Ja! gib ihr du die Reinheit,
Die Klarheit und die Feinheit,
Die aus dem Herzen stammt!
Gib ihr den Schwung, die Stärke,
Die Glut, an der man merke,
Daß sie vom Geiste flammt!


I pak, až umřem’ – kéž to v jeden den! –
a až i hrob náš rozpadne se kdes,
té naší lásky smutek, bol a ples
dál bude žít, v mých písních uvězněn.


Mein Gott! rief ich so gleich, ist dieses wohl zu glauben?
Vermag ein wenig Haut
Mir, was Dein' Allmachts-Hand gebaut,
Des Himmels Licht, der Erden Pracht zu rauben?
Vermag sie mich von Millionen Freuden,
Ja gleichsam selber von der Welt,
Von aller Pracht, so sie enthält,
Und zwar so Wunder-schnell, zu scheiden?
Nachdem ich mich hierob ein wenig noch besann;
Fieng ich bestürtzt von neuem an:


Quand mon corps et ma vie à ton souffle résonnent,
Comme un tremblant clavier qui vibre à tout moment ;
Quant tes doigts, se posant sur mes doigts qui frissonnent,
Font chanter dans mon cœur un céleste instrument ;


Von wannen kömmt der süße Schall? –
Bist du es, Melodieenreicher,
Du Bardenvogel Nachtigall,
Der mich aus meinem Schlummer ruft? –
Wenn du es bist; dann ist der Schnee zerronnen,
Dann herrscht der Lenz mit seinen Wonnen
Im Felde, Wald und Luft.


Galoschen, die zu weit am Schuh,
Auch sie rauben die Wahrheitsruh.


Akárki is volt ő, de fény, de hő volt.
Mindenki tudta és hirdette: ő volt.
Ahogy szerette ezt vagy azt az ételt,
s szólt, ajka melyet mostan lepecsételt
a csönd, s ahogy zengett fülünkbe hangja,
mint vízbe süllyedt templomok harangja
a mélybe lenn, s ahogy azt mondta nemrég:
„Édes fiacskám, egy kis sajtot ennék”,
vagy bort ivott és boldogan meredt a
kezében égő, olcsó cigaretta
füstjére, és futott, telefonált,
és szőtte álmát, mint színes fonált:
a homlokán feltündökölt a jegy,
hogy milliók közt az egyetlenegy.


C'est en fraternité que tout doit se dissoudre ;
Et Dieu fera servir le calcul, la raison,
L'étude et la science, à cette guérison.


„Aj, proč pláčeš, děvo milá,
co pak rmoutí srdce tvé,
proč jest tvoje tváře bledá,
proč tvé očko slzavé?“


Ach! wenn ich unsterblich nicht wäre,
So heult' ich dem kommenden Tag'
Entgegen, so heult' ich, käme die Nacht,
Und verhüllte mich, und schwiege verzweifelnd,


Poema integrante da série Os Mirantes do Ilhé
In: COSTA, FILHO, Odyl Boca da noit Rio de Janeiro: Salamandra, 1979


Znám tu jen, již duše drží,
ta druhá – je temnou juž strží,
kdo třetí, ďas či Bůh, strží?


لقد حلَّ الأمينُ ضريحَ مجدٍ
سَقَى صَفحاتهِ مَطَرُ العُيونِ
أميرٌ مِن بني رسلانَ والٍ
على لُبنانَ بالحقِّ المُبينِ
ثَوَى في ساحةٍ بحِمَى إمامٍ
غَدَت حَرَماً لأصحابِ اليمينِ
فقالَ مؤرِّخوهُ لقد تَلاقَى
إمامُ الحقِّ بالرُّوح الأمينِ


So mancherley Stralen die Reben erhitzen.
So mancherley Beere die Kelter bespritzen.


Dieses in dem Preußenheere
Warn die ersten Zöpf', auf Ehre!
Die da abgeschnitten sein!
Zopflos in den lieben Himmel
Rückt'aus Saalfelds Schlachtgetümmel
Ludwig Ferdinandus ein!


Hiere su pecho, y él viendo la herida
descifra los misterios que atesora,
que un puñal sólo es llave de un secreto.


Kann nur im Geist sie als Lauben heut sehen;
Die Träger der dreist wollüstigen Trauben
Sie leben noch karg heut' vom feurigen Glauben.


E volt ütés magáért! ez volt a csattanás!
Szemét-fülét behúnyta nemes Furkó Tamás: -
Hiába! mindhiába!... most is zúg a füle,
S nemzetiszín karikát hány a szeme bele.


Na vasta enfermaria ela repoisa
Tão branca como a orla do lenço
Gorjeia a sua voz ternos queixumes,
Como no bosque à noite o rouxino
E delicada e trist O seu corpito
Tem o perfume casto da verben
Não são mais brancas as magnólias brancas
Que a sua boca tão branca e tão pequena!


يا سيدي يا فلان الدين لا برحت
سوائم القصد ترعى تحت ظلكم
كانت أياديكمُ قدماً تواصلنا
والآن أحوج ما كنا لوصلكم


– Sieh, da tritt vom goldnen Borde
Der betörte Königssohn,
Und zu der korallnen Pforte
Rennen sie mit ihm davon.


Den Goldstein suchet man und läßt den Eckestein,
Durch den man ewig reich, gesund und klug kann sein.


Mein Vater! hilf mir diesen Schmerz,
Den tiefen Schmerz mir tragen,
Bis endlich heilt dies wunde Herz,
Bis mir Dein Licht will tagen.
Du weißt, Herr! daß kein Erdengut
Den Jammer mir kann stillen;
Du wollst mit Deiner Liebe Gluth
Mein sehnend Herz erfüllen!


Mayo, el caminante de la buena ruta,
Canta los rastrillos, la sierra y el zoclo.
(San José fabrica trenzas de viruta;
San Isidro peina sus barbas de choclo).
Junio, Rey de estufas, canta los rondeles
Que hacen cuando bailan, los raudos patines,
(Entra el rey Invierno, vestido de pieles,
Con blanco paraguas y blancos botines).
Junio, el Rey más blanco de los doce Meses,
Canta el aleluya de los reyes místicos:
(Llueven lenguas rojas los Pentecosteses;
Corpus Christi llueve panes eucarísticos).
Junio, el Rey más blanco, blanco néctar bebe;
Bebe blanca nieve; nieva blanca harina;
Toma blancas hostias; llueve leve nieve;
Canta las nevadas de la fe divina
El monarca Julio canta las concordias
De las caridades y visitaciones.
(San Vicente llora sus misericordias,
Y la Virgen llora sus revelaciones).
Agosto, el furioso Rey de turbulencias,
Canta la sonata de los huracanes.
(Los ángeles juegan a las indulgencias:
Santa Rosa llora llanto de volcanes).
El joven Setiembre trina las canciones
Que hablan de bohemias, flores y zagalas;
Que hablan de los bailes de los corazones,
Y los cuchicheos de las colegialas.
Setiembre, el mimado de las reinas rosas,
Echa en su casaca mágicos olores;
(Llora el Arco Iris flores, mariposas.
Ríe Primavera, ríen los amores).
Ríen los amores, ríe Primavera;
(Llueve mariposas, flores peregrinas)
Los amores ríen en su real litera
Llevada por hadas y por golondrinas.
Octubre, el Rey dandy, canta de las blondas
Que en el aire dejan dulce de fragancia.
Del beso que ritman las formas redondas
Que atesoran opios y magias de Francia.
Noviembre se signa y hace funerales,
Y responsos mudos, de mudos misterios:
Noviembre es el mudo de los carnavales,
De los carnavales de los cementerios.
Noviembre, el Rey Negro del ceño fruncido,
Canta los lamentos de una viuda alouette;
A todos los santos les hace un cumplido,
cuando no lo espía Madame Squelette.
Noviembre a quien aman las negras Gorgonas,
Es Rey de cipreses y de golondrinas.
(Las bellas floristas le labran coronas;
Los sepultureros le piden propinas).
Diciembre, el rey Fauno, canta barcarolas
Que elogian los raptos de blancas primicias,
Que hacen en la playa las lúbricas olas
Babeadas de besos y suaves caricias.
Diciembre el ardiente canta el ritornelo
De blancas Kermesses y fiestas del río
(Llueve brin, zaraza, sudores y hielo.
Vestido de rojo penetra el Estío).
Diciembre el ardiente sus pasiones narra,
Y habla de indiscretos, suaves esperezos.
(Pulsa su bordona la inquieta cigarra,
Y el grillo armoniza collares de rezos).
Diciembre, el alegre Rey de nacimientos,
Habla de pesebres, bueyes y cayados
(Los abuelos cuentan sus más lindos cuentos,
Y llueve pan dulce, castañas y helados).
Alegres saludos y aplausos corteses
Vibran en los aires. (Una bella hazaña
Cuenta un duque. Ríen, amables, los Meses
Haciéndole gracias al noble Champaña).
Resuenan los Coros:
«Amemos al viejo Patriarca
que todo lo abarca;
Su pálida frente es un mapa confuso;
La abultan montañas de hueso
Que forman lo raro, lo inmenso, lo espeso,
De todos los siglos del tiempo difuso».


Her influence taught the Phrygian sage
A tyrant master's wanton rage
With settled smiles to meet;
Inur'd to toil and bitter bread
He bow'd his meek submitted head,
And kiss'd thy sainted feet.


雨轻偶破山云出
花浅时闻小径香
总是村烟开不彻
尽教无月也昏黄


O můj Bože!
V trní lože
Došels zemane!
Jindy se ti hrady stkvěly,
Ráje v sadě rozvíjely,
V domě plesy vybrané;
Jestlis ráčil, lehlo tělo,
Kde byt z prachu stlaný mělo.


Tož zdráva buď budoucnost, přátelé,
patřte v ni zjasněným okem!
kvete Vám osení do ruda,
kvete víc každičkým rokem!


Ist ferner diß so gut/ ein starckes lob erlangen/
Bekandt seyn weit und breit/ mit grossem titel prangen/
Der kaum kan auff den brief der edlen ahnen zahl
Zerstümmelt und zerhackt um einen gantzen saal
Mit wappen und panier in ihrer ordnung weisen?
Ich ehre deinen stand; Doch soll ich dich auch preisen/
So lebe ritterlich/ und laß mich unverlacht/
Ob du gleich edel bist gebohren/ ich gemacht.
Wenn schon ein gutes pferd aus Barbarey nicht kommen/
Wenn seine schlacht schon nicht von Napels ist genommen/
Das sonst nur edel ist/ und erstlich trifft das ziel/
Es habe gleich sein graß gefressen wo es will/
So kriegt es doch den preiß. Die bilder/ die hier stehen/
Von welcher wegen du pflegst oben anzugehen/
Die ruffen auff dich zu/ und schauen/ was du thust.
Folg ihrer tugend nach/ hastu zum lobe lust.


Come esser può che con quel foco, Amore,
Che te stesso ardi, e con quei dolci lacci
Che t'annodan, sì forte un'alma allacci
E così caldamente abbruci un core?


Csókjaimat szedtem, vettem,
Híven sohase szerettem.


Filis, ¿no ves la saña del planeta
que, amenazando trágica ruina,
llama vierte feroz, sangre fulmina,
en alterada forma de cometa?


No os ofenda el caer por levantados;
hijos del alma sois, tan bien nacidos,
que estáis a hazañas tales obligados.


É claro!! Sempre estava afim!
Uma noitada, música,
burburinho de vozes,
matizadas em vários ton
Mais uma dose!!!
Estalar de copos, gargalhada
Mistura de sons!!!
É a boemia insone
exibindo falsa alegria,
procurando encher de amores
a madrugada vazi
Já goste
já fui assim!!
Hoje, a insônia, desabafo no pape
Encontro marcado comigo!!!
Que ironia!!
Sou no momento, minha melhor
e mais fiel companhi


que, como el mismo sol humanas teas,
así tú, Elena, a las demás mujeres
cubres con tu luz fúlgida y afeas


Как жизнь ни сделалась скуднее,
Как ни пришлось нам уяснить
То, что нам с каждым днем яснее,
Что пережить — не значит жить…
Во имя милого былого,
Во имя вашего отца —
Дадим же мы друг другу слово:
Не изменяться до конц


Cuando rebelde construir porfías
caracteres horribles, y borrados,
los avisos distintos, y animados
dentro de tus acciones hallarías.


Das winzigkleine Königlein, wie macht es sich so groß,
Wie zwitzerts mit seim Stimmelein, und ist so schlau und los',
Wie lieblich thut es singen nach Wunsch und nach Begehr,
Wie lustig thut es springen, wie hüpft es hin und her.


Nářky zní a bědování
hukotem jak dálné moře:
Pomoc! Pomoc! Nil se valí!
Mimo čas on vystoup’ z břehů!


Wie bist Du demuthvolles Kind
So hilflos dort gesessen,
Im Schornstein wimmerte der Wind,
Ich kann es nie vergessen.


La peregrina voz, y el claro acento
por la dulce garganta despedido,
con el suave afecto del iodo,
bien pueden suspender cualquier tormento.


倾心知向日
布叶解承阴
空侧黄金盏
谁人与对斟


Wunder o Wunder!
Wunder o Wunder!
Mariæ Schoß
O Himmel groß!
O Gottes Sal
Jm Jammerthal.


Delante se halla un espectro...
¡ Un espectro!... Sí: la mula
Algo ve también ; esquiva
Se recela, empina y bufa.
¿ De Alonso López Vivero
Ha salido de la tumba
La sombra? De duque el Maestre
Ante sí la vió no hay duda.
En confesión se lo dijo
Aquella noche con muchas
Lágrimas al padre Espina...
De Dios la venganza es justa.
Con el cuento de la lanza
A palos abre la turba
Estúñiga, denodado,
Y la atropella y asusta;
Y en salvo al ilustre preso
Condujo a la casa suya:
En que estaba preparada
Una capilla segura,
Donde pasó el Condestable,
Con la espiritual ayuda,
Noche serena, pidiendo
A Dios perdón de sus culpas.
Cenó, durmió cortos ratos,
Repitió también algunas
Trovas del famoso Mena,
Que pintan como locuras
Las mudanzas ambiciones:
Oró con fervor; en suma
Fué un cristiano, un caballero,
Un hombre de fe y de alcurnia.
    * * *
Entre tanto, el que parece
Ser el reo, a quien la dura
Sentencia estaba leída,
Y a quien la cuchilla aguda
Del verdugo amenazaba,
Era el Rey... ¡Mísero! lucha,
Náufrago desventurado,
En airado mar de angustias.
Ama a. Don Alvaro, mira
Su sentencia como injusta;
De la Reina y de los Grandes
Se la ha arrancado la furia.
Que su trono se desploma,
Y hasta su existencia juzga,
Y que, al morir el Maestre,
Abrazadas irán juntas
El alma de aquel amigo
Y el alma afligida suya.
¡Grande mal es la flaqueza
En hombre que cetro empuña!
Revolcándose en su lecho,
Rasgando sus vestiduras,
Paseándose sin tino
Por la cámara, que alumbra
Una lámpara medrosa,
Que en el cortinaje abulta
Vagas sombras... ¡infelice
¡Qué noche pasó!... Que ocupa
Ve un rincón de aquella sala,
De pie con la boca muda,
Su físico Fernán Gómez,
A él se va, las manos juntas,
Y suplicante le dice:
«Si es que mi salud procuras,
Anda a ver al Condestable,
Así Dios te dé su ayuda»,
El bachiller respondióle:
«Le debo mercedes muchas,
Perdone vueseñoría;
No oso verle en tal angustia».
Conmovido el Rey, en llanto
Rompió y en voces confusas,
Que el alma a Gómez partieron,
Según dicen cartas suyas.
Entró al estruendo la Reina
En la cámara, cual una
Aparición, como maga
Que viene a doblar astuta
Los encantos y conjuros
Con que alto preso asegura,
Y con que la empresa afirma,
De que pende su fortuna.
Calló el Rey, quedó de mármol
Al verla: ella le pregunta:
«Qué es esto?» Y oyendo, «Nada».
Retiróse muy adusta.
Largo rato el Rey estuvo,
Cual ligado por la oculta
Fuerza del prestigio. Luego
Torna a más reñida pugna
De afectos: la amistad vence,
Llama con voz resoluta
A Solís, su maestresala,
Dícele: «Al momento busca
A Diego Estúñiga, y dile...»
En su garganta se anuda
La voz, porque entra la Reina
Otra vez... calla y trasuda.
La Reina a Solís llevóse,
Y el Rey abrió con presura
El balcón, cual si quisiese
Gozar del aura nocturna:
Y el trono, cetro y corona
Maldiciendo en voces mudas,
Ojos de lágrimas llenos
Clavó en la menguante luna.


