أَلا يا دارَ مَيَّةَ بِالوَحيدِ
كَأَنَّ رُسومَها قِطَعُ البُرودِ
سَقاكِ الغَيثَ أَوَّلُهُ بِسَجلٍ
كَثيرِ الماءِ مُرتَجِزُ الرُعودِ
نَشاصُ الدَلوِ أَو مَطَرُ الثُرَيّا
إِذا اِرتَجَزَت عَلى إِثرِ السُعودِ
فَهِجتِ صَبابَتي وَلِكُلِّ إِلفٍ
تَهيجُ الشَوقَ مَعرِفَةُ العُهودِ
غَداةَ بَدَت لِعَيني عِندَ حَوضى
بُدٌوَّ الشَمسِ مِن جِلبٍ نَضيدِ
تُريكَ وَذا غَدائِرَ وارِداتٍ
يُصِبنَ عَثاعِثَ الحَجَباتِ سودِ
مُقَلَّدَ حُرَّةٍ أَدماءَ تَرمي
بِحِدَّتِها بِفَاتِرَة صَيودِ
أَقولُ لِصُحبَتي وَهُمُ بِأَرضٍ
هِجانِ التُربِ طَيِّبَةِ الصَعيدِ
عَشِيَّةَ أَعرَضَتَ أَدماءُ بِكرٌ
بِناظِرَة مُكَحَّلَةٍ وَجيدِ
أَصِدّوا لا تَروعوا شِبهَ مَيٍّ
صُدورَ العيسِ شَيئاً مِن صُدودِ
وَلَو عايَنتِنا لَعَلِمتِ أَنّا
نَمُدُّ بِحَبلِ آنِسَةٍ شَرودِ
نَرى فيها إِذا اِنتَصَبَت إِلَينا
مَشابِهَ فيكِ مِن كَحَلٍ وَجيدِ
وَكَائِن قَد قَطَعتُ إِلَيكِ خَرقاً
يُمَيِّثُ مُنَّةَ الرَجُلِ الجَليدِ
وَكَم نَفَّرتُ دونَكِ مِن صِوارٍ
وَمِن خَرجاءَ مُرئِلَةٍ وَخودِ
تَقاصَرُ مَرَّةً وَتَطولُ أُخرى
تَسُفُّ المَروَ أَو قِطَعَ الهَبيدِ
وَإِن نَظَرَت إِلى شَبَحٍ أَمَجَّت
كَإِمجاجِ المُعَبَّدَةِ الشَرودِ
يَشُلُّ نَجاؤُها وَتَبوعُ بَوعاً
ظُهورَ أَماعِزٍ وَبُطونَ بيدِ
بِأَصفَرَ كَالسِطاعِ إِذا اِصمَعَدَّت
عَلى وَهَلٍ وَأَعصَلَ كَالعَمودِ
كَأَنَّ عَلَيهِما قَطعاتِ بَيتٍ
بِحَيثُ الرَقُّ مِن كَرَشِ الجُلودِ
تَطيرُ عِفاءُها غَبَرَت عَلَيها
كَجِلِّ الرَهبِ مِن خَلَقِ اللُبودِ
وَيَومٍ يَترُكُ الآرامَ صَرعى
يَلُذنَ بِكُلِّ هَيدَبَةٍ بَرودِ
بَحَثنَ جَوانِبَ الأَرطاةِ حَتّى
كَأَنَّ عُروقَها شُعَبُ الوَريدِ
إِذا غَرِقَ الرَواتِكُ في الهَوافي
أُرنُّ عَلى جَوانِبِها بِهيدِ
رَأَيتُ الناسَ يَنتَجِعونَ غَيثاً
بِسائِفَةِ البَياضِ إِلى الوَحيدِ
فَقُلتُ لِصَيدَحَ اِنتَجِعي بِرَحلي
وَراكِبِهِ أَبانَ بنَ الوَليدِ
إِلَيهِ تَيَمُّمي وَإِلَيهِ سَيري
عَلى البَرَكاتِ وَالسَفَرِ الرَشيدِ
تُلاقي إِن سَبَقَتِ بِهِ المَنايا
تِلادَ أَغَرَّ مِتلافٍ مُفيدِ
كَنَصلِ السَيفِ أَخلَصَهُ صِقالٌ
وَلَم يَعلَق بِهِ طَبَعُ الحَديدِ
كَريمِ الوالِدَينِ وَتَستَغيثي
بِأَروَعَ لا أَصَمَّ وَلا صَلودِ


Seit jener nachtumflorten Stunde
Sah dich mein düstres Auge nicht!
Wohl ward durch Andre mir die Kunde,
Daß du noch wandelst hier im Licht;


Jako býval sy chudinec
Od všech pohrdaný,
Tak sy nyní dobrodinec
Od mnohých hledaný,
Bys odlehčil živobytí
Při vaření a ohřití
S dřívím, jež ochotně neseš
Do břehu sehnaný.


Aber frei von Lust und Kummer
Ruht die liebliche Gestalt,
Lächelnd noch im längsten Schlummer,
Und das Herz ist still und kalt.
Still und ruhig alles scheinet,
Nur mein Auge wacht und weinet.


Und ein Meer von süßen Melodien
Fühl' ich wogend mir im Busen glühen!
Meine Seele athmet seligfrei:
Plötzlich stirbt der Sinne Gluthverlangen,
Gottes ewiger Hauch hat mich umfangen,
Frieden spendest du, thaufrischer Mai.


Ach, hilff mir, HERR, machs nit zu lang,
daß meine feind nit bochen,
Sprechen ›wie wirt jm ietz so bang!
wir haben vns gerochen.‹
Wann ich on sig
darnider lig,
als hetstu mein vergessen,
Dann werden sie
jmmer vnd ie
hoffertig vnd vermessen
sprechen, jn sei gelungen.


Co? Ukaž! Věru divno! Ty rýhy značí to,
to musilo být srdce kdys v stromě vyryto.


Frankreichs traurig Geschick, die Großen mögen's bedenken;
Aber bedenken fürwahr sollen es Kleine noch mehr.
Große gingen zugrunde: doch wer beschützte die Menge
Gegen die Menge? Da war Menge der Menge Tyrann.


هَاجَ إِدِّكَارِى شَادِنٌ بِدَكَارِ
يَختَالُ بالآصالِ والإبكَارِ
يَفتَرُّ عن كالأُقحُوانِ مُؤشّراً
شِيطَت مَنابِتُه بِلَونِ القَارِ
في وَجهِهِ قَمَرٌ وفي ضَفَرَاتِهِ
لَيلُ العَمِيدِ الدائِمِ التَّذكَارِ
وإذَا يُحَاوِلُ أنّ يَنُوءَ صَدَّهُ
كَفَلٌ كَمركُومِ الكَثِيبِ الهَارِي
كَم لَيلَةٍ بالدارِ قَد غَازَلتُه
ورَقِيبُه بالدارِ ليس بِدَارِ
بَينَا يُسَاقِطُنَا الحديثُ مُرَصَّعاً
بِفَرَائِدِ الأخبَارِ والأَشعَارِ
جَاءَت مُغَنِّيَةُ النَّدىٍّ فَرَدَّدت
بِتَوَافُقِ النَّغَمَاتِ والمِزمَارِ
نَصَرَ المهيمنُ جُملَةَ الأنصَارِ
وأعَزَّهُم في البَدوِ والأمصَارِ
وعَصرٌ تَقَلَّدَ رِفعَةً وفَخَامَةً
وَمآثِراً أنفَت عِنِ الأَعصَارِ
جُبِلُوا عَلَى كَرَمٍ النُّفُوسِ وعِفَّةٍ
ورَزَانَةٍ وسَكِينَةٍ وَوَقَارِ
وإذَا مررتَ بِوَاحِدٍ مِن جَمعهِم
فَلَقد مَرَرت بِقَارِىءٍ وبِقَارِ
فَبِلِيغُهُم وإِمَامُهم وخَلِيلُهُم
بَينَ الجُمُوعِ كَأوجِهِ الأَقمَارِ
والسَّيفُ سَيفٌ في المَكَارِمِ صَارِمٌ
والشَّيخُ شَيخُ النَّفعِ والإضرَارِ
وذَبِيحُهم وبلاَلُهُم وجَمِيعُهم
مَا بَينَ بَدرٍ كَامِلٍ ودَرَارِي
فَهُم عَتَادِى لِلدَّوَاهِى إِن دَهَت
واَحِبَّتِى في الجَهرِ والإسرَارِ
وكَفَاهُم مَجداً أتَمَّ وسُؤدَداً
وتَجَلِيًّا بِزَعَامِةٍ وفَخَارِ
ما قال إبرَاهِيمُ إِنَّ لِشِعرِهِ
لَطَلاَوةً لَم تُلفَ في الأَشعَارِ
فاللهُ يَنصُرُهُم ويَجمَعُ شَملَهُم
وَيزِيدُ في البَرَكَاتِ والأعمَارِ
وَيَعَزُّهم بِالمَصطفي وبِآلِهِ
شَمسِ الدَّيَاجِى السَّادَةِ الأَبرَارِ
صَلَّى عَلَيهِ اللهُ ما سَجَعَت عَلَى
فَنَنٍ نَضِيرٍ سُجَّعُ الأَطيَارِ


Ein jeder, heist's, vermag sein Glücke selbst zu machen;
Wer Welt und Ursprung kennt, der wird des Sprichworts lachen.
Die Ordnung der Natur sezt jedem Maas und Zeit,
Sie lenckt Gemüth und Herz so wie Verstand und Wollen
Und macht, wenn Glück und Fall das Schauspiel ändern sollen,
Der Sitten Unterscheid.


que un gozque arrastre así una ejecutoria
que ha obedecido tanta gente honrada,
y aun se la ha puesto sobre su cabeza.


Tolse Africa di bocca al fero mostro
Il suo valor, che d'ira e di duol scoppia;
Tolga il suo onor di man d'invidia il vostro.


Svatba však ještě daleka,
jsme oba lidé chudí,
vánice jindy haleká,
a věci kolem studí.


Ich löschte Lamp' und Kerzen aus
Und tat, als wär' ich nie zu Haus.


Ihr seht nur das Fleisch und verzweifelt im Rat,
Ich sehe das Feuer der ewigen Tat.


Las rosas huían por los filos
de las últimas curvas del aire,
y en los montones de azafrán
los niños machacaban pequeñas ardillas
con un rubor de frenesí manchado.
Es preciso cruzar los puentes
y llegar al rubor negro
para que el perfume de pulmón
nos golpee las sienes con su vestido
de caliente piña.
Es preciso matar al rubio vendedor de aguardiente
a todos los amigos de la manzana y de la arena,
y es necesario dar con los puños cerrados
a las pequeñas judías que tiemblan llenas de burbujas,
para que el rey de Harlem cante con su muchedumbre,
para que los cocodrilos duerman en largas filas
bajo el amianto de la luna,
y para que nadie dude de la infinita belleza
de los plumeros, los ralladores, los cobres y las cacerolas de las cocinas.
¡Ay, Harlem! ¡Ay, Harlem! ¡Ay, Harlem!
No hay angustia comparable a tus rojos oprimidos,
a tu sangre estremecida dentro del eclipse oscuro,
a tu violencia granate sordomuda en la penumbra,
a tu gran rey prisionero, con un traje de conserje.
Tenía la noche una hendidura y quietas salamandras de marfil.
Las muchachas americanas
llevaban niños y monedas en el vientre
y los muchachos se desmayaban en la cruz del desperezo.
Ellos son.
Ellos son los que beben el whisky de plata junto a los volcanes
y tragan pedacitos de corazón por las heladas montañas del oso.
Aquella noche el rey de Harlem con una durísima cuchara
arrancaba los ojos a los cocodrilos
y golpeaba el trasero de los monos.
Con una cuchara.
Los negros lloraban confundidos
entre paraguas y soles de oro,
los mulatos estiraban gomas, ansiosos de llegar al torso blanco,
y el viento empañaba espejos
y quebraba las venas de los bailarines.
Negros, Negros, Negros, Negros.
La sangre no tiene puertas en vuestra noche boca arriba.
No hay rubor. Sangre furiosa por debajo de las pieles,
viva en la espina del puñal y en el pecho de los paisajes,
bajo las pinzas y las retamas de la celeste luna de cáncer.
Sangre que busca por mil caminos muertes enharinadas y ceniza de nardo,
cielos yertos, en declive, donde las colonias de planetas
rueden por las playas con los objetos abandonados.
Sangre que mira lenta con el rabo del ojo,
hecha de espartos exprimidos, néctares de subterráneos.
Sangre que oxida el alisio descuidado en una huella
y disuelve a las mariposas en los cristales de la ventana.
Es la sangre que viene, que vendrá
por los tejados y azoteas, por todas partes,
para quemar la clorofila de las mujeres rubias,
para gemir al pie de las camas ante el insomnio de los lavabos
y estrellarse en una aurora de tabaco y bajo amarillo.
Hay que huir,
huir por las esquinas y encerrarse en los últimos pisos,
porque el tuétano del bosque penetrará por las rendijas
para dejar en vuestra carne una leve huella de eclipse
y una falsa tristeza de guante desteñido y rosa química.
       *
Es por el silencio sapientísimo
cuando los camareros y los cocineros y los que limpian con la lengua
las heridas de los millonarios
buscan al rey por las calles o en los ángulos del salitre.
Un viento sur de madera, oblicuo en el negro fango,
escupe a las barcas rotas y se clava puntillas en los hombros;
un viento sur que lleva
colmillos, girasoles, alfabetos
y una pila de Volta con avispas ahogadas.
El olvido estaba expresado por tres gotas de tinta sobre el monóculo,
el amor por un solo rostro invisible a flor de piedra.
Médulas y corolas componían sobre las nubes
un desierto de tallos sin una sola rosa.
       *
A la izquierda, a la derecha, por el sur y por el norte,
se levanta el muro impasible
para el topo, la aguja del agua.
No busquéis, negros, su grieta
para hallar la máscara infinita.
Buscad el gran sol del centro
hechos una piña zumbadora.
El sol que se desliza por los bosques
seguro de no encontrar una ninfa,
el sol que destruye números y no ha cruzado nunca un sueño,
el tatuado sol que baja por el río
y muge seguido de caimanes.
Negros, Negros, Negros, Negros.
Jamás sierpe, ni cebra, ni mula
palidecieron al morir.
El leñador no sabe cuándo expiran
los clamorosos árboles que corta.
Aguardad bajo la sombra vegetal de vuestro rey
a que cicutas y cardos y ortigas turben postreras azoteas.
Entonces, negros, entonces, entonces,
podréis besar con frenesí las ruedas de las bicicletas,
poner parejas de microscopios en las cuevas de las ardillas
y danzar al fin, sin duda, mientras las flores erizadas
asesinan a nuestro Moisés casi en los juncos del cielo.
¡Ay, Harlem, disfrazada!
¡Ay, Harlem, amenazada por un gentío de trajes sin cabeza!
Me llega tu rumor,
me llega tu rumor atravesando troncos y ascensores,
a través de láminas grises
donde flotan tus automóviles cubiertos de dientes,
a través de los caballos muertos y los crímenes diminutos,
a través de tu gran rey desesperado
cuyas barbas llegan al mar.


Bien qu'elle pleurât la mémoire,
N'avait connu défunt Grégoire ;
Heureux l'écot où la commère
Apportait sa pinte et son verre !


Sbírat bobky, kozí bobky –
což to někdy viděl svět?
Na půl kopy jen jsem myslel,
mám jich šestačtyřicet.


A v tmách tak těžce brázdy oře
loď, upomínka lkavá.


Auserwehlte, und vor unſer Schuld
Ausgeqvaͤlte goͤttliche Geduld!
Koͤnig nach dem alten Recht!
Nach dem neuen aber Knecht,
Wiederbringer der verlohrnen Huld!


My nechcem’ odtud, ještě ne,
vy lesy, snivě zelené!


A kdybych v té vojně padl,
nevzpomínej v pláči,
nové touhy v srdci vzbudí
s jarem písně ptačí.


Io non penso giamai che 'l duol che m'ange
e mena anzi il suo dì mia vita a riva,
queti questa crudel che m'arde e priva
d'arbitrio, e ogni mia speme in mezzo frange.


أُمّي الشَريعَةُ وَالمُقيمُ لَها أَبي
وَبَنو بَنيها كُلُّهُم إِخواني
أَأَعَزُّ والِدَتي وَأَنكُرُ والِدي
وَإِلى عَدايَ أَفُرُّ مِن أَعواني
وَأَفُرُّ مِن أُنسي إِلى وَحشِ الفَلا
إِن كُنتُ ذاكَ فَلَستُ بِالإِنسانِ


Nicht allein durch tapfre Thaten
Helffen vielmahls Sie geschwind',
Engel wissen auch zu rahten,
Wen wir gantz verjrret sind.
Als Elias gahr nicht wuste,
Was zu thun, da rieht Ihm bald
Gottes Engel, was gestalt
Seinen Weg Er nehmen müste.
Herr, wie kan man würdiglich
Auch für solches preisen dich?


