Huj! tu příval, střely, hromy na mne,
Hasým vůkol plamen hořícý,
Jenž se řine z každé krůpě klamné;


Freunde, Doris läßt mich sterben!
Seht, ich will den Ruhm erwerben,
Den sich iedes Herz erwirbt,
Welches liebt, und liebend stirbt.
Daß man einst von mir noch spreche,
Seht mein Leid und sagt es nach!
Tausend andre Tränenbäche
Würke dieser Tränenbach!


Perché Tisbina li disse: "Lo amore
Che con tanta fatica hai guadagnato,
È in tua possanza, e serà ancor quattr'ore.
Per mantenirte quel che te ho giurato,
Perdo la vita, ed ho perso l'onore;
Ma, quel ch'è più, colui che tanto ho amato
Perdo con seco, e lascio questo mondo;
E a te, cui tanto piacqui, me nascondo.


ya gâzi ya şehid diye geldik şehid olduk


Jeder Fürst im Lande lebe,
Der es treu und redlich meint!
Jedem wackern Deutschen gebe
Gott den wärmsten Herzensfreund,
Und ein Weib in seine Hütte,
Das ihm sei ein Himmelreich,
Und ihm Kinder geb', an Sitte
Seinen braven Vätern gleich!


quién sabe dónde quedan mis próximas huellas
ni cuándo mi historia va a ser computada
quién sabe qué consejos voy a inventar aún
y qué atajo hallaré para no seguirlos
está bien no jugaré al desahucio
no tatuaré el recuerdo con olvidos
mucho queda por decir y callar
y también quedan uvas para llenar la boca
está bien me doy por persuadido
que la alegría no tire más piedritas
abriré la ventana
abriré la ventana.


A zlaté klasy šuměly,
to jeden chvit a třpyt,
a rostly víc v sta, ve tisíc,
vždy výš až nad blankyt.


绣裙斜立正销魂
侍女移灯掩殿门
燕子不来花著雨
春风应自怨黄昏


Alano carniçero en un río andava,
una pieça de carne en la boca passava;
con la sonbra del agua dos tanto l' semejava;
cobdiçiola abarcar, cayósele la que levava.
Por la sonbra mintrosa e por su coydar vano
la carne que tenía, perdiola el alano;
non ovo lo que quiso, non l' fue cobdiçiar sano,
coydó ganar; perdió lo que tenía en su mano.
Cada día contesçe al cobdiçiosso atal:
coyda ganar contigo e pierde su cabdal;
de aquesta rrayz mala nasçe todo el mal:
es la mala cobdiçia un pecado mortal.
Lo más e lo mejor, lo que es más preçiado,
desque lo tiene ome çierto e ya ganado,
nunca deve dexarlo por un vano coydado:
quien dexa lo que tiene faze grand mal rrecabdo.


Das mörden wird nicht helfen dich,
vnd wütstu noch so grimmiglich
Wider die Vnschultige kind:
das Kind sein Reich allenthalb sind.


Viz zlatou mušku! V květu pyl se tísní!
Již nezřím jí, leč cítím květu dech...
Tak citu slza ztajená je v písni.


Atropo (forse non sarà chi 'l creda),
da sdegno mossa, si stratiò le chiome
poi che con morte 'l trasse a miglior vita.


هاتَ،
هنا أقداحُنا معبوبةٌ حتى الثمال


Když bylo v půlnoci,
Slyší hlas nad sebou:
„Stroj se, mé dítě, stroj,
Srdéčko upokoj,
Zasnoubím se s tebou.“


Daß nun manches süß und sauer,
Widrig, lieblich, starck und schwach,
Flüchtig und von langer Dauer,
Kommt, der meisten Meynung nach,
Von der Cörperchen Figuren.
Denn was rund, lässt andre Spuren
In der schwach bewegten Luft,
Als ein mehr gespitzter Duft.


Sám dobře znaje celou bídu svoji,
jak zajatci jsem po ztraceném boji,
jimž vítěz i nůž na chléb odebírá.


Und weil das Hündchen wüthig war,
So ward es auch der arme Narr,
Es schwoll ihm Mund und Kehle;
Und jedes Wörtchen, das er sprach,
Ward auf der Zunge Gift, und stach
Die Götter in die Seele.


Soha bizony nem nőtt ily nagyra
S ilyen gyötrőn feszültre várás:
Mintha virradni utálna az égbolt
S mintha mindig csupán virradna.


Et je mépriserai le soleil et la lune
Et les astres en fleur, pour cette femme brune.


Какой то человѣкъ тоскуетъ и груститъ,
Спокойства получить себѣ ни чѣмъ не льститъ;
И говоритъ: на смерть я грустію оставленъ,
Отъ ипохондріи я вѣчно не избавленОтвѣтствуетъ ему дуракъ:
Не брѣдь такихъ ты вракъ;
Отъ грусти пѣй вино и пиво;
Какое ето диво,
Что страждешъ, государь;
И сама подлая не страждетъ едакъ тварь:
Здоровье всякому всево, что есть дорожДа есть ли я просплюсь, такъ будетъ послѣ то же,
Напѣйся ты опят Да будетъ послѣ что же?
Опять, опять попѣй; разумна мысль моВо пьянствѣ грусти всѣ конечно позабуду:
Но чтожъ я послѣ буду?
Ты будешъ то, что


Und willst du jetzt von mir: so rede recht, –
so bin ich nichtmehr Herr in meinem Munde,
der nichts als zugehn will wie eine Wunde;
und meine Hände halten sich wie Hunde
an meinen Seiten, jedem Ruf zu schlecht.


Vous, peignez plus en grand. Au retour du matin
Avez-vous quelquefois, du sommet des montagnes,
Embrassé d'un coup-d'œil la scène des campagnes,
Les fleuves, les moissons, les vallons, les coteaux,
Les bois, les champs, les prés blanchis par les troupeaux,
Et, dans l'enfoncement de l'horizon bleuâtre,
De ces monts fugitifs le long amphithéâtre ?
Voilà votre modèle. Imitez dans vos vers
Ces masses de beautés et ces groupes divers.


В не новом мире грез и прозы
Люби огни звезды вечерней,
Со смехом смешанные слезы,
Дыханье роз, уколы терний,
Спокойным взглядом строгих глаз
Встречай восторг и скорбный чаПредстанут призраки нежданные,
Смущая ум, мечте грозя:
Иди чрез пропасти туманные,
Куда влечет твоя стезя!
И в миг паденья будь уверена:
Душа жива, жизнь не потеряна!
Тебя прельстит ли пламень славы,
Яд поцелуев, тайна кельи, —
Пей, без боязни, все отравы,
Будь гордой в грусти и весельи!
За склоном жизни, как теперь,
В мечту, в любовь и в счастье — верь!


mahvolmuştum


Trnem však sladkým úžasem,
když duše jeho ohlasem
odpoví duši naší,
když jeho srdce, zpěvný chrám,
uctívá svátost, jež i nám
nade vše též je dražší.


Mi dulce amor, que sigue sin sosiego,
igual que un triste corderito ciego,
la huella perfumada de tu sombra,


奉天殿上榜初开
共贺江南得秀才
好是青萝居士说
近来文运属天台


Fogy a népe étlen-szomjan
Csikorgó hideg mezőben,
Míg a magyar nem hogy fogyna,
Szaporodik tán eközben.


Però noi non facciam mai ignun disegno
ch'un altro non ne faccia la Fortuna;
e dà sempre nel brocco a mezzo il segno
sanza pietà, sanza ragione alcuna.
Questa persegue i buon perché gli ha a sdegno,
insin che v'è delle barbe solo una;
e fa de' matti savi e i savi matti,
e chi prestar vorrebbe, ch'egli accatti.


手汲寒泉碾小龙
天香一炷满衣浓
与君慷慨论时事
欲吐丹心上实封


Ros' und Myrthe gepaart, Sinnbild des Schönsten im Leben,
Dir, holdseliges Kind, bringen wir ahnend es dar.


Ale písmák do smrti
zůstal věrcem nedojatým;
a ta jeho dušice
odletěla za svým svatým.


Quell che dighi, t'el sicuri,
el sarà nè pù nè men...
Ven scià... dammela... te giuri
de vorett anch pussee ben...


Aceita o universo
Como to deram os deuse
Se os deuses te quisessem dar outro
Ter-to-iam dad
Se há outras matérias e outros mundos
Haj


Pour rendre à tous ces beaux arbres,
A ces buissons, à ces marbres,
Leur éclat de neige et d’or,
A la royale demeure,
Oui, vous manquez à cette heure,
— Mais à moi bien plus encor !


Tu krajky k spodničkám, tu drobné kapesníčky,
tu ponponky a kvítka umělá,
domácí čepičky a něžné pantoflíčky –
jak kdo co chtívá, všecko udělá.


Hlas „zahučaly...“ konečně juž mlčí...
Do země Kanaan cesta daleká,
bdí za pni stromů žlutá světla vlčí,
pro výsměch velkých cílů člověka,


Byli rádi, když sem sedna z koně
K nim šel, onny dobré lidinky,
Míchal sem se v jejich hostinky,
Hry a zvyky do trávy se skloně;


Hát aludj s ne rejtsd e szív,
Hogy majd fellobog
S tőle elsötétül
Tiszta homlokod.


I've a deal more to say, but am loth to intrude
On your Time, my dear Mother, so now I'll conclude.


Mít teď moc, jak porovnal by říše,
chtěl by zničit válku, lichvu zbožím,
majetek jen do určité výše,
země královstvím by byla božím.


Sie strahlt, des freien Bund's Panier,
Im schönsten Morgenroth;
Wir schaun auf dich, wir folgen dir,
Zu Sieg, zu Heldentod!


Náhle v oči padne tíž,
šel bys krajem světa zmdlený domů,
někomu však překážíš,
ale, Bože! čím a, Bože! komu?


A málo již slyšíš,
ještě méně vidíš,
slabostí se třeseš,
sotva berlu neseš
a k zemi se chýlíš.


Aber weg! in diesem toten Herzen
Bluten meiner armen Stella Schmerzen,
Folge! folge mir, Verlassene!
Wie du starr an meinem Grabe stehest
Und um Tod, um Tod zum Himmel flehest!
Stella! komm! es harret dein der Schlummernde.


Te fáradtan jössz a kertből, palántáid látogattad,
mint egy kastély szent urnője völgyi falvak szegény népét:
tarkakendős pórleányok vettek körül, a virágok.
Jer, szép várurnőm, halkléptü tollas szerecsen szolgáink


Simon wüntschet, daß sein Weib
Eine Moschkowitin wäre;
Wann er ihr gleich bleut den Leib,
Daß sie sich doch nicht beschwere.
Aber weil sie deutsch gesinnet,
Schaut sie, wie sie sich erwehrt,
Wie sie Oberhand gewinnet
Und die Stube mit ihm kehrt.


Also macht das Affter-Glück 9
Schöne Stück'
Aus den Menschen-Kindern/
Pflegt den Hoch- und Ubermuht
Durch die Ruht
Seiner Tück zu mindern:
Leyden schreckt die Sünder ab
Von gottlosem Leben:
Leyden macht die Welt schabab/
Und nach Tugend streben.


Nechtěl. Snad jej hromovládný
Z bájek děsil světobůrce,
An by rachot mu byl snadný,
Jímž by svého zabil tvůrce.


Manches leise Gefühl färbte die Wange dir.
Manches dämmernde Weh trübte dein blaues Aug'.
Säusel faßten dich, Milde!
Stürme Gottes mich Wilderen!


Er gähnte wie im Cirkus
und bog die Schwanzspitze sacht.
Ich wette, den dürft ich karbatschen,
er dächte: Du hast die Macht,
du bist ein kleiner Held.


Recoge mi cabeza. Guarda el brazo
con que amé tu cintura. No me dejes
en medio de tu sangre en esa toalla.


Menschen!
Ich brach die Ketten neiderfüllter Götter –
ich rufe euch! Hört mich!
– Prometheus! Prometheus!


Die Kinder sind errungen,
Sie fliehen durch das Thal,
Der Feind noch unbezwungen
Mehrt sich zu Eckarts Quaal.


Se fosse em tempo invernoso
Entrar na ilustre assembleia
Com leve, inglesa casaca,
Fina, transparente meia;


So du das ewge Wort in dir willst hören sprechen,
So mußt du dich zuvor von Unruh ganz entbrechen.


sia ver che d’oro m’empia la scarsella,
e le maniche e il grembio, e, se non basta,
m’empia la gola, il ventre e le budella;


Und so wollen wir uns freuen,
bis daß Phöbus Urlaub nimmt,
bis mit ihren lichten Reien
Luna an ihr Zimmer kömmt;
bis der Tag bricht wieder ein,
wollen wir so lustig sein!


¡Y cómo la alegría y el trabajo
donde está la virtud se compenetran!
Lavando en el regato cristalino
cantaban las mozuelas,
y cantaba en los valles el vaquero,
y cantaban los mozos en las tierras,
y el aguador camino de la fuente,
y el cabrerillo en la pelada cuesta...
¡Y yo también cantaba,
que ella y el campo hiciéronme poeta!
Cantaba el equilibrio
de aquel alma serena
como los anchos cielos,
como los campos de mi amada tierra;
y cantaba también aquellos campos,
los de las pardas, onduladas cuestas,
los de los mares de enceradas mieses,
los de las mudas perspectivas serias,
los de las castas soledades hondas,
los de las grises lontananzas muertas...
El alma se empapaba
en la solemne clásica grandeza
que llenaba los ámbitos abiertos
del cielo y de la tierra.
¡Qué placido el ambiente,
qué tranquilo el paisaje, qué serena
la atmósfera azulada se extendía
por sobre el haz de la llanura inmensa!
La brisa de la tarde
meneaba, amorosa, la alameda,
los zarzales floridos del cercado,
los guindos de la vega,
las mieses de la hoja,
la copa verde de la encina vieja...
¡Monorrítmica música del llano,
qué grato tu sonar, qué dulce era!
La gaita del pastor en la colina
lloraba las tonadas de la tierra,
cargadas de dulzuras,
cargadas de monótonas tristezas,
y dentro del sentido
caían las cadencias
como doradas gotas
de dulce miel que del panal fluyeran.
La vida era solemne;
puro y sereno el pensamiento era;
sosegado el sentir, como las brisas;
mudo y fuerte el amor, mansas las penas
austeros los placeres,
raigadas las creencias,
sabroso el pan, reparador el sueño,
fácil el bien y pura la conciencia.
¡Qué deseos el alma
tenía de ser buena,
y cómo se llenaba de ternura
cuando Dios le decía que lo era!
     II
Pero bien se conoce
que ya no vive ella;
el corazón, la vida de la casa
que alegraba el trajín de las tareas,
la mano bienhechora
que con las sales de enseñanzas buenas
amasó tanto pan para los pobres
que regaban, sudando, nuestra hacienda.
¡La vida en la alquería
se tiñó para siempre de tristeza!
Ya no alegran los mozos la besana
con las dulces tonadas de la tierra,
que al paso perezoso de las yuntas
ajustaban sus lánguidas cadencias.
Mudos de casa salen,
mudos pasan el día en sus faenas,
tristes y mudos vuelven;
y sin decirse una palabra cenan;
que está el aire de casa
cargado de tristeza
y palabras y ruidos importunan
la rumia sosegada de las penas.
Y rezamos, reunidos, el Rosario,
sin decirnos por quién..., pero es por ella.
Que aunque ya no su voz a orar nos llama,
su recuerdo querido nos congrega,
y nos pone el Rosario entre los dedos
y las santas plegarias en la lengua.
¡Qué días y qué noches!
¡Con cuánta lentitud las horas ruedan
por encima del alma que está sola
llorando en las tinieblas!
Las sales de mis lágrimas amargan
el pan que me alimenta;
me cansa el movimiento,
me pesan las faenas,
la casa me entristece
y he perdido el cariño de la hacienda.
¡Qué me importan los bienes
si he perdido mi dulce compañera!
¡Qué compasión me tienen mis criados
que ayer me vieron con el alma llena
de alegrías sin fin que rebosaban
y suyas también eran!
Hasta el hosco pastor de mis ganados,
que ha medido la hondura de mi pena,
si llego a su majada
baja los ojos y ni hablar quisiera;
y dice al despedirme: «Ánimo, amo;
haiga mucho valor y haiga pacencia...»
Y le tiembla la voz cuando lo dice,
y se enjuga una lágrima sincera,
que en la manga de la áspera zamarra
temblando se le queda...
¡Me ahogan estas cosas,
me matan de dolor estas escenas!
¡Que me anime, pretende, y él no sabe
que de su choza en la techumbre negra
le he visto yo escondida
la dulce gaita aquella
que cargaba el sentido de dulzuras
y llenaba los aires de cadencias!...
¿Por qué ya no la toca?
¿Por qué los campos su tañer no alegra?
Y el atrevido vaquerillo sano
que amaba a una mozuela
de aquellas que trajinan en la casa,
¿por qué no ha vuelto a verla?
¿Por qué no canta en los tranquilos valles?
¿Por qué no silba con la misma fuerza?
¿Por qué no quiere restallar la honda?
¿Por qué esta muda la habladora lengua,
que al amo le contaba sus sentires
cuando el amo le daba su licencia?
«¡El ama era una santa!...»,
me dicen todos, cuando me hablan de ella.
«¡Santa, santa!», me ha dicho
el viejo señor cura de la aldea,
aquel que le pedía
las limosnas secretas
que de tantos hogares ahuyentaban
las hambres, y los fríos, y las penas.
¡Por eso los mendigos
que llegan a mi puerta
llorando se descubren
y un padrenuestro por el ama rezan!
El velo del dolor me ha oscurecido
la luz de la belleza.
Ya no saben hundirse mis pupilas
en la visión serena
de los espacios hondos,
puros y azules, de extensión inmensa.
Ya no sé traducir la poesía,
ni del alma en la médula me entra
la intensa melodía del silencio
que en la llanura quieta
parece que descansa,
parece que se acuesta.
Será puro el ambiente, como antes,
y la atmósfera azul será serena,
y la brisa amorosa
moverá con sus alas la alameda,
los zarzales floridos,
los guindos de la vega,
las mieses de la hoja,
la copa verde de la encina vieja...
Y mugirán los tristes becerrillos,
lamentando el destete, en la pradera,
y la de alegres recentales dulces,
tropa gentil, escalará la cuesta
balando plañideros
al pie de las dulcísimas ovejas;
y cantará en el monte la abubilla
y en los aires la alondra mañanera
seguirá derritiéndose en gorjeos,
musical filigrana de su lengua...
Y la vida solemne de los mundos
seguirá su carrera
monótona, inmutable,
magnífica, serena...
Mas ¿qué me importa todo,
si el vivir de los mundos no me alegra,
ni el ambiente me baña en bienestares,
ni las brisas a música me suenan,
ni el cantar de los pájaros del monte
estimulan mi lengua,
ni me mueve a ambición la perspectiva
de la abundante próxima cosecha,
ni el vigor de mis bueyes me envanece,
ni el paso del caballo me recrea,
ni me embriaga el olor de las majadas,
ni con vértigos dulces me deleitan
el perfume del heno que madura
y el perfume del trigo que se encera?
Resbala sobre mí sin agitarme
la dulce poesía en que se impregnan
la llanura sin fin, toda quietudes,
y el magnífico cielo, todo estrellas.
Y ya mover no pueden
mi alma de poeta,
ni las de mayo auroras nacarinas
con húmedos vapores en las vegas,
con cánticos de alondra y con efluvios
de rocïadas frescas,
ni éstos de otoño atardeceres dulces
de manso resbalar, pura tristeza
de la luz que se muere
y el paisaje borroso que se queja...,
ni las noches románticas de julio,
magníficas, espléndidas,
cargadas de silencios rumorosos
y de sanos perfumes de las eras;
noches para el amor, para la rumia
de las grandes ideas,
que a la cumbre al llegar de las alturas
se hermanan y se besan...
¡Cómo tendré yo el alma,
que resbala sobre ella
la dulce poesía de mis campos
como el agua resbala por la piedra!
Vuestra paz era imagen de mi vida,
¡oh, campos de mi tierra!
Pero la vida se me puso triste
y su imagen de ahora ya no es ésa:
en mi casa, es el frío de mi alcoba,
es el llanto vertido en sus tinieblas;
en el campo, es el árido camino
del barbecho sin fin que amarillea.
... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ...
Pero yo ya sé hablar como mi madre,
y digo como ella
cuando la vida se le puso triste:
«¡Dios lo ha querido así! ¡Bendito sea!»