A silou zvýšenou můj obdař lidský sluch,
ať v resonanční nástroj se mi promění,
jímž přelévání šťáv a vzrůstu skrytý ruch
jak hudby tajemné ať slyším vlnění;
ať cítím rostlin puls i hudbu hvězdných drah,
paprsků světla lom a vzduchu ráz a šum,
motýlů tichý let a v duší hlubinách
myšlenek tajný vznik a zápas, vír a tlum.


Когда вы едете к деревне
Из сквозь пропыленной Москвы,
Уподобаетесь царевне
Веков минувших тотчас ВК фиалкам белым злая ревность,
Берете страстно их букет,
Оправдываете царевность
Отлеченных когда-то леИ, может быть, — кто смеет спорить? —
Способна, нежно-хороша,
Злой папоротник разузорить
Фиалки белая душа?
Ни шоколадных, ни лиловых, —
Лишь белые берете вы…
Не в поезде, не на почтовых, —
На крыльях надо из Москвы…


»O käm der große Geist bald in dies rauhe Land,
Wohin aus Frankreichs Rom mich Nasos Glück verbannt,
So wär doch einer hier, noch außer mir zu finden,
In dessen Munde sich Geschmack und Witz verbinden.
Komm Voltair! – –« A ** gnug! der Himmel hört dein Flehn.
Er kömmt, und läßt sogleich des Geistes Proben sehn.
»Was? ruft er; A** hier? Wenn mich der König liebt,
So weiß ich, daß er stracks dem Schurken Abschied gibt.«


Jak, ty stojíš bez pohnutí?
Nuže slyš a šlehni po mně
ohněm, lávou, sirou, smolou,
otevři: Jsem Don Juan!“


Ah ! portez vos croix sans colère,
Puisque Jésus-Christ mort pour nous,
Sous ce poids, montant au Calvaire,
Tomba trois fois sur les genoux.


Es thut mir in der Seele wohl,
Seh ich ein stolzes Blut,
Die Wange klar, das Aug nicht hohl
Von ausgebrannter Glut.
Und einen feinen starken Leib
Und einen edlen Schritt –
Ach, ist es gar ein schönes Weib,
Nimmt sie das Herz mir mit!


Ein Herz das liebt, ragt an des Himmels Zinne.


Lá pinta os heróis Gregos, lá ao Romano,
Que à Pátria pôs o jugo, dá aposento,
Tanto ao mundo cegou aquele engano,
Do que padece no Tartáreo assento:
Mas se lugar tão alto dar-se a humano
Valor devera, o grão merecimento
Dos vossos Lusitanos já tivera
De todo hoje ocupada a eterna esfera.


und der Bruder mit dem feierlichen
Schweigen, zugeschlossen, voll Geschick,
doch von einem sanften Augenblick
mit der Mutter unbemerkt verglichen;


丹阳丹室牡丹台
台下鸡冠花独开
未到明年春烂漫
可知丹在道人胎


Sacro re, che gli antichi e novi regi,
quanti sono o fûr mai eccelsi e degni,
per forza di valor propria e d'ingegni
vinci, e te stesso e tutto 'l mondo fregi,
ed a' più chiari spirti ed a' più egregi,
a' più felici e più sublimi ingegni
la via d'alzarsi al ciel, scrivendo, insegni
con la materia de' tuoi tanti pregi,


一翻雨过艳阳天
桃李无言还寂然
解道春江断桥句
旧时闻说徐师川


Ő Demirhámhoz is üt fáradt erővel;
Esztelen, nem tudja, hogy nagyobb erővel
Kell eztet megölni; Demirhám fegyverrel
Felvészi az csapást, és nagy szerénséggel


Und wie wir Hand in Hand im Lehnstuhl saßen,
Und leise plaudernd unsrer Noth vergaßen,


طَرِبتَ وَشاقَكَ البَرقُ اليَماني
بِفَجِّ الريحِ فَجِّ القاقُزانِ
أَضَوءُ البَرقِ يَلمَعُ بَينَ سَلمى
وَبَينَ الهَضَبِ مِن جَبَلَي أَبانِ
أَضَواءَ البَرقِ بِتَّ تَشيمُ وَهناً
لَقَد دانَيتَ وَيحَكَ غَيرَ داني
أَلَم تَرَ أَنَّ عِرفانَ الثُرَيّا
يُهَيِّجُ لي بِقَزوينَ اِحتِزاني
خَليلي مُدَّ طَرفَكَ هَل تَرى لي
ظَعائِنَ بِاللِوى مِن عَوكَلانِ
ظَعائِنُ لَو يَصِفنَ بِدَيرِ لَيلى
مَنى لي أَن أُلاقيهِنَّ ماني
وَمالَكَ بِالظَعائِنِ مِن سَبيلٍ
إِذا الحادي أَغَذَّ وَلَم يُدانِ
وَلَو أَنَّ الظَعائِنَ عُجنَ شَيئاً
عَلَيَّ بِبَطنِ ذي بَقَرٍ كَفاني
وَلَكِنَّ الظَعائِنَ رُمنَ صَرمي
هُنالِكَ وَاِتلَأَبَّ الحادِيانِ
بِأَربَعَةٍ هَمَت عَيناكَ لَمّا
تَجاوَبَ خَلفَها صَدحُ القِيانِ
أَلا يالَيتَ شِعري هَل أَراني
وَشَعباً حَيِّنا مُتَلائِمانِ
بِأَبرَقَ مِن بِراقِ لِوى سَعيدٍ
تَأَزَّرَ وَاِرتَدى بِالأُقحُواني
وَهَل أَستَسمِعَنَّ بُعَيدَ وَهنٍ
تَهَزُّجَ سَمرِ جِنِّ أَو عَوانِ
أَلا مَن مُبلِغٌ عَنّي بَشيراً
عَلانِيَةً وَنِعمَ أَخو العِلانِ
يَمانِيٌّ تَبوَّغُ لِلمَساعي
يَجاهُ وَكُلُّ ذي حَسَبٍ يَماني
وَلَو خَلَّيتُ لِلشُعراءِ وَجهي
لَما اِكتَبَلوا يَدَيَّ وَلا لِساني
إِذا ما غِبتُ عَنهُم أَوعَدوني
وَإِن ضارَستُهُم كَرِهوا قِراني
وَيُؤذِنُهُم عَلَيَّ فَتاءُ سِنّي
حَنانَكَ رَبَّنا ياذا الحَنانِ
سَيَعلَمُ كُلُّهُم أَنّي مُسِنٌّ
إِذا رَفَعَت عَناناً عَن عِنانِ
شَقِيُّ بَعدَ عَبدِ بَني حَرامٍ
وَجَدِّكَ مَن تَكونُ بِهِ اليَدانِ
حَلَفتُ لَأُحدِثَنَّ العامَ حَرباً
مُشَمِّرَةً كَناصِيَةِ الحِصانِ
لَقَومٍ ظاهَروا وَالحَربُ عَنهُم
كَهامُ الضِرسِ ضارِبَةُ الجِرانِ
أَبَوا لِشَقائِهِم إِلّا اِبتِعاثي
وَمِثلي ذو العُلالَةِ وَالمَتانِ
وَيا عَجَبا لِيَشكُرَ إِذا أَغَذَت
لِنَصرِهِمُ رُواةُ اِبنَي دُخانِ
أَلَم تَرَ لُؤمَ يَشكُرَ دونَ بَكرٍ
أَقامَ كَما أَقامَ الفَرقَدانِ
تَحالَفَ يَشكُرٌ وَاللُؤمُ قِدماً
كَما جَبَلا قَناً مُتَحالِفانِ
فَلَيسَ بِبارِحٍ عَنهُم سِواهُم
وَلَيسَ بِظاعِنٍ أَو يَظعَنانِ


Na vše touhy, snění mladá,
na vše co žhavilo krev,
bez šelestu tvrdě padá
jako víko na rakev.


Děl Matěj: „Zde vidíte jej,
jsem mocný čaroděj,
já vrátím kněžně zdraví,“
a v duši sobě myslil sám,
nu, teď si něco vydělám,
znám vše jak mistr pravý,
a hned
šel s poslem, – a jich koně jeden let.


Ach, jak jsem nyní přeblažen,
zápas se uzavírá čarodějně:
Život a smrt se vtělil do dvou žen,
jež obě miluji stejně.


A těm, kdož chtí se pokusit
o slávy krásný vínek,
neradno dbáti rozkoší
či hledat odpočínek.


Ey nun so leb' ich stets in vollen Freuden/
Es soll uns niemand von einander scheiden/
Kein Neid/ kein Trauren/ keine Noth und Leiden
Sollen uns scheiden.


Nicht denck: Ich bin Gott gleich, wie hoch dein Witz und Schein,
Der Teufel bläst dich auf: Gott liebt, die niedrig seyn.


Vítězství to vínek ušlechtilý,
kruh to, na němž visí práva štít,
znak, jenž učinil nás, čím jsme byli,
a nás učí chtít, čím chceme být!


Kraj nebes dosud ozářen
se bledým tamo zlatem leskne,
v luh sporý padá odsvit jen
a vůkol mlčí ticho teskné.


Die Sonn ist untergegangen,
Sogar das Abendroth
In Wolkengrüfte gesunken,
Der schöne Tag ist todt.


Hochromantisches Erspähnis!
Kommst du wieder, trautes Gestern,
da die Drachen mit den Kühen
friedlich auf den Almen grasten,
wenn sie nicht grad Flammen speien
oder Ritter fressen mußten –
da der Lindwurm in den Engpaß
seinen Boa-Hals hinabhing
und mit grünem Augenaufschlag
Dame, Knapp und Maultier schmauste –
kommst du wieder, trautes Gestern?


Selbst der grünen Weide rann
Ein Entzücken durch die Zweige,
Und sie sah sich mit Geneige
Das Geschnäbel freundlich an.


يا إماماً صفاته
ذات فضل مكمل
دم جمالاً لمخبرٍ
وحياةً لمجتلي
يرجم الفقر من ندا
ك برفد معجّل
حجرٌ من دراهمٍ
حطّه السيل من عل


Die Gemeinde schnarcht so sanft,
Wie das Laub im Walde rauschet,
Und der Bettler an der Tür
Als ein Räuber guckt und lauschet;
Doch wie eines Bächleins Faden
Murmelnd durchs Gebüsche fließt,
So die lange dünne Predigt
Um die Pfeiler sich ergießt.


Mütter und Väter,
erbarmt euch mein.


Pak nechali ji, krví zbrocenou,
na pustém vyprahlém tom hřbitově,
kam byli zavlekli ji k popravě...
Pal slunce k novým mukám omdlelou
když probudil, když celou bídu svou
teď znova chápala, když bez vlády
jak odhozená, zavržená věc
zde ležela, bez duše jediné,
tak sama, sama ve svém neštěstí,
že přála si, by ještě stál tu kat,
by luza ještě urážela ji,
tu člověčství poznala celou tíž
a viděla, že spása jediná
jest nebytí, a oči zkalené
se k nebi obracely, ke skále
nad hřbitovem tak příkře stojící,
a prosily tu skálu, nebesa,
by na ni padaly, ji pohřbily...


Alles an ihm werde sofort Ebenmaß,
Wie ein prangender Lenz, von Blüten geschwellt, jedes Glied;
Huldreich alle Gebärden,
Alle Bewegungen sanft und leicht.


Qui combattiam tra noi; sia del comun valore
Giudice ancor, se il brami, il Dardano Pastore.


Y cuando se ve en Troya derramado
más fuego que contiene la alta esfera,
falta al desnudo tronco la postrera
llama, y sólo le baña el ponto airado.


Grosmache heut den Herrn, mein virmahlsibnes Jahr!
Ihr zehn- und sibenstädt, und was es ausgebahr!
Fall, Babel! Fabel, fall! Des Abel El ist kommen!
Triumf, Triumf, Triumf! Triumf ist strakks vernommen!


忙忙业识老丰干
鼓舌摇唇总自瞒
纵踞虎头取虎尾
衲僧门下管窥斑


pod krušnými horami
tvář smutku hladově zbledla,
pod žlutými mlhami
bída k ní sedla.


Geniů chmurných oči jasné
poklady svoje, střežené
i anděly i ďábly Noci,
tajemnou odkrývají mocí,
v podzemí širém duše své –
je jasným pohledem svým mění
ve světla zlato čisté, spasné,
v potřebný ducha peníz denní.
Hle, s tribun, katheder, z pod krovu,
s prestolu královského trónu,
– ten v tvaru, barvě, onen v tónu,
ten v krásném příměru neb slovu,
ten v poučce, ten ve zákonu –
jak sypou všem dar svého jmění,
od pokolení k pokolení
pro zdar a blaho milionů...!


Però tempo, suspir, lacrime o affanni
non mi puòn più doler, per quella spesi,
che può in un giorno ristorar mill'anni;


Leč velikáni nepohnutě stojí:
„Volej si k nebi, volej k člověku –
zakletá’s věčně!“ – pokynou jí čely...
neb vláda naše bude do věků.“


荣拜花封感圣主
寿杯阻莫捧亲前
岭梅尚有逢春日
办取斑衣听老天


Dat Farken, dat was meist verklamt
un tillföt't uppe Kaw;
Schultmoder is œwerto noch kam'
un hett't flink in ehr Plat upnam'
un läd't inne Weeg bi'n Aw.


Tak jako kvítek nadnášela se
a vykasanou nesouc suknici
zdvihala nožky s pyšnou zálibou
a červené ty nové střevíčky
pozorně lehce kladla v cesty prach,
jak by jich ještě roky užít chtěla.
A hned se na špičky jich dívala
a těšíc se z nich usmívala se
a hned zas patříc volně po lidech
úsměvem takřka děkovala jim,
jak by se byli přišli podívat
jen na červené její střevíčky.
A zahledla-li v davech známou tvář,
hned kynula jí rukou k pozdravu –
a, lidé drazí, nikdy nebyly
ty oči její čistší modřejší,
než na té cestě... Mráz šel po nás všech,


Fünftes Rad, fürwahr, du solltest
Ein Eliaswagen sein!
Fünfte Macht, wenn du es wolltest –
Und Europa wäre dein!


أَبلِغ أَبا دَوُودَ أَنّي اِبنُ عَمِّهِ
وَأَنَّ البَعيثِ مِن بَني عَمِّ سالِمِ
أَتُدخِلُ بَيتَ المُلكِ مَن لَيسَ أَهلَهُ
وَريشُ الذُنابى قَبلَ ريشِ القَوادِمِ


Wenn du Flaschen frisch entsiegelst,
Tu's mit Sinn und tu's als Meister;
Denn es ist das Reich der Geister,
Dessen Pforten du entriegelst.


Mais laisse les divins amants
Suivre la route coutumière
Dans les bleus éblouissements
De la joie et de la lumière.


Che più certo argomento, e qual maggiore
Segno d'essere a Dio più d'altri caro,
Che 'l vederti ogni dì senza alcun paro,
Quanto felice più, tanto migliore?


Szépségit annak meg sem mondhatom, mely igen nagy legyen
Az ékességből mely nagy édesség emberre ott jőjjen,
Az dicsőségből mely nagy fényesség embert környül vegyen.


Besonders eine feuergelbe
Viole brennt mir stets im Hirn.
Wie reut es mich, daß ich dieselbe
Nicht einst genoß, die tolle Dirn'.


Und wenn ich schon dein Esel bin, so gib mir Heu!


Jeder Blume am Gestade,
Jedem Schaum im Wellenpfade,
Jedem Stern im Dom der Nächte,
Jedem Strahl im Sonnenrade
Sang ich meine Liebesschmerzen
Furchtlos vor im Tränenbade;
Nun den Steinen will ich singen,
Daß ich meinen Schmerz entlade;
Du, der Härteste der Steine,
Schenkst Du wohl vielleicht mir Gnade?


Přes věky, do časů přepozdních
letí mé blažené zraky,
bude pak v Čechách zde žíti muž –
nebyl tu ještě muž taký!


Talvez que Deus não seja real e exista
Talvez não seja Deus e exista, e seja
Como nós o pensamos Deus p'ra nó


Was hilfft der hohe Thron?
Das Scepter? vnd die Cron?
Scepter vnd Regiment/
Hat alles bald ein Endt.


Ejnye kisassszonykám! meggondoltam biz azt, hogy elsőben is a
verseket méltóztatik elolvasni. Bánom, hogy nem azt parancsoltam vala,
hogy olvassa el, talán rá se nézett volna. Be Éva-természet! Mert
ugyan a megtiltott fának csak virágit szagolta, de az egekre kérem,
meg ne kóstolja gyümőlcseit. S még az öreg úr is elolvasta? Sőt azt
mondják, hogy még így kiáltott fel utána: O! mihi praeteritos referat
si Jupiter annos!


Ich kenne zwar die Tugendt wol,
Was hilfft es mir? Ich muß sie hassen;
Ich sehe, was ich meiden sol,
Vnd kan es doch nicht vnterlassen;
Zum Bösen lieb' ich schnelle Fahrt,
Zum Guten trag' ich Schnecken-arth.


O dies zarte Zirpen und Girren,
Dies junge Gezwitscher und Schwirren,
Klingt hold wie Gräser im Wind,
Als ob über blanken Kieseln
Mit heimlichem Rauschen und Rieseln
Das murmelnde Wasser verrinnt.


Vajha elhagyhatnám, volna mi nyavalyám?
De lá, szívem mint gerjed,
Ha gyenge orcáján, mint Pünkösd rózsáján,
látom, hogy színe terjed,
Magad se mondanád elhadni, ha látnád;
nézd meg csak, és esmerjed!
ECHO: Merjed!


A duch sám hmoty vlastnost pouhá –


Das Zeitungsgeschwister,
Wie mag sich's gestalten,
Als um die Philister
Zum Narren zu halten?


Aus der Natur durch Gnad in Stand der Herrlichkeit,
Der Weg in dir, und du bist ihm, o Mensch, so weit.


Luna, solcher hohen Stelle
Weiten Umblick neid ich dir;
Sei auch der Entfernten helle,
Aber äugle nicht mit ihr.


e fa che 'l facci». E sanza far dimora
da lei si dipartia; questa aspettando
rimase con disio la sua malora.


A quella guisa che veggian tal'hora
Farsi d'uno aeron: farsi d'un pollo:
Quando si vuol de le calde interiora
Che Falcone o ch'Astor resti satollo:
Quanto e bene accaduto che non muora
Quel che fu a risco di fiaccarsi il collo:
Ch'ad altri poi questo miracol disse
Si che l'udi Turpino, e a noi lo scrisse.


Hört ihr der Herscherin donnernde Wage nicht klingen?
In ihren furchtbaren Klang
Schreyen Blut und Elend!
Nur wenige singen von Friedlen darein!


kadri yüksek olduğunu, bulamaz insakendini bu


To bylo, když večer byl pustý a nezvykle smutný a tmavý.


Ou o que chamamos destin


长安宫阙半蓬蒿
尘暗红梁羯鼓绦
惟有水天明月夜
一条空碧见秋毫


Du flößest Geist den Nerven ein,
Mit Kraft erfüllst du mein Gebein,
Strömst in die Adern reines Blut,
Und in die Brust gesunden Mut.


ОДА,
в которой Ея Величеству благодарение
от сочинителя приносится за оказанную
ему высочайшую милость в Сарском Селе Августа
27 дня 1750 года
1
Какую радость ощущаю?
Куда я ныне восхищен?
Небесну пищу я вкушаю,
На верьх Олимпа вознесен!
Божественно лице сияет
Ко мне и сердце озаряет
Блистающим лучем щедрот!
Коль нежно Флоры здесь богатство!
Коль сродно воздуха приятство
Богине красных сих высот!
2
Что ж се? Диане я прекрасной
Уже последую в лесах,
От коей хитростью напрасной
Укрыться хочет зверь в кустах!
Уже и купно со Денницей
Великолепной колесницей
В безоблачных странах несусь!
Блаженство мыслям непонятно!
Благополучен многократно,
Когда нетшетным сном я льщусь!
3
Престань сомненьем колебаться,
Смятенный дух мой, и поверь:
Не ложны то мечтанья зрятся,
Но истинно Петрова Дщерь
К наукам матерски снисходит,
Щедротою в восторг приводиТы, Муза, лиру приими,
И, чтоб услышала вселенна,
Коль жизнь наукам здесь блаженна,
Возникни, вознесись, грем4
Где, древним именем Славена
Гордяся, пролились струи,
Там видя Нимфа изумленна
Украшенны луга свои,
Златые кровы оком мерит
И в ужасе себе не верит,
Но, кажду обозревши часть,
С веселием сие вещает:
«То само небо созидает
Или Петровой Дщери власть»5
Рекла и, влагу рассекая,
Пустилась тщательно к Неве;
Волна, во бреги ударяя,
Клубится пеною в травВо храм, сияющий металлом,
Пред трон, украшенный кристаллом,
Поспешно простирает ход;
Венцем зеленым увязенной
И в висе, вещает, облеченной
Владычице Российских вод:
6
«Река, которой проливают
Великие озера дань
И кою громко прославляют
Во всей вселенной мир и брань!
Ты счастлива трудом Петровым;
Тебя и ныне красит новым
Рачением Елисавет,
Но малые мои потоки
Прими в себя, как Нил широкий,
Который из рая тече7
Мои источники венчает
Едемской равна красота,
Где сад Богиня насаждает,
Прохладны возлюбив места,
Поля где небу подражают,
Себя цветами испещряюНе токмо нежная весна,
Но осень тамо — юность года;
Всегда роскошствует природа,
Искусством рук побужден8
Когда заря багряным оком
Румянец умножает роз,
Тогда на ветвии высоком
И посреде зеленых лоз
Со свистом птицы воспевают,
От сна к веселью возбуждают,
Что царствует в моих лугаИ солнце восходя дивится,
Цветы, меж коих Инд крутится,
Увидев при моих ключа9
В средине жаждущего лета,
Когда томит протяжный день, —
От знойной теплоты и света
Прохладна покрывает тень,
Где ветви преклонясь зелены,
В союз взаимный сопряженны,
Отводят жаркие лучНо коль великая отрада
И томным чувствам тут прохлада,
Как росу пьют цветы в ночи!
10
Елисаветиным добротам
Везде подобна красота;
Примера многим лишь щедротам
Не смеет скудна дать вода
И орошать скаканьем поля;
Однако, ежель Оной воля
Охоту ободрит мою,
Великой в похвалу Богине
Я воды обращу к вершине;
Речет — и к небу устремл11
Коль часто долы оживляет
Ловящих шум меж наших гор,
Когда Богиня понуждает
Зверей чрез трубный глас из нор!
Ей ветры вслед не успевают;
Коню бежать не воспящают
Ни рвы, ни частых ветвей связь:
Крутит главой, звучит браздами
И топчет бурными ногами,
Прекрасной Всадницей гордясь!
12
Как если зданием прекрасным
Умножить должно звезд число,
Созвездием являться ясным
Достойно Сарское СелЧудовища, что легковерным
Раченьем древность и безмерным
Подняв на твердь, вместила там,
Укройтесь за пределы света:
Се зиждет здесь Елисавета
Красу, приличну небеса13
Великий Семирамиды
Рассыпанна окружность стен,
И вы, о горды пирамиды,
Чем Нильский брег отягощен,
Хотя бы чувства вы имели
И чудный труд лет малых зрели,
Вам не было бы тяжко то,
Что строены вы целы веки:
Вас созидали человеки, —
Здесь созидает божеств14
Великолепными верьхами
Восходят храмы к небесам;
Из них пресветлыми очами
Елисавет сияет к нам;
Из них во все страны взирает
И наедине представляет
Врученный свет под скипетр свой,
Подобно как орел парящий
От самых облак зрит лежащи
Поля и грады под собой»15
О коль правдиво возвышает,
Монархиня, сей Нимфа глас!
Коль взор Твой далеко блистает,
То ныне чувствовал Парнас,
Как Ты от
мест преиспещренных
И летней неге посвященных
Воззрела матерски к нему,
Являя такову щедроту,
Колику к знаниям охоту
Даешь народу Твоему!
16
Что, дым и пепел отрыгая,
Мрачил вселенну, Енцелад,
Ревет, под Етною рыдая,
И телом наполняет ад;
Зевесовым пронзен ударом,
В отчаяньи трясется яром,
Не может тяготу поднять,
Великою покрыт горою,
Без пользы движется под тою
И тщетно силится восстать, —
17
Так варварство Твоим Перуном
Уже повержено лежит,
Когда при шуме сладкострунном
Поющих Муз Твой слух звучит,
Восток и запад наполняет
Хвалой Твоей и возвышает
Твои щедроты выше звезО вы, счастливые науки!
Прилежны простирайте руки
И взор до самых дальних мес18
Пройдите землю, и пучину,
И степи, и глубокий лес,
И нутр Рифейский, и вершину,
И саму высоту небеВезде исследуйте всечасно,
Что есть велико и прекрасно,
Чего еще не видел свет;
Трудами веки удивите,
И сколько может, покажите
Щедротою Елисаве19
Из гор иссеченны колоссы,
Механика, ты в честь возвысь
Монархам, от которых Россы
Под солнцем славой вознеслись;
Наполни воды кораблями,
Моря соедини реками
И рвами блата иссуши,
Военны облегчи громады,
Петром основанные грады
Под скиптром Дщери соверш20
В земное нёдро ты, Хим_и_я,
Проникни взора остротой
И, что содержит в нем Россия,
Драги сокровища открой;
Отечества умножить славу
И вяще укрепить державу
Спеши за хитрым естеством,
Подобным облекаясь цветом;
И что прекрасно токмо летом,
Ты сделай вечно мастерство21
В небесны, Уран_и_я, круги
Возвыси посреде лучей
Елисаветины заслуги,
Чтоб тамо в вечну славу Ей
Сияла новая планетРоссийского пространство света
Собрав на малы чертежи,
И грады, Оною спасенны,
И села, Ею же блаженны,
География, покаж22
Наука легких метеоров,
Премены неба предвещай
И бурный шум воздушных споров
Чрез верны знаки предъявляй,
Чтоб земледелец выбрал время,
Когда земли проверить семя
И дать когда покой браздам;
И чтобы, не боясь погоды,
С богатством дальны шли народы
К Елисаветиным брега23
А ты, возлюбленная Лира,
Правдивым счастьем веселись,
К блистающим пределам мира
Шумящим звоном вознесись
И возгласи, что нет на свете,
Кто б равен был Елисавете
Таким блистанием хвалНо что за громы ударяют?
Се глас мой звучно повторяют
Земля, и ветры, и валы!


Hildebrand und sein Sohn Hadubrand, Hadubrand,
Keiner die Seestadt Venedig fand, Venedig fand,
Da schimpften die beiden unflätig.


no te salves ahora


Der Wind kreist um das Haus, das er bespricht,
Wie einer, der Beschwörung weiß und Bann.
Was will der Wind? Was will denn ich und was das Licht?
Wo wohnt der Geist, der einst uns drei ersann?


The branching grove thy lusty product stands,
Diffus'd, and deep; to quench the summer noon,
And crowd a shade for the retreating swain,
When on his russet fields you look direct.


أتْرُكُ الْفُلَّ في الْمزهريَّة, أَتْرُكُ قلْبيْ الصَّغيرْ
في خزانَة أُمي, أتْرُكُ حُلْمي في الْماء يَضْحَكْ
أَتْرُكُ الْفَجْرَ في عسل التّين, أَتْرُكُ يَوْميْ وأَمْسِي
في الْمَمَرِّ إلى ساحَةِ الْبُرتُقالةِ حيْثُ يطيرُ الْحمامُ


Если с нею — как храм, природБез любимой — она тюрьмЯ за марку улов свой отдал:
Без обеда — не без письмЯ пишу ей, что трижды встретил
Без нее — и я жив? — закат,
Что не надо рождаться детям,
Если ждет их, как нас, тоскЧто для счастья большой и белой
И единственной, как земля,
Я не знаю, чего не сделал,
Но я знаю, что сделал я!
Озеро Uljаste


وَغَيدَاءَ لا تَرضى بِلَثمِيَ خدّها
إذا لم أُلاطفْ عِزّهَا بتذَلّلِ
لَها حُمرَةُ الياقوتِ في خَدِّ مخْجَلٍ
وَقَسوَته منها بِقَلبِ مُدَلّلِ
كَأنِّي أَرى هاروتَ مِنها مُصَوَّراً
على صورتي في كلِّ طرْفٍ مكحَّلِ


A tak tam v dumách smutně zíraje
půl v nebesích, půl české na půdě,
zaslechnu zvuky, tak jak od ráje,
když zbloudiv tón k člověku zahude.
Jak harfy struny zprva za ticha,
pak mocněj’, rychlej’ oře deptáním,
pak jako trouba u zdí Jericha
a koncem jako hromu hřímáním.


Seht unser Oesterreich steht über den Gestirnen,
Es grünt und blüht ie mehr, ie mehr es Feinde hat,
Was machstu hier o Welt, es wird sich früh und spat
Die gantze Welt zu todt an diesem Hause zürnen.


一片阴云翳碧空
娇莺无语怯东风
杏桃花近清明节
犹自缄春不放红


Sie hatten ihm geraubt
Der alten Würden Glanz,
Von seinem Königshaupt
Den grünen Rebenkranz.
In Fesseln lag der Held geschlagen:
Sein Zürnen und sein stolzes Klagen,
Wir haben's manche Nacht belauscht,
Von Geisterschauern hehr umrauscht.


Et notre indignité cette immuable masse,
Et notre basse peur en un pareil moment,
Et la juste terreur et le secret tourment
De nous trouver tout seuls par devant votre face.


Gott Jupiter empfing, zu seiner großen Freude,
Von seiner Göttin einen Sohn;
Denn manche Tochter hatt' er schon.
Umarmend küßten ihn die frohen Eltern beide.
Wie Zeus, der Vater, stark, und wie die Mutter schön,
War ihm die Göttlichkeit des Ursprungs anzusehn;
Er war die Lust, die Augenweide
Der Götter, die ihn sahn, und alle sahen ihn,
Weissagten insgesamt dem Knaben
Der Schönheit höchsten Glanz, und alle Geistesgaben,
Und alle wollten gern den jungen Gott erziehn.


Die Lieder schlafen auf den Zungen
Und unsre Häupter wiegen schwer –
Zum Letztenmal denn angeklungen,
Zum Letztenmal die Becher leer!
Das Eine Lied gelingt uns noch:
Die Freiheit lebe, lebe hoch!


Mais morbleu ! c'est un sourd ou c'est une statue,
Celui qui ne dit rien de la loi qu'on nous fait !
Messieurs les députés ne visent qu'à l'effet.
Eh ! pour l'amour de Dieu, si votre âme est émue,
Soyez donc trivial, comme on l'est dans la rue,
La Bruyère l'a dit ; celui-là s'y connaît.


And see, the swallows now disown
The roofs they lov'd before;
Each, like his tuneful genius, flown
To glad some happier shore.


日暖风喧泪竹斑
鸣鸠拂羽树林间
眼中正是春光好
唤雨呼晴莫等闲


All den Kräutlein mancher Art,


Consumo el tempo con Madonna e Amore
E vegio che ben vivo me sotterra
Costei, che nel mio cor se include e serra,
Come sola cason del mio dolore.


功名尔已夸雏凤
情爱吾犹愧老牛
怅望燕山云海隔
晓风吹梦过沧洲


Se ma' ria mia Fortuna s'è rivolta
a non volermi tormentare ognora,
forse che, innanzi venghi el dì ch'io mora,
legarò questa, che d'amore è sciolta.


Agl'infernali interiti e ruine
con l'anima e col corpo omai sarei
degno d'andar tra l'alme più meschine,


Next Gout appears with limping pace,
Pleads how he shifts from place to place,
From head to foot how swift he flies,
And ev'ry joint and sinew plys,
Still working when he seems supprest,
A most tenacious stubborn guest.


百年愁里过
万感醉中来
惆怅城西别
愁眉两不开


翠阁连层岩
岖嵚疑九坂
振履飞云生
地奇心自远


Ob in enger Bücherei
Dunst und Moder ihn umstäube;
Ob er Sklav der Messe sei,
Lieder oder Dramen schreibe;
Ob er um verruchten Lohn
Fremden Ungeschmack vertiere;
Ob er in gelehrter Fron
Griechisch und Latein doziere: –


Und in den Kelch der rothen schaut sie mit trübem Schmerz:


Ó, mit nekem hogy a szemétből!
Isten szemében nincs szemét:
fürtödnek, melyből borod erjed,
ne hányjad el rohadt szemét:
attól édesebb lesz a bor.
Inkább gyönyörködve figyeljed,
hogy napban gyémánt lesz a por
s hallgasd a szemetes-zenét
amint utcádon csengve terjed.


Grandeza en la Fortuna no es ninguna:
El grande es vencedor contra Fortuna.
Pompeyo antes de César fue un prodigio.
César sopló: se evaporó el prestigio.


Brutus, Cassius sind ex,
Die es einst so toll getrieben,
Und ich hab an meinen Rex
Keine Briefe mehr geschrieben.


En grêles notes d'or, sur les graviers polis,
Les eaux vives, filtrant et pleuvant goutte à goutte,
Caressent du baiser de leur léger roulis
La bruyère et le thym, les glaïeuls et les lys ;
Et le jeune chevreuil, que l'aube éveille, écoute
Les eaux vives filtrant et pleuvant goutte à goutte
En grêles notes d'or sur les graviers polis.


Zu Dir fortan nur wende
Sich Auge, Herz und Hand,
O wunderbare Spende!
O Lebensunterpfand!


A hó porral elegy fetreng lábamnak alatta.


Quelle lagrime calde e quei sospiri,
che vedete ch'io spargo sì cocenti
da poter arrestar il mar co' venti,
quando avien ch'ei più frema e più s'adiri,


Lípa třese svou květoucí
hlavou slzy do hrobu,
an tu hlasem smutek mroucí
tak rozráží utrobu:


Quel dì e la notte, e del seguente giorno
steron gran parte col monaco saggio,
quasi obliando al legno far ritorno,
ben che il vento spirasse al lor viaggio.
Ma i lor nocchieri, a cui tanto soggiorno
increscea omai, mandâr più d'un messaggio,
che sì li stimulâr de la partita,
ch'a forza li spiccâr da l'eremita.


Ja/ schold menn hebben veel verwoht/
So möcht de Düvel syn Pastor/
Vnse Ampt wold nicht dögen/
Wenn idt nicht maeckd' den Büdel voll:
Averst nu hebb wy't recht und wol/
So/ alß wy't wünschen mögen.


燕支明翠黛
两岸是谁家
池水凝如镜
采采芙蓉花


Wäre Homer von allen gehört, von allen gelesen,
Schmeichelt' er nicht dem Geiste sich ein, es sei auch der Hörer,
Wer er sei, und klinget nicht immer im hohen Palaste,
In des Königes Zelt die Ilias herrlich dem Helden?
Hört nicht aber dagegen Ulyssens wandernde Klugheit
Auf dem Markte sich besser, da, wo sich der Bürger versammelt?
Dort sieht jeglicher Held in Helm und Harnisch, es sieht hier
Sich der Bettler sogar in seinen Lumpen veredelt.


»Der Entwurf des ewigen Reichs der Schöpfung
Ward, zu Gestalt Urstoff. Heer' ohne Zahl,
Bewohner und Welten entflohn
Vor Erstaunen, daß sie waren,


Un as sin Hoff in Füer stahn,
hett he dat flink mit Speck utdan
un Winters in sin'n Aben
staats Holt Isklanners schaben.


"E me la luce sì mm'à cecato;
tanto lustrore de lei me fo dato
che me fa gire co' abacinnato,
c'à li bell'occhi e non pòte amirare".


Lächelnd durch ihre Thränen sprach Zilia: »Nimmer vergessen
Vater und Mutter dein. Nicht leicht vergißt sich der Säugling,
Den man empfing im Wonnemoment des höchsten Entzückens,
Den man dem Herzen zunächst neun lange Monden getragen,
Den man mit Angst gebar, mit seinen Brüsten ihn tränkte –
Nie, o Töchterchen, nie vergessen deiner die Deinen.«


Nu slyšeli jste? – Otevřete bránu!


Szomorú volt gondolnom szép szemedre,
amelyben mindég megszépültem én.


桃枝堪辟恶
爆竹好惊眠
歌舞留今夕
犹言惜旧年


Die Blume, die ward ihr Eigenthum —
Ich hab’ eine andre gebrochen!
Mein iſt des Thrones blut’ger Ruhm —
Was kamſt du mit Zwei’n in die Wochen?!


Kdo v státnickém si nyní křesle hoví?
Pan poslanec.
Kdo po políčku radí čekat nový?
Pan poslanec.


Eh, elég belőle... Mégis furcsa,
Hogy Pest ragyogása szeméhez hasonlít.
Kettős Bazilika-tornya kettős melle
S hány ekkora kazán lehet benne!


Kolem hradu posvátné jsou háje;
Všecko, nač tu oko pozírá,
Upomíná na blaženost ráje.


Ha senki nem védné is a hazát,
Magamnak őtet védni kellene:
S mostan, midőn mindenki síkra szállt,
Magamban én itthon maradjak-e?
Isten veled, szép ifju hitvesem,
Szivem, szerelmem, lelkem, életem!


Die in Kreuz und Leiden leben,
Stärke, daß sie ganz ergeben
Ihre Seel' in deine Hand;
Laß sie dadurch werden kleiner
Und von allen Schlacken reiner,
Lauterlich in dich gewandt!


Sollen wir unsere uralte Freundschaft, die großen
niemals werbenden Götter, weil sie der harte
Stahl, den wir streng erzogen, nicht kennt, verstoßen
oder sie plötzlich suchen auf einer Karte?


„Ký, svatý otče, div? Já zvyk' již nebi!“


Die müde schon verglühte,
Die leise schon verklang,
Jach ist sie wieder aufgeflammt
In jauchzendem Gesang!
Wie Zymbelton, wie Lautenschlag
Ward meine Liebe wieder wach,
Die müde schon verglühte,
Die leise schon verklang ...


Die letzte Biene summt zum Korbe dort,
und schweigend wird es auf der weiten Halde;
nur eine Grille singt noch einsam fort,
und sanft ein Rauschen wacht im nahen Walde.


Bittre Freude, süßes Leid,
was ists, das bleibt allezeit?
Du nur bleibst auf deinem Sinne,
o verletzte Schäferinne!


„Část novou znáte přec?“ „Kdys jsme ji viděli.


Es hat schon manches liebe Paar,
Von einander müssen scheiden.«


Ach, zürne nicht, Melinde,
Daß mir dies freche Wort entfährt!
Ein Sünder ist erbarmenswerth.
Du fühlest nicht, was ich empfinde!
Nicht lache, wenn dein Sklave fällt;
Du weißt, Verwirretsein und Lieben
Hat allbereits die erste Welt
Mit Schrift, die nicht verlöscht, zusammen eingeschrieben.


离思逢秋自不胜
忽看书札恨翻增
遥知雨绝林塘静
独坐高斋似定僧


Y era una lluvia de saetas de oro,
el sol sobre las frondas juveniles;
del amplio río en el caudal sonoro
se miraban los álamos gentiles.


La città ch'ognor vive in feste e canti
fra maschere e tornei per onorarmi,
ch'ha si dolce liquor, vedrà fra tanti
travagli suoi qui neghittoso starmi?
Bella madre d'Amor, che co' sembianti
puoi far vinta cader la forza e l'armi,
tu meco scendi: ch'io farò a costoro
di stoppa rimaner la barba d'oro. —


Ma io mi voglio di te un colabrodo,
che sempre mai t'ha fatto viver trista,
e pagner se m'hai fatto frodo.


Der König und die Kaiserin,
Des langen Haders müde,
Erweichten ihren harten Sinn,
Und machten endlich Friede;
Und jedes Heer, mit Sing und Sang,
Mit Paukenschlag und Kling und Klang,
Geschmückt mit grünen Reisern,
Zog heim zu seinen Häusern.


Nesetkali jsme se, milá, dosti záhy,
setkali jsme se až kdysi po letech,
skřižovaly se nám trochu pozdě dráhy,
vždyť teď máme v žití nejdivější spěch.


“—¡Oh! ¡ven a mis brazos! Yo soy la hermosura
mis ojos embriagan, mis labios también...
Acerca los tuyos, mis goces apura,
y luego en mi seno reclina tu sien.
 Deshoja en tu copa balsámicas flores:
festín es la vida; su flor, la mujer...
¡Qué dulce es la muerte muriendo, de amores!
“La vida es un beso... ¡Yo soy el Placer!”.
 Y heme aquí, Juventud, a ti viniendo
con el alma de sueños encendida,
mi corazón y mi laúd trayendo
al festín encantado de la vida.
Heme aquí, Juventud, a tus umbrales...
 Atrás, con mi niñez, queda perdida
la senda de mis campos paternales.


— « En vérité ! » — « Mais oui. Moi-même, quoique indigne,
J’ai dans mon sac plus d’un joli tour, grâce à Dieu !
Pour appeler le vent il me suffit d’un signe.


Und vor mein schlummernd Auge trat ein Knabe,
Leichtsinn'gen Schritts, gleichgültigen Gesichts;
In seinem Blick, um seinen Mund war nichts;
Der deutete hinaus mit seinem Stabe


Pois uma mãe, por mais austera e bruta,
É sempre mãe; e ao filho sempre escuta,
Dando-lhe os sentimentos do agasalho.


V tvém objetí se chvěla krása nahá,
tys každé velké pravdě v oko zřel,
tys poznal, cítil, soucitu co vláha.


O perfume da dama da noite apouca
séculos de vielas íngremes
tempo cansado de ver subir descer
ruas de pedra vermelha roliça
a entremear-se com outra em lâmin
O perfume da dama da noite destouca
Lembranças da inconfidência insubmissa
enquanto a igreja no alto de portões cerrados
parece não acreditar por não se ofender
pecados de hoje já por tantos sussurrado
O perfume da dama da noite touca
a brisa que volteia jardins e casas
candeeiros solitários de chama mortiça
amigos à volta da mesa grande a comer
jantar entre vinho e risos preparad
O perfume da dama da noite treslouca
quem a vida dos outros cobiça
não aceita pelo amor viver sobre brasas
com os encantos namorados sente desprazer
gemidos a ecoarem no coração angustiad


Ainsi coulent ses jours, pareils aux jours heureux ;
Mais un secret fardeau s'appesantit sur eux,
On lit dans son regard fiévreux ou somnolent,
Dans son rare sourire et dans son geste lent


把酒立离亭
柳色正青青
君逐衡阳雁
迢迢过洞庭


My děli jsme: „Kdo přispěti tu má,
když prázdným slovem spokojí se brat,
když plně dostatečným se mu zdá,
že soustrastí a soucitem jest jat
a při tom klidně jí a chodí spat?
Kam obětavé vznícení se dělo –
což ze všech lidských srdcí vymizelo?“


Babrálok majd a reteszen,
ajtót nyitok és visszanézek.
Aztán az ajtót beteszem.


Así es tu sangre.
                 Ya sabes lo que busco.
Qué tristeza que el tiempo, o yo, o tú misma
tengamos que matar, en ti, toda tu sangre.


Willst du dir ein hübsch Leben zimmern,
Mußt dich ums Vergangne nicht bekümmern;
Das Wenigste muß dich verdrießen;


Šum Tigridu a Eufratu je měkký
jak hovor ženy v loži, ne hlas řeky,
jak sladkým žárem rozplavený med,
a fíkovník a citrus stín svůj metá,
vzdech tane z prsou zevnitřního světa,
kam ještě kročej vejít nedoved’.


ümmeti üzerinden onda kendini görünüşe taşıyan


Señora, ¿qué haré? Dad vos remedio.
Acábame el dolor luego la vida,
y no me llegue a prenda tan preciosa.


Bleich und müde
Schmieg und weich
Kater duften
Blüten graunen
Wasser schlecken
Winde schluchzen
Schein entblößt die zitzen Brüste
Fühlen stöhnt in meine Hand.


Ich habe geliebt
Wie Dichter lieben,
Und ob ich auch hohes Glück genossen –
Mehr noch hab' ich gelitten.


e rimembra di Dio l'alta intenzione,
el qual, se alcun suo ben a noi concede,
non vuol che ci dogliàn, s'altro dispone.


Voici. Prenez mon seing, bouclez vos éperons,
Et courez au château de Xerez où demeure
Dona Blanca. Je veux qu'en secret elle meure.
Je vous remercierai quand nous nous reverrons. —


Ihr denen Reichthum zugefallen,
Mein wendet ewer Gut recht an,
Seht, daß der Mammon dort für allen
Euch gute Freunde machen kan.


Tam spáti mohl
nocí, dnem,
zde se mu jenom
vysmějem!“


Hozzá csap, de eltörik szablya kezében
(Áruló, elhagyá urát ily veszélyben);
Fegyvertelen markát hogy nézi keserven,
Demirhám ketté vágja sisakját éppen.


Ihr Scherzen, Lachen, Tanzen, Freud'
Geht nimmer recht von Herzen
Und wird gar leicht verkehrt in Leid,
Bringt endlich ew'ge Schmerzen.
Dein' Schönheit, die sie so hoch acht't,
Liegt bald verwelket und veracht't,
Dann hast du ausgedienet.


Magasztaltassál az égre,
Dicsőséged nyújtsd ez földre,
Szerelmes népedet tartsd meg,
Nyújtsd kezed, engem hallgass meg.
Az Isten ő szentségében
Megvigasztala kegyessen,
Hogy az Sikemet én megveszem,
És az Szukót völgyét elmérem.


del tuo figliuol la luce nova ed alma
più lontan, che non mostra, il raggio ha sparto;
vinse egli al tepido Austro, e a la fredda Arto
ha guadagnato forse maggior palma.


Jch folge dir bald bis zur Sonne hin,
Bald in den ungebahnten Haynen
Mit Libers Prieſterinn,
Wo keine Muſe gieng und andre Sterne ſcheinen.


别墅促煎茶
溪边路不赊
蓝桥曾种玉
春笋出仙家


Ah ! toi seule, odeur trop aimée
Des cheveux trop noirs et trop lourds,
Tu nous laisses, courte fumée,
Des vestiges brûlant toujours.


Éruption des droits de l'homme ! Sombres laves !
Sortie épouvantable et fauve des esclaves !
O toi que rien ne trouble et ne fait dévier !
Lugubre enfantement du Vingt-et-un janvier !
Tout un monde surgit, tout un monde s'écroule !
Fiacre horrible qui passe au milieu de la foule !
Sacerdoce et pouvoir sont là ; que disent-ils ?
Morne chuchotement de ces deux noirs profils !
Pendant qu'autour d'eux gronde, éclate et se proclame
La révolte du peuple et l'émeute de l'âme,
Pendant que, sur la terre et dans le firmament,
On entend le funèbre et double craquement
De l'ancien paradis et de l'ancien royaume,
Le roi spectre tout bas parle au prêtre fantôme.


Y es que la idea que en los cielos flota,
fija cual Dios, como de Dios esencia
del tiempo móvil la guadaña embota


V zeleném domku křehké, mladé dítě
velikých copů, očí záhadných
kdys ve zmatku jej navštívilo skrytě,
být jeho navždy chtělo za svůj hřích...


Květiny kvetou pro všecky, ptáci potají nezpívají.
Jen člověku jest lidí se tu báti.


Silbern vom Gewölk ins Land,
kühlend fließt die Flut
aus des Mondes milder Hand,
dämpfend alle Glut.


赤龙飞起九天开
缘底先生住钓台
昨夜月明烟水阔
白鸥飞去又飞来


Lieblich sind dein' edle Hütten,
Schön von Gnad' und Himmels-Gunst,
Da du pflegest außzuschütten
Deiner süssen LiebeBrunst.
Meiner Seelen, Gott, verlanget,
Daß sie frölich möge stehn
Und mit klaren Augen sehn,
Wie dein' hohe Wohnung pranget.
Leib und Seel' erfreuen sich,
Herr, in dir gantz inniglich.


Rozbíjení lebek v divém ryku boje,
už je potřebno jim jako ptáku vzduch,
odvěký vrah nechce dát jim lebky svoje,
nečinnosti nezvyk útočný však duch,
nuž, tak se to zatím trochu doma zkusí,
k čemuž ovšem někdo lebky dáti musí.


Hir weit hei sick nich in tau raden.
Wat nu? Hei möt tau't Fest en Braden
Den Herrn Justizrat Schröder bringen,
Hei hett em dat tau fast verspraken;
Hei möt denn doch vör allen Dingen
Tau'n nigen Braden Anstalt maken.
Hei führt tau Bur Beckern t'rügg
Un köfft den tweiten Braden sich
Un lödt den'n up un stiggt ganz nedderslagen
Taum tweitenmal up sinen Wagen
Un kümmt nah't Stadtholt wedder rin.
Dor was dat Flag, wo't irst oll Schauhding stunn;
Hir was't, wo hei den tweiten funn;
Hir was't em mit dat Kalw passiert.
Un as hei noch so höllt, dunn hürt
Hei in den Holt dat düdlich blahren,
Grad as so'n Kalw. »Den Dunner Naren!«
Röppt hei, »dor is dat Kreatur!
Na täuw, nu bün'ck di up de Spur!«


梅里寻酸却得香
舌根未举鼻先尝
算来大似输他眼
老去犹堪玩雪霜


إن كاس التوحيد من يحتسيه
قاء منه معارفاً وعلوما
كن بصيراً ولا تلم أهل سكر
بشراب التُقى تصير الملوما
شرب الغرب كاس شمس فقام ال
ليلُ سكرانَ ثم قاء النجوما


Weh ihm, wann ihn sein Stolz verwöhnet!
Der größre Herr, der ihn belehnet,
Lehrt ihn, von wem die Krone sei;
Der Lorbeer schützt nicht vor dem Blitze,
Der Donner schlägt der Thürme Spitze,
Und Unfall wohnt Tyrannen bei.


Die Frucht, die wohl von allen Früchten
Die allergrösseste, verdient mit allem Recht,
Daß wir auf sie so Geist als Augen richten.
Ach, daß ich sie doch hier recht zierlich schildern möcht'!
Ach, daß sie zwar für mich, doch nicht für mich allein,
Wie Jonas Kürbs, von mir möcht' angesehen seyn!
Nein, daß ich auch zugleich, im Kürbs, des Schöpfers Macht,
Indem ich ihn mit Lust beseh', besinge,
Und also Ihm vom Kürbs, wenn ich ihn wohl betracht',
Ein wohlgefälligs Opfer bringe!


Matičko moje, přeji ti,
upřímně přeji svatý klid;
na chvilku ale přece jen
mohla bysi se probudit.


Bez překážky odnášel jsem robě
pod svým pláštěm, vzlykající tiše,
usnuvší pak v teplu měkké skrýše,
v naši kollej – k příští její zdobě.
Smazána je zcela v dětské duši
památka dnů zašlých; jedva tuší,
že kdys mimo kollej tuto dlelo.
Otec jeho – rektor, církev – matka.
Těšíme se všichni z pacholátka,
jehož srdéčko se otevřelo
záhy nadpozemské záři spasné,
jako slunci poupě čarokrásné.
Jeho ducha, srdce hojný skvost
utěšenou věstí budoucnost!“


Tak sobě dím i Tobě, drahá, suše:
Nač krásná ta i méně krásná slova,
jež míjí oblakem a zvoní hluše,
když skutek utek, utíká vždy znova!?


Wir suchen keinen Wald,
Zu unserm Aufenthalt.
Wenn unsre Nachtgespenster
Sich küssen hinterm Fenster,
So merkens ich und du.


Zřel valný Fison, proud, jenž se skály se řítí,
v něm zlatem blýskala se každá jeho vlna,
zřel onyx nádherný, jenž luznou duhou svítí,
ten ráj jak vína číš, jež lahody je plna.


Und süß war's, mich noch einmal satt zu trinken
Am Urquell der Natur im Waldesfrieden,
Eh' wir dem Winter in die Arme sinken.


静处亭亭竹万竿
美烟濡露不曾寒
多栽要识前人意
秀色凭渠雪后看


Proč opět zníš, kdo na tě sáh',
mých písní struno dumná,
jak v růže kalich padla by
to krůpěj rosy šumná.


Ah, mit látok? - Irgalmas Egek! -
Ah! Én kincsem! - alig pihegek! -
Visszafordúlt az én galambom, - visszanézett!
S szememet, szívemet, lelkemet, mindent megigézett.
Az én kedvesem fut amott! -
Ah, mint dobog szívem belől! -
Ah, mint olvadok mindenfelől! -
Isten! Egek! - Jaj, elfogyok! -
Ne hagyjatok! - mindjárt lerogyok! -
Az én kedvesem fut amott! -
Ah, őtet - őtet láttam ott! -


to je to, co Bobše zlobí!
Nu co platno – „Hola, hou!
Kde jsi, kluku, s kobylou?“
Nu co platno – zas se jede
někam, kde se mečem robí,
někam, kde se na štít bije,
do Flander, do Normandie,
kopyto zas zmítá pískem –
Zas se jede, cvalem, tryskem,
přes řeky a bor se jede,
přes hory – přes žití šedé –


Doch dieses war. Nun soll ein Neues sein,
von dem der Erdkreis ringender sich weitet.
Was ist ein Dörnicht uns: Gott fühlt sich ein
in einer Jungfrau Schooß. Ich bin der Schein
von ihrer Innigkeit, der euch geleitet.


Da hebet sich des Grabes Stein,
Und geht hervor ein weiß Gebein,
Der Leib steht auf gar bald und schnell,
Und geht dahin, spricht zu der Seel:


С Гаага, с Гоанго, под гонг, под тимпаны,
Душны дурманы отравленных стран;
Фризским каналам, как риза, — тюльпаны;
Пастбищ альпийских мечта — майораТяжести ль молота, плуговой стали ль
Марбургство резать и Венер ваять?
С таежных талостей Татлиным стать ли?
Пановой песни свирель не своВьюга до юга докинет ли иней?
Прянет ли пард с Лабрадорских седин?
Радугой в пагодах клинопись линий,
Готика точит извилины льдиВ бубны буди острозубые бури —
Взрыхлить возмездье под взвихренный хмель!
Зелья густить, что Локуста в Субурре,
Пламя, слепящее память, — умей!
Гонг к вьолончели! тимпаны к свирелям!
Тигровый рык в дрожь гудящих жуков!
Хор Стесихора над русским апрелем,
В ветре, — приветствии свежих веков!


To ostatní už sami dokonají.
Pro nás zatím klasy jinde zrají.


Ich soll und muß ein Buhlen haben,
Trabe dich Thierlein, trabe,
Und sollt ich ihn aus der Erde graben,
Trabe dich Thierlein, trabe.


Sok ékességgel ezeket írja: nagy hosszúnak mondja,
Tizenkétezer futásni földön volna hosszasága,
Az magasságát és szélességét egyenlőnek mondja.


经术何曾得暂行
汉家空有表章名
石渠但把雷霆压
焉用低帷凿壁生


Er stand an jener heiter'n Schwelle,
Verhungert und erstarret fast,
Der Mond beschien an jener Stelle
Das Elend unter seiner Last.


a tebe, duše, drahá duše,
ty královno má podzimní,
jež posloucháš ve sladké tuše
mé hloupé snění intimní,


En vos concurre venerable clero,
sacras reliquias, sanctas religiones,
el braço militante cavallero,


My starší jsme a silou naší Bůh.


Als zur Kirche du wolltst gehen;
Bist du Braut zu uns gekommen,
Hast den Totenkranz gesehen,
Und der Tote rief: willkommen!


夹路轻风撼柳条
雨侵春态动无憀
采香陌上谁家女
湿损钗头翡翠翘


忘则无功助则私
不忘不助正斯时
是中体段须当察
便是鸢飞鱼跃机


Last came a bard of more exalted tread,
And THYRSIS hight by Dryad, Fawn, or Swain,
Whene'er he mingled with the sylvan train;
But seldom that; for higher thoughts he fed;
For him full oft the heav'nly Muses led
To clear Euphrates, and the secret mount,
To Araby, and Eden, fragrant climes;
All which the sacred bard would oft recount:
And thus in strain, unus'd in grove or shade,
To sad MUSAEUS rightful homage paid.


Unsre Donow fleußt uns vor,
leitet mit erfreuten Wellen
unsre dapfern Bundsgesellen
bis fast vor des Hundes Tor .
Bizanz, du solst unser heißen,
eh' daß du dich denkst zu schmeißen!


Und sie, die Arm' auf ihre Brust gelegt,
Wo sich's geheim und innig liebend regt,
Spricht: Mir geschehe nach des Herrn Gefallen.


Tanto replica l'un, tanto soggiunge
L'altro, che sono a grave lite insieme,
Vengon da motti ad un parlar che punge
Ch'ad amenduo l'esser beffato preme,
Chiaman Fiammetta che non era lunge
E de la fraude esser scoperta teme:
Per fare in viso l'uno all'altro dire
Quel che negando ambi parean mentire.


A tak zřím, jak jdete v řadě
zase všecky pohromadě,
svěží, uvadlé,
...jak se věrně odrážíte,
aniž o tom samy víte,
v světlém zrcadle.


经年尘土满征衣
特特寻芳上翠微
好水好山看不足
马蹄催趁月明归


Jede von euch heißet Lene,
Doch der Nam' ist ganz nicht gleich.
Voller heiß die ein' Helene,
Bild aus griech'schem Schönheitsreich,
Aber Magdalene
Hieß die andre herzempfindungsweich.


Diante de ti, mãe Idoto,eu me posto nu;Diante de tua presença aquosa,Um pródigoEncostado na acácia,Absorto em tua lendSob teu domínio eu aguardoDescalço,Sentinela para a senhaNo portão celeste;Das profundezas meu grito:Dá ouvidos e atent Água escura dos primórdioRaios, violáceos e curtos, perfurando a tristeza,Sugerem o fogo que é sonhadArco-íris na distância, arqueado como cobra em bote à presa,Sugere a chuva que é sonhadÀ estufaA solidão me convida,Uma alvéloa, para contarO conto da mata-em-cipós;Nectarinia, em lutoPor uma mãe entre galhoSol e chuva num combate único;Sobre uma só perna,Em silêncio na passagem,O jovem pássaro na passage Rostos silenciosos nas encruzilhadas:Festividade em negrRostos em negro como longas negrasColunas de formigas,Detrás da torre do sino,Entrando no ardente jardimOnde todas as estradas se encontram:Festividade em negrOh Ana às maçanetas do painel alongado,Ouve-nos às encruzilhadas nas grandes dobradiçasOnde os tocadores de orgão nas galeriasEnsaiam o doce velho fragmento, a sós -Marcas de folhas de laranjeira impressas nas páginas,Desbotar da luz de anos entrelaçados no couro:Pois estamos à escuta nos campos de milho,Entre os instrumentos de sopro,Escutando o vento debruçar-se sobreO seu mais doce fragment  (tradução de Ricardo Domeneck)


يا سيدي إن طابَ وقت ولائنا
لفظاً ففي معناه منك تعسف
أنا في المديح أشبب الوصف الذي
أهدى وأنتَ على الجريح تذفف


Frag' um den Edelmuth der Grabesstätte Herrn,


越鸟巢林爱向南
霜馀况有洞庭柑
求田问舍君休笑
名利从来颇不贪


O Sol pello meio dia
Faz o effeito de Geada,
Vejo partir huma armada
Carregáda de agua fri


Glückselig Suevien, meine Mutter,
Auch du, der glänzenderen, der Schwester
Lombarda drüben gleich,
Von hundert Bächen durchflossen!
Und Bäume genug, weißblühend und rötlich,
Und dunklere, wild, tiefgrünenden Laubs voll,
Und Alpengebirg der Schweiz auch überschattet
Benachbartes dich; denn nah dem Herde des Hauses
Wohnst du, und hörst, wie drinnen
Aus silbernen Opferschalen
Der Quell rauscht, ausgeschüttet
Von reinen Händen, wenn berührt


San Antón, no soy tu devoto,
si no le pones luego coto
a este diabólico alboroto.
¡Motín semeja, o terremoto,
o hinchado torrente que ha roto
los diques, y todo lo inunda!
¡Jesús! ¡Jesús! ¡qué
barahúnda!...
¿Qué significa, raza inmunda,
esa aldabada furibunda?
El rayo del cielo os confunda,
y otra vez os pele y os tunda,
y en la caverna más profunda
del inflamado abismo os hunda.


野外寻花共作期
今朝出郭不相随
待君公事有闲日
此地春风应过时


Wi solt ich nicht in dir sein hochbeflammt?
Ach deine Lib zermalmt den Hertzensmarmel!
Ich war und war zur Abgrundangst verdammt!
Du bringest mich zum hohen Gnadencarmel!
Du brichst des willens demanthärt!
Ich wart und wart auf deiner wärt.
Mein Täubchen, komm! Umschatte stets mein haupt,
Weil Gott der Herr ja dises dir erlaubt.
Ich jauchtz und jauchtz und lass hinfort mein sorgen!
Genug, das du mein Beistand mir verborgen.


Die Häuslichkeit birgt sie in grünen Hallen,
Vom Sonnenstrahl umblinkt,
Bis ihr beim Hochzeitlied der Nachtigallen
Der Myrtenkranz entsinkt.


De Ole sitt un süht em kam
Un drückt de magern Hann' tosam,
Un as he so na'n Hęben süht,
So ward he fründli still un blid.


Sestupte se v kolo svaté,
Svědkem slibu víno nám,
Svědkem toho onen sám,
Který řídí hvězdy zlaté.


Ich bin der Vater; doch der Sohn ist mehr,
ist alles, was der Vater war, und der,
der er nicht wurde, wird in jenem groß;
er ist die Zukunft und die Wiederkehr,
er ist der Schooß, er ist das Meer ...


Als der Priester unsern Herrn emporhob,
Daß die Christenschaar Ihn betend ehre,
Hat er nur den goldnen Kelch beachtet.


Or, perché sia la cosa manifesta,
Era la serpe di quel buco uscita,
Quale avea solo un busto ed una testa,
Ma dietro in dece code era libroita;
E Mandricardo ponto non se arresta,
Ché volea sua ventura aver finita;
Col brando in mano alla serpe se accosta,
E il primo colpo a mezo il collo aposta.


أَفي قَلائِصَ جُرب كُن من عمل
أَردَى وَتُنزِعُ من أحشائي الكبد
ثَمانيا كن في اهلي وَعِندَهُم
مِنها فَعِندَهُما الفَقد الَّذي وَجدوا
اخانَني اخوا الاِنصارِ فَاِنتَقَصا
مِنها فَعِندَهُما الفَقدُ الَّذي فَقَدوا
وَاِن عامَلَك النَصري كَلَّفني
في غَيرِ نائِرَة ديناً لَهُ صَعَد
اذنَبَ غَيري وَلَم اذنب يكلفني
ام كَيفَ اقتل لا عَقل وَلا قَوَدَ


Vine a llamarte
a los acantilados.
Lancé tu nombre
y sólo el mar me respondió
desde la leche instantánea
y voraz de sus espumas.
Por el desorden recurrente
de las aguas cruza tu nombre
como un pez que se debate y huye
hacia la vasta lejanía.
Hacia un horizonte
de menta y sombra,
viaja tu nombre
rodando por el mar del verano.
Con la noche que llega
regresan la soledad y su cortejo
de sueños funerales.


Frühlingstage, Stunden der Seligkeit,
Wie sie linde in unsre Seelen rinnen! –
Und wir sollten die köstliche Neige Zeit
Mit dem Gedanken der Ewigkeit verdünnen?


Wie die breit gestreckte Falcken/
Hoch in weichem wolcken land/
Also stund an seinem balcken
Daphnis weidlich außgespa t/
Er mit beiden füß- vnd armen
Stund gestreckt in grosser noth/
Ach wen wolte nicht erbarmen/
Daphnis / dein gespanter todt!


Zwar ihr alle könnt zugleich
Alle Güter nicht erlangen:
Doch ein jeder unter euch
Hat sein reiches Maaß empfangen.
Keinem kanns in allem glücken;
Dem fehlts dort, und diesem hier,
Allen was, und manches dir;
Niemand darbt in allen Stücken.
Aller Reichthum hat sein Ziel;
Doch hat auch der Aermste viel.


Бесплодные места, где был я сердцем молод,
Аннслейские холмы!
Бушуя, вас одел косматой тенью холод
Бунтующей зимНет прежних светлых мест, где сердце так любило
День долгий коротать:
Вам небом для меня в улыбке Мэри милой
Уже не заблистат


ver de cerca y de lejos este objeto,
notar si el oro es más subido o claro,
registrar de las onzas el secreto,


灯不成花梦欲阑
素罗衾薄掩春寒
忽闻风响秋千索
夜半仓皇出户看


Welche Regenwolke hat dich verstekket?
Hastu dich mit Trauerflor überdekket?
Deiner Schwester Silberbezäumte Pferde
Leuchten der Erde.


Když spát jde bařtipán k boku své polovice,
páskou si stahuje vousy na tučné líce,
bulící oči své upírá v neurčito
a zdá se strašlivě, že je mu čehos líto,
obrací tělo své, jak tlouštka dovoluje,
až v náhlém záchvatu mlsně si pomlaskuje
a jak by koupat se chtěl ve pramenech Lethe,
zabručí nevrle: Ó, kabarete!


Не ветер, вея с высоты,
Листов коснулся ночью лунной;
Моей души коснулась ты —
Она тревожна, как листы,
Она, как гусли, многоструннЖитейский вихрь ее терзал
И сокрушительным набегом,
Свистя и воя, струны рвал
И заносил холодным снегоТвоя же речь ласкает слух,
Твое легко прикосновенье,
Как от цветов летящий пух,
Как майской ночи дуновенье…


Ihr himmel all, sein lob erhebt,
jhr wasser, so darob auch schwebt,
Dis alls sei jhn zu loben fro,
dan sagt er ja, so ists gleich do:


Quella mentita forma, in cui m'apparse
La mia dolce nemica il giorno, ch'io
Per mirar ella me puosi in oblio,
Le rime a ben ritrarla oggi son scarse.


Stájer városnak éjjelére látok,
Lenn csöndes fényben lobognak a lángok
S fenn őrült lángban fénylik a szivem,
Szeretnék más lenni, mint amilyen.


Ejemplo cierto fue en la edad pasada,
y será fiel testigo a la futura,
del fin que ha de tener la más segura
pujanza, vanamente confiada.


A skutečně ač jenom dvacet roků,
řek člověk by dnes padesát či sto –
tak doopravdy divákovu oku
dějinná distanc zmizí na čisto.


Ein Rothirsch, der vier Ellen mißt,
Daß sich ein Jägerherze freut,
Der dieses Forstes König ist,
Mit weit verästetem Gestäud.


Znáš dál, hloub, šíř, výsost Boží lásky?
Láskou Boží měř svět v Christu zjevnou,
Tož míť pro svět míru budeš pevnou.


Sobre as ondas as frentes levantando,
Ao tempo que as douradas tranças belas
Brandamente lhe fordes enxugando,


Včerejší úsměv schlad’ tam v nudu dnešní,
a po palubě tančí osamění.
Teď přijdou ještě dnové bezútěšní
a potom jedno hrozné okamžení.


de algo a modo de negación


蕲簟纱厨与夏宜
法曹腰腹大何为
重云到地翻盆雨
却是幽人稳睡时


Siento tu ternura allegarse a mi tierra,
acechar la mirada de mis ojos, huir,
la veo interrumpirse, para seguirme hasta la hora
de mi silencio absorto y de mi afán de ti.
Hela aquí tu ternura de ojos dulces que esperan.
Hela aquí, boca tuya, palabra nunca dicha.
Siento que se me suben los musgos de tu pena
y me crecen a tientas en el alma infinita.
Era esto el abandono, y lo sabías,
era la guerra oscura del corazón y todos,
era la queja rota de angustias conmovidas,
y la ebriedad, y el deseo, y el dejarse ir,
y era eso mi vida,
era eso que el agua de tus ojos llevaba,
era eso que en el hueco de tus manos cabía.
Ah, mariposa mía y arrullo de paloma,
ah vaso, ah estero, ah compañera mía!
Te llegó mi reclamo, dímelo, te llegaba,
en las abiertas noches de estrellas frías
ahora, en el otoño, en el baile amarillo
de los vientos hambrientos y las hojas caídas?
Dímelo, te llegaba,
aullando o cómo, o sollozando,
en la hora de la sangre fermentada
cuando la tierra crece y se cimbra latiendo
bajo el sol que la raya con sus colas de ámbar?
Dímelo, me sentiste
trepar hasta tu forma por todos los silencios,
y todas las palabras?
Yo me sentí crecer. Nunca supe hacia dónde.
Es más allá de ti. Lo comprendes, hermana?
Es que se aleja el fruto cuando llegan mis manos
y ruedan las estrellas antes de mi mirada.
Siento que soy la aguja de una infinita flecha,
y va a clavarse lejos, no va a clavarse nunca,
tren de dolores húmedos en fuga hacia lo eterno,
goteando en cada tierra sollozos y preguntas.
Pero hela aquí, tu forma familiar, lo que es mío,
lo tuyo, lo que es mío, lo que es tuyo y me inunda,
hela aquí que me llena los miembros de abandono,
hela aquí, tu ternura,
amarrándose a las mismas raíces,
madurando en la misma caravana de frutas,
y saliendo de tu alma rota bajo mis dedos
como el licor del vino del centro de la uva.


O materno dolore, o padre privo
di quella speme ch'a tuo stanca vita
solea in ciascun caso esser conforto!


山馆风清白日凉
砚池水满墨花香
青藤三尺清如玉
闲写乔松近石塘


Isto são termos: seu horror é vag
Mas que liga espaço, tempo, que liga seres,
Que liga um mundo, () cores, sons,
Movimentos, mudanças ()
Que liga qualquer cousa, sim que a liga?
Isto, considerado intimamente,
Afoga-me de horro E eu cambaleio
Pelas vias escuras da loucura,
Olhos vagos de susto pelo facto
De haver realidade, e de haver se
Estrelas distantes, flores, campos — tudo
Desde o maior ao mínimo, do grande
Ao vulgar, quando eu, aqui sentado,
Fixamente o contemplo até que chegue
À consciência sobrenatural
Daquilo como SER, desse existir
Como existência, tremo e de repente,
Uma sombra da noite pavorosa
Invade-me o gelado pensamento,
E eu, parece-me que um desmaio envolve
O que em mim é mais meu, que vou caindo
Num precipício cujo horror não sei,
Nem a mim mesmo logro figurar,
Que só calculo quando nele esto
Formas da natureza variadas,
Vossa beleza cedo vos sent
Infante eu era ainda e vinha olhar
Do monte que deitava para o mar
O sol morrer até     que o frio cinzento
Da noite a face     () compungi
Não sei, não bem me lembro, ainda que tenha
Vagas ideias daquela existência,
Do que senti entã Era talvez
O começo da onda do soluço
Que depois dentro em mim murmurari
                                        E hoje,
Não chegados ainda os cinco lustros,
Cansado já e velh O pensamento
Gasto como a uma folha do punhal
Que seja esmero do possuidor
Ter     sempre mui aguda e que, amolando,
Gasta, assim mesmo gasta o pensamento
O senti Velho esto E se não fosse
O meu desesperado horror à morte,
Já buscado a teri Em tudo vejo
Sombras e medo Fico mudo, pois,
Mas no horror de saber que me não poupam
Imóvel esteja eu, os () todos
Dos inevitávei
Lágrimas, vinde — Ah Deus que quase choro
Por não poder chorar-vo
Acusa a luz, acusa a escuridão
(Disse em dia terrível ao meu cérebro)
Que até o forte sol fez esquece
Acendamos a lu Ah solidão!


Wo ist ein Schäfer in den Gründen,
Und eine Schäferin in unserm Feld zu finden,
Die nicht von deiner Tugend Preiß,
Und deiner Treflichkeit, und Kunst zu sagen weiß?
Du hast durch deine Sitten,
Und Gaben der Natur,
In unsern Schäfer-Hütten,
In unsrer grossen Flur
Den Ruhm vor vielen weggetragen.
Und wenn du auf dem Feld bey deiner Heerde bist,
So weiß ich wie begierig jeder Schäfer ist,
Ein Stück von dir gespielt zu hören.
Dein reiner Klang, dein kunstgeübtes Saytenschlagen,
Und deiner Flöten-Thon sucht jeder zuvermehren,
Was Wunder, wenn der Schäfer-Orden
Sich nach der Galathee und ihrer Liebe sehnt!
Doch nur ein einziger ist also glücklich worden,
Daß ihre Gegen-Gunst ihn krönt.
Der Schäfer Galatin allein,
Muß vor den andern glücklich seyn.


Zärtliche erschütterung, die des leibes glieder zu des Lamms vereinigung präpariret wieder.


Минерва, вѣстно всѣмъ, богиня не плоха:
Она боярыня, графиня, иль княгиня,
И вышла изъ главы Юпитера Богиня:
Подобно изъ главы идетъ моей блохО Калліопа, пой блохи ты къ вѣчной славѣ:
И возгласи ты мнѣ,
То что пригрезилось сей твари не во снѣ,
Но въ явѣ!
Читатели! блохой хочу потѣшить васъ,
Внемлите сей мой гласъ,
И уши протяните,
А тварь такую зря, меня воспомянитБыла, жила блоха, не знаю какъ она,
Вскочила на слонСлона по томъ вели, на улицахъ казаться,
И на ногу съ ноги, сей кучѣ, подвизатьсВы знаете что зайца больше слонъ,
И не взойдетъ онъ жареный на блюдо:
А ежели когда прохаживается онъ,
Сбѣгается народъ, смотрѣть на ето чудБлоха моя
Народъ увидя,
И на слонѣ великолѣнко сидя,
Гордяся говоритъ: о коль почтенна я!
Весь миръ ко мнѣ бѣжитъ, миръ видъ мой разбираетъ,
И съ удивленіемъ на образъ мой взираетъ:
Судьба моя, довольна я тобой;
Я землю зрю, далеко, подъ собой,
И все животное я вижу подъ ногами:
Блоха на небесахъ, блоха равна съ БогамИ почала блоха отъ радости скакать,
Скача съ слона упала,
Пропала,
И трудно новую Богиню намъ сыскат


Teď hlasy slyší blíž u dveří prahu
a neví proč a náhle stesk ji schvátí,
ty hlasy točí s ní svět do závrati,
už jednotlivá slova rozeznává,
chce vstát, však děsem na víčka jí tmavá
noc ulehla; však hlas ten stále slyší,
jak rozlehá se hrozně jizby tiší:
„To děcko chorobné jest hanbou otci,
jak velí zákon, vzato buď a v noci
ve skalách utraceno na Taygetu.“


وَجَدنا أَبا الجَبّارِ ضَبّاً مُوَرَّشاً
لَهُ في الصَفاةِ بُرثُنٌ وَمَعاوِلُ
لَهُ كُديَةٌ أَعيَت عَلى كُلِّ قابِضٍ
وَلَو كانَ مِنهُم حارِشانِ وَحابِلُ
ظَلِلتُ أُراعي الشَمسَ لَولا مَلالَتي
تَزَلَّعَ جِلدي عِندَهُ وَهوَ قائِلُ


Das dreimal Drei der Musenschar,
die heilge Vier der schönen Horen,
die Grazien im goldnen Haar,
und Bacchus und Apoll, mit Amorn und mit Floren,
frühstückten sämtlich bei Auroren
am ersten Tag im Januar.


Um dia você veio com o caderno da escola para o meu lado,
Não liguei, continuei lendo jorna
Afinal, os problemas internacionais
São mais sérios que os da minha cas
Nunca vi seu boletim nem sei quem é sua professora,
Não sei nem qual foi sua primeira palavra,
Também, você entend não tenho temp
De que adianta saber as mínimas coisas de você
Se eu tenho outras grandes coisas a saber?
Puxa, como  você cresceu!
Você já passou da minha cintur Está alto!
Eu não havia reparado iss
Aliás, não reparo quase nada, minha vida é corrida,
E quando tenho tempo, prefiro usá-lo lá for
E se uso aqui, perco-me calado diante da TV,
Porque a TV é importante e me informa muit
Sabe, meu filh
A última vez que tive tempo para você,  foi numa cama,
Quando o fizemos!
Sei que você se queixa,
Que você sente falta de uma palavra,
De uma pergunta minha,
De um corre-corre,
De um chute na sua bol
Mas eu não tenho temp
Sei que você sente falta do abraço e do riso,
Do andar-a-pé até a padaria para comprar guaraná,
Do andar-a-pé até o jornaleiro para comprar "Pato Donald",
Mas sabe,  há quanto tempo não ando a pé na rua?
Não tenho temp
Mas você entende, sou um homem importante,
Tenho que dar atenção a muita gente,
Dependo dela Filho, você não entende de comérci!
Na realidade, sou um homem sem tempo!
Sei que você fica chateado,
Porque as poucas vezes que falamos é monólogo,  só eu fal
E noventa e nove por cento é bronca:
Quero silêncio, quero sossego!
E você tem a péssima mania de vir correndo sobre a gente,
Você tem mania de querer pular nos braços dos outro
Filho, não tenho tempo para abraçá-lo,
Não tenho tempo para ficar com papo-furado com crianç
Filho,
O que você entende de computador, comunicação, cibernética,
Racionalismo?
Você sabe quem é Marcuse, Mac Luan?
Como é que vou parar para conversar com você?
Sabe filho,
Não tenho tempo, mas o pior de tudo,
O pior de  tudo é qu
Se você morresse agora, já, neste instante,
Eu ficaria com um peso na consciência
Porque até hoje
Não arrumei tempo para brincar com você,
E na outra vida, por certo,
Deus não terá tempo de me deixar, pelo menos , vê-lo!


Ist er nicht groß und lang genug,
So mag er kleine seyn,
Ist er nicht mehr an Jahren jung,
So mag er ältlich seyn.
Ist er nicht sittsam auff der Freyth,
Und hat zu wenig Frömmigkeit,
So mag er böse seyn.


Das soll mein feinster Frühling sein!
Es leuchten tausend Sonnen,
Und hinter den Bergen
Wogen die Meere des ewigen Sommers.
Ich komme noch hin.
Ich komme mit Welten
Und lache gewaltig.
Die Berge sind hoch,
Aber rüber komm ich doch.
Tausend Sonnen beleuchten
Den wilden höckrigen Pfad.
Das soll mein feinster Frühling sein.
Das Sonnenlicht macht Alles rein.
Alte, alte Wunderwelt!


Ubíhá doba za dobou,
huslař jesť skonejšen v těchu:
našli ho v jaře s houslemi
mrtvého na skalách v mechu,
nechtěli husle z podbradí,
nechtěl mu oblouček z ruky,
snad že i v hrobě loudit chce
čarovné proseb svých zvuky.


Poca acqua mai gran foco non ispegne:
Né può volare al ciel chi non ha l'ale.
Né poco temo ancor ch'essendo quale
Io son, né prose mie né versi degne.


Immer im Kleinen gesorgt, damit es im Großen nicht fehle...


i̇stanbullar


Nebudem slabšími než jsme a pokornějšími než umíme
a kořisť z našich výpadů budiž duchovním životem jiných,
a ztráta naše budiž diskretně ztajena hrdým smíchem.


Se skrání mých již věnec spad,
květ za květem povadnul z hlavy,
má láska panichidu slaví,
teď rád již budu hrob si stlát.


Noch ist die Zeit der blauen Bäume,
Sie schauen mit kahlem Geäst
Weit in die funkelnde Ewigkeit
Und halten sich kahl am Himmelsblau fest.
Und nur die Wolken, weiß und breit,
Bauen im blauen Baum ihr Nest.
Die Winde fegten fort verjährten Blätterrest,
Und dein Auge im Baum weiten Raum hat
Für der verliebten Gedanken luftige Lagerstatt.


Alors, las de frapper, le Fouet effervescent.
Plus calme par degrés, s'apaise dans son crime ;
Et doucereusement caresse sa victime
Du bout fin de sa mèche où pend un fil de sang.


Mein! was nützet doch das Klagen,
daß die Liebste nicht ist hier?
Mißtreu ists, so wir verzagen,
sie ist allzeit ähnlich ihr.
Wahrer Liebe treue Pflicht
mindert sich durch Absein nicht.


Haec primum genus humanum pavere sub antris,
Saucia cum nundum vomere terra foret.


Le roi tourna la bride et le cheval la tête.


Du arme, arme Kerze,
Gibst fürder keinen Schein,
Erloschen ist so schnelle
Dein Licht, das freud'ge, helle,
O mußt es also sein!
Du arme, arme Kerze,
Gibst fürder keinen Schein!


Muže blaží brynda šedá,
hlad má s dětmi žena bledá.


真静应知动不消
冰霜雷雨总清霄
吹镫灭影形还在
炯炯三更伴寂寥


V říši dlouhé bez okrsku
Nelze ducha ni paprsku
Laskavě se vtěliti,
K úkaznosti čeliti.


Früh am Morgen taumeln heim die Biedern,
Rülpsend nahen sie dem Ehehafen,
Nicht mehr fähig, Liebe zu erwidern,
Und vom Drang' erfüllt, sich auszuschlafen.


И вот письм Он в нем не пишет
Про одинокое житье,
А говорит, что всё он дышит
И тем же вещим сердцем слышит
К нему сочувствие мо


Ach Gott, wie weh thut Scheiden,
Hat mir mein Herz verwundt,
So trab ich über Heiden,
Und traure zu aller Stund,
Der Stunden der sind alsoviel,
Mein Herz trägt heimlich Leiden,
Wiewohl ich oft fröhlich bin.


Zas po třech letech jižní moře svoje
uvidět, nechat srdce bloudit v něm –
bez planých nadějí, bez muky boje
vzpomínkou nejtišší a sladkým snem.


Ecce cui primario pedes insudarunt Pauli, nobiles ex quo cœtus pullularunt.


Teď konec buď však chvály mé,
sám učiňte si resumé,
vždyť znáte teď mé nitro,
již netřeba, byste se ptal
na žití cíl a ideál
jak v ono letní jitro.


Ty rudá čapko!... Blouznivec tě nosil,
jenž o Bratrství v podkroví svém tiše snil,
za blaho vlasti nová božstva prosil,
a jemuž tribun lidu hlavu zkosil
dav vlasti na oltář krev jeho mladých sil?


Pero los alerces no verán otra navidad.
«Nadie puede bañarse en el mismo río porque
el agua ya no es la misma» — Heráclito lo decía.
«Nadie puede bañarse en el mismo río porque
el agua ya no es la misma» — Heráclito lo decía.


Nincsen egyéb
menedékünk; a kés hegyét
bár anyádnak szegezd, te bátor!


A bűnös, ki imént úgy áll,
Mint egy kőszál dühében,
Hogy azt vélnéd, semmi csapás
Meg nem rázná helyében, -
Remegett most, mint a nádszál
Elkövetett vétkében,
S mint a féreg, ott fetrengett
Kedvesének vérében.


La férule à peine surveille
Les écoliers inattentifs ;
Le murmure épars d'une abeille
Se mêle aux alphabets plaintifs…


'Twas brillig, and the slithy toves
Did gyre and gimble in the wabe;
All mimsy were the borogoves,
And the mome raths outgrabe.


城南黄叶逐人飞
城上寒鸦噪晚饥
老树荒村停落照
遥遥山寺一僧归


Kalt, so fühl' ich deine Hand,
Noch in meiner liegen,
Und des Herzens heißen Brand
An mein Herz sich schmiegen:
Kalte Hände, warmes Herz
Mußt du mir erhalten,
Keinem drück' die Hand zum Scherz,
Daß nicht Herzen kalten.


A hruď jako niva
zbouzí se, to cítím;
duše pookřívá
zase novým žitím,
nad vše květy krasší
ctnosti v hloubi raší.


No entanto, a doce Mãe, na alma transpassada,
Sentiu mais penetrante aquela dura espada,
Que a vida lhe tornara, amarga soledade.


E castellan mi fo e forestiere,
E giovane alcun' ora e vecchio chino:
A brieve mott' i' son d'ogni mestiere.


Ich aber bin der Tropfen Thau,
Der, weil dein Herz ihm ist verschlossen,
Sich in der Sonne Brand verzehrt.


„Zradou nevěrnou
Se probudily,
Hocha lapily;
Lstí se lov černou
Nepodařil.
Nezbývá nám jen se rychle skrýti,
Tajně v hocha zasít ďábla kvítí!“


Nennt's nicht eitel Kraftverschwendung,
Wenn ich dies und das begann;
Manches wuchs nicht zur Vollendung,
Doch ich selber wuchs daran.


A viděla jsi, že by na vlnách
svou leknín klidně růži nes’,
když obzor hněvem černé brvy stáh’,
a nebem honila se blesků směs?


Max nippt am vollen Kelchglas mit herbverzognem Mund:
»Hinweg dieß saure Tränklein! den Gaumen beizt mir's wund!
Am Blocksberg scheint's gewachsen, doch nicht am lauen Rhein;
Füllt mir den zweiten Becher mit allerbestem Wein.«


Zas Boubín se ku řece zahleděl –
tam věru už stavba celá,
a od břehu k břehu se z mlhy most,
jak z mramoru do dálky bělá.


té lásky, že přišla, žel, pozdě tak,
že trpce tak bylo žíti.
A naposled děkuje zvlhlý zrak...
Je nutno jíti...


Zákon, jehož svaté sazby
byste sami vymezili,
nejlépe, kdybyste sami
nad sebou teď zvítězili.


Tak psala doňa Ana, chmurný král
však zůstal jako žula, kázal jen,
by tmavší její žalář ještě byl
a dále soud by stíhal vinníky. –


Du gehst dahin und ahnst ihn kaum,
Meinen Kampf und mein Unterliegen,
Ohne Dich kein Leid, ohne Dich kein Traum,
Ohne Dich keine Zeit, ohne Dich kein Raum,
Und dennoch hab' ich geschwiegen!


 ¿Quién te quiere? ¿Quién te llama
por tu bien o por tu mal?
¿Quién te llevó de la rama
que no estás en tu rosal?
 ¿Tú no sabes que es grosero
el mundo? ¿Que es traicionero
    el amor?
¿Que no se aprecia en la vida
la pura miel escondida
    en la flor?
¿Bajo qué cielo caíste?
¿A quién tu tesoro diste
    virginal?
¿En qué manos te deshojas?
¿Qué aliento quema tus hojas
    infernal?
¿Quién te cuida con esmero
como el viejo jardinero
    te cuidó?
¿Quién por ti sólo suspira?
¿Quién te quiere? ¿Quién te mira
    como yo?
 ¿Quién te miente que te ama
con fe y con ternura igual?
¿Quién te llevó de la rama,
que no estás en tu rosal?
 ¿Por qué te fuiste tan pura
de otra vida a la ventura
    o al dolor?
¿Qué faltaba a tu recreo?
¿Qué a tu inocente deseo
    soñador?
En la fuente limpia y clara
¿espejo que te copiara
    no te di?
¿Los pájaros escondidos,
no cantaban en sus nidos
    para ti?
¿Cuando era el aire de fuego,
no refresqué con mi riego
    tu calor?
¿No te dio mi trato amigo
en las heladas abrigo
    protector?
¿Quién para sí te reclama?
¿te hará bien o te hará mal?
¿Quién te llevó de la rama
que no estás en tu rosal?
Así un día y otro día,
entre espinas y entre flores,
el jardinero plañía
imaginando dolores,
desde aquel en que a la fuente
un caballero llegó
y la rosa dulcemente
de su tallo separó.


Denn, sonderbar, wirklich, ich bin ihr Herr,
Obwohl sie edler sind als ich,
Viel schöner und wohlgeborener.
So ist das Leben:
Die Bessern geben
Zuweilen den Schlechtern als Diener sich.


Wil er erlangen er,
so sing er keinen strafer mer,
sunder gut cristenliche ler
aus alt und neuem testament
Und alt römisch geschicht,
sunst ander hofliche gedicht:
alsdan man im sein lob auch spricht
und keinen hüppenbuben nent;
Und ist dan wert bei alter und bei jugent,
so sein gesang lert gut sitten und tugent,
als die weisen fürtrugent;
ist er weis, so verstet er das.


Psi nedočkavě po boku nám stáli,
co nad močálem sítím vítr vzdychal,
dech rána rudý mdlá svá světla míchal.


Stolze Pflanzen in so niedern Beeten!
Seht doch! – wie mit welken Majestäten
Garstig spaßt der unverschämte Tod!
Die durch Nord und Ost und West geboten –
Dulden sie des Unholds ekelhafte Zoten,
Und – kein Sultan droht?


Mám ze světa jen malý krok;
má hlava těžší je co rok,
a srdce ztratilo své šperky;
snad brzy vložíte mne v zem
a s mým vsadíte nápisem
tabulku pod nápis mé dcerky...


Sie schrieb, sie wolle nichts mehr wissen,
Ich hielte nichts und hätt's zerrissen.


De una recia calentura,
de un amoroso accidente,
con el frío de los celos
Belardo estaba a la muerte.
Pensando estaba en la causa,
que quiso hallarse presente
para mostrar que ha podido
hallarse a su fin alegre.
De verle morir la ingrata
ni llora ni se arrepiente,
que quien tanto en vida quiso
hoy en la muerte aborrece.
Empezó el pastor sus mandas
y dice: «—Quiero que herede
el cuerpo la dura tierra,
que es deuda que se le debe;
sólo quiero que le saquen
los ojos y los entreguen,
porque los llamó su dueño
la ingrata Filis mil veces.
Y mando que el corazón
en otro fuego se queme,
y que las cenizas mismas
dentro de la mar las echen;
que por ser palabras suyas
en la tierra do cayeren
podrán estar bien seguras
de que el viento se las lleve.
Y pues que muero tan pobre
que cuanto dejo me deben,
podrán hacer mi mortaja
de cartas y papeles;
y de lo demás que queda
quiero que a Filis se entregue
un espejo por que tenga
en qué se mire y contemple.
Contemple que su hermosura
es rosa cuando amanece,
y que es la vejez la noche
a cuya sombra se prende;
y que sus cabellos de oro
se verán presto de nieve,
y con más contento y gusto
goce las horas que duerme—».


明远楼头星斗稀
三声画角雁南飞
此时父母应相说
共喜儿郎入棘闱


Obláčky jak holubinky
za sebou se shání,
rdí se jako první láska,
před sebou uhání.


Képtelen fej, fejtelen kép,
Mindene rút, maga sem szép.


CHRIST; who now gone up on high,
Captive leads Captivity,
While his Foes from Him receive
Grace, that GOD with Man may live.


Sie kamen angelaufen
Mit Mordiogeschrei,
Er hielt in den dicksten Haufen,
Es ging kein Bröcklein vorbei;
Da flogen Arme und Beine
In der Luft umher,
Das gab ein großes Gegreine,
Doch Asmus Teufel lachte sehr.


»No, ne is tagadja, hiszen mindent tudok!
Hanem hisz énnálam sírban van a titok.«
De a szegény jegyző nem ejt szót, csak bámul,
S borsónyi veríték szakad homlokárul.


Ruggier si stava vergognoso & muto
mirando in terra: & mal sapea che dire
a cui la Maga nel dito minuto
pose lannello: & lo fe risentire
come Ruggier in se rinvenuto
di tanto scorno si vide assalire:
ch esser vorria sotterra mille braccia
ch alcun veder non lo potesse in faccia


Dávno jsi mně souzen, já souzena tobě,
růží jsem ti vzrostla na zánovním hrobě,
zlíbej mě, ó zlíbej, vřele, z ňader hloubi,
jak se milá s milým v blaha době snoubí.“


Des Quells und seines Gebers denk in Ehren,
Scheint Wasser dir gering, versuch es zu entbehren.


Finis.


Haben ... wir ... die Nacht ... durchküßt ...


««Hogy kisütött
A szabadság napja,
Honvédnek ment,
Bár ellenzé apja.
Tán elesett
Egy véres csatában,
Vagy bujdosik
Nagy Törökországban.»»


Ich haus' in den felsigen Klüften,
Ich braus' in den stürmenden Lüften,
Vertrauend dem schlagenden Flügel
Bei Jagd und Kampf und Gewalt.


Der Kukuk drauf anfing geschwind
Kukuk! sein Sang durch Terz, Quart, Quint
Und thät die Noten brechen;
Er lacht auch drein nach seiner Art,
Dem Esel gefiels, er sagt, nun wart,
Ein Urtheil will ich sprechen.


Morgen. Gräbergraber. Grüfte.
Manch ein letzter Atemzug.
Weither witternd durch die Lüfte
Brauſt und grauſt ein Geierflug.


Nur Blanscheflur nicht um den Gatten weinet,
Wiewohl kein Weib so tödlich Leid erwarb;
Das macht, sie war im Innern ganz ersteinet,
Der Klage Laut auf ihrer Zung' erstarb.
Die Sonn' ihr nur mit bleichem Glanze scheinet,
Ihr Aug' umhüllet düstre Trauerfarb.
So lag sie in den Qualen, kaum noch ächzend,
Nach ihrer bangen Seel' Entbindung lechzend.


Glück ist von geringem Preise;
Dann nur schätzet es der Weise,
Wenn es mit Verdienst sich paart:
So ward er durch Glück nicht grösser,
Nein, das Glück war's, welches besser,
Edler durch den Edlen ward.


Glück auf! Wie reich vom Auge der Freudenquell ihm springt!
Wie er das Knäblein küsset, wie froh er's herzt und schwingt!
»Ei, Bube, sag', was glänzt dir am Haupte wie Heiligenglanz?
Sind's deines Vaters Thränen? ist es dein Perlenkranz?«


Schnee hüllt das Land. – Grundtief füllt Eis den Main. –
Durch kalte Nachtluft leuchtet, – sonder Ende –
In höh'rem Glanz, als sonst der Sterne Schein: – –
Das ist die Nacht der Jahreswende.


Nabaživši dost se bití
milenka se k otci sází,
chválíc, jak jí chutná pití,
hromy na opičky hází.
Zatím noc se blíží,
božské umy tíží
a je v lůžka klade.
Když vás snové víží,
spěte, božství sklade!


Íbamos en la noche con tu sueño y el mío,
donde empiezan tus ojos y termina las sombra.
Y allá, bajos los puentes, iba cantando el río
la inquietud que se olvida y el dolor que se nombra.
Vivir es una ciencia, pero amar es un arte;
y, puesto que quien ama va viviendo su muerte,
nadie sabrá que un día te besé sin besarte,
ni que te he poseído también, sin poseerte.
Y supe que la nieve puede ser una brasa,
aquella tibia noche de silencio y de seda,
y que, antes que una nube fugitiva que pasa
quiero ser en tu vida la raíz que se queda.