No quiero descender en lluvia mansa
sobre este campo de maduro trigo.
Nube: su dueño malo es mi enemigo
y hasta los crueles mi bondad no alcanza.
Yo regué sus sembrados. S u labranza
hice fecunda. Si contó conmigo
yo nunca le falté. Y hoy a un mendigo
nególe el lecho, el pan y la esperanza.
Tornaré en destructoras piedrezuelas
mi caudal refrescante y codiciado
y en tanto tú sobre la era vuelas,
bajaré a hacer añicos el tesoro
del hombre duro a la piedad negado.
Y flageló el granizo el campo de oro.


jak se z krajky lesů zvedá
tichá, studená a bledá.


ein Grund von Gegenteil bereitet, mühsam,
daß wir sie sähen; denn man ist sehr deutlich
mit uns. Wir kennen den Kontur
des Fühlens nicht: nur, was ihn formt von außen.


Weh, weh ist bei der seel, di in dem sterben starb;
Di voller unruh ligt in ihrer falschen ruh.
Ihr leben schrekket si, das si zuspät durchsiht:
Der himmel hilft ihr nichts, der ihr vor war so nah;
Das gutte wird ihr bös, das böse wird ihr gutt.
Si siht, wi si sich selbst verlohr,
Und das erbarmen Gotts in Christ mit füssen trat,
Bis si erzwängt unendlich ihre straff.
Si siht, wi si verführt, im Gottesgeist verschmäht,
I näher er si rif von aussen und von innen.


In van: tu sdegni, o Libero,
Che a' temperati ardori
La dolce per i barbari
De l'uve ambra s'indori;


né men quando al ritorno scuote l'umbra,
mentre el sudor distilla in qualche libro
del caldo a cui non trovo aure né umbra.


Krev po bojištích dále prolívejte,
a smírčím soudům s pohrdou se smějte!
Byť cíl jich ležel v nekonečné dálce –
zdráv buď, kdo válku vypovídá válce!


En Villamediana tuvo
Clavados toda la noche,
Viendo al Rey y al favorito
Con aquellos dos señores
Extranjeros en consulta,
Que ha de ser larga supone
La conversación, notando
Que hay vivas contestaciones.
Mas atenta, al Conde mira,
Le hace una seña, y veloce,
Aunque con gran disimulo,
De la sala retiróse,
De una danza numerosa
Que empezó la gente joven
A enredar, aprovechando
La confusión y el desorden.
Conoció al punto la seña
El favorecido Conde,
Que amantes favorecidos
Las más pequeñas conocen.
Pero no son ellos solos;
También ay! de ellas se imponen
Los celosos...El Monarca
La seña fatal recoge.
A salir Villamediana
Siguiendo su amado norte,
Iba por distinto lado
Del salón, cuando turbóle
El ver al Rey furibundo,
Que con miradas atroces,
Ojos cual los de un fantasma,
En él sin quitarlos pone.
Sobrecogido, de mármol,
Ni a dar un paso atrevióse,
Y trabó, disimulando
Un altercado con Lope.


Уношу князю Ростиславу
затвори Днепр темне березСлово о полку ИгоревКнязь Ростислав в земле чужой
Лежит на дне речном,
Лежит в кольчуге боевой,
С изломанным мечоДнепра подводные красы
Лобзаться любят с ним
И гребнем витязя власы
Расчесывать златыЕго напрасно день и ночь
Княгиня дома ждет…
Ладья его умчала прочь —
Назад не принесет!
В глухом лесу, в земле чужой,
В реке его приют;
Ему попы за упокой
Молитвы не поют;
Но с ним подводные красы,
С ним дев веселых рой,
И чешет витязя власы
Их гребень золотоКогда же на берег Посвист
Седые волны мчит,
В лесу кружится желтый лист,
Ярясь, Перун гремит,
Тогда, от сна на дне речном
Внезапно пробудясь,
Очами мутными кругом
Взирает бедный князЖену младую он зовет —
Увы! его жена,
Прождав напрасно целый год,
С другим обрученЗовет к себе и брата он,
Его обнять бы рад —
Но, сонмом гридней окружен,
Пирует дома браЗовет он киевских попов,
Велит себя отпеть —
Но до отчизны слабый зов
Не может долететИ он, склонясь на ржавый щит,
Опять тяжелым сном
В кругу русалок юных спит
Один на дне речном…


Ah háládatlan, és nem hajt meg én kinom,
Kiben éjjel-nappal untalan kinlódom!
Nem hajt meg szép versem s utánnad járásom,
Égő tüzem, árvizem, sok sohajtásom!


Ihr rieft mich her – ich bin bereit« –
Da rauscht es im Gesträuch: –
Die Kön'gin haucht: »Die List verzeiht,
Ich hab' entboten Euch.«


لَو رَأَيتُ الغَرامَ يَبلُغُ عُذرا
قُلتُ حُزناً وَلَم أَقُل لَكَ صَبرا
وَاِستَزَدنا ريحَ الزَفيرِ هبوباً
وَسَحابَ الدُموعِ وَبلاً وَقَطرا
وَرَأَينا مُعَرَّسَ الحُزنِ سَهلاً
في الرَزايا وَجانِبَ الصَبرِ وَعرا
لَكِنِ الأَمرُ ما عَلِمتَ وَهَل تَن
ظُرُ مِن وَقعَةِ الزَمانِ مُبَرّا
واقِعاً بِالأَضدادِ أَروى وَأَظما
وَقَضى وَاِقتَضى وَساءَ وَسَرّا
كُلَّ يَومٍ يَغدو بِقاطِعَةِ الآ
مالِ غَضبانَ قَد تَأَبَّطَ شَرّا
مُذنِباً كُلَّما شَكا شاكَ كَيداً
وَإِذا قيلَ قَد أَنابَ أَصَرّا
ضَيغَماً يَخبِطُ السُروبَ طَروباً
كُلَّما مَرَّ بِالعَقيرَةِ كَرّا
وَأَرى الناسَ وافِراً وَمُلَقّى
بِالرَزايا وَالأَرضَ داراً وَقَبرا
مَنزِلي قَلعَةٌ وَلُبثٌ فَهَذا
كَ مَجازاً لَنا وَهَذا مَقَرّا
كُلَّ يَومٍ نَذُمُّ لِلدَهرِ عَهداً
خانَ فيهِ وَنَشتَكي مِنهُ غَدرا
قَد أُنيخَت لَنا الرَكائِبُ فَالحا
زِمُ عَبّى زاداً وَوَطَّأَ ظَهرا
أَسمَعَ الحادِيانِ وَاِستَعجَلَ الرَك
بُ زِماعاً إِلى المَنونِ وَنَفرا
كَم فَقيدٍ لَنا طَوَتهُ اللَيالي
ذُقنَ مِنهُ حُلواً وَذَوَّقنَ مُرّا
وَكَأَنَّ الأَيّامَ يُدرِكنَ ثَأراً
عِندَنا فيهِ أَو يُقَضّينَ نَذرا
إِنَّما المَرءُ كَالقَضيبِ تَراهُ
يَكتَسي الأَخضَرَ الرَطيبَ لِيَعرى
مَعكَسُ السَهمِ ذا يُراشُ لِيُمضي
في المَرامي وَذا يُراشُ لِيُبرى
مَن مُؤَدٍّ إِلى عَلىٍّ أَلوكاً
أَبِجِدٍّ عَصيتَ لِلصَبرِ أَمرا
أَيُّ خَطبٍ راخى قِواكَ وَقَد كُن
تَ جَديلاً عَلى الخُطوبِ مُمَرّا
وَقَناةٍ صَمّاءَ تَطعَنُ في الخَط
بِ خِلاجاً عَلى الزَمانِ وَشَزرا
أُعلُ مِن عَثرَةِ الأَسى إِنَّ لِلأَن
جادِ نَهضاً وَلِلأَعاجِزِ عَثرا
أَيُّ باقٍ يُبقي عَليكَ وَلَو كُن
تَ مُوَقّىً مِنَ الخُطوبِ مُعَرّى
أَفقَدَ الأَصلَ بالِغاً مُنتَهى النَب
تِ المُرَجّى مَن أَفقَدَ الفَرعَ نَضرا
كُن كَعودِ الطَريقِ طالَ سُراهُ
يَشتَكي قَفرَةً وَيَألَمُ عَقرا
وَالجَليدَ الَّذي إِذا الدَهرُ أَبكى
مِنهُ قَلباً جَلّى عَلى الناسِ ثَغرا
مُستَميتاً يَزُرُّ بِالصَبرِ دِرعاً
وَيَراهُ في ظُلمَةِ الهَمِّ فَجرا
وَقَرَتهُ رَوائِعُ الدَهرِ حَتّى
لَم يُرَع غَيرَ مَرَّةٍ وَاِستَمَرّا
كُلَّما زيدَ غُمَّةً زادَ صَبراً
ضَرَمُ الزِندِ كُلَّما لُزَّ أورى
أَرمَضَتهُ هَواجِرُ الخَطبِ فَاِنقا
دَ حَمولَ الأَذى وَما قالَ هُجرا
هابَ ضَحضاحَها وَمَرَّ بِهِ الدَه
رُ عَلى سُبلِها فَخاضَ الغَمرا
كُلَّما غابَ مِن بَني خَلَفٍ بَد
رٌ يُضيءُ الظَلامَ أَخلَفَ بَدرا
نَفَضَ الدَهرُ مِنهُمُ ثُمَّ أَعيَو
هُ بُدوراً مِنَ المَطامِعِ تَترى
عَجَباً سَمتُكَ السُلُوُّ وَعِندي
مَسُّ جُرحٍ مِنَ الهَوى لَيسَ يَبرا
أَتَوَخّى بَردَ القُلوبِ مِنَ الوَج
دِ وَقَلبي يَزدادُ بِالوَجدِ حَرّا
وَإِذا قُلتُ يَنزِعُ الدَهرُ ناباً
مِن بَقايا ذَوِيَّ أَعلَقَ ظُفرا
كُلَّما أَبلَغَ العَواذِلُ سَمعي
في التَسَلّي عَن مَعشَرٍ زادَ وَقرا
أَجِدُ القَلبَ بَعدَ لَومِيَ أَسخى
فَكَأَنَّ اللاحَيَّ بِما قالَ أَغرى
زادَ عَذلاً فَزادَ قَلبي وُلوعاً
رُبَّ آسٍ أَرادَ نَفعاً فَضَرّا
فَسَقى الدَمعُ مَعشَراً نَزَلوا القَل
بَ وَأَخلوا باقي المَنازِلِ طُرّا
كُلَّما قَصَّرَ الحَيا كانَ ماءُ ال
عَينِ أَبقى صَوباً وَأَعظَمَ غَزرا
كَم حَشَوتُ الثَرى حُساماً طَريراً
وَطَويلاً لَدناً وَطِرفاً أَغَرّا
وَخُدوداً مِثلَ الذَوابِلِ مُلساً
وَجَباهاً مِثلَ الدَنانيرِ غُرّا
وَكَأَنَّ القُبورَ مِنهُم بِذي الجِز
عِ عِيابٌ حَمَلنَ دُرّاً وَعِطرا
أَوجُهٌ صانَها الجَلالُ فَأَمسَي
نَ تُراباً تَحتَ الجَنادِلِ غُبرا
عَطَّلَ الدَهرُ مِن حِلاهُنَّ فينا
وَتَحَلّى الثَرى بِهِنَّ وَأَثرى
قَطَعَ المَوتُ بَينَنا فَتَبايَن
نا لِقاءً إِلّا نِزاعاً وَذِكرا
فَبَعَدنا وَما اِعتَمَدنا بِعاداً
وَهَجَرنا وَما أَرَدنا الهَجرا
رَوعَةٌ إِن جَزِعتُ مِنها فَعُذرٌ
لِجَزوعٍ وَإِن صَبَرتُ فَأَحرى
وَقَعَت مَوقِعَ العَوانِ مِنَ الدَه
رِ وَإِن كانَتِ الرَزِيَّةُ بِكرا


Der Kindheit Garten, Eltern, Brüder alle
Verließ um die Clausur ich dieser Halle!
Und aus der Jugendfreiheit sonn'ger Schwüle
Trat ich zum Klosterfrieden dieser Kühle.


Já jsem i na lačný život
vždycky zdvořilý:
„Odpusť, slavná císařská komise,
že jsem v košili!“


Tehozzád teljes szívből
Kiáltok szüntelen
Ez siralmas mélységből,
Hallgass meg, Úr Isten,
Nyisd meg te füleidet,
Midőn téged hívlak,
Tekintsd meg én igyemet,
Mert régen óhajtlak.


Nun ist's geschehn, nun bricht herein der Jammer!
Die Späne knirschen unter dem Genick,
Ich messe tastend meine Totenkammer
Und messe aus mein grausiges Geschick!


Atti dolenti, misera e infelice
Vita angosciosa, et triste ricordanze,
Che lieto consacrar non si condice.


Až kněz bude ruce skládat,
Slovo, ježto víže, žádat,
A ty šeptneš „ano“ své;
Šeptnu já též v chrámě vzadu:
„Ano – do hrobu tě kladu,
Odpočívej srdce mé.“


Nač boj a vraždy? – Neobsáhlý smutek
v mém srdci hlodal, jež se toužně ptalo:
Co v očích božích velký jesti skutek?
a v odpověď mi růží rudou plálo
to slovo „láska“! V blescích divých půtek
jak nebes znamení ve hvězdách stálo;
já četl je, ó sladká moje paní,
ten, jenž je láska, chce i milování!“


Tož, třeba bylo mnohdy od ní jíti;
však žena statečná svůj úděl zná,
a snáší vše, tak dumně úsměvná,
neb srdce zná, jež na svém čila bíti;
ví, že se vrátí ten, jenž erb svůj ctil,
zas celý její, zdráv a mil,
tak mil i teď, kdy stříbro sedlo v skráně,
jak v máji svém on býval Bibianě. –


Merita tal risposta la mia fede?
Convense a cortesia
scaciar da sé colui che mercè chiede?
Forsi de lo arder mio tanto non crede?
Ma già la fiamma mia
fatta è tanto alta che ciascun la vede.
Obliquo fatto e mia fortuna ria,
da qual cagion procede
che a me costei sia cruda, a l'altri pia?
Ma sia, se vuol, crudele: io non poria
mai desperar mercede,
né abandonar quel che il mio cor desia.
Perfetto amor ogni dispetto oblia:
serà ancor tempo forsi anci il mio fine
che a mie pene meschine
pace conceda l'alma graziosa.


Mich rufet der Nachtigall Lied nicht mehr in die dichtrischen Haine,
Wo sonst mich sanft rauschende Nymphen belauscht.
Nun blüht mehr kein Frühling für mich! nun winkt kein gefälliges Mägdchen
Und lächelt mir Wollust und Heiterkeit zu.


Usmála se: Nechci tebe,
já chci Pana jen! –
A já zařval, zkalil nebe,
hvozdem letěl sten.
Já ji v lednou náruč chytil,
k tesům skal s ní jsem se řítil,
vrh’ ji ve vír pěn.


Know thou, O stranger to the fame
Of this much lov'd, much honor'd name!
(For none that knew him need be told)
A warmer heart Death ne'er made cold.


És forg tovább, miként az orsó,
Világi rendnek körhintája.
Bölcső, menyasszonyágy, koporsó,
Enyészet, élet egymást váltja.


A stromy ve nárazech bouře divých
se zmítají, že řek’ bys, stará země
se chvěje posud pod kentaurů cvalem.


Die Nacht ist nieder gangen,
Die schwarzen Schleier hangen
Nun über Busch und Haus.
Leis rauscht es in den Buchen,
Die letzten Winde suchen
Die vollsten Wipfel sich zum Neste aus.


Jak srdce vyrvané ve mracích zívá,
svou roní krev, jež v jezer hloubi splývá,
to slunce mrouc jak hrozná rána živá.
Jak duchů dech se mlha na zem schvívá.


No temo y oso todo libremente
porque es al corazón desesperado
la obstinación impenetrable escudo.


Vulgaridad, vulgaridad me acosa.
Ah, me han comprado la ciudad y el hombre.
Hazme tener tu cólera sin nombre:
Ya me fatiga esta misión de rosa.
¿Ves al vulgar? Ese vulgar me apena,
Me falta el aire y donde falta quedo,
Quisiera no entender, pero no puedo:
Es la vulgaridad que me envenena.
Me empobrecí porque entender abruma,
Me empobrecí porque entender sofoca,
¡Bendecida la fuerza de la roca!
Yo tengo el corazón como la espuma.
Mar, yo soñaba ser como tú eres,
Allá en las tardes que la vida mía
Bajo las horas cálidas se abría...
Ah, yo soñaba ser como tú eres.
Mírame aquí, pequeña, miserable,
Todo dolor me vence, todo sueño;
Mar, dame, dame el inefable empeño
De tornarme soberbia, inalcanzable.
Dame tu sal, tu yodo, tu fiereza.
¡Aire de mar!... ¡Oh, tempestad! ¡Oh enojo!
Desdichada de mí, soy un abrojo,
Y muero, mar, sucumbo en mi pobreza.
Y el alma mía es como el mar, es eso,
Ah, la ciudad la pudre y la equivoca;
Pequeña vida que dolor provoca,
¡Que pueda libertarme de su peso!
Vuele mi empeño, mi esperanza vuele...
La vida mía debió ser horrible,
Debió ser una arteria incontenible
Y apenas es cicatriz que siempre duele.


Vorhin herrscht' ich mit lust/
Itzt folg' ich noch mit grössern freuden.
Und muß ich gleich von ihr/ durchlauchte mutter/ scheiden/
So sey ihr doch/ und auch/ frau schwester/ ihr bewust:
Daß ich nur sey voran dahin geschritten/
Wo die vergnügung uns wird stets zusammen bitten.


»Ein Nordwind bin ich und bin auf der Reise;
Ein Gruß an dich ist, was ich mit mir trage,
Den mir dein Liebchen auftrug, als am Tage
Ich draußen um ihr Haus zog meine Kreise.«


Es stand der Berg im Flimmern des letzten Sonnenstrals,
Und wieder sah man schimmern die Wächterin des Thals;
Und als des Abends Dunkel verhüllend niedersank,
Ertönt' im Sterngefunkel von selbst der fromme Klang.


U hrobů tam otce, matky,
otce, matky,
líbal ret jak hádě hladký,
tenkrát byl on na smrt sladký.


Onóral, da che vene,
alma, per te salvare,
e ià plu non tardare
a llui de pervenire.
De sé non se retene
che non te voglia dare;
pàrtete, ché vòl fare
te seco tutta unire!
Porrai donqua soffrire
a llui che non te rendi,
e llui tutto non prindi
e abraccil con amore?


Dich ruf ich, Menschenfreund der besten Art;
mißtraue nicht, daß ich dich je verkennte;
du Schmerz, durch den uns wohl das Größte ward,
was Menschenwert von Gott und Tiere trennte.


Vévoda s jasnou tváří promluvil k ženě:
V svobodě buď! červ vznešené ctnosti se netkne.
Odyna obživla řečí dobrého muže.
Krása se vylila v tvář jí neviny Božské,
Vlídnost se na čele stkvěla, a dobrota srdce
Hleděla s očí. S pohledu sladkého nevím
Cosy se zbíhalo v lid, co bouřilo srdce,
Mužům hatilo rozum. Co rozvinujícý
Lahody růže tu stála, a kouzlila divy,
Pohledem pronikajícým do duše mluvíc:
Vítězy! ctnosti sy važ, čest zýskatli hledíš!
Vévoda miloval ctnost jak samého Boha,
Proto y Odyna krásná utěchy došla.
Křesťané plésali všickni, jediné Václav
Radosti neužil žádné; vždyť očima svýma
Ouzkosti spatřiv šálivé Nomenye
V samotě vzdychá. S vítězy do tábora
Trhnuv, rážel y sám pout hanebné kruhy,
Kráčeje táborem vzhlídl jak potvoru divou
Nomenyi. Tuť vztek vjel do srdce láskou
Kleslého; naměřil meč, chtě prohnati mrzké
Zrádkyni bok; ach! bída mu zklížila ruku.
Jak se tu hrdina lekl, když šeredu spatřil.
Kam pak se jasná tvář, kam poděly růže
S pohledu kouzlícýho? Kde modravé oči
Lásky a živosti trůn, kde postavy štíhlost?
Okrasa hrdého světa, a mládeže rozkoš,
Milosti kouzlivé div mol na zemi leží.
Zděsyv se škaredý Čech, jak sestry se ujal
Bývalé Bohyně své. Ach! nádherné ženy
Pukalo srdce, co s jasnosti slávy a s lůna
Rozkoše v neřesti toun a v porobu klesla.
Tajila hanebnosti, co zhyzdily duši,
Zbavily tělo y krásy y lahody vábné
V prameny žil jed nemocy rozšiřujíce.
Láskou hrajíc sváděla mladosti květy,
Otroky zbavené smyslů v propasti hanby
Házela svůdkyně nectná, vznešené mysli,
Ctnosti y neviny cyt jak těsného ducha
Porody dusýc pěnami vrtkavosti
Líčila krásy své tvář. Druh stíhaje druha
V milosti padl jak předkové hrdosti obět.
Do boje zavzněl teď zvuk, jak bohyně lásky
Kněžna se vtělila v lid, by v rozmanitosti
Krásy a vášní rozkoše nejlahodnější
Na světě došla. Y syn co květina outlá,
Národu čest a otcova sláva, y krásný
Solimanův syn již zahořel nesmyslnou
K Bohyni láskou. Svůdkyně zhrdala jím, a
Volila chlapy, by snížila mládkovu hrdost.
Mládenec prozradiv svou vlast šeredně sešel.
Vévoda dračicy spiav v trest vyhodil chlapům.
Chlapové trýznili ji, a y k podívání
Vodili světem. Co květina Bohyně zvadla.
Darmo se skrývala teď, však nemocy všemu
Jevily světu, co tajila v souženém srdcy.
Svědomí zlé ještěry jedovatými
Trýzníc zhejralé srdce y hlásalo lidu:
Nevinné krásy a vnadami slavené duše!
Vzhlédněte sem, div krásy a pocty co pleva
V kalině neřesti leží. Nemoc co zlá saň
Rozlila po těle jed, oud kroutil se každý,
Trhaly oči, a bolesti křížily těla.
Václav bídnicy těšil, a v zoufajícý
Nemoha skrotiti vzteku co pitomec hleděl,
Jak se tu klíčila kolem, a skřípala zuby,
V obživování vášní šlehala sebou,
Sebrala krůpěje sýly, a skočila vzhůru,
Jakoby smrti y věčnosti utecy chtěla.
Bolesti schvátily tělo a ouzkosti ducha,
Se všemi hrůzami spadl svět na srdce mdlé, a
Zmlazujícý porazyl na věky sýlu.
V prachu se kroutíc trhala vlasy, a točíc
Do kola očima černou vydechla duši.
Václav zklesl, a y slzami skropuje tělo
Bohyně své cyt rozpustil v hořekování.
Hrozná jediné noc z pout záhuby plné
Vytrhla Mameluky. Co děti se strachy
Třesouc zhlíželi s hrůzou do syvé pouště,
Báli se stínů, jižli se Křesťané obří.
Hladem a stvůrami mrouce, a oddechu bázní
Nemajíce tu schli, až den zapudil ouzkost.
Hrůza y panuje tak jak vládkyně strašná,
Nocli se po zemi šíří na svatém poli.
V hrobyli zbloudí chůzemi zmožen jsa mladík,
Stínyli spatřuje zde a bělavé hlavy,
Tvoří v mysli sy smrt, a potvory vůkol
Lítati vidí; tiskna se zmatenec ke zdi
Zhlíží, strašný duchli co pahorek příkrý
Vyšinuv z hrobů bázlivcem o zemi mrští.
Vítrli vůkol se hne, neb hlásek se ozve,
V ouzkosti umírá a y slibuje svatě
Bohu, že hříchů páchati nechce, byť svět ho
Vnadami kouzlil. Již dennice zvěstuje den, a
Mraky y ouzkosti pudí. Nevida ducha
Mládenec zbystří, vyskočiv z nebezpečenství
Plésaje líbá zem, že se vyvinul smrti.
Takto y v pouštích plésali Mamelucy.
Brzy je z plesů hlad jak zůřivec strhal.
Stříhaliť očima v poušť, a tu žádného krmu,
Lahody žádné; ven pro krmy z pustiny jíti
Zbraňoval strach; zbraň hrdého Křesťana hřměla
Ještě jim v uších. Očima zamračenýma
Do sebe hledíc kousali pysky, že dychtíc
Po zlatě ztratili zlato y rozkoše všecky.
Se sebe nehody tíž a potupy plíseň
Svrhliby rádi. Ouzkosti hrůza, a hladu
Vzteky se množí, vévoda nevydává
Potravy svým, lid v tísni mře, vévoda mlčí.
Na něho pohromy tíž a y potupu valí.


أَريغوني إِراغَتَكُم فَإِنّي
وَحَذفَةَ كَالشَجا بَينَ الوَريدِ


Твой первый враг —
польское пановьё, —
не убьешь его —
петли тебе понавьеДезертир —
твой враг второДезертир
для врагов
прорывает строТвой третий враг —
грязь и вошь, —
тебя убьет,
если ты не убьеш


Kdo bydlil blízko, aby mouku prosil,
a vítr vpustil, jenž by plevy hnal,
kdo chléb z ní jed’ a kůrky slzou rosil
a srdce tisk’ a boha proklínal?


Luft und Licht, und Farb' und Glut!
In den Adern schwillt das Blut,
Heißt uns ferne Reisen wagen
In so wunderbaren Tagen.


A bude zdát se jim, že nový duch a čas
jak doléhá sem vlnami, cos křísí
v nadějích lidských a že na polích ten hlas
všem pracovníkům náleží, ne čísi
jen výsadě, ne zámkům, pýše církevní,
ne cizincům, již neznali tvé řeči,
ty, město, vévodící krajině a v ní
skromnému lidu, pevností jenž křemen předčí.


Weißheit/ Kunst/ Verstand und Ehre
Ihn begleiten jederzeit/
Sanfftmuth und Gelindigkeit
Leuchten aus Ihm: Ey ich höre/
Wie das Volck ihn lobt und liebt
und sich Ihm zu eigen giebt.
Hört die angenehmen Worte/
Die Ihr seyd an diesem Orte/
Edlen Bürger/ seht die Zier/
Die ihn hat ümbfangen hier.
Wer? oder welcher Fürst kan solche Reden führen/
Die so nachdencklich seyn und ihn zum meisten zieren?
Wie wie bedachtsam doch redt Er die seinen an/
Als je ein weiser Fürst erwiesen und gethan?
Augustus ist durch Sieg ein großer Keyser worden/
August der Rauten-Zweig aus großer Sachsen Orden/
Erhielt die reine Lehr: Auff daß ihr beydes thut/
O Held/ so geb' Euch Gott Gedeyen/ Glück und Muth!


Oči zapadly mi
a hlava se bělá –
jako hrob je smutná
ta pohádka celá.


Čas svedl nás – čas rozved zas –
čas leccos časem napraví,
dnes jako kdysi zvedám číš
Vám, příteli můj, na zdraví!


„To divá žena,“ zakřičely hlasy,
„rodičko boží, vem nás do ochrany!“
Řady se daly v útěk na vše strany
a ves je plna neštěstí a zmatku.
Louka je prázdna, opuštěna v krátku –
a dívka padá v němém oddýchání;
teď na trávníku rozdupaném leží,
tak sama, sama, sirotek jak všudy;
na tváři plamen neuhasný, rudý
a němý bol, jenž v skrytu rejdy vede,
a němý bol na čele dívky bledé.


猗猗谷中兰
青青饱香露
为语樵牧儿
莫采出山去


Exhaustos has dejado, tras loca danza ante tus labios,
los más rollizos y hermosos cojones,
que cargados de semilla se habían pavoneado ante tu suculenta raja
enardecidos por el regusto que a los machos ofrenda


Talán, mert a földet se hittem,
amint nem hittem az eget,
talán mivel nem kértem itten
és nem reméltem eleget.


jsme žili leta v klidu blaženém
a děti rostly a my stárnuli.
Tu přišla těžká rána osudu,
mých dětí nejluznější urván květ
zlou chorobou kles' ve předčasný hrob.
To bylo pro nás velké neštěstí,
neb tak jsme žili v lásce pospolu,
a nezvyklí jsme byli na bolest,
že v prvních dnech se zdálo nemožným
mně jak mé ženě přestát osudu
ten útok vražedný. Náš blahý klid
se změnil náhle v pusté mlčení,
v němž skoro druhu druh se vyhýbal,
by nedotkl se jeho bolesti.
Co štěstím zvali jsme – to zmizelo
a nemoh' – nazvete to rouháním –
ni pohled na ostatní zdravé děti
a bující tu mrtvou nahradit.


a quella donna graziosa e pia
che dentro alla gran porta principale
col suo dolce parlar mi mise pria,


Ach, Haničko, má perličko
Jediná, jediná!
Tys mě na smrt svojí krásou
Ranila, ranila.


 Io anzi vivo spensieratamente,
perché il Governo non se n'abbia a male;
ma poi, che regni Pasquino o Pasquale,
non me n'importa niente, niente, niente.


Ty Fatum tajemné a všemohoucí,
ty vládce nejvyšší a nevyzpytný,
tys ved mou ruku. Nástrojem tvým byl jsem.
A jenom proto, že duch náš chce míti
stín aspoň vůle vlastní při svých činech,
já důvody, jež oni vykládali,
jsem za své přijal. „Svoboda a volnost!”
„Pryč s tyranem!” a „Zachraň republiku!”
Cicero říkal: Hle, ten švihák Caesar
jak shlíží na nás s výšky podpatků svých
červených botek! Kterak holohlavec
svůj věnec nosí nedočkavě hoře
jej za královský vínek zaměniti!...
A Cassius mi šeptal: Čeká Brutus,
až králem Říma zvát se bude Caesar?
Eh, Juniů krev zlenivěla jaksi...
A Casca syčel: Spěme, Brute, spěme,
bdí Caesar za nás, pracuje též za nás –
tož spěme, Brute... Možno-li se stydět,
tož styďme se jen, že se „Brutus” zveme...


Hogy eltiport mindent az élet,
Ami szivemnek drága volt!
Koldussá, majdnem semmivé tett
S kigúnyolt, midőn megrabolt.


I feel, I feel this breaking heart
Beat high against my side —
From her white arm down sunk her head,
She shivering sigh'd, and died.


绿嫩青酣井字畦
柳塘东畔竹林西
阿儿暴富人应妒
岁晚平添百瓮齑


Ach Herr, so du speißst also füllig
den leib, der doch mus sterben gleich,
Wie vil mehr speist die sel gantz willig
die nach dir sehnt vnd erbt dein reich.


半江秋水映斜阳
几个神仙坐水旁
酒是逡巡花顷刻
一尊韩愈对韩湘


落日人家已半扉
隔篱问答语声微
桑枝亚路蝉争噪
一似南村割稻归


Mein Gänseblümchen!
– Ich bin zufrieden, giebst du mir nur
Von deiner Liebe ein Krümchen.


Kedves lánczokra fűzve a síriglan
Korunk repül s a szív magába tér,
Az ifjuság szeszélyes álma illan,
S a gondpályán lassúdan hül a vér;
Férfjult erőnk valót ölel busítlan,
S a hulladó virág gyümölcsöt ér;
Szent tartozások tenni kényszerítnek,
S a férjnek szűk, de szebb határt kerítnek.


Jez loset, Dreuttel, was i Euch will sage:
's neu Johr het uffem Chilchturn Drizeh gschlage;
druf luegi no de Sterne, wie's au stoht,
und wie's im neue Johr echt öppe goht!
Bi Euch goht's guet. Denn was en Astrolog
gern seh möcht, sieht er, seig es an der Woog,
am Widder oder Leu, und an der Jumpfere (wohl
verstande, selsch am Himmel, ielimol
au uf der Erde). – Was seit iezze d'Woog
mit ihrem goldne Gwicht zum Astrolog?
Sie seit: »Wem gilt's?« I sag: »Im Spicial
in Müllen obe. Hesch e gueti Wahl,
se gunnem si, und schwank nit lang!« Sie seit:
»Gang, leng mer no meh Gwicht. Was d'Schale treit.«
Jez lengi tausig Zentner Gold, 's isch nit
für Euch. Was tätet der dermit!
Gold macht nit rich, Gold macht nit gsund und froh.
's isch numme s' Gwicht; doch Glück u. Freud u. Fried
lit in der andre Schale, bis sie zieht.
Jez zieht sie sölli, »Leng mer no mehr Gwicht.«
I sag: »Gib achtig, aß nit d'Schale bricht.«
Sie seit: »Hält's Muul! Verstohsch du's echterst besser?«
I sag: »He nei. I bi jo numme ne Professer.«
Jez stoht es inn. Jez leert sie d'Schalen us,
dur's Chemi ab, ins Spicials si Huus.
Druff sagi: »Wenn de ferdig bisch, se tue
au no e Gwichtstei oder zwe derzue!
Isch Gold kei Glück, so bringt's doch au kei Harm,
und macht's nit rich, se macht's doch au nit arm,
wer's z'bnutze weiß wie er.« Sie seit: »Mir a,
es chunnt mer uffe Zentner au nit a
für so ne Biederma!« –
Jez wissener's, und wird's im neue Johr
an Euch und Eurer Frau und Chinde wohr,
sen isch's mi Freud. I blib, bis i verrebel, Euer Hebel


春风十二燕瑶台
曾与群仙一见来
别后空山流水里
不知几度碧桃开


Mich deucht/ ich seh sie schohn geschlagen/
wie sie Lisanders tod beweint/
ich höre sie für schmertzen klagen/
wie sie betrauret ihren freund.


Bylo to v máji, růže se rděla,
v rozkoši nebe líbalo zem,
poupata stromů v běl se rozvíjela
pod nebes zlatým závojem.
Pěnkavy k hnízdům hledaly si snětí,
vzduch zvonil zpěvem skřivánkův a dětí,
a máj byl také v srdci mém.


Jammer und Fluch! in Trägheit verstricken
wollen sie listig das blinde Geschlecht,
wollen den Sterblichen schmeichelnd berücken
um seines Lebens schöpferisch Recht!
Sehnendes Ringen, werbend Verlangen,
heiligste Keime irdischer Werke,
sollen vergehn an der Eigenen Stärke,
würgen den Drang, dem selbst sie entsprangen?!


Ich gab Dir meinen Segen – Deinem Gatten bist Du selber Segen genug.


Ich stand, eine Vase
voll üppiger Rosen,
auf einer Konsole
am Lager der Liebsten
und goß überschwengliche
Gluten und Düfte
ins mondige Dämmer
der magdlichen Kammer.
Aufseufzte das Mädchen
und streckte das weiße
Gelenk ihrer Linken
nach mir und umschloß mich
und hob mich hinüber –
und alles im Schlafe.
Da schwankte die Vase,
und all meine Rosen
entfielen ihr lodernd
und hüllten in Purpur
das brüstliche Linnen:
Aufschlugen erschreckt sich
zwei glänzende Augen –
und sahn mich, den Menschen,
sich über sie beugen ...
Ich aber – ihr Götter! –
mich über sie neigend,
ich ward meines Kusses
betrogen! –: Nur Rosen,
worauf ich mich neigte!
Kein Liebchen, kein Lager,
kein Zimmer, kein Ort mehr –
nur Rosen, nur Rosen!
Ich stürzte in Rosen –
durch Rosen – auf Rosen ...
bis quälende Schmerzen
der Schläfe mich weckten.


Tu yerras, Licio, el modo de curarte,
que para no inquietar a la memoria,
aun no te has de acordar de que te olvidas.


Ó pane plukovníku, smilujte se,
jsem voják starý, invalida bědný! –


ben bir şehre geldiğim vakit


A děvy netušíce zpívaly –
však ponenáhlu hlasy zmlkaly,
jen Blanciflóřin pěti nepřestal,
ač viděla teď též co ostatní,
jichž zmocňoval se úžas nesmírný,
děs, jež jim bílá hrdla zúžoval
jak pěstí kamennou... Co viděly!
Byl celý kostel bledých příšer pln,
stín za stínem byl vklouzl portálem,
od hlavy k patě v příkrov halený.
Zrak videm zastavoval v žilách krev
a tlukot srdce, vlasy zježoval –
a smutný byl jak noc, v níž shasíná
hvězd svaté světlo. Mráz jim vanul z úst,
a blíž a blíž se tiše ploužily
a vztahovaly ruce bez pleti.
A za nimi se vlci vkrádali
a vyli kolem poutnic hladově.


Da brachen sie denn rings in alle Raine,
Des Nachbars Saat den Tieren wohl behagt;
Sie überkletterten die Schirmungszäune,
Der jungen Bäumchen Rinde ward benagt.


Genossen, macht ein ernst Gesicht,
Es geht um unsre Ehre,
Und können wir das Leichte nicht,
Versuchen wir das Schwere.


Car je suis une faible femme ;
Je n’ai su qu’aimer et souffrir ;
Ma pauvre lyre, c’est mon âme,
Et toi seul découvres la flamme
D’une lampe qui va mourir.


Že zmizel z Elby? Ah, toť bychom stáli
před novou fasí celé historie?


Přijde zpěvák – napojí ho,
přijde ptáče – pokřísí je,
přijde princ – a občerství ho,
přijde žebrák – dá mu pít.


„Jak tě bavil hon?“ dí kněžna králi.


Dein Wesen neigt sich meinem zu,
Du bist's! Doch deine Lippen schweigen –
Und liesest du ein Wort, das zart und eigen,
Bist's wieder du,
Dein Herzensblut,
Indes dein Staub im Grabe ruht.


Dann bricht mir an der gehoffte Tag,
Wo alles ich dir zu vergelten vermag;
Dein Sohn... Gebiete, Vetter, du bist
Mein einziger Gott, mein Heiland, mein Christ!«


Die Demuth kan allein
Der Krone faͤhig ſeyn.


Zástupy tvé vzteklé zpouře
Svobodu nám smrtícý
Zhubíme co hromná bouře
Líté skály drtícý.


Ohne Dich, Du lodernd Feuer,
Erstarrte mir Hirn und Blut, –
Aus der Hand sänk' mir das Steuer,
Spräch' mir Dein Mund nicht Muth.
Ja, wir gehören zusammen,
Wie Wind und Wellenschlag,
Wie Himmel und Sternenflammen,
Wie der Wald und der schäumende Bach.


公馆萧条早放衙
牡丹今在别人家
子期去后知音少
犹有离弦寄伯牙


Ať dělá! – Ne, již raděj nic!
Ať z parády se ztratí!
(Však na koho pak z plných plic
vztek budem vylévati?) –


Ó mám juž ten nápěv starý,
o jivě zpěv to jest!
A vidím svíce a máry...
vše splývá mi v moři páry
a cítím jen tuhou pěsť
a tmou ten nápěv zní starý,
to píseň o jivě jest.


onne crosta aradunata
per emplir meo stomacone.


Své pomněnkové oči rozevřela
a ztrnule zří oknem do kraje:
je stopen v slunci... širá dál se bělá,
Rýn dole plyne klidně šplounaje...


Když město strávilo mne jedem víru, hřmotu,
bled, unaven jsem zajel do hor na samotu,
chtěl vyhojit se z horečného stesku
po lásce blahé s vysněným jen ideálem,
chtěl s duše strhnout jařmo spjaté na ni žalem,
křát vůní květů, září slunce v lesku
a světit prací moudrou mnohé hodiny...
Tak zavítal jsem v dům náš bílý, rodinný.


独自吟诗独倚楼
江山与我两悠悠
诗成更不知诗力
烟雨栏干看暮鸥


Os errantesos fugazes
viajantesque nós somosbuscando sempre a vibração
perdidadiariamente caemda árvore da memóriaonde brilha o
nomeo melancólico ansiado barcoOh que percurso
essencialdescrevem os errantesna sua busca em queda
abismadossobre si mesmos voltadospercorrendoa arriscada
síntese do exílio!E tuvontade
insatisfeitaonde encontrarásos frutos da árvore do
quereras alegrias do estar e do serque nos rompem o
peitode tanto as ansiar?A rosa do olharque na
procura reverdecea todo o instante esqueceo som
da quedae escuta sóo tilintar da sorteno
inventado bolso da esperançaque nos
empurraimpelelisonjeianum breve sorriso captadonum furtivo
afagoilusão de ternuraMas logo logoalgo nos
arranca o curativonos retira o tapete mágico do
repousonso remetepara a nossa condição de feridos
atingidosE na busca heróicado instante
transfiguradoo activo martírio de prosseguirfaz de
nóseternos estrangeiros
mal-amadosdesamparadosperegrinos recém-chegados


وقفعت على أطلالها وتكاثرت
عليَّ همومي فهي تشبه عذالي
ديار اللواتي سرن عنها عشية
وغادرن قلبي بين حزن وبلبالِ
وما ارتحلت عنا الركائب وحدها
ولكن روحي للركائب تالِ
ولو أنصفت داست باخفاقها التي
تدوس بها الأحجار لحمي وأوصالي
وكنت أجر الذيل ما بين أهلها
خليع عذار ناعمَ العيش والبالِ


Es wütet der Sturm,
Und er peitscht die Wellen,
Und die Well'n, wutschäumend und bäumend,
Türmen sich auf, und es wogen lebendig
Die weißen Wasserberge,
Und das Schifflein erklimmt sie,
Hastig mühsam,
Und plötzlich stürzt es hinab
In schwarze, weitgähnende Flutabgründe –


Ma fan nobile invidia i morti ai vivi,
A cui la vita, appo tal morte, è vile:
Gli uni liberi son, gli altri cattivi,
Destinati a servir turba servile.
Quegli di vita amica sorte ha privi,
Per loro anco privar d'oltraggio ostile;
Ognun fra questi ha se medesmo a noia,
Mille morti aspettando anzi che muoia.


Amor ist ein Schneider worden,
Näht die ersten runden Mieder
Für die jungen Erdentöchter,
Näht hinein viel kleine Seufzer,
Viele leise, blöde Wünsche,
Bange Neugier, scheue Lüstchen,
Und viel süßes Namenloses.
Manche Nadel bleibt zerbrochen
Zwischen Zeug und Futter sitzen,
Die nachher den Busen stachelt
Und das Herz lebendig kitzelt.
Auch manch Tröpfchen seines Blutes
Läßt der Gott aus Nadelwunden
In das weiche Linnen fallen.
Hütet euch vor solcher Waare!
Denn die rothen Tropfen brennen,
Unaufhaltsam, unerlöschlich,
Sich durch Adern, Fleisch und Nerven
Bis in's tiefste Herzensgrübchen.


En el bosque, cubierto de esmeraldas,
comienza el canto de la nueva vida,
bajo la nieve, por el sol fundida,
de la gigante sierra por las faldas


Laß nur die Beständigkeit
Kräfftig ob mir walten,
Mich voraus in allem Streit
Oberhand behalten,
Vnd mit meinem Stündelein
Mich begnügt vmgeben,
Dafür wil ich dich allein
Ewig dort erheben.


Négy Laczfiak: Endre, Mike, Mihál, István;
Kettő Hédervári: Kont, a nádorispán
S Lőrinc az idősebb: nagy Garai, Bebék,
István, György, - s Druget, a legeleit tevék.
Jó Lőkös Bertalan Péterfi Tamással,
Giléti, Szudár György ültenek egymással;
Szécsi van egy, Miklós; Kanizsai Lőrinc: -
Te pedig, jó Toldi, a kilincset-őrizd!


Die Trägen, die zu Hause liegen,
Erquicket nicht das Morgenrot,
Sie wissen nur von Kinderwiegen,
Von Sorgen, Last und Not um Brot.


Maria hat schon längst empfangen ihren sohn,
Den Christus im Johann an seinem kreutz ihr gab!
Di Kirche ist durch Constantinus
Besonnt, bemondt, besternt, obgleich der Drach erschin.
Der Christus Sohn ward doch zur Welt gebohren,
Ob Satanas gelaurt zufressen dise frucht.
Printz Jesuel wuchs doch durch Christ aus Adam,
Ob Adam gleich verlohr zuerst den Kampff.
Des Satans Sibenkopff und zehn der höllschen hörner,
Siht doch den dritten theil, den er verdarb, ersätzet.


Auf einmal fing die Säule an zu leben,
und eine Frau erhob sich aus dem Glanz;
die trug im schwarzen Haupthaar einen Kranz
von hellen Rosen zwischen grünen Reben.
Ihr Morgenkleid von weißem Sammet glänzte
so sanft wie meine Heimatflur im Schnee,
die Rüsche aber, die den Hals begrenzte,
so blutrot wie die Blüte Aloë;
und ihre Augen träumten braun ins Tiefe,
als ob da Sehnsucht nach dem Südmeer schliefe.


Tout ce qui brille encor dans la moderne Athènes,
Toutes les mains de lys et tous les bras charmants,
Les grands fronts éblouis et les beautés hautaines
Dont les yeux font pâlir l'éclair des diamants.


A skála děla: Podobám se Bohu,
jsem veliká a sesouti se mohu
a padnu-li, rozdrtím svými vzteky


Od kredo sotva kus
Zaznělo dolů z kůru,
Když v tom již ďábel vzhůru
Nes krče strastný brus.
Což se má s knězem díti?
Na tenké visý níti! –


Vermögen-Steuer hat Vermögen abgezogen/
Vermögen ist im Rauch und Feuer auffgeflogen/
Gieb/ Höchster/ daß ich recht in gutt und bösen Tag/
Den deine Hand mir schickt/ zu schicken mich vermag.


En tu idioma sincopado de sonidos metafísicos
cuéntame lo que pasa al otro lado del mar y de los montes,
lo que pasa allá en la nube,
allá en la luna
que me mira sin hablar, ensimismada.
No me dejes de cantar tu canción desesperada,
cuando empujas las nubes esclavizadas
y las llenas de borrascas
mientras protestan las olas que cabalgan.
Viento del bosque,
que diriges sinfonías sobre el atril de las ramas,
no dejes de acunarme con murmullos del arroyo,
con perfumes de las flores,
con caricias de las fuentes
que de tus brazos se escapan.
Y si alguna vez te enfadas con razón, viento del norte,
no nos fustigues demasiado con tu látigo de plata.
Mira que somos chiquillos que juegan a ser grandes,
imitando tus hazañas.
No merecemos justicia, solo compasión y lástima.
¡Viento inmenso de los cielos,
la grandeza de los astros se posa ante tus plantas
y la humillas despiadado, pisoteando sus ansias!
Por eso cuando en la noche te asomas por mi ventana
y siento tu cabellera de caricias, cuando cantas,
pido a Dios que nos consueles
con aliento de esperanza.


Sláva vůdcům Srbských reků –
Budou v nejpozdějším věku
Skvíti se tří Srbů jmena
Hvězdným věncem ozdobená –
Živio Stratimirovič!
Kničanin a Rajačič!


Nirgends kann ich sie vergessen;
Und doch kann ich ruhig essen,
Heiter ist mein Geist und frei;
Und unmerkliche Betörung
Macht die Liebe zur Verehrung,
Die Begier zur Schwärmerei.


Buben potažený černým suknem
trudně odměřeným taktem zvučí,
k tomu z bratrů, již ho sprovázejí,
každý mrzutě si kletbu bručí.


Du machst mein Herz voll Süßigkeit,
Voll ewigs Leben, voller Freud.
Ach, daß ich nicht ganz feurig bin
Und dich mehr lieb als Seraphin!
Denn, o herzgeliebter Gott,
Wenn mir tausend Herzen blieben,
Wollt ich dich mit allen lieben!


Zum Guten waren sie beschwert,
Faul, langsam, träg, verdrossen,
Kein Dürftiger hat auf der Erd
Ihrs Dienstes viel genossen.
Zum Beten konnten sie gar kaum
Die Sündenposten rühren,
Was Guts zu denken, war kein Raum
In ihrem Sinn zu spüren.


Ma, poi che vede l'om che 'l premio merta,
la cosa amata fa tanto piatosa
che alfin colui che serve è ben contento.


Es soll ja all mein Streben
Zu Deiner Ehre sein;
Ich will ja all mein Leben
Nur Deinem Dienste weihn.


Ich wollte niemals grollen
Der kargen Spenderin,
Und nun, was hülfe Schmollen
Mit der Verschwenderin?


Én játszom akarmit.


Alles was durch meine Kinderjahre
namenlos noch und wie Wasser glänzt,
will ich nach dir nennen am Altare,
der entzündet ist von deinem Haare
und mit deinen Brüsten leicht bekränzt.


Gleich einer versunkenen Melodie
hör ich vergangene Tage
mich umklingen.
Heiß von Tränen
wird mir die Wange,
und von wehmütigen Seufzern
schluchzt mir die Brust,
an der du –
ach Du!
einst dein blondes,
erglühendes Köpfchen bargst,
o Geliebte!


I'sospirai che le angeliche perle
de la rosata mano
madonna disvestir cercasse in vano:
sì ch'io, lasso, a vederle
e inchinarle stessi, ohimè, lontano.
Ma fu il sospiro a torto:
perché il cruccio in quell'atto
se non avesse il lume in lei ritratto,
al balenar del raggio i'cadea morto.


Děl rabbi Hillel: Boží zákon, ano,
však vlídně buď vše davu podáváno,
vždyť slunce rovněž usmívá se ráno.


But what avail these thoughts? fond wretch, give o'er!
Marius, or false, or true, is thine no more:
Since Fate has cast the lot, and we must part,
Why should I wish to think I had his heart?


Quante volte finx'io già ira et sdegno,
per veder con che studio et con quale arte
un generoso cor(e) cercassi pacie!
Poi ch'io il vidi temptar già Cynthio et Marte
et scolorire il volto, io mutai segno,
ché 'l perso ben renduto assai più piacie.
Quante fui esca et facie,
quando e' faciea pur feste et nuovi advisi!
Di che sovente già meco sorrisi,
allor che tutto transformato apparve,
et con sue certe larve
credea ad me simular non esser desso.
Ha, puro amante! hor non conosch'io appresso
rose adamasche o mammole vihole?
Vedea i costumi più ch'al mondano uso;
rendea il bel viso et chiuso
dolcie splendor, celesti acti et parole;
et parea sì la mia mente contenta
ch'io non credo altro ben nel ciel si senta.


Pokojík můj maličký je
jako dlaň,
ale věř, že nechtěla bych
palác zaň.


„Ubohý! věru zlý to spor;
jestliže srdcem tak jsi chor,
mdlým budeš tvorstva žákem;
buď zanech křídel lehký vzmach,
buď strhni pouta mocí v prach,
či chceš být rabem i ptákem?


Spricht's und löst die goldne Scheide
Seines Schwertes aus dem Gurt,
Reißt den Wappenschild vom Kleide,
Vor dem Volk, das freudig murrt.
Pflückt den Federschmuck des Hutes,
Leget ab, was stolz und fremd,
Fodert sich getrosten Mutes
Ein gemeines Hirtenhemd.


Ich kann nicht mehr hienieden wohnen.
Hier hab' ich keine Liebe mehr.
Der Erde Kränz' und eitle Kronen
Sind meiner heißen Stirn zu schwer.


Neste condão que teus dedos
Têm de domar os leõe
No pipilar de uns segredos,
No musgo dos coraçõe
No livro — que tens no colo!
Nos versos — que tens aos pés!
Nos belos gelos do pól
Como teus seios cruéi
Pensas em tudo que é belo,
Puro, brilhante, idea
No teu soberbo cabelo!
No teu dorso escultural!


Dort, denkt der Greis, dort hat gewacht
Der alte Kirchenfürst, wenn Nacht
Sich auf den Weiher hat ergossen.
Dort hat den Reiher er geschossen,
Und zugeschaut des Schlosses Bau,
Sein weiß Habit, sein Auge grau,
Lugt' drüben an den Fenstersprossen.


Para cantar os dotes de Maria,
Assunto da mais doce amenidade,
Minha lira não tem capacidade,
Porque milhões de acordes não varia.


Most, mint gyászos napnak siralmas hajnala,
Jeve kísérők közt úgy közelít vala,
Lehajtott bús fején meglebbent fátyola,
S látszott szép orcája csak gyengén általa.


So oft in tiefen Schauern durchwandl' ich noch
Die hohen Stätten, und die Allee entlang
Lenk' ich den Tritt, wo einst der heil'ge
Weg an den Tempeln vorüberführte.


Dein Lächeln weint in meiner Brust
Die glutverbissnen Lippen eisen
Im Atem wittert Laubwelk!
Dein Blick versargt
Und
Hastet polternd Worte drauf.
Vergessen
Bröckeln nach die Hände!
Frei
Buhlt dein Kleidsaum
Schlenkrig
Drüber rüber!


In questa prima parte era dipinta
del sublime garzon la pueritia
Cassandra laltra havea tutta distinta
di gesti: di prudentia: & di iustitia
di modestia: & di fortezza: & de la quinta
che da lor nasce & tien seco amicitia
dico de la virtu che dona & spende
de le qual tutte illuminato splende


Na mučidlo, rabbi, s tebou! Odpřisáhneš!“ – „Nikoli!“ –
„Dám ti hnáty usekati!“ – „Pane, to mne nebolí!“ –
„Uvidíme!“ Kynul stráži – co se dělo – tekla krev...
Nad ostatním roušku hrůzy spustí raději můj zpěv.


Du kennst noch nicht den Regenbogen
Und nicht die Sonnenstrahlen, Kind!
Dein erstes Jahr ist hingeflogen,
Wo Deiner Vater Jahre sind;


Umínil si tedy hradník
Prsa v ocel vpraviti,
Křížem na něm pou’atým
Srdce tlukot staviti.


„Régibb üdőkben vitézkedésnek
Más becsülete volt és a vitéznek.”


Ach wenig sind der Tage
Mit Frömmigkeit gekrönt entflohn,
Sie sinds, mein Engel, trage
Sie vor des Ewigen Thron,
Laß schimmern die geringe Zahl,
Daß einsten mich des Richters Wahl
Zu seinen Frommen zähle.


„Megköszöném s jöttem. Van ezer pengőm, tele torkom,
Termetem és képem; tudok a kutyabőrös urakhoz,
Van szép cifra szüröm, selyem üngöm, vértesi baltám,
Pengő sarkantyúm, rőfös toll a kalapomnál;
Kostököm’ egypár száz kortespipa meg nem ijeszti,
S káromkodni tudok, cifrábban mint a toborzó:
Így nem igen félek, hogy a főispáni figyelmet
Kortesi érdemeim, szolgálataim kikerüljék.


鱼游因饵得
鸟困坐黐黏
顾我今如此
空怀石井盐


Я сбросил ее с высоты,
И чувствовал тяжесть паденьКолдунья прекрасная! Ты
Придешь, но придешь — как виденье!
Ты мучить не будешь меня,
А радовать страшной мечтою,
Создание тьмы и огня,
С проклятой твоей красотою!
Я буду лобзать в забытьи,
В безумстве кошмарного пира,
Румяные губы твои,
Кровавые губы вампира!
И если я прежде был твой,
Теперь ты мое привиденье,
Тебя я страшнее — живой,
О, тень моего наслажденья!
Лежи искаженным комком,
Обломок погибшего зданьТы больше не будешь врагом…
Так помни, мой друг: До свиданья!


Tak, když v zbožné chvíli
Duše k Pánu světů
Důvěrně se chýlí,
Co skřivánek v letu,


nondimen stiamo in questo stato quiete,
ché 'l tuo bel viso ha nostra voglia estinta,
e a ciascuna ne par che in gabia avinta
star, te vedendo, fia dolce quïete.


Duele, el dolor, duele,
saca punta a la médula
y rebaña la cal del hueso.
Duele, el dolor, duele
a laberinto de círculos
y profunda tiniebla.


Vala Horvát Gergöl, Varsáni János,
Barbél János, számtartó Sukán János,
Nagy Gábor, János ispán, Józsa János,
Pribék Józsa, Szabó Márton, Barát Miklós.


Selber hab' ich mit den Stunden
Mich soweit nun abgefunden,
Daß ich ohne Glockenschlag
Sie nach Notdurft ordnen mag.


Nie wollt ihr des Herrn vergessen,
Nicht beim Trinken noch beim Essen,
Und ihr tunkt in rothen Wein
Ein biscuiten Lämmlein ein.


et rege eos per eterno sentiero,
e il suo papato reggi e quello estolli
per giorni ed anni in ogni ministero.


»Willst du um deiner Tochter Leben,
Dein ganzes Volk dem Drachen geben?«


»Nun sagt geschwind, meine Mägde gut,
Was über die Brücke setzt?«
»Das ist der Wölfe heulende Brut,
Die hungrig die Zähne wetzt.«


جَدِّد اللّذَّة حتَّى نتجدَّدْ
واسقنيها من لجين الكأس عَسْجَدِ
وخُذِ اليوم بها لذَّتنا
وأعدها يا نديمي لي في غد
بين ندمانٍ كأزهار الرُّبى
كلُّ فرد منهم بالفضل مفرد
نظمت شملهم كأس الطّلا
فهو كالعقد وكالدّرّ المنضد
برزَ الروض بأبهى هيبةٍ
فتهيَّا للسرور اليوم واعتدِ
ولقد جرّد من غمد الدُّجى
صارم الفجر عياناً فتجدُّد
وبقايا غلس أبصرتها
ما تبقى من دخان العود والغد
نبّه الورقاء حتَّى نبّهت
للحُميَّا أعيُناً للشرب هجّد
أطرَبتْنا الوُرقُ في ألحانها
يا فدتها في الغواني أُمُّ معبد
في رياضٍ نضراتٍ أنبتت
ورق الياقوت من قضب الزبرجد
ولكم عدنا إلى أمثالها
بعد حينٍ فوجدنا العَوْدَ أحمد
وشهدنا مشهد الأُنس بها
وقعدنا للهوى في كل مقعد
وقضينا جباً من روضةٍ
شرب الغصنُ فما للطير عربد
ومُدير الكأس في أرجائها
قمر يبدو وغصن يتأوّد
إنَّ أشهى الرَّاح ما تأخذه
من يَدَيْ ساق نقي الخدّ أمرد
خِلْتُ ما في يده في خدِّه
فسواء بين ما في اليد والخدّ
بابليُّ الطَّرف حلويّ اللّمى
ليِّن الجانب قاسي القلب جلمد
ألعسٌ مُذْ بردتْ ريقته
أورثتنا نار شوقٍ تتوقَّد
فشربنا خدّه من يده
واقتطفنا منه غصن الآس والورد
واتَّخذناه وإنْ يأبَى التُّقى
صنماً لكنَّه للحُسن يعبد
يبعث الوجد إلى كلّ حشا
لِخَلِيٍّ من هواه حيث لا وجد
لو رآه تائب من ذنبه
قد تبدَّى وهو مثل البدر لارتد
جحدت أعينُه سفك دمي
وعليه حدّه في الوجه يشهد
لستُ أدري أيّما أمضي شباً
في فؤادي ذلك الطرف أم القد
إنَّ هاروت وماروت لقد
أخذا عنه حديث السَّحر مسند
ليِّن الأَعطاف حتَّى إنَّه
كادَ من شدَّة ذاك اللِّين يعقد
يا له من مطربٍ يعجبني
غزلي فيه ومدحي لمحمد
ذي يدٍ طولى فشكراً ليدٌ
من عريق في المعالي الغرِّ ذي يد
ضمَّ برداه تقيًّا ماجداً
وجد التّقوى مزاداً فتزوَّد
قد نظرنا جدَّه أو جَدَّه
فنظرنا بالعلى ما يصنع الجدّ
يقتفي آثار آباءٍ له
أثر المجد اقتفى عنهم وقلَّد
وعلى ما عُوِّدت آباؤُه
عوّدته من قديم فتعوَّد
علماءٌ عملوا في علْمِهم
مَهَّدوا الدِّين من المهد إلى اللّحد
ولكم حُلَّ بهم من مشكل
وهم إذ ذاك أهل الحلّ والعقد
رفعت آثاره أعلامَهم
فبنى بي معاليهم وشيّد
ماجدٌ يعلو على أقرانه
وقد احتلَّ رعان العزّ والمجد
ليس يخفى فهمه أو علمه
لاح للعالم مثل العلم الفرد
قَصَدَتْ وُفَّاده إحسانَه
قلَّ من يُرجى لإحسانٍ ويُقْصَدِ
غير بدعٍ إنْ تحرّينا له
مكرمات من كريم الأَب والجد
فإذا أفسد حالاً زمنٌ
أصْلَحَتْ ما أقصد الدهر وأفسد
وأمدَّتْني يداه بالنَّدى
وكذاك البحر يوم الجزر والمدّ
إذ حلَلْنا نادياً حلَّ به
لم نحلّ إلاَّ بغاب الأسدِ الورد
وإلى ناديه في يوم النَّدى
أدبٌ يُجبى ومال يتبدّد
عارض من فضله ممطرنا
لا كما العارض إنْ أبرقَ أو أرعد
فَلَكَ الأَيدي على طول المدى
أبداً بيضٌ بجنح الخطب أسود
فتولَّ من ثنائي مدحةً
أيُّها المولى فقد لاذَ بك العبد
قد مضى الشَّهر صياماً وتقًى
فابقَ واسلمْ دائم العزِّ مخلّد
واهنأ بالعيد فقد عاد بما
تشتهيه أنت من عزٍّ وسؤدد
لستُ أدري أؤهَنِّيك به
أمْ أُهنِّي بك في إكرامك الوفد
وجزاك الله عنِّي خير ما
جُوزيَ المنعِمُ بالشّكران والحمد


In die Enge, in's Gedränge
Stürz' ich mich mit lautem Klang,
Singe vor der ganzen Menge
Ew'ger Wahrheit großen Sang.


高台云散古城西
潮落空江月向低
此夜慈乌应绕树
羽毛寒尽不成栖


Damit den Schatz ich hebe,
Auf dem der Drache ruht,
Und dir mit mir ihn gebe
O Jesu für dein Blut.


Begehrst du denn ein Weib ein lebend Creutz ins Haus:


X trifft nun unsre Feind, das ewigewigst daurt,
Weil wir durch Kreutz das Kreutz!
Das Lamm ist nun ein Löw! Schaurt, Feinde! Feinde, schaurt!
Reitz, Pharao, reitz, reitz!
Wir brülln mit feur und licht im eifer höchstergrimmet,
Bis Babel durchfeurglimmet.
Wir fallen an durch Gott unendlich stark:
Verschlingen dir dein inners mark.
Ächtz, ächtz und ächtz! Di Pfeile sind bereitet!
JehovaJesus ist, der mich nach Rom begleitet.


Das weiß ein iedes Kind durch diese gantze Stadt,
Daß einen Kater er zu seinem Vater hat,
Und daß die Pfoten sich von einer Kätzin schreiben,
Wem wird der Kätzer nun mir oder ihm verbleiben.


Schwenkt die Fahnen!


Tröster und Leiter, Geist, herab gesandt von
Vater und Sohn; Geist der Liebe, führ' uns,
Daß wir nicht straucheln, noch in Irre wandeln,
Sinken noch stürzen.


ما جَعفَرُ اِبنِ مُحَمَّدِ اِبنِ الأَشعَثِ
عِندِيَ بِخَيرٍ اِبُوَّةً مِن عَثعَثِ
عَبَثاً تُمارِسُ بي تُمارِسُ حَيَّةً
سَوّارَةً إِن هِجتَها لَم تَلبَثِ
لَو يَعلَمُ المَغرورُ ماذا حازَ مِن
خِزيٍ لِوالِدِهِ إِذَن لَم يَعبَثِ


Na sombra, no delírio da clareza,
E não há Deus, nem ser, nem Natureza
E a própria mágoa melhor fora do


Herr Julius Echter von Mespelbrunn,
Fürstbischof und Herzog in Franken,
Seit drei Zentennien reift die Frucht
Von jenem guten Gedanken.


Poiché 'l dí chiaro par che la percota,
tornasi al ciel, ché sa tutte le vie,
humida li occhi et l' una et l' altra gota.


Ein König sich einst müde trug
An seines Ahnherrn Schwerte,
Da schlief er ein auf seinem Thron,
Erschien sich selber da zum Hohn
Als Zimmermann der Erde.


„Šťastné a veselé vánoce...!“
ty ještě hovíš si v pýří:
sotva jednoho odbudeš,
zas koledují čtyři!


Mein gott ist beides: glut und dunkelheit ·
Schön anzusehen ein wunder zu verstehen ·
Wie ER ist keiner – doch wenn ich dich sehe
Wähn ich dass du ER-selbst auf erden seist.


„Kiálts neki, hirnök, a nevemben választ”.
Szava után, hirnök igy váltogatá azt:
„Uram-fejedelmem fölötte csudálja,
Ki lehet Nápolynak mostani királya?
Taránti Lajost nem illetheti Nápoly,
Örököse annak kicsi Mártell Károly; -
Különben a herceg lovag is, vitéz is;
Vele uram harcra kiállani kész is.


Lasset heut' die Leichenglocke schallen
In der Harfe Todtenmelodien,
Ach, ein großer Mann ist uns entfallen,
Schwabens Zierde, Schmizlin, ist dahin!
Ewig soll im Tempel der Geschichte
Ihres Priesters Name aufrecht stehn,
Und im Lied, im Drama, im Gedichte
Soll die Nachwelt ihn verherrlichen.


Jetzund prangt mein Seiten-Werck,
Weisse Seid' hält es bezogen,
Alle Zier in Königsbergk
Weichet meinem güldnen Bogen,
Vieles Lint und Gülden Band
Hat umbwunden meine Hand.


Solo è che del suo bel viso in terra vivo,
Creato e sceso dal celeste choro,
E perché il nero mondo e il suo thesoro
Par che non curi ch'el fa degnio e divo;


سيدي عبدك في الزيتِ
فر من الموتِ إلى الموت
حال وأقطاعي خرابُ فقد
فررت من بيتي إلى بيتي


Por isso, às vezes, as palavras que te digo
são duras, mãe,
e o nosso amor é infeli
Tudo porque perdi as rosas brancas
que apertava junto ao coração
no retrato da moldura!


So führstdu/ Wunder-Gott/ doch A.L.L.S. zu deinem Zil!
Ob alle Welt verblendt heut Wunder sucht im Wunder:
Doch mus si selbst mir dinen zu dem Wunder
Unwissentlich/ si woll und wolle nicht.
Das Haus von Israel bleibt recht das rechte Haus!
Es komt doch alles nach den dritten Siben-Reisen.
Di funffzehnd ist Gottlos! als Erstling abgelegt.


„Zhovte, strýčku, – –“ „Pravím, mlčte radši,


Jeť srdce lidské starý nástroj božský,
v něm divné tuchy spí a harmonie,
a zní i pak, když rozpadlo se v trosky.
A ne, kde struna houslí chví se pouze,
leč kde hrá srdce samo v snách a touze,
se pravá píseň, nebes hudba lije.


Čekala jsem, doufala jsem,
ale naděj stále vadne,
vždyť to srdce, drahé srdce,
bylo přec jen srdce zrádné.


dost mu düşman mı tanınmaz,


Parmi le peuple, hier encor je contemplais
D’un regard ébahi le fronton des palais.


Nur du allein kannst wissen
Wie mich dein Gruß erquickt,
Und was mein Herz mußt' missen,
Wenn es von dir geblickt.


El clamor de una estrella
ensalza mis sentidos
y grita dentro de mi alma
el dolor de estar vivo,
como si fuera un estallido
me lastima y presiona
desde el fondo de mi ser,
mis nervios se encrespan
mi pecho no deja de arder,
siento que voy a enloquecer.
Pierdo lentamente el conocimiento,
¡Quítame el dolor! A Dios clamo,
viva o muera, no interesa.
Una estrella me guiará
a salir de esta oscuridad,
añejo ya mi deseo de vivir está
punzante en mi alma
el furor de una llaga,
se ensancha y arde,
en mi cuerpo se expande.
Carcome el dolor
mis pobres sentidos,
mi torpe cordura,
acorde crece el lamento,
mi sed de venganza
se extiende como plaga,
me guiará a la tortura
de la que soy presa.
Pérdida se dará
mas mi ser la realizará.


Wer Gott zum schirm vnd schutzherrn hat
vnd kan sich jm vertrawen,
Gelebt seinr gnaden frü vnd spat,
auff seine handt thut schawen,
Der spricht zum HERR ›Mein zuuersicht,
mein hoffnung, trost vnd leben!
Ich hoff auff dich, verlaß mich nicht,
errette mich gar eben
vons jägers strick,
von Pestilentz vnd vngelück.‹


传闻此地有龙飞
佛殿残砖刻凤螭
事去千年无问处
寂寥霜草卧苔碑


Tu na křižovatce stanul jsem
před nízkým továrním průčelím,
děravé zuby cenilo polednem
na stráži stojíc před tělem svým,
tělem jak tábor zdí a kotlů, kol a ploch a hran,
do všech je vmačkujíc stran.


لي غربة وذلة وقلة
وعلة وفكرة مطلسمه
وللنبي عزة ودولة
ونعمة ورحمة ومكرمه
قابلت تلك خمسة بخمسة
فخمستي ضاعت ببحر العظمه
وبدلت بوصلة وصولة
وثروة وصحة وتكرمه
كذاك فضل الهاشمي أحمد
محمد الخير عظيم المرحمه


Já toužil vždy jen lásky po zázraku,
nic pozemského srdci nestačí,
ó matko! láska tvá, ať nejsladší,
přec lidsky jen mi hořela v tvém zraku.


Morgen liebe, was auf nimmer
Noch geliebet hat zuvor!
Was geliebt hat längst und immer,
Lieb' auch morgen nach wie vor!


Wenn in Klüften, tief geborsten,
Dort der Sturm das Echo weckt
Und aus ihren Felsenhorsten
Die verstörten Adler schreckt,
Grüßt mit tausendstimm'gen Chören
Mich im Wogenschlag der Seen,
In dem Rauschen durch die Föhren
Des Naturgeists ew'ges Wehn.


ta zamyšlená apathie, k smrti spilá...
Pak sstoupali jsme... v šero spěšně plakal zvon,
neb trubkou četa četu občas pozdravila...


Zda tesknit smím? Jsem přec tím lehkým tvorem,
jak řeči denně v sluch se dostanou,
s tím jasným, slzou nezkaleným zorem,
leč na prknech, tou chytře vylhanou,
jejž neporaní ostré bolu ostny,
jenž jako motýl pestrý v podletí
ten těkavý svůj život bezstarostný
jen v plesu, tanci, zpěvu proletí.


Sešli dolů, kde potok hranicí byl zahradě farní,
v bujné houšti vrbin poukryt, prosvítaje sem tam
pod velikým, oblým lupením vodního bylinstva,
nad nímž někdy letem zakmitly se vážky lazurné.
A v houští vrbovém, z listů zelenosti lahodné
velký svlačce kalich, sněhobílý, místy vyzíral.


Byl večer sinavý, teskný, jak srdce slunce to plálo,
jež v blednoucích oblaků tříšti jak v údech rozbitých stálo,
byl večer sinavý, teskný, a poutník, jenž jím spěl,
ten osud na cestě svojí a bolest ve hrudi měl.


Rosenknospe, du bist dem blühenden Mädchen gewidmet,
Die als die Herrlichste sich, als die Bescheidenste zeigt.


Leč hrdý papež obřadnou
dál proslovuje řeč:
„Nuž, jsi prý církve obhájcem?
mám darovat ti meč.


Mensch, wem Gott alles ist, dem ist sonst alles nichts;
Hast du nicht alls an Gott, fürwahr im Nichts gebrichts.


خَيفانَةٌ يُلطَمُ الجاني بِلَطمَتِها
كَأَنَّها ظِلُّ بُردٍ بَينَ أَرياحِ


Ertönt an dieser Eiche
Mein Horn von Elfenbein,
In seines Schalls Bereiche
Ist all das Waldtal mein;
So weit von jener Birke
Dein Lied erklingt rundum,
Geb ich im Talbezirke
Dir Erb und Eigentum.«


Kdo víno tobě dovážel
a kouzlo pekla v něm,
kdo tajnou chodbou sionskou
na rabský chodil sněm?


maladicendo me, mentre che scosse
son le mie guance; e poi così nel fine
mi fa far fiche, contro a Dio commosse.


Ma certo, donna mia, se m' ociditi
D'avermi morto ne seri' pentita
Ché sì lial servo ma' non averiti,
Da chi vostra vertù sia sì gradita.
Vu' si' mia pace, guerra, morte, vita,
Però de mi, com' a vu' piace, fia.


Nun Adjeu mein Lied ist aus,
Meister müssen gehn nach Haus,
All ihr Gut verkaufen: Romod. usw.


A lui comanda che vada soletto
Tra quelle gente e, senza altra paura,
Là dove il grande assalto era più stretto
E la battaglia più crudiele e dura,
Piglia qualche barone al suo dispetto,
Vivo lo porti a lui con bona cura;
O quattro o sei ne prenda ad un sol tratto,
Accioché meglio intenda tutto il fatto.


我来颍川何所见
青青古柏古城傍
知是荀陈手亲植
令人不觉泪行行


High above ev'ry Name
JESUS, the great
Bows to  ev'ry Knee
Things in Heav'n, and Earth and Hell,
Saints adore him, Demons flee,
Fiends and Men and Angels feel.


»Mücken stachen mich, Geliebter,
Und die Mücken sind, im Sommer,
Mir so tief verhaßt, als wären's
Langenas'ge Judenrotten.«


Saucius indomiti quicumque Cupidinis arcu est,
Quod iubet asper Amor cogitur ille pati.


„Kdo jsi? Co chceš?“ – – „Já andělem jsem Moru
a tobě jsem jen upravoval cestu!“
Však druhý sotva zvedl sivou hlavu.
„Jdi dále, nech si lacinou tu slávu,
i bez tebe bych došel k tomu městu,
jež zpustošil’s, jsem Smrt, jsem žití jarmo!
V můj úřad zde tys přimíchal se darmo,
to všecko přišlo by též – ale časem.
Tys násilí, já právo!“ Pausa malá,
po schodišti Smrt sama vstupovala,
co druhý znik’ rostoucím slunce jasem.


¡Oh enigma, adonde amor cifra la historia
de cómo vence a Cristo, y cómo ordena
que a comer nos le de una sacra cena,
efecto superior de la victoria!


Der Sommer glüht im Purpur der Granaten,
Und auch die kleinsten Blümchen schimmern golden,
Und wenn der Abend weht in grünen Saaten,
Wird alles sanft der gleiche Schein vergolden;
So kann auch Einen Sinn nur fühlend raten,
Die Seele in des Freundes Wort, dem holden.
Ein Sinn, der, wie die Worte schweben, bliebe:
Was ihr klagt oder scherzt, es ist nur Liebe.


Kilencz ízben újult s tellett
A hold, míg ez oda járt.
Nője otthon már óránként
Terhétől feloldást várt.
Iszonyító tekintet volt
Nagy dagálya terhének;
Hét anyáét összevéve
Többet alig tennének.


Bald flittert sie mit regen Schwingen,
Bald steigt sie schnell empor, bald ruht sie wiederum,
Und hänget hoch an unbewegten Federn;
Bald lehret sie hoch aus den blauen Lüften
Die Welt das Lob des Ewigen;
Bald singet sie, die Gattin zu erfreuen;
Und bald ruft sie ihr kirrend zu;
Zuletzt sinckt sie stillschweigend nieder.


Er lößt dem Tell die Banden,
Er soll bekämpfen Tod,
Den sie mit Schimpf umwanden,
Nach tiefer Vaternoth:
Er soll sie jetzt erretten,
Der nur für Freiheit stritt,
Den sie gelegt in Ketten,
Zum Kerker führten mit.


Horch! klingt das nicht wie ferner Schwerterklang?
Die Marsch bebt unter dampfenden Schwadronen
Es jagt der Tod den weiten Plan entlang
Und erntet unter brüllenden Kanonen.


En vez de las Helíades, ahora
coronan las Piérides el Prado,
y tronco la más culta levantado,
suda electro en los números que llora.


Du blendest mich mit Himmelsklarheit,
Es sei nun Täuschung oder Wahrheit,
Genug, ich bewundre dich vor allen.
Um ihre Pflicht nicht zu versäumen,
Um einem Deutschen zu gefallen,
Spricht eine Huri in Knittelreimen.


Os rechonchudos anjos das casas
Expiam crimes ancestrais
Mamando restos de leite em brasa
Nos esqueletos maternais


Das Schauspiel ist zu Ende –
Der Henker hat sein Theil;
Das Haupt Maria Stuart's
Fiel unter seinem Beil!


Es kam der nächste Morgen,
Sie gingen all an Bord,
Sir Patrick und die Seinen
Und mancher schottische Lord.


Klek’ Pandulfo a obě sepjal ruce,
rty postačily sotva srdci mdlému,
jež v ňadrech bolných burácelo prudce.


S'il venait à passer, sous ces grands marronniers,
Quelque alerte beauté de l'école flamande,
Une ronde fillette, échappée à Téniers,
Ou quelque ange pensif de candeur allemande :
Une vierge en or fin d'un livre de légende,
Dans un flot de velours traînant ses petits pieds ;


Wo soll man ächte Freundschaft finden?
Das Lockwort klingt doch gar zu fein,
Und kann, die Herzen zu verbinden,
Der Anlaß schönster Hoffnung sein.
Man pflegt den milden Stein der Weisen
Uns, als ein Wunder, anzupreisen.
Man lehrt, er mache mehr, als reich:
Fürwahr, ihm ist die Freundschaft gleich.


O grosse Lieb'! jtzt seh' ich recht
Die Wund in deiner Seiten,
Dadurch du wilt mir armen Knecht'
Ein ewigs Reich bereiten.
Diß Hertzen-Blut,
Das hohe Gut,
Deßgleichen nicht zu finden,
Befreyet mich von Sünden.


Questo m'avviene ognora che si stende
Mia vista in l'ombra delle vaghe ciglia,
Onde il cor di lassarmi si consiglia,
Et verso loro il cammin ratto prende.


Schon Untergang –
Das war aber schnell ...
Kaum Spur von Aufgang – –


Tam, kde se vlny rojí,
tam v božské kráse své stojí
a nahýma rukama lomí,
zpět volá jej a láká...
Loď letí letem ptáka...
Naň darmo Zeva zve hromy.


"Whoe'er thou art, thrice welcome to these plains,
"Where bitter dole ne'er shows her hateful head,
"Good-fellowship wons here, and free from pains
"Both youth and eld the paths of pleasure tread;
"Catch flying bliss, ne be by ought foresaid;
"Think that this life is but a little span;
"Then laugh, and sport, and shun all dreryhed,
"Thy rolling days in present pleasures plan,
"Come, spend thy hours in joy, thou son of mortal man.


Und der bauernrosengleiche
Schirm entwandelt, schrumpft zusammen
Und verzwergt sich, bis sein Flammen
Wieder aus der Ferne scheint,
Daß man einen Mohn vermeint
Auf bewegtem Halm zu sehn,
Einen Mohn im Sommerwehn.


关门迢递通何处
野寺依稀记昔年
未拟炉峰看瀑布
直疑剑阁上青天


As flores falam perfumes
E pensam co


Což dřív! Leč teď? A přece zbylo jí,
co bez trní, ač rány nehojí,
jí v srdci chvícím splétá vzpomínku.
Ba vezme-li to dítě do rukou,
jež okem, tváří, rovno tatínku –
div prsa k tomu štěstím netlukou!


Co že prozpěvuješ
na pustině této,
jaká je to píseň,
jaký nářek je to?
jaké smutné zvuky,
jaká slova nyvá?
Zpívej, ptáčku, zpívej!“
A ten ptáček zpívá:


Mint a kerekerdő
Májusi virággal,
Tele volt a szívem
Tréfás ifjúsággal;
Mint a kerekerdő
Novemberi gőzzel,
Tele már a szívem
Keseredő ősszel.


Poscia ch Argeo non connosciuto giacque
rese a Gabrina il mio fratel la spada
Gabrina è il nome di costei, che nacque
sol per tradire ognun, che in man le cada
ella chel ver sino a quellhora tacque
vuol che Philandro a riveder ne vada
col lume in mano il morto onde egli è reo
e gli dimostra il suo compagno Argeo


No de la sangre de la diosa bella
fragrante ostentación haga la rosa,
y, pues tu luz la perdonó piadosa,
acometa segura a ser estrella.


E a te nobil garzon la tazza in tanto
Apprestar converrà, che i lenti sorsi
Ministri poi de la tua bella a i labbri
E memore avvertir s'ella più goda,
O sobria o liberal temprar col dolce
La bollente bevanda: o se più forse
L'ami così come sorbir la gode
Barbara sposa, allor che molle assisa
Ne' broccati di Persia al suo signore
Con le dita pieghevoli il selvoso
Mento vezzeggia; e la svelata fronte
Alzando il guarda; e quelli sguardi han possa
Di far che a poco a poco di man cada
Al suo signore la fumante canna.
Mentre i labbri e la man v'occupa e scalda
L'odoroso licor, sublimi cose
Macchinerà tua infaticabil mente.
Quale oggi coppia di corsier de' il carro
Condur de la tua bella; o l'alte moli
Che per le fredde piagge educa il Cimbro;
O quei che abbeverò la Drava; o quelli
Che a le vigili guardie un dì fuggìro
De la stirpe Campana: oggi qual meglio
Si convegna ornamento a i dorsi alteri;
Se semplici e negletti, o se pomposi
Di ricche nappe e variate stringhe
Andran su l'alto collo i crin volando,
E sotto a cuoi vermigli e ad auree fibbie
Ondeggeranno li ritondi fianchi.
Quale oggi cocchio trionfanti al corso
Vi porterà; se quel cui l'oro copre
Fulgido al sole; e de' vostr'alti aspetti
Per cristallo settemplice concede
Al popolo bearsi; o quel, che tutto
Caliginoso e tristo e a la marmorea
Tomba simìl che de' vostr'avi chiude
I cadaveri eccelsi, ammette a pena
Cupido sguardo altrui. Cotanta mole
Di cose a un tempo sol nell'alto ingegno
Tu verserai; poi col supremo auriga
Arduo consiglio ne terrai; non senza
Qualche lieve garrir con la tua dama.
Servi l'auriga ogni tua legge: e in tanto
Altra cura subentri. Or mira i prodi
Compagni tuoi che, ministrato a pena
Dolce conforto di vivande a i membri,
Già scelto il campo, e già distinti in bande
Preparansi giocando a fieri assalti.
Così a queste, o signore, illustre inganno
Ore lente si faccia. E s'altri ancora
Vuole Amor che s'inganni; altronde pugni
La turba convitata; e tu da un lato
Sol con la dama tua quel gioco eleggi,
Che due sol tanto a un tavoliere ammetta.


Du lebst, und lebst für uns, und bist
Auch unser, unser Jesus Christ!
Du siehst und hörst uns, singen wir,
Und unser Loblied dringt zu dir!


Toliko pamět
Lidky zbude,
Pokvete v srdci,
Tam i všude.


jeť vinou doby jen, že zraje v krvi.
Však jeho báseň, torso příští době,
té k vůli mohl okamžik jen prvý
se zachvět, zapírat, být třtinou v mdlobě.


Freud über Freud, was hab ich gehört!
Was hat für Trost mein Herze betört!
Wir werden ins Haus des Herrn eingehn
Und immer und ewiglich wohl mit ihm stehn.


Leťte, o písně, v širý svět,
bratrské lásce dejte vznět.
A když sladké vaše tóny
sloučí srdcí milióny
v jediný svorný, mocný cit,
lidstvu pak vzejde slunce svit.


Un estoico de veinte años, atacado por el asma,
Se hallaba lejos de todos. «Denle pronto este jarabe».
Dijo Hipócrates, muy serio. Byron murmuró, muy grave:
«Aplicadle una mujer en forma de cataplasma».
Una risa estrepitosa sonó en la sala. De rojo
Vestido un dandy gallardo, diole la mano al poeta
Que tal ocurrencia tuvo. (El gran Byron que era cojo,
Tanto como presumido, no abandonó su banqueta,
Y tuvo para Mefisto la inclinación más discreta).
En esto hubo discusiones sobre cuál de los suicidas
Era más digno de gloria. Dijo Julieta; yo he sido
Una reina del Amor; hubiera dado mil vidas
Por juntarme a mi Romeo. Dijo Werther: yo he cumplido
Con un impulso sublime de personal arrogancia.
Hablaron Safo y Petronio, y hasta Judas el ahorcado,
Por fin habló el cocinero del famoso Rey de Francia,
El bravo Vatel: yo, dijo, con valor me he suicidado
Por cosas más importantes, ¡por no encontrar un pescado!
Todos soltaron la risa. (Grita un paje: está Morfeo).
Todos callan, de repente... todos se quedan dormidos.
Se oyen profundos ronquidos.
(Entra en cuclillas un loco que se llama Devaneo).


Wer Kranckheit nicht so sehr als ihren Ursprung heilet,
Ein solcher Artzt heilt wol und heilet unverweilet;
Wer nicht mit Sünden kämpfft und nur mit Kranckheit kämpfft,
Der hat sie mehr gestärckt und weniger gedämpfft.


Là, de blancs minarets dont l'aiguille s'élance
Tels que des mâts d'ivoire armés d'un fer de lance ;
Là, des kiosques peints ; là, des fanaux changeants ;
Et sur le vieux sérail, que ses hauts murs décèlent,
Cent coupoles d'étain, qui dans l'ombre étincellent


NEPŘÁTELSKÉ chmurné sbory
obklopují nás,
jako když se mraků hory
kupí v letní čas.


Túl rettentő sokával a nagy tatársereg,
Mint áradat közelb és közelbre hempelyeg;
Vezére a viharnak a khán, Batú, maga,
Mint üstökös ragyog ki gyémántos kalpaga.


1.
HJmmel dir ſey Lob geſungen/
Dir ſey groſſer Dank geſagt/
Daß ich auff dem Feld’ entſprungen/
Daß ich ſchlechte Schaͤfermagd/
Nicht aus groſſer Herꝛen Orden
Bin zur Welt gebohren worden.


Drum hell den Blick und frisch die Hand!
Und schwinge Gottes Feuerbrand!
Berausche dich in edlem Wein!
Und bade dich im Sonnenschein!


Krev kdysi elektrisovaná a prolnutá žhavostí slunce,
šumí teď tiše, kolujíc vychladlá v pozdních měsících,
v nichž dozrálo, co mohlo dozrát, a dokvetlo, co mohlo kvésti.


dance naked, grotesquely


Však rok a den to pouze jen,
Bůh tak to nenechá!
Na věčný soud jde Lamingen,
to naše útěcha!


Chceš-li, synu, volně žíti,
spatřit krásný, boží den:
ráno nebo odpoledne
za bránu si vyjdi ven.


孤城东望水迢迢
病客空劳远见招
虽是远公初住锡
松枝闻偃已多朝


وَقَد حَلَّ بِالجَفرَينِ جَفرِ تَبالَةٍ
فَتَرجٍ فَنَهيٍ فَالشُروجِ القَوابِلِ
هُنالِكَ يَرويها ضَعيفي وَلَم أُقِم
عَلى الظَلَفاتِ مُقفَعِلَّ الأَنامِلِ


Ponejprv onehda na mezníčku
řekl jsem děvčátku o hubičku.
Dlouho se vrtěla,
dát mi ji nechtěla
a všecko sváděla
na matičku,
inu ach, na matičku.


من يومي مطلوق تحت فوق


Komm! Komm!
Das Blättergeräusch,
Es lockt dich,
Unser Glanz,
Unser frisches Grün;
Wir lieben dich,
Trag' uns dein Herz entgegen,
Was verschmähst du uns?
Alles kann nicht Wald sein,
Alles kann nicht Blume sein,
Muß auch Kinder geben.


Quel, che, da Pella a gl'Indi, gran paese
correndo, vinse, infin che 'l regno tolse
de' Persi al successor d'Occo e l'occise,
come sua sorte alfin contraria volse,
mover ti deve a così giuste offese;
e tu ancor déi, cui tanto si commise,
là por lo scettro, ov'altri il ferro mise
e farti Imperator de l'Oriente.
A te conviensi, che i miglior correggi,
strane genti frenar, por giuste leggi.
Né il danno de le navi e de la gente,
ch'avesti ora in Ponente,
te ne distorni; che Dio spesso suole
percoter prima un che esaltar poi vuole.


Ein Andrer pries als Heimat
Des Nordens Felsenwall,
Die Gletscher Skandinaviens,
Die Seen von Kristall.


Den po dni hezká dívka čeká marně,
bálový úbor leží v zastavárně,
i Flok si lehl a den po dni čeká,
kdy s bohem dá mu nemocnice c. k.


N'ai-je pas pour toi, belle juive,
Assez dépeuplé mon sérail ?
Souffre qu'enfin le reste vive :
Faut-il qu'un coup de hache suive
Chaque coup de ton éventail ?


Arany-Bika-Boci,
Boci-boci tarka,
De megdöfött engem
Arany-Bika szarva.
Százezer forintom
Alig gyűl egy évben,
S százezer irígyem
Alig enged élnem.


Ze žaláře svého ve snu zírá,
kterak přes vodu jak srnci štvaní
prchá panstvo cizácké, jak za ní
kollej v náruč ochrannou je svírá –
na krátko jen! – Slyší odevšad
k pevným stěnám lidu příboj hřmíti, –
pod ranami sekyr, mocných klád
těžká vrata s rachotem se řítí.
Výš a výš se nese z patra k patru
boje hluk. Teď vstup si v celu tesá
pádný kov a ztepilému bratru
v náruč vězeň uvolněný klesá.
S ním dál stíhá zbytky cizích vrahů,
kryjících se v chodeb tajných šeři,
až pak stanul na krvavém prahu
roztříštěných modlitebny dveří.


Usciva omai dal molle e fresco grembo
de la gran madre sua la notte oscura,
aure lievi portando e largo nembo
di sua rugiada preziosa e pura;
e scotendo del vel l'umido lembo,
ne spargeva i fioretti e la verdura,
e i venticelli, dibattendo l'ali,
lusingavano il sonno de' mortali.


Wenn ich den ganzen Tag
Geführt hab meine Klag,
So giebts mir noch zu schaffen
Bey Nacht, wann ich soll schlafen.
Ein Traum mit großem Schrecken
Thut mich gar oft aufwecken.


Arenu římskou moře na pobřeží
jsem velkou, tichou zřela v ssutinách,
tak její kostra bez pohnutí leží
a nad ní zápas obrovitý v snách.


Tem repartido a suma Providência
O cuidado da guarda dos humanos
Pelas legiões Celestes, que à inclemência
Se oponham dos espíritos profanos:
Arma-se o Inferno em dura competência,
E ministros reparte, antes tiranos,
Que ocupam inquietando o mar, e a terra,
E contra intentos santos movem guerra.


三百六旬有六日
光阴过眼如奔轮
周而复始未尝息
安得四时长似春


THE peaceful Evening breathes her balmy store.
The playful school-boys wanton o'er the green;
Where spreading poplars shade the cottage-door,
The villagers in rustic joy convene.


Všichni jsme padli tváří k zemi
na fortě Vaux, u „Mrtvého muže“,
Douaumont nemoh’ nás spočítat.
Však s námi padly i hluboké lesy,
vysoké hory i pevné skály,
jak od zlých neštovic pozobaná
zůstala sirá, křídová země.


Me stesso incolpo et me stesso condanno,
Né d'altrui mi lamento, atristo e doglio;
Io fui cagion di mia fractura e danno,
Ché voluntario ruppi in duro scoglio;
Potendo trarmi salvo fuor d'affanno
Star voglio anchor nello ostinato orgoglio.
Sì che dolersi d'altrui mai si deve
Chi per sua colpa il mal cerca, e receve.


před nimi v zlacených kráčí
šlepějích oči jim mhouře,
v řízách se bílých mlh stáčí,
v kadeřích modrého kouře.


Tak v duchu zoufá zohavený Turčín,
kraj vida vůkol v tichém noci míru,
i světlo v bezpečí tam důvěřivém
zře kmitat oknem chudé chatky ďaurské,
kdež na kolenou křesťanská snad matka
smí v slzách slasti k ukřižovanému
teď klidně vzhlížet s modlitbou a díkem,
že nehrne se krajem bouře Turků,
již vrazili by v útulné jí hnízdo,
kde mláď jí dřímá pod ochranou božskou.


Hoch stand ich auf dem Dach' und sah seltsamste Morgenglut:
Rings wogte über die Häuser hin ein Meer von Brand und Blut.
Es brüllte die schwarzrot qualmende Schlacht; mit zornigem Knattern schossen
Behelmte Feinde zu uns empor; doch es trotzten fest die Genossen
Wie Felsen im schlagenden Hagelsturm; verheerende Bomben schwangen sie
Und manchmal durch das Schlachtgetos' die Marseillaise sangen sie.
Ihr wollust-girrendes Mordlied pfiff eine Kugel an meinem Ohr;
Da bäumte sich meine Seele jäh, gleich wütiger Schlange, empor,
Den Sprengball zuckte die krallende Faust nach den feindlich stürmenden Massen
Und schmiß des Todes reißende Saat hinunter mit jauchzendem Hassen.
Und dumpf ...
Ein Rollen ... ein Peitschengeklatsch und


Soll ich trösten oder klagen?
Was denn tu' ich erstlich nun?
Hier ist Jammer, da Verzagen,
dort ein schmerzlichs Kläglichtun,
und wir sehn auf allen Seiten
Tod und Ohnmacht auf uns streiten.


枯株围古寺
老怪昔谁栽
水国花开早
疏花晚自开


Tu věž mi nechali a klenbu nebes.
A tak se dívám za dne v širou dálku,
v svět, kam mi vykročiti zakázáno,
a v noci k říši hvězd, z níž vyvážil jsem
čest jmenu svému, hoře svému žití.
A nelítostný Osud nyní hrozí
i toto vzíti: oči moje slábnou,
a dívám-li se bez pomoci čoček,
jen stříbrný prach tam se míhat vidím.
Vy, pane, mlád jste, v síle žití, básník,
syn země, která vyvlekla svou šíji
z objetí krutých mrazných prstů církve –
člověče šťastný!... Nejsme bájkou sobě?
Snad vám já aspoň?... Dokázal jsem jasně,
což Copernikus přede mnou už našel,
což učili již mistři v starém Řecku,
že svět náš nemá pevné stanovisko
v prostoru hvězdném, určitou však drahou
se kolem slunce během roku bere
a při tom jako svižná tanečnice
se kol své osy po té dráze točí –
a hle, tu vstala svatá církev hněvně
a bouřila, že podvrátit chci víru
v svatého Písma pravdu. Josua prý
děl kdysi v boji: A ty, slunce, postůj
naproti Gabaonu – tudíž zřejmo,
že ne ten svět náš, ale slunce samo
se točit musí kolem země naší!
Ach, mladý muži, víte, co je hloupost?
Vy nevíte, však já ji vypil do dna.


De hála nektek, nagyra szülött fiak,
S példák után nagy példaadó, Neked!
Te fölsegélted a kiáltó
Árva szavát, s hogy örökre zengő


Zahllos sind des Meeres Launen;
Was die Jugend nicht geglaubt,
Der Erfahrung sei's erlaubt,
Leser, dir ins Ohr zu raunen:
Nähre du am sichern Strand
Dein poetisches Entzücken;
Auf des Meeres breitem Rücken
Hat es leider nicht Bestand.


Tajíc v sobě příští klas
má na stéblách světlých řas
plno deštných skvostů:
Padej, padej, deštíčku,
pro otce i mamičku
k radosti ať rostu!


Herr, und gerechter Gott, du kanst den Tod versüssen.
Der Himmel bringt uns Ruhm, die Welt zeigt Hohn und Spott.
O wunderschöner Tausch! dort können wir geniessen,
Der größten Herrlichkeit! Herr, und gerechter Gott!


Ihr thut Gewalt/ ihr Fata! du Geſetze
der Sterblichkeit! und du des Todes Netze!
diß euer Thun/ hat keine Rechts-geſtalt.
Ihr toͤdt: was lebt zu aller Welt Behagen/
wz liebt und labt. Ich muß noch einmal ſagē: Ihr thut Gewalt.


Jenom když mlha nebe odkryje –
do pláně šikmo úsvit rozlije
vybledlé slunce jako hostie...


Sieh Mädchen sieh die Dauben,
Dort auf dem Ast in Blättern,
Sieh wie die Daube seufzend
Sich an den Däuber schmieget,
Sieh wie der Däuber sanfte
Sie mit den Flügeln schläget.
Sieh Mädgen, ach! sie schnäbeln!
Und jezt, ach! sieh – – die Daube!
Du sprödes böses Mädgen.


荪襦兰佩拥萱阶
绿发朱颜照酒杯
九十九洲春色里
老人星动寿筵开


Ich find' mich selbst, wo ich mich kehre;
Ach, möcht' ich doch also, mein Herre,
Wo ich mich kehr', wo ich mich wend',
Nur finden dich mein Element!


Ich weiß/ es werden deine Zeilen
bey ihr nicht zum vergessen eilen/
Sie wird dich lesen Tag und Nacht/
und sagen: was ist hier geschrieben/
hat Filidor auß treuem lieben
auff unser beyder Brunst erdacht.


Руку, братья, в час великий!
В общий клик сольемте клики
И, свободы бренных уз,
Отложив земли печали,
Возлетимте к светлой дали,
Буди вечен наш союз!
Слава честь и поколенье
В горних Зодчему творенья,
Нас сотворившему для дел;
Разливать на миллионы
Правды свет и свет закона —
Наш божественный удеВы, о мужи божьей рати,
На востоке, на закате,
Вы на всех земли концах!
Вечной истины исканье,
Благо целого созданья —
Да живут у нас в сердца


Když ku cnosti bratra vedeš,
Statné syny vychováš,
Tiše proudem strastí bředeš,
Nehodám všem odoláš;
Když pospíšíš v svaté seče,
Káže-li to vlast a král,
Když tam krev tvých synů teče:
Pak jsi vlasti – dosti přál.


Ist einer in der Welt, er sey mir noch so feind,
An dem ich in der Noth kein Liebeszeichen thäte,
Und bin ich jedem nicht ein solcher wahrer Freund,
Als ich mir selbst von Gott, erhört er andre, bethe,
Hat jemand auf mein Wort sein Unglück mehr gefühlt,
Hat boßheitsvoller Scherz mit fremder Noth gespielt
Und hab ich unrecht Gut mit Vorsaz angezogen,
So greife mich sogleich der bösen Geister Bund
Mit allen Martern an, wovon der Christen Mund
Schon über tausend Jahr den Leuten vorgelogen.


Als Wohnung für diesen erhabenen Gast
Ließ bauen der König den schönsten Palast;
Es wird das Dach, mit Goldblech beschlagen,
Von lotosknäufigen Säulen getragen.


Mě hledal očima – já tam stál,
věc byla pěkná a nová.
V smrtelné křeči se točila
po mně jen ta hlava psova...


Schmeichler, zauberisch schlüpft das liebliche Gift in die Brust mir,
Und der Erinnerung Bild lockt mich mit mächtigem Reiz.
Schweig, ich komme ja schon! Seyd treu, ihr Schatten des Nachtgrauns,
Und du, raube mir nicht, was du dir selber ja raubst.


قلْبي وسَمْعيَ في شُغْلٍ عنِ الفَنَدِ
فأقْصِرِ اللّوْمَ عَنّي اليومَ أوْ فزِدِ
قد كُنتُ أصْغي لما تُوحي إليّ بهِ
لوْ كانَ قلْبي قبْلَ اليومِ طوْعَ يَدي
وكمْ كتَمْتُ وأسْرَرْتُ الهَوى زَمَناً
طَيَّ الجوانِحِ حتّى خانَني جلَدي
وشِيمَةُ النّفْسِ إنْ أخْفَتْ سَريرَتَها
بدَتْ شَواهِدُها يوْماً على الجَسَدِ
قالُوا الهَوى بعْدَ بُعْدِ الدّارِ مُنْتَكَثٌ
فقُلْتُ هذا قِياسٌ غيرُ مُطَّرِدِ
سَلوا عنِ الحُبِّ منْ قَلْبي مُجرِّبَهُ
فَما المُقَلِّدُ يوماً مثْلَ مُجْتَهِدِ
سَقى الإلاهُ زَمانَ الوصْلِ صوْبَ حَيا
جَوْنِ الرّبابةِ لا نَزْرٍ ولا ثَمِدِ
وجادَ رَبْعاً على أكْنافِ كاظِمةٍ
كُنّا بهِ منْ لَذيذِ العيْشِ في رَغَدِ
والكأسُ تُجْلى عَروساً في مِنَصَّتِها
والرّوْضُ يرْفُلُ في أثْوابِهِ الجُدُدِ
وكلّما راشَ قبْلَ القَطْرِ عارِضُهُ
تدرّعَ النّهْرُ مَصْقولاً منَ الزّرَدِ
والسُّحْبُ تَبْكي وثغْرُ الزّهرِ مُبْتَسِمٌ
والنّرْجِسُ الغَضُّ ساهٍ والغَمامُ نَدي
عُهودُ أُنْسٍ وأيّامٌ لَنا انْصَرَفَتْ
أخْنى علَيْها الذي أخْنى على لُبَدِ
ما للزّمانِ رَمَتْ نَحْوي نَوائِبُهُ
فأقْصَدتْني بِلا عَقْلٍ ولا قَوَدِ
وسَدّدَ الدّهْرُ دوني كلَّ شاحِبةٍ
زَرْقاءَ أصْمى شَباها فِلْذَةَ الكَبِدِ
سَطا عليّ وقدْ قلَّ النّصيرُ وهَلْ
يُرْجى الغَناءُ لدَى كَفٍّ بِلا عَضُدِ
وسارَ أبْناءُ دَهْري فيَّ سِيرَتَهُ
ويُشْبِهُ الأبَ حقّاً مُنْجَبُ الولَدُ
تَخِذتَهُمْ عُدّةً للدّهْرِ فانْقَلَبوا
وهُمْ عليّ لدَهْري أعْظَمُ العُدَدِ
مَن مُنْصِفٌ بيْنَ آمالي وغايَتِها
فقدْ تجاوزْنَ في مَطْلي على الأمَدِ
كأنّي لمْ أُنِطْ بالنّجْمِ منْ هِمَمي
ولمْ أسِرْ في المَعالي سيْرَ مُتّئِدِ
ولا اتّخَذْتُ منَ الأنْصارِ لي وَزَراً
فكانَ يوسُفُ بعْدَ اللهِ مُعْتمَدي
ولا نَظَمْتُ على لَبّاتِهِ مِدَحي
نَظْمَ الحُليِّ على لَبّاتِ ذي غَيَدِ
خليفَةٌ منْ صَميم العُرْبِ دوْحَتُهُ
فيها انْتَهى المجْدُ مُسْتَوْفىً ومنها بُدي
في كَفِّهِ لبَني الآمالِ بحْرُ نَدىً
عذْبُ المَذاقَةِ هيْنٌ غيرُ ذي زَبَدِ
لوْ أنّ راحَتَهُ فاضَتْ أنامِلُها
في الغيْثِ لمْ يَقْتَصِرْ يوماً على بَلَدِ
إنْ أبْهَمَ الخَطْبُ أذْكى في دُجُنّتِهِ
رأياً يُفَرِّقُ بيْنَ الغَيِّ والرَّشَدِ
وإنْ عَدا الدّهْرُ أبْدى منْ أسرَّتِهِ
وكَفِّهِ رأْيَ حيْرانٍ ورَيَّ صَدي
وإنْ نظَرَتَ الى لأْلاءِ غُرّتِهِ
يومَ الهِياجِ رأيْتَ الشّمْسَ في الأسَدِ
حتّى إذا محّصَ اللهُ القُلوبَ بها
ولا دِفاعَ لِحُكْمِ الواحِدِ الصّمَدِ
وَقَفْتَ والرّوْعُ قدْ ماجَتْ جَوانِبُهُ
بحَيْثُ لا والِدٌ يلْوي على ولَدِ
وصَلْتَ يوْمَ التَقَى الجَمْعانِ مُنْصلِتاً
كالصّقْرِ في السِّرْبِ أو كاللّيثِ في النّقَدِ
فأصْبَحَ الدّينُ لا تَخْفى مَعالِمُهُ
وأصْبَحَ المُلْكُ مرْفوعاً على عَمَدِ
إنّ الحُروبَ سِجالٌ طالَما وَهَبَتْ
في اليومِ فُرْصَتَها واسْتَرْجَعَتْ لِغَدِ
لا يَغْرُرِ الرّومَ ما نالُوا وما فَعَلوا
فإنّ ذلِكَ إمْلاءٌ الى أمَدِ
فلِلقُلوبِ من الغَمّاء مُنْصَرفٌ
بِما تقدّمَ في بَدْرٍ وفي أحُدِ
وإنّ دونَ طِلابِ الثّأرِ أُسْدَ وَغَى
منْ قوْمِكَ الغُرِّ أو آبائِكَ النُّجُدِ
قد أقْلَقوا كلَّ مَشْحوذِ الغِرارِ الى
شَنِّ الغِوارِ وسَلّوا كلَّ ذي مَيَدِ
والعزْمُ بادٍ وصُنْعُ اللهِ مُرْتَقَبٌ
والفَتْحُ مُنْتَظَرٌ إنْ لمْ يَحِنْ فَقَدِ
وعادَةُ النّصْرِ لا تَسْتَبْطِ مَقْدَمَها
إنْ لمْ تُوافِكَ في سبْتٍ فَفي أحَدِ
وهاكَها منْ بَناتِ العُرْبِ ساحِرَةً
هيْفاءَ تَخْتالُ بيْنَ الدّلِّ والغَيَدِ
ولسْتُ يوماً على شِعْرٍ بمُقْتَصِرٍ
ولا بأبْياتِ منْظومٍ بمُنْفَرِدِ
وإنّما أنا روْضٌ والعُلومُ لهُ
غيْثٌ فإنّي جَنى إنْ شِئْتَهُ تَجِدِ
بَقيتَ في ظِلِّ مُلْكٍ غيْرِ منْصَرِمٍ
مُصاحَبٍ غيْرِ محْصورٍ الى أمَدِ


Víla hněvem zaplakala,
vrbu v poli objímala.
„Žij, králenko, v letním kvítí,
za to budeš pokoj míti.“


¿En qué público papel,
En qué esquina de cuartel,
En qué estrado o portería,
O tienda de mercería,
En qué retrete de cama
Fijaré la vista mía
Que no encuentre una proclama?
 ¡Por Dios del cielo que es cosa
Estupenda y asombrosa
Cómo cunde este contagio,
Y tanto insípido plagio
Como la prensa derrama
Pidiendo el común sufragio
En una y otra proclama!
 Desde el cenit del gobierno
Hasta el postrer subalterno
¿Quién no las hace en Castilla?
Alcalde hay de monterilla
Que creerá perder su fama
Si desde ignorada villa
No da al mundo una proclama.
 Hay gobernador civil
Que habrá escrito ya dos mil.
¡Y son breves sus abortos!
Los pueblos están absortos.
Si la pluma desparrama,
Cinco pliegos vienen cortos
A su más breve proclama.
 ¡Hará el pueblo buena olla
Con semejante bambolla!
Ni el faccioso las comprende,
Ni hay trazas de que se enmiende,
Ni la patriótica llama
En este siglo se enciende
Con una linda proclama.
 Mi escaso
merecimiento...
Pero con vosotros cuento...
Las palmas de la victoria...
La unión.. Un día de gloria...
La facción... La inicua trama...
Las páginas de la historia...
Cate usted una proclama.
 Cierran puertas; suenan voces;
Ya andan a palos y a coces;
Ya suenan tiros... ¡Piedad!
Ya está ardiendo la ciudad;
Aquel grita, el otro brama...
¿Y qué hace la autoridad?
¡Friolera!... Una proclama.
 Yo convengo en que haya alguna
Siendo veraz y oportuna;
Pero ¿proclamas a todo?
Pues ¿no veis que de ese modo
Se hastía el pueblo y se escama,
Y aunque tropiece en su codo
No mirará una proclama?
 Oír al pobre y al rico;
Justicia al grande y al chico;
Sudar con manos y pies
Por el público interés;
Irse al tronco, no a la rama;
¡Guerra al traidor!... Esta es
La verdadera proclama.


Sai sì ben contrafarti
che 'n cambio di vigilie e discipline
sempre trastulli puzzole e faine.


Jak temná růže stolistá
vyrazil smutek v srdci mém.
Jsem hluch a tich a něm.
Považte, že tu jsem
bez ní dnů čtyři sta.


Wie er
kreisende Mönche wandern so umher;
man fürchtet sich vor ihrer Wiederkehr,
man weiß nicht: ist es jedesmal derselbe,
sinds zwei, sinds zehn, sinds tausend oder mehr?
Man kennt nur diese fremde gelbe Hand,
die sich ausstreckt so nackt und nah –
da da:
als käm sie aus dem eigenen Gewand.


In: XAVIER, Fontour Opala Apre Regina Zilberma e Porto Alegre: Centro de Pesquisas Literárias - PUCRS, 198 75-7 Poema integrante da série Ruína
NOTA: Urbino = cidade natal do pintor italiano Rafael Sanzi


Was man an dem armen Baur offt für straffbar will erkennen/
Pflegt der Reiche Lustigkeit und Galanterie zu nennen.


Csak mivel még Kelmed sem sebes repteit,
sem fent nem ösmeri felleg ösvénnyeit,
kösse be magának, javaslom, szemeit,
ne hogy megújjítsa Faeton esteit.


Sonhei
tudo podia ser
a negação de limites
e a mutação contínu
Sou, sendo
o conjugado verbo
do meu ser condicional imperfeito!


O pâle fils d'Adam,
Ne voit qu'un océan


От знающего почерк ясный
Руки прилежной и прекрасной,
На память вечную о том
Лишь двум сердцам знакомом мире,
Который вспыхнул за окном
Зимой, над Ponte del Sospiri…
15 декабря 1915


Als dunkle Purpurrose möcht' ich sprießen,
Damascus Kind, an farb'gen Blumenwänden;
Und meiner Düfte seelenvolles Grüßen
Als Opferhauch zu dir, mein Dichter! senden.


Se e marinari alora ebber spavento,
Non credo che bisogni racontare,
Ché qual di loro avea più de ardimento
Nascoso è alla carena e non appare.
Ora levosse da levante il vento,
L'onda risuona e grosso viene il mare;
Già rotto il celo e l'acqua insieme han guerra:
Più non se vede lo orco né la terra.


岚深山影寒
樵响不知处
绿树早莺时
千峰一家住


ناديتها ولها ين السمان حر
مثر بحق الهوى جودِي على ضرري
فاسْتضحكت ثمَّ قالت وهي شادنةٌ
إن الذي هو مثر لا يجود حري


Druhého dne strach a děs mne schvátil.
Jak je možno, abych k ní se vrátil!.
Pouhý stud mi bránil mluvit s Klárou.
Nic jiného.. Nevěděl jsem dosud,
co se stalo, co mi chystá osud..
byl jsem truchliv, nespokojen s sebou,
oznámil jsem, že se neuzříme
pozítří až.. nebo popozítří..
že mi jet je na komisi někam..
Jel jsem také. Do Tábora pouze,
ku příbuzným na návštěvu krátkou,
abych najal bratranci svůj statek
u Prahy a vyzved obnos větší,
vtělený na jeho usedlosti,
(nebť jsem s Klárou na svatební cestu
chystal se.. as na měsíc neb na dva) – –
– vrátiv pak se na stole jsem psacím
Klářin dopis ulekaný našel.
Jeho věty do duše mi sáhly:
„Drahý můj.. Proč odjezd Tvůj tak náhlý?
Dnešní den cos hrozného má v tváři..
Byla u Tebe jsem v kanceláři..
– na komisi nejsi! Bolest nitra
poznat nelze.. Proč’s mi lhal? přijď zítra!“


How gaily now the bark pursues its way
Urged by the steady gale! while round the keel
The bubbling currents in sweet whispers play,
Their force repulsive now no more they feel;
No clouds the unsullied face of heaven conceal,
But the clear azure one pure dome displays,
Whether it bids the star of day reveal
His potent beams, or Cynthia's milder rays
On deep cerulean skies invite the eye to gaze.


Itt is török deák föl szóval olvasván:
“Győzhetetlen császár, az te rabod, Arszlán,
Budai fővezér te kegyelmed után,
Ir alázatossan néked fejét hajtván.


Sedlák k nebi ruce spíná:
„To dnes nespěte,
chval každý duch hospodina,
vy zde umřete.“


So stund der jungen Welt ihr Schoß/
und was sie in die Arme schloß/
das zame Vieh gieng bey dem Wilde
durch Wiesen/ Felder und Gefilde/
der Geyer bey den Hünlein war/
ohn allen Kummer und Gefahr/
das Schaf vor keinem Wolf nicht lieffe/
die Hindin nechst dem Spürhund schlieffe/
nicht Thierisch war das Tiegerthier/
die Schlang trug keinen Gifft bey ihr.
Im Fried die schlägefaulen Bären
den Wagen niemals Seewarts kehren/
die Wagen/ die von Rossen hier
gezogen werden für und für/
die ziehen über uns am Himmel 15
nach sich die lassen Pferde schimmel.
Im Fried die gelblichrote Flut
dem Himmelgurt nicht schaden thut.
das Rund lässt zu mit stillem Lauschen
das Meer in seinen Vfern rauschen.
Wann sich die Sonne schlaffen legt/
der Himmel blancke Sternen trägt/
wann sich die Sternen müd gewachet/
die Sonne wie der munter lachet/
lässt Wind und Winter unsre Grentz/
so kömmt der warme Blumenlentz/
da sihet man die Heerden dringen/
wann sie voll junger Lämmer springen.
Bald führet man Getreidig ein/
bricht Aepfel/ liset/ presset Wein/
den kan man in die Keller sperren/
bey Friede sind auch Bettler Herren.


Mais tu pars ! — Nuit et jour, tu vas seul et jaloux.
Le fer de ton cheval arrache aux durs cailloux
À ta lance qui passe et dans l'ombre reluit,
Les aveugles démons qui volent dans la nuit


Gyan Thula ült nyergén ennek a szürkének,
Gyan Thula! - e névtől ellágyul az ének,
Gyan Thula! - a dicső, híres kofa-király,
Kinek erőssége a nimole-irály.


Ir freien büchsenschützen,
nun machet euch herbei,
Lat euch an Türken nützen
mit pulver und mit blei;
Lat euer hantgschütz knellen
wol in des Türken her,
ob ir in möcht gefellen,
erlangen preis und er.


Ajeno fue, pues fue sólo un momento,
y mil años el mal sin acabarse;
instable fue, pues vino a comenzarse
de nuevo el mal tras su contentamiento.
Para más daño fue, pues su cimiento
tan sin firmeza en mí pudo fundarse;
que grave fue mi bien, pues en mostrarse
al parecer fue bien y al ser tormento.
Bien pudieras, Amor, con tantos males
acabarme de un golpe, pues podías
con uno y el menor de los que pruebo,
sin juntar con mis penas, siendo tales,
el bien que tuve por tan breves días,
para nuevo dolor y caso nuevo.


Non assunta Maria a tanta gloria,
non Pietro eletto e quel ch'è sempre santo
sotto cotal milizia transitoria;


Leč přece něco hlodá v duši mé
a stále cítím zápach bažiny.
Stud, lítost náhle v kleště srdce jme
a nitrem chví se výkřik stlumený:


Hibernos pingas domitos, Belgasque quietos,
Cum Guliesmus agit victor in arma viros.
Anglorum laetá praeclarum fronte Senatum
Pingas, cum placido pectore verba facit.
Pande age sed totum variis virtutibus orbem
Pacatum, ut, volvens plurima mente, tacet.


Sey mir gegrüsset! Immer gewünscht kömst du,
Wo du auch herkömst, Liebling der sanften Hlyn!
Vom Tybris lieb, sehr lieb vom Hämus!
Lieb von Britanniens stolzem Eiland,


Hoy recibí la carta que me has enviado.
La abrí casi con desdén... ¡Qué extraño sentimiento!
Dices que quieres que vuelva, como en el pasado,
sentirnos otra vez, en este mismo lecho.
Me escribes que estás sola, que nada te convence.
¿Viste como el otoño te muestra en nuevas galas?
¿Me amas sin remedio, segura, diferente?
¿Será la atardecida la que acabó tus alas?
Quisiera desearte mi más feliz consejo.
Me alegro de saberte en situación holgada,
pero tu amor ha pasado, y yo me encuentro viejo.
No quieras que te devuelva tu juventud soñada.
Hoy recibí la carta que me has enviado.
Es tan fina tu carta... Es una maravilla,
tan bien escrita, mujer, con tanto ensimismado,
que casi te perdono, ¿lo ves? ¡Qué cosa tan sencilla!


Plá západ drahokamy,
van moře chladněj’ dých’,
co zní nad Benátkami
hlas zvonů večerních:
na vodách mnohá bárka,
a lev svatého Marka
má křídla v červáncích.


Z polí se to temně kouří.
Mlhou stromy ověšeny.
– Cesta, kterou nikdo nejde
v roztesknělé rovině.


Či bys přál si navždy zůstat s blaženými v nebi?
Tadyáš je na rozpacích, sem tam kývá lebí.


Ba jak vidím hrozné učenosti
Z cizích románů si dobyla
Na základě pražské vzdělanosti.


Ich bin mein eigner Kritikus,
Drum spart euch eure klugen Reden,
Sagt doch ein alter Pfiffikus:
Nicht jede Formel passt auf Jeden.


Pijme tomu na zdraví,
kdo nás písní pobaví
jakoukoli, směšnou třeba,
ale živnou jak kus chleba,
aby se v ní obrážela
prostá naše obec celá.


Svět ji zradil, na milostné dítky
Srdcem zkřižovaným patřila,
Když je jak mráz nedotklivé kvítky
Nahota a nemoc mořila.


e l'altre parti tutte si confanno
alle predette, in proporzion eguale,
di costei ch'i ver angioli simiglia.