أَورِدِ الدَّلوَ لعَقْدِ الكَرَبِ
واحْكِ لي أَخبارَ قوم العَرَبِ
وانْشُرْنَ نشرَ شَذا سيرَتِهِمْ
واطْفِ لي بالنَّشرِ منها لَهَبي
وأَعِدْها لا تُحاذِرْ مَللاً
من أَخي هُبٍّ على الحُبِّ رُبِي
شيمَةُ القلبِ انْقِلابٌ وأَنا
ليَ قلبٌ ليسَ بالمُنْقَلِبِ
والذي ثبَّتَني في حُبِّهِمْ
أَنا أَفديهِمْ بأُمِّي وأَبي
ما أُحَيْلى نَهلةً من كأسِهِمْ
لعِبَتْ بي خَلِّها تلعَبُ بي
أَسكرَتْني فطوَتْ بي نشرَهُمْ
يا لِنشرٍ فيه طيُّ العَجَبِ
يا حُوَيْدي العِيسِ إِن سِرْتَ دُجاً
لبِطاحِ الشَّرقِ دونَ الكُثُبِ
رقرِقِ الصَّوتَ وقل للرَّكبِ طِرْ
ما على طُلاَّبهِمْ من تَعَبِ
وإِذا وافَيْتَ بطْحَا واسِطٍ
للصُّدَيْرِ الأَخضرِ المُنْحَدِبِ
وترقَّيْتَ بشوقٍ صاعِداً
لقِبابٍ هُنَّ خيرُ القُبَبِ
فالْثِمِ الأَعتابَ وادخلْ خاشِعاً
حضرَةَ الغَوْثِ الكبيرِ القُطُبِ
سيِّدُ القومِ إِمامُ الأَولِيا
مفخَرُ السَّاداتِ غالي النَّسَبِ
لاثِمٌ راحَةَ طَهَ جَدِّهِ
بينَ جمٍّ من أُلوفٍ نُجُبِ
طمَّ أَكنافَ الوَرَى أَخبارُها
ملأَتْ بالنَّقلِ بيضَ الكُتُبِ
أَتَرى هذا مَقالاً عَجَباً
كم لطَهَ وابنِهِ من عَجَبِ
حضرَةٌ أَفعَمَتِ الكونَ سَناً
جلْجَلَتْ ما بينَ ابنٍ وأَبِ
أَكرَمَ اللهُ تعالى حزبَنا
بالرِّفاعِيِّ الجَليلِ الحَسَبِ
نائِبُ المُخْتارِ في مظهرِهِ
خارِقُ العاداتِ يومَ النُّوَبِ
بطَلُ القومِ وجحجاحُ الحِمى
هاشِمِيُّ النَّزعَةِ المطَّلِبي
لو ذكَرْناهُ على مَيْتٍ عَفا
قامَ يسعَى بطِرازٍ مُذَهَّبِ
كتَبَ اللهُ بألواحِ العَما
سطْرَ قُدْسٍ بالعِناياتِ حُبِّي
أنَّه يُحْيى بعَليا أَحمدٍ
نوبَةَ الهادي الحَبيبِ العَرَبي
وبحمد اللهِ قد جاءَت لنا
تَنْجلي في ذَيْلِها المُنْسَحِبِ
لمعَتْ شمساً ولكنْ طوَتْ
كوكَباً مُنْبَجِساً عن كوكَبِ


Peña Mellera, la vaca de piedra
Peña Mellera, con teta de nube
por la mañana llena de leche
y por la tarde llena de vino.
La vaca parda
es un becerro
cuando mama al costado de la montaña.
La vaca con su becerro
Peña Mellera y su vaca.
Peña Mellera
da cien mil litros de leche
sin contar el rocío.
La nube ordeña a la aurora
la vaca ordeña a la nube
la niña ordeña a la vaca.
El pastor encandilado
le ordeña a la niña toda la mirada.
Silbo.
Mi perro de pastor
viene volando por la vereda
del silbo.
Llegó el Marqués de Partago
a rotular la tierra pasiega
trae su bota de veinte soles.
Viene a roturar las abras
fierro de ferrar ganados
quemará a Peña Mellera en el anca.


Wenn ich nach dem Fenster blicke,
Ist anjetzt die Stelle leer;
Weinen muß ich, denn ich sehe,
Ach, ich sehe dich nicht mehr.


Quel dolce et saggio et quel suave sguardo
c'ha posto la sua mira sempre a basso,
fermo sì come statua de sasso,
che men si move quanto più gli aguardo,


白酒东家一饭馀
仙翁题字石榴书
知君招饮先歌曲
莫道神仙世味疏


Und wie mein Auge, das des Morgens harrte,
Schlaftrunken in die ewge Öde starrte,
Umsonst ein Licht verlangend, einen Stern:
Da plötzlich sah's, dem Wagen stracks entgegen,
Ein dunkles Etwas kauern, stehn, sich regen,
Nicht nah dem Weg und doch dem Blick nicht fern.


O dichtet ihnen, Sänger Germanias,
Ein neues Buhllied! Singet den Horchenden
Des Rosenbetts geheime Zauber,
Oder die taumelnden Lustgelage!


Nic nepomůže tvoje ,Ne!‘ a ,Ne!‘;
ty souzen budeš a též odsouzen.
Či myslíš, že tě pustí smečka fen,
když kolem dokola tě obstoupne?“
A na papeže Jana úzkost padla,
on zachvěl se a smělost v těle chřadla,
svět kolem zazdál se mu příšerný,
až vzúpěl: „Proč jsem stal se sobě nevěrný?“


Wer glaubet, der ist groß und reich,
Er hat Gott und das Himmelreich;
Wer glaubet, der ist klein und arm,
Er schreiet nur: Herr, dich erbarm!


A többit feledte, volt is oka rája,
A megmentett lyányka lett az utitársa.
Ölén a nyeregben fehérlett a szép lyány,
Mint fehér galamb egy sötét bástya tornyán.


Nebudeme robit, nebudem se starat,
jenom nadpozemským ohněm k výši hárat.


Mais le rôdeur aux flancs épais
Dit : Je suis fatigué du mythe.
En somme, accorde-moi la paix !
Ne m'agace pas, bon ermite.


Ferner dienen diese Röhren,
Die zu zarte Feuchtigkeit
Des Gehirnes auszuleeren;
Ja noch grössre Nutzbarkeit
Spürt man von dem Athem-ziehen,
Wenn durch der Natur Bemühen
Luft durch ihre Röhren fährt,
Und dadurch die Lunge nährt.


Ich hatte nun zum Aufgang durchgerissen,
Als wunderlich mein Aufgang niderging.
Mein Nidergang mus doch mein Aufgang bleiben,
Weil Gott der Herr in allem Führer blib.
Es war genug, dass ich den platz betreten,
Dadurch di saat zum Romesfall gepflantzet.


Porque colgaste de tus rimas rudas
Y con pólvora sabia, hasta la escoria,
Quemaste a la Retórica, ese Judas,
En jubiloso Sábado de Gloria...


وَدَّعتُهُنَّ ولا شَيءٌ يُراجِعُني
إِلا البَنانُ وَإِلا الأَعيُنُ السُجُمُ
إِذا أَرَدنَ كَلامي عِندَهُ عَرَضَت
مِن دونِهِ عَبَراتٌ فَارعَوى الكَلِمُ
مُسَنَّداتٌ وَقَد مالَت سَوالِفُها
وَما بِهِنَّ سِوى مَسِّ الهَوى أَلَم


红烛短时羌笛怨
清歌咽处蜀弦高
万里分飞两行泪
满江寒雨正萧骚


簿书常苦百忧集
樽酒今应一笑开
京兆从教思广汉
会稽聊喜得方回


Es sucht des Berges dunkle Schlucht und eilet todesbang
Durch Wurzeln und Gestein hinan den rauschenden Bach entlang,
Und im Geschiebe hört es schon der Göttin wilden Tritt,
Als es, wie ein gehetztes Reh, schnell in das Wasser glitt,


Venus rief: »Vor allem
Bist Du Mann der Männer!
Und als Frau bewundre
Ich den Lebenskenner.


oysa ne güzel işlerim var yapılacacan kalktı


Mám podzim rád. V les, louky, pole, nivy
v chladu a mlhách se teskný nádech vkrad.
Morana suchá z dálky v kraj náš civí,
krev kape se stromů... Mám podzim rád.


So saß er oft und so sang er dabei:
Wie leb ich sorgenfrei!
Meine Ziege, die nährt und letzt mich,
Manch Liedchen klingt und ergetzt mich,
Fährt unten ein Schiffer vorbei!


Ihr Freunde, laßt den Morgen nicht
Im Schlaf vorübergehn!


Cantiques frais et blancs de vierges comme aux temps
Premiers, quand les chrétiens étaient toute innocence,
Hymnes brûlants d’une théologie intense
Dans la sanglante ardeur des cierges palpitants ;


Vlkodlaku! Ďáble! – Pěsti zdvihají,
zuby na něj cení, slinu metají,


去时吊古愚溪上
归日读碑浯水边
不似柳州终抱愤
应同郭令欲扶颠


Fürwar allein den Weitzen thewr/
Gott samblen wird in seine Schewr/
Die Sprewer zu dem Fewr.
Der Feigenbaum wird auch verflucht/
Da Christus Frucht vmbsonst an sucht.


Rufe die Engel des Todes zurücke!
Lächle uns wieder mit segnendem Blicke;
Vater, sieh weinende Kinder vor dir.
Sprich zu den tobenden Völkern:
Völker, seid stille vor mir!


Nimm die Lieder, seelentflossen,
Nimm die Thränen, heißvergossen,
Nimm die Seufzer, bang' und trüb,
Nicht für thörichte Beschwörung
Um Erwied'rung und Erhörung
Meiner Lieb!
Wandle fort auf Deinen Bahnen!
Folge den mir fremden Fahnen!
Wär' die Macht, die mir gebricht,
Mein, zu einen unsre Loose,
Glaub', mein Herz, das stolze, große,
Thät' es nicht.
Müßte mich nicht Scham durchdringen,
Wollte ich erfleh'n, erzwingen,
Was mir frei nicht wird gewährt?
Nichts will ich dem Herzen gelten
Das den Kern nicht seiner Welten
In mir ehrt!
Geh denn hin! vergiß auf immer
Wie du einst bei Sterngeflimmer
Mich als Deine Braut gegrüßt,
Wie mir Seel' und Sinn zusammen
Von der Liebesworte Flammen
Wund geküßt!
Wie – genug! du sollst vergessen,
Daß Du jemals mich besessen,
Daß ich war und daß ich bin!
Sollst verwandeln mich zum Traume,
Der aus erdenfernem Raume
Dir erschien!
Sollst in meiner Lieder Chören
Nicht die Menschenstimme hören,
Nur den Gruß der Leidenschaft,
Welt und Schmerz und Tod bezwingend,
Aus dem Jenseits zu dir klingend
Geisterhaft.


Und so reinigte vom Aussatz
seine holde Heimaterde,
ward ein Retter seines Volkes –
und ward Prior, und ward Bischof,


Wenn der goldenen Loose mir das Schicksal
Eins vergönnte, wenn heitrer Himmel wieder
Ueberm Haupt mir die hohe lautre Schönheit
Bess'rer Tage verjüngt ergöß', und voller
Mir die heilige reine Flut des Lebens
Aus der Urne des Gottes ränne, wenn sie
Frei vom drohenden Fels, wo sie zerstäubet,
Ungefährdet vom Abgrund, dessen Grauen
Oft die schäumend bewegte gern verschlänge,
Nun im Schatten des jungen Lorbeers und im
Süßen Dufte der Rose klar und ruhig,
Wellenlos, zu des Friedens Sonnentempel
Ihrem Genius folgte, – dann wohl trennt' ich
Nimmermehr mich von dir, bis meiner Tage
Vollgewachsener Strom ins Meer verrauschte;
Dann wohl blieb' ich dir treu, wie seinen Felsen,
Seinen Lüften der Adler; meine Freuden
Baut' ich kühn mir ins Urgebirg, des Aethers
Frischem Reiche vertraut' ich mich, der Menschheit
Nur aus neblicher Wolkenferne sichtbar,
Ihren giftigen Pfeilen nicht erreichbar,
Felsenland der Sabiner, und des alten
Volks der Herniker, dir, mein heimlich Tempe,
Mein Olevano, treu!
Vom hohen Grabe,
Das die Sag' als dreitausendjährig Denkmal
Des Ascanius ehrt, ist's schön, des Morgens,
Im gewaltigen, ew'gen Eichenschatten
Hinzuwandern, bis aus Elysiums üpp'ger
Waldesfülle, dem Dunkel der Cypressen,
Noch vom Pupurhauche der Früh' umduftet,
Des sikul'schen Ariccia's busch'ger Hügel
Mit der glänzenden Kuppel sich entfaltet.
Schön ist's auch von Genzano's sonn'ger Höhe
Hier hinunter zu blicken, wo im Schooße
Seiner Haine Dianens blauer Spiegel 1
Deine schmachtende sanfte Mild' und Schöne
O hesperischer Himmel, wiederstrahlet,
Unter Pappeln von Nemi's jähem Fels die
Nymph' Egeria sich im Thränenbache
Niederstürzt, und den grauen Zeiten heilig,
Unterm Cavo der ferentin'sche Hain blüht,
Ja der taurischen Göttin grüne Heimat
Aus den Fernen der Vorwelt das Geheimniß
Holder Fabel der Gegenwart zurückruft,
Aber dort des Tyrrhenermeeres Bläue,
Wie ein Wunder, homer'scher Geist entwehet,
Und die muntre Erinn'rung noch in Circe's
Feenwelt und des griech'schen Wandrers spielet.


Venise qui s’étend, Dogaresse mourante,
Et Florence qui fut la maîtresse de Dante…


Že ten lásky zákon splní,
rosou něhy že vzplá svět,
můj sen v hrobě hlas že zvlní:
Chápat, chtít a rozumět!


Las montañas permanecen impávidas. Tremenda duda: arañarse bajo el manto
carnal o remover los tallos difusos tratando de encontrar a la luz de un embeleso
descolorido el perfil de la flor única.


Kein Stern sich von der Stelle regt,
Still steht die Nacht und unbewegt,
Wie ein Haupt, das unter das Schwert sich legt.


Dnes ještě tedy o půl páté
jsem srdce svého paní zřel –
ah, takých málo uhlídáte,
k níž já jsem láskou zahořel.


Замерла береговая песня;
В стоне чайки — белоснежный зоВ тишине — еще, еще чудесней
Дуновенья снежных облако


No poema ficou o fogo mais secretoO intenso fogo devorador das coisasQue esteve sempre muito longe e muito pertSophia de Mello Breyner Andresen | "Antologia", pá 166 | Círculo de Poesia Moraes Editores, 3 edição, 1975


Ma la voce del caro
amante s'è perduta
e appare sulla muta
bocca un sorriso amaro.


破衲自风沙
兼天压雪花
草间狐兔尽
归去帝王家


Frauen stünde, gelehrt sein, nicht? Die Wahrheit zu sagen,
Nützlich ist es, es steht Männern so wenig, wie Fraun.


Drei Feinde hat der Mensch: Sich, Beelzebub und Welt,
Aus diesen wird der erst am langsamsten gefällt.


Na pšenici zlatou
klepy! klepy! klepy!
jako podle taktu
dopadají cepy.
Paže pravidelně
zdvihá se a padá,
plnému vždy klasu
těžkou ránu zadá.
Časem smích se mísí
v pravidelné tepy,
někdy přehluší je
pomluvy a klepy.


Nun wollen wir singen das neue Lied,
Das Lied von Hott und Hüh;
Wir woll'n es singen die ganze Nacht
Bis morgens in der Früh.


a vášní krásný žár, jímž krev se rozpění,
a v jitrech slunečných nad tvůrčí zemdlení
z modravé výsosti skřivánčí rozesmání – –
oh, ani nemyslit, nemyslit na to ani!


غَيري عَنِ الوِدِّ الصَريحِ يَحولُ
عُمرَ الزَمانِ وَغَيرُكَ المَملولُ
أَتَظُنُّ أَنّي بِالقَطيعَةِ راغِبٌ
هَيهاتَ وَجهُكَ بِالوَفاءِ كَفيلُ
وَكَذا الصَديقُ إِذا أَرادَ قَطيعَتي
ظَنَّ الظُنونَ وَقالَ أَنتَ مَلولُ


Sőt ami több, lakóm is
Van, egy kis föcskepár,
Mely sárfalamra, sárból,
Szerény fészket csinál.


雍容冠旆入燕京
经术江东旧着名
不似公家潘散骑
仅将行色赋西征


Koní dvé klusá soumrakem buků,
měkký mech tlumí podkovy ruch;
chví se dvé srdcí v úzkostném tluku
a přece plno blažených tuch.


Ist daß der Gott vom Himmelreich,
Der keinem Menschen sihet gleich?
Ein Wurm ist er zunennen,
Der, gantz zerquäthscht, gekrümmt und bleich,
Fast nicht mehr ist zu kennen.