¡Enterrado está el sol bajo esta losa!
Pero no se lo comen los gusanos,
sino que vida y alma los humanos
aun piden a su llama generosa


Parle à ses tisons de la sorte,
En tourmentant ses favoris
D'une blancheur livide et morte :
Lorsque nous aurons pris Paris,


„Jsemť já cizí v tomto krásném kraji,
na cestě jest vedro dusivé;
tvé-li ruce čerstvé vody dají,
všady budu chválit srdce tvé!“


O doce e o amargo
do sabor da tua língua
ficou no Caribe
lá nos Portos cheios de gozo
e de prostituiçã


Heil! sei dem Mann, der Freiheit ehrt,
Durch Thaten und Gedicht.
Er ist der edeln Freiheit wert,
Ihn lohnt kein König nicht.


四十年前不畏老
酒豪踏雪买梅花
如今七十愁年尽
远客匆匆梦到家


Ich seh' schon, wir kommen nicht zum Ziele.
Du selbst, wie mir scheint, wie sicher ich glaube,
Bist Abonnent der Hollunderlaube.
Dein Leibdichter, gewiß, ist Herr Borstenbinder,
Ei, schreibt der 'mal scheen für die deutschen Kinder.


Bránu to třetí teď otvírám ku východu zory:
davy mátožné, zanechtež všecky svoje spory,
od sebe zcela se odlučte, jako páry mizí
v samotářské krůpěji před svátečním dnem.
Krůpěj barvy i čistotu vnitřní v sobě sklízí,
to, nač nestačí bouřlivý žádný oblak v změti!
Čtěte samot legendy v konci všechněch tuch,
sebe v sobě přečtěte!
Z hlubin nikdy nesličných tisícerý třpyt
obemkne jasem neznámým jitro v krajích jinoch,
mátoh přelud nad hlavou, který neurčit
přehražoval vysoké nebe bouřným poutem,
rozplyne prostorů koutem.


S večerními stíny přišel,
za koltrami stál,
ještě slední rozkaz slyšel,
který vůdce dal,
slyšel též, jak potom kněze k sobě zavolal.


玛瑙坡前春未来
几番空棹酒船回
西湖今日清如许
一树梅花压水开


Ahora que ya revelé mi secreto
quisiera despedirme de todos ustedes
en total armonía conmigo mismo
con un abrazo bien apretado
por haber llevado a feliz término
la misión que el Señor me encomendó
cuando se me apareció en sueños
hace la miseria de 22 años
juro que no le guardo rencor a nadie
ni siquiera a los que pusieron en duda mi virilidad
sepan esos reverendos señores
que soy un hombre totalmente normal
y perdonen si me he expresado en lengua vulgar
es que esa es la lengua de la gente.


A menor distância
entre dois pontos
está na conjunção
de nossos corpos
que se atraem na razão inversa
da razão e do vers
Beija meus senos
percorre minha hipotenusa
para te perderes no triângulo
molhado sob minhas bermudas
e descobrir minhas incógnitas
me rasgando com teu catet
Encaixa teu cilindro
em meu cone que te precisa
e acha, usa e abusa,
descobre o meu ponto
Encontra a quadratura do círculo
na curva de meus quadri


Szüret után van már az idő,
Árva Balázs hol jár? nincs elő,
Lakzi is áll már a faluban:
Árva Balázs megjön csakugyan.


Ainda chove lá fora
pe é estranh não somos os
dois a sentir o fri
Poema VII


Und von jeder hohen Schwelle
Sah ein Himmlischer mich an,
Rückte sacht auf dem Gestelle,
Lud zu sich den Wandersmann.


Miért vagy oly kevély, te palota?
Uradnak fényében kevélykedel?...
Azért van rajta gyémánt, hogy szive
Mezítelenségét takarja el.
Szakítsd le a cafrangokat,
Mit rá szolgája aggatott,
S nem ismersz isten munkájára,
Oly nyomorúság marad ott.


V rukou cepy, podávky,
na rtech kletby, nadávky,
stanuli u staré brány.


Fest, wie in Gottes Schlössern
Die Demantpfeiler stehn –
Kein Blitz kann sie zerschmettern,
Kein Sturm sie niederwehn –
Fest, wie die Himmels Achse,
Soll meine Treue stehn.
Wenn jene kracht und splittert,
Mag diese untergehn.


O portugal futuro é um país  aonde o puro pássaro é possível  e sobre o leito negro do asfalto da estrada  as profundas crianças desenharão a giz  esse peixe da infância que vem na enxurrada  e me parece que se chama sável  Mas desenhem elas o que desenharem  é essa a forma do meu país  e chamem elas o que lhe chamarem  portugal será e lá serei feliz  Poderá ser pequeno como este  ter a oeste o mar e a espanha a leste  tudo nele será novo desde os ramos à raiz  À sombra dos plátanos as crianças dançarão  e na avenida que houver à beira-mar  pode o tempo mudar será verão  Gostaria de ouvir as horas do relógio da matriz  mas isso era o passado e podia ser duro  edificar sobre ele o portugal futuro Ruy Belo | "Obra Poética de Ruy Belo" - Vo 1, pág 144 e 145 | Editorial Presença Ld, 1984


Ich steh und gehe hi, wo Petrus Wald gebrüllt
Als wahrer Löw in Jesus Wäldern:
Ich brüll an disen Löwensfeldern,
Nachdem dein gantzes zehn mir wesentlich enthüllt.
Drum habe ich schnell überwunden:
Der sibne Tag hat gleich entbunden.
Du hast geschwind vertrokknet alle flutt:
Du nimmest mich in deine Gnadenhutt.
Der Himmel dint mit aller Erden,
Das A.L.L.E.S. deiner inn wird werden.


O suchet mehr, als nur zu glänzen,
Und denket an ein altes Wort,
Wollt ihr bereichern und ergänzen
Der Dichtung Nibelungenhort!


Ich habe dir mein Herz gebracht,
Mein Herz so treu wie Gold,
Du hast mich dafür ausgelacht
Und hast es nicht gewollt;
Laß sein, laß sein
Und bleib für dich allein.


L’aria del dipartir nostro si dolse,
ch’a gran pietà di noi turbossi intorno
quand’io varcai del Po sul destro corno,
e voi nel suo bel sen Venetia accolse.


Mit euch, mit euch gieß' ich den Becher
Der Lust, aus dem mir armen Lecher
Sonst immer Nahrung neues Durstes quoll,
Mit euch gieß' ich ihn heute schäumend voll,
Und halt' ihn hoch empor, und seh' ihn an,
Bis mir vor Trinkbegier die Lippen glühen;
Und will schon Geist und Seele mir entfliehen,
So häng' ich mich mit beiden Lippen d'ran,
Und trink' – und krachten alle Pole,
Und brennte Höllenfeu'r mir an der Sohle,
Und stürzte Erd' und Himmel mit Gebraus –
Bei Gott! – ich tränk' ihn aus!


Letíme dál v sněhu třpytu;
posněženém na pažitu
kotlavých vrb tichý sněm
příšerně se chýlí v zem.


Mladý svět se na něj směje,
Panna lahodivá věnce
Pěkné pletouc pro mládence
Rozkoš do srdečka leje,
Moudrost matka nejvlídnější
Líbá dítě nejmilejší.


La más bella niña
de nuestro lugar,
hoy vïuda y sola,
y ayer por casar,
viendo que sus ojos
a la guerra van,
a su madre dice,
que escucha su mal:
«Dejadme llorar
orillas del mar.


Verkennt, die ihn verkannten! erkennt,
Die ihn noch wiederfinden! O Freund, wie er,
Rufe Dein Eli! ach, und hör nicht
Das Geschrei der Dunkeln in öder Hülle!


Lesk poslední se ve klínu vln třese,
dnu s bohem poslední a noc juž chvátá,
to číš, již ruka neznámá v tmě nese,
číš perlami hvězd vrchovatá.


El astro de oro, el luminar del cielo,
en las líquidas ondas se ocultaba,
la brisa, caprichosa, jugueteaba
en las selvas oscuras de tu pelo


Wer ist ein Mann? Wer lieben kann
Von Herzen fromm und warm:
Die heil'ge Glut gibt hohen Mut
Und stärkt mit Stahl den Arm.


Sobre os meus olhos, talvez
Dorida do meu quebranto,
Amoleça em meigo pranto
Tanta maciça altive
Talvez os vermes, por dó,
Os alicerces minando,
Altos tectos derrubando,
Me restituam ao p
Talvez também - maldição! -
Em cada grão inda viva
A minha insónia, cativa
De um remorso sem perdão!


Wohl sah des Mondes milder Schein
Durch manchen dichtbelaubten Baum,
Der Kaiser schlief in Tränen ein,
Doch träumt' er wundersamen Traum.


S im a töröknek ajka, halk nyögésben
Mondá utószor a leány nevét:
Szivét nyilvessző járta át,
- Amely belé véletlenül suhant, -
És szívéből piros vér ömle szét:
A csillag elfutott... Kuján kimult...


Ich habe mich bedacht, daß schönste Tage
Nur jene heißen dürfen, da wir redend
Die Landschaft uns vor Augen in ein Reich
Der Seele wandelten: da hügelan
Dem Schatten zu wir stiegen in den Hain,
Der uns umfing, wie schon einmal Erlebtes,
Da wir auf abgetrennten Wiesen still
Den Traum vom Leben niegeahnter Wesen,
Ja ihres Gehns und Trinkens Spuren fanden
Und übern Teich ein gleitendes Gespräch,
Noch tiefere Wölbung spiegelnd als der Himmel:
Ich habe mich bedacht auf solche Tage,
Und daß nächst diesen drei: gesund zu sein,
Am eignen Leib und Leben sich zu freuen,
Und an Gedanken, Flügeln junger Adler,
Nur eines frommt: gesellig sein mit Freunden.
So will ich, daß du kommst und mit mir trinkst
Aus jenen Krügen, die mein Erbe sind,
Geschmückt mit Laubwerk und beschwingten Kindern,
Und mit mir sitzest in dem Garten-Turm:
Zwei Jünglinge bewachen seine Tür,
In deren Köpfen mit gedämpftem Blick
Halbabgewandt ein ungeheures
Geschick dich steinern anschaut, daß du schweigst
Und meine Landschaft hingebreitet siehst:
Daß dann vielleicht ein Vers von dir sie mir
Veredelt künftig in der Einsamkeit
Und da und dort Erinnerung an dich
Im Schatten nistet und zur Dämmerung
Die Straße zwischen dunklen Wipfeln rollt
Und schattenlose Wege in der Luft
Dahinrollt wie ein ferner goldner Donner.


Se abrieron las puertas
con ceño de real dominio;
se abrieron las puertas
de aluminio.
Contaron las puertas
los tiempos de ardor medioevales;
contaron las puertas
con sonido de tristes metales.
Crujieron las puertas,
en bélico tinte sonoro;
crujieron las puertas
a los infantes de yelmos de oro.
Rimaron las puertas
ornadas de sable y de gules;
rimaron las puertas
a las niñas de ojos azules.
Se cierran las puertas
con sonido triste y obscuro;
se cierran las puertas
del Futuro.


Ah! en poss pù! dammela... lassa...
Che bel cuu!... fidet... pesseghi...
pondet... tas... chì... su sta cassa...
lassem fà... slarga... te preghi...


离家经岁月
几度数归期
无柰清秋夜
迢迢更漏迟


Auf! sprach sie, nimm dein Dintenfaß,
Ich weis, du hältst unfehlbar was
Von gut getroffnen Bildern;
Drum will ich hier ein Conterfey
Ohn allen Trug und Schmeicheley
Von deiner Freundin schildern.


粉腻迷春月满枝
误随秋日弄芳菲
料应潜作春宵梦
刚被西风不放归


Now where we see these Changes often fall,
Sedate we pass them by, as Natural:
Where to our Eye more rarely they appear,
The Pompous Name of Prodigy they bear:
Let active Thought these close  trace:
Let Human Wit their dubious Bound'ries place.
Are all Things Miracle; or nothing such?
And prove We not too little, or too much?


A nap és hold s a nagy üregbe forgó
Csillagok közzűl bizonyos, hogy egy is
A teremtőtől kiszabott határát
Át nem ugordja.


Dein Schleierlein weht, dein Schleierlein weht,
Die Tränen des Taues, die weinest du zu spät.


Nun, so muß der Wandrer scheiden
Von der Freude Sonnenblick;
Ewig finden, ewig meiden
Ist der Sterblichen Geschick.
Wie er kam mit Leid und Freuden,
Also geht er auch mit beyden,
Doch viel anders, jetzt zurück;
Eins vergaß er: alte Leiden,
Eins gewann er: neues Glück.


Imde László táborába hír repűl,
Hogy az ország más részén, Erdély felűl,
A védetlen haza földén kúnhadak,
Iszonyú öldökléssel pusztítanak.


素与梅花自有缘
又移几本种庭前
镜中一半闲风月
不属王郎载雪船


Sie wird ihr sagen, wie du dich vergessen,
Oft Stunden lang bey ihr am Sterbebett gesessen,
Und ihren Schmerz beklagt,
Und wie du sie, wenn sie voll Schmerzen stöhnte
Nach ihrer Wünsche Ziel, nach welchem sie sich sehnte,
So zärtlich hast gefragt.


C'era un profumo forte che inebbriava i sensi:
...i bei capelli densi come matasse attorte...


Wie mag sein Auge sie erlauschen?
Der Blick ist überall verbaut.
Wie mag er durch der Märkte Rauschen
Vernehmen ihrer Stimme Laut?


Gibt's nichts – nichts – nichts! ... Das Wort, wie klingt's so hohl!
Doch wie bedeutsam spiegelt's alles wieder:
Des Lebens Inhalt, Mittelpunkt, Symbol –
Sein ganzes aberwitz'ges Auf und Nieder ...


Bělokorá bříza, štíhlá,
roste u prostřed luhu,
rozpouští zlaté vlasy,
vesele hovoří s laškovným vánkem.


Un charme vit en elle — irresistible et pur,
Un charme de mystere et de melancolie,
Et sa douce presence est comme un reve obscur,
Dont, sans le s’expliquer, on a l’ame rempli


Or, près de l’eau, teignant de sang la verte haie,
Les fruits ronds d’un vimba sauvage, par milliers,
Rougissent. On pourrait croire que des colliers
De corail, au milieu des madhavîs écloses.
Ont dénoué leurs fils et semé leurs grains roses.
Sous les feuilles du blanc jasmin qui la voila
Kriçhna ne cherche plus l’abeille. Le voilà
Mordant la chair, buvant le sang des graines mûres.
Et les roux écureuils, enfuis sous les ramures,
Jaloux, songent : « Quand donc en aura-t-il assez ? »


Yes .... yes .... these tears of joy that start,
The softly-soothing truth declare:
Thou whisperest right, my beating heart ....
My loved regretted home is there!


Wenn ich bei der Arbeit stehe,
Esse, trinke, sitz' und gehe,
Ach, das Herz ist anderswo,
Unberührt und innig froh.
Nur im Geist mit Gott gemein,
Da muß meine Wohnung sein.


Ты помнишь ли вечер, когда мы с тобой
Шли молча чрез лес одинокой тропой,
И солнышко нам, готовясь уйти,
Сквозь ветви шептало: «Прости, прости!»
Нам весело было, не слышали мы,
Как ветер шумел, предвестник зимы,
Как листья хрустели на нашем пути
И лето шептало: «Прости, прости!»
Зима пролетела, в весенних цветах
Природа, красуясь, пестреет, но, ах,
Далеко, далеко я должен идти,
Подруга, надолго прости, прости!
Ты плачешь? Утешься! Мы встретимся там,
Где радость и счастье готовятся нам,
Судьба нам позволит друг друга найти,
Тогда, когда жизни мы скажем «прости!»


青袿仙女隔蓬莱
珠树金窗向晓开
燕子羽毛非广袖
殷勤也带石花来


Musa latina, è forza che prendi la barbara lingua:
quando eri tu donna, il mondo beò la tua.


孤荣亦已久
清绝自无人
幸在云山外
长含太古春