Quinci i prati lassando, a i campi e i colli
Rivolga il passo; e sotto il fascio antico
Il mansueto bue riponga il collo;
E già senta il terren (ché n'è ben tempo)
Del suo vomer novel la prima piaga.
Avanti a tutti, il pio bifolco truove
Il più grasso terren che meno abbonde
D'umor soverchio; il vago colle umìle,
La piaggia aprica che più guarde il sole,
Il secco monte: ma l'acquosa valle,
Finché più caldo sol non vesta il Tauro,
Non senta oltraggio: e nel terren più leve,
Sia raro e basso; e nel più vivo e lieto,
Spesso e profondo sia menato il solco;
Perché l'erbe peggior che in questo sono,
Mostrando al ciel le sue radici aperte,
Restin sepolte, e che nell'altro poi
La sua poca virtù non resti spenta.
Sia dritto e largo, e di lunghezza avanze
Poco oltra più che cento volte un piede.
Ove in alto pendente il campo stia,
Meni a traverso pur l'aratro e i buoi;
Perché se l'onda poi, che scorre in basso,
Scender trovasse alle sue voglie il rigo,
Rapidamente, oimè! donna e regina,
La sementa e 'l terren trarrebbe al fiume.
Ma guardi prima ben (ché troppo nuoce,
Né lo puon ristorar fatica o tempo)
Che non tocchi il suo campo, o ferro adopre,
Se troppo il senta dalla pioggia oppresso;
Perché tal diverria (creda a chi 'l prova)
Che render non poria di seme il frutto.
E se dopo gran sete asciutto e stanco,
Sia da nube leggier di sopra asperso;
O misero cultor! sia lunge allora,
Sia lunge allor da lui l'aratro e 'l bue;
Perché, solcato sol, tal rabbia e sdegno
Prende col suo signor, ch'all'anno terzo
Non si degna mostrar le spighe appena.
Ma se 'l vomero tuo, la terra aprendo,
Netto e lucido vien qual puro argento;
Lieto e sicuro allor, doppiando l'opre,
Segui l'util lavor; ch'al tempo amato
Fian la speme e 'l desio dal frutto vinte.
Or prendendo il villan (ché l'ora è giunta)
Dal chiuso albergo, e la famiglia insieme,
I semplici legumi, e l'altre biade
Che nel felice agosto in seme scelse;
Cerer chiamando e chi dei campi ha cura,
Alle fatiche sue larga mercede;
Già commetta al terren la sua sementa.
Sian la fava pallente, il cece altero,
Il crescente pisel, l'umil fagiolo,
La ventosa cicerchia in parte dove
Senza soverchio umor felice e lieto
Trovin l'albergo lor: la lente pure
Dello steril sentir non è sì schiva.
Venghin dopo costor l'orzo e l'avena:
Ma ponga cura in ciò, ché questa suole
Vie più danno portar, seccando i campi,
Al non saggio arator, che spighe e strame;
Come la spelda ancor, ch'a lei s'agguaglia:
Ma il magro monticel ch'inutil vegna
Ad ogni altro valor, per loro elegga.
Né men crudel ancor si sente il lino
A chi 'l riceve in sen: ma tal è l'uso,
Ch'io consiglio ciascun, ch'a forza il brami,
E che seggio gli dia purgato e grasso;
Che non avendo ciò, sì basso e frale
Vien poscia e 'nfermo, che la fida sposa,
Le caste figlie sue vedrà piangenti
Aver al più gran giel la fronte aperta,
E nel più sacro dì la mensa e 'l letto
Senza candido vel negletti e nudi.
La vermiglia saggina, il bianco miglio,
Il panico sottil, d'uccei rapina,
Lungo il chiaro ruscel, vicino al fonte
Onde distille umor, la sede agogna:
E rivien da costor sì larga prole,
Ch'un poco seme gran ricolta ingombra.
Non basti al buon villan la sua sementa
Sparger nei campi, e leggermente poi
Parte coprirne, e ritrovar l'albergo:
Ma la sposa, il fratel, le figlie insieme,
Colle sue marre in man, non lunge sieno
Al buon bifolco; e rinettando i solchi,
E tritando le zolle, ascondin tutto,
Con aguto cercar, che sopra appare:
E gli sovvenga pur, ch'intenti stanno
Il loquace fringuel, l'astuta e vaga
Passera audace, il calderugio ornato,
Il colombo gentil, l'esterno grue,
E con mill'altri poi l'ingorda pica,
L'importuna cornice, il corvo impuro,
Che non trovando allor più degno cibo,
Pur si dànno a furar l'altrui fatiche.
Dunque di veste vil, di pelli oscure,
Di piume e di baston componga in giro
A' seminati campi orrende facce
Di tirannico uccel, di fera e d'uomo
Ch'in disusato suon rotando al vento,
Spavente i predator dai danni suoi.
Quinci levato al ciel, con voti e preghi
Chiami la pioggia, perch'il verno possa,
Ov'al bisogno suo fallisse il grano,
Non lunge al foco, senza affanno e cura
Che gli presti il vicin quel ch'ha d'avanzo,
Di tai frutti nutrir la sua famiglia.
Ma non deve obliar ch'il suo terreno
(Quantunque grasso) del soverchio peso,
Com'ogni altro mortal, troppo s'affanna;
E che riprende in sen forza e ristoro
D'aver pace d'altrui d'un anno almeno,
E d'avuta pietà non torna ingrato.
Pur chi avaro pensiero o povertade
Sproni al troppo bramar, suggetto mute;
Perch'il cibo cangiar risveglia il gusto.
Ove il tristo lupino o l'umil veccia
Féro a' venti tenor coi secchi rami;
Più con la vanga in man che coll'aratro,
La qual più muove addentro e più rinnova
La stanca terra, e più bramata viene
A gli amici legumi e molte biade,
Può l'altr'anno versar vari altri semi,
E del frumento ancor, sol che non lasce
O di cenere immonda o di letame
Porgergli aita, o far al tempo poi
L'aride stoppie sue di Vulcan preda,
Che per mille cagion più beni apporta;
E sovente opra sì, che s'il buon campo
Trova al suo desiar benigno il cielo,
Tanto felici e belle alza le biade,
Che nel tempo novel menar conviene
La pecora e l'agnel che col pio morso
Loro affreni talor l'aperto orgoglio.


Wann ſie an ihrem Tiſchgen ſizt,
So werd’ ich ſcherzend hingewinket:
„Kom, ſchmuͤcke ſelbſt dein Maͤdchen izt,
Wie deiner Laun’ am beſten duͤnket!„
Und mich befluͤgelt ihr Gebot,
Sie unvermutet zu umfangen.
Dann ſchminkt mit hohem Morgenrot
Mein Kus die jugendlichen Wangen.


Las brisas que hoy sobre las mieses ruedan
enfusándoles sol a nuestros panes,
las que funden las nieves de las cumbres
y en el follaje de la selva mecen
sueños de soledad, y las que entonan
canción de cuna sobre el mar redondo
a la tierra que abrasan con sus olas,
suspiros fueron con tu pecho amante
y de sus faldas tus palabras vivas
rompieron a volar como de un nido.
Tú, la Palabra, sin el aire, muda.
Entraban de rondón en tus pulmones
como en su propio hogar, y recogiendo
el vapor de tu sangre, se lo daban
en rocío a las flores campesinas.
La última oleada de tu pecho rosa
rompió en fría quietud, ¡y se quedaron
sin aire tus pulmones; tu respiro
lo sorbió el de tu Padre: arroyo al mar!


El dolce e brieve leto mio sogiorno
Teco consumo e di speranza nude
El giorno al cor rinova magior doglie.


Cada poema que no llegué a escribir,
cada letra que vino y no quise escuchar,
cada papel perdido,
cada destello que no pude anotar
Me duele.
Me duele como sólo tú me dueles;
como los sueños que no llegaré a dormir,
como duele el olvido,
como duele un adiós.


Ich wil mein Lebenlang
Dir singen Lob und Danck,
Daß du mir hast bescheret
Vielmehr, als' ich begehret.
Ach Gott, was werd' ich haben
Nach dieser bösen Zeit?
Viel wunderschöne Gaben
Dort in der Ewigkeit!


Denn als du dem dein Seel verkauft,
Is s' non honorisch g'west
Und itza is sie in Verschiß,
Wo's kaum mehr fünfzehn Guld'n werth is
I glab net, daß er s' löst.


Oh, lásko, nad pokrčení ramen drobných pesimistů
jak slunce teplý paprsek tiše povznesená,
oh, lásko, probleskující i z legendárních Kristů,
ty, která’s našich stínů běloskvoucí stěna,
ty, která’s renouveau sladké našich uštvaných duší,
vždy znovu a znovu se vracející pozlatit jejich smutky,
ty, která přicházíš s polibkem, když nejméně člověk tě tuší,
a z něho vyprovokuješ divoce jasné skutky,
oh, lásko pohlaví,
píseň tě pozdraví
či hymna či křeč nebo vzlyky
i tehdá,
až poslední kletbu či poslední díky
vykřikne k slunci poslední člověk.


Anzi a le volte fa per quattro cani,
perché questo che dico saria poco,
se non aprisse in tutto i marzapani.


Con perlas, ámbar, oro, grana y yelo
(nieve quise decir, no fue posible):
no sea lo esencial inteligible,
pues que no ha de faltarle un Velutelo.


Megállni, menni, mondd, mi célja van?
Nézz jobbra, balra, minden céltalan.


Verleiht, bevor diess Haupthaar der Reif umzieht,
Ein guter Gott mir Einen Aonischen
Mit Bächen und Gebüsch durchflochtnen
Winkel der Erde: so sollen alle


小园和雨扫莓苔
个个圆如济世财
丘壑同盟从已定
莫谈休咎动寒灰


So hast du reiflich dir's erwogen,
Und dieses ist das letzte Wort?
Dich lockt ein ferner Himmelsbogen,
Es treibt dich in die Fremde fort?


Lear király vén már a trónra,
De ifju a szinész - újra;
És oly igaz minden.
Haj! a szerep megvalósul,
“Hallja hálátlan fiúktul:
Vén iszák! - le innen!”


Desfraldando o estandarte da esperança
Que tudo quanto espera sempre alcança.


Wir gingen einen Weg mit vielen Brücken,
Und vor uns gingen drei, die ruhig sangen.
Ich sage dies, damit du dich entsinnst.
Da sagtest du und zeigtest nach dem Berg,
Der Schatten trug von Wolken und den Schatten
Der steilen Wände mit unsicheren Pfaden,
Du sagtest: »Wären dort wir zwei allein!«
Und deine Worte hatten einen Ton
So fremd wie Duft von Sandelholz und Myrrhen.
– Auch deine Augen waren nicht wie sonst. –
Und mir geschah, daß eine trunkene Luft
Mich faßte, so wie wenn die Erde bebt
Und umgestürztes prunkvolles Gerät
Rings rollt und Wasser aus dem Boden quillt
Und einer taumelnd steht und doppelt sieht:
Denn ich war da und war zugleich auch dort,
Mit dir im Arm, und alle Lust davon
War irgendwie vermengt mit aller Lust,
Die dieser große Berg mit vielen Klüften
Hingibt, wenn einer ruhig wie der Adler
Mit ausgespannten Flügeln ihn umflöge.
Ich war mit dir im Arm auf jenem Berg,
Ich hatte alles Wissen seiner Höhe,
Der Einsamkeit, des nie betretnen Pfades
Und dich im Arm und alle Lust davon ...
Und als ich heut im Lusthaus beim Erwachen
An einer kühlen Wand das Bild der Götter
Und ihrer wunderbaren Freuden sah:
Wie sie mit leichtem Fuße, kaum mehr lastend,
Vom dünnen Dache weinumrankter Lauben
Ins Blaue tretend aufzuschweben schienen,
Wie Flammen ohne Schwere, mit dem Laut
Von Liedern und dem Klang der hellen Leier
Emporgeweht: da wurde es mir so,
Als dürft ich jenen letzten, die noch nah
Der Erde schienen, freundlich ihr Gewand
Anrühren, wie ein Gastfreund tuen darf
Von gleichem Rang und ähnlichem Geschick:
Denn ich gedachte jenes Abenteuers.


莲有濂溪梅有逋
两家言句满江湖
自怜尚与梅花隔
曾识先生太极图


فَعَلتَ فِعلَ تِجارٍ مُخسِرينَ بِهِ
فَاِعبُد إِلَهَكَ تُرزَقُ خَيرَ مُتَّجَرِ
ما لِلمَذاهِبِ قَد أَمسَت مُغَيَّرَةً
لَها اِنتِسابٌ إِلى القُدّاحِ أَو هَجَرِ
قالوا البَريَّةُ فَوضى لا حِسابَ لَها
وَإِنَّما هِيَ مِثلُ النَبتِ وَالشَجَرِ
فَالجاهِليَّةُ خَيرٌ مِن إِباحَتِهِم
سَجيَّةَ الحارِثِ الحَرّابِ أَو حُجُرِ
فَما أَفادوا سِوى إِحلالِ نِسوَتِهِم
مُعَرَّضاتٍ لِأَهلِ الباطِنِ الفُجُرِ
وَإِنَّ أَحسَنَ مِن تَعظيمِهِم رَجُلاً
صِفراً مِنَ الحِكَمِ التَعظيمُ لِلحَجَرِ
وَهَل ثَعالِبُ طَيٍّ في مَنازِلِها
إِلّا ثَعالِبُ وَحشٍ بِتنَ في الوجُرِ
ضَلَّ الأَنامُ وَهاذا مَنهَجٌ أُمَمٌ
يَهدي إِلى الحَقِّ فَاِسلُكهُ وَلاتَجُرِ
خَلِّ العِبادَ وَما اِختاروا فَمُلكُهُمُ
إِذا نَظَرتَ كَعَبدٍ راحَ مُؤتَجَرِ
يَغنيكَ ظِلُّ سَيالٍ يُستَظَلُّ بِهِ
عَن سائِلِ التِبرِ في البُنيانِ وَالحُجَر


All nature sings the hymeneal song.
All nature follows, where the spring invites;
Come forth my love, to us these joys belong,
Ours is the spring, and all her young delights.


На гладях бесконечных вод,
Закатом в пурпур облеченных,
Она вещает и поет,
Не в силах крыл поднять смятенныВещает иго злых татар,
Вещает казней ряд кровавых,
И трус, и голод, и пожар,
Злодеев силу, гибель правых…
Предвечным ужасом объят,
Прекрасный лик горит любовью,
Но вещей правдою звучат
Уста, запекшиеся кровью!


Né pensi alcun che più el volto mi bagni
pianto amoroso, né che di Fortuna
(roti pur como vòl) mi doglia o lagni,


seni sevmeyenin


¡Oh tú, que por los ojos te adelantas!
si Apolo tiene pluma y Marte acero,
junta a los dos en experiencias tantas.


Ba i ten chrám, kmet ustaraný,
se rozchvěl sladkou arií
a zpívá, celý rozplesaný,
Královně bílé, Marii.


手扪水中月
误触清虚殿
窃药归掌中
祗恐姮娥见


Kam letli jsme – už nevím sám,
jak dlouho – marně vzpomínám,
však náhle zřím – ó bohové!
za inkoust krev bych chtěl teď mít
a verš můj právem by měl hřmít
v nadzemské řeči hromové –


Durch Hagel/ Feur/ und Plitz/ 21
Durch Schwerdter/ und Geschütz/
Will muhtig ich durchbrechen/
Und sollt' auch Atropos 22
Mit ihren Mord-Geschoß
Mein schwaches Hertz durchstechen:
Daphnis mit seiner Gnad
Wird mich sorgfältig läiten/
Und auff des Creutzes-Pfad
Nach seinem Reich begläiten.


Ich will dir in meinem Leben
Folgen, wie ich immer kan,
Deinem Geist nicht widerstreben,
Der mich hält auf rechter Bahn.
Alles sinnen, alles wollen,
Die Gedancken, Werck und Wort
Richt ich nach dir fort und fort:
Mein beginnen, thun und sollen
Sey, O Jesu, nicht mehr mein,
Sondern stetig rein und dein.


Ich fühlte bald, ich würde toll,
Mein Kopf brannte wie Alkohol,


»Mein Vater ist ein reicher Mann im Lande,
Und seine Äcker liegen allerorten,
Hier steht sein Haus mit Hallen, Hof und Pforten,
Hier kann ich wohnen, dächt' ich, ohne Schande.


Krieger.


أُنشُزوا عَنّا فَأَنتُم مَعشَرٌ
آلُ رِجسٍ وَفُجورٍ وَأَشَر


Hned se sešli všickni svatí
v jednom nářku, s jednou prosbou,
aby čáp byl vyhnán z ráje.
Se sklopenou, holou hlavou
v hávu mnicha, bosonohý
František stál, ruce spjaté,
před trůnem stál Hospodina:
čekal na ten ortel hrozný,
jenž měl zbaviti jej bratra,
milého též společníka.


Was ist Weißes dort am grünen Walde?
Ist es Schnee wohl, oder sind es Schwäne?
Wär es Schnee, er wäre weggeschmolzen;
Wären's Schwäne, wären weggeflogen.
Ist kein Schnee nicht, es sind keine Schwäne,
's ist der Glanz der Zelten Asan Aga.
Nieder liegt er drin an seiner Wunde.
Ihn besucht die Mutter und die Schwester;
Schamhaft säumt sein Weib, zu ihm zu kommen.


Vrána ustál. Trnou posluchači;
k sousedu se soused blíže tlačí,
jak by zlosyn po žití mu drahém
sahal. Krejčí vzkřikl, hlas co stačí:
„Spaste duši, písař Vrána vrahem!“
Tento ale klidně v chmelném zdroji
dušičku si zpráhlou zavlažil.
Když se hrůzy druhů nabažil,
pokračoval takto v řeči svojí:
„Za nedlouhou dobu po skutku,
vrátil jsem se v naši hospůdku,
a nechť věří kdo neb nevěří,
chutě dal jsem se v svou večeři.
Seděl jsem tam ovšem sám a sám.


– No, – gli risponde Otton – fra noi non s'usa
così tosto depor l'arme e l'ardire;
altri del mio cader farà la scusa,
io vuo' far la vendetta o qui morire. –
In sembianza d'Aletto e di Medusa
freme il circasso, e par che fiamma spire:
– Conosci or – dice – il mio valor a prova,
poi che la cortesia sprezzar ti giova. –


Vévoda se nehne,
reci dále sní,
časem jen meč o štít
slabě zazvoní.


ولما تلاقينا ولم نُظهِرِ البكا
حِذارا من الواشِي ولم نجدِ اللفظا
ولم نُفْشِ للألحاظ مكنونَ حبّنا
وأسرارِنا فيه فنستخدِم اللحظا
رددنا إلى الأجسام حَرَّ قلوبنا
فلما غدا سلطان حُمَّائها فظّا
شكونا أَذى الحُمَّى جهارا ولم نَخَفْ
رقيبا ونِلنا من تلافُظنا حظّا


Ó vysmějte se každé chybě,
„to psáno má být tak a tak“
a ku soucitu škodolibě
svou autoritu skloňte pak –
„sic“ – „ovšem“ – „možno“ – a tak dále –
a mně pak zbude věřiti,
že vystihli jste dokonale,
co v básně chtěl jsem vložiti.


So zieh ich aus Erfahrung die Bilanz:
Die Zweiheit paart sich nur im Wollusttraume,
Sonst paart sich meine Faust mit meinem Schwanz.


Mert valahol járok s valamit csinálok,
elmémbe mind ott forog
Julia szép képe, gyönyörű beszéde,
lelkem érte forr, buzog,
Valahová nézek, úgy tetszik szememnek,
hogy mind előttem mozog.


Ty vrásky Tvé, ten očí Tvých lesk vlahý
tak věrně vyjadřují vše Tvé city,
jež do otázky nejtklivější vlity,
zda šťasten v dáli rozenec Tvůj drahý.


Auch die Plassenburg die neue,
Und es soll mich nicht gereuen.«


骠国朝天进乐时
宫商依约似龟兹
教坊风便伶官俊
全曲偷将并不知


E qual si fusse un tempo la sua vita,
intenda ogni gentil cor per se stesso:
era legata l'anima e smarrita,
e si doleva con Amore ispesso,
dicendo: «Lasso, hor da me s'è fuggita
ogni speranza che tu m'hai promesso:
questo non è quel che quaggiù si crede,
se 'l terzo ciel tu reggi sanza fede.


What tho' I be low and mean,
I'll engage the Rich to love me,
While I'm modest, neat and clean,
And submit when they reprove me.


—«¿Mortificar el anhelo
de que me pueda casar?
¡Si es la pasión que yo siento
que me da felicidad!
Si me la quitan al punto,
¡ay padre!, me matarán.
»¡Que se marchen estos sabios
que no saben ni pensar
y si no existe un remedio
que dé la felicidad,
quitad pues del diccionario
esta palabra infernal!
¡Que no se hable ni se escriba
en nuestro reino jamás!»
    .............
Suenan trompetas de esclavos
en los confines del mar
y rugidos de leones
del jardín de Munifar:
—«A todo el que pronunciare
esta palabra fatal,
se le cortará la lengua,
por conducta desleal».
    .............
En el país del oriente
de mil lagos de cristal,
de sombras de terciopelo
y de estrellas de coral,
de la selva de leones
cual frontera natural,
desde entonces nadie entiende
la expresión «FELICIDAD».


V saních zděšen muž se tyčí
prostovlasý – druhý padá
do závěje – oba křičí –
hle! i jakás žena mladá – –
Přiskočil jsem jako střela
a pěsť moje obří silou
v děsném trysku zadržela
zápřež saní zdivočilou.


Publicado no livro Lua de Ontem (1960) Poema integrante da série Um Homem e seus Fantasma
In: RAMOS, Péricles Eugênio da Silv Poesia quase complet Rio de Janeiro:  Olympio, 197


Ma spargon questi nel ferir conforti,
E fa gioia e dolcezza il morir caro,
Ch' ancidon sì, ma vita indi, e riparo
Porgono altrui pietosi insieme, e forti;


Unwilling then in Arms to meet
The Enemy, He could not beat;
He strove to lengthen the Campaign,
And save his Forces by Chicane.
, the  Chief, who thus
By fair Retreat grew ,
Shows us, that all that Warrior can do
With Force inferior, is .


Afastado da terra, umedecida
De tantas, tantas lágrimas caindo
De cada peito trágico, fui indo
Ainda mais longe, de alma em luz ungida,


岁晚部兵归幕府
早春仍上梧州船
时人休讶予官散
捕盗新兼理税钱


Wenn du dich mit vollem Rechte
Scherzend nun von mir entfernst,
Nahn sich mir die Höllenmächte,
Und ich schieß mich tot im Ernst.


Ama rettentő lármának
Kezdek leírásába,
Fegyverek mint ropogának
Mars szörnyű csatájába;
Mikor, mint a főldtől nemzett
Hatalmas óriás-nemzet
Granatéros serege:


Osiky šumí o dědičné zimě.


Will mich selbst die dumpfe Gruft,
Nun wohlan, sie mag mich raffen!
Dünkt mir gleich, in frischer Luft
Hätt ich manches noch zu schaffen.


小小一枝足
寥寥万象空
踢翻旧窠窟
谁在月明中


لي حبيب قد شفَّني وبراني
هو دانٍ ووصلُه غير دانِ
إنما حسرتي لقلَّة حظي
من حبيب أراه نصب عياني
أنا كالسبط مات وهو يرى الما
ءَ وشيكاً بغلة الظمآنِ
أنا راضٍ بأن أموت كريماً
وأصونَ الهوى عن الإعلانِ
لم أجد في الهوى مُعيناً أميناً
فلذاك استعنتُ بالكتمانِ
وإذا ما الحبيب كان مَصوناً
صنتُ ودي له وصنتُ لساني
بي حذارٌ إذا أردتُ أُسميِّ
ه كأني أفطرتُ في رمضان
قد تجافيتُ عن هواه لإبقا
ئي عليهِ ولو درى ما جفاني
فكأني على صراطٍ من الصَّب
رِ أُرَجّي به حلولَ الجنانِ
كان ظنّي به جميلاً فصَرَّف
تُ ظنوني إلى وجوهٍ حسانِ
سوف أُخلي له فؤادي وعَينَي
يَ فعَلّي أخلو به في مكانِ
أو عسى أن أنال ما أتمنّى
فألاقي مفتاح باب الأماني
قد كتمنا الهوى مكاتمة الخو
ف عسى أن نفوز فوز البيان
فهجرناكمُ وسبحان مَن يَع
لَمُ ما تحت ذلك الهجرانِ
نار شوقٍ بلا دخانٍ تَلَظّى
هل رأيتم ناراً بغير دخانِ
كيف لا أتَّقي الهوى بتوقٍ
والهوى من محفِّزات الهوان
بيَ سكرٌ وقد تغافلتُ عنه
وطريفٌ تغافُل السكرانِ
غالطت عينيَ الرقيبَ عياناً
ومليحٌ مخالطات العيانِ
ومتى يرتجي العليلُ شفاءً
وهو يلقى الطبيبَ بالكتمانِ
ما تركتُ الشكوى لصبري ولكن
في فؤادي ما لا يؤدّي لساني
فتعطّف بخَلوةٍ تبسط الأُن
سَ ببَثِّ العتاب والأشجانِ
فعسى أن تنالني رحمةُ الوَص
لِ فأنجو من سخطة الهجرانِ


No peito a chama acendida
As entranhas lhe abrasou;
Mas da ingrata, que a ateou,
É crime ser percebida.
Se deita sangue a ferida
A vista do matador.
Vejam de que nova dor
Sente o triste a alma cortada,
Paliando co’a sua amada
Sem declarar seu amor!


Ich hab im Traum geweinet,
Mir träumte, du lägest im Grab.
Ich wachte auf, und die Träne
Floß noch von der Wange herab.


Životem jedním nelze žít’.
Požáry musíš založit’
a všechno slabé do nich vnést’.
Vyvážit’ svoje dobro zlým,
vzepřít’ se snům svým chorobným
a z jejich hrobu vzkvést’.


Ночь июня, млея в ласке заревой,
Насмехалась гордо над моей тоскоСмеючись тихонько с ивою влюблённой,
Лепетал ручей мне: «Уходи, бессонный»Липка мне шептала: «Уходи-ка прочь,
Не смущай уныньем радостную ночь!»
И заря с полночи алою улыбкой
То же повторяла за зелёной липкоКрыльями тревожно ветер трепета«Уходи, мечтатель!» — мне он прошептаВсё, что здесь я видел, пело хором стройным:
«Здесь не место думам злым и беспокойным»


Ihr müsset nach dem Fleische sterben
Und abthun allen bösen Schein,
Der nichts als Straffe kan erwerben.
Wann ihr das Leben wollt ererben,
So last deß Fleisches Wercke seyn
Und räumbt dem Geist' euch ein.


Ich fliehe des Verächters Pfade,
Der, im Gewühl der Welt verstrickt,
Den Herrn vergißt, und seine Gnade,
Die Hülfe, die er ihm geschickt.


Indem bükt sie ihn herum:
Halt ich will dich lehren sitzen,
Gß' gß' noch einmal so kum,
Dann will ich dich besser fitzen, ach Cupidon. usw.


Du, die uns so lieblich das Leben erheitert,
An magischen Banden durchs Nebelthal führt,
Mit göttlicher Milde die Seele erweitert,
Das Reich der Ideen allmächtig regiert,
Und freundlich verbirgst unterm rosigen Schleier
Die Thräne, die Lieb' uns und Sehnsucht erpresst,
O Hoffnung! dir weih' ich die würdigste Feier,
Dich lad' ich hier ein zum beglückenden Fest!


In Liebesehrfurcht stumm
Im stillen Herzensheiligtum,
Von Gottes Gegenwart durchdrungen,
Gilt mehr, als ein Gebet der Zungen.


že svůj prapor nyní doplníme,
žlutobílým pruhem vatikánským,
lva pak v znaku našem zaměníme,
pěkným černým rakem velikánským.


Ale cítil jsem, znal všecko;
– to je konec – myslil jsem si
s klidným fatalismem Turka,
– konec všemu na věky...


Tam od jezera stezka pro dva lidi –
ani je měsíc na ní nevyslídí.
Na pravo skály, z mechu se obrázky –
hezky se dívat na ně v blahu lásky.
Na levo louka – tráva posečená,
jakby teď právě odešla z ní žena,
než k dětem vrátila se za večera.
Teď vystupuje něco z pološera –
jeden to člověk? – není možno ani –
či snad dvé srdcí v tichém rozmlouvání,
že nelze rozeznat, zda šustlo listí
neb vydechli cos rtové jejich čistí?...
Teď blíž a blíž – a hlavy přece dvě jsou,
či snad je spolu s myšlenkami nesou
tak těsně, věrně, jakby jedna hlava? –
Ve houští ptáče žalem postonává,
hrdélko měkne, tklivá píseň zvučí; –
to snad dvé lidí písničkám se učí? –
Snad přišli poslouchat? – ba divné věru;
a přece ptáci nejlíp při večeru
dovedou skládat, den co podal krásy,
než večernice konec jeho hlásí,
a přec lidé v noci nejraději
tu tajnou píseň mladé lásky pějí,
a nemilo jim, kdy se den už vrací.
Po cestě lidé, v olšině zas ptáci.


Deh, spartite da voi i folli affanni,
prendete frutto dell'età fiorita
e poi le beffe non arete e' danni!


Vergebens prahlt ihr, eitle Weisen,
Die Wissenschaft uns anzupreisen,
Mit der ihr euch so sehr erhebt;
Der Wahrheit Reiz, der Weisheit Stärke
Rühmt ihr umsonst, zeigt es im Werke,
Daß ihr allein für diese lebt.


Eriton cruda e' suoi laidi canti
tomulto fanno per gli orecchi miei;
e 'l fier latrar di Cerbero, e con quei
tutte l'altre bestemmie degli erranti


Beethoven schied. Und während er verschnauft,
Herrscht Meyerbeer, der hundert Orgeln kauft,
Damit der Componist, der mit ihm ringt,
Nicht eine vor ihm auf die Bühne bringt.
Beethoven hätt' der Orgel selbst vertraut,
Was dieser auf die erste Orgel baut.


Drum bin ich in des Lebens Fülle fremd,
Starr, wurzellos und blicke Wolken nach,
Verwehenden Gebilden ohne Sinn.
Die große Leere und das größte Leid:
Liebloses Leben, kalte Einsamkeit.


بين أهل الصعيد شاع حديث
وهو أن المويلحي صفعوه
ليت شعري وليتني كنت أدرى
ساعة الصفع أين كان ابوه


Gib, daß nach deinem Paradeis
Im Ende meiner Lebensreis
Mög meine Seel verlangen.
Laß nach dem Tod am Himmelskreis
Mich als ein Sternlein prangen.


„Aj to chci večer také ven!“ –
Teď chodí spolu den co den.


Die Sistinische Kapelle
dröhnt von wüsten Hammerschlägen:
Männer zimmern für die Feste
eines Baldachins Gerüst.


يا خير من ملك الملوك بجوده
ولفضله قد أشبهَ الأملاكا
واللهِ ما عرفَ الزمانُ وأهلُهُ
أمناً ويمناً دائماً لولاكا
وافَيتُ أهلي بالرياض عشيةً
في روض جاهك تحت ظل ذَراكا
فوجدتُه قد طلَّه صوب الندى
بسحائب تنهلُّ من يُمناكا
وسفائنِ مشحونةٍ ألقى بها
بحرُ السماح يجيش من نُعماكا
رُطَبٌ من الطَّلع النضيد كأنها
قد نُظِّمت من حسنها أسلاكا
من كل ما كان النّبيُّ يحبها
وأحبها الأنصار من أولاكا
وبدائع التحفِ التي قد أطلعت
مثلَ البدور أنارت الأحلاكا
نطف من النور المبين تجَسَّمتْ
حتى حسبنا َنَّهنَّ هداكا
يحلو على الأفواه طيبُ مذاقها
لولا التجسّدُ خلتُهنَّ ثناكا
طافت بها النَشأُ الصِّغارُ كأنَّها
سربُ القطا لمّا وَرَدْنَ نَدَاكَا
نَجْواهُمُ مهما سمعت كلامهم
ونداؤهم مولايَ أو مولاكا
بَلَّغْتَ في الأبناء عبْدَك سُؤُلَه
لا زلتَ تبلغ في بنيك مُناكا
يتدارسون من الدعاء صحائفاً
كيما يطيلُ الله في بُقياكا
فبقيتَ شمساً في سماء خلافةٍ
وهُمُ البدورُ أمدّهن سناكا


A mu na to vojevoda rovský:
„Nedála se nehoda mně žádná,
ale dála náhoda se divná!
Chytil se nám v kleci, hle, tu slavík!
Divný je a divnou pěje notu!
Blíže, brate, přistup, sám ať slyšíš,
přelíbezně zpívati jak umí!“


Sol dein Wind mir dienen,
Angenehmer West,
Der sich hier im Grünen
Lieblich hören lässt?
Tirsis Wind vnd Blumen seyn
Tieffe Seufftzer, Sorg vnd Pein.


Зачем ты послан был и кто тебя послал?
Чего, добра иль зла, ты верный был свершитель?
Зачем потух, зачем блистал,
Земли чудесный посетитель?
Вещали книжники, тревожились цари,
Толпа пред ними волновалась,
Разоблаченные пустели алтари,
Свободы буря подымаласИ вдруг нагрянула… Упали в прах и в кровь,
Разбились ветхие скрижали,
Явился муж судеб, рабы затихли вновь,
Мечи да цепи зазвучалИ горд и наг пришел Разврат,
И перед ним сердца застыли,
За власть отечество забыли,
За злато продал брата браРекли безумцы: нет Свободы,
И им поверили народИ безразлично, в их речах,
Добро и зло, всё стало тенью —
Всё было предано презренью,
Как ветру предан дольный пра


本是骊龙颔下珠
昨因龙睡到寰区
世人只恐龙来取
讳却龙名不敢书


Oder, wenn uns die Nacht bei dem dircëischen
Päan, oder beim Sang brittischer Barden fand,
Und beim holden Geflüster,
Wo sich Herzen begegneten!


أَحِبِّي يَا شَمْسَ الْمَحَاسِنِ وَالصَّفَا
تَرَفَّقْ بِمَنْ أَمْسَى بِحُبِّكَ مُدْنِفَا
وَأَطْفِئْ بِمَاءِ الْوَصْلِ فَإِنَّهُ
تَلَظَّى بِنِيرَانِ الْكَآبَةِ وَالْجَفَا
وَأَبْقِ حَيَاتِي فَهْيَ لِلدَّهْرِ زِينَةٌ
وَلاَ تَكُ يَا رُوحِي لِرُوحِي مُتْلِفَا


Eu vi ao longe um navio
Que tinha uma vela só,
Ia sozinho no ma
Mas não me fazia d


Legtest du in Rosenbande
Nicht des Zephyrs Wankelmut?
Stiegst du nicht an Cyprus Strande
Wonnenschauernd aus der Flut?


Její očka žárná
jako nočka jarná –
a do kola z husta
růžemi obrůstá.


Wer ists, der uns das Liedlein sang,
So frey ist es gesungen?
Das haben gethan drey Jungfräulein,
Zu Wien im Oesterreiche.


Ogni natura ultimamente è mossa:
fino a li exangui insecti vanno a volo,
e io m'apparecchio a la perpetua fossa.


Mein Kind! er lebt, ist jung und roth;


Pak přijdou zima, hlad... konce jim není.
Děti jak mrtvolky jdou po stavení...


太虚不著片云飞
海色溶溶漾月辉
露裛芦花珠欲滴
两涯清影送船归


A doma marně čekají ho děti
a jejich duše v dálku k němu letí
a k hrobu umdlená svá křídla chýlí
a bouře zanášíc jej smutně kvílí.


Bolela nás ta láska,
jíž jsme objímali
člověka, vsi a města,
ze zla že stali se zlými
dobří kdys lidé,
ze zrnek zloby
zločin že nad ně vyrost,
protože denně
prázdný byl stůl,
vymřelý chlév,
kolébky bez dětí.


Kein Glück! Ich trug den Demantkranz,
das Purpurkleid im Märchenschloß,
und steh nun doch an Abgrunds Rand –
und leise lacht mein Weggenoß.


To slasť ta činí, blaženosť,
V níž přáno mi se kochati,
Slasť taková, že nelze mi
Ji rozumem svým stíhati.


In Stunden nur der Einsamkeit,
in Stunden der Erinnerungen,
da fühl ich's doch, wie tief, wie tief
der Stachel mir ins Fleisch gedrungen.


Kemst an't Hus du denn mi, Lurwig,
as du oft büst, dick un dun –
süh, denn furtsten güng ick hen di
nah den irsten besten Tun;


Partout où vous vivez, chênes, peupliers, ormes,
Dans les cités, aux champs, et sur les rocs déserts,
Je fraternise avec les tristesses énormes
Que vos sombres rameaux épandent par les airs.


Seherin! wehe!
Wird aus dem Kranze
Asgards die Rose
Sinken zum Staube?
Knospe des Tages
Herrlicher Morgen!
Wirst du den Reigen
Fliehen der Stunden? –
Eins mir noch sage,
Welcher der Götter,
Welcher der Riesen
Dräuet dem Sohne?


Ja selig ist's, in jenem Rausch zu sterben,
Wozu den Kelch ein Gott nur einmal beut;
Wenn sich im Lenz die Bäum' am höchsten färben,
Hat eine Nacht die Blüthen bald zerstreut.
Auf Flügeln naht dem Glück sich das Verderben,
Das tauschend dann dem Glück die Flügel leiht.
Nach Stunden zählt die Lust, der Schmerz nach Jahren,
Das sollt' auch jetzt Alpino's Herz erfahren.


por ser primavera e por seres pássaro e flor


mortale sento ferute,
caio en terra vulnerate.


Podivnou mocí neklidnou duše se vždycky chvěla,
do hájů se tu vstoupilo tak jako do kostela,


„Smrt čeká. Slyš naposled výstražný hlas,
své církvi tak nevděčný synu!
Ta teď ještě odpustí. Ještě je čas.
Jen vyznej a lituj svou vinu.
Ó nevzdoruj! Odvolej lži své a bludy,
tak život svůj spasíš a ctěn budeš všudy.
Nuž, odvoláš? – Povol! Sic svou počne kat
a při sám Bůh zhyneš jsa na věky klat.“


少陵诗诧古来希
老病馀生曷不归
不信神仙不信佛
死时惟裹破深衣


翩翩好作一行飞
孤影怜余鬓欲稀
每忆高堂春酒熟
梦中齐著老莱衣


مليّ الحسن حالي الوجنتين
متى يقضي وعود الوصل ديني
أبثك إنّ عاذليَ المعنى
رآك بعين حبٍّ مثل عيني
فحاكى قلبه قلبي خفوقاً
وحكمت الهوى في الخافقين
لمثل هواك تجنح كل نفسٍ
وتسفح كلّ ناظرة بعين
صددت فما الأسى عندي بقلٍّ
ولا دمعي بدون القلتين
ولا جلد على إنكار دهرٍ
رمى قلبي الوحيد بفرقتين
مضى المحبوب ثم مضى شبابي
وأيّ العيش يصلح بعد ذين
هما هجرَا على رغمي فأرخ
حديث تلهفي بالهجرتين
بروحي عاطر الأنفاس ألمى
رشيق القدِّ ساجي المقلتين
يهزُّ مثقفاً من معطفيه
ومن جفنيه يجذب مرهفين
له خالان في دينار خدٍّ
تباع له القلوب بحبتين
وحول نقا سوالفه عذارٌ
كما شعرت نقوش في لجين
أظلّ إذا نظرت لوجنتيه
أنزّه في النقا والرقمتين
فيا لله من غصنٍ فريدٍ
وفي خدَّيه كلتا الجنتين
أما وحباب مبسمه المفدّى
على معسول كأس المرشفين
لقد عذُبت موارده ولكن
ندى المنصور أحلى الموردين
ندى ملك له في الملك خد
وجد فهو عدل الشاهدين
يمدُّ بساعدين إلى المعالي
ويتعب في النوال براحتين
كثير السعي في شرف ومجدٍ
قليل الشكو من ضجرٍ وأين
كأنَّ هواه في حبّ العطايا
يطالبه بدِين لا بدَين
إذا ما أشرقت خدَّاه بشراً
فعوّذها بربّ المشرقين
وإن حمل السلاح ليوم حربٍ
فقل في الليث ماضي الماضغين
يهشّ السيف في يمناه عجباً
ويبسم بالهنا سن الرّديني
ورُبَّ طلوب حلمٍ قد دعاه
فعاد بهين الأخلاق لين
بأروع ناصريِّ الذكر ما في
رواية فضله مثقال رين
يصيح للفظ مادحه بأذنٍ
وينعم من خزائنه بعين
ويجمع بالثنا والأجر دنيا
وآخرة فيرضي الضرَّتين
على حين الشبيبة في اقتبالٍ
وفرع الملك زاهي المعطفين
يقلّ لذكره الإقبال قدماً
وكيف يقاس ذو زين بشين
فلا تتبع لتبع ذكر جور
ودعنا من رعونة ذي رعين
أقام محمدٌ للفضل شرعاً
محا ما كان من شكٍّ ومين
ورادف حسن خَلق حسن خُلق
فلم يقنع بإحدى الحسنيين
كذا فليبقَ في أُفق المعالي
ووالده بقاء الفرقدين
أصوغ له مدائح لم يصغها
على سيف العلى نجل الحسين
وأطلق فيه ألفاظاً تسامت
على ألفاظ رهن المحسنين


Zufällig bin ich selber
Vertraut mit Rosali'.
Wir sind nicht blöde Kälber,
Wie Jener uns verschrie.


Zbodá-li, poraní
časem i hloží,
však ránu zahojí
zas láska Boží.


Na oltáři bílých svěc se chvěly plameny,
jak by vzduch se vzdechem mrtvých třásl zvlněný.


Du grosser Gott, der du den Feuer-Wagen
Rings umb den schönen Himmel führst,
Der du den Tag, so offt es pflegt zu tagen
Mit einem güldnen Mantel ziehrst,
Daß der helle Schein sich dringet
Durch der finstern Nächte Ruh,
Daß uns klares Liecht umbringet,
O Apollo, das machst du.


Wie bangt' ich, noch ein froher Knabe,
der kindisch leicht die Worte fand,
wenn plötzlich mit dem Zauberstabe
dies Schweigen meine Zunge band!


A král! král prací mřít by měl
jak bídný rabův syn? –
Ať trmácí se rolník, chlap,
ty za ně odpočiň!


Thor stand am Mitternachtende der Welt,
Die Streitaxt warf er, die schwere:
»So weit der sausende Hammer fällt,
Sind mein das Land und die Meere!« –


Již odpusť, duchu, v sluneční že jas
a hloubku tůní, myšlenek Tvých báně
se odvážilo oko trpasličí;
paprslek jediný z tvých věčných kras
jen dotekl se chudobné mé skráně
a jeho dechem tisíc květů klíčí.
Jsouť prosté chudobky to české duše,
již ruka dějin v pouta utkala,
jejížto noha skalami běd kluše,
než v rajská štěstí místa bývalá,
své minulosti kryta baldachýnem,
se dorve vůlí, nadšením a činem.


Un revulsivo al mundo es Unamuno.
Un reconstituyente cual ninguno.
¿Será oportuno,
será importuno
este Unamuno?
¿Será una bomba,
será un remedio
cual ninguno?
¡Bomba,
espada,
impulsivo o revulsivo,
Unamuno,
Unamuno
solo hay uno!


Jen stále v oblacích a na červánku,
jen stále v zlaté aureole hvězd,
jen stále v hudbě sfér a šumném vánku
dlít nelze, často prosa prašných cest
nám stříká blátem svým až příliš k spánku,
a prosa žití, nechť i prosou jest,
když pravdivá, má nárok na též tony
jak věštce fantasmata, visiony.


Pel medesimo messo fe' disegno
di mandar a Ruggiero il suo cavallo,
che gli solea tanto esser caro: e degno
d'essergli caro era ben senza fallo;
che non s'avria trovato in tutto 'l regno
dei Saracin, né sotto il signor Gallo,
più bel destrier di questo o più gagliardo,
eccetti Brigliador, soli, e Baiardo.


Wenn Europens Völker kriegen,
Singen wir von alten Siegen,
Sehen im Gefühl der Ruh
Ihren Blutgefechten zu.
Weiden selbsterzogne Heerden,
Pflügen sicher eigne Erden,
Essen froh nach altem Schroot.
Käse, Milch und Roggenbrod.


Glänzt Gold in hundert Tempeln, vom Throne giebt
In Goldgewändern schimmernd Sankt Petri Fürst
Den Segen, und Roms größte Kuppel
Leuchtet in Flammen als Krone Petri.


si la más cierta vida es la pasada,
de la presente, ¿quién fiar se atreve?
¿Quién a más, si aun gozándola, es soñada?


Jak zmámen ostrým světlem,
zpit jedem prudkých vín,
otráven v parku vzkvetlém
výdechem balsamin;
jak utýraný k skonu
tajemných četbou knih,
rozčilen výškou tónů
nesmírně vášnivých,
jichž passáže se hnaly
jak hladké laviny
a v brzku zasypaly
můj nápěv nevinný;
tak vracel jsem se chudý
z těch panovničích měst
do vísky rodné půdy
zlou hornatinou cest.
Den co den jsem se vracel,
den za dnem smutnější,
když soumrak světla kácel,
vlek tmu, jež konejší.
Dřív, nežli šeřilo se
na horách východních,
zas v nejčasnější rose
jsem k pochodu se zdvih’.
Slýchal jsem pro vše slepý,
jak bouřivě se dral
hrom varhan velkolepý
z prastarých kathedrál.
A světských knížat slávu
jsem v průvodu zřel tich,
v hořícím zlatohlavu
stín paní líbezných.
I slavná nastolení
jsem viděl odbývat
za trub a kotlů vření
s vysokých ballustrád.
U fontán, ssutých zahrad,
pradávných klášterů
svůj každodenní návrat
si chystal k večeru...
Jak zmámen ostrým světlem,
zpit jedem prudkých vín,
otráven v parku vzkvetlém
výdechem balsamin;
jak utýraný k skonu
tajemných četbou knih,
rozčilen výškou tónů
nesmírně vášnivých,
jichž passáže se hnaly
jak hladké laviny
a v brzku zasypaly
můj nápěv nevinný...
zas tiché ve vsi bílé,
v zátopě zeleně
pro ztracené ty chvíle
jsem zalkal zničeně.


Slavná hostina je v plápolu,
Všecko v divém kvasí ryku;
Ze lbu koflík nešen v hlaholu
Podlé Kanibalských zvyků;
Divý Alboin pak vyjde v před:
„Rosamundo! piji na pamět!“


„Matička dlela v klidném snění,
kdy z domova ses ubírala –
kdy se mnou čile ku křepčení
jsi rozjařená pospíchala!“


S Bohem buď, má drahá Krusko!
Přestaň hořce kvíleti!
Též i mně jest v prsou úzko,
Žel mi bude v zápětí;
V okamžení však, hleď! dolů
Jak sem s vrchu se snesl,
An sem pro prudkost tvých bolů
Lík ti mocný přinesl.““


Der Zeit vorauszugreifen ist jetzt die Mode,
Sonst sezierte man die Leute erst nach dem Tode.


Es geht durchs All ein unerhörtes Wettern,
Der Blitz umzüngelt den gehäuften Zunder;
Wie fallen sie so schnell aufs Knie jetzunder,
Wie flink bekreuzen Basen sich und Vettern!


Květ, jenž nám voněl letem celým,
tak zvadnul náhle, keř je holý,
jej vítr s polibkem svál vřelým
a vzpomínka ta nás tak bolí...


Císař vstal a za ním kráčí,
cítí osten viny v hrudi;
v dóm se jejich cesta stáčí,
ohlas v chrámu klenbách budí.
Kolem jas a lesk a záře,
rytířů, hle, ve věnci
klečí staří snoubenci,
Turpin stojí u oltáře
mlčky sahá k růženci.


北府春风暖
南园午簟凉
行藏随所寓
独恨天茫茫


Ich hielt den Mund dicht an dein Ohr gepreßt.
Weich wie das Vögelchen im Nest
An deinem Busen lag mein Herz gebettet.
Wir sprachen – was? wir wußten's selber nicht;
Ein Stammeln war's, wie wenn die Seele spricht,
Vom Bann der Weisheit losgekettet.


Der Greis versetzt gebückt: Die Gunst verpflichtet mich.
O würde mir erlaubt, in meinem nahen Garten
Mit einem schlechten Mahl gehorsamst aufzuwarten!
Der Vorzug wäre königlich.


A jak zvony na zvonici,
naposledy ještě znějí,
zdá se mi teď náhle, jinou,
podivnou že píseň pějí.


»Wie das Wasser kräuselt und rennt,
Und wie die Kämme ihm flittern!
Vetter, ob wohl die Düne brennt?
Ich höre das Seegras knittern.« –
»Dünste, mein Junge, nur Phosphorlicht,
Vermoderte Quallen und Schnecken,
Laß sie leuchten, sie zünden nicht,
Und morgen sind's grünliche Flecken.« –


Der König und die Königin
Verwundern sich gar sehre,
Der König sieht den Becher an,
Den Mantel sie ablegt;
Da fanden sie dann beyder Sinn,
Geschrieben hell und here:
»Nur treue Lieb draus trinken kann.«
»Die Treu den Mantel trägt.«


Orlando in mezzo alla sua gente entrava
ed una lancia ch'egli aveva abbassa,
e 'l primo ch'a lo scudo riscontrava
lo scudo e l'arme e 'l petto gli trapassa;
poi trasse Durlindana e martellava:
quante arme truova tante ne fracassa;
fece un macel di gente in poca d'otta.
Rinaldo n'avea già morti una frotta.


Die Wirte suchten ihren Gast zu ehren
Mit derber Kost, mit derben Jägerstücken,
Wie sie die Wächter und das Wild berücken,
Von Gemsen, wie sie fielen, Luchsen, Bären.


A rádlo, jímž vždy hojnosť chleba dána,
teď odpočívá, a s ním silné paže,
jež nezastaví z letního se rána,
až Noc kdy hvězdy na oblohu váže.


Oh nincs egyetlen szent emléke,
Még egy buldog napot sem élt,
Hiú örömök tengerébe
Merűlve bár mindent remélt.
Nyugalmát hol keresse, lelje?
Azt nem nyujt az ily szerelem;
Csalódva nincs, mi fölemelje,
Csak undort érez hidegen.
Amit eljátszott, föl nem támad,
Mind hasztalan a késő bánat,
Mult és jelen egykép sivár,
A szebb jövőnek vége már.


(Março de 1856)


Jak olovo je nebe kalné,
a dešť se snoubí s vichřicí,
a žluté vody proudy valné
se hrnou pustou ulicí.


Es una tarde clara,
casi de primavera,
tibia tarde de marzo
que el hálito de abril cercano lleva;
y estoy solo, en el patio silencioso,
buscando una ilusión cándida y vieja:
alguna sombra sobre el blanco muro,
algún recuerdo, en el pretil de piedra
de la fuente dormido, o, en el aire,
algún vagar de túnica ligera.


O woman! bloody, bloody was thy deed;
The blackness of thy crime exceeds belief;
The story makes each heart but thine to bleed,
And fills both men and maids with keenest grief!
Behold thy daughter, beauteous as the sky,
When early morn transcends yon eastern hills,
She lov'd the youth who by thy guile did die,
And now our ears with lamentations fills:
'Tis she, who sad, and grov'ling on the ground,
Weeps o'er his grave, and makes the woods resound.


Selig, wer ohne Sinne
Schwebt, wie ein Geist auf dem Wasser,
Nicht wie ein Schiff – die Flaggen
Wechslend der Zeit, und Segel
Blähend, wie heute der Wind weht,
Nein ohne Sinne, dem Gott gleich,
Selbst sich nur wissend und dichtend
Schafft er die Welt, die er selbst ist,
Und es sündigt der Mensch drauf,
Und es war nicht sein Wille!
Aber geteilet ist alles.
Keinem ward alles, denn jedes
Hat einen Herrn, nur der Herr nicht;
Einsam ist er und dient nicht,
So auch der Sänger!


Sehnend in die Weite späh' ich,
Ob mein Blick die Karawane
Nicht erschaut und nicht von ferne
Weiße wallende Gewänder;


Wohl, Löwen, wohl! vollendt ist streit und krig!
Kotterisirt, wi Gott der Herr euch wis!
Kregelisirt vor disem Wundersig!
Christinisirt zum heilgen Paradis!
Hermannisirt in allen dingen,
Und Drabisiret mit vollbringen,
Das Gottessegen euch erquikk
Mit seines Jesusreichs geschikk.
Kein Pünctchen müss itz unerfüllet bleiben:
Ein wahrer Frid sol aller Ort bekleiben.


Az építésben is szépek mértékeik,
jók a musikában első lépéseik,
a metrumra nézve kiesek verseik,
a kifejezésben igazak nyelveik.


Será que o Mar
me ilude?
Na tonta ilusão
de sentir braços esfolados
Contraídos no momento
estendidos no desesperado futuro


«Куда вы? за город конечно,
Зефиром утренним дышать
И с вашей музою мечтать
Уединенно и беспечно?»
— Нет, я собираюсь на базар,
Люблю базарное волненье,
Скуфьи жидов, усы болгар
И спор и крик, и торга жар,
Нарядов пестрое стесненьЛюблю толпу, лохмотья, шум —
И жадной черни лай свободны«Так — наблюдаете — ваш ум
И здесь вникает в дух народныСопровождать вас рад бы я,
Чтоб слышать ваши замечанья;
Но службы долг зовет меня,
Простите, нам не до гулянья»— Куда ж? —
«В острог — сегодня мы
Выпровождаем из тюрьмы
За молдаванскую границу
   Кирджали»


Quand le glas du tocsin emplit l'air frissonnant,
Quand la France à nos cœurs jette le cri d'alarme ;
Pour chasser l'ennemi trop vite rayonnant,
Quand on se sert partout de n'importe quelle arme ;


Zří zrakem vážným, jak ten obraz luzný
co chvíli bohatěji kol se střídá,
a v duši cítí, sirotek jak nuzný
mře kdesi v sněhu, kam jej vrhla bída...


Menschen, Widerspruch im großen Ringe,
Räthsel in der Kette dieser Welt,
Zwischen Thier und Engel Mitteldinge,
Durch Vernunft geadelt und entstellt.


Doch wenn ich vor der Liebsten steh'
Ihr in die klaren Augen seh',
Das ist kein Traum, kein Wähnen.
Du mildes, frommes Angesicht,
Du Himmelsblick, du reines Licht,
Du täuschest nicht mein Sehnen.


Pomadig auch die Sitzwell' geht,
Doch nur, wenn er es wohl versteht,
Denn kann er's nicht, fällt er herab
Und bricht den Hals und kommt in's Grab.


Was ich gesungen haben soll,
Las seit Jahrtausenden die Welt empfindungsvoll.
Kalt, kritisch wird nunmehr gelesen,
Was darthut, ich sey nie gewesen.


Von Friedrichs Schwert berührt
Erstickt das Schlangenungeheuer die Schikane
Im ausgesprudelten Giftschaum;
Und des Bettlers und Prinzen Recht
Wurde von Friedrichs Hand
Auf gleicher Schale gewogen.
Hektor , Achill , und Cäsar und Julian ,
Der Vorwelt und der Afterwelt Helden,
Staunten, als sein Kriegerruf hinabdonnerte
In des Todes Schattengefild.
Furchtbar bildet' er sein Heer.
Erfand nicht Friedrich jenen Knäul,
Der plötzlich aufgerollt,
Größere Heer' in den Staub wirft?


Quick, as the trembling metal flies
When heat or cold impels,
Her anxious heart to joy can rise,
Or sink where anguish dwells!


dolaştım dolaştım


Lirio de mayo, extraordinaria flor,
Exaltada por Mutis y por Triana
Por copiar del arco iris su esplendor
Y en su estigma la insignia colombiana.
Sus alas al abrirse cual sonrisa
Quieren volar con su belleza extraña
Para llevarle al humano una caricia
Con las gotas de amor de su entraña.
Su pistilo rodeado por estambres,
Que fertilizan el polen de la unión,
Es ejemplo de todos los mortales
Para que germine la flor de la razón.
¡Oh preciada cattleya de exótica belleza!
Que brota como un ángel de rizomas,
Quiero llevarla en mi alma con firmeza
Y esparcir por el mundo sus aromas.


Je veux soir et matin m'éveiller, m'endormir
Et pendant tout le jour entendre au loin frémir
Le murmure plaintif des eaux du Bendemir,


Es fehlt mir sehr an Schwingen,
Sonst flög ich gerne mit,
Sonst flög ich mit gen Süden,
Wenn ich zwei Flügel hätt.


A hustou clonou zimních chmur
vzplál vánočními světly dvůr.


Leülnek tisztesen, csöndesen,
Siratnak, kik mernek siratni
És egyre nő a vendég-csapat.
Jaj, mit fognak ennyi embernek adni?


The lark now strains his warbling throat,
While every loud and sprightly note
Calls Echo from her cell.
Be warn'd, ye fair, that listen round,
A beauteous maid became a sound,
A maid who lov'd too well.


¿Con qué derecho definía yo la Patria,
bajo un cielo en pañales
y un sol que todavía no ha entrado en la leyenda?
Los apisonadores de adoquines
escupieron la palma de sus manos:
en sus ojos de allende se borraba una costa
y en sus pies forasteros ya moría una danza.
Ellos vienen del mar y no escuchan, me dije.
Llegan como el otoño: repletos de semilla,
vestidos de hoja muerta.
Yo venía del sur en caballos e idilios:
La Patria es un dolor que aun no sabe su nombre.


百战西师未可当
云屯千里动襄阳
为予引满银鞍酒
饮马鄢陵古道傍


Wir stimmen der Willkommung ein:
Unser Hirte soll er sein
In Wahrheit und Gerechtigkeit,
In Unschuld, Lieb' und Freundlichkeit
Und Menschengüte.


春来花鸟意
父子各争新
但启柴门看
人间大有人


Schneller Tod ist böse Bösen,
Fromen aber schnell erlösen.


Göttlicher – o, Dich nennet des Gesangs,
Dich des Gefühls Wonne nicht aus – Göttlicher, der Welt
König, König der Welt, nur schwach und in der Fern'
Rufet der Triumph, hallet Dir nach Jubel sein Getön!


Wie wohl iſt es gemeynt/
Wenn er durch Ungemach uns beuget das Gemuͤtte!
Ob es zwar bitter ſcheint/
So ſchmeckt man doch darbey die holde JEſus-Guͤtte.
Sein Joch iſt ſuͤß/ und ſeine Laſt iſt leicht/
Wo nicht das edle Paar/ Gedult und Hoffnung weicht.


Pak jednou ráno plachý nastal šum
a ztichl... s věže zazvučely hrany –
pak nestačily cesty kočárům
a v třetí den byl hrabě pochovaný.


Zase v dálku cizí jedno léto mizí,
koho nezahřálo, toho srdce bolí,
v kraji, kudy šel jsem, list už padá s břízy,
a jen vítr teskně pozdravuje s polí.


Dich, mit vermehrten Siegeskränzen Ausgeschmückter!
Empfängt der jüngste Frühlingswind,
Erfüllt mit Jauchzen Deiner Bürger, die entzückter
Jetzt fühlen, daß sie Menschen sind.


Most emberem vagy! im reá kezet!
Vadásza a királyhoz elvezet. -
Vesztére bízik bennem a király,
Sokszor virasztok éji álminál!


洗剑潮河冰满川
弯弓古北雪封鞯
将军好著烧荒令
莫遣花当易视边


Tam ptáci, laně chodí pít
pod javorový kmen,
ti ptáci za dne bílého,
ty laně v noci jen.


琳宇无尘夜色鲜
露明丛菊月临渊
世间人境双清处
诵与西风更此编


Que a su furor divino y su destreza,
contra la suerte de este frágil suelo
le ha de inmortalizar su inmortal pluma


Como dize el sabio, cosa dura e fuerte
es dexar la costunbre, el fado e la suerte:
la costunbre es otra natura, çiertamente,
apenas non se pierde fasta que vien' la muerte.
E porque es costunbre, de mançebos usada,
querer sienpre tener alguna enamorada
por aver soláz bueno del amor con amada,
tomé amiga nueva, una dueña ençerrada.
Dueña de buen lynaje e de mucha nobleza,
todo saber de dueña sabe con sotileza,
cuerda e de buen sesso, non sabe de villeza.
Muchas dueñas, e otras de buen saber, las veza.
De talla muy apuesta e de gesto amorosa,
loçana, doñeguil, plazentera, fermosa,
cortés e mesurada, falaguera, donosa,
graçiosa e donable de amor en toda cosa.
Por amor desta dueña ffiz' trobas e cantares.
Ssenbré avena loca ribera de Henares;
verdat es lo que dizen los antiguos rretraheres:
"quien en el arenal sienbra, non trilla pegujares".
Coydando la yo aver entre las muy benditas,
dávale de mis doñas; non paños e non çintas,
non cuentas, nin sartal, nin sortijas, nin mitas,
con ello estas cántigas que son deyuso escriptas.
Non quiso reçevirlo, buen fúxo de avoleza,
ffizo de mí bavieca; diz': "Non muestran pereza
los omes en dar poco por tomar gran rriqueza:
levadlo e dezidle que mercar non es franqueza.
"Non perderé yo a Dios nin al su parayso
por pecado del mundo, que es sonbra de aliso:
non soy yo tan ssyn sesso, sy algo he priso:
quien toma, dar deve, dízelo sabio enviso".
Anssy contesçió a mí con la dueña de prestar,
como contesçió al ladrón, que entrava a furtar,
que falló un grand mastyn: començole de ladrar;
el ladrón por furtar algo, començól' á falagar.
Medio pan lançó al perro, que traya en la mano.
dentro yvan çaraças; varruntolo el alano:
diz' "Non quiero mal bocado, non me seríe sano:
por el pan de una noche, perderé quanto gano.
"Por poca vianda, que esta noche çenaría,
non perderé los manjares nin el pan de cada día;
ssy tu mal pan comiese, con él me afogaría,
furtarías lo que guardo e yo gran trayçión
faría.
"Al señor que me crió non faré tal falsedat,
que tú furtes su thesoro, que dexó en mi fealdat:
tú levaryas el algo, yo faría grand maldat:
¡vete de aquí, ladrón! non quiero tu poridat".—
Començó de ladrar mucho el mastyn masillero;
tanto siguió al ladrón, que fuyó del
çillero.
Así conteçió a mí e al mi buen menssajero
con aquesta dueña cuerda e con la otra primero.
Ffueron dares valdíos, de que ove mansilla:
diz': "Uno coyda el vayo, otro el que lo ensilla".
Rredreme de la dueña e crey la fabrilla,
"por lo perdido non estés mano en mexilla".
Ca, segund vos he dicho, de tal ventura seo,
que si lo faz' mi signo o ssy mi mal asseo,
nunca puedo acabar lo medio que deseo:
por esto a las vegadas con el amor peleo.


 II
 But as I gazed at the face that smiled,
 With mine eyes half-dreamfully,
 «Ah,» said I, «it is forced and wild,
 Untrue smile of pitiless glee;
 Forcedly wrinkled, unreal, unfree,
 Hard-grinning mask of Comed»


Na nejvyšších místech života roste,
lomcovaná větry,
srážena lijavci,
pohřbívaná ledy a sněhy,
stále ubíjená, stále se vzpínající –
živoří, ale roste přece.


Zu deinem Feste
Nimm hin das Beste:
Schneeglöckchen luftig
Und Veilchen duftig,
Doch eine Zwiebel
Ist auch nicht übel.


Ich habe so manchen Narren gekannt,
Der wollte ewig leben;
Es war ein gewaltig feuriges
Und liederliches Bestreben.


Mein erhobnes Angesicht
Ist zur Dornenkron' gericht',
Meine Thränen allzumal
Wollen durch die Wolken wallen,
Und doch auf die Erden fallen
In des Herzens Schmerzenqual.
Also machet mein Verlangen
Mich fest an dem Kreuze hangen.


»Die wir haben gefangen
die selben hab wir niemer«;
und meinten ire leus:
»Und die uns sint entgangen,
die selben hab wir iemer.
meister, die frag aufschleuß!«
Homerus trachtet nach der frag gar scharfe
und sein gedanken auf die fische warfe,
dacht, es wer etwas neus.


Los dos hermanos oyeron
una aldabada a la puerta,
y de una cabalgadura
los cascos sobre las piedras.


Tuvo todos los privilegios de la gente de su clase
ustedes saben
habitación individual
play station
y una gorra que había usado Omar Vizquel.
Su personalidad humilde
le hizo cortar relaciones con la mayoría de sus primos
no quería hacerlos sentir disminuidos.
       *
Constantemente se transfería de
                   ateo
                  a
            agnóstico
      luego
         al
            satanismo.
Sin embargo
si debía hacer algo el domingo
aseguraba que le era imposible
pues era el día de reposo.
Pero ni sus amigos
vecinos
ni siquiera sus padres
sabían que él había nacido entre tanta nobleza.
A decir verdad, solo él lo sabía.
       *
Cuando relacionó con una princesa
—que no le gustaban los carros y menos los BMW—
descubrió el peso de la libertad.
Hizo
entre otras muchas cosas
un viaje para 2 personas
con todos los gastos pagados
a una parte del sistema solar
—no sé cuál—
e improvisó
por allá
con ella
la agricultura espacial
todo fue infructuoso.
Pero ni el piloto
amigos
vecinos
ni siquiera ella
supo de estos sucesos.
Sólo él lo sabía.


Ach, ich kann nur Liebe geben;
aber jedes Glück sei Dein,
welches meine Zauber weben!
Sage: willst du mir dich weihn?
willst du immer selig sein?!


Odvrátíš svou hlavu, nemůžeš to snésti,
tvář bys raděj’ zastřel, hořce zaplakal,
nevíš, zda to trestem, nebo zda to štěstí,
že když Bůh vzal dítě, hrozný klam ten dal.


Già mi fur dolci inviti a empir le carte
li luoghi ameni di che il nostro Reggio,
il natio nido mio, n’ha la sua parte.


Vida prendida en la rama,
ilusiones apenas florecidas,
lágrima de agua bendecida
huida del amor del que ama.
Ya todo es ahora silencio,
solo me queda el recuerdo
de ese amor que te guardo,
al que idolatro y reverencio.
Ya dora el suave terciopelo
de los campos sembrados,
reposan inertes los arados
y la tierra abraza al cielo.


Dosti, bratři, dosti zpěvu toho,
již se ruka péra chopila,
píši již, vím písní mnoho, mnoho,
hlava moje je z nich opilá.


«Impresso vo' che·ttu aggie astinenza
Di non andar sovente dal castello,
Né non mostrar che·tti sia guari bello
A riguardar là ov' è Bellacoglienza:


Sucht nicht den Dichter, nur sein Lied!
Der Paradiesesvogel zieht
Hoch überm Haupt der Menschen fort –
Den Ort, wo er geflattert dort,
Zeigt nur des Schweifes heller Schwung,
Der schnell durchfurcht die Dämmerung.


Que votre écume d'or, bons vins, neuf fois ruisselle,
Et je grandis, sentant que je deviens un dieu !


Ve hladké trávě se mile sní
ve stínu mlází tak třepotavém,
v pohledu na polní, na lesní
kalíšky v zrosení mihotavém;
aj což ta nebeská ptáčata
v korunách zpívala převesele,
že sama zem byla dojata,
a stromy po lidsku rozechvělé!


Perieres, jenž vládl v Messině,
syn Aiolův, stár sotva třicet let,
se octl na svém loži úmrtním.
Tak náhle přišlo to, den neminul,
co s lože vstal, kde sladkou strávil noc
po boku Gorgophony, ženy své;
(dceř Perseova byla líbezná,
a dražší, milejší mu nad život).
 pravil k ní: „Chci na hon jíti dnes,
o kanci zdálo se mi celou noc;
teď vzbuzenému nedá mi to víc
i nemám klidu, pokud za křivé
kly nepřivleku sem jej k nohám tvým!“
Jen plachý vtisk’ jí na rty polibek
a hřímal v hvozd, Aiolův pravý syn.


Im Felde stehn Kanonen,
Und Reiter halten Wacht.
Ach, wirst du's je mir lohnen,
Wie treu ich dein gedacht?
Das bleibt dir wohl verborgen,
Jetzt ist es heller Morgen,
Ich sag' dir gute Nacht.


Há quanto tempo não escrevo um sonet
Mas não importa: escrevo este agor
Sonetos são infância, e, nesta hora,
A minha infância é só um ponto preto,


Encore un chant. A toi mes dernières paroles,
A toi qui fais pleurer tout ensemble et consoles,
Esprit des anciens jours, descends de ton étoile ;
Étends autour de moi ton aile d'or, et voile


Jeglichen Schwärmer schlagt mir ans Kreuz im dreißigsten Jahre;
Kennt er nur einmal die Welt, wird der Betrogne der Schelm.


Zřím v duchu svém, za pokoření všecka
jak v aureoly ranní plane zoře
i mojí církve – hora olivetská!


Z bitvy pospíchali domů
Hospodáři bedliví,
Mžikem nasázeli stromů
Zahradnícy horliví.


¡Salud, divina patria, madre noble
de Horacios, Tulios, Fabios y Fabricios!
¡Salud, del Tibre espléndida ribera!


正尔思山想归路
偶行看雪立阶除
忽惊昼永轩窗迥
推抵清寒拥燎垆


Fut
mozdonyunk s tüzet és
bút


Le Vertute sì plango de uno amaro planto:
"O Bontà nobelissima, nostro tesauro e canto,
non trovamo remedio de lo dannaio tanto;
lo nostro dolor quanto nulla mente à stimata".


Bajo la sombra
de mi tranquila calle
oigo tus pasos


Doch ist's umsonst, verweht ein Blatt
Im Wind der Ruf, den wir entsenden:
Dann naht dein Letztes, alte Stadt,
Dann wiss' in Schweigen groß zu enden.
Geharnischt, stehend wie der Cid,
Zusammenbrich mit deinem Ruhme,
Und deines letzten Dichters Lied
Nimm mit hinab als letzte Blume!


Llevo los ojos abiertos.
No te veo,
estás dentro de la niebla.
Niebla:
con el mirar no la aclaro,
con la mano no la empujo,
con el querer no la mato.
Niebla.
La mirada ¿para qué?
y la voluntad, inútil.
Llevo los ojos cerrados.
No te veo, ya te siento,
ya te tengo. Mía.
Estás, estoy, a tu lado:
estás dentro de la niebla.


Netřeba sobě práci dát:
na lístku napsán kandidát.


Husy štěbetají,
tichá je labuť;
kdo chce tajnost smlčet,
holičem nebuď;
holičovi vědomosti škubou,
než je poví, přenáramně hubou:
jazejček je rtuť!


A všemu lidu kázali kol kněží:
„Zde vizte sami, nicotná jak víra
po věky celé lidstvo kouzlem jala –
však čas ten minul, reka bohatýra
Bůh v Konstantinu vzbudil, jaro svěží
již táhne k nám a radost neskonalá –“


A exekutoři. Jsou strozí, přísní,
vnikají do chalup i do domů,
jde četník s nimi, pomáhá jim v tísni
a nepovolí nikde nikomu.


Spí, až Adelíno zbudí
Tebe jitro stkvělejší;
Tam Tě, po níž hoch Tvůj trudí,
Spatřím vlasti v krásnější.
Nyní mohu na Tvém hrobě
Kvítí slzou zalívat –
Každý den teď ňadra sobě
Nimi budu krášlívat.


de outro beij


Möcht' sagen: Hab' Erbarmen,
Natur! o Mutter du!
Zum Fischlein mach' mich Armen,
Zur Blume voller Ruh',


Cvrček není žádný bloud,
ne se hnout:
„Kdo zaoral dírku,
ať je tedy soud!“
Rychtář bál se, potichu
odnes’ cvrčka v kožichu.


Nad ploty kvete střemcha, hlohem bělá
se vážná stráň... Ký div, že v jaru lásky
snů bílých též jest plna duše celá.


Non guardare al dolor che toglie via
el pensier che può far l'alma serena
e stringe l'intelletto con catena,
sì che non pò del ciel scorger la via.


O welche Stunde, reich gesegnet,
Rief Menelaos, bringst du mit,
Da mir des Mannes Sohn begegnet,
Der viel für mich erlitt und stritt!
Wie wär' er selbst erst mir willkommen!
Ich räumte eine Stadt ihm ein,
So sollt' er bei mir aufgenommen
Bis an sein Lebensende sein.


Ce bétail attaché dans une herbée épaisse
De glaives et de dards sanglants, pour qu’il y paisse,
Ces ânes dont le bât a crevassé leur dos
Et qui buttent, chargés de coups sur les fardeaux,
Ces lynx maigres, dont flotte, ainsi que de vieux linges,
Le ventre, ces chacals chevauchés par des singes,
Ces porcs, sale troupeau gras d’ordures, qui sent,
Palpe et mange sa fange en se réjouissant,
Ce sont les empereurs, les évêques, les princes !
Un roi qui grossissait d’empires ses provinces,
Homme encor, mais sans tête, a pour royaume un trou
Et porte sa couronne à même sur le cou,
Pendant qu’à ses talons ce loup-cervier qui lape
Du sang est un héros et ce renard un pape !


Тверд
     пролетарский суОн
 не похож на ватБывает —
    и головы не снесут
те,
 которые виноватЭто
 ясно для любого,
кроме…
   города ТамбовДядя
    есть
        в губисполкомПеред дядей
        шапку ломяОн,
 наверное, брюнет —
у брюнетов
    жуткий взоРаз —
     мигнет —
         суда и нет!
Фокусник-гипнотизеНекто
     сел «за белизну»Некто
     с дядею знакоДядя
    десять лет слизнул —
как корова языкоИ улыбкою ощерен,
в ресторан идет МещериВсё ему нравится,
все ему знакомы…
Выпьем
   за здравьице
губисполкома!
А исполкомщик
          спит,
         и мнится
луна
 и месяц средь морей…
«Вчера
   я растворил темницу
воздушной пленницы моей»
*
Товарищи,
    моргать нехорошо —
особенно
        если свысокОт морганий
         пару
       хороших шор
сделайте
      из этого листка!
Советуем
    и вам, судья,
сажать цветы,
      с поста уйд


Siritha to dcera Svenonova,
Stráže se šupem tím mluvila,
Manželka co byla Gotschalkova;


Im Kronenschmuck ging Sälda hin,
Am Ufer mit den Fraun, –
Er rief sie an: »Heil Königin!
Dich einmal noch zu schaun!


A hle předce
Lidé, jenžto spatřují,
Jak jsy dobrotivý,
Srdce závistí a záštím
Při tvém světle naplňují
Lstiví, pomsty žádostiví.


„Tedy papežník, jak oni?“


Povídej mi potichoučku,
zlatý broučku,
potichu mi povídej,
že ti v srdci láska zvoní,
že jí mraky nezacloní
a hubičku za hubičku
pak mi dej.


Und bunter stets verschweben und zerrinnen,
Wie Welle sich an Welle spielend bricht,
Die Klänge jetzt, und lieblich zittert's drinnen,
Wie heller Thau, wie Duft und Morgenlicht.
Gestalt und Form strebt alles zu gewinnen,
Und blühend tritt ins Leben das Gedicht.
Denn was das Herz einst tief und wahr empfunden,
Das lebt, und bleibt dem großen All verbunden.


Hier findt ihr auch noch Wörter regieren.
Die ihr längst thätet verbannisiren,
Und euern Umgang gemacht so arm,
Wie eine Dorfgeig' mit einem Darm.
Hier nimmt der Leib und seine Glieder
Sein' alten freiherrlichen Rechte wieder.
Hier ist unserer Dirnen Brust
Noch der Augen und Ohren Lust.
Hier steht man ohne Respekt auf den Füssen,
Darf Nahrung und Kleid nit verbrämen, versüssen,
Rücket den Strohhut über das Ohr,
Als ein Biedermann herzhaft hervor,
Denkt nit an die verwandten Ideen,
Darf dem Schelm auf d' Perüke sehen.


Na štěstí bdí ač chce-li Tedy chce
(A vedle něho přede kocour sně)


Ende deß 2. Buchs.


L'orfraie a rendu son oracle.
Venu vite, le soir se bâcle ;
L'écluse émet d'horribles sons,
Puis, avec d'immenses frissons,
Partout craque… C'est la débâcle !


V tom zablesklo se jizby do šera
a ráno našli v krvi nataženu,
ji zde, mne tam; – však musím zbudit ženu,
zas nějaká ji mučí příšera.


Dreimal vier und zwanzig Stunden
Ohne Rast geritten,
Wir um edle, große, deutsche
Gastlichkeit nun bitten! –«


Was stierst du so, du Heidekind,
Im Sterben immer dümmer?
Ich bin halt, wie die andern sind,
Nicht besser und nicht schlimmer!


Pár měsíců, co skutá pro staletí,
tam rozlomena pouta bědné láje
bez práv a hlasu, a co do objetí
vlast vine si ty vykoupené kraje.
A zas již Maďar sahá po nich dravý,
zpět z matčina je vyrvati chce klína...
A koho potkám, směje se a baví,
a veselá zní hudba od Žofína.


Neun armer lantsknecht zogen aus
und garteten von haus zu haus,
dieweil kein krieg im lande was;
eins morgens da trug sie ir straß
hinauf biß für das himeltor;
da klopften sie auch an darvor,
wolten auch in dem himel garten.


Und er kniet, und weiß es nicht, wie lange,
Betet, doch nicht weiß er, was er betet,
Freut sich, und nicht kennt er seine Freude.


Jön az álom s mindent pihenésre hajta,
Az éjjelnek barna palástja van rajta,
Beborítja véle a főldet s az eget,
Alóla altató mákolajt csepeget,
Melynek hűs balzsama a benne feredett
Szemhéjaknak édes nyúgovást engedett.
Lágy karjain fáradt érzékenységinket
Ringatja s egy másik világba tesz minket,
Hol sok ezer képpel elménk játszodtatja
Valóság képébe tűnő ábrázatja.
Most az öröm arany hegyeit ígéri,
Az áldás javait bő marokkal méri,
Majd a félelemmel rettenti lelkünket
S a kétség szélére viszi életünket.
De akármint tűnik képzelődésünkbe,
Valódi örömöt terjeszt ő szívünkbe;
Apolgató karral kötésink feloldja,
Ellankadt erőnkhöz új erejét toldja,
Megtört érzésinket símítja kezével,
Új életre hozván gyógyító mézével,
A terhes gondokat rabláncához fűzi,
Szívünkből a Léthe partjaira űzi.
Minthogy a világi bajoknak érzése
Éltünknek legnagyobb terhe s szenvedése,
A halálnak képét őltözvén magára,
Bennünket holtakká tészen utóljára.
Úgy vagyon, holtakká tészen, és hogy élünk,
Csak egy kis szuszogás hiteti el vélünk.
Óh, mikor szűnik meg e kis szuszogás is,
Mikor alszik el még maga az alvás is?
Mikor száll testemre az a végnyúgalom,
Amellyel örökre bíztat a sírhalom?
Óh, halál, a szelíd álomnak testvére!
Mikor vetsz örök zárt szemem fedelére,
Hogy a semmiségbe testem visszaszálljon,
S belőlem csak egy por és csak egy név váljon?
Igenis, mind ez az, amit a sors adhat,
Tetőled belőlünk egyéb nem maradhat.
És amely sok pompát a holt körűl látok,
Csak festett nyoszolya s hímes superlátok.
Ez örök álomban úgy fogunk aludni,
Hogy arról magunk sem fogunk semmit tudni,
És amit beszélnek a halottak felől,
Hogy holmit csinálnak még sírjokon belől,
Azok az élőknek setétes álmai,
Mert csendesek minden holtak alvásai.
Alusznak ők mélyen, mi pedig, kik élünk,
Őrólok álmokat látunk és beszélünk.
Alusznak. - De ugyan lehet-e az álom?
S ha álom, miben áll? én fel nem találom.
Hiszen semmivé lesz, ami semmi vala,
Azaz főlddé válik testünknek porfala;
Előbb egy bűzhödtség bálványává lészen,
Bomlani kezdenek a részek egészen.
A folyó, a könnyebb magát feljebb vonja,
S a göröngy közt marad csak a skeletonja;
Ez is nemsokára, bár acél volna is,
Egy rakás agyaggá változik maga is,
Az olajos részek az áerba mennek,
S sírjok körűl lidérc-formában jelennek,
A sós és a kövér részecskék meggyűlvén,
Főld színén maradnak, s öszveegyesűlvén,
Azokat felszívják a fűnek gyökeri,
Melyből azt a kövér nedvességet nyeri.
Mert lám a papnak is kövér a tinója,
Ha temető kertben van a kaszálója,
Sőt a Bánát, amely embervérrel ázott,
Amelyet a magyar s török test trágyázott,
Oly zsíros fűvet tart, hogy megérezheti
Szagát sok büszke ló s el nem szenvedheti.
Így lesz az élőből főldi és ásvány rész,
A főldi részekből plánta s növevény lész,
Melyet ha az élő állatok megesznek,
Belőle magoknak lételt s növést vesznek.
Így aluszunk mi, de vigyáz a természet,
S nincsen munkáiban hízak és enyészet;
Pontos forgásának örök karikája
Egynek elfogytával másikat táplálja.
Mi voltam magam is, míg meg nem születtem,
Míg fűből s állatból e testet nem vettem?
Aludtam mélyen a csendesség ölében,
A magam-nem-tudás csendes éjjelében,
Míg a természetből, mint egy annak megholt
Részecskéje, akkor ki nem fejlettem volt.
Így fogok bomlani újonnan beléje.
Mint annak egy piciny megholt részecskéje.
A koporsó után éppen azt képzelem,
Ami bölcsőm előtt történt vala velem:
Aluszom, jó álom, mihelyt elenyészek
S élőből egy rakás minerále lészek.


Nemocný, při tom vždy víc zklamávaný
v důvěře v lidství, v ženě, v lásce samé,
jak stále více v bahno bych se nořil,
vzdor vtělený jen, malicherný vzdor –


Má oběť marna jest a marno vše, co zpívám...
Mé žertvy uhasly, jež za nocí jsem vznítil,
tma v háji krčí se a do prázdna se dívám,
kdy měsíc uhasl, jež hvozdem žití svítil.


Doch der Schimmer erlischt;
Höher empor auf den Nebeln flutet die Nacht,
Und, den sterblichen Blicken entrückt,
Mit den Sternen dort oben
Hält die Königin Zwiegespräch.


Holdeste Dryas, halte mir still! es schmerzet nur wenig:
Mit wollüstigem Reiz schließt sich die Wunde geschwind.
Eines Dichters Namen zu tragen bist du gewürdigt,
Keinen Lieberen hat Wiese noch Wald mir genannt.
Sei du künftig von allen deinen Geschwistern die erste,
Welche der kommende Lenz wecket und reichlich belaubt!
Und ein liebendes Mädchen, von deinem Dunkel umduftet,
Sehe den Namen, der, halb nur verborgen, ihr winkt.
Leise drückt sie, gedankenvoll, die Lippen auf diese
Lettern, es dringet ihr Kuß dir an das innerste Mark.
Wehe der Hand, die dich zu schädigen waget! Ihr glücke
Nimmer, in Feld und Haus, nimmer ein friedliches Werk!


Sage mir redlich, mein Freund, wie gefällt dir Dante's Comedia? –
»Ei, ich bin orthodox, halt' an der Mode mich fest.« –
Aber wie so? »Nun ja, das Centrum aller Romantik
Ist es nach Schlegel, und ich lese die Dichter nach ihm.«


Mir ist der Mond so gelb, so bleich,
Er wallt im Witwenschleier;
Die Sterne mir – sind Fackeln gleich
Bei einer Todtenfeier.


Solch gros gnad und barmhertzickeyt
sucht eyn hertz ynn grosser erbeyt,
Ist dyr wol so bleyb dauon,
das du nicht krigest bosen lohn.


e a tal creder non ho io pur prove
fisice e metafisice, ma dalmi
anche la verità che quinci piove


In Sommerzeit zum Frankenstein
Geht Arm in Arm zu kühlem Wein
Jetzt Weiblein hold und Männlein,
Und denkt nicht mehr der alten Zeit,
Und leert vergnügt sein Kännlein.


Quando volátil inseto
Que pincelou que palheta
De hábil pintor desenhara
O matiz da borboleta?


A halott fekszik a sír fenekén,
Ahol nincs se tél, se nyár:
És sárga az arca s a szeme süpped
És fekszik és könnyre vár.


De su muerte a su vida se mejora,
efecto en Cristo de sus ojos bellos,
sigue su luz, y al occidente dellos
canta en los cielos y en peñascos llora.
«Si amabas, dijo Cristo, soy tan blando
que con amor a quien amó conquisto,
si amabas, Madalena, vive amando».
Discreta amante, que el peligro visto
súbitamente trasladó llorando
los amores del mundo a los [de] Cristo.


Dem Tage folgt ein Dunkel dicht,
Das blanke Beile nur durchhellen.
In Edinburg sitzt ein Gericht
Zum Spruche über die Rebellen.
Da ist kein Mann so groß, so gut,
Daß ihn der Haß zu treffen scheue!
Es rauchet das Schafott vom Blut
Hochedler Märtyrer der Treue.


寻梅著语乐清闲
已觉孤山气象还
未办轻舟行百里
也须踏脚法华山


Wunder erregen sich mir im Gemüthe,
Das Herz blüht auf licht in Gesangesfülle,
Ein innig Sehnen schwebt in sanfter Stille,
Denken, Gefühl, Ahndung in süßer Blüthe.


Ist jetzt des Helden liebend Herz,
Der kühn um Nachruhm wirbt,
Und flieht als Freiheit himmelwärts,
Da er für Freiheit stirbt.


Wo Natur ihr großes Werk vollendet,
Einem jeden seine Spende spendet?
Wo in schönen neugebornen Tagen
Menschen nur noch ihre Leiden tragen?


Nestrachuj se, dí to krásné hole,
Jestliže i pravdu řekneme,
Jen zlým lidem ona oči kole;


Milá dcero vlasti mně tak drahé,
přijmiž dar ten ve svůj slavný den.
Spůsobí-li Tobě slasti blahé,
pak jsem za svou snahu odměněn.


Wir sind frei durchs Schwert! Und durch uns ist Europa frei!
Es rühmte des schnellen Erfolgs sich der eitle Feind.
Was im Krieg er in zwanzig Sonnen errang
Und erschlich, er verlor's nach erneutem Kampf im achtzehnten Mond!


a young Stag the thicket past,
The branches held his antlers fast,
A clown, who saw the captive hung,
Across the horns his halter flung.


薄暮人人射猎归
城端秀塔挂斜晖
雷公庙里多箫鼓
十里风吹出翠微


Jaro zašlo, léto zkvetlo,
Podzimek se blíží,
Fintílek však ještě posud
V zrcadle se zhlíží.


Má duše, nevěsto,
jak jsi ozdobena teď;
tvůj ženich – Kristus čeká,
leť, ó leť!


Quel che fecion costoro ed esso fae
alcune volte, e talora 'l contrario,
perch'a l'ottimo sempre intende e vae.


Jusqu'à présent, lecteur, suivant l'antique usage,
Je le disais bonjour à la première page.
Mon livre cette fois se ferme moins gaîment ;
En vérité ce siècle est un mauvais moment.


kutbül cihan


Deine Erde sollst du tragen
Und dich mit dem Geist zerschlagen,
Der die finstern Fahnen schwellt,
Jene drei geweihten Dinge
Sind die diamantne Klinge,
Durch die Lug und Teufel fällt.


doğuşlar


viensene il pigro sonno in braccio a tôrme,
stanco d'udir la mia lunga querela;
di nere bende i languidi occhi vela,
e ingannando mi va con mille forme.


Alard ist hin, und meine Augen fließen
Mit Tränen der Melancholie!
Da liegt er tot zu meinen Füßen!
Das gute Vieh!


Endlich muß er ſein vermoͤgen
Als den raub
Jn den ſtaub
Mit dem coͤrper niderloͤgen:
Alſo endet nu das ſpihl/
Daß weder luͤtzel noch vihl
Kan jhn/ kan er nu bewoͤgen.


Sie aber wird zu andern Göttern beten
Und unsern Werken wenig Achtung zollen
Und dem Verhängnis selber trotzen wollen
Mit neuen Helden, Denkern und Propheten.


Vom Opfer des Atriden
Im goldnen Opernsaal
Eilt' ich zu deinem Frieden,
Umbüschtes Rhonethal!
Nach Einsamkeit nur schmachtend
Wähl' ich die Gartenthür,
Der Landschaft Reiz betrachtend,
Zur Opernloge mir.


"What! double tax'd, unpension'd, unprefer'd,
"In such bad times be easy? most absurd! "
Yet heav'n vouchsafes the daily bread intreated;
And these bad times have left me free to eat it:
My taxes, gladly paid, their nature shift;
If just, cheap purchase; if unjust, a gift:
Nor knows ambition any rank so great;
My servants, kings, and ministers of state!
They watch my couch, my humble roof defend;
Their toil the means, my happiness the end.


يَقول تفّاحُنا الزاهي بنضرته
وَقَد جنته يَدُ الجاني من الفَنَنِ
وَقلَّدته يدُ الحسناءِ عاتقَها
ما أبتُ من غُصنٍ إلّا إلى غصنِ


Ach, daß nur er so früh zu Sporn und Bügel
Sich selbst wird und so spät erst lernt begreifen,
Daß er auch selbst sich werden muß zum Zügel.


Weil Hektor in dem Harnisch schwizzt
liegt Paris in den weichen Federn
und wird in Venus-Krieg erhizzt.
Ich lobe diesen Streit/
wo Lieb' und Freundligkeit
sich scherzend zwakken,
mehr/ als wenn mir der Feind ist auf den Hakken.
Warum solt' ich um Reichtuhm kriegen/
da Lieb' und Lieb' im Bette nakkend liegen?


»Fahr wohl!« nachruft es leise
Dem Frühling auf die Reise;
Wir hauchen es gelinde
Durchs Haar dem toten Kinde.


Jen ztuchlé zpol díry, kde alchymist po prášku zlata
se honíval urputně, zbyly tu pod hradem dole,
pro mozoly chudáků, pro bídu, která tu chvátá
a stále víc krouží a přibírá zástupy v kole.


Échappant aux regards de la foule empressée,
Miss Smolen s'éloignait, la rougeur sur le front ;
Sur le bord du balcon elle resta penchée.


Doch halt! Was klagt mein Mund, den Tod so zu verdammen?
Er führt und bringt uns ja zur ewgen Freuden-Stund.
Der Tod verlöscht und tilgt die starken Sünden-Flammen,
Und zieht uns zu den Herrn: Drum halt was klagt mein Mund?


- Nem vagyunk mi külön.


“O louco Piaíba, a noite inteira,
Andou nas matas; miserando sofre;
O corpo tem aberto em fundas chagas,
E o orvalho gotejou fogo sobre elas;
Como o verme na fruta, um Deus maligno
Lhe mora na cabeça, oh! quanto sofre!
“Em quanto o velho Ogib está dormindo,
Vou-me aquecer;
O fogo é bom, o fogo aquece muito;
Tira o sofrer.
Em quanto o velho dorme, não me expulsa
D’ao pé do lar;
Dou-lhe a mensagem, que me deu a morte,
Quando acordar!
Eu via a morte: vi-a bem de perto
Em hora má!
Vi-a de perto, não me quis consigo,
Por ser tão má.
Só não tem coração, dizem os velhos,
E é bem de ver;
Que, se o tivera, me daria a morte,
Que é meu querer.
Não quis matar-me; mas é bem formosa;
Eu vi-a bem:
É como a virgem, que não tem amores,
Nem ódios tem.
O fogo é bom, o fogo aquece muito,
Quero-lhe bem!”


Se ciò non féssi, andrei non altramente
a veder lei, che 'l viso di Medusa,
che facea marmo diventar la gente.


Mademoiselle Poisson má oči, které zmatou
svou barvou záhadnou a svými úsměvy;
cos horoucího dlí za mladostí jich zlatou,
za pestrým vějířem jak ňader záchvěvy.


Setzt ſich, wo wir auch erſcheinen,
Wie von ſelber nebenbei;
Präſidentens könnten meinen,
Daß es heiße Freundſchaft ſei.


Igual al Tebro, al Arno y al Metauro;
superior al Tajo, Duero y Ebro,
sagrado Ispalo río, a quien celebro,
corre ufano al ondoso ponto mauro.


Tú, Norte, siempre fijo en un asiento,
a mi Fe será bien que te compares
Tu, Bocina, con buenas circulares
siempre por un nivel, a mi Tormento


Святыня меркнущего дня,
Уединенное презренье,
Ты стало посещать меня,
Как посещало вдохновеньЖиву один, зову игрой
Слова романсов, письма, встречи,
Но горько вспоминать порой
Свои лирические речи!
Но жаль невозвратимых дней,
Сожженных дерзко и упрямо, —
Душистых зерен фимиама
На пламени души моеО, радости любви простой,
Утехи нежных обольщений!
Вы величавей, вы священней
Величия души пустой…
И хочется упасть во прах,
И хочется молиться снова,
И новый мир создать в слезах,
Во всем – подобие былог


1
إذا سمعنا شاعراً
يقرأ ، في أمسيةٍ شعريةٍ ، أشعاره
قلنا له : (أحسنت يا مطربنا الكبير)
إعقد على خصرك شالاً أحمراً
وارقص لنا ،
آخر ما كتبت  يا شاعرنا الشهير
أرقص لنا  أرقص لنا
فنحن قومٌ لا يرون الفرق
بين دقة الخصر  وبين دقة التعبير
إذا رأينا شاعراً
يفتح فوق منبرٍ شريانه
مبشراً بوردة التغيير
قلنا له :
نريد أن تسمعنا (طقطوقةً) جديدةً
تنقذنا من صحوة الضمير
كأنما وظيفة الشاعر
أن يخدر العقل
وأن يعطل التفكير
3
ينزف من جناحه كطائر الكنار
من أول الليل ، إلى ولادة النهار
قلنا له : (ما صار)
قلنا له : (ما صار)
لا بد أن تموت فوق أضلع القيثار
لا بد أن تموت يا مهيار
فليس في التاريخ من قصيدةٍ عظيمةٍ
لم تحترق بالنار
4
إذا رأينا شاعراً
في قاعةٍ
تكتظ بالسعال ، والتصفيق ، والصفير
قلنا له :
أعد  أعد
يا صاحب الحنجرة الحرير
أعد
أعد
فما شبعنا طرباً
في طقوس موتك المثير
يا عندليب الليل
يا شاعرنا الكبير
*
5
 ونرفع الكؤوس نخب الشاعر الكبير
ونشرب الويسكي حتى الرمق الأخير
وعندما يفرغ من وصلته
ونأخذ القصيدة العصماء للسرير  ونرفع الكؤوس نخب الشاعر الكبير
ونشرب الويسكي حتى الرمق الأخير
وعندما يفرغ من وصلته
نطرده
ونأخذ القصيدة العصماء للسرير


Und wo sind die dicksten Köpfe?
Dicke Köpfe gibt es viel,
Denken wir nur an Geschöpfe
Wie Rhinozeross' im Nil.
Dick're hat – o Sakrament!
– Bayerns neues Parlament.


Aunque el Señor la hizo más dulce que la miel,
del murmullo amoroso que eleva su pisada,
siguiendo distraída su ruta, nada oirá


Dle vůle lékaře a matky
vstávala pozdě Emila,
a jak jen mohla, snažila
se den si učiniti krátký.
Ach, věru mnohdy s časem rady
prázdným si sotva věděla.
Již při nejmenším nesměla
větříku ani do zahrady.


Rozpadni se, zbytku tvrzi,
sval se dolů hezky brzy,
a vy, chudí dole, tiše
stavte z hradu svoje chýše.


Cuando me dijeron: —Carmen—
se me cerraron los ojos
y el pensamiento llanero
se volvió jinete moro.
Crucé la mar en un salto,
pasé por Cádiz sin rienda
con riendas moras pasaron
Jereces de la Frontera.
La sierra de algodonales
va en su jaquilla de nieve
—crin de palmas y alelíes
y cola de Guadalete.
Al dos y dos de la jaca
se abren Morón y Utrera
y el clavel doble de Triana
en la nariz se revienta.
Triana a lo largo y lo ancho
y Puente y Torre del Oro,
San Gil del lado cristiano
y Giraldillo, del moro.
Queda a la vera el Alcázar
y la araña del aroma
enreda la Morería
y hace el velo de Susona.
Un traidor trajo a los moros.
Por calles, puentes y plazas,
obreros y cigarreras
íbamos pidiendo armas.
Pero el traidor bien sabía
que otro traidor lo esperaba.
Queipo del llano juró
por su cuerpo y por su alma,
que los moros no verían
Alcázares ni Giraldas.
Yo lo esperé en San Bernardo
con todas mis milicianas;
mostrome una faca de oro,
cuando me tuvo en sus manos
me hirió en el pecho y la espalda.
Búscame la trenza negra,
pegada a la sien caliente,
con brillo de anca de jaca
y goteando tres claveles;
búscame el ojo de tinta,
la boca de puñalada,
la voz de noche es espera,
la piel de tabaco en agua.
Nada me dejó el traidor,
el vil no me dejó nada,
pero la sangre retoña
y el clavel de nuevo sangra.
Calle arriba, por Santelmo,
frente a la Tabacalera:
quedó la jaca sudando
y el jinete está a la puerta.
Las cigarreras se van
—¡Carmen!— la llamo entre sueños
y a mi lado: —¡Carmen! ¡Carmen!—
la llaman veinte viajeros.
—¡Carmen! —se detiene un grupo;
las cigarreras se van:
una queda junto a mí.
¿Carmen? —Carmen—. Aquí está.
Pero aquí está, casi muerta,
blanca y vaga, brisa blanca:
del navajazo torero
no quedó tan desangrada.
—¿Dónde se te fue la sangre?
—¿Dónde se te fue la brasa
que entre el clavel y las venas
te subía y te bajaba?
—El traidor Queipo del llano
me hirió cuando lo esperaba.
Él venía con mis hombres
de olivar y de montaña.
Me dijo que me traía
un fusil y ochenta balas
para marchar contra el moro
que venía contra España.
Los milicianos leales
ya vienen por las montañas,
por San Juan de Aznalfarache
neblinan polvos de jaca;
espero una faca de oro,
un fusil y ochenta balas.
Las balas para los moros
y para el traidor, la faca.
Aquí lo estoy esperando
con cigarrera y gitana,
banderilleros de fuego,
picadores de esmeralda,
Sangiles y Sanbernardos.
Santacruces y Eritañas.


La lune se répand sur les blanches prairies,
Mais je veux dans mes bras ce soir que tu souries
Et que d'un cœur gonflé de jeunesse et d'amour
Tu goûtes la beauté de l'ombre après le jour,
Car nous remémorant l'azur, ô toi qui n'aimes
Que les prés attiédis et les fraîches tonnelles,
Dans la lueur lunaire encore nous verrons
La lumière, le chœur ivre des moucherons,
La cage de roseaux suspendue au platane
Et l'ombre violette où le paon vert étale
Rouge, bleue et dorée une roue en émail,
Le bouc apprivoisé sous les branches du mail,
La neige des brebis et les genêts de soufre,
Les feuillages légers et l'air tendre qui souffle
Dans l'herbe d'émeraude et le trèfle incarnat.
Angélus. Souvenirs. Cloche et pensionnat.
La lune sur le toit glissait sa blanche corne,
Sous les tilleuls nouveaux tu sautais à la corde
En écoutant gémir de vagues pianos
Dans la cour où déjà se taisaient les moineaux.
Tu cousais mes billets aux volants de tes robes…
Les mésanges de juin s'endorment sur les roses
Et près de toi je songe à tous les rossignols
Dont la voix enivrait les jasmins espagnols
Aux jardins de jadis dans la nuit odorante
Où la lune roulait comme une rouge orange.


Geld gehört zum Ehestande,
Häßlichkeit ist keine Schande,
Liebe ist beinah absurd.
Drum du nimmst den Junker Jochen
Innerhalb der nächsten Wochen.
Also sprach der Ritter Kurt.


Matičko má, matičko má!
snad již brzo přijdu k tobě,
ale nevím, – mně tak divno, –
zda-li poznáš svoje robě?


Krásný jest podzim, krásnější mnohem
nad všechen půvab soků těch;
on jejich vnadám dává již „s bohem“ –
a přec má v líci stopy všech;
ztrativ už mladost, blíží se k stáří,
nezná už bouře dřívější,
ale klid nebes v očích mu září –
věru, jest podzim krásnější!


Wir haben's aber so in der Natur,
Wir schreiben ganz mit unsers Herzens Blut,
Was sie bekritteln zwischen Schlaf und Wachen.


يُرَجَّى نَداه في القطوب وجُودُه
وتُخشى عوادي بأسه في التَّبسُّمِ
فما تحبسُ الإِحسان منه حفيظةٌ
ولا البِشْرَ روعاتُ الخميس العرمرم
كذي هيْدَبٍ جَوْنٍ تُخافُ بُروقُهُ
ويُرجى نداهُ ساجياً غير مُرْزِم
يُفاخر أضْواءَ الضُّحى بطَلاقَةٍ
وصوْبَ الحَيا بالنَّائِل المُترذِّمِ
يُزَرُّ قميصاهُ بسلمٍ ومَعْرَكٍ
على خِضْرِمٍ جمِّ العُباب وضيْغَم
فللسَّلْم ما حاكت يدٌ عبْقَريَّةٌ
وللحربِ ما أضحى لداود ينْتمي
وزيرٌ رأى كِبْر الرجال وإِن علوا
سَفاهَةَ رأيٍ أو فسادَ تَوَهُّمِ
وأيْقَنَ أنَّ البَأوَ كُفْرٌ لأنهُ
مُباراةُ جَبَّارِ السَّماءِ المُعظَّمِ
فأضْحى كماءِ المُزن رَقَّ نسيمه
تَحَدُّرهُ منْ فارِعٍ مُتَسَنِّمِ
إذا ما اشمخرَّتْ رتبةٌ بمسَوَّدٍ
غَدا مُخْبِتاً في فِعْلِهِ والتّكلُّمِ
فتُضحي أباة الذُّل والفقر عارقٌ
غِنيِّينَ منه عن شَرابٍ ومطْعَمِ
يُؤانس من وحشيِّهمويُبيحهُمْ
نَداه ويُصغي للعَييِّ المُجمْجِم
كأنهُمُ إخوانُهُ لا لِعلَّةٍ
وضُرٍّ ولكن بين تالٍ وتَوْأمِ
فبوركَ من غمْر السَّجايا كأنهُ
سنى قَمرٍ في حالِك الجُنح مُظلِم
تَخِفُّ عليه الفادِحاتُ كأنما
تَحُلُّ بعادِيِّ القَعائدِ أيْهَمِ
صفوحٌ يموت الغيظُ عند اقتداره
ويطْردُ حَرَّ البأسِ بردُ التّكرُّمِ
ويحْلمُ حتى يُصبح الجُرمُ شافعاً
إلى عفْوهِ في كل جانٍ ومُجرمِ
فلا برِحتْ غرس الخلافة عِزَّةٌ
يوَدُّ شَباها كلُّ أبيضَ مِخْذَم
أبا جعفرٍ حاوي المَعالي قَديمها
وحادِثِها ما بين بأسٍ وأنْعُمِ
فثَمَّ الحِمى الحامي لكل مُشرَّدٍ
وثمَّ النَّدى الهامي على كلِّ مُعْدمِ


Al pasar la vista hiere,
elegante,
y ha de amarla quien la viere.
... Yo adivino en su semblante
que ella goza, goza y quiere,
vive y ama, sufre y muere...
¡Como yo!


Ahimè che io mi lamento e parlo
e quel che vòl Fortuna esser conviene:
fenita è la mia spene,
così finissen tutti li mei guai;


Wi wir änger eingeärkert,
Und im Pristerhaus verkerkert,
Das ja nichts zu Babel fehl,
Und sich Babel recht vermähl,
Worden wir vorn Rath gefodert,
Das mein Geist in Gott entlodert.
Man hat sich genug gegrämt,
Und ward Rath und Stadt beschämt,
Das man fremde so abhandel,
Di in Pristers haus und wandel.


Caminhou São Roque
a pé, pelos morros
e várzeas da Terra,
juntando os cachorros


Willst du heiter gleich erscheinen,
Lächelt milde gleich dein Mund:
Andre müßen um dich weinen,
Andern wird die Wehmuth kund;


huraño, atroz, inexorable, hirsuto,
jamás viví como en aquella muerte,
¡nunca te amé como en aquel minuto!


Cento milia Galici de Senona
cum artanti Suevi en compagnia,
vagi del vino ch'igli non avia,
lassando la cervisia e la medona,


拄上高峰近日轮
四山端的见来亲
此身已在烟霾上
可惜烟霾底下人


Era un empleado
que parecía más igual al resto
que, entre sí, cada uno de los demás
y por ello era calurosamente felicitado.
Es curioso: de aquella época
sólo recuerdo un largo corredor desierto
y a él,
pero no sé si es sólo una pesadilla
ni lo sabré nunca,
pues me dicen que murió hace pocos meses
y pensándolo bien
ni siquiera esto es seguro,
ya que nadie fue al entierro
y su gabardina sigue colgando del mismo perchero,
o al menos una gabardina igual que la suya.
¿Tal vez nuestros jefes eran hipnotizadores?
Tal vez...en todo caso
la leyenda del empleado modelo
les servía admirablemente
para convertir la oficina en un hormiguero,
donde nadie se relacionaba con sus pensamientos
y menos todavía con sus semejantes.
Sólo los expedientes importaban,
mejor dicho: no los expedientes sino su número,
siempre inferior al realizado
por ese héroe llamado Gutiérrez,
del cual, ahora me doy cuenta,
ni siquiera estoy seguro de recordar las facciones
a causa de su mimetismo
con las de cualquiera que me abra una puerta
y luego desaparezca.
Sin embargo, se comentaba que le gustaban las quinielas.
Entonces ¿Quién, o qué, era Gutiérrez?
Si le gustaban las quinielas
tal vez también las mujeres,
tal vez estaba casado.
Sus hijos lo mirarían con desdén,
su mujer con disgusto por ser la suya una vida tan gris...
y él se refugiaría en la oficina
para hacer de los expedientes su familia.
Si así era, pensé, mejor que nunca se haya sabido.
Al fin y al cabo ¿quién podría haber sobrevivido
sin fusilar a Gutiérrez en su mente
cada vez que terminaba un expediente?
A pesar de ello, una turbia obsesión me dominaba
y una mañana me fui al cementerio,
pero fue inútil: en el lugar indicado
había muchas lápidas y en todas ellas
el mismo nombre: Gutiérrez.


Und es ging mir die Liebe vorbei, die Wollust, die Freude
Manchen mühseligen Tag, manche durchkämpfte Nacht,
Und ich erschuf nichts, erfand nichts, empfand kaum, was ich empfunden,
Dachte kaum, was ich gedacht, schien nur von Träumen ein Traum.


Dann rufst du in verträumte Gehirne;
»Auf! auf!
Ich bin die Sonne!
Kommt: es ist Tag!«
Und der blöden Schläfer
glaubt es dir mancher
und steigt ernsthaft
aus seinen Kissen
und geht gravitätisch
über die Dächer.
Scheel sehen die Kater ihn an.
Er aber wandelt und klettert,
als hätt ihm sein Arzt
die Alpen verschrieben.


existencias carcomidas.


Nový rodí se svět? Je z dálky to věčnosti úsměv?
Či příštích trestů výstrahou hrot meče brousí tam Bůh?
Zda konec to znamená, zmar a nové obrody jinde?
Jest budoucích soudů to zvěst, Gehenna řítí se k nám?


Die Wolken ziehn, es rauscht der Tann
In seiner finstern Pracht,
Am Auge haftet Mann dem Mann,
Und Schuß auf Schuß erkracht.


Ach, tu sen se rajský
Na spánky mé svanul,
Ponejprvé láskou
Duch můj tam jest zplanul.


Der hohe Dom zu Köln!
Der Meister, der's entwarf,
Baut' es nicht aus und starb;
Niemand mocht' sich getraun
Seitdem ihn auszubaun,
Den hohen Dom zu Köln!


Ты ласточек рисуешь на меню,
Взбивая сливки к тертому каштанЗа это я тебе не изменю
И никогда любить не перестанВсе жирное, что угрожает стану,
В загоне у теб Я не виню,
Что петуха ты знаешь по Ростану
И вовсе ты не знаешь про свиньЗато когда твой фаворит — арабчик
Подаст с икрою паюсною рябчик,
Кувшин Шабли и стерлядь из ШекснПикантно сжав утонченные ноздри,
Ты вздрогнешь так, что улыбнутся сестры,
Приняв ту дрожь за веянье весны…


秋夜夜长长寂寂
打窗飘雨似严更
诗情未断羁情起
不耐床前络纬鸣


11.
Jndeſſen laſſe mich
Mein Creutz geduldig tragen/
Es weiſet mich auff dich/
Und wird nicht immer plagen.
Wer leidet/ kan allein
Ein Mann im Glauben ſeyn.


Nuže, dnes tu vyznat chceme,
že je slečna Heroldová
umělkyně každým coulem,
jako slečna Kaizlová.


Ma il popolo è, ben lo sapete, un cane,
E i sassi addenta che non può scagliare,
E specialmente le sue ferree zane
Gode ne le fortezze esercitare;


Tú la mataste Amor, tú la mataste,
o envidias de tu madre Citerea,
tuya ha sido esta empresa, y la más fea,
que de tus Viras fabricó el engaste.


Allein der Held vernahm zu rechter Zeit
In seinem Haus von Leinwand, auf der Bahn
Des Sieges, deinen bangen schwachen Ruf,
O Vaterland, zu Gott, und ihm! Und stracks
War sein Gedank' allein an dich! Er gab
Dem größern Feind ein wenig Luft, und flog
Mit einem kleinen edlen Heldenheer
Dahin, wo sein gequältes banges Volk
Nach ihm sich umsah; betete für ihn,
Und schwur geheim, in mancher Todesangst,
Blieb ihm auch armes mattes Leben nur,
Trotz aller Feindes Wut, getreu zu sein
Dir, Gott! und deinem Liebling, welchem du
Zuwider aller Welt, mit deiner Macht
Recht schaffest, Sieg verleihst. Da flog er hin!
Kam an in dir, du Sitz der Musen; wo
Baumgarten Friedrichs Weisheit lehrt! hielt still
Vor einer niedern Hütte, saß das Roß,
Das, einen solchen Held zu tragen, stolz,
Nicht müde von dem langen Fluge war,
Daselbst ein wenig auszuruhen, ab,
Ging in die offne niedre Hütte, fand
Ein' arme fromme Witwe, die zu Gott
Für den Gesalbten eben betete,
Saß neben ihr auf einem harten Sitz,
Nahm einem Wassertrunk aus ihrer Hand,
Stand vor der kleinen Thür der Hütte, ließ
Sein edles Heldenheer vorüber ziehn,
Stieg auf, folgt ihm den Weg der Rache nach,
Sah die Ruinen der getreuen Stadt
In welcher er, ein künftger König, einst
Dir, Weisheit! in die Arme fiel, und sich
Entschloß zu sein, ein Vater seines Volks,
Zu tragen stets in königlicher Brust
Ein sanftes, menschlichs Herz! Damals als er
Der Freundschaft Thränen zollte! Kam
In ihrem Aschenhaufen an! O Gott!
Wie jammert es dem Vater seines Volks
Die Stadt nicht mehr zu sehn! Zum andernmal
Weint er in ihr, anitzt – – Ein König weint?
Gieb ihm die Herrschaft über dich, o Welt,
Dieweil er weinen kann! – Jedoch der Bach
Der Heldenaugen floß zu lange nicht,
Der Thränen Stelle nahm ein glühend Rot
Im feurigen Gesicht; gerechter Zorn
Entstand aus Königlichem Mitleid stracks.
Er wandte sich zu seinen Helden, schwur
Sein rächend Schwert zu zücken und mit Gott
Zu züchtigen die Henker seines Volks!


Dvořan snad, jenž touží v chvatu
zapomenout strastí státu,
pletek dvora, intrik soků,
strachu z blížících se dob?


Que le neuf ou le vieux vous tente,
Il sera votre fournisseur :
Robin vend sa nièce et sa tante ;
Il vendrait sa mère et sa sœur.


Pěkně je oděju
do bílých povlaků,
budem v nich spávati
jak hvězdy v oblaku.


S císařem papež hostmi mými byli
a vyjedli mě, čerti proklatí,
má dobrá vína hrdly svými lili,
jen břečkou lze teď žízeň zahnati.


Marjánka se vdala;
Ale zle je,
Muž jí denně předhazuje
Zas Matěje.


O lieb/ du viel zu starck/ vnd groß!
Hast frey mit Gott gerungen/
Hast jhm durch süssen hertzen-stoß
Groß wunder abgetrungen.
Das Ewig wort/ mit kurtzem wort/
Brodt/ wein in sich verwandlet/
Vnd tranck- vnd eßbar beyder sort/
Sich selbsten hebt/ vnd handlet.


Éste es el frente; aquí no hay
el menor asomo de juego.
Ya no valen literaturas;
éste es el frente duro y seco.
Es la bala y el cuerpo humano.
Es la tierra y el cuervo siniestro.
Es la cabeza y es la mano.
Y es el corazón contra el hierro.
Es subir y bajar cañones
por lomas atónitas de miedo.
Es aguantar cuchillos y cascos
sin moverse del parapeto.
Es acompañar a los tanques
monstruosos en sus sondeos.
Es no beber y no comer
y no dormir un día entero.
Es salir con la frente alta
o en la lona del camillero.


Dies Kleinod fand ein weiblich Thier,
Das von dem leichten Volk, so sich in Federn kleidet,
Des Kammes kronengleiche Zier,
Die Wachsamkeit (die Phyllis nie beneidet)
Und treue Dummheit unterscheidet;
Das blinde Gütigkeit von guten Männern borgt,
Und Junge fremder Art, als seine Zucht, versorgt.


Pareva in quella Silla fiammeggiante
dell'amor di Minòs, che a vedere
stava l'oste a sua terra davante.


Obnažená čela v pokoře se kloní
a les kol a kolem slavnou písní zvoní. –


Du bist mein einziges Ergözen,
Ich bin nechst Gott dein Schuz und Schild;
Und wie der Werth von allen Schäzen
Mir gegen dein Verdienst nicht gilt,
So soltu auch nach langen Jahren
Die Dauer meiner Lieb erfahren.


未世诗篇百态新
五言苏李等遗尘
不知覆瓿销沈处
枉却前朝几许人


La gente esquivo y me es horror el día;
Dilato en largas voces negro llanto
Que a sordo mar mi ardiente pena envía.
A los suspiros di la voz del canto;
La confusión inunda el alma mía;
Mi corazón es reino del espanto.


Ne, to ještě listí není,
i ta tráva jako dech,
co v sluch padá v tichém znění
nežli píseň spíš jest vzdech.


Vorbei ...
Für allezeit!
Nichts blieb zurück!
Dahinter weit
Das Glück,
Dahinter fern
Alle Freud',
Jeder Stern!
Wohin ich seh',
Hilfloses Leid
Und Weh!


Zvěděl dávno: hrdý panský rod
ve dvoře tam poznenáhlu schází,
část po části svého zboží hází
marně v obět dravcům. Právě vhod
Vácslav Závěta se hlásil – zlatem
z dálky zvoně, – smluvili se chvatem.


Již voda zcuchanou se kryje změtí,
jak chodily by po ní četné pluhy,
a jakby kdos naházel do ní smetí,


Des frivoles frissons de leur inquiétude
Elles ont outragé l’ombre et la solitude,


Jaká to podivná
voda je v rybníčku?
Vidím tam obraz Tvůj,
můj zlatý Jeníčku.


Si acaso adormeciere los sentidos
con voz de plumas, resplandor de flores,
de su llorosa risa documento.


بكيت وما يجدي البكاء على العاني
وتثبت كفِّي للأحبَّة أشجاني
كأنَّ زماني خاف لحناً فلم يكن
ليجمع بين الساكنين لأوطاني
وقالوا عفت حسبان ممن تحبه
كأن لم تكن شمس الكمال بحسبان
فقلت لجفنيَّ البعيد كراهما
قفا نبكٍ من ذكرى ديارٍ وجيران
أأحبابنا أعدَا تغير عهدكم
دموعي فأمست مثلكم ذات ألوان
وقد كان يكفي أولٌ من صدودكم
فما للنوى ينشي صدودكمُ الثاني
وممَّا شجاني أن جفنيَ ساهرٌ
على كلّ فتَّان اللواحظ وسنان
تعشقته لا قول فيه لعاذلٍ
لديَّ ولا في حسنه الفرد قولان
إذا جالَ فكرِي في لماه وخده
تنزهت ما بين العذيب ونعمان
ولو نظرت عيني لغير جماله
لكان إذاً إنسانها غير إنسان
شغلت بذكراه ومدح محمدٍ
فيا لك من حسن لديَّ وإحسان
لعمري لقد حلَّ الكمال بغايةٍ
من الفضل ترمي الفاضلين بنقصان
إمام أقامته الفضائل واحداً
فلم يختلف في فضله الباهر اثنان
تأخَّر عن عصرِ الكرام وفاقهم
فكانَ وكانوا مثل بسمٍ وعنوان
وجهَّز جيش العسر من طالبي الندى
فلابن عليٍّ في الورى وصفُ عثمان
إلى جبلٍ من حلمه يقرع الثنا
إذا غاص من جدواه في فيض طوفان
فتى العلم والنعماء يرجى ويفتدى
وفي بابه للجود والعلم بحران
فوائدهُ للوفدِ مثل سحابةٍ
وأنعمه كالتابعين بإحسان
وفي كفِّه الغصن الذي كلما جرى
على صفحاتِ الطرس جاء ببستان
يراعٌ له في كلِّ معضلةٍ سطاً
تعلمها في الغاب من أسد خفَّان
وأروع أخبى للأئمة منصباً
يرقّ ويزهى حين يبكي الجديدان
فللشافعيِّ السائر الذكر بهجة
فتى حنبلٍ فيها ومالكُ سيان
وقد أشرقت خدَّا ابن ثابت فرحة
فهنَّ بلا شكٍّ شقائق نعمان
سحبت ذيول الفضل واللفظ للورى
فكنت على الحالين أشرف سحبان
وأتعبت نفساً للمعالي كريمةً
وليس العلى والمجد إلاَّ لتعبان
إليكَ رعاكَ الله مدحة واصلٍ
يحاشيكَ أن تلقى المديح بهجران
منظمةً من كلِّ بيتٍ كأنَّه
لإفراط ما ضمَّ الولا بيت سلمان
حلا بك في شعبان مرّ حديثها
وقالَ الورى هذي حلاوة شعبان


Al fuerte patriarca la primera
Raquel a larga senectud redujo;
al victorioso Alfonso, torpe indujo
la segunda a manchar su gloria entera


Wir haben uns immer zusammengefunden,
Wars Wetter schlecht;
Und waren die greulichen Wolken verschwunden,
Dann erst recht.


Neige dich zu meinem Bitten/
Stoß nicht dis mein Opffer weg.
Hab’ ich gleich oft uͤberſchritten
Deiner Warheit heilgen Steg/
So verfluch ich meine Suͤnden/
Und wil mich mit dir verbinden/
Reiß du nur aus meiner Bruſt
Alle Wurtzel boͤſer Luſt.


Ob Nacht, ob Finsternis, ob Licht,
In eurer Hand wird's liegen.
Vergeßt der großen Ahnen nicht,
Dann wird das Rechte siegen.
Die Burschenschaft, sie ist ein Held,
Und ihr gehört die ganze Welt.


Als wollte sie den ganzen Himmel leeren,
Als wollte sie, so hielt sie mich,
Den Trunknen, fest, hochglühend fest an sich,
Mit einem Kuß die Ewigkeit verzehren.


不贪斗草事诗书
漫采香芸辟蠹鱼
永日挥毫自忘暑
滴残宫砚玉蟾蜍


A hle, jedy v soli chutné!
Hle vzduch – plyny duchormutné!
I ta k tvému pohledu
Rozlitá rtuť na ledu!


Oh du!


quando ch'io ellessi d'onne reo pensero
lo plu sordido e di peçore effetto,
metendo l'alma e 'l corpo en un subietto,
dampnaimi servo vivo, tutto entero.


Kde u Vás duše je, kde tělo, a kde šat?
Je ve Vás vše tak zcela sjednoceno,
že nitro od vnějšku nemožno rozeznat,
že význam s výrazem je nerozlučně spjat!


Mně v upomínkách dosud navštěvují
spanilé stíny drahých mi kdys děv,
a vnady jich jak nad mým chmurnem plují,
vždy v strunu mou se lásky vrací zpěv...


手撚蔷薇一凭栏
一年春事欲题难
惊鸿掠尽碧云去
雨匝苹洲生暮寒


Nimm mein Herz, o mein höchstes Gut,
Und leg es hin, wo dein Herz ruht,
Da ists wohl aufgehoben.
Da gehts mit dir gleich als zum Tanz,
Da lobt es deines Hauses Glanz
Und kanns doch nicht gnug loben.
Hier setzt sichs, hier gefällts ihm wohl,
Hier freut sichs, daß es bleiben soll.
Erfüll, Herr, meinen Willen!
Und weil mein Herz dein Herze liebt,
So laß auch, wie dein Recht es gibt,
Dein Herz mein Herze stillen.


K předu kníže! k předu,
Kdežto radost bydlí;
Radost ztuží zdraví,
Zdraví zmuží tě.


Nun ist wohl das Brautkleid gewoben gar,
Und goldene Sterne im dunkelen Haar,
Und im Arme die Jungfrau das Knäblein hält,
Hoch über der dunkelerbrausenden Welt,
Und vom Kindlein gehet ein Glänzen aus,
Das ruft uns nur ewig: nach Haus, nach Haus!


»Siehst du den blauen Berg dort ragen,
Der Felsen in die Lüfte hebt,
An welchen selbst die Gemsen zagen
Und der erschrockne Jäger bebt? –
Von seinem Gipfel schleudre du
Ein Steinchen spielend in die Tiefen:
Du störst der Lüfte schwanke Ruh,
Und Nebel steigen, die dort schliefen.
So warfst du, seine Kraft nicht ahnend,
Ein Wörtchen mir in meine Brust,
Ein Wörtchen, leise, aber mahnend,
Und sieh, nun stieg der trübe Wust
Von Nebelbildern alter Kränkung
Aus ihrer stillen Nachtversenkung.«


أهديك ذاكرتي على مرأى من الزمنِ
أهديك ذاكرتي
ماذا تقول النار في وطني
ماذا تقول النار؟
هل كنتِ عاشقتي
أم كنت عاصفةً على أوتار؟
وأنا غريب الدار في وطني
غريب الداأهديك ذاكرتي على مرأى من الزمنِ
أهديك ذاكرتي
ماذا يقول البرقُ للسكّينْ
ماذا يقول البرقْ
هل كنت في حطّين
رمزاً لموت الشرقْ


V mlh závoj Jeseň luhy vine,
stesk padá v kraj i v lidský sen;
hej, stehlíku, můj harlekýne,
pojď, obvesel mě chvilku jen!


Apparecchiati dunque al grande acquisto,
Ch'io veggio un'altra volta, altra corona,
Cinger le tempie tue di palma e lauro:


Ty jedny do paláců vedou,
jsou plny koberců a soch
z mramoru s balustradou šedou.


Dispôs da sua terça, que tirados
Os gastos funerais, que lhe fariam
Os devotos irmãos, gatos-pingados,


Ich bin nicht alt, ich bin nicht jung,
Mein Leben ist kein Leben.
Wie rastlos kreiß't der Sonnen Schwung,
Muß ich hier unten schweben.
Greiser wird das Haar mir nicht,
Nicht gerunzelter mein Gesicht,
Das niemals lachet noch weinet.


Quem entende
A vida?


Neu ist der Einfall doch nicht, man hat ja selber den höchsten,
Einzigsten, reinsten Begriff Gottes in Teile geteilt.


¡Que labios tan carceleros!
Con cadenas y cerrojos
los aprisionan severos,
y apenas los prisioneros
se me asoman a los ojos.
¡Pronto rompe la cadena
de tan injusta prisión,
y no mueran más de pena,
que ya está de besos llena
la tumba del corazón!
¿Qué son las bocas? Son nidos.
¿Y los besos? ¡Aves locas!
Por eso, apenas nacidos,
de sus nidos aburridos
salen buscando otras bocas.
¿Por qué en cárcel sepulcral
se trueca el nido del ave?
¿Por qué los tratas tan mal,
si tus labios de coral
son los que tienen la llave?
—Besos que apenas despiertos
volar del nido queréis
a sus labios entreabiertos,
en vuestra tumba, mis muertos,
dice: ¡Resucitaréis!


Mich ruft dein Bild in meiner Brust,
Es kommt zu mir und weint.
Im Leide fühl' ich mich bewußt
Und eng mit dir vereint.


Man sucht und findet nicht, doch ist der Schatz so nah;
Was läufst du viel herum? Er ist im Herzen ja;
Verkauf nur, was du hast, und geh in dich hinein,
So wird der beste Schatz, Gott selber, deine sein!


Ir ietlichs meint, alleine
es trüg der liebe peine;
zuletzt giengs innen eine,
iedes öfnet sein herz.
Girlich sie alle beide
kerten ir lieb in freide,
gaben einander bscheide
oft zu der liebe scherz;
doch ist noch war, wie man oft spricht,
lieb sei leides anfang,
als wol erscheint in der geschicht.
ir lieb weret nit lang,
den ein bruder bedunken tet,
Laurenzo bulet Lisabet.
er schlich in ir kemnate,
schloff unter ihr betstate,
zu sehen ware tate,
doch vergaß er seins schwerts.


A mračna, která ku východu plovou,
a vlasatice s rudou změtí vlasů
na pouti do věčnosti stanou v žasu,
leb její obletují titanovou.


Ich ging zum Himmel ein, doch bin ich euch nicht fern;
Denkt ja nicht, daß ich euch entzogen werde.
Der Himmel ist die Herrlichkeit des Herrn,
Und diese leuchtet euch auch auf der Erde.
Es sieht zwar euer Aug das Wunder nicht,
Zu dem ich selig meine Blicke leite,
Doch wenn mein Herz für euch zum Vater spricht,
So kniee betend ich an eurer Seite.


挂席空江夜不眠
浩歌遥望月中天
沧浪渔父如相问
独醒非关惜酒钱


Proč prý já chodím se sklopenou hlavou
a do očí proč prý se nedívám
a proč prý vyhýbám se učedníkům...


Loca justicia, muchos alguaciles,
cirineos de putas y ladrones
seis caballeros y seiscientos dones
argentería de linajes viles;
doncellas despuntadas por sutiles,
dueñas para hacer dueñas intenciones,
necios a pares y discretos nones,
galanes con adornos mujeriles;
maridos a corneta ejercitados,
madres que acedan hijas con el vino,
bravos de mancomún y común miedo;
jurados contra el pueblo conjurados,
amigos como el tiempo de camino,
las calles muladar: esto es Toledo.


Man spürte ja an ihm kein Widerstreben,
Als man es Dir ins Sterben übergab:
Es deuchte ihm, itzt würd es erstlich leben,
Es wußte nichts von Fäulnis oder Grab!
Es fühlte nur, der Kerker sey nicht schön;
Was unsre Unvernunft uns glauben macht,
Dasselbe hat sein Kinder-Sinn verlacht:
Drum sahe mans vergnügt ans Scheiden gehn.


Von dem Wehe dieser Zeiten
Singen Wunderstimmen viel,
Die uns furchtbar hingeleiten
Dann zu jenes Hirten Ziel.
Um den harten Sinn zu zwingen,
Zur Erkenntnis sie zu bringen,
Wird die Welt ein Todesspiel.


Tut dirs nicht selber leid, dein liebes Tal
so zu verwüsten? Siehe meine Schwäche;
ich habe nichts als Milch- und Tränenbäche,
und du warst immer in der Überzahl.


»Lerchen sind wir, freie Lerchen,
Wiegen uns im Sonnenschein,
Steigen auf aus grünen Saaten,
Tauchen in den Himmel ein.«


Der Bote thät sich eilen,
Wohl wieder heim ins Land,
Die Frau die stand in Leiden,
Gar wohl sie das empfand.
So gar in stiller Sache
Thät sie das alles gerne.
Sie ließ ein Kutten machen,
Sich eine Platte scheeren.


Una ilusión temiendo engañadora,
sonríe el labio, que en aquel momento
dudo que en ti por siempre halle contento
la excelsa beatitud que mi alma implora


Tanto dal vostro stil fatta è sicura
E lieta l'alma, or paurosa e trista,
E tal valor vostra mercé racquista,
Ch'ella di morte il fiero stral non cura.


¡Llora en un lampo la dicha rota;
y el rayo juega con la tortura
y enciende un iris en cada gota!


Es sollen uns die Bienen
Das Brod schon mit verdienen;
Und wenn sie uns nicht lassen
Gutwillig in das Haus,
So stürmen wir hinein
Und jagen sie hinaus.


De, perché almeno in quillo extremo punto
non me concese il Ciel che lacrimando
sequito avesse suo fonereo letto?


Celeste Imperador saggio prudente,
Sacerdote divin, Pastore e Padre,
muovi vèr noi da le Tue invitte squadre
un sol dei raggi Tuoi chiaro lucente


Hoch ragt aus schatt'gen Gehegen
Ein schimmerndes Schloß hervor,
Ich kenne die Türme, die Zinnen,
Die steinerne Brücke, das Tor.


Neznaje lidské lsti a nevěrnosti
Čil jsem svůj život v nekalné blahosti,
Neznaje záští, přeplzké zloty,
Líčené psoty.


Da stieg Herr Edward vom Rosse fein
Aufs Knie in das strömende Rot:
»Hab' Dank, St. Georg, für die Hilfe dein
In würgender Kampfesnot!«


Amor colse un divin saluto vostro
con dolce fiato; indi un suo stral ne tinse,
e nel mio cor, d'alma spogliato, il pinse,
per trarlo in vita e nel superno chiostro.