Da blickte sie auf, und mit Staunen
Gewahrt' ich ein reizend Gesicht.
Es lacht aus den Augen, den braunen,
Ein schalkhaft blitzendes Licht.
Mit solchen Augen, wer klagte da:
Chi bella non è, fortuna non ha!


Ó splynutí! tam v nitra hloubi
Tvé Božství s lidstvím mým se snoubí,
Tvé Lásky požár prožeh’ moji hruď.


Die Mäuslein aber zogen
Ins Städtchen fort,
Sie wollten gar nicht hören
Auf Mütterchens Wort.
Sie schlüpften alle acht,
Zu halten einen Schmaus,
Wohl in ein Bäckerhaus.


Johann Tserklaes/ Graf von Tilly.
Mein Ruhm sagt/ wer ich bin: Ein alter Kriegesmann/
Den Trunk noch Lieb betört/ Doch nahm ich Krantz und Ehre
Der grossen Burge-Magd/ von der ein Blutbad rann:
Es mordet auch/ der ficht/ Mich kränkt es ja so sehre.


Veio água à boca ao macaco,
e astucioso e brejeiro,
apesar de seu bom tato,
para tirar do braseiro
antes quis a mão do gato.


A ki hangoztatni kezdte a dalokot,
a kegyes sípokot, a nyögő húrokot,
nem akart majmozni madár-szózatokot,
sem mennydörgéseket, vagy víz-morgásokot.


Da ist ein unsichtbares Grüßen,
Da wird ein Freudenruf gehört,
Von Küssen rauscht, von zärtlich süßen,
Die Luft, die sonst kein Athem stört.
Ein sehnlich, wonnevoll Umarmen,
Und doch von Leibern keine Spur,
Ein innig Brust an Brust Erwarmen –
Wir spüren's nicht, wir wissen's nur.


Un cielo atendido apenas
Da su lejanía al claro
Del ramaje. ¡Yo separo
Los azules! Son ajenas
Sus glorias a las terrenas
Islas del Mayo mejor.
Junto al agua está un pintor,
Regente de esta hermosura.
Pinta bien: ¡se me apresura
Todo Mayo hacia un amor!


باتَت تَلومُ عَلى ثادِقٍ
لِيُشرى فَقَد جَدَّ عِصيانُها
أَلا إِنَّ نَجواكِ في ثادِقٍ
سَواءٌ عَلَيَّ وَإِعلانُها
وَقالَت أَغِثنا بِهِ إِنَّني
أَرى الخَيلَ قَد ثابَ أَثمانُها
فَقُلتُ أَلَم تَعلَمي أَنَّهُ
كَريمُ المَكَبَّةِ مِبدانُها
كُمَيتٌ أُمِرَّ عَلى زُفرَةٍ
طَويلُ القَوائِمِ عُريانُها
تَراهُ عَلى الخَيلِ ذا جُرأَةٍ
إِذا ما تَقَطَّعَ أَقرانُها
وَهُنَّ يَرِدنَ وَرودَ القَطا
عُمانَ وَقَد سُدَّ مُرّانُها
طَويلُ العِنانِ قَليلُ العِثا
رِ خاظي الطَريقةِ رَيّانُها
وَقُلتُ أَلَم تَعلَمي أَنَّهُ
جَميلُ الطُلالَةِ حُسّانُها
يَجُمُّ عَلى الساقِ بَعدَ المِتانِ
جُموماً وَيُبلَغُ إِمكانُها


Aber nein! Es hilfft kein flehen/
Alle Götter fürchten dich;
Die Gelehrten selbst gestehen/
Daß du seyst ein Wütherich.
Feuer/ Erde/ Lufft und Meer
und was drinnen/ fürcht dich sehr.


che un parlar m'à sì turbato
c'a pena i pòzzo perdonare.


naber však dech,
teď se člověk stále ještě rodí
v bolestech,
teď se člověk stále ještě krví brodí
vpřed –


Meg van törve a magyar nő, tudja jól,
gazdagoknak szivességet tenni jó,
úgy segít a gazdag is a szegényen,
egyszer talán...


Was ihr gebaret, Stunden, das werden einst,
Weissaget Salem, ferne Jahrhunderte
Vernehmen, werden Gott, den Mittler
Ernster betrachten, und heilig leben.«


tú


بما فيهِ سعدُ الجاهلينَ شقيتُ
وبينَ ربوعِ الماجدينَ رَبيتُ
سئِمتُ من الدُّنيا ومن أهلِها فكم
يُقاسي الفَتى منها وليسَ يموت
وضيّعتُ قَلبي فلذةً بعدَ فلذةٍ
ومن كلِّ زيناتِ الشّباب عريت
ونثَّرتُ دَمعي في النّوى وقصائدي
وبالشعرِ والدّمعِ السخينِ شفيت
أُبذِّرُ أيّامي ومالي مُغامِراً
وأعجب بعد الموتِ كيفَ حييت


Tú llorarás a mares
tres negros días, ya pulverizada
por mi recuerdo, por mis ojos fijos
que te verán llorar detrás de las cortinas de tu alcoba,
sin inmutarse, como dos espinas,
porque la espina es la flor de la nada.
Y me estarás llorando sin saber por qué lloras,
sin saber quién se ha ido:
si eres tú, si soy yo, si el abismo es un beso.
Todo será de golpe
como tu llanto encima de mi cara vacía.
Correrás por las calles. Me mirarás sin verme
en la espalda de todos los varones que marchan al trabajo.
Entrarás en los cines para oírme en la sombra del murmullo. Abrirás
la mampara estridente: allí estarán las mesas esperando mi risa
tan ronca como el vaso de cerveza, servido y desolado.


Froh mir ein hellwarmes Lächeln dankt,
Fest mich ihr rundvoller Arm umrankt,
Tief saugt ihr Blick sich in meinen ein:
»Nein, oh du Meiner, wir sind nicht allein.«
Wandern zurück wir durch Nebel und Wind,
Lacht an der Seite mir selig das Kind.


Den Jüngling wirft, trotz der belebten Glieder,
Trotz seines Muths im Angesicht,
Mit Riesen-Arm ein Fieber schnell danieder.
Witz, Jugend, Stärke, alles half ihm nicht!


Čím skalnatější půda jest,
tím silněj se zakotví,
že světoborný bouře dech
mu sen zakalí sotvy.


V té celé, plné, intensivní síle
s detaily vesnického vzkříšení
zas hleděl jsem v ty měkké tahy milé,
v zrak modrý, první jiskru nadšení,
jenž v duši hocha vrhnul oné chvíle,
ač jistě toho neměl tušení,
a jak šel obraz se mnou ulic ruchem,
já tiše hovořil s ní jako s duchem:


高阳情尽有遗思
世谱由来缉涣丝
但使流分源不异
宗盟聊尔释前悲


Herbei! herbei! zum Tanz
Im Mettenfädleinkranz!
Schnell rollt der Elfen Kreis
Im zirkelrunden Gleis!
Wo ist ein Fuß der nimmer glitt?
Wir Elfen fliehn mit Zephyrschritt,
Kein Gräschen beuget unser Tritt!


In der sich meine Seele
Hat gantz vnd gar verirrt,
Von der mich kaum die Höle
Des Grabes trennen wird:
Solt' ich mit der nicht tantzen?
So hätt' es diesen Schein,
Als solte schon das Pflantzen
Der Lieb' erstorben seyn?


عَفا مِن آلِ لَيلى السَهـ
ـبُ فَالأَملاحُ فَالغَمرُ
فَعَرقٌ فَالرِماحُ فَالـ
ـلِوى مِن أهلِهِ قَفرُ
وَأُبلِيٌّ إِلى الغَرّا
ءِ فَالمَأوان فَالحَجرُ
فَأَمواهُ الدَّنا فَالنَجـ
ـدُ فَالصَحراءُ فَالنَسرُ
فَلاةٌ تَرتَعيها العيـ
ـنُ فَالظُلمانُ فَالعُفُر


Ach daß ich armer doch bißher
So wol nicht meiner war genommen
Alß ich zwar kuntt. O daß ich wer'
Im Tage zehnmahl zu jhm kommen,


Wi haben si mich nun geputzet?
Welch herrlichs kleid, das mich itz schmükkt?
Dein Werk, um das mich ider trutzet,
Ist stärker nur ins Werk gerükkt.
I seltener noch meine fälle:
I heller hellt des Werkes helle.
Was wird bald folgen vor ein klahr,
Wann dis davon ein Erstling war?
Ach ich umarm, mein Gott, nun alles Leiden!
Itz wird mir gleich das binden, lösen, scheiden.


Mas você e eu, vivemos e morremo
    Mas o mundo não entend
    E nós não sabemos por quê?
    Mas entenda, isso é uma vid
    E viver é preciso
    É uma dor que temos que sentir dentro de nós
    Então aprenda a viver um dia de cada vez
    E será feliz
    Então me diga o que você fez
    Pra dizer que é apenas um aprendiz
    Ainda não conheci o amor
    Ainda não aprendi a vencer
    O que adianta nadar contra corrente
    Se vou continuar no mesmo lugar
    Mas às vezes ter força de vontade é bom
    Querer lutar como se fosse sua ultima vida
    Mostre toda sua força
    Mostre todo o seu poder
    Se os jardins dos leões rugissem
    Anunciando a chegada de um novo dia eterno


Also schrieb er Blatt auf Blatt,
Bleich und mit verhärmten Wangen,
Während draußen Blum' und Blatt
Sich im Morgenwinde schwangen,
Nachtigall und Drossel schlug,
Lerche sang und Habicht kreiste: –
Er hing über sein Buch,
Tagelöhner mit dem Geiste!


soccorrete a quel volto sovra umano
che viene a farsi ognor pallido e bianco,
ond'il mio spirto, ahi lasso, afflitto e stanco,
per lei si strugge sospirando invano;


A „dokonáno“ se rtů Jemu vane
a kol se řítí skály rozpukané,
svit slunce zhasnul, zachvívá se zem –


土膏初动麦苗青
饱食城头信意行
便起高亭临北渚
欲乘长日劝春耕


Z tebe, aj, světlo mělo vzejít světu,
jak vzešlo lidstvu kdysi z Betlema;
můj duch však zastižen je v hrdém letu
jak orel hor a v srdci osten má.


Mrazivá jitra chladí
a večery ty voní.
Vždy blíž, kde žvatlá mládí,
chor hlasů kde se ladí,
stříbrné stružky zvoní.


石鼎何年勒篆文
烟花大半落苔痕
草堂一入谁为主
诗句何妨改谢墩


Wandelt durch die Abendruh'
Sinnend allerlei:
»Ei, dort ging es löblich zu,
Munter, und nicht frei.
Aber – aber – aber doch –«
Und ein langes Aber noch
Fügt er seufzend bei.


Daß du in mir dich meldest an,
Ich zwar als Gnad' bekenne,
Doch weil ich dir nicht folgen kann,
Ich's billig Plage nenne.
Ich hab' von ferne 'was erblickt;
O Liebe, könnt' ich unverrückt
Nur deiner Spur nachgehen!


však zdlouhavě by čas vám zimou míjel,
kdy v šerých jizbách stesk a venku bílo –


Les meubles de notre chambrette,
Ces vieux amis de notre amour,
Déjà prennent un air de fête
Au seul espoir de ton retour.
Viens, tu reconnaîtras, ma chère,
Tous ceux qu'en deuil mit ton départ,
Le petit lit — et le grand verre
Où tu buvais souvent ma part.


So müsse meine Brust
Ein ieder Tag entzücken,
Und eine frische Lust
Mit ieder Nacht beglücken!
Bey Mädchen und bey Wein,
Mit Blumen um die Haare,
Will ich euch dankbar seyn,
Im Frühling meiner Jahre.


O jugendliche Sonne,
Du bräutlich Himmelslicht,
Du bleibe meine Wonne,
Dir bleibe mein Gedicht!
So lang die Flammentriebe
In mir noch ungestillt,
Des Geistes und der Liebe
Bleibst du das schönste Bild.


Mit uns, mit uns ist Gott, der Herr! Drum Brüder, zaget nicht,
Wenn über unsern Häuptern auch die Wetterwolke bricht,
Die Donnerpfeile niederschießt und rothe Flammen speit!
Mit uns, mit uns ist Gott, der Herr! Zum Zagen ist nicht Zeit.