Boldog, tán nem boldog lányka,
Mondd, hová vesz nézeted?
Ah! mi van csalárd szemében,
Mely lerejtett kincs, hogy azt,
Mint buvár a gyöngyöket,
Oly epedve, oly örömmel
Mélyen, híven keresed?
Ah, ne higyj az ál sugárnak -
Ah, ne higyj, de mit beszélek?
Oh, szerelmem álmai!
Már ölében a leányka,
Harca gyenge, mint maga,
Csókja ég már arcain,
A hitetlen, mely adóúl
Régen engem illetett;
S melyet annyi gondom ápolt,
Annyi édes aggodalmam,
Ketten ők szerelmimen
Nélkülem hogy osztakoznak!
Jaj nekem, jaj kárhozottnak!
A ligetben andalogva
Járnak ketten boldogúl,
S a bárányka, mint szerelmem,
Árván, búsan, elhagyottan,
Fejcsüggesztve jár utánok;
Játszó társa már nem játszik,
Ah, vagy játszik, és eljátssza
Rég ohajtott üdvömet.
Járnak, mennek a ligetben,
A mindig mélyen és mélyebben.
Ott kaján lomb, itt könnyim,
Ah! nem látnak szemeim.


先帝斋宫内弄儿
阿娇金屋篡歌姬
披香博士真才子
刘氏家传却未知


Vnd fragt Ihr, waß sie wollen?
Wenn sie es sagen sollen,
So ist die Antwort: Geld!
Geld, dem in diesem Leben
Der Vorzug wirdt gegeben
Für allem in der Welt.


(تحية إلى عبدالرحمن النعيمي)


Král jeho umu, důvtipu se klaní
a přízeň udílí mu štědrou dlaní,
ač s hněvem v duši, oulisností v líci
jej obklopují lestní závistníci
a šeptají, jak Záviš na trůn dychtě
se vznésti, přetvářkou to všechno činí –
a po těch jdou zas utrhači jiní.
Všem odpovídá král jen pousmáním,
že mlčky odcházejí zahanbení.


son hoy este reposo de tu sangre en la mía,
este cauce estrellado y azul como la noche,
esta simplicidad sin fin de la ternura.


Im grünen Tümpel glüht Verwesung.
Die Fische stehen still. Gotts Odem
Weckt sacht ein Saitenspiel im Brodem.
Aussätzigen winkt die Flut Genesung.


Střízlivěji na plachý hleď svět,
nechceš-li zlým klamem sšedivět
a být loutkou zjevů přeludných;
člověkem být, vrch buď tužeb tvých! –“


Auf! In solcher Tiefe kann
ruhig nur die Urkraft strudeln.
Furchtsam fühl ich reifer Mann
wieder Kindheit in mir sprudeln.


Rvou kati krále na špalek,
řvou povely, víří bubny. Hluk a jek –
a v zalknutém hrozném výkřiku
v koš padla hlava od dříku.


Kleslo těžké jarmo,
Jenž nás na krev hnětlo,
Zbořen je náš žalář,
Zjevilo se světlo;
Ó volnosti, ty jsi
Slunce nám svítící.
Žehná tebe národ
Z prachu vstávající!


By jí ráčilo popřáti
Podaru a rozkvětu,
By si mohla vyzískati
S právem srostlou osvětu.


U věnci květů libovonných
neskvěj se ocel vraždivá,
ať v kruhu dívek bezúhonných
posvátný mrav se uchová.


Hrot jemně mrazivý, jenž probíhal ti tělem
a vroucí žár tvůj v pocit nehodnosti měnil,
hned zaplašil’s, když v úchvatné té slyšel’s písni
tvé jméno hrdinné jak váže k jménu Svému.
Však dobře víš, když s hory Efraim se nesl
hlas Její bojovný od Rama, Bethel stejně,
že odporem jsi zhyzdil bohatýrskou slávu:
„Jen po Tvém boku půjdu ve válečném hávu!“


Schwer entschlummert sind die Kräfte,
Aufgezehrt die Lebenssäfte;
Eingelullt in Fiebertraum
Fühl' ich noch mein Dasein kaum.


A věru Causis doloval,
až zašel králi dech;
co zlata sebral, v ranec dal –
a do Říma s ním sběh’;
i uplácel a podplácel,
že hanba mluvit, fí!
až v sněm jak prokurátor šel,
„de causis fidei!“


Ja, einen Feind hat der Kors', den Hund,
Luigi, den hagern Podesta,
Der den Ohm, so stark und gesund,
Ließ henken, den kühnen di Vesta.
Er und der rote Franzose Jocliffe,
Die beiden machten ihn hangen,
Aber der ging zu dem Schmugglerschiff,
Und liegt seit Monden gefangen.


مَهلاً نَوارُ أَقِلّي اللَومَ وَالعَذَل
وَلا تَقولي لِشَيءٍ فاتَ ما فَعَلا
وَلا تَقولي لِمالٍ كُنتُ مُهلِكَهُ
مَهلاً وَإِن كُنتُ أُعطي الجِنَّ وَالخَبلا
يَرى البَخيلُ سَبيلَ المالِ واحِدَةً
إِنَّ الجَوادَ يَرى في مالِهِ سُبُلا
إِنَّ البَخيلَ إِذا ما ماتَ يَتبَعُهُ
سوءُ الثَناءِ وَيَحوي الوارِثُ الإِبِلا
فَاِصدُق حَديثَكَ إِنَّ المَرءَ يَتبَعُهُ
ما كانَ يَبني إِذا ما نَعشُهُ حُمِلا
لَيتَ البَخيلَ يَراهُ الناسُ كُلُّهُمُ
كَما يَراهُم فَلا يُقرى إِذا نَزَلا
لا تَعذِليني عَلى مالٍ وَصَلتُ بِهِ
رَحماً وَخَيرُ سَبيلِ المالِ ما وَصَلا
يَسعى الفَتى وَحِمامُ المَوتِ يُدرِكُهُ
وَكُلُّ يَومٍ يُدَنّي لِلفَتى الأَجَلا
إِنّي لَأَعلَمُ أَنّي سَوفَ يُدرِكُني
يَومي وَأُصبِحُ عَن دُنيايَ مُشتَغِلا
فَلَيتَ شِعري وَلَيتٌ غَيرُ مُدرِكَةٍ
لِأَيِّ حالٍ بِها أَضحى بَنو ثُعَلا
أَبلِغ بَني ثُعَلٍ عَنّي مُغَلغَلَةً
جَهدَ الرِسالَةِ لا مَحكاً وَلا بُطُلا
أُغزوا بَني ثُعَلٍ فَالغَزوُ حَظُّكُمُ
عُدّوا الرَوابي وَلا تَبكوا لِمَن نَكَلا
وَيهاً فِداؤُكُمُ أُمّي وَما وَلَدَت
حاموا عَلى مَجدِكُم وَاِكفوا مَنِ اِتَّكَلا
إِذ غابَ مَن غابَ عَنهُم مِن عَشيرَتِن
وَأَبدَتِ الحَربُ ناباً كالِحاً عَصِلا
اللَهُ يَعلَمُ أَنّي ذو مُحافَظَةٍ
ما لَم يَخُنّي خَليلي يَبتَغي بَدَلا
فَإِن تَبَدَّلَ أَلفاني أَخا ثِقَةٍ
عَفَّ الخَليقَةِ لا نِكساً وَلا وَكِلا


Sagen Sie mir, um Vergebung, was stellt das Ding an der Wand hier
Eigentlich vor? – »Ei das ist ja die Schul' von Athen!« –
So, die Schul' von Athen? Nun führen Sie doch mich, ich bitte,
Weiter, ich möcht' auch gern Raffaels Stanzen besehn. 1


Holde Geliebte! so lange schon
Unter den Veilchen schläfst du allein –
Doch durch ihn, den wonnespendenden Mohn,
Bist selbst im Grabe du mein.


未尝亲到谢家堂
风韵何由识谢娘
说与选花场上客
须知林下胜闺房


„Óh, természet halála, tél!
Emígy kapaszkodik bele -
„S te hófehér hó, mint Adél
Fehér, hideg hókebele...”


Auf Schwert und Spieß
Und aufs Pferd erstreckt ich
Die Vergünstigung,
Das ist nun alles Gemeingut.


Unzählbar, wie der Sand am Meer,
Unzählbar sind die Plagen,
Die ich in deinem Dienst bisher
Bey Tag und Nacht ertragen.


Jhr Jungfrawschafft/ das Kleinot thewr/
das Kleinot thewr/
Jm streit probiert/ wie Gold im Fewr/
wie Gold im Fewr/
Liebt sie ohn massen/
Wolt das nicht lassen/
Eh hett sie geben
Jhr Leib vnd Leben.


Röthliche, goldbesäumte Wolken hüllen
Ihre Strahlen nicht mehr! Sie kommt, die Sonne!
Blickt allgütig lächelnde Freud' und junges
Leben hernieder!


Drumb mich der feind verfolget sehr
vnd schleht mich gar zur erden:
Er spricht, ich sol durch menschen lehr
von Sünd errettet werden,
Damit mich in verzweifflung fürt
vnd engstet mein gewissen,
Meinn geyst, der todt vnd helle rürt,
daß mein hertz möcht zerfliessen.


«Odimi, figlio, e non avere a sdegno
el mio parlar, ch'io son a te mandato
dal buon Gesù, re del superno regno.


Королева бледнКоролева грустнКоролева от гнева дрожиВ стороне – одинок –
Голубой василек –
Юный паж, пригорюнясь, сидиКоролева бледнКоролева грустнКоролевская грудь, как морская волна, –
В пене кружев вздымается, гневом бурлКоролеве сегодня всю ночь напролет
Снился юноша-паж, голубой Бернадот
И… костыль Короля…


Tosto che spunti in ciel la prima luce
voi piglierete la piu dritta via
ch al lucente castel dacciai conduce
dove Ruggier vive in altrui balia
io tanto vi sero compagna e duce
che siate fuor de laspra selva ria
vi insegnero poi che saren sul mare
si ben la via: che non potrete errare


Die Rose liebt die Lilie,
Sie steht zu ihren Füßen;
Bald lös't die Glut ihr schönstes Blatt,
Es fällt, um sie zu grüßen.


Síla-mužské z látky-ženy
sta ví kosmos – vyšší tvar;
duše-ženské síle-tvaru
skýtá věčnost – éther jar!


Sob o chuveiro amar, sabão e beijos,
ou na banheira amar, de água vestidos,
amor escorregante, foge, prende-se,
torna a fugir, água nos olhos, bocas,
dança, navegação, mergulho, chuva,
essa espuma nos ventres, a brancura
triangular do sexo -- é água, esperma,
é amor se esvaindo, ou nos tornamos fontes?


Ob vielleicht von Stern zu Stern
Sie durchs Unermessne wandern,
Immer uns voraus am andern
Ort, als wo man sucht sein Kind?


Daß das Froschgeschlecht nicht sterbe,
bleibt zuletzt nicht Einer still:
Denn der Tümpel ist ein Erbe,
das getreu gewahrt sein will.


„Přiznal se,“ dí hněviv Maradas,
„odpravíme toho za Hanuše,
nechať shromážděným na úžas.
Bez všech příprav ať jde v peklo duše,
která z naší milosti když styla,
lotřím padoušstvím se odsloužila.


窗外正风雪
拥炉开酒缸
何如钓船雨
蓬底睡秋江


Now fades the glimmering landscape on the sight,
And all the air a solemn stillness holds,
Save where the beetle wheels his droning flight,
And drowsy tinklings lull the distant folds;


Brüder, wißt ihr, wo ich bin?
Anno Achtundvierzig.
Rückwärts, rückwärts geht mein Sinn:
Da wird's warm und würzig.


„Je dobrá časem báseň v časopise,
když mezi povídky se prohodí,
byť nečtla se, přec dobře v listu skví se,
slok řada mile oku lahodí.


¡Celeste misión!


Čist jsem – v kypivém nadšení vínu
Mládeneckou duši svou jsem koupal,
Trh jsem minul, v pouštích žití stoupal,
Neprodával lahodám svou duši,
Netoužíval po hovivém staně,
Spal na štítu, přílbu nedal s skráně,
Jak se na vojína pravdy sluší.
Trh jsem minul, do svých svatých palem
Samota mne unesla a čilá
Ňadra má svým mlékem vykojila,
Trudem to a rozjímavým žalem.
A noc, dumy pramáti, kol čela
Rouška svá mi černá rozestřela,
Aby z pratmy svaté povykvetla
Říše myšlenek, ta říše světlá,
Jako křišťály ve sluji tmavé.
Nač zníš, dozvěno prorockých hlasů,
Nač se plazíš, stíne větších časů,
Proč se rdíš, o zašlých sluncí zoře,
Proč mně kouzlíte, vy sladké báje,
O nebi zde v prachu vetěleném!
Suché věnce vidím z lidstva ráje,*)
Krví zbrocené a hrobu tlenem,
Vidím lidstvo to své staré hoře
Sisyfovskou prací vzhůru valit**)
Na holých malého žití pláních.
Nač jsem potopil se v těchto zdáních
O těch svatých bojovnících Páně,
V žáru hranic jenž mu chválu pěli,
O těch mužích, jichžto bolné skráně
Věnce z nebeského světla nesly,
O těch mužích, ocelových recích,
Kteří na svých mocných nesli plecích
Svého století obrovské břímě,
O té krvi, jenž co nebes símě
Zúrodnila člověčenstva sady!
Nač jste vy slaďounkým vínem klamu
Mladistvou mou duši opojily,
O vy krásné budoucnosti báje,
Příští lidstva ztraceného ráje,
Jež má ňadra krví vykojily!
Až svět celý bude ze kalichu
Jediného – vykoupení píti,
Vykoupení z těžkých pout a hříchu,
Musí v poušť jít, trhem ať nechodí,
Kdo chce v ňadrách rozžat jiskru boží.
V samotách se každá velkost rodí,
A na koho duch svou peruť vloží
Požehnanou, v davu bude státi
Samoten; jak orel bude sídlit,
Jak lev v srdci tiché poušti bydlit. –
Plamennou však stopu jeho kroků
Vidět nezhubnou vlnami roků. –
Bujný život kol to hrob ten není,
Bylo vše jen pusté snění. –
Černými jsem zahalen byl mračny
A blud zoufalý co upír lačný
Ssál mi mého žití vřelé zdroje,
V hrob jsem klamu pohřbil sladké svoje
Naděje, nevěsty mlada žití. –
Já to z mrtvých vstání nemám zříti
Mého národu; kol tuším Vesnu
Z hrobu zkvítat, Vesnu pokolení
Omlazených – a já ve hrob klesnu.
Běda, ve tmách zrozen, umřít musím
Na úsvitě nových rozednění.
Ano stínem mým smrt za mnou spěchá,
Ať jen na vrch ten mne dojít nechá.
S matky domem jsem se loučil záhy
A na dumy poustevnické dráhy
Jsem sedal a stopy lidu minul,
Ples kde kypěl, sladký smích kde plynul,
Nebyl jsem však v rozjímání vhroužil,
Po pouštích se mysle trudné ploužil;
Dvakrát potkalo mne krátké štěstí,
Jež jsem ztratil v prvním nalezení,
Byl se s ním hned musel rozevésti.
Přišla láska, mamička ta sladká,
Chudé mládí, bez věnců a vína,
Bez hříček a stisků ruček hladkých,
Bez tužeb a nalezení sladkých.
Netoužilo srdce mé a nylo
Po rtíkách a oček sladké záři plání,
Neblouznilo srdce mé a snilo
O myrtovím na bělostné skráni,
O kadeřích hravě rozundaných,
Líbkách sladce vzatých, vřele daných.
Sen můj byl děl hukot, mečů břinkot,
Bitvy vítězný ples – pak pout řinkot,
O krvi, jenž plesem z ran se lije,
By ní bylo lidstvo vykoupeno,
O srdci, jenž samo v kříž se bije,
O srdci, jenž světa muku celou
Samo chtělo nést svou láskou vřelou,
O mužích, jenž hrdou kradli rukou
Jiskru nebes pro zem osiřelou.
Zač jsou ukovány hrůznou mukou.


Du siehst alles; nur nicht, daß wir da sind wo wir seyn sollen.


Főmhöz kapok, már látom, itt nem áll más,
csupán a tested fénylik, mint üveg,
s kitör szívemből a rekedt kiáltás
- Tüzet, tüzet!


一半秦声半楚声
秦娥调瑟楚娥筝
凤凰城里家家雪
但是红楼冻不成


Nun bin ich loß gezehlet
Von Sünden und vermählet
Mit dir, Mein libstes Leben:
Was kanst du wehrters geben?


Es kommt ein Strahl vom Himmel nieder;
Er leuchtet in dein Herz hinein,
Und dieses strahlt ihn Andern wieder;
Es will dem Himmel dankbar sein.
Doch diese Andern stehn im Kreise
Und lächeln über dich, das große Kind.
Sie sind zu klug, sie sind zu weise
Und drum für das, was dich beseligt, blind.