雨恼颦西子
晴扶睡贵妃
老夫方入定
为尔一撩诗


Poema integrante da série Solo Urbano para um Cântico dos Cântico
In: LAURITO, Ilka Brunhild Canteiro de obra São Paulo: Edicon:  Scortecci, 198 (Aldebarã)


Disse il diavol: - Ricciardetto ha seco,
per quel ch'io veggo, un leggiadro cavallo,
che gliel donòe lo imperator là greco,
e non vorrebbe a gnun modo lasciallo:
però, se in groppa a Baiardo lui reco,
questo destrier non potre' seguitallo,
tanto che troppo ci terrebbe a tedio.
Ma per servirti ho pensato il rimedio:


Die Flamme dieser reinen Seele brannte
Von Ewigkeit für Ewigkeit erlesen.
Du weißt's. Und das ist deines Liedes Lohn.«


Wenn ich den ganzen Himmel besäß,
Frau Venus schenkt' ich ihn gerne;
Ich gäb ihr die Sonne, ich gäb ihr den Mond,
Ich gäbe ihr sämtliche Sterne.


Riverite la sua possente mano,
non cercate, signor, la morte mia,
ché questo è 'l vero et a Dio caro zelo.


Ministro, no grifaño, duro sí,
que en Líparis Estérope forjó
(piedra digo behazar de otro Pirú)


岭北初程分外贪
惊心犹自怯晴岚
如何花木湘江上
也有黄茅似岭南


Ach wer kan leyden solche Qual?
Gleich wie das Wachs schmeltzt hie der Stahl.
Daß Fegfewr brennt so vngehewr/
Berg schmeltzen hie in diesem Fewr.


Lassan elnyeli a levegő-ég.
Hatalmas szárnya alig-alig lendül,
Ez „ama kiterjesztett erősség”.


je tu ovšem ještě ledacos
i co do krásy a do památnosti.
pod věží však zpívá v dubnu kos,
a pak dokola je zeleň mladosti,


Smittst jo din'n Kopp so dull –
wu süht dat ut!
Grad so, as kem wen wull,
du würrst sin Brut.


Da Capo.


In: SARDAN, Zuc Osso do coraçã I do auto Campinas: E da Unicamp, 199 (Matéria de poesia)


Des Schiffers geller Pfiff erscholl,
In See das Boot des Königs stach –
Ein Korb von frischen Blumen voll,
Glitt Blanche Nef, la Belle, nach.


ere the  Eagle hither flew,
Ere  Sons their pow'rful Virtues knew;
great Descendant rais'd them first to Fame,
And, from their Use, assign'd the Town its Name.
he chose Protectress of the Streams,
the City her Protectress claims;
Thus He, who of Man's Fall divinely sings,
Tells from old Records, wrote of  Kings.
The  well this ancient Story knew,
Statues their Devotion drew;
Of curious Art her noble  appears,
Safe from the Ruin of a thousand Years.
These salutary Streams alone can boast
Their Virtues not in thrice five Ages lost.
The floating Waters, from their hidden Source,
Thro' the same  keep unerring Course;
The flowing  meets dissolving ,
And heat in , till the Waters boil:
then, enrich the healing Stream,
to the  they give, and to the , .


Ihr kluges, dunkles Auge
Befraget, eh's erschrickt, –
So hat ihn oft beim Jagen
Ein Rehlein angeblickt.


i uléhám,... vstávám,... zatím se pozdí...
Než zimy mé uběhnou,
při tlapkání myší, při svítání mdlém
chci dopsat povídku svou...


„Holubičí zrak, šíj bílá.“


Di ciò prendo conforto nel coraggio,
e dolemi se voi doglia portate,
ché quando voi dolete io gioia non aggio.


Die Luft um Brust und Locken
Mir spielet frisch und mild,
Wohin denn willst du locken,
O Lust, so gotterfüllt?


Pod verandou ze dřev hrubých sbitou,
při pohárku zeleného vína,
sedíme si. Žhavé odpoledne.
Dole hluboko se modrá Dunaj,
za Dunajem továrny a domy,
cesty, dráha, zeleň v nedohledno.


By svůj život chránil bídný,
v poli klasy chudých drtí,
by král jezdil pohodlně,
sedlák potí se až k smrti.


	che ci ha ad esser negata l'audienza
e dato su 'l mostaccio delle porte,
che Cristo non ci arebbe pazienza?


lučiny květné, stromů besedu,
vždy řeknu si: „Sem Jansu povedu.


na stěžeň slétá poesie pták
a písně jeho, jež nám v duši kanou,
tam naděj kvílí v hloubí pochovanou.


Traut, Mädchen, leichten Rittern nicht!
Manch Ritter ist ein Bösewicht.
Sie löffeln wohl und wandern,
Von Einer zu der Andern,
Und freien Keine nicht.


云颙辞世几番春
老令霜髯未变尘
重拂旧题悲往事
幻身今幸作闲人


Mine are these Wonders, all thou see'st is mine;
But ah how chang'd! the falling poor Remains
Of what exalted once th'  Shore.
Look back thro' time; and from the gloom disclos'd,
Painting my words, behold the scatter'd Scene.
The Great Republick see! that glow'd sublime
With the mixt Freedom of a thousand States;
Rais'd on the Thrones of Kings her Curule Chair,
And by her Fasces aw'd the subject World.
See busy Millions swarming all the Land,
With Cities throng'd, and teeming Culture high:
For on her free-born Sons then Nature smil'd,
And pour'd the Plenty that belongs to Men.
Behold, the Country chearing, Villas rise,
In lively Prospect; by the secret lapse
Of Brooks now lost, and Streams renown'd in Song:
In  closing Vales, or on the brow
Of her brown Hills that breathe the scented gale:
On  viny coast; where peaceful Seas,
Fan'd by kind Zephirs, ever kiss the shore;
And Suns unclouded shine, and purest Air:
Or in the spacious Neighbourhood of ;
Far-shining upwards to the  Hills,
To  Roar, and  Olive Shade;
To where  lifts her airy Brow;
Or downwards spreading to the sunny shore,
Wav'd from the main, where  draws the Breeze.
See distant Mountains leave their Vallies dry,
And o'er the proud Arcade their Tribute pour,
To lave Imperial For ages laid
Deep, massy, firm, diverging every way,
From sea to sea, her Public Roads behold:
By various Nations trod, and suppliant Kings;
With Legions flaming, or with Triumph green.
Full in the Centre of these wondrous Works,
While Tombs of Heroes consecrate the way,
The Pride of Earth!  in her Glory see!
Behold her Demigods, in Senate met;
All Head to counsel, and all Heart to act:
The Commonweal inspiring every Tongue
With fervent Eloquence,  and ;
Ere low  taught the
To know a  voice. Astonish'd, mark
Her Forum, earnest, popular, and loud,
In trembling wonder hush'd, when the two SIRES,
As they the  greatly quell'd,
Stood up the  of the State.
See Justice judging there in Human Shape.
Hark how with Freedom's voice it thunders high,
Or in soft murmurs sinks to TULLY'S tongue.
Her Tribes, her Census see; her Generous Troops,
Whose Pay was Glory, and whose best Reward
Free for their Country and for ME to die;
Ere Mercenary Murder grew a Trade.
Mark, as the purple Triumph waves along,
The highest Pomp and lowest Fall of Life.
Her Festive Games, the School of Heroes, see;
Her Circus, ardent with contending Youth;
Her Streets, her Temples, Palaces, and Baths,
Full of fair Forms of Beauty's eldest born,
And of a Race by Plastic Virtue mark'd.
While Sculpture lives around, and  Hills
Lend their best Stores to heave the pillar'd Dome:
All that to  Grandeur the soft Touch
Of  Art can join. But Language fails
To paint this Sun, this Center of Mankind;
Where every Virtue, Glory, Treasure, Art,
Attracted strong, in heighten'd lustre met.


Es weint aus hundert Sprossen
Die Rebe, die zum Stock sich zweigt,
Und Tränen, reich ergossen,
Gestehn, was sie verschweigt.


Sein Götzendinst kam aus der Höll;
Nun findt er seine zeugungsstell.
Das Christenblutt, von Rom vergossen,
Ist duppelt über Rom beschlossen.


¿Sevilla?... ¿Granada?... La noche de luna.
Angosta la calle, revuelta y moruna,
de blancas paredes y obscuras ventanas.
Cerrados postigos, corridas persianas...
El cielo vestía su gasa de abril.


Immittelst sitzet droben
Der Herr zu Gottes Rechten Hand,
Woselbst Ihn herrlich loben
Der Engel Kohr: In solchem Stand'
Ist unser Fleisch zu finden.
O welch' Ein Ruhm und Ehr'!
Es müsse nun verschwinden,
Was uns betrübt so sehr,
Den unser Theil regiret
In grosser Herrligkeit,
Wohin Er uns auch führet,
Wen wir der Sünd' entfreit.


荷钱初放乱浮萍
却有新条结翠屏
几日小园无雨到
莫斟池水入花瓶


Slyšel jsem děti, jak se ptaly matek
– kdy přijde tati – v klín jich stuleny...
V mé duši povstal náhle divný zmatek,
jak šel bych bos přes horké kameny...


أَنَا يُوسُفٌ يَا أَبِ يَا أَبِي، إِخْوَتِي لَا يُحِبُّونَنِي، لاَ يُريدُونَنِي بَيْنَهُم يَا
أَبِ يَعتدُونَ عَلَيَّ وَيرْمُونَنِي بِالحَصَى وَالكَلَامِ يُرِيدُونَنِي أَنْ أَمُوتَ لِكَيْ
يَمْدَحُونِي  وَهُمْ أَوْصَدُوا بَابَ بَيْتِك دُونِ وَهُمْ طرَدُونِي مِنَ الحَقْلِ هُمْ
سَمَّمُوا عِنَبِي يَا أَبِ وَهُمْ حَطَّمُوا لُعَبِي يَا أَبِ حِينَ مَرَّ النَّسِيمُ وَلَاعَبَ
شَعْرِيَ غَارُوا وَثَارُوا عَلَيَّ وَثَارُوا عَلَيْكَ، فَمَاذَا صَنَعْتُ لَهُمْ يَا أَبِي؟
الفَرَاشَاتُ حَطَّتْ عَلَى كَتِفَيَّ، وَمَالَتْ عَلَيَّ السَّنَابِلُ، وَالطَّيْرُ حَطَّتْ على
راحتيَّ فَمَاذَا فَعَلْتُ أَنَا يَا أَبِي؟ وَلِمَاذَا أنَا؟ أَنْتَ سَمَّيْتنِي يُوسُفًاً، وَهُمُو
أَوْقعُونِيَ فِي الجُبِّ، وَاتَّهمُوا الذِّئْبَ؛ وَالذِّئْبُ أَرْحَمُ مِنْ إِخْوَتِ أُبَتِ!
هَلْ جَنَيْتُ عَلَى أَحَدٍ عِنْدَمَا قُلْتُ إنِّي رَأَيْتُ أَحدَ عَشَرَ كَوْكبًا، والشَّمْسَ
والقَمَرَ، رَأَيتُهُم لِي سَاجِدِينْ


Oblohou vítr mraky honí,
hned slunce plá, hned stín je cloní,
a řidnoucími větvemi
ve hvozdě jasní se a tmí.


Wie im Traum trifft sie ein Lachen;
Und sie taumelt in die Schmiede,
Scheu geduckt vor seinem Lachen,
Wie der Hammer hart und rüde.


休公遂不起
难料复难忘
玉骨随薪尽
空留一分香


Lebe wohl, o Eden, dessen Reize doppelt ich gefühlt
Wo die Woge purpurfarbig um die felsigen Gärten spült!
Gern um deine Zauber hätt ich eingetauscht das größte Reich;
Doch es ist dem Feuerberg dort meines Vaters Busen Gleich!


Con qualche bicchierin pieno di vino
Provano i Re se alcun tiene il secreto.
Se mostri i versi tuoi, prima un tantino
Provar rammenta in modo assai discreto
Se di volpe o colomba è quel bocchino
Che loda i versi tuoi. Più dell'aceto
Quintilio fu nel censurar mordace,
Ma pur ei ben facea; così mi piace.


Hermano Alí, el de la Patria Buena,
hecho de sangre, barricada y pueblo.
Hermano de Jesús, el camarada,
pendiente del juguete aquí en la tierra.
Sembraste la justicia a mano llena
disparando en la vida tus canciones
con ronca voz y corazón al vuelo...
las flores hoy palidecieron.
Alí, sabemos que la marcha es lenta
y sigue siendo marcha, camarada,
en cada Nicaragua de la tierra.
La llovizna y el cielo camaradas,
todos los camaradas de la tierra
sembrarán hasta el fondo la alborada.
A partir de tu muerte tempranera
entre la rabia y la ternura tuyas
nuestra vida será la camarada
que puño en alto acortará caminos.
Acortará el camino a la llovizna
para que abone la simiente a tiempo;
acortará el camino a la alborada
para que se abra la mañana en fuego.
A partir de tu muerte, camarada,
sabemos que hacen falta muchos golpes
para matar la muerte y su carnero.
A partir de tu muerte, Alí Primera,
le nacerán pestañas a la aurora
para que llegué al corazón del pueblo.