Senza molto mirarle egli le prende
né dal gran peso è la persona onusta,
e la solita spada al fianco appende,
ch'è di tempra finissima e vetusta.
Qual con le chiome sanguinose orrende
splender cometa suol per l'aria adusta,
che i regni muta e i feri morbi adduce,
a i purpurei tiranni infausta luce;


قالَ الأَميرُ لِعَبدِ تَيمٍ بِئسَ ما
أَبلَيتَ عِندَ مَواطِنِ الأَحسابِ
وَلَقَد خَرَجتَ مِنَ المَدينَةِ آفِلاً
خَرِعَ القَناةِ مُدَنَّسَ الأَثوابِ
وَدَعاكَ وَطبٌ بِالمُرَيرَةِ عِندَهُ
عِرسٌ شَديدَةُ خُضرَةِ الأَنيابِ
تَيمِيَّةٌ هَمَشى تَقولُ لِبَعلِها
لا تَنظُرَنَّ إِذا وَضَعتُ ثِيابي
يا تَيمُ إِنَّ بُيوتَكُم تَيمِيَّةٌ
قُفدُ العِمادِ قَصيرَةُ الأَطنابِ
يا تَيمُ دَلوُكُمُ الَّتي يُدلى بِها
خَلَقُ الرِشاءِ ضَعيفَةُ الأَكرابِ
أَعرابُكُم عارٌ عَلى حُضّارِكُم
وَالحاضِرونَ خَزايَةُ الأَعرابِ
قَومٌ إِذا حَضَرَ المُلوكُ وُفودُهُم
نُتِفَت شَوارِبُهُم عَلى الأَبوابِ
إِنّي وَجَدتُ أَباكَ إِذ أَتعَبتُهُ
عَبداً يَنوءُ بِأَلأَمِ الأَنسابِ
أَلفَيتُهُ لَمّا جَرى بِكَ شَأوُنا
حَطِمَ اليَدَينِ مُكَسَّرَ الأَصلابِ
وَمَضى عَلَيكَ مُصَدَّرٌ ذو مَيعَةٍ
رَبِذُ اليَدَينِ يَفوزُ بِالأَقصابِ
يا تَيمُ ما خَطَبَ المُلوكُ بَناتِكُم
ريحُ الخَنافِسِ في مُسوكِ ضِبابِ
يا تَيمُ إِنَّ وُجوهَكُم فَتَقَنَّعوا
طُبِعَت بِأَلأَمِ خاتَمٍ وَكِتابِ
لا تَخطُبُنَّ إِلى عَدِيٍّ إِنَّكُم
شَرُّ الفُحولِ وَأَلأَمُ الخُطّابِ
يا تَيمُ هاتوا مِثلَ أُسرَةِ قَعنَبٍ
أَو مِثلَ بَيتِ الحارِثِ بنِ شِهابِ
أَو مِثلَ جَزءٍ حينَ تَصطَكُّ القَنا
وَالحَربُ كاشِرَةٌ عَنِ الأَنيابِ
أَو مِثلَ فارِسِ ذي الخِمارِ وَمَعقِلٍ
أَو فارِسٍ كَعُمارَةَ بنِ جَنابِ
وَنَزيعُنا قَد سادَ حَيِّي وائِلٍ
مُعطي الجَزيلِ مُساوِرُ بنُ رِئابِ


Szívem küzdő indúlatja,
Hajh! mint gyilkol engemet!
A féltés vad gondolatja
Hajh! mint tépi keblemet!
Nagy cseppekben az inségnek
Verejtékét izzadom,
És sohajtván, a vidéknek
Sorsomat tudtár’ adom.


Nach Jahren, die mir trüb geschwunden,
Neu trat ich in das Gartenthor,
Und wieder stiegen sel'ge Stunden,
Hier süß genossen, mir empor.


Vera dolceza col piacer inmista
E la suave voce humile e piana,
L'honesta lizadria che 'l mal fa e sana,
Tanta vagheza al mondo mai più vista,


Trug mein Herz ich auf der Hand,
Wehte ein Wind her übers Land,
Weg war es.


Sind wir denn noch nicht gnug
Die Zeit her mit genommen?
Wenn werden wir doch klug
Den Straffen zu entkommen?
Es sind drey volle Jahr
Seit uns der Krieg zerrissen,
Da Drangsal und Gefahr
Vns grawsam hart geschmissen.


Der Schule Lehrer kennet des Thiers um ihn,
Kennt aller Pflanzen Seele. Der Dichter weiss
So viel nicht; aber seiner Rose
Weibliche Seele, des Weines stärkre,


钟鼓笼铜报晓晴
烛残曙色近帘明
老来最忆儿时乐
拜罢新年处处行


Für deiner augen blikke
steht ihre zier verbleicht.
Sie flüht für angst zu rükke/
wird schaam-roht und entweicht.
Ihr aug' entäugt die deinen nicht:
Ihr fehlt/ dier aber bleibt das licht.


Tak i v těch oknech bídných děr,
kde zaklepá smrť za krátko,
se blýská někdy na večer
to třpytné záře pozlátko.


Es sturbe sich, der hier ietzt liegt, noch endlichen zu tode;
Der Pompsack kunte nimmer nie sich schicken in die Mode.


Dort gleite durch die Falte.
Im zarten Musselin,
Bis zu dem tiefen Spalte
Des warmen Busens hin.


Para darme a ti solo me hace falta
sentir tus manos dentro de las mías,
buscar su tacto apasionado y tibio,
tocar tu pelo suave y ondulado.
Para darme ti no me hacen falta
muchas palabras, ni siquiera un beso.
Tan solo necesito tu mirada
al borde del camino,.
junto a una fuente que murmure amores,
junto a unas ramas que nos den cobijo.


نَادَيْتُ دَمْعِيَ إِذْ جَدَّ الرَّحِيلُ بِهْم
وَالْقَلْبُ مِنْ فَرَقِ التَّوْديِعِ قَدْ وَجَبَا
سَقَطْتَ يَا دَمْعُ مِنْ عَيْني غَدَاةَ نَأى
عَنِّي الْحَبِيبُ وَلَمْ تَقْضِ الَّذِي وَجَبَا


يَا هَذِهِ الزَّيْتُونَهْ
كَفَيْتِنَا مَؤُونَهْ
بِظِلِّكِ الذِي هَفَتْ
أَفْنَانُهُ الْمَوْضُونَهْ
وَالرِّيحُ يَهْفُو مُعْلِناً
بِالْبَرْدِ وَاللُّدُونَهْ
وَالْحَرُّ لَوْ يَحْظَى بِنَا
أَبَثَّنَا مَكْنُونَهْ
لَكِنَّ أَرْوَاحَ الضُّحَى
قَدْ كَسَّرَتْ قُرُونَهْ
وَقَلَّعَتْ أَضْرَاسَهُ
وَسَمَّلَتْ عُيُونَهْ
وَقَلَّمَتْ أَظْفَارَهُ
وَلَمْ تَكُنْ مَأْمُونَهْ
وَفَلَّلَتْ شَبَاتَهُ
وَإِنَّهَا مَسْنُونَهْ
وَكَانَ يَغْلِي قَدْرُهُ
فَكَافَأَتْ مَضْمُونَهْ
وَأَخْمَدَتْ نِيرَانَهُ
وَصَدَّعَتْ مَاعُونَهْ
حَمْداً لِمَنْ سَنَّى لَنَا
هَذَا النَّسِيمَ دُونَهْ


Du Waghals, dessen Eigensinn
Nur selten oder spät zu brechen,
Man sagt, dein Eifer läßt sich schwächen;
Dich rühret Schmeicheln und Gewinn.
Dich hat die Heimat der Guineen
Oft zärtlich und gekirrt gesehen,
Wo mancher Kitzel in der Hand
Dir deine freie Zunge band.


Sollt schwarz und weiß Ihr unterscheiden
Und zwischen beiden wählen schlau,
So sagt Ihr: Her mit allen beiden!
Wir mischen beide in das Grau.
Wenn Leu und Tiger sich bedrängen,
Steht Ihr parteilos in der Mitten;
Sollt Ihr von Zweien Einen hängen,
So nehmt Ihr ganz gewiß den Dritten.


Als nun der Feind geschlagen,
Weland zum König trat,
Doch zürnend hörte dieser
Nicht, was der Schmid ihn bat.


A všichni pádí ku matince:
„Pán Bůh nám vzbudil dobrodince,“
s radostným plesem volají;
„nadělí obuv, teplé šaty,
vánočky, mnohý ořech zlatý,“
a matku něžně líbají.


Du heilige Frau, du Weltentragende,
Erlösende und Nieversagende,
Tausende beten –, und dich kennt allein
mein Herz, die Rose und der Sonnenschein,
Santa Maria di Capri!


Hüllt er nun sich tiefer ein?
Nein!
Ab wirft er nun sein Gewand,
Und die Sonne überwand.


Jako jarma egyptského
Židy zprostil Jehova –
Tak nás z jarma Rakouského
Vysvobodí ruka tvá.


D'où vient ce front soucieux,
Ces chairs dont la transparence
Fait voir parmi les couleurs
Des tons dignes de Lawrence ?


喜看沙鸟迎人立
怕见山猿连臂来
闻道三声催客泪
此中客泪不须催


وَقَعتَ بِعَبسٍ ثُمَّ أَنعَمتَ فيهِمُ
وَمِن آلِ بَدرٍ قَد أَصَبتَ الأَكابِرا
فَإِن يَشكُروا فَالشُكرُ أَدنى إِلى التُقى
وَإِن يَكفُروا لا أُلفَ يا زَيدُ كافِرا
تَرَكتَ المِياهَ مِن تَميمٍ بَلاقِعاً
بِما قَد تَرى مِنهُم حُلولاً كَراكِرا
وَحَيَّ سُلَيمٍ قَد أَبَرتَ شَريدَهُم
وَمِن قَبلُ ما قَتَّلتَ بِالأَمسِ عامِرا


牙光绢上白波重
骨肉调匀粉墨浓
若要识他春月柳
还须雪里看王恭


متّع لواحظنا التي أضنيتها
لما اتخذتَ إلى البعاد سبيلا
وأعد بعودك للعيون منامها
فلقد ترحّل يوم رمت رحيلا
أولا فنظرتها إليك ألذّ من
عود المنام ولو جفته طويلا
يا قادماً أقسمت لو قسم الورَى
حُرّ الخدود له لكان قليلا
أهلاً بقربك فهو كحل نواظر
كم راقبت من نحو أرضك ميلا
صحّت بك الأيام حتَّى ما يرى
متأمّل إلا النسيم عليلا


Du hast den Kopf zum Sinnen und zum Denken,
Kannst auf- und abwärts dein Bestreben lenken;
Laß es zur Höhe oder Tiefe gehen,
Doch harr' des Richters, ob du wirst bestehen.
Du hast das Herz; nie ist's im Leben still;
Es schlägt für gut und bös, wofür es will,
Doch ob es fleißig, noch so fleißig war,
Der Schläge Summe wird einst offenbar.


Od rodných prahů v slunnou Itálii
nadšení hnalo kdys mé kročeje,
v Savonaroly město – v čárnou Florencii
nad Arna šumné, dravé peřeje.


石岭西来竹屋幽
蹇驴归去晚山稠
溪头霜叶似花落
天外白云如水流


So sprach der von der Rosen. Max schüttelt die finstern Brau'n,
Doch als durchs Thor er einritt, faßt ihn ein heimlich Grau'n
Die Ahnung rasch bekämpft' er und trat ins Fürstenhaus,
Der Kunze aber sprengte zum andern Thor hinaus.


Dem faß ein starken stoß er gab,
das loff mit holem lauf den Berleinberg herab,
die schergen loffen zu oben und unden;
Der buler schloff raus, lief darvon
on schuch und biret er den schergen kaum entron,
sein angsicht war zerstoßen und zerschrunden.
Frü sagt der buler große streich:
»nechten man mich hart schluge
bei einer bürgerin aus haß.«
sein gsel sprach: »ja, auf dem Berlach das alte faß!«
vor scham der buler zu dem tor auszuge.


Mégis, lelkem, szeressed hazámat!
Nem neked való az ür hidegje!
Itt a glóbus, a meleg szigetke
s lélekágya szent Európának.
Soha el nem hagyhatod hazámat;
útjaidat akármerre bolygod,
egy országot hordozol magaddal,
veled jön egy makacs íz, egy halk dal
viszed, mint a kárhozott a poklot;
de halálig, mint ki bűn között él,
várja híven az Éden sugáros
türelme: úgy vár reád a város
és a kis ház, melyben megszülettél.


Náš lid jest jako žid! Dej těžké břímě,
že skorem ku zemi ho tíží stlačí,
on nemá síly, by to břímě svrhnul,
však duchem svým ti přece dobře stačí.


Wenn wir nur der Menschheit Wohl zu gründen
Uns bemüh'n nach deinem weisen Plan,
Und den Lohn nur darin finden,
Daß wir Gutes in der Welt gethan;


Lesbia, mein Leben,
Hat sich mir ergeben
In gewünschter Pflicht,
Ich wil bey jhr stehen,
Biß ich werde gehen
Hie auß diesem Licht:
Was vor Leid
Ich jeder zeit
Vmb sie hab' ertragen müssen,
Wil ich jetzt beschliessen.


Aber, erscheint sie selbst, hinaus vor die Türe, Gesinde!
Auf den Sessel der Frau pflanze die Magd sich nicht hin.


Já nevěřím v ten okázalý smutek,
jenž práhne po obdivu živoucích:
onť frásí dneška, které chybí skutek
a která nemá plodů budoucích!


Egy szóvá s egy érzelemmé
Olvadt össze a haza,
Az érzelem „lelkesűlés”,
A szó „szabadság” vala.


Ist keiner mehr am Leben,
Den Purpur auszuziehn
Dem Fremden, und zu geben
Euch nackten Toten ihn?


Mondrot der Maienabend.
Ließen das purpurne Licht uns kredenzen.
In scheuen Lauben buhlte das Dunkel.
Fern hat ein Waldhuhn lüstern gelacht.
Bleichsüße Essenzen von den Spiräen und Sorbustrauben.
Wir stürzten die schwere Schale der Nacht.


Was hilft's, daß ich geschworen!
Dein Weinen kommt zu spät?
Der Wind hat dreingesauset,
Hat alles weggeweht.


Cousin cherchait d’un air tragique
Et tonnait, dévot éloquent,


Als Alles längst nun schon vergessen war,
Da ging nach einem vollen halben Jahr
Die Allgemeine Zeitung in das Land
Und legte dann den ganzen Thatbestand
So recht loyal und kurz und bündig aus,
Für alle Schöps' ein wahrer Ohrenschmaus.


Aber, ist er schon verblichen,
Bald er wider leben wird;
Von uns bleibt er unentwichen,
Ob der Tod ihn weggeführt.
Ewig, ob wir ihn nicht sehen,
Wil er üm und bey uns stehen.
Unser Trost und unsre Zier,
Jesu, du bist dannoch hier.


Du liebliche Sirene,
Sirene von dem Strand,
Laß deine Stimme tönen
Hell über Meer und Land!


