És egyszer úgy találták, haldokolva
A rét füvén - mégis - egy csendes este:
Belül, belül csupa seb volt a teste.


Adieu, bras de neige, adieu, front de rose !


Va : rien n'étonnera ta jeune âme royale,
Tant tu te souviendras ;de ta maison des cieux ;
Et, comme Alice, au seuil de l'ogive infernale,
Le bandeau des enfans s'étendra sur tes yeux.


Si os asomarais a mi alma como a una estancia profunda, veríais cuanto la entenebrece e ilumina la intrincada galería de los
Desconocidos... Figuras incógnitas que, acaso, una sola vez en la vida pasaron por mi lado sin mirarme, y están fijas
allá dentro como clavadas con astros...


Jedoch umsonst, daß ich dem Lied geböte,
Es will nicht ahmen leiser Lüfte Zittern
Und nicht im Hain das klagende Geflöte;
Sein rauher Klang will deine Freude schüttern.
Hat doch der Frost, der mir von dir gekommen,
Von meinem Herbstgrün auch viel fortgenommen.


居家到底胜居官
啼鸟声中昼掩关
待得小园花落尽
更须移酒对青山


Sad chudičký a tráva samé býlí;
javory mladé řídké stíny kladou
do hrbolatých cest, kde písek kvílí
pod líným krokem, když jdem’ promenádou.


Hidd el szavaimat.


NOTA: Texto corrigido conforme a e das OBRAS POÉTICAS, 182


Es wohnt in ihr nur dieser ewge Wille
Zu wechseln mit Gebären und Erzeugen,
Vom Chaos zieht sie ab die dunkle Hülle,
Die Tön' erweckt sie aus dem todten Schweigen,
Ein Lebensquell regt sich die alte Stille,
In der Gebilde auf und nieder steigen,
Nur Phantasie schaut in das ewge Weben,
Wie aus dem Tod' erblüht verjüngtes Leben.


Schlafkammer soll die innigste Begier
Nach deinem Gott in deinem Herzen sein
Des Herzens innig Sehnen baut in dir
Wie in Maria Jesu Kämmerlein.


Niemand hier; doch lispelnd nennen
Ihren Namen hört sie klar;
Sieben Kerzen sieht sie brennen
Ohne Leuchter am Altar.


Písní-li jsem v tichou noci dobu
strašidel těch rudých děsný zjev
ku výstraze vyvolal vám z hrobu,
proto-li můj zatratíte zpěv?
Aj, však nechci kletby žhavé klíny
vynutiti na ty dávné stíny;
chci jen budiť svaté hněvy vaše,
nové na Kainy a na Jidáše,
kteří vše, co myšlénkou nám klíčí,
tisícerým jedem zloby ničí.
Jejich vášní neskončen je boj,
jímž kdys otců tisícové mřeli,
víří posud, jiná jest jen broj,
jiný prapor, jinaké jsou střely;
jiných pavéz, mečů nám a kyrů,
jiných vůdců za volnosť a víru!


Ainsi parlait l'évêque en rhythmant sa voix ample,
Quand un cri par la foule en délire poussé
Fit trembler les vitraux et les piliers du temple.


Tu mne očar hudby divotvorce
Jakéhosi v uši udeřil,
A když, aby se mi sdůvěřil,
Kdo jest, prosím, on mi smutně to rce:


Hogy bomlanak, hogy hullanak
a fésük és gyürűs csatok:
ha büszkén a tükör előtt
bontod villanyos hajzatod!
Ugy nyúlik karcsú két karod
a válladtól a fürtödig,
mint antik kancsó két füle
ha könnyed ívben fölszökik.


Hoch sitzt im Sofa der Baron,
Der Schweizer an der Tür,
Die Fürsten sitzen auf dem Thron,
Und wir, wir sitzen hier,


E si sentiva un romore, un fracasso,
insin che son caduti in un burrone,
come quando de' monti cade in basso
qualche rovina o qualche gran cantone:
non vi rimase né sterpo né sasso
dove passò questo gran fastellone,
ché rimondorno insino alle vermene;
e dèttono un gran picchio delle schiene.


Denn einen Pontifex nur faßt der Dom:
Das ist die Freiheit, der polit'sche Glaube,
Der löst und bindet jede Seelenkette!


Su pupila, que embriaga y centellea,
deja en mi corazón como ígneo rastro,
no el fulgor diafanísimo del astro,
sino el fulgor siniestro de la tea.
Sin embargo la adora. Luz febea
trasudan sus contornos de alabastro;
y yo, a sus pies, frenético, me arrastro
como el reptil que en el jaral babea.
¡En dónde estabas Dios, que no pudiste
detener a esa pálida criatura
en camino tan áspero y tan triste!
Si casta fue, puesto que fue tu hechura,
¡por qué la abandonaste! y la hiciste,
¿la hiciste acaso para verla impura?


Alig hogy az ősz pap ajakát bezárta,
Lebben az ajtónál Etelének sátra;
Bulcsu vezér jött be, egy szolga suhanccal,
Nagy dolgot előre mondani költ arccal.


Стосковался мой голубь в темнице
Мой сизокрылый, мой строгий —
Услыхал, как вещие птицы
Воркованием славят богИ забился крылами в стены,
Стены темны и низкРвется из долгого плена,
Чует, что сроки близкЧто это? Пенье ли птицы?
Или то звон колокольный?
О, как трепещет в темнице
Голубь святой, подневольный!


Vyslyš mé štkání, tmavozraký reku,
brněním oděj mě své nelásky,
ujařmující smutek srdce promyj
hněvivým tryskem tvrdých nálezů.


Álom-testecskédet legyezem,
Csókokra emlékszem, melyekből,
Kicsi fiam,
Nem hívott elő a szerelem.


Aber sie werden mir schlaff die Saiten, mein Griff
Glitschet mir lautlos herab.
Ist es des sinkenden Tags erfrischender Thau?
Ist es mein inniger Gram?


Eu dizia:"Nenhuma brisa é triste"e procurava água,lábios,um corpoonde a solidão fosse impossíve Mas quem sabe dessa músicacativa nos meus dedos?E depois, como guardar um beijmar doirado ou sombradesolada? Recordava um rio,álamos,o sabor nupcial da chuva,tropeçava em lágrimas e soluçose lágrimas, e procurav Como quem se despepara amar a madrugada nas areias,eu dizia: " Nenhuma brisa é triste,triste", e procurav E procurav


Oh! Oběsili tyrana,
mořil je dny a dráždil noci.
Jich radost byla spoutána
a povadlá a po nemoci.


يا مُفرَداً في الحُسنِ وَالشَكلِ
مَن دَلَّ عَينَيكَ عَلى قَتلي
البَدرُ مِن شَمسِ الضُحى نورُهُ
وَالشَمسُ مِن نورِكَ تَستَملي


haya quien le profane, pues su engaste
son nuevos rayos del Divino Apolo.


Heilig Schweigen, das die Welt jetzt füllet,
Sanfter Strom, der in den ew'gen Ufern
Endeloser Schöpfung feiernd hinrollt!
Und Du herrlicher Gesang der Sterne,
Licht aus Licht, des Himmels sanfte Sprache!


Der Esel trat zuerst herbey
Und sang mit bardischem Geschrey
Ein Lied zu beyder Lobe.
Sogar gedruckt verehrt ers ihr.
Gut, sprach sie, das ist zart Papier,
Tragts in die Garderobe.


HAnß laufft dear Graita noh ell tritt/
Vnd wills haun: Jſt Er nit gſcheid gnuog,
Grait will da Hanßa kurtz vmb nitt/
Jſcht Suy nit gſcheider/ liebar luog!


Daß, vor Tausenden zu glänzen,
Er den hohen Geist empfing;
Aber zwischen Lorber-Kränzen
Demuthsvoll, in Zweifeln ging,
Ob er nicht des großen Ziels verfehlte,
Nicht für Wahrheit Irrthum wählte;


fama del tuo bel nome eternal, lassi?
Dapoi che 'l cielo in te nostra salute
riserbato ha dopo a miseria tanta,
circunda omai con gli onorati passi


Nur den Gedichten sehn wir zu, die noch
über die Neigung deines Fühlens abwärts
die Worte tragen, die du wähltest. Nein,
nicht alle wähltest du; oft ward ein Anfang
dir auferlegt als Ganzes, den du nachsprachst
wie einen Auftrag. Und er schien dir traurig.
Ach hättest du ihn nie von dir gehört.
Dein Engel lautet jetzt noch und betont
denselben Wortlaut anders, und mir bricht
der Jubel aus bei seiner Art zu sagen,
der Jubel über dich: denn dies war dein:
Daß jedes Liebe wieder von dir abfiel,
daß du im Sehendwerden den Verzicht
erkannt hast und im Tode deinen Fortschritt.
Dieses war dein, du, Künstler; diese drei
offenen Formen. Sieh, hier ist der Ausguß
der ersten: Raum um dein Gefühl; und da
aus jener zweiten schlag ich dir das Anschaun
das nichts begehrt, des großen Künstlers Anschaun;
und in der dritten, die du selbst zu früh
zerbrochen hast, da kaum der erste Schuß
bebender Speise aus des Herzens Weißglut
hineinfuhr –, war ein Tod von guter Arbeit
vertieft gebildet, jener eigne Tod,
der uns so nötig hat, weil wir ihn leben,
und dem wir nirgends näher sind als hier.


Sieh, da ist Gottes Lamm!
Es träget hinweg die Sünde der Welt.


De la terre de gloire où volent ses désirs,
A l’horizon brillant se déroulent les scènes ;
Il entend des concerts de louanges humaines,
Et son nom, noble écho d’éternels souvenirs,


Esta, pues, luz, anime los desmayos
que dan los, al mirar, ojos traidores,
flor que afrenta viva de las flores,
su boca es perlas y su aliento mayos.


»Mas ya que tu piedad saber procura
el cómo aquel amor rasgó su velo,
llorando te diré mi desventura».
Leíamos con quietud y grato anhelo
de Lancelote el libro cierto día,
solos los dos y sin ningún recelo.
Leíamos... y en tanto sucedía
que dulces las miradas se encontraban
y el color del rostro se perdía.
Un solo punto nos venció. Pintaban
cómo de la ventura en el exceso,
en los labios amados apagaban
los labios del amante, con un beso,
la dulce risa que a gozar provoca.
Y entonces éste, que a mi lado preso
para siempre estará, con ansia loca
hizo en su frenesí lo que leía...
temblando de pasión besó mi boca...
y no leímos más en aquel día.


旧栽杨柳色毵毵
千里浑忘寄一缄
春雁高飞惟向北
不知游子在江南


kdy marné snahy nelituji,
ni cesty štěrku, bodláků,
kdy volným křídlem v snů říš pluji,
a zhrdám šklebem hlupáků;


Zde hustá voní tráva,
slzičkou rdí se mez,
a z vrbin svlačec vstává
i purpurový slez.


Tak luzné, křehké, den ke dni vždy mdlejší
je nahé tílko Uguisy-geiši;
i v prohbí pasu, v smyslu gest se zračí,
i v tichých krocích teskná útlost ptačí.
Jak obal květní, sakura jejž smítá,
je bělost pleti žárem nezalitá,
a černé oko v lesklých slzách taje,
v noc jako den zřít’ toužíc samuraje,
jenž nad všecky je dvorností a zbraní,
jenž živ jest jí a umírá jen za ni.
Čas míjí však a dny jsou stále mdlejší,
stesk tráví tílko Uguisy-geiši
a břehy žití žal a touha leptá;
kdo znectí ji, jí po touze se neptá;
když hyne květ, též ptáti se proč není.
Jsou den i rok tak shodné ve vězení;
však kde je zdroj, jímž duše geiš jsou živy?
Lak dýše tu a fialkové dříví
a struna bivy jednotvárně sténá:
Přijď, samuraji, jsem již připravena!
Tak luzné, křehké, den po dni je mdlejší
až k chvíli smrti tílko malé geiši.


Ich spar es auf für'n alten Mann,
Das Saufen will ein Reichen han.


Tma lstivým drápem kočky
na mrtvou padá zem
a těžké, bílé vločky
ji kryjí rubášem.
Z tmy klína vítr vstává,
kol svými biči mává
a rázem zasypává
vše stopy lidských cest.
Tu záhy poznáš v hrůze,
že bludná tvoje chůze
můž’ v zahynutí vést...


A cui fu sopra ogn'aventura, grata
questa, d'aver trovata la donzella,
che gli avea tutta l'istoria narrata
de l'innocenzia di Ginevra bella.
E se sperato avea, quando accusata
ancor fosse a ragion, d'aiutar quella,
via con maggior baldanza or viene in prova,
poi che evidente la calunnia truova.


Ich soll mich freun an diesem Tage:
Ich freue mich, mein Jesu Christ,
Und wenn im Aug' ich Tränen trage,
Du weißt doch, daß es Freude ist!


Leč střílet pušky přece nepřestanou,
jsouť příhody tu, jež se nevyřeší,
než důrazných salv dobrou správnou ranou –
je lidstvo dobré, ale člověk hřeší.


Doch sei's, ich trag's. Nicht wär ich ein Poet,
Wollt ich mich anders geben, als ich bin;
Auch liegt ein Wort, ein altes, mir im Sinn:
Oft hilft ein Fluch uns mehr als ein Gebet!


Mistře můj, tys mezi nimi dlel,
zíral jsi a Pravda v tobě byla,
než tě těžká vlna Soucitu
na planetu zpátky odhodila.
Ďáblem jsi teď, v moři poznání
bloudíš, trpíš, jásáš stejně s námi,
ať stavíme pevné majáky,
modlářské ať vyvracíme chrámy.


Serre-toi que je m'acoquine
Le ventre au bas de ton échine


Vzneslo se to před mým zrakem –
den v dějinách světa psaný,
příkrov to národu rakve
z smrtných vzdechů – krve stkaný.


Hohenzollerns edler Stamm
Werde Deutschlands Wehr und Damm!
Aller Knechtschaft Widersacher
Sind die großen Wittelsbacher:
Beugte Habsburg bloß den Nacken


Les véritables amoureux
De la femme gardent ce culte.
Le beau hante ces songes creux,
Les véritables amoureux.
Ils regardent, les malheureux !
Une robe comme une insulte.
Les véritables amoureux
De la femme gardent ce culte.


Direbbe allor ogni uomo, ecco chi sola
a nostri giorni donna è pur perfetta;
ecco chi saggiamente i cori alletta,
e di proprie virtuti altiera vola.
Questa gli spirti a' corpi rende e invola,
e sparge tanta gioia,
che non può scorno o noia
durar dinanzi al suon di sua parola.
Così di vera gloria sulla cima
vi vedereste, e tra le prime prima.


Não mais éreis senão umas cousas de nada
Para quem tinha toda a alma iluminada
Pela bendita luz de dois olhos castanhos!


Der Krieg
bringet Sieg
doch mit schaden:
Sie beladen
schwerlich Land und Leute/
machen reiche Beute/
die von warmen Blute gischet/
das mit Threnen ist vermischet.


Že jsme spolu tančívali před lety, ach před lety,
mezi čtením že jsem skláněl svlažit se tvé na rety.


Mientras la sombra pasa de un santo amor, hoy quiero
poner un dulce salmo sobre mi viejo atril.
Acordaré las notas del órgano severo
al suspirar fragante del pífano de abril.


Er siegt! – – Fürtrefflicher Gesang,
Wir haben noch zu thun,
Halt ein, und werde künftig lang,
Wenn wir von Arbeit ruhn.


A pena un giorno si fermo in Irlanda
Non valser preghi a far che piu vi stesse
Amor che dietro alla sua Donna il manda
Di fermarvisi piu non gli concesse:
Quindi si parte e prima raccomanda
Olympia alRe che servi le promesse:
Benche non bisognassi, che gli attenne
Molto piu che di far non si convenne.


Dir eil' ich zu, des Weltgetümmels müde,
Wann durchs Gebüsch die Abendröthe bebt,
Altar der Hofnung! wo Jehovas Friede
Auf Engelflügeln schwebt!


Crebbe alla terra lo sdegno e l'orgoglio,
ch'oltre all'essere acconcia e seminata
dà sempre il gran mescolato col loglio:


»O, ich will nicht mehr morden,
Ich hab's versprochen, Weib!
Ich bin dein Säugling worden.
Verschone meinen Leib!«


Ich hab meine Tante geschlachtet,
Meine Tante war alt und schwach;
Ich hatte bei ihr übernachtet
Und grub in den Kisten-Kasten nach.


Keine Spur blieb jener Tage –
Und was hat mich hervermocht,
Wo mit tiefbewegtem Schlage
Einsam dieses Herz nur pocht?


A když si smyčce polámou
a lampa dohořívá,
na okno klepe kmotr spleen
a každý z hostů zívá.


