Quantas vezes subimos para ele se porventura é ele como a raiz da terra sequiosa?Quantas vezes descemos nós do sóbrio tronco ou provámos a águaque de uns primeiros olhos para nós se erguiasobre o rugir oceânico das árvores despertase as lágrimas na face das palavras primitivas?As insistentes chuvas repetiram-nos os passosdo círculo dos braços escapou-se-nos a vidanas dálias de um jardim deixámos resumida a infânciacom ínfimos objectos convivemosperdemos gestos lentos nos cabelos misturadostrocaram-nos os pais e mesmo os mais longínquos membros da famíliacaíram-nos ao lado as folhas e as vestes e os braços e as casas uma a umae os touros de Basã a cássia o aloés a mirrae ao fim tudo Deus, ó comedores de Deus, sobre os nossos cuidadosPor um tempo por uns tempos por mais tempoainda as mesmas chuvas molharão o veloe as estudadas mãos repousarão num vaso etruscolonge do verão muito longe do quartoe as palavras de algum modo servirãoA árvore que tomba para o sul ou para o nortefica deitada no lugar onde caiuimóvel como à tarde o sol de agostoe ao fim os doze mil assinalados a traqueia os que nãodobraram o joelho para o acto descomposto do amoDispões de um corpo e mesmo de um passadoconheces sombras e quadrados ávidos da noitesão tuas as crianças do quintal vizinhoexperimentas anos de saudade pelos mortoso mais pequeno sol na rua a própria ausência é também tuapodes ler o jornal (no autocarro) do senhor ao ladoajudar a subir uma gentil senhora da obra das mãessubscreves listas prestas homenagensprocuras respeitar as mais municipais posturasés o bónus pater famílias contemplado pelos códigosadministras até um património de brilhantes qualidadesrespiras estás de pé ocupas algum espaço embora a título precáriopodes talvez contar com uma privativa morte naturalMas são tantas as riquezas que tu tensquem ao reino dos céus conseguirá levar-te?Inútil ir pedir conselho ao rioCai na cidade a ríspida sirene há fogo alguém morreumas sempre em todos mais que todos o morto sou euHá em mim um castelo a derruirAlguma operação de coração a promoverdizer talvez à noite adeus ao ventoque há tantas gerações preenche as árvoresA passagem dos dias faz suceder em mimDiversos tons na estátua do jardimE o amor pelas coisas que se perdem numa tardeE começo a cantarcomo quem do poema se esqueceue sente viva em si a natureza que só em si viveuA poesia é uma loucura de palavrasespectáculo de folhas o poemaSinto vizinho a mim o mare respirar é como finalmente entrar aonde não o seiSou tudo nad sou nada mereçoalém do ombro público da mortee choro as mais antigas lágrimas do mundo,ó memória, inimiga mortal do meu descansÓ Deus imóvel só por nossa boca falaatravés de palavras que como a água corremcanta coração justificadocanta mais um bocadoDizer “eu telefono eu vou em direcção a casa” ou“sete anos de ausência são uma criançacrescida e de trança a correr pelas ruas”seriam outras formas de cantarEu quero ser, ó efémera beleza de Cremona,ó ente do passado submetido a estes mesmos dias, teu amigoAssim eu saiba cultivar os gestos que te tragamde então à nossa forma de hoje aceitar ou recusar a vida,nós os menos repelentes animaisas coisas menos tácteis ou portáteisMas quem é esse que me traz no andar algum amigo?Um verdadeiro amigo repovoa uma cidadeum templo o coração o último jardimTal como o camponês que ao norte vai por entre o milhoe é filho das estevas e do ventosegundo a melhor mitologia,tu, ó mais jovem de toda a nossa estirpe,inocente das nossas mais secretas manhas,passas na rua só tua e do solde um lado e doutro é o comércio das palavrasmas vais como mais uma entre as demais criançascomo elas abres sob os passos inimaginável um caminhoSó no teu rosto linha alguma faltaés da raça das árvores imóveissabes como dizer-lhes: ver cair o dia(em Patmos nessa aldeia ou naquela inesquecível cidadela)será possivelmente a única atitude ponderávelE quando à tardeteu indisciplinado coração enfim regressada certeza de seres outra pessoa que não eue momentaneamente a vida se perfazapós o dia que já teve o seu cuidadotens um pátio de sombraa primavera levemente reclinadaas vozes e as luzes e as ondase os ralos e as rãs e um paulum cheiro a malva ou malmequer à tua esperaQue calma nessa alma ouvir cair a horaque como outrora nela tem lugarArrastas para casa o sol atrás de tie entre as tuas coisas está Deus,ó cidadão de longe e de ninguém  Ruy Belo, “Todos os poemas”, pág 109 a 112 | Círculo de Leitores, Dez 2000


Ich bin da hinauff gestiegen,
Wo kein Neid mir nach kan fliegen,
Vnd verlach' es allermeist,
Wenn sich Mißgunst lässet blicken,
Vnd wo hinter meinem Rücken
Ihr vergifftes Maul zerreisst.


Mein fasten, mein kasteyn, mein Zehnd- und Almos geben,
Und was noch mehr gehört zu einem fromen Leben,
Vermag so viel bey Gott mit nichten, als vermag
Ein Seuffzer um Genad und auf die Brust ein Schlag.


Akkor más világ járt, elgondolhatjátok,
Nem volt még korona, nem voltak királyok,
Fejedelem volt az első a nemzetben,
Nem hátul, de elől ment az ütközetben,
Hej pedig ugyancsak járta az ütközet,
Nem űlt a nép otthon a kemence megett,
Mind háborúskodott, csak az maradt hátra,
Aki épen kellett az eke szarvára.


Die zwölfte Stunde war beim Klang der Becher
Und wüstem Treiben schon herangewacht,
Als ich hinaus mich stahl, ein müder Zecher.
Und um mich lag die kalte, finstre Nacht;
Ich hörte durch die Stille widerhallen
Den eignen Tritt und fernen Ruf der Wacht.
Wie aus den klangreich fest-erhellten Hallen
In Einsamkeit sich meine Schritte wandten,
Ward ich von seltsam trübem Mut befallen.
Und meinem Hause nah, dem wohlbekannten,
Gewahrt ich, und ich stand versteinert fast,
Daß hinter meinen Fenstern Lichter brannten.
Ich prüfte zweifelnd eine lange Rast,
Und fragte: macht es nur in mir der Wein?
Wie käm zu dieser Stunde mir ein Gast?
Ich trat hinzu, und konnte bei dem Schein
Im wohlverschloßnen Schloß den Schlüssel drehen,
Und öffnete die Tür, und trat hinein.
Und, wie die Blicke nach dem Lichte spähen,
Da ward mir ein Gesicht gar schreckenreich, –
Ich sah mich selbst an meinem Pulte stehen.
Ich rief: »Wer bist du, Spuk?« – er rief sogleich:
»Wer stört mich auf in später Geisterstunde?«
Und sah mich an, und ward, wie ich, auch bleich.
Und unermeßlich wollte die Sekunde
Sich dehnen, da wir starrend wechselseitig
Uns ansahn, sprachberaubt mit offnem Munde.
Und aus beklommner Brust zuerst befreit ich
Das schnelle Wort: »Du grause Truggestalt,
Entweiche, mache mir den Platz nicht streitig!«
Und er, als einer, über den Gewalt
Die Furcht nur hat, erzwingend sich ein leises
Und scheues Lächeln, sprach erwidernd: »Halt!
Ich bin's, du willst es sein; – um dieses Kreises,
Des wahnsinn-drohnden, Quadratur zu finden,
Bist du der rechte, wie du sagst, beweis es;
Ins Wesenlose will ich dann verschwinden.
Du Spuk, wie du mich nennst, gehst du das ein,
Und willst auch du zu Gleichem dich verbinden?«
Drauf ich entrüstet: »Ja, so soll es sein!
Es soll mein echtes Ich sich offenbaren,
Zu Nichts zerfließen dessen leerer Schein!«
Und er: »So laß uns, wer du seist, erfahren!«
Und ich: »Ein solcher bin ich, der getrachtet
Nur einzig nach dem Schönen, Guten, Wahren;
Der Opfer nie dem Götzendienst geschlachtet,
Und nie gefrönt dem weltlich eitlen Brauch,
Verkannt, verhöhnt, der Schmerzen nie geachtet;
Der irrend zwar und träumend oft den Rauch
Für Flamme hielt, doch mutig beim Erwachen
Das Rechte nur verfocht: – bist du das auch?«
Und er mit wildem, kreischend lautem Lachen:
»Der du dich rühmst zu sein, der bin ich nicht.
Gar anders ist's bestellt um meine Sachen.
Ich bin ein feiger, lügenhafter Wicht,
Ein Heuchler mir und andern, tief im Herzen
Nur Eigennutz, und Trug im Angesicht.
Verkannter Edler du mit deinen Schmerzen,
Wer kennt sich nun? wer gab das rechte Zeichen?
Wer soll, ich oder du, sein Selbst verscherzen?
Tritt her, so du es wagst, ich will dir weichen!«
Drauf mit Entsetzen ich zu jenem Graus:
»Du bist es, bleib, und laß hinweg mich schleichen!« –
Und schlich, zu weinen, in die Nacht hinaus.


Do jakých vplet už mě konfliktů
v té drahé vlasti mojí!
Kolik tu lotrů a kolik tu
přátel mi v líc vstavil v boji!


Ilyen szigeten álltam köztetek:
Fiúk, én nem tudom, ez hogy esett.


Auch du verdienest das, du himmelsschöne Dirne,
weil aller Tugend Zier aus deiner Schönheit lacht,
darum ich denn auch dich mir hatte zugedacht,
um welches aber ich nicht mit den Himmeln zürne.


Tyto manželky pak skrývá
v jisté části svého domu,
a ta harem se nazývá.
Nu jak, rozumíte tomu?“


Wer den Becher trinken soll,
Muß ihn vorher füllen;
Bis das Maaß des Guten voll,
Prüft die Zeit uns zweifeltoll,
Wer von echtem Willen.


Grozvin právě před národem
rozvinoval pásmo řeči;
Vineta oč bohatější
druhdy bývala, oč větší.


Majd kikel.


These are the arts by which a thousand live,
Where Truth may smile, and Justice may forgive: —
But when, amidst this rabble rout, we find
A puffing poet to his honour blind:
Who slily drops quotations all about
Packet or Post, and points their merit out;
Who advertises what reviewers say,
With sham editions every second day;
Who dares not trust his praises out of sight,
But hurries into fame with all his might;
Although the verse some transient praise obtains,
Contempt is all the anxious poet gains.


Co dumal Robinson? Proč chmurný stesk
mu vraštil čelo, klikatil mu brvy?
Proč hlubším šarlatem než mraků blesk
plál jeho pohled jako ztopen v krvi?
Jen jednu péči hýčkal jeho duch,
jak vlčice své dravé mládě kojí,
a v jediného terče čarokruh
slal všecky šípy smrtné vášně svojí.
Šíp každý chabým, tupým se mu zdál,
by v jedno srdce tak se krutě vklál,
jak bylo kletbou nad přísahu silnou
mu přislíbeno, tvrdě usouzeno:
by úpělo, tak hořce otráveno,
tak sešlapáno, hanbou sžehnuto,
by zoufalosti číši neodchylnou
tak vypíjelo, žlučí zalknuto
i slzami a dýmem z pekel žáru,
táž muka trpíc, jak byl trpěl on!
Však výmysly se v marném rojí sváru,
a každý, jak se zrodil, spěje v skon.
Tak zmírá lichý záměr po záměru, –
msta věžitá se rozpadává v trosku.
Jest mu tak pusto v mysli, jak by věru
měl hlavu kostry bez vtipu a mozku
a jenom hádě v hloupé, mrtvé lebce.
„Nu starý troupe,“ Robinson si šepce,
„stroj pavučinu, abys lapil vlka!
Tu seď a soukej dál, až zplesnivíš!
Jen straš, jen straš, však ať se nedivíš,
že šelma s posměchem jen zuby cení!
Ba styď se! všecka chytrosť v tobě zmlká,
jen vztek tvůj řve, až se mu huba pění,
však nemá drápů, by je v šelmu vrazil,
neb dávno si je ohryzl! A teď
jen z červíčků si na lva důtky spleť
a jemu na postrach jak ovce meč!
On tě jak vývrhel, jak lotra zkazil, –
ty nic mu nečiň, – svíjej se a breč!
Ó bloude dětinský a pitomý,
jen chlub se mu: Já jsem tvé svědomí!
He, svědomí? to, hlupče, snad ho zdrtí?
Že svědomí? ví bídník, co to jest?
Jen chop se ho! a čím jej ztrestáš? smrtí?
Smrť – bláhový! či smrť je také trest?
Jak padlý strom tu ležeť – zrovna tak...
sám si jí nedopřeješ, jemu však
bys dopřál smrti? Proč jí nevyhledáš,
proč sekerou tou sobě ránu nedáš,
jak almužnu? – Mlč, pošetilče! Víš
jak by se zasmál, kdybys dýchať přestal!
Nuž tedy žiješ dál, bys tím jej trestal?
Ó blbe hnusný, vlečeš svoji tíž
a konáš pekelnou tu žití cestu
ne jemu, však jen sobě, sobě k trestu!
Že se tě bojí, leká? Nevěř, brachu!
A kdyby! stojí-li ten drobet strachu
jen za to? K smíchu! Všecko je to směšné
a všecko hračka, všecko neúspěšné,
co vymýšlím v té prázdné hlavy zmatku.
Čím by mu škody na vydraném statku,
čím by mu byly ztráty na mamoně,
bychť sebe lstněji usiloval o ně?
Zdaž odplatou tak bídnou, titěrnou
bych zvážil svého žití dlouhou trýzeň?
Ó za ni pokutu dost příšernou
si marně vymýšlí mé pomsty žízeň.
Čím byl by ďáblu přeražený hnát,
čím na vždy zohavené mrzké tělo?
Ba kdyby krev svou cedil nastokrát
a žhavé železo mu v ranách vřelo,
čím všecka taká muka byla by?
To vše jsou trety, hrůzy na baby
a rozmazlené děti, ne však chlapy
jak on, jak já! Ne, jeho nepolapí
ty kleště plamenné, v něž muka má
mě svírala; v něm duše strhaná
se třásti nebude; on nezakusí,
jak zoufání a bolesť prsa dusí
a v mozku pálí, – nikdy nepocítí,
jak léta žalu ryjí v čelo vrásky!
Tak trpěť – k tomu třeba srdce míti, –
čím trpěl by však ten, kdo nezná lásky?
Ta nejhroznější, stokrát smrtná muka
jen milovaná může dáti ruka;
on vždy jim ujde, on nic nemiluje, –
nic, nikoho, – a nikdy nemiloval!
On nemá srdce, – msta jsou šašky, klam...
he, jeho neporaníš, – není kam!“


Welche Lust in langen Frühlingstagen,
Wenn wir Bälle werfen, Bälle schlagen!


Zu Köln ein reicher Kaufherr saß,
Der hatt' ein Herz von Eisen;
Er lebte dahin in Saus und Braus
Und drückte Witwen und Waisen.


Süßes Heil, laß dich umfangen,
Laß mich dir,
Meine Zier,
Unverrückt anhangen.
Du bist meines Lebens Leben;
Nun kann ich
Mich durch dich
Wohl zufrieden geben.


لقد ظهرت فلا تخفى على أحد
إلا على أعمى لا يبصر القمرا
ثم استأثرت على الأبصار بأحمدا
وكيف يعرف من بالعزة استترا


Was hat doch erst gelitten
Des allerhöchsten libes Kind!
Wie hat der Held gestritten,
Als Ihn die Feinde so geschwind
Und grausahm überfielen!
Sein Leichnam schwitzte Bluht,
Das Völklein muste kühlen
An Ihm den heissen Muht.
Nun hat Sichs gantz verkehret:
Der vor Ein Leider war,
Wird nunmehr hoch verehret
Auch von der Engel Schaar.


Já pro starosti nezhynu
o ženu, o potomky
a nezaložím rodinu,
leda snad nevědomky.


Ei warte nur, du böse Mau!
Du hast sonst ein Verlangen,
Du schleichst mir so, du bist zu schlau;
Du willst die Vögel fangen.


天气清和树荫浓
冥濛薄雨湿帘栊
蔫红半落生香在
向晚玫瑰架上风


Cesty prašné, pole zprahlá,
žito řídké, hluché klasy,
a již žloutne zponenáhla
bez naděje, beze spásy.


留骖僧罢磬
肃客寺敲钟
迎送能俱废
愿将幽意容


Canzone, oh se colei
Giammai s'accorge che di lei tu canti,
Benedetto quel dì ch'io ti dettai.
E voi, Donna, oh se mai
Vorrete pur ch'io cangi in versi i pianti,
Dopo morte vivremo ambiduo noi,
Voi ne' miei carmi, e la mia Musa in voi.


Wann sie glauben ganz vnverzagt
dis welchs Got selbs von Christo sagt
›mein Grechter Knecht würd machen
Durch sein Erkantniis vil Gerecht,
die jn im Glauben kennen recht
vnd sein war Amt betrachten,
Das Er all jr sünd auf sich lad,
er trag all jre Missetat,
er richte auf die schwachen,
Vnd führ zum Raub die starken all,
Tod, Teufel, Höll vnn all vnfall
die vns machten verschmachten


Ó jest po všem! Hrozné pekla slovo
darmo z mrákotných mě vztřásá mdlob,
ano již mi rámě kostlivcovo
na zející ukazuje hrob.


Es waren drei Soldaten-Söhn,
Sie haben Lust im Krieg zu gehn,
Wohl ins Soldaten Leben.
Sie bleiben aus eine kleine Weil,
Sie machen sich Geld und Brod dabei,
Auch Ungrische Dukaten.


山色湖光相接连
千章古木老云烟
晚来曲港回舟处
如在孤山柳屿边


Nun schwebt es unter dem Sternendom,
Nachtwandlern gleich in Traumes Geleit,
Nun durch die Reihen zieht das Phantom,
Und jeder tritt einen Schritt zur Seit'. –
Nun lautlos gleitet's über die Schwelle, –
Nun wieder drinnen erscheint die Helle,
Hinauf sich windend die Stiegen breit.


Veň strachem sevřen třesoucím
zří ulekaný král:
tam na dně jeho veliký
zjev bílé ženy stál.


“Róza, Róza, kebeledben
Nem volt hézak már,
Az, ki olvadt szerelmedben,
Rád siron túl vár” -
Mint szélzúgás s tündér-ének
Zengtek szavai;
Róza reszket, s eltünének
Vészes álmai.


Právem přírodním přebývá
U mužů a u kmetů;
Jinocha však obouzívá
Co znak podlých záletů.


Und morgen deckt den Hag der Schnee . . .
mir ist so weh, zum Sterben weh!


gelirlerse sohbet


Jsi přelétavý motýl snad,
jsi orosené kvítí?
Či hvězdička jsi zářivá,
jež smutným očím svítí?


Meghitt akkor minden vén, unt dolog,
S miket árván szoktam bámulni este,
Szelíd s kecses otthonná bújnak egybe
A félszeg és szegényes bútorok.
S mint finom ujjú szobrász élveteg
Gyúr illatos viaszból furcsa aktot,
A lelkem lomhán és bizarrul alkot
Filigrán és buja reményeket.


– mit den langen Locken –


Užaslý sbor trnul bez hlaholu.
Jenom kustos v dolním konci stolu
jako uštknut hadem vzkočil divě,
dlaněma si zastřel bledé tváře
a vzdech táhlý vydal žalostivě:
„Ach, vše ztropil rarach ze žaltáře!“


Goldrot im Nebel glüht die Sonne ...
frisch hinein in den prächtigen Tag!
frisch hinein in das junge Jahr!
vorwärts! Glück und Sieg entgegen!


Weil aber so viel wiederstrebet,
Dem abgewandten pilgrams-geist,
Der zum verheißnen erbe reyhßt,
Und gern als ein gefreyter lebet:
So nim mir ab die schweren lasten
Der sinnlich-groben irdigkeit;
Den geist laß in der stille rasten
In dir und deiner ledigkeit.


Auf beschwerlichem Pfad
Bis zu felsigem Grat
War die Arbeit ein Kämpfen und Ringen.
Was, von Geistern gesandt,
In die Traube gebannt,
Läßt im Kampf nur dem Tag sich erringen.


Ano – jeden působce jest všeho!
Tedy též i prapočátkem byl
Ten, jenž duši tělem přiodil,
Mého osudu – tak nešťastného.
A však tajný hlas se ozývá
V prsou: Svobodnou ti vůli dal,
Vyvol světlo aneb tmavý kal,
Zásluha i vina jesti tvá;
Vůle vlastní vládne osudem!
Běda, běda! trapné zpomínání
Nemůž usnout v duchu mém!
Snad mi ušlechtilé toho čtení
V myšlének mých kolotání
Podá žádoucího ulehčení!
U přirození našem již porušeném
tak zemdlel jest našeho rozumu zrak, ež snáze by sova svým
mdlým okem spatřila a sezřela kruh sluneční ve blsku jeho,
než my rozumem svým blesk božské jasnosti. –
Tak jest tomu! – rozum bídný, slepý,
Semo tamo po bludech se těpí;
Zpytovat chtě světla cesty
Tmavou nocí dráhu sobě klestí!


La quietud del ocaso escuchada
gimiendo en los caminos.
De los hilos de voz que conservo
no me sale ninguno.
Estertoro el asfalto caliente
bajo un sol de justicia,
afincado en los años que quedan
por venir uno a uno.
La vergüenza del quiero y no puedo
me escupe cada día.
Un mendrugo de pan me alimenta
de sueños inconclusos.
El tenor de las óperas huecas
cantadas por los grillos,
embebido de aplausos repite
su fatídico número.
Mundo bobo de tanto girar
sobre un eje invisible.
Sucesión de cuestiones espúreas
que se creen transcendentes.
Un clonar de pasiones distintas
a sus células madre.
Un vivir sobre espejos opacos
que reflejan la muerte.


Dio Dios virtud a la ceniza helada
reliquia del sepulcro, que engendraste
sucesor, que el linaje conservaste
del ave singular, cuanto afamada


Um auszuruhn verdrossen,
Die Arbeit that ihm leid,
Eine Lind breit und große
Gab ihren Schatten weit,


třicet dvě klubka hadů
úlisně syčí svou báji.
laoce, konfuce, budha
se usmívají.


Schon oftmals hob i mir denkt,
Es muß net übel klinga,
Das weltberühmte Leimerhaus
Nach Kräften zu besinga.
Es hot si aber non bisher
Koan rechti G'legnat g'funden,
Doch itza Hot der Teufel g'rod
Gor schöni vier verbunden.


万般尽被鬼神戏
看取人间傀儡棚
烦恼自无安脚处
从他鼓笛弄浮生


Há muito que são velhas, vestidasde preto até à alm  Contra o murodefendem-se do sol de pedra;ao lumefurtam-se ao frio do mund  Ainda têm nome? Ninguémpergunta, ninguém respond  A língua, pedra també  de Rente ao Dizer


War Calchas nicht ein hocherfahrner Zecher
Und, halb berauscht, ein Held im Prophezein?
Er trank, er rieth, er weissagt' aus dem Becher
Und fand, wie wir, die Wahrheit in dem Wein.


El zapatero, el sastre y al modista,
que tomaban paciencia desde Enero,
con ímpetu terrible y porte fiero
quieren cobrar sus cuentas a la vista


أَحَنُّ إِلى تِلكَ الأَبارِقِ مِن قَنا
كَأَنَّ اِمرَأً لَم يَجلُ عَن دارِهِ قَبلي


Zanechám to. – Ó, vy šťastní hrdinové!
Slavná Troji! v zhoubě žiješ v oslavení,
Byla větší místa plna podivení,
Nevědí nic o nich naši dnové.
Ukažte mi, kde se vznášel Babylon?
A kde Ninive? Jest marný po nich shon.
Nemělytě žádných zkvělých zpěvců,
Jejich dumy vězí pouze u pastevců.


Drauf sahen zu einander
Die beiden ernst und mild,
Verschlungen ihre Hände,
Ein schönes, bleiches Bild.


Nun so behalt er seinen Preiß.


Gieb acht, Berlin! sein Zorn sezt, dir zu drohen,
Ein Dorf mit Blitzen in den Brand!
Glut warf er nieder; nackend flohen,
Ihr Leben in der Hand


	che vi staranno a sessanta per cento;
e non arete più sospizione
ch'e denar vostri se gli porti il vento.


Prisca pflegt nach alter Art stillen Mundes stets zu seyn;
Saget nur: ich weiß es nicht, saget ja und saget nein.
Weistu, was darhinder stecket? weil sie zu verhandeln stehet,
Das dem Kleeblat ihrer Zähne, furcht sie, nicht ein Blat entgehet.


Tvoje krása odjakživa
vábila vše umění,
kouzelná a čarotklivá –
odlesk Boha plane v ní!


Mas no logra el aviso su fineza,
que su eficacia en parte resistida
pudo desengañar toda una vida
y persuadir no pudo una belleza.


Krev stydne v srdci, dřív vřelá,
v mysli mé plno je pavučin,
srdce mé samý je stín...
Pojď ke mně, má neťko osiřelá,
pohleď mi do kleslé tváře
svým okem důvěrným,
plným záře,
srdce se zjasní pak, já to vím;
pohlaď mé vrásčité čelo,
aby zas pokoj mělo,
přiviň se na mou hruď
a všecko se rázem změní,
den bude pln ptačího pění, –
pak nech mne usnout a juž mne neprobuď!


»Dem Tag' hast du ihr Aug' verglichen,
Ihr Haar den Sonnenstrahlen mild;
Ei, ist's schon deinem Sinn entwichen,
Daß Sonn' und Tag der Treue Bild!«


Quella cotal da tutte era ubidita,
come Diana fosse veramente;
e ciascheduna d´un panno vestita
di lin tessuto molto sottilmente,
faccendo, con lor archi, d´esta vita
passar molti animali assai sovente:
e qual portava un affilato dardo,
più destre che non fu mai liopardo.


Sta růží v mé síni mi dechem líbezným dýchá
(Spíš, mrtví druzi, ty vaše ozdobit měli drny!)
Snad za ten nesčetný osten, jenž pálí a píchá,
a za ty, jež leta mne drásaly, bolestné trny.


Jako ten topol v zápolí –
dorostu, přerostu – možno-li –
milého hocha, věrného,
do vlasu zlíbám jej černého.


Fölállott Lehel is, nagy lett a csendesség,
Noha egy kicsit már nehezökre esék,
Hogy elhallgassanak, mert a bor hatalma
Ösztönözte őket zajra, rivalomra:
De dicséretökre legyen mégis mondva,
Egyetlen egy sem volt köztök oly goromba,
Hogy, míg a beszédet Lehel nem végzé el,
Zavarná a csendet csak egy köhhentéssel.


Cesty není, meze mizí v šeru,
bouřný příval nohy podráží –
o život tu každému jde věru,
kdo se do té psoty odváží!
Ale Jan, ten nezastaví spěch,
– Trocnovský dvůr před ním v plamenech –
i ač rád vždy ku pomoci spěchá,
zde to přec jen rodná jeho střecha!...


Freude hat mir Gott gegeben!
Sehet! wie ein goldner Stern
Aus der Hülse, blank und eben,
Schält sich der metallne Kern.
Von dem Helm zum Kranz
Spielts wie Sonnenglanz,
Auch des Wappens nette Schilder
Loben den erfahrnen Bilder.


Eines Christen Geist durchdringt
Dicke Felsenquader;
Fessellos und leicht geschwingt
Hebt er sich zum Vater.
Gottes Hauch
Bist du auch!
Soll Jehovah's Hauchen
Hier in Angst verrauchen?


Spi! Andílek slíbá
tvoje hladké líčko,
holubičko sivá,
sivá holubičko!“


L'entrée est oblique,
Le rempart est sûr,
Et quiconque applique
Son oreille au mur


Dnes šíré zástupy on krmí chleba manou,
však rovněž divé hry jim nahraditi musí,
on dnes jest caesarem, před jeho křičí branou,
on srdce své jim dá, by drásaly je v kusy
na oko pro zábavu,
leč v tom již právě skýtá chleba davu,
chléb lepší, sytější než králů zásobárny,
hry, v nichž nad zvěře krev plá jeho mozek žárný –
Panem et circenses!


Hle, z keřů bílé kytice
a diamanty z rosy!
Má přítelkyně, zima bledá,
dnem nocí květů pro mne hledá,
a za noci je na má okna nosí.


Fraue, in den blauen Tagen
Hast ein Netz du ausgehangen,
Zart gewebt aus seidnen Haaren,
Süßen Worten, weißen Armen.


Der Esel trat als Supplicant
Zum Löwen. Sir, darf ich es wagen,
Sprach er, ein Wort dir vorzutragen?
Die Polizey in jedem Land
Hat Männer von Talent ernannt,
Des Nachts die Stunden anzusagen:
Nun wissen Berge, Thal und Wald,
Wie mächtig meine Töne schallen,
Drum bitt ich, Sir, laß dir gefallen
Mit einem mäßigen Gehalt
Von Rocken, Haber oder Kleyen
Das Wächteramt mir zu verleihen.
Er senkt das Ohr und schweigt. Alsbald
Wird seine Bitte placidieret;
Der Esel wird durch Stab und Horn
Zum Stundenrufer investieret,
Und ein Gehalt von Heidekorn
Wird ihm in Gnaden assignieret.
Die Nacht bricht ein. Wie Boreas
Ruft er: ihr Herren, laßt euch sagen ...
Dem Hof gefiel der neue Spaß;
Doch, als der Seiger Eins geschlagen
Und er noch rief, da fieng der Chan
Den Schreyer zu verwünschen an;
Und Luna gieng noch nicht zur Neige,
So bot er durch ein Windspiel ihn
Auf seine Burg. Das Thier erschien.
Geh, friß dein Korn daheim und schweige.
So sprach der Fürst und ließ ihn ziehn;
Und so entstanden in dem Staate
Die fetten Hofkanonikate
Für Eseln, die auf Polstern ruhn,
Und Sold beziehn um nichts zu thun.


Und ihn empfing das Große und Geringe.
Zu vielen Tieren kamen Cherubim
zu sagen, daß ihr Weibchen Früchte bringe, –
und waren wunderschöne Schmetterlinge:
denn ihn erkannten alle Dinge
und hatten Fruchtbarkeit aus ihm.


开户微明雪满窗
空堂睡息海涛撞
照人独有梅花发
自洗尝春两玉缸


Pod širým nebem jest můj volný chrám,
a chrámu toho volným knězem jsem!
Zde, bratři, pohrobme své strasti!
Je štěstí býti volným člověkem
a všehomíra chrámu býti částí! –


Er steht vor Gottes Thron und hört die Engel singen,
Wo alle Seeligen nach überstandnen Hohn
Und Trübsaal dieser Welt, das Halleluja bringen,
Er stimmt es auch mit an, und steht vor Gottes Thron.


let me sit; and gaze with you,
On Nature's works by Art refin'd;
And own, while we their contest view,
Both fair, but fairest,  combin'd!


Ein kecker Schritt, der ohne Folgen blieb,
Hat schnell den Freundschaftsbund gebrochen.
Ein Hinterpförtchen ist jedem lieb,
Der vor der eignen Courage erschrocken.


Ein königlich geschmückter ragt
An Wuchs und Anstand über alle.
Als hinzuschaun der Ritter wagt,
Ruft er mit würdevollem Schalle:
»Wer von des Staubes Söhnen hat
Sich unserm stillen Kreis genaht,
Daß er die reinen Götterdüfte
Mit niederm Seufzerhauch vergifte?«


Hle, umučený Kristus na rozcestí!
Bezmocně visí zhublá ramena!
Vzkříšení bylo pouze lichou zvěstí,
křížová cesta není skončena?


Ha meghalok, ha meghalok
A vérpadon vagy csatatéren,
Lesz, aki majd holttestemről
Könyűivel lemossa vérem!


Yo decía que el mundo era una estrella ardiente,
laberinto de plata, cerrazón con diamante:
y ahora descubro el júbilo de la estancia minúscula,
la vida emocionada del vaso entre mis labios,
más cristalino y claro si el sol se apoya y canta
en sus paredes límpidas. Ahora veo el dorado
temblor que se levanta del pedazo de pan,
y el crujido caliente de su piel. Y me es fácil
entrar en el palacio cotidiano, manual,
de las enredaderas del patio, donde un príncipe
de silencio y de sombra calladamente ordena.
Y es que a esta vivienda que va horadando el tiempo
—la cual es más hogar mientras es más profunda—
tú trajiste la primavera de tu beso;
trajiste tus sonrisas, como una fina lluvia
vista entre los cristales; trajiste ese calor
dulce, para el reposo, para el sueño posible.
Y supe que era bello el mundo aun fuera de ese
centro de perfección: el amoroso palio
del rocío, y el vidrio que calza y rompe el aire.
Yo sentí levantarse un pueblo de pureza
allí donde vivían ayer muebles y hierros.
Como quien abandona las lanzas y destina
sus manos a los árboles, que se vuelven viviendas,
mis ojos, amarrados a relámpagos de oro,
dejo caer ahora sobre la pobre mesa,
sobre la luz medida que ha inundado mi casa,
sobre el silencio y la quietud que la acompañan:
y miran cómo sale un sereno color,
una vida armoniosa y honda de sus cuerpos.


Hledala jsem štěstí
na milého poli,
netušil je nikdo
srdce mého boly.


ultra Cirenem girono, oltra Tile.
Non è Francesco ogni uomo; e chi la rosa
carpet absque puntura da la stile?


Ten požár planul rakví celým stohem
a hořel, hořel, sálal, jiskry valem
se nesly výš, teď podobnější mnohem
krvavým slzám v hoři neskonalém.


Zbojníka nic nelituj!
Žertva bohu nutna jest:
křesťana, tu netvoru,
za to, že nám odporu
klad, zastihne trest!


Wann gleich ein mensch hie lange lebt,
ann todt auch nicht gedencket,
Nach weißheyt, gut vnd ehren strebt,
zu letzt sich alles lencket,
Daß weise leut
morgen vnd heut
gleich wie die Narren sterben,
Ir gelt vnd gut
(obs gleich wee thut)
einn andern lassen erben.


Con orribile imago il suo pensiero
ad or ad or la turba e la sgomenta,
e via più che la morte il sonno è fero,
sì strane larve il sogno le appresenta.
Parle veder l'amato cavaliero
lacero e sanguinoso, e par che senta
ch'egli aita le chieda; e desta intanto,
si trova gli occhi e 'l sen molle di pianto.


Du starbst, weil Gott mein Vater wolte heissen
Volkommentlich im Himmel und auf Erd:
Di Lilge solt aus dessen Kelche weissen,
Der triumfirt auf seinem weissen Pferd.
Ich bin von Gott zum Gottesruf erzogen:
Gott hat mein Amt mir ewigst zugewogen.


Dí Duše: Trpím stejně v každém směru,
dar za dík nestojí, lup za pláč ani,
a lup i dar jsou krvavou v sled daní,
bych mohla čistá v lepší vzletět sféru.


Tak běhá skoro juž od narození
a za korunou – svého utrpení.


Und um mich duftete der Hag,
Wie nur am Sommersonnwendtag,
Ein Dank und Sichbescheiden.


كَم حَدَّدوا يَومَ الجَلاءِ الَّذي
أَصبَحَ في الإِبهامِ كَالمَحشَرِ
وَسَنَّ قَومُ الطَيشِ مِن جَهلِهِم
كِذبَةَ إِبريلَ لِأُكتوبَرِ


Herr Tsebaoth! ich lächs in Lust
Um erste Milch nach Jesus Brust
Gleich einem Kind unmächtig!
Ich lächs und lächs in sehnen matt!
Wo du mirs gibst, so werd ich satt
Aufs neu mit dir einträchtig.


A mnohý hrnec hrnčířem
dnes pestře malován,
skráň byla, kterou diadem
kdys věnčil, z perel stkán.
Ó srdce!


É ela! É ela! — murmurei tremendo,
E o eco ao longe murmurou — é ela!
Eu a v minha fada aérea e pura —
A minha lavadeira na janela!


جلل ما الم بالفلاح
جاءه السيل بغتة وهو طاح
انه في ليل من الهم داج
قد خلا صبحه من الاوضاح
ظل في بهرة الشقاء مقيما
ما له عنها ساعة من براح
افسدت عيشه صروف الليالي
هل لما افسدته من اصلاح
كلما ازداد الفقر في بلد قلت
من اليأس قيمة الارواح


Vítej, čase prohřatý,
s ptačím zpěvem, poupaty,
s nezabudkou, sedmikráskou,
s růží, motýlem a láskou.
Vítej!


Gyíkok, kígyók, földön lakó sok állattal,
Sőt az madarak is különb-különb szókkal,
Örökké az Urat áldják hangossággal!


Schöne Bürgerin, sieh, der Mai
Flutet um deine Fenster!
Alle Seelen sind nun frei,
Und es zerfließen der Phantasei
Luftige Gespenster.
Liebliche Bürgerin Klara!


Setzt hoch und höher euch das Ziel,
Verspottet alle Schranken;
Von fern gesehn, erspart man viel,
Vor allem die Gedanken.


Buď požehnán! buď zdar tvou korunou!
a dlouho žij za lásku svou a víru!
kdy na sklonek se věky posunou,
kveť novým vstříc, kveť svoboden a v míru!


Der Kleine schmeichelt sich an mich,
Drückt' an mein Knie mit Lächeln sich,
Wandt' sich hieher und dorthin nun,
Fast wie die jungen Kätzlein thun.
Da gehn wir aus dem Haus, und warm
Nimmt Sommer mich in seinen Arm,
Die Lerch' in Lüften jubilirt,
Hänfling und Drossel musizirt,
Das Grün schmiegt sich um Plan und Hügel,
Der Schmetterling wiegt Purpurflügel,
Die Blumen roth, braun, gold und blau
Stehn dicht gedrängt auf grüner Au,
Die Bienen summen lustig, nippen
Den Honigseim von Blumenlippen,
Duft, röthlich Glanz kreucht aus dem Baum,
Hängt von dem Zweig, ein süßer Traum.
Wie ist, sprach ich, die Welt so bunt,
Von neuem tönt und schwazt der Mund
Der kind'schen Quellen, Frühlings Hand
Nahm von den Zungen ab das Band,
Das Winter jährlich um sie legt,
Daß sich kein lautes Wörtchen regt,
Die Sommergäst' auch sind mit Schalle
In's Land zurück gekommen alle.


Ja wie ein wilder Leue
Nächtlich im Walde brüllt,
Bewachet er die Treue,
Die ihm den Schmerz gestillt:
So ruf' ich an die Erde,
Die mir mein Haus verschlang,
Daß sie am heil'gen Heerde
Uns dann zugleich umfang.


Ptákem jen to jaro bylo,
Co přiletí plachým křídlem,
V náruč keř je přijme sídlem
A vším hostí, co mu milo;
Jemu pozve z poupat kvítka,
Za píseň mu vůní platí,
Sen mu střeží jako máti
Nad kolébkou úsměv dítka.
Ptákem jest to léto za ním,
Co tak kradmo přišlo v keře,
V nového že sotva věře
Hostě přijímá hloh ptaním,
Kvěť mu pozdní najde v stínu,
Častí léto plodem rudým
A že cítí se tak chudým,
Zlatem hýřiť chce, kdy z klínu
Hosta pouští v kraje cizí:
Za ním upne pohled dlouhý
Jednak bolu, jednak touhy,
Jak kdy v posled zrakům mizí
Věž i kříž ten černý na ní;
A kdy chodec nazpět zhledá,
Kříž ten výš a výš se zvedá,
Vidí věž a jak po pláni
Chatky rostou v zeleň stromů,
Stezku, jak se v údol stáčí –
Maně po ní noha kráčí,
A přec vzdaluje se domu
Milému. – Tak do údolu
K jezeru dech zašel letní
A hned k němu známí četní
Znali se a k nim on spolu.
Mládež lesa po všem ptá se,
Usmál tomu dub se starý
A své čelo z ranní páry
K slunci zved a po trav řase
V mech se svezla krůpěj rosy,
Z kapradí do nekonečna
Krovka vzlétla sedmitečná,
Vzduchem křídlo zlaté vosy
Zašumělo nad květ pcháče,
Nad vlnou rej vedlo hravý
Sivé šídlo, div neznaví
Vesel peřných v proud je máče
Vesny pták, jenž peruť zpozdil,
Paprsk zlatý v tůni padlý
Mřenky přived ku zábradlí
Vln, v nichž kmitných dráh se rozdíl
V jedno pojil kruhy kresle;
Leknín v nich si listy houpal,
Třtiny květ se zlomen koupal
I bok loďky letnoveslé,
Již ku štíhlé olše kmenu
Poutá vrby pevná uzda,
Jako kdy se jezdci uzdá
Upnouť oře bujnou pěnu,
Jež ho pudí v letné běhy;
Tak té loďky vlnobrázdné
Pnuly vazbu boky prázdné,
Jak by jim ty známé břehy
Sevšedněly v stálém vidu,
Jak by zatoužili v dáli
Veslem letě( – šumné skály
Za líné ty vlny klidu
Změniť – za mračná tam jedlí
Čela dáti úsměv břízy,
Za kraj vlastní vzíť zem cizí.


Am Abendhimmel blühet ein Frühling auf;
Unzählig blühn die Rosen und ruhig scheint
Die goldne Welt; o dorthin nimmt mich,
Purpurne Wolken! und möge droben


Ač se těšíš hranatosti
jako dub i ač jsi velika
též jak on, přec srdnatosti
navzdor tomu máš co osyka.


Však neukojen hyne král,
již přišla doba dob –
a posel spěchá do Uher,
kde připraven je hrob.


Ah zengni fogsz te még több tél után is;
De hallgatód már akkor nem leszen:
Egekre csattogsz hathatós daloddal;
De nem hat a sír mélyéhez szavad:
A völgyek ifja nem hall téged ott.


Proč chvěju se; proč zimy té se bojím?
Jen teskno vůkol cítím napořád.
Ó, přej mi drahá, – aspoň štěstím tvojím,
když mé mi schází, abych směl se hřát!


Pues por no desandar lo caminado,
Viendo delante y cerca fin temido,
Con pasos que otros huyen le he buscado.


Tu condición de Judas y de Chulo,
corrompe con dinero mal habido,
y a quien explotas, lo declaras nulo.
Tu verso inmoral se ha «enriquecido»
de un mil de pederastas de prontuario:
cantas por paga, en tu rabel transido.
Estafándola, alzando su calvario,
a aquella fiel humilde «hormiguita»,
formas la roña del prostibulario.
Por tu gran colección hermafrodita
sin que falte una loca Concha sola,
la Reacción mundial te felicita.
la miendo por debajo de la cola
al ladrón del Viet Nam, al asesino,
eres el héroe de la coca-cola.
Gran comensal del Wall Street ladino
miras a Cuba como los «gusanos»,
y su martirio te importa un comino.
Tu comunismo es farsa de Casi Anos
emputacidos y escandalosos,
que vende, como reses, sus hermanos.
Ceñido de mugrientos y roñosos,
tinterillo de latifundistas,
yo te comparo a los perros tiñosos.
Defiendes, pisoteando comunistas,
a los patrones contra los peones,
y los dueños de fundo son tus pistas.
Ladroneando, eres tú flor de bribones,
y como vives de seres dudosos,
auspicias guardaespaldas maricones.
Insultador de héroes grandiosos,
como Mao Tse-tung y su Partido,
entregas sangre ajena alos golosos.
Tu «pedosita» es pacotilla, herido
de vanidad añeja de ramera,
«gozas» de «fama», pero estás vencido.
A la siniestra mafia aventurera
de la chacota en la literatura
tu camarilla le dio pedorrera.
¡Oh! mixtificador, tu sinecura
de atorrante político, «escruchante»
poético, es un tarro de basura.
Engañas a «las musas», y el cantante
de prostíbulo que hay en tus muletas,
en las ideas es un comerciante.
Sodomitas, rufianes, proxenetas,
pacotilleros y filibusteros,
te corretean entre cuchufletas.
Bohemio y metafísico, en usleros
de material confuso estás sentado,
como en grandes divanes de braseros.
De «Derecha» y de «Izquierda» te has timbrado
y oscilas de entre alones y loyolas,
manoseando para lado y lado.
Como te arrastran las sesenta bolas
de las antologías criminales,
te balanceas en las carambolas.
Un rebizno mundial de homosexuales,
monta la máquina cosmopolita
de tus negocios internacionales.
Y hasta el cura pronazi aranedita
llorando se arremanga las polleras
en honor de tu gran guata «bendita».
Yegua de arreo, riega las praderas
de la bohemia tu meada de piojo
funeral, corroído de goteras.
Los de Hernanes, el negro y el rojo,
son los sucios eunucos amarillos
de tu harem: Cardenal y Matapiojo.
Ellos te chupan de los calzoncillos
la bazofia, con lengua de lacayos:
pían sin pico, aunque son pajarillos.
Tal como dos esclavos, dos cipayos
enmascarados en su podredumbre,
sirvientes del verdugo y papagayos.
Los «capos» de la antigua servidumbre
te abandonaron por ingrato e inmundo
como a un cuchillo mordido de herrumbe.
Hoy por hoy, solo, en el hoyo del mundo
chillas y gritas, espantosamente,
lo mismo que un zapato moribundo.
Y aunque manchas tu patria, impunemente,
contrbandeando éxito por mérito,
te escupe un gran gargajo frente a frente.
Vendido a Norteamérica, el pretérito
de tus engaños al proletariado,
da vuelta la chaqueta al benemérito.
Traidor y desertor calificado,
te burlaste de los trabajadores
yendo de negociado en negociado.
Tu frenesí es corruptor de menores
intelectuales, «regolucionario»
a lo Mansilla, «Rey» de embaucadores.
«La araña negra» y «el patibulario»
te llamó Juan de Luigi, al cual echabas
en cara la ceguera... ¡oh!, mal corsario.
Telarañoso y mercantil, alabas
lo que negaste, como equilibrista,
y al Premio Nobel lo llenas de babas.
De país en país, gran arribista,
tu gonorrea literaria has ido
vendiendo como egregio pendolista.
Tu «reconciliación» de forajido
con el imperialismo, es lo más lógico:
se van de corrompido a corrompido.
Como un bruto o eunuco patológico
estás sobre las clases defecando
y a tu estiércol lo estimas antológico.
Un viejo perro muerto anda aullando
en tus quejidos de gran roña ahita
y, al vomitar, te vas desintegrando...
Toda tu obra mal robada, imita:
«Macchu-Picchu» es Ramponi, el argentino,
a quien plagiaste su «Piedra Infinita».
Tagore, Baudelaire, Vallejo, (vino
y mito), te encubren, y te aterra
haber transado tu alma de cochino.
El fosil colonial de Inglaterra
entre biblias y whiskyes y serpientes
engendró «Residencia en la Tierra».
Si hablando a gentes proletarias, mientes,
mientes cantando y llorando y, mintiendo,
mientes a delincuentes y a inocentes.
Como lo heroico no lo estás viviendo,
tú frenas la potencia de las masas
con tu veneno «poético» horrendo.
Por tus siete maletas, sobrepasas
el equipaje multimillonario,
cuando el botín repleta tus tres casas.
A alguna menopáusica de acuario,
«tu Farewell» ¡de Blomberg!, le produjo
alteraciones en su calendario.
Sabat Ercasty te dejó con pujo
sangriento, y «El Hondero Entusiasta»,
es la baraja y el moco del brujo.
Siendo un feto, te das de iconoclasta,
y a mí me has estafado desde el nombre
a esta línea de fuego, que te aplasta.
No eres un hombre pobre un pobre hombre
condecorado como a un espía
del anticomunismo, cobre a cobre.
«Punta de lanza» de la porquería
capitalista, porque no batallas,
en la agonía de la burguesía.
Ni Trujillo agregó a tantas medallas
tanta asquerosa maldad engañosa,
y «Chapitas» fue ejemplo de canallas.
El gran oficialismo es tu ruidosa
pantalla, adulas a cualquier Gobierno
y le cambias por plata, verso o prosa.
«Gran mal poeta», (engendro del infierno),
te llamó Juan Ramón en «Españoles
de Tres Mundos», Caín de mas de un cuerno.
¡Y tú, coleccionando caracoles
o mascarones en que te defines!...
«Radio La Habana» baleó tus controles...
Entre los más rosados querubines,
te «canonizarán» de comunista
con la trompeta de los malandrines.
Un Belaúnde pronacifascista
y asesinador de guerrilleros
coronó tu cinismo de pancista.
Como a chancha «matada», los culeros
te lastiman el lomo y las berijas,
(dos instrumentos de los marulleros).
Es decir, las ambiguas sabandijas
de la retórica y de la poética,
ya sólo en los sobacos las prohijas.
Porque como eres «loco» de la estética
y el robot parroquial de un clan idiota,
hasta tus cómplices piden genética.
¿Tú revolucionario? La pelota
del trotzquismo te cuelga del hocico,
enmascarándote. Y Lenin te azota.
Con tu conducta de sapo y de mico
ofendes a la inmensa clase obrera,
y a costillas del pueblo eres tan rico.
Además, el Pentágono reitera
en dólares sonantes y contantes,
su amor a la canalla aventurera.
Y la CIA procura resonantes
éxitos al carajo «bien portado»
y condecoraciones y diamantes.
Y un horrendo esplendor prefabricado
y queso y pan y vino, todo de oro,
y los difraces del enmascarado.
La gritería universal, el toro
de cartón rojo, el Caballo de Troya,
la gran máquina-jaula para el loro.
Turbia gran bruja macabra de Goya
es tu aflicción de «Toribio Gallina,
el Náufrago», colgando de una bo... ya.
A tu «realismo» échale formalina
en el tronco esencial de la macana,
porque muestra su lengua femenina.
La épica social americana
la escribo yo, rugiendo pueblo adentro,
con mi pluma-fusil, (gran hacha humana).
Y tu canción de amor es epicentro
de mistificadores, y bolina
de maricas, con punto y como al centro.
Lo bautizaste como «Guillermina»
al «Mascarón», que oculta tus «apremios»
de bailarín de la Tía Carlina.
Y si aún deseas premios y más premios,
te ofrezco el premio a la sirvengüenzura
colosal y feroz de los bohemios,
que se cavan la propia sepultura:
no importas tú, ¡importa tu impostura!...


Hiere la tierra con robusto callo,
encabrítase audaz, corre al encuentro
de la enemiga hueste en la llanura.
No conoce el temor, no cede al hierro.


Den Reisebericht indessen erklärt
Frau Storchin den Nachbarinnen:
»Am Nil hat er ein Würmlein verzehrt,
Den Tiber – sah er rinnen.«


Na radnici hlava k hlavě,
schůze za schůzí:
narodí se nápad zdravě,
co nám do luzy.


Der wird als Satans Theil
Hinweg getrieben:
Der ſteht zum Troſt und Heil
Jm Buch geſchrieben.


A s milostí Pán naklonil se ke mně,
svou ruku zdvih’, dav rozstoupil se mraků,
pod námi ze tmy zjevila se země:
,Zda tamo muže hledy stihneš zraků?
šíj v zem se kloní, hlava, lysé témě,
kříž na bedrách mu leží obrovitý,
hle! znaven used’ na balvanů štíty.
Nuž přistup blíže, schyl se k jeho hlavě
a zahřímej jak kdysi na Sázavě – –
Ó Prokope! toť symbol do budoucna
pro zemi tvou; kříž potupy věk dlouhý
lid ponese, až mdlobou v pouti klesne.
Tu do snů smrtných slova tvoje vroucná,
řeč Cyrilova, plná síly, touhy,
jak hudba zazní, moře vpadne plesné,
dál na pouť s křížem, poutník mdlobu střásá
a u cíle vstříc volnosti své jásá.‘


"Look round," she cried; "here smiling plenty blooms,
" The ambient air breathes Nature's rich perfumes.
"Stay, O my father! at my urgent prayer,
" These vales obscure our Maker's bounties share;
"The bliss we seek the world may not contain,
" We rove romantic, and our toils are vain;
"In every spot we've various miseries found,
" Though transient joys are scatter'd all around. "


Tout s’effaça. Pensif, je regagnai la rue.


mai non si vide più sozza figura,
tanto ch'ella pareva la versiera,
e Satanasso n'arebbe paura
e Tesifone ed Aletto e Megera;
e gran fatica fia drento alle mura
entrar per questa spaventevol fiera.
E de' giganti ogni cosa contavano
di lor costumi, e quel che in man portavano.


Ich kann es nimmermehr vergessen,
Wie alles hier so freundlich war,
Wie ich an diesem Tisch gesessen
So manchen Tag und manches Jahr,
Wie Vater Stillings Augen glänzten
Im fröhlich christlichen Gespräch,
Und wie die Töchter uns kredenzten,
Als ob das Brod ein Andrer bräch'. –


Selig preis' ich deine Ruh',
Alter, guter Freiherr du,
Der du hier gefallen bist
Von dem Trank, der doppelt ist,
Doppelt ist in Kraft und Gluth,
Goldnes Muskatellerblut!


Ao longe, em brancas praias embalada
Pelas ondas azuis dos verdes mares,
A Fortaleza — a loura desposada
Do sol dormita, à sombra dos palmare
Loura de sol e branca de luares,
Como uma hóstia de luz cristalizada,
Entre verbenas e jardins plantada
Na brancura de místicos altare
Lá canta em cada ramo um passarinh
Há pipilos de amor em cada ninho,
Na solidão dos verdes matagai
É minha terra, a terra de Iracema,
O decantado e esplêndido poema
De alegria e beleza universai


Jak mám se, ptáš se, příteli?
Ó jásám v slasti výbuchu!
Já strávil svou dnes ropuchu,
tož právo mám být veselý!


Я — сын земли, дитя планеты малой,
Затерянной в пространстве мировом,
Под бременем веков давно усталой,
Мечтающей бесплодно о иноЯ — сын земли, где дни и годы — краткГде сладостна зеленая весна,
Где тягостны безумных душ загадки,
Где сны любви баюкает лунОт протоплазмы до ихтиозавров,
От дикаря, с оружьем из кремня,
До гордых храмов, дремлющих меж лавров,
От первого пророка до меня, —
Мы были узники на шаре скромном,
И сколько раз, в бессчетной смене лет,
Упорный взор земли в просторе темном
Следил с тоской движения планет!
К тем сестрам нашей населенной суши,
К тем дочерям единого отца
Как много раз взносились наши души,
Мечты поэта, думы мудреца!
И, сын земли, единый из бессчётных,
Я в бесконечное бросаю стих, —
К тем существам, телесным иль бесплотным,
Что мыслят, что живут в мирах иныНе знаю, как мой зов достигнет цели,
Не знаю, кто привет мой донесет,
Но, если те любили и скорбели,
Но, если те мечтали в свой черед
И жадной мыслью погружались в тайны,
Следя лучи, горящие вдали, —
Они поймут мой голос не случайный,
Мой страстный вздох, домчавшийся с земли!
Вы, властелины Марса иль Венеры,
Вы, духи света иль, быть может, тьмы, —
Вы, как и я, храните символ веры:
Завет о том, что будем вместе мы!


Et eran poi venuti ove il destriero
facea, mordendo, il ricco fren spumoso;
io dico il buon Frontin, per cui Ruggiero
stava iracondo e più che mai sdegnoso.
Sacripante ch'a por tal cavalliero
in campo avea, mirava curioso
se ben ferrato e ben guernito e in punto
era il destrier, come doveasi a punto.


Doch wie die Zeit nun schneller ging,
Sah man ihn stille sitzen,
Und aus den hohlen Augen war's,
Als wollt' ein Feuer blitzen.


Chcete-li se trochu
světu ligotati,
musíte, co krásné,
s krásným ponechati.


S talán a víz temet bennünket el,
talán a víz,
talán a tűz, talán a viheder,
talán a föld, a kő, talán a jég,
talán a forró, fojtó bányalég.


衲僧才遇丙丁村
便作霜花骨一盆
火后始知梁不坏
翻身跳出是非门


Werd ein solches leeres Nichts,
Das der Schöpfer könne füllen:
Denn es führt der Rath des Lichts
Den unwandelbaren Willen,
Daß, was groß und herrlich ist,
Seiner Füsse Schemel ziere;
Was sich aber selbst vergißt,
Ihm an Herz und Augen rühre.


Ia pelas praças que inventava
acordando uma saudade antiga…


Midőn mosolygó bölcsességedet
Belém enyelgi szép epistolád,
Melyet barátunk, Horvát érdemelt,
Melyben Horáccal fested a mezőt
S annak szelíden bájoló nyugalmát,
Vigabban érzek s boldogabb vagyok.
Szebbnek találom puszta lakhelyem,
Kertem virági szebben illatoznak,
Szebben nevetnek szőlőm fürtjei,
És kazlaimnak árnya hívesebb.


Ich sah vor meinem Schreibetisch
Des Mädchens Bild nur immer,
Indeß sie selbst dich jugendfrisch
Umsprang im Kinderzimmer.
Nun springt sie nicht mehr jugendfrisch
Um dich im Kinderzimmer;
Ich aber seh am Schreibetisch
Vor mir das Bild noch immer.


Savanyun, csonkán, nagy mezők fölött,
Talán tizedszer ílyképp, megrabolt,
Balog utasként ballag át a Hold.


Zde duch můj v extasích se žhavých trávil,
se zapaloval v lásky tušení,
své mety ku věčnosti rozestavil,
kam Eliáš hnal žhavé spřežení.


Když uspán rozum k dřímotě,
potácí duch se v slepotě.
By nám se žíti nechtělo,
nám dali jed za pojidla;
by svědomí nám neklelo,
nám cizá dána modlitba.


Tkám, tkám,
třeba dítě stená
nebo zmírá žena.


Te regulád szerint hogy igazán élvén,
Hozzánk tartozókkal imádjunk, dicsérvén
Téged, vigasztaló Szentlélek Úr Isten,
Mindörökké, Ámen.


Auch die braune ist so lecker,
Nämlich die Rosinensauce,
Sie wird himmlisch wohl behagen
Deinem Bäuchlein, Frater Jose.


يا مَن أَراهُ لَجَّ في طَيَرانِهِ
أَخطِر بِبالِكَ إِن عَقَلتَ وُقوفا
وَإِذا ذَكَرتَ وَكِدتَ فَاِذكُر أَنَّهُ
لَيسَ الثَناءُ لِما أَرَدتَ مُطيفا


Wo stob er hin, der Sängerchor?
Und warum schweigt er heut so stille?
Ach! er erschien, ach! er verlor
Sich – immer nach der Herren Wille.


Tú no sabes amar; ¿acaso intentas
darme calor con tu mirada triste?
El amor nada vale sin tormentas,
¡sin tempestades... el amor no existe!
Y sin embargo, ¿dices que me amas?
No, no es el amor lo que hacia mí te mueve:
el Amor es un sol hecho de llamas,
y en los soles jamás cuaja la nieve.
¡El amor es volcán, es rayo, es lumbre,
y debe ser devorador, intenso,
debe ser huracán, debe ser cumbre...
debe alzarse hasta Dios como el incienso!
¿Pero tú piensas que el amor es frío?
¿Que ha de asomar en ojos siempre yertos?
¡Con tu anémico amor... anda, bien mío,
anda al osario a enamorar los muertos!


e del deserto udire i lunghi affanni
per voi, nel suon che fùr descritti innanzi,
cerco e desio per ritrovar me stesso.


Plötzlich steht es hoch und hehr
Vor euch, ihr erstaunt beklommen,
Und begreifet nicht, woher
So viel Herrlichkeit gekommen.


Dí stará báj o velkém Svatopluku,
když na svém loži ze smrtelných clon
svým duchem prozřel, tuše blízký skon,
že vztáhl chvělou, dřív tak pevnou ruku
k třem synům svým, tu ruku otcovskou,
a žehnal jim, by úsilně, jak on
říš slovanskou byl sloučil mocnou páskou,
ji třímali svou svorností a láskou
vstříc vrahům nezdolnou a obrovskou.


Ich bin Gotts Kind und Sohn, er wieder ist mein Kind:
Wie gehet es doch zu, daß beide beides sind?


Nur rühm er nicht sich und erdichte
Ein göttlich Recht! Es ruft Geschichte
Ihr lautes Nein.
Wie manche, deren Gräber sprechen,
Erlangten Kronen durch Verbrechen!
Kann ein Verbrechen göttlich sein?


ما بالُ قَلبِكَ لا يَزالُ يَهيجُهُ
ذِكَرٌ عَواقِبَ غِبِّهِنَّ سَقامُ
ذِكرُ الَّتي طَرَقَتكَ بَينَ رَكائِبٍ
تَمشي بِمِزهَرِها وَأَنتَ حَرامُ
أَتُريدُ قَتلَكَ أَم جَزاءَ مَوَدَّةٍ
إِنَّ الرَفيقَ لَهُ عَلَيكَ ذِمامُ
قَد ساقَني قَدَرٌ وَحَينٌ غالِبٌ
مِنها وَصَرفُ مَنِيَّةٍ وَحِمامُ
قَد كُنتُ أَغنى في السَفاهَةِ وَالصِبا
عَجَباً لِما تَأتي بِهِ الأَيّامُ
وَالآنَ أَعذُرُها وَأَعلَمُ أَنَّما
سُبُلُ الضَلالَةِ وَالهُدى أَقسامُ
إِن تَعدُ دارُكُم أَزُركِ وَإِن أَمُت
فَعَلَيكِ مِنّي رَحمَةٌ وَسَلامُ


„Na věky se –“


Byť tvrdý život byl, já snem mu hrany stíral,
bral z všeho lomozu jen přidušený zvuk,
jen vlahým soumrakům svá okna otevíral,
pil vůni matnou posečených luk.


Doch plötzlich, mit gespanntem Bogen,
Harrt dort ein Räuber tief im Busch!
Spring' ein auf ihn, das Schwert gezogen: –
Da schwankt der Strauch im Windeshusch: –
Dich trog nur quer gekreuzt Geäst.
Da horch! Was kommt hoch oben
Geschnoben?


Ich will sie recht belohnen,
Mein Zorn soll gleich ergehn,
Auch derer nicht verschonen,
Die jung, gerad und schön;
Ich will sie all zerstäuben
Und fragen hier und dort:
Wo ist dann nun ihr Bleiben?
Welch ist ihr Sitz und Ort?


Und die lieben propheten all,
Helfen erfüllen deine zahl.


Wir, hochwürdiger Herr, umbilden die Fabel zur Wahrheit,
Doch Sie stellen dafür Wahrheit als Fabel uns dar.


Pivovary, záložny a banky
rohatými obleženy jsou,
ať už Václavy anebo Janky
ze zvyku se také jmenujou.


From  Bow'r to  Lodge repairs
A Virgin Train compleat with modest Airs:
'Chast  grant our Suit! or shun the Wood,
' Nor stain this sacred Lawn with savage Blood.
' O  if she cou'd persuade,
' Wou'd ask thy Presence, might she ask a Maid.
Here chearful Quires for three auspicious Nights
With Songs prolong the pleasurable Rites:
Here Crouds in Measures lightly-decent rove;
Or seek by Pairs the Covert of the Grove,
Where meeting Greens for Arbours arch above,
And mingling Flowrets strow the Scenes of Love.
Here dancing  shakes her golden Sheaves:
Here  revels, deckt with viny Leaves:
Here Wit's enchanting God in Lawrel crown'd
Wakes all the ravish'd Hours with silver Sound.
Ye Fields, ye Forests, own  Reign,
And  Huntress  shun the Plain.


Ich hört ein Sichlein rauschen,
Wohl rauschen durch das Korn,
Ich hört ein Mägdlein klagen,
Sie hätt ihr Lieb verlorn.


Nemáme továren, běda,
Krejčí nám talentů nedá.


Zu Asmannshausen in der Kron',
Wo mancher Durst'ge schon gezecht,
Da macht' ich gegen eine Kron'
Dies Büchlein für den Druck zurecht!
Ich schrieb es ab bei Rebenschein,
Weinlaub ums Haus und saft'ge Reifer
Drum, wollt ihr rechte Täufer sein,
Tauft's: Vierundvierz'ger Asmannshäuser!


Was man von Macht der Zeit sagt, dünkt mir falsch und schlecht;
Verjährtes Unrecht wird's durch Jahre denn zum Recht?


十方无壁惯曾游
一片孤云任去留
莫话潮阳旧公案
天台行色满檐头


Vzejde-li někdy jasný den,
padne jas jeho na trosku!
Černá krev vsákla se do tepen,
beznaděj lehla až do mozku!


Géza přijel, – s jakou radostí
vstříc mu Valda běží, vyprostí
aspoň na chvilku ji, jednou zase
bude moci volně vydechnout.
„Díky, že jsi přijel!“ těšila se,
„zdá se mi, že cítím tíhu pout.
Příliš sladko v těchto dnech tu bylo,
trošku změny už by neškodilo.
Cigaretku máš-li?“ Mráčkem dýmu
v oči šelmovsky a směle zří mu.


Espinas la rodean, que continas
son como sombra a sus colores vanos;
mas que importan la guarden, si tiranos
son sus contrarios, más que sus espinas.


Disse Orlando: — Tacete tutti quanti,
che que' Pagan niente possino odire;
i vostri guernimenti tutti quanti
sono in cotesta zambra allo ver dire. —
E Durlindana pigliò in man davanti
e nella porta cominciò a ferire.
Pagan diceano: — Ferraù è matto. —
Fuor del palagio ognuno usciva ratto.


Remélem, mióta távol vagyok
Bus a
Zsuzsa...


Schwanken. Stürzen. Zu des Starken Füßen
Strecken kraftlos sich die schönen Glieder,
Und er taumelt, seine Gier zu büßen,
Auf die weichen Liebeskissen nieder.
Schrei der Scham. Ein purpurn Widerstreben.
Herrenrecht und Sieg und Flammenbrust.
Schande würgt ein königliches Leben,
Und der Seufzer stirbt im Ach der Lust.


O poměrech na hranici
proslýchá se cosi,
že prý naši záložníci
běhají tam bosi.


Un dei bei raggi suoi, che la mia stella
da me (lasso) rigiri,
da me par che si svella,
da me par che del duol l'anima spiri
o tenebre, o martiri:
e tutto entro il cor mio
l'orror, e strazio de l'eterno oblìo.
Ma dove or mi trasporta
il soverchio dolor? Né si conforta.


Gesenkten Hauptes, gleitend, wie geheime Liebe tut,
Vertausendfacht ihr Liebreiz durch leise rieselnde Glut.


Schurr! schurr! glandern wir
Kunstmäßig, flink und munter,
Schurr! schurr! Immerfort
Die Bahn hinauf, herunter!


So hast Du auch den Lauff vollbracht,
Berühmtes Haubt! so sinckst Du nider.
Und schließst die müden Augenlider,
Die lang für deine Stadt gewacht!
Dich hat ein spätes End entrissen:
Doch wer Dir an Verdiensten gleicht,
Und hätt er Tausend Jahr erreicht,
Den muß man stets zu zeitlich missen.


Mit tiefen, seelenvollen Augen schaute
Sie lang mich an; mir war, als ob in ihnen
Der ganze wolkenlose Himmel blaute.


Lá ao longe eu oiço
music rufare alarido
e os convivas chamando
a entrar na dança
e a beber da taça
que colheu o di


Dialogizo solo, e non m'intendo;
nel cercar libertà, più la rifiuto;
màrtire de' capricci agghiaccio ardendo.


Ist eine Freude noch für mich,
Seitdem ich sie verloren habe?
Wohl hie und da noch, halb mir unbewußt,
Regt sich ein froh Gefühl in meiner Brust;
Dann will ich zu ihr eilen,
Sie soll mit mir die Freude teilen;
Doch plötzlich sag' ich mir: sie liegt im Grabe,
Und fühle größer noch den alten Schmerz.


Yo, a la distancia amo ese aire,
el viento que mueve tus cabellos,
envidio las calles por las que caminas,
altiva, siempre altiva.
Amo la distancia, tu aroma, el ron que tomas
la nostalgia, la vida, las circunstancias
los idiomas que hablas, las cosas que dices
pero amaría más estar cerca a ti.
Quisiera decirte que me encantas,
que me gustas,
quisiera...
sí quisiera ser la cama sobre la que duermes
para velar tus sueños
y decirte al oído, hoy te amo.
Y porqué no besar tus pies?,
Esos que dan los pasos de la vida?
Lo haría para sonreírte,
sonreírle a la vida,
mientras te deslizas sobre mi.
Por eso insisto:
Desearia ser el viento que peina tus cabellos
el jean que usas
la blusa que te ajusta
el sosten que te sostiene
o ser de repente cada libro que lees
cada idioma que hablas,
cada carro que usas
cada circunstancia y nostalgia
o la música que escuchas.
O mejor ser el césped, las flores de tu casa
para que me aprecies a cada instante
y cuando estes triste preguntes: ¿estás alli?
te responderé con un leve soplido de viento:
sí aquí estoy porque te amo.
No quiero aprender inglés, francés,
italiano, alemán, o qué se yo,
pero sí quisiera aprender el idioma de tus besos,
tus sentidos,
el latido de tu corazón.
¿Para qué quieres que hable tantos idiomas?
prefiero el silencio mudo y eterno de los besos
las caricias,
las circunstancias,
los embelezos.
Quisiera sí saber cómo gimes
como lloras,
como ries,
ese sería el mejor idioma.
Y sabes, conociéndote y tú amándome,
amaría la nostalgia de tus besos,
los cinco mil kilómetros de distancia
que hay entre tu y yo
amaría todo lo que te rodea
el viento,
el smog
la gente que rie, los niños que lloran
amaría todo ello
porque al sentir nostalgia
sentiré que te amo
y te amaré en cada sonrisa
en cada niño
en cada grito
en cada mujer histérica
en cada hálito de vida
en cada promesa cumplida
y en cada sueño realizado
te amaría así, esté donde esté.
Pero profundamente, te amaria....
Desearía que mi voz te tocase,
que pudieras respirar mi aroma,
tocar mis cabellos,
sumergirte en mi mirada,
y en la profundidad de mis ojos
encontrarte a ti misma
y descubrir lo que es la dicha
explorar nuestros corazones
y nuestros cuerpos
saciar nuestros sentidos,
disfrutar esta juventud efímera
y tratar de alcanzar el cielo
no soy como tú...
solo he escrito lo que siento
Gracias por odiarme un poquito.
Si me odias significa que en el fondo me amas
y si me amas, me necesitas,
y si me necesitas soy tuyo,
y soy tuyo, no hay nada que hacer.


Hambriento, despeado, lentamente
el que antes fue señor de la pradera,
va de la rocallosa cordillera
ascendiendo por la áspera pendiente


Mit seinem dunklen Saume
Gespenstisch ragt der Wald,
Daraus, so wie im Traume,
Von fern die Axt erschallt.


Есть люди, кои такъ себѣ самимъ
Необычайно лицемѣрятъ,
Что ясной истиннѣ не вѣрятъ,
Какъ ихъ ни увѣряй, и что ни скажешъ имъ,
И что еще чудняй ни чувствіямъ своимНе басню я скажу, исторію откроИ притчу изъ нее состроКогда Полтавска брань была,
И збили Шведовъ мы и съ мѣста и съ дороги
Судьбина воину нещастье навела:
Пробили тамъ изъ насъ кому то ногПришелъ, по брани тоКъ нему знакомой въ гости,
И говоритъ ему: приятель мой,
Я слышалъ, у тебя въ рукахъ пробиты костВъ ногахъ, отвѣтствовалъ больноВъ рукахъ, я знаю прямо,
И слышалъ тамъ и тамБольной отвѣтствовалъ: мнѣ лутче можно знать,
И руку сталъ рукой въ увѣрку поминатНе вѣрится тому: я знаю прямо,
И слышалъ тамъ и тамТотъ руки оголилъ, и обѣ показалъ,
А тотъ ему сказалъ:
Во всемъ такъ войскѣ рѣчь, а я не лицемѣрю,
И на прямки скажу, что я тебѣ не вѣр


Weg von der Brust ihr starren Eiseslasten,
Ich kann auch fürder nicht darauf ertragen!
Auf einem Strom seh gern ich stolze Masten
Und höre gern die leichten Ruder schlagen.


S ekkor Lajos, amint kedveze az óra,
Kulcsos nagy Averszát megnyargalta volna,
De Jakab a hosszú ostrom alatt gáttal
Körül ásta-véste, ló nem mehet által.
Az egész környék egy össze-vissza árok,
Beléje vezetve nagy lusta mocsárok;
Gyalogja hol átbú s kicsi lovassága,
Ott is védi karók sűrű sokasága.


Fertilizaste con alegre llanto
su terrestre dureza, donde crecen,
las memorias, que tanto os encarecen,
y que al Tartáreo seno dan espanto.


Nun zeigt besonders und apart
Sich Lieschens Geistesgegenwart,
Denn nur zu bald, wie allbekannt,
Ist solch ein Kuchen angebrannt.
Sie prickelt ihn, sie stockert ihn,
Sie rüttelt, schüttelt, lockert ihn
Und lüftet ihn, bis augenscheinlich
Die Unterseite eben bräunlich,
Die umgekehrt geschickt und prompt
Jetzt ihrerseits nach oben kommt.


Mas terás propício asilo
Aqui, sobre o peito meu:
Secaste, rosa, que importa,
Se minha irmã te colheu!


Hay un calor de sufrimiento negativo
en el aire toneladas de humo
seguidas de dos figuras abrazándose
que empieza a ser el cielo acostándose
en pleno día,
sembrándose hasta la función quieta
y sin ruido apagando una a una las estrellas
que con nuestras bocas habíamos prendido.


Až by unesení svaté
oslnilo moji tvář,
pak bych vlasti kolem hlavy
utkal epopejou slávy
věčnou z toho zlata zář.


y ya que no la aplaque en tanto fuego,
pues llegaré difunto mar de fama,
puerto será de mi mortal sosiego.


Statné Sparty děti,
rode velkých dědů,
držte v levé pevně
vrbové své štíty!
Takto hleďte spěti
zmužile vždy k předu,
nechť i do vás hněvně
nepřítel hřmí litý.
Při tom nad svou hlavou
oštěp rukou pravou
točte bez umdlení!
Na ústup se dáti,
neb se smrti báti,
Spartanský mrav není!


Was er beschlossen, das kann ich erzählen
Erst später; die indischen Mall'posten fehlen.
Die letzte, welche uns zugekommen,
Die hat den Weg über Suez genommen.


Auf meinem Lager wach' ich in der Nacht
Und misse den, der mir den Frieden giebt;
Ich schlummer' ein und wache wieder auf
Und suche den, den meine Seele liebt.


Und viele Tag und Nächte werden in der Bläue
auf- und niedersteigen,
Eintönig, tief gesättigt,
wunschlos in der großen Sommerseligkeit –
Sie tragen auf den schweren
sonngebräunten Schultern Sänftigung und Glück.


Rád já chodím lučinami,
bývá po nich milá chůze,
ale když jsou trochu deště,
je tam zase mokro tuze.


In dem Schatten dieses Berges
Wachsen auch die Zauberstäbe,
Welche jetzt die Welt regieren
Und das deutsche Reich insonders.


Der rede do, der was ich fro;
ich sprach: »hort zu, am montag fru
stet auf der meister schnelle;
Wie balt er lauft und leder kauft
batzen bockheut, ich euch bedeut,
rintleder und talbfelle.
Wie balt er das hin heime treckt,
sein gelt das tut in schmerzen;
wie balt der knecht das leder streckt,
bstost es und tut es schwerzen,
trucknet es bas, so reibt er das,
er welz und schlegt das schmere;
dan streicht es an die meisterein,
so reibt ers fein,
darnach er spat get in das bat,
darnach so seuft er sere.


Deh dite: quante belve a cui le spade
Affondar ne la carne era virtù,
Quanti marchesi che assalian le strade,
Quanti mitrati che vendean Gesù,


لِلْمَنْطِقيِّينَ أَشْتَكِي أَبداً
عَيْنَ رَقيبي فَلَيْتَهُ هَجَعَا
حَاذَرَهَا مَنْ أُحِبُّهُ فَأَبَى
أَنْ نَخْتَلِي سَاعةً وَنَجْتَمِعَا
كَيْفَ غَدَتْ في الهَوَى وَمَا انْفَصَلَتْ
مانِعةُ الجَمْعِ والخُلوِّ مَعَا


poi nel mio core parmi abominele
ch'erro dal sacro Emperio proçedesse,
e 'l dolçe fructo che de le leççe ésse
al mondo pululasse amaro fele.


Nad skalinou v záři hesperové
Letmo v kole hrají mravencové:
Viz, jak rojně sebe stíhají,
Po kotoučích z výše prchají.


Dort unten ist viel Mühe und Not
Und wenig wahre Liebe. –
Nun stelle ich mir sekundenlang
Vor, daß ich oben hier bliebe,
Ewig, und lebte und wäre doch tot – –
O, macht mich der Gedanke bang.


Volá Břeněk, „„nemůž žádná
Řeč být!““ „„„O poddání,““ volá


Sic ubývá to pomalu,
kdes narazíme na skálu,
však do večera širý lán
přec jenom bude doorán.


Občane, bratře,
k čemu se připojiti máme na této strži,
na který vyšplhati se pevný a jistý koráb,
kde bychom, připjati k stožáru uprostřed vlnobití,
hleděti mohli pěnou a vodním prachem
v dál cíle, k příští stanici pokojné,
k novému řádu života?


长夏轩窗倚碧岑
人间尘土莫相侵
榴花不得春风力
颜色何如桃杏深


Tomuby se vyhovělo lehce:
Ať jí dají přistárlého,
Nebo třebas takového,
Který se již ženit nechce!
Dát jí ale mladého,
Který může každou chvílku
Žínkou učinit svou milku,
Dáti hocha jí tak hezkého –
To není nic hezkého!


Weiber-Lippen sind geschaffen
Mehr zum küssen als zum klaffen.


Mes jours ne coulent plus au gré des heures douces.
Moins clair était le flot qui baigne les halliers,
Dont l'écume d'argent, parmi les vertes mousses,
Abreuve les oiseaux et les cerfs familiers.


Unterhält sich gut gelaunt
Mit des Hofes Edelleuten;
Auch den Juden und den Mohren
Sagt er viele Artigkeiten.


Doch fahren große Schiffe
In stiller Nacht einher,
So sehen sie die beiden
Im Kahne auf dem Meer.


A tak asi za tři zlaté
koňaku jsem spotřeboval
na mazání svojích nervů
při zkoušení skladeb svých.


Der faule Knut Waldkamm, der »laß man«-Knut,
Der hat eine Sau zum Geleite,
Dem Andree Hochland, dem Mädchenvogt,
Springt jappend ein Bock zur Seite.
Und dem freundlichen Grein,
Der sich dreht so sein,
Folgt der graue Wolf auf dürrem Gebein.


Své bludné srdce nabízíme,
v něm vše, co zloděj neloupí –
„Přec někdo koupí,“ sobě díme;
– ach, nekoupí!


老守词锋陋诘盘
腹中书籍五车宽
新诗启我题兰在
海角名家莫浪看


S kameny světa, který se řítí,
svedeme bitvu jednoho dne,
nejtěžší práci budeme míti
s kameny v sobě.


quindici stelle che 'n diverse plage
lo ciel avvivan di tanto sereno
che soperchia de l'aere ogne compage;


O du, den zum Gewissensrath
Sich Theodor erkoren,
O lass, ehrwürdigster Prälat!
In deinen hohen Ohren,
Die zwar durchlauchtigen Vergehn
Sonst bloss allein zu Diensten stehn,
Nun auch gemeine Sünden
Ein Zufluchtsplätzchen finden!


Vše v co jsem doufal bylo klam,
jen tmu a prázdno v sobě zřím;
a marně v úzkostech se ptám:
čím prázdno v duši vyplním?


A člověk zločinný, vyhnanec starý z ráje,
nesmířen s osudem, ten nezapomene.
Vždy na rány, jež oplatit má, vzpomínaje,
jde mírem ozbrojen a v srdci má své: ne.


Král Zikmund bázliv sklopil zrak,
a než jej zase zved’,
již stařec rukou mrazivou
jej k jícnu šachty ved’.


Et rien n'en est resté qu'un souvenir confus,
Qui dans l'ombre se perd parmi quelques ruines !
Oh ! la Lesbie ouvrant au désir ses narines,
S'acharnant à chercher d'impossibles amours.
Dès qu'elle eut mis en lui la lièvre pour toujours !
Et lui, le précurseur de Musset dans les âges,
Maudissant le poison des séduisants visages
Qui promettent l'ivresse et donnent le poison !
Tout a passé, beauté, délire, trahison.
Comme tout, dans la vie, après une heure passe.


Der Geißbock fiel die Stiegen ein,
Das mußt er also lassen sein
Und dürft sich nicht wohl rächen,
Gieng bald darvon in aller Still,
Gedacht der Schneider sind zu viel,
Sie dürften mich verstechen.


Da wird er still aufs junge Leben sehn
Und dieses ehrend ihm vorübergehn,
Bis, was einst grün war, endlich ganz zerstiebt
Und man den nackten Reif dem Feuer gibt.


تقول المعالي لابن يحيى عليّها
ومن كعليّ في معاليهِ أو يحيى
إذا كنت يوماً ذا نبات غرستهُ
فعاهد ولا تهمل نباتك بالسقيا
يفح لك ريحان الثنا من نسيمه
ويدعو فيرضي زهرة الدين والدنيا


Ob zwar ewr eigen lob hier gar nicht ist zu schawen/
So nembt doch von mir an was dieser feder pflicht/
Vndt meine Pieris hatt andern auffgericht
Die ihr nur vbertrefft/ O Crone der Jungfrawen!
Die schrancken sindt zu klein; dem himblischen vertrawen
Der demutt/ der vernunfft/ der hellen tugendt licht/
Dem keusch vndt sitsamb sein/ dem himblischen gesicht
Kan in so kurtzer schrifft ich kein altar auffbawen.
Vnd fing ich dennoch an/ wo bliebe der verstandt/
Die jugend/ das geschlecht/ des hohen glückes pfandt/
Der Mutter freundtlikeit/ des Vatern hobe sinnen
Vnd beyder hoher ruhm/ der gantz euch einverleibt/
Vndt was noch mehr ein Geist wie frey er immer schreibt
Wie hoch er immer geht/ nicht recht hat preisen können.


mayo
copei


Sprach die Mutter: Das ist selten,
Kann die Liebe so erblinden?
Wird er einst als Ehmann schelten,
Mögest du's so schön auch finden.


Dicső Szív, te ragyogsz szivemben,
Lelkemben a Lélek lobog;
Világokat együtt ölelve
Áthatjuk egymást, boldogok!


Altrove intanto il paladin s'avea
fatto inanzi fuggir cento bandiere.
Or che l'orecchie la novella rea
del gran periglio di Zerbin gli fere,
ch'a piedi fra la gente cirenea
lasciato solo aveano le sue schiere,
volta il cavallo, e dove il campo scotto
vede fuggir, prende la via di botto.


Ach Schweidniz, könt ich dich vergeßen,
O was entbehrt ich jezt vor Gram!
Ich habe deine Milch gegeßen,
Seit diesem acht ich keinen Ram.
Lebt wohl und grünt, ihr fetten Auen,
Und weidet Leonorens Brust,
Ich werd euch wohl nicht wiederschauen,
Es machte denn ein Traum die Lust.


Lehr, Vater, mich auch aller Geister proben!
Des Raths urtheil in klarem unterschid!
Das ich entflih Ach! allem Höllentoben,
Dem Irrthumsnetz, und habe deinen frid!
Das ich gedenk in dir aus dir, was künfftig,
Was weg und da, und handle Gottvernünfftig!


Ať nevidím Vás, ať jste cizí mi
pro tento svět s mlhami chladnými – –
tam kvetete mi, drahá růže,
a věčnými!


Die Sünden scheiden Gott von uns und uns von Gott;
Ach, da wo Gott nicht ist, ist lauter Höll und Tod.


Pedig úgyis ritkul a koszorúd.
Ember alig zeng már halleluját.
Vérébe ful lassankint a világ.
Ez volt a Te valódi koszorúd:
E holtan is hallelujázó Fák.


Verfluchte Sünd! Ach gibstdu solchen Lohn?
Trägt man von dir so schrekklich Leid davon?
O habe doch, mein Heil, mit mir gedult!
Schirm, Jesus, schirm! erlasse meine Schuld!


Čím král víc v zem se propadal,
tím dusnějším byl vzduch,
a výše s břitkou sekerou
stál šklebící se druh.


О среброголубые кружева
Уснувшей снежной улицы — аллеи!
Какие подыскать для вас слова,
Чтоб в них изобразить мне вас милее?
В декабрьской летаргии, чуть жива,
Природа спи Сон — ландыша белеБезмужняя зима, ты — как вдовЯ прохожу в лазури среброкружев,
Во всем симптомы спячки обнаружи


Mais voici qu'avec des cris,
Près de sa table que bordent
Ces vastes amas d'écrits,
Trente messagers l'abordent.


Ein Vogel ist es, und an Schnelle
Buhlt es mit eines Adlers Flug,
Ein Fisch ists und zerteilt die Welle,
Die noch kein größres Untier trug,
Ein Elefant ists, welcher Türme
Auf seinem schweren Rücken trägt,
Der Spinnen kriechendem Gewürme
Gleicht es, wenn es die Füße regt,
Und hat es fest sich eingebissen
Mit seinem spitzgen Eisenzahn,
So stehts gleichwie auf festen Füßen
Und trotzt dem wütenden Orkan.


Su pupila brilló como una brasa
en la tiniebla de su rostro.
Ella,
como tras de una nube nívea estrella,
parecía irradiar bajo la gasa
de su túnica grácil:
Era una
melancólica anémona
entre una malla de fulgor de luna:
un lánguido asfodelo
que empezaba a dormir... era... ¡Desdémona!...
Frágil y blanca, ante la noche: ¡Otelo!
El Sultán de los cielos implacables,
el demonio divino
del odio y del amor, sus formidables
ojos negros pasea
por el inmóvil cuerpo venusino
de su amada...
¡Su faz relampaguea
como un carbonizado torbellino,
como una tempestad sorda y obscura!
—¡Ah, yo soy como Dios, que siempre hiere
donde más ama! —con dolor murmura—
y acerca su puñal a la blancura
de aquella carne casta, y grita ¡Muere!
¡Y hunde, hasta la dorada empuñadura,
la fina hoja que a su mano adhiere!
¡Ni un ay! La sangre corre. Otelo llora:
y parece ante Otelo
aquella muerta, un témpano de hielo
que nada en los carmines de una aurora.
¿Mayor crimen concibes?
¡Oh, qué execrable hora!
Era inocente. ¿Y tú?... Ya ves: ¡tú vives!


Senti, fedel, la turba universale
In suo aiuto chiamar tutti i più belli
Spirti, i quai fur coeredi e fratelli
Di chi pagò 'l gran fio del primo male;
Rivolgi al ciel le sbattute tue ale,
E quei folli desiri ormai divelli
Dal miser cor, ond'ei non pèra, quelli
Che ne fanno il ver ben porre in non cale.
E tutto umil dinanzi al santo altare
Prostrato, prega Iddio, che ti perdoni,
La lor mercé, quant'hai d'error commesso.
Ch'oramai non dovrà poter tardare
L'ultimo dì del tuo fatale agone,
Ché nove lustri hai pur serrati adesso.


Viennent les Académies,
Routines au col brodé.
Par ces vieilles ennemies
Tout génie est lapidé.
On châtre en leur vieux concile
Sciences, lettres, beaux-arts.
Va, vieil Empire, défile,
Défile dans les brouillards !


لمَّا طَوَت أنجَلينا دارُ غُربتها
أجرَتْ دُموعَ بني التيَّانِ كالمَطَرِ
بِكرٌ مطهَّرةٌ نادَى مؤرِّخُها
قد غابَ في طيِّ رَمسٍ كوكبُ السَّحَرِ


Kacagva látok mindent füstbe menni,
Hisz jól tudom, hogy mindez semmi, semmi
Nábob e szív s olyan könnyelmű, préda,
Hisz ez az élet csupa merő tréfa!


تجَلْجَلَتْ بغَوْشِها الشُّكوكُ
لا مَلِكٌ يبقى ولا مَمْلوكُ
فرُحْ إلى اللهِ وبارِحْ غيرَهُ
تركُ الوُجوداتِ هو السُّلوكُ


I


Nu, tož jí tedy provaz přiznali.


Die goldnen Sterne grüßen
So klar vom Himmelszelt,
Es geht ein Wehn und Küssen
Heimlich durch alle Welt,
Die Blumen selber neigen
Sehnsüchtig einander sich zu,
Die Nachtigall singt in den Zweigen -
Träume, liebe auch du!
O stille dies Verlangen,
Laß den Geliebten ein!
Von Lieb' und Traum umfangen
Wollen wir selig sein.


لِأَنَّ أَبي خِلافَتُهُ شَديدٌ
وَأَنَّ أَباكَ مِثلُكَ ما عَداكَ
أَبوكَ مُذَمَّمٌ وَخُلِقتَ مِنهُ
عَلى قَدَرٍ كَما قُدَّ الشِراكَ
لِسانُكَ مُفحَمٌ وَنَداكَ دونٌ
وَإِنَّ هَجاكَ لا يَعدو قَفاكَ
يَقولُ القَولَ تَحسَبُهُ صَواباً
وَعَقلُكَ عَقلُ مومِسَةٍ تَناكَ


Die Sieben, ja die Sieben
Ist eine böse Zahl;
Sieben wunderschöne Mädchen,
Die liebte ich einmal.


Io te amarò, se ben me biasmi e occidi;
ma vedendo che dài sì presto volta,
me maraviglio ben che lei se fidi.


Car leurs yeux contemplant de lointains horizons
Se fermèrent parmi des visions sublimes,
Vierges de lâcheté comme de trahison,


Von dir, o Liebe, nehm' ich an
Den Kelch der bittern Leiden;
Nur Einen Tropfen dann und wann,
Nur Einen deiner Freuden!


Zda myslí strom na to, když plný je květů,
že k zemi srazí jej blesk?
Zda květy, jež voní, a motýla v letu,
že zhynou, pojímá stesk?


يا ربّ ليلٍ أخذنا فيهِ منيتنا
كأنّ أوّله في ذاك آخرُهُ
كأنّ نَجمَ الثريّا مَلَّ مَجمعَنا
فَما اِستَطاعَ مقاماً وهو ناظرُهُ
ومَهْمَهٍ جُبتُه وحدي على قَلقٍ
معوّدٍ لِيَ خوضَ البحرِ حافِرُهُ
مِن لَونهِ يَستمدّ اللّيلُ ظلمتَه
والفجرُ من وجهه لاحت عساكرُهُ
مُعانِقاً نَبعةً سَمراء ما حُملتْ
إلّا ليومٍ جريءٌ من يباشرُهُ
ولا فَرَتْ يدُها نحراً فتتركَهُ
إلّا وقد نُشرتْ منه نواشرُهُ
وَصاحِبٍ ما نَبَتْ منه مضاربُه
في كلّ خطبٍ ولم تُؤمَن محاذِرُهُ
يَظَلُّ شَوقاً إلى الأعناقِ مُنتَصباً
لنفسه قبل أن يرتاحَ شاهرُهُ
ولِي جَنانٌ كأنّ الأرضَ ساحتُهُ
فما يضيق لمرهوبٍ يُخامرُهُ
يَستنزرُ الكَثْرَ من هذا الزّمان له
فكلُّ ما حلّ فيه فهو حاقرُهُ


Ein jeder der toten Ritter,
Das war ein Buhle von ihr,
Sie folgt' ihm ins Kampfgewitter,
Als Fräulein Aventür'.


Wer so stirbt, ist nicht gestorben;
Ihn verklärt die Ewigkeit,
Er hat einen Schatz erworben,
Den nicht Zeit und Sturm zerstreut.
Tugend kann den Tod verlachen
Und die beste Grabschrift machen.


Und bestrich einen toten mit,
darvon wurd er doch lebent nit,
des erschrak er gar sere;
der Indier weisen das klagt,
von dem wurd im also gesagt,
das dise hohe lere
het ein auslegung mere:
Wie durch den berg wurden bedeut
die hoch gelert und weisen leut
in India dem lande,
aus den wüchsen zu aller zeit
beum, kreuter, würzen der weisheit,
durch ir sinreich verstande
vernünftig allerhande.
Aus solcher kunst zusam getrieben
sie darnach gute bücher schrieben,
das wer die edel salb,
darmit man die toten erquickt,
des todes bande in ausstrickt;
die toten bedeuten die jugent,
welche tet leben allenthalb
on kunst, weisheit und tugent.


Drüben auf den grünen Feldern,
Drüben zwischen dunkeln Wäldern
Wogt das bunte Schäferspiel;
Muntre Knaben aus dem Städtchen,
Rasche Mädchen
Sputen sich zum frohen Ziel.


Hvězdářská obloha nad námi hoří,
vše se tu v bezedno vesmírné noří,
pro sebe dobrou zemi jen máš;
v hedvábu ovzduší, tepla a světla,
aby ti plodila, aby ti kvetla,
kolotá v koutku, kde cos už znáš.


Tor dem Aristokraten in Lumpen bewahrt mich, ihr Götter,
Und vor dem Sansculott auch mit Epauletten und Stern.


Wen mich ein sanfter Wind anhaucht,
So fühl' Ich Gottes Segen,
Wen das Getreide steht und raucht,
Wen sich sein Aehren regen,
Wen Feld und Wald
So wolgestalt
Die Berg' und Thäler schmükken:
So kan fürwahr
Das schöne Jahr
Mir mein Gemüht entzükken.


En enero,
zambomba y pandero.
En febrero,
(San Valentín) di te quiero.
En marzo,
sortija de cuarzo.
En abril,
tararí que te vi.
En mayo,
me desmayo.
En junio,
como una vaca rumio.
En julio,
veo a mi amigo Julio.
En agosto,
mi tío bebe mosto.
En septiembre
(que buenas notas siembre).
En octubre,
hojas secas el suelo cubre.
En noviembre
el aire hace que tiemble.
En diciembre,
la nube nieva nieve.
Y durante todo el año,
que nadie nos haga daño.


إِنّي أَقولُ لِنَفسي وَهيَ ضَيِّقَةٌ
وَقَد أَناخَ عَلَيها الدَهرُ بِالعَجَبِ
صَبراً عَلى شِدَّةِ الأَيامِ إِنَّ لَها
عُقبى وَما الصَبرُ إِلّا عِندَ ذي الحَسَبِ
سَيفتَحُ اللَهُ عَن قُربٍ بِنافِعَةٍ
فيها لِمِثلِكِ راحاتٌ مِن التَعَبِ


« Ô ma harpe galloise, adieu ton chant léger.
Toi si pure, vas-tu frissonner sous l’orgie ?
Pourras-tu supporter la main d’un étranger ?


Wild zog er mich zu sich nieder,
Setzte mich auf seinen Schoos;
Doch mir bebten alle Glieder,
Kraftlos sank ich auf das Moos:
Nacht umnebelte die Sinnen,
Ich weis nicht, wie mir geschah!
Kurz: beklagt mich Schäferinnen,
Mein Gelübde brach ich da!


鞍马南州五日程
岂知物外有茅亭
尘埃暑困人如醉
月露夜凉天亦醒


Still, min Hanne, hör mi to!
Lüttje Müse pipt int Stroh,
Lüttje Vageln slapt in Bom,
Röhrt de Flünk un pipt in Drom.


La vache voit bleuir le grand ciel qui surplombe
L'embrasement du sol où luit l'Escaut vermeil,
Lorsqu'un coup de maillet l'étourdit ; — elle tombe,
Mais son dernier regard s'est empli de soleil.


Ach Mutter, was bist du nicht erwacht!
Er kam geschlichen ans Bett bei Nacht:
Und, weh, seinen Wein ich getrunken hab
Und morgen könnt ihr mir graben das Grab!«


长年官食旅边州
当路知音不自繇
荐墨虽圆人巳寂
半轮斜月返新丘


Ei nun! verflucht! hebt Hannchen an, und lacht,
Hat ihnen doch kein Priester das befohlen.
Was ist es denn, das sie so schüchtern macht?
Der Henker mag dergleichen Wetten holen.
Sie setzen frei die netten Füßchen drein,
Und gönnen nur dem Rechten erst die Ehre;
Doch soll es nicht hiemit gemeinet sein,
Als ob nicht auch ihr Linker artig wäre.


Die ganze Welt ist nichts; du hast nicht viel veracht,
Wenn du gleich hast die Welt aus deinem Sinn gebracht.


越瑟当垆发浩倡
门前初系紫游缰
银糟酒泼流霞色
不羡宜城九酝香


Und ich muß dann immer wandern
Ohne Nest und heimatlos.
Doch es ziehn mir gern die andern
Meine eignen Kinder groß.


Der neuen Liebe Lust zum fröhlichen Geleit
Bedarfst du meiner nicht, ach, und entschwebst mir weit!


»Nein doch, Aëtius,« – lachte der Zweite,
Warf in den Nacken das goldene Haar –
»Laß uns vergessen verstrittener Streite:
Sage, wen fürchten wir, – wir: – wenn ein Paar?


Não bastam para esquecer
As quarenta labaredas dos seus corpos fechados
No aramazém - forno de zinco
Tábuas de loncha e adobes rebocados


Oh! let me thither quickly take my flight,
And chuse a favourite and a final seat,
In scenes which would each gentler mind affright,
But for my guilt affords a fit retreat.


sem kštici svou mi dáti spěš,
jestli mne trochu miluješ.“


Un Möllers gifft dat vun allerhand Ort;
un wen sick dor nich vor wohrt – vör wohrt,
kriggt œwer sin heel Gesicht 'n Bort.
Dor's ümmer'n Flœgel un ümmer 'n Rad
un Wind un Water in Land und Stadt,
un wen sin Og nich hadd apen hatt,
den nähm se all sinen Rohm vun de Satt,
denn de Katt is ok an'n Swanz'ne Katt;
de ward vun sonn Möller denn matt't – denn matt't,
'n Schäpel een Viert, 'n Schäpel twee Viert,
'n Schäpel dree Viert, bet he kiken lihrt.


Dieß erfahren, dieß empfinden,
Überwinden, überwinden
Will ich Gott dich! Jesus, heute
Weich ich nicht von deiner Seite.
Morgen, übermorgen wieder,
Alle Tage fall' ich nieder,
Weyn' und flehe laut zu dir:
»Mehre meinen Glauben mir«!


Jetzt sind meine armen Flügel verbrannt;
Ich kann nicht zurück ins Vaterland,
Ich bin ein Wurm, und ich verrecke
Und ich verfaule im fremden Drecke.


Oh Hímen! bár a színméznél is édesb
Valamit a hév csókokban elrejtettél,
Ennél a nektárnál még felségesb
Azon öröm, amelyben már részeltettél,
Kik gyönyörűségeim kebelébe lettek,
Legnemesebb boldogság tetejébe tettek,
Oh milyen édes tartanom azokat
Vérem zsengéjéből,
Akiknek kis lelkek jött a
Szent szeretet öbléből.
Mely édes munkánk a magzatoknak
Eleven eszét táplálni szép virtussal,
Melyért ők érzékeny jó anyjoknak
Valaha porát áldják majd méltó jussal;
Majd ha nevelvén a kicsi csecsemőket,
Virtusok oltárához bevezetem őket,
Zéminnel békével együtt aluvó szívünk árnyékának
Áldoznak. Áldottnak hirdetvén a kis unokának.


Was ist des Deutschen Vaterland?
So nenne mir das große Land!
Ist's Land der Schweizer? Ist's Tirol?
Das Land und Volk gefiel mir wohl:
Doch nein! nein! nein!
Sein Vaterland muß größer sein.


Nevěděli, nevěděli,
když on jal se ptát:
„Máš mne ráda? Život celý
chci tě míti rád!“


Wenn ihr aus der Geschichte Gott studiert,
Ist die Aussicht eine geringe,
Studiert aus ihr nur, wie sichs gebührt,
Die menschlichen Dinge.


Con qué seguro paso el mulo en el abismo.
Lento es el mulo. Su misión no siente.
Su destino frente a la piedra, piedra que sangra
creando la abierta risa en las granadas.
Su piel rajada, pequeñísimo triunfo ya en lo oscuro,
pequeñísimo fango de alas ciegas.
La ceguera, el vidrio y el agua de tus ojos
tienen la fuerza de un tendón oculto,
y así los inmutables ojos recorriendo
lo oscuro progresivo y fugitivo.
El espacio de agua comprendido
entre sus ojos y el abierto túnel,
fija su centro que le faja
como la carga de plomo necesaria
que viene a caer como el sonido
del mulo cayendo en el abismo.
Las salvadas alas en el mulo inexistentes,
más apuntala su cuerpo en el abismo
la faja que le impide la dispersión
de la carga de plomo que en la entraña
del mulo pesa cayendo en la tierra húmeda
de piedras pisadas con un nombre.
Seguro, fajado por Dios,
entra el poderoso mulo en el abismo.
Las sucesivas coronas del desfiladero
—van creciendo corona tras corona—
y allí en lo alto la carroña
de las ancianas aves que en el cuello
muestran corona tras corona.
Seguir con su paso en el abismo.
Él no puede, no crea ni persigue,
ni brincan sus ojos
ni sus ojos buscan el secuestrado asilo
al borde preñado de la tierra.
No crea, eso es tal vez decir:
¿No siente, no ama ni pregunta?
El amor traído a la traición de alas sonrosadas,
infantil en su oscura caracola.
Su amor a los cuatro signos
del desfiladero, a las sucesivas coronas
en que asciende vidrioso, cegato,
como un oscuro cuerpo hinchado
por el agua de los orígenes,
no la de la redención y los perfumes.
Paso es el paso del mulo en el abismo.
Su don ya no es estéril: su creación
la segura marcha en el abismo.
Amigo del desfiladero, la profunda
hinchazón del plomo dilata sus carrillos.
Sus ojos soportan cajas de agua
y el jugo de sus ojos
—sus sucias lágrimas—
son en la redención ofrenda altiva.
Entontado el ojo del mulo en el abismo
y sigue en lo oscuro con sus cuatro signos.
Peldaños de agua soportan sus ojos,
pero ya frente al mar
la ola retrocede como el cuerpo volteado
en el instante de la muerte súbita.
Hinchado está el mulo, valerosa hinchazón
que le lleva a caer hinchado en el abismo.
Sentado en el ojo del mulo,
vidrioso, cegato, el abismo
lentamente repasa su invisible.
En el sentado abismo,
paso a paso, sólo se oyen,
las preguntas que el mulo
va dejando caer sobre la piedra al fuego.
Son ya los cuatro signos
conque se asienta su fajado cuerpo
sobre el serpentín de calcinadas piedras.
Cuando se adentra más en el abismo
la piel le tiembla cual si fuesen clavos
las rápidas preguntas que rebotan.
En el abismo sólo el paso del mulo.
Sus cuatro ojos de húmeda yesca
sobre la piedra envuelven rápidas miradas.
Los cuatro pies, los cuatro signos
maniatados revierten en las piedras.
El remolino de chispas sólo impide
seguir la misma aventura en la costumbre.
Ya se acostumbra, colcha del mulo,
A estar clavado en lo oscuro sucesivo;
a caer sobre la tierra hinchado
de aguas nocturnas y pacientes lunas.
En los ojos del mulo, cajas de agua.
Aprieta Dios la faja del mulo
y lo hincha de plomo como premio.
Cuando el gamo bailarín pellizca el fuego
en el desfiladero prosigue el mulo
avanzando como las aguas impulsadas
por los ojos de los maniatados.
Paso es el paso del mulo en el abismo.
El sudor manando sobre el casco
ablanda la piedra entresacada
del fuego no en las vasijas educado,
sino al centro del tragaluz, oscuro miente.
Su paso en la piedra nueva carne
formada de un despertar brillante
en la cerrada sierra que oscurece.
Ya despertado, mágica soga
cierra el desfiladero comenzado
por hundir sus rodillas vaporosas.
Ese seguro paso del mulo en el abismo
suele confundirse con los pintados guantes de lo estéril.
Suele confundirse con los comienzos
de la oscura cabeza negadora.
Por ti suele confundirse, descastado vidrioso.
Por ti, cadera con lazos charolados
que parece decirnos yo no soy y yo no soy,
pero que penetra también en las casonas
donde la araña hogareña ya no alumbra
y la portátil lámpara traslada
de un horror a otro horror.
Por ti suele confundirse, tú vidrio descastado,
que paso es el paso del mulo en el abismo.
La faja de Dios sigue sirviendo.
Así cuando sólo no es chispas, la caída
sino una piedra que volteando
arroja el sentido como pelado fuego
que en la piedra deja sus mordidas intocables.
Así contraída la faja, Dios lo quiere,
la entraña no revierte sobre el cuerpo,
aprieta el gesto posterior a toda muerte.
Cuerpo pesado, tu plomada entraña,
inencontrada ha sido en el abismo,
ya que cayendo, terrible vertical
trenzada.de luminosos puntos ciegos,
aspa volteando incesante oscuro,
has puesto en cruz los dos abismos.
Tu final no siempre es la vertical de dos abismos.
Los ojos del mulo parecen entregar
a la entraña del abismo, húmedo árbol.
Árbol que no se extiende en acanalados verdes
sino cerrado como la única voz de los comienzos.
Entontado, Dios lo quiere,
el mulo sigue transportando en sus ojos
árboles visibles y en sus músculos
los árboles que la música han rehusado.
Árbol de sombra y árbol de figura
han llegado también a la última corona desfilada.
La soga hinchada transporta la marea
y en el cuello del mulo nadan voces
necesarias al pasar del vacío al haz del abismo.
Paso es el paso, cajas de agua, fajado por Dios
el poderoso mulo duerme temblando.
Con sus ojos sentados y acuosos,
al fin el mulo árboles encaja en todo abismo.


A bylo tomu tak; před vojem Čechů
šla archa boží – heslo pravdy svaté,
modlitba lkaná vroucích k nebi vzdechů,
sloup ohňů z hranice v Kostnici zňaté –
za nimi o životě ani slechu.
A bez odporu, jako vůlí boží
se nesla světem železná jich slova:
odpor jen požár zhoubněj’ znítí znova
a množství nepřátel – vítězství množí.


职贡蛮夷通海徼
筦衣毳帽步逡巡
翠华阁下颁缯币
圣主留恩柔远人


Dann deine hand war vber mir
vnd truckt mich tag vnd nachte,
Macht mir die Sünd so groß vnd schwer,
daß all mein gbein verschmachte,
Da sprach ›Ich muß
mich kern zur buß,
bekennen mein gebrechen‹:
Dein zorn ließ ab,
bald sünd vergab,
wilt mir kein schuld zurechnen


Kdo se staré Hátě svěří,
věru mnoho získá –
koho bolí ruce, jen je
strč do mraveniska!
Koho trápí záducha,
nakouří mu do ucha –
víc si nezastýská!


El regio canto que épica modula
estremece las ruinas de ciudades
muertas, o en las celestes soledades
a los dioses proscriptos estimula


Bésame,
muérdeme,
incéndiame,
que yo vengo a la tierra
sólo por el naufragio de mis ojos de macho
en el agua infinita de tus ojos de hembra!


Ez itten a mókus nyoma,
S itt járt a nyúl, itt meg az őzi,
És itt lapult róka koma!


Glimmenden Docht, zerstoßnes Rohr,
Er facht ihn an, richtet's empor.


Von Eigennutz sing und von Verrat,
Von Mord und diebischem Rauben;
Man wird dir jede falsche Tat
Wohl glauben.
Wenn sie Beute verteilt, Gewand und Gut
Schlimmer, als je ihr Zigeuner tut,
Das sind gewohnte Geschichten.


Da sah ich auf den blassen Mund hernieder,
Und harrte seiner Reden; ach!
Der holde Mund entschloß sich nimmer wieder,
Der sonst so süße Worte sprach!


Zürne nicht/ betrübtes hertze!
Denn die lebens-volle kertze
Meiner liebe brennet noch.
Phyllis mag die hoffnung haben;
Dein verstand und deine gaben
Bleiben doch mein süsses joch.


Und die Vöglein schwingen von Zweig zu Zweig
Sich fort, und die Bäche rinnen,
In der Welt ist alles frei und gleich, –
Warum ich gefangen hier innen?


Mentre 'n solingo errore,
lunge da lo splendore
del mio terreno sole
mi credo di posar sotto fresca ombra,
ecco 'l mio petto 'ngombra
foco maggior di quel ch'arder il suole,
quando 'l leggiadro volto
veggon miei lassi lumi,
o l'orecchie devote
odon saggie, divine, alte parole,
ché 'l tanto ghiaccio 'n tanta fiamma è volto,
né la spengon duo fiumi,
o Noto od Acquilon quando più scuote,
perché 'l foco d'Amore
da' pianti e da'sospir si fa maggiore.


Non m'irritar co' tuoi rifiuti, o veglio,
bieco Achille riprese. Io stesso avea
statuito nel cor, che alfin renduto
ti fosse il figlio, perocché la diva
Nereide mia madre a me di Giove
già fe' chiaro il voler. Né si nasconde
al mio vedere, al mio sentir, che un nume
ti fu scorta alle navi a cui veruno
mortal non fôra d'inoltrarsi ardito,
né le guardie ingannar, né delle porte
avrìa le sbarre disserrar potuto
neppur di tutto il suo vigor nel fiore.
Con querimonie adunque il mio corruccio
non rinfrescarmi, se non vuoi ti metta,
benché supplice mio, fuor della tenda,
e del Tonante trasgredisca il cenno.


U cesty v šedost seschlých trav
zalétl vítr, a našich hlav
dotknul se zlehka jeho chlad,
v předu psa vidím pobíhat.


Altas encinas de ondulante copa;
Troncos que os inclináis sobre las aguas
De los torrentes; pinos misteriosos
Que sois, al viento, cual silvestres arpas,
¿En vuestro ensueño secular y altivo,
No soñáis con las épocas lejanas,
Cuando el eco fugaz de los desiertos
Del Canadá, tan sólo en la comarca
Conocía las voces de las tribus,
Que en su existencia nómade mezclaban
Sus cánticos guerreros en la selva
Al rumor de las grandes cataratas?
Bajo el cielo, de estrellas tachonado,
Cuando del polo tempestuosas ráfagas
Sacuden vuestros gajos, que parecen,
Bajo la luz lunar, vagos fantasmas,
(Soñáis tal vez con los lejanos días,
Con los días gloriosos de la patria,
Cuando en vuestras guaridas, nuestros padres
La barbarie de siglos dominaban;
Cuando llevando el ideal por guía
y de ensueños heroicos llena el alma,
Se abrían paso entre la selva, al grito
De «Dios lo quiere»; el campo desbrozaban
Para la vida, y en el yermo inculto
Convertían los troncos en pilastras
De futuras metrópolis, y luego,
Pensando en las proezas del mañana,
Al amparo del bosque congregados
En las noches de invierno, como hosannas
Hacían resonar en sus clarines,
Nuncios de redención y de esperanza,
El himno del futuro en el desierto,
Sobre la virgen tierra americana?
Sí, soñáis, de pretéritas edades
Testigos, que os erguís en las montañas,
Mudos sobrevivientes de naufragios
En que fueron hundiéndose las razas...
y resistiendo el golpe de los siglos
Vuestro ramaje que imponente se alza,
A los vientos del cielo canadense
Con voz triunfal nuestra epopeya canta.


画图忽见白云峰
茶屋香台树几重
身若在师行道处
晚来唯讶不闻钟


Es ist schon spät. Ich muß verdienen.
Aber die gehn heute alle vorbei mit blasierten Mienen.
Nicht einen Glücksgroschen wolln sie mir geben.
Es ist ein jämmerliches Leben.
Komme ich ohne Geld nach Haus,
Wirft mich die Alte hinaus.
Fast kein Mensch ist auf der Straße mehr.
Ich bin todmüde und friere sehr.


noi piglierem la Francia e la Borgogna,
Inghilterra, la Fiandra e la Brettagna,
la Normandia, Navarra e la Guascogna,
la Piccardia, Provenza, e poi Lamagna;
e basta solo a me quel che bisogna:
conservar la mia sedia antica e magna;
il resto, imperii e regni, si sia vostro,
ché sanza voi son nulla, e tutto è nostro.


To průvod jest bez počátku i konce,
jde provazy spjat kol beder i pasů.
Zda trestanci, či šílenci v kýs Bedlam*)
se potácejí v mlhách a klnou, lají
a prskají a rouhají se v skřeku,
vlas zcuchaný, podlité krví oči?
A děti jsou a muži, starci, ženy;
šat zdraný, na němž cetky zašlé slávy,
a koule u noh a na pěstích pouta,
ti v rukou žezla, čapky bláznů jiní
na hlavách, z jejich očních důlků bezdných
Smrt chechtá se, co s šedivého nebe
se lije plískanicí, vítr cuchá
jich cáry, v nichž se nahé tělo třese,
sníh šlehá do nich v hustých vločkách, lepí
se do jich vlasů: řvouce, slintajíce
a plačíce a klnouce jdou dále.
Sta katanů, jež nevidí, je žene
a šlehá důtkami a škorpiony
a knutami, jež slují Trud a Starost
a Bída, Zlata chtíč, Alkohol, Lítost
a Zoufalství v neznámou pekla Sibiř,
kde není úkoje a slitování,
kde Jahvé kamsi do výšin jim unik’,
kde podle cest na kříži Kristus mlčí,
kde tupé civí Fatum poloslepé,
co klikatý blesk v sněžný oblak píše
nad jejich lbí své děsné Anathema...


Воздухом дольным дышать
Трудно и больнЗвёзды сияют опятКак мне о них не мечтать!
Это невольнЛучших в пространство миров
Брошено многЯ к умиранью готов,
И недосказанных слов
Смолкла тревогЗдесь невозможно цвести
Чистому цветТёмны земные пути,
И невозможно идти
К вечному свет


Io, quando udii nomar tante province,
mi vuolsi alle dui parti riguardando,
colmo di ferma gioia e de letizia,
come colui che va lieto cercando
al suo disir dar fine, or quinde or quince,
né può del vero effetto aver notizia:
così rivuolto alla regal milizia
per udir quel che brama ognor mia voglia,
e che Dio forsi in terra vuol ch'io vegia,
vidi la excilsa e valerosa gregia
disparir tutta, e me lasciar con doglia
tal che, qual esser suoglia,
solo mi truovo ritornato all'ozio,
veder sperando el singular negozio.


Vino el amor mental: ese enfermizo
Febril, informe, falso amor primero,
¡Ansia de amar que se consagra a un rizo,
Como, si a tiempo pasa, al bravo acero!
Vino el amor social: ese alevoso
Puñal de mango de oro oculto en flores
Que donde clava, infama: ese espantoso
Amor de azar, preñado de dolores.
Vino el amor del corazón: el vago
Y perfumado amor, que al alma asoma
Como el que en bosque duerme, eterno lago,
La que el vuelo aún no alzó, blanca paloma.
Y la púdica lira, al beso ardiente
Blanda jamás, rebosa a esta delicia,
Como entraña de flor, que al alba siente
De la luz no tocada la caricia.—


Introïbo, voici l'Époux !
Hallali ! Songe au pôle, aspire ;
Je t'achèterai des bijoux,
Garde-moi ton ut de martyre…
Quoi ! Bébé bercé, c'est donc tout ?
Tu n'as plus rien à dire ?


Noch stürmt das Eis am Strand
Rings um die Mauern keck,
Da steigt zur Eisblockwand
Die Mosel am Deutsch-Eck,
Und klagt: »Ein Mägdlein rot,
O Rhein, starb mir im Schoß!« –
Da jammert ihn die Not,
Er macht die Riegel los,
Er senkt sein blankes Schild
Und nimmt die Mosel auf,
Das kühne Heldenbild
Braust ihm ans Herz hinauf.


JÁ, kočička malá,
jak jsem ráno vstala,
hned jsem to sluníčko
smát se uhlídala.


Mne závrať jímá, tuším Boha v blízku –
a padám. Pomoc! – Náhle s radostí
tě zřím a živnu v ruky tvojí stisku.


Ma grida a gli altri: Allor che la mia tromba
Canti le tirannesche ire disfatte,
Tu su Venezia e tu su Roma piomba.


Faites, faites de moi tout ce que bon vous semble,
Ouvriers inconnus de l'infini malheur,
Je viens de vous maudire, et voyez si je tremble,
Prenez ou me laissez mon souffle et ma chaleur !


Y así, ya no me espanta el ver que pudo
entrar en mis mojones a inquietarme
un papel de limpieza tan desnudo.


Du Engel-Wunder-Freud / Vermenschte Gottheit du!
geparter Wunderbar der unterschiednen Arten.
verheißnes Menschen-Heil im Edlen Eden-Garten /
der Vätter Hoffnungs-Zweck / all ihrer gierden Ruh!
du Bild-bezieltes Kind! so kommstu nu herzu /
so offt verhofft vorhin / jetz da sie dein nicht warten.
nicht Wunder wär es / das vor Wunder sie erstarrken /
als sie den Tausend-Wunsch sehn vor den Augen nu.
Das Furcht-erzittern / soll dir stat des wiegens dienen:
die heisse Lieb / für Feur. Die Freuden-Thränen seyn /
dein reines Bad. Ach soll die Erde sich erkühnen /
daß sie / dir Himmel-Safft / geb ihren Ader-Wein!
der Demut-Grund / dein Mund / hat gierigst ihn genossen:
du hast (was Dankbarkeit!) dein Blut dafür vergossen.


Ich soll mich freun an diesem Tage
Mit deiner ganzen Christenheit,
Und ist mir doch, als ob ich wage,
Da Unnennbares mich erfreut.


Les balles du Barbare ont troué ces poitrines
La rage du combat gonfle encor leurs narines,


Du hast, wie mir gesaget ist,
Eh' als du abgeschieden bist,
Den Vorschmack dessen schon empfunden,
Drumb rieffstu nu: Herr nimb mich auff
Vnd ende meinen schweren Lauff,
Daß auch bestürtzt, die vmb dich stunden.


春冰一片净无瑕
万里清光遍海涯
欲与常娥移桂树
月中先合种梅花


Dein Feind erwerbe Gold und Tittel
Und lache dich in Thorheit aus,
Die Nothdurft nehme sichre Mittel
Und gründe dir ein eignes Haus.
Der Friede nähre deinetwegen
Das angenehme Sachsenland,
Es hör einmahl der Muldenstrand
Den Klang von deinen Lautenschlägen.
Dein Herze brennt vor Lust, das große Rom zu sehn.
Versprich dir würcklich dies Vergnügen,
Die Allmacht weis es schon zu fügen
Und läst den Ihrigen oft mehr als das geschehn.


Není zle! Což – nemáš ssebou šachy?
Zahrajem si chvilku při měsíčku!


Thus Lin the circling moments past
In raptures too refin'd to last;
When (as his constant court he paid)
Some envious songsters of the shade
Observ'd his motions to and fro,
For merit's ne'er without a foe.
They mark'd the transports of his eye,
His sprightly air and glossy dye;
And all agreed to know, ere night,
What gave the vagrant such delight.


Mivel pedig zsenialitásom
Nagyon is dús, hát
Meginterjuvoltam ma Tháliát,
Az ismert múzsát.


Wohl trug ich Leid, dich so in Qual zu sehen,
Doch eine Hoffnung wagt' ich fromm zu nähren,
Es werd' aus deines Schoßes dunklem Gären
Die Eintracht wie ein lächelnd Kind erstehen.


Ma chi fu mai sì saggio o mai sì santo
che di esser senza macchia di pazzia,
o poca o molta, dar si possa vanto?


Bald diese stundt
Ich bin verwundt/
Vnd sinck für todt darnider;
Bald selbe stundt
Ich bin gesundt/
Steh auff/ vnd lebe wider.


Nas Caldas, nas tristes Caldas
Alegria vim buscar;
Quis de noite ver o sol,
Quis achar fogo no mar.


Il re Agramante d'Africa uno annello,
che fu rubato in India a una regina,
ha dato a un suo baron detto Brunello,
che poche miglia inanzi ne camina;
di tal virtù, che chi nel dito ha quello,
contra il mal degl'incanti ha medicina.
Sa de furti e d'inganni Brunel, quanto
colui, che tien Ruggier, sappia d'incanto.


A second WILLIAM's Bloom could tell
How Heroes rise, how Patriots set:
As Theirs did Others Deeds excel,
Excelling Theirs be Thine compleat.


松风已可哀
萝月复飞来
如何当此夜
万里独登台


Či to bludné srdce moje
předešlo mne v zpomínání,
a tam čeká, darmo čeká
a zas věří na shledání?


Wenn meine Seele sich vor Grausen sträubet,
Wenn alles öd und ekel ist geworden,
Wenn Qual und Sehnsucht jedes Glück ermorden,
Dein sanfter Schleier einzig sie betäubet.


Před pravdou neuzavru očí svých.


Solch ein zephyrleichtes Leben
Solcher Anmuth Gang und Schweben
Sah mein trunknes Auge nie.
Jede Welle der Bewegung
Zaubert hin in süße Regung,
Alles athmet Harmonie.


明海稽山两道民
转从词笔弄精神
老夫自是前车辙
不二门中好立身


INVENTIVE Love, parent of every art,
That courts the fancy, or that wins the heart,
By thee inspir'd, a Grecian dame of yore,
With tenderest arrow from thy sacred store,
Each pain to sooth, and joys o'erpast renew,
Her parting lover's shadowy semblance drew:
Hence sprung Design; and Paint its aid combin'd,
To inform the outline with the speaking mind.
But thou, blest maid, canst baffle all their boast,
Their powers would all, tho' REYNOLDS strove, be lost:
What stroke could make thy comely tresses flow
With native grace? What hue could teach to glow
Thy mild sweet blushes? or, attemper'd, break,
With purest white, their softenings on thy cheek?
Aught less than power divine might hope in vain,
The dewy lustrings of thine eye to feign;
Or fix the timid swellings of that breast,
Which may, kind heaven, no care but Love's molest!
Each charm shall Memory in this shade supply,
Braid the soft hair, and languish in the eye,
Bid the fair cheek bloom in its native hue,
The dove-like bosom's gentlest swell renew;
Sweet Fancy every attitude restore,
And give each varying grace to inchant the more.


Ach, wie ist der Mensch so eitel,
Dessen Scheitel
Locken trägt gleich unserm Laub;
Daß er doch, statt stillzustehen,
Lieber gehen
Will hinaus im Straßenstaub.


Flammt auf, ihr Alpen, golden und rot!
Von Zacke zu Zacke und Felsenrand
Laßt schießen die Strahlen, bis hoch der Brand
Von Gletschern und Eisaltären loht,
Und leuchtet's in alle Lande hinein:
Sie ist mein!


Tornami a mente il dì che la battaglia
D'amor sentii la prima volta, e dissi:
Oimè, se quest'è amor, com'ei travaglia!


Come chi 'l danno suo dormendo sogna,
Senza punto saver ciò che l'addoglia,
Piange del regno suo l'ultimo rogo.


Dein Sam bleibt in der Christenheyt,
deinn Namen zu verkünden
Von gschlecht zu gschlecht wirdt außgebreyt,
von kind zu kindes kinden,
Daß wir von Sünd gewaschen reyn
auffs new werden geboren:
Das thustu, HERR vnd Got, allein
an den die du erkoren
durch Jesum Christ,
der vnser Got vnd heyland ist.


Persönlich sei er für das Erste,
dem Zweiten aber sei die mehrste
Wahrscheinlichkeit zu geben, da,
als seinerzeit die Tat geschah,


Fleur sauvage entre les fleurs,
Va, garde au fond de tes pleurs
Il faut au lis de l'amour
L'eau des yeux pour vivre un jour


Das beste Werk auf Erden ist:
Korn in die Scholle säen,
Und aller Freuden vollste ist:
die schweren Schwaden mähen.
Rund geht der Wurf des Säemanns
und rund des Mähders Eisen,
Des ganzen Lebens Auf und Ab
liegt mitten diesen Kreisen.


O Leonor' und Friedrich! wohl hat auf euren Bund
Kein heitrer Stern gelächelt bis auf die heut'ge Stund';
Doch stolz umschlingt sie jetzt ihn und blickt ihn selig an,
Lisboa's stolze Tochter den feigen Purpurmann.