„Kampak na večer s tou kosou, strýčku?“
„Ejnu panímáma pořád kdesi cosi,
abych ještě dosekl tu mez.“
„A kdo to jde tamhle po stežníčku?
Holínky a černý kabát s šosy.
Není to pan arcikněz?“


Du, um des ersten Othems, der Dich nannte,
Um jenes sanften Feuerblicks,
Der Dich mit Gottes Finger in mich brannte,
Um alles Freundschaftsglücks,


A dercefű s a fecskefű,
Melyhez a kóbor kecske hű,
Most is csak úgy hullatja sorra
Laza szirmát az úti porra,


É magnifico o céu antever
como lugar dos justificados
na ‘insustentável leveza do ser’


炉烟飒飒对团蒲
暮去朝来只自如
还见人间好时节
群阴消尽一阳初


e como sol per lei serà riducto
un pastor solitario, inculto e vile
e che avria perso un dì il suo gregge tutto;


Vom Zauberduft der blauen Blume trunken,
Des Herzens Rätseln sann der Dichter nach;
Er klagt' um Sonnen, die hinabgesunken,
Und rief der Vorwelt mächt'ge Schatten wach.
Der Freiheit Muse schlich nur auf den Zehen
Bei Nacht zu ihm, als wär's Verbrechen schier –
Heut läßt sie auf dem Markt ihr Banner wehen,
Verwandelt ward die Zeit und wir mit ihr.


Čili zoufalec to uschoval
v lůno země neodbytný žal?


فَخَارٌ لِلْكِنَانَةِ أَنْ تَكُونِي
رَئِيسَةَ الاتِّحَادِ اليَعْرُبِي
وَإِنْ تَتَبَوَّئِي مَكَانٍ
بِنَدْوَةِ الاتِّحَادِ العَالَمِي
بِفَضْلِكِ فِي بِلادِ الضَّادِ هَبَّتْ
عَقَائِلُهَا تُجَاهِدُ بِسَعْدِ لأْيِ
وَنُورُ هُدَاكِ نَهْضَتَهُنَّ تَمَّتْ
عَلَى قَدَرٍ وَلَمْ تُوصَمْ بِغِيِّ
وَكَانَتْ فِي الحَيَاةِ سبِيل صِدقٍ
لَينْتَصِفُ الضَّعِيفَ مِنَ القَويّ
نِسَاءُ الشَّرْقِ سِرْنَ مُبَارِيَاتٍ
نِسَاءُ الغَرْبِ فِي السِّنَنِ السويِّ
وَفِي هَذَا التَّنَافُسِ كلُّ خَيرٍ
يُرَجَّى لِلْحَضارَةِ وَالرُّقِيِّ
بِمُؤْتَمَرِ النِّسَاءِ جلَوْتِ وَجْهاً
يَقِرُّ بِنَظْرَةٍ مِنْهُ المُحيِّي
وَأَبْدَيْتِ الَّذِي أُوتِيتَ خُلْقاً
وَخَلْقاً مِنْ كَمَالٍ عَبقَريِّ
فِلَسْطِينُ المُصَابَةُ ذُدْتِ عَنْهَا
مِنَ الإِبْهَامِ وَالكَيْدِ الخَفِيِّ
ولِلأُمَمِ المُباحَةِ كُنْتِ أَقْوَى
مُؤَازَرَةٍ عَلَى الدَّهْرِ العَتِيِّ
إِذَا قِيل السَّلامُ وَذَاكَ لَفْظٌ
لَهُ معنَاهُ فَهْوَ أَجَلُّ شيِّ
وَإِلاَّ فهو تَضْلِيلٌ يلهي
بِهِ البَاكونَ فِي كَوْنٍ شَقِيِّ
لَقَدْ بَيَّنْتِ مَا نَهَجَ التَّصَافِي
بِأَبْلَغِ حِجَّةٍ وَأَسَدِّ رأْيِ
وقَالَتْ فِيهِ صاحِبَتَاكِ قَوْلاً
أَصابَ مكَامِنَ الدَّاءِ الدَّوِيِّ
فَأَهْلاً بِالَّتِي آبَتْ بِفَوزٍ
يُكَلِّلُهَا بِإِكْلِيلٍ سَنِيِّ


Io vidi un tempo di pietoso affetto
la mia nemica ne' sembianti ornarsi
e l'alte fiamme, in cui di sùbito arsi,
nudrir con le speranze e col diletto.


miro a Judit sangriento el blanco acero;
y, clavando de Sisara la frente
fuerte a Jael, a Débora elocuente,
y a la humilde Esther rendida a Asuero:


Lern stets vergnügt sein, wie dir's ist,
Gott lieben ohne Kunst und List,
Einfältig ihn in allem schauen,
Dir nichts, ihm alles anvertrauen!


وَحُقَّةِ مِسكٍ مِن نِسَاءٍ لبستُهَ
شَبَابي وَكأسٍ بَاكَرَتني شَمُولُهَا
جَدِيدَةُ سِربَالِ الشَّبَابِ كَأنِّهَ
سَقِيَّةُ بَردِيٍّ نَمَتهَا غيُوُلُها
ومُخمَلَةٍ بِاللَّحمِ مِن دُونِ ثَوبِه
تَطُولُ القِصَارَ وَالطِّوَالُ تَطُولُها
كأنَّ دِمَقساً أو فُروعَ غَمامَةٍ
عَلَى متَنها حَيثُاستَقَرَّ جَدِيلُهَا
وأبيَضَ منقُوفٍ وَزِقٍ وقَينَةٍ
وَصَهبَاءَ في بَيضَاءَ بَادٍ حُجُولُها
إِذَا صبَّ في الراوُوقِ مِنهَا تَضَوَّعَت
كُمَيتُّ يُلِذُّ الشَّارِبِينَ قَلِيلُها


S listím svadlým tiše dolů,
s posledního motýla
mdlým juž letem z duše v bolu
skaň má písni unylá!


箕踞长松下
一斋大如斗
白眼双飞扬
人间复何有


Parve che nel fornir di tai parole
scendesse un lampo lucido e sereno,
come tal volta estiva notte sòle
scoter dal manto suo stella o baleno.
Ma questo creder si potea che 'l sole
giuso il mandasse dal più interno seno;
e parve al capo irgli girango, e segno
alcun pensollo di futuro regno.


Zrak ženy v půl jest uzavřen,
žár v otevřených rtech,
prs bouří krve rozvlněn,
a zrychlen horký dech.


Nagy-karácson éjszakáján
Barna gyolcs a lány ölében;
S míg a gyolcsot varrja némán:
Bús köny reszket szeme héján
S halvány ajka sóhajt mélyen.


睡馀供漱盥
齿颊带茶甘
兄弟知家法
从教鹙子惭


Prohlédněme všecky světa kruhy,
Uvidíme v každém místě dluhy;
Luna krásná s panskou tváří
Svoji poetickou záři
Již po roky tisíceré
Od slunce na veksle bere.
Hvězdičky se třpytící,
Září zraky kouzlící,
Onu záři tisícerou
Také jenom na dluh berou;
Kdyby tak ji nebraly,
Tuť by smutně koukaly,
Jak by po tmě plakaly. –


Amor, om c'à abbergato et à 'l tolto a pesone,
se 'l larga 'nant'el tempo, que no vòl la rasone
c'arturne a la masone e pagi tutta la sorte?
Ià non vòl cose tòrte; a lei me nn'archiamo, Amore".


Sieh, das nennen wir ein Schwänchen.
Wie's dem satten Gast gelüstet;
Dieses bring ich meinem Schwane,
Der sich auf den Wellen brüstet.


Era cortese il re di Sericana,
come ogni cor magnanimo esser suole;
et è contento udir la cosa piana,
e come il paladin scusar si vuole.
Con lui ne viene in ripa alla fiumana,
ove Rinaldo in semplici parole
alla sua vera istoria trasse il velo,
e chiamò in testimonio tutto 'l cielo:


Což to znamená? Hle, mrtvá těla
Vynášejí z domu hořícího!


Umsonst ist's, frühe aufzustehn;
Und besser, früh zu Bette gehn.


Was soll ich thun, was soll ich thun? Du führe mich sicher, ewiger Geist,
Führ' meine Seele, die durch alle Himmel und Zeiten und Räume kreist.


Der Schul-Staub und die vielen Sorgen,
Die du an einem jeden Morgen
Empfinden und ertragen must,
Kan deine Arbeit doch nicht schwächen,
Und dein Bemühen unterbrechen,
Das Pflanzen ist doch deine Lust.
Den Undanck, welchen vor die Lehren
Getreue Lehrer öfters sehn.
Kan dein Erziehen doch nicht stöhren,
Dein Bauen muß doch stets geschehn.


Mit Kohlen schreibet auff Pappir,
Albella, stets dein Mann dir für;
Du achst es nicht, die Schreibe-Stunden,
Wann die nur keinen Abgang funden.


Weine, was du kanst und wilst!
Er wird, wo er ist, wol bleiben.
Wilst denn du den Wehmut treiben,
bis auch du die Erde füllst,
dahin Alles Fuß für Fuß,
wider Willen, eilen muß?


Wolan! der Körper mag verstaüben.
Sein blöder Zeüg kan nicht bestehn.
Doch du, O Seele! wirst du bleiben?
Wie? oder must du mit vergehn?
Ist denn dein Stoff auch ein Gedränge,
Von Teilen ungezählter Mänge,
Als wie ein Körper, zugericht?
Ein Bau von so viel Tausend Stücken,
Auf welche Zeit und Zufall drücken,
Bis ihre Fügung wieder bricht?


نَحنُ بَنو يَأمٍ وَنَحنُ الدَفَعَه
سائِل بِنا مَقاعِساً وَصَعصَعَه
وَسيدِ الحِيِّ الرَئيسِ مَشجَعَه
مَنَحتُهُ ذاتَ غِرارٍ مُردِعَه
جادَت لَهُ مُنيَةً مُفَجَّعَه


Dann sprudelt hell der Schönheit Born aus tausend Quellen wundersam,
Und Sangesweisen werden laut, wie sie bis heut kein Ohr vernahm.


Quel rosaio dov'era dunque? dove
l'orto chiuso tutto ronzii la sera?
dove, o nero stormo fuggente, dove
dove dov'era?


Der Hochmuth stürzt uns in Gefahr,
Der Neid muß Fluch gewinnen,
Der Haß der Unversöhnligkeit
Entspringt aus bösen Sinnen.
Des Heilands Sanftmuth geht uns vor,
Die Schwachen zu ertragen
Und nicht bald, wenn der Nechste fällt,
Zu richten und zu schlagen.


Nézd a napot: bár alkonyul,
Képén vidor az estbibor...
Ha! infámis rossz kerti bor!
Az ember még kijózanul!


O nimm aus Schwesterhand uns hin,
Die wir an's Licht des Tag's uns mühten,
Und sieh' in unser'n schlichten Blüthen
Der Schwester einfach treuen Sinn.


桂折秋风露折兰
千花无朵可天颜
寿王不忍金宫冷
独献君王一玉环


亭皋木叶黄
露滴瑶阶湿
坐待月华生
捲帘放秋入


Přitáh’, vytáh’ – jakýž div –
s vozy zlata, nachu,
zvedla se jen s českých niv
za ním mračna prachu –
avšak věru pro nás žel,
tvůj že skvost on nenašel,
divotvorný brachu!


Jdu tak dále. Nevím, hádám,
jdu tak v nejistotě,
křídla duši dát si žádám,
neklnu však hmotě.
Teprv obě v plesu, bolu
zazní spolu
v lidstva hluboké a pravé notě.


Wolschöne Himmelsbraut wir gehn auf Gottes Wegen/
dem grossen Erden Gott die Schatzung zu erlegen/
hier ist mein Vatergut/ wo vormals Jesse Sohn/
vor sein en Hirtenstäb den Zepter und die Cron
beym Schafen überkam: hier/ hier hat er gepfiffen
auf seinem Haberrohr; dann in die Harff gegriffen
von Gottes Geist entzündt/ gespielet einen Thon
vom Erben/ der da würd ererben seinen Thron.


碧云步障紫金蕤
风静秋高千万枝
娇额涂黄元自好
是谁深传蜜烟脂


"For me, who droop beneath misfortune's shower,
" I had a father, — now, alas! a foe, —
"Thou'lt blush to hear, — in sorrow's darkest hour,
" He leaves his child abandon'd to her woe:


Lágyan reng a bölcső, ringasd édes anyja!
Addig lesz ő boldog, mig kezed ringatja;
Azután az élet
Csavargós utain, az emberek között
Nem sok jót remélhet.


Teď z mala města bran vojenský pluk vychází,
Povolným krokem on zločince doprovází,
Jenž v středu jeho jde jak jindy ozdoben.
Utichl množství hluk – leč znovu počne zas,
A mnohý v hluku tom vinikne silný hlas:
„To on, to on! Ty péra, kvítí,
Klobouk, oko, jenž pod ním svítí!
Ten jeho plášť, to on, to on! To strašnýť lesů pán!“
Tak lidem ode všech voláno bylo strán;
A větší vzdy byl hluk – zbouřených jako vod –
Čím blíže zločince zdlouhavý vedl chod.
Kolem něj zástup jde – co nebem černý mrak,
Z něho – co blesku svit – v slunci se leskne zbraň.
Volně jde nešťastný – upřený v zemi zrak.
Z městečka zvonku hlas. Množství se modlí zaň.


细雨庭除湿未匀
小山毛骨长精神
呼儿半捲湘帘坐
满涧飞花苦恋春


О, если б ты умела
Любить ради любви,
И мне сказала смело:
«Мужайся и живи»Я стал бы жить, пожалуй,
Свободней и живей…
О, друг мой, мозг усталый
Мне ласкою овеНо ты в ответ немела,
Был сон в твоей крови…
Нет, нет, ты не умела
Любить ради любви…


szerelmek bűnét és gyászát? s hogy bűn és gyász egysúlyu legyen,
eleve elosztott számodra szépen derüt és borút,
sorsot és véletlent, világ nyomorát, ínséget, háborút,
mindent a lelkedre mért


Und wie die Sonne strahlend lächelt,
Auf jedem Blatt sich glänzend bricht,
Scheint sie von heitrer Lust umfächelt,
Wie hold ein Kinderangesicht. –


绿暗红稀懒送春
啼鹃鸣鵙怨花神
明年二月回春信
依旧东君作主人


Das Licht der Welt erblasst/ gleich als der Tag sich theilet/
Die Sonne wird mit Nacht im Mittag übereilet/
Vnd lescht die Flammen auß/ das grosse Land erschrickt/
In dem es kaum sich selbst in Finsternüß erblickt.


Pro obhájce lidu, pro milého pána...
„Smutného jsi, Jene, dotoužil se rána.