مَلَكتَ رِقّي وَأَنتَ فيهِ
يا حَسَناً جَلَّ عَن شَبيهِ
يا مَن حَكى يوسُفاً وَلَكِن
قَد زينَ في عَينِ مُشتَريهِ


Quinta parte das Trovas de Bandarr


Wie sie nun in langem Harme
Breitet' ihre beiden Arme
Bei den Wellen, den schaumesbleichen,
Ueber ihrer Kinder Leichen,


Zasněn bloudím v žitných polích,
zasněn bloudím po hájích,
a mně zdá se, jak by zněla
Píseň lásky se rtů Tvých.


Dí se, pro obchod že málo smyslu máme:
Vždyť přec kůži svou co nejdráž prodáváme.


Sia dunque ormai di questo dolor casso
e lassa pianger me che 'l mie amor sparsi
in un cor non di carne, anzi di sasso.


Vnd annoch wil kein Mensche recht
sich zu dem Friede lencken/
dem taug er/ dem ist er zu schlecht/
der träget diß Bedencken/
Man sagt vom Friede Tag und Nacht/
und wird kein Friede nicht gemacht/
Ach Friede/ güldner Friede!
Ach Friedefürst send uns geschwind
das Friedengold/ dein Himmelkind/
wir sind deß Krieges müde!


On srdce tvého krví snad v nová zkypří zrání
tu půdu zdeptanou vandalstvím dneška –
až mine útrap doba těžká,
zas sklizně bohaté snů pokynou z tvých plání...


Ach Herr und Freund, wie wohl erweis't ihr's mir!
Ich will's euch danken mit fußfäll'ger Seelen.
Doch ist für mich kein länger Bleiben hier,
Ich kann die Angst nicht um mein Kindlein hehlen.
Der beste Rath ist euch zu folgen schier,
Kann ich geheim mich nur von hinnen stehlen.
Fahrt erst zu Nacht, so hilft die Meisterin
Zu eurem Schiffe mir verkleidet hin.


Žel věčný však – těch časů není více...
Sny ony nadšené a junácké
zaměnil život v trudné rozjímání
o bezcennosti oněch luzných dum
o mládí marnosti, jež vzdušné chrámy staví –:
jeť mládí dítětem, jež papírové zámky baví!...


ولو كنتُ أنثُرُ ما تَستحِقُّ
نثَرْتُ عليكَ نُجومَ الفَلَكْ


Dos veces me han condenado
Los señores a trinchar,
Y la una el Maestresala
Tuvo aprestado sitial.
Los diez años de mi vida
Los he vivido hacia atrás,
Con más grillos que el Verano,
Cadenas que el Escorial.
Más Alcaides he tenido
Que el castillo de Milán,
Más guardas que Monumento,
Más hierros que el Alcorán,
Más sentencias que el Derecho,
Más causas que el no pagar,
Más autos que el día del Corpus,
Más registros que el Misal,
Más enemigos que el agua,
Más corchetes que un gabán,
Más soplos que lo caliente,
Más plumas que el tornear.
Bien se puede hallar persona
Más jarifa y más galán,
Empero más bien prendida
Yo dudo que se hallará.
Todo este mundo es prisiones,
Todo es cárcel y penar:
Los dineros están presos
En la bolsa donde están;
La cuba es cárcel del vino,
La troj es cárcel del pan,
La cáscara, de las frutas
Y la espina del rosal.
Las cercas y las murallas
Cárcel son de la ciudad;
El cuerpo es cárcel del Alma,
Y de la tierra la mar.
Del Mar es cárcel la orilla,
Y en el orden que hoy están,
Es un cielo de otro cielo
Una cárcel de cristal.
Del aire es cárcel el fuelle,
Y del fuego el pedernal;
Preso está el oro en la mina;
Preso el diamante en Ceilán.
En la hermosura y donaire
Presa está la libertad,
En la vergüenza los gustos,
Todo el valor en la paz.
Pues si todos están presos,
Sobre mi mucha lealtad
Llueva cárceles mi cielo
Diez años sin escampar.
Lloverlas puede si quiere
Con el peine y con mirar,
Y hacerme en su Peralvillo
Aljaba de la Hermandad.
Mas volviendo a los amigos,
Todos barridos están,
Los más se fueron en uvas
Y los menos en agraz.
Murió en Nápoles Zamora
Ahíto de pelear,
Lloró a cántaros su muerte
Eugenia la Escarramán.
Al Limosnero a Zaguirre
Le desjarretó el tragar:
Con el Limosnero pienso
Que se descuidó San Blas.
Mató a Francisco Jiménez
Con una aguja un rapaz,
Y murió muerte de sastre,
Sin tijeras ni dedal.
Después que el Padre Perea
Acarició a Satanás
Con el alma del corchete
Vaciada a lo Catalán,
A Roma se fue por todo,
En donde la enfermedad
Le ajustició en una cama,
Ahorrando de procesar.
Dios tenga en su santa gloria
A Bartolomé Román,
Que aun con Dios, si no le tiene,
Pienso que no querrá estar.
Con la grande polvareda,
Perdimos a Don Beltrán,
Y porque paró en Galicia,
Se teme que paró en mal.
Jeldre está en Torre Bermeja;
Mal aposentado está,
Que torre de tan mal pelo
A Judas puede guardar.
Ciento por ciento llevaron
Los Inocentes de Orgaz,
Peonzas que a puro azote
Hizo el bederre bailar.
Por pedigüeño en caminos,
El que llamándose Juan,
De noche, para las capas,
Se confirmaba en Tomás,
Hecho nadador de penca,
Desnudo fue la mitad,
Tocándole pasacalles
El músico de Quien tal...
Sólo vos habéis quedado,
¡Oh Cardoncha singular!,
Roído del Sepan cuántos...
Y mascado del varal.
Vos, Bernardo entre Franceses,
Y entre Españoles Roldán,
Cuya espada es un Galeno
Y una botica la faz,
Pujamiento de garnachas
Pienso que os ha de acabar,
Si el avizor y el calcorro
Algún remedio no dan.
A Micaela de Castro
Favoreced y amparad,
Que se come de Gabachos
Y no se sabe espulgar.
A las hembras de la caja,
Si con la expulsión fatal
La desventurada Corte
No ha acabado de enviudar,
Podéis dar mis encomiendas,
Que al fin es cosa de dar:
Besamanos a las niñas,
Saludes a las de edad.
En Vélez a dos de marzo,
Que por los putos de allá
No quiere volver las ancas,
Y no me parece mal.


Tritt ruhmbekrönten Größen nicht zu nah!
Sie sind den Alpen gleich, die vor uns stehn,
Am schönsten, größten, wenn von fern gesehn,
Im blauen Duft, in ihrem fernen Ruhme!
Der Formen Schönheit, die dich fern entzückt,
Löst sich in rauhe Massen, wirr zerstückt,
Wenn forschend du genaht dem Heiligthume;
Der Duftschmelz wird Gestein, das wund dich ritzt,
Und wird Gedörn, das Rock und Ferse schlitzt.
Das Auge des Geweihten nur erspäht
In dunkler Kluft die schöne Alpenblume;
Nur wer der Geister Liebling, den umweht,
Entschleiernd sich, des Berggeists Majestät.


Die Jungfrau sagt und blieb dabey,
Der Commandant ihr Vater sey,
Und sey sie nur erst vor zwey Stund
Hinausgegangen da jetzund.


Gaze entr'ouverte au rythme irrité des Crotales,
Coupe vive qui fait grelotter les Tantales.


en el nácar frío
de tu zarcillo en mi boca,
Guiomar, y en el calofrío
de una amanecida loca;


Wange Dilem's, zartes Kinn aus Griechenland!


绿芹香霭杏芳菲
童冠知谁是浴沂
看罢六经芸阁暖
此心元并古人驰


Y nada, nada más; que me parió y me hizo
hombre, al séptimo parto
de su figura de marfil
y de fuego,
en el rigor
de la pobreza y la tristeza,
y supo
oír en el silencio de mi niñez el signo,
el Signo
sigiloso
sin decirme
nunca
nada.
       Alabado
sea su parto.


Der Inhalt bleibt, doch wechselt fort und fort
Die Signatur nach ew'ger Satzung Wort.


Stál, cigarettu kouře, na lodi,
jež mlhou hnala hustou ku předu,
a v pravo, v levo, ač nic nevidět,
však slyšet bylo lodi ostatní,
jichž kola duněla a vrčela,
jak kdyby mrakem supi letěli.
„Persano bude trochu překvapen!“


So schallt's und ächzt bis zu den Grüften,
Wo Venus sehnend sein gedenkt,
Wo sie für ihn mit Nardendüften
Ihr goldumflochtnes Haar besprengt.
Sie springt empor vom Ruhebette,
Wie bei des Hifthorns rauhem Ton
Die Hindin aus der Lagerstätte;
Und sucht, und ruft Adon! Adon!


Eine große Epoche hat das Jahrhundert geboren,
Aber der große Moment findet ein kleines Geschlecht.


Laßt uns die Kraft und den Mut und den Willen,
Wo ist Gefahr? Sie komme nur an!
Doch was tief unter schmeichelnden Hüllen
Heimlich naget und gräbt im Stillen,
Da gilts zu zittern; da bebt auch der Mann!


Míg válla birta, gyakran forgott a harcmezőn,
S küzdelminek, csatákon, nagy méltó bére lőn,
Kiterjedt birtokában élvén hatalmason,
Hirnév sugára rezgett az ősz hajszálakon.


Ona obstarožní dívčice
Mermomocy chce se vdáti;
Nechtěj jí však sobě bráti!
Neb jest vyneslá již slepice.


né l’un né l’altro posso, e se pur corro
per soccorso a la voce, a le parole,
quando miro il bel lume ond’io tutto ardo,


Altra luce, altro amore e altra gioia,
con altre bende e faci e altri dardi,
canzon, se ben riguardi,
nascer vedi or d'un glorioso aspetto,
dal ciel per allumar la terra eletto.


Der Schalk! ich seh es, ja; doch wirst du auch gewahr?
Dem Schmeichler bot sie kaum den schönen Busen dar,
So läßt sie gleiches Glück der Biene hier genießen:
Wenn Damon dich verläßt, sprich, wer wird Doris küssen?


Come la gente fu a terra smontata,
Polinor, sanza prendere più resta,
tutta gente ordinò che sia schierata.
La prima schiera egli diede in podesta
al re Brutano con gente pregiata,
trentamila a cavallo; e doppo questa
guidò il Vecchio sir della Montagna,
trentamila a cavallo in suo compagna.


金谷丛中万种春
淡妆羞见艳妆人
自知颜色承恩少
飞入茅庭逞素新


Si fuera verdad que dos almas
marchan juntas, sin conocerse
sus cuerpos; si fuese verdad
que se han tocado desde siempre,
que bebieron la misma luz,
que el mismo destino las mece;
si fuera verdad que son hojas
del mismo arbusto, eterno y verde;
si fuera verdad que su gloria
se cumple el día aquel que tienen
los ojos del alma gemela
fijos en su carne evidente;
si fuera verdad todo eso,
cómo aquel día de septiembre
no te busqué, llamé, llevé,
cómo ignoraba que existieses,
cómo no detuve la estrella
que te enrojecía la frente;
cómo podía yo cantar
bajo la llama del poniente;
cómo podía no existir
tu pasado de ahora, doliéndome.
Cómo ha podido ser. Y cómo
no lo impedí, con uñas, dientes,
corazón...
Si fuera verdad que
dos almas, sin conocerse
sus cuerpos, vibran, marchan juntas
hacia el mismo nido caliente,
cómo aquel día por la calle
disparada contra el poniente,
cómo aquel día de luz honda,
dorada y grave de septiembre,
cómo aquel día no sentí
que me traspasaba la muerte.
Campanas de oro. En la noche
doblan, descienden al sueño.
Campanadas de oro van
midiéndonos.
Apresa, al pasar, la mano
un desconocido fuego.
Pero todo es lejanía
y el tiempo
no tiene ya calidad,
ni dueño.
El fuego está helado, el mundo
remoto se da al misterio.
Y no sé si estamos vivos
o muertos.


Auch ist vollkommen klein schon gespalten,
Was man von seinem Humore muß halten,
Und was von seiner Knittelei
Quoad Ästhetik zu meinen sei.


Jene Felsen stehn gegründet
In der Erde tiefstem Schooß,
Doch der Sonnenglanz entschwindet,
Der mit Rosen sie umfloß.


Da hör' ich durch die düstre Stille,
In der so gern die Trauer sinnt,
Wie schon des Brunnens kühle Fülle
Ins Marmorbecken niederrinnt,
Und plötzlich – als erstünd' es eben,
Ein hoher Geist, vom Grab empor –
O Götter Roms, ihr habt mein Leben!
Taucht's herrlich aus der Nacht hervor.


Je hrdinnost to, sílu ducha značí
vzdorovat svůdným léčkám alkoholu –
Dojista, pravda. Nikdo nepopírá.
Však není hrdinností: nevzdorovat?
Když s prava, leva jako strašní věštci,
jak proroci starého testamentu
mi hrozíte a skuhráte a díte,
že neodvratná zkáza jistě stihne
rod můj i ve dvacátém pokolení,
nemluvě o té hrůzné sebevraždě,
již pášu na sobě a na své duši –
což není hrdinností: nevzdorovat?


Dich hat der Herr der Welt begnadet,
Nur du darfst ohne Glauben sein;
Der große Wirth der Gläub'gen ladet
Uns alle, alle zu dir ein.


Na kříži? Jak trpký je tvůj ret!


Der trockne Versemann
Weiß nur zu tadeln;
Ja, wer nicht ehren kann,
Der kann nicht adeln.


吹笙古仙人
政要玉棺埋
借问双飞凫
何时离县斋


Se lhe der acolhimento,
Sigamos de Horácio as traças,
Façamos que a par das musas
Marchem as risonhas graças:


Tu Aziza se lekla smrtelně
a bledá jako on, tak zvolala:
„Ta žena srdce nemá, přisám Bůh!
Ó, strachuju se této příšery!
Nad žalem tvým mé srdce žalem mře.
Ó, synu mého ujce, tento nůž
tak mluví ti: ,Před Bohem přísahám,
při pravém oku svém, přijdeš-li zas
a usneš opět – smrť ti udělám.‘ “


Abr sein gnad wert von Ewigkeyt
zu Ewigkeyt
vbr all so jm vertrawen,
Sein grechtigkeyt zu kindes kind
die seinen bund
halten vnd auff jn bawen,
Den glauben han,
gedencken dran
vnd seinen willn
auch gern erfülln,
Nach seinn gebotten leben,
die Er jn hat gegeben.


Wann ich am Rande dieses Lebens
Abgründe sehe, wo vergebens
Mein Geist zurücke strebt;
Wann ich den Richter kommen höre
Mit Wag' und Donner, und die Sphäre
Von seinem Fußtritt bebt;
Wer will, wer kann mein Schutzgott seyn?


Mé myšlenky se rodí z tvojich,
zdroj cítím síly dlaní tvých,
my spolu šly, viď, v mnohých bojích –
a také v krásách zářivých.


Und bald, als schön Hedchen im Lager sich barg,
Da rollt' ihr die Krankheit durch Adern und Mark.
Wie neigte die Blum' ihr trauerndes Haupt,
Des lebenden Glanzes und Duftes beraubt.


A strhnuv závoj dí: „Hra dohrána!
Tys dobře trefil ženu Satana!“


»Nur Ordnung, Anmut!« tönt es immerdar.
Wer spricht von Ordnung, wo die Berge wanken?
Wer spricht von Anmut, während die Gedanken
Noch schutzlos irren mit zerrauftem Haar?


Gewünschte Sterbligkeit! besüßte Ruh!
drükkt Sie/ Rosille/ mir die Augen zu.
der Liebe lezter Dienst/ ein kalter Kuß
wird machen/ daß ich todt auch leben muß.


Hrobník se křížem posvětil,
a, jak by v ohni leže,
modlil se hlasem lítosti,
až dvanáct bilo s věže,
a modlil se a modlil zas,
až přišel mladý jitra čas,
svou hrůzu z činu těže.


A proto pidimuž tvým jmenem rovnost hlásá
a mní se velikým a soudný meč si pásá,
i marně ženou jej tví obři v kouty zpět, –
hle, střízlík zmudřelý, on podmanil si svět!


¿Me preguntas, pintor, que cómo quiero
que pintes el mirar y la hermosura
de aquellos ojos do el Edén fulgura,
de aquellos ojos por qué vivo y muero?


Jak srdce mé, tak srdce jeho,
horoucí první láska spjala,
zhrzená láska srdcím našim
však výhost z ráje dala.