Az ég borult, s szél mégse leng;
Az ég villámlik szárazon;
Ha üt, nem hallja senkisem;
Mézharmat csillog a gazon.
A habok oly halkan susognak,
Mint a haldoklók ajkai,
Kik jobb világ titkába látnak,
De nem bírják kimondani.


Jede Freude flieht aus ihrem Kreise,
Alles, was sie fröhlich sonst gemacht;
»Mutter!« jammern sie an Deinem Grabe,
»Mutter!« tönt's in öder Mitternacht.


Když to Janek slyšel, zhurta vstal:
„Cože? Věru, splatím psí tu zradu?
Cukr v noci na lotra si hrál,
za to ve dne pocuchám mu bradu!


أَوانِيَ هَمٌّ فَأَلقى أَواني
وَقَد مَرَّ في الشَرخِ وَالعُنفُوانِ
وَضَعتُ بُوانيَّ في ذِلَّةٍ
وَأَلقَيتُ لِلحادِثاتِ البَواني
ثَوانِيَ ضَيفٌ فَلَم أَقرِهِ
أَوائِلَ مِن عَزمَتي أَو ثَواني
فَيا هِندُ وانٍ عَنِ المَكرُما
تِ مَن لا يُساوِرُ بِالهُندُواني
زَوانِيَ خَوفُ المَقامِ الذَمي
مِ عَن أَن أَكونَ خَليلَ الزَواني
رَوانِيَ صَبري فَأَضحَت إِلَيَّ
عُيونٌ عَلى غَفَلاتٍ رَواني
عَواني قَضاءٌ دُوينَ المُرادِ
وَما بِكرُ شَأنِكَ مِثلُ العَوانِ
وَهَل جَعَلَ الشائِماتِ الوَميضَ
تَوانِيَ غَيرُ اِتِّصالِ التَواني
فَما لِرِكابِكَ هَذي الوُقوفِ
عَدا حادِيَيها الَّذي يَرجُوانِ
حَوانِيَ لِلوِردِ أَعناقَها
وَما عَلِمتُ أَيَّ وَقتٍ حَواني
وَلَم يَلقَ في دَهرِهِ أَجرَبِيٌّ
هَوانِيَ فَليَنأَ عَنّي هَواني
وَعِندِيَ سِرٌّ بَذِيُّ الحَديثِ
كُنتُ عَنهُ في العالَمينَ الغَواني
إِذا رَملَةٌ لَم تَجِئ بِالنَباتِ
فَقَد جَهِلَت إِن سَقَتها السَواني
جَرَيتُ مَعَ الدَهرِ جَريَ المُطيعِ
بَينَ اللَياحِيِّ وَالأُرجُواني
كَأَنِّيَ في العَيشِ لَدنُ الغُصو
نِ مَن شاءَ قَوَّمَني أَو لَواني
وَلا لَونَ لِلماءِ فيما يُقالُ
وَلَكِن تَلَوُّنُهُ بِالأَواني
وَفي كُلِّ شَرٍّ دَعَتهُ الخُطوبُ
شَواسِعُ مَنفَعَةٍ أَو دَواني
وَأَجزاءُ تِرياقِهِم لا تَتِمُّ
إِلّا بِجُزءٍ مِنَ الأُفعُوانِ
فَلا تَمدَحاني يَمينَ الثَناءِ
فَأَحسَنُ مِن ذاكَ أَن تَهجُواني
وَإِنِّيَ مِن فِكرَتي وَالقَضا
ءِ ما بَينَ بَحرَينِ لا يَسجُوانِ
وَإِنَّ النَهارَ وَإِنَّ الظَلامَ
عَلى كُلِّ ذي غَفلَةٍ يَدجُوانِ
وَكَيفَ النَجاءُ وَلِلفَرقَدَينِ
فَضلٌ وَآلَيتُ لا يَنجُوانِ
فَلَم تَطلُبا شيمَتي ناشِئَينِ
وَعَمّا لَطَفتُ لَهُ تَحفُوانِ
فَإِن تَقفوا أَثَري تُحمَدا
وَإِن تَعرِفا النَهجَ لا تَقفُوانِ
وَقَد أَمَرَ الحِلمُ أَن تَفصَحا
وَنادى بِلُطفٍ أَلا تَعفُوانِ
فَلَن تَقذَيا بِاِغتِفارِ الذُنوبِ
وَلَكِن بِغُفرانِها تَصفُوانِ
وَلَولا القَذى طِرتُما في الهَواءِ
وَفي اللُجِّ أُلفَيتُما تَطفُوانِ
فَكونا مَعَ الناسِ كَالبارِقينِ
تَعُمّانِ بِالنورِ أَو تَخفُوانِ
فَلَم تُخلَقا مَلَكي قُدرَةٍ
إِذا ما هَفا الإِنسُ لا تَهفُوانِ
أَلَم تَرَنا عُصُرَي دَهرِنا
يَأودانِ بِالثِقلِ أَو يَأدُوانِ
وَما فَتِئَ الفَتَيانِ الحَياةَ
يَروحانِ بِالشَرِّ أَو يَغدُوانِ
عَدُوّانِ ما شَعَرا بِالحِمامِ
فَكَيفَ تَظَنُّهُما يَعدُوانِ
أَلا تَسمَعُ الآنَ صَوتَيهِما
بِكُلِّ اِمرِئٍ فيهِما يَحدُوانِ
وَما كَشَفَ البَحثُ سِرَّيهُما
وَما خِلتُ أَنَّهُما يَبدُوانِ
وَكَم سَرَوا عالَماً أَوَّلاً
وَما سَرُوا فَمَتى يَسرُوانِ
وَبَينَهُما أَهلَكَ الغابِرينَ
ما يَقرِيانِ وَما يَقرُوانِ
إِذا ما خَلا شَبَحي مِنهُما
فَما يُقفِرانِ وَلا يَخلُوانِ
قَلَينا البَقاءَ وَلَم يَبرَحا
بِنا في مَراحِلِهِ يَقلُوانِ
وَكَم أَجلَيا عَن رِجالٍ مَضَوا
وَأَخبارُ ما كانَ لا يَجلُوانِ
كَما خُلقا غَبَرا في العُصو
رِ لا يَرخُصانِ وَلا يَغلُوانِ
تَمُرُّ وَتَحلو لَنا الحادِثاتُ
وَما يَمقَرانِ وَلا يَحلُوانِ
إِذا تَلَوا عِظَةً فَالأَنا
مُ لا يَأذَنونَ لِما يَتلُوانِ
مُغِذّانِ بِالناسِ لا يَلغُبانِ
وَسَيفانِ لِلَّهِ لا يَنبُوانِ
وَلَو خُلِقا مِثلَ خَلقِ الجِيادِ
رَأَيتَهُما في المَدى يَكبُوانِ
لَعَلَّكُما إِن تَهُبَّ الصَبا
إِلى بَلَدٍ نازِحٍ تَصبُوانِ
فَلا رَيبَ أَنَّ الَّذي تُحبِيا
نِ أَفضَلُ مِنُ الَّذي تَحبُوانِ
فَعيشا أَبِيَّينِ لِلمُخزِيا
تِ مِثلَ السِماكينِ لا تَأبُوانِ
إِذا شَبَّتِ الشِعرِيانِ الوَقودَ
فَفي الحُكمِ أَنَّهُما تَخبُوانِ
وَكونا كَريمَينِ بَينَ الأَني
سِ لا تَنمُلانِ وَلا تَأثُوانِ
إِذا الخِلُّ أَعرَضَ لَم تُلفَيا
لِسوءِ أَحاديثِهِ تَنثُوانِ
وَإِن لَم تُهيلا إِلى مُعدِمٍ
طَعاماً فَيَكفيهِ ما تَحثُوانِ
وَجَهلٌ مُرادُ كَما في المَقيظِ
عَهداً مِنَ الوَردِ وَالأُقحُوانِ
وَما الحادِيانِ سِوى الجُندَبَي
نِ في حَرِّ هاجِرَةٍ يَنزُوانِ
وَما أَمِنَ البازِيانِ القِصاصَ
وَأَن يُؤخَذا بِالَّذي يَبزُوانِ
فَإِن تُهمِلا كُلَّ ما تَخزُنانِ
فَلَم يَأتِ بِالخَزيِ ما تَخزُوانِ
وَلا توجَدا أَبَداً كاهِنَينِ
تَروعانِ قَوماً بِما تَخزُوانِ
وَنُصّا إِلى اللَهِ مَغزاكُما
فَذَلِكَ أَفضَلُ ما تَغزُوانِ
وَلا تَعزُوا الخَيرَ إِلّا إِلَيهِ
فَيَجني الشِفاءُ بِما تَعزُوانِ
وَإِن عُرِّيَت كاسِياتُ الغُصو
نِ فَلتَكسُ بِالدِفءِ مَن تَكسُوانِ
وَضِنّا بِعُمرِكُما أَن يَضيعَ
وَلا تُفنِيا وَقتَهُ تَلهُوانِ
بِذِكرِ إِلَهِكُما فَأبَها
لَعَلَّكُما بِالتُقى تَبهُوانِ
فَيا رُبَّ طاهي صِلالٍ يَبيتُ
مُتَّخِذاً طَعمَهُ يَطهُوانِ
وَسيرا وَساعَينِ في المَكرُما
تِ لا تَدلُجانِ وَلا تَقطُوانِ
مَطا بِكُما قَدَرٌ لا يَزالُ
جَديداهُ في غَفلَةٍ يَمطُوانِ
فَوَيحٌ لِخاطِئَتَي مارِدٍ
تَنُصّانِ في ما لَهُ تَخطُوانِ


A odešly. Sám klečel jsem,
jen ticho svaté modlilo se za mne
a věčná lampa bdělým světélkem
dál zpívala své žalmy plamné...


Uraságába haggya küncsös Budának,
Jó Magyarországnak és Erdélországnak,
És az Tótországnak, az Horvátországnak,
Végre Bécsországnak, az fölső Csehországnak.


Zatrať si mne, pane, chceš-li,
ale ženě ušetř bolu,
andělíčka svého sešli
k Lidunčině kolébce!“ –
Zalkal tiše, – pohléd k nebi. –
Plný měsíc smál se dolů. –
Jízlivě se takto šklebí
jenom školní inšpektor.


Prosinec přišel. Mrazy kruté
v les zadýchaly. – Jako přižehnuté
do temna zrudly mladé dubiny.
A suché listí smutně lesem šumí.
Sníh rozletěl se, zavál pěšiny,
jen myslivec je pod ním hledat umí.
Les hluchý je a ztrnulý a němý.
Snět zasněžená kloní se až k zemi
a všechno kolem leskne se a svítí.
Jak chaloupka tam z bájky podivná
v zavátých lesích stojí myslivna,
ze stříbra zdá se vystavěna býti!
Mráz jinovatkou okna zakrývá,
však dechem svým ji někdo rozhřívá,
sklem prohřátým se v dálku zadívá.


Gh'è staa vun ch'el m'ha ditt che l'è perchè
gh'hoo on'ideja sul gust oriental,
come se ved deffatt in suj vental
e in suj basgiann antigh di canapè!


Ten milý poet dá Ti v odvetu
– a tu je vděčnost jeho vrchovatá! –
pochybných hořkých hrstku sonetů,
podzimní sklizeň jeho právě sžatá.


Ich bin ein Feuerbrand und schwimme
In einem Eismeer hin und her.
Es kommt die Nacht, wo ich verglimme,
Dann sprüh ich keine Funken mehr.


Du o Licht von dem Licht, Gottmensch, groß durch den Tod
An dem Kreuz! Hehr Sühnopfer! Herrlicherer Dem,
Der abfiel und umkehrt, der, Staub, schlief und darauf erst,
Ein Unsterblicher wie sie, Glanz der Engel empfäht!


Okřídleným diamantem v jase
v břízy vlasech světluška se mihla,
křepelice v polích ozvala se,
v buku snětích pěnkava se líhla.


Práce lehčil těšícými slovy,
Rozděluje štědře plat y šat,
Sám třel nouzy, aby mroucý vdovy
Plazýcých se dítek ztišil hlad.


ليست ساقيةً في حانةٍ هي امرأةٌ تُحسنُ صقلَ الأقداح باللطف، وسكبَ الراح بالظرف، وملاعبة أرواح المولعين باللهو والعب وَرَثَتْ الحانةَ من أبيها وأتقنتْ عنه المِهنةَ وبَزَّتْ أمَها في الجمال والحيل فلم يبق شاعرٌ مَرَّ الحيرةَ إلا زارَ «حانة شهلاء» و تولعَ به ولا عاشقٌ إلا تدلَّه بغنجه حتى قيل: ليلتان في الحيرة تغنيان عن العمر الباق ليلةٌ في هوائها وليلةٌ في هواها»
وكانوا يَعنُونَ حانة «شهلاء» بهوى الليلة الثاني
فما إن انتهى طرفة من كأسِه الثالثة حتى التفتَ إلى «المتلمس» قائلاً: يا متلمس، أظنكَ ستذهبُ إلى ملكك وحدانتفضَ المتلمس كمن استشعرَ تخلي طرفة عن الأمر برمته: لكنهم حَمَّلوكَ رسالتَهم وأودعوكَ أمانةً لابد لك من أدائه
فقال طرفة مستخفاً: ها أنتَ أحرصَ مني عليها وأقدَرَ على صونها، ولك خبرةٌ في حضرة الملو أما أنا فلا قِبَلَ لي بالملو لا أقصدُ ملكاً ولا أقفُ بباب ملكٍ ولا أنتظرُ ملكاً ولا أطلبُ شيئاً من ملكْ فاذهبْ عن
ثم مالَ ناحية شهلاء مداعباً: يا مليكة الليل والنها بحق ملكٍ لن أذهب إليه تعالي أتزوجُكِ هذه الليلوقع هذا القولُ صاعقاً على شاعرٍ يقال له «الأقيشر» كان حاضراً في الحانة ليلتها، وكان مأخوذاً بشهلاء، فالتفتَ منقضَّاً بكلامِه على طرفة:
«لكنكَ نصرانيٌ يا طرفة»
فردَّ عليه طرفة:
«وماذا يعني هذا؟»
وكانتْ شهلاءُ قد اشتملتْ كأس طرفة لتسكب ل فيما تقول له مستجيبةً لدعوة طرفة:
«أهذه الليلة أمْ لهذه الليلة؟»
طارَ عقلُ «الأقيشر» صارخاً بها:
«ولكنكِ يهوديةٌ يا شهلاء»فالتفتتْ إليه مستنكرة:
«وماذا يعني هذا؟»
فارتجتْ أرجاء الحانة ضاجَّةً لفرط الترنّح الذي بعثه بوحُ طرفة، والغنج الذي استجابت به شهلا فأمعنَ طرفة تحديقاً في جيبِ شهلاء، الذي يَفْسحُ لصدرها العارم ما يكفي لاندلاعة نمرين هاجمين يتجليان في مرمى نظرات الثملِ وبصيرةِ السكرانْ حتى إذا ما تجاسَرَ طرفة على مَدِّ يده لجَسِّ الجسد البضّ نهرته شهلاء:
«لا أسمعُ كلامَ السكارى ولا أقبلُ تطاولهم»
رَمَقَ طرفة المتلمس المذهول، الذي كان قد بدأ يتخبَّط في وحشة مهمته المتعثر منحه ابتسامة صارم وأمسك يد شهلاء بثبات كمن يؤدي طقساً: «كوني بيتي في الحيرة كلما قصدتُه تعالي أبني بكِ وأكتب عليك»
فرَدَّتْ شهلاء:
«أخرجْ من خمرتك الليلة تدخل بي غداً فعلينا أن نذهب إلى من يشهد على ذل فهل تأتي نحتكم إلى النار؟»فقال طرفة:
«هل تأتين أحتالُ بكِ أمامَ الجنة؟»
هبّ المتلمسُ صارخاً كمن فاضَ به:
« أيها الغلامُ الفاجرُ تترك رسالة قومك لتذهبَ الى جحيم هذه اليهودي ما أجبنك عندما يطلبك الموقفُ الشجاع »فانفجرَ طرفة:
«فلتأخذك شجاعتك إلى ملك وليذهب كل منا إلى ما يُحبْ أما أنا فلستُ من باب الملو ففي الحياة ما يُغني عنه وقلْ لقومي أن يعدلوا في ما بينهم قبل أن يطلبوا عدلاً من ظالم»
تفجرَ الغضبُ بالمتلم وعرف أنه لا محالة ذاهبٌ بالرسالة وحدَ فعمد إلى ترهيب طرفة:
«اعلمْ أن الملك يعرفُ انك قادمٌ معي غداً للقائ فإذا بلغه رفضُك الذهاب فلن يغفر لك»
فعاجله طرفة:
«أبلغه ألا ينتظرَ مني زيارةً ولا مديحاً»قال المتلمس:
«بحق المسيح إنك تلعبُ بالنار مع ملك فاتكٍ هذا الذي يدعونه «مضرِّط الحجارة» لفرط بطشه»
ضَحكَ طرفة مستجيباً لنزوع السُخرية والعبث في كيان فيما الخمرةُ تصعدُ به:
«لا أفهمُ كيفَ أن ملكاً يقبل بمثل هذا الوص لولا أنه فعلاً كيسُ ضراطٍ كبيرٍ»
ثم نهض متألقاً بخمرته:
«اِذهَبْ إلى ملكك وقل له إنني ذاهب إلى العرس وعليه أن يذهبَ إلى ما يُريد»
هاجَ المتلمسُ خارجاً من الحان كمن يهرب عن سَماع كلامٍ يُضاعفُ ذعرَه، راكضاً نحو مهمةٍ أدرك بغتةً أنها أثقلُ على كاهلهِ من القت
رُويَ أن أحداً لم يعرف ما الذي كان يذهبُ إليه المتلم غيرَ أن روايةً قالت أن قوماً صادفوه هائماً على وجهه في طريق الشام بعد أيا ورَوى بعض السابلة أنهم صادفوا شخصاً يعبر دجلةَ يهذي سائلاً عن أقرب طريقٍ إلى الجزير ويتلفتْ مذعوراً كمن يهرب من نارٍ تلحقُ بثياب وقيل أن طرفة هو الآخر قد فَرَّ هارباً بعد ليل شهلا تاركاً الحيرة نحو الأرجاء الشاسع وقيلَ أن عمرو بن هند قد سَمعَ عن وقائع حانة شهلا فغضبَ وعزمَ على مطاردة طرفة والفتك ب فأرسلَ إلى عماله في طلب طرفة وملاحقته بعد أن دخل عليه المتلمس وحد
ماذا يريد ملكٌ من شاعرٍ لا يريدُ شيئاً ؟