水流映带清漳宅
野望迟回半月台
只恐宫莺阻陪赏
日边便有鹤书来


Doch eher mag ihr Feuer mich verzehren,
Eh' in der Minne Diensten ich zum Knechte
Mich wandle um, in Liedern und in Taten;


Siami tu testimonio, o faggio antico,
che de le fraudi loro io non mi doglio,
ma mi lamento ben con modo amico.


Ő majdan csak akkor áll elő nevével,
Majd ha egy dicső tett elárasztja fénnyel,
Hitegette szíve, hősi bátorsága,
Hitte, hogy lesz egykor alkalmatossága.


露满枯肠蜕顿轻
山林那有不平鸣
薰弦寂寞无人续
故揖清风作颂声


Che fuste bella già, che valorosa,
Credolo, e credo esser state rade
Le virtù vostre; ma la lunga etade
Vi fa parer adesso un'altra cosa.
Penso siate garbata e spiritosa;
Ma il mostrarl'alle veglie e per le strade,
Secondo il mio parer, più non v'accade,
Ché tempo è omai porre il cervello in posa.
Sì che quel che vi resta della vita,
Opratel pur in altro che in amore,
E ceda alla ragione il senso omai;
Ché il giocator che ha tristo in mano, e 'nvita,
In capo al giuoco resta perditore.
Basti che in gioventù fusti dassai.


Bizony nincs; mert csak falujában itt
Alhatja ki a tél izgalmait.
Igaz ugyan, nem ily rendszer szerint,
Szobájából hogy még ki sem tekint.
Mindössze néhányszor kilovagolt,
S a multkor egyszer a templomba’ volt.
Szinház, hangverseny, bál itt nincs, való;
De hát mindez csak fűszernek való.
A sáfrányt, borsot én is szeretem,
De csak, ha ételhez vegyíthetem.
A mint hallottam, így okoskodott
A báró úr is s nem unatkozott.


Na střeše chaloupky naší
leží sníh ten mrazivý,
a pod střechou má matička
denně více šediví.


رجل وجهه كضرع المردِّ
حاش للَّه أو كسَحْر المُغِدِّ
جَدَليٌّ إذا تُنُوزعَ شِعْرٌ
شاعِرٌ حضرةَ الجدال الألَدِّ
مستجير من ذكر هذا بهذا
ما لديه لسائلٍ من مَرَدِّ
وبغيض سبحانَه من بغيضٍ
وتعالى عن كل مِثْلٍ ونِدِّ
حَمَّلَ اللَّهُ أرضه ثَقَلَيْها
وعلاها بثالثٍ منه إدِّ


Dich grüßet der Himmel,
Dich grüßet die Welt,
Im frohen Getümmel
Tal, Wiesen und Feld.
Dich grüßet durch Lieder
Das bunte Gefieder,
Das Büsche durchzieht;
Dich grüßen die Hirten
Bei schattigen Myrthen,
Dich grüßet mein Lied!


城南寒食女还家
燕麦青青草作花
使君莫漫来相问
自是长安有狭斜


Deh (disse Orlando al Re di Circasia)
In mio servigio a costui l'elmo presta
Tanto ch'io gli habbia tratta la pazzia
Ch'altra non vidi mai simile a questa,
Rispose il Re, chi piu pazzo saria?
Ma se ti par pur la domanda honesta
Prestagli il tuo, ch'io non saro men atto,
Che tu sia forse, a castigare un matto.


Durch die Winde sind die Kräfte,
Die der Kreis der Luft begreifft,
Und die Lebens-Balsam-Säfte,
Wenn sie sich durch ihn gehäufft,
In die Cörper eingetrieben;
Welche sonst unfruchtbar blieben.
Keine reiche Erndt' entsteht,
Wenn die Winde nicht geweht.


Hol a fák szebben virítnak,
S a szellők fuvallási
Tisztábbak, s jobban újítnak
A folyók mormolási.


Vernünfftiges Schertzen
Ermuntert die Hertzen
Ersrischet das Blutt/
Drum brauchet der Jugend
In Ehren und Tugend/
Mit frölichem Mutt.


Minden imádság idején,
minden imádság felrepül,
s vágyak tüzében égve én
a Tetőn állok egyedül.


Du bist mir nicht erblichen,
Mein blühnder Rosenstengel,
Du bist mir nicht entwichen,
Und bist erst recht mein Engel.


Frau Königin hat nicht verneint,
Frau Venus hat uns still vereint,


De tus monjiles hábitos, contritos
absolución demandan mis delitos;
dales la luz de tu inviolada toca
a las tinieblas de mi noche oscura
y haz llover en mi erótica locura
los besos conventuales de tu boca.


Prometheus hatte kaum herab in Erdennacht
Den Quell des Lichts, der Wärm' und alles Lebens,
Das Feuer, von Olymp gebracht;
Sieh, da verbrannte sich – denn Warnen war vergebens –
Manch dummes Jüngelchen die Faust aus Unbedacht.
Mein Gott! Was für Geschrei erhuben
Nicht da so manches dummen Buben
Erzdummer Papa,
Erzdumme Mama,
Erzdumme Leibs- und Seelenamme!
Welch Gänsegeschnatter die Klerisei,
Welch Truthahnsgekoller die Polizei! –


Der Vielheit ist Gott Feind; drum zieht er uns so ein,
Daß alle Menschen solln in Christo Einer sein.


Proverbio antigho çà no de' mentire,
meio è piegare che rompere tuto fato;
ché tal tempo pò adivinire
che l'omo façe sença scambio a chi li à contra fato.


Bella Donna, di raggi armata il volto
e di diamante il fianco,
perch'io pur venga manco il cor m'ha tolto:
e sì già lasso e stanco
io son dietro al suo corso,
ch'ogni soccorso di suo riso o sguardo,
ogni soccorso, è tardo.


Fugite, alme felice, il falso amore,
prendendo exemplo de la mia sagura,
stregneti il freno al desioso core.


Penchés sur le bord de l'abîme,
Vous respectez au fond de vous,
Comme de cruels garde-fous
Les arrêts de ce juge intime ;


A později, když zalidněn zas svět
a Abraham žil v zemi Kanaan,
tu karbunkul ten sluncem jasným byl
ve městě železném, jež vystavěl
pro svoje ženy, krásné plenice,
ten mého lidu velký praotec.
On žárliv byl na krásu svojich žen
a nedovolil ani paprskům,
jež s modré klenby nebes padají,
by tváří dotkly se těch krasavic,
a proto vysoko nad město své
strop sklenul železný a zasadil
ten karbunkul, by ženám svítil tam
a věčnou noc jim krátil jasem svým,
by slzy sušil v zracích unylých,
jež prolévaly, vzpomínajíce
na slávu slunce a na luny třpyt...


Soll reife Jugend weise, überlegen,
Maßvoll, gelehrt und unpolitisch sein??
Darf sie verdreht und zukunftsblind verwegen
Vergnügen saufen?? – Ja! und so auch: Nein!


Nikdy nezřel jsem ženy, jíž z tváří svítil by úsměv jak z tvých,
a kdybych ji uzřel, květen bolestné lásky v má okna by dých’,
z něj přijal bych úzkost tvé duše, bloudící v neznámou dál,
jak otráven sladkostí polibku, jejž bych se utrhnout bál.


鹦鹉今朝在辇竿
辇官防护换肩难
逡巡渐入花深处
却索低骢鞴玉鞍


Zu ihm blick' auf, zu seinem Sohn,
Der niederstieg vom Himmelsthron,
Erschien, ein milder Stern der Gnaden,
Zu heilen deinen Seelenschaden;
Auf deinen Liebesstern gib acht:
Er und der Vater halten Wacht.


Ich weiß, daß sich dein Herz befraget
Und ein Begriff zum andern saget:
Wie wird mir doch? was fühle ich?
Mein Kind! du wirst es nicht erkennen,
Ich aber werd es leichtlich nennen,
Ich fühle mehr als das für dich.


国戚来朝总盛容
左班翘鹖右王封
功臣带砺河山誓
万岁千秋乐未终


The bitter griefs, the fleeting joys,
Which fancy's busy power employs,
To retrospective reason seem
The phantoms of a troubled dream:
The feverish vision fades away,
And leaves the soul in peace its tenement of clay.


Ale tak časem to šeredně volá
nevkusné poznámky... z propasti... z dola!


Ihr aber hole Krufften/
Ihr unbewohnte Klufften
In zugeschloßner Erd'/
Laßt mich in euer Tieffen
Verborgenheit verschlieffen/
Daß ich unsichtbar werd'.


Le potestati umane tanto m'hanno
travagliato, ch'omai vengo a pensare,
ch'io peccai contra te, Possanza Prima;
però che di Saturno più d'un anno
tutto del Senno Primo a contemplare
mi diedi, e al Primo Amor volsi ogni rima,
di te tanto scrivendo
quanto per lor ti intendo,
di cui dovevo far principal stima.
Or io volgo il mio stile
alla tua dignitade,
perdon chiedendo umìle
ed aiuto, o Suprema Podestade.


„Ne, neznám tě, nejsi bratr
a jakobys jím přec byl!“
„Já jsem ten, který svůj život
tvé sestřičce zaslíbil.“


O du hast gelebt mein Süsser!
Und ich blieb um dich zu weinen hier;
Keinen Trost hoff ich gewisser
Als Befehle, die der Himmel mir
In des Todes Händen
Eilet zuzusenden.
Meine Ungeduld erwartet sie,
Dann sind unsre Seelen wieder
Harmonie!


O hab ich mich verirrt? wo bin ich eingekehret?
Warum ist dieser Ort so herrlich ausgerüst?
Es scheinet, wo ich bin, daß auch mein Tempel ist,
Weil hier, als Göttin, mich so manches Volck verehret.


Die Blumen schaun mich an mit linder Güte,
Der Strom rauscht, Baumesgrün spricht wie es quille,
Die Sternwelt winkt aus dunkelblauer Hülle:
»Verkünde uns, dies ewge Feuer hüthe!«


Bei dem Fritzen-Denkmal stehen sie wieder,
Sie blicken hinauf, der Alte blickt nieder;
Er neigt sich leise über den Bug:
»Bon soir, Messieurs, nun ist es genug. «


Dentro povera culla
Il gran Verbo divin balbo vagisce,
E del ciel l'allegrezza in terra geme.
O sacrata fanciulla,
Chi può dir la pietà che 'l cor ti preme,
Mentre in mezzo al rigor che 'l verno unisce,
Il tuo picciolo pegno esposto miri?
Mi rispondi e sospiri:
“Fagli cuna del petto, or che ti lece;
Per capir nel tuo cor, picciol si fece.


Jak na výšině bojovníků tlupy,
tak stojíme tu v novoroční den.
Nám nad hlavou jak mraky se to kupí
a obzor temnou mlhou zahalen.
Tak mnohý v bolných upomínkách úpí,
tak mnohý v srdci krutě poraněn;
a dole tam, co vůkol pláň ta širá,
jak bojiště se život rozprostírá.


Crucé la frontera amor,
atrás quedó mi casita,
Triste, sin mi risa, sin mi alegría.
Me vine al Norte con la tristeza
y mis miserias a cuestas,
pobre, triste, más triste que pobre.
Y crucé todos los obstáculos,
Con el rostro apagado,
La mirada cansada, los brazos agotados
Las piernas desvalidas.
Crucé la frontera amor
Y aquí estoy nuevamente.
La volvería a cruzar para verte,
Vestida de colorido huipil,
Con tu cabello negro peinado,
Volvería para encontrarte,
Para reír, para llorar,
Para gemir.
Crucé la frontera amor
Y aquí estoy, loco por ti,
escribiéndote.
Pero volveré la mirada al sur
De donde salí un día,
Cargado de emociones,
Para escuchar mis canciones,
La música ranchera,
Para deleitarme con las nubes,
Besar el aliento de la mañana.
Volveré como el monte,
Cargado de rocío,
Húmedo, nostálgico, amoroso,
Volveré, si es que me deja,
Las circunstancias
Y la vida.
Volveré para recorrer,
De ilegal,
La línea del ferrocarril,
Cruzar el Suchiate,
Burlar la migra,
Robarles la mirada,
El calor, el viento
Tropical.
Volveré, sí, como revancha
Con el destino,
Solo para decirle:
¿Crucé la frontera, amor?


Tengo el presentimiento que he de vivir muy poco.
Esta cabeza mía se parece al crisol,
Purifica y consume.
Pero sin una queja, sin asomo de horror,
Para acabarme quiero que una tarde sin nubes,
Bajo el límpido sol,
Nazca de un gran jazmín una víbora blanca
Que dulce, dulcemente, me pique el corazón.


Hle, příkrov z minula zved básník rukou smělou
a ve zjev lahodný zas nový život vlil:
a dívka povstala s vášnivou duší vřelou
a s čelem, které žal ni posměch nesklonil.


De prusor parte, prior de Fiorenza,
amar voi e laudar son convitato;
ma de seguir lo 'nvit'aggio temenza:
bass'om non sembra, amand'alto, sennato.


东城三百里
南雁一封书
整待今晨发
秋风吹弊庐


A che negarme il fonte ove più volte
me rinfrescai fra tante aspre ruine?
Deh, non voler, crudel, ch'io gionga al fine,
ché mancarò se mi son l'aque tolte!


Vy však všichni, již mé verše čtete,
přece jakýs fortel ze mne mějte,
važte sobě ze mne naučení,
a když řekne někdy Tagesbote,
že je někdo mrtev, buď to kdo chce,
kůň či člověk nebo celý národ,
do očí se vysmějte mu směle!


Enamorado luego de la histérica Luisa,
    rubia sentimental,
se enflaqueció, se fue poniendo tísico
    y al año y medio o más
se curó con bromuro y con las cápsulas
    de éter de Clertán.
Luego, desencantado de la vida,
    filósofo sutil,
a Leopardi leyó, y a Schopenhauer
    y en un rato de spleen,
se curó para siempre con las cápsulas
    de plomo de un fusil.