恃妾如花面
经年去未回
就令花似貌
能得几朝开


Des saisons la plus désirée
Et la plus rapide, ô printemps,
Qu'elle m'est longue, ta durée !
Tu possèdes mon adorée,


Stille leuchtet die Kerze
Im dunklen Zimmer;
Eine silberne Hand
Löschte sie aus;


人爱此君节
我爱此君心
仿佛湘江上
天寒龙夜吟


Co šťastných bylo okamžiků,
jichž kouzlo dávno zapadlo!
Teď zdá se, že jsi na krmníku
a žiješ jenom na sádlo,


En la atención de Dios, humano ruego
no puede por sí solo conseguillas:
hanse de conquistar con maravillas
de amor nacido de divino fuego.


Doch Gott sei Dank, 's steht irgendwo
(Konfuz oder König Salomo),
»Ein jedes Ding hat seine Zeit«,
Und so hat's denn auch endlich ausgeschneit.
»Einsteigen!« erklingt das süße Wort,
Und wieder norderwärts geht es fort,
Lokomotive, tapfrer Held,
Schlägt sich durch bis Bitterfeld.
In Wittenberg, wie Sirenengesang,
»Apfelkuchen!« klingt es den Bahnsteig entlang,
Aber Wachs ins Ohr, nur nicht kosten woll'n,
Es ruft ja der beßre Weihnachtsstoll'n –
Er ruft ... Und treppauf mit einem Satz
Ist Hubert jetzt heim am Lützowplatz,
Hubert in Hof.


Dedalea cera in varie forme amene,
di ubertosi giardin', vinta la fede,
per lautezza de gli occhi orna le cene.


Z brázd letli skřivánci, letli k nebi,
třásli květ písniček v dětské leby,
a malá srdíčka plna citu
s ptáčaty nesla se do blankytu.


To v pěkné chvíli podvečera,
když upřádám si nový děj,
se ke mně vkrade drobná dcera
a škemrá: „Táto, povídej!”


Když síla umrlá se chýlí k hrobu
V posledním klesnouc divém namahání:
(Jak lampy svit, když vzejme truchlé plání,
Jen utajiť chce nevyhnutnou mdlobu):
Tu nezná srdce více hněvu zlobu;
Svůj bol konejší v znikajícím lkání,
Jenž od zoufalství tehdy jen uchrání,
Když naděj lestná ztratí vši svou zdobu.
Jen tiché „s Bohem!“ šepce srdce světu,
Víc neznajíc přesladkosť milozvoucí
Ták nenavratně ztraceného žití.
Čím žití jest mladému v letech kmetu,
Když v prsou jarých zmírá srdce žhoucí?
Věčné se odřeknutí všeho čití....


Wie sie kniet! in Andacht hingegossen,
Schön wie Raphael die Unschuld malt!
Vom Verklärungsglanze schon umflossen,
Der um Himmelswohner stralt!


菡萏儿女态
舂锄金石交
晚来微雨过
凉思满蒲梢


一派青山景色幽
前人田地后人收
后人收得休欢喜
还有收人在后头


A juž chtěl polibkem tu pečeť něhy
pro vždycky servat; ale v jejím oku
cos nadzemskými náhle svitlo žehy,
i nezřel ňader ovál, vlny boků,
a jako plavec, který ztratil břehy,
dál tonul visionů ve hluboku,
chyt’ paprsk mystický, zřel v hlavy sklonu,
jak Psyché měnila se – na Madonnu.


Fromme Hertzen/ lieben wieder
Euch und eure schöne Lieder:
Die Gelehrten widerum
Schenken euch auch Lob und Ruhm.


E questi sono i belli,
in la valle di Todi ver Perusa,
ballando tutti a suon di cornamusa.


Du waltest hoch am Tag und es blühet dein
Gesetz, du hältst die Waage, Saturnus Sohn!
Und teilst die Los' und ruhest froh im
Ruhm der unsterblichen Herrscherkünste.


„Ezt a fiút sem t’om mi a patvar lelte,
Katonának vágyik, vagy mi az eblelke!
Azt hányja örökké: nem leszek én paraszt,
Nem én, apám uram; elszököm ha maraszt.
Itt van, Nemzetes úr! azért hoztam elő,
Legyen hozzá kelmed igaz gondviselő,
Apja helyen apja, vezető vezére,
Isten is úgy áldja kigyelmedet érte.”


Bred up to slav'ry and dissembled pain,
Unhappy man! you trifle with your chain:
But should your friend with your desires comply,
And sell himself to Rome and slav'ry;
He could not wear his trammels with that art,
Or hide the noble anguish of his heart:
You'd soon repent the livery that you gave;
For, trust me, I should make an aukward slave.


	al suo baron, che non avea sospetto,
glil diè mangiare con lui a la mensa.
Mangiato ch'ebbe, contògli l'effetto,


Ébredj, szendergő élet ébredj!
Hideg sirodból tört elő,
Boruljon illatos virágba
A szintelen halom, mező!
Harsogjon a lég, a ligetben
Dal és visszhang beszéljenek;
A rétet dus rendek borítsák,
A rónát ért kalász-fejek!


千金爱女贮兰房
百宝雕鞍拥骕骦
过眼青春谁是主
燕归无处说兴亡


Nepomine věci denní,
básníku můj ubohý.
Zkoumá tvoje vysvědčení,
Zkoumá tvoje úlohy.


Mystická to lázeň světla jest?
I les tmavý ohnivé má sloupy.
Je to siré země rudý křest,
dřív než tmavá Noc na trůn svůj vstoupí?


E stando il conte sotto la suo tenda,
un messaggero venne a lui in fretta
dicendo: — Dio di gloria vi difenda
e la sua madre Vergin benedetta;
una città non è chi la difenda,
la qual'è d'esta gente maladetta
e Nobile per nome ell'è chiamata;
da poca gente per certo guardata.


S'è udito a Caprera un singulto
dal cuor della tomba. E dai mari
s'avanza con ampio tumulto
la Tavola rossa dei Pari.


Sei dankbar für das Glück, das dir der Herr bestimmt
Und gib es gern zurück, wenn er es wieder nimmt.
Es ist kein Gut so groß, er hat noch größres eben
Und nimmt dir eines bloß, um andres dir zu geben.


Cittadina, sorella, consorte,
madre, ovunque io mi volga ad un fine,
fuor del retto sentiero distorte
stampo l´orme fra i vepri e le spine.
Vile! un manto d´infamia hai tessuto:
l´hai voluto, - sul dosso ti sta;
né per gemere, o vil, che farai,
nessun mai - dal tuo dosso il torrà.


Též čte. „Stolistku“, „Slávy dceru“.
A smíchem praví zvonivým,
že znudily ji obě věru,
a já se jí v tom nedivím!


Mein Vater war ein verbannter
König von überm Meer.
Ihm kam einmal ein Gesandter:
sein Mantel war ein Panther,
und sein Schwert war schwer.


Oltre corri, e fremente
Strappi Ragion dal soglio;
E il regno de la mente
Occupi pien d'orgoglio,
E ti poni a sedere
Tiranno del pensiere.


Jen na mžik dej, ať dolů sejde ke mně.
Já dotknu se jí zlehka jen a jemně
a zeptám se, zda miluje mne posud,
a na smutný si postěžuju osud.


Mein Vater/ liebster Gott/ die Zeit kommt bald herbey/
(Und ist vielleicht nicht weit/) diß Leben zu verlassen/
Damit kein Irrthum nun nach meinem Tode sey/
Will ich den lezten Schluß in diese Zeilen fassen.
Halt drüber feste Hand/ daß ich ihn selbst nicht breche/
Noch Zanck/ Gewalt und List nach meinem Tode schwäche.
Die Seele/ welche du mir eingeblasen hast/
Will ich dir wiederum zu treuen Händen geben.
Laß sie/ durch Christi Blutt befreyt der Sünden Last/
Von Schulden rein gemacht/ vor deinem Throne schweben/
Ein Grab ohn alle Pracht bedecke die Gebeine/
Die Erd ist überall durch ihn geweyht und deine.
Wenn dein Gerichts-Tag kömmt/ und die Posaune rufft/
Die alle Todten soll vom langen Schlaffe wecken/
So fordre meinen Staub hinwieder aus der Grufft/
Und laß mich für dem Spruch des Richters nicht erschrecken.
Laß Seel und Leib vereint sich in dem Himmel schwingen/
Und ewig Preiß sey Gott! mit heller Stimme singen.
Laß ich von Güttern was/ wie viel es möge seyn/
So weiß ich/ daß ich nichts/ ohn deine Gunst kan haben/
Drum setz ich dich hiermit zum Erben wieder ein/
Inzwischen laß mich recht gebrauchen deiner Gaben;
Du hast allein die Macht zu mehren und zu mindern/
Gieb/ was du wilt davon/ wies selig meinen Kindern.
Wer traurig hinterbleibt dem schencke Trost und Schutz/
Sey Vormund/ Vater/ Mann/ zeuch was noch unerzogen
Zu deinen Ehren auff/ beut allen Feinden Trutz/
Erhalte sie von Welt und Sünden unbetrogen.
Laß/ die du mir geschenckt/ und die ich dir geb eigen/
Auch deinem Creutze nach/ wie mich/ in Himmel steigen.
Diß ist mein Testament: Solt eine Zierligkeit/
Solt etwas/ welches noth bey lezten Rechts-Geschäfften/
Allhier vergessen seyn/ so bleib es doch zur Zeit
Als lezter Vater-Will/ als Todes-Gab' in Kräfften.
Dein Geist/ dein Jesus zeugt mit Siegel/ Hand und Nahmen/
So schlüß ich nun getrost: hilff Helffer selig Amen!


Et les quais où la Seine chante,
Et l'âpre misère touchante


»Nein, bei allen Göttern«, rief sie lachend,
»Solche Huld darf ich Dir nicht erlauben,
Deiner niedern Gräfin zu erweisen.
Wie, Du wolltest selber, hi, hi, hi!
Deine Lippen mit dem Tranke netzen?
Nein, Herr, das ist Sache Deiner Magd!
Dir gebührt als Frühstück dieser Rauch!
Du erquickst Dich an dem kräft'gen Gase,
Welches, wie du siehst, aufkreiselnd zieht
In den Schornstein Deiner edeln Nase.«


Will ich nun wiedersehen
Die Stätte meines Glücks,
So muß ich einsam gehen,
Gesenkten, trüben Blick's.


Schwerer wogt des Schläfers Atem, schwellend seine Pulse springen,
während heiß ihm in der Seele Ehrfurcht und Begeistrung ringen.
Hastig will der edlen Göttin schon den goldnen Preis er bieten,
da – rührt Hermes ihm die Achsel: »Höre erst noch Aphroditen!«
und ein schalkig boshaft Lachen meint der Jüngling zu vernehmen.
Doch als stutzend er sich umdreht, setzt der Gott sich mit bequemen
langen Schritten, ernsthaft nickend, wieder hin auf seine Hürde.
Unmut wölkt des Schläfers Stirne; und Athenes keusche Würde
will er prüfen doch und schauen, aber – still ist sie entschwunden ...
Und es nahet, schwebend, leise, milden Scheines ganz umwunden,
naht – von wehenden Geweben wie von Wolken sanft umflossen,
bebend nahet Aphrodite, steht von holder Scham umgossen;
und die Lüfte scheinen schmeichelnd sich in ihr Gewand zu schmiegen,
und der Jüngling glaubt den Dichtern, daß sie einst dem Schaum entstiegen.
Aus den langen Wimpern schmachtet feucht ihr Auge ihm entgegen,
schmelzen zärtlich ihre Blicke; und es schleicht ein heimlich Regen
und es rinnt ein süßes Grauen nieder ihm durch Brust und Lenden;
schauen mag er nur und schauen, wie sie nun mit zagen Händen
von den Armen streift die Schleier, wie des Busens weiße Wellen
fallend wallend durch die Spalten ihrer ros'gen Finger quellen.
Tiefer tauchen seine Blicke, wilde Schauer ihn umbreiten,
durch die zarten Hüllen ahnt er ihres Leibs Verborgenheiten;
schwerer immer wogt sein Atem, heißer seine Schläfen glühen,
kaum den weichen Lauten lauscht er, die von ihren Lippen blühen:


Candidissimi augelli,
Che con sicuro volo
Scorrendo ite là su liberi a stuolo;
Voi fra sacri arboscelli,
Con sempiterno vanto,
Groppi d'alto piacer tessete in canto.


»Ihr laßt mir nicht entgelten, was ist zur Stund' geschehn,
Ihr werdet's nimmer dulden unehrlich mich zu sehn;
Doch müßt' es Schmach mir bringen, wenn Ihr den Tod verfügt
Ob den, der mich im Tanze in seinem Arm gewiegt.«


 Ecco sant'Ermolao beato e duro,
che a rompergli la testa co' malanni
era lo stesso come dire al muro.


渔蓑钓艇越中居
底处烟波不属渠
一曲鉴湖须敕赐
却令鸥鸟费分疏


Die Sehnsucht drängte mich zur Stadt,
Wo alles einst verdrängt mich hat,


Kdo z vás blaženější?
Tyli, milá růže,
Neb ty, broučku malý?
Ty jsi pošel v ňádrech
Krásné růže, ona
V ňádrech mé Julinky.


	quantunque nel passato e nel futuro
qual l'une acute, e qual l'altra vivace,
donne amorose, e prendi qual ti piace,
che sentisser giamai né fian, né fûro;


Mert láttam én a gyermek-temetőket,
hol törpe sírok rendre púpozódnak -
kis csúnya játékok - s ez áll a fejfán
„élt három évet...” Zöld gyíkok rohantak
a hantokon, részeg legyek zsibongtak,
veréb csiripelt, és csak ők aludtak,
álomszuszék lányok, fiúk a földben,
oly csöndesen, mint nyolcvanéves aggok,
és oly kitartón. Hogyha ez a törvény,
akkor hamúvá válik ételem,
és a borom is savanyú ecetté,
s megvádolom a közönyös eget.
Én a szivemben életet neveltem,
s úgy láttam őt is, mint örök hegyet,
vagy a napot, a halhatatlan-égőt.
De most a lecke megtanít örökre,
s bármerre fordul életem sora,
eltörte a torkomban a kacajt,
mely mint repedt harang, sikoltani
fog, hogyha kedvem a magasba hág,
s a szájamon oly bölcs lesz a mosoly,
mint a sírás.
Egy percre elmegyek,
s viszem magammal a betegszobát,
a fülleteg légkört, a jajkiáltást.
Ki rám tekint, meglátja a jegyet,
és szánva tisztelettel, elkerül.
Nincs is sehol számomra nyugalom,
és vágyom újra a borúba már,
hol mardosás van, rettegő vigyázás,
s hogy visszatérek, messziről figyel
szegény szemem a fájó-régi házra,
hogy nincs-e nyitva egyik ablaka,
valami baljós jellel, mintha ottan
fölfordulás lakozna és iszony,
és kiáltanak: „Kanalat! Vizet!
Vizet hamar!” De nem, az utca csöndes.
Az anyja áll nyugodtan ágya mellett,
orvosságot tart reszkető keze.


Wenig kümmert am Heerd, bey Hochheims Nektar,
Uns der heulende Nord, wiewohl er Flocken
Stürmt, die Quelle bepanzert und des Hainthals
Tempe verödet.


Denn Armut ist ein großer Glanz aus Innen . . .


Oly idegen az ágy, a gyertya, szék.
Repedt tükör. A függöny furcsakék.
Távol a fák között egy tarka bolt áll,
messzire fénylik ferde bábuja.
Emlékpohár, síp, gyöngy, göröggyufa.
Vörös karbolpor rossz kanálisoknál.
Kiérdemült, olcsó romantika.


Ty hlásáš proti ní, že zem se točí,
že není veškerenstva pevný bod;
bys viděl duchem, vypíchnem ti oči,
dost skrovný trest to za ďábelský svod.


„Jó, ha szép idő van, tiszta, engedelmes;
Záporban, viharban sokszor veszedelmes,
Hamidőn a szél fú, rohan, bömböl, csapkod,
Megnyilik a felhő, dörög, hull és csattog.


Ta dobrá matka
za soustem pro své dítě v dáli spěla
a jestřáb dravý rozsápal ji zkrátka.


Ty bys mne chtěl na tom světě
zasaditi do zlata,
bych byla, jak královny jsou,
bohatá.


Jedna dvě, ráz a ráz
hezky vždycky v řadě,
nekažte, prosím vás,
nic jen při parádě.


Und nimmer der Antwort würdigend
Den stolzen Landsmann, heben
Die Königsleut vom Sattel behend
Die Weiber, welche beben.
Zwei Königinnen, der Schmuck des Lands,
Die Eine zum Prunk und Fürstenglanz,
Die Andre zu Liebe und Leben.


Ach hört! die Pferde/ die geschwinden Pferde/
Schnauben und rennen frölich auff der Erde/
Sie bricht mit Freuden durch die schöne Wälder
Wiesen und Felder.


Vrána chlub se pávím péřím,
nazývej ho jměním svým;
že je páv, já jí nevěřím,
spokojen jsa, co jest mým.