Ha én tenéked volnék, oh pohár!
Ki nem fogynék a borból sohasem;
Aztán, ha nékem volnál, oh pohár!
Innál belőlem véges-végtelen.


Hernieder durch stäubende Flocken
Bricht matt des Mondes Glanz,
Und fort beim Schalle der Glocken
Wallt mir zu Häupten der Geistertanz.


Mudrán líbaje dceru, své jediné štěstí,
Volal ji v život, a skočiv nemoha zmocy
Radosti své, že se na živě k dobrému otcy
Stiskuje, plésal, jak plésá lekané dítě,
Vyjdeli z houští v kraj, a matinku zočí.
Ouzkosti se sebe shodiv milenku líbal,
K srdcy ji vinul, a potokem vycediv slzy
Na zemi klekl, a k Bohu a za drahé dítě
Modle se vyjevil cyt, jenž v sevřeném srdcy
Šlehaje paměti, smyslu y opatrnosti
Na čas ho zhostil. Jen v rozmilém dítěti oči
Zaryv, jediné hnutím řídě se jejím
Zapoměl na všecken svět; vždyť otcova sláva
Kvetla co růže, a novou kouzlila krásou.
Nebe se otvírá a zčištěné krásy
Se svého rozseje lůna. Ach! na srdcy leží,
Stařečku, tvém tvá duše, tvé spanilé dítě.
Oči jen mluví, srdce jen tluče, a duši
Cytové vroucý sýlí mužnosti ohněm.
Rozkoše mžik již vyhladil nebezpečenství,
Ouzkosti mrou, a radosti kvítky co hvězdy
Na nebi spanilejší zmužilost rodí.
Byť se vyřinul vztek, ctnost netrne pevná,
Bouřemi příkořenství kráčeti směle
Bude co hrdina v věčnosti chrám, y se vyhne
Outoku lítého draka. O předrahé dítě!
Utěcho má! tybys chlapkyně rozmařilosti,
Potrava žadosti zlé se plazyti měla
V kalině necti? Ha! raději zoufalec bodnuv
Do srdce meč sám zmařím ozdobu milou,
Nežliby neřesti červ květ neviny zrušil.
Protoli nad život svůj jsem miloval tebe,
Nedbaje bouří, nedbaje vyhlazujícých
Morů házel se v proud vší ouzkosti, aby,
Panno! tě žádosti vír jak chudinu schvátil?
Protoli vštípil jsem ctnost jak nebesa čistou
Do srdce tvého, by vichřice hanebnosti
Zvrátila strom mé slávy, a ukrutenství
Zbořilo svobody ráj? Tys jediné štěstí
Života mého, tys koruna krásy a lásky,
Dokud co slunce se vnadami nevinnosti,
Dušinko, stkvíš; tvé krásyli hvězda se zatmí,
Divochli přemoha ctnost hrob blahosti zryje,
Otec y zahyne tvůj, y naděje sladká
Nevinné lásky. To řekl, a rozmilé dceři
Na srdce klesl, pak spoutav rozbroje v srdcy
Vyhledal skrýš, by zde nevinu ukryl, neb umřel.


»En llorar conviertan,
mis ojos, de hoy más,
el sabroso oficio
del dulce mirar,
pues que no se pueden
mejor ocupar,
yéndose a la guerra
quien era mi paz.
Dejadme llorar
orillas del mar.


co zatím život se šíleně řítí,
nevíme kudy a nevíme jak.
Jedenáct bije už. Čas už je jíti.
Vždyť o půldvanácté odjíždí vlak...


Ich kann nicht liebeln,
Ich kann nicht schranzen;
Mußt mich nicht brechen,
Mußt mich verpflanzen.«


Ja sprichst du, wie mich dünkt: wo bleibt die Freyheit nun?
So kann ja niemand was nach eignem Willen thun!
Warum nicht, werther Freund? wir thun ja, was wir wollen:
Und thun doch allezeit, was wir verrichten sollen.
Gott lenkt uns stets mit Glimpf, und nicht durch harten Zwang:
Das Gute lieben wir, wir fliehn den Untergang,
Und was ihn wirken kann. So kann uns Gott regieren:
Er zeigt uns beydes nur; das wird uns selbst schon rühren.
So giengs mit deiner Braut. Gott zwang dich nicht zu ihr;
Er gieng ganz unvermerkt den besten Weg mit dir.
Er führt dich an den Ort, wo du ihm treulich dienest:
Und da du nun geneigt zum Ehestande schienest,
So wies er dir ein Kind voll Tugend und Verstand;
Sogleich ward ihr dein Herz recht kräftig zugewandt.
Der, so die Herzen prüft, hat dieß vorher gesehen;
Er hat es auch gewollt: und doch ists frey geschehen.


Talvez eu não seja o herói que você sempre sonhou
    Mas sempre estive presente quando você precisou
    Tivemos muitas aventuras absurdas
    Que perto do abismo chegou
    Mas de hoje em diante
    Prometa que irá se cuidar
    Sabes que a vida é curta
    Quem à entrega tão fácil


年康不可失
遗秉寡妇攘
及此召业户
官家蠲逋粮


Echase al agua, entiende verdadero
(¡oh necio amor!) fantástico traslado,
y por besar a su engañoso amado,
se bebe de la fuente el curso entero.


寒窗清苦孰能禁
为访梅花踏雪寻
读罢轲书长闭户
静中又复得存心


Milada a Helena!
Dvě hvězdy nade mnou planou a svítí,
jedna je do tmy věčné vnořena
a druhá do plného lesku žití,


že to boží slunce dobré
ano zemi jaro dává,
jehož kvítí tisíceré
s jeho zlatem si zahrává;


Bald aber mußte ich erstaunt gewahren,
Daß sie zu mir hinab schoß in den Wagen,
Doch schien mir dies Vertrau'n zugleich ein Zagen
Vor einem andern Feind zu offenbaren.


Meine Glieder blühen, die Fußwurzeln saugen;
Froh bin ich Frühling, stark bin ich Werde?
Ich mag an keinen Gott mehr glauben –
Ich hebe meine Grünländer-Stirn!
»Ich!« brandet es in meinem Stromgehirn,
»Mein ist die Erde!«


Ó Ježíšku! to je čížků!
či to budou strnádkové
o žlutavém bříšku?


My ti, nevěsto, jen
prostě připíjíme,
my cit v slova zlatá
odíť neumíme.


飘飘黄叶坠幽庭
万里无云宇宙清
飒飒凉飙生户外
韶阳三句转分明


Das ist noch lang die Freiheit nicht,
Sein Recht als Gnade nehmen
Von Buben, die zu Recht und Pflicht
Aus Furcht nur sich bequemen!
Auch nicht: daß, die ihr gründlich haßt,
Ihr dennoch auf den Thronen laßt!
Pulver ist schwarz,
Blut ist rot,
Golden flackert die Flamme!


Anda já o luar pelos caminho
Há brandas serenatas pelos ninho
— Tu fitas num anseio a minha boca!


残月送君去
还复照妾归
生憎日光夺
不得长辉辉


Dieß ist der Lauf der Welt, gelehrtberedter Freund!
Der oft noch ärger wird, als mancher glaubt und meynt:
Zumal, wer so, wie du, sich nicht an Moden bindet,
Und doch erbaulich lehrt, und doch viel Beyfall findet.
Da flucht der Handwerksneid; da schilt er auf die Art,
Darnach, als er studirt, noch nicht gepredigt ward;
Nennt alles Neuerung, was sich von dem entfernet,
Was er zu seiner Zeit, doch auch als neu, erlernet.
Wie kömmt es, daß er schmählt? Wie kömmts, daß er dich haßt?
Bloß, weil dein Schuh sich nicht auf seinen Leisten paßt;
Bloß, weil dein Hut sich nicht auf seinen Kopf läßt drücken,
Und deine Kleider sich auf seinen Rumpf nicht schicken.


con que pusiste fin a tantos males,
que es mengua de tu honrado sentimiento
decir que te ayudaste de puñales.


 Così di mese in mese e d'anno in anno
amandosi e vivendo lemme lemme,
è certa, cara mia, che camperanno
a dieci doppî di Matusalemme.
E noi col nostro amore agro e indigesto
invecchieremo, creperemo, e presto.


»Was macht deine Hulda auf einsamem Schloß?«
Sprach einstens ein Ritter aus höfischem Troß.
»Wie konntest du's wagen, so jung und so schön,
So lang' von der lieblichsten Gattin zu gehn?«


Tempel der Dreifaltigkeit,
Kammer ewger Reinigkeit,
Freude, die der Engel küßt,
Mutter, Jungfrau, sei gegrüßt.


L'Affetto, po' gusta el cibo
de la grazia gratis data,
(lo 'Ntelletto êlla memoria
tutta en sé ll'à renovata)
êlla voluntà mutata
plagne con gran discidranza
la preterita offensanza;
e nullo consol se vòl dare!


Em confusão tão alta, Ó Varão forte
(Lhe disse um dos etéreos cavaleiros)
Os que presentes vês, da lei da morte
Livres já, os bens gozamos verdadeiros:
Fomos dos escolhidos, a quem a sorte
Tocou ser de Sequeira companheiros:
As vidas nos tirou Malaca fera,
Por ti vingança nosso sangue espera.


Ganz Holland hat in vorgen Tagen
Kaum einmahl ihre Blum gesehn,
Soll Deutschland ihren Flor gestehn,
So kan es nur von zweymahl sagen.
Europa kommt fast klagend ein,
Und murret über das Geschicke,
Daß ihr dieß sonderbahre Glücke
So wenigmahl soll wissend seyn.
Die Allmacht will im Glück bey diesen rauhen Zeiten,
Durch dieser Pflanze Pracht vor Amsterdam bereiten.


Kol páté přijde kadet mladý,
to návštěva je skoro denní.
Ten divoký hoch! Marné rady!
Jen smích – a není k napravení!


The earth's fair bosom; while the streaming veil
Of lucid clouds with kind and frequent shade
Protect thy modest blooms
From his severer blaze.


Kind und Mutter sind erblichen,
ihrer Jugend Glanz wird greis,
sie sind todfarb' angestrichen,
Händ' und Herzen werden Eis.
Wir auch sterben hin mit ihnen,
die wir itzt ihr Grab bedienen.


Liguro mar che quella terra inondi,
Che tra 'l gallico siede e il tosco lido
Là 've stende Appennin la fronte a Giove,
E il piè securo al gran Nettuno porge;
Ecco che a riveder le tue contrade
La bella Pianta mia lieta ritorna.
Non l'arabico sen, non l'Indo o 'l Mauro,
Tutti ebber mai tante ricchezze insieme
Quante tu sol, che pur t'agguagli al cielo.
Qual potrai preparar sì largo onore
Che parte almen dei suoi gran merti adempia?
Legno onorato che sì dolce incarco
Per le salse onde al proprio albergo porte,
Non invidiar chi già gli antichi duci
Per conquistar l'aurato vello addusse,
Né chi fuor del dover portò già d'Argo
Con sì eccelsa beltà l'incendio a Troia.
Ché l'uno e l'altro avea men degna soma;
Quel di virtude, e di bellezze questo.
Ben dêi securo andar, ché l'acqua e 'l vento
Non pôn crucciosi star dov'ella appare.
Sa con la vista sol de' suoi bei rami
Al gran padre del mar tôrre il tridente,
E d'Eolo sa furar la rabbia e 'l corno.
Taccian con questa d'Alcïon le figlie,
Ché al più rigido verno, al ciel più torbo,
Più riverenza assai fan l'aria e l'onde
Al suo dolce apparir, che al nido loro.
Ma se appresso le son, dovunque vada,
Bellezza, leggiadria, le Grazie e l'Ore,
Qual maraviglia fia, se ciò n'avvegna?
Poi la madre d'Amor ch'ivi entro nacque
Le dona tal virtù nel natìo loco,
Ché offender non la può tempesta o vento.
Con soave spirar l'amata barca
Zefiro spinge, e con Amor talora
Crollando i rami suoi le vele oblìa,
Onde il felice andar più tardo fassi;
E in fra sé dice: Poi che volse il cielo,
Poi che il mar mosse e si fermò la terra,
Poi ch'ebbi il corso, non condussi forse
Sì ricca merce in Orïente ancora.
Se dunque pigro son, non m'abbia a schivo,
Ché in Occidente la vorrei con meco.
Oh me felice, se mi désse il Cielo,
Qual Cecia suol delle piovose nubi,
Poter col mio soffiar tirarla indietro!
Ogni ben cangerei con questa Flora.
Ben prometter ti dêi, beato Legno,
D'andar securo, ove t'addrizzi, al porto;
Ché pur sempre m'avrai compagno e guida,
Qualor teco verrà sì dolce incarco.
Tal ragionando giorno e notte mena
Zefir nel suo terren la bella Pianta
Che lascia in doglia tal Durenza e Sorga.
Rìdele il ciel seren, s'allegra il Sole.
Quante ha 'l mar ninfe vaghe, e Galatea,
Intorno van di maraviglia carche.
Or fan cantando un più leggiadro coro
Che vedesse ancor mai Nettuno e Teti;
Or con chiaro gridar prendon la barca,
Or quinci or quindi, e così gir la fanno,
Come aggrada più lor, veloce o tarda,
Senza noiar però le altere frondi.
Or ciascuna intra lor natando a prova
Le schiette braccia e 'l pargoletto piede
Lunge stendendo e raccogliendo in giro,
Con le candide spalle e il volto in alto,
In guisa di delfin rotando vanno.
Spargon talor nello amoroso gioco
Delle salse onde gli onorati rami.
Questa o quella talor si spinge in alto
Con desìo d'abbracciar l'amato tronco,
E levemente poi s'attuffa in l'acque.
Con tale onor ne va la bella Pianta
Verso il suo nido, ch'Amfitrite e molte
Dell'umido sentier donne e regine
Oggi sembran di lei suggette e serve.
Dunque raccogli in te quanti mai fûro
Di più soave odor fior, frondi ed erbe,
O liguro terren, ché in te ritorna
Quella che adora il ciel, Nettuno e i venti.
Non sia ricchezza in te chiusa o palese,
Che non spenda oggi in onorar costei;
Costei, degna cagion d'ogni tua laude.
Chiama i monti vicin che mandin fuore,
S'alcuna fosse in lor pietra o radice,
Che non saputa in sé virtude asconda.
Gli alpestri colli tuoi, l'anguste rive
Vestan dintorno quel fiorito ammanto
Ch'al suo primo venir donò l'aprile.
Né del piovoso ciel paventin l'ira,
Ché primavera è pur dov'ella arriva.
Ninfe montane, e Driade, e Napee,
Venite ov'ella vien, ché ben vedrassi
Quanta è beltà con voi tutta in lei sola.
Silvan, Satiri e Fauni, or non restate.
Venitela a veder, che poi si narri
Al vostro Pan, se lo vedrete un giorno,
Quanto Siringa sua men bella sia.
Fuggan dinanzi a lei l'aspre e rapaci
Fere che all'altrui morte in vita stanno,
Ché crudeltà non può dov'ella mira.
I cortesi animai che son dintorno
Lieti correnti, leggiadretti e snelli,
Tutti mostrin tra lor che torna Amore.
Gli amorosetti augei di fronda in fronda
Vengan cantando l'alta sua beltade;
E quanto mai di bel chiuser fra loro
Lungo il grande Appennin, la Magra e il Varo,
Alla mia bella Pianta onore apporte.