Ich werde dich noch immer denken,
Ob du die Seele gleich verwarfst,
Von der du nie mit Goldgeschenken
Ein sanftes Lächeln kaufen darfst;


Stadttrompeter, Organiste!
Wär's denn wirklich gar so dumm? –
Holla hoch, ihr jungen Beine,
Macht euch auf! Wir kehren um.


خطرت كالنسمة السكرى
بأنداء الصباح
فكرةٌ من فكر الحسن
تجلّت في وشاح
عبقريّ النسج رفّاف
كأحلام الملاح
تُفعَم الأنسام إن مرّت
بها عشقا وطيبا
وهي تختال على الشط
لتصطاد القلوبا
وتغنى الشمس لحنا
خفرَ النغم طروبا
مثلما ناغم محبوب
على البعد حبيبا
ظنها الموج تحييه
فحيّى قدمَيها
وترامى رغوةُ العاشق من
ساباً إليها
فجرت تسبقه نحوى
وعاطتني يديها
قلت لا لوم على الموج
إذا أرغى وأزبَد
شفّه الحرمان من
ضمك حينا فتجلّد
ثم أقبلت فأيقظت
هواه فتنهد
ورأى شغلك عنه
بسواه فتمرد
وضحكنا واحتسى الكون
رحيقاً عبقريّا
ورأتني شاعر النظرة
فارتاحت إليا
ومشينا فانتشى الرم
ل ويمّمنا النديا
واغتبقنا ساعة
خمر الأحاديث العذاب
ساعةً تعدل أحلامي
وعمري ورغابي
وهي تسقيني
وأسقيها شبابا بشباب
لا شفاهاً بشفاه
أو رضابا برضاب
ثم قالت دنَتِ الفرقة
والليل سجا
وغدا نروى من القلبين
شوقاً لا عجبا
ونغنى الموج لحنينا
فيرغى هائجا
واستدرات شفتاها
في حنانٍ وحنين
وأطارت قبلةً في
الجو خرساء الرنين
وانثنت ترقبُ مسراها
بمسحور الجفون
فاستقرّت في فمى
وامتلأت منها عيوني
إين يا فاتنة الشط
أألقاكِ غدا
أم يصير الوعد جمرا بعد
أن كان ندى
آه ما أقساك إن ضيّ
عت أحلامي سُدى
أنت دنياي التي
أنشدها في خلواتي
أنت حلم سابح في
مائج من صبواتي
أنت كأس الوحي
في حانة أيام حياتي
فاقبليني عابداً
أفنَ هوى في صلواتي


Nad hrobem pak s blízké sněti
ptáče sladkou píseň svou
o štěstí tom bude pěti,
jak nám plyne nad hlavou.


Ó vstaň a rozdrť Heraklovou paží,
co poutá krok tvůj k světlu, v ideál,
a s volností buď osvěta tvou stráží.


Und steh' ich hier auf steilem Pfade,
So steh' ich doch in Gottes Hand.
Mein Meßgewand ist Gottes Gnade
Und die Monstranz mein Vaterland.


Es sey: daß sie den Geist der Tichter fühlen,
Wie sie an der gelehrten Pegnitz spielen:
Und in der Hecatombe recht betrachten,
Wo die Eitelkeit Balde bald wil schlachten.


Bestow a tear of kind compassion
To grace a hapless soldier's tomb;
And, ah! forgive a fatal passion,
Which reason could not overcome.


Tenía aquel huerto
muy altas las tapias
muy llenas de broza
y escajos las bardas,
y todos sabíamos
que detrás estaba
mi abuelo, el Civil,
como lo llamaban,
las trentes al hombro,
ceñuda la cara,
en torno a sus árboles:
las ciruelas claudias
y las gordas peras
de muslo de dama
y las garrafales
guindas coloradas...
Sí que lo sabíamos,
pero no importaba.
Y en cualquier desliz
de la adusta guardia,
ni hojas dejábamos
en las curvas ramas.
¿Entonces, Dios mío,
yo he tenido infancia,
y he tirado piedras
y he saltado vallas
y he robado quimas
de fruta cargadas?
¿Y que esto ha pasado
en una lejana
aldehuela de oro,
allá, por España?


Ti, halhatatlan lelkek! az érdemet
Megsokszorozván drága hazátokon,
Buzgányra termett markotokba
Pindusi tollat egyengetétek.


四十归田已是迟
田家乐处有谁知
莺花作主今朝事
鸡黍邀宾隔岁期


Proč že je matka zabila?
Za muž’ že dána nebyla!


يطوي إذا ما الشحُّ أبهم فعله
بطناً من الزاد الخبيث خميصا


Nebylo možno neviděti
jich krásu, jich vznešenost,
i čímsi byly, co může se rděti,
jak palma růst, jak člověk hledět v budoucnost;
mělo svou zpupnost, mělo svou nevinu
pět Ringhofferových komínů.


S kérdem: »Mit jöttök egyre-másra,
fázva, fulva, fakulva, vásva,
hogy szégyeneteket mindenki lássa?
Mért jöttök ki ilyen dadogásra?«
S felelnek: »Dadogunk, botorkálunk,
de ki kell jönnünk, egy szó előtt járunk,
dadogás vagyunk, egy szó jön utánunk,
követek vagyunk, utat csinálunk.
Nagy szó, nagy szó a mi királyunk!
Mi dadogunk, de várj, ki jön utánunk.«


Demosthén dörgő nyelvével
Szitkozódó halkufár;
Xenofon mézbeszédével
Rokka közt mesére vár;
Pindár égi szárnyalása
Forró hideg dadogása;
S Phidias amit farag,
Berovátkolt kődarab.


Yo me vi tan metido en la celada,
que deseé pagarlo con la vida;
mas el alma, que fuera de sí estaba,


Tu mi pregasti, non sapendo ch'io
Fossi Ruggier, ch'io ti facessi havere
La Donna, ch'altretanto saria il mio
Cor fuor del corpo, o l'anima volere,
Se sodisfar piu tosto al tuo disio
Ch'al mio ho voluto: t'ho fatto vedere,
Tua fatta e Bradamante: habbila in pace,
Molto piu che'l mio bene, il tuo mi piace,


Daß Er, dir und der Natur getreu,
Zaubereien töne,
Daß Er in der Mitte sei
Deiner großen Söhne.


Ein Staatsmann, dem man lange Zeit
Des Reiches Angelegenheit
Vertrauet hatte, sagt' als man ihn abgesetzt:
Sein Folger würde zwar sehr hoch von ihm geschätzt;
Doch wär er noch was jung von Jahren,
Und in den Sachen unerfahren.
So sehr nicht als ihr denckt, sprach dieser der ihn hört,
Denn die Erfahrenheit hat mir so viel gelehrt;
Dass unser Heil hierauf beruhe,
Dass ich, was ihr gethan, nicht thue.


Ist er im Haus der Ewigkeiten,
Mir eine Wohnung zu bereiten,
So mach ers bald und säum sich nicht.
Ich werde sonst vor Leid verderben
Und gleich wie ein Verliebter sterben,
Wo es in kurzem nicht geschicht.


»Es scheinet dieß Gesicht ein Bild
Von unserm Lebens-Lauf zu seyn.
Wir treten in die Welt, und, weil wir immer gehen,
Nie aber stille stehen,
So sind wir bald hindruch. Wir treten plötzlich auf,
Und plötzlich wieder ab.
Es ist das Ziel von unserm Lebens-Lauf
Ein unvermeidlich Grab.
Ach ja, mehr als zu wahr, was ich, von unserm Wesen,
In einer alten Schrift gelesen:
Die Bäuche gebähren;
Die Gräber verzehren.«


أيّ خطب دها ربوع الشام
يوم أمست تبكي بطرف دام
وبأي الأسى رمتها الليالي
فاكتست للحداد ثوب ظلام
إن تكن افجعت بشهم بني العظ
م فأعظم بخطبها المترامي
ذلك الماجد الذي أدرك المج
د بأيدٍ إلى العلاء سوام
سل دمشقاً تجبك عن شيم في
ه تعالت عن أن تزنّ بذام
قد بكته شجواً يسبع عيون
في رباها تجود بالتسجام
ورثته بألسن من معالي
ه حداد تفلّ حدّ الحسام
فقدت من محمد خير ندب
ذائد عن حياضها ومحام
وغدت تشتكي إلى بَرَداها
من أحرّ الأسى أحرّ الأوام
لهف نفسي عليه ساعة أودى
من كريم غمر الرداء همام
إن قلبي قد استطير بمنعا
ه اختطافاً بمنسر الآلام
فكأن الناعي لدى النعي أهوى
نحو قلبي بمرهف صمصام
قد فقدنا منه خلائق تحكي
زهر الروض غبّ صوب الغمام
يا أبا خالد وما هذه الدن
يا بدار معدّة لمقام
إن تكن هالكاً فكم لك ذكر
في العلا خالد مدى الأيام
خطفت عمرك المنون اختلاساً
كاختلاس المنى يد الأوهام
فكأنّ المنون خافت على تل
ك المعالي ذبولها بالسقام
فلذا أحرزتك غضاً طرياً
وكذا كم يكون موت الكرام
فسقى الله تربةً أنت فيها
صوب وطفاء من غوادٍ هوام


Allmächtiger und starker Gott,
Du hocherhabner Zebaoht,
Itz haben wir gehöret an
Mit Zittern, waß dein Allmacht kan.


Zwar mancher Vorteil läßt sich hier erwerben,
Staatswürden, Wohlstand, eine Last von Wissen,
Und unsre Deutschen waren stets beflissen,
Sich abzuplagen und geplagt zu sterben.


OLD Care with Industry and Art,
At length so well had play'd his Part;
He heap'd up such an ample store,
That Av'rice cou'd not sigh for more:
Ten thousand flocks his shepherd told,
His coffers overflow'd with Gold;
The land all round him was his own,
With corn his crouded granaries groan.
In short so vast his charge and gain,
That to possess them was a pain;
With happiness oppress'd he lies,
And much too prudent to be wise.
Near him there liv'd a beauteous maid,
With all the charms of youth array'd;
Good, amiable, sincere and free,
Her name was Generosity.
'Twas hers the largess to bestow
On rich and poor, on friend and foe.
Her doors to all were open'd wide,
The pilgrim there might safe abide:
For th' hungry and the thirsty crew,
The bread she broke, the drink she drew;
There Sickness laid her aching head,
And there Distress cou'd find a bed. —
Each hour with an all-bounteous hand,
Diffused she blessings round the land:
Her gifts and glory lasted long,
And numerous was th' accepting throng.
At length pale Penury seiz'd the dame,
And Fortune fled, and Ruin came,
She found her riches at an end,
And that she had not made one friend. —
All cursed her for not giving more,
Nor thought on what she'd done before;
She wept, she rav'd, she tore her hair,
When lo! to comfort her came Care. —
And cry'd, my dear, if you will join,
Your hand in nuptial bonds with mine;
All will be well — you shall have store,
And I be plagu'd with Wealth no more. —
Tho' I restrain your bounteous heart,
You still shall act the generous part. —
The Bridal came — great was the feast,
And good the pudding and the priest;
The bride in nine moons brought him forth
A little maid of matchless worth:
Her face was mix'd of Care and Glee,
They christen'd her Oeconomy;
And styled her fair Discretion's Queen,
The mistress of the golden mean.
Now Generosity confin'd,
Is perfect easy in her mind;
She loves to give, yet knows to spare,
Nor wishes to be free from Care.


Szavak végzetes, vad ölelkezésén
lelkem még egyszer lánggá üdvözül...
Te láttad őt a Fekete-Pirossat,
Te: Egyetlen a sok, a sok közül...


De lo que llaman los hombres
virtud, justicia y bondad,
una mitad es envidia,
y la otra no es caridad.


Jak hejsuji, ač babka jsem,
má viklavá bílá lebka,
však také skráň mumrejníků tančících
je mazlavým potem lepka.


Na hor strmých rozložité plece
neobdobné mračno zvolna sedá,
či snad Satan v zmetešené řece
základy svých dávných hrází hledá?


Flieh nicht den Amor,
O zarte Schwester,
Flieh nicht den Amor,
Er kriegt dich doch.


Pflag Gott di Seele einst in einem hohen ruf?
Zeigt er sein Urtheil ihr und hohes Weltgeheim?
Gab er ihr den befehl, den si im ende lis?
Verging si sich zur Welt, der Gottesrätzel müd?
Verführt ihr ehrgeitz si? verrith si Gottesruf?
Macht lästernd alle Gottesfeind?
Verwahrlost tausend seeln, wiwohl aus Gottesrach,
Weil Gotteswerk von ihnen vor verdrükkt?
Ihr kampff ist unerhöhrt, ein rätzel dem Geschöpff!
Des endes diser Welt Haupträtzelrätzelrätzel.


com uma insaciável sede
que te segue às estações
no dia aces
Em tua água sim está meu tempo,
meu começ E depois nem poder ordenar:
te acalma, minha paixã


لي راتبٌ لم يرضَ عبدي به
داءٌ له الحرمانُ عندي دوا
والشيءُ مهما قلَّ مقدارُهُ
كان العطا والمنعُ فيه سوا


Olha-me rindo uma criança
E na minha alma madrug
Tenho razão, tenho esperança
Tenho o que nunca me bast
Bem se Tudo isto é um sorriso
Que é nem sequer sorriso me
Mas para meu não o preciso
Basta ser de quem mo de
Breve momento em que um olhar
Sorriu ao certo para mi
És a memória de um lugar,
Onde já fui feliz assi


ma dico, che non oro o gemme od ostro
fer col pastor Ideo la donna d´Argo,
né con Giove e Giunone e gli occhi d´Argo,
Io famosa passar al secol nostro;


Bald seh' ich Seen,
Wenn's Rädchen surrt,
Indem es schnurrt
Erscheinen Feen.
Und Er geleitet
Ist unter ihnen:
Wie stolz er schreitet!
Ihm Geister dienen.
Dann fliegt er fröhlich
Durch Abendröthe,
Es tönt so seelig
Die Schäferflöte:
Dann wünsch' ich Schwingen
Zu ihm zu fliegen,
Aufwärts zu springen
In Wolken die Flügel zu wiegen.


