Hagyjátok azt a gyertyát
Bőtorkú, vén zsidók ti
S a nyirkos, sűrü szókat,
Tudjátok, hogy hiába!
Szó nélkül is felel rá
A zümmögő süketség
Ölében halkan ingó
Szívem szerény verése
Pirinkó meztelenség
Pihegve mozgolódván
Maroknyi kis pihében
Nem vagyok nyomorultabb
Remélni, élni gyengébb
Mint amikor születtem
Mint most, oly meztelennek -
Az útak itt is, ott is
Most is, mint akkorában
És minden pillanatban
Szétnyílnak, szertefutnak
S van köztük mindig ösvény
Hol nem gurul utánam
Nyekergő kintornája
A megaláztatásnak
Károgni Jób keservét -
Más dalt próbál tilinkóm
E dalban nincs üvöltő
Kín és egetverő kéj
Nincs szövege, zenéje
Nem régi és nem új dal
Nincs héberül, se rácul
Se magyarul, se másképp
Csak úgy, ahogy a fában
Keringő kis vizecske
Kattogja eltűnődve
Hogy vágjátok le lombom
És lábam, mind a kettőt
S szemem kiszúrhatjátok
És csak egy csonk maradhat
E csonk tovább dalolja
Kemény kérgét a fának
Amit hiába tör fel
A sors diótörője
Mert főd és víz alá is
És lukas kemencébe
Rejtőzik el magától
És hogyha egy darab kő
Az ország útja szélén
Megmozdul és elindul
Az én leszek: ne fuss el
Rémülten - vedd kezedbe,
Gyermek, ki megtaláltad
Nézz szét, nem látja senki
Rejtsd el ruhád alá és
Szorítsd meleg szivedre,
“Mert miután a testem
Megrágta az irigység,
Lelkem felett megáll és
Meglátom én az Istent”.


Volný čtverec ve svých budov lůně
ponechala kollej pochmurná,
plný listů šeptavých a vůně,
kamo klenba nebes azurná
volně můž’ svou září pronikati,
rozsévati kvítím zlatý pel,
se stíny se hravě potýkati
vážných budov, asketických čel.
Tritona tu mramorový ret
k nebi chrlí jasný vodomet;
na každém pak rohu toho zřídla
andílek rozpíná bílá křídla
a tu vláhu rozprášenou s hůry
s úsměvem si chytá do lastury.


Sie hat eine Laute in der Hand,
Als ob sie im Schlafe spricht,
Mir ist, als hätt ich sie sonst gekannt –
Still, geh vorbei und weck sie nicht!


V městě hlučném, v tiché dědině
Žijí lidé klidně vedle sebe
Blahý život pozemského nebe.


Laßt unter grünen Blättern
Mir suchen ein Lager auf,
Wenn wirbelnde Lerchen schmettern
Ihr Lied zum Himmel hinauf.


Qual con salnitro, qual con oglio, quale
Con zolfo, qual con altra simil'esca,
I nostri in questo tempo perche male
A i Saracini il folle ardir riesca
Ch'eran nel fosso, e per diverse scale
Credean montar su l'ultima bertresca
Udito il segno da oportuni lochi
Di qua e di la fenno avampare i fochi.


So lange bist du mir das liebste von der Welt.
So lange Pales hegt der grünen Weide Zier,
So lange Lucifer entdeckt das klare Liecht.
So lange Titans Glantz bescheint den hellen Tag,
So lange Bacchus liebt den Wein und Pan den Waldt,
So lange Cynthia uns leuchtet bey der Nacht,


Sing, Telyn, dem Dichter die schönere Grazie
Der seelenvollen Natur!
Gehorcht hat uns die Kunst! sie geschreckt,
Wollte sie herschen, mit hohem Blick die Natur!


O velikém klidu snilo se mi.
Slunce září, pod skalou je lom.
S výše strom
na pozdrav mi kyne haluzemi.


Dich grüß' ich, Riesen-Coliseum,
Daß du des Zeitstroms Sturz entronnst.


tu zapomínám na břemeno
všech vzteků, smutků, bolestí
a jsem jen ten, jenž tvoje jméno,
květ nese na ratolesti.


Mein armer Kopf lag still in deinem Schooss
und dachte – dachte bis er müde wurde.
Du hattest deine leichte, milde Hand
auf meine Stirn gelegt und warst entschlafen.


Když sám Pán Ježíš na Vás
pohlíží s milostí,
jak my bychom neměli
vzdát díky s vroucností?


Sterb' Ich nun gleich, was ist es mehr?
Steh' Ich doch auf mit Pracht und Ehr':
Im Grabe bleibt der Sündenschlamm,
Den Ich aus diser Welt mit namm.


Berge nahm ich mir zum Ziele,
Als ich Jüngling worden war,
Und ich fand auf ihnen viele,
Wunderviele
Lieder, wie die Höhen klar.


Kam písni má, kam volných ňader ryku?
tu v spáčů dol, ty vlasti truchlící,
tu v žalář temný, hlavy nevolníků
bys marně slala rytmy sílící.


A denně ptá se: Pokvetu,
až pokvete vše vůkol
ve písních, v ptačím přeletu?
Či skončen již můj úkol?


Wer sich und alle Ding in Sich und drunter Gott
Ohn Leiden leiden kan, steht über Noth und Tod.


Arranque de dolor, de ese profundo
dolor que se concentra en el misterio
y huye amargado del rumor del mundo,
fue su sangrienta sátira, cauterio
que aplicó sollozando al patrio imperio,
mísero, gangrenado y moribundo.


Nefelibata contento,
creo interpretar
las confidencias del viento,
la tierra y el mar...


延阁晨趋接佩声
又纡朱绂向江城
丹心要似东阳水
酿作官壶彻底清


Řeči hop, řeči hup, zbytečné zlosti!
Navrhuji: doletiž k nim
kolega Žerav, sluha spravedlnosti.
Jsou pekla občany a jsou-li v právu,
kolega Žerav podejž, jak patří,
zde v státní radě podrobnou zprávu.


Hingegen will bey ihnen
Kein Gräßgen ferner grünen,
Weil sich an ihren Wangen
Der Winter angefangen.


Proud krve rázem vytek, jak Loki Broka bod,
a splýval jak horký ručej ve trpaslíkův pot,
však bolest byla palná a silná ruka padla,
jež vítězící posud měchem svým vítězně vládla.


للشوقِ عِندكَ مُقعِدٌ ومُقيمُ
ذاك الصِّحيحُ وأنتَ منهُ سقيمُ
إن كانَ هذا الشوقُ داءً حادثاً
فالحُبُّ داءٌ في الفُؤادِ قديمُ
في كُلِّ قلبٍ للصَّبابةِ مَنزِلٌ
ولكلِّ صَبٍّ مشرَبٌ معلومُ
والحُبُّ أشبَهُ بالحبيبِ كَرامةً
فكريمُهُ حيثُ الحبيبُ كريمُ
جَرَتِ القُلوبُ على الخِلافِ لحكمةٍ
إنَّ الذي خَلَقَ القُلوبَ حكيمُ
لولا التَّفاوتُ في البريَّةِ لم يكُنْ
وَجهٌ بمَصحلةِ العبادِ يقومُ
في كل عينٍ نُزهةٌ وطُلاوةٌ
ولكلِّ نفسٍ لَذةٌ ونعيمُ
ولَعلَّ بعضَ السيئاتِ بزَعمِهمْ
حَسَنٌ وبعضَ الطيباتِ ذميمُ
ولَرُبَّ عاذِرِ نفسِهِ في خَلَّةٍ
يَنْهاكَ عنها ناصحاً ويلومُ
وإذا انتهيتَ ظلمتَ نفسكَ مرَّةً
فلَعلَّ بعضَ الناصحينَ ظَلُومُ
أهلُ الزَّمانِ على خِلافٍ لازمٍ
مِثلَ الزَّمانِ وفي الخِلافِ لُزومُ
أحكامُ دَهرٍ ليسَ يَعلَمُ سِرَّها
إلا حكيمٌ بالإلهِ عليمُ
أنتَ المُشارُ إليه في ما نَدَّعي
يا مَن لهُ المنطوقُ والمفهومُ
يا بحرَ فيضٍ والبحارُ جداولٌ
يا بدرَ تمٍّ والبُدورُ نجومُ
يا سيّداً جادَ الزَّمانُ لنا بهِ
خَجَلاً لمن قال الزَّمانُ لئيمُ
لكَ في الكلامِ فوائدٌ منثورةٌ
حَكَمت بأن يُهدَى لكَ المنظومُ
تلك الحقائقُ في عُلاكَ تحجَّبت
وبَدَت لعين الناظرِينَ رُسومُ
اطعلتَ من سِحرِ البيانِ لطائفاً
سُحَراءُ بابلَ دُونَهُنَّ تَهيمُ
أحيا عُلومَ الأوَّلين بك الذي
يُحيِى عِظامَ المَيْتِ وَهْيَ رميمُ
هذا سلَيمانُ الوَرَى لكنَّهُ
في طاعةِ الرَّحمن إبراهيمُ
لا تُنكِرُ الإفرنجُ رِفعةَ شأنهِ
والتُركُ قد شَهِدت لهُ والرُّومُ
دَينٌ علينا حمدُهُ ومديحُهُ
ولكلِّ دَينٍ طالبٌ وغريمُ
ولعلَّ عُذرَ المَرْءِ وَهْوَ مُقصِّرٌ
أدنَى قَبُولاً منهُ وَهْوَ عقيمُ
ويلاهُ قد ضاعَ الزََّمانُ ورَكْبُنَا
في كلِّ وادٍ لا يزالُ يَهيمُ
يا طِيبَ أيَّامِ الصِّبا لو أنَّها
دامت وغيرُ الله ليسَ يدومُ
عَبِثَتْ بيَ الأيَّامُ وهيَ سفيهةٌ
فشكوتُها للصبرِ وهوَ حليمُ
وإذا شكوتَ لسامعٍ خفَّ البِلَى
فكأنما قُسِمَتْ عليهِ هُمومُ
يا أيُّها الحَبرُ الذي قُلنا لهُ
بحراً فقيلَ إذنْ لهُ المظلومُ
ما بالُنا ندعوكَ بحراً بيننا
والبحرُ يغرَقُ فيكَ وهو مُليِمُ
عَرَفتْ مُلوكُ العصرِ قَدْرَك حيثُما
ألقى عَصاك الحافظُ القَيُّومُ
فحُبِيتَ من زُهر النجوم بطالعٍ
يُنبِي بسعدِ طُلوعهِ التقويمُ
أُثني عليك بما علمتُ وفاتَني
ما فوقَ عِلمِي سِرُّهُ المكتومُ
فإذا عَفوتَ فقد وَفى حُسْنُ الرِّضى
وإذا اعتذرتُ فقد وَفَى التَّسليمُ


Až ho napadne
kolem našich vrat,
i až bude Meluzina
kvíleti nám do komína,
budem vzpomínat. –


Ich wäre gern ein schlichter Mann geworden,
Der starken Anmuth lebensfrohes Bild,
Ich wäre gern ein schlichter Mann geworden
Mit einer Seele sonnenklar und mild.


Legottan úgymond urunk szenteknek:
“Bizony mondom nektek híveimnek,
Mert a mit ti töttetek szegényeknek,
Azt töttétek az én szömélyemnek.


Já nevím – chvím se,
však pevně držím.


Gleich wie der Wind geneigt/
(Den Schiffmann unerschrocken
Nach hohem Meer zu locken)
Sich an dem Port erzeigt/
Wann er das Schiff erhoben/
Und weit hinein geweht/
Fangt er an wild zu toben/
Biß es zu scheitern geht.


春日黉宫花正开
宫前宫后锦成堆
如今南郡多桃李
尽是黄公种得来


Nun danket alle Gott,
Weil dieser Mann erblichen,
Der uns mit vielem Spott
Und Lästern überstrichen.
Nun ist der Feinde Rott
Geringer, samt der Quaal,
Drum sing ich noch einmahl:
Nun danket alle Gott.


Der Vater dieſer Welt/ hat Sich zur Ruh gewand/
Die in dem Himmel iſt/ der vor Sein Reich geſtriten:
Jedoch eh Er begahn im Himmel zugebiten/
Rufft Er auff Seinen Thron den Dritten Ferdinand.


 son frasi itteriche
del pregiudizio:
bella! ha gli scrupoli!
Oh! addio, novizio —.


Sie haben mir gesagt: »Komm her, du Sohn der Steppe!
Komm her und küss' im Staub des Zaren Purpurschleppe!
Der Lohn ist groß, die Tat ist klein.
Du sollst geschmückt alsdann dem Herrn zur Linken reiten,
Es soll dein kecker Fuß auf Bauernstirnen schreiten,
Der Höchsten einer sollst du sein.


Damit mein Freund bequem in's Schauspiel rutsche,
So steht ihm heut zu Diensten meine Kutsche.


- Quem vem lá
que me espanta?


Dal capo al piè rimirava costoro
Parìs: ciascuna bella li parea,
onde fra sé dicea: «Deh, quale onoro?».


che lo potria la donna facilmente
conoscer, se da lei fosse veduto;
però che cavalcato, e lungamente
in Montalban l'avea seco tenuto.
Ruggier che solo studia e solo ha mente
come da lei non sia riconosciuto,
né vuol Frontin, né vuol cos'altra avere,
che di far di sé indizio abbia potere.


Jakoby zhaslo věčné Slunce světa,
veliká noc se přivalila na zem,
pochmurná, teskná, s bolestným trudem kmeta,
národy celé propadly do sna rázem.


O degno successor del gran Consalvo,
Ecco il turco fugato, Africa presa;
Ecco dal fin de l'alta e dura impresa
Vero il dir vostro, e l'altrui pregio salvo.


Ich habe manche lange Nacht
Umsonst gewacht,
Und meinem Schmertzen nachgedacht,
Wiewol je mehr ich dencken muß,
Je mehr empfind ich Uberdruß,
Weil niemand die erwünschte Bahn
Zu meiner Hoffnung finden kan:
Und dannoch hab ich diesen Trieb
Der traurigen Gedancken lieb.


A teď letíš v svělém lesku
mohútně ku pěvné výši: – –
květ však skromný, Oliva tvá,
zří za tebou v onu říši,
jasný sokole!


Doch schwaches Licht, das mir den Reiz der Tugend zeiget,
Und vom Verstand nicht bis zum Herzen dringt!
Vergebens lehret er, das Herz bleibt ungebeuget,
Hat sein Gesetz, und folgt ihm unbedingt.


Allor seguì la donzella più avante:
- O Manfredon, di te m'incresce assai! -
e diègli un prezioso e bel diamante:
- Per lo mio amor dicea - questo terrai,
per ricordanza del tuo amor costante;
e pel consiglio mio ti partirai.
E se tu scampi e salvi le tue squadre,
d'accordo ancor mi ti darà il mio padre.


Vem čert ty mravní patokáře,
již zatracují duší kvas,
když k celotu zvou důlky tváře
a k objímání útlý pas.


Vien dal lido solatìo,
vien di là dalla giuncaia,
lungo vien, come un addio,
un cantar di marinaia.


„Neseme tě, sestro, do hrobu tmavého;
Odpočiň, spočiň si od neštěstí svého.
Máš se nad svým synem ještě zaradovat;
Činy jeho budou za tě orodovat.
Milenec tvůj bledý též pokoje najde,
Až denice skvělá jeho syna zajde,
Jako ta tvá láska pokoje už našla;
Vždyť nešťastná hvězda žití tvého zašla!“


Tutti, ciò detto, accomiatò, ma seco
restâr gli Atridi e Nèstore ed Ulisse
e il re cretese e il buon Fenice, intenti
a stornarne il dolor: ma il cor sta chiuso
ad ogni dolce finché l'apra il grido
della battaglia sanguinosa. Or tutto
col pensier nell'amico alto sospira
e prorompe così: Caro infelice!
Tu pur ne' giorni di feral conflitto
degli Achivi co' Troi m'apparecchiavi
con presta cura nelle tende il cibo.
Or tu giaci, e digiuno io qui mi struggo
del desìo di te sol; né più cordoglio
mi graverìa se morto il padre udissi
(misero! ei forse or per me piange in Ftia,
per me fatto campione in stranio lido
dell'abborrita Argiva), o morto il mio
di divina beltà figlio diletto,
che a me si edùca, se pur vive, in Sciro.
Ahi! mi sperava di morir qui solo;
sperava che tu salvo a Ftia tornando
su presta nave, un dì da Sciro avresti
teco addutto il mio Pirro, e mostri a lui
i miei campi, i miei servi e l'alta reggia;
perocché temo che Pelèo pur troppo
o più non viva, o di dolor sol viva,
aspettando ogni dì veglio cadente
l'amaro annunzio della morte mia.


To byly hodiny
velkého poledne,
hodiny poznání,
požehnané hodiny,
v nichž zázračně zrálo
úžasné tajemství
nového života,
to byly hodiny
slavného sábatu,
ve kterých přišlo jsi,
ty naše dítě!


Ihr Haß weiß selbst zu übersteigen
Die Alpen und den schnellen Rhein,
Und schon die fremden Ströme neigen
Nach Süden ihren grünen Schein.


Es kam der Krieg, und alsobald
Ward aufgebrochen und ins Feld gezogen.
Auch da war oft die Szene noch der Wald,
Doch kam auf ihn das Blei jetzt hergeflogen,
Und einst – sieh da – traf eine Kugel ihn,
Den Jäger, in die Brust. Er schleppte lechzend
Nach einem Bach sich unter Tannen hin
Und hauchte dort, nur hie und da noch ächzend,
Ganz einsam still sein Leben aus,
Ganz wie das Wild, dem er so oft zu Haus
Das gleiche Los bereitet hatte. Ferne
Verhallte das Getös der Schlacht,
Und durch die Tannen schien das Licht der Sterne.


Da keiner erschien, fuhr Yglano fort:
»Erfülle mir, Pabst, dein gegebenes Wort;
Zum andern, zum dritten, fodr ich dich auf,
Ich, welcher noch lenkt des Geschickes Lauf.«


COme prethee leave the Courts
And range the Fields with me;
A thousand pretty Rural sports
I'le here invent for thee.


Viděl však dva rohy, křivé, zakroucené,
viděl silné páže i huňatý prs,
kozí nohy křížem rosou operlené,
již střás’ na ně zlatý čilimníku trs.


Ahora bien, en el plano político
Ellos, nuestros abuelos inmediatos,
¡Nuestros buenos abuelos inmediatos!
Se refractaron y se dispersaron
Al pasar por el prisma de cristal.
Unos pocos se hicieron comunistas.
Yo no sé si lo fueron realmente.
Supongamos que fueron comunistas,
Lo que sé es una cosa:
Que no fueron poetas populares,
Fueron unos reverendos poetas burgueses.
Hay que decir las cosas como son:
Sólo uno que otro
Supo llegar al corazón del pueblo.
Cada vez que pudieron
Se declararon de palabra y de hecho
Contra la poesía dirigida
Contra la poesía del presente
Contra la poesía proletaria.
Aceptemos que fueron comunistas
Pero la poesía fue un desastre
Surrealismo de segunda mano
Decadentismo de tercera mano,
Tablas viejas devueltas por el mar.
Poesía adjetiva
Poesía nasal y gutural
Poesía arbitraria
Poesía copiada de los libros
Poesía basada
En la revolución de la palabra
En circunstancias de que debe fundarse
En la revolución de las ideas.
Poesía de círculo vicioso
Para media docena de elegidos:
«Libertad absoluta de expresión».
Hoy nos hacemos cruces preguntando
Para qué escribirían esas cosas
¿Para asustar al pequeño burgués?
¡Tiempo perdido miserablemente!
El pequeño burgués no reacciona
Sino cuando se trata del estómago.
¡Qué lo van a asustar con poesías!
La situación es ésta:
Mientras ellos estaban
Por una poesía del crepúsculo
Por una poesía de la noche
Nosotros propugnamos
La poesía del amanecer.
Éste es nuestro mensaje,
Los resplandores de la poesía
Deben llegar a todos por igual
La poesía alcanza para todos.
Nada más, compañeros
Nosotros condenamos
—Y esto sí que lo digo con respeto—
La poesía de pequeño dios
La poesía de vaca sagrada
La poesía de toro furioso.
Contra la poesía de las nubes
Nosotros oponemos
La poesía de la tierra firme
—Cabeza fría, corazón caliente
Somos tierrafirmistas decididos—
Contra la poesía de café
La poesía de la naturaleza
Contra la poesía de salón
La poesía de la plaza pública
La poesía de protesta social.
Los poetas bajaron del Olimpo.


Roma, 1964


بَدوُ الإساءة حبٌّ كان عن زللٍ
وما لخلقٍ بردِّ الفائتات يَدُ
إذا لسان الفتى أضحى يقاتله
بسيف حتفٍ فمن يأخذ له القوَدُ
خطيئةٌ أخرجَتني من جنان مُنىً
وأضرمت فيَّ نار اليأس تَتَّقد
لو كان بي خَرَسٌ مما نطقتُ به
لكان في الخرس التوفيق والرَّشد
فإن تكن غفلةٌ جاءت بسيئةٍ
مني فقد كان إحساني له مددُ
إذا الأحبَّة لم يرعوا ولم يَصِلوا
فالموت إن قربوا والموت إن بعدوا
صبراً عليهم وإن جاروا وإن ظلموا
هم الأحبَّة إن غابوا وإن شهدوا
إني لأُنشِد بيتاً قد لهجتُ به
لأن شجوي على معناه يطَّردُ
لأخرجنَّ من الدنيا وحبُّكُمُ
بين الجوانح لم يشعر به أحدُ


Und dann scheinen bös Gezüchte
Mir die bunten Lämmer alle,
Die ich grüßte, süße Früchte,
Die mir reiften, bittre Galle.


O Wolken, Wind, o, Abendland,
Wie seid ihr Schweigenden mir verwandt!
Ein Blitz springt übers dunkle Kraut, –
Die Ewigkeit hat uns angeschaut.


E outro trovão rolou, entre línguas de fogo,
E logo a chuva se alastrou,
Peneirada de lado, ao correr das lufadas.
Que alvoroço e temor, pelas estradas!


В саду у барина в пруде,
В прекрасной ключевой воде,
Лещи водилисСтаницами они у берегу резвились,
И золотые дни, казалось им, катилисКак вдруг
К ним барин напустить велел с полсотни щу«Помилуй!» говорит его, то слыша, друг:
«Помилуй; что ты затеваешь?
Какого ждать от щук добра:
Ведь не останется Лещей здесь ни перИль жадности ты щук не знаешь?» —
«Не трать своих речей»,
Боярин отвечал с улыбкою: «всё знаю;
Да только ведать я желаю,
С чего ты взял, что я охотник до Лещей?»


Daß der Musen alter Stamm
Her vom Himmel Anfang nam,
Macht, daß auch ein Edelmann
Sich zu ihnen freunden kan.


Jsi klidné, tiché, jenom vánek čeří
tvou hladinu, jež do dáli se táhne,
jak milencova dlaň když něžně sáhne
milostné dívce měkkých do kadeří.


اعلوةٌ جاء عُذَّالي مرامهم
تركي مَحَبَّتِكُمْ وامضُوا كما جاؤا
ما قَطُّ اسمعُ لو لَجّوا ولو عَذَلوا
بجَهْلهِمْ وَهُمُ في الأصلِ أعداءُ
ولست أسلو بعَذْلٍ عن هواكِ ولا
يُفْنِيه دالٌ ولا هاءٌ ولا راءُ


Das ist des alten Heldenlebens Geist,
Daß, wie du immer ihm entfremdet seist,
Du dich ergriffen von der Herrlichkeit,
Erschüttert fühlst, erhoben und geweiht,
Zugleich erkennest, daß, wie frisch und stark,
Es gleichwohl schadhaft sei im innern Mark,
Darum dem Tod verfallen rettungslos,
Doch auch im Untergang so schön und groß,
Daß so zu leben, auch um so zu sterben,
Das schönste scheint, was könn' ein Mensch erwerben.


城头云向南飞远
城下车从北发迟
日暮红尘千里隔
晓星寒雨不胜思


Ei m'ha d'uom fatto un otre divenire,
non pien di vento ma di piombo grave
tanto, ch'appena mi posso mutare.


"Forbear, sir elm, the vine reply'd,
"Nor wonder if your suit's deny'd.
"Shall I give up my independence,
"On your caprice to dance attendance?
"Must I, or nod, or bend, or twine,
"Just as your worship shall incline?
"Or shall my charms, which all admire,
"Become a barren tree's attire?
"No — seek more suitable alliance —
"I to all danger bid defiance.
"Here, unconfin'd, I range my fill;
"And bounteous nature waits my will. "


Wunden haben mich entkräftet,
Meine Knochen sind schon mürb;
Meinst, ich zittre vor dem Tode?
Nein, sprich nur, du Gottesbote;
Alter Krieger, stirb!


Ha! wie hat der Polenjüngling
Jetzt sein tapfres Schwert geschwungen!
Ha! wie ist er auf den Hauptmann,
Auf die Knechte eingedrungen!


Là me facea seguir sempre la traccia
Di fiere istrane e diversi animali;
E mi ricorda già che io presi in caccia
Grifoni e pegasei, benché abbiano ali.
Ma temo ormai che a te forse non spiaccia
Sì lunga diceria de tanti mali:
E, per satisfar tosto a tua richiesta,
Rugier sono io; da Troia è la mia gesta. -


Ve katastrofě hrozné dramy,
z níž stkán náš život po letech,
my vichřic šlehy, nocí tmami,
vždy vybředli jsme v úzkostech,
vždy silní v bojích, zápasech;
vždy u bran spásy veřejí
jsme stáli – starý plamen šleh’ –
Já spat jdu s novou nadějí.


Schweig mein Hertz, was wilst du machen,
Dencke nur nicht mehr daran:
Haben dir die süssen Sachen
Ja vor diesem wohl gethan;
Ey so stelle Schertz und Pein
Nach des Glückes Willen ein.


Viel Knaben und Mädlein im Laufe hinauf,
Am Berge wie Lerchen,
Sie singen: Nun ringelt den Rosenkranz
Auf Maien, in Reihen, im Morgenglanz.


Heut' kehr' ich heim vom Fange –
Kaum nickt sie mit dem Kinn,
Als wollte sie mir sagen:
Sieh nur, wie groß ich bin!


Doch wenn der Mensch krank ist,
Wird die Welt ihm zur Qual,
Drum stift' ich zur Hochschul'
Das Julius-Spital.«


Was treibt mich jeden Morgen
So tief in's Holz hinein?
Was frommt mir, mich zu bergen
Im unbelauschten Hain?


O nehmt mich auf in euren sel'gen Frieden!
O laßt bey euch nach mancher bittern Pein
Mein wundes Herz vergessen und verzeihn,
Was ihm das Loos genommen und beschieden!
Ach, ihr nur seyd mir freundlich noch hienieden!
Als mir das Glück den letzten Sonnenschein
Der Lust geraubt, da habt nur ihr allein
Den finstern Gast, den Kranken nicht gemieden!
Wie stehn doch Freud' und Schmerz sich sonst so fern!
Der heitre Sinn liebt lächelnde Gestalten
Und wählt zum Schmuck die reichsten Blüthen gern;
Nur ihr habt auch die welken lieb behalten;
Wohl wird durch euch ihr längsterloschner Stern
Von neuem sich zum freud'gen Glanz entfalten.


Mit einem Blick entzündet sie ihr Haar
und dreht auf einmal mit gewagter Kunst
ihr ganzes Kleid in diese Feuersbrunst,
aus welcher sich, wie Schlangen die erschrecken,
die nackten Arme wach und klappernd strecken.


Одиноко плыла по лазури луна,
Освещая тенистую даль,
И душа непонятной тревогой полна,
Повлекла за любовью печалАроматная роза кивала с окнОсвещенная полной луной,
И печально, печально смотрела она
В освежающий сумрак ночной…
На востоке проснулся алеющий день,
Но печальный и будто больной…
Одинокая, бледная, робкая тень
Промелькнула и скрылась за мной…
Я прошел под окно и, любовью горя,
Я безумные речи шептал…
Утро двигалось тихо, вставала заря,
Ветерок по деревьям порхал…
Ни призыва, ни звука, ни шопота слов
Не слыхал я в ночной тишине,
Но в тенистом окошке звучала любовь…
Или, может быть, грезилось мне?О, безумный! зачем ты под старым окном
Ей, безумной, шептал в тишине,
Если ночь провела она в чувстве одном,
И в твоем опустевшем окне?!Днем мы холодно встретились… Пламень живой
Погасил этот пасмурный день…
Я не вспомнил про час одинокий ночной,
Про ее быстрокрылую тень…


山城六月草青青
万里羁人正独行
壮士不归头渐白
四方戈戟几时平


K válce lehko mohla hledět,
kulturu pak drtit v kusy.
Mír však nelze vypovědět,
o ten nyní prosit musí.


曹操师模司马昭
镕成成弑济君刀
恢恢天网原无漏
报施何曾差一毫


Was soll die dunkelrote Rose,
Mir heute just ins Haus gebracht?
Da fällts mir ein, und vor mir seh ich
Den Freund, an den ich oft gedacht.


"Non te ce lassamo entrare (iurato l'avem de presente),
ché nullo ce pòte transire, che aia vestire esplacente;
e ttu ài vesta fetente, l'odore ne à conturbato".


Geh hin! und schwitze warmes Blut,
Laß dich die Angst entstellen!
Empfinde Gottes Zorn und Glut,
Und alle Macht der Höllen.
Herr! dieses Leiden tröstet mich,
Wenn mich die Hölle mächtiglich
Will peinigen und plagen.
Ja, dieser Kampf hilft mir in Noth,
In Pein und Quaal, ja selbst im Tod
All meine Angst ertragen.


Ó tato vina, jak noc černošatá,
mne nejvíc trudí; nevím, odpuštění
zde vymoci mi může Panna svatá!


Kam mě zanáší obraznost zbuzená?
Do dávných časů Václava, jak druhdy
Zde slavil hody, radovánky,
Jak zde i hudební zněly zvuky?


A que' che 'nganno fanno,
quando a lor torna il danno, — è cosa giusta.
Puledro man robusta


郎自襄阳人
惯饮襄阳酒
未醉向郎言
郎醒应回首


Rompe la niebla de una gruta oscura
un Monstruo lleno de culebras pardas,
y entre sangrientas puntas de alabardas
morir matando con furor procura


Agora,
Já não tinha calor
Aquele corpo enregelado,
Ali, no banco, abandonado,
A vida, dele se esquecer
Uma flor que caíra
Ao velho chapéu se lhe prendera…
E os raros  que passavam
Na noite silencioso,
Não passavam,
E, de mais não cuidando,
Riam
Da caricatura
Do chapéu roto florido!


Komety ohon a popravení, –
jaká pak hrůza ze zjevení, –
bez hlav ať jdou se radit.
Housle v krčmě zní a basa,
na celnici na Výtoni
veselá je plavců chasa:
mrtví, pojďte se k nám schladit.


هذِهِ خمري فَذُقها يا نَديمي
فَلَها طَعمٌ غَريبٌ في كُرومي
ليَ في كَأسي يَقينٌ لَم يَكُن
ذَهبَ الشَكُّ مَع الحُبِّ القَديمِ
إِنَّ في عَينَي حَبيبي طَرَباً
شاعَ آمالاً وَعِطراً في صَميمي
أَينَ مِنهُ ذلِكَ الهَمُّ جَرى
مِن أَفاعيهِ سُموماً في كُلومي
يا نَديمي أَبرَأَت جُرحي يَدٌ
فاضَ مِنها مَرهَمُ القَلبِ الكَريمِ
فَعَلى كلِّ شَقِيٍّ رَحمَةٌ
مِن سَمائي وَعَلى كُلِّ سَقيمِ
لَم يَكُن ماضِيَّ في الحُبِّ سِوى
مَطهَرٍ أَفضى إِلى هذا النَعيمِ


que sólo me remedia en publicarlo;
porque del gran delito de quererte
sólo es bastante pena confesarlo.


Ne, nemohla, neměla mě ráda!


Prémek vattáznak
bolyhosan, fehéren,
szájad
piros melegén pihék halódnak,


Tu nascesti col segno del capresto,
come in Francia si dice della croce.
Non dico che tu habbi mala voce,
che l'è da scure et colla, et basti questo;


Cusì nelle tempeste io non so cui
me invochi se non quella che mi sface,
et quando penso a la mia antica face
el cor meco s'adira et io cum lui.


The rose, the violet, and the thyme
That scent the Morning's dewy shower,
Combin'd their aromatic gifts,
And form'd ye for the present hour.


Ein einziger Acker war am Weg, wo heftig Grillen sangen,
Als trieb sie alle an zugleich ein irrsinnig Verlangen.
Als wüchsen die Grillen verzückt zu Gestalten,
Die Geigen und Flöten im Handknöchel halten
Und spielen zum Tanz allen Liebesnöten,
Bis die Ohren den Träumern im Schlaf noch schallen;
Bis die Wolken im Abend vor Wollust sich röten,
Bis die Wolken im Morgen als Nebel hinfallen,
Und die Tänze die Tanzenden töten.


¡Ven, padre Lieo,


Du kanst da nicht werden alt/
Noch viel minder ungestalt/
Immer neu
Werk en seyn die Lieb und Treu:
Da ist weder Raach/ noch Zorn/
Weder Distel/ weder Dorn:
Zanck/ und Streit
Seynd von hinnen ferr/ und weit:
Hier wird dich kein Unmuht äffen/
Minder treffen;
Die Betrübnuß ist vorbey/
Du bist aller Sorgen frey.


Že oné, jíž kdy tak měl někoho rád,
přec časem zapomene,
nad hrobem štěstí ještě jedenkrát
si chrámek lásky sklene.


S három napig gondolt a szép nő,
És három éjt viraszta át,
Ki tudná, hány s mi furcsa tervek
Fárasztották lelkét, agyát?
Negyed nap a két hű cseléd
Új s új parancsot kap vala,
Balázs, a kardedzett öreg,
S a hű leányzó Viola.
S e naptól óta dolgaikban
Egy harmadikkal osztozának,
Ki nappal, - éjjel csónakával
Hű kisérője asszonyának.


Phöbus ist bey mir daheime,
Diese Kunst der Deutschen Reime
Lernet Preussen erst von mir,
Meine sind die ersten Seiten,
Zwar man sang vor meinen Zeiten,
Aber ohn Geschick und Zier.


Ze staré knihy, hlavu v dlani,
čtu, co kdys mrtvý básník psal:
– Je život lidský těžké zdání,
je štěstí vichr v hloubi skal! –
Jak žhavá ocel jsou ta slova,
já cítím v duši jejich žár;
zas bolest v ní se budí nová,
v hruď stesk mi zaťal divý spár.
Kol ticho, noc tak hluchá, pustá,
tik hodin měří zvolna čas.
V mém srdci děs a žal jen vzrůstá,
svit blaha v oku na vždy zhas.
Jen spi, jen spi, má ženo bledá,
skloň v temné řasy vlhký zrak.
Což oko tvé tam v dáli hledá?
Jen sníh tam leží, noc a mrak.


»Mir einen Satz, der etwas setzt, ergründe!
Wahrheit, Hafis, ohn' alle Furcht verkünde!


Die Mauer stürzt der Tod; die Rächerin,
Sie harret furchtbar deiner in dem Lande,
Wo nicht gestrebet, nicht getrachtet mehr,
Wo zollen einer wird des Lebens Lohn.


宴罢馀酲一据梧
醒来石烂海全枯
傍人欲问逍遥意
日月双丸且弄珠


So lange noch ein Lenz mit seinem Blumenstabe
Das Leben blühen macht und Zier bringt selbst dem Grabe;


Ich sprach, so bald sie fragte:
Zur Ehre der Brunetten!
Und that den stillen Seufzer:
Minerva gib mir Weisheit.
Noch da ich also seufzte,
Bewegten sich die Braunen
An allen Kaffeetischen,
Und klatschten in die Hände,
Und wiesen auf die Blonden,
Und machten stolzre Minen
Als Juno, da sie herschte.
Schnell trat ich zu den Blonden,
Und frug die blonde Doris:
Was iauchzen denn die Schönen?
Da sprach die Blonde spöttisch:
»Du trinkest ia den Kaffee
Zur Ehre der Brunetten.«


Wo hängt der größte Bilderbogen?
Beim Kaufmann, Kinder! ungelogen!
Man braucht blos draußen stehn zu bleiben,
kuckt einfach durch die Ladenscheiben,
da sieht man ohne alles Geld
die ganze Welt.


Da betrat den Museumssaal
Der pensionsberechtigte Museumswärter.
Und da blinzelten die beiden nicht.
Denn solch Wärter
Tut eben seine Pflicht
Und schürft nicht tiefer.
Denn Beamtenpflicht ist härter
Als Bernstein und Schiefer.


O mög' dir's dann zu bang nicht kommen in's Gedächtniß,
Daß frevelnd du verschmäht der Liebe letzt Vermächtniß!


Une actrice qu'on devine
Veut, pour plaire à dix rivaux,
Inventer des coups nouveaux
Au doux jeu qui les ruine :
Qu'en dites-vous, ma voisine ?
Qu'en dites-vous, mon voisin ?


Alles glaubt er schon erlebet,
Was ihm jetzo erst geschieht,
Und die Qual ihn neu umschwebet,
Die ihn jene Nacht durchglüht.


Quelle mère un moment ne fut ambitieuse ?
Quelle mère, en plongeant son âme curieuse
Dans les jours où son fils ira chercher ses droits,
N’a dit : « Voilà mon fils ! Que sont les fils des rois ?


Pode mlejnem u Vltavy,
Pod vrbami zelenými,
Prala dcerka mlynářova
Šáteček svůj červeňounký.
Dcerka lepá, černooká,
V sedmnáctém květnu prala,
Roztomilá holubinka,
Šáteček svůj červeňounký.


In den heimlich engen Kreisen
Wird dir wohl, du wildes Herz,
Und ein Friede schwebt mit leisen
Flügelschlägen niederwärts.
Singet, holde Vögellieder,
Mich in Schlummer sacht!
Irre Qualen, löst euch wieder;
Wildes Herz, nun gute Nacht!


Hin und her, hin und her,
Wo die weißen Rosen stehn,
Kreuz und quer, kreuz und quer
Muß die Flamme gehn;
Margarete, Margrete,
Der Wind und der weht,
Deine arme arme Seele
Nach Liebe suchen geht.


Nebst solchen, die das Futter gierig mähten,
Seit des verlornen Paradieses Tagen,
Hat eine Schar von Herzen stets geschlagen,
Die, abgewandt, die Weide hier verschmähten.


乔松翠竹绝纤埃
门对南山尽日开
应是主人贪报国
功成名遂不归来


Až budeš hráti, uslyším,
jak dálné hory barví nach
a jak se s tebou procházím
v pohádek vábných krajinách.


Or, dans ces fonde où l'on commence
À voir, des buissons aux rochers,
Des fils de la Vierge accrochés,
Rêve un clos de genêts immense.


椰叶蒙茸覆酒床
清歌一曲压君觞
醉中欲忌身为客
梦里那知又故乡


Por la carretera va
La ronda de los gitanos.
Llega trayendo congojas,
y recuerdos en sus trapos.
Los gitanos son la sombra,
son las canciones rodando
por las esquinas del tiempo
y vendiendo sus rosarios
de promesas, siempre ajenas,
y siempre llenas de llantos.
Llegan con el alma rota,
llevan la sangre en las manos
y ruedan su historia, a cuestas,
por las cañadas y cantos,
pues es su sino el estigma
de andar por la vida andando,
atrás de un sueño imposible,
que se esconde en el ocaso.
Buscan siempre una sonrisa,
apagada en el espacio.
Buscan su imagen perdida
del mundo en algún sembrado,
pero no cogen la espiga,
y no les madura el grano
de una cosecha de gracia
o el cobijo de un abrazo.
Les guía la soledad,
que se les queda colgando,
por los rincones del mundo,
recordando su fracasos,
sus andanzas, sus ensueños
por las colinas y llanos.
Llevan una herida abierta,
buscan la luz de los astros.
La herida sangra misterios
y se les cae de las manos
la lumbre que siempre buscan,
como un lucero lejano,
y nunca encuentran, en vida,
pues destino es del gitano
buscar siempre, en los caminos,
un sueño siempre alejado.
Es maldición de este pueblo
seguir andando... y andando,
sembrando por donde pasan
sus congojas y sus llantos.
No llevan consigo risas,
ni van canciones cantando.
Y no adorna su existencia
el repicar de sus cantos,
ni sienten nunca el perfume,
tembloroso e iluminado
de un haz de flores o estrellas
o de esperanzas un ramo.
Pues es su destino eterno
seguir andando..., y andando.


Né fuor che tempo manca a tale effetto,
il qual come l'avrà, nelle sue braccia
ti metterò a prenderne diletto;
ma, per Dio, fa che tale opra si taccia,
né t'esca fuor per caso alcun del petto,
o caro amico mio; né ti dispiaccia
se molte volte ti priego di questo:
tu vedi ben che 'l mio priego è onesto. —


Cica, kályha, és minden dorombolók
lelkemmel együtt, mely ma szintén dorombol:
csöndes társaság. Mint őr a toronyból
nézek az égre, honnan az eső lába lóg,
lóg, lóg,
az utca fölött, mely oly sivár, mióta a bölcs tanács
kivágatta az akácokat, melyeknek részeg
illatából valamit még most is érzek
lelkemnek bolyhai közt... A köd mint szürke rács,
rács, rács
hull le súlyosan, mint hulltak ama leereszthető
kapurácsok zord korok börtönváraiban - ámbár
kell-e zordabb, mint e mái? S a bérci várnál
nem búsabb-e e lapos város, hol szürke kő,
kő, kő,
kő közt dobog az élet meleg húsa - csupabél
gyümölcske, puhán, kemény héjakban - (óh távoli édes,
mit csinálsz te most?) - A cica keres valamit: éhes:
csöpp hús és húst akar... Óh hús, hús! Ami él,
él, él,
te vagy mindennek kincse és szövete. Te gyümölcs és ajak!
Húsok! különös szigetek! Ez a cica s én magam s a távoli édes
meleg oáz: kedvesem teste, kire szívem éhes:
hús, hús, eleven hús! világnak magva, mag,
mag, mag,
mag, plánta, fa, erdő és folyó! jövőbe folyva e bús
kőpartok közt - (S mi szétfeccsent kis húshullámok! éhes
cicám!); hús! hús! Gyönyör és erő fő Fókusza! édes
és rettenetes! önmagad fia és tápláléka! hús,
hús, hús,
sejtektől kezdve és geológiai korszakokon át
e kis szobáig, hol most vágyad dorombol
s kinéz az ablakon, mint rab a toronyból
s csak kőre lát, csak hideg kőre lát...


Dizem que eu tenho amores contigo!
Deixa-os dizer!…
Eles sabem lá o que há de sublime
Nos meus sonhos de prazer…
De madrugada, logo ao despertar,
Há quem me tenha ouvido gritar
Pelo teu nome…


Verdammt er mein Gedicht mit Recht,
So hilft wahrhaftig kein Vertreten;
Doch urtelt Meister Krittler schlecht,
So ists wahrhaftig nicht vonnöten;
Drum würd' ich nie, schlecht oder recht,
Eins vor dem Kritiker vertreten.


Cokoliv jest v světě skladů skryto,
Jest jen pouhou všechno chudobou;
V tvoru tomto s Boží podobou
Nebe celé milo bude svito.


Weh! der Wahnsinn strecket Larven
In die Seligkeit herein –
Da erklingen Wunderharfen,
Da sprüht auf der Himmel Schein.


Palavras, tantas
se cruzando
se encontrando
se confundindo


绿阴还翳化时衣
生息曾堪讽后妃
休向鸣蝉频怒臂
个中黄雀正交飞


正论禅寂忽狂歌
莫是尘心颠倒多
白足行花曾不染
黄囊贮酒欲如何


海云初破月团团
独鹤归来夜未阑
一片笙箫湖水上
玉妃无语倚阑干


Die Glocke rühren nimmer sie,
Sie ruhet hinter morschen Gittern;
Es möcht' die Donnermelodie
Zu sehr den alten Leib erschüttern.


Ich baute nun auf Mavors Gnade,
Auch lud er mich gefällig ein,
Ich hoffte auf dem grossen Rade
Fortunens glücklicher zu sein,


荻花飞尽晚苍苍
月照陂塘秋露凉
碧雾渐消光渐满
悠然一曲和沧浪


Uplynuly noci, dnové
vraceli se zase znovu.
co v žaláři Tatarové
pohřbili ho jako v rovu.
Sedí, sedí tiše, němě,
smuten jako černá země
ve dny jasné, v tmavé noci
samoten a bez pomoci;
pozoruje v běhu mraky,
pozoruje v letu ptáky,
pozoruje v proudu vody.
Rychle jako tyto mraky,
hbitě jako tito ptáci,
jistě jako tyto vody
uplynula dlouhá léta,
s kterými vše v světě mizí –
s kterými po mnohém veta.
Proto – vlastní ani cizí –
nepřijde sem, aby sobě
postěžoval, požaloval,
aby srdce srdci našel.


Komm, komm, o Freund, nicht länger laß uns weilen;
Verspotten wir der Feinde Macht;
Hinaus laß uns in freie Fluren eilen
Und bergen uns in ihre Pracht!


Die gantz verwildte Menschenrott,
Die Rott, so deine Macht verspott,
Die jhren Gott vernichtet,
Verbittest du bey deinem Gott,
Sie, die Dich hingerichtet.


Mag es auch schön're Länder geben
Und duft'ger blüh'n die fremde Flur,
Es wurzelt unser wahrstes Leben
Doch in dem Heimathboden nur.
So hält mich uns're Zeit umschlungen,
Die mich, bedingend und bedingt,
Mit ihrem Hauch so tief durchdrungen,
Wie sie der meine tief durchdringt.


O mar repousa em meus braços, querida!
O mar das coisas que fizemos,
das coisas claras que tantas vezes fomos
e por tão pouco,
das coisas intocáveis,
das coisas líquidas e fatigadas,
e que, no entanto, vivem
no mar que eu e tu fizemos
dos escombros da minha e da tua
memória naufragad


朱丝不用挂烧桐
一曲新丰为送公
后夜老松风籁静
皋禽不见月巢空


come adunque potrò con legno frale,
o meraviglia de le cose belle,
solcar de' vostri onori il mar profondo,


Spannt, sprach einst Ziska, meine Decke
Auf eine Trommel, wenn ich schied;
Um daß er tot den Feind noch schrecke,
Hob man aufs Roß den toten Cid.
Doch nein! sein Schatten mit den Schemen,
Die einst geherrscht im alten Rom,
Sieht von versunknen Diademen
Das Trugbild nur im Lethestrom.


affan dedeye para saydım,


صحةٌ في سلامةٍ ونعيمِ
وبقاءٌ في عزِّ مُلْكٍ مُقيمِ
طاب هذا الحَمّامُ واجتمع الحُس
ن إليه في جملة التقسيم
فهْو مثْلُ العروسِ تُجْلَى على الأب
صارِ زهوا في حُلَّةٍ من رَقيمِ
فيه حُسْنٌ بادٍ وحسن خَفِىٌّ
ليس يبدو إلا لكلِّ حكيم
وشموسٌ قد جاورتْها بدور
ونجومٌ لكنْ بغيرِ رُجوم
وسيولٌ تَفيضِ بالحار والبا
رد لكنها بغير غيوم
بخارٌ كأنه نكهة المَعْ
شوقِ في أنف عاشق محروم
وطيورٌ تكاد تَشْدو ووحشٌ
رُتَّعٌ في فواكهٍ وكُروم
وقيان تكاد تُفْصِح بالإي
قاع بين الثقيل والمزموم
وحياضٌ راقتْ ورقَّتْ فأبدتْ
كلَّ في ضِمْنِها مكتوم
كلمْته سعادةُ الآمِر المُحْ
ي بجَدْواهُ كلَّ بالٍ رَميم
الإمامِ المنصور أكرمِ مخلو
قٍ وقَولى على سبيل العموم


In das sonnige Städtchen da sprengt er hinein,
Am Rathaus hält er in Ruh':
»Herr Maire, nun schenkt mir vom schäumenden Wein
Und ein Frühstück gebt mir dazu!


Václav v táboře své starší svolav
Vyjevil, že nepřipustí, by se
Nevinná krev prolívala, kraje
Pohubily. Posla vyvolil, a
Mluvil k němu: Dojdi ku knížeti
Kouřímskému, vyřiď jménem mým: Proč
Kníže vyhrožuješ s vojskem, nás y
Naše krajiny že zkazýš? Což, rcy,
Provinili starcy, což mdlé ženy
S dítkami, že mají nectně sjíti?
Nevinně-li lidé trpí, tvé-li
Srdce žádá cti a vlády, slavný
Bojovníku, zachraň lidu, ušetř
Země kvetoucý, a s panovníkem
Pražským v půtku vstup, kdo vítěz, vládni
Kouřímem y Prahou. Václav řekl, a
Posel kvapil k nepříteli, kde strach
Rozbil trůn, co Břetislav s svým vojskem
Do otroctví zklesl. V dým rozvětřila
Moc se, sláva zakalivši tváří
Pouty pohrozyla nádherníkům.
Kníže vzdychal lomě rukama: O
Vraťte Bohové mi zetě, vraťte!
Zasedl v kout, a naříkaje jako
Nedotklivá žena vlasy s hlavy
Trhal, třásl se ouzkostí, a stínu
Lekal, zdali stín y nevyhrne
Hrozýcýho slabým protivníka?


Schön ist's, häuslichen Kreis sammeln umher, wiewohl
Schön nicht minder, sich selbst lebend und frei von Zwang
Anschaun Städte der Menschen,
Stehn auf hohem Verdeck zu Schiff.


Slečna dcera sama, tuším,
lásku ke mně také chová,
proto, račte dovolit,
abych, touže svazkem užším
s ní se spojit, psal Vám slova,
jež mi srdce diktuje.


Ruch, nepokoj, pohyb, pak odplutí. A já denně snil
tu před touto lodí. Neb denně mé srdce musila lákat
svým cizozemským kouzlem a její bok se vryl
v mé děcké srdce, i plavba ta tisíce tisíců mil.
Až přes oceán jsem Kolumba veleti slyšel. Teď za daleký
zřel shlížet jej obzor. Teď z Kanárských ostrovů zkřeky
já slyšel přepestrých ptáků, křivozobek i opic,
břeh rejem indiánů až do zlatova hněd’
a zelených vegetac země v modré dálky se topíc
mne zvala a zvala a já jsem se denně musil chvět a chvět...


Ich bin verliebt in meine Pein,
Und nicht allein
In ihren hochgeschätzten Schein:
Denn wann der Schlaff ein sanftes Ziel
In meinen Sorgen setzen will,
So stellt sich meine Mattigkeit
Noch jmmer in den Gegenstreit,
Biß sich ein Traum ins Hertze spielt,
Daß er mir die Gedancken stielt.


Hoy que danza en mi cuerpo la pasión de Paolo
y ebrio de un sueño alegre mi corazón se agita:
hoy que sé la alegría de ser libre y ser solo
como el pistilo de una margarita infinita:
oh mujer —carne y sueño—, ven a encantarme un poco,
ven a vaciar tus copas de sol en mi camino:
que en mi barco amarillo tiemblen tus senos locos
y ebrios de juventud, que es el más bello vino.
Es bello porque nosotros lo bebemos
en estos temblorosos vasos de nuestro ser
que nos niegan el goce para que lo gocemos.
Bebamos. Nunca dejemos de beber.
Nunca, mujer, rayo de luz, pulpa blanca de poma,
suavices la pisada que no te hará sufrir.
Sembremos la llanura antes de arar la loma.
Vivir será primero, después será morir.
Y después que en la ruta se apaguen nuestras huellas
y en el azul paremos nuestras blancas escalas
—flechas de oro que atajan en vano las estrellas—,
¡oh Francesca, hacia dónde te llevarán mis alas!


Ach! was ist's, das aus dem Laube
Sanft und mild herüberschwirrt,
Zärtlich, wie die Turteltaube,
Die aus grüner Myrrthe girrt?
Aus der Nähe, aus der Ferne,
Aus dem Schatten, aus dem Licht,
Wie die Bilder blasser Sterne,
Zum verwandten Herzen spricht?


Sie lauscht, das Haupt hervorgewendet,
Mit Augen schaut sie, tief erschreckt,
Wie Adam Er den Funken spendet
Und seine Rechte mahnend reckt.


S vajjon mi, - kik ma ünnepelvén
Emlékezünk, álmélkodunk -:
Busúlásnak szóljunk-e nyelvén,
Zöld mirtuszát lépvén magunk?
Hozzá vigyük mult szenvedésit
A mennybe föl s a föld alá?
Fájlaljuk, hogy fényben nem élt itt?
Midőn ő azt »nem fájlalá!«


– Tak, příteli můj Arlekino,
zapuď již snění své,
do ruky pohár, ke rtům víno
krvavě vášnivé...
Tak musilo se, hochu, státi,
je fádní dlouho milovati.
Bim, bam, bim,
chce volnost harlekýn!


snad proto, že svým protivníkem zhrzí,
či snad, že zápas jest mu jednotvárným,
což mysl velkou zemdlí vždy a brzy.


Ein guter Greis, des Treue nie veraltet,
Steht euer Pfleger väterlich daneben.
In deinem Sohne glüht ein heilig Leben,
Das spielend sich auf deinem Schooß entfaltet.


Mas emprentadas el ánimo mío
las tiene, como piedra la figura,
fixas, estables, sin algún reposo


Wessen Gunst sollst du erringen
Mit dem Bild, was du gemalt?
Erstens doch vor allen Dingen
Dessen, der den Kitsch bezahlt.


Zier dich nicht und sperr dich nicht,
Bürger dieser Erde.
Dazu ist das Mahl gericht,
Daß gegessen werde.


Und der Vater kam nach Hause
Düstern, fast verstörten Mutes;
Ihn verfolgt das Bild, das grause,
Des am Tag vergoßnen Blutes: –
Haben, die den Stab gebrochen,
Nach den Rechten auch gesprochen,
Schreit um Rache doch dies Blut;
Jene Rechte sind bestochen,
Sind der Unterdrücker Gut.


Vater Franz blickt scheu zur Seite.
Zwei zu fünf, das wäre viel.
Kinder, sprach er, aber heute
Ist es ungewöhnlich schwül.


Do propasti padne, utopí se v hrůze;
marna byla světem pyšná jeho chůze,
nevrátí se více plný dravých vzteků,
věru, nevzkřísí se zlosyn věčně věků.


Wann einen Bacchus-Knecht ich voll von Weine schau,
Ist solche Sau halb Mensch und solcher Mensch halb Sau.


Ma quando s'allontana el suo splendore
e mia vista negli occhi si riscalda,
non bolle in Mungibel terra sì calda
quanto risurge in me insolito amore.


Der Sonnen Antlitz, unverschleyert schön,
Sah auf dein kleines Schiff mit unverwandten
Und strahlenreichen Blicken, streute Diamanten
Und ließ die Fahrt durch Silber gehn.


虎啸中原天地间
白云犹得一溪闲
溪前送客师应笑
何事柴桑亦出山


Krásou se stkvěli co mladistvý květ,
Jevili laskavost od mladých let
Plápolem nevinným jati:
Čekali s tužbou se blížiti čas,
Kde je měl oblažit přátelský kvas,
Spojiti svazkové svatí.


Pokrop Zuzanino líčko,
Jozu, Mařku, Karlíčka:
porostou jak obilíčko,
jak májová řetkvička!“


»Seyd ihr der Herr von Falkenstein,
Derselbe edle Herre,
So will ich euch bitten um'n Gefang'n mein,
Den will ich haben zur Ehe.« –


Und als man ihm ins Herze sah,
Da lag das Herz entblättert da,
Da lag das Herz entblättert da.


我宋中原二百州
版图渐入掌中收
只今更办河清颂
勒向燕然最上头


一望蒙茸接远天
东风吹绿暖生烟
王孙去后无消息
落日空留醉客眠


Nos separamos ambos de mal humor. ¿Por qué?
Y después de que tanto prometimos un día
Amarnos siempre, pero... la culpa no fue mía,
Y aunque insistas, no puedes decir que yo empecé.
Fuiste tú. Tú empezaste. Tal vez ambos... Tú... yo...
Mas te confieso, no
Fuiste tú. ¿Me has oído? Ni yo... Franco seré.
Él sólo responsable de todo el amor fue.
Y saliste enojada. Tu adiós me sonó mal,
Y cambiamos palabras duras en el umbral.
Hizo explosión mi orgullo, que tanto tiempo, tanto,
Contuve, y reprimías en los ojos el llanto.
Extraño es, pero cierto. Desde que nos unimos
Parece, así lo creo, que odiándonos vivimos.
Y la culpa no es tuya. Tampoco culpa mía.
Me quieres. No lo niego. Negarlo no podría,
Y te he amado. Y te amo con afecto leal.
Mas tal vez las disputas, del carácter igual
Que tenemos, dependen; de que siempre nos vemos,
Y quizás de que mucho los dos nos conocemos.
Así nuestros defectos se muestran con frecuencia,
Sin que haya en nuestras almas un poco de indulgencia.
Comprenderse de sobra no es nunca conveniente,
Porque viene el análisis al punto. Y a la mente
La incertidumbre llega fatal. Y no tenemos
En el amor confianza, pues de él siempre tememos
El vernos traicionados. Mira: un momento hacía
Que tú y yo nos amábamos. Pero ambos pretendemos,
Como extraña manía,
Amarnos en la vida de modo extraordinario,
Y, viéndolo bien, eso no es nunca lo ordinario.
Y nos atormentamos. Ya amarnos con locura
Es difícil. Mas oye. Juzgo que la cordura
Exige, de nosotros que menos nos veamos.
Cierto es que nos amamos,
Mas de hablar de eso siempre se cansa uno y se irrita.
Y para estar tranquilos nuestra alma necesita
No vernos con frecuencia. Y esto no es un capricho.
Verás que cuando vuelvas, muchas cosas tendremos
Para decirnos, cosas que no nos hemos dicho,
Y entonces, sí, felices, muy felices seremos.
Vamos a amarnos mucho, mucho nos amaremos.
Pensar en dichas nuevas no es esperanza vana,
Estoy de ello seguro. Lo verás, sí, tesoro
De mi vida. ¡Te adoro!...
Y trata de que vuelvas más temprano mañana.


– Kdybych měl odvahu, shodil bych
kabátek panský, panské zvyky,
do dlaní plivl bych si a dych’
a vyrazil bych z republiky,
vsadil bych na práci, sval a krev
poslední groš, na velkou kartu:
vydal by železný světa řev
dolary pro mou krásnou partu.


Schon dampft der Kaffee hie und da im Garten,
Der Schoosshund bellt, er kreischt der Papagei,
Papa studirt die kolorirten Karten
Von Zoppot, Heringsdorf und Norderney.
In den geschlossenen Theatern trauern
Die weichen Polstersitze des Parquets
Und rothe Zettel predgen an den Mauern
Die goldne Aera der Retourbillets.


Des Landes Töchter, kommt
In Eurer Unschuld Perlenkranz!
Ihr Mütter, mit dem besten Schmuck
Der mütterlichen Freuden angethan,
Und Väter, Jünglinge
Und Greise, wallet heut
Zu Gottes Tempel freudiger!
Denn Eure Fürstin, Eure Mutter,
Vom Himmel Euch geschenket neu,
Sie geht voran.


Nun der Verräther sihet/
Wie hoch man sich bemühet
Vmb Christi Todes Pein!
Wil Er in Tausend Nöthen
Vertäufft sich selbst ertödten/
Selbst Richter/ Zeug vnd Hencker seyn.


Rhingulph war es, der den Legionentödter Herrmann sang 5 ,
Rhingulph, der dem Frömmsten uns'rer Barden
Von der Pleisse bis zur Wolkenburg
Mit dem schönsten Liede folgte 6 ,
Rhingulph, dessen Mund auch dich
Vor den Söhnen deines Volkes ehrte. –


Nyujtsad drága jobbodat
Zálogúl, hogy lángodat
El nem oltják a korok;
S bár eltép a sors hatalma
Hő szerelmem istenálma
Emlékidben élni fog.


Ó v oběť přijmi, Bože, dceru mou!


	e io, che son del numero maggiore
tra gl'ignoranti, e minor tra' morali,
pur ho disio d'amare i vostri equali,
ben che di pochi se ne veggia il fiore.


Ach, krásy žíznit budu, vím –
kam obrátím se, všude, všude,
i pak, až s křídlem bělostným
mne anděl smrti líbat bude.


Wes ist der rothe Mund/ das güldne Licht?
Das durch den späten Abend bricht?
Wes seyn die Rosen-Wangen?
Wes ist das lachen doch/
Das mich nun führt gefangen
Ans süße Liebes-Joch.


O Seel', ich wohn' und ruh so gern in dir,
Ach wohne doch auch unverrückt in mir!
Mein liebend Herze steht dir offen,
Kannst du wohl etwas Bessers hoffen?


Však ten lotr v levo
bez orodování
svíjí se na dřevě kříže
v těžkém umírání.


De lesz még itt a bosszu órájáig,
Lesz még itt szív, mely sohasem feled,
Hallunk mi még, hallunk zsoldos nyöszörgést
A vértanúknak sírhelye felett.
Lesz még itt ünnep, melynek órájában
A büntető Igazság karja ver -
És büszkén tűzzük azt a híres fátyolt
A tizenhármak oszlopára fel.


كَم في الكَثيبِ وَكَم عارضته قمرٌ
يودّ أنّ له من حسنه القمرُ
يجنِي عليَّ سقاماً سقمُ مقلتِه
وكلُّ جرمٍ جناه الحبُّ مُغتَفَرُ
قال العواذل سَرْعاً ما عشِقتَ وما
يدرون أنّ طريق العِشقِ مختصرُ
وَما الصّبابة إلّا خُلسةٌ عَرَضتْ
سمعٌ جناها على الأحشاء أو بصرُ
النارُ في كَبِدي مذ غبتَ عن بصري
ومن جفوني وقد فارقتني المطرُ


Reserva esas en risa envueltas iras
para cuando más cuerda te desvíes
de ese que porque de él tu pecho fíes
colora con lisonjas sus mentiras.


Weil das Leben bey uns bleibt, brauchen wir das Leben;
Kummen wir in Himmel nicht, kummen wir daneben.


Přestaneš se někdy smáti –
Zazní zvon, i na tě soče;
Naposled pak zvoláš: „Máti!“
Naposled pak zvoláš: „Otče!“


Wetterleuchten, da und drüben,
Arbeitsausstand, Straßenschlacht,
Darwinismussturmgetrieben
Sich der Weltenbrand entfacht.


A zsoldos martalékok nyája
orditva habzik ellenünk,
halált visítgat trombitája,
remeg szavára életünk.
Szerelmes asszonytársainkat
örök bilincsre kergeti,
honunkat földig égeti
s pallosra hányja magzatinkat.
Fegyverre bajnokok stb.


Zum Flammentode gehn an Indusstranden
Mit dem Gemahl, in Jugendherrlichkeit,
Die Frauen, ohne Zagen, ohne Leid,
Geschmücket festlich, wie in Brautgewanden.


久知名笔重南金
白首相看即此心
竹院已高亭午日
又移书榻过槐阴


Oh ezt fogadd el, s amikoron közös
Haszonra gerjedt éltedet, egyszerűn
Ajánlom a bölcs Úr kezébe


procuradles, hoy antes que mañana,
como padre cristiano y caballero,
a la una un seráfico mortero,
al otro, una domínica campana.


e star nel fresco tutta meriggiana;
la vostra borsa sempre a bocca pasa
per la miglior vivanda di Toscana.


Ach! daß die Zwietracht deiner Glieder,
O Deutschland! dir so schädlich ist:
Nur Neid und Eigensinn schlägt deine Kräfte nieder,
Dadurch du sonst so furchtbar bist.
Wo sind die unbesiegten Waffen,
Die sonst so leicht die halbe Welt gezähmt?
Vorzeiten hast du Rom im größten Flor beschämt,
Itzt kanst du dir nicht Hülfe schaffen.
Wo ist, Germanien, dein nie bezwungner Degen,
Der sonst beständig obgelegen?


Guardó inviolable sus sagradas leyes,
lo apacible mezcló con lo severo,
y fue amado, y querido de los Reyes.


De Jonatás, su amigo y su delicia,
y de Sául, contrario, crudo el sino
al par lloró David (El amor fino
lleva siempre un resabio de injusticia )


L'arche difficili. Crebbe a la patria
Larga di pubblici doni e di gloria
Ogni studio più degno
E di mano e d'ingegno.


Der erste sprach: Wahrlich, das war
Treu bis zum Tod – ein Königsnarr!
Doch wer soll nun als Richter entscheiden,
Wer das bessere Lied sang von uns beiden?


眼里双瞳在
腹中一字无
乘闲聊缉网
欲去拔珊瑚


Před krátkem sladká vyznání tu chvěla,
zde kroužili kol krásek páni galantní,
na odiv stavěly zde ženy těla
i umlouvaly schůzky tajné, pikantní. –


Jeho národ osiřelý
proniká mu útrobu;
toho snad už nevyželí
žádná matka ze hrobu!


اِكسِر بِمائِكَ سَورَةَ الصَهباءِ
فَإِذا رَأَيتَ خُضوعَها لِلماءِ
فَاِحبِس يَدَيكَ عَنِ الَّتي بَقِيَت بِها
نَفسٌ تُشاكِلُ أَنفُسَ الأَحياءِ
صَفراءُ تَسلُبُكَ الهُمومَ إِذا بَدَت
وَتُعيرُ قَلبَكَ حُلَّةَ السَرّاءِ
كَتَبَ المِزاجُ عَلى مُقَدَّمِ تاجِها
سَطرَينِ مِثلَ كِتابَةِ العُسَراءِ
نَمَّت عَلى نُدَمائِها بِنَسيمِها
وَضِيائِها في اللَيلَةِ الظَلماءِ
قَد قُلتُ حينَ تَشَوَّفَت في كَأسِها
وَتَضايَقَت كَتَضايُقِ العَذراءِ
لا بُدَّ مِن عَضِّ المَراشِفِ فَاِسكُني
وَتَشَبُّكِ الأَحشاءِ بِالرَحشاءِ
وَمُهَفهَفٍ نَبَّهتُهُ لَمّا هَدا
وَتَغَلَّقَت عَيناهُ بِالإِغفاءِ
وَشَكا إِلَيَّ لِسانُهُ مِن سُكرِهِ
بِتَلَجلُجٍ كَتَلَجلُجِ الفَأفاءِ
فَعَفَوتُ عَنهُ وَفي الفُؤادِ مِنَ الهَوى
كَتَلَهُّبِ النيرانِ في الحُلَفاءِ


Slunce hávů ozlacuje řasy,
štít se třpytí, uzda, podkova,
na přílbicích křídla kovová,
plamenité meče, pukle, pasy,
krunýře, korouhví zlatá tříseň,
bubny víří, rozléhá se píseň.


Jsem pustý piják, pitím jsem
už prohrál mnohé sázky,
chci věčně plnou, plnou číš,
ba věčně plnou – lásky.


Proč boha svého zapře dnes
a zítra jiné hledá,
tam Ježíše, dnes Jehovu
a zítra Mohameda –
a proč v tu krutou hádanku
mu nikdo světla nedá.


Pod lupínkem, v stínu květů
mám svůj hezký budníček
drobný, malý, že by se tu
neprovlék’ váš malíček.


B. Mért nem adál mindennek szárnyakat?
T. Hogy kiknek nincs, repülni vágyjanak.


Po přízi luny níž a níž,
v tu vonnou noc a lesní tíš,
kde spal ve květu anemon
Endymion!
se snesla k němu v údolí
a na stráni a na poli
plál svatojanských mušek shon...
a jilm a olše hlaholí:
Endymion!


Je hlasů rozseto, je vůně po nábřeží
rok z roku milostněj a včera míň než dnes;
vzduch, věčný erotik, hrst květů v rukou, běží
a nedozpíván zpěv se line se sta věží,
tak lásky nedopit jak o půlnoci jez.


Süßen Trug und holdes Wähnen,
Das für mehr als Wahrheit gilt,
Und ein immer wachsend neues Sehnen,
Das die Seele hebt und füllt.


Nadmutí vrchové ohňoplévacý!4)
Držte dnes na uzdě ohnivých řek!
Zavřete dýchavce k projití dýmu,
Aby tím náočník v utěše tek –
Nebožto Královna putuje dnes:
Pod Její srdečkem nebeský kněz.


Euer Wort sey Ja und Nein,
Bindest du uns, Jesu, ein.
Ja sey ja, und nein sey nein,
Wenn doch dies so möchte seyn!


Lasst die Brunnen reicher fliessen,
Was der Rein und Necker trägt,
Müss' auß ihnen sich ergiessen,
Unsre Ruh wird nun gehegt
Und fällt tausent-strömig auß
In die Kirche, Stad und Hauß.


Der Müller schnarcht und das Gesinde,
Und nur die Tochter wacht im Haus;
Die lachet still und zieht sich heimlich
Fürsichtig die Pantoffeln aus.


Full of high sentence, but a bit obtuse;


Oft führt ich sie zum Haine
Und war mit ihr alleine;
O wie war ich erfreut!
Ist je ein Paar alleine,
Ist Amor niemals weit.


- E sok csodát, szépséget látni
Etelke is kiváncsi már.
Miért ne rándulnának hát ki
Most, mig diszében áll a nyár?
Egy szép nap odakünn a villán -
E gondolat gyujt, mint a villám.
Etelke tapsol - “ez dicső!”
S a mama? - még tünődik ő.


Welch ein heftig Gedränge nach diesem Laden! Wie emsig
Wägt man, empfängt man das Geld, reicht man die Ware dahin
Schnupftabak wird hier verkauft. Das heißt sich selber erkennen
Nieswurz holt sich das Volk, ohne Verordnung und Arzt.


Hier im Buſch, in ſichren Finſterniſſen,
Wo ich oft, berauſcht von Wein und Kuͤſſen,
Die ich um kein Gluͤck vertauſche,
An der Phyllis vollem Buſen lauſche.


此生只合住湖州
罢得微官任白头
尽买太湖三万顷
烟波随处着渔舟


Manchen Priester kennt die Sage, der, ein Held genannt mit Fug,
Durch die Welt das Wort der Wahrheit kühn und unaufhaltsam trug,
Der im Königssaal gerufen: Pfui, ich witt're Kerkerluft!
Und es manch' besterntem Heuchler laut gesagt: Du bist ein Schuft!


—¿Sabremos nosotros, vivos,
ir adonde está ella?
—...Pero ella sabrá venir
a nosotros, muerta.


呜呜传素恨
渺渺起新愁
台空凤已去
楚山千顷秋


Ma non m'avidi già come fra l'herba
El serpente era e di clementia offerta
Trovar non cresi in man la crudel spada,


ويَسْبقُ مَطْروداً ويَلْحَقُ طارداً
ويَخْرُج من غمِّ المضيقِ ويَخْرُجُ


Dobrého člověka nalezneš snáz, aby vyhověl zlému,
než aby nešlechetník dobrému vyrozuměl.


Auf schmalen Raum im weiten Bau beschieden
Sich jetzt des Glaubensstreites Invaliden,
Als flöhen sie vor der Zerstörung Tritten;
Rasch aber folgt die Sieg'rin ihren Schritten!


Fall'n, fall'n, a silent heap; her heroes all
Sunk in their urns; behold the pride of pomp,
The throne of nations fall'n; obscure in dust;
Ev'n yet majestical; the solemn scene
Elates the soul, while now the rising sun
Flames on the ruins in the purer air
Tow'ring aloft, upon the glitt'ring plain,
Like broken rocks, a vast circumference;
Rent palaces, crush'd columns, rifted moles,
Fanes roll'd on fanes, and tombs on buried tombs.


Feio e fátuo a fingir de grande, gordo e guapo;
Hediondo e humilde a inchar de empáfia e ocioso orgulho,
Viscoso de vaidade, entronado no entulho,
Cisma na solidão, sorno e soturno, o sap
Os bugalhos em brasa, a palpitar o papo,
Acocorado, absorto, ao mínimo barulho
Que o sossego lhe suste, em súbito mergulho
Se atasca no atascal; e ei-lo escondido e escap
Patriarca do paul, pelo pântano parco
De água, a arfar e a imergir no lodo liso e imundo,
O batráquio bubuia, o corpo curvo em arc
E sobe à superfície o rei das rãs, rotundo,
Glabro e inchado, a coaxar no lamaçal do charco,
Como o ser mais soberbo e singular do mund


Callidus interea iuxta latitavit Iollas,
omnia qui didicit, qui retulit omnia nobis:
ille quidem nobis, et nos tibi, Mopse, poymus.


Fedje Pindusunkat!
Nagyságtoknak szenteljük fel mindnyájunkat.


C'est au fond du détroit d'Hellé
Que j'ai voulu chercher mes rentes,
Et je n'ai jamais plus filé
Qu'un lys au bord des eaux courantes.


Mein kühnstes Lied, ich will es nun beginnen,
Es braust hinan, im Ätherduft zu baden,
Es quillt empor in sprudelnden Kaskaden,
Und Melodie ist seiner Welle Rinnen.


S ním ale cítíš svěžest, vůni, něhu,
zpěv dívek, hudby vír a křik a šprýmy,
rej fandanga pod stromy ztemnělými.


„Nevyzraď ni slovem, co jsi tuto zočil,“
řekla mu a vyšla napřed do předsíně.
Za ní hoch. Tu náhle ku mrtvole kročil,
jíž skvost na prsou se kmital v polostíně.
Schvátil pochodeň a k padlému ji nahnul –
vzkřikl – železnou mu roušku s líce stáhnul –
a vzkřik’ mocněji: „Pan Strange! Ach, pan Strange!“


K čertu! Odpust, pane Bože! Pekla lest,
milý pane, často smysly překotí,
odvaha tatam je! Co se stalo ti?


So sang's. Und Harfentön' und Flöten um die Wette
Begleiteten das wollustvolle Lied.
Die Thüren öffnen sich, und Psyche sieht
In einem Saale sich, wo selbst ein Sybarit
Sein höchstes Gut gefunden hätte.
Dort bot ein sanftes Kanapee,
So weich, wie neu entkeimter Klee,
Mit koischem Geweb' umhüllet,
Den Schooß der süßen Ruhe dar.
Dort lockt' ein goldner Tisch, mit Speisen angefüllet.
Und winkte sie, so eilte unsichtbar
Ein Heer von kleinen, weichen Händen,
Das Köstlichste, das Schönste ihr zu spenden.
Rings wallt ein süßer Nektarduft;
Begleitet von der Laute holden Tönen,
Floß ein Gesang sanft schwellend durch die Luft,
Und wiegt' ihr Herz in namenloses Sehnen.


Komm, Edle, weihe mir ihn ein;
Durch dich erst kann ich glücklich werden.
Heil mir! das beste Kind auf Erden
Muß auch die beste Gattin seyn.


Tout rit. Le ciel est bleu, du bleu de l’espérance.
L’escarcelle au côté, la plume au chaperon,
Merlin est plus gaillard que le soleil de France.


Nač pessimismus, když vše kolem raší,
nač slzy, nářky, když je květů čas?
milujme jaro, žijme svoje chvíle –
nevíme zítra, co bude z nás.


Cantor de la belleza y la justicia
en una edad prosaica y sin sentido,
adorador eterno de Cupido
cuando culto se rinde a la avaricia


De tu magnífico traje
recogeré la basquiña
cuando te llegues, o niña,
al estribo del carruaje.
Esperando para el viaje
la tarde tiene desmayos
y de sus últimos rayos
la luz mortecina ondea
en la lujosa librea
de los corteses lacayos.
No temas: por los senderos
polvosos y desolados,
te velarán mis cuidados,
galantes palafreneros.
Y cuando con mil luceros
en opulento derroche
se venga encima la noche,
obsequiará tus oídos
con sus monótonos ruidos
La serenata del coche.
EN CAMINO
Al fin te ve mi fortuna
ir, a mi abrigo amoroso,
al buen terruño oloroso
en que se meció tu cuna.
Los fulgores de la luna,
desteñidos oropeles,
se cuajan en tus broqueles
y van por la senda larga,
orgullosos de su carga,
los incansables corceles.
De la noche en el arcano
llega al éxtasis la mente
si beso devotamente
los pétalos de tu mano.
En la blancura del llano
una fantasía rara
las lagunas comparara,
azuladas y tranquilas,
con tus azules pupilas
en la nieve de tu cara.
La aurora su lumbre viva
manda al cárdeno celaje
y al empolvado carruaje
un rayo de luz furtiva.
Surge la ciudad nativa:
en sus lindes, un bohío
parece ver que del río
el cristal rompen las ruedas,
y entre mudas alamedas
se recata el caserío.
Como níveo relicario
que ocultan los naranjales,
del coche por los cristales
¿no distingues el Santuario?
Del esbelto campanario
salen y rayan los cielos
las palomas con sus vuelos,
cual si las torres, mi vida,
te dieran la bienvenida
agitando sus pañuelos.
LLEGADA
Por las tapias la verdura
del jazmín cuelga a la calle,
y respira todo el valle
melancólica ternura.
Aromarán la frescura
de tus carrillos sedeños
los jardines lugareños,
y en las azules mañanas
llegarán a tus ventanas,
en enjambre, los ensueños.
Escucharás, amor mío,
girando en eterna danza
la interminable romanza
de las hojas... Y en el frío
mes de diciembre sombrío,
en el patriarcal sosiego
del hogar, mi dulce ruego
ha de loar tu belleza
cabe la muda tristeza
del caserón solariego.
Esparcirán sus olores
las pudibundas violetas
y habrá sobre tus macetas
las mismas humildes flores:
la misma charla de amores
que su diálogo desgrana
en la discreta ventana,
y siempre llamando a misa
el bronce, loco de risa,
de la traviesa campana.
A tus plácidos hogares
irán las venturas viejas
como vienen las abejas
a buscar los colmenares.
Y mi cariño en tus lares
verás cómo se acurruca
libre de pompa caduca,
al estrecharte mi abrazo
en el materno regazo
de la aromosa tierruca.


瞥见谁家燕
才惊社日临
洛花移种否
唤起故园心


Bitt daß Gott vns den Frieden geb/
O Königin!
Bitt daß Gott Mord vnd Krieg auffheb.
O Königin!
Maria Maria O Königin.


O, slyšte naše přání vroucí!
Bůh štěstím dař Váš každý čin,
Vám blaho roďte všichni dnové,
jak krásný sen Váš život plyň!


隋朝桧下访仙真
五十年前夜榻身
至道宫前天目顶
羡公去作卧云人


Risi, come a sentir che indietro un fiume
corresse, e finto tenni il suo sermone;
ma ciò non scrisse lui senza cagione
e veggio che nel mondo è tal costume;


破屋哀哀啼老孀
祗因兵后又年荒
一家十口存无二
废尽门前陌上桑


Nu war he fragt un gev ok flink Besched.
He sä, sin Moder weer en arme Wętfru
Mit sœben Kinner, he de öllste Jung,
Un confermeert, nu wull he ut to deenn.
Doch sän de groten Burn, he weer to fin:
He wull doch gar to geern sin Lohn verdeenn,
Un Moder un de Lütten 'n bęten hölpen,
He war sik sur don, harr he blot en Stell.


Kdo odvrátit chce prestiže teď ztrátu?
Pan poslanec.
Kdo o potřebách mluví nyní státu?
Pan poslanec.


Zuweilen nur Sirenen
Noch tauchen aus dem Grund,
Und tun in irren Tönen
Die tiefe Wehmut kund. –


Gazela,
Bailarina,
Camélia,
Que graça seria a dela?
Que milagre inspirado
Era Maria
Cheia de graça!


Des Herbstes Weg und Kreuze gehn in Abend ein,
Singende Pilger und die blutbefleckten Linnen.
Des Einsamen Gestalt kehrt also sich nach innen
Und geht, ein bleicher Engel, durch den leeren Hain.


少小离家老大回
乡音无改鬓毛催
儿童相见不相识
笑问客从何处来


فاستقبَلَهُ السِّجْنُ بِشَوْقٍ
فِذٍّ هُوَ والإبِنْ البارّْ


Ach! könnt ich auf ein Augenblickchen,
Nur manchesmal, zu zweitallein,
So ein privilegirtes Stückchen
Von einem alten Vetter sein!


Даром что из влажных недр
Словно гриб вскочил Петрополь,
Здесь — с востока древний кедр
И с полудня — стройный тополНаши дачи хороши:
Живописные созданья!
Одного в них нет — души,
Жизни теплого дыханьБлещет жизнью, а мертво,
Всё насилье, не свобода,
Всё работа, мастерство,
Рукодельная природЧто-то словно лес кругом,
Что-то вроде солнца, что-то
Смотрит пестрым цветником,
А на деле — всё болотЗагляденье близь и даль,
Всё Рюйсдалева картина!
Но Рюнсдаль, хоть и Рюйсдаль,
Не природа, а холстинДекорация для глаз,
Обольщенных чувств приманка:
Что лицем, то напоказ,
Но зато что за изнанка!
Светел день, но подождем —
Бог пока дает нам вёдро,
Что-то будет под дождем,
Как польются с неба вёдра!
Всё обхватит влажный мрак,
Полиняет, перемокнет,
И сбежит натертый лак,
И цветущий блеск поблекнеКиснет в слякоте, в воде
Всё, что было так роскошно,
И так гадко всё везде,
Что самим лягушкам тошнКаково же людям? Жаль,
Но пожди еще немножко,
И хваленый твой Рюйсдаль
Будет мокрою ветошко


مَنْ لَمْ يَمُدَّ نَداهُ ليَّ بِراحَةٍ
أَلْزَمْتُ رِجْلي عنهُ قَيْدَ الياسِ
وَلَقَدْ يَقِلُّ لِمنْ سَعَى ليَّ بِرُّهُ
سَعْيي علَى عَيْني إليهِ وَراسِي


Tu starosta bledá
vztekem berlu zvedá,
na sestru se katí
do krve ji mlátí,
vzchopit se jí nedá.


De l'altro gabbi donandoli spene,
che per sperança si creça regnare:
cusì gabando n'avrà mille bene.


Da gingen die Schwerter die Klinker die Klang,
Herr Detleff Schwerin mit dem Putlitz rang
Und wollte den Preis erwerben;
Da mußte Herr Detleff von Schwerin
Für seinen Erbherrn sterben.


几度寻春信
亲曾到石桥
寒云拂缟夜
恨不坐通宵


Кто, в проворстве твердый, мог
Собственной рукою,
Отойдя от всех дорог
Быстро взять, в заветный срок,
Звездный папороть-цветок,
Над глухой рекою, —
Перед тем, в глуши лесной,
Многое возникнет,
По-другому глубиной
Глянет весь простор речной,
Для него и зверь лесной
По-иному крикнеТот, кто взять умел в свой срок,
Звездный папороть-цветок,
На лесной дорожке,
На одной из тропок тех,
Где лесной змеится смех,
Где цветут цветы утех,
На лесной дорожке,
Заприметит огоньки,
Что мелькают вдоль реки,
Это светятся царьки
Золотые рожкПрямо он туда пойдет,
Где царьки лесные,
Вот, в подземный длинный ход
Царь царьков его ведет,
Вот, вошли в какой-то свод,
Стены расписныЯрче утренней зари,
И вечерней краше,
Что захочешь, все бери,
Но другим не говори,
Где резные чаши,
Где таятся янтари,
Где огни не нашКто захочет, веря в стих,
Самоцветностей таких,
Пусть он зря не просит,
А сперва путей земных
Пусть он скуку бросиИ походит вдоль реки,
Там где звездные цветки,
Близ лесной дорожки,
Что значеньем глубоки,
И придут к нему царьки
Золотые рожк


Da denk ich an die Lindenstadt;
Und regt sich nur das schwächste Blat,
Das Zephyr sucht zu küssen,
So spricht die Wirthin Lobesan,
Da kömmt gewiß ein Landsmann an,
Der euch nicht kann vermissen.


Hej, vzchop se, vítězi! svou mdlobu střes!
proč váhá odvaha tvá smělá?
okamžik je tu, národe, ó věz:
„když naše zem, buď naší celá!“


Herr Jesu, Sprich durch mich, was ich aussprechen sol!
Aufbite selbst dein Volk, das du durch mich aufbitst!
Dein ist nur Kron und Thron, den du nur widerbringst,
Als Vater Adam hat auf ewig ihn verschertzet!
Dein ist, was du mir gibst! Dein sol es ewig bleiben,
Was du im geist durch mich regirst!
Ich bin dein Werkzeug blos! Las dich in allem sehen,
Wi vor dein Vater ward in deinem Werk gesehn!
Verherrliche, den du im geist gebahrst,
Das dein allein di ehr im Himmel und auf Erden!


Ein Album! Schneeweiß Pergamentpapier,
Und Schnitt und Decke schön verziert mit Golde!
Nicht wahr, wenn sich's nur nicht so langsam füllen sollte,
Mit Sprüchen, Bildern, hundertfacher Zier?
Zur Hälfte wenigstens säh man es gar zu gern
Schon ausstaffiert, geistreich, von Damenhänden,
Und, hätten sie was Kluges drein zu spenden,
Zur Not wohl auch von dem und jenem Herrn?


»Bube!« rief er, meines Schreckens
Blässe für die Farbe eines
Schuldbewußtseins nehmend, »Bube!
Lilialinda, Deine Gattin,
Sprich, wo ist sie? Sicher weißt Du's!
Sicher hast Du diese schönste,
Diese köstlichste von allen
Blumen meines Cölibates
Frech geraubt mir! Hast zur Flucht sie
Ueberredet, vor ihr spiegelnd
Als ob plötzlich nun entflammt sei
Lieb' für sie in Deinem Herzen,
Gegenliebe für die Holde,
Die, ächt weiblich, unschuldvoll
Sich zu Deinem Weib, auf ewig
Zur Geliebten angetragen,
Und die Du, statt hinzusinken
Glückbetäubt zu ihren Füßen,
Der Du werth nicht bist, vom Schatten
Dieser Füße nur zu träumen,
Grausam Dir antrauen ließest!
Ihre Liebesgluth verlachend
Und zu Deiner Gattin machend,
Frech und schnöde sie verstießest!«


tenor mi mandi, col primo e secondo
nome e prenome, scritti in carta bianca,
di tal ministri che son vivi al mondo.


Irgendwas und irgendwas,
Schweig' still, schweig' still,
Hat zerdrückt das grüne Gras,
Schweig' still, schweig' still;
Wer die rote Blume bricht,
Schont des grünen Grases nicht,
Die rote Blume,
Blume Herzenstrost.


Vše umlklo, jen temný cinkot číší
dál příšerně a mrazně síní zněl;...
a slunce z hor když spělo k jasné výši,
tu teprv’ přátel kruh se rozešel. –


Ein Kind sucht Kindern oft den Apfel abzustreiten,
Weil schon die Kinder Menschen sind:
Auch der erwachsne Mensch ficht oft um Kleinigkeiten,
Ist trostlos im Verlust, und prahlt, wann er gewinnt.
Warum? Der Mensch bleibt noch ein Kind.


Před novou duší ženy tance vedou
ve skoku chlípném, s rozervaným vlasem
a duše s tváří neskončeně bledou
se šeptem víc, ne s vnadným jindy hlasem,
v němž cnost a krása shlížela se čistá,
pohlíží vůkol, zdaž tu není Krista,
a smáčí šat tím trpkým, bílým mokem.


Ob wir's erlitten, ob verschuldet
Vergangnes ist nicht abgethan.
Ob losgekämpft und ungeduldet,
Es folgt im Stillen unsrer Bahn.


Wir zehlen was nicht ist und längst in nichts verschwunden/
Verwichner Zeiten Lauff und Menge vieler Jahr
Und was den Augenblick noch kaum verhanden war.
Wir zehlen was sich noch nicht von der Zeit gefunden.
Umsonst! wir Armen/ Ach! Jahr/ Monat/ Tag und Stunden/
Sind kein beständig Gut/ doch bringen sie Gefahr
Und höchsten Nutz zu uns. Sie bieten alles dar/
Wordurch die Ewigkeit uns Menschen wird verbunden.
Gott dem nichts fällt noch kommt/ dem alles steht und blüht/
Der was noch künfftig ist als gegenwärtig sieht/
Wil auch vor Augenblick uns Ewigkeiten geben.
Ach Seel! Ach! sey mit Ernst denn auf die Zeit bedacht/
Nimm Jahr und Monat/ Stund/ und Augenblick in acht.
Ein einig Augenblick verspricht Todt oder Leben.


Im Norden sind die Ebenen, da steigen
Die Ströme zitternd in das Meer,
Das sie verhüllt. Der Wind weht Wogen her.
Das Wasser schweigt, und die Sternbilder schweigen.


锦作薰笼越样新
迎春犹及送还春
花时色与香如此
花后娟娟更可人


Sin la esquina redonda del codaste
ni el abanico marcador de rumbos,
con soltura de un alga desprendida,
su perforar de vientres entreteje
las nieves del cordel de las distancias.
Espuela para ijares sumergidos
retorciendo sus puntos cardinales
en la conciencia húmeda del agua.
Escolta de la estrella giratoria,
una banda de pájaros de sal
quiere construir nidos
en el voltijear de las enaguas.
La estrella de los dedos retorcidos
es la sonrisa del muñón del agua.


Ma tu me dai casion ch'io me lamenti,
perché l'atender acrescie 'l dolore;
né già te pòy scusar soto 'l colore
de ciò che stai, perché ben no ne senti;


Tão pouco heráldica a vida!
Tão sem tronos e ouropéis quotidianos!
Tão de si própria oca, tão do sentir-se despida
Afogai-me, ó ruído da acção, no som dos vossos oceanos!


Aber über selig weit
Sind die Todten allerseit
Die im Herren sterben,
Denn der Geist bejaht, daß sie
Von der schweren Arbeit hie
Erst die Rhu erwerben.


To bylo kouzlem jara, kdy vše svítí
ve svěžesti a jase, v slunci skály
se rozpláčí, až s vrásek jim se řítí
strž perel, jako by se v slzách smály;
ve suchém listí kdy od lonské zimy
fialka voní, petrklíč se blýská,
sní v mechu podléštka a střemcha nízká
se zachví ob čas vzdechy tajemnými,
déšť bílých kvítků střásá na skaliska;
žežhulka v stráni, v hvozdě doupnák stýská.
Kdy kaštanová, dlouhá alej stmělá
je posypaná květným pýřím celá,
při průvodech jak božího je Těla.
To bylo kouzlem jara v blahé tuše,
kdy zas mi píseň lásky tryskla z duše;
tak sama přišla, prostá, nevolána
a svěžest dýchala jak svlačec z rána,
když celý otevřen je plný rosy.
Jak oko holubice, které prosí,
tak zřela na mne, tak mne proměnila
tou vůní, jež se z kalíšku jí lila,
že duše zase jednou šťastna byla!
A jako v dobách minulých já říkal
ji zbožně si, zrak obraceje k zemi,
mír každým slovem v duši hlouběj vnikal,
já šťasten byl, neb já byl smířen s všemi
tou písní malou, nehledanou, prostou,
že byl jsem jist, pod keřů haluzemi
vše fialky že z mého srdce rostou.


Seine Mutter die hieß: Alla hopsa sassah,
Seine Großmutter: Eia popeia mamah.
Au, au! das that wehe,
Au, au, das that weh -
Der arme Nabob seufzt Hurrje.


Különben a lég csöndes, néptelen;
Kék távolában itt-ott függ vala
Egy barna szárnyas a híg étheren,
Mint pár-szemöldök írott vonala.
A puszta sík volt, mint a kék elem
Melynek ködében széle elhala;
Alig jegyezte néhol egy csekély domb,
Mely mult csatákról sejtelmes regét mond.


Schirmt auch uns, auch ferner noch! Lenket huldreich
Unsre Heimfahrt, gebt uns Geleit und Segen
Auf dem Weg nach Haus, nach der süßen Heimat,
Söhne des Aethers!


Wie herrlich, Fürstensöhne, steht ihr im Leben da!
Vom Hoffnungsstrahl wird trunken, wer euch ins Auge sah;
Die stolze Morgenwolke ist euer glänzend Bild,
Wenn sie das goldne Frühroth verschleiernd noch umquillt.


Šli kolem vojáci, bubnovali,
čekanku do prachu zadupali.
Ale ona
za rok zase
modrýma očima dívala se.


Mein Kind / sey doch so blöde nicht /
Laß deinen Busen offen /
So sieht mau / daß dir nichts gebricht /
Daß alles eingetroffen:
Sonst dencket man gewiß von dir /
Du hättest nicht der Brüste Zier.


Es muß nicht von fataler Art,
Was sie ihm kündet, sein;
Im Gegenteil, mir scheint, es thut
Dem Braven wundersüße gut
Und geht ihm lieblich ein.


Jungfraunbilder, früh' erblichen,
In dem Haar den Myrthenkranz,
Dämmernd-schwebende Gestalten,
Steigen auf bei Mondenglanz.


Quando Morgante vedeva quel salto,
parve che 'l cuore in aria si levasse,
ché più di dieci braccia andò in aria alto
Baiardo, prima che in terra calasse.
Or qui comincia il terribile assalto.
Rinaldo presto Frusberta sua trasse,
quella che fésse il mostro da l'inferno,
per far de' saracin crudo governo:


Welches ist der wahre Gott?
Ist es der Hebräer starrer
Großer Eingott, dessen Kämpe
Rabbi Juda, der Navarrer?


Was alles ausersehn zum Modemachen,
Und wie das Modemachen gar gemacht wird,
O lustig Schauspiel! Oft zuerst mit Lachen
Empfängt man, was Gemeingut über Nacht wird,
Bis plötzlich es, nach kurzem Glanz und Prachen
Geworfen in des Trödels tiefsten Schacht wird.
Auch auf des Ruhmes Bahn die Tageswunder
Man hebt, verwöhnt sie, wirft sie weg als Plunder.


Ha ősz szálat lel a hajában,
kitépi és csókolja lágyan,
mint - akiért lett - a lányt hajdanában.


城中应接同摩诘
云外无心似老卢
月白风清深夜坐
出家全不费工夫


Selbst die Mutter nicht, die Hausfrau, schont dies schnöde Ungeheuer!
Eine dicke Fünfzigjähr'ge schmort in heißem Liebesfeuer,
Aechzt Gefühl heraus, keucht Wehmuth, schwitzt sich Triller ab und girrt
Zehn Mal den gerechten Zweifel: ob der Liebste kommen wird?


Da sprach Ritter Canning: »Mein König und Herr,
Vergieße nicht Bawdins Blut,
Was immer er dir Böses tat,
Ihm galt es brav und gut.


Musím ti to říci, že jsi mi tak milou
jako básníkovi v snění krásy zjev,
jako první květ, jenž puzen jara silou
zdobí napřed zemi, potom ňadra děv.


Ihr Tadler, schweigt! ich will der Welt
Den Vorzug unsrer Zeiten melden.
O wißt, wohin mein Blick nur fällt,
In jedem Stand' entdeck' ich Helden.
Ich will der Menschen Lob besingen
Und schenke meiner Lieder Schall
Dem tonbegier'gen Wiederhall;
Der Plaudrer mag ihn weiter bringen.


Prati, giardini, vaghi balli e canti,
Sollazzi, né diletti, né piacere,
Giovani andar leggiadre, né vedere
Donne seguite d'amorosi amanti,
Nulla non piace a me quando davanti
Non vedo ne l'aspetto mio sedere
L'angelico bel viso, al cui piacere
Vive contento il cor de' suoi sembianti.
Deh, non lasciate fuggir la bellezza
Vostra, tanto gentil, 'nanzi che gli anni
Vi cavin fuor di vostra giovinezza.
Guardate ne lo specchio de gl'inganni
Di colui che nel cuor ha tanta asprezza:
Del vostro dolce amor non cura i danni.


To tease me into doing it, on your level, and then you aren’t there


Ses plus beaux jours ?


初著离骚去国年
独醒怀抱转凄然
汨罗不作西流水
终古愁云在楚天


Ein mal noch,
bevor wir schlafen gehn,
zu unsern Jungens!


Ist das noch die große Stadt,
dies Geraune rings im Grauen?
diese Männer, diese Frauen,
kaum erschienen, schon verschwunden;
und die Sonne steht so matt
wie ein kleiner, rotgewordner Mond da.


Não suponhas que isto encubra
sarcasmo, nem ironia;
aquecer-te a face rubra
em mim fora vilania.


官人骑马松门外
下马敲门眉目清
休问西来他日意
绕篱无数竹鸡鸣


Marná řeč, mnou nepohnete,
o jiném já kraji sním,
vše je mlha, pára, dým,
okna chatek báječnými
stkví se listy palmovými,
stromy křišťál k nebi ční,
u krbu se přede, sní,
každý schoulen v kožíšek
jen se mihne, mráz jej pálí,
v svitu hvězd co chaty zdálí
k dětem slétá Ježíšek.


لا تنكر الحكم في مضمون نكتته
كالحق يعظم أمرُ الباطل الفشل
والسرُّ بينهما يمضي تصرُّفه
زوال ثانيهما والحقُّ لم يزل


Er kaufte auf dem Jahrmarkt sich zwei weiße Mäuse
Und tat sie in ein gläsernes Gehäuse.
Nun machen sie Männchen, lecken ihre Pfoten
Und sehen dich mit ihren roten
Äuglein ein wenig melancholisch an
Und springen plötzlich auf – und dann
Beginnt ein tolles Laufen: die eine rechts herum, die andre links.
Und ihre feinen Stimmen pfeifen spitz, und klingts
Als splittre sich vom Glase jeder Ton,
Als wolle es den beiden
Im nächsten Augenblicke schon
Gelingen,
Mit ihrem schrillen Singen
Die Glaswand zu durchschneiden.


Dich blendt der dunkle Schatten nicht,
Die Finsternis ist dir ein Licht,
Dein Augenglanz ist klar und rein,
Darf weder Sonn noch Mondenschein.


少年怀橘献慈亲
今见黄柑泪满巾
同舍故人堂有母
可能罗帕不分珍


Vzpomínkou lásky vesmír v hudbu splýval.


Qual uom non fia a seguir constante e forte
se 'l motor de le stelle ne accompagna,
soffrendo amara, ingiuriosa morte?


A jak jdu touto drahou
včera i dnes,
zřím, slzí živen vlahou,
kvést nepenthes.


Já jsem – – –
– – – Jsem potok, rosa jsem,
jsem poklad vonných hrud
a kámen na mezích – – –


قد غابَ عبد الله عنِّي مَن غَدا
لِي في الكَوارثِ إن دهتنِى يَنفعُ
قد غَاب لي بَصرِي الذي به مُبصرٌ
قد غَاب لي سمعِي الذِي به أسمَعُ
ما ضرَّني لو كَان لي مُودِّعا
ما ضرَّهُ لو أننِي مُتوَدِّعُ
سَافرتَ يا عبدَ الإله مُبكِّرا
وتركتَ قلبِي بالجَوَى يتقَطعُ
إن لم تُشَيِّعه بِعَينَى نظرةٌ
فالدمعُ والذكرَى إليه تُشَيّعُ
مَا حيلتِي والجسمُ غابت روحُه
والجسمُ بعد الروح لا يتمتَّعُ
ما حيلَتي والفكرُ عُدتَ صِقَالَه
وصِقالُه منه حَقائقُ تَسطَعُ
لَم أنسَ مَجلسَه الثمينَ وما بِه
مِن حكمةٍ عن غَيره تتَرفَّع
يا مَن يُبَشِّرني بقُربِ قُدومه
أُطلُب حياتِي إنني لا أمنَع
قد أَظلمَت مراكُشٌ مِن بعدِه
يا كوكبَ الحمراءِ هل تَتطلَّعُ


Haben kein Pläsier am Sohne.
Dieser spielt sehr gut die Leier,
Aber leider noch viel besser
Spielt er oft Tarock und L'hombre.


E la città Corniglia si dicea,
e Filiberta si chiama la moglie:
dipinti questi due nella moschea
erano iddii, e 'l popol quivi accoglie,
e per paura adorar si facea.
Volea cavarsi tutte le sue voglie,
e virgine ogni dì per forza prende;
poi le metteva ove il buon vin si vende.


Content and Bliss, which differ but in Name,
Alike their Natures and their End the same,
Fast bound together in eternal Chains.
This as the End — The other, as the Means,
Will ne'er divide. But who enjoys the one,
Must find the other ere the setting Sun.


A nad lůžkem zelenavým
budeme vám pěti,
byste mohli sladce, líbě
o své lásce sněti!“


WJr wuͤnſchen alle reich zu werden/
Und wiſſen nicht was reichthum iſt/
Daß man bey ſolchen koth der erden/
Des himmels gar zu leicht vergiſt/
Und an der ſchoͤnſten perlen ſtat/
Nur ſpreu und ſtaub in haͤnden hat.


Pourquoi ce silence mal frère
Depuis de si longues années,
Et tout à coup comme en colère
Tant de clameurs, comme étonnées ?
Pourquoi ce changement mal frère ?


Die Wege Gottes sind stets gut,
Wer wird sie jemahls tadeln können?
Die Ruthe die empfindlich thut,
Ist eine Balsam-Frucht zu nennen.
Sein Schlag macht unsre Herzen klein,
Und lehret uns aufs Wort zu merken.
So kan es ja nicht anders seyn,
Das Kreuz muß unsern Glauben stärken.
Hier muß man auf den Höchsten hören,
Und sich an die Vernunft nicht kehren.


La forêt me chérit,
Je jase avec la lune ;
Je folâtre dans l'une
Et l'autre me sourit.


Vándor, vigyázz, poéta lakik itt.
És poéta itt asszony és gyerek, -
Az őszbesímult házikó előtt
Arany mimóza-bokrok lengenek.


隽游分破北窗眠
笑撚吟髭看控弦
久袖飞驰银管手
为渠涂改角弓篇


Feroce ed empia, che tutti altri caccia,
e me sol fugge, io sego:
e quando il ruscel ghiaccia,
e quando ei n'arde 'l ciel, sempre io la prego
e chiamo in queste braccia,
che speme altra non hanno
a sì gravoso affanno: o riposate
notti, notti beate.


Wenn aus dem Stadtlärm in der Korsostunde
Ich an den öden Tiberstrand mich rette,
Ist mir's, als ob aus seinem alten Bette
Der Fluß mir rauschte schauerliche Kunde


بِنا أَنتِ مِن مَفجوَّةٍ لَم تُعَتَّبِ
وَمَعذورَةٍ في هَجرِها لَم تُؤَنَّبِ
وَنازِحَةٍ وَالدارُ مِنها قَريبَةٌ
وَما قُربُ ثاوٍ في التُرابِ مُغَيَّبِ
قَضَت عُقَبُ الأَيّامِ فينا بِفُرقَةٍ
مَتى ما تُغالَب بِالتَجَلُّدِ تَغلِبِ
فَإِن أَبكِ لا أَشفِ الغَليلَ وَإِن أَدَع
أَدَع حُرقَةً في الصَدرِ ذاتَ تَلَهُّبِ
أَلا لا تُذَكِّرني الحِمى إِنَّ عَهدَهُ
جَوىً لِلمَشوقِ المُستَهامِ المُعَذَّبِ
أَتَت دونَ ذاكَ العَهدِ أَيّامُ جُرهُمٍ
وَطارَت بِذاكَ العَيشِ عَنقاءُ مُغرِبِ
وَيا لائِمي في عَبرَةٍ قَد سَفَحتُها
لِبَينٍ وَأُخرى قَبلَها لِتَجَنُّبِ
تُحاوِلُ مِنّي شيمَةً غَيرَ شيمَتي
وَتَطلِبُ عِندي مَذهَباً غَيرَ مَذهَبي
وَما كَبِدي بِالمُستَطيعَةِ لِلأَسى
فَأَسلو وَلا قَلبي كَثيرُ التَقَلُّبِ
وَلَمّا تَزايَلنا مِنَ الجِزعِ وَاِنتَأى
مُشَرِّقُ رَكبٍ مُصعِداً عَن مَغَرِّبِ
تَبَيَّنتُ أَن لا دارَ مِن بَعدِ عالِجِ
تَسُرُّ وَأَن لا خُلَّةً بَعدَ زَينَبِ
لَعَلَّ وَجيفَ العيسِ في غَلَسِ الدُجى
وَطَيَّ المَطايا سَبسَباً بَعدَ سَبسَبِ
يُبَلِّغُني الفَتحَ بنِ خاقانَ إِنَّهُ
نِهايَةُ آمالي وَغايَةُ مَطلَبي
فَتىً لا يَرى أُكرومَةً لِمُزَنَّدٍ
إِذا ما بَدا أُكرومَةً لَم يُعَقِّبِ
وَمُستَشرِفٌ بَينَ السِماطَينِ مُشرِفٌ
عَلى أَعيُنِ الرائينَ يَعلو فَيَرتَبي
يَغُضّونَ فَضلَ اللَحظِ مِن حَيثُ ما بَدا
لَهُم عَن مَهيبٍ في الصُدورِ مُحَبَّبِ
إِذا عَرَضوا في جِدِّهِ نَفَرَت بِهِم
بَسالَةُ مَشبوحِ الذِراعينَ أَغلَبِ
غَدا وَهوَ طَودٌ لِلخِلافَةِ ماثِلٌ
وَحَدُّ حُسامٍ لِلخَليفَةِ مِقضَبِ
نَفى البَغيَ وَاِستَدعى السَلامَةَ وَاِنتَهى
إِلى شَرَفِ الفِعلِ الكَريمِ المُهَذَّبِ
إِذا اِنسابَ في تَذبيرِ أَمرٍ تَرافَدَت
لَهُ فِكَرٌ يُنجِحنَ في كُلِّ مَطلَبِ
خَفِيُّ مَدَبِّ الكيدِ تَثني أَناتُهُ
تَسَرُّعَ جَهلِ الطائِشِ المُتَوَثَّبِ
وَيُبدي الرَضا في حالَةِ السُخطِ لِلعِدى
وَقورٌ مَتى يَقدَح بِزَندَيهِ يُثقِبِ
فَماذا يَغُرُّ الحائِنينَ وَقَد رَأَوا
ضَرائِبَ ذاكَ المَشرَفِيِّ المُجَرَّبِ
غَرائِبُ أَخلاقٍ هِيَ الرَوضُ جادَهُ
مُلِثُّ العَزالى ذو رَبابٍ وَهَيدَبِ
فَكَم عَجَّبَت مِن ناظِرٍ مُتَأَمِّلٍ
وَكَم حَيَّرَت مِن سامِعٍ مُتَعَجِّبِ
وَقَد زادَها إِفراطَ حُسنٍ جِوارُها
لِأَخلاقِ أَصفارٍ مِنَ المَجدِ خُيَّبِ
وَحُسنُ دَرارِيِّ الكَواكِبِ أَن تُرى
طَوالِعَ في داجٍ مِنَ اللَيلِ غَيهَبِ
أَرى شَملَكُم يا أَهلَ حِمصٍ مُجَمَّعاً
بِعَقبِ اِفتِراقٍ مِنكُمُ وَتَشَعُّبِ
وَكُنتُم شَعاعاً مِن طَريدٍ مُشَرَّدٍ
وَثاوٍ رَدٍ أَو خائِفٍ مُتَرَقِّبِ
وَمَن نَفَرٍ فَوقَ الجُذوعِ كَأَنَّهُم
إِذا الشَمسُ لاحَتهُم حَرابِيُّ تَنضُبِ
تَلافاكُمُ الفَتحُ بنَ خاقانَ بَعدَما
تَدَهدَهتُمُ مِن حالِقٍ مُتَصَوِّبِ
بِعارِفَةٍ أَهدَت أَماناً بِمَذحَجٍ
وَغَوثاً لِمَلهوفٍ وَعَفواً لِمُذنِبِ
عَنَت طَيِّئاً جَمعاً وَثَنَّت بِمَذحِجٍ
خُصوصاً وَعَمَّت في الكَلاعِ وَيَحصُبِ
رَدَدتَ الرَدى عَن أَهلِ حِمصِ وَقَد بَدا
لَهُم جانِبُ اليَومِ العَبوسِ العَصَبصَبِ
وَلَو لَم تُدافِع دونَها لَتَفَرَّقَت
أَيادي سَباً عَنها سَباءُ بنُ يَشجُبِ
رَفَدتَهُمُ عِندَ السَريرِ وَقَد هَوى
بِهِم ما هَوى مِن سُخطِ أَسوانَ مُغضَبِ
وَكانَت يَداً بَيضاءَ مِثلَ اليَدِ الَّتي
نَعَشتَ بِها عَمرَو بنَ غَنمِ بنَ تَغلِبِ
فَلَم تَرَ عَيني نِعمَتَينِ اِستَحَقَّتا
ثَناءَهُما في اِبنى مَعَدٍّ وَيَعرُبِ
إِنَ العَرَبُ اِنقادَت إِلَيكَ قُلوبُها
فَقَد جِئتَ إِحساناً إِلى كُلِّ مُعرِبِ
وَلَم تَتَعَمَّد حاضِراً دونَ غائِبٍ
وَلَم تَتَجانَف عَن بَعيدٍ لِأَقرَبِ
شَكَرتُكَ عَن قَومي وَقَومِكَ إِنَّني
لِسانُهُما في كُلِّ شَرقٍ وَمَغرِبِ
وَما أَنا إِلّا عَبدُ نِعمَتِكَ الَّتي
نُسِبتُ إِلَيها دونَ رَهطي وَمَنسِبي
وَمَولى أَيادٍ مِنكَ بيضٍ مَتى أَقُل
بِآلائِها في مَشهَدٍ لا أُكَذَّبِ
وَآلَيتُ لا أَنسى بُلوغي بِكَ العُلا
عَلى كُرهِ شَتّاً مِن شُهودٍ وَغُيَّبِ
وَدَفعي بِكَ الأَعداءَ عَنّي وَإِنَّما
دَفَعتُ بِرُكنٍ مِن شَرَورى وَمَنكِبِ


Faltenlos sind alle Dinge,
Wie vergessen, leicht und matt.
Heilighoch spült grüner Himmel
Stille Wasser an die Stadt.


Was siegt denn schließlich?
Organischer Erwerb.


Jetzo heißt es: ausmarschiret
In die weite, weite Welt!
Musikanten, musiciret!
Jetzo ziehen wir ins Feld.
Rührt die Trommeln! blas't die Flöten!
Denn es ist uns Muth von nöthen;
Jeder muß ja sein ein Held,
Weil wir jetzo zieh'n ins Feld.


تَنَشَّقَ مِن عَرفِ الصَبا ما تَنَشَّقا
وَعاوَدَهُ ذِكرُ الصِبا فَتَشَوَّقا
وَما زالَ لَمعُ البَرقِ لَمّا تَأَلَّقا
يُهيبُ بِدَمعِ العَينِ حَتّى تَدَفَّقا
وَهَل يَملِكُ الدَمعُ المَشوقُ المُصَبَّأُ
خَليلَيَّ إِن أَجزَع فَقَد وَضَحَ العُذرُ
وَإِن أَستَطِع صَبراً فَمِن شيمَتي الصَبرُ
وَإِن يَكُ رُزأً ما أَصابَ بِهِ الدَهرُ
فَفي يَومِنا خَمرٌ وَفي غَدِهِ أَمرُ
وَلا عَجَبٌ إِنَّ الكَريمَ مُرَزَّأُ
رَمَتني اللَيالي عَن قَسِيِّ النَوائِبِ
فَما أَخطَأَتني مُرسَلاتُ المَصائِبِ
أَقضي نَهاري بِالأَماني الكَواذِبِ
وَآوي إِلى لَيلٍ بَطيءِ الكَواكِبِ
وَأَبطَأُ سارٍ كَوكَبٌ باتَ يُكلَأُ
أَقُرطُبَةُ الغَرّاءَ هَل فيكِ مَطمَعُ
وَهَل كَبِدٌ حَرّى لِبَينَكِ تُنقَعُ
وَهَل لِلَياليكِ الحَميدَةِ مَرجِعُ
إِذِ الحُسنُ مَرأىً فيكِ وَاللَهوُ مَسمَعُ
وَإِذ كَنَفُ الدُنيا لَدَيكِ مُوَطَّأُ
أَلَيسَ عَجيباً أَن تَشُطَّ النَوى بِكِ
فَأَحيا كَأَن لَم أَنسَ نَفحَ جَنابِكِ
وَلَم يَلتَئِم شَعبي خِلالَ شِعابِكِ
وَلَم يَكُ خَلقي بَدؤُهُ مِن تُرابِكِ
وَلَم يَكتَنِفني مِن نَواحيكِ مَنشَأُ
نَهارُكِ وَضّاحٌ وَلَيلُكِ ضَحيانُ
وَتُربُكِ مَصبوحٌ وَغُصنُكِ نَشوانُ
وَأَرضُكِ تُكسى حينَ جَوُّكِ عُريانُ
وَرَيّاكِ رَوحٌ لِلنُفوسِ وَرَيحانُ
وَحَسبُ الأَماني ظِلُّكِ المُتَفَيَّأُ
أَأَنسى زَماناً بِالعِقابِ مُرَفَّلاً
وَعَيشاً بِأَكنافِ الرُصافَةِ دَغفَلا
وَمَغنىً إِزاءَ الجَعفَرِيَّةِ أَقبَلا
لَنِعمَ مَرادُ النَفسِ رَوضاً وَجَدوَلا
وَنِعمَ مَحَلُّ الصَبوَةِ المُتَبَوَّأُ
وَيا رُبَّ مَلهىً بِالعَقيقِ وَمَجلِسِ
لَدى تُرعَةٍ تَرنو بِأَحداقِ نَرجِسِ
بِطاحُ هَواءٍ مُطمِعِ الحالِ مُؤيِسِ
مَغيمٍ وَلَكِن مِن سَنا الراحِ مُشمِسِ
إِذا ما بَدَت في كَأسِها تَتَلَألَأُ
وَقَد ضَمَّنا مِن عَينِ شُهدَةَ مَشهَدُ
بَدَأنا وَعُدنا فيهِ وَالعودُ أَحمَدُ
يَزُفُّ عَروسَ اللَهوِ أَحوَرُ أَغيَدُ
لَهُ مَبسِمٌ عَذبٌ وَخَدٌّ مُوَرَّدُ
وَكَفٌّ بِحِنّاءِ المُدامِ تُقَنَّأُ
وَكائِن عَدَونا مُصعِدينَ عَلى الجِسرِ
إِلى الجَوسَقِ النَصرِيِّ بَينَ الرُبى العُفرِ
وَرُحنا إِلى الوَعساءِ مِن شاطِئِ النَهرِ
بِحَيثُ هُبوبُ الريحِ عاطِرَةِ النَشرِ
عَلا قُضُبَ النُوّارِ فَهيَ تَكَفَّأُ
وَأَحسِن بِأَيّامٍ خَلَونَ صَوالِحِ
بِمَصنَعَةِ الدولابِ أَو قَصرِ ناصِحِ
تَهُزُّ الصَبا أَثناءَ تِلكَ الأَباطِحِ
صَفيحَةَ سَلسالِ المَوارِدِ سائِحِ
تَرى الشَمسَ تَجلو نَصلَها حينَ يَصدَأُ
وَيا حَبَّذا الزَهراءَ بَهجَةَ مَنظَرِ
وَرِقَّةَ أَنفاسٍ وَصِحَّةَ جَوهَرِ
وَناهيكَ مِن مَبدا جَمالٍ وَمَحضِرِ
وَجَنَّةِ عَدنٍ تَطَّبيكَ وَكَوثَرِ
بِمَرأىً يَزيدُ العُمرَ طيباً وَيَنسَأُ
مَعاهِدُ أَبكيها لِعَهدٍ تَصَرَّما
أَغَضَّ مِنَ الوَردِ الجَنِيِّ وَأَنعَما
لَبِسنا الصِبا فيها حَبيراً مُنَمنَما
وَقُدنا إِلى اللَذاتِ جَيشاً عَرَمرَما
لَهُ الأَمنُ رِدءٌ وَالعَداوَةُ مَربَأُ
كَساها الرَبيعُ الطَلقُ وَشيَ الخَمائِلِ
وَراحَت لَها مَرضى الرِياحِ البَلائِلِ
وَغادى بَنوها العَيشَ حُلوَ الشَمائِلِ
وَلا زالَ مِنّا بِالضُحى وَالأَصائِلِ
سَلامٌ عَلى تِلكَ المَيادينِ يُقرَأُ
إِخوانَنا لِلوارِدينَ مَصادِرُ
وَلا أَوَّلٌ إِلّا سَيَتلوهُ آخِرُ
وَإِنّي لِأَعتابِ الزَمانِ لَناظِرُ
فَقَد يَستَقيلُ الجَدُّ وَالجَدُّ عاثِرُ
وَتُحمَدُ عُقبى الأَمرِ مازالَ يُشنَأُ
ظَعَنتُ فَكانَ الحُرُّ يُجفى فَيَظعَنُ
وَأَصبَحتُ أَسلو بِالأَسى حينَ أَحزَنُ
وَقَرَّ عَلى اليَأسِ الفُؤادُ المُوَطَّنُ
وَإِنَّ بِلاداً هُنتُ فيها لَأَهوَنُ
وَمَن رامَ مِثلي بِالدَنِيَّةِ أَدنَأُ
وَلا يُغبِطُ الأَعداءَ كَونِيَ في السِجنِ
فَإِنّي رَأَيتُ الشَمسَ تُحصَنُ بِالدَجنِ
وَماكُنتُ إِلّا الصارِمَ العَضبَ في جَفنِ
أَوِ اللَيثَ في غابٍ أَوِ الصَقرَ في وَكنِ
أَوِ العِلقَ يُخفى في الصِوارِ وَيُخبَأُ
يَضيقُ بِأَنواعِ الصَبابَةِ مَذهَبي
إِلى كُلِّ رَحبِ الصَدرِ مِنكُم مُهَذَّبِ
مُفَضَّضِ لَألاءِ الأَساريرِ مُذهَبِ
يُنافِسُ مِنهُ البَدرُ غُرَّةَ كَوكَبِ
دَرى أَنَّها أَبهى سَناءً وَأَضوَأُ
أَسِفتُ فَما أَرتاحُ وَالراحُ تُثمِلُ
وَلا أُسعِفُ الأَوتارَ وَهيَ تَرَسَّلُ
وَلا أَرعَوي عَن زَفرَةٍ حينَ أُعذَلُ
وَلا لِيَ مُذ فارَقتُكُم مُتَعَلَّلُ
سِوى خَبَرٍ مِنكُم عَلى النَأيِ يَطرَأُ
حَمِدتُم مِنَ الأَيّامِ لينَ خِلالِها
وَسَرَّتكُمُ الدُنيا بِحُسنِ دَلالِها
مُؤَمَّنَةً مِن عَتبِها وَمَلالِها
وَلا زالَ مِنكُم لابِسٌ مِن ظِلالِها
يُسَوِّغُ أَبكارَ المُنى وَيُهَنَّأُ


Qui miro col piè vago il bel Metauro
gir fra le piaggie or disdegnoso or piano,
per mille rivi giù di mano in mano
portando al mar più ricco il suo tesauro.


The lizard, and the lazy lurking bat,
Inhabit now, perhaps, the painted room,
Where the sage matron and her maidens sat,
Sweet-singing at the silver-working loom.


门临绿野尽
鸟下清江深
借问王孙意
宁知春草心


Věž naše jest, my ani o krok zpátky!


Ruch bujný na palubě. V čela zpráhlá
jak víno mladé stoupá volnost náhlá,
z omladlých duchů na povrch se klove
záměrů nesčíslných jaro nové.


Dompfaff Gimpel predigt dorten,
Der die Frau'n und Herrn begeistert,
Weil er klug mit Salbungsworten
Jene rührt und diese meistert.


Při záři světel kolem hleděla.
Sluch její zachyt’ temné hrčení.
To z hradu kočár k Praze uháněl.
Líc její bledá schýlila se v dlaň.
Ta byla jako led a chladila.
Griselda vzpřímila se, její zrak
po stěnách bloudil, jakby naposled
se s nimi loučit chtěl, teď zastavil
se pojednou, a šířil, šířil se
a svítil jako hvězdy v prosinci.


Blíž hrnulo se vojsko křesťanské,
blíž letěl Emeri a jeho syn,
ruch nesmírný byl v plucích pohanů,
král Tybald bouřil: „Na kříž s dítětem!“
A poslechli, ubohý Gibelín
měl brzy ruce hroty proklané
a hrubý provaz poutal na kříž jej
a chystali se útlé nohy též
mu přibíjet, a Tybald krvavý
vzal kopí v ruce, by jej usmrtil.
Na baště vévodkyně zřela to
a prsa tloukla svá a z jejích úst
se nesouvislá slova drala jen
a její zrak byl jako šílené.
Šíp za šípem pohané sílali
po zoufající matce, útrpnost
je k tomu měla. Končit muka tak
ta její chtěli, žádný ale šíp
ji nezasáh’ a bleskot oněch střel
jak aureola kmital kolem ní.
Teď ale výkřik hrůzu plodící
zněl táborem, na nebi zarudlém
kříž spatřil Emeri a oběť tu,
již neslo spásy naší znamení,
a srdce jeho divem nepuklo.
Jak orel letěl v davy nejhustší
a v pravo, v levo zkázu rozsíval,
jak trávy nepřátelé padali,
jich středem prorazil si cestu sám,
u kříže byl, sám pokryt ranami,
krev s čela řinula mu v bílý vous,
však Gibelín byl spasen, Emeri
mu hřeby z rukou trhal s prudkostí,
pak přeťal provaz, dítě omdlelé
na štít svůj vložil, s pláčem hlasitým
pak na svém oři k městu uháněl,
svou drahou kořist stále líbaje.


Schöne Wilden/ seyd gelinder/
Lernt verliebt und freundlich seyn/
Liebt beliebte Schäfers-Kinder/
Ihr müst euch doch finden drein.


Sír a lány: hogy huzom ki itt a
Félelmes éjszakát?
Ki visz anyámhoz? s egy közel hang
Felel: keresztapád!


¿Cuándo en, pues, el morir? (porque se acierte).
¿Al querer espirar? No, que aún hay vida.
¿Es cuándo el alma está ya desasida?
Eso es estar ya muerto, que no es muerte.


Se 'l pensier mio, ov'altamente amore,
Tullia gentil, vostra sembianza impresse,
tutto altamente in sé voi tutta espresse
dal piacer vinto, che mi strinse il core;


:,: Unser Stadtdirektor hat es wohl bedacht,
Daß die Steuer sich lohne, :,:
Wenn im Tanze wir fliegen,
Mit schönen Mädchen uns wiegen,
Dann heißt's gleich »Betahl!«
Lust'ge Hannov'raner war'n wir 'mal.


O poema me tocou
Com sua graça,
Com suas patas de pluma,
com seu hálito
De brisa perfumad
O poema fez de mim
O seu cavalo;
Um arrepio no dorso,
Um calafrio,
Uma dança de espelhos
E de espada
De repente, sem aviso,
O poema como um raio,
- Eleobá, pomba gira!
Me tocou com sua graça


O di vano sudore incaute voglie!
Mendico si pascea, ricco digiuna;
ed Istrion di apocrifa fortuna,
sotto le pompe sue vive a le doglie.


Das/ was du noch nicht weiſt/ erfaͤhret deine Schooß/
Doch ſoll ſie es jetzund mit hoͤchſter Anmuth wiſſen.


A vossos pés ajoelho.
Moço ilustre, amparo nosso.
Quê dentro em real conselho,
Mostrais com anos de moço.
Maduro saber de velho:


»— Sancho, je délivre et protège
»Ce petit forçat du collège,
»Nourri d'un savoir recraché
»Par les pédants qui l'ont mâché.
»Cet esprit dont ils font un cancre
»N'est qu'un cahier barbouillé d'encre…
»— Monsieur, disait Sancho Pança,
»Laissez donc la chaîne au forçat !


Je duše tak zimomřivá
a tak lhostejná k všemu;
do ní se málomoc dívá
a na vše praví: K čemu?


Temo ser otro insano Salmoneo,
que fingió el no imitable rayo fiero,
y fue con rayo abrasador herido.


Stráň pukla v lilie bílé,
jak když napadne sníh,
mé duši tak to je milé,
snad vykvětla mně z nich.


Wie ergetz ich mich im Kühlen
Dieser schönen Sommernacht!
O wie still ist hier zu fühlen,
Was die Seele glücklich macht!
Läßt sich kaum die Wonne fassen;
Und doch wollt ich, Himmel, dir
Tausend solcher Nächte lassen,
Gäb mein Mädchen eine mir.


إِنّا مَعاشِرَ هَذا الخَلقِ في سَفَهٍ
حَتّى كَأَنّا عَلى الأَخلاقِ نَختَلِفُ
إِنَّ الرِجالَ إِذا لَم يَحمِها رَشَدٌ
مِثلُ النِساءِ عَراها الخُلفُ وَالخُلُفُ
أَلا تَرى جَمعَ ما لا عَقلَ يُسنِدُهُ
جَمعَ المُؤَنَّثِ فيهِ التاءُ وَالأَلِفُ
وَيوصَفُ القَومُ في العَلياءِ أَنَّهُمُ
شُمُّ الأُنوفِ وَفي آنافِهِم ذَلَفُ
كَم مِن أَخٍ بِأَخيهِ غَيرَ مُتَّصِلٍ
كَالعَينِ لَيسَت بِلَفظِ الخاءِ تَأتَلِفُ
تَلافَ أَمرَكَ مِن قِبَلِ التَلافِ بِهِ
فَغايَةُ الناسِ في دُنياهُمُ التَلَفُ
وَلا تَقولَن إِذا ما جِئتَ مُخزِيَةً
قَولَ الغُواةِ عَلى هَذا مَضى السَلَفُ
لا تَحلِفَنَّ عَلى صِدقٍ وَلا كَذِبٍ
فَما يُفيدُكَ إِلّا المَأثَمَ الحَلِفُ
لَولا حِذارِيَ أَنَّ اللَهَ يَسأَلُني
عَمّا فَعَلتُ لَقَلَّت عِندِيَ الكُلَفُ
كُنّا فُتوّاً فَقَد مُدَّ البَقاءُ لَنا
حَتّى غَدَونا وَمِنّا الشَيبُ وَالدُلُفُ
يَفنى الزَمانُ وَأَنفاسُ الأَنامُ لَهُ
خُطىً بِهِنَّ إِلى الآجالِ يَزدَلِفُ
وَأُمُّ دَفرٍ فَروكٌ وافَقَت صَلَفاً
مِنّي وَكانَ جَزاءَ الفارِكِ الصَلَفُ
وَكَم ضَحِكتُ إِلَيها وَهِيَ عابِسَةٌ
ثُمَّ اِفتَكَرتُ فَزالَ الحُبُّ وَالكَلَفُ
وَالناسُ مِن أَربَعٍ شَتّى إِذا اِئتَلَفَت
رُدَّت إِلى سَبعَةٍ في الحُكمِ تَختَلِفُ
إِقرَأ كَلامي إِذا ضَمَّ الثَرى جَسَدي
فَإِنَّهُ لَكَ مِمَّن قالَهُ خَلَفُ


Tra' fiori e l'erba con vista smarrita
m'andava in me in tal guisa pensando,
dispregiando e lodando la mia vita.


Vielleicht, daß wir dereinst uns gleichen,
Wenn deine Wangen still entbleichen,
Wenn sich dein Blick entmuthigt senkt!
Was lebt, dem Alter reift's entgegen,
Und einer zweiten Jugend Segen
Wir keinem Irdischen geschenkt.


Die Eine war die Freiheit,
Die Zweit' die Höferei;
Die Freiheit ließ er fahren, –
Ei, ei, die ließ er fahren!
Und schwur der Höferei.


Будь, Феокрит, о прелестнейший, мной упомянут с хвалоНежен ты прежде всего, но и торжествен вполнЕжели граций ты шлешь в золотые чертоги богатых,
Босы они, без даров, снова приходят к тебПраздно сидят они снова в убогом доме поэта,
Грустно склоняя чело к сгибу остывших колеИли мне деву яви, когда в исступлении страсти,
Юноши видя обман, ищет Гекату онИли воспой молодого Геракла, которому служит
Люлькою кованый щит, где он и змей задушиЗвучен триумф твой! Сама тебя Каллиопа венчает;
Пастырь же скромный, затем снова берешь ты свирел


Denn o saget, wo lebt menschliches Leben sonst,
Da die knechtische jetzt alles, die Sorge, zwingt?
Darum wandelt der Gott auch
Sorglos über dem Haupt uns längst.


Mis trabajos literarios 10 abril 1980. Obsesionado
por piernas en dormitorios donde todo es femenino
incluso yo que asesino un aire de cajas y sabuesos
momificados. No escritura en la cadencia de mis días
sin dinero, ni amor, ni miradas; sólo confidencias
dormitorios oscuros donde soy la media de seda
rodeado de canarios y hachas de luna. Sin embargo
cuando puedo hablar digo escribe cosas entretenidas
algo que interese a la gente. Pianos abstractos
en las emboscadas del silencio, mi propia mudez
que rodea a la escritura. Tal vez sólo esté ciego,
arribando a una terminal donde "mi talento"
pueda ser expresado por las trizaduras combustibles
mi propio cuello en la novela-nieve.


看了金书看水流
刚风吹鬓不知秋
碧瞳仙过天河去
戏擘云衣作彩舟


Na vsi byl můj svět. A Bůh mi tam
plným květem žití vykvést nedal.
Je to pravda, že jsem miloval?
Je to pravda, že jsem štěstí hledal.


neb jemnou vlhkostí je všecko tady syto,
a žluté bařiny jsou pod tou loukou dole!
Zde ani nedaří se nízké lesní žito,
neb louku neplodnou by vysušili v pole.


—Hay que empeñarse en buscar
a quien se quiere esconder.
Si Dios no se deja ver,
alma, le tienes que hallar
por fuerza.
       Y has de lograr
que esa esfinge que se esconde
y calla, te diga dónde
recobrarás a tu muerta.
¡Si la Fe llama a una puerta,
el Amor siempre responde!


Mag sein, daß höchster Geistesgaben Fülle
Dereinst umleuchtet deinen Fürstenhut;
Wir forschen nicht, was Zukunft erst enthülle,
Des einen sicher jetzt schon: daß du gut.


Ezen vala nagy bánatom
És szívemben nagy fájdalmom,
Kínozám szörnyen veséimet,
El hagyám hitetni elmémet.
Olly tunya és bolond valék,
Mert ez dologhoz nem érték,
Előtted lők olly tudatlan,
Mint az barom, melly oktalan.


A nad hrobem jak list kdy podzimní se chvěl,
své srdce nezapřel a za svou víru mřel.


Wo einer ist erschlagen,
Legt jeder grüne Zweig'.
Doch wo ein Volk geschlagen,
Da lacht ein jeder gleich;
Nicht schmerzliches Lachen zu sehen
Bedeckt der Schmerz mein Aug',
Wenn eisende Winde klar wehen,
Da trübet sie mein Hauch.


El rubio dios que nos alumbra el suelo
corre con más placer que antes solía,
cubierta viendo a quien su luz vencía
de un mal causado, indigno y turbio velo.


Az Góliát fejét Dávid bévivé
Jeruzsálembe, fegyverit feltevé,
Azután Saulnak az fejét vivé,
Néki jelönté.


But Pride that busie Sin
Spoils all that I perform,
Curs'd Pride, that creeps securely in,
And swells a haughty Worm.


Heisa lustig Lagerleben
Nach der bittern Schlacht!
Gott hat uns den Sieg gegeben,
Er hats brav gemacht.
Herrlich ist, nach Noth und Pein
Auszuruhn im Sonnenschein,
Wieder lustig sein.


V zlato oblečen,
V drahé kameny,
V srdci milostné
Vrou mu plameny.


Mám vládnouti snad, jako vy mít chcete?
Ej, kdo je víc, zda král či zeman, rcete,
snad šaškem vašich stolů na trnoži
má býti ten, jenž vládne z vůle boží?


Naturaleza madre: todo mi amor es tuyo
En los cañaverales soy un vivaz cocuyo,
que horada la espesura con un furor cruel


Zapadly dveře – lampa vzplála,
jak vešel jsem, to nevím sám;
má Mladost jakby v koutě stála
a zvolna vstříc šla mojim tmám.


Es kam ein dumpfes Brüllen
Aus Norden schwer heran,
Wir aber lenkten im Stillen
Südwärts den Kahn.


Sieh diese dünnen, grauen Locken!
Und meiner Wangen Roth verbleicht!
Sieh dieses Aug' von langem Weinen trocken!
Und höre, wie mein Ach aus kranker Lunge keucht!


És ha rózsákat szedeget dalombúl,
vagy homályűző igazat tanulgat,
háladó szívvel Kegyesem’ nevének
fogja köszönni!


Das Schicksal ist dem heissen Wunsch gehorsam,
Uns trennen nicht so vieler Stunden Schritte,
Als Jahre wir uns treu und zärtlich liebten,
Uns trent kaum der Tod.


Не питац меня надежда,
Впредь мнѣ счастіе суля,
Я и такъ довольно льстилась,
Сердце мысльми веселя,
Мнѣ судьба не допускаеть,
Чтобъ я въ радости жила,
И претятъ случаи люты,
Чтобъ я счастлива былПовинуйся духъ судьбинѣ,
Тщетны мысли истребляй;
Будь худой доволенъ частью,
И въ покоѣ пребываРазсужлай, что дни приятны
Не тебѣ даны въ сей свѣтъ,
Для меня часовъ веселыхъ,
И забавъ на свѣтѣ нѣтЯ къ слезамъ и къ воздыханью
Въ день несчастный рождена,
И бѣды терпѣть, печали,
Съ малыхъ лѣтъ осужденСжалься, сжалься злое время,
Дай иную ты мнѣ частАхъ! Исполнь мое желанье,
И скончай мою напастДай утѣху ты мнѣ въ свѣтѣ,
Дай мнѣ весело пожитКакъ пройдутъ ужъ дни младые,
Не хощу счастлива бытПосылай тогда, сколь хочешь
Въ старомъ вѣкѣ лютыхъ бѣдъ,
Въ немъ безъ бѣдъ и безъ печали
Никогда утѣхи нѣтЕстьли мнѣ опредѣленно,
Чтобъ бѣды по смерть терпѣть;
Время сократи судьбина,
Дай скорѣе умерет


»Gute Zeiten, sel'ge Stunden,
Sagt, wo seid Ihr hingeschwunden?
Und zum Unglück oder Glück
Blieb mir Euer Bild zurück?«


Fünf Minuten später noch,
Und das indiscrete Lämpchen
Flackert, leuchtet und verlischt.


寒童引羸骖
路入苍𪩘去
深处有人家
鸡鸣白云树


La lluvia en cataratas se desploma;
del virgen monte asciende intenso aroma
de resinas, de tierra y de hojarasca


D’être, grâce à votre talent de femme exquise-
Ment amusante, décoré d’un doigt subtil.


und des Mondes Silberwallen
zittert hin auf dunkler Flut
Möge dir! mein Lied gefallen,
Auserwählteste von allen!
die geweckt von Nachtigallen
nun auf weichem Lager ruht.


Hoch, Sänger, schlage euer Herz,
Wie Lerchen in der Luft!
Es ruht sich besser allerwärts,
Als in der Fürstengruft.
Ein Liebchen, das die Treue bricht,
Ist überall zu finden;
Verschmähet mir die Ringe nicht,
Doch laßt euch nie an Ketten binden!


Wenn aber die kinder die Mutter betrüben?


Terribile procella
di sdegni, o pur di fulmini infernali,
torna a' tuoi specchi d'Acheronte, e quella -
turba dannata assali;
qui tu spesso ne sali
tropp'alto, e per tropp'alti, oscuri e forti
calli, ahi pur mi travolvi e mi trasporti,
fero disdegno eterno
del Ciel ribelle, e del tuo regno inferno.


Um lago,
Sem ritmos agitados,
De água de brilho de aço,
Clara, fresca, parada,
Sob a seda de um Céu, à noite, em pleno Outono;
Um recanto de terra estéril, isolada,
Cheia de sugestões, de sossego e de sono,
De distância e de espaço,
Não tem a penugem do afago
Deste afago normal dos teus olhos dourado
Estas longas arcadas solitárias,
De antigas abadias
Largas, sonoras e sombrias
E legendárias,
Da simbolizarão do sossego e da paz,
Da vida que repousa,
A fugir do rumor que atormenta e que infesta
O caminho vulgar que a vida humana pousa,
Tem qualquer coisa
Da honesta mansidão da tuAlma de honest
Quando mais para a Terra teu amor dirijo
E o quero mais humano
E exijo
Que meu desejo dessedentes
Em carícias mais fortes e mais francas
E te imploro


Braunes Mühen,
Perlen des Fleißes,
Rosen auf greifenden Knäufen.
Bilder rohrleichter Hütten.
Hurtige Schultern des plaudernd
Kindlich treibenden Wichtes
Tragen über das Tal zu anderem Hofe
Ziegen und Frucht –
Grüne Weiten.
Ziegenerstiegene.


Siguió un gran gozo a aqueste pasmo, o sueño
—no sé cuándo, ni cómo, ni qué ha sido—
que lo sensible todo puso en calma.
Ignorallo es saber; que es bien pequeño
el que puede abarcar solo el sentido,
y éste pudo caber en sola l'alma.


خان الشبابُ ومال الدهرُ وانحرفا
فأنكرَ القلبُ من لمياءَ ما عرفا
هما أليفا هوى هذا فراقهما
ما عن رضّى فارق الإنسان من ألفا
لا والوصال ولا بلغتُ عودتهُ
وربما عاد ماضٍ بعد ما انصرفا
إنَّ لذَّ لي ظلُّ أمنٍ أو جنى أمل
أو راق ماءُ حياةٍ بعده وصفا
يا للفؤاد المعَّى من هوىً ونوىً
انفقت دمعي على أيَّامها سرفا
أما لقد كلفتْ نفسي فهل زمنٌ
يجلو بكفِّ التلاقي ذلك الكلفا
كم أضمرُ الوجدَ والأجفانُ تظهره
وأسترُ البرح منه حلَّ فانكشفا
وربَّ عصر وصالٍ ما سخطت به
ولا تشكيت ذات الشّنف والشَّنفا
ما ضرَّ خبلي بذات البخل لو قصد البق
يا ودمعي لذات الوقف لو وقفا
أبيت أبكي بكاء الثاكلات إذا
تبسَّم البرق في عليائه وخفا
نعم وما شاق قلبي بعد صبوته
شيءٌ كمثل حمام الأيك لا هتفا
يصبو إلى اللين في الأغصان تألفهُ
سيعدم اللينَ في الأغصانِ والقضفا
من لي بسلم من الأيَّام آمله
وقلَّ من حارب الأيَّام فانتصفا
لم يبقَ آتٍ يسرُّ النفس بغيته
لا أسأل الدهر إلاَّ ردَّ ما سلفا
سقى مرابعَ أشجاني ولا درستْ
دمعٌ إذا ما انكفى صوب الحيا وكفا
منازلٌ نصب عيني والضمير معاً
وقد نأى يوسفٌ عنها فوا أسفا