Verzeihe nur/ du tugend-volle seele/
Daß sich mein hertz dir so vor augen stellt/
Und daß ich nicht nach meiner art verhöle/
Was meine brust sonst gar verborgen hält;
Das leiden ist zu groß/
Warum ich mich betrübe:
Drum reiß durch deine liebe
Mir meine last und fessel loß.


Fühlst du ihn nahn von seinen lichten Höhen?
Er steigt herab im leisen Frühlingswehen;
Hörst du sein Wort? So spricht der Gott der Huld:
Ich bin dein Gott und will dich nicht verlassen,
Du bist mein Werk, ich kann dich nimmer hassen;
Mein ist die Kraft, dein Hoffnung und Geduld!


Es scheint, durch ihren Fall, die gantze Luft belebt,
In tausend Circkelchen sich zu bewegen.
Der gelben Blätter Heer, das sanft, im Fallen, schwebt,
Gleicht einem gläntzenden und güld'nen Regen.
Ja unser Auge wird, als wann man Bluhmen streuet,
Zumahl
Bey heit'rem Sonnen-Strahl,
Durch ihrer Farben Meng' und Glantz, erfreuet.
Wie ich denn jüngst so schöne Blätter fand,
Daß, als, auf mein Geheiß,
Man einen Krantz aus solchen band;
Derselbe fast an Farben, Schmuck und Glantz
Dem zierlichsten und schönsten Bluhmen-Krantz
Den Vorzug und den Preis
Kaum schuldig schien zu gönnen.
Denn ob die Bluhmen gleich in hellern Farben brennen;
So waren diese hie,
In Malerischer Harmonie
Und sanfter Zierlichkeit,
Hingegen auch gemischet und verbunden.


Der jüngste, der darunter war,
Hob auf sein römisches Glas,
Thät mir damit zuwinken:
»Feins Lieb, ich bring dir das!«


Qual sbigottito e stupido aratore
poi ch e passato il fulmine si lieva
di la dove laltissimo fragore
presso alli morti buoi steso lhaveva
che mira senza fronde e senza honore
il Pin che di lontan veder soleva
tal si levo il Pagano: a pie rimaso:
Angelica presente al duro caso


Alles aber würd' ersaufen,
Brechen und zu trümmern gehn,
Wenn der Wolcken Fluht mit Haufen
Von den ungeheuren Höhn,
Als ein' allzuschwere Bürde,
Unzertheilet fallen würde;
Wenn ein dicker Wasser-Schwall
Uns bedecket' überall.


Sněhy trávě ustupují – zem se znova jarně zdobí –
Avšak jako pod sněhem též pod kvítím se tají hroby –
Velebně se slunce vznáší nad krajinou zkvítající,
Vrhá svoje zlaté střely na dvě vojska bojující.


V opuštěná hnízda ptáci z jara
každým rokem se zas navrátí.
Jarní větry jednoho dne přijdou,
klid ten těžký z duše vyvrátí.
– Touhy všecky vždy zas rozkvetou...


Mira, peliculera Jacinta,
mira bien lo que tiene por nariz el elefante.
Mira lo que necesitamos para sentamos,
mira la casa inmensa que tiene lo que llamamos rey.
Mira esto de dormir, levantarse, dormir y levantarse;
mira la mujer y el hombre que contratan no separarse jamás;
mira al canalla, dueño de nuestro globo;
mira cómo la flor tierna sale del suelo duro;
mira que de los palos de lo árboles
nacen comestibles aromáticos.
Mira que del cielo puro nos llegan
agua, rayo, luz, frío, calor, piedras, nieve.
Absurdo y misterio en todo, Jacinta.


Dnes zas pláčem obor ušlechtilý
Polévá tě žalostným;
Neb co Vydrovi byl Šteplink milý,
To byl Vydra milým svým.


Grato scarpel su questo marmo incidi
Il fausto dì quando a' miei Lari apparse
Colei che Diva de gli Adriaci lidi
Chiara fama di sé nel mondo sparse.


Ítéletre béjövsz egyetemben,
Az szentekkel béülsz te székedben,
Miként bíró léssz ott te igyedben,
Igazságot osztván az törvényben.


Es reicht der Armuth Hand das beste Bettelbrot;
Wer selbst in Drangsal, hilft am rühmlichsten aus Noth,
Und der wird meist von Gott geliebt,
Der, weil er Andern giebt, die Hände selbst läßt leer;
Denn Der, der wenig giebt von Wenigem, giebt mehr,
Als Der, der viel von Vielem giebt.


Beglückt dich mein Erstes in höherem Sinn,
Dann wird dir der edelsten Freude Gewinn,
Die reinsten, die süssesten Wonnen sind dein:
Heil Allen, die dann deiner Freundschaft sich freun!


九月湘江水漫流
沙边唯览月华秋
金风浦上吹黄叶
一夜纷纷满客舟


„Pánemlis před věky na hradě býval,
V zpěvu a rozmaru s hrdiny píval,
Plésej, a poskoč co v mladosti zas,
Dokud zve sladivé rozkoše hlas!“


Der König hört's; sein Streitroß wild
Besteigt er statt des Schecken,
Er läßt mit Schienen sich und Schild
Von Kopf zu Fuß bedecken;
Er stülpt den Helm auf sein Barett
Und steckt, als ein Plantagenet,
Den Busch davor von Ginster.


Verzeih' ihm diesen Stolz! wär Welschland noch so schön,
Es ließ Dich größre Pracht, doch nicht Gehorsam sehn:
Da mußt' als Kenner Dich manch ewig Werk entzücken;
Verfallner Größe Rest zeigt es des Fürsten Blicken:
Europens Barbarey ward erst aus ihm gelehrt,
Ein Newton wird von ihm, ein Leibniz nun verehrt:
Eh' ein belebter Stahl in fernes Meer geleitet,
Hat es durch unsre Welt des Ostens Gluth verbreitet;
Nun ist sein Handel das, was die Galeere bleibt,
Die matter Sclaven Arm an nahen Ufern treibt:
Wenn, wo das Wallroß geht, wo Fische fliegend zagen,
Die Segel Albions Neptun und Aeol tragen,
Und von dem Ganges an, den Phöbus früh begrüßt,
Bis wo in ewig Eis sich Quebecs Strom ergießt,
Gefürchtet und verehrt vom Mogel zum Huronen,
Und auf dem Ocean die reichen Briten wohnen.


هَل هاجَ شَوقَك صوتُ الطائرِ الغَرِدِ
في الرّبعِ والرّبعُ عُريانٌ بلا أحدِ
غنّاك ما قلبُه شوقاً بُمكتئبٍ
وليس دمعٌ له حُزناً بمطّردِ
وربّما هاجَ أحزانَ الفؤادِ وما
يَدْرِي خليٌّ من الأشجانِ والكَمَدِ
أمّا الذين رَمَتْ عسفانَ عِيرُهُمُ
بكلِّ موَّارةٍ عَيرانةٍ أُجُدِ
ففي الفؤادِ على آثارهمْ جَزَعٌ
لا يستفيق وهمٌّ غيرُ مُفتقَدِ
حنّوا إليك وقد شطّ المزارُ بهمْ
كَأنّهمْ لم يَصدّوا عنك من صَدَدِ
قَد قلتُ لمّا لِقينا الظّعنَ سائرةً
ماذا يُفيد لِقَيناهُنَّ من غَيَدِ
مِن كلِّ موسومةٍ بالحسن بَهْكَنَةٍ
كَأنّما سُرِقتْ من جنّةِ الخُلدِ
مَن عاذِري في الغَواني غِبَّ مُنتشرٍ
من المشيبِ كنُوّار الضّحى بَدَدِ
وافى ولم يبغِ مِنّي أن أهيبَ به
وحلَّ مِنّيَ كرهاً حيث لم أُردِ
وَلَو جَنَتهُ يَدِي ما كنتُ طائعَها
لَكِنْ جَناهُ على فَوْدَيَّ غيرُ يدِي
دَعْ عنكَ كلَّ لئيمِ الطّبعِ مُبتذَلٍ
أذلَّ في عَرَصاتِ الدار من وَتدِ
إِنْ هَمَّ بِالخَيرِ عاقَتهُ عَوائقهُ
وإنْ مضى في طريق الحمدِ لم يَعُدِ
وَلا تُؤاخِ منَ الأقوامِ مُنطَوياً
على الضّغينةِ مملوءاً من الحسدِ
نَشواً منَ الغيِّ ما لم يَدرِهِ أبداً
ولا يمرّ بما يدري من الرُّشدِ
يا فَخرَ ملكِ بنِي العبّاس كلّهمُ
من والدٍ قد مضى منهمْ ومن وَلَدِ
وَمَن يَجود على ما في نَوافلِهِ
بالفخر والعزّ قبل الجود بالصَّفَدِ
للَّهِ درُّك تمرِي شَدَّ ناجيةٍ
هوجاءَ مرشوشةِ القُطرين بالنَّجَدِ
كَأنَّها وَكريم النّجْوِ يَحفِزها
إلى بلوغِ المدى سِيدٌ على جَدَدِ
وَفي يَديك لَعوبُ المتنِ مُبتَدرٌ
إلى تقنّصِ نفس الفارس النَّجِدِ
مثلُ الرّشاءِ ولكنْ لا قليبَ له
يَومَ الكريهةِ إلّا مُنحَنَى الكَبِدِ
ماذا يريبُ العِدى لا دَرّ دَرُّهمُ
مِن نازِحٍ عَن مَقامِ العَذْلِ والفَنَدِ
ما زالَ والظّمءُ يَستدعِي مكارِعَهُ
إِنْ فاتهُ العدُّ لم يوردْ على ثَمَدِ
كَم ذا لكفّكِ مِن آثارِ مكرُمةٍ
في غُنمِ مفتقرٍ أو فكِّ مُضطَهَدِ
قلائدٌ مثلُ أطواقِ الحمامِ لنا
تبيدُ أُخرى اللّيالِي وهْيَ لم تَبِدِ
وَحاطَها وهيَ بالبيداءِ مُصحِرَةٌ
لأخذِ مستَلَبٍ أو لَقْمِ مُزدَرَدِ
مِن بعدِ ما غابَ عَنها كلُّ منتصرٍ
فمنْ جنى فبِلا عقْلٍ ولا قَوَدِ
وَجُبتَ أَعداءَها عَنها فَلو طلبتْ
لها عدوّاً طِوالَ الدّهرِ لم تَجِدِ
حَتّى اِستَقرّتْ وقد كانتْ مُقَلْقَلةً
تُساق من بلدٍ ناءٍ إلى بلدِ
لَولا مَكانُك كانَتْ يَومَ بَطشَتها
بِلا ذراعٍ ولا كفٍّ ولا عَضُدِ
مَنْ كان غيركَ والرُّعيانُ قد هجموا
يَضُمُّ أرجاءَ تلك الثلَّةِ الشُّرُدِ
ومَنْ يدُلّ وقد ضلّتْ حلومُهُمُ
عن السَّدادِ إلى شيءٍ من السَّدَدِ
فالآن أصبح ما قد كان مُنتَهَكاً
ذُؤابةَ النّيقِ أو عرّيسةِ الأسدِ
لا فاتَنا لكَ دَهرٌ لا تزال بهِ
وَلا اِنتَهيتَ منَ الدّنيا إِلى أمَدِ
وَضَلَّ عنّا الّذي نَخشى ولا نَضُبتْ
هذي الغضارةُ عن أيّامنا الجُدُدِ
وَعادَك العيدُ أَعواماً متى حُصرتْ
بِالعدِّ كانتْ بلا حَصرٍ ولا عددِ
في ظِلِّ مَملكةٍ تبلى الصُّخورُ على
طولِ المدى وهْيَ لا تبلى على الأمَدِ


domestico son facto a Filomena,
fra sterpi noto, e me non ricognosco:
a tale el mio destin crudel mi mena.


Die Astern schwankten bleich am Zaun,
im feuchten Wind die Traube schwoll;
im Hofe zischelten die Frau'n,
der Apfelbaum hing schwer und voll.
Es war ein Tag so regensatt,
wie einst sein Blick so blaß und matt;
die Astern standen braun und naß,
vom gelben Blatt der Nebel troff;
da stieß man sie voll Hohn und Haß,
die sündige Magd, hinaus vom Hof ...


Сидит милка
      на крыльце,
тихо
   ждет
      сниженья цен
*
да в грустях
     в окно коси́тся
на узор
   рублевых ситцеА у кооператива
канцелярия —
      на дивУ него
   какой-то центр
составляет
     списки цеКрысы канцелярские
перышками ляскают,
и, зубами клацая,
пишет
   калькуляциВперили
    очков тарелки
в сонмы цифр,
      больших
           и мелкиРасставляют
     цифры в ряд,
строки
   цифрами пещряДве копейки нам,
        а им
мы
 нулечек округлиВольной мысли
         нет уздечки!
Мало ль что —
      пожары,
           ливень…
На усушки
     и утечки
набавляем
     восемь гривеДети рады,
     папа рад —
окупился аппараЧтоб в подробность не вдаваться,
до рубля
    накинем двадцатНо —
  не дорожимся так;
с суммы
    скинули пятаТак как
   мы
    и множить можем,
сумму
   вчетверо помножиДальше —
     дело ясненькое:
набавляем
     красненькуПотрудившись
      год,
        как вол,
объявил,
    умен и зорок:
рубль и сорок —
        итого
получается два соро— Где ж два сорок? —
            спросишь вра́лТкнет
      рукою
     в дробь: смотри!
— Пиво брали?
         — Нет, не брал— Ах, не брали?!
        Значит — тр —
Цены ситцев,
      цены ниток
в центрах
     плавают, как рыбЧерт их знает,
      что в убыток!
Черт их знает,
      что им в прибыль!
А результат один:
        цена
копеечного ростика
из центров
     прибывает к нам
с большим
     пушистым хвостикоА в деревне
     на крыльце
милка
      ждет
     сниженья цеЗабрать бы
     калькуляции
да дальше
     прогуляться им!


Und da ich nun den Blick zur Ferne richte,
In's bunte Thal und in den lichten Hain,
Erkenn' ich bald die freundliche Geschichte,
Weil ihren Strahl die Götter mir verleihn.
Von selber scheint zum zierlichen Gedichte
Sich Klang an Klang und Bild an Bild zu reihn,
Denn, wie es einst in ferner Zeit geschehen,
Das kann ich klar mit eignen Augen sehen.


Il n'avait ni parents, ni guenon, ni maîtresse.
Rien d'ordinaire en lui, — rien qui le rattachât
Au commun des martyrs, — pas un chien, pas un chat.
Il faut cependant bien que je vous intéresse
A mon pauvre héros. — Dire qu'il est pacha,
C'est un moyen usé, c'est une maladresse.


Wie in der Waldnacht zwischen den Schlüften
Plötzlich die Täler sonnig sich klüften,
Funkeln die Ströme, rauscht himmelwärts
Blühende Wildnis – so ist mein Herz!


Talvez eu espere simplesmente um amigo que de longe venhacapaz de perseguir uma criança pelas ruas à infância reservadasalheio e silencioso e tão distante como alguma ideiaAlguém – mas quem? – caiu de bruços ante o santuáriode insídias e ciladas vinha cegomanso senhor dos templos à mercê dos lábiosprimeiro e derradeiro como Adãoabolidor da humana deficiência de almacontrolador dos mais subtis movimentos interioresfirme como quem visse o invisívelsol nascente do alto de olhar incendiado e rosto irresistívelsenhor indescritível da palavra capaz de destruirarrancar arruinar e assolare levantar e plantar e edificarnos ombros manto de seus cuidados o outonona fronte o coração durante imensos diasas mãos erguidas como sacrifício à tardeos braços repetidos pelo tempo inumerávelalém do mar ou mesmo além do mundoSerá o Alentejo e o que em seus campos vejoou o resto de tudo, o que ninguém procuraMas nesse alguém – quem quer que seja – são reaiso prazer da maçã mordida ocultamentea casa entreaberta nas veladas vestes da memóriaou Trindade Coelho lido alguma vez à noiteou simplesmente antigos dias de oliveirasou água sobre alguns recém-passados passosum sábado uma lua ou uma festaE a palavra – o prometido e adiado coração –nos é  já sem parábolas propostalá onde sobre o vulto trigo insistentemente corree um só nome oscila nas eleitas frontesnum movimento lento como o ventoe onde ainda vagamente é sábadoe os homens perseveram nos antigos rigorosos rostosde encontro ao prometido amanhecer de Deu Outrora vinha Deus e nós dizíamos:ouve-se o marOu: há na vida ou no quintal a nosso ladocrianças a brincarAgora nenhum gesto nesse alguém começa ou morrebrilhos tristes ternos gatos mornos mortes malesJá não há ruas para os vários e pequenos sofrimentosnem ali estamos temos filhos ou envelhecemossofremos chuva ou frio a ocidentenão mais somos injustos para com muito mais que os nossos paisnem a menor ausência nos magoa enormementeE tudo inalteravelmente soma e segueMas vede-o entretanto vir da vida velho do regressopor muitos rostos gestos longes dispersadoas inúmeras mãos caídas sem remédio ao ladocomprometido o brilho do olhar em excessoGrande era a história que trazia para contarEle quis – oh! quantas vezes – transmiti-la aos outrosmas poucos o ouviram começar retroceder recomeçarPassai-lhe no entanto o sono pela face e pelos membrosdominicalmente originariamente como com mãos de mãevesti-o longos dias meses anos de silênciodai-lhe a beber vinagre atai-lhe os movimentosroubai-lhe pelas feridas o sonho e a saúdeUngi-o mais – oh! muito mais – humano do que nósque saberá levar bem mais do que uma enxada às costase até determinar as qualidades físicas dos sonsDonde veio ele agora? Quem o tornou possívele estas nossas mãos abundantes em dias?Foi visto – dizem – na cidade ia sozinhopreso a uma dor lavada como rua ao solperdido e trespassado entre o número dos olhoslevemente submerso nos mais altos rostosaonde a solidão é mais visívele a dor perfeitamente navegável a muitas milhas da fozE há um grande coração em construção Ruy Belo, “Todos os poemas”, pág 107 a 109 | Círculo de Leitores, Dez 2000


Wir rennen, laufen, sorgen viel,
Und eh wir uns versehen,
Da kommt der Tod, steckt uns das Ziel,
Und da ists dann geschehen;
Wie fliehen eilend und behend,
Und ist doch niemand, der sein End
Und Gottes Zorn bedenke.


Vesničany na mši volá,
pastoušek mu neodolá.


Zde onde jenom zazní taký zpěv,
že rozjaří se líná naše krev!
A národ drahý můj a milovaný,
už mnohou žhoucí písní opěvaný –
ach, jen že zpěvu, po vlasti jenž šumí,
ten národ ztrmácený nerozumí!
Zde onde jenom člověk hlavu skloní,
když žhoucí píseň o prsa mu zvoní,
ta píseň marná a tak málo vděčná,
tak málo vděčná a však předce věčná!
Vždyť každý pěvec – takým světu chod –
nejvíce o tom bolu se nazpívá,
jenž prsa jeho nejvíce rozrývá,
a předc zas žehrá, bolesť pro národ –
to věru prý se teď už nesluší –
mu jiné boly v prsou přehluší!“


Peinaba al sol Belisa sus cabellos
Con peine de marfil, con mano bella;
Mas no se parecía el peine en ella
Como se escurecía el sol en ellos.
En cuanto, pues, estuvo sin cogellos,
El cristal sólo, cuyo margen huella,
Bebía de una y otra dulce estrella
En tinieblas de oro rayos bellos.
Fileno en tanto, no sin armonía,
Las horas acusando, así invocaba
La segunda deidad del tercer cielo:
«Ociosa, Amor, será la dicha mía,
Si lo que debo a plumas de tu aljaba
No lo fomentan plumas de tu vuelo».


Be szép is lenne,
Ha felrobbanna egyszer ez a föld;
A felgyülemlett aknás szenvedély
Mint dinamit lökné a fényes űrbe,
És izzón szelné át a mindenséget!


乘闲迂步共寻僧
家住寒山第几层
自许他年挂冠去
幽楼终不愧孙登


At first within the yard confin'd,
He flys and hides from all mankind;
Now bolder grown, with fixt amaze
And distant awe presumes to gaze,
Munches the linnen on the lines,
And on a hood or apron dines;
He steals my little master's bread,
Follows the servants to be fed,
Nearer and nearer now he stands,
To feel the praise of patting hands,
Examines ev'ry fist for meat,
And though repuls'd disdains retreat,
Attacks again with levell'd horns,
And man, that was his terror, scorns.


Alors la porte s’ouvre, et, debout sur le seuil,
Ayant le flamboiement du couchant derrière elle,
Une femme apparaît, blanche et surnaturelle,
Le sourire à la lèvre et l’extase dans l’œil.


I dub se k sosně naklonil,
a objal vroucně její kmen,
z obláčku mlhy šedivé
skanula rosa na lupen.


鹴裘一醉坐寒风
剑气横秋曙色空
此夜江城留别处
霜林点点落丹枫


vielleicht/ weil die Sonnenkertzen
sieget ob des Winters Pfad.
Nun die schnellen Schwalben swiren/
und die gute Zeitung führen:
daß der Blumen-reiche Lentz
komm in dieses Landes Grentz.


Anfechter, seid getrost! Durch Gott ist mein beistehen!
Ich stund in der Figur, darinn kein Mensch noch stund.
Es musten mich nur alle Center prüfen,
Das gutte und das bös, Geist, Engel, Mensch, Freund, Feind.
Sobald Sophatens Seel in meiner Seel entzündet,
Ging auch Sophatens Prob mit der Sophien an.
Der Jüngling hat di Jungfrau doch empfangen;
Di Jungfrau di verlohr sich doch im Jüngling gantz.
Gefah r ward zum Triumf im erstem Buch und Prob:
Ihr inners Siben gab des weissen Löwens zehen.


S itt a királyság, ezek a királyok,
S ők, ahol ülnek, ahol fejök szédül,
Azt gondolják a kábító magasban,
Hogy uralkodnak isten kegyelmébül.
Csalatkozásban éltek, jó királyok,
Nem uraink, csak bábjaink valátok.


Rytířové šedí v přepodivné zbroji,
jaká v kobách hradních zrezavělá stojí.


Vše hřmělo zrovna, sklenice se chvěly,
co markér žvatlal v zem se ukláněje
a přátelé co bravo! bravo! hřměli
a z kořisti co ssáli do krůpěje.


De la giostra era il prezzo una armatura
che fu donata al Re pochi di inante
che su la strada ritruovo a ventuna
ritornando dArmenia un mercadante
el Re di Nobilissima testura
le sopraveste all arme giunse: & tante
perle vi pose intorno: & gemme & oro
che la faca valer molto thesoro


Omladlé nervy! Já radost jen pil!
S jarem tím v souhlasu mlád jsem též byl!
Jenom té čtyřspřeže dozníval svist,
jakoby spadával předčasně list. –


Literario mercantil,


Ja, mein Betrübniß soll noch währen,
Wann schon die Zeit die Thränen hemmt;
Das Herz kennt andre Arten Zähren,
Als die die Wangen überschwemmt.
Die erste Liebe meiner Jugend,
Ein innig Denkmal deiner Huld,
Und die Verehrung deiner Tugend
Sind meines Herzens stäte Schuld.


you to train your fav'rite boy?
Each caution, ev'ry care employ,
And ere you venture to confide,
Let his preceptor's heart be try'd;
Weigh well his manners, life, and scope,
On these depends thy future hope.


reconozco el valor y la grandeza
en quien de eterno ardor celeste coro
ensalzó de sus bienes el tesoro,
y desigual me inclino a tanta alteza.


أَطالعةٌ زهراءُ من ليلِ أحزانِ
كحبَّةِ درٍّ في قِلادةِ عُقيانِ
إليّ انظري إن كنت ساهرة معي
ليملأ مِنك النّور صَدري وأجفاني
كلانا له نورٌ وحوليهِ ظُلمةٌ
فَنَحنُ على بُعدِ المزارِ رَفيقان
ضياء الهُدى يبدو لحيران في الدُّجى
شِراعَ نجاةٍ لاحَ للغارقِ العاني
على الأُفقِ الدّاجي لمعتِ كدمعةٍ
على خدّ صبٍّ والِهٍ بَينَ أشجان
أفيكِ دموعُ الصّالحينَ تجمّعت
فأشبهتِ منها كنزَ درٍّ ومُرجان
أم امتزجَت يوماً فصارت أشعّةً
على ظُلمةٍ أو رَحمةً عند طُغيان
فكوني لنفسي في الضّلالِ دليلةً
وإن لم يكن هديٌ رضيتُ بسلوان
وبوحي على النّجوى بسرِّك لي كما
أبوحُ بسرّي في حرارةِ إيماني
أنا شاعر يشكو الهوى لا مُنجِّمٌ
ولا أُنسَ لي بين الهمومِ بإنسان


Oblaky jen vtipem srší
jako stárek ve mlýně,
vypravují houpajíce
hvězdnatou havěť na klíně.


Do horské rokliny noc zapadala.
Fabius sevřel vůdce Hanibala,
těše se v duchu, dojista že za dne
strašná moc Punův poražena padne,
byť by v jich těle bojovali lvové. –
Byli však s nimi mocní ochrancové!
Hanibal velel: „Chrastí nasbíráte,
a když je volům mezi rohy dáte,
žeňte je z rokle s ohněm nad hlavami.
Z průsmyku východ otevrou nám sami
zběsilým skokem s rozšílenou hlavou,
ohnivé meče v letu nocí tmavou!“ –
A tak se stalo. Než se rozednilo,
punické vojsko na svobodě bylo,
táborem ležíc na širokém poli.
Tak věhlas vůdcův vykonali – voli!


Kdo si a nač postavus, dím, změnil?
A on: „Já sem bůžek Sorabů
Bydlivších zde a mé jméno Henil;


Wo findet beides sich zugleich:
Geld und Verstand zu edlen Thaten?
Vielleicht im tausendjährgen Reich,
In Wahrheit nicht in unsern Staaten.


غربيان
إن القبائل تحت ثيابي تهاجرُ
و الطفل يملأ ثنية ركبتكِ
الآن أعلن أن ثيابك ليست كفن
غريبان
إن الجبال الجبال الجبا
غريبان
ما بين يومين يولد يوم جديد لنا
وماذا نسميه
قلنا: وطن


»Zum grünen Klee, da komm ich nicht,
Zum Waffengarten
Voll Helleparten
Bin ich gestellt.«


إِن أَشِرَ الخَطبُ فَلا رَوعَةٌ
أَو عَظُمَ الأَمرُ فَصَبرٌ جَميل
لِيُهوِنِ المَرءُ بِأَيّامِهِ
إِنَّ مُقامَ المَرءِ فيها قَليل
هَل نافِعٌ نَفسَكَ أَذلَلتَها
كَرامَةُ البَيتِ وَعِزُّ القَبيل
إِنّا إِلى اللَهِ وَإِنّا لَهُ
وَحَسبُنا اللَهُ وَنِعمَ الوَكيل


山根移竹水边栽
已见新篁破嫩苔
可惜主人官便满
无因长向此徘徊


Tak y Vitkov hledě na oděnce,
Připínaje zrádné k boku štěstí,
Vydobývá krásýcýho věnce;
Vítězství zas mylné na rozcestí
Ku věčnosti líbá podrobence,
V srdce Čechů Prusům cestu klestí;
Když smrt s otroctvím se k zbitým strojí,
Jako anděl Mladota tu stojí.


Que´ suoi baroni emergono
segnal d´un dì vetusto:
è ferreo il lor cappello,
è tutto maglia il busto:
tal fra le vòlte gottiche
distesa in su l´avello
gli avi scolpian l´effigie
del morto cavalier.


Daß ihr mir im Tode lebet,
Ist ein Zauber,
Und bei euerm Tod mein Leben
Ist ein Räthsel.


Lascia, qual novo Elia, rapido e leve
la terra, e 'n terra il suo caduco manto
OTTAVIO, e pien d'ardor celeste e santo
al ciel sen va per via spedita e breve.


Gar mancher junge Käfertor
Sein bißchen Käferverstand verlor;
Die Buhlen sumsen von Lieb' und Treu,
Versprechen Holland und Brabant dabei.


Wie Siegfried einst die Maid Brunhilde
Durch seinen Kuss vom Schlaf erweckt,
Und wie sich hinter diesem Bilde
Ein Sinn versteckt.


Bůh dal dubu mocné tělo;
K nebi tam své hrdé čelo
Převysoké hory pnou.
V křoví ptácy proskakují,
Chválu Bohu prozpěvují.
Řeky valem dolů jdou.
Větry moudrost Páně slaví,
Před oči ho bouře staví;
Jeví Pána blesk y hrom,
Nízký keř y velký strom.


	Lodovico del Danese,
Tomaso di Ruggieri.


jak sepjati jsou spolem
jak plápol se plápolem.


Nevěřím já hráčské cti,
polské k Rusi sklonnosti,
nevěřím francouzské družbě,
nezištnosti Němce v službě.


O möchte doch die Glut dies Lied begeistern,
O Liebe! hör' des Jünglings heißes Flehn,
Des Jünglings, der Dich zehnfach mehr empfindet
Als einst Adonis und Endymion.


A dokonáno! V hrůzném rozpětí,
jak svět by k nebi ještě vznésti chtěl,
v šíř rozprostřeno tuhlo objetí.
Byl sám. Bůh Horebu kam odešel?
Tma vládla zemi. Kristus mrtvý pněl...


Dále šli – kam nohu kladli, jasnila se duha boží.
Došli lesa, sestoupili, – zhasla duha na podnoží.


So singt ihn nach, ihr Menschengeschlechte! nach,
Myriaden Seelen singet den Jubel nach –
Ich glaube meinem Gott, und schau in
Himmelsentzückungen meine Größe.


Auf Gesundheit unsrer Feinde,
Stoßet an Mann für Mann!
Sie, die Gründer unsres Strebens,
Die Entwickler unsrer Kraft,
Unsres höhern geist'gen Lebens
In der Kunst und Wissenschaft –
Unsre Feinde dort und hier!
Ohne sie was wären wir?
Hätten wir uns so gefunden,
So zu Freud' und Leid verbunden?
Stoßet an Mann für Mann,
Auf Gesundheit unsrer Feinde!
Auf Gesundheit unsrer Feinde!
Auf und dran! stoßet an!
Mögen ihre Ränke ranken,
Möge wuchern ihre List!
Wir, wir wollen uns bedanken,
Weil's doch gut gemeinet ist;
Denn sie haben's gut gemeint,
Haben uns so fest vereint,
Daß wir nur noch lächeln können
Ueber das was sie uns gönnen.
Auf und dran! stoßet an!
Auf Gesundheit unsrer Feinde!


أنتخب الطين أسو يه
في صورة
لا ت شبه الأسلاف
لا يعقد الأحلاف في مأدبة
والماء في فيه


筦簟秋风里
年来始觉愁
殷勤玉阶上
总是数萤流


Eitler Wunsch! vielleicht verzeihlich im Entstehn,
Aber dem Gesetz der ernsten Weisheit – Sünde!
Ein Verhängnis, dessen dunkle Gründe
Wir vielleicht in bessern Welten sehn,
Findt für diese Welt ein reines Glück zu schön,
Mischt in jeden Tropfen Lust geschwinde
Zwei von Bitterkeit, gefällt sich, (wie es scheint)
Jede Hoffnung selbstgewählter Wonne,
Wenn zu unsern Wünschen alles sich vereint,
Plötzlich zu verwehn, erfindet jedem Morgen,
Der uns Lust verhieß, unvorgesehne Sorgen,
Gibt die Unschuld oft der Bosheit, dem Betrug
Preis, und lohnt die Treu mit einem Aschenkrug.


YE-Priests of GOD, whose happy Days
Are spent in your Creator's Praise,
Still more and more his Fame express!
Ye pious Worshippers proclaim
With Shouts of Joy his holy Name;
Nor satisfy'd with praising, bless.


Ses fleuves monstrueux, débordants, vagabonds,
Tombés des pics lointains, sans noms et sans rivages,
Qui versent brusquement leurs écumes sauvages
De gouffre en gouffre avec d'irrésistibles bonds.


Das Küssen drang uns in die Rippen,
Und Kuß um Kuß sprang von den Lippen.


Ve hnízdečku stlaném
vonným loupením,
v jasném, vonném vzduchu
o jak blaze jim!


Mint pecsét ég a halálraítélten,
mielőtt bakó érinti nyakát...
Odarántottam a plüss-ottománra -
sikoltott. És... odaadta magát.


闾里旧游能几人
适斋犹有笔如神
莫言二老升沈异
各现宰官居士身


Merckt, wozu der Sinn uns tauge!
Es ist gleichsam das Gefühl
Aller unsrer Glieder Auge,
Unsers Wohlseyns eintzigs Ziel.
Will uns Hitz' und Frost versehren;
Eilt ihr Trieb, es abzuwehren.
Unser Leib wird der Gefahr
Auch so gar im Schlaf gewahr.


دَمعي أَسَفاً عَلى شَباب يَجري
إِذ مَرَّ سُداً بَغَير أَجرٍ يَجري
حَظي أَبَداً تَراهُ في نَومِهِ
لا يُوقظهُ ضَجيج يَوم الحَشر


Irene/ welche du in Teutschland eingeführet/
hat dich/ mit ihrer Kron/ wie jetzt gesagt/ bezieret/
und rühmet Deinen Ruhm: die waare Seligkeit/
ist dem/ der Friede stifft/ als Gottes Kind/ bereit/ 1
Bellona saget frey/ daß sie zwar überwunden/
doch in beliebter Hand den milden Tod gefunden/
der nun die letzte Welt von neuem Leben macht/
und der die Friedenszeit hat an das Liecht gebracht.


إِذا كانَ مَدحٌ فَالنَسيبُ المُقَدَّمُ
أَكُلُّ فَصيحٍ قالَ شِعراً مُتَيَّمُ
لَحُبُّ اِبنِ عَبدِ اللَهِ أَولى فَإِنَّهُ
بِهِ يُبدَءُ الذِكرُ الجَميلُ وَيُختَمُ
أَطَعتُ الغَواني قَبلَ مَطمَحِ ناظِري
إِلى مَنظَرٍ يَصغُرنَ عَنهُ وَيَعظُمُ
تَعَرَّضَ سَيفُ الدَولَةِ الدَهرَ كُلَّهُ
يُطَبِّقُ في أَوصالِهِ وَيُصَمِّمُ
فَجازَ لَهُ حَتّى عَلى الشَمسِ حُكمُهُ
وَبانَ لَهُ حَتّى عَلى البَدرِ مَيسَمُ
كَأَنَّ العِدا في أَرضِهِم خُلَفاؤهُ
فَإِن شاءَ حازوها وَإِن شاءَ سَلَّموا
وَلا كُتبَ إِلّا المَشرَفِيَّةُ عِندَهُ
وَلا رُسُلٌ إِلّا الخَميسُ العَرَمرَمُ
فَلَم يَخلُ مِن نَصرٍ لَهُ مَن لَهُ يَدٌ
وَلَم يَخلُ مِن شُكرٍ لَهُ مَن لَهُ فَمُ
وَلَم يَخلُ مِن أَسمائِهِ عودُ مِنبَرٍ
وَلَم يَخلُ دينارٌ وَلَم يَخلُ دِرهَمُ
ضُروبٌ وَما بَينَ الحُسامَينِ ضَيِّقٌ
بَصيرٌ وَما بَينَ الشُجاعَينِ مُظلِمُ
تُباري نُجومَ القَذفِ في كُلِّ لَيلَةٍ
نُجومٌ لَهُ مِنهُنَّ وَردٌ وَأَدهَمُ
يَطَأنَ مِنَ الأَبطالِ مَن لا حَمَلنَهُ
وَمِن قِصَدِ المَرّانِ ما لا يُقَوَّمُ
فَهُنَّ مَعَ السيدانِ في البَرِّ عُسَّلٌ
وَهُنَّ مَعَ النينانِ في الماءِ عُوَّمُ
وَهُنَّ مَعَ الغِزلانِ في الوادِ كُمَّنٌ
وَهُنَّ مَعَ العِقبانِ في النيقِ حُوَّمُ
إِذا جَلَبَ الناسُ الوَشيجَ فَإِنَّهُ
بِهِنَّ وَفي لَبّاتِهِنَّ يُحَطَّمُ
بِغُرَّتِهِ في الحَربِ وَالسِلمِ وَالحِجا
وَبَذلِ اللُها وَالحَمدِ وَالمَجدِ مُعلَمُ
يُقِرُّ لَهُ بِالفَضلِ مَن لا يَوَدُّهُ
وَيَقضي لَهُ بِالسَعدِ مَن لا يُنَجِّمُ
أَجارَ عَلى الأَيّامِ حَتّى ظَنَنتُهُ
تُطالِبُهُ بِالرَدِّ عادٌ وَجُرهُمُ
ضَلالاً لِهَذي الريحِ ماذا تُريدُهُ
وَهَدياً لِهَذا السَيلِ ماذا يُؤَمِّمُ
أَلَم يَسأَلِ الوَبلُ الَّذي رامَ ثَنيَنا
فَيُخبِرَهُ عَنكَ الحَديدُ المُثَلَّمُ
وَلَمّا تَلَقّاكَ السَحابُ بِصَوبِهِ
تَلَقّاهُ أَعلى مِنهُ كَعباً وَأَكرَمُ
فَباشَرَ وَجهاً طالَما باشَرَ القَنا
وَبَلَّ ثِياباً طالَما بَلَّها الدَمُ
تَلاكَ وَبَعضُ الغَيثِ يَتبَعُ بَعضَهُ
مِنَ الشَأمِ يَتلو الحاذِقَ المُتَعَلِّمُ
فَزارَ الَّتي زارَت بِكَ الخَيلُ قَبرَها
وَجَشَّمَهُ الشَوقُ الَّذي تَتَجَشَّمُ
وَلَمّا عَرَضتَ الجَيشَ كانَ بَهاؤُهُ
عَلى الفارِسِ المُرخى الذُؤابَةَ مِنهُمُ
حَوالَيهِ بَحرٌ لِلتَجافيفِ مائِجٌ
يَسيرُ بِهِ طَردٌ مِنَ الخَيلِ أَيهَمُ
تَساوَت بِهِ الأَقطارُ حَتّى كَأَنَّهُ
يُجَمِّعُ أَشتاتَ الجِبالِ وَيَنظِمُ
وَكُلُّ فَتىً لِلحَربِ فَوقَ جَبينِهِ
مِنَ الضَربِ سَطرٌ بِالأَسِنَّةِ مُعجَمُ
يَمُدُّ يَديهِ في المُفاضَةِ ضَيغَمٌ
وَعَينَيهِ مِن تَحتِ التَريكَةِ أَرقَمُ
كَأَجناسِها راياتُها وَشِعارُها
وَما لَبِسَتهُ وَالسِلاحُ المُسَمَّمُ
وَأَدَّبَها طولُ القِتالِ فَطَرفُهُ
يُشيرُ إِلَيها مِن بَعيدٍ فَتَفهَمُ
تُجاوِبُهُ فِعلاً وَما تَعرِفُ الوَحى
وَيُسمِعُها لَحظاً وَما يَتَكَلَّمُ
تَجانَفُ عَن ذاتِ اليَمينِ كَأَنَّها
تَرِقُّ لِمِيّافارِقينَ وَتَرحَمُ
وَلَو زَحَمَتها بِالمَناكِبِ زَحمَةً
دَرَت أَيُّ سورَيها الضَعيفُ المُهَدَّمُ
عَلى كُلِّ طاوٍ تَحتَ طاوٍ كَأَنَّهُ
مِنَ الدَمِ يُسقى أَو مِنَ اللَحمِ يُطعَمُ
لَها في الوَغى زِيُّ الفَوارِسِ فَوقَها
فَكُلُّ حِصانٍ دارِعٌ مُتَلَثِّمُ
وَما ذاكَ بُخلاً بِالنُفوسِ عَلى القَنا
وَلَكِنَّ صَدمَ الشَرِّ لِلشَرِّ أَحزَمُ
أَتَحسِبُ بيضُ الهِندِ أَصلَكَ أَصلَها
وَأَنَّكَ مِنها ساءَ ما تَتَوَهَّمُ
إِذا نَحنُ سَمَّيناكَ خِلنا سُيوفَنا
مِنَ التيهِ في أَغمادِها تَتَبَسَّمُ
وَلَم نَرَ مَلكاً قَطُّ يُدعى بِدونِهِ
فَيَرضى وَلَكِن يَجهَلونَ وَتَحلُمُ
أَخَذتَ عَلى الأَعداءِ كُلَّ ثَنِيَّةٍ
مِنَ العَيشِ تُعطي مَن تَشاءُ وَتَحرِمُ
فَلا مَوتَ إِلّا مِن سِنانِكَ يُتَّقى
وَلا رِزقَ إِلّا مِن يَمينِكَ يُقسَمُ


So ist Democritus dann aus dem Streiter-Thal
Ins Feld der Ewigkeit den Samen schauen gangen,
Den er so lange her zu säen angefangen?
Er warb wol eigentlich nicht zu des Lammes Mahl;
Dagegen wolt er sich ans Kirchen-Wesen machen,
Was Spener nicht erweint, das wolte Er erlachen.


"Your offer's kind," friend MUCKWORM cried,
"And highly do I rate it:
" But when the trap's by you supplied,
"Who'll lend the cheese to bait it?


树暗云更深
鸟啼春已去
多谢桃源人
能留远人住


Daß Vulcan in Ketten führet
Sammt der Venus diesen Held/
Daß Er Muth und Sinn verliehret
und verlässt sein Krieges-Zelt.
Daß Vulcan so zornig ist/
Das verursacht deine List.


Damon spielte nur allarmen
Vber seinen mitgespan/
Der von Lauren/ ohn erbarmen/
War gefänglich zogen an.
Daphnis hieß man jhn mit namen
War mit reichem sinn geziert;
Kam von altem edlen samen/
War der best/ vnd schönest Hirt.


Stündlich will ich Ihn begrüßen:
»Sei gepriesen, süßer Freund!«
Alle Blumen, die da sprießen,
Will ich mit dem Thau begießen,
Den um Ihn mein Auge weint. –


Sobre la frente el astro de la idea,
y en ambos hombros poderosas alas,
tal se mostraba, entre esplendentes galas,
del mundo ante la atónita asamblea;


K trámu jsem schoulil se, zvonek zněl,
novou mi pohádku vyprávěl,
v pláči hořkém
vše mi odnes’,
a kde je matička, nevím podnes.


Vano dirai quel che disserra e scote
Della virtù nativa
Le riposte faville? e che del fioco
Spirto vital negli egri petti avviva
Il caduco fervor? Le meste rote
Da poi che Febo instiga, altro che gioco
Son le cure mortali? ed è men vano
Della menzogna il vero? A noi di lieti
Inganni e di felici ombre soccorse
Natura stessa: e là dove l'insano
Costume ai forti errori esca non porse,
Negli ozi oscuri e nudi
Mutò la gente i gloriosi studi.


Он вчера нашептал мне много,
Нашептал мне страшное, страшное…
Он ушел печальной, дорогой,
А я забыла вчерашнее —
забыла вчерашнеВчера это было — давно ли?
Отчего он такой молчаливый?
Я не нашла моих лилий в поле,
Я не искала плакучей ивы —
плакучей ивАх, давно ли! Со мною, со мною
Говорили — и меня целовали…
И не помню, не помню — скрою,
О чем берега шептали —
берега шепталЯ видела в каждой былинке
Дорогое лицо его страшное…
Он ушел по той же тропинке,
Куда уходило вчерашнее —
уходило вчерашнеЯ одна приютилась в поле,
И не стало больше печалВчера это было — давно ли?
Со мной говорили, и меня целовали —
меня целовал


Mé oči mladistvé se na ni upřely
v té plané denní hře, jež hrála se tu kolem.
A co ti ostatní radostí drobněli,
neznámá jediná vzrůstala svojím bolem.


Miképpen bujdosék Aeneás Trójából,
Mikép bölcs Árgyilus apjának házából,
Ulisszes a Circe asszony szigetéből:
Apád se csinálna vaskarikát fából.
Tehát ne sírjatok keserves sirással,
Hanem örüljetek hatalmas ivással,
Osztán daloljatok hangos ordítással
Kinek kalapja rossz, ne köszönjön mással.


Ihr hübsch Lavendel, Roßmarein,
Ihr vielfärbige Röselein.
Ihr stolze Schwerdliljen,
Ihr krause Basiljen,
Ihr zarte Violen,
Man wird euch bald holen.
Hüte dich schöns Blümelein!


Ma fate pur pensieri
che ognun crede, e vo' 'l credete ed io,
che tutte cose vede e salle Iddio.


Coalha nos lodos abjetos
O sangue roxo dos feto


Der uns gibt die gantze Welt, der uns wil den Himmel geben,
Fodert nichts dafür als Danck, kan ihn aber nicht erheben.


Ó, není s námi, Češi, ještě zle,
když doktor Bačkovský má ve sklepě –
jaká to „úroda“! – šest pytlů výtečníků!


Pak den a noc a noc a den
vše s chlapy k svému krbu vlekl,
v skříň ukryl chytře zlatý plen
a kostmi pečeni svou pekl.


Fünfzig Jahre werden es ehstens sein,
Da trat ich in meinen ersten »Verein«.
Natürlich Dichter. Blutjunge Ware:
Studenten, Leutnants, Refrendare.
Rang gab's nicht, den verlieh das »Gedicht«,
Und ich war ein kleines Kirchenlicht.


in mobil segni han l'assidi; e 'n consiglio
seco han Mercurio; e presto vien più grande
a lor poi Marte a ponere scompiglio.


Im Maimond tanzt ein Schäferchor
Dir hundert frohe Reigen vor.
Behagt dir dieser Zeitvertreib,
So biß mein Liebchen, biß mein Weib!


Jak starou plachtu rybářského člunu
svit jitra zbarví čaruplnou září,
že zaskvěje se bílá, jarem skvoucí,
jak zářné křídlo báječného ptáka:
tak oblévá též truchlivý můj život
sny, nadšením a poesie jasem
sám otec světla!


volsesi a me il duca, che mio tegno,
con lieto volto e disse: «Qui non tona
voce di pianto né ritroso ingegno;


Daß stets der kühne Junker jagte,
Auch eh es auf den Bergen tagte,
Hieß ihnen Tapferkeit.
Noch jagt und schmaust er um die Wette,
Indeß besorgt ein Freund sein Bette,
Zu ihrer Enkel Zeit.


Jenom kde blud cizí
kazí lid náš ryzí,
na čas pravda, ctnost a blaho
povážlivě mizí.


És míg a hivság lelketlen csoportja
Mulékony földi élvekért siet:
Ő a dicső természet égi keblén
Nemesb valóval tölt lelket, szivet.


empfing die rechte von den Dienerinnen
die Schwindende und hielt sie zu dem Sitze.
Er rührte sie mit seines Szepters Spitze:
... und sie begriff es ohne Sinne, innen.


Alfred on natives could depend,
And scorn'd a foreign force t'employ,
He thought, who dar'd not to defend
Were never worthy to enjoy;
The realm's and monarch's interest deem'd but one,
And arm'd his subjects to maintain their own.


S tím druhem tvým, jenž vstoupil na nebesa,
kde hranic zář kol hlavy se mu klene,
nám v duše horké, těžké, rozjízvené
slov vašich sprcha jako rosa klesá.


Death drives us to the horrid Steep;
And while we vainly mourn,
He pointing shews th'unmeasur'd Deep,
From whence we ne'er return.


万骑西行日已斜
咸阳宫阙锁烟霞
梨园弟子知何处
啼鸟凄凉怨落花


Las floridas espaldas ya en la nieve,
y los cabellos de marfil al viento.
Agua muerta en la sien, el pensamiento
color halo de luna cuando llueve.
¡Oh qué clamor bajo del seno breve;
qué palma al aire el solitario aliento,
qué témpano cogido al firmamento,
el pie descalzo, que a morir se atreve!
¡Brazos de mar, en cruz, sobre la helada
bandeja de la noche; senos fríos,
de donde surte, yerta, la alborada;
oh piernas como dos celestes ríos,
Malva-luna-de-yelo, amortajada
bajo las mares de los ojos míos!


献颂侈春朝
争期千岁寿
凌寒傲岁时
自与冰霜久


Vuelvo a decirte quién eres.
Vuelvo a pensarte, suspenso.
Vuelvo a luchar como importa y a empezar por lo que empiezo.
No quiero justificarte
como haría un leguleyo,
Quisiera ser un poeta y escribir tu primer verso.
España mía, combate
que atormentas mis adentros,
para salvarme y salvarte, con amor te deletreo.


Mit wehenden Locken und freudigem Gruß
Hinschrittest du leicht, als beschwingte den Fuß
Dir ein ahnend Gefühl,
Und ich folgte dir nach in des Volkes Gewühl.


Signor, queste eran quelle gelide acque,
quelle che spengon l'amoroso caldo;
di cui bevendo, ad Angelica nacque
l'odio ch'ebbe dipoi sempre a Rinaldo.
E s'ella un tempo a lui prima dispiacque,
e se ne l'odio il ritrovò sì saldo,
non derivò, Signor, la causa altronde,
se non d'aver beuto di queste onde.


Nebylo tehdy možno již říkat: – hajej a nynej –
Zlí lidé přišli a brutalně duši srazili k zemi,
křehounkou hračku –.
Krásná krev rudá bouřila v čelo – – –


Che val non le veggendo eterne farse,
e per restar ben sacre a un paradiso
di spirti qua, da quel di sù diviso,
ne la pittura mia non restar scarse?–


酒楼处处近花丛
碧玉阑干转转通
试剑石边箫管歇
歌声齐上月明中


Poi che più colpi insieme si donorno
né l'un coll'altro guadagna niente,
un tratto volle ferir Salincorno
la gentil donna, e dètte al suo corrente;
e molto biasimato fu dintorno,
ché gli spiccava il capo del serpente
e ritrovossi in su l'erba la dama:
or questo è quel che gli tolse ogni fama.


El religioso, metido
En su capucha, se queda
De mármol, cruza los brazos,
Y con fervor mudo, reza.


Visz ugyan, megvallom, sok gizgazt magával,
de megegyeledvén a tenger habjával,
s romolhatatlannak tetetvén savával,
méltábban kérkedik leszűrtt kristállyával.


Or che mi val, se co 'l pensier trascendo
Tra 'l ceto de gli eroi fuor de' neri anni
Te libertà, divina ombra, seguendo?


Soumets la Terre,
Les fleurs, les bois,
Lyre ! à ta voix,
A ton mystère.


明月高悬万古愁
东湖碧水一天秋
倦游老子归来后
夜夜清光照白头


Ein Bankettieren, Tanzen, Festehalten,
In goldenen Karossen Tag und Nacht
Lustfahrten, daß die Ufer wiederhallten.


Seufzer einem wie Küsse vom Munde stieben.
Man sehnt sich nach einer Ziege oder einem Pferd.
Wo sind die Mädchen geblieben?
Die Ehe mit einer betagten Witwe ohne Vermögen erscheint plötzlich erstrebenswert.


Na hlavu dnes hory vzaly
mraků temnou beranici,
bedra bleskem opásaly
jako boží bojovníci.


Teu véu empresta-me,
Teu longo saio,
Para as espáduas
Da flor de mai
V


Dein Tempel, die Natur, ist deiner Herrlichkeit
Und deiner Güte voll! des Frühlings Blumenkleid,
Des Sommers Aehrenmeer, des Herbstes Traubenhügel,
Des Winters Silberhöh'n sind deiner Allmacht Spiegel!


Ver la bella crudel, ch'ognor l'oltraggia,
così sfogava il su' amoroso male
il fier pastor de la sicana piaggia.


Jaro je! Nivy i lada,
všecko se mladí,
bystřina, panenka mladá,
břeh rukou bělostnou hladí.


„Jest život bez lásky jen dlouhé hoře,
a stále těžší, čím dál k cíli jdeme,
však s láskou rovná pohledu se v moře
se ňader ženy, kterou milujeme...“


Puse la enemistad como un lienzo sobre tus pechos que eran olorosos
hasta enloquecer en sus círculos amoratados.
Puse la enemistad en tus cabellos oscurecidos por la persecución
y la enemistad se extendió también sobre mi juventud.
Resistí hasta que las visiones desaparecieron más
allá de la nieve que entonces existía
y después retrocedí a mis legumbres y a las miradas en que yo soy reconocido.
No fue para consolarme aunque acepté monedas quizá más negras que las que existen en tu corazón,
sino para concertar sobre asuntos irremediables.
Es extraño que yo tiemble aún como un instrumento de amor;
es extraño deducir aún amor en humedales tan ocultos, en agujeros tan equívocos que hasta los mendigos orinan sobre cualquier sospecha de fructificación.
Yo penetré en tus huesos. Más allá de mi fuerza, más allá de la posibilidad,
retumbé en tu vientre: tantos días en ti hasta que tuve miedo;
tantas horas en ti hasta que tuve miedo;
tantos días hasta que comprendí que el miedo era el alimento de mi patria,
el conductor de mi espíritu hacia una vejez en que la perdición es utilizada como estiércol y la mentira trabajada hasta que hierve dentro de la boca.
La juventud me ha abandonado en esta delación.
Ahora, cuando existe una industria que cicatriza todas las ofensas y aquellas fístulas cuyo color alcanza al de las flores que fueron deseadas;
ahora, cuando sucedo a mi sacrificio y su hermosura está detrás de mí;
vivo en un día digno de ser vivido. Pero sabido es que el animal
más veloz no alcanza a descansar debajo de su sombra.
Está bien, juventud: un día tuviste alas pero tan sólo resta su almidón dorado y otros títulos polvorientos que yo podría dispersar mas no lo haré y por ellome serás fiel en tu mortaja.
En esta humedad viven máscaras diminutas, máscaras relucientes como la dentadura del murciélago, y su horror es aceptado porque un agua frutal se manifiesta y su naturaleza está en paz con lo que queda de nosotros.
Está bien, juventud, ¿por qué voy a olvidarte inútilmente?
Voy a pactar con tu desaparición y tú me serás dócil como manteca puesta sobre la garganta.
Éste es el único día digno de ser vivido ya que todos los otros días fueron días de negación.
Los sacerdotes hicieron negación y los comerciantes y los hombres de honor hicieron negación;
y hubo negación en los niños y en los que resistían la tortura por causas justas y en los que estaban poseídos por la amistad;
y los muslos que yo conocí con mi lengua se cerraron y los pezones que estuvieron en mis labios se endurecieron como sílice.
Hubo un tiempo habitado por madres y por iluminaciones pero después sucedieron días en que los cuerpos se buscaban y cada cuerpo acudía con su fuerza y entonces hubo delación y algunos murieron y otros retrocedieron hasta sus madres
y las madres estaban ciegas en sus vientres
y no existía lugar en aquel país
y cada hombre lloró en esta enseñanza y abandonó la ciudad y no se supo de él durante mucho tiempo.
Cuanto ha sucedido no es más que destrucción.
¿Sabes tú lo que es la destrucción? No, no lo sabes porque tu mirada era demasiado hermosa y no quisiste
sobrevivirla.
La cobardía es el único don de la imposibilidad y la cobardía entró en mí y empezó a existir una dulzura que para vosotros habría sido despreciable;
pero vosotros, aún más desposeídos, merodeáis enen torno a mi pobreza y no seréis rechazados, ya que os recuerdo y estáis en mi necesidad.


Und alle Dinge werden uns lebendig:
Im Winde weht der Atem der Mänaden,
Aus dunklen Teichen winkt es silberhändig,
Und die verträumten flüstern, die Dryaden,
In leisen Schauern sehnend und beständig
Von nächtigen geheimnisvollen Gnaden
Mit gelbem warmem Mond und stillem Prangen
Und vieler Schönheit, die vorbeigegangen.


Jej rozdráždil ten povzdech žalostivý. –
„Ty nespíš dosud?“ na oko se diví.


„„„Co my máme proti němu?“““
Vzdorně dí ten z měšťanů,
Co byl mluvil naposledy,
Vstana, ani též se jeho
Společníci zdvíhají.
„„„Co my máme proti němu?
Že nás podobojí dřív již
Katoval, a katovat nás
Nepřestává.“““ „„„„Lež to,““““ křičí


Ich sah einen Jüngling, der fuhr empor
und schüttelte seine Locken,
aus der Dirnen Arm, aus der Zecher Chor,
über sich selbst erschrocken:
Er stand und lauschte voller Scham,
ob schon die Morgenröte kam –
Hast du's verschlafen?


Nicht mehr bleibest du umfangen
In der Finsternis Beschattung,
Und dich reißet neu Verlangen
Auf zu höherer Begattung.


V úžasném loď se zmítá kolísání:
tu paluba se pod nohou jim sklání
a stožár v dol se chýlí, poklesá
jak padající titan pralesa,
níž plachta snáší se jak anjel smrti,
již obr pádem třeskutým je sdrtí,
teď nad propastí visí bezednou
a vlny vzedmuté obrovská škeble
se kloní nad nimi. – Tu pojednou
poznovu stožár vymrštil se vzhůru
a na zad poklesá. Korábu příď
pronikla zobcem pěn i vody chmůru
vysoko nad rozbitou vlny stvůru
a zraky jatců v lanovou se síť
zapletly opět, shledly nebes líce
v závratném pádu na zad klesajíce,
až do předu se znovu stěžeň sklátil.
Tak tancem s „Evropou“ si chvíli krátil
za rahen praskotu a hvizdu lan
a racků chechtu bujný ocean.
Teď ustál na chvíli. Bouř odtahuje
od plachet rozcuchaných ostré drápy,
jen z podálí své zraky v oběť stápí
a v nový skok vln záda protahuje,
jak dravec hrající svůj pouští lov,
by mžikem příštím uchvátil jej vnov.


Por el rastro que dejaban
De rosas y de jazmines,
Tanto que eran a sus campos
Tus dos plantas dos abriles.
Haz tu gusto, que yo quiero
Dejar (pues de ello te sirves)
El espíritu cansado
Que mis flacos miembros rige.
Conseguiremos en esto
Ambos a dos nuestros fines:
Tú el de cruel en dejarme,
Yo el de leal en morirme.
Tú, rey de los otros ríos,
Que de las sierras sublimes
De Segura al Oceano
El fértil terreno mides,
Pues en tu dichoso seno
Tantas lágrimas recibes
De mis ojos, que en el mar
Entran dos Guadalquivires,
Ruégote que su crueldad
Y mi firmeza publiques
Por todo el húmedo reino
De la gran madre de Aquiles,
Porque no sólo en las selvas,
Mas los que en las aguas viven
Conozcan quién es Daliso
Y quién es la ingrata Nise.


Noví se zas hrnou hosté
a dav mraků stále roste.


Nun bin ich's ja mitnichten wert!
Darf Dich nicht Vater nennen,
Wirst mich, der alles hat verzehrt,
Nicht mehr als Sohn erkennen!
Wie soll ich's dann nur greifen an,
Wem, wie dann soll ich's klagen?
Ach, ach! wer rät, zwar ist's schon spät,
Doch will ich nicht verzagen.


Am andern Morgen las man überall:
Schafhausen hatte gestern auch Cravall;
Dank unsrer umsichtsvollen Polizei,
Es blieb beim Alten, Alles ist vorbei.
Die Meutrer gingen zeitig heim nach Haus
Und ruhen noch auf ihren Lorbeern aus.


Z ohně objetí jeho tak v oheň věčného světla,
ranní rosy úsměvy majíc na retech,
klesá opojena ta, která pro lásku zkvetla
a k ní šťastna dostala tvůrce kouzelný dech...


na sudu stojí, jako s kazatelny
do davu hřímá: Na kolena, v prach!
A nahý po pás, k sobě necitelný,
se šlehá, až se ztápí v krve nach...


Doch ich gläube/ doch ich däncke/
wenn ich gantz mich dreyn versäncke/
sälbst bei Klariminden
würde man waß finden.


Počkej, dívko, počkej jen,
Přijde, věř mi, přijde den:
Jako bylo srdci mému,
Bude žalno srdci Tvému,
Přijde, věř, ten přijde den,
Dívko plachá, počkej jen!


Dadme un eterno asilo
en vuestros hondos laberintos frescos;
ay, donde pueda reposar tranquilo...
donde no sienta el penetrante filo
de mi dolor... ¡oh, bosques gigantescos!
Y cuando al fin termine la borrasca
de mi vida, y en mí se acabe todo,
mi cadáver cubrid con la hojarasca
de vuestros viejos árboles... de modo
que no sienta del ábrego los besos,
que no nazca una flor sobre mi lodo,
ni nadie pueda descubrir mis huesos.


Была пора: наш праздник молодой
Сиял, шумел и розгами венчался,
И с песнями бокалов звон мешался,
И тесною сидели мы толпоТогда, душой беспечные невежды,
Мы жили все и легче и смелей,
Мы пили все за здравие надежды
И юности и всех ее затеТеперь не то: разгульный праздник наш
С приходом лет, как мы, перебесился,
Он присмирел, утих, остепенился,
Стал глуше звон его заздравных чаш;
Меж нами речь не так игриво льется,
Просторнее, грустнее мы сидим,
И реже смех средь песен раздается,
И чаще мы вздыхаем и молчиВсему пора: уж двадцать пятый раз
Мы празднуем Лицея день заветныПрошли года чредою незаметной,
И как они переменили нас!
Недаром — нет — промчалась четверть века
Не сетуйте: таков судьбы закон;
Вращается весь мир вкруг человека,—
Ужель один недвижим будет он?
Припомните, о други, с той поры,
Когда наш круг судьбы соединили,
Чему, чему свидетели мы были!
Игралища таинственной игры,
Металися смущенные народы;
И высились и падали цари;
И кровь людей то славы, то свободы,
То гордости багрила алтарВы помните: когда возник Лицей,
Как царь для нас открыл чертог царицын,
И мы пришл И встретил нас Куницын
Приветствием меж царственных гостеТогда гроза двенадцатого года
Еще спал Еще Наполеон
Не испытал великого народа —
Еще грозил и колебался оВы помните: текла за ратью рать,
Со старшими мы братьями прощались
И в сень наук с досадой возвращались,
Завидуя тому, кто умирать
Шел мимо нас… и племена сразились,
Русь обняла кичливого врага,
И заревом московским озарились
Его полкам готовые снегВы помните, как наш Агамемнон
Из пленного Парижа к нам примчалсКакой восторг тогда пред ним раздался!
Как был велик, как был прекрасен он,
Народов друг, спаситель их свободы!
Вы помните — как оживились вдруг
Сии сады, сии живые воды,
Где проводил он славный свой досуИ нет его — и Русь оставил он,
Взнесенну им над миром изумленным,
И на скале изгнанником забвенным,
Всему чужой, угас НаполеоИ новый царь, суровый и могучий,
На рубеже Европы бодро стал,
И над землей сошлися новы тучи,
И ураган их


Es soll kein Achselzucken
Uns Grund zum Aerger sein,
Und müßten wir ihn schlucken,
Wir schluckten ihn mit Wein;
Die Heuchler und die Neider,
Sie seien ausgelacht,
Zum Aergernisse Beider,
Die ganze schöne Nacht!


A Lidka ráda čítá. – Nad knihou
rád vidím její hlavu spanilou.
Svou duší celou v povídky se noří,
jen zrak jí plane a tvář nachem hoří. –
S hrdinou cítí, jásá, trpí, vzdychá,
ba zaplakat si nic se neostýchá!
čtenářů takých dej bůh básníkům! – –
A jindy zase z těchto snů a dum
ji volám na svět. – Knížku uzavru jí
a z dějin českých cos jí vypravuji, –
(to, o čem škola musí mlčet jen.) –
Jak český národ zničen, pokořen,
zas povstal z prachu a co bídy zkusil,
zápasy jaké o život vést musil
a jaké vede – jaké čekají. – – –
Naslouchá Lidka, – tvářinky jí hoří
a v oči moje její zrak se noří. –


Und als nun kam der Abend,
Die Sonn' im Glanz begrabend,
Da war mein Durst erwacht;
Aber der Becher der Wonnen,
Die Früchte waren zerronnen,
Und dunkelte rings die Nacht.


От сердца дружные с вином,
Мы вольно, весело живем:
Указов царских не читаем,
Права студентские поем,
Права людские твердо знаем;
И жадны радости земной —
Мы ей — и телом и душой!
Когда рогатая луна
На тверди пасмурной видна,-
Обнявши деву молодую,
Лежим — и чувствует она
Студента бодрость удалуИ, суеверие людей,
Не ожидай от нас мощей!
Наш ум свободен: и когда,
Как не гремит карет езда,
И молчаливо пешеходы
Глядят, как вечера звезда
Сребрит стихающие воды
Бродя по городу гурьбой,
Поем и вольность и покой!
От сердца дружные с вином,
Мы шумно, весело живем,
Добро и славу обожаем,
Чинов мы ищем не ползком,
О том, что будет, не мечтаем;
Но радость верную любя,
Пока мы живы — для себя!


In die Seele flüstert mir
Unaussprechlich süßes Bangen,
Daß von dieser Schwelle hier,
Einst mein Schicksal ausgegangen.


zmaten jsem ti chyt’, já zatoužil se vloupat
do tvých bílých snů, je rozvlnit až k muce
a v tvém srdci spát pod puky prvých poupat...


秀麦条桑剪剪寒
锦屏残梦怯衣单
惜春只怕春归去
多插瓶花在处安


Rcete nyní, že má fantasie líná,
příliš všední dikce, malý žár a vzlet!
Odpovím: Mou tvůrčí sílu úžas spíná,
těžko kreslit tam, kde každá kresba stinná –
věru je ta vaše paní zvláštní květ!


Hablaré de la incauta mariposa
que en incesante y atrevido vuelo,
ya abandona el cielo por la rosa;
ya abandona la rosa por el cielo,
del insecto pintado y sorprendente
que de esconderse entre las hierbas trata,
y de el ave inocente que lo mata,
lo cual prueba que no es tan inocente;
hablaré... pero y luego que haya hablado
sacando a luz el boquirrubio Febo,
me pregunto, señor, ¿qué habré ganado,
si al hacerlo no digo nada nuevo?...
Con que si esto tampoco es un asunto
digno de preocuparme una sola hora,
dejemos sus inútiles detalles,
ya que no hay ni un señor ni una señora
que no sepa muy bien lo que es la aurora
y lo que son las flores y los valles...
Coloquemos a un lado estas materias
que valen tan poco para el caso,
y pues esto se ofrece a cada paso
hablemos de la vida y sus miserias.
Empezaré diciendo desde luego,
que no hay virtud, creencias ni ilusiones;
que en criminal y estúpido sosiego
ya no late la fe en los corazones;
que el hombre imbécil, a la gloria ciego,
sólo piensa en el oro y los doblones,
y concluiré en estilo gemebundo:
¡Que haya un cadáver más qué importa al mundo!
Y me puse a escribir, y así en efecto,
lo hice en ciento cincuenta octavas reales,
cuyo único defecto,
como se ve por lo que dicho queda,
era que en vez de ser originales
no pasaba de un plagio de Espronceda.
Como era fuerza, las rompí en el acto
desesperado de mi triste suerte,
viendo por fin que en esto de poesía
no hay un solo argumento ni una idea
que no peque de fútil, o no sea
tan vieja como el pan de cada día.
En situación tan triste
y estando la hora ya tan avanzada,
¿qué hago, dije yo, para salvarme
de este grave y horrible compromiso,
cuando ningún asunto puede darme
ni siquiera un adarme
de novedad, de encanto, o de un hechizo?
¿Hablaré de la guerra y de la gente
que enardecida de las cumbres baja
desafiando al contrario frente a frente,
y habré de convertirme en un valiente,
yo que nunca he empuñado una navaja?
No, señor, aunque estudio medicina
y pertenezco a esa importante clase
que no hay pueblo y lugar en donde no pase
por ser la mas horrible y asesina,
aparte de que en esto hay poco cierto,
como lo prueba y mucho la experiencia,
yo, a lo menos hasta hoy, me hallo a cubierto
de que se alce la sombra de algún muerto
a turbar la quietud de mi conciencia.
Sobre los libros santos, se podría
con meditar y con plagiar un poco,
arreglar o escribir una poesía;
pero ni esto es muy fácil en un día
ni para hablar sobre esto estoy tampoco;
porque en fiestas como esta,
donde el saber está en su templo,
salir con el Diluvio, por ejemplo,
fuera casi querer aguar la fiesta;
y como yo no quiero que se diga
que he venido a tal cosa,
ya que en mi numen agotado me hallo
el asunto y el plan a que yo aspiro
rompo mi humilde cítara, me callo,
y con perdón de ustedes me retiro.


Azért őseinket Báco gyermekeknek,
minket pedig méltán nevez öregeknek:
mert rügyéhez képest kezdődő eszeknek
nyíltt virág elméje az új embereknek.


De az érdemes hölgy közbevágott,
A beszédnek végét el nem várva:
„Mit keres kend? isten hírivel
Menjen arrébb, ez nem csárda.


Die schlanke Pappel spricht, und hält
Zum Himmel die Arm' erhoben:
»Dort strömt ein lichter Siegesquell,
Der rauscht so süß und glänzt so hell,
Drum wall' ich sehnend nach oben!«


Mint hulla a hulla! veszett a pogány,
Kő módra befolyván a hegy menedékét:
Ő álla halála vérmosta fokán,
Diadallal várta be végét.


In cibi, in ozio non si vien famoso.
Voglia or che 'l nome del gran Sforza viva.
Al colmo non si arriva,
o degno signor mio, per altro modo.


Dann im Dunklen aufgerichtet,
Schau' ich, daß ich einsam bin –
Ach, im Traum nur mocht' ich wagen,
Was ich fühle, ihr zu sagen,
Und das Lied, für sie gedichtet,
Stirbt auf meiner Lippe hin.


So wird man doch vernünftiger stets,
Nicht immer mit der Jugend geht's,
Das sind nur schöne Worte.
Wie hab' ich nicht gesorgt und gestrebt,
Wie manches nicht im Traum erlebt
Und kam doch nicht vom Orte.«


طرباً أهَجتِ لنا برَقصِكِ هذا
ثم انثنَيتِ وما قضَيتِ لذاذا
والنُّورُ مُنتشِرٌ لدَيكِ أهِلَّةً
والزَّهرُ مُنتشِرٌ عليكِ رَذاذا
أو تلكَ رؤيا السّحرِ والتَّوهيمِ أم
في زخرفِ الماضي أرى بغداذا
كحمامةٍ بيضاءَ كنتِ لطيفةً
وخفيفةً لما لبستِ اللاذا
وَبرَزتِ لي طيفاً يلوحُ لعاشقٍ
فهتفتُ ماذا في قوامِكِ ماذا
أيكونُ خدُّكِ رقّةً إبريسماً
ويكونُ طرفُكِ حدّةً فولاذا
أسجَيت لي تلكَ الجفونَ ولحظها
أرهَفتِهِ حتى غدا نفّاذا
قلبي الذي قد سنّه فجريحُه
ما كان إلا الصَّيقَلَ الشحّاذا
نثَّرتِ من عينيكِ والثَّغرِ الهوى
فتناثرَت أكبادُنا أفلاذا
لا تنثري شعلَ اللحاظِ وبعدها
طلَّ التبسُّمُ للنُّهى أخّاذا
ردِّي لهيبَكِ وامنعي عنّا النَّدى
واللهِ ماهذا يبرِّدُ هذا
ما كان أجمَلَ رقصةً قد صيَّرت
أعضاءَ جسمِكِ ساعةً أفذاذا
ولكلِّ عضوٍ هزَّةٌ فكأنّهُ
ما جاورَ العضوَ القريبَ وحاذى
نهداكِ قد ثقلا على خَصرٍ وَهى
فرأيتُ خصرَكِ يطلبُ الإنقاذا
والرِّدفُ موّارٌ يجاذِبُهُ ولا
يَستنجِدُ الأوراكَ والأفخاذا
والأرضُ تحتي مثلهُ رَجراجةٌ
ويدي ورجلي تطلبُانِ ملاذا
حتى إذا طَفَحَ الهوى وتفجَّرَت
لذَّاتُهُ بكِ منكِ قلبي عاذا
هلا أعَدتِ لنا بعَيشِكِ رَقصةً
ترَكت هُمومي والغمومَ جذاذا
هيَ رقصةٌ فنيةٌ رقصَت لها
كلُّ القلوبِ وما وَجَدت شواذا
الرَّقصُ إبرازُ الشعورِ مُجسَّماً
ومُحَرِّكاً يَستَحوذُ استحواذا
فإذا استفزّ جوارحي لا تسألي
وبكِ الجنونُ لم الجنونُ لماذا
إنَّ الذي شاهَدتُهُ متلذِّذا
يُغري الملاكَ فيَصحَبُ النبَّاذا


Hilf! Rette! Gott mein Vater!


Ihr Schäferinnen, höret an,
Was unsere Psyche hat getan,
Was sich mit ihr begeben!
Sie hat in eine Wüstenei
Die Flucht genommen, um da frei
In Einsamkeit zu leben.


Na místě v srnku v dívčí zjev
šíp zajel hrudi v střed;
král chvěl se, přízrak zahrozil
a mluvil; Zikmund zbled’.


Boszús képpel hagyá a kincstárat oda
És vitézeinek ily parancsot ada:
Hogy a cigányokat ebrudon kivessék;
Tetszős volt azoknak ez a kötelesség.


„Va...” azt akarta mondani,
Van anyja, aki éhezik s beteg,
S most halt meg apja,
De e mogorva úr előtt
Nem mert hazudni,
Torkán akadt a szó, azt gondolá,
Hogy ez mindent tud, és így válaszolt:
„Nekem szülőim nincsenek,
Vagy nem tudom, hogy vannak-e?
Mert én talált gyermek vagyok.”


Wachst du, Alter? Traumgebilde,
Schmeichelt meinem Wunsch ihr nicht?
Statt der Geier, Hamburgs Schilde?
Wo der Zöllner Raubgezücht?


eu


Hiver bizarre, hiver tiède,
Par un vent chaud souffleté,
Faux printemps de Samoyède,
Es-tu l'hiver, ou l'été ?


Não sei porque diabo escolheste
janeiro para morrer: a terra
está tão fri
É muito tarde para as lentas
narrativas do coração,
o vento continua
a tarefa das folhas:
cobre o chão de esqueciment
Eu sei:tu querias dura
Pelo menos durar tanto como o tronco
da oliveira que teu avô
tinha no quintaPaciência,
querido,também Mozart morre
Só a morte é imorta


自是群公气未平
黠羌何虑不休兵
欲成江左收贤俊
叹息无人致二生


Der, der einst für sie starb und für sie auferstand,
Wird mit eben dem Wort, welches den Welten rief
Den entschlafnen Gebeinen
Sagen: wachet zum Himmel auf!


Rom büßet ja! Kommt, schaut die Thier' umdrehn!
Schaut Basilisk und Aff' und Nattern kommen!
Der Fuchs folgt, die Sirene kommt geschwommen,
Und endlich läßt sich auch der Löwe sehn.
Doch will ich dir, Rom, klärer stell'n vor Augen,
Sie, die dir noch soll'n Mark und Bein aussaugen.


Der Meister legt den Pinsel aus der Hand;
Noch ist sein liebstes Bild nicht ganz vollendet,
Die Auferstehung, der er unverwandt
Seit Jahren seine ganze Kraft gespendet.
Da sinkt er todesmatt zurück und spricht:
»O Herr, du rufst; nicht beb' ich vor dem Grabe;
Doch willst du gnädig sein, so nimm mich nicht
Hinweg, bis ich dies Bild vollendet habe!«


Nessuna cosa, la qual croce avesse,
non portò Carlo per far tal camino.
Orlando comandò che lo ponesse
dentro in Parigi inanzi matutino.
Sopra 'l demonio allor Carlo si resse,
vestito a modo d'un ver pelegrino.
E sapiate, signori, che in quel punto
era già 'l sol dove si corca giunto.


Und über die entschlafnen Wellen
Die Hand es mit dem Richtmaß streckt;
Ihr Schlangenleib beginnt zu schwellen,
Sie brodeln auf, wie halb geweckt;
Als drüber nun die Stimme dröhnt,
Ein dumpf, verhallend, fern Getose,
Wie träumend sich im Wolkenschoße
Der Donner dehnt.


No camines conmigo,
no camines.
¿Pero quién eres
que me odias tanto?
¿Quién?
No ves que soy tu voz.


Sehet, wie dränget das Volk sich
Zu den Kleinodien des Reichs,
Die auf des Landes Palast
Traurig schimmern auf schwarzen Kissen.


小猎南山雪未消
绣旗斜卷玉骢骄
不如意事常千万
空想先锋宿渭桥


Vergiß dein Gehirn eine Weile und sei
Gedankenlos dem lieben Leben
Blumeninnig hingegeben;
Vergiß dein Begehren, vergiß dein Streben
Und sei in seliger Einfalt frei
Des Zwangs, der dich durchs Hirn regiert!


قَليلٌ لَها أَنّي بِها مُغرَمٌ صَبُّ
وَأَن لَم يُقارِف غَيرَ وَجدٍ بِها القَلبُ
بَذَلتُ الرِضا حَتّى تَصَرَّمَ سُخطُها
وَلِلمُتَجَنّي بَعدَ إِرضائِهِ عَتبُ
وَلَم أَرَ مِثلَ الحُبِّ صادَ غُرورُهُ
لَبيبَ الرِجالِ بَعدَ ما اِختُبِرَ الحُبُّ
وَإِنّي لَأَشتاقُ الخَيالَ وَأُكثِرُ ال
زِيارَةَ مِن طَيفٍ زِيارَتُهُ غِبُّ
وَمِن أَينَ أَصبو بَعدَ شَيبي وَبَعدَما
تَأَلّى الخَلِيُّ أَنَّ ذا الشَيبِ لايَصبو
أَسالِبَتي حُسنَ الأُسى أَو مُخيفَتي
عَلى جَلَدي تِلكَ الصَرائِمُ وَالكُثبُ
رَضيتُ اِتِّحادي بِالغَرامِ وَلَم أُرِد
إِلى وَقفَتي في الدارِ أَن يَقِفَ الرَكبُ
وَلَو كُنتُ ذا صَحبٍ عَشِيَّةَ عَزَّبي
تَحَدُّرُ دَمعِ العَينِ عَنَّفَني الصَحبُ
لَقَد قَطَعَ الواشي بِتَلفيقِ ما وَشى
مِنَ القَولِ ما لا يَقطَعُ الصارِمُ العَضبُ
فَأَصبَحتُ في بَغدادَ لا الظِلُّ واسِعٌ
وَلا العَيشُ غَضٌّ في غَضارَتِهِ رَطبُ
أَأَمدَحُ عُمّالَ الطَساسيجِ راغِباً
إِلَيهِم وَلي بِالشامِ مُستَمتَعٌ رَغبُ
فَأَيهاتَ مِن رَكبٍ يُؤَدّي رِسالَةً
إِلى الشامِ إِلّا أَن تَحَمَّلَها الكُتبُ
وَعِندَ أَبي العَبّاسِ لَو كانَ دانِياً
نَواحي الفِناءِ السَهلِ وَالكَنَفُ الرَحبُ
وَكانَت بَلاءً نِيَّتي عَنهُ وَالغِنى
غِنى الدَهرِ أَدنى ما يُنَوِّلُ أَو يَحبو
وَذو أُهَبٍ لِلحادِثاتِ بِمِثلِها
يُزالُ الطَخى عَنّا وَيُستَدفَعُ الكَربُ
سُيوفٌ لَها في عُمرِ كُلِّ عِدىً رَدىً
وَخَيلٌ لَها في دارِ كُلِّ عِدىً نَهبُ
عَلَت فَوقَ بَغراسٍ فَضاقَت بِما جَنَت
صُدورُ رِجالٍ حينَ ضاقَ بِها الدَربُ
وَثابَ إِلَيهِم رَأيُهُم فَتَبَيَّنوا
عَلى حالِ فَوتٍ أَنَّ مَركَبَهُم صَعبُ
وَكانوا ثَمودَ الحِجرِ حَقَّ عَلَيهُمُ
وُقوعُ العَذابِ وَالخَصِيُّ لَهُم سَقبُ
تَحَنّى عَلَيهِم وَالمَوارِدُ سَهلَةٌ
وَأَفرَجَ عَنهُم بَعدَما أَعضَلَ الخَطبُ
وَلَو حَضَرَتهُ أُنثَياهُ استَقَلَّتا
إِلى كُليَتَيهِ حينَ أَزعَجَهُ الرُعبُ
فَما هُوَ إِلّا العَفوُ عَمَّت سَماؤُهُ
أَوِ السَيفُ عُريانُ المَضارِبِ لا يَنبو
وَما شَكَّ قَومٌ أَوقَدوا نارَ فِتنَةٍ
وَسِرتَ إِلَيهِم أَنَّ نارَهُمُ تَخبو
كَأَن لَم يَرَوا سيما الطَويلَ وَجَمعَهُ
وَما فَعَلَت فيهِ وَفي جَمعِهِ الحَربُ
وَخارِجَ بابَ البَحرِ أُسدُ خَفِيَّةٍ
وَقَد سَدَّ قُطرَيهِ عَلى الغَنَمِ الزَربُ
تَحَيَّرَ في أَمرَيهِ ثُمَّ تَحَبَّبَت
إِلَيهِ الحَياةُ ماؤُها عَلَلٌ سَكبُ
وَقَد غَلُظَت دونَ النَجاةِ الَّتي اِبتَغى
رِقابُ رِجالٍ دونَ ما مَنَعَت غُلبُ
تَكَرَّهَ طَعمَ المَوتِ وَالسَيفُ آخِذٌ
مُخَنَّقَ لَيثِ الحَربِ حاصِلُهُ كَلبُ
وَلَو كانَ حُرَّ النَفسِ وَالعَيشُ مُدبِرٌ
لَماتَ وَطَعمُ المَوتِ في فَمِهِ عَذبُ
وَلَو لَم يُحاجِز لُؤلُؤٌ بِفِرارِهِ
لَكانَ لِصَدرِ الرُمحِ في لُؤلُؤٍ ثَقبُ
تَخَطَّأَ عَرضَ الأَرضِ راكِبَ وَجهِهِ
لِيَمنَعَ مِنهُ البُعدُ ما يَبذُلُ القُربُ
يُحِبُّ البِلادَ وَهيَ شَرقٌ لِشَخصِهِ
وَيُذعَرُ مِنها وَهيَ مِن فَوقِهِ غَربُ
إِذا سارَ سَهباً عادَ ظُهراً عَدُوَّهُ
وَكانَ الصَديقَ غُدوَةً ذَلِكَ السَهبُ
مَخاذيلُ لَم يَستُر فَضائِحَ عَجزِهِم
وَفاءٌ وَلَم يَنهَض بِغَدرِهِمِ شَغبُ
أَخافُ كَأَنّي حامِلٌ وِزرَ بَعضِهِم
مِنَ الذَنبِ أَو أَنّي لِبَعضِهِمِ إِلبُ
وَما كانَ لي ذَنبٌ فَأَخشى جَزاءَهُ
وَعَفوُكَ مَرجُوٌّ وَإن كانَ لي ذَنبُ