Drumb mich der feind verfolget sehr
vnd schleht mich gar zur erden:
Er spricht, ich sol durch menschen lehr
von Sünd errettet werden,
Damit mich in verzweifflung fürt
vnd engstet mein gewissen,
Meinn geyst, der todt vnd helle rürt,
daß mein hertz möcht zerfliessen.


Ihr schweigt bei meinen Fragen
Und euer Blick ist naß!
Ihr könnt's mir offen sagen:
Was meint ihr, Lieben, was?
Jüngst sah ich in der Quelle
Mein Antlitz etwas blaß,
Mein Auge nicht so helle:
Ihr Lieben, meint ihr das?


Se salamandra in fiamma vive e in foco,
Non me stupisce quel fa natura;
Ma costei che è di ghiaccio, et io di foco,
E in mezo del mio cor vive sicura.
Chi la defende in così ardente foco,
Che dovendo squagliar diventa dura?
Solo Amor, di natura aspro adversario,
Che a suo dispecto unisce ogni contrario!


Und ob wie er vervehmet und verbannt,
Du einsam weilst im fernen, fremden Land
Dein Stern kann nicht erbleichen.
Mit Donnertönen dringt Dein Name weit
Er glänzt in sieggewohnter Herrlichkeit
Als unser Bundeszeichen.


Ich seh eine Gruppe auf dem Meer,
Welch Meer? Dem Meer meiner Tränen!
Meine Augen, vom Salzwind feucht und schwer
In der Nacht voll Sturm und Sehnen,
Sind zwei Sterne über dem Meer!


وَاطُولَ شَوْقَاهُ إِلَى غَائِبٍ
غَيَّبَ عَنْ جَفْنِيَ طُولَ الرُّقادْ
فِي مِصْرَ عَهْدِي أنّه سَاكِنٌ
فَكَيْفَ مِنْ قَلْبِي حَلَّ السَّوادْ


Zwar fröhlich! – aber nicht bis zu dem lauten Lachen!


O was beute? wer hat heute/
Wer hat also frech/ vnd stoltz/
Die beschlossen senn entlossen
Vnd entricht so scharpffen boltz?
Ach die senne gleich zertrenne/
Gleich den bogen werff zu fewr/
Pfeil/ vnd kocher werff hernocher/
O du wildt-schütz vngehewr!


Io a le ninfe d'Arno assiso in seno,
voi a quelle d' Ibero, farem coro,
e le lontane note accorderanno.


O di Morven, diss'ei, figli possenti,
Tempo or non è di ricolmar la conca
Gioiosamente; sopra noi s'abbuia
Aspra battaglia, e su le nostre terre
Vola la morte. A me l'annunzio amica
Ombra recò: vien lo stranier dal mare
Fosco-rotante, che dall'onde il segno
Venne del gran periglio. Ognuno impugni
La poderosa lancia, ognuno al fianco
Cinga il brando paterno; ad ogni capo
Il nero elmo s'adatti, e in ogni petto
Splenda l'usbergo: si raccoglie e addensa,
Come tempesta, la battaglia, e in breve
Udrete intorno a voi l'urlo di morte.


Řeku divou, vášní emoce
písek zhlt’, mé rybky vymřely,
neklokotá pramen vyvřelý,
není stromů, není ovoce.


Předvečer útoku. Noc teplá se blíží,
teskně praskají řídké střely...
To naši bratři. To naše hlídky!
A zde sedí šprýmovná společnost,
celá stará a slavná četa,
vtip srší, sta přezdívek, písničky,
vzpomínky na noční toulky a srážky,
na zbabělé nepřátele,
na odvážné kousky, závratnou smělost
a na padlé bratry!


Aki vén, az mint az ősz fáj,
mint a hervatag, esős táj
s a halál.


A přece vím, že bude po nich
se stýskat mi, hrobní kde šer,
po jitra těch funících koních,
vždy hotových v průlomy sfér.


Sie pfeift auf ihrem kleinen Maul –
im Traume brüllt der Höllengaul ...
Doch ruhig läuft ihr Pensum aus
die Mitternachtsmaus.


Und als nun diese helle Glut
Im Schilde Milons brannte,
Da rief der König frohgemut:
»Heil Milon von Anglante!
Der hat den Riesen übermannt,
Ihm abgeschlagen Haupt und Hand,
Das Kleinod ihm entrissen!«


Trille! Trille! blind und dumm,
Taub und dumm,
Trill den saubern Kerl herum!


Hledá sobě lepší bydlo,
ale s lodí amen pak:
zkáza sedá za kormidlo,
utone – – (kříž dělá Jak).


Verso il Cancro del sol nel quarto tondo,
al grado par del fiume estremo in ripa,
i destrier quattro e il carro a noi discipa
Borea nigrante, e al ciel ne spinge, e al fondo.


سَلِ الرَّكْبَ يا ذَوّادُ عنْ آلِ جَسّاسِ
هلِ ارْتَبَعوا بعْدَ النُقَيْبِ بأوْطاسِ
فإني أرى النّيرانَ تَهْفو فُروعُها
على عَذَبِ الوادي بمَيْثاءَ مِيعاسِ
تنَوَّرْ سَناها منْ بَعيدٍ ولا تُرَعْ
فليس على مَنْ آنَسَ النّارَ منْ باسِ
ومنْ مُوقِديها غادَةٌ دونَها الظُّبا
تَلوحُ بأيْدي غِلْمَةٍ غيرِ أنْكاسِ
وكُلُّ رُدَيْنيٍّ كأنّ سِنانَهُ
يَعُطُّ رِداءَ الليْلِ عنهُمْ بنِبْراسِ
مُهَفْهَفَةٌ غَرْثَى الوِشاحَيْنِ دونَها
تَحَرُّشُ عُذّالٍ ورِقْبَةُ حُرّاسِ
يضيءُ لها وَجْهٌ يرِقُّ أديمُهُ
فما ضَرّها لو رَقَّ لي قَلْبُها القاسي
وفي المِرْطِ دِعْصٌ رشَّهُ الطَّلُّ أُزِّرَتْ
بهِ تحتَ غُصْنٍ فوقَهُ البَدْرُ ميّاسِ
سمَوْتُ لَها والليلُ حارَتْ نُجومُه
على أُفُقٍ عارٍ بظِلِّ الدُّجى كاسِ
فهبَّتْ كما ارْتاعَ الغَزالُ وأوْجَسَتْ
مِن ابْنِ أبيها خِيفَةً أيَّ إيجاسِ
تُشيرُ إِلى مُهْري حِذارَ صَهيلِهِ
وتَسْتَكْتِمُ الأرْضَ الخُطا خَشْيَةَ النّاسِ
فقلْتُ لها لا تَفْرَقي وتشبّثي
بنهّاسِ أقْرانٍ ومنّاعِ أخْياسِ
تَرُدُّ يَدَيْهِ عنْ وِشاحِكِ عِفّةٌ
وعِرْضٌ صَقيلٌ لا يُزَنُّ بأدْناسِ
وطوَّقْتُها يُمْنى يَديَّ وصارِمي
بيُسْرايَ فارْتاحَتْ قَليلاً لإيناسي
وذُقْتُ عَفا عَنّا الإلهُ وعَنكُمُ
جَني ريقَةٍ تُلهي أخاكُمْ عنِ الكاسِ
فلمّا اسْتَطارَ الفَجْرُ مالَ بعِطْفِها
وداعي كما هزَّ الصَّبا قُضُبَ الآسى
وكَمْ عَبْرَةٍ بلَّتْ وِشاحاً ومِحْمَلاً
بِها زَفْرَةٌ أدْمَتْ مَسالِكَ أنْفاسي
ولاحَتْ تَباشيرُ الصّباحِ كأنّها
سَنا المُقْتَدي باللهِ في آلِ عَبّاسِ
حَمى بَيضَةَ الإسلامِ فاسْتَحْكَمَتْ بهِ
عُراهُ وقد شُدَّتْ لَديهِ بأمْراسِ
يَلوذُ الرّعايا آمِنينَ بعِزِّهِ
لِياذَ عِتاقِ الطّيْرِ بالجَبلِ الرّاسي
ويُلْحِفُهُمْ ظِلاً منَ العَدْلِ وارِفاً
ويَرْعاهُمُ بالنّائِلِ الغَمْرِ والباسِ
إليكَ أميرَ المؤمِنينَ رَمَتْ بِنا
عُلاً تَنْتَهي أعْراقُهُنَّ إِلى الياسِ
ولما اسْتَقَلّتْ بي إِلى العِزِّ هِمّتي
نَفَضْتُ بوادِيكَ المُقَدَّسِ أحْلاسي
فأقْلَعَتِ الأيّامُ عني ورُبّما
أطَلَّتْ بأنْيابٍ عليَّ وأضْراسِ
ولولاكَ لمْ أسْتَوْهِبِ العِيسَ هَبَّةً
على طُرُقٍ تُغْوي الأدِلاّءَ أدراسِ
طَوَيْتُ إِلى ناديكَ كُلَّ مُبَخَّلٍ
أبَتْ شَوْلُهُ أن تُسْتَدَرَّ بإبْساسِ
وكُنتُ أرَجّي الناسَ قبلَ لِقائِكُمْ
فها أنا بِعْتُ الزِّبْرِقانَ بشَمّاسِ


Bizony, csodás ország, ahova jöttünk,
mint hogyha a perc szárnyakon osonna,
el-nem-múló vendégség van köröttünk,
hosszú ebéd és még hosszabb uzsonna.
Húgom virágokat kötöz a kertbe,
aranytálban mosakszik reggelente,
s ha visszatér az erdőn alkonyatkor,
a csillagokról ráhull az aranypor.


Als die Diplomaten tranken:
»Blücher hoch! und hoch das Heer!
Dem wir Freiheit jetzt verdanken
Und des Friedens Wiederkehr!«


Svůj zlatý oděv měsíc oblékne si
a nebe vyšle hvězdy nejkrasší.
Závoje hebké večer porozvěsí
a lehký vítr vůně přináší.


GENIUS! thou pow'r sublime and bright,
Thou radiant spark of heav'nly light,
Sent from above our toil to cheer.
How in Shakspeare's hallow'd page,
Glowing with poetic rage,
Thy magic strokes appear!


Ché, se verace sì fuss'eo ver Deo,
con son ver voi, vivo, senza tinore,
ne girea loco ov'è santo Matteo.


Schliefen denn niemals Sonnenstrahlen auf deinen Lippen?
Man könnte wähnen,
Du habest nie dich selbst gesehn,
So arm bist du.


Und mir ward im Busen bange,
Denn kein Stimmlein sprach mich an,
Seufzte tief und harrte lange,
Klagte: Sonne, komm heran!


Las horas pides prósperas y ricas,
y que para heredar a tu parientes,
fiebres reparta el cielo pestilentes,
y de ruinas fraternas te fabricas.


Quivi non v' è chi gli possa sconciare,
perché mona Giovanna è 'n casa sola.
El prete vi va a cena e disinare;
come l'uficio ha detto là si vola.
Così non fussi vero il mio parlare
come gli è ver! Mentiss' io per la gola!
L'aria gli fa venire ispesso in succhio,
e fanno com' e gambi del vilucchio.


Erweget denn, geliebte Menschen, doch,
Wie glücklich wir in diesem Stande noch,
Und wie wir Gott dafür von Hertzen dancken müssen,
Daß Er, nach Seinem weisen Rath,
Uns das, was noch nicht ist, verborgen hat,
Und wir vom Künftigen nichts wissen!
Die Wohlthat ist fürwahr weit grösser, als man meynet,
Und herrlicher, als sie beym ersten Anblick scheinet.
Denn wüsten wir ein künftigs Glück vorher;
So würden wir in steter Unruh seyn:
Ein jeder Augenblick
Würd' uns ein Zag, ein Tag ein Jahr-lang, währen.
Hingegen würd' ein künftigs Ungelück
Uns mit stets gegenwärt'ger Pein,
Durch eine schwartze Furcht, beschweren.
Von meines Kindes Fall war dieß die erste Lehre.


Es folgte Norfolk einst dem König bis zur Schwelle
Der neuen Päbstlichen Capelle.
Der König sprach: Mein Herr, glaubt ihr dass wir allhier
Mit euch nicht einen Gott anbethen?
Eur Vatter wär nicht hier von mir; 1
Und Eur, antwortet' er, wär nicht hineingetreten.


Grande e mirabil cosa era il vedere
quando quel campo e questo a fronte venne
come, spiegate in ordine le schiere,
di mover già, già d'assalire accenne;
sparse al vento ondeggiando ir le bandiere
e ventolar su i gran cimier le penne:
abiti e fregi, imprese, arme e colori,
d'oro e di ferro al sol lampi e fulgori.


Con gran razón, Emperatriz del Cielo,
que excedes las supremas jerarquías,
te dan, más que a Eliseo y que a Elías,
todo el honor del Líbano y Carmelo


Svatý Matěj přichází,
aby sekal led,
kdekoli ho nachází;
nezří-li ho jeho hled,
nový dělá z vody hned.


Mir ist's, durchsichtig wird die Wand,
Und draußen, dicht und dichter,
Da drängen sich bei Fackelbrand
Viel tausend Hungergesichter.
Durchs Gewühl mit ries'gem Leib
Herschreitet kampfgeschürzt ein Weib
Mit blutrot flatternder Fahne.


V tom domě pozbyl pan Rozum
už šest žen smrtí! Tak mu mnoho
vynáší nepatrný dům!
Kdož nepřál by si domu toho?