亲故寻回驾
妻孥未出关
凤皇池上月
送我过商山


林邑回观山霭微
短亭杨柳弄晴晖
遥怜一骑登途日
逐客人人泪满衣


a srdce konce nejvíce se bálo,
v tom jakby trysk’ proud světla velkolepý,
jenž v šeru v kaskády se jisker třepí,
a světlem, teplem tím vše v srdci tálo.


Na effekt všechno vypočteme,
kritice všechno vhodíme,
tak nejvnitřnější svoje hnutí
my před výsměchem ukryjem!


Noch grub kein leuchtender Gedanke
Sich tief in eines Denkers Stirn,
Der nicht schon, stolz auf seine Schranke,
Gelodert hier durch dies Gehirn!
Ich bin ein Adler und ich fliege,
Die Ewigkeit ist mein Gewand,
Das Herz der Welt ist meine Wiege,
Die Menschheit ist mein Vaterland!


Errungen, früh errungen hat er seine Palme,
Der theure Kämpfer, und sein Rettungstag
Ist früh gedämmert und in Jubelpsalme
Verwandelt all' sein Erdenach!


A v udeřenou líci líbal kmeta
i dal mu zlato s osudného stolu...
Kmet blažen byl...neb nedá soucit světa
vždy s ranou ve tvář – také po obolu.


Jak vzdych’ by kdos, než dokoná –
v tom blesk – to chytla záclona.


„Vérhit köti hozzám, Isten előtt eskü,
Hadurat nem játssza halandó eszes ki,
Sem eszes, sem bátor, sem dölfös erőszak:
Ameddig ereszti, addig mehet ő csak.


Jen účty a jen směnky,
„vše zdrávo!“ nanejvýš;
moderní dopis tenký
je vyvětralá číš,


Ruhend im Duft und im Labsal der sommernächtlichen Stille,
Sanft auf des Mooses Flaum, schlummert' Endymion einst,
Phöbe erblickt ihn vom blauen Gewölbe, leis' in der Jungfrau
Keuschem Busen erglimmt sehnender Liebe Gefühl;
Schüchtern neiget und neigt sich und nahet sie näher und näher,
Bis auf des Jünglings Mund athmet ihr himmlischer Kuß.


Hierüber ganz bestürtzt, erfüllt mit banger Scham,
Von Schwermuth gantz verwirrt, gedrückt durch Angst und Gram,
Geblendet durch den Strahl von Gottes Majestät,
Vernichtigt durch Sein ALL, das alles übergeht,
Verzweifelt' ich aus Furcht, die dieß mein Nichts mir machte,
Indem es mich auf die Gedancken brachte:
Ich hätte mich gar sehr im Gottes-Dienst geirrt,
Wenn ich des Schöpfers Werck bewundert und besungen;
Wie viele, hätt' auch mich ein Vorurtheil verwirrt,
Und zum phantastischen und sclav'schen Joch gezwungen.
Es wäre Gottes Lob, so ich zum Zwerck gesetzt,
Ein selbst-gemachter Dienst, und nichts von Gott geschätzt;
Mein Dencken wär' unsonst, mein Loben gantz vergebens,
Mein Rühmen Aberglaub' und Thorheit; folglich sey
Das allerbeste Thun des allerbesten Lebens
Der Menschen Dunst und nichts, die Andacht Schwärmerey,
Die Frömmigkeit ein Tand, und alles gleiche viel.


Leta pak, leta – a všecko jsem snes’,
a ticho v mém srdci, tak ticho je dnes –
proč zrak mi jen ovlh, proč jsem jen vzdych,
když z čárné jsem zahrady zaslech’ smích?


So rief ich aus voll Liebesbeben,
In meines Herzens Ahnungsgrauen,
Du aber sprachst von Glück und Leben
Mit heiterlächelndem Vertrauen.


Plésej nebe,
Vydej z sebe
Píseň vítězoslavnou!
Zazni hlučně
Radost zvučně
Jevit tobě popřánou!


Alles wird numehr schlimmer auff der bösen Welt/
Welche stets zurück und in tieffern Abgrund fällt.


Quando hoggi egli portò qui la tua gente
le femine da i maschi non divise
ma si come l havea, confusamente
dentro a quella spelonca tutti mise
sentirà a naso il sesso differente
le donne non temer che siano uccise
li huomini siane certo, et impieranne
di quattro, il giorno, o sei l avide canne


My věříme v jednoho Syna,
to v sladkého Ježíše, Spásu,
když zhnětla nás v zoufalství vina,
jenž s námi se sbratřil, sám tělo a krev,
a člověkem učiněn k žasu,
sem na hříšnou zemi stoup’ bělostný zjev.


Ó mint szeretnélek téged szeretni,
örjöngve hívni lázas éjszakán,
fátylas szemed bágyadtságába nézni,
míg ránkborul a csókos, halk magány.


So war's noch gestern. Wie nun heute?
Welch dunkler Bann hat mich berührt,
Und die ihm abgerung'ne Beute
Dem Schmerze wieder zugeführt?
O Purpur, deckend Bettlerblöße!
O Kronenreif von Glitzerschaum!
O wahngeträumte Herrschergröße –
Besiegt, zerstört hat euch ein Traum!


堂背萱花好
慈亲日举觞
南风吹缓带
比叶一般长


静居青嶂里
高啸紫烟中
尘世连仙界
琼田前路通


Mag knirschend ihn der Bürger hassen:
Er bangt und schweigt, das ist genug;
Der Pöbel jubelt auf den Gassen
Stets dem, der ihn in Ketten schlug.
Was ist das Recht? Ein Schreck der Zahmen –
Was ist die Freiheit? Wahn und Spott –
Was sind die Götter? Hohle Namen –
Der Kaiser ist auf Erden Gott.


Hor pensa, spectator, se l'amò forte,
quando pose ogni studio, ogni valore,
in dar la vita a chi gli die' la morte!


un'altra volta, per futuro exemplo,
irato cacciò fuor ogni vendente
et chiunque comparava dentro al templo.


cuando astor frederick murió
plegó alitas y dejó sobre todo sus penas
y como un brillo o resplandor
que lo seguía en el entierro
ni perro ni hombre ni mujer ni gato seguían su cajón
por la calle dorada en la mañana de mayo paciente
pero sí el brillo o resplandor
como cantándole cantándole
decía el brillo “astor frederick se va por aquí
al país donde todos se reúnen
sigo las huellas de sus pies besándolas
pero él ya nunca estará solo”
decía el brillo “astor frederick ya nunca más se apenará
de pueblo en pueblo y por alturas su joven corazón
marcará el paso de las lunas
se comerá flores que mueren”
ojalá ojalá repetían los arcos las piedras podridas de la calle
las pieles de la calle meciéndose por donde
astor frederick sus restos los restos de su dentadura etc
pasaban a gloria mayor
¡ah frederick en la cajita!
lo empaquetaron mucho para siempre
y aunque él no quisiese otra cosa que amor como abrigo o fortín
es como si faltara
la tierra del cementerio de Oak
se lo comió casi por todas
menos las manos eso sí
apoyadas la una en la otra
del silencio que astor frederick hizo
creció una pájara de viento que le volteaba el corazón
menos el brillo o resplandor
cala del mundo mundo mismo
y esta es la historia de astor frederick ea
ninguna pus paloma o reventón se alzaba nunca de sus nuncas
menos las manos eso sí
apoyada la una en la otra


Cuando se trata de notar los defectos de una obra, no deben censurarse los personales de su autor.


Meinst du, muß die Lilie fragen
Hast du nicht mein Glück gesehn
Reimt sich dir, doch darf's nicht sagen.
Ei dein Glück, ei sage wen?


Venturoso Jasmineiro,
Sobranceiro ao claro Rio,
Já do Estio o ardor se acende,
Ah! defende este luga
Ache Glaura na frescura
Destas penhas encurvadas
Moles heras abraçaras
Com ternura a vegeta
Ache mil e mil Napéias,
E inda mais e mais Amores,
Do que mostra o campo flores,
Do que areias tem o ma
Venturoso Jasmineiro,
Sobranceiro ao claro Rio,
Já do Estio o ardor se acende,
Ah! defende este luga
Branda Ninfa que me escutas
Desse monte cavernoso,
Nem o raio luminoso
Nestas grutas possa entra
Hás de ver com dor, e espanto,
Como pálida a Tristeza
Dos seixinhos na aspereza
Faz meu pranto congelar,


Hoy que tú celebras tus bodas de nieve
(tus bodas de virgen con el sueño son),
todas sus blancuras Primavera llueve
sobre la blancura de tu corazón.


Pod ochrannou paží Apollina,
pod posvátnou patou věčných Mus
v modro nebes tu své čelo vzpíná
svatý kámen, české vůle kus!


