihres Abfalls nacht!
Dreieinger, sih, was ich vor dir ausschütt!
Doch nur dein Will sei mas in Wunsch und bitt.


Ecco il Feccia ed ecco il Truglia,
Detti ancor bocche di luccio:
Il miglior di tutti è Nello,
Merciaiuol popolaruccio.


Wanderlustige Gedanken,
Die ihr flattert nah und fern,
Fügt euch in die engen Schranken
Ihrer treuen Arme gern!


Erin – da liegt sie auf den Knien,
Bleich und entstellt, mit wehndem Haare,
Und streut des Shamrocks welkend Grün
Zitternd auf ihrer Kinder Bahre.
Sie kniet auf ihrer Berge Kronen –
Mehr noch, als Harold-Byrons Rom,
»Die Niobe der Nationen!«


Szőke szekrény, büszke bálvány,
egyre halkabban pihegve
bámulj barna kedvesemre
és vakulj meg szemsugárán.


O Bassermann, o Bassermann,
du vielgeschwätz'ger Wassermann,
fast tritt mich selbst das Wasser an,
und helle Tränen brechen vor,
bedenk' ich, was du sonst für 'n Mann
und was das Volk an dir verlor:
O Bassermann, o Bassermann,
du armer, kranker, blasser Mann,
geh heim und lege dich aufs Ohr!


Zwei Zeiten streiten,
Und die veralten
Sich nicht mehr halten,
Die alten Zeiten
Einst waren schöne,
Auch Frühlingssöhne!


Wie bangt' ich, noch ein froher Knabe,
der kindisch leicht die Worte fand,
wenn plötzlich mit dem Zauberstabe
dies Schweigen meine Zunge band!


Ohnivé co moře plane
Obloha, a poslední
Papršlek sesílá slunce,
Na Ivana ještě zří,
Který od modlení vstává,
Zemi české požehnává.


Zda jsi pro mne lkala, věrnosť zachovala,
kterous pod jabloní tenkrát slíbila?
V radosti a plesu prstýnek ti nesu,
choval jsem ho věrně, dívko rozmilá!


Some crayon pencils Art had taught to vie
With the meek lustre of the living eye;
The living eye her forming hand could show,
And sense and feeling in its pupil throw;
An easy figure from her fingers stray'd,
And the heart languish'd for the mimic shade,
But not the shade when Elegance was by, —
Nought else could win, nought else could keep the eye!


Mit einer kertzen vnd mit einem pfeile/
Nicht ohne schmertzen/ doch in schwinder eile/
Must er auß schertzen für die lange weile
Lieben vnd hertzen.


使君令尹各能文
政亦及民俱好春
考废祠贤端有以
后人当复嗣前尘


»Quand je serai couché dans la froide tombe,
Dans cet affreux cercueil qui me glace d'effroi,
Bon ange! vous, ma douce colombe,
Pensez souvent à moi!


Oh, hol van most e haza dús fia,
Kit földje jobban megjutalmazott?
Ki munkával nem szerze semmit is,
Neki mindent, mindent a hon adott!
Oh, jönne most - ha merne - közibénk
És látna kettőnket kesergeni...
Igyunk, apám, mert szívünk megreped,
Hogy nem lehet mindezt felejteni!


V dnech nejistých, kdy kolísají říše
dnů neznajíce, hodiny – –
v dnech nejistých, kdy v propast padá výše
a v hory rostou nížiny,


Když mužů nejvíc třeba nám,
Tys odešel – vlasť opustil...
Bys reakce tmu nezřel víc,
snad ve tmu hrobu Jsi se skryl?...


Sicher hätt' ich mit dem Danke,
Teure Freunde, nicht gesäumt,
Für den Becher samt dem Tranke,
Der in seinem Kelche schäumt!


林庐深插紫孱颜
一点渔舟带暝还
但得身闲无俯仰
人间处处五云山


Einst zu der Römer, zu der Griechen Zeiten
War er der Schmuck der Sieger und der Helden,
Ein Lohn der Tapfern, den für ihre Tugend
Die Königin der Länder ihnen reichte.


Treue Liebe dauert lange,
Ueberlebet manche Stund,
Und kein Zweifel macht sie bange,
Immer bleibt ihr Muth gesund.


君向春台好宦游
刑清今已狱无囚
会闻宽恕求黄霸
肯复公卿惭太丘


Dormirán los niños sueños de justicia
abajo de las bombas.
Algún día el mundo será de todos.
Pero para las sociedades civilizadas
por ahora, tienen prioridad el fusíl,
los oleoductos, la vida en oferta
en los mercados de usados.


يا أهلَ جُرجانَ عفاءً على
أرضكُمُ الكالحةِ العابسَةْ
فسُفرتي من خُبزكم قَفرةٌ
وصُرَّتي من خَيركم آيِسَهْ
لكُم هواءٌ سلسٌ بولُهُ
على عَثانينِكُم النائِسَةْ
فالرِّجْلُ من أوحالكم رَطبةٌ
واليدُ عن أَموالكم يابسَةْ


Ha a magyar kuruc vóna
S többször ütne, mintsem szólna,
Bizonyhogy kerekednének
Felhős harag, felhős ének.


Jan bdí ve snu blaženém. –
Zavrtěl tu hlavou Vítr – král,
až se věnec perlí roztrhal,
zněje na sklu okenném.
Mezitím si zastenal
a pak uvrhnul se dál
pode mraků temenem...


conserverai con li debiti onori
Italia nostra e farâla felice,
opponendoti a' barberi furori.


Megfordul a világ fejemben
Mint bűvös, fényes eszmekör.
Valóság az elérhetetlen!...
Excelsior! A küzdelem gyönyör.


Urozená Slovutnosti,
snad se račte pamatovat,
že jsem roku letošního
zval Vás k hodům duševním.


Wenn ich oft so sitz', und Mücken fange,
Die selbst Liebe nicht, noch Wein
Aus dem Kopf mir jagen, da fällst du mir ein:
Und wahrhaftig, ich verlange,
Wenn ich grämle, oft nicht mehr,
Als noch einen Grämler um mich her. –
Aber Freund, wie kömmt's denn, daß gerade
Bei uns armen Wissenschaftlern Spleen,
Lebenseckel, trüber Sinn,
Hypochonder u.s.w. zur Parade
Auf in unsere Gesichter zieh'n? –
Sprich, was nützt's, die Freuden alle kennen,
Ihren inneren Gehalt
Von der äussern, oft nur glänzenden Gestalt,
Mit geschärftem Blicke trennen,
Ihre Schlacken wegzufegen, sie
Auf der Wage der Philosophie
Auf's genau'ste abzuwägen wissen,
Dient dies alles nicht dazu,
Uns den Kelch des Lebens zu versüssen?


Um auszuruhn verdrossen,
Die Arbeit that ihm leid,
Eine Lind breit und große
Gab ihren Schatten weit,


a strom otec bílou kyne hlavou,
jako když si stařec vzpomene:
„blaze tam, kde hrob je u kolébky!“


Ať lůzy smečka lála nevěříc,
ať bylo kolem dusno, neveselo,
ať jenom pochyba ti zněla vstříc,
tys nezachmuřil nikdy strachem čelo:
Tys dubem stál, ať kolkolem to hřmělo.


بأبي في الحبِّ معسولُ اللَّمى
عنبريُّ النَّشرِ ريميُّ الحَدَقْ
فاترُ الطرفِ غريرٌ فاتنٌ
بارعُ الوصفِ منيرٌ كالفَلَقْ
يفضحُ البدرَ كمالاً إنْ بدا
والدُّمى العُفْرَ جَمالاً إنْ رَمَقْ
أطلعتْ خجلتُهُ في خدِّهِ
شَفَقَاً في فَلَقٍ تحتَ غَسَقْ


Protož co já koli smělec tanu,
V básněch krásu její slavícých,
Jest jen krůpě z valných oceánů;


数点疏花不满枝
倚栏惟恨月明迟
风流一段无人共
正是霜飞屋角时


Zdrceni jsme pohlíželi
v prázdný koutek, nám tak známý; –
bylo v něm až k smrti smutno,
jak by hořce plakal s námi.


Und wieder ob den Landen
Lag jüngst ein schwerer Bann:
Da ist ein Mann erstanden,
Ein ganzer, deutscher Mann;
Ein Deutscher und ein Freier,
Wer hätte das gedacht?
Daß selbst die deutsche Leier
Aus ihrem Schlaf erwacht.


Bei dieser Weihe, die uns ward,
Und bei dem Geiste, den wir tragen,
Der heute noch so deutscher Art
Sich rühmt wie in der Väter Tagen,
Bei jenem Band, das Pfeilen gleich
Umwindet alle deine Stämme,
O hör' uns rufen, deutsches Reich,
Und unsres Feindes Trutzen dämme!


Schließt eure klaren Bäch', ihr Musen! es ist Zeit;
In Deutschland find' ich euch von keiner Nutzbarkeit.
Hätt' ich gelernt, wie man im Felde sich läßt schlagen,
So hätt' ich schon vielleicht zwei Wachen vor der Thür.
Und hätt' ich bunte Schnür' auf meinem Rock getragen,
So ging mir auch vielleicht anitzt kein Staatsrath für.
Hätt' ich durch Schatzungen gelernt, das Volk zu drücken,
So trüg' ich auch vielleicht bereits ein 2 Ritterband.
Und wüßt' ich leckerhaft die Tafel anzuschicken,
So hätt' ich manchen Sitz 3 zu einem Unterpfand.
Es muß, wer Etwas hier gedenket zu erwischen,
Statt eures klaren Bachs in trüben Wassern fischen.


Jedoch so viel sich Bogen auch
Von Schriften angefüllet zeigen,
Wird doch der häufige Gebrauch
Der Karten jenen übersteigen;
Was für Papier wird angeschafft,
Das nur der Spielgott zu sich rafft!
Welch Buch, und schrieben es Sybillen,
Wird wohl so öfters aufgelegt?
Der Meister der die Bilder prägt,
Kann kaum der Käufer Hände füllen.


Dbej ty jenom hlasu Páně,
sklíčené jenž volá k sobě,
s důvěrou jdi k nebes bráně,
unikneš vždy světa zlobě.


ها هيَ الرِّيحُ تَجأرُ حولي مَهَبَّاتُها
إنَّ مَوجَ القصيدةِ يَصعَدُ مِنْ ألفِ مُتَّجَهٍ
كيفَ أ ُمسِكُ شَعفَتَهُ ؟


Nach fernem Golde dürstete nie
Der Deutsche, Sklaven fesselt' er nie;
Immer ein Schild des Verfolgten,
Und des Drängenden Untergang!


أَتَدري اللَّيالي أَيَّ خَصمٍ تُشاغِبُه
وَأَيَّ همامٍ بِالرَزايا تُواثبُهْ
تَجاهَلَ هَذا الدَهرُ بي فَتَكَتَّبت
عَلَيَّ بِأَنواعِ البَلايا كَتائبُهْ
وَظَنَّ مُحالاً أَن أَدينَ لِحُكمِهِ
لِتَبكِ عَلى عَقلِ المُعنّى نَوادِبُهْ
وَإِنّي وَإِن أَبدى اِصعِراراً بِخَدِّهِ
وَأَوجَفَ بِي وَاِزوَرَّ لِلبُغضِ جانِبُهْ
لأُغضي عَلى بَغضائِهِ وَاِزوِرارِهِ
وَأَعجَبُ مِن حُرٍّ كَريمٍ يُعاتِبُهْ
وَأَستَقبلُ الخَطبَ الجَليلَ بِثاقِبٍ
مِن العَزمِ يَعلو لاهِبَ النارِ لاهبُهْ
وَرَأيٍ مَتى جَرَّدتُهُ وَاِنتَضَيتُهُ
وَجَدتُ حُساماً لَم تُفلَّل مَضارِبُهْ
وَلَستُ بِيَهفوفٍ يَرى رَأي عِرسِهِ
مَتى أَركَبتهُ مَركباً فَهوَ راكِبُهْ
يَظلُّ إِذا ما نابَهُ الأَمرُ مُحجَزاً
يُخاطِبُها في شَأنِهِ وَتُخاطِبُهْ
وَلا قائِلٍ لِلدَّهرِ رِفقاً وَقَد طَمَت
أَواذِيُّهُ شَرّاً وَجاشَت غَوارِبُهْ
وَسيّانَ عِندي عَذبُهُ وَأَجاجُهُ
وَحاضِرُهُ فِيما يَشاءُ وَغائِبُهْ
وَما الدَّهرُ خَصمٌ أَتَّقيهِ فَشَأنُهُ
حَربي فَلا عَزَّ اِمرؤٌ لا يُحارِبُهْ
سَلوا صَرفَهُ هَل راعَني أَو تَزَعزَعت
مَناكِبُ عَزمي حينَ مادَت مَناكِبُهْ
فَكَم غارَةٍ قَد شَنَّها بَعدَ غارَةٍ
عَلَيَّ وَفَرَّت مِن قِراعي مَقانِبُهْ
وَإِنَّ جَليلَ الخَطبِ عِندي لَهَيِّنٌ
إِذا لَزِمت دارَ اِبن عَمّي عَقارِبُهْ
وَكَم قائِلٍ ماذا المقامُ وَإِنَّما
مَقامُ الفَتى المُستَهلِك المالَ عائِبُهْ
أَلَستَ تَرى أَنّ المُقِلَّ يَمُجُّهُ
أَخو الرَّحمِ القُربى وَتَبدو معايِبُه
إِذا المَرءُ لَم يَملُك مِنَ المالِ ثَروَةً
رَمَتهُ عِداهُ وَاِجتَوتهُ أَقارِبُهْ
وَمَن يَجعَلِ العَجزَ المَطِيَّةَ لَم يَزَل
يَمُرُّ عَلَيهِ الدَهرُ وَالفَقرُ صاحِبُهْ
فَقُم وَاِركَبِ الأَهوالَ جِدّاً فَطالَما
أَفادَ الغِنى بِالمَركَبِ الصَّعبِ راكِبُهْ
وَلا تَقعُدَن لِلشامِتينَ فَكُلُّهُم
يُذَعلِبُ أَو تَأتيكَ جَهراً نَيادِبُهْ
فَأَنت الفَتى حَزماً وَعَزماً وَلَم تَضِق
بِمِثلِكَ في كُلِّ النَواحي مَذاهِبُهْ
فَما يَقطَعُ الصّمصامُ إِلّا إِذا اِنتَحى
عَن الغِمدِ لَو كانَت حِداداً مَضارِبُهْ
وَما دامَ لَيثُ الغابِ في الغابِ كامِناً
فَإِنَّ حَراماً أَن تُدَمّى مَخالِبُهْ
كَذا البَدرُ لَولا سَيرُهُ وَاِنتِقالُهُ
عَن النَقص لاِستَعلَت عَلَيهِ كَواكِبُهْ
وَأَنتَ مِنَ الفرعِ الَّذي فَخَرَت بِهِ
نِزارٌ وَسارَت في مَعَدٍّ مَناقِبُهْ
سَما بِكَ بَيتٌ عَبدَليٌّ أحلَّهُ
ديار الأَعادي سُمرُهُ وَقواضِبُهْ
وَعالي مَحَلٍّ مِن رَبيعَةَ أَشرَفَت
عُلُوّاً عَلى كُلِّ البَرايا مَراتِبُهْ
فَشَمِّر وَسِر شَرقاً وَغَرباً فَقَلَّما
أَفادَ الغِنى مَن لَم تُشَمِّر رَكائِبُهْ
فَقُلتُ لَهُ لا تَعجَلَن رُبَّ سَاعَةٍ
تُزيلُ عَن الأَيّامِ ما أَنا عاتِبُهْ
فَفي عُقرِ داري مِن مُلوكِ بَني أَبي
هُمامٌ إِلى الخَيراتِ تَجري مَآرِبُهْ
إِذا لَم أَنُط مُستَعصِماً بِرجائِهِ
رَجائي وَتَروي تُربَ أَرضي سَحائِبُهْ
فَأَيُّ مَليكٍ أَرتَضى وَتَؤمُّهُ
رِكابي وَأَمشي نَحوَهُ وَأُخاطِبُهْ
وَمَن ذا الَّذي أَرضى عَطاياهُ أَو أَرى
يُزاحِمُني في سُدَّةِ البابِ حاجِبُهْ
وَمَن مِثلُ مَسعودِ الأَميرِ إِذا غَدا
يَغُصُّ بِفَضلِ الرّيقِ وَالماءِ شارِبُهْ
سَلِ الخَيلَ عَنهُ وَالمَنايا كَأَنَّما
يُناهِبُها أَرواحَها وَتُناهِبُهْ
أَخُو الطَعنَةِ النَجلاءِ وَالنَقعُ ساطِعٌ
وَوَقعُ المَذاكي يَملَأُ الطَرفَ حاصِبُهْ
وَضَرَّابُ هامِ الدَارِعينَ إِذا اِستَوَت
أسودُ الشَرى في مَوجِهِ وَثَعالِبُهْ
وَمَنّاعُ أَعقابِ اللَّيالي إِذا اِغتَدَت
تَعاطى وَواراها مِنَ النَقعِ ثائِبُهْ
وَسَلّابُ أَرواحِ الكُماةِ لَدى الوَغى
وَلَكِن مُرجِّيهِ لَدى السِّلمِ سالِبُهْ
وَحَمّالُ ما لا يَستَطيعُ تَثَبُّتاً
بِهِ حَضَنٌ إِلّا وَمادَت شَناخِبُهْ
سَليلُ عُلاً ما زالَ يُخشى وَيُرتَجى
فَتُخشى مَوَاضيهِ وَتُرجى مَواهِبُهْ
وَتَرّاكُ ما لَو أَنَّ قَيسَ بنَ عاصِمٍ
أُصيبَ بِبَعضٍ مِنهُ أَورَت حُباحِبُهْ
كَثيرُ سُهادِ العَينِ لا في مَكيدَةٍ
يُكابِدُ عُقبى شَرِّها مَن يُصاحِبُهْ
جَريٌّ إِذا لَم يَبقَ لِلطِّرفِ مَسلَكٌ
وَصَمَّ حَصى الجَبّارِ لِلخَوفِ جالِبُهْ
إِذا صالَ قالُوا هَل لَهُ مِن مُصاوِلٍ
وَإِن قالَ قالوا هَل همامٌ يُخاطِبُهْ
أَبو ماجِدٍ تِربُ العُلى وَربيبُها
أَبوهُ الَّذي تهدي السَّرايا مَقانِبُهْ
وَتَلقى عَلِيّاً جَدَّهُ خَيرَ مَن حَدَت
إِلَيهِ المَطايا وَاِلتَقتها رَغائِبُهْ
مُهينُ العِدى أَيّامَ تَعدو حُمولُها
وَفي العقبِ مِنها خَيلهُ وَنَجائِبُهْ
وَإِن يَفتَخِر بِالفَضلِ فَضلُ بنُ عَبدَلٍ
فَيا بِأَبي أَعراقُهُ وَمَناسِبُهْ
همامٌ حَمى البَحرَينِ سَبعاً وَمِثلَها
سِنينَ وَسارَت في الفَيافي مَواكِبُهْ
وَلم يَرعَ مِن ثاجٍ إِلى الرَملِ مُصرِمٌ
عَلى عَهدِهِ إِلّا اِستُبيحَت حَلائِبُهْ
زَمانَ يَقولُ العامِريُّ لِمَن غَدا
يُحَدِّثُهُ عَنهُ وَذو الحُمقِ غالِبُهْ
مَتى يَلتقي مَن نارَبَردَ مَحَلُّهُ
وَآخرُ سَودِيٌّ بَعيدٌ مَذاهِبُهْ
فَلَم يَستَتِمَّ القَولَ حَتّى إِذا بِهِ
يُسايِرُهُ وَالدَهرُ جَمٌّ عَجائِبُهْ
فَقالَ لَهُ الآن اِلتَقَينا فَأَرعَدَت
فَرائِصُهُ وَالجَهلُ مُرٌّ عَواقِبُهْ
وَمَن تلكُمُ آباؤُهُ وَجدودُهُ
فَمَن ذا يُسامي فَخرَهُ أَو يُقارِبُهْ


Ablak alatt
A pünkösdi rózsa,
Kezd egy kicsit
Fesleni bimbója:
Kékszemű lyány,
Válogat belőle,
Koszorúnak
Holnap esküvőre.


Durata era de' punti già novanta
quella corsa dopo la quinta presa;
delle donne la greggia tutta quanta
da Silvïana si teneva offesa,
e di rinchiuderla ognuna si vanta;
onde al pome tornò ciascuna accesa,
e con ingegno uscivan del bel pome
per mia donna pigliare, e 'l modo e 'l come.


Estrofe 5
Eu vejo o mole sono sussurrando
Dos olhos pendurar-se
Do frouxo Caraíba que, encostando
Os membros sobre a relva, sem turbar-se,
O Sol vê levantar-se,
E nas ondas, de Tétis entre os braços,
Entregar-se de Amor aos doces laço
Antístrofe 5
Ó Razão, onde habitas? na morada
Do crime furiosa,
Polida, mas cruel, paramentada
Com as roupas do Vício, ou na ditosa
Cabana virtuosa
Do selvagem grosseiro? Diz aonde?
Eu te chamo, ó filósofo! respond
Epode 5
Qual o astro do dia,
Que nas altas montanhas se demora,
Depois que a luz brilhante e criadora,
Nos vales já sombria,
Apenas aparece; assim me prende
O Homem natural, e o Estro acend
()


Těm všem zář stkví se nad hlavou
a blahem svítí zrak,
leč pod nimi a pod duhou
dým roste v černý mrak.


غابة الزيتون كانت دائماً خضراء
كانت يا حبيبي
إن خمسين ضحيَّة
جعلتها في الغروب بركةً حمراء  خمسين ضحيَّة
يا حبيبي  لا تلمني قتلوني  قتلوني
قتلوني


心如野鹿迹如萍
谩向人间性一灵
往事不知多少梦
夜来和酒一时醒


mas só adeuses encontravam


Thalie, amante des grands cœurs,
Voix éloquente et vengeresse,
J'ai bu les amères liqueurs :
Prends mes chansons, bonne déesse.


In den süßen Blütendüften
Findest du dich nicht zu Haus,
Von den weichen welschen Lüften
Gehen dir die Federn aus.
Willst nicht in den heim'schen Zonen,
Wo du groß geworden, wohnen?


„Na ně!“ vyvolává vojsko s hlukem,
„Boží bojovnícy jako lvové!
Na ně! orel vítězným nás zvukem
K činům světí svatí hrdinové.
S roznícením, s svírajícým plukem
Hrňme smrt jak proudní lijavcové,
Bůh nás sýlí, s Bohy v bitvu jdeme,
Hrdé Čechy jako moly střeme.“


Wie so lustig, ihr Poeten,
An den blumenreichen Hagen
In dem Abendgold zu flöten,
Quellen, Nymphen nachzujagen!
Wenn erst mut'ge Schüsse fallen,
Von den schönen Widerhallen
Laßt ihr zart Sonette schallen.


Amor io non conobbi, poi morio
colui al qual lealmente il servai,
sì come a marito e signor mio,
né greco né troian mai non curai
in cotal atto, né m'è in disio
curarne alcun, né mi sarà giammai.
Che tu sie di real sangue disceso
cred'io assai, ed hollo bene inteso.


Sonst würde meiner Feinde Mund
Des Ruhms kein Ende machen;
Sie würden mein, als der zu Grund
Und Boden gangen, lachen:
Da liegt der, würden sie mit Freud
Herprahlen, der uns jederzeit
So viel zu schaffen machte!


Ne, jsem junák, kata nebojím se;
stejno mně, mřít v salaši neb v Tise,
na vysokém právu, v nízkém srubu,
nebo někde v starém lesa dubu.


Ein Taschenkrebs und ein Känguruh,
Die wollten sich ehelichen.
Das Standesamt gab es nicht zu,
Weil beide einander nicht glichen.


Pour toute l'humanité blême
C'est toujours l'unique problème :


Weile länger, o Sonne!
Wer weiß, ob einmal
Uns noch scheinet zum Tanze
Dein lieblicher Strahl?
Ach, wer weiß, ob uns morgen
Ein Wiedersehn lacht?
Heißa, lustig getanzet,
Eh' uns scheidet die Nacht.


Als Adelhold auff eine Wiesen
Sehr traurig ausspazieren gieng/
Da lauter sanffte Winde bliesen
und Ihn das trübe Leid ümbfing/
setzt Er sich auff den grünen Plan
und rührt die güldnen Seiten an.


Dort füllte die Krippe frisch duftender Klee
Und Heu den Stall, sie zu nähren;
Hier leuchtet' ein Eimerchen, weiß wie der Schnee,
Die strotzenden Euter zu leeren.


Pověděla, pověděla,
všechno řeknou ženy,
do dnes nad tím doznáním jsem
všecek vyjevený.
Můj pan soused je tím otcem,
už to pravda jistá,
můj pan soused, mladý vědec –
antifeminista.


Nehmt mich itzt auch günstig auff,
Bringet alle Lust zu hauff,
Die der Noht uns kan entladen,
Schertzt, ihr glatten Oreaden,
Willigt ewren Faunen ein,
Weil die Nymphen frölich seyn
Vnd sich in den Quellen baden.


Mely felé az lélek vitettetik,
Ha fenn avagy alatt helyheztetik,
Ha bűnökért ő elkárhoztatik,
Avagy hitért megbódogultatik.


Dann aber wird ihm alles zum Gedichte,
Denn alles wirkt und deutet mit im Ringe,
Und was er singt, ist wie die Weltgeschichte.


سَلامٌ وَلا أَقرَا سلاماً على هِندِ
صرفتُ إِذاً مَسرايَ عن مَسلك الرشدِ
على قَمَرٍ لو أطلعتهُ يدُ الثّرى
لقصّر عن لألائه قمرُ السّعدِ
وأَربَى على نورِ الغزالة نورُه
كما يفضل الحُرُّ الكريمُ على العَبدِ
فَطَابَ بهِ تُربُ الضريح بِطيبةٍ
فيعبَقُ عن مسكٍ ندِيّ وعن نَدِّ
وَيَضحكُ عن روضٍ تُداني يد الصبّا
به صفحة السّوسانِ مِن صفحةِ الوردِ
فَطوبى لمَن أضحى يمرّغ لوعَةً
بتربة ذاك القَبر خدّاً إلى خَدِّ
نبي عليه من تلألؤ نورِه
تَلألؤ برقٍ أسرجَتهُ يدُ الرّعدِ
نما من قريشٍ في ذؤابة هاشمٍ
فما شئت من فضلٍ عميم ومن مجد
سلامٌ عليهِ ما تغنّت حمامةٌ
وفاحَ ذكي المسكِ من جنّة الخُلدِ
وما أنشدَ المشتاقُ إن هبّت الصبّا
ألا يا صبَا نجدٍ متى هِجتِ من نجدِ


لِقاؤُكَ عامُهُ يَومٌ قَصيرٌ
لَدَيَّ وَيَومَ لا أَلقاكَ عامُ
وَما هَذا التَفَرُّقُ بِاِختِياري
وَلَكِن طالَما عَزَّ المَرامُ
عَداني أَن أَزُورَكَ حادِثاتٌ
إِذا ذُكِرَت تَذوبُ لَها العِظامُ
مَتى رُمتَ النُهوضَ تَعَلَّقَت بي
هُمُومٌ لا تُنيمُ وَلا تَنامُ
إِذا هَمٌّ أَطَقتُ بِهِ قِياماً
أَتى ما لا يُطاقُ بِهِ قِيامُ
فَلا تَتَوَهَّمَن لِيَ عَنكَ صَبراً
مَتى صَبِرَت عَنِ الماءِ الحيامُ
فَلَو في الخُلدِ كُنتُ وَلَم أُمَتَّع
بِقُربِكَ لَم يَلَذَّ لِيَ المُقامُ
عَلَيكَ وَكُلِّ أَرضٍ أَنتَ فيها
مِنَ اللَهِ التَحِيَّةُ وَالسَلامُ


Lieto mirommi e disse: «I passi fissi
omai terreno in questa prima etate».
Ma pur con lui un po' più oltre missi


Podzimní snivý den.
Sluníčko odevzdané.
Uhaslý léta sen
ještě mu v líci plane.


Zlatá Praho! S hrudí rozechvělou
u Tvých nohou bledou kloním tvář,
prostou píseň – ne, svou duši celou –
pokládám Tvé slávy na oltář;
neodmítej pěvce ze zátiší,
kojeného krásou ve Tvých zdech,
ač co v noci v ňader zkvetlo říši,
rozvanul mu první rána dech.


Ночной туман застал меня в дорогСквозь чащу леса глянул лунный лиУсталый конь копытом бил в тревоге —
Спокойный днем, он к ночи не привыУгрюмый, неподвижный, полусонный
Знакомый лес был страшен для меня,
И я в просвет, луной осеребренный,
Направил шаг храпящего конТуман болотный стелется равниной,
Но церковь серебрится на холмТам — за холмом, за рощей, за долиной —
Мой дом родной скрывается во тьмУсталый конь быстрее скачет к цели,
В чужом селе мерцают огонькПо сторонам дороги заалели
Костры пастушьи, точно маяк10 февраля 1899


¿Por qué conmigo siempre fuiste cruda?
Porque no me está bien el ser cocida.
Muérome, pues. Pues mándame tu hacienda.


Sei mit deinen Wettern
In unserm heiligen Streite
Auch künftig uns zur Seite
Und hilf uns, sie zerschmettern!


Denn nur von Lust erklingt mein Saitenspiel,
Und nicht von Leichenvollem Sande
Und kriegrischem Gewühl
Und vom gekrönten Sieg im blutigen Gewande.


Jak všecko dnes je to v daleku,
sugescí vzpomínky děsíc,
jako ten svítící na řeku
z vysoka do mlhy měsíc!


A jak se mi zapřahají,
nohy jim jak strunky hrají
a než řek jsem: „Halou, hali!“
vesele mi zařehtali.


Hubo gaita, garrote, danza y bota
que festejó la posesión futura
y ella, caliente, finge una apretura
para irse a la cama sin dar nota


»Ich, deine Tochter, bin es;
Ich sitze hier und weine.
Wie sollt' ich auch nicht weinen?
Ich bin allein, alleine,
Bin ohne Stab und Stütze,
Bin ohne Hab' und Hoffnung,
Nicht Friede blüht und Freude
Mir auf der Erde mehr.« –


Der Frühling kam mit Duft und Klang,
Treu-Lischen harrte mondenlang,
Herbstwind durchfuhr den Garten –
Vergeblich war ihr Warten.


Lesklé zlaté těžké řády
na červených stužkách pestrých,
třpytily se na kabátech
autoritám slovutným.


Hazunnan együtt indult el
A patakkal és szellővel,
Mind a kettő véle van még,
Hogy biztassák, enyhitgessék.


Ben ten el la soa spada molto attenta
per fare el so voler, se non che guarda
che la toa gran possanza li 'l consenta.


Sudden distracting terrors rise,
Unthought-of ills their hopes assail;
A dark and dreadful rumour flies,
And time confirms the horrid tale.


Donocci brivilegio e fecci degni
di nobiltà co' nostri discendenti
possiam portare in arme nostri segni


Peace guides her Steps, as  leads the Way,
And all her little Loves around him play:
When he arriv'd,  (the first time) confess'd
Her Court eclips'd by a politer Guest;
Unwilling own'd  has her Charms,
And is as strong in Eloquence, as Arms.
When  speaks, Who would refuse to hear?
smooths his Brow, and  drops her Spear.
A thousand Graces on his Lips are hung,
And  sips her Nectar from his Tongue.
When wild Suspicions cause distracting Hate,
And Party-Clamours sway in a Debate;
Such Eloquence the Tumult over-rules,
Like falling Drops it softens, and it cools;
It calms th'enrag'd, and draws the stubborn Minds,
And to th'unwilling Breast a Passage finds;
Nervous, yet smooth, the Heart it gently steals,
Like Wine it sparkles, but like Oil it heals.
He with his Country shares one common Fate,
All  love, but who  hate.


مضى المفتى فصبحنا فتاه
تنازعه إمامته سفاها
إمام زماننا دمه خفيف
إذا رفع العقيرة قال هاها


Mancher hat's gar weit gebracht
Mit sothanem Schreiten.
Kreuze, Sterne, Gold und Macht
Schafft's den guten Leuten.


Nun ruht, ihr schweren Amtsgeschäfte!
Vor heute scheint's genung gethan,
Genung gethan.
Zu viel verzehrt die besten Kräfte
Und greift den Kopf zu heftig an,
Zu heftig an.
Die Sonne eilt schon nach dem Meere,
Als wenn sie meines Sinnes wäre.


V svém triumfalném po Indii voze
ve stínu révy, břečtanu a chmele,
hle, růží květy na svém nahém těle,
zdřim’ bacchantů a faunů ve hlomoze.


vergänglich übertreffen. Denn sie regte
sich völlig hörend nur, da Orpheus sang.
Du warst noch die von damals her Bewegte
und leicht befremdet, wenn ein Baum sich lang


Nunca os halléis en juntas ni en corrillos,
que es cuerdo de las bestias el rodeo,
ni en estas ruedas de amolar cuchillos.


楼前高柳翠烟迷
楼外香尘逐马蹄
风掩歌声春不散
断肠人在画桥西


轮囷香事已
郁郁著书画
谁能入吾室
脱汝世俗械


وَبِالشَعبِ إِذ سَدَّت بَجيلَةُ فَجَّهُ
وَمِن خَلفِهِ هَضبٌ صِعابٌ وَجامِلُ
شَدَدتُ لِنَفسِ المَرءِ مَرَّةَ حَزمَهُ
وَقَد نُصِبَت دونَ النَجاءِ الحَبائِلُ
وَقُلتُ لَهُ كُن خَلفَ ظَهري فَإِنَّني
سَأَفديكَ وَاِنظُر بَعدُ ما أَنتَ فاعِلُ
فَعاذَ بِحَدِّ السَيفِ صاحِبُ أَمرِهِم
وَخَلّوا عَنِ الشَيءِ الَّذي لَم يُحاوِلوا
وَأَخطَأَهُم قَتلي وَرَفَّعتُ صاحِبي
عَلى اللَيلِ لَم تُؤخَذ عَلَيهِ المَخاتِلُ
وَأَشطَأَ غُنمَ الحَيِّ مُرَّةُ بَعدَما
حَوَتهُ إِلَيهِ كَفُّهُ وَالأَنامِلُ
يَعَضُّ عَلى أَطرافِهِ كَيفَ زَولُهُ
وَدونَ المَلا سَهلٌ مِنَ الأَرضِ ماثِلُ
فَقُلتُ لَهُ هَذي بِتِلكَ وَقَد يَرى
لَها ثَمَناً مِن نَفسِهِ ما يُزاوِلُ
تُوَلوِلُ سُعدى أَن أَتَيتُ مُجَرَّحاً
إِلَيها وَقَد مَنَّت عَلَيَّ المَقاتِلُ
وَكائِن أَتاها هارِباً قَبلَ هَذِهِ
وَمِن غانِمٍ فَأَينَ مِنكِ الوَلاوِلُ


Läßt sich ein schöner, schöner Bild ersinnen?
Und doch hab' ich das schönste noch verschwiegen:
Den frommen, stillen Friedhof mitten drinnen!


Erinre Mich Mein Lebenlang,
Waß Gott für Mich gelitten,
Alß er durch seinen Todes Gang
So manchen Feind bestritten:
So werd' Ich stets der Sündengifft
Mit höchstem Fleisse meiden,
Von dem' auch, was nicht recht intrifft
Mit Gottes Wohrt, Mich scheiden
Und alles drüber leiden.


Sie nannte den alten Fritz generös.
Da aber wurde der Holzwurm nervös
Und sagte, indem er zu bohren begann:
»Was geht mich Friedrich der Große an!«


不须杯勺了三冬
旋作蓬斋待朔风
会有打窗风雪夜
地炉孤坐策奇功


»Ob es jetzt noch Geister gibt?«
Je nachdem dus nun erkennst:
Wenn du Geist und Seele trennst,
Bleibt nur Leib und ein Gespenst.


Poi pur guari', ed è duo volte un anno,
o poco men, ch'i' fui di ciò godevole:
or vedi ben com'egli è convenevole
ch'io vada ricadendo in tale affanno!


– A tak ji také chceme viděti! –


Und endlich gab ihr leib der erden gute nacht/
Und will auch in der grufft ohn alle seiden-pracht/
Wie Maximilian/ in blosser leinwand liegen.
Ob man nun gleich ihr grab mit golde nicht bestreut/
So blitzt ihr kronen-gold doch in der ewigkeit/
Und zeigt/ daß niemand kan vor seinem tode siegen.


Ich bin die Prinzessin Ilse,
Und wohne im Ilsenstein;
Komm mit nach meinem Schlosse,
Wir wollen selig sein.


Ich war schon so stumm,
Nun sing' ich so hell –
Tandaradei! im Grünen.
Schön ist die Welt!
Honiggeschwellt
Summen und taumeln die Bienen.


Ma i miseri, che forsi ancor non scianno
che 'l pregio è vinto già, tolto e possesso,
al gran guadagno ogni violenzia fanno;


- Ah (disse a lui Ruggier), senza più basti
a mostrar che non merti quella insegna,
ch'or tu la getti, e dianzi la tagliasti;
né potrai dir mai più che ti convegna. -
Così dicendo, forza è ch'egli attasti
con quanta furia Durindana vegna;
che sì gli grava e sì gli pesa in fronte,
che più leggier potea cadervi un monte.


In sua fronte reale, ove sereno
Signorili pianeti aprono il riso,
Giove mirasi assiso,
Di venusta allegria vago e ripieno;
Grazioso così, che 'n lui rivolto,
Tu dubbioso non sai s'è cielo o volto.


Was schilt man dessen Tyranney?
Von ihm kommt unser wenigst Leiden.
Kein Zustand ist so hart; ein Chor der stillen Freuden
Gesellt sich ihm mitleidig bey.


Wann holde Frau'n zu Walde gehn,
Dann sing' ich leis und weit:
Und alle bleiben flüsternd stehn:
»Horch! Minnelust und -leid.«


„Mylorde Shrewsbury, k Bohu duch
splatiti chvátá již viny dluh,
kde na mně kdy která lpěla.
Však na tyto modlitby přísahám:
tvé královny o život nástrahám
já nechtěla kynem ni čela!


Zda nikdo neuhlídal vás?


O Musa des Gesanges,
Bemächtige Dich mein,
Du Gegenstand des Dranges,
Du süße Schmerzenspein,
Komm', sitze zu mir nieder
Und mache mit mir Lieder!


Dios de mis padres, no es soberbia mía
no me rendir a Amán, tan arrogante
como Nembrot, aquel feroz gigante
que escalar vuestros cielos pretendía:


gün pencereden bizi gözetlecânım geceye veda


Doch blieb ihr nur ein grauer Turm von ihrem reichen Land:
Auf Strand und Meer, auf Stadt und Flur lag schwer der Moslim Hand.


Tenue cabo de brisa
que me ataba a la vida dulcemente.
Aquello
que quizá hubiese sido
posible,
que sería posible todavía
hoy o mañana si no fuese
un sueño.


Cette absence de foi, cette incrédulité,
Ignorance ou savoir, sagesse ou vanité,
Est-ce, de quelque nom que notre orgueil la nomme,
Le vice de ce siècle ou le malheur de l'homme ?
Est-ce un mal passager ? est-ce un mal éternel ?
Dieu peut-être a fait l'homme ainsi pour que le ciel,
Plein d'ombres pour nos yeux, soit toujours notre étude ?
Dieu n'a scellé dans l'homme aucune certitude.
Penser, ce n'est pas croire. À peine par moment
Entend-on une voix dire confusément :
— « Ne vous y fiez pas, votre œuvre est périssable !
Tout ce que bâtit l'homme est bâti sur le sable ;
Ce qu'il fait tôt ou tard par l'herbe est recouvert ;
Ce qu'il dresse est dressé pour le vent du désert.
Tous ces asiles vains où vous mettez votre âme,
Gloire qui n'est que pourpre, amour qui n'est que flamme,
L'altière ambition aux manteaux étoilés
Qui livre à tous les vents ses pavillons gonflés,
La richesse toujours assise sur sa gerbe,
La science de loin si haute et si superbe,
Le pouvoir sous le dais, le plaisir sous les fleurs,
Tentes que tout cela ! l'édifice est ailleurs.
Passez outre ! cherchez plus loin les biens sans nombre.
Une tente, ô mortels, ne contient que de l'ombre. »


Girlandy révy kolem visely,
vil břečtan se výš k boku zraněnému
a rázem zdálo se mu zchvácenému,
ký sen ho jal ve spár svůj zvetšelý.


Alle haben sich geschont,
Die sonst gerne unterliegen,
Um nicht den Katarrh zu kriegen.
Und das heißt man Wonnemond!


يا غزالَ أَمحرَه
اِكفُف فديتُك سهامَك
لا تزدني شرَه
إلى اِلتِثام لثامك
فالهَوى أَيسَرَه
أَضنى معنّى غرامَك
في مِقاكَ عنتره
وَسمهريُّه قوامَك
سعدَ من أَسكَره
ريقك وسلسل مُدامك
صل محبَّك ترَه
حافظ وحقَّك ذمامَك
شوقُهُ اِسهرَه
وأَنتَ تهنى منامَك


Vešla, plnou náruč sedmikrás a zvonků,
sama jako poupě na růžovém stonku,
a v tom oku modrém jako nebe v dáli
všecky květy jara chvěly se a smály.


Pan otec kliden tak. List novin bílý
překvapit nezvyk’ zprávou zlou.
A matka sní. Hle, dobré víly
nad vnoučka slétly kolébkou.


Aber schon naht sich auch jetzt, verlangender Wiener, dein Fasching,
Den der gebildete Sinn höheren Zwecken vereint.
Bälle, Redouten zum Wohle der Menschheit. Erhabensten Glanzes,
Hell von Orchestern durchtönt, schließen die Säle sich auf.
Humanität wird getanzt. Was gilt es nicht Alles zu fördern!
Küchen, Spitäler verlangt, wärmende Stuben das Volk.
Lächelnd erscheinen besternte Minister; Zierden des Reichsraths,
Knospende Reden im Haupt, stehen an Pfeiler gelehnt.
Patronessen empfangen und ziehen zu kurzen Gesprächen
Koryphäen der Kunst, Leuchten des Wissens heran.
Aber es klingt die Musik! Es flattern beschwingt die Gewänder,
Leuchten und schimmern wie Schnee Schultern und Busen ringsum.
Lieblich berauschende Klänge, wie reißt ihr hinein in den Wirbel!
Blühende Leiber, wie reizt ihr, zu umschlingen, den Arm!
Alternde Füße sogar, sie fühlen sich jählings beflügelt,
Alternde Herzen, wie mein's, werden in Taumel versetzt.
Und so dreht sich auch hier, wie draußen beim ehrlichen »Schwender«,
Schließlich und endlich die Welt nur um die Walzer von Strauß.


I dostaví se na velký hlas Jeho
z všech končin světa moci ty a síly:
I přijde Samum, sluncem spráhlý lupič,
a přijde Zemětřas, jenž v sopkách hnízdí,
a přijde Mor, ten kočovník vždy lačný,
a přijde Nemoc, červ ten potutelný,
a v rudém plášti přijde dravý Oheň
a Povodeň a Hlad a Válka, Bída,
to stádo Smrti, naposled jež kráčí
a všemi vládne v zmar a zhoubu všeho.


Wer dencket an der Höllen Glut,
Muß in sich Angst empfinden,
Weil er deß Höchsten Zornerut
Verdient mit seinen Sünden.
In dem jhn das Gewissen nagt,
Beklagt, verdammet, quält und plagt,
Fühlt er die Höllen-Flammen.


山空樵唱稀
林昏归鸟没
新月含烟霏
遥依乱峰出


Der Fluß geht vorsichtsvoll, nicht hart,
Und Wiesenhalme umwehen den Bart.
Sie pflücken alle. Sanft pflückt die Hand,
Die gestern nur Zeit zum Töten fand.


A je nám jako bohům-aeronautům,
když plachty rozpiali by světlem-vesmírem,
jsou větry jako víno, jež perlí v našich cévách –
a hluboko pod námi zem...


Und schlägt sie vor die Augen dann voll Pein:
O Ackerland, wer macht dich wieder rein!


وَاِعلَمَن عِلماً يَقيناً أَنَّهُ
لَيسَ يُرجى لَكَ مَن لَيسَ مَعَك


Lebten wir, Ihr Christen, so auf Erden,
Daß wir Christo möchten ähnlich werden!
Durch Lieb' und Leiden
Ging er auf zu Gott ins Reich der Freuden.


Kdys čisté jako běl zmučených lilií,
v květ horský rozkvétáš dnes pod hvězdami v tichu,
ó srdce přelačné, v němž tucha věčna sní
o příštích pozdravech všech modliteb i hříchů.


Dank dir, sanftes Aug' der Nacht!
Deinem Lichte, deiner Kühle
Dank, o Mond!
Dank für alle Wonnestunden,
Die dein still und friedsam Wandeln
Mir erschuf!
Bald wirst du mir nimmer wandeln!
Aber wandle, wandle
Meinen Erdekindern,
Bis dein Tag dich ruft!


Und die volle Erinn'rung schweifte manchmal
In mein Latium hin, das ewig theure,
Zu den Hainen Albano's, zu Gandolfo's
Klarem, erlenbekränzten See, zu Nemi's
Altem, dunkeln Dianenwald, Genzano's
Meeresaussicht, und zu des Monte Cavo,
Weltbeherrschenden Haupt, wo oft mein Auge
Von Oreste, von Tibur's Paradiese 6
Das unendliche Meer bis zu der Circe
Fernem, bläulichen Vorgebirg', hinunter
Zu Parthenope's Zauberinseln schaute,
Schweifte gerne zum rebenvollen Hügel,
Wo die Stadt der Lavinia, fabelheilig,
Drei Jahrtausende bald sich schon im Lichte
Des hesperischen Himmels sonnt; sie schweifte
Nach des ewigen Frühlings Wollusthainen,
Frascatanischen Gärten zu, und bliebe
Träumend stehn an der Einzigen, der Hehren,
Unaussprechlich Erhab'nen, deren Kuppeln
Aus der Schwermuth und Oede der Campagna
Einsam ragen und doch die Welt beherrschten.


En Buenos Aires, en el puente de La Boca:
Todos prometen y nadie cumple. Vote por nadie.
En Caracas, en tiempos de crisis, a la entrada de uno de los barrios más pobres:
Bienvenida, clase media.
En Bogotá, a la vuelta de la Universidad Nacional:
Dios vive.
Y debajo, con otra letra:
De puro milagro.
Y también en Bogotá:
Proletarios de todos los países, uníos!
Y debajo, con otra letra:
(último aviso).


أَتَظُنُّ صَبرَكَ مُنجِداً إِن أَنْجدُوا
هيهاتَ ليس لِمُستهامٍ مُسعِدُ
إِنّي لَأَحسَبُ أَنَّ قَلبَكَ ذَاهِلٌ
عمّا سَيلقَى في غدٍ أَو جَلْمَدُ
هذا الفِراقُ فإِن تُطِقْ
جَلَداً فَمِيعادُ اللقاءِ المَوعِدُ
قالوا غَداً لِنَوى الأَحِبَّةِ موعدٌ
والدّهرُ أجمَعُ بعدَ لَيلَتِنَا غدُ
فإلامَ تَحتَبسُ الدّموعَ وللنّوى
ذُخِرَتْ وأيُّ ذخيرةٍ لا تَنفَدُ
حمّلتَ نفسَك يا ضعيفُ مِنَ الهوَى
ما لَيسَ للجَلْدِ الخَلِيِّ بهِ يدُ
وورَدْتَ جَهلاً مورداً لا مَصدَرٌ
عنهُ فقد ألْهاكَ ذَاكَ المورِدُ
أَنَّى جَسَرْتَ عَلى الفِراقِ وأَنتَ في
قُربِ الدّيارِ بهم معنىًّ مُكمَدُ
فارقَتَهُم ثِقَةً بِصَبرِكَ عنهُمُ
فاصبرْ لِنيرانِ الأَسَى يا مُوقَدُ
لو رُضتَ قَلبَكَ في الدٌّنُوِّ بِهَجرِهِم
لعلِمتَ بعدَ البَينِ هل تَتَجلَّدُ


قضى حسنهُ فليبكهِ اليوم عاشقُه
وعاد هشيماً آسهُ وشقائقُه
تكدّر في خدَّيه ماءُ شبابهِ
أَلم ترَ قد لاحت عليهِ علائقُه


Und mit des Rachens bösem Duft
Vergiftet er ringsum die Luft.


Wo ich innen Gott gefühlet,
Aeusserlich das Kreutz geschlagen,
Wo die Hände mich gekühlet,
Wenn der Geist zu Gott getragen.


In Napoli trovato
fu questo nobil giuoco primamente:
or ognun l'ha imparato,
però si giuoca tanto fra le gente;
ma noi che veramente
maestri eletti siamo,
giuocando con ognun sempre vinciamo.


Et è sì brive et ratta la dimora
nostra nel mondo qui pien di difecto,
che la maor parte si ritrova a l'hora


半映寒溪半映山
不妨朱户借清闲
诗人带得渠风味
也有香名满世间


Ohi, lasso me, ch'io fuggo in ogni loco,
poter credendo mia vita campare,
e là, ond'io vado, trovo la mia morte.


V zámku nad jezera modrým klínem
jasným hosté veselí se vínem,
budícím smích jarý na všech rtech,
po postlaných květinami zdech
jeví se a ztrácí stín za stínem
ve vysokotřpytných zrcadlech.
Co však růže mezi květinami,
Růžena tu mezi ženštinami
v koruně svých půvabů se skví,
v kadeřích má celé květenství.
Sněžná šíje pak se pod perlami
jako lil’je pod rosami chví –
než co kvítka, perly co tu chtějí?
kryjou tě jen částku krásy její!


Già l'Europa t'ammira, e ben m'aviso
Ch'or mesta ti vedrà con più stupore
L'Asia già vinta, e in gelido tremore
Tra l'arse arene l'African conquiso.


„Chceš prosit o něco? To přišla jsi,
mé dítě, věru, v nejvhodnější čas!
Je laskava dnes paní Alena,
a není divu. Pán Bůh žehná jí
nad její zásluhu. Je Dřínov hrad
věc hodna, aby za ni děkoval
kdo na kolenou holých celý rok!
A bude jejím teď. Ty divíš se?
Nu nebude tak právě jejím hrad,
však dceři její bude náležet.
Ta velkou bude paní. Jak by as
se páni z Častolárů divili,
na koho přešel jejich majetek!“


Dokonalost myslit nutí
Mramor že popouzí dchnutí,
Tvář že oslavuje duch.
Budoucnost se v oku jeví,
Krásu péro vypsat neví
Těla, v kterém trůní bůh.


Indi le statue d'or con tanta gloria
dopo la morte ai buon fur poste in alto,
e de' crudeli estinta ogni memoria.


流水迢迢芳草匀
相思吟杀倚楼人
万里关山一壶酒
与谁重醉凤楼春


弯弯海月照牛衣
雪浪漫天没钓矶
侬起卖浆潮正落
□头门下饭牛归


elim eline değdi ise


Die dan, recht nach der götter art,
in kurzer zeit so hoch aufschießen,
daß, indem sie noch jung und zart,
wird die kirch ihrer vil genießen:
weil sie verständig und manhaft
durch ihrer faust und herzens kraft
bald werden unsern feind vernichten,
wan anderst ein so werte that
der, welcher sie gezeuget hat,
vorkommend, nicht selbs will verrichten.


Par l'ennui chassé de ma chambre,
J'errais le long du boulevard :
Il faisait un temps de décembre,
Vent froid, fine pluie et brouillard ;


أَفِق قَد أَفاقَ العاشِقونَ وَفارَقوا
الهَوى وَاِستَمَرَّت بِالرِجالِ المَرائِرُ
فَقَد ضَلَّ إِلّا أَن تُقَضِّيَ حاجَةً
بِبُرقِ حَفيرٍ دَمعُكَ المُتَبادِرُ
وَهَبها كَشَيءٍ لَم يَكُن أَو كَنازِحٍ
بِهِ الدارُ أَو مِن غَيَّبَتهُ المَقابِرُ
أَأَلحَقُّ إِن دارُ الرَبابِ تَباعَدَت
أَوَ اَن شَطَّ وَليٌ أَنَّ قَلبَكَ طائِرُ
لَعَمرِيَ ما اِستَودَعتُ سِرّي وَسِرُّها
سِوانا حِذاراً أَن تَشيعَ السَرائِرُ
وَلا خاطَبَتها مُقلَتايَ بِنَظرَةٍ
فَتَعلَمَ نَجوانا العُيونُ النَواظِرُ
وَلَكِن جَعَلتُ اللَحظَ بَيني وَبَينُها
رَسولاً فَأَدّى ما تَجُنَّ الضَمائِرُ


Foram-se à pescaria os barcos da enseada,
Do vento brando sob as asas invisíveis...
E, agora, é agitação funesta, desenfreada,
O mar! O vento e o mar são dois seres terríveis!


Když v nejistotě stáli na lodi
a nevěděli, jak se přiblížit
ku břehům blaženým, tu zjevilo
se dítě krásné jako červánky,
a vítalo je z brány, s úsměvem.


Mein Kind, wir waren Kinder,
Zwei Kinder, klein und froh;
Wir krochen ins Hühnerhäuschen,
Versteckten uns unter das Stroh.


Mračnem vydeptaných sněhů
jako zimy přízrak divý
pár tu koní bělohřívý
letí v nezkroceném běhu,
bleskem smýká přes závěje
malované panské sáně
k řece na úpatí stráně
tam, kde zrádný průsek zeje.


Šeří se, šeří v pokoji mém,
podivně sálá do oken v šer
zlatistvě rudý západu lem
prosvítá z rohů, ze tmavých děr.


 Così sarò tranquillo, e lunga vita
vivrò scema d'affanni e di molestie;
sarò de' bacchettoni e delle bestie
la calamita.


Und wie wunderhold
Lemans blauer Flut ein Bild entsteigt,
Das durch Pulverrauch sich niederneigt
Aus der Wolken Gold.


Vai, deste mundo, pela longa estrada,
Com a própria cabeça acorrentada,
Jungida aos pés, e braço contra braço!


扬州梅发莫依依
曾得何郎一首诗
漫有渡江来小庾
始从今日得佳辞


Es wimmre der Insektenchor
Des Stutzervolks sich heisch!
Leih nie dein jungfräuliches Ohr
Dem summenden Geräusch.


Da tanti empiti aggiunto,
E da tanti urti combattuto e mosso,
Cede e cade in un punto
Com'onda in onda ogni edificio scosso,
E nel cader coi precipizi sui
Dà morte insieme e sepoltura altrui.


Když Rudolf král, buď požehnán! – šel k otcům – jaký pláč a žel,
na mandragory ubohé hofmistr dávno zapomněl;
tu starý mnich, jenž v středu svic u katafalku v modlitbách
dlel, náhle slyšel v půlnoci kvil tajemný – jej schvátil strach.


Zem všedním jen se rouchem strojí,
nezní tu zvony, hřmí jen děla,
na hoře sníh se jenom bělá,
a pod ní národy dva v boji.


Wie heißt das Wort, das in der halben Welt
Man gleichbedeutend mit Utopien hält,
Doch mit Utopien, ähnlich Morgenlicht,
Das hell und warm zu jedem Herzen spricht?
Es ist, es ist mein Ideal,
Das große Wort, es heißt: sozial.


Engel jauchzen in den Lüften,
Menschen steigen aus den Grüften,
Fromme werden schon verklärt,
Und mir wird mein Wunsch gewärt.
Doris, nun, will ich Dich führen,
Sieh, dort ist Dein Vaterland!
Komm, Du solst den Himmel zieren,
Zier ihn nur an meiner Hand!


Wie war mein Heimatland
Voll Gold und Rosenhelle!
Doch bald der Traum verschwand,
Schmerz trat an seine Stelle.


Dann ließ er gnädig sich herab
Der Gräfin zuzuwinken,
Daß sie ein Frühstück bringe, aß
Ein Viertel Pfaffenschinken,
Ein delikates Herz-Ragout
Von Adlern und Hyänen,
Und einen Trüffel-Cacadu
Und feines Brod und trank dazu
Fünf Gläser Menschenthränen.


يا غائبا عن حبه
في راد يوم الجمعه
اشرطتني في غيبةٍ
ثلاثة لا أربعه
فقم وبادر مسرعا
تفز بخير ودعه
ونل نوالا فاض من
تقبيل كفّ ذي سعه


Amirassen után három fő kapitán,
Eggyik az Olindus, mely okosság után
Ment mind nagyobb tisztre; végre lett kapitán
Negyedik részének az szerecsen hadban.


Steh' noch lange, grünes Gezelt,
Freiheitszeichen aller Welt.
Deutschland heißet unser Haus,
Von dem Giebel weht ein Strauß,
Wenn der Bau gelang,
Tapfern Preußen zum Dank.


无奈篷窗雪打声
梦魂才稳又还惊
枕衾如许犹嫌冷
多少阎闾睡不成


Was du für Treue nimmst, ist List und Tücke;


Árnyaid közt Tibur szent határa,
Hűs szellem érte keblemet,
Hullattam költőd sírhalmára
Epedt szemből hév könnyeket.
S hol éneklője Cynthiának
Zengette kellő lángjait,
Hordozta szívem Cypriának
Ah, győzhetetlen láncait.


Himmel und Erde und Welten und Sonnen und Meere,
Geistergestalten, der Engel unzählige Heere,
Alles ist dein,
Bruder! o jauchze mit drein;
Singe des Ewigen Ehre.


Mocná tě noci kouzla síť –
a běda komu promluviť.
Chladné je lůžko v dolinách,
vlhké podušky v bažinách.


Gute Kritik ist nöthig, wie Brod, drum tüchtig gesäuert,
Daß uns das Gute noch mehr schmecke, hinweg mit der Spreu.


Mír objímal mne dítka rukou,
trud mysli, z ňader vír – ty tam
a za mne píseň sladkozvukou
pták nesl k nebes končinám!


Co obětí Pánu Bohu
přinésti by duše chtěla,
kdyby Pámbu na Bludici
poslati chtěl duši mou!


Hoj, dělníci, ještě naše
česť, idea, žije;
každý odpor proti ní se
v zárodku rozbije.
Idea tato zvítězí,
bude žít na věky.
Marné vaše, zpátečníci,
na ni jsou ty štěky!


Grad schließt der Klausner den Sermon
Und spricht: Bekehre dich, mein Sohn!
Verlaß das böse Weltgetriebe.
Vor allem unterlaß die Liebe,
Denn grade sie erweckt aufs neue
Das Leben und mit ihm die Reue.
Da schau mich an. Ich bin so leicht,
Fast hab ich schon das Nichts erreicht,
Und bald verschwind ich in das reine
Zeit-, raum- und traumlos Allundeine.


O Freund, wie öd' und leer scheint mir mein Aufenthalt,
Wo keiner Muse Lied erschallet, wo man, kalt
Für Wollust feinrer Art, für geistiges Vergnügen,
Nur thierische Begierden kennt,
Bloss für des Pöbels Freuden brennt,
Die Herz und Geist in dumpfen Taumel wiegen,
Nur stäts dem Ombregott und seiner Kebsfraun Schaar,
Der allvermögenden Spadille,
Der flugs, wie Proteus, sich verwandelnden Manille
Und ihrem jüngern Schwesternpaar,
Der Balta und der Ponto, fröhnet,
Und dieser Götzen Lob von allen Lippen tönet!


Nun nimm mich wieder an deine Brust,
Mein altes, geliebtes Meer!
Noch rollst du in Mut und Jugendluft,
Wie da ich dich ließ, einher.


A ave voa
e pousa
sobre o ovo


Azonban a successorok
Cívódnak a trónuson,
Uccu a sok prókátorok
Kapnak a processuson;
Míg perelt a három gyerek,
A vén Isten-presbiterek
A táblánál kushadtak.


نَظَري في الصَفاءِ أَشهَدَني غَي
بي وَغَيري عَلى خِلافِ الحالِ
مِثلَ ما في المِرآةِ أَشهَدُ مِن خَل
في أَمامي وَعَن يَميني شِمالي
وَهيَ لَم تَستَحِل وَلا حَلَّ فيها
ما تَبَدّى فيها مِنَ الأَشكالِ


Ja, voll hohem Glauben bin ich,
Glaub' an Allah und Koran!
Glaube, daß ich dich herzinnig
Lieben muß und lieben kann!
Andern ward ihr Los zum Fluche,
Mir zum Segen und zum Lieben:
Denn so steht's im Schicksalsbuche
Mir urzeitlich vorgeschrieben!


Az asztalon nyitott könyvek, füzetkék
elhintett szirmok közt derengenek,
halványan, mint a félszeg, kedves álmok,
amiket elfelejtünk hajnalig.


non son e' regni e le potenzie unite,
né posson esser, perché 'l papa vuole
guarir la Chiesa de le sue ferite.


سُقِينا الذلَّ أوعيةً


Királnak szólla: “Nem szoktam így járni.”
Kezde vetkőzni, botát emelgetni,
Torrens vizéből öt követ felvenni,
Tassolyába hánni.


Erquicke Witwen, Waisen, Kranke!
Erweck' den Glücklichen zum Danke,
Gieb Tugendfreunden Heldenmuth!
Entlarve Heuchler! Straf die Frechen,
Verhind're Laster und Verbrechen,
Und zeige dich den Guten gut!


Tücski-hajcski baromnak
Sokasuljon lába;
Boci járjon mezőre,
Gyermek iskolába;
Gyarapodjék a magyar
Számra, mint erőben.
Adjon Isten, ami nincs,
Ez uj esztendőben.


Partrul fog piszkálni.


Meine Freude, die mich bindet,
Ist der List und Kräuter frey;
Zwar sie hat mich angezündet,
Doch ohn alle Zauberey;
Daß mein Sinn sich ihr ergiebt,
Kömpt daher, weil sie mich liebt.
Diese Circe hat beysammen
Ihrer Augen Plitz und Glantz,
Deß Gesichtes helle Flammen,
Das mir meines nicht lest gantz;
Ihre Wörter, die sie weiß
Nemen aller Kunst den Preiß.
Ihre Zier darff nichts begehren,
Was man sonst zu Hülffe rufft,
Darff den Monden nicht beschweren,
Rath nicht suchen bey der Lufft;
Lufft und Monden darff nicht seyn,
Wo schon ist ihr Tageschein.
Welchem nicht zu Hertzen steigen
Dieser Wangen Milch und Blut,
Dieses Reden, dieses Schweigen,
Diese Jugend, dieser Muth,
Der mir meinen Muth zerbricht,
Den bekehrt kein Zaubern nicht.


Die Neuern sehen heller im Sittlichen,
Als einst die Alten sahn. Durch das reinere
Licht, diese reife Kenntnis, hebt sich
Höher ihr Herz, wie das Herz der Alten.


»Margarita, dort im Dome
wartet doch der Altar unser!
Laß mich nun nicht länger bitten,
Margarita! Folge mir!«


 Altri sgomentasi
di fare il bene,
altri si sdraia
sulle catene.


Plnost Ty ráčils lásky darů mně dát.
Ty mysli mocné křídla zapůjčuješ,
Ty ctnosti rozkoš dals, a věrné
Srdce a přítele cytlivého.


Frühling! Frühling! komm hervor!
Höre doch auf unsre Lieder,
Gieb uns unsre Blätter wieder,
Horch, wir singen dir in's Ohr.


Mas Neptuno envidiaba sus amores,
amaba a Leandro la marina Diosa,
que su cuidado remedió en sus brazos.


Ver lo que veo,
ver lo que no veo,
ver lo que podría haber visto.
Prever el choque, la luz, lo inevitable.
Ver lo que no pueden ver los demás.
Exclusivo, la memoria en mis ojos.
Ver dos veces, ver atrás, sobre mí, a través.
Porque veo y no sé; de la oscuridad al fuego.
Ver para ver,
conocer cada cosa;
por ejemplo... el perfume, la muerte.
Conocer la vida,
ver, por favor, ver.
Porque sabemos que no vemos,
nos ocultamos ciegos, con perros de caza.
Salir por las noches a buscarte,
abrir tus párpados, encenderte.
Ver, porque todos dicen que veo,
y de tanto visionar...
quedo ciego.


Passageira de tormentos
Em todos os seus momentos...


Ewig währt für ihn der Schmerz der Liebe,
Denn ein Tor nur kann auf Erden hoffen,
Zu genügen einem solchen Triebe:
Wen der Pfeil des Schönen je getroffen,
Ewig währt für ihn der Schmerz der Liebe!


На людной улице, безумной и мятежной,
Мы встретились на миЗнакомый взор с какой-то грустью нежной
В меня прониИ мы вдвоем над зеркалом покатым
Дрожали не дышВ нем отражалась призраком крылатым
Твоя душА я бескрылой, падающей тенью
Был рядом повтореКак будто звал к последнему паденью
Отвесный склоИ я ступил ногой за край открытый…
Но мимо ты прошла,
И встретил шаг лишь каменные плиты
Взамен стекл11 января 1904


A király jön, hall, s parancsol,
És az úrfi mint szörnyed,
Köntösét rá adja Toldi;
De alatta már is görnyed,
S addig nyomja kétfelől
Míglen hamvként összedől.


Dort kommen Drave, Sau und Theiß
Und bringen ihr viel starcke Fluthen,
Hier wächst sie durch des Sieges Schweiß
Und durch der Janitscharen Bluten;
Damit so fleucht ihr schneller Lauf
Und hält die Wellen nirgends auf,
Als wo sie sich mit Fleiß verweilen,
Um, wo ich also reden mag,
Dem Ister einigen Geschmack
Von unsrer Freyheit mitzutheilen.


Alte Freunde und Bekannte
Kehren zurück;
Jedem einzeln muß ich sagen
Meinen Verlust.


Ich sage daß ihr alt. Ihr sagt daß ich euch schmehe:
Glaubt ihr/ daß ich wie ihr durch Brillen Caja sehe?


Wie von des Kriegs zerrißnem Schlachtenwagen
Selbst oft die Schar der Männer zu dir schritt,
Wie, trotz der Wunde, die dein Herz durchschnitt,
Du stets der Hoffnung Fahn uns vorgetragen:


Msty truchlý květ mu v srdci zvolna vzrůstá,
podivný květ.
Na rty se dere blasfemie pustá.
– Ty, ó buď klet! –


než před skutečností se rdíme němi
za bludů proud, jenž mládí odnese,
než v dobrém projdeme se věky všemi,
před stromy zatoužíme po lese,


尽说休官靖节贤
几人真个隐林泉
如今却有云仍在
牢在平塘十五年


Où, satisfaite de ta gloire,
Mais trop lasse pour en jouir,
Tu laisseras dans ta mémoire
La fête au loin s'évanouir ;


Und nicht ein Nachgefühl des Schmerzes zittert
In meiner Brust, den ich dereinst gefühlt –
Von jenem Schmerz, der mir den Tag verbittert
Und meiner Nächte leisen Schlaf durchwühlt.


„Nač těžký loži baldachýn?
Pryč, pryč s ním se stran všech,
sen krvavý se vylíhnul
v těch rudých záhybech!“


满目桑麻雨露稠
白花篱落绕清流
家家鱼略村村酒
绝胜淮南十一州


Sento, qual huom ch' affidi, e riconforte,
Spingermi Amore, e sollevar la spene,
E sol da i segni d' un perpetuo bene
L' ombra mostrar di più benigna sorte;


Z Italie, ze Sibíře,
kde bojoval český lev,
ozývá se po vesmíře
padlých bratří truchlý zpěv.


Verzeihen Ihro Hochehrwürden,
Wenn ich es sagen darf,
Die letzte Predigt war zu scharf.
Sie laden viel zu schwere Bürden
Auf unsern Hals. Wo ist der Mann,
Der solche Bürden tragen kann?


Ihr erkennt die Krankheit der Zeit
Und seid mit dem Heilmittel bereit,
Allein was in Lot und Gran gesund,
Davon tötet den Kranken ein ganzes Pfund.


Слѣпой шолъ нѣкогда дорогой;
А на пути сидѣлъ безногой,
И говоритъ ему, дружокъ,
Безъ глазъ ты, я безъ ногъ:
Дай тѣсто, дамъ я крупъ, и здѣлаемъ пирогВозми меня, дружечикъ, на за корки:
Не устрашатъ тебя кустарники ни горки,
Ни темныя лѣса, ни восхожденье горъ,
Всегда въ часы дороги
Тебѣ мой взоръ,
А мнѣ твои, дружокъ мой, ногНе будутъ намъ пути соединеннымъ строги,
Неподчинишся ты ни одному тузу;
А я ни гдѣ не поползДругъ другу будемъ мы являти важну службу,
И утвердимъ мы дружбСодѣлали тутъ скоръ
Полѣзный договорГораздо странствовать полехче научилисНе худо, что они не разлучилис


Wie nimmt ein leidenschaftlich Stammeln
Geschrieben sich so seltsam aus!
Nun soll ich gar von Haus zu Haus
Die losen Blätter alle sammeln.


Leč když k Rodrigovi přišel
skoro s beznadějí v duši,
ku cíli že svému dojde,
kdy se nejméně to tuší,


Sein Nest an der Stange flicht
Ein Vogel dort alljährlich:
Ward ihr des Baues Gewicht,
Das Picken der Jungen gefährlich?


La lumière sacrée envahit terre et cieux ;
Du zénith au brin d'herbe et du gouffre à la nue,
Elle vole, palpite, et nage et s'insinue,
Dorant d'un seul baiser clair, subtil, frais et doux,
Les oiseaux dans la mousse, et, sous les noirs bambous,
Les éléphants pensifs qui font frémir leurs rides
Au vol strident et vif des vertes cantharides,
Les radjahs et les chiens, Richis et Parias,
Et l'insecte invisible et les Himalayas.
Un rire éblouissant illumine le monde.
L'arôme de la vie inépuisable inonde
L'immensité du rêve énergique où Brahma
Se vit, se reconnut, resplendit et s'aima.


Meines Hertzens Königin,
Angenembster Schatz auf Erden
Richte deine Lust-Geberden
Günstig auf den Diener hin,
Als bey welchem deine Gaben
Ruh und Trost zu schaffen haben:
Ich gesteh es zwar betrübt,
Schönes Kind ich bin verliebt.


Et ma lèvre en suspens n'a plus osé maudire,
Et mon esprit roula de délire en délire ;
Car le bien et le mal mêlés et confondus,
S'offraient de toutes parts à mes yeux éperdus !
Inhabile à sonder ce mélange adultère,
Sans voix pour nier l'Être, irrité de le taire,
De l'ombre à la clarté las de flotter ainsi,
Au dieu qui m'obsédait j'ai demandé merci.
Ma raison s'inclina devant le roi du monde ;
Je refusai mon âme au doute qui l'inonde,
Et, cherchant tous les jours sans jamais rien trouver,
Fatigué de penser je me pris à rêver…


Irlanda, Fiandra, Scozia e Normandia,
Ginese, l'Inghilterra e la Guascogna,
Calesse con onore e Piccardia,
Brabante, Frisia ed anche la Sansogna,
apresso Cipri e la Schïavonia,
Maganza, meza Navarra e Borgogna,
ed in Italia città e castella,
che niun dal tuo voler non si ribella;


Es kommt die Nacht; die Sakristane knien
Noch betend um die Gruft; im Tempelrunde
Verwehn der Sterbemette Melodien,
Und von dem Turme hallt die zwölfte Stunde.
Da horch! Im Grabe drunten wird es laut;
Aus ihren Fugen springt die Marmorplatte,
Und durch das Dunkel, das den Platz umgraut,
Steigt feierlichen Schritts ein ernster Schatte.


Que ha nacido Dios!


V srdci, v kterém bydlí ctnost,
v tom má stan i blaženost.


Wie? rief die Billigkeit, ists wahr? o teusch mich nicht!
Ja! sprach darauf die Zeit, so wahr das Sonnen-Licht
Den Erden -Creis bestrahle; so wahr ist was ich sage!
Die Jugend und mit ihr die Schönheit hub die Frage
Benebst der Tugend an: O Zeit! ist dieses so,
So sind wir sonderlich vergnügt und herzlich froh.
Drauf sprach die Billigkeit: Ihr, die ihr hier zugegen,
Bemüht euch eure Lust durch Wünsche darzulegen.
Ich geh darin euch vor, und sage: Holdes Kind;
Dein Glücke wachse so, daß man kein Ende findt!
Die Tugend, Schönheit, Zeit, nichts minder auch die Jugend,
Erhuben ihren Mund und riefen: Bild der Tugend,
Du müssest diesen Tag noch vielmahl frölich seyn!


„Nuž, čarodějník jsi-li,“
dí Kuneš „,kratochvíli
nám ustroj, milý kmochu,
chci s tebou v kostky hrát.
Však opatř dříve světlo,
jež vichru vání zhnětlo,
zde zbylo vína trochu,
leč po tmě nejsem rád!“


Das Weib umgibt den Mann, der Jungfrau wird vertraut
Der Held. Wie da? sie ist das Brautbett und auch Braut.


O weh mir armen Gwelffen,
wie ist mein nodt so gross!
Will mir kein freundt jtzt helffen?
wie steh ich hie so bloss:
Auff die ich mich vorlassen han
sein all von mir abtretten,
sind nicht ein trewen Man.


Grober Dünkel drückt sie in die Ecken.
Ihre Grenze ist der Rampenschein.
Aber nachts vor kleinen Mädchen recken
Sie sich auf in Künstlerschwärmerein.


Da rinnt der Schule lange Angst und Zeit
mit Warten hin, mit lauter dumpfen Dingen.
O Einsamkeit, o schweres Zeitverbringen...
Und dann hinaus: die Straßen sprühn und klingen
und auf den Plätzen die Fontänen springen
und in den Gärten wird die Welt so weit –.
Und durch das alles gehn im kleinen Kleid,
ganz anders als die andern gehn und gingen –:
O wunderliche Zeit, o Zeitverbringen,
o Einsamkeit.


Jako děvče od přírody nevidomé
Skáče plesně, kde mu místo povědomé,
Teprv tenkrát, když se odejme mu slepost,
Sezná, že jen žilo v tmavém rovu,
Nemůže dost navelebit světla lepost,
Přiviknuvši změně žije jako z novu,
Valí se mu v mysl nepředcitné tvary,
Omylem se zdají podobizny stary:


Schönes Wien, leg' ab die Trauer,
Nicht zum Weinen taugt dein Blick!
Trag' auf deine Trümmermauer
Das Panier der Lust zurück!


حَلَفْتَ بتربةِ آبائها
ظوامي السُّيوف دوامي العوالي
وكلّ فتًى من بني عمِّها
قريب النوال بعيد المنال
بأنّي كما يَزْعُم العاذلون
على صَبوتي بالهوى غير سالي
وقلتُ لها إنَّ نار الغرام
تَشُبُّ وقلبي بها اليوم صالي
وعندي من الوجد داءٌ عضال
فهلْ من دواءٍ لدائي العضال
ومَن لي بصبر يريح الفؤاد
وما يخطر الصَّبر يوماً ببالي
وإنِّي لأسأل ظبيَ الصريم
وما عن سواك يكون سؤالي
وأنْشُقُ منه نسيماً يَهُبُّ
وأعْرِفُه بأريج الغوالي
وما زلتَ حتَّى خلبت القلوب
وحتى سحرتَ عقول الرِّجال
تُرينَ أخا الوجد لينَ الكلام
فيطمعُ منك بأمر محال
وتَلوينَ بالدَّين حتَّى يقال
نجاز الغواني كثير المطال
بَخلتِ وما منكم الباخلون
فهلاّ سَمَحْتِ ولو بالخيال
ومن أين يخفى عليك الهوى
وقد بان ما بي وأبْصَرْتِ حالي
أما صحّ عندك قول الوشاة
فماذا التجافي وماذا التغالي
ولا شيء عندي وحقّ الهوى
أمرُّ من الهجر بعد الوصال


Crispus hat gereist, ist hurtig, ist gelehrt und wird veracht?
Ey, der neue Muster-Schneider hat ihm noch kein Kleid gemacht.


Jaké od loňska tu provedeny změny!
Pohled na domy tě nutí k přirovnání:
vedle otrhánka švihák vyfintěný!
Mladý Vondra v arše obrátil se maní,
zdálo se, že strýce pochopil v tu chvíli.


Sürög a had népe nagy máglya tüzeknél;
Nyárson egész marhát forgatnak ezeknél:
Busa bölényt, szarvast. Megcsappan a tömlő;
Zendül rege és dal, édesdeden ömlő.


Daß euch die Sitten ein Spiel,
Kümmert mich wieder nicht viel;
Sitten sind eben Gebrauch,
Leichtere reichen wohl auch.


Hopp hopp! ich bin ein Reitersmann.
Hei, was kann mein Pferdchen traben
Ueber Steg' und Brück' und Graben,
Schritt und Trab und auch Galopp
In die Welt hinein, hopp hopp!


Po otci zdědil jsem pýchu
a tvrdou, žulovou leb,
mé slovo bylo vždy pevné
jak do zdi vražený hřeb.


Ještě se nerozednívalo,
Ještě se nerozednilo,
Za tmy to ptačátko zpívalo,
Z osení vyletělo.


Schone, schone! denn noch glühet die Seele mir
Vom erhabnen Gesang, den du mir gestern sangst!
Träufle kühlere Weisheit
In dem Schimmer des Mondes mir!


Dnes vášeň lomcovala se mnou nocí celou
a stokrát v šílenství jsem sahal na dveře,
bych očistit šel vášeň zkrvácelou,
a krev má zpívala už v horké důvěře...


A ona, jak tu stála za matku,
jak stupně dotknul svatební se šat,
jen viděla ten děcka svit a klid.
A v srdci bylo Anně Potocké,
jak viděla by celý život svůj,
– a nebylo v něm čeho odpouštět.


Okus zde své štěstí,
Snad ti bude kvésti;
Mladá vdovička zde zůstává.
Tomu, kdo ji vysvobodí,
K oltáři zas doprovodí,
Ruku, dům i srdce podává.
Teprva tři muže pochovala,
Ježto všechny silně milovala,
Přeubohá vdovice!


Мы ярко чувствуем весну:
Во всем ее мотиБросает звонче в вышину
Гудки локомотиИ самый воздух стал ясней,
И стал длиннее денВесна! Все мысли снова с ней,
Куда бы их ни денПри свете радостной зари
В оранжевом соку
Уж вскоре будут глухари
Томиться на токИ реки вновь взломают лед
И унесут в морВ душе сиянье и полет,
Весне благодарЗаслышав вешнюю свирель,
Я отдаюсь ей весВесна — единственная цель
Существованья здесь!
Таллинн


独立俯群峰
千秋不改色
何似少林师
千年面一壁


Se de servirti tu me stimi indegno,
io te rispondo dandoti un exemplo
che tua non è la beltà ma sol pegno.


Zu altdeutsch trinken, taumelnd küssen
Ist höchstens nur der Wenden Lust:
Wie Kluge zu genießen wissen,
Verbleibt dem Pöbel unbewußt,
Dem Pöbel, der in Gift verkehret,
Was unserm Leben Stärkung bringt,
Und der die Becher wirklich leeret,
Wovon der Dichter doch nur singt.


Also bin ich jederzeit
Thätig, Heldt, wie du gewesen,
Und hab' einig das Geleit
Dir zu geben mir erlesen,
Keiner Waffen wiederstandt
Hat mich von dir abgewandt.


Da ließ es mich nicht; ich eilte hinein.
Still lag sie beim flackernden Feuerschein,
Blass, fiebernd. Konnt' ich allein sie lassen?
Und wenn ich nicht ging, und das Schiff, das Schiff
Führe vorbei, nah vorbei an dem Riff,
Und es könnte uns retten, wir wären geborgen
Diese Nacht, oder doch am kommenden Morgen.


»Ich bin's, Herr Vetter; erkennt Ihr mich nicht?
Es ist Yglano, der mit Euch spricht;
Ich ließ Euch Zeit, ich hatte Geduld;
Nun komm ich einzufodern die Schuld.«


Sie wecke mich nur auff, sonst schlaff ich härter ein,


Ja, Du willst uns ew'ges Leben,
Sel'ge Füll' und Herrlichkeit,
Ew'gen Frieden willst Du geben,
Rufst uns All' zur Seligkeit.


O! join my rapt'rous song!
And o'er the wild bleak hills
And unfledg'd fields along
Pursue the trickling rills:
O, rise!
Cloath'd with that modest grace
That veils the glowing beauties of thy face,
And downward points the radiance of thine eyes.
I wait thee on the thawing mountains,
Where spring dissolves the lingering fountains;
O! trace with me the opening flowers;
Brave the sharp breeze, damp dews, and vernal showers.
Wild various Nature strews her charms,
And storms surround her mildest calms;
O! to her frowns let us superior be,
Taste each delight, and hail the coming spring,
Singing the heavenly song of liberty!


El día con su manto
de vívidos colores,
inspira cosas dulces:
la risa y la ilusión.
Entonces la mirada
se inclina hacia las flores...
Las flores son los versos
que el prado canta al sol!
La noche con su sombra,
que deja ardientes rastros,
inspira cosas graves:
la angustia y la oración.
Entonces la mirada
se eleva hacia los astros...
Los astros son los versos
que el cielo canta a Dios!
Qué pliegue su ala de oro
la tarde en el vacío;
que pasen por mi mente
las ondas del Cedrón;
que caiga de la nube
la gota de rocío;
que radien las estrellas,
que trine el ruiseñor!


A každý den můj odmění
to věčné s tebou spojení.


Nach dir, nach dir, mein Jesu Christ,
Ich jugendlich mich sehnte;
Das grause Schicksal mich und dich
Frevelnd und frech verhöhnte.


Však březen závistně nám nové poslal sněhy,
sen sněženkových spoust nade vším rozestřel;
tou bílou pohádkou, již z hebké utkal něhy,
my šli jsme zmateni a v srdcích měli žel.


Trotzen kann ich deinen Geistern,
Deinen dunkeln Höllenpossen,
Denn in mir ist Jesus Christus,
Habe seinen Leib genossen.


Věrná manželka ho neplakala,
Ani upřímný plod života,
Z drahého nám muže pozůstala
Moudrost jen a dobrota.


远汀斜日思悠悠
花拂离肠柳拂舟
江北江南芳草遍
送君并得送春愁


Und nun verklingt es; die Köpfe geneigt,
Lauscht noch alles, als alles schon schweigt.
Draußen am Eingang, groß und gesperrt,
Las ich noch einmal: Luren-Konzert .


Jedes Auge wär' schon zugefallen,
Doch die Herzen sind voll Angst und zittern
Vor den zwei sich kreuzenden Gewittern,
Deren Donnergrüße bald erschallen.


e sento 'l vivo suo valor del foco
che mostra quel che lo 'ntelletto serra,
e provo com'egli arde e come sferra
ogni saldo pensier dal proprio loco.


This wretched body, bending to the earth,
Once, on the wings of health, alert and gay,
Shone forth the foremost in the train of mirth,
And cloudless skies announc'd a beauteous day.


Tam kráčí – hlele, vizte přec,
brillanty na šatech mu planou,
na čapce třapec nad třapec,
se perlami skví mléčná dráha,
od hlavy jemu k patě sahá
déšť rubínů, ten celé doly
nového světa sebou nosí,
a čapky jeho na vrcholi
hle, démant jako vejce pštrosí.


»Wie bist du schön, mein Volk, entlodert
In Hassesgluth, in Kampfesmuthe!
Was Greisenschwäch' entäußert, fodert
Die Jugend rück mit ihrem Blute.


Spät kehrt ich zurück in die Heimat,
Ein Müder nach irrem Lauf,
Es stieg am heimischen Himmel
Die andere Sonne schon auf.


In Nisoway der Meden, 1636. 25. Nov.


Zwar blieben's damals Schemen,
Mir nur zum Trost geschickt,
Sie mußten Abschied nehmen,
So wie ich sie erblickt.
Das fügte tausend Schmerzen
Den schwersten noch hinzu,
Doch kam zuletzt dem Herzen
Durch sie allein die Ruh.


Sage, was stört deine Ruh, o Schatten des göttlichen Goethe,
Daß du neblicht und kalt wallst um dein eigenes Grab?


Und doch drei lange, lange Stunden! –
Hier hat er Ranken angebunden,
Ein nagendes Räupchen abgelesen,
Dort aufgehoben einen Besen
Und an das Gartenhaus gelehnt,
Dann einen Augenblick gewähnt,
Er wolle auf den Sonntagmorgen
Noch schnell für eine Predigt sorgen;
Doch ist er hievon abgegangen,
Hat einen Schmetterling gefangen,
Wirft einen Socken über den Hag,
Der mitten in einem Beete lag.
Die Sonne steht noch hoch am Tag.
Er wird der langen Weil zum Raube
Und sinkt in eine kühle Laube,
Macht dort ein Ende seiner Pein,
Schläft zwischen Rosen und Nelken ein.


„A kdo myslíš, že jsem tedy, holuběnko drahá?“
„Ještě ptej se! Slyšte ho jen, mistra svého vraha!
Z Kristových tys učedníků! Všecky jsem je znala!“
„Možná! O mně, přisám Jáhve, však teď’s v hrdlo lhala.“


No sé de dónde soy.
No he nacido en ningún sitio;
yo ya estaba
cuando lo de la manzana,
por eso soy apolítica.
Menos mal que soy mujer,
y no pariré vencejos
ni se mancharán mis manos
con el olor del fusil.
Menos mal que soy así...


Oh retrato da Morte, oh Noite amiga,
    Por cuja escuridão suspiro há tanto!
    Calada testemunha de meu pranto,
    De meus desgostos secretária antiga!


Il Mirandola allora alzato in piede
gli rispose: — Signor, la patria mia
né per incontro a la fortuna cede,
né per felicità sé stessa oblìa:
l'arbitrio che da prima ella vi diede,
l'istesso or vi conferma, e sol desia
che siate voi magnanimo in usarlo
com'ella è pronta e generosa in darlo. —


Náhle se ze tmy vynořily
vychrtlé, lačné postavy.
„Sem, je-li ti tvůj život milý,
s penězi!“ vzkřik’ člen výpravy,
a Setbia dvě dravčí ruce
za prsa uchopily prudce.


Meine Selma, wenn aber der Tod uns Liebende trennet?
Wenn dein Geschick dich zuerst zu den Unsterblichen ruft?
Ach, so werd' ich um dich mein ganzes Leben durchweinen,
Jeden nächtlichen Tag, jede noch trübere Nacht!
Jede Stunde, die sonst in deiner Umarmung vorbeyfloss,
Jede Minute, die uns, innig genossen, entfloh!
Ach, so vergehen mir dann die übrigen Jahre voll Schwermuth,
Wie der vergangenen keins ohne Lieb' uns entfloh.
Ach mein Selmar, wenn künftig der Tod uns Liebende trennet,
Wenn dein Geschick dich zuerst zu den Unsterblichen ruft;
Dann, dann wein' ich um dich mein ganzes übriges Leben,
Jeden schleichenden Tag, jede schreckliche Nacht!
Jede Stunde, die sonst, mit deinem Lächeln erheitert,
Unter dem süssen Gespräch zärtlicher Thränen entfloh!
Ach so vergehen mir dann die übrigen Tage voll Schwermuth,
Wie, der Liebe leer, keiner vordem uns entfloh.
Meine Selma, du wolltest nach mir nur Tage noch leben?
Und ich brächte nach dir Jahre voll Traurigkeit zu?
Selma, Selma, nur wenig bewölkte trübe Minuten,
Bring' ich, seh' ich dich todt, neben dir seelenlos zu!
Nehme noch Einmal die Hand der Schlummernden, küsse dein Auge
Einmal noch, in die Nacht sink' ich, und sterbe bey dir.
Selmar, ich sterbe nach dir! den Schmerz soll Selmar nicht fühlen,
Dass er sterbend mich sieht. Selmar, ich sterbe nach dir!
Bringe dann auch nur wenig bewölkte trübe Minuten,
Seh' ich, Selmar, dich todt, neben dir seelenlos zu!
Blicke noch Einmal dich an, und seufze noch Einmal: Mein Selmar!
Sink an die ruhende Brust, zittr' und sterbe hey dir!
Selma, du stürbest nach mir? den Schmerz soll Selma nicht fühlen,
Dass sie sterbend mich sieht. Selma, du stirbst nicht nach mir!
Selmar, ich sterbe nach dir! Das ist es, was ich vom Schicksal
Lang mit Thränen erbat. Selmar, ich sterbe nach dir!
Ach wie liebest du mich! Sieh diese weinenden Augen!
Fühle diess bebende Herz! Selma, wie liebest du mich!
Meine Selma, du stürbest nach mir? du fühltest die Schmerzen,
Dass du sterbend mich sähst? Selma, wie liebest du mich!
Ach wenn eine Sprache doch wäre, dir alles zu sagen,
Was mein liebendes Herz, meine Selma, dir fühlt!
Würde diess Aug' und sein Blick, und seine Zähren voll Liebe,
Und diess Ach des Gefühls, das mir gebrochen entfloh,
Doch zu einer Sprache der Götter, dir alles zu sagen,
Was mein liebendes Herz, meine Selma dir fühlt.
Ach, wenn doch kein Grab nicht wäre, das Liebende deckte,
Die einander so treu, so voll Zärtlichkeit sind!
Aber weil ihr denn seyd, ihr immer offenen Gräber;
Nehmet zum wenigsten doch, nehmet auf Einmal uns auf!
Hörest du mich, der zur Liebe mich schuf? Ach wenn du mich hörest;
Lass mit eben dem Hauch Selma sterben, und mich!
Selmar, ich sterbe mit dir! Ich bete mit dir von dem Himmel
Diese Wohlthat herab. Selmar, ich sterbe mit dir!


Italien, Italien, o Du,
Das seine Schönheit unglückselig macht,
Ein traurig hartes Schicksal gaben Dir
Mit ihrer Gunst die Götter. Wärest Du
An Schönheit ärmer, oder reicher nur
An Kräften, daß man mehr Dich fürchtete,
Wie oder minder liebte, und nur nicht,
Herbeigelockt von Deiner Schönheit Strahl,
Dich forderte zum Tode! Vaterland,
Dann dürft' ich nicht die Ströme Krieger sehn,
Die von den Alpen rollen; dürfte nicht
Die Heerden fremdes Vieh sich tränken sehn
Im blutgefärbten Po. Ich sähe nicht
Dich selbst, umgürtet, mit so fremdem Schwert
Umgürtet, kämpfen stets mit fremdem Arm
Und, überwunden oder Ueberwinderin,
Doch immer dienen. – –


Drum hatt' auch der den wahren Preis,
So wie das Sprichwort meldet;
Aus lauter Herzens-Sympathie
Trug er davon den größten Tri -
:,: Per , andern zum Exempel,
Drum laßt den Venustempel. :,:


Tam někam, kde má otčina,
tam někam mimo tento svět,
má duše křídla rozpíná
se rozletět, oh rozletět –


Istos, quaeso, oculos operi, dum caetera lustrem
spectator formae, Lydia bella, tuae;
namque meos hebetant sensus prohibentque tueri
quam sit digna oculis pars tua quaeque tuis.


Nade mnou vážka vzletí,
blesk v křídlech zelených;
teď stromů pád kdes v lesích
si dlouhým echem vzdych’.


Nun hast du das Land erreicht,
Das du fleißig grubest,
Laste dir die Scholle leicht,
Die du täglich hubest!


záhony jiřin! a ta vzácná jména!
jen zmrazit mohou zraku dychtivost.
je příroda tu kejkly zneuctěna,
a uměním se chlubí umělost.
honosně prchá od přirozenosti
zestárlá třída, frazér cynický.
proč na odiv je u vás tolik ctností,
básníku ctný a akademický?


Aufgestanden ist er, welcher lange schlief,
Aufgestanden unten aus Gewölben tief.
In der Dämmrung steht er, groß und unerkannt,
Und den Mond zerdrückt er in der schwarzen Hand.


Aus dem Leben heraus sind der Wege zwei dir geöffnet:
Zum Ideale führt einer, der andre zum Tod.
Siehe, daß du bei Zeiten noch frei auf dem ersten entspringest,
Ehe die Parze mit Zwang dich auf dem andern entführt.


Al dubbio amaro, l´Esule,
come una man gli fosse
posta a oppressar sul core,
si risentì; si scosse
a distrigar l´anelito,
a benedir l´albore
che dalle vane immagini
al ver lo ravviò.


Cuando en el monte Gólgota sagrado
dice el Dios - hombre con dolor profundo:
«cúmplase padre, en mí, vuestro mandato».


Suspende, mi caro amigo,
tus pasos por un instante:
no está la ermita distante,
y apenas las cinco son.
Ven a admirar —bajo el toldo
de aquellos verdes ramajes—
los pintorescos paisajes
de esta encantada región.
Mira a tus pies ese río,
cuyas herbosas orillas
millones de florecillas
cubren, difundiendo olor;
y desde el borde escarpado
oye las mansas corrientes
deslizarse transparentes
con soñoliento rumor.
Hileras de álamos blancos,
que el hondo cauce sombrean,
sus altas copas cimbrean
del viento al soplo fugaz;
mientras pescan silenciosos,
con luengas cañas y anzuelos,
dos vigorosos chicuelos
de viva y morena faz.
Mira en torno cuál se extienden
cuadros de trigos dorados,
por ricas franjas cortados
de verde-oscuro maíz;
y esos tan varios helechos
—fieles hijos de las sombras—
que prestan al bosque alfombras
de primoroso matiz.
¿Ves allá los caseríos
—que siembran el valle a trechos—
levantar sus rojos techos
de entre el verde castañar?
¿Ves cuál visten sus paredes
de parra lindos festones,
y cómo van los gorriones
sus racimos a picar?
Mas que ya las chimeneas
despiden humo, repara,
anunciando se prepara
la cena del segador;
y a las vacas lentamente
mira bajar de esos cerros,
llamando con sus cencerros
al perezoso pastor.
Mas, ¡oh, ve! también desciende,
saltando por entre breñas,
turba de niñas risueñas
que acá parece venir.
Sí; no hay duda, ramilletes
nos ofrecen con empeño...
¿Comprendes tú, caro dueño,
lo que nos quieren decir?
¡Ah!, sabe que esos perfumes,
que rinden cual homenaje,
solo son mudo lenguaje
de un triste y constante afán;
pues —con rara poesía—
el mendigo guipuzcoano,
cubre de flores la mano
que tiende pidiendo pan.
Acepta al punto, ¡querido!
¿quién hay que negarse pueda
a cambiar una moneda
por cada hermoso clavel?
Venid, niñas, cada tarde;
yo en el trueque me intereso,
y si al ramo unís un beso
garante os salgo de él.
¡Pero no entienden!... ¡Se alejan!
Mira por esos barrancos
saltar, desnudos y blancos,
sus breves y lindos pies...
Se detienen, se sonríen
viendo en mi pecho sus ramos,
y ligeras como gamos
desaparecen después.
Mientras tanto las montañas
sus picachos desiguales
van envolviendo en cendales
de gualda, azul y arrebol,
y en su carro majestuoso
—surcando el tibio occidente—
hunde a su espalda la frente,
cansado de vida, el sol.
A su postrera mirada
y a su postrera sonrisa,
suspiros vuelve la brisa,
perfumes vuelve la flor,
y llanto puro los cielos
vierten en el valle umbrío,
que lo convierte en rocío
de delicioso frescor.
¡Oh, mira! Ya por las faldas,
que cubren altos castaños,
bajando van los rebaños
para acogerse al redil...
Ya los niños sus anzuelos
han recogido y su pesca,
y se van armando gresca
con regocijo infantil.


Ma quando nel parlar onesta e grave,
talvolta vegio el suo color d'argento
vermiglio farse, assai lieto e contento
rengrazio Amor, ch'à del mio cor le chiave.


Auf, Ihr Sinnen, und erwacht
Aus des Schlafes Mitternacht!
Auf zu jener Gotteshöh,
Daß ich seine Schöpfung seh'!


Mit stolz erhabner Stirn', und nicht durch Last gedrückt,
Sprach einst ein leerer Halm zu einer vollen Ähre:
»Wie kommt es, daß dein Haupt so nach dem Boden nickt?«
Sogleich versetzte die dem Brüdergen zur Lehre:
»Ich stünde freylich nicht so tief hinab gebückt,
Wann ich so leer, wie du, in meiner Stirne wäre.«


Sál světlý plál jak zlatý v bájích dům,
a každý sloup je pokryt květy, nízká
se zdála klenba mohutného stropu,
tak ověšena byla tkaninami,
jež baldachýny tvoří biskupům,
a koberci, pestrými girlandami.
Na zlatých mísách hejna pávů, dropů
přináší pážata a hluk a šum
zmahá se proudem tekoucího vína.


Allor Rinaldo gli scioglie ed abbraccia,
e dice: - Non sapete voi ch'Orlando
è qui nel campo, e questa gente scaccia
per venir voi da morte liberando?
Per mio consiglio mi par che si faccia,
acciò che vi vegnate riposando:
col giustizier qui ve n'andrete vostro
al padiglion del re Costanzo nostro. -


„Ich will dir geben den Reitknecht mein,
„Dazu fuͤnfhundert Thaler.“


O otcových chybách mluvíš k nám!
Neníli to hřích ten, vyznej sám;
Jehož dopustil se zlosyn Chám?


وصلتُ إلى الثغر الجميل يحثّني
إليه غرامٌ في الفؤاد دخيلُ
وصلتُ إليه والغزالةُ روحها
إلى البحر ترنو صبوةً وتميلُ
ضفائرها قبل الغروب أشعّة
بوارق بالسحر الأصيل تصول
وقفتُ أراعيها وللموج صرخةٌ
على جنبات الشاطئين تجول
أفى كل شيءٍ يخلق اللَه فتنة
أقول لها ما أشتهى وتقول
إذا صحّ إيمان المحب بربه
فكل قبيحٍ في الوجود جميل


Szól a Násznagy: »Már régi mátkák,
Ideje őket összeadni,
Lekaszálni és megsiratni.«


Eu também discorrera de outra Serra
O mesmo que Faria, aonde a guerra
De feroz Botecudo inda me assusta,
Mas pouco à conjectura se me ajusta
Toda a confrontação (disse Camargo).


Zotročil-li Turčín otce,
těžká-li mu pouta kuje,
nezapomeň na to nikdy,
však tě Balkán vypěstuje.


一气潜回造化中
人闲无处不春风
莫令冷地开青眼
试看夭桃几日红


Virágok illatával
tele bús fejem
virágok illatáról
rád emlékezem,
gyönyöröm aki voltál,
most vagy bánatom,
hogy tested vánkosára
le nem nyughatom.


Wie romantisch die Flur meinen Blicken erschien!
Elfen, mit Veilchen bekränzt, tanzeten Reihentanz
Durch die silberbesäumten
Wankenden Schatten des Eichenhains.


溪南柳古麦风吹
跨得乌犍入草迟
手挂汉书牛角上
纵谈刘项与人知


Ein Pfersing-Baum/ dessen Blätter der Zunge/ die Frucht dem Hertzen gleichet:
Des treuen Hertzens Grund
Macht Kuß und Zunge kund.


Nun hast du mir den ersten Schmerz getan,
Der aber traf.
Du schläfst, du harter, unbarmherz'ger Mann,
Den Todesschlaf.


Der fremde Ritter in der schwarzen Rüstung
Begegnete dem Gruss des Kaisers streng.
Der lehnte schwach und schwächlich an der Brüstung,


Zřela’s, tiše skříply mříže,
mladý kníže,
sotva prchly líbánky,
za šafářkou jak spěl blíže
parkem na kraj studánky?


生来歌舞自能谙
旧住扬州傍绿潭
忽听采菱翻艳曲
令人肠断忆江南


Datemi pace omai, sospiri ardenti,
o pensier' sempre nel bel viso fissi,
che qualche sonno placido venissi
alle roranti mie luci dolenti!


Tu matka Sláva prapor rozvine,
a volnost tam, kde prapor zašumí;
všem ona žhavé slze, krev i zášť
a bídy nářky navždy utlumí.


Z krásných cest to bylo kdysi –
v nitru výkřik plesný, šum;
známých vrchů ladné rysy
zřím se pnouti k nebesům.
Osení se tiše chvělo,
srdce v slastném úsměvu
něhou kol se opíjelo
v blaha sladkém záchvěvu.
Leč v ten soulad krásy, žití
jeden pohled pálí, nítí
bolest, která zahořela,
když jsem zřel pot tvého čela,
muži tam u panských polí,
jenž jsi pohled, který bolí,
ke mně zvedl, děl: Mám hlad!
Z úst tvých slova řinula se,
žalobná v tak děsném hlase,
že v ráz smutek v duši pad’.


Tu souris ! Un beau rêve est descendu des cieux,
Qui, dans le bercement de ses ailes vermeilles,
Éveillant le désir encor silencieux,
Te fait un paradis de l'ombre où tu sommeilles.


双树花飞送断香
六时经梵转凄凉
青山何处堪垂泪
残月疏钟下影堂