Au pied des pieds saignants et toute arme ébréchée
À force de servir et la tige ébranchée
À force de produire et la paille hachée;


أَنا اِبنُ عَلَيِّ الحبرِ مِن آلِ هاشِم
كَفاني بِهَذا مَفخَراً حينَ أَفخَرُ
وَجَدّي رَسولُ اللَهِ أَكرَمُ مَن مَشى
وَنَحنُ سِراجُ اللَهِ في الأَرضِ يزهرُ
وَفاطِمَة أُمّي سُلالَةُ أَحمَدٍ
وَعَمّي يُدعى ذا الجَناحَينِ جَعفَرُ
وَفينا كِتابُ اللَهِ يَنزِلُ صادِقاً
وَفينا الهُدى وَالوَحيُ وَالخَيرُ يُذكَرُ
وَنَحنَ وُلاة الناسِ نَسقي وُلاتنا
بِكَأسِ رَسولِ اللَهِ ما لَيسَ يُنكَرُ
وَشيعَتُنا في الناسِ أَكرَمُ شيعَةٍ
وَمُبغِضُنا يَومَ القِيامَةِ يَخسَرُ


De la fausse nouvelle et c’est tout abstracteur
De la cinquième essence et tout contrefacteur
Qui sera poursuivi, c’est Satan collecteur


És ha veszen észre csak egy szálnyi hibát,
Megdorgálja, bizony, bárki apja-fiát,
Legyen tiszt, közember, idegen, vagy szittya:
Kemény feddő szóval a porig leszidja.


Dort unter den schattigen Linden,
Wo frische Blumen blüh'n,
Ruht aus eine gute Mutter
Von ihres Lebens Müh'n.


Žena jak žena. V života vraku
konečné jedno vše bude ti.
Jedna ubíjí něhou svých zraků,
druhá jedem svých objetí.


Száz méter lenne borotvált szakálam,
Öreg az ajkam, fogam is hibás:
Olyan kicsi tenger lett a szivemből
S olyan nagy az Óperenciás.


Zum Zeugniß drückt er der Natur
Allmächtig ein des Geistes Spur:


So oft ich mich rührte,
Fragt nicht, warum ich weine!
Nur Nattern und Schlangen ich spürte.
Mein Leid weiß Gott alleine.


Ó pecadora de olhos langorosos,
quero pecar contigo alguns momentos,
beijar teus rubros lábios saborosos
como a polpa dos frutos sumarentos!


Um das Feuer zu ernähren,
Sind viel zarte Geister nötig,
Die zu allem Dienst erbötig,
Um die Heiden zu bekehren.
Mag der Lärm sich nun vermehren,
Suche jeder wen er reibe,
Wisse jeder was er schreibe,
Und wenn schrecklich alle Dummen
Aus den dunklen Löchern brummen,
Sehe jeder wie er's treibe.


重吟坡老芳鲜句
饮客西湖半醉中
一段风光带秋色
瘦荷疏柳嫩芙蓉


Mir geht es, wie den Blinden,
Ich weiss mich überall nicht mehr zurecht zu finden.


Or s'un saggio parlar, cui par sempr'oda,
Un dolce inganno, che m'ha intorno cinto,
Un dardo acuto da bel guardo spinto
Sì m'infiamma e traffigge e sì m'annoda,


Resérvate el amor, Mi Amor,
para cuando el amor llegue.
Serás mi canción desterrada del alma.
¡En cada aguacero me estarás poseyendo,
en cada primavera te estaré congelando!
Resérvate el amor, Mi Amor,
para cuando el amor llegue.
No me busques en las páginas
en blanco de tu vida.
Hazte a la mar, de la vista larga,
y olvida a este corazón que te ama.
Aunque en cada aguacero de tu vida
yo sea esa fría agua del mar
y tú me recuerdes...


Zpívejme, bratří!
Zpěvové patří
Na Čechy;
Za hoře, tísně
Udělí písně
Útěchy.


Und nieder kam er in die mildern Lüfte,
ins ebne Land; da sah er schöne Fluren,
bebaute Aecker, wohlgehegte Gärten,
und ringsum lugten Dörfer aus dem Grün,
und weither prangten Zinnen sichrer Städte.
Da lachte seine Seele: Siehe, Zeus!
war Das nicht wert der hundertjähr'gen Pein?
ja, meine Menschen will ich wiedersehn! – –


Zum Schlosse flog der Blütenwind,
Lockt über die goldene Schwelle
Aus der Kemnate das Königskind
Hinaus in die Rosenhelle.


„Milý můj mi jako hrozen,
vonný hrozen cyprový,
jeho vůně přelíbezná
pozemský ráj obnoví.


O Wille, mach' es nach Belieben
Mit mir in Zeit und Ewigkeit,
Gib Freude oder gib Betrüben;
Dich lieben ist die Seligkeit!


Wohl finster ist die Stunde,
Doch hell sind Mut und Schwert;
In meines Herzens Grunde
Steht aller Freuden Herd.
O Lebenslust, wie reich du blühst!
O Heldenblut, wie kühn du glühst!
Wie gleicht der Sonn' im Scheiden
Ihr beiden.


Warum, ihr Menschen, so spricht sie in Klagen,
Daß ihr so gern dem Himmel euch entziehet?
Euch ruft so Furcht, als Lieb' und Lust: entfliehet!
Die Töne macht ihr wild, bis sie verzagen.


Byl sic Mirov nazíván hrad ten
Vůkol kolem odevšeho lidu,
Nebylo v něm ale nikdý klidu;
Válčilo se z něho stále jen;
Nedaleko od Mírova
Beneš Růžohorský sídlo měl,
Proti tomu Krůvoj znova
Ozbrojenou rukou povstat chtěl:
„Muži, bojovníci tupé meče
Zostřete si do boje!
Nyní já vás povedu zas v seče,
Nemá býti pokoje;
Až Beneše pokoříme,
A hrad jeho rozboříme!“


Nem kértem tőled soha semmit,
Nem áhítok kincset, babért;
Szerettelek, szeretlek sírig,
Ebben találok drága bért.
Oh tűrd el érte, ha kimondom,
Mi nyom, mi fáj, kétségbe dönt;
Mig udvaroncid hízelegnek,
Hived keserü könnyet önt.


Ti tkalci malí
v luhu i háji
přízi svou tkají
a v ní zem halí.
Jdeš jako v báji
v poli i v lese,
všady se třese
síť, v které hrají.
Kde jen list hne se,
síť ta se blýští
i na strništi,
v rozkvětlém vřese.
V pavučin tříšti
zem se juž stápí;
k nám v této kápi
zima jde příští.
Srdce! jež trápí
život bez ceny,
hleď, rozmar ženy,
zoufalství drápy,
to moře změny,
zmarem jež dýše,
tvá snaha výše,
tvůj kvil a steny,
v etheru říše
tvůj povzlet ryzí,
smích, dnes ti cizí,
ples, puklá číše:
Vše to je přízí,
v kterou tě halí
z blízka i dáli,
až svět ti zmizí,
ti tkalci malí –,
usneš v ní tiše!


E pregai che, per Deo, non si sdegnasse,
ma desseme di sé piena fidanza
d'intender me fin ch'eo di cor l'amasse.


Dá a surpresa de se
É alta, de um louro escuro,
faz bem só pensar em ver
seu corpo meio madur
Seus seios altos parecem
(se ela estivesse deitada)
dois montinhos que amanhecem
sem ter que haver madrugad
E a mão do seu braço branco
assenta em palmo espalhado
sobre a saliência do flanco
do seu relevo tapad
Apetece como um barc
Tem qualquer coisa de gnom
Meu Deus, quando é que eu embarco?
Ó fome, quando é que eu como?


Palmström steht an einem Teiche
und entfaltet groß ein rotes Taschentuch:
Auf dem Tuch ist eine Eiche
dargestellt, sowie ein Mensch mit einem Buch.


По аллее проводят лошадоДлинны волны расчесанных гриО, пленительный город загадок,
Я печальна, тебя полюбиСтранно вспомнить: душа тосковала,
Задыхалась в предсмертном бредА теперь я игрушечной стала,
Как мой розовый друг какадГрудь предчувствием боли не сжата,
Если хочешь, в глаза поглядНе люблю только час пред закатом,
Ветер с моря и слово «уйди»


Labor puritano& óleo texanoMísseis em riste e braços dadosNudez da NASA você tão macho Ei soldado americanoQueridinho da América Venha balear-me com poder ianqueSedução militar dejoystick manetaPousa a águia república de caserna Ei soldado americanoQueridinho da América Milho vaqueiro& clarim guerreiroAvante patriota não retrocedemosVocê o cônego e eu a coroável Ei soldado americanoQueridinho da América  (tradução de Ricardo Domeneck) : America´s boyTrish Keenan Quaker toil & Texan oilRockets on we're arm in armNasa nude you're manly you Oi American soldierAmerica's boy Gun me down with yankee powerCock pit tom with army charmThe eagle lands army commands Oi American soldierAmerica's boy Cowboy corn& bugle hornOn son don't post me onYou are dean and me the queen Oi American soldierAmerica's boy


A žárlivý Bůh nebude víc jeden
a takto bohů nadělám víc časem,
jak v lese klamán poutník a v zmar veden,
tak lidstvo půjde za jich klamným hlasem.
Z nich každý křičet bude: Já jsem eden!
ten nocí oděn bude a ten jasem,
ten řekne: Já jsem silou, ten: jsem láskou!
já ale ze všech smát se budu maskou.


Und von dem Lenz konnt' ich nicht Kund' erlangen,
Bis daß ich ging an meinem Wanderstabe
Dorthin, wohin ich lang' nicht war gegangen;


ne ateşlerden geçtiğimiz


che un novo caso mai più inteso pria
succeso è al mundo. E qual spietato core
per pietà pronto a lacrimar non fia?


Ich suche mich mit Gott, dem höchsten Gut,
Aufs nächste, da es seyn kan zu verbinden;
Und da ich sonst auf meinem Kopf beruht,
Muß nun durchaus der eigne Wille schwinden.
Mein Herze ist dem Herren übergeben,
Der soll hinfort in Seinem Bilde leben.
Der Tod, der mir sonst vieles Grauen macht',
Fängt itzo an viel besser auszusehen;
Die so gefürchtete und lange Nacht
Wird einmal unversehens übergehen;
Der Tag wird desto unverrükter glänzen,
Und meinen Geist in Ewigkeit bekränzen.
Der Heiland, der für mich gelitten hat,
Bleibt blos allein die Regel meines Lebens;
Davon zeugt Mund, und Herz, und auch die That,
Ich mühe mich nicht mehr, wie sonst, vergebens,
Ich wirk in Gott, und weiß, auf Sieges-Thronen
Wird Gnaden-Lohn mein Werk in Gott belohnen.


Se destacó mostrando
la prisión de su vida.
Barros rotos dejaban
en libertad su luz,
pero en la grieta honda
el fuego encarcelado
calor daba a sus ojos
y ardores a su espada.
¡Qué círculos de miedo
cercaban su osadía!
Su caballo pisaba
los despojos mortales
y surcaban su frente
una turba de espíritus.
Su panorama era
una ciudad de cárceles
abatiendo sus muros
y una prisa de fuegos,
flamante, esclarecida.
Llamaba en el crepúsculo
para entrar en el cielo.
Al encontrarse aislado
entre aquellas ruinas,
era el solo edificio
no abatido. Su alma
se asomaba a las claras
y lucientes heridas,
con envidia mirando
los derribados cuerpos.
Y su edificio vivo,
su prisión pensativa,
victoriosa y sangrante,
orgullosa, se erguía.
En aquella morada
un quejido apagado,
una oculta miseria,
un temblor sin motivo.
El moribundo alzaba
suplicante los ojos.
La pobre llama viva
se resistía a salir.
Revestido de fiebre,
de ardor, de valentía,
sobresaliendo en él
el aura del espíritu,
con destellos de arcángel
buscaba al enemigo.
La paz de la llanura
y el sol le entristecían.
Quería una vida nueva
y no seguir soñando
junto a montes y ríos,
frente al mar insondable.
Las luces ya se iban,
la oscuridad quedaba
igualando en negruras
los objetos del mundo.
Y su materia fúnebre,
invisible en la noche,
quedó deshabitada,
más tarde destruida,
floreciendo en los árboles,
navegando en los ríos.


Kdo Šimonovi z Cyreny vnuk’ nésti
kříž potupy? Ó znám juž síly pramen,
kde pijete, že neraní vás kámen,
že necítíte smích a pohrdání,
žluč v duši své, hlod trní na své skráni,
ni hlody zmije pod kamením skryté.
Dál! stále vpřed! vždy dál! Vy dobře víte,
že v službě myšlenky, jíž všecko dáte,
kříž svému bohu nésti pomáháte.


Csak annyit tudtál volna szólni:
- Én ifjam, szép vagy és deli...
És én bár súgni bírtam volna:
- Enyém légy, tested vágyteli!
Talán egy kéjes pillanatra
Felébred két test, két halott,
Hejh, de mert hazudni nem tudtunk,
Friggyé ez még sem válhatott!...


Jener kehrt wieder und wandelt an grünem Gestade,
Schaukelt auf schwarzem Gondelschiffchen durch die verfallene Stadt.


Vui che piangite per pietà di Quello
che per salvarne in croce el sangue sparse,
sentendo el giorno santo approssimarse,
nel qual fo morto il vero et justo agnello,


清露白云明月天
与君齐棹木兰船
南湖风雨一相失
夜泊横塘心渺然


Úgy jött ő vissza fehér-havason,
Friss ajkait fázósan melengetve,
Jég-muzsikás kacajjal kacagott
S sziveinket fölverte csengő kedve
S mivelhogy nő volt és írástudó,
Elővette a kézre-játszó sablont:
Az ura regényt írt róla s ő szebben
Bosszulóbb regényt írt az ura ellen.


	così vorrei aver concetti e detti
e parole a tant'opra appropriate,
sì che fosser da me scritte e cantate,
e fatte cónte a mille alti intelletti.


Oh talamo grande, solitudini de la Campagna!
e tu Soratte grigio, testimone in eterno!


Ve mdlobách tu matka leží,
k ňadrám dítě přimknuté;
matku zkřísil ještě s těží,
avšak dítě – zalknuté.


Within her breast, secure of harm,
The feather'd Venus rais'd alarm,
Enrag'd the little, jealous thing,
And in her neck he plung'd his sting.