Pět tomu let už, co v tom starém městě
tam v horách tyrolských jsem psal ty listy
svých zápisků, ty listy žloutnoucí už
jak ony na stromech, jež bez šelestu
dnes roní se do posud svěží trávy.
Číst nechci je. Už patří minulosti.
Nač otvírati hrob zapadlých bludů?
Ať psáno zůstane, co tenkrát psal jsem
v té vášní horečce, v té zoufalosti.
Dnes jinak bych to psal, neb vyšla z hrobu
má duše uzdravena. Kalvarii
svou protrpěla... Anděl smilování
od hrobu odvalil jí kámen těžký,
jde duše moje za červánků ranních
už sadem míru, kde jak Magdalena
před Kristem klekla, zvolajíc: Rabboni! –
Je podzim v polích, zlatý podzim v lesích,
a podzim v nitru mém, ač sotva stárnu.
Jest let mi třicet šest. Však uzavřel jsem
svou knihu účtů s tím, co obyčejně
se zove životem. Cíl můj jest jiný
než dojít mety lidské ctižádosti,
neb bohatnout, neb lásku ženy získat.
Kde je ta doba, když jsem v Italii
snil o umění laurech? Ó, jak rostly
v mé fantasii věže, brány, chrámy
i divadla pro drama nestvořené
do výše nebes, budovy ty hrdé,
jež někdy stvořit doufal jsem dle vzorů,
o nichž se ve snách zdálo mi tak často!
Jak blouzníval jsem! Býti architektem,
však architektem poetou a kouzlit
tak, jak se kouzlí hudba nebo báseň!...
Ó, někdy zanechat cos jediného,
cos jak Alhambra snivě čarovného,
neb cos jak severní ta akropole
Mont Saint Michel na břehu Normandie,
neb takou zahradu jak Villa d’Este,
jež krásu přírody, čar stavitelství
tak v jeden pojí souzvuk divuplný!...
O tom jsem sníval a teď sedím klidně
v tom zapadlém zde českém městě
jen prostý stavitel. Nuž, jméno moje
„Vít Choráz“ nikdo nezapíše v pamět,
jen na dřevěném kříži bude psáno
kdys nad mým rovem, dokud nespláchne je
déšť šumící a tichý sníh a rosa,
již, jasnou, stromy střásají, když ptáci
o větve jejich zavadí... Je krásný
ten malý hřbitov náš, les objímá ho
a vysoko ční z vlnící se trávy
kříž černý uprostřed... Ach, v mládí zdá se,
že mezi hvězdy zapsat svoje jméno
je vrchol všeho. Kříž je víc než hvězdy
a v jeho stínu spát, jak je to sladké!...
Jsem velmi šťasten, Bohu budiž chvála,
ač jízva prošlých strastí ještě pálí,
však miluji tu dávnou svoji ránu,
vždyť úzkostmi jen spějem na vrcholky.
Ó Ježíši, můj Bože, Spasiteli!
Dej vrcholku mně dojít: lásky k Tobě,
tak velké lásky, že jak krůpěj v moři
v ni ztratím se... Ó, chtěl bych, jak to napsal
na hrob tvůj jeden z perských králů zbožný,
se střemhlav vrhnout v Boha jako v propast.
Však nejsem ještě schopen toho blaha,
ač na cestě jsem k němu. Žiju život,
jenž společného nemá nic už s oním,
jejž žil jsem někdy mučen temnou chmurou
své erotomanie strastiplné.
„Bůh zničil mě, by pravý dal mi život –“
tak řekla paní de Guyon a po ní
to opakuji. Úplně mě zničil
Bůh milosrdný, aby vyhojil mě. –
Ó léta těžká, plná hanby, hříchů,
jež prožil jsem, než světlo vzešlo ve mně!
Vy zapadla jste. Zapíšu zde všecko:
svou bolest, viny své, své uzdravení. –
Když vrátil jsem se zlomen z Italie,
s tou bolestí tak nesmírnou a strašnou,
že o ní nikdy tušení jsem neměl,
než ve mně vznikla, než mě rozkrušila –
tu útěchy jsem nechtěl, nehledal ji.
Má bytost celá byla proměněna
jen v bolest jedinou, bez mezí, míry.
Mně bylo, jak by v srdci nůž mi trčel.
Tup na tváři jsem ležel po hodiny.
Ji nikdy nevidět, ach, nikdy, nikdy!
Ach, věčně jen to „nikdy!“ ve mně znělo
jak hrana všeho štěstí... Trápila mě
ta myšlénka, že osud můj a její
ne spojen jest, že mezi námi šíří
se oceán prostoru, času, žití,
dva ostrovy že v něm jsme, vzdáleny tak
druh od druha, že, ach, na nebesklonu
rys ani obou zároveň ne viden,
a věčně že to moře mezi námi,
že nezbývá než tesknit, tesknit, tesknit!
Být jak dvě vlasatice ve vesmíru,
jež do věčnosti na svých drahách různých
se nesetkají! Ani slabý paprsk
druh druhu neposílá jako pozdrav!
To krušilo mě. Někdy rozbouřil se
však ve mně vzdor a urážel jsem drsně
pak pamět její. Proč bych po ní tesknil?
Snad zatím záletnicky na své toulce
po širém světě vábila zas jiné,
by tak je zradila a opustila,
jak mne odvrhla po té noci blahé?
Mně bylo, jak bych padal mezi havěť.
A lítost pak mě schvátila, já plakal
a touha po ní vyšlehla jak požár,
já duší žádal ji a všemi smysly,
byl zbičován jsem plamenným svým chtíčem...
A přišla doba pádu v hnusné bláto.
Tvář hoří studem. Šel jsem rozkoš hledat,
tu bez lásky!... Čím byla hrubší, nižší,
tím vítanější. Říkával jsem trpce:
Ta aspoň neklame a neslibuje,
za to, čím je, se prostě také dává! – –
Je vilnost branou v obec zatracení
a v město bolesti, bych s Dantem mluvil,
a v rozkoši té, věru, rozkoš není!
A tak jsem tedy doufal zapomenout,
tak šlapal květ jsem svého srdce v bláto
a srdce samo, kus po kusu dupal
jsem zkrvácené v kal... Bez důstojnosti,
bez úcty k sobě žil jsem, proklínal se
a plval sám si v tvář v svém k sobě hnusu...
Ve chvílích světlejších jsem ruce lámal
a pravíval si: Proč tak nešťastným jsem,
že o tom vím, jak nízko jsem to klesl?
Proč nesměju se ve své zavrhlosti
jak tisíc jiných? Ve mně však to znělo:
Ne, Bože, ne! Chci vědomí své bídy!
Cit zdrcenosti mé mě vyvede snad
z tmy hříchů mých, z těžkého provinění? –
Tak žil jsem v smutku, v mukách, v zavržení.
Ten život, který Bůh mi dal jak hřivnu,
bych těžil z ní, já mrzce zahodil ho!
Já povinnosti k bližním žádné neznal
ni k životu, ni k duši... Uzavíral
jsem se v svůj egoism nevědomě,
tup, bez lásky, ač stále chorosrdně
o lásce snil jsem, která zničila mě.
Je pravda, někdy přece vzchopil jsem se
a volal na Boha, by smiloval se,
však bez víry, že Bůh mě v pravdě slyší –
to znamená chtít letět beze křídel!
Tak modlit se – toť Boha urážeti! – –
Rok za rokem tak mizel. Žil jsem v Praze.
Dům malý na Petříně po rodičích
mým dědictvím byl, jediný to zbytek
po jmění prostředním, jež utratil jsem
svou zahálčivou nedbalostí celé.
V tom domě byl jsem uzavřen. Jak v poušti
žil bez přátel jsem beze styku s lidmi.
Z mých oken na Prahu byl pohled čarný
a unášel vzpomínky moje v dáli,
v ta místa italská, kde kus mé duše
byl utkvěl v horování o umění.
Z těch oken dívaje se, zamyslíval
jsem často se, a staré chrámy pražské,
zvuk jejich zvonů, kouzlo svatých legend,
v kruh křesťanského umění mě vedly
sám nevím jak. Začal jsem studovati
a mnoho čítat. Nejen o umění –
i mystiky jsem čet’ a život svatých.
Sáh’ nejdříve jsem po „Duchovních proudech“,
tom spisu paní de Guyon, jejž tenkrát
jsem v Benátkách v té sladké noci viděl –
Snad že jsem proto jen tu knihu četl,
že domněnka mě vedla k tomu, ona
že snad ji také čte, že vzpomíná si
snad mezi čtením na mě – takto oba
že duševně se sejdem v jednom bodu?
Má srdce logiku svou prapodivnou! –
Rád, velmi rád též Angelu z Foliňa
jsem čítával a jednou porazilo
mě místo v její knize, které znělo:
– „čím hlubší člověk ve svých hříších býval,
tím větším být by mohl v bezdně druhém –“
tím bezdnem druhým míněna je svatost...
Cos ve mne ozvalo se neznámého,
jak by mnou někdo zatřás’, ale někdo,
jenž jiný byl než lidé, kteří chodí
tak po ulicích lhostejně a chladně.
V klín kniha padla mi a zavřela se,
když opět za chvíli jsem rozevřel ji,
tu slova tato spatřily mé oči:
,,Pro hříchy tvého srdce, v němž se záští
a závist rozpoutaly, tvého srdce,
jež nesvatou je uchváceno láskou
a žádostmi – mé srdce probodnuto
jest hrotem kopí a z mé rány tryskl
lék tobě, voda, která oheň hasí
tvůj nesvatý, a krev pro vykoupení
tvých hněvů vášnivých, pro vykoupení
tvých smutků...“ Nečetl jsem, dojmut, dále.
V mých očích z nenadání vláha byla.
V klín padla kniha zas a zrak můj bloudil
ven oknem nad Prahou, jež ztápěla se
v šer melancholický, a všechny zvony
se rozzvučely, hlahol rozvlnil se,
a duše moje zalila se teskem
jak slzami a smutkem mým cos válo
jak vůně jarních niv, a obraz Kristův
mhou neurčitě nad Prahou se zamih’
před zrakem mým, ne v oné jasné slávě,
jak ve své visi Angela z Foliňa
jej viděla, když ona slova mluvil,
jež právě četl jsem... Ó, jak byl vzdálen!...
Stín pouze byl to s odvrácenou tváří...
Rty moje zašeptaly: Bože, Bože,
proč opustil’s mě?... Řekl ohlas ve mně:
Ty nehledal’s mě! Proč jsi nezaklepal?
Tu mlčel jsem a sklonil hlavu nízko. –
Od toho dne jsem hloub a hloub se nořil
v taj spisů mystiků a v poesii
děl básnických z dob starých a z dob nových,
v nichž vůně byla květů z ducha trysklých,
a o umění gothickém jsem hloubal
a unesen tou krásou vší jsem myslil,
že víra moje ztracená se vrací,
a nevěděl jsem, že to pouze láska
je k umění ve tvaru méně světském,
než posud bývala, a nevěděl jsem,
jak nechápavě hledím na křesťanství,
když pouze jeho krása, poesie
mě unáší... Jest více než poesie
a umění, co Ježíš Kristus pravil,
když řekl: Já jsem vzkříšení a život!...
Jsou mnohé duše dnes, jež unaveny
tou věčnou skepsí naší chladné doby
a plny touhy po něčem, co není,
v těch věčných bojích pustých vrhají se
v klín zbožných vzruchů způsobených hudbou
neb básnictvím, a doufají, že štěstí
a míru dojdou tak. Ten velký omyl
i mne ovládal. Vzdalovat se světa
a Dantem živit se a vnitřně plakat
při zvucích zbožné hudby Palestriny
a chápat Frà Angelica a Giotta
a v Burgosu se zachvět v katedrále –
to vše jsou dojmy neskonale krásné,
to povznáší – však životem to není,
ni vodou, která ukojuje na vždy.
Ne ve věcech, jen v Bohu najdeš pokoj,
ó duše zmítaná, takový pokoj,
ne jako dává svět, jak Kristus dává!...
To vše vím dnes, když ve mně víra žije,
když vírou žiji, tenkráte však ještě
jsem proti positivství pouze hledal
a vyznavačům hrubé hmoty opor
ve výkvětech křesťanské básnickosti,
v hloubi Bohem tknutých myslitelů.
Jak živá víra vyšlehla z té jiskry,
sám určitě to nevím. V podzemí tak
skryt pramen teče, vytryskne pak náhle
a nivu zavlaží a zúrodní ji.
Ó, zajisté byl od počátku ve mně
už spásy zárodek a udusiti
se nedal hříchem ani vášní, vzešel,
dech milosti když boží ovanul ho!
Ó, dálo se to vše tak ku podivu! –
Byl podzim už, když jednou dopis došel
mne nenadálý. Psal mi jistý šlechtic:
„Dnes, pane, náhodou u příbuzného
jsem viděl akvarely, které vloni
jste vystavil a které on byl koupil.
Ne o těch mluvím, které maloval jste
kdys v Italii, ač jsou velmi krásné
ty kostely z Assisi neb z Palerma,
však více stavitelské fantasie
ty Vaše vlastní na mě působily,
vzlet je v nich, věru, vzlet a velká volnost.
Mám dávno v mysli vystavěti kostel
zde na venkově, na samotě, v lesích,
jen malý, prostý (nejsem příliš bohat),
ne banální však. Něco krátce svého
by míti měl, cos souhlasného zcela
s tou kolem krajinou. Zajeďte, prosím,
sem ke mně tedy, snad se domluvíme,
a Vy mi chrám můj malý vystavíte!“ –
Ten dopis vzrušil mě. Vystavět kostel!
Tak smělý sen jsem dávno přestal sníti
v té zahálce své. Neznám byl jsem v Praze
a jmění moje malé ztrácelo se
i domek můj ten starý na Petříně
byl zadlužen, a ony akvarely
jsem prodal z nedostatku, s lhostejností.
Mně bylo práce třeba. Vyskytla se
a bylo lze v ni vložit také duši!
Jak překvapil mě nenadálý obrat!
Jel bez odkladu jsem na onen zámek,
jejž naznačil mi dopis. Jednali jsme.
Vše dařilo se ku podivu hladce
a poprvé jsem radost ucítil zas
po dlouhém utrpení, radost pravou. –
Kraj byl tak jihočesky sladce smutný
a místo pro chrám nedaleko řeky
a lesy obklopeno, na pahrbku,
jak stvořeno se zdálo pro svatyni!
Jak od jejího prahu bude vidět
v dál modrou, vlnící se až tam k horám
těm strmícím, za nimiž Čechy končí.
Ó, žehnati by kněz měl z toho místa
tu starou půdu, která k nebi volá
o spravedlnost po tak dlouhé věky
a která duní pod cizinským krokem!
Já viděl v bílém hávu toho kněze
stát na prahu – a hned se budovala
v mé obraznosti svatyně ta prostá,
z níž mír se lije na ty tiché nivy...
V té staré půdě základ její leží –
však témě její v modrou výš se nese,
ze země roste, ale pne se k nebi.
Zda není celý úkol v tomto pojmu
už uzavřen, že výkřik země k nebi
chrám vlastně značí? – – Duše byla plna
těch myšlének a každodenně chodil
jsem na to místo zamyslit se, sníti.
Tak starý symbol chrámu vybavoval
se určitěj’ z mlh zapomnění v mysli,
ten dávný symbol, prostý tak a jasný,
ač přece mluvící k nám velkou mluvou;
v své těžké šíři značí basis zemi,
sloup, rostoucí z ní vzhůru k architrávu
tak volně světlem, vanoucími větry –
to člověka jest obraz vztyčeného,
sám architráv, kam sloup se vzletně snaží,
jest symbol nebe, nad sloupem a basí
je povznesen a nad ním v slávě trůní
pak trojhran tympanu. Trojice svaté
taj nevyzpytný tak se zobrazuje,
tím končí chrám a jako velké „amen“
kříž nad ním ční do hlubin nekonečna...
Když v stavitelství symbol tepnou býval,
tu v pravdě žilo, spojovalo, nadchlo,
chléb ducha bývalo pro širé vrstvy.
Dnes symbol zapad’, proto stavitelé
tak po tmě tápou, hledajíce cestu. –
Tak rozjímaje, nedaleko vody,
blíž místa, kde můj chrám měl svítit z lesů,
měl vidění jsem díla budoucího
v tom jasném ideálu, jehož nikdy
lze není dosáhnouti lidské snaze,
neb hmota, v kterou vidinu svou hnětem,
nás vždycky zklame, příliš se nám vzpírá
a připomíná věčně naší pýše,
že tvůrce jest jen jeden, v pravdě tvůrce,
a umění že patvoření pouhé...
Můj chrám se tedy nesl v ideálu
před zrakem mým, a myšlénky mě vedly
zas k symbolům a tajům, z kterých rostly,
a blouznil jsem o spáse společnosti –
zda neměla se zbudovati znova
jak velký chrám s tou samou symbolikou?
Ten zmatek náš zda nepochází z toho,
že zapomenut symbol, že na basi,
na temné zemi, lpíme příliš pevně
a nerostem jak sloupy k architrávu,
a velké „amen“, kříž, že nevévodí
nad vrchem budovy: že lásky není
dost ryzí, nesobecké v různých stranách?...
A v lůně ideálu nestvořených
děl ještě budoucích jsem viděl lidstva
chrám zbudovaný na základě lásky
a velkých vzletů, království to boží,
jež přijde! neboť slíbil nám je Kristus...
A v knize toho míru světlou stranu
jsem lidu svého hledal ubohého,
a sladké slzy vlažily mi zraky...
Ó, nebylo to blouznění a snění,
to byla modlitba a výkřik k Bohu!
„Přijď království tvé!“ vše to znamenalo,
a takový byl klid a pokoj ve mně,
jak kdyby Bůh byl řekl: vyslyším tě!
Klid nevýslovný! Sluním podzimkovým
van chladný nesl listí s buků starých,
kol pršely jak zlatý déšť a stíny
se hnaly bílých mraků po zoraných
tam v dáli polích. Krásná byla jeseň
jak v přírodě, tak ve mně... Klid a pokoj!...
Kde ve mně velký dar ten nebes vzal se?
Což já to byl, jenž tak se šťastným cítil? –
„Já unesena byla srdcem, duší
na vrchol horstva míru, ba i tělem,
a spokojena se vším jsem, můj Bože!“
Tak asi Angela z Foliňa psala
v svém vidění a její slova zněla
v mém nitru živě, prones’ jsem je hlasem –
v tom zrak můj náhodou se nesl k řece.
Tam něco plavalo uprostřed proudu!
Pes byl to, pes! On tonul. Křeč ho chytla
as v chladné vodě. Poznal jsem to zvíře.
Pes byl to bez pána, jejž v nerozumu
vždy děti ve vsi honily, a často
jsem od kamení chránil ho a od ran
a mnohdy krmil. Začal za mnou chodit
a lízal ruku mi, když snil jsem v trávě.
Šel za mnou asi sem. Snad vodní myši
že v řece honil a teď v proudu tonul!
Jak zavyl! Snad mě shlíd’ a na mě volal?
Za chvíli byl jsem v řece, plaval za ním.
Hloub nebyla tam velká, nad pás pouze,
čin hrdinský to nebyl. Daleko však
jsem do vsi měl a mokré moje šaty,
tak prosáklé tou ledovou až vodou,
mě zdržovaly v chůzi. Vítr ostře
též začal váti, byl jsem zcela churav,
když domů s psem jsem přišel zachráněným.
Leh’ vedle postele jak věrný strážce
a zůstal tam po celou dlouhou nemoc,
jež za den schvátila mě. Po měsíce
ta nemoc mučila mě, zůstavila
po sobě stopy, které nepominou
už nikdy, vím to. Moje utrpení
až do krajnosti šlo a muka strašná
v těch dlouhých horečkách, jež podobaly
se šílenosti, tak mě seslabila,
že žádným údem pohnouti jsem nemoh’.
Jak sám a sám, jak opuštěn jsem trpěl!
Jen smutné oči toho psa jsem viděl
se na mě upírat a visela-li
má slabá ruka s lože, k ní se tulil,
a bylo mi tak blaze pomysliti,
že láska k tomu tvoru ubohému
mě uvrhla v mou nemoc, ještě sladší
pak myšlénka mi byla, že jsem lásku
v té němé tváři vzbudil, která posud
strach znala jen. V to šero padla jiskra
mnou zanesená... Je to ku podivu:
čin lásky vrh’ mě v nemoc, nemoc sama
pak na výšiny vedla přemítání
a ku pramenům živé víry v Krista.
Když ve dne, v noci tak bez vlády údů
jsem ležel, jako přibit k svému kříži,
přes všechnu bolest těla radost jakás
se ve mně ozývala tajuplně
vždy ve přestávkách mezi horečkami,
jež byly mučivé a plné hrůzy,
a v okamžicích úlevy jsem cítil
tak sladký klid, jenž nebyl klidem těla,
a slunná slova Angely z Foliňa,
ta, která poslední den před nemocí
jsem opakoval hlasem, vracela se
tak jasně a tak konejšivě v pamět:
„Jsem srdcem unesen a celou duší
na výši horstva míru... spokojen jsem,
s vším spokojen...“ tak šeptával jsem tiše.
Číst nemohl jsem, zrak byl příliš slabý,
však ohlas čtených dávno věcí linul
z mé paměti, jak z šerých slují poklad,
a význam všeho, jak byl nyní jasný
a jaký důraz mocný, přesvědčivý
byl kladen na vše, jak by pečeť vtiskla
tam ruka tajuplná. Zdávalo se
tak často mi, že planou vnitru slova
mi paní de Guyon: „Bůh určil duši
pro sama sebe a aby ji pojal
v se celou, zdánlivě ji opouštívá;
hned sklonnost, jež je v ní, by vrátila se
v svůj prapočátek, mocně v ní se hlásí...“
„A ubohé ty duše, které zdají
se malomocné tak a v neschopnosti,
jsou veleschopny v pravdě k rozjímání,
jen když jsou schopny bez únavy klepat
na dvéře Kristovy a v pokornosti
když čekají, až otevříno bude! – –“
„A líbívá se Bohu očistiti
kal nejbídnější... zdá se, že mu libo
svůj stavit lásky trůn na duše vinné,
by zřejmé bylo, jak je v moci jeho
ty duše zničit a zas znova stvořit
a v kráse vyšší, než ta první byla,
již původně jim dal, kdy vyšly z něho!...“
Ty úryvky mi stále v duši plály
a stále zněly v sluchu, bývalo mi,
jak by je někdo do ucha mi šeptal,
a vedly mě na cestu přemítání...
Ó, klepal jsem a čekal v pokornosti
a otevříno bylo mi a Kristus
mne navštěvoval často. Nechci říci
snad těmi slovy, že se Pán mně zjevil,
mně nehodnému, jako velkým svatým!
Já cítil jen, že Kristus je mi blízký,
že rozvlažuje sprahlou moji duši
a že ji věčným chlebem lásky sytí,
já cítil jen, že sílu do ní lije,
by víc a více schopna byla spojit
se věčně s ním, by schopna byla najít
v svém vlastním bytí království to boží,
jež jeho dědictvím nám jest na zemi...
To vše jsem cítil, nikdy, ani ve snách
však neviděl jsem tvář tu jeho svatou,
ni její stín... Jen jednou, jedinkráte
sen měl jsem o něm, po horečné noci
když posléz zdříml jsem: tu zdálo se mi,
že vidím jej, jak o jakousi veřej,
tak zpola otevřenou, opírá se
a svatou hlavu svou na ruku kladl,
jíž, pozdviženou, onu veřej držel,
a rána hřebem svítila s té ruky,
a oči jeho zamyšleně zřely
tak smutně a tak krotce přímo na mne
a ode rtů, jak bílé světlo z hvězdy,
ta slova plynula lahodně, tiše:
Hod připravil jsem velký na věčnosti,
sám sebe dávám tam, a celé lidstvo
jsem pozval k hodům... U brány zde čekám...
Ó, málo hostů na pozvání přišlo!...
Tu zvolal jsem: Ó Pane, pusť mě v bránu!
A ruka moje sáhla po tom plášti,
jenž s ramenou mu, bílý, k nohám sáhal,
chyt’ za ten plášť jsem – ale ohlédl se...
Tu zhlídl jsem jako v zlaté mlze
svit zeleného moře... Z něho čněly
v tak poetické kráse chrámy, věže,
jež dobře znal jsem. Benátky to byly...
Ne jak jsou dnes, jak byly v dob slávy
a v době zločinů a bujných hříchů,
a kouřily se orgiemi lásky
té divé, nízké, která klam a neřest,
a po laguně plula loď jak z květů,
a na ní v hávu z plamů Ona stála,
již celým peklem vášní miloval jsem
tak dlouho, dlouho, která duši pila
mou zkalenou... A měla v ruce číši
a lila rozkoš z ní a s krutým smíchem
v dav za ní hrnoucí se na gondolách
ten zlomek Horacovy ody pěla,
jejž, vrytý do porfyru nad portálem,
jsme tenkrát spolu čtli, v té čarné noci...
Tu v nitru mém se vzbouřila zas vášeň,
strast plná bolesti a sladkých vzletů,
již dávno v hrob jsem uložil, zas vstala
a zatřásla tou hrobní svojí deskou
tak vítězně! A krvácela rána
má náhle otevřena. Zaplakal jem
a pustil bílý plášť a zakryl oči.
Má hlava chýlená cítila Kristův
zrak vyčítavý, který zdál se říci:
jak vejít chceš k mým hodům, tak když váháš?
Proud slz mých tekl hojně, ale jiný
byl pramen jejich už, než strast jest lásky,
mne soucit schvátil neskonale vřelý
s tou ženou, která lila s prázdným srdcem
v dav zbledlý neřestí, ze zlaté číše
tu rozkoš zatracení... Zabloudilá!
A smutně děl jsem: Pane nehoden jsem
tvých hodů, vím to. Odříkám se hříchu,
však nelze mi, bych pozapomněl zcela
té, která padá tmou tak opuštěna!
Tak opuštěna! Jedině má soustrast
ji doprovází na té pouti bídou!...
Já hlavu nezved’, cítil jsem však úsměv
jak záři vnikat v duši rozbolenou
a bylo mi, jak byl by Kristus řekl:
Ty miloval’s a bude odpuštěno
ti mnohé pro tvou lásku, ač jsi bloudil! –
Proč věříš však, že soustrast tvoje větší
jest s onou ženou, než mé smilování?...
Tu pozvedl jsem hlavu rozradostněn,
však sen můj rozplynul se v této chvíli
a potem zbrocen na loži jsem ležel,
a zsinale se měsíc němý díval
v mou komnatu, a psa jen slyšet bylo,
jak tiše vedle lože, spící, dýchal.
To sen můj by o Kristu. Sen jen byl to,
ne vidění. Nebyl jsem na té výši
(a posud nejsem), vědomí kde jasné
o totožnosti bytosti je naší –
(ač podřízené) s prabytostí Boha,
v tom stavu nebyl jsem, kde stvořitelem
tvor z něho vzniklý, mluví s ním, jej vidí
svým zrakem duchovním... To sen byl pouhý,
a neřekl mi ve snu onom Kristus
víc, než bych vyčíst mohl ze slov písma,
jež mluví ke každému jako ke mně.
Přec onen sen mi útěchu dal velkou,
neb myšlénka, že ta, již miloval jsem
tak strastně někdy, bloudí ve tmě hříchu,
že kráčí cestou, která v kal se ztrácí,
vždy mučila mne, i když strast jsem vyrval
už ze srdce tu sladkou, minulosti
když pamět její dávno náležela...
To slovo ve snu Kristem pronesené:
„proč věříš však, že soustrast tvoje větší
jest s onou ženou, než mé smilování“ –
mě nadějí tak zářnou konejšilo!
Ó Bože, kračela tou cestou spásy,
o níž se sama snivě zmiňovala
v svém dopisu?... „Snad dojdu spásy,“ psala...
Snad došla jí!... Ó, onen kout v mém srdci,
hrob kde jsem vykázal jí, méně bolel,
vzdech pouze vanul tam, jak zašelestí
van v jívě nad rovem... Pak bylo ticho...
Od toho dne jsem začal sil nabývat,
ač dlouho ještě nevstával jsem s lože,
a lékař ještě vážně na mne hleděl.
Já usmíval se tiše, když chtěl klamat
mě dobrosrdečně, když začal mluvit
o nebezpečí, které pominulo.
Já nelpěl na životu, nevolal jsem
však na se smrt. Ať zemru nebo žiju,
to stejné jest, když Bůh mne nevyloučil
jen z paměti své... Ale jednou přece
strach napadl mne velký, když jsem cítil,
smrt že je blízká, že už po mně sáhá:
můj nový život plný kajicnosti
tak krátký byl... Zda stačí pro mou spásu?
Však rychle nabyl jsem zas rovnováhy:
ne délkou může měřen býti život,
však intensitou, kterou jsme ho žili,
a tak i lítost vzešlá z našich hříchů...
Tak byl jsem tedy kliden. Krise klesla
a poznenáhlé přišlo uzdravení,
a život dále spěl jak před nemocí.
A přišlo k stavbě kostela. Co říci
o jeho osnově a provedení?
Jen to, že činil vše jsem s velkou láskou,
že nevzešla mi z toho žádná sláva,
že neproved’ jsem žádné velké dílo.
Je prosté, zbožné slovo také dobré,
ač třeba není porovnat je s žalmem.
Kdo hody strojit nemůže, dej chleba.
Já stavěl chrám tak vroucně, jak se modlím...
A to, o čem jsem tenkrát zbožně blouznil,
v den osudný, když nemoc moje přišla,
tož o království božím, spáse lidstva
a úloze, jež lidu mému dána –
to nepustil jsem také s očí, z ruky,
když uzdraven jsem zase myslil, jednal. –
Však jak ten chrám jsem stavěl beze slávy,
tak snažil jsem se stavět beze hluku,
jen v pokoře a s láskou svoji vrstvu
ve zdivu chrámu lidstva budoucnosti.
Já málo měl, co bych dal do základu,
jen srdce svoje, dal jsem je však zcela.
Z těch dělníků, již se mnou budovali
chrám boží v lese, učinil jsem bratry.
Mně na počátku vadila však plachost,
já nevěděl, jak s nimi promluviti,
by slova moje šla jim přímo v srdce.
Zeď obapolné nedůvěry trčí
tak chladně mezi námi, které „pány“
lid nazývá, a mezi lidem samým.
Ji poraziti nebylo mi snadné.
A jak se mnohý z lidu zdál mně tupým,
když přede mnou se prostě uzavíral.
Byl jeden mezi nimi zachmuřený,
byl nádenníkem. Nikdy nemluvíval
a nedbalý byl v práci. Onemocněl
a šel jsem navštívit ho. V koutě vlhkém,
kde temno bylo, s matkou starou seděl.
Co je vám? tázal jsem se. Místo něho
mně matka jeho, žena poloblbá,
tak odpověděla: Je skoro slepý!
Co ze mne bude? Hoch můj obával se,
že z práce bude poslán, když to vyjde
tak na jevo, že téměř nevidí už.
Teď dál už nemůže. A doktor byl tu
a do Prahy ho posílá. Ach, Bože!
Co bude z něho? Zrak tam jistě ztratí!
V tom špitále je samá jenom hrůza! –
A plakala. On mlčel. Pravil jsem jim:
To neštěstí je velké, ale pomoc
se hledat musí. Nezoufejte přece.
Snad peněz též nemáte na tu cestu?
Zde vezměte a Bůh vás doprovázej. –
Šel od nich smuten jsem. Proč nedovedl
jsem mluvit vřeleji a s větší láskou?
On byl tak tupý, ovšem nepromluvil!
Chlad z něho šel a tak mne odpuzoval. –
Však ráno šel jsem zase v bídnou chatrč.
„On nechce jet!“ mi žalovala matka,
jež seděla zas v temném, vlhkém koutě
na tomtéž místě jako včera večer.
Proč? tázal jsem se téměř s nevrlostí.
Tu posléz promluvil on sám a pravil:
„Je matka stará, nohy sotva vleče,
a nemám, kdo by ved’ mě na stanici
a posadil mě do samého vozu.
Tam tolik vlaků jezdí, mašin hučí,
a nevidím! Pod kola přijdu jistě...
Ne o můj život jde, kéž se mnou konec!
Však mašinista do trestu by přišel
a o chleba, a má snad ženu, děti...
Tak nepojedu...“ Stará jeho matka
v tom vlhkém koutě kývala jen hlavou
a řekla po něm: „Přišel by do trestu
ten mašinista. Má snad ženu, děti...“
Mne polil stud. Ten člověk byl mi tupý,
ten ubohý, jenž v neštěstí a bídě
ne na sebe jen myslil v první řadě,
jenž o neznámého mu mašinistu
se více bál než o svůj vlastní život!
Já za ruku ho vzal. Už netrčela
zeď mezi námi. Dovedl jsem mluvit
a bratrem byl jsem jeho v této chvíli.
Ó, jaké dal mi velké naučení!
A v prostotě své ani nechápal to,
co pro mě učinil, a děkoval jen
za pomoc, kterou jsem mu, chudou, dával.
Ta zeď, ta zeď! Už byla poražena,
a od té doby dovedl jsem mluvit
se svými bratry. Obec utvořil jsem
kol sebe malou, volnou. Pojila nás
hned od počátku pouze naše láska,
a starším byl jsem pouze jejich bratrem
a proto rad mých dbali. Jaké rady?
By, jak to Kristus káže, milovali
se vespolek – a v tom je zákon celý
a spása společnosti. „Nepracovat
jen o pokrm, jenž hyne, ale o ten,
jenž zůstává k věčnému životu nám
a který člověka syn dá nám“ – toto
jsem často volal v jejich paměť z písma.
Ó, každý den dal příležitost sterou,
jim ukázat, jak bez Krista jsme bídní
jak bez života, prázdní, beze síly!
Ta prostá srdce byla učenlivá,
má slova v nitra jejich zapadala,
a nebylo mi nikdy třeba kázat,
jen prostě mluvit, krátce, ale ruku
jim tisknout bratrsky...
Kdo Boha ctí, ať neklaní se modlám. –
A největším jest hříchem neuměti
cíl vytknout si a ideál svůj stvořit
a neuměti věřit, že se vtělí
ten ideál. Ó, doveďte jen chtíti,
své spasení vší silou duše žděte,
a spasitel nám přijde! Přijde jistě
syn našich tužeb, budou-li dost silny,
by oplodily Osud. Bůh jej sešle,
když celým srdcem o něj volat budem!
Ó, cítím to, že duch už jeho stvořen,
však vtělen ještě není, neboť touha
ho naše ještě z limbu na zem trhat
se neodvážila! Ó, malomocnost!
Tu touhu aspoň budit snažil jsem se
v tom našem sbratření. A snivý pohled
i v zracích jinak nevýmluvných mnohdy
mne odměnil za vážnou moji snahu! – –
Chléb tedy tak jsem lámal s bratry svými
po celou dobu stavby chrámu v lese,
číš, z které ideál vespolek pili
jsme tenkrát, dřevěná jen byla prostě –
však vím, že jsme se marně nenapili.
Chrám dostavěn byl. Mnozí odcházeli
chléb každodenní svůj si jinam hledat.
Já sám pak ze vsi stěhoval se v město,
to malé, zapadlé, kde posud žiju
tak tiše, chudobně a v blahém klidu,
že Bohu děkovati nepřestávám.
A zase kolem sebe bratry sbírám,
chléb s nimi lámu zas a pijem z číše
té dřevěné, zas víno ideálu...
Jsou rány, které zasadil mně život,
už zaceleny... Bůh je dobrý, dobrý!
Já v prsa bil se, zkrotil svoje vzdory
a mnoho plakal jsem, však přišla spása
a odpuštění... Duše moje půjde
snad výš a výš... až moje já se ztratí
v Tvé vůli docela a v Tobě, Bože!
Děl svatý Augustin tu jasnou pravdu:
„Je srdce naše bez klidu, ó Bože,
až v Tobě spočine.“ Ó, spočiň, srdce
ty moje, někdy bouřné, posléz v Bohu!


Por el Mar de las Antillas
(que también Caribe llaman)
batida por olas duras
y ornada de espumas blandas,
bajo el sol que la persigue
y el viento que la rechaza,
cantando a lágrima viva
navega Cuba en su mapa:
un largo lagarto verde,
con ojos de piedra y agua.
Alta corona de azúcar
le tejen agudas cañas;
no por coronada libre,
sí de su corona esclava:
reina del manto hacia fuera,
del manto adentro, vasalla,
triste como la más triste
navega Cuba en su mapa:
un largo lagarto verde,
con ojos de piedra y agua.
Junto a la orilla del mar,
tú que estás en fija guardia,
fíjate, guardián marino,
en la punta de las lanzas
y en el trueno de las olas
y en el grito de las llamas
y en el lagarto despierto
sacar las uñas del mapa:
un largo lagarto verde,
con ojos de piedra y agua.


Stateční jsme tovaryši,
Výborně ti radíme!
Jdi za námi! Povedem tě,
Povedem, jak myslíme!


„Ezt a rossz fiút is nem t’om én mi lelte,
Katonának vágyik, vagy mi az eblelke!
Azt izéli mindig: nem leszek én paraszt,
Nem én, apám uram, elszököm ha maraszt.
Itt van, nagy jó uram, azér’ hoztam elő,
Legyen kelmed hozzá igaz gondviselő,
Apja helyen apja, vezető vezére:
Isten is megáldja kegyelmedet érte!”


春困无心拨玉筝
纵然强拨调难成
朝来旦托催归鸟
好向游人啼一声


»Aus der Betäubung dumpfer Träume,
Mein Heimatland, mein Volk, wach' auf!
Sieh deiner Nachbarn Siegeslauf!
O Schmach, wer da im Wettkampf säume!


Však nad vodou, kam v mraku celém
se ke koncertu hmyz dřív slet,
teď při šveholu převeselém
vlaštovky krouží menuet.


Wie im Sonnengolde glühen
Höher Rosenbusch und Baum;
Welche rege Harmonieen
Tönen durch den Schöpfungsraum!


Sonne, du säumst!
Sonne, du säumst!
Weilen dich kühlende
Wellen des Meeres?
Sonne, du säumst!


Unter einer Linden im Walde tiefinnen,
Da blieb er stehn und ließ mich los.
Da sah ich zwei Thränen groß
Ihm aus den Augen rinnen.


S nebe hvězda utrhla se,
vlny za ní kvílí: běda!
vrátí ji? – Ó, nenavrátí!
marně po ní ruce spíná.


Bože můj, ach Bože,
utiš moje stesky,
dej v ty krásné hlavy
zase dvoje blesky:
kaž, by na mne zřely
světla proudem znova,
vždyť jsi světy vznítil
mocí svého slova.


Květ agav obří taky čněl v tom pasu
a ukazoval prstem, kudy proudí
vzduch teplý, a kde měsíc v matném jasu
od večernice první úsměv loudí.


Er wolle selbst mein Tun und Dichten
Zu seinen lautern Ehren richten,
Das Herz regieren und den Mund.
Die Sinne, Willn und Kräfte stärken
Zu aller Zucht und guten Werken,
Erhalten Leib und Seel gesund.


Como en chica rrosa está mucha color,
e en oro muy poco grand preçio e grand valor,
como en poco bálsamo yase grand buen olor:
ansý en chica dueña yase muy grand amor.
Como rroby pequeño tyene muncha bondad,
color, vertud e precio, noblesa e claridad:
asý dueña pequeña tiene muncha beldad,
fermosura e donayre, amor e lealtad.
Chica es la calandria e chico el rroysyñor;
pero más dulçe canta, que otra ave mayor:
la muger, por ser chica, por eso non es pior;
con doñeo es más dulce, que açúcar nin flor.
Son aves pequeñuelas papagayo e orior;
pero cualquiera dellas es dulçe gritador,
adonada, fermosa, preçiada, cantador:
bien atal es la dueña pequeña con amor.
En la muger pequena non ha conparación:
terrenal paraýso es e consolaçión,
solás e alegría, plaser e bendiçión,
¡mijor es en la prueva qu'en la salutaçión!
Ssyempre quis' muger chica, más que grand' nin mayor:
¡non es desaguisado de grand mal ser foydor!
Del mal, tomar lo menos: díselo el sabidor:
¡ por end' de las mugeres la menor es mijor!


武山曾共赋仙游
按节传觞夜不休
恨杀春寒花雨湿
时时吹笛上西楼


刚日逢端始
炎辰属长嬴
君王仁且圣
慈旨却枭羹


Per far costei la più felice in terra,
secondo el suo desio è maritata;
reverita et amata
moglie non fo mai scì da suo marito.
Ella, che sa che l'honestà non erra
de l'amor sancto, è già tucta infiamata
et ha l'anima data
al signor suo magnanimo et gradito.
Ma lui, ch'è più de lei puncto et ferito,
spesso per troppo amor muta sua forma
et talor se transforma
— o miracul de Dio! —, tucto in ella,
ché dirai: «Questo è quella.
Costui reten de lei omne fateza
e i panni lunghi cum la bionda treza!».


Že nechtěl táhnout jsem pustošit krásnou zem,
bratry své střílet a bít,
že mi byl nepřítel lhostejný jak přítel,
nechtěl jsem do boje jít.


老去将携只要轻
况临炎暑绕风清
儿童爱把承檐溜
未识山家质素情


Tvá tvrdá dlaň a hrubě mozolitá
jak jemná jeho tlí, co věkovitá
taj příroda svůj tká nám v taje skrytá!


Wann der Artzt aus reiffem Raht
Zucker hat
Frucht-loß vorgeschrieben/
Muß durch bitters Aloë 11
Dann das Wehe
Werden abgetrieben;
Daphnis pflegt das Myrrhen-Oel
Häuffig zu ertheilen/
Wann die Sund-erkranckte Seel
Schwärlich mehr zu heilen.


失心失路可哀人
忽悟翻哀在自身
痛痒自身自知得
何如鸡犬又乡邻


Meninos do morro
descem do morro
não pedem socorro
se pegam a socos
defendem o osso
da carne em ruínas


Ma tu di mute lagrime
pascevi il lungo affanno,
tu mansueta e docile
servivi al tuo tiranno;
e semplice, sincera
saliva al Dio degli Angeli
per lui la tua preghiera.


Che bisogna, madonna, tante prove?
Non basta d'aver visto quel che vedi,
che sola tu quest'anima possedi
né d'altra donna mai si pasce o fove?


M ercket F leißig V nd F olget M ir/
Bittet Gott daß Er euch regier/
Vnd mit des Geistesgaben zier.


ومجدِّين في السُّرى قد تعاطَوْا
غَفَوَاتِ الهوى بغيرِ كؤوس
جنحوا وانحنوا على العيسِ حتى
خلتْهم يعتبون أيدي العيس
نبذوا الغمضَ وهو حلوٌ إلى أن
وجدوه سُلافهً في الرؤوس


Quest'era l'animosa sua Marfisa,
la qual non si fermò, tosto ch'intese
de la cognata presa, et in che guisa;
e per ir in Maganza il camin prese,
certa di liberarla, pur ch'uccisa
già non l'avesse il Conte maganzese;
e se morta era, far quivi tai danni,
che desse al mondo da parlar mill'anni.


Dir, weißer Zauberhirsch, durchsausend
Den Apennin, schrieb' ich's mit Gold
Ins Halsband gern, daß ein Jahrtausend
Mit dir es noch die Welt durchrollt!


Vzbouřili jste srdce,
pomátli jste hlavy,
přivedli jste na nás
výminečné stavy.


三月雨声细
樱花疑杏花
溪转开双笑
临流见浣纱


NOW Delia breathes in woods the fragrant air,
Dull are the hearts that still in town remain,
Venus herself attends on Delia there,
And Cupid sports amid the sylvan train.


Und wir schwanden so schwach in die gläsernen Räume.
Riefen voll Wehmut, da dünne das Glas zerbrach.
Wir sitzen nun ewig, in weißlichen Wolken, zu träumen
›Spärlichem‹ Fluge der Falter im Abend›rot‹ nach.


Laß sie zur Hütten kommen,
Die du mit eigner Hand
Zum Erbtheil eingenommen
Und heilig wird genant;
Die kan man nicht vertreiben,
Der Herr wird König bleiben.


Er ist nicht tot, der heute ruft. Er lebt.
Der Wagemut, der unsre Brust durchbebt,
Der Stolz der Arbeit, unsrer Eintracht Wall,
Er lebt, er atmet – Ferdinand Lassalle!
Er redet – hört! Blank zieht er seine Worte.
Ein Kolbenschlag – auf springt der Zukunft Pforte.


蝉鬓惊秋华发新
可怜红隙尽埃尘
西山一梦何年觉
明月堂前不见人


Uma noite sonhei que, em minha vida,
Deus acendia a estrela prometida,
Que leva os Reis ao trilho da ventura;
Mus, quando, ao longo da poenta estrada,
O suor me escorria damargur
Passava em meus cabelos perfumada
Aquela mão tão pura!


抱得瑶琴月下弹
不知梧影过雕阑
长空万里秋无际
白鹤一声风露寒


tuvieron el lugar que amor consiente
que hoy mis lágrimas tengan por sus manos;
es tal, que de los dioses soberanos
fue visto y envidiado dignamente.


O wünsche dir, mein lieber Grob!
Doch nie ein Seelenmikroskop.
Ein Brander schleif' es noch so fein,
Dein Seelchen würde doch so klein,
Wie eine Mad' im Käse sein.


Wer Christum liebt/ der sol nicht leichtlich schweeren
Vnd muss er ja/ so denck' er allezeit/
Der alles hört/ der hör' auch seinen eid.
Drümb sol er sich an keinen menschen kehren/
Wenn man jhn dringt (der vnwahrheit zu wehren)
Einn eyd zu thun: jhn mache weder neid/
Noch hass/ noch gonst der warheit vnbereit:
Er schweere nicht zu wieder Gottes ehren.
Wer leichtlich schweert/ dem ist nicht viel zu trawen:
Wer fälschlich schweert/ verleugnet seinen glauben/
Vnd ist nicht werth/ daß er ein Christe heisst.
Wer sich nu nicht mit schweeren wil beschweren/
Der richte nur den eid zu Gottes ehren/
Den er zustewr der warheit thut vnd leistt.


Qual fera que morre no fundo de um ermo,
Sem prantos, sem rezas, sem cova, sem nada,
De tantas façanhas heroicas ao termo,
Nem tu, Cruz do Cristo, lhes deste pousada...
Qual fera que morre no fundo de um ermo!


Wie die Hand einer Geliebten ist dein Licht
wenn die Gassen seltsam stehn und schauern
zwischen Glut und Schatten. In den Fenstern
schwebt dein irrer Schein. Aus Kuppeln
alter Kirchen strömt er nieder aus dem Singen
enggeschmiegter Mädchen die in Reihen
dämmrig weite Abendstraßen hingehn in den Augen
Märchenleuchten leise singend hingehn
wo im fernen Tal der blasse Strom
wie mit schwerem Gold beladen rinnt und glüht.


Beim letzten Hause, auf der Bank von Stein,
Will segenflehend ich noch kurz verweilen;
Treu lieb' ich dich, mein Kind, doch nicht allein,
Du wirst mich ewig mit der Freiheit teilen.
Dich wiegt in goldner Luft ein Taubenpaar,
Ich sehe wilde Rosse nur sich bäumen;
Du träumst von Schmetterlingen, ich vom Aar –
O Gott der Liebe, laß mein Mädchen träumen!


Da draußen an der Halde,
Da singt ein Vöglein frei:
Jung Blut, geh nicht zu Walde,
Im Walde wohnt die Fei.


V brod šla. Lov jí k hoři.
Z vln se vodník noří,
k jaté hovoří:
„Padla síť. Jsi moje!
Teď-li srdce tvoje
mně se pokoří?“ –


向来翻忆战争时
江海茫茫远别离
白发重逢太平日
春台化日乐熙熙


青女欺花战未分
花神直诉与东君
冰山回首知何许
依旧山人住白云


nicht, die Blicke alle zu behalten,
die ihn zweifelnd oder zärtlich trafen,
und auch die in Spiegel fielen, galten.
Er beschloß, auch heute nicht zu schlafen


V ňadrech zůstaň, písni! Marná slova:
Dobývá se z prsou v ranní svět.
Nevábí ji haluz vavřínová,
ani denních pochval hluchý květ –
vyletá jen, že jí dusno v nitru,
vyletá, že musí, musí ven
po svém zapěti též pozdrav jitru,
spící budit, hlásat blízký den.


Cada rebelde a tributar dos glorias,
una a tu espada para las hazañas,
otra a tu pluma para las memorias.


Leur esprit, dont la foule écoute les paroles,
Penché sur les soleils, les ondes, les corolles,
Sur les ténèbres, gouffre où la clarté se lève,
Regarde en même temps la nature qui rêve


Ich bin der Bogen Tells, des sicher treffenden Schützen.
Väter! nur säuselnden Flugs raubt' ich den Apfel des Sohns.
Straffer spannt' ich die Sehne; wie Blitze Gottes, ihr Freien!
Schnellt' ich den treffenden Pfeil tief dem Tyrannen ins Herz.


Die Lerchen jubeln noch und klettern
An ihren Liedern in die Luft
Und dunkle Hochgewitter wettern
Noch nächtlich über Wald und Kluft.


Danck ich einig deinen Gnaden/
Herr laß ferner mir nicht schaden
Des erhitzten Feindes Gri i;
Gieb das wenn ich streit und walle/
Stets in meinen Ohren schalle/
Nicht der Welt/ nur deine Sti i.


Gejammert hat wohl deine Xantuppe
Oft über die magre Wassersuppe,
Woraus niemals ein Auge von Fett
Sie tröstend angelächelt hätt –
Nun, sei getrost, du arme Seele!
Ich habe zwar die strengsten Befehle,
Jedweden, der sich je im Leben
Mit Philosophie hat abgegeben,
Zumalen mit der gottlos deutschen,
Ich soll ihn schimpflich von hinnen peitschen –
Doch mein Geburtstag, wie gesagt,
Ist eben heut, und fortgejagt
Sollst du nicht werden, ich schließe dir auf
Das Himmelstor, und jetzo lauf
Geschwind herein –
Jetzt bist du geborgen!
Den ganzen Tag, vom frühen Morgen
Bis abends spät, kannst du spazieren
Im Himmel herum und träumend flanieren
Auf edelsteingepflasterten Gassen.
Doch wisse, hier darfst du dich nie befassen
Mit Philosophie; du würdest mich
Kompromittieren fürchterlich –
Hörst du die Engel singen, so schneide
Ein schiefes Gesicht verklärter Freude –
Hat aber gar ein Erzengel gesungen,
Sei gänzlich von Begeistrung durchdrungen,
Und sag ihm, daß die Malibran
Niemals besessen solchen Sopran –
Auch applaudiere immer die Stimm'
Der Cherubim und der Seraphim,
Vergleiche sie mit Signor Rubini,
Mit Mario und Tamburini –
Gib ihnen den Titel von Exzellenzen
Und knickre nicht mit Reverenzen.


s'il dissi che 'l mortale eterno muoi
di me non mai giungendo al santo regno;
s'il dissi sia d'amor prigione e segno
de l'acuto suo strale, e preda poi.


Tam jen řeka libovůle šplouná,
Za charitku ctí lid holou můru.
Vandalismus váží za kulturu.


Saquean los Genízaros con llanto
común las casas, reservando el Moro
el templo insigne y el sepulcro santo.


Wenn sie sich hierzu bekennet,
Vnd den Namen gehet ein,
Kann sie eh des Merzen Schein
Wider hier vorüber rennet,
Sich mit allen guten Ehren
Eine Mutter heißen hören.


Prince, la France enivrée a pu voir
Le flot sacré dans son verre pleuvoir.
Buvons encor ! nous n'aurons pas en vain
Soif de gaieté, d'amour et de savoir,
C'est Rabelais qui nous verse du vin.


Allein auf morgen will ich
Erbitten aus dem Land
Zum Mahl die Herr'n und Frauen,
Die unserm Blut verwandt.


Ô chère Vision, toi qui répands encore,
De la plage lointaine où tu dors à jamais,
Comme un mélancolique et doux reflet d'aurore
Au fond d'un cœur obscur et glacé désormais !


„Teď čas, vítězství dovršiti,
jež zahájeno krví mnohou!“
I velí král: „Nech dostaví se
Milota z Dědic se zálohou!“


霜熟寒轻际晚时
帘间过影一鸦归
夕阳端与谁为地
只照游尘絮样飞


Gyalogoltam kutyamódon,
S jártam négylovas hintókon.
Tisztitottam más csizmáját,
S tisztitá az enyimet más.


Quisiera sí saber cómo gimes
como lloras,
como ries,
ese sería el mejor idioma.
Y sabes, conociéndote y tú amándome,
amaría la nostalgia de tus besos,
los cinco mil kilómetros de distancia
que hay entre tu y yo
amaría todo lo que te rodea
el viento,
el smog
la gente que rie, los niños que lloran
amaría todo ello
porque al sentir nostalgia
sentiré que te amo
y te amaré en cada sonrisa
en cada niño
en cada grito
en cada mujer histérica
en cada hálito de vida
en cada promesa cumplida
y en cada sueño realizado
te amaría así, esté donde esté.
Pero profundamente, te amaria....
Desearía que mi voz te tocase,
que pudieras respirar mi aroma,
tocar mis cabellos,
sumergirte en mi mirada,
y en la profundidad de mis ojos
encontrarte a ti misma
y descubrir lo que es la dicha
explorar nuestros corazones
y nuestros cuerpos
saciar nuestros sentidos,
disfrutar esta juventud efímera
y tratar de alcanzar el cielo
no soy como tú...
solo he escrito lo que siento
Gracias por odiarme un poquito.
Si me odias significa que en el fondo me amas
y si me amas, me necesitas,
y si me necesitas soy tuyo,
y soy tuyo, no hay nada que hacer.


Jetzt wird die Welt recht neugeborn,
Jetzt ist die Maienzeit.
Jetzt tauet auf, was war erfrorn
Und durch den Fall verschneit.
Jetzt sausen die Winde
Erquicklich und linde,
Jetzt singen die Lüfte,
Jetzt tönen die Grüfte,
Jetzt hüpft und springet Berg und Tal.


vaso dove virtù serba e ripone
ogni saver mortale, onde s' impara
contra il tempo empio e rio, contra l' avara
morte, onorata fare alta tenzone,


Der wird dich in gleichen Sachen
Durch die Zucht Ihm ähnlich machen,
Auch der Mutter hoher Fleiß
Wird zu allem Wesen sehen:
Was wir bitten oder flehen
Ist dein Auffwachs, Zier und Preiß.


Co Ti v hlavě osvícené žije,
šlechetné čím srdce srdce bije,
jeví také nadšený Tvůj zpěv,
odsuzuje bezbožecký řev.


Eu q'ria ser camponesa;Ir esperar-te à tardinha Quando é doce a Natureza No silêncio da devesa,E só voltar à noitinh  Levar o cántaro á fonte Deixá-lo devagarinho,E correndo pela ponte Que fica detrás do monte Ir encontrar-te sozinh  E depois quando o luar Andasse pelas estradas, D'olhos cheios do teu olhar Eu voltaria a sonhar,P'los caminhos de máos dada  E depois se toda a gente Perguntasse: "Que encarnada, Rapariga! Estás doente?"Eu diria: "É do poente,Que assim me fez encarnada!"  E fitando ao longe a ponte, Com meu olhar cheio do teu, Diria a sorrir pro monte:"O cant'ro ficou na fonte Mas os beijos trouxe-os e


公是伯休那
卖药价不二
却问夺牛翁
徵君当过未


Nač jenom naříkáš? Na žití slib a lež,
na jeho rozmar vrátký?
Zde prožij noci ty, jak já je probděl též,
a nezatoužíš zpátky.


Da sah ihn hell die Kleine mit lachenden Augen an:
»Maud bin ich freilich! Gestorben? Ein Geist? Ei, rühr' mich an.«