Wer ist nun noch bey Gott?
Ihr Brüder, wer kans sagen?
Doch ists auch Noth zu fragen:
Solt ein gerechter Loth
In Sodoms Sünden-Mauren
Bey seinem Gotte dauren,
Und wir bey Salems Schein
Der Liebe untreu seyn?


Ovunche il cor, la mente e gli ochi mira,
Sol questa donna ogni lor voglia ferma,
Con sua lieta belleza ch'ei conferma
Nel dolce e bel piacer che gli martira.


O Dank, Herr! Deinen Hulden,
Daß vor des Sturmes Wüthen
Und Dürr' und Wurmes-Nagen
Sie schützte Deine Hand
Trotz meiner Schwäche Schulden!
O, wollest ferner hüten
Die Früchte und die Blüthen
Im Dir geweihten Land! Amen.


Bien pudo yo pintar una hermosura,
y de otras cinco retratar a Elena;
pues a Filis también, siendo morena,
ángel Lope llamó de nieve pura.


In einem Pißpott kam er geschwommen,
Hochzeitlich geputzt, hinab den Rhein.
Und als er nach Rotterdam gekommen,
Da sprach er: »Juffräuken, willst du mich frein?


Drum soll, solang das Mädchen dort uns lächelt
Und manches andre noch, solang der Wein
Noch schmeckt, die Wange Frühlingsluft umfächelt,
Der eitle Gram von uns geächtet sein!


Mi sentimiento, aunque disimulado,
lo miraré contento de triunfarte,
que cuando fácil te verá tu amante,
se ha de mudar, y quedaré vengado


别馆临池锦绣开
荷衣多在此中裁
凭阑绝爱清难染
避暑何妨数举杯


Mexiko, die Indianerstadt,
Dreihunderttausend Rothäut' hat,


Míg én zokogva elrobogtam,
ti engemet megátkozátok.
S most a szivemre kő gyanánt hull
egy átok.


Und meines Vaters Bild enttaucht den Gründen
Der Ewigkeit, so wie ich ihn gekannt;
Und ob darüber Jahre auch vergingen,
Bin ich oft jäh in seinen Kreis gebannt,
Und seh mit mildem Feuer sich entzünden
Die Blicke, die so an den Fernen hingen.


Nieves, lluvias, heladas, ventoleras
y hoy reverdece el campo hasta ayer seco;
las ramas son ruidosas pasajeras
y nidos hay del árbol en el hueco


En un auto arteriado de círculos viciosos
torna diciembre qué cambiado,
con su oro en desgracia. Quién le viera:
diciembre con sus 31 pieles rotas,
                         el pobre diablo.
   Yo le recuerdo. Hubimos de esplendor,
bocas ensortijadas de mal engreimiento,
todas arrastrando recelos infinitos.
Cómo no voy a recordarle
al magro señor Doce.
   Yo le recuerdo. Y hoy diciembre torna
qué cambiado, el aliento a infortunio,
helado, moqueando humillación.
   Y a la temurosa avestruz
como que la ha querido, corno que la ha adorado.
Pero ella se ha calzado todas sus diferencias.


Deine Hand winkt,
Die Schlünde verlöschen,
Du leitest die Meere zurück in die Gründe,
Weiß dein sternblasser Leib,
Du schreitest, eine singende Lotoslilie,
Silbern von rauchenden Bergen.
Deine Straße umrauschen
Heiß Sandel, hyazinthene Düfte,
Morgenrot, Lorbeerrosen,
Elfenbeinlichte Glocken
Neigen sich klingend,
Mit dir in saphirgoldenem Reigen
Die Bronnen des Lebens.


Oft in his woodland walk he stops to mark
The spirited and youthful lark,
Warn'd by the dawning in the dappled east,
Lift his melodious flight thro' upper air;
Late the low tenant of the rushy nest
Now sings unrival'd in his radiant sphere.
The pondering hermit then sees Merit roam,
Above the nurslings of the courtly dome,
On Glory's sparkling wheels, rais'd from its humble dome.


Juhot, ökröt és egyéb állatokat,
Az hegyen és völgyön élő vadakat,
Kik az erdőkön széjjel legelnek,
Avagy az sik mezőkön tengenek,


Schön bist du, fruchtreiche Kyrosstadt!
Schön sind deine Töchter und Söhne zumal!
Du Meer meiner Wonne, du Meer meiner Qual!
Drin mein Herz seine Perle gefunden hat:
Dich sing' ich, dich grüß' ich beim vollen Pokal!


hoş gör de sana gönülden sesleneyigökleri ya


So dachte Gott: Dem Göttersohne
Ist ja sein Erbe viel zu klein;
Drum soll Er auf dem Kaiserthrone
Mein Nebenbuhler sein.


Ty je pravým zpěvem českým
ku mravům je vedeš hezkým,
aby krásnou, zbožnou ctností
vlasti byli ku radosti;
jeví jádro všech Tvých snah,
že jen : „Církví národ blah!"


eu venho noite
de remoto aquém
rastejando treva
que nasci de mim


vyšlapanou, smutnou stezkou
na stanici poslední.
Dlouhou cestou každá duše
unaví se, sevšední...


Na gruta do chacal ao menos restam osso
Mas tudo sepultou-me aquele amor cruel!


Nagy volt a hűtelen virágnak bánata!
Ha eljött kedvese: lángjától hervada.
Ha a csalfa sugár mellőle elmaradt:
Szíve elszorult a féltés sulya alatt.


Zufrieden dank ich euch, daß immer gleiche Lust
In meiner Seelen helle scheinet,
Und euer stiller Freund nicht, an der Thorheit Brust,
Nach Fantasien lacht und weinet.


ché di pregare e di seguir m'ha stanco
mentre fugge costei per vie distorte! –
Ma temo, oimè, che per malvagia sorte
ella non pèra, or ch'io son frale e manco.


The bridegroom aches for the end of this and lusts
To know those paps in sucking gusts,
To put his first hand on that belly's hair
And feel for the lipped lair,
The fortress made but to be taken, for which
He feels the battering ram grow large and itc
The trembling glad bride feels all the day hot
On that still cloistered spot
Where only her nightly maiden hand did feign
A pleasure's empty gai
And, of the others, most will whisper at this,
Knowing the spurt it is;
And children yet, that watch with looking eyes,
Will now thrill to be wise
In flesh, and with big men and women act
The liquid tickling fact
For whose taste they'll in secret corners try
They scarce know what still dr


不是心兮非物佛
室中垂语最分明
三年果有留心事
塔下黄金骨尚灵


V den zimní, sněživý, kdy chladem jak by spěla
již jara příštího sem sladkodechá zvěst,
kdos potkal tě; ne kdos: to byla žena celá,
jež dobré srdce své tvým ústům nabízela.
Tys líbal, šeptaje: toť slední láska jest.


Ei willkommen, ei willkommen,
Süßer Mühlengesang!
Und das Haus, wie so traulich!
Und die Fenster, wie blank!


Ja, du weißt: Es richten deine
Farben sich nach jedem Scheine,
Immer nur nach andrer Meinung,
Kläglich mild
Bis kitschig wild,
Durch sich selbst niemals Erscheinung.


Tři sta šedesát a pět
dnů měl celý rok ten dlouhý,
času dost, bys k hvězdám vzlet
křídlem nadšení a touhy.
Tři sta šedesát a pět!
Co tu času, v žití strouhy
v bláto padnout, člověk pouhý –
Jaks jich užil? Pověz hned!


Auf diesem Blättlein schwamm ein Weib
Im höchsten Strom mit halbem Leib.
Ihr Kahn war umgeschlagen,
Und an des Weibes Zipfel faßt
Ihr Ehmann sich, doch diese Last
Schien's Wasser nicht zu tragen.


Der Knabe träumt, man schicke ihn fort
Mit dreizig Thalern zum Haide-Ort,
Er ward drum erschlagen am Wege
Und war doch nicht langsam und träge.


Tempo verrà che fian d'Ercole i segni
favola vile a i naviganti industri,
e i mar riposti, or senza nome, e i regni
ignoti ancor tra voi saranno illustri.
Fia che 'l più ardito allor di tutti i legni
quanto circonda il mar circondi e lustri,
e la terra misuri, immensa mole,
vittorioso ed emulo del sole.


So sey im Becher das Verderben!
So möge Herman namlos sterben,
Wenn ich nicht, Vater, deinen Harm,
Mit scharfem Schwerte räche!
Wenn ich nicht morsch den frechen Arm
Der Tiranney zerbreche!


Když v kolébce jsi ležel v děcka snění,
dal Dante na čelo ti políbení
a s ním též úděl všeho utrpení.


Hoheit. So, als ob sie wüßten,
Daß nicht Menschen, sondern daß ein
Schicksal sie jetzt anders füttert.


Jetzt trägt sie selbst, wie die, den Todesstempel,
Drum ziemt sich's, daß dasselbe Licht ihr leuchte,
Dann träumt vielleicht ein Dichter, daß die Sonnen


A zase zbožnou mniškou zdáš se býti,
jež s povznesenou hlavou k nebi výš
své chóry líbezné, když den se nítí,
vstříc zoři roztouženě šveholíš,
a píseň tvá tak srdce moje zvedá,
že klidu samoty jak ty si hledá
a po mladosti uplynulých letech
smír v líbezných snů květech.


Olhos que passeiam
pelo boulevard,
pegam o bonde
e imaginam
ou sonham
ou querem
estar no trenzinho caipir
Olhos que passeiam
pelo boulevard,
tropeçam na calçada
e brincam
ou fingem
ou querem
estar apaixonado
Olhos que passeiam
pelo boulevard,
fumam um cigarro
tomam um sorvete
assobiam uma cantiga
escrevem um bilhete
cumprimentam outros olhos
e fazem do boulevard
seu eppor si muov


Ó světlo bledé, magické a chvějné!
To není sláva boha vítězící,
to přítmí dumné jest a čarodějné;


年过半百合归去
谨杜衡门深退藏
衰白前途有多少
使君子细更商量


Es geht für Kunst Verstand,
Weil dieser jen erfand;
Wer nicht versteht ihr Ziel,
Den hilfft die Kunst nicht viel.


Snem je, co bylo žitím
v té záře plameni;
jak dotek stigmat cítím,
zkad žár ten pramení,


Acreditava naquela historia
do homem que nunca chor
Eu julgava-me um home
Na adolescência
meus filmes de aventuras
punham-me muito longe de ser cobarde
na arrogante criancice do herói de ferr
Agora trem
E agora chor
Como um homem trem
Como chora um homem!


Anjelíno – měj se navždy blaze!
Nic tvé něžné srdce nezarmuť!
Nerozborné osudu jsou hráze –
Měj se dobře, milostný obraze!
Slunce – růže – perlo – s Bohem buď!


Zu lang ist alles Göttliche dienstbar schon
Und alle Himmelskräfte verscherzt, verbraucht
Die Gütigen, zur Lust, danklos, ein
Schlaues Geschlecht und zu kennen wähnt es,


Zapěl jsem píseň poslední
a stranou kladu lyru,
vždyť nemám více v struny ty
ni v sama sebe víru!


Ihr seht nur Eine Quelle springen,
Und diese stopft ihr zu im Nu
Und denkt, es wird uns jetzt gelingen,
Wir stopften ja die Quelle zu.


Míg végre megbotlottál
Egy sírhalom fölött
S estedben a játékszer,
Szivem, kettétörött.


Dein ist dies Haus in Katharinens Schatten,
Das sie Dir selbst voll Majestät geweiht!
So lang' sich Rußlands Adlerhäupter gatten,
So lange blüht hier Recht und Billigkeit;
Die Unschuld flieht zu diesen Schranken,
Zurücke wird sie lächelnd gehn;
Und Thränen werden danken,
So lang' hier Pfeiler stehn.


Der Aermste, der die Felder baut,
Hält sicher dort im Arm die Braut,
Der Schäfer weiß die Trift, den Bach,
Wo seine Liebste weiden mag.


Und jetzt? – Die heimathlichen Thäler,
Die seine Jugend grün umrauscht,
Hat längst der lyrische Pennäler
Für eine Weltstadt eingetauscht.


Er fiel zum Glück auf seinen Magen,
Den dicken, weichen Futtersack,
Sonst hätt er sicher sich verletzt.


Spat, pouze spáti, poslední je přání
všech druhů dlouhou poutí znavených,
všech utýraných i mozolných dlaní,
jimž v hlavy kadeře se klade sníh.
Spat, pouze spáti! Věru, sladké spaní,
jen andělských by křídel v něm se mih
let báječný – Však není pravdou ani,
že k nim by unavený zrak se zdvih!


Weil das Geld ein Sorgen-Nest:
ist das bäst /
die Begierde fliehen;
mit der frischen Fischer-Schaar /
ohn Gefahr
Fisch davor beziehen.


A básník plachý – skřivan u lidí,
když půvab její prvně uvidí –
tu slasti kmit mu zahrá kolem úst
a cítí v duši zlatou píseň růst...


Jen vlaštovkou, jež zpozdila se v letu –
teď jest už pozdě chtíti zpívat světu.


E völgy nyugodt körében
Rejté el bánatát;
Szivét a bú emészti,
A rozsda jó vasát.


L'art et les dieux s'en vont. — La jeune poésie
Fait de la terre au ciel voler sa fantaisie
Et plie à tous les tons sa pure et chaste voix.
On ne l'écoute pas. — Ses chants que rien n'égale
Sont perdus comme ceux de la pauvre cigale,
Du grillon du foyer ou de l'oiseau des bois.


Je štěstí... jest i v neštěstí,
i v bídě, smutku, v hoři,
kdo za to, že tak často sám
si člověk peklo stvoří!


Větřík tichounký
zavál do člunu;
obzor na skráň vtisk’
hvězdnou korunu.


Rán zlatých vzbuzen jasnou zoří: memento!
Červánky slunce v noc kdy noří: memento!
V požáru záští duch kdy hoří: memento!
V zoufalství tona rudém moři: memento!
Hnán pýchy ohnivými oři: memento!
Plamenům lásky kdo se koří: memento!
Žár snů tvém shas-li na pohoří: memento!
Nach blesků hrady tvé kdy boří: memento!
Z popela výheň věčna tvoří: memento!


Ich irre. Nein! Euch, fromme Schatten,
Erquicket das Elyserfeld:
Da kömmt euch euer Thun zu statten,
Da denkt ihr kaum der Oberwelt.
Mercur, du starker Wunderthäter,
Sey du einmal auch mein Vertreter,
Dein Ansehn ist beym Pluto groß:
Durch deinen Fürspruch kann mirs glücken;
Er giebt dir leicht mit holden Blicken
Die jetzt verlangte Todte los.


Para escuchar tu queja de tus labios
yo te busqué en tu sueño,
y allí te vi vagando en un borroso
laberinto de espejos.


اشتقت إليك
تدفعني أفراح الآخرين إليك
اليوم صباح عيد، وأنا أصبحت أخاف الفرح
لأننا نصبح أنانيين عندما نفرح
يجب أن أحزن قليلاً كي أظلّ معك
ثم إنّ الفرح لا يلهمني
وأنا أريد أن أكتب شيئاً على ورق مدرسي
أكره أن أترك كلماتي على البطاقات المستوردة للاعياد
أشكالها الفرح تعمّق حزن***
لو كتبت لك بطاقة في بداية هذه السنة لقلت:
"لأنولأننأتمنى أ"
وكان لا بدّ أن تملأ أنت الفراأؤمن أن مهمة الرجل ملء الفراغ
الفراغ الأرضيّ
الفراغ الكونيّ
الفراغ في قلب امرأة
الفراغ في جسمها
***
يحدث أن أمتلئ بيوم حدث هذا وضعت حدّاً للحزن المسالم
وبدأت أجمع صور الشهداء
يوم حدث هذ قلت أنك قادر على إمتلاكي
الآن ترحكنت رصيف فرح
الآن يجب أن أتعوّد الوقوف على أرصفة أخرى
سأذكرك
تعلّمت معك أن أعود إلى طفولتي
أن أحبّ البسطاء
أن أرتب خريطة هذا الوطن
وأقف في صفّ الفقراء


Nun geht, ihr matten Glieder,
Geht hin und legt euch nieder,
Der Betten ihr begehrt;
Es kommen Stund und Zeiten,
Da man euch wird bereiten
Zur Ruh ein Bettlein in der Erd.


Rychlejší větrů, mocnější vod bouřných
a děsivější ohňů nespoutaných
zdvih Alarich se, prohřměl zemí mnohou
a s lidem svým a vojskem rozložil se
kol pásu tvého, Říme zatracený!
Zdí chtěli chránit kdysi vládci tvoji
tě před útoky, přepady a meči –
však čím jsou zdi ty ruce Hospodina?
Dva černí andělé se snesli v město,
tož Mor a Hlad, ti průvodcové mečů,
a vichrem proletali ulicemi,
vcházeli v domy dveřmi zavřenými
a lámali tam zbytky dávné pýchy.


Je pohodlí vám pánembohem
a pravdu máte, dobře tak,
těch litujte, kdo v přeubohém
jdou poblouzení naopak.
Ó rajský vděku, mísu plnou
byť čočovicí plnou mít
a tam, kde jiní mrou a klnou,
jít klidně cestou pohodlnou,
jen v každém kroku božský klid.


لِضَوءِ بَرقٍ ظَلَلتَ مُكتَإِباً
شَقَّ سَناهُ في الجَوِّ وَاِلتَهَبا
يومِضُ في ضاحِكِ النَواجِذِ مَحـ
ـذُوٌّ بِريحَينِ شَمأَلٍ وَصَبا
نَوَّطَ في الأُفقِ عِبءَ فُرَّقِهِ
وَجَرَّ مِنهُ عَلى الرُبا ذَنَبا
وَنائِحٍ هَبَّ في الغُصونِ ضُحىً
لِمُنتَشٍ مَوهِناً إِذا اِنقَلَبا
يَدعو بِذِكرٍ عَلى اِسمِهِ لِهَوىً
يُذكِرُهُ في زَمانِهِ الرَطَبا
فَبِتُّ مِثلَ المُقيمِ مُغتَرِباً
يَدعو بِواوَيلَتا وَواحَرَبا
مُنقَدَّ جَيبِ القَميصِ يَحثو عَلى الـ
ـرَأسِ مَلِيّاً بِكَفِّهِ التُرُبا
حَتّى إِذا ما اِنتَهى لِغايَتِهِ
ثَمَّ وَأَمضى في نَفسِهِ أَرَبا
أَلجا قِوى ظَهرِهِ إِلى سَنَدٍ
مُعتَصِماً بِالعَزاءِ مُحتَسِبا
وَفِتيَةٍ لا الميراءُ يَشمُلُهُم
زَكَوا فَعالاً مَعاً وَمُنتَسَبا
شَبّوا عَلى أُدبَةٍ كَأَصوِرَةِ الـ
ـمِسكِ مُباحاً تَترى وَمُنتَهَبا
يَسعى عَلَيهِم بِالكَأسِ ذو نُطَفٍ
أَحذاهُ ظَبيُ الصَريمَةِ اللَبَبا
مِن ماثِلٍ فُدِّمَت مَضاحِكُهُ
يَقلِصُ في الكَأسِ بَينَنا الذَهَبا
مِن قَهوَةٍ مُزَّةٍ مُشَعشَعَةٍ
تَرى لَها عِندَ مَزجِها حَبَبا
مَعاً وَتَترى إِذا حَبا أَوَّلٌ
مِنهُنَّ وَطّا لِئاخَرٍ فَحَبا
قالوا وَقَد أَنكَروا مُراوَغَتي الـ
ـكَأسِ وَقَتلي بِبَثِّيَ الطَرَبا
ما لَكَ أَم ما دَهاكَ وَيلُكَ ما
غالَكَ حَتّى اِنفَرَدتَ مُكتَإِبا
قَدِ اِغتَرَفتَ الهُمومَ وَالبَثَّ وَالـ
ـوَجدَ وَهُزتَ الأَحزانَ وَالكُرَبا
رُميتَ عَن قَوسِ كُلِّ فادِحَةٍ
رَمَتكَ يَوماً بِنَبلِها كَثَبا
أَإِن جَفاكَ الرَشا الَّذي نَسِيَ الـ
ـناسُ اِسمَهُ مُنذُ لُقِّبَ اللَقَبا
أَرذاكَ مَجلودُكَ الكَآبَةَ وَالـ
ـشَوقَ وَجُهدَ البَلاءِ وَالنَصَبا
وَآنِسٍ لا أَمَلُّ مَجلِسَهُ
قامَ لِوَقتٍ دَنا لِيَنقَلِبا
آثَرتُ أَن لا يُلامَ حِلمي عَلى
لَذَّةِ قَلبي فَاِستَشعَرَ الوَصَبا
فَراحَ لا عَطَّلَتهُ عافِيَةٌ
وَباتَ طَرفي مِن طَرفِهِ جُنُبا


il re Luigi, suocero del figlio
del duca mio; che rotto a Santo Albino,
e giunto al suo nimico ne l'artiglio,
a restar senza capo fu vicino.
Scórse di questo anco maggior periglio,
non molto inanzi, il gran Matia Corvino.
Poi l'un, de' Franchi, passato quel punto,
l'altro al regno degli Ungari fu assunto.


Pur tosto si drizzò, più che mai fosse,
fiero e rabbioso il gran figliuol d'Amone,
e ne la spalla il suo cugin percosse,
sì ch'indi il disarmò fino al galone;
e gli avria l'arme del suo sangue rosse
fatte, ma gliel vietò la fatagione:
ch'Orlando, quale Achille o Cigno, dura
la pelle e contra 'l ferro ebbe sicura.


Man hat, Unsterblicher EUGEN!
Dich als Philippens Sohn betrachtet;
Wer Deinen Löwen-Muth gesehn,
Hat Dich weit höher noch als Scanderbeck geachtet.
Du bist von Deiner Jugend an
Dem Helden-Ruhme nachgegangen:
Du hast ihn auch gar bald empfangen,
Weil deine Faust weit mehr als Cäsars Arm gethan.
Du wustest jeden Feind zu zwingen,
Ja alles muste Dir, was Du versucht, gelingen.


Du fürchtest diesen starken Wein,
Dieweil er mächtig gärt;
Doch setze nur den Becher an,
Er macht die Seelen stark!


Po blíže na hrobku květ sype loh.
Desetkrát v dáli kdes zahoukl roh.
Kdo to sem po hrobech pílí?
Ztracenou milou zda hledá tu hoch,
pro hocha milá-li kvílí?


AIM then no more, fond Prince, at  Throne,
Wake from the flatt'ring Dream, and guard thy own,
In ev'ry Element alike we Reign,
And launch our ready Squadrons on the Main:
Our Champions, jocund o'er the flowing Bowl,
Reigns in their Wooden Worlds, from Pole to Pole;
Fearless of Danger, cut their conqu'ring Way,
And from invading Tyrants scour the Sea.
Safer thou might'st in Lakes of Sulphur sleep,
Than brave these dreadful Masters of the Deep:
Beneath their Cannons roar, thy Flaggs must fall,
presides, and these are  all.
These, bold as Lyons, will the Fight maintain,
Or drive thee back, or sink thee in the Main:
Tho' Boisterous as the Winds at Sea they roar,
They're gentle all, as Southern Gales on Shore.
Th' Engagement past, the tender Thoughts return,
And for the Fair in Love's foft Fires they burn;
In Beauty's dear Embraces lull'd they lie,
But when their  calls, Her strongest Foes defie.


Daß ich meine Christen probe / ob sie gute Schiffer sind /
so / bey Stürmen / sauß-und brausen / fahren wie bey gutem Wind /
daß der Hochmut-Segel fall / und die Hände sich erheben;
daß man in der Todes-Noht Geistlich recht beginn zu leben;
Ja / daß man verlangen trage nach des Himmels festen Land;
meinsttheils aber / daß mein' Allmacht / Güt und Hülffe werd erkandt.


A řekli mi: „Jsi hoch tak mladý,
dost krásných žen zde bez závady
a ona chotí, matkou juž.
A není-li to rozmar pouze,
tož v lásce své a sladké touze,
svůj odříkáním život tuž!“


Marně také Vondra čekal stále
na okamžik, se sousedkou svojí
aby mohl utkati se v boji, –
až ta chvilka přišla nenadále!
Překvapila totiž jednou z rána
tato zpráva domácího pána:
prkenný plot nový, který dělí
dvory obou sousedů, prý celý
polepen je nějakými listy.
Vondra jásal. Srdce jeho plane
ohněm lásky dosud nepoznané
k paragrafům. Z toho soud je jistý!


Però mira ne' corni de la croce:
quello ch'io nomerò, lì farà l'atto
che fa in nube il suo foco veloce".


V tmu Soudu smrtící se obloha již halí
a hořem bez konce, slyš! pukají se skály.


Wie weit Gewitter füllt die Luft,
Kannst du nicht schaun in deiner Kluft;


Schön ist die Welt, schön unsre Flur,
Und unser Wald vor allen
Ist schön, ein Liebling der Natur,
Voll Freud und Nachtigallen.


„Remegve a hatalmas nézett az ég felé;
Nagy gazdag áldozattal Istent engesztelé:
De nem csapott fel a láng merészen, könnyedén,
Mint sárkány mászott a füst a föld felűletén.


Druhý Popovič byl Aleš, zmije chytrá:
marný úskok – prchl, nevyčkal ni jitra.


Ty’s nočních nebes odstín luzný,
Ty’s z květů rajské zahrady,
Ty’s lilje v lesku Luny jasné,
Ty’s jasmínu květ bez vady.


Sie rufen mir: O Tor! was hat dein Wahn beschlossen!
Die Hoffnung kannst und sollst du in das Grab hier stoßen;


Lebt wohl und nehmt mein Herz mit euch
Und meinen letzten Sonnenstrahl,
Er scheide, scheide nur sogleich,
Denn scheiden muß er doch einmal.


Somos dos extraños
Que algo raro sentimos
Somos dos extraños
Que algo raro vivimos


Nunqua trobé en sieglo  logar tan deleitoso,
nin sombra tan temprada,  [nin] olor tan sabroso:
descargué mi ropiella  por yazer más viçioso,
poséme a la sombra  de un árbor fermoso.


Es pflegt kein Wetter da zu sein,
Kein Donner wird gehöret,
Es fällt kein Reif noch Brand darein,
Kein Hagel, der zerstöret.
Man weiß vom Winter, Frost und Eis
Auch nicht ein Wort zu sagen,
Man hört auch über Sommer heiß
Nicht eine Mücke klagen.


ed ecco il Re che un'era nuova indice,
ecco Maria Cristina sua consorte,
ecco risorta l'epoca felice.


وَدَّعوا خَشيَةِ الرَقيبِ بِإيما
ءٍ فَوَدَّعتُ خَشيَةَ اللُوّامِ
لَم أَبُح بِالوَداعِ جَهراً وَلَكِن
كانَ جَفني فَمي وَدَمعي كَلامي


山头孤石望来久
天外行人今独归
药囊自有留生术
不管淮南木叶飞


E seppe tanto ben ceramellare
che Carlo gli perdona, e così Orlando,
con questo, che Rinaldo perdonare
gli voglia, e che ne debba andar cercando
tanto ch'a lui si possi appresentare.
Poi l'Arpalista veniva narrando
come è prigion di Rinaldo mandato
al conte Orlando, e ciò che gli è incontrato;


Tempo non mi parea da far riparo
contra colpi d'Amor: però m'andai
secur, senza sospetto; onde i miei guai
nel commune dolor s' incomminciaro.


闰年春过后
众树碧光鲜
已瘦梅枝影
关心又一年


	Nicolò Scardonio,
Giovan Battista Tencarello.


Et toi, maison brûlante, Espace, cher Espace
Tranquille, où l’arbre fume et perd quelques oiseaux,
Où crève infiniment la rumeur de la masse
De la mer, de la marche et des troupes des eaux,


Bleich, mit hohlen Wangen, schwanken
Um das Kirchlein die Gestalten:
Kaum vermag der Arm entkräftet
Noch das lange Rohr zu halten.


O prazer
da descoberta
vai além da inteligência
prega peças de espanto
ocupa nosso pensamento


汗漫中原逸兴浓
洛阳南去访仙踪
杖藜长揖浮丘伯
五色云垂太室峰


hiçbir yere gitmiyonedense odasına kapandıkça


pero dichoso yo vivo entre tanto,
porque este dulce afán con que te quiero,
aquí en mi corazón siempre es el mismo


Ale děvče! – Dost již starý
host a světem honěný
jest můj rozum, – a tvé čáry
nenajdou víc ozvěny!


Gegen Morgen, gegen Morgen
Schau ich trotzig in die Sonne:
Wie erglänzt sie wild und feurig,
Lächelnd in Gewitterwonne!
Kühn gewappnet um die Heldin
Sich die Wetterwolken scharen,
Wie auf weitem Ozeane
Drohende Armaden fahren!


Der Pfarrer stutzt und inquiriert,
Was eigentlich dort passiert –
Sapienti sat – ein Realist
Hätt's breiter ausgeführt.


Tvé chvály zpívám – roznícen tvým zjevem,
ó nedotčený květe, Lucie!
jest uzamčena zahrada tvé ctnosti
a brány – marně katan kruší je.


Ihr pol-stern war allein ihr allerliebster Lith/
Lith/ der sich mehr um sie/ als alle welt/ bemüht;
Auff diesen warff sie nun ihr feuriges verlangen/
Und prägte bey sich selbst diß ihrer seelen ein:
Gönnt nur/ mein theurer Lith/ mir seinen sonnenschein/
So werd' ich monde stets in vollem lichte prangen.


Wir werden ihm mit jauchzendem Mund
Lobsingen für den ewigen Bund.
Wir werden ihn mit den englischen Chörn
Ohn alles Ersättigen loben und ehrn.


Et l'aigle de la grande armée
Dans le ciel qu'emplit son essor,
Du fond d'une gloire enflammée,
Étend sur eux ses ailes d'or !


南窗北牖透晴光
花木参差日正长
举目无非幽赏处
不知何地是仙乡


Světa vír vyvolá velké boje.
Duši mládce zchvátí nepokoje,
Vášní překypuje často srdce mladé;
Kde si jinoch krásné ráje vykouzluje,
Tam mu mnich jen nahou hrůzu odhaluje,
A tím jeho srdci těžká pouta klade.
Oj mladíku, v tvé horoucí duši
By se jako v máji rozdnívalo,
Kdyby oko jedné drahé děvy
Se milostně na tě usmívalo.
V ňádrech tvojích pustota je chladná,
A mnich tě jen krmí bídou toho světa,
Stíny jen, ne světla tobě ukazuje,
A po blahém míru tvém je navždy veta.
Duše tvá je svatým hněvem rozkvašena,
K trojnásobné svaté pomstě připravena; –
Nezatlouklo s tebou v žití srdce žádné,
Nerozumí touze tvé a pláči tvému
Nikdo; kynou ti jen duše jedem chladné,
Jenž se smějí srdci touhou citlivému.
Bláhový, jen jedna tě tu milovala;
Ta se v jiné kraje dávno odebrala! –
Pusť se šírým světem podlé citu svého,
Snad nalezneš matky lůžko osamělé;
Jdi a vyklop na něm svoje srdce celé,
Snad se zbudí pláčem syna nešťastného. – –
A on pouť nastoupí, hledat hrob své máti,
By se aspoň jednou mohl vyplakati.
Hvězda jeho lásky – ta ho k matce vede;
Ona nad tím místem opuštěným plane,
A naň sílá svoje světlo jemné, bledé.
Mladík k hrobu dojde, padne na zem svatou,
Uleví tesknotě duše světem štvané,
A v duchu objímá mamičku svou zlatou.
– Nebuďte ho z toho opojení;
Je to jeho první okamžení
A poslední, co se ve snách lásky topí,
Místo jedinké, co lásky slzou skropí. –
Sníť on krásně, sladce; zdá se mu v té mdlobě,
Že se jeho matka nad ním vznáší,
Že mu všecku lásku zanedbanou nese,
Všecka políbení najednou přináší,
Zdá se mu o ráji – na své matky hrobě.
A upír na skále bolestí se třese.
Matka dítě svoje ve snu požehnává;
„Synu, ještě jedna tvoje matka žije,
Nezapomeň na ni – na vlast svou.
Ty ji můžeš spasit; ona dokonává.
Krví svou ji spas, sice ji vrah ubije;
A pak se vrať blažen na vždy v náruč mou.“ –


Hail the task, and hail the hands!
Songs of joy and triumph sing!
Joy to the victorious bands;
Triumph to the younger King.


数枝高柳带鸣鸦
一树山榴自落花
已是向来多泪眼
短亭回首在天涯


Nur ich/ O JESV/ bin allein
Mit stätem leyd vmbgeben;
Nur ich/ muß nur in schmertzen sein/
Weil nit bey dir mag leben/
O stäte klag!
O wehrend plag!
Wie lang bleib ich gescheiden?
Von großem wee/
Daß dich nit seh/
Mir kombt so schwäres leiden.


Leg-alább, ha üt majd Helois órája,
Hagyd, nyomja vég-tsókját ajakidra szája!
S le-tépvén a halál hódító ketseid,
Ketsek! ti szűltétek Helois könnyeit! -
Mikor a bú élted világát el-óltja:
Hagy, fogjon-bé velem eggy sír gyászos bóltja!
A kisded Amorok rójják-fel esetünk;
S az útas könnyezve bús emlékezetünk:
Sóhajtva mondja majd: nyomorúlt szeretők!
Sírjunk hamvaikon, s ne szeressünk, mint ők!


شاعرٌ باهرٌ بديعُ المعاني
فهْوَ يزري على بديعِ الزمانِ
برضابٍ عنِ المبرِّدِ يروي
ونهودٍ تروي عنِ الرمّانِ


Tage verstreichen an Tage; noch immer im heiteren Zankle
Hält mich die Sonne, die Lust, hält mich die Laune zurück.
Runzle die Stirn, dich ergreife der Ernst altgriechischer Vorwelt,
Dank es dem Glück, dich umglänzt endlich trinakrische Luft.
Der Pelorias hier und die sandige Zunge des Faro,
Ueber des Meeres Azur lockt dich Kalabrien dort.
Hier am Horne des Stiers durchschwamm Herakles die Wogen,
Hier mit Strudel und Tod kämpfte der Dulder Ulyß.
Still, o nordischer Freund, und zürne mir nicht, ich gestehe,
Manche Scylla hat mir, manche Charybdis gedroht.
Zwinge zum Ernst mich nicht, dem Gemüth vergönne die Freiheit,
Bleibe dem denkenden Ernst, bleibe dem Scherze sein Recht.
Sie gehorchen dir nicht, du bist ihr Diener, ihr Priester,
Höheren folgst du, sie sind dir der begeisternde Gott.
So das Heiterste nur, das Fröhlichste lächelt mir heute,
Und ein seltenes Glück wagt nur ein Thor zu verschmähn
Hat ja den nordischen Gast am Strand schon Amor empfangen,
Als er zum erstenmal Sikulerboden betrat.
Ist's ein Wunder, das ich der Chalcidenser und Samer,
Spartas wenig und Roms oder Karthagos gedacht?
Denn ans Fenster führt mir der Schalk ein liebliches Mädchen;
Erst nur Blicke, doch bald folgt der verstohlene Gruß.
Und man redet mit Zeichen, man redet mit Augen und Händen;
Andere Sprache vergönnt lauschende Nachbarschaft nicht.
Kannst du lesen, mein holdestes Kind? so frag' ich mit Zeichen
»Ja«, ist die Antwort. Im Nu liegt auch ein Briefchen bereit.
Und beschwert mit dem Kiesel, damit es der Wind nicht entführe,
Fliegt es ins Fenster und schnell hebt sie erröthend es auf.
Goldne Minuten erwartender Angst, und die zärtliche Antwort
Eilt den gefährlichen Pfad schon in mein Fenster herein.
Worte der Liebe. Wie bin ich dir gut, doch im Hause, mein Liebling,
Darf ich dich jetzt noch nicht sehn, aber heut Abend gewiß.
Zweimal noch durch die Lüfte geleitet Amor die Briefe;
Und der Abend, er naht schon mit beglückendem Schritt.
Bläuer rollet des Meeres Krystall und in glühendem Dufte
Schimmert das holde Gebirg, schimmert Kalabrien schon.
Und die dämmernde Nacht, bald deckt ihr Schleier die Erde,
Und der glückliche Wahn wird dem Verliebten enttäuscht.
Eines Andern Geliebte! Warum nicht? Wundre dich nicht mehr;
Treulos bist du und willst Treue vom schwächeren Weib?
Freund, genieße; du achtest es nur, so lang du's ersehnest;
Hast du genossen, es folgt gleich die Verachtung ihm nach.
Nur das Edlere bleibt und das Edlere such in der Seele,
Ueber dem Wechselnden steht's ewig das dauernde fest.


Springe heut, springe heut deinen letzten, letzten Tanz,
Welken erst die Rosen, stehn Dornen in dem Kranz,
Dein Schleierlein weht so feucht und tränenschwer,
O wie weinet die schöne Braut so sehr!
Mußt die Blümlein lassen stehn,
Mußt nun auf den Acker gehn.


Die Trommel will dröhnen und flattern die Fahn',
Der Mörser will donnern vom Wall,
Denn Erfurt, die Veste, soll heut' empfahn
Den greisigen Feldmarschall.


تعالى اللّه ما شاء
وزاد اللّه إيماني
أأفريدون في التاج
أم الاسكندر الثاني
أم الرجعة قد عادت
إلينا بسليمان
أظلت شمس محمود
على أنجم سامان
وأمسى آل بهرام
عبيداً لابن خاقان
إذا ما ركب الفيل
لحرب أو لميدان
رأت عيناك سلطاناً
على منكب شيطان
أمن واسطة الهند
إلى ساحات جرجان
ومن قاصية السند
إلى أقصى خراسان
على مُقتَبَل العمر
وفي مففتح الشان
لك السرج إذا شحت
على كاهل كيوان
يمين الدولة العقبى
لبغداد وغمدان
وما يقعد بالمغر
ب عن طاعتك اثنان
إذا شئت ففي أمن
وفي يمن وإيمان


لو كانَ صدَّ مغاضِباً ومُعَاتِبَا
أعتبتُه ووضعتُ خَدّيَ تَائِبَا
لكِنْ رأى تلكَ النَّضارَةَ قد ذَوَتْ
لَمَّا غَدا ماءُ الشَّبيبةِ نَاضِبَا
وتعاقُبُ الأيّامِ أعقَب لِمَّتي
من حالِكٍ جَثْلٍ شَكِيراً شَائِبَا
ورأى النُّهى بعد الغَوايةِ صَاحبي
فثَنى العِنَانَ يُريغُ غَيري صَاحِبَا
وأبيهِ ما ظَلَم المشيبُ وإِنَّهُ
أمَلي فقلتُ عَساه عنِّيَ راغِبَا
أنا كالدُّجَى لما انتهَى نَشَرَتْ لَهُ
أيدي الصّباحِ من الضّياءِ ذوائِبَا
خمسونَ من عُمري مضتْ لم أَتَّعِظْ
فيها كأنِي كُنتُ عنها غَائِبَا
لم أنْتَفعْ بتجَارِبِي فيها عَلى
أنّي لقيتُ من الزّمانِ عَجائِبَا
وأتَتْ عليَّ بمصرَ عَشْرٌ بعدَها
كانت عِظَاتٍ كلُّها وتَجارِبَا
شاهدتُ من لَعِبِ الزمانِ بأهلِهِ
وتَقلُّبِ الدُّنيا الرّقُوبِ عَجائِبَا


Hút! – hút! – hút!
Nenávist, zloba – nic než blud!
Jeden jen osud je nad námi,
všichni jsme bratry a sestrami,
trvá jen láskou ztmelen náš svět,
láskou jen zkut.


Když requiem dle ritu odzpíváno:
„Vstaň!“ volá první, „dost již toho žertu!“
Muž v neckách leží, kolem čadí svíce.


O montaña de luz, que al sol procura
rayo a rayo usurpar la luz radiante,
en láminas la fama de diamante
de envidia, olvido y tiempo se asegura


Je dokonáno. S bělostných mých ňader,
krev hustá, temná stéká ke kolenům.
Krev postříkala moje bílé tělo.
Řev tygra ráno neprobudí stráži.
V plášť zahalím své mladé, bílé tělo,
jež zhanobil, však s dopuštěním božím,
a Všemohoucí smyje hanbu jeho.
A s činem svým se vrátím k svému lidu
na lásku boží, úctu lidu hrda.
Vše chtěl mi vzíti. Vzal či nevzal? Zdá se,
že bohatší jsem o tajemství sladké.


Romok között és egyedül
vallok tinektek, emberül.


A po druhé se v dáli bleskne,
a rána děla houká teď
a z kraje lesa v odpověď
zní zavolání čísi teskné...


Willst du gesalbte Männer, Frauen,
Und Mädchen, gleich den Engeln, schauen,
Getreu der gottgeweihten Pflicht;
So lies dies heilige Gedicht.


Dann hört man's nur einmal klatschen,
Als tät eine Tür zupatschen.
Fatma fiel zur Diele tot,
Und die Bretter wurden rot.


Wie bleich ihr seid! Auf euren Wangen
Mit fahlen Fingern zuckt die Not,
Die Brust durchzittert ein Verlangen
Nach Frühlingswein und Festtagsbrot.


Denn mir schlägt nicht das Wort den Takt
Zum Reigen selbstischer Gedanken,
Ein Löwe, hat es seine Pranken
Tief in mein Herzfleisch eingehackt.


舍南舍北地多荒
三两□□□□□
□士尽归箕欲手
未应医得眼前疮


تَجَنَّبَت لَيلى حينَ لجّ بِكَ الهَوى
وَهَيهات كانَ الحُبُّ قَبل التَجَنُّب
وَلم أَر لَيلى بَعدَ مَوقِف ساعَة
بِخَيف مُنى تَرمي جِمار المُحَصَّب
وَيُعبدي الحصا مِنها اِذا قَذَفَت بِهِ
مِن البُردِ اِطرافُ البِنان المُخَضَّب
وَاِصبَحت مِن لَيلى الغداة كَناظِر
مِن الصبح في اِعقابِ نجم مغرِّب
ابت لَيلَه بِالغَيل يا ام مالِك
لَكم غير حب صادِق لَيسَ يَكذِب
الا اِنَّما غادَرت يا ام مالِك
صَدى اينما يَذهَب بِهِ الريح يَذهب
وَما مُغزِل ادماء نامَ غَزالها
بِاِسفَل نَهي ذي غَرار وَحلب
بِاِحسن مِن لَيلى وَلا ام فَرقَد
غَضيضَة طَرف رعتها وسط وَبرب


bela bela
recuperei o meu corpo
nascido antes de mi
()


Profeta di sciagure, unqua un accento
non uscì di tua bocca a me gradito.
Al maligno tuo cor sempre fu dolce
predir disastri, e d'onor vote e nude
son l'opre tue del par che le parole.
E fra gli Argivi profetando or cianci
che delle frecce sue Febo gl'impiaga,
sol perch'io ricusai della fanciulla
Criseide il riscatto. Ed io bramava
certo tenerla in signorìa, tal sendo
che a Clitennestra pur, da me condutta
vergine sposa, io la prepongo, a cui
di persona costei punto non cede,
né di care sembianze, né d'ingegno
ne' bei lavori di Minerva istrutto.
Ma libera sia pur, se questo è il meglio;
ché la salvezza io cerco, e non la morte
del popol mio. Ma voi mi preparate
tosto il compenso, ché de' Greci io solo
restarmi senza guiderdon non deggio;
ed ingiusto ciò fôra, or che una tanta
preda, il vedete, dalle man mi fugge.


Venussal játszani Nimfák seregében
S gondját felejteni szerelem keblében,
Ritka egyesülés! - Nincsen ott csendesség,
Hol kint, fohászkodást szül a gyönyörüség.
Millyen nyugodalmat lelsz a tüz hevében,
Vagy reszkető szivnek kinos félelmében?
Pedig szerelemnek ezek gyermekei,
Kiket még követnek sok illy csemetei.
Hogy szálljak le tehát Páfos mezeibe,
Vagy amint kivántad, Hesper kertyeibe,
Hogy ott enyelegvén kis Pazitheával,
Felejtsem gondomat vett s adott csókjával.
Tekénts egy ifjura, kit a hiv természet
Édes érzésinek árja között nemzett,
Most láttya derülni élete hajnalát,
Érzi, de nem tudja még nevezni baját.
Nyughatatlan szive dobog, nyög, verődik,
Mindent imád, ami szemébe ötlődik.
Emez angyal, ugymond, amaz imádandó,
Ez istenasszonynak látszik, bár halandó;
Ennek szeme tetszik, amaz ajakával
Hóditt, másik karcsu s sugár derekával.
Ölelni kivánná mindegyik szépségét,
Mindegyik lobbantya tüzes gyermekségét.
Mint midőn a lepke virágos mezőkön
Szédeleg füveken, bokrokon, erdőkön,
Kétségesen választ helyet a térségen,
Majd völgyben tetszene, majd szilás hegységen.
Végre a szeretet rejtek cseléjével
S sziveket hódittó titkos erejével,
Egyet rendel ezen ifjunak számára,
Kinél boldogsága tanáljon tárgyára.
Távol van innét is az igaz boldogság;
Fájdalom, nem öröm a szivbéli rabság!
Egy szépnek függeni pillantásaitól?...
Ó fussunk szeretet illy ajándékitól!
Mit használ olly öröm, hol szüntelen félünk?
Hol kétségben esünk, hol ismét reménlünk?
Szélvész ez barátom, nem pedig csendesség,
Vidám szomoruság, kinos gyönyörüség!
Szólj, ezen ifjunak egész életében
Van-é nyugodalma érzékeny szivében?
Nem látom! - Bár volna olly áldott helyecske
E roppant világba, vagy egy szegletecske,
Hol aggódás nélkül lennénk szerencsések,
S hol fájdalom nélkül volnánk szerelmesek!
Oda idéznélek ősz Filemonoddal,
Őtet Baucissával, téged Klorisoddal;
Én szőke Kloémmal üzném gondjaimat,
Majd eztet ölelvén, majd jó barátimat!


Treu schützte ihn der Länder fromme Sitte,
Die euch umgeben wie mit Heil'genscheine,
Sie hielt euch fern die freche Liebesbitte,
Und legte Anathem auf das Gemeine.
Euch nahte die Natur mit reinem Schritte,
Kein trunkner Schwelger über Stock und Steine,
Ihr mögt ihr willig jedes Opfer spenden,
Denn alles nimmt sie, doch aus reinen Händen.


Il torrente innondatore
l'ire omai del flutto ha quete.
L'uom che semina in dolore,
gioia miete.


Der Herr vergibt die Sünde; der Priester zeigt es an;
Der Sünder muß sich bessern, sonst ist es nicht gethan.


»Ha, eingeschlossen? Verriegelt die Thür?
Bring, Weib, mich nicht in Wuth!
Mach auf! noch immer stumm? Dafür
Ist dieser Fußtritt gut.«
Die Thüre kracht aus Angel und Schloß
Zu Boden, Knall und Fall,
Herbeistürzt eiliger Dienertroß,
Verblüfft vom Widerhall.


S'egli è pur ver, che piaga antiveduta
assai men doglia, e chi s'avvezza al male,
senta di tempo in tempo men cordoglio;
pria che Giove mi avventi il fiero strale
(se 'l suo corso crudel pietà non muta),
dolermi innanzi 'l colpo e pianger voglio;
acciò che, s'or mi doglio,
col duol presente scemi il duol futuro;
o ver quel cor sì duro,
cui non cale del mio né del suo danno,
se tanta forza avranno
l'onde de gli occhi miei, farò pietoso,
cangiando 'l fier voler, che dir non oso.


Die Alte hält den Jungen auf,
Springt zu und hält zehn Finger drauf:
»Du Bub, das Hühnlein leget frey
Mir alle Tag vier golden Ey.


( ضَاقَتْ فَلَمّا اسْتَحْكَمَتْ حَلَقاتُها)
ضَاقَتْ وَوَهْماً قَدْ ظَنَنّا تُفْرَجُ
قد بُحَّ صوت الحَقِّ في زَمَنِ الخَنا
يا ويحنا ساد السفيهُ الأعوجُ
رَهْطُ الرُّوَيْبِضَة انْبَروا وتجبّروا
أنَّ الجَهالةَ منهمُ تتخرَّجُ
والمُفْسِدونَ كَما الأفاعي قد دَنوا
مِنْ نابِهِمْ سُماً زُعافاً أخْرَجوا
بَذروا الفَسادَ بأرْضِنا لا ما اسْتَحوا
وعلى رُؤانا خِلْسَةً قد عَرّجوا
نثروا القَتامةَ في دُروبِ حياتنا
ما عادَ فيها ما يَسُرُّ ويُبْهِجُ
اسْتَرخَصوا الأرْدُنَّ دونَ مخافةٍ
فَفَسادُهُم مُسْتَأصِلٌ ومُمَنْهَجُ
سُرّاقُ أحلامٍ ومَصّاصوا دَمٍ
في كُلِّ دَرْبِ نَقيصَةٍ قد أدْلَجوا
رُحْماكَ ربّي لا قُنوطَ بَقوْلَتي
لَكِنَّهُم باعوا الضَّميرَ وعَوّجوا
وَطَني سَقوكَ من الكُؤوسِ مَرارَها
لا تَبْتئِسْ فالحَقُّ حَتماً أبْلجُ


Mein Herz, was schlägst du gleich so bange,
Wenn dir der Vater Trübsal schickt?
Sei ruhig, Herz, es währt nicht lange:
Bald endet Alles, was dich drückt.


Deja el estudio y los placeres; deja
la estéril lucha vana,
y, como Çakia-Muni lo aconseja
húndete en el Nirvana.
Excita del vivir los desengaños
y en soledad contigo
como un yogui senil pasa los años
mirándote el ombligo.
De la vida del siglo ponte aparte;
del placer y el amigo,
escoge para ti la mejor parte
y métete contigo.
Y cuando llegues en postrera hora
a la última morada,
sentirás una angustia matadora
de no haber hecho nada...


Кораллы, рубины, гранаты,
Вы странным внушеньем богаты: —
На вас поглядишь — и живешь,
Как будто кого обнимаешь, —
На вас поглядев, понимаешь,
Что красная краска не ложО, кровь, много таинств ты знаешь!
Когда по равнине пустынной-седой
Скользишь утомленно чуть зрячей мечтой,
Лишь встретишь ты красный какой лоскуток, —
Вмиг в сердце — рождение строк,
Как будто бы что-то толкнуло мечту,
И любишь опять горячо Красоту
И красочный ловишь намеО, кровь, я намеков твоих не сочту!
Когда, как безгласно-цветочные крики,
Увижу я вдруг на июльских лугах
Капли крови в гвоздике,
Внутри, в лепестках,
Капли алые крови живой,
Юной, страстной, желающий ласк, и деления
чуждой на «мой» или «твой», —
Мне понятно, о чем так гвоздика мечтает,
Почему лепестки опьяненному Солнцу она подставляет: —
Вижу, вижу, вливается золото в алую кровь,
И теряется в ней, возрождается вновь,
Взор глядит — и не знает, где именно Солнце,
Где отливы и блеск золотого червонца,
Где гвоздики девически-нежной любовО, кровь, как ты странно-пленительна, кровь!
Вот, словно во сне,
Почудились мне
Столепестковые розы,
В оттенках, в несчетности их лепестков
Вновь вижу, как девственны, женственны грезы,
Но знаю, что страстность доходит почти до угрозы,
Знаю я, как бесконечно богаты уста,
Поцелуи, сближенье, альков,
Как первозданно богаты два рта,
В красноречьи без слоЯ гляжу, и теряюсь, робею,
Я хочу, и не смею
Сорвать эту розу, сорвать, и познать упоенье, любовО, кровь, сколько таинств и счастии скрываешь ты, кровь!


Ven z bludiště! Mne nový volá kruh.
Nad naším domem též bdí strážný duch.


Pria che la nave a porto sia arivata,
Orlando guarda fuor della marina;
vide una gran città, ch'era assediata
da essercito di gente saracina,
e dimandò e marinai quella fiata:
— Ditemi se sapete la dottrina
di quella terra che assedio ha sì forte;
chi la possiede e perché è a tal sorte. —


Você me falouque me mandasse porta aforaEu vouVou com força totalesta porta não é metalé o nosso mentaltransparentecorrendo da correnteque pega gente exigentVou enxugando a almna palma que seguraa espadVou pedindo calm


Jako poutník k svaté hoře
zbožným citem překonán:
tak mé srdce v ruchu svatém
tihne roztouženým chvatem
v lesa převelebný stán.


Im Handlen, Wandlen, Essen
Laß nimmer Mich vergessen,
Wie treflich Ich beglükket,
Ja himlisch bin erquikket.


Zu einem Klassengenossen trat ich,
Klopfenden Herzens um Auskunft bat ich.
Der aber höhnte mit Geträtsch:
»Nee/ du bist sitzen geblieben/ ätsch!«


ben demekteyiben derken


Daß du ein Stündchen kannst im Reigen schweben,
O Jungfrau unschuldvoll und seelenrein,
Entweiht, geknickt, zerstört so viele Leben!
Um deine Lichtgestalt die finstern Reihn
Du siehst sie nicht, ich schaue sie allein
Und frage nicht die schwarzen Schatten weiter,
Der dunkleren Gestalten Festbegleiter.


Und schäm dich dein in ewigkeit,
Und freu dich sein, so lang er lebt.


Se Norandino il simil fatto avesse,
fatto a Grifon non avria quel che fece.
A voi utile e onor sempre successe:
denigrò sua fama egli più che pece.
Per lui sue genti a morte furon messe;
che fe' Grifone in dieci tagli, e in diece
punte che trasse pien d'ira e bizzarro,
che trenta ne cascaro appresso al carro.


Pria che me lasce, manda la desfida,
ché cum la propria mano fuor del pecto
l'alma me cavarò per menor doglia;


Rings strecken sich Hände. Zur Sonne dringt klar:
Nun werde der Teig der Gerechtigkeit gar!


Ob nun gleich der Berge Spitzen
Oed' und grausam anzusehn;
Sind sie doch, indem sie nützen,
Und in ihrer Grösse, schön.
Wer wird jeden Vortheil nennen,
Zählen und beschreiben können,
Den, zur Lust und Nutz der Welt,
Der Gebürge Raum enthält?


A vzdálenost cest, vsí a duší,
to listů stálé šelestění,
mlh modrý pruh a stromů snění
a vody trysk, jenž v břehy buší.


Einst ging ein Bischof durch die Stadt;
Ein Bettelbube zu ihm trat,
Zog vor ihm ab gar tief den Hut,
Und sagte: Herr, seyn Sie so gut,
Bis an den Hals steck' ich in Schulden,
Und schenken Sie mir einen Gulden
Zu diesem lieben Neuenjahr;
Das wär' ein christlich Werk, fürwahr!
Was! (schrie der Bischof eifersvoll)
Ich glaube, Junge, du bist toll;
Ein Gulden, bei so schlechter Zeit,
Ist wahrlich keine Kleinigkeit!
Nun, Herr, (fiel ihm der Bettler ein)
So mögen's denn acht Groschen seyn.
Nichts, nichts! (versetzt der Bischof d'rauf)
Geh' fort und halte mich nicht auf!
Ihr Gnaden! Einen Groschen dann –
Fort, fort! auch den nicht – Nun wohlan!
Sie sehn, wie ich mich handeln lasse,
Ein Hellerchen? – Geh' deiner Straße,
Nichts, gar nichts! Das ist etwas arg,
(Sprach d'rauf der Bube). Sie sind karg!
Doch lassen Sie sich denn bewegen,
Und geben mir nur Ihren Segen!
Den sollst du haben, lieber Sohn,
(Erwiederte mit süßem Ton
Der Geistliche) knie' hin vor mir,
Den besten Segen geb' ich dir!
So? sprach der Bursche ganz verwegen,
Behalten Sie nur Ihren Segen!
Ich hab' ihn zu geschwind begehrt;
Wär' er nur einen Heller werth,
Sie gäben ihn, hochwürd'ger Herr,
Gewiß nicht so gutwillig her.


Aun a la muerte vine por rodeos,
que se hace de rogar, o da sus veces
a mis propios deseos;
mas ya que son mis desengaños jueces,
aquí solo conmigo
la angosta senda de los sabios sigo,
donde gloriosamente
desprecio la ambición de lo presente.
No lloro lo pasado,
ni lo que ha de venir me da cuidado,
y mi loca esperanza siempre verde,
que sobre el pensamiento voló ufana,
de puro vieja aquí su color pierde,
y blanca puede estar de puro cana.
Aquí, del primer hombre despojado,
descanso ya de andar de mí cargado.
Estos que han de beber, fresnos hojosos,
la roja sangre de la dura guerra;
estos olmos hermosos,
a quien esposa vid abraza y cierra
de la sed de los días,
guardan con sombras las corrientes frías;
y en esta dura sierra,
los agradecimientos de la tierra,
con mi labor cansada,
me entretienen la vida fatigada.
Orfeo del aire el Ruiseñor parece,
y ramillete músico el jilguero;
consuelo aquél en su dolor me ofrece;
éste, a mi mal, se muestra lisonjero;
duermo, por cama, en este suelo duro,
si menos blando sueño, más seguro.
No solicito el mar con remo y vela,
ni temo al Turco la ambición armada;
no en larga centinela,
al sueño inobediente, con pagada
sangre y salud vendida,
soy, por un pobre sueldo, mi homicida;
ni a fortuna me entrego,
con la codicia y la esperanza ciego,
por acabar diligente,
los peligros precisos del Oriente;
no de mi gula amenazada vive
la Fénix en Arabia temerosa,
ni a ultraje de mis leños apercibe
el mar su inobediencia peligrosa:
vivo como hombre, que viviendo muero
por desembarazar el día postrero.
Llenos de paz serena mis sentidos,
y la Corte del alma sosegada,
sujetos y vencidos
apetitos de la ley desordenada,
por límite a mis penas
aguardo que desate de mis venas
la muerte, prevenida
la alma que anudada está en la vida,
disimulando horrores
a esta prisión de miedos y dolores,
a este polvo soberbio y presumido,
ambiciosa ceniza, sepultura
portátil que conmigo la he traído,
sin dejarme contra hora segura.
Nací muriendo, y he vivido ciego,
y nunca al cabo de mi muerte llego.
Tú, pues, oh caminante que me escuchas,
si pretendes salir con la victoria
del monstruo con quien luchas,
harás que se adelante tu memoria
a recibir la muerte,
que oscura y muda viene a deshacerte.
No hagas de otro caso,
pues se huye la vida paso a paso;
y en mentidos placeres
muriendo naces, y viviendo mueres.
Cánsate ya, oh mortal, de fatigarte
en adquirir riquezas y tesoro,
que últimamente el tiempo ha de heredarte,
y al fin te dejarán la plata y oro:
vive para ti solo, si pudieres,
pues sólo para ti, si mueres, mueres.


Mira que su casa escombros
De unos soldados fiambres,
Que perdonando a sus hambres
Amenazan a los hombres;
De los tales no te asombres,
Porque, aunque tuercen los tales
Mostachazos criminales,
Ciñen espadas civiles.
Vuela, pensamiento, y diles
A los ojos que te envío
Que eres mío.
Por tu honra y por la mía,
De esta gente la descartes,
Que le serán estos Martes
Más aciagos que el día;
Pues la lanza de Argalía
Es ya cosa averiguada
Que pudo más por dorada
Que por fuerte la de Aquiles.
Vuela, pensamiento, y diles
A los ojos que te envío
Que eres mío.
Si a músicos entrar dejas,
Ciertos serán mis enojos,
Porque aseguran los ojos
Y saltean las orejas;
Cuando ellos ajenas quejas
Canten, ronda, pensamiento,
Y la voz, no el instrumento
Les quiten tus alguaciles.
Vuela, pensamiento, y diles
A los ojos que te envío
Que eres mío.


石浪啮我足
山雨湿我衣
冥行果为谁
笑抚桄榔枝


die er dem Stamme gibt mit seinen dicken Blättern,
die weiß es, wie sie mich zuerst hat angelacht.
Für diese Gunst sei du befohlen allen Göttern!


Peregrina de ti mesma por ti mesma
te peregrinas
e o país viaja na planta de teu pé:
flor desta planta
pa —
ís
por —
tátil
ao tato a —
corda
dessa viola tua
nua
sobre os calcanhares
uma
noite em Copenhagen um
dia em Belo
Horizonte aquela
tarde em Maceió
e alguma vez a rosa oblíqua
— de que Kamakuras
talvez te disfarçaras
celestial cereja
às amêndoas e ao lótus:


Als hätte dein Genius mich,
Dein Genius, der um dich wacht,
Mit leisem Fittich gestreift:
So bebt mir das Herz ...


dicendo: - Non pigliassi ammirazione
se prima non risposi a tue parole,
tanto son vinta dalla passione;
ma se di me pur per pietà ti duole,
io ti dirò del mal mio la cagione,
che per dolor vedrai scurare il sole:
come tu vedi, stata son sett'anni
con pianti, con angoscie e amari affanni.


春风桃李费栽培
一度飘零一度开
惟有涧松偏耐冷
天公留作栋梁材


黄口小儿口莫凭
逡巡看取第三名
孝廉持水添瓶子
莫向街头乱碗鸣


A že tě přece rád jen mám,
jednu ti vzácnou radu dám:
dotud ti věrným milý je,
dokud se sladkem nespije – –


O diva notte, io non so già che sia
Questo pensoso e presago diletto
Ove l'ire e i dolor l'anima oblia:


فَديتُكَ جِسمي كانَ أَحمَلَ لِلشَكوى
وَكانَ عَلَيها مِنكَ يا سَيِّدي أَقوى
فَدَيتُكَ لَم أَنصِفكَ إِذ أَنتَ لابِسٌ
شِعاراً مِنَ الحُمّى وَلَم أَلبِسِ الحُمّى
فَدَيتُكَ لَو أَنَّ الَّذي بِكَ يُفتَدى
بِدُنيايَ لَم أَذخَركَ شَيئاً مِنَ الدُنيا


Auf, auf, Gott will gelobet sein!
Bei schönen Sommertagen
Laßt unsern Gott, laßt ihn allein
Die Laut' und Harfen schlagen.


Byl monarcha absolutní –
čeští lidé byli smutní;
když pak přišla konstituce –
mnuli sobě chvíli ruce;
v revoluci zajásali
vzkřiky slávy, blaha, chvály –
teď jsou kyselí a plaší
z demokracie té naší,
že prý nyní, že prý cosi,
inu, věší hlavy, nosy.


Ist sie denn was alt von jahren/
Vnd hat keine kinder mehr:
Kümmert euch drumb nicht zu sehr/
Seht! jhr möcht spatzieren fahren/
Z'hause lasst jhr keine last.
Ohne kinder lieber gast.


Mensch, in das Paradeis kommt man nicht unbewehrt,
Willst du hinein, du mußt durch Feuer und durch Schwert.


Mi Vater ist a Appenzeller,
Hat weder Win noch Most im Keller;
Lauberl, lauberl, liri lauberl,
Lauberl, lauberl, litum da.


Dann bin ich mitten in der Welt;
da such ich mir ein Haberfeld
und lasse mein Pferdchen grasen.
Und dann, dann reit ich ans Ende der Welt,
wo der Riese den Regenbogen hält,
und – schick euch 'ne Ansichtspostkarte.


Carus, unser Imperator, sühnt nun auch die letzte Schmach,
Geht mit Heldenschritt voran uns, Heldenschritte folgen nach.


Denn da die Zauber, die mich halten, Dorne
Nur sind des Stolzes und des Trotzes Nesseln;
Laß Stolz und Trotz, so fliehn die Zaubereien:


Sou preferido filho de Vênus
sinta minha libido molhada
que procura sua fenda imaculada
e inocula prazer feito veneno


玉犀玉犀是何物
白玉麟蹄水晶骨
珠宫贝阙不胜寒
夜来走出蛟龙窟


V hrob puklým kamenem zde hledí Víra,
jak anděl krásný, křídel vzneslých k letu,
v tmu hrobky sypouc hrsti bílých květů,
a nohou drtíc bludných pochyb štíra.


O du, die so viel Jahre lang
Mein Nachbar war im Schlaf' und Essen,
Mit mir den Rhein befuhr, und zu den Feueressen
Des Donners, auf den Brocken drang:
Verzeihe, daß dich mein Gesang
Hat undankbar bis jetzt vergessen.
Ist je aus meinem Kopf' ein Lied,
Werth der Unsterblichkeit, gekommen,
So dank' ich's dir allein! Denn die Ideen schwommen
Verwirrt umher, die Stirne glüht'
Und dampfte, aber nichts gerieth,
Bis ich aus dir Rappee genommen.
Ich mißte, wenn's der Arzt gebot,
Drei Monat' allen Saft der Reben;
Wohl könnt' ich ohne ihn, drei ganze Jahre leben,
Vielleicht drei Tag' auch ohne Brod;
Doch, ohne dich! – Ich wollt', o Tod!
Dir lieber beide Hände geben.
Du, gute Dose, lehrtest mich
Die Einsamkeit als Jüngling lieben,
Bei Schwätzern oft Geduld, bei Narren Langmuth üben,
Mit Fröhlichen mich inniglich
Erfreuen, mit Betrübten mich
Noch herzlicher als sonst betrüben.
Was kaum ein Freund dem andern that,
Das thatest du. Du hingst wie eine Klette
An mir; du warst mein Trost, wenn ich im öden Bette
Den Schlaf vergebens zu mir bat,
Mein Trost, wenn ich bei Akten spat
Noch gähnt' und gern geschlummert hätte.
Werd' ich dereinst zum letztenmal
Die dürren kalten Hände falten,
Und über meine Brust in beiden fest dich halten,
So wird mit Schluchzen mein Gemahl
Heraus dich brechen, und so kahl
Dein Rock auch ist, doch gern behalten.


Ouvias das estrelas os cantares
— Aves douro no espaço cintilant
Mas quando o gênio teu se alteia aflito,
Da alabastrina luz à claridade,
Lançando flores, lá do céu proscrito,


نُخوري
تكفهرُّ بخِضَامِهنُخوري
حالةُ قُصور ذاتِيّ
(كانَ يَصْحو
فيَسْهو عَنِ النّوم،
وإذا نام كانت نوْمة الكَهْكانَ يَخْلقُ في الّليلة الواحدة
ألفَ فِكرة لفَهْم نَفْسه،
وكلّ فِكرةٍ زائغ"حيّةٌ تبتلع الأخْرى،
و ذلكَ أفضلُ لهُم" (1)
و ذاتَ ليْلدفنَ جَسدَه
في حديقةِ المنزل
فلم يَنْبُت مِنهُ شَيْ
2


衡岳仙都迹已陈
云台玉局敕犹新
暮年拟乞冲虚观
长向山中祝圣人


Ta tvář, pod jejíž klidem všechno žije,
to čisté čelo, zářivé a snivé
a ve svém klidu přec tak zádumčivě,
– jak tiché nebe závoj mlžný kryje: –


Nem szól a gyáva elnök,
- Elébe néz merőn -
S az éjfélnél sötétebb,
Mi elvégezve lőn.


V svém ústraní, kde nenajde mne svět,
se chýlím nad svou prací.
Svět celý kouzla tolik nechová,
co najdeš v tichém klíně domova.
A staré vzpomínky se v duši vrací...
Ach, to je dlouhá, dlouhá řada let,
co doma tak jsem v dílně naší stával,
když duší mou se nesly mlhavě
sny o štěstí a touhy po slávě,
kdy mezi prací úkradkem jsem psával
své první verše... Potom do světa
mne hnala touha, do daleka někam,
kde růže slávy, vavřín rozkvetá,
kde básníkům laur na čelo se klade...
A zatím prchlo žití jaro mladé
a zvolna trudné jeseně se lekám.
Ty všecky zápasy a oběti,
jež čekaly mne venku,
to všecko nadšení, jež posvětí
trud života v tom boji za myšlenku, –
snad marným bylo vše. – Hle, sláva trudná,
když jenom hořkost zbyla srdce u dna,
když za všechno, co v životě jsem přestál,
ten život za to nestál.


E fuor d'ogni pietà m'aperse il fianco
nel tempo che frondisa, e 'l dritto chiede
all'iquinozio el dì del gran Saturno.


Morgen erzählen die Linden das Märchen
Von dem enthaupteten König in England.


Ist kein Kirchhof der Romantik,
Ist kein alter Scherbenberg
Von verschimmelten Symbolen
Und versteinerten Perucken.


A však darmo oči vyschlé mořím,
By sám sebe v slzách pohřížil,
Anť již roky jako ohnižil
V žhoucým živlu, s duší, s tělem hořím;


Esta noche vamos a gozar.
La música que quieres,
el trago que te gusta
y la mujer que has de tomar.
Esta noche vamos a bailar.
El bendito deseo se estremece
igual que un gato en un morral,
y está en tu sangre esperando la hora
como el cazador en el matorral.
Esta noche nos vamos a emborrachar.
El dulce alcohol enciende tu cuerpo
como una llamita de inmortalidad,
y el higo y la uva y la miel de abeja
se me mezclan a un tiempo con su metal.
Esta noche nos vamos a enamorar.
Dios la puso en el mundo
a la mujer mortal
—a la víbora-víbora de la tierra y del mar—
y es lo mejor que ha hecho el viejo paternal.
¡Esta noche vamos a gozar!


Wohn deiner Liebsten bey
Mit Troste, der Geschrey
Vnd Angst nicht zu ermässen,
Wo dient es jrgends zu,
Das Hertz jhm selbst ohn Rhue
Vmbsonst aufffressen.


Mit wahrem mund/
Auß hertzen grund/
Ich sprich mit thewren wohrten/
Hab ruh/ noch rast/
Ich leb im last/
Fast aller end/ vnd orten.


Zu ringen um die Herrschaft – heute fällt's
Maderno und Salò nicht ein. Es machen
Den Rang sich streitig höchstens die Hôtels.


Vatermord! Brudermord!
Säuglinge blaugewürgt!
Greulich! Greulich!
Um ein Linsengericht
Därmzerfressendes Gift
Dem guten, sicheren Freund gemischt. –
Hohlaugigte Krüppel,
Ihrer Onansschande
Teuflische Opfer –.
Kannibalen
Von Menschenbraten gemästet –
Nagend an Menschengebein,
Aus Menschenschädel saufend
Rauchendes Menschenblut.
Wütendes Schmerzgeschrei
Der Geschlachteten über dem
Bauchzerschlitzenden Messer.
Des Feindes Jauchzen
Über dem Wohlgeruch,
Welcher warm dampft
Aus dem Eingeweid. –


Ne, taký zápal, taký žár,
jímž Záboj dýše, naším není!
Věc jediná jen: bratří svár
jest pravdy věrné zpodobení.


Als ich von dir, Geliebte! mußte wanken,
Ließ ich zurück die Hälfte der Gedanken,
Die kleinre Hälfte nahm ich nur mit mir,
Die mir's nun gar nicht danken,
Daß sie nicht sind bei dir.


Čiň dobře vždy i tu, když chvíle láká,
bys zlobě pomstil se, nechť plachý svět
má osla za přezdívku pro dobráka.


I moře jisker dštíti
on viděl kopyty,
že myslil, dolů řítí
se blankyt rozbitý.


Hogy tégedet, élő Istent, szívünk kedve szerént
szolgáljon s tiszteljen,
Jó egyesség, szent békesség és kedves kegyesség
szálljon miközünkben,
Véletlen halál, ki reánk őrt áll,
ne fojtson meg hertelen éltünkben!


Lasso, non so; ma poi che ´l face Amore,
là ´nd´i´ ho già l´alma accesa, onde ferita,
ponga pietà, quanto ha ´l ciel posto onore.


 È vario il rumore:
chi predica l'ira,
chi raglia d'amore;
ma gira e rigira,
rivogliono in fondo
l'impero del mondo.


Der Bonzen Gaunerey erzwang das Austernleben,
Und stämpelte den Mann zum Schaf,
Und schuf oft Sünde, nur um Sünde zu vergeben,
Und Ruh zu Todesschlaf.


Ihr Weisen habet Recht, die goldne Zeit geht an,
Die Ihr durch Geist und Schrifft vor diesem kund gethan:
Die Welt erneuert sich: Sie streicht vom alten Rücken
Die tieffen Runtzeln hin, und wil sich wieder schmücken.
Was wollt ihr mehr, ihr könnt die rechten Zeichen sehn,
Dem Löwen wil der Hahn ja in die Ohren krähn:
Die Biene Honigseim aus gelben Lilgen machen,
Und auch die Henne selbst wil vor den Adler wachen.


Wohl alle Werke meines Herrn
Sind ganz vollkommen schön,
Doch mag ich fast vor allen gern
Die lieben Bäume sehn.


Hle větrný ten mlýn, on klet
i s chatou po svém boku,
v půl jadrnáč je rozemlet
a pánev pukla v oku;
na podezdívce roste mech,
ni žebra není na křídlech, –
tak stojí na sto roků!


Já vím o jednom místě
ve stínu šedých skal,
tam koupají svá těla
a kloní něžná čela
v těch smutných stínech skal.


Willst du mich nicht glücklich machen?
Mich nicht küssen? Mir nicht lachen?
Sprach der reiche Pachter Veit..
Meine Freundin Adelheid
Gab ihm sittsam den Bescheid:
»Dich zu küssen, dir zu lachen,
Wart' ich nur auf Zärtlichkeit:
Kannst du die nicht kommen machen?«


Mégsem vala kedve játszani több harcot,
Szégyelte is ezt az iménti kudarcot;
Fenszóval a béke örömét tudatta,
Szájába miképen Etele hős adta.


Wer trinkt mit uns? Heran, ihr Herrn!
Wir geben diesen Wein euch gern,
Ihr Großen und ihr Kleinen.
Trinkt alle denn in einem Zug,
Trinkt alle, bis ihr habt genug!
Vivant, die's redlich meinen!


Ich bin ein Mensch!
O Götterlust!
Ich atme tief
Die Sonnenluft.
Mein Geist ist frisch
Und hoch und rein:
O lasset mich
Der Gottheit freun!


Nero, Domiciane,
euch folg ich willig nach.
Caligula, Juliane,
jr strebt allzeit nach Rach:
Bey euch ich Ewig bleiben muss,
helfft, das ich müg erlangen
am end des Judas buss.


Jenom stín mé matky, mrtvé šestým rokem,
bloudí naším domkem neslyšeným krokem.


Porque da outra vez, Alferes,
De votos me deste um zero,
Que eu recue não esperes,
Que prossigas não espero.


Zas usedly v kruh Starosti si ke mně,
prý na mžik jen – jak právě kolem letí...
– Tvůj hošík kašle – inu, děti, děti!
to nejkřehčí květ v celém dolu země.


Zebaoth
starcker Gott/
deß Heereszug
ist nicht auff dich/ noch dein Volck angesehen:
der Fahnenflug
wird Gunst auff dich und deinen Zepter wehen.
Hier Michael/ der sonst das Kriegen hasset/
zeucht selbst in Krieg/ und seinen Degen fasset.
Ich diene dir 28 / zu Wasser und zu Lande/
mit hohem Ruhm/ in hohen Aembterwürden:
Man kan gar recht mit allem Recht auf bürden/
dem Feind die Schuld/ die Schuld und auch die Schande;
Ich stelle mich vor dich vorn an die Spitzen
mit meiner Partisan/
Hier dieses Blut sol deinen Feind besprützen/
besprützen Roß und Mann;
Ich wil den Platz nicht meiden/
und solt ich in der Schlacht auch aller Wunden leiden.
Der Sieg ist mir gewiß; Ich mag ihn nicht erleben.
Wann jetzt Heerhörner wecken/
wann Kesselpaucken schrecken/
wann grüne Fahnen fliegen/
wann Trompter in den Zügen
nicht heissen feige seyn/ Wil ich den Geist aufgeben.
Ich achte nicht deß Todengelben Bildes/
ob es mich gleich erwürgt;
der jene der sich fürcht/
der brauche mich an statt deß runden Schildes.
Wir streben nicht nach rothem Koth und Gelde/
das mehr von Blute roth/
Gott Zebaoth
auf dein Befehl/ so ziehen wir zu Felde.
Vnd ihr die ihr im Himmel wohnet 29 /
deß Höchsten Regiment/ und strenge Ritterschafft/
Zebaoths-Arm/ deß Helden Heldenkrafft:


«I' volea demandar –respond' io allora–:
Che voglion importar quelle due frondi?»
Et ella: «Tu medesmo ti rispondi,
tu la cui penna tanto l' una honora:
palma è victoria, et io, giovene anchora,
vinsi il mondo et me stessa; il lauro segna
trïumpho, ond' io son degna,
mercé di quel Signor che mi die' forza.
Or tu, s' altri ti sforza,
a Lui ti volgi, a Lui chiedi soccorso,
sí che siam Seco al fine del tuo corso».


Statt eines blühenden Gebüsches, sah' ich zwey,
Wovon die Zeichnungen und Umriss' einerley.
Kein Knopf, kein Fäserchen, kein Stengel und kein Blatt
War, welches nicht,
Durch das gehemmte Sonnen-Licht,
Sich auf dem Boden selbst gezeichnet hatt'.
Die netten Bildungen so vieler Kleinigkeiten,
Die sich im Augenblick erzeugen und bereiten,
Vergnüg'ten mich
Recht inniglich.


Za dne dávno minulého
Tamo louka zkvítala,
Louka Bočka Dechtovského
Oku mile vítala.


Doch ob sich mir mit lichten Thoren
Der Orient erschließen mag,
Zu ihr zurück, die ich verloren,
Blick' ich in den gesunknen Tag.


Ein Schauer, machtvoll, herrlich,
Weht durch die stumme Natur,
Als wäre ein Gott gestorben,
Ist ringsum Trauer nur.


Die Schmetterlinge saßen gut
Frau Dauthendey am Frühlingshut,
Und jeder sprach: »Ich bin so frei,
Weil's Frühling ist, Frau Dauthendey.«


A, možná, v mozku jich snad tichá, podvědomá
zůstala vzpomínka, jež v mlhavo se ztrácí –
představa lepších dnů, kdy ještě byli doma
při denní, obvyklé a radostné své práci.


Tma padla širé na krajiny,
tma klesla v luno modrých hor,
stráž spala kol... A v pochod škůdců
most zlatý plál jak meteor.


يَعيبُ أُناسٌ أَنَّ قَوماً تَجَرَّدوا
لِحَمّامِهِم نُصبَ العُيونِ الشَوازِرِ
لَقَد سَعِدوا إِن كانَ لَم يَجرِ عِندَهُم
مِنَ الوِزرِ إِلّا تَركُهُم لِلمَآزِرِ


Laß uns, o Seele, fliehen
Auß dieser schnöden Zeit!
Laß uns, o Seele, ziehen
Hinauff zur Seeligkeit!
Dort steht der Engel Heer
Bey Sions güldnen Thüren,
Sampt uns zu triumphiren.
Diß ists, was ich begehr!


Vím jedno: Tento krásný svět,
jejž kolem zříme, o němž víme,
týž, jejž v svém vlastním nitru sníme,
a který ctíme,
co výtvor vyšších božských sil:
má smysl, poslání, má Cíl!


„Šla matka s dítkem tudy?“
kat vyzvídal a klel.
„Šla, pane, když jsem v hrudy
tu zlatou pšenku sel.“


Quando prim'entra il luminar del cielo
in quella regïon, la qual disegna
l'aurata sopransegna
del trïangol celeste, allor s'esplìca
la tua virtù e scaccia vento e gelo.
Voluttà, gioia e amicizia regna,
e la terra si degna
di fior vestirsi e diventar aprica;
il mar pon giù la guerra sua antica
e placido si fa ed a te ride,
e gli augeletti stride,
percossi da tua forza, gittan fuore,
e tutto il mondo grida: «Amore, amore!»


Покой и тишь меня объемлют,
Я труд покинул и забыл;
Мой ум и сердце сладко дремлют,
Приятен отдых мне и миИ вот, в молчании глубоком,
Мне чьи-то слышатся слова,
И кто-то шепчет мне с упреком:
«На жизнь утратил ты правТы бросил честную работу,
Покой и праздность возлюбил,
И создал сам себе субботу,
И духом мирно опочиТвой светлый ум без дел заржавел,
И стал бесплоден, недвижим…
Пойми же, как ты обесславил
Себя бездействием таким!
Жизнь вкруг тебя трудом кипела;
Куда ни падал праздный взор —
Искали всюду люди дела,
Твой ближний был тебе — укоС терпеньем, с волею железной
Тяжелый путь он пролагал;
А т как камень бесполезный,
На пашне жизненной лежаУжель не ныла нестерпимо
Твоя от тяжкой скорби грудь,
Немым раскаяньем томима,
Что бросил ты свой честный путь?»
И, точно острый нож, жестоко
Язвили те слова меня,
И от дремы немой, глубокой
Душа воспрянула моИ пошлость жизни я увидел,
Уразумел ее вполне:
И свой покой возненавидел,
И опротивел отдых мнИ к мысли я воззвал: «Воскресни!
Возобнови остаток сил!
Напомни мне былые песни!
Я все растратил, все забыХочу трудиться вновь, но если
Уж поздно — жизнь во мне убей»И силы прежние воскресли
В груди измученной моеВсе то, чем в жизни заразился,
Я от себя тогда отсек, —
Я для работы вновь родился
Убитый ленью челове


um andre Namen. Ein für alle Male
ists Orpheus, wenn es singt. Er kommt und geht.
Ists nicht schon viel, wenn er die Rosenschale
um ein paar Tage manchmal übersteht?


بِنُطقِ سَمعي جَرى لِساني
وَعَن فُؤادي رَوى عَياني
وَفي خَفاهُ عَنّي إِلَيهِ
لَمّا بَدى لي مِنّي دَعاني
فَصارَ بَسطُ الوَرى بِقَبضي
وَالخُلُقُ وَالأَمرُ في كِياني
فَلا وُجودٌ سِوى وُجودي
وَكُلُّ باقٍ سِواهُ فانِ
لِلناسِ عَن مَشهَدي مَغيبٌ
أَضَلَّهُم عَن هُدى بَياني
إِذ بِالأَسامي أَروا اِختِصاصاً
لِما تَخَصَّصتُ بِالمَعاني


Bleibt die Kirch im heilgen Geist, vor ihm eingewieget.
Stimm dir dein Hallelujah an bey deinem saamen!
Amen, Mutter Jehovah!


Aufwärts oder hinab! herrschet in heilger Nacht,
Wo die stumme Natur werdende Tage sinnt,
Herrscht im schiefesten Orkus
Nicht ein Grades, ein Recht noch auch?


Strom vedle stromu stojí zádumčivý,
jak skupiny jsou na pokraji lesa,
pod tíží sněhu mnohá větev klesá:
ta sklonila se co kmet neduživý,


pawapa baungo sbugi
ninga
gloffalor


nebilerden kalan mirasın gereğinde yaşamanın,


Die Ander sagt,
(I hob's schon g'fragt),
Sie hätt' mi schon am Stadtg'richt klagt,
Sie sagt halt, unterm Kirschenbaum
Wär's Unglück g'scheg'n; i glaub's halt kaum,
Und wenn si's zehnmal sagt.


明知安分即忘归
故倚春风看落晖
叔度汪汪波万顷
未应如我苦怀归


Ich kann nicht aufstehn!
Ich kann nicht schrei'n!
Ich kann nichts mehr sehn! –


Jest k nepoznání dnes ten starý dům,
jenž u silnice stojí, zájezdní
kdys hospoda, dnes asyl tichoučký
tří starých, věrných duší na výminku.
Jsou tiché chodby, tiché schodiště
a tichý velký sál, jenž před lety
byl ochotnické Musy kolbištěm
a potleskem se často rozléhal
a smíchem upřímným. Je tichá síň
tam při zemi, kde druhdy vesská mláď
při dočesné aneb o posvícení
v rej bezuzdný se ráda pouštěla
při klarinetu tence vřískavém
a base bručivé, kde zapředen
tak mnohý román lásky vesnické,
jenž dokončen pak venku v záři hvězd.
Teď starouškové dva dům hlídají
a věrná služka, siví holubi,
zde poustevničí, za dnem splývá den
a každým hlavy kloní se víc k zemi...
Dnes zvlášť jest k nepoznání starý dům.
Tlum dětí bouřil v chodbách ještě včera,
zněl jejich smích i hovor veselý,
hry s obloučkem a míčem v pestrý terč,
dnes všecko prázdno, děti odjely
zas do města, neb prázdnin minul čas.
A v souzvuk s domu přísnou samotou
zní v akaciích starých u vchodu
kvil dlouhý větru, v okna bije déšť,
kraj zamlžen a v bláto rozjeta
se stápí silnice. Na velkém sále
sám u okna dlím mezi veteší
knih, starých časopisů, které zde
syn, student, nechal kdys. Zřím oknem v dál
a každou chvíli zdá se mi, že zní
na chodbě kroky... Přelud, vítr jen
to rámy třese, kvílí v komíně.
A v mlze vidím líčka dětí svých,
jež bouřily tu včera vesele,
a teskno jest mi... Zase vichru ráz
a před okny mi lítá svadlé listí,
a točí, zmítá se jak v orgii,
v níž léto zmírá s celou slávou svou
a v níž se rodí zima truchlivá.


A člověk ví, jak zas by dokázali,
že žíti neumějí, že dny soudu
kol hlav jim přeletěly jako vítr,
jenž zašuměl a bez následků přešel.


A tu počne přemýšleti,
Co to asi lásky slast,
Ješto jiné děvy lkály,
Že mění se rychle v strast.


pues tu santa virtud tomó a destajo,
con pura caridad de afectos llena,
producir para el cielo eterno fruto.


Der Ruß' der ist mir auch ein Geck,
Sagt er so – zu Köln am Rheine
Saßen da drei Bauern
In grüner Gartenlauben
Auf der Bank zu Weine.
O was kriegt' der da für Schläg',
Ich wollt' er hätt' noch mehr gekriegt,
Tanzt er da, ist gar kein Russe nicht.


雪霜无赖点君鬓
五十龙钟成老翁
急分槐实要脑满
伫见头青双颊红


Každá radost na tom světě
mizí jako větru dech;
radost jest jak růže – kvete –
voní – vadne – klesá v mech.


besa el puerto, altamente conducido
de las que, para norte suyo, estaban
ardiendo en aguas muertas llamas vivas.


Ich liebe die schillernden Schlangen,
So schmiegsam und biegsam und kühl:
Ich liebe die klagenden, bangen,
Die Lieder von Todesgefühl;


Tout est désert : mais non, seul près des murs noircis,
Un enfant aux yeux bleus, un enfant grec, assis,
Il avait pour asile, il avait pour appui
Une blanche aubépine, une fleur, comme lui


Kennst du den Geist? Ich kenne ihn noch nicht,
Ich habe nur Beweise, daß er wirkt, gesehen.
Zwar hör ich seine Stimme, wenn er spricht,
Doch sein Entstehn ist leider ohne mich geschehen.
Ich weiß nur, daß auch er dem Menschen schwindet,
Und frage mich erstaunt: Weshalb, wohin?
Und wenn die Seele dann die Antwort findet,
Erfahr ich nichts, als daß auch Geist ich bin.


Jen úsměv sladký na růžových rtech
jí v nezměněné zůstal dosud kráse,
jak zbytek jara, jenž i po létech
k nám upomínkou něžně vracívá se!


Und wenn das Gerücht mir dann verkündet,
Daß die Menschen stets noch Thoren sind,
Weht es leiser, und sein Hauch verschwindet
Schneller durch des Lenzes Abendwind.


Once more to gain a human Face,
I step'd into a Lawyer's Case:
This Station pleas'd me wond'rous well,
And in a trice I learn'd to spell,
Cou'd read old  with prying Eyes,
Explain, distinguish, and advise,
Talk  to a good degree;
As
and my Fee:
'Tis true I scorn'd to rob or kill,
But not to cheat or forge a Will:
In Jointures I cou'd split a Hair,
And make it turn against the Heir:
I spar'd no Widow for her Tears,
No Orphan for his tender Years:
My Maxim was — 'Get Money, Man,
Get Money, where and how you can:
Thus through the Stage of Life I run,
(For, Ah! my Race was quickly done)
And still preserv'd my Ears and Nose,
In spite of venial Sins like those.


Cusì mi fa Amore, donna mia.
Però ti prego ch'elo no ti plaqua
ch'i' perda la spene ch'el cor ti mise.


Za lomem živcovým
na lesní cesty páse
ten pohled zrakům tvým
čarovný otvírá se:
kam oko jsi jen vznes,
ó, širém po obzoře
jen les a les a les,
ba lesů celé moře.


Před lety jsme v mládí vyšli spolu,
tys mi záviděl verš prokletý,
na tvůj štětec žárliv já byl v bolu
před lety...


Wie kan Ich dir bezahlen,
HERR, deine Güht' und Treü?
Eß sol zu tausend mahlen
Mein Danklied werden neü.
Auf, meine Seele, fohrt,
Dem HERREN wil Ich singen,
Laß Himmelslieder klingen
Mit Freüden hier und dort.


Das reizt so manche Gänseriche
Fast stärker wie das Eigentliche;
Die Sünde liegt im Intellekt
Und schwelgt wie nichts als wie im Sekt.


Ó díky Vám, Vy nesmrtelní, svatí,
již pěním andělským až do závrati
můj zvlňujete cit!
Vy prozpěvů, jež v nepamět se tratí,
vděk rajský dáváte mi pochopit.


Manfredon disse, come e' vide Orlando:
- Dimmi, baron, come andò la battaglia? -
Orlando gli rispose sogghignando:
- Venne una donna coperta di maglia,
e perché l'elmo gli venni cavando,
su per le spalle la treccia sparpaglia.
Com'io cognobbi che l'era la dama,
partito son per salvar la sua fama. -


Wir Frauen bedienen den Kriegesknecht,
Den Helmbusch steckt die Braut dir zurecht,


О! стонати русской земле, спо-
мянувши пръвую годину и пръвых
князеСлово о полку Игореве
Где вы, краса минувших лет,
Баянов струны золотые,
Певицы вольности и славы, и побед,
Народу русскому родные?
Бывало: ратники лежат вокруг огней
По брегу светлого Дуная,
Когда тревога боевая
Молчит до утренних лучеВдали — туманом покровенный
Стан греков, и над ним грозна,
Как щит в бою окровавленный,
Восходит полная лунИ тихий сон во вражьем стане;
Но там, где вы, сыны снегов,
Там вдохновенный на кургане
Поет деянья праотцов —
И персты вещие летают
По звонким пламенным струнам,
И взоры воинов сверкают,
И рвутся длани их к мечам!
На утро солнце лишь восстало —
Проснулся дерзостный булат:
Валятся греки — ряд на ряд,
И их полков — как не бывало!
*
И вы сокрылися, века полночной славы,
Побед и вольности века!
Так сокрывается лик солнца величавый
За громовые облакНо завтра солнце вновь восстанет…
А мы… нам долго цепи влечь:
Столетья протекут — и русской меч не грянет
Тиранства гордого о меНеутомимые страданья
Погубят память об отцах,
И гений рабского молчанья
Воссядет, вечный, на гробаТеперь вотще младый баян
На голос предков запевает:
Жестоких бедствий ураган
Рабов полмертвых оглашает;
И он, дрожащею рукой
Подняв холодные железы,
Молчит, смотря на них сквозь слезы,
С неисцелимою тоской!


晚菊绕江垒
忽如开古屏
莫言时节过
白日有馀馨


Sin qui non trovo, ch'orma de le mie
stampi la strada tua, che par sì alpestra,
e son del giorno omai più in là, che a terza.


Most is olyan nagy az én bajom:
Nem kell a bor, pedig szomjazom!
Be-behunyom a szememet,
Elaludnám, de nem lehet!


أمين يحيى دعاء
واسم تضمن وصفه
يأبى على مصبيات الحليم
ان تتستخفه
نعم الرئيس رئيس
لا ينكر الحزم ظرفه
يجري السفينة واليمن
في اتجاه الدفة
بحسن رأي يذود الزمان
عنها وصرفه
والنجح في العمل الحر
أن تلائم ظرفه
لقد رمى أي مرمى
بعون من لف لفه
هم نخبة إن يقلوا
فأول السيل شعفه
تالفوا للرقي المروم
احسن ألفه
سمت مناهم وهبوا
لا يعبأون بكلفه


Schmerzen muß dein Pfeil nur nicht,
Amor, ach! sonst schieße nicht!


Folge mir, an allen Ecken
Hörst du jetzt den Pulcinella
Mit der Narrenglocke läuten,
Manche Mandoline klimpert
Unter dem erhellten Fenster!
Gehn wir eilig! denn mich locket
Jener schwarzen Osterie
Alterthümliches Gewölbe.


temperanza el fa sobrio e famoso,
lussuria el fa sfacciato e bestïale,
castità el fa onesto e temoroso:


Unbewußt der Freuden, die sie schenket,
Nie entzückt von ihrer Herrlichkeit,
Nie gewahr des Geistes, der sie lenket,
Selger nie durch meine Seligkeit,
Fühllos selbst für ihres Künstlers Ehre,
Gleich dem toten Schlag der Pendeluhr,
Dient sie knechtisch dem Gesetz der Schwere,
Die entgötterte Natur.


Z jakých krás a z jaké vnady
vznořila se hrůza bledá,
aby zasyčela hady!
Zlaté třpyty oblévaly
starý dům a nízkou střechu
plnou plísně, plnou mechu,
již mé oko darmo hledá –
řeřabiny rudé plály,
hrozny modravého vína
plnily se, šmahem zrály,
tu a tam se pavučina
lesklou nitkou lehce třásla,
ve vzduchu se jasném chvěla,
na mezích se stáda pásla;
jednotvárně, odměřeně,
aby v taktu nepoklesly,
zvuky písně blíž se nesly,
kterou pasačka si pěla.
Sladký půvab podjeseně
klidný ve světle a jasu
snivě rozestřel se kolem,
chvěl se nad zoraným polem,
klad' se na strniště pustá,
padal v brambořiště hustá –
lesy širé jako v žasu
tiše nepohnutě, stály,
na slunci se vyhřívaly.


Fa ch'i suoi tetti a riguardar sì belli
Siano d'arte maestra ultima prova;
Novi Dedali chiama, e novi Apelli
Al suo regio lavor prodigo trova.


Beru-li však dál vám chotě,
chci, by bojoval vždy v poli
proti Maurům na hranici,
nekřivdím vám příliš tuze.


V tom vešlo děvče, pětileté asi.
Nesměle zdraví, pak se k hošku kloní,
brzyčko společně s ním pěkně hrá si
a dětským smíchem všecka jizba zvoní.


Wanns heißer wird
Geht man selbander
Zu dem Mäander,
Der unten irrt.
Da sinkt zum Bade
Der Schäferin,
An das Gestade,
Das Röckchen hin.
Soll ich nicht eilen,
Die Lust zu teilen? –
Der Tag ist schwül,
Geheim die Stelle,
Und klar und kühl
Die Badequelle.


Doch machstu dich fast zu gemein/
du lässt noch andre Schäffer ein.
Beqwäm gehn unter deinen Rokk
zwölff Männer und ein Zihgen-Bokk.


........ i' spero, in qualche parte
e' facci de' mia falli penitenza,
sentirà gioia l'anima angosciosa.


Ovšem hrdí duchové!
Víte, co se v světě děje,
Jak hrom houká, větřík věje,
Jak se rodí tvorové;
Však když někdy jednáte,
Radu žebráte.


pois que tudo seja
vanidade e absinto,
o nada será sempre o nada
e o longe findará aqui, dentro de nó
e esta busca insensata,
quando terá fim?


V té mase zamlklé, šedivé,
v kamenné hromadě neživé
jaro má falešný tón.


Chi ’l crederebbe? Ed è pur ver che sia
il pianto e ’l sospirar esca a l’ardore;
così trist’alma al suo peggior s’attiene.


X


Non si lassi seguir questa battaglia
Che ne sarebbe in troppo detrimento,
Su Rodomonte sia, ne ve ne caglia,
L'havere il patto rotto, e'l giuramento,
Dimostri ognun come sua spada taglia
Poi ch'io ci sono ognun di voi val cento:
Pote questo parlar si in Agramante
Che senza piu pensar si caccio inante.


翩翩龙马控雕戈
白日清秋沛上过
圣主守边思猛士
临风高咏大风歌


e então nós nos magoamos
com uma dor tão intensa
com um furor  tão sem forma
tão sem explicação
Como se estivéssemos
estraçalhando a vida
desmoronando tudo
o que nos pôs  distante
Como se tivéssemos
que destruir  universos
pra cumprirmos o que está escrito:
continuarmos cumprind
e foi tanto o desejo
de rasgar os destino
Nós que rasgáramos todos os códigos
para nos tornarmos vidro,
assim nós nos rasgamos a nós próprios
sem solução e sem lucide
para cada um permanecer
preso dentro dos olhos do outro
para em cada novo encontro
para sempre perguntarmos
por quê?
por quê?


To nevídaní velikánští bozi,
již celé zemi podmaněním hrozí
a v bídy věkoleté náhradu
svět netušených skupí pokladů.


نحن قوم متنا به وفنينا
بتجلي وجوده الحق فينا
وحُشرنا إليه عمن سواه
ودخلنا جنانه خالدينا
قمر لا نضام فيه اجتلاء
بينته ذواتنا تبيينا
وإذا أظلم الكيان عليه
أطلعته الغيوب حيناً فحينا
يا أخلاي هذه نفحات
من رياض بها إليه أتينا
فلتشمّوا الأقاح والورد منها
والخزامى والآس والياسمينا
حضرات بها الوجود تجلَّى
زيَّنَتْه لمن يرى تزيينا
قد حمدنا السرى بهن إليها
حيث منها جئنا المقام الأمينا
وهي أم الكتاب سبع المثاني
نزلت مرتين عقلاً ودينا
فرقينا صفاتها درجات
وشربنا تسنيمها الصِرفَ عينا
وتلونا آياتها وقرأنا
هنَّ حاميم والكتابَ المبينا
وبدت عندنا معاني معانٍ
لمعان بذاتها تبتدينا
علمنا والكتاب والوصف منها
وهي ذات وراء ذا لن تبينا
كيف في الكل لن تبين وبانت
وهي نور لما يزل مستبينا
واعتباراتها الثلاث ظلام
زائل عندها عياناً يقينا
ثلّثوها حقيقةً لا اعتباراً
ثم ضلّوا ونحن فيها هدينا
فاعرف الكل هكذا وتحقيق
تعرف الحق والكفور اللعينا


Kdože tebe skrývá,
holuběnko sivá?
proč z temnice tvojí
zpěv se neozývá?


Ein groß Geschrei geht durch die Welt:
Mit unsrer Kost sei's schlecht bestellt.
Wir sollten, was Gott uns will bescheren,
In Zukunft lieber roh verzehren.
Die Kochkunst sei ein Mißbrauch nur,
Verhunze die Einfalt der Natur;
Drum, was den Schmaus versüßt, verschönt,
Als fader Mischmasch sei verpönt. –
Ha, dacht' ich, wenn mir ein Apfel lacht,
Ess' ich ihn frisch, uneingemacht,
Und Austern schlürf' ich aus der Schale.
So laßt mich kosten von eurem Mahle! –
Da präsentierten sie einen Fladen,
Wie man sie findet auf Wiesenpfaden.
Mir ward steinübel vom Gestank.
Ist's so gemeint, dann großen Dank!
Ich denke, trotz dieser modernsten Schlaraffen
Meine Köchin doch nicht abzuschaffen.


Diesen wandelt er zum Kuckuk,
Jenen gar zum goldnen Regen,
Den die Schürze spottend auffängt,
Den zum Stier. Die Gottgeliebte
Wird zur Jo, wird zur Echo,
Zur betrüglich leichten Welle
Oder gar zum Aschenhäufchen
Und zum traurig-dürren Baum.


Di böse drüs an Rom des Wiclefs sei zum Tod!
Das blutt des Hussens werd an allen Päbstlern blutt!
Der Zwinglius mit seinen Schweitzern
Vergelte seinen tod aus seinem Wasserbronn!
Lutherus werf das Kaiserthum zu boden!
Calvinus schwärtze gar di Allerchristlichsten!
Comen güss aus das ende der dreistände
Des gantzen Babylons an idem Euphrates!
Das Lager, Zelt, Standart des Gifftheils, Tany, Rothens
Errege wesentlich, was er der Welt vorbildte!