 Amando lungiamente,
disio ch'io vedesse
quell'ora ch'io piacesse
com'io valesse —a voi, donna valente.
Meravigliosamente
mi sforzo s'io potesse
ch'io cotanto valesse,
c'a voi paresse —lo mio affar piacente.
Vorria servire a piacimento
là 'v'è tutto piacere,
e convertire —lo meo parlamento
a ciò ch'eo sento:
per intendanza de le mie parole
veggiate come lo meo cor si dole.


Aztán egyedül bandukoltam az utcán,
reá gondolva, kit távoli, pesti
éjeimen most is úgy érzek, karikával,
labdával, zöldbojtos szalmakalapban.
Magamra is gondoltam és a sarkon
egyszerre megláttam a nyugodt levegőben,
egy fal mögött,
a temető fáit.


Endlich wird aus Waßer Wein,
Endlich kommt die rechte Stunde,
Endlich fällt der Kercker ein,
Endlich heilt die tiefste Wunde,
Endlich macht die Sclaverey
Den gefangnen Joseph frey.


Já zřel jsem včera úžas propasti,
hrozící tragedii rodu temnou.
Jíž hrozila mým rodem otřásti.
Kdos za ruku mne chyt a cítil se mnou.


Wahr ists, dem Menschen ist Verstand genug geschenket,
Sein flüchtig denken ist kaum von der Welt umschränket,
Was nimmer möglich schien, hat doch sein Witz vollbracht
Und durch die Sternen-Welt sich einen Weg erdacht.
Dem majestätschen Gang von tausend neuen Sonnen
Ist lange vom Hugen die Renn-Bahn ausgesonnen,
Er hat ihr Maaß bestimmt, den Körper umgespannt,
Die Fernen abgezählt und ihren Kreis umrannt.
Ein forschender Columb, Gebieter von dem Winde,
Besegelt neue Meer, umschifft der Erden Ründe;
Ein andrer Himmel strahlt mit fremden Sternen dort,
Und Vögel fanden nie den Weg zu jenem Bort,
Die fernen Grenzen sind vom Ocean umflossen,
Was die Natur verbarg, hat Kühnheit aufgeschlossen;
Das Meer ist seine Bahn, sein Führer ist ein Stein,
Er sucht noch eine Welt, und was er will, muß sein.


Du hast bey des Pristers Feur deine Hitze gantz verlohren
Woher wird denn durch den Sturm solche Glutt in dir gebohren?
Dises Füncklein bläst er auff daß er noch in dir fühlt Lebẽ
Darumb dir auch Zung und Haubt mit so lichter Glutt umbgeben.


Wenn ich, mit allem meinem Fleiß,
Mir nimmermehr zu rathen weiß,
Und meine Ohnmacht, Unverstand
Und Schwachheit kräftiglich erkant;
So bist Du ja der unerforschte Mann,
Der allen meinen Sachen rathen kan.


V Praze vyšli Zikmundovi
za město vstříc všichni kněží,
zvony zněly se všech věží,
že Bůh věren svaté víře
vylil hněv svůj na kacíře.
V Praze v poutech veden Roháč.
V poutech? – Vida, páni zlatí,
Zikmund za sto přísah platí.
Roháč chuďas a nic více –
Zikmund proti němu boháč.
Vede s sebou vás a rotu,
vede s sebou stáda skotu,
veze koním vozy píce,
veze s sebou vína sudy,
aby zapil časté trudy,
topil starost v rudém vínu,
vede sebou krásné děvy,
aby líbal sličné líce,
aby okřál na jich klínu.


Veliký mír se vznáší
zamlklým, šírým krajem,
země-li odpočívá
pod sněžným hranostajem.


Nad hlavou zvony odzpívaly
mi velepíseň bouřlivou –
a umlkly; jen dozvuk valí
se s věže vlnou, v tichou dáli
ty žalující tóny jdou –
tak rozprášené ideály,
tak divé žaly, jež mne rvaly,
tak zářné oči, jež se smály
a rty, jež líbaly a lhaly,
zní ještě tklivě duší mou.


Donna bella ma cruda, e tu, che reggi,
tiranno, il mondo con man forte e stolta,
che posso io far tra sì diverse tempre?


Foi aqui que os FARRAPOS invencíveis
Escreveram poemas indizíveis,
Que traduzir não sei...
Quando de Trinta e Cinco os lutadores
Tentaram esmagar uns vis senhores...
E um despótico rei!...


Grosser Gott/ in solche Gütte
Laß uns stets befohlen seyn/
Segne ferner und behütte
Was wir durch dich sammlen ein/
Segne uns an Leib und Geist/
Biß dich beydes ewig preist.


أقمت بجنبلا عشرين يوما
وكنت وردتها فوق اليفاع
فكادحت الزمان أسى وضرّا
مضع الحظّ ذا أدب مضاع
أذود النفس عن كرم وجود
وأخفض هامتي بعد ارتفاع
أقارب أهلها وأزيل طبعي
إلى لؤم المروءة والطباع
ولولا لؤمهم لحفظت طبعي
ولكن لست بالرجل المطاع
بلوت الناس في شرق وغرب
ورمت العيش من كل البقاع
فلم أر في الزمان أخسّ منهم
وأروغ في العيان وفي السماع
هجرت مكارم الأخلاق كرها
لهم لما أبوا فيها اتّباعي
كتمتُ بليّتي وكظمت غيظي
وغيظ القلب من شرّ المتاع
تركت لهم لذيذ العيش كرها
وقنعني بقسمهم اقتناعي
مخافة خلطة وقبيح ماهم
عليه من الخيانة والخداع
وما حرّمت شرب الراح زهدا
ولكن خوف وجاببة الرضاع
ضباعٌ ملكوا بلدا مريا
وهم في الشرّ أمثالُ السباع
سكنت بأرضهم وغذوت نفسي
بآمال مضيّعة شعاع
رجوت بها الغنى وهدمت عمري
فكنت كحالب تيسا لراعي
وكنت كجائع قد جاء جهلا
يروم الشبع من بيت الجياع


Loco è in Superga, ov'ha misteri orrendi
La religion di morte, ove aspettando
Posan gli atavi re dentro gli avelli:
Ivi sali, o signor: la spada prendi
Di Carlo Alberto, e i tuoi padri evocando
Batti lo scudo de gli Emmanuelli.
A quel suon, di novelli
Fremiti il ciel d'Italia ecco rintrona:
Come nube che tuona
E nel rovente folgore scoscende,
Lungo clamor da l'alpi al mar si stende


Siehst du wohl funkeln dort das Schloß,
Aus weißem Stein erbaut?
Zwölf schöne Jungfraun tanzen dort.
Die Schönst' ist meine Braut.« –


Ich weiß kein eintzig Spiel,
Daß mir belieblich wäre,
Zwar, wann ich spielen wil,
So find ich kein Gehöre,
Drum gebt mir einen Mann,
Der mit mir auß- und ein im Bette spielen kan.


أَفدي حَبيباً لِساني لَيسَ يَذكُرُهُ
خَوفَ الوُشاةِ وَقَلبي لَيسَ يَنساهُ
أَهوى التَهَتُّكَ فيهِ ثُمَّ يَمنَعُني
إِنَّ التَهَتُّكَ فيهِ لَيسَ يَرضاهُ
وَالناسُ فينا بِبَعضِ القَولِ قَد لَهِجوا
لَو صَحَّ ما ذَكَروا ما كُنتُ آباهُ
يا مَن أُكابِدُ فيهِ ما أُكابِدُهُ
مَولايَ أَصبِرُ حَتّى يَحكُمَ اللَهُ
سَمَّيتُ غَيرَكَ مَحبوبي مُغالَطَةً
لَمَعشَرٍ فيكَ قَد فاهوا بِما فاهوا
أَقولُ زَيدٌ وَزَيدٌ لَستُ أَعرِفُهُ
وَإِنَّما هُوَ لَفظٌ أَنتَ مَعناهُ
وَكَم ذَكَرتُ مُسَمّىً لا اِكتِراثَ بِهِ
حَتّى يَجُرَّ إِلى ذِكراكَ ذِكراهُ
أَتيهُ فيكَ عَلى العُشّاقِ كُلِّهِمُ
قَد عَزَّ مَن أَنتَ يا مَولايَ مَولاهُ
وَصارَ لي فيكَ حُسّادٌ وَلا بَلَغوا
كُلّاً أَرى مِنهُمُ دَعوايَ دَعواهُ
كادَت عُيونُهُمُ بِالبُغضِ تَنطِقُ لي
حَتّى كَأَنَّ عُيونَ القَومِ أَفواهُ
يامَن أَتى زائِراً يَوماً فَشَرَّفَني
لا أَصغَرَ اللَهُ مِن مَولايَ مَمشاهُ
عِندي حَديثٌ أُريدُ اليَومَ أَذكُرُهُ
وَأَنتَ تَعلَمُ دونَ الناسِ فَحواهُ


DAR-TE-EI
o sol vermelho pulsante
que em meu cerne habita,
qual riacho de luz
a procura de um mar-de-prata !


Quien ve su perdición cierta, aborrece,
más que su perdición, la causa de ella;
y ésta, no aquélla, es más quien le enfurece.


Ma se vi son, com'è da lor sofferto
che lode e oltraggi, e che premii e suplìci
non sian secondo il bono e tristo merto?


Voller Wunder, voller Kunst,
Voller Weisheit, voller Kraft,
Voller Hulde, Gnad und Gunst,
Voller Labsal, Trost und Saft,
Voller Wunder, sag ich noch,
Ist der keuschen Liebe Joch.


声中得句已忘言
断酒持斋却自然
大有西来真的意
饥时著饭饱时悬


Se algum se chega a obrigar,
E seu escritinho fez.
Sempre mais mês, menos mês,
Ao aljube vai parar:
Não tem pois que se queixar
De a. liberdade perder;
Se os homens chegam a ver
Que este é o fim d’um amante.
Não caminhem por diante.
Se sabem onde hão de ir ter.


Wir andern stimmen bei und wollen stille sein.


路逢一老翁
两鬓白如雪
一里二里行
四回五回歇


Chtí potupit přesvatou Kristovu Máť,
jí na blízku Husova socha má stáť;
jej se slepou za světla denního sovou
i dokonce národa světcem již zovou.


Kein Kamin! Und durchs Gefach
Zieht's und durch den Riß der Scheiben.
Und von oben durch das Dach
Regnet's mir aufs Blatt im Schreiben.


Stůl prostřen zítra hostí stům,
bažanti v mísách pečení,
vín příchut vdechne vášně rtům, –
rodiče hrdí, vznešení
se budou klonit v hostí šum.


惊起龙蛇忽梦归
一朝脱屣万缘非
遥知月露寒松滴
不是波涛木叶飞


Wer nicht hat, soll auch überdies
Was er noch hat, verlieren;
Die aber, welche mich verschmäht,
Sie weiter zu regieren,
Führt her als Feinde, welche mir
Von nun an nicht mehr taugen,
Und würgt sie noch den Augenblick
Allhier vor meinen Augen.


Von alten Sängern hat man uns gesungen,
Die Steine selbst mit holdem Klang entzückt,
Und Wald und Höhn, dem festen Grund entrückt,
Mit süßer Macht in ihren Kreis gezwungen.
So ist auch euch ein Wunder hier gelungen;
Die Wüste steht mit Blumen jetzt geschmückt,
Und wo sich Dorn und Distel sonst verstrickt,
Ist eurer Hand ein Paradies entsprungen.
Und Keiner naht dem seligen Gebiet,
Den plötzlich nicht das Zauberband umwindet
Und hin zu euch in freud'ge Kreise zieht,
Bis aller Gram aus seiner Brust entschwindet,
Und süßgetäuscht das staunende Gemüth,
Was er verlor, verschönert wiederfindet.


Hohe Lust, im dunklen Tal,
Selber ungesehen,
Durch den majestät'schen Saal
Atmend mitzugehen!


Cante a guerra quem for arrenegado,
Que eu nem palavra gastarei com ele;
Minha Musa será sem par canela
Coum felpudo coninho abraseado:


Es paßt uns nicht die alte Leier
In unsren jungen Liebesrausch,
Wir denken und wir fühlen freier
Und wollen's auch beim Ringetausch;
Der Treue Pfand, zu dieser Stunde
Empfang's in perlend-goldnem Wein
Und laß den Ring auf Bechers Grunde
Dir Sinnbild meines Lebens sein.
Laß übersprudeln mich und freue
Der Kraft dich, die da schäumt und gärt,
Denn innen, wie dies Bild der Treue,
Lebt meine Liebe unversehrt.


Weise, strenge Mütter lehren:
»Mädchen, flieht der Männer List!«
Und doch laßt ihr euch betören!
Hört, ihr sollt ein Beispiel hören,
Wer am meisten furchtbar ist.


Amigo —con la tarde haz que se vaya
este inútil y viejo deseo de vencer,
Bebe en mi cántaro si tienes sed.
Amigo —con la tarde haz que se vaya
este deseo mío de que todo rosal
me pertenezca,
             Amigo,
si tienes hambre come de mi pan.


Je retrouve aujourd'hui l'impression première.
A genoux, cils baissés, devant le cher petit,
La Vierge est là, priant son Fils qui resplendit
D'une mystérieuse et céleste lumière.


Mert éjjel furcsa vízió kísértett:
Zarándok-lelkem botot ragadott,
És koldus-bottal, koldus-tarisznyával
Suhantam sok-sok kedves portán által,
Mindenkinél jártam, kit szeretek.
Fogadtak zordon gladiátor-arcok,
Méla mosolyok, vagy kisírt szemek,
És mindenfelé több bánatot leltem,
Mint amiről sejtelmem lehetett.
Mert mindenkinek több, nagyobb a gondja,
Égőbb keresztje, semhogy azt kimondja,
S én úgy akartam lenni akkor éjjel
Mindenikük Cyrenei Simonja...


Hoch vzrostl záhy. Rozkvet utěšeně,
byl k radosti své kmotře, velké ženě,
až jednou ve hře na šíj její bílou
vrh’ provaz, začal škrtit ji vší silou
a theatrálně v pěkném okamžiku
jí mezi žebra vetkl dlouhou dýku.
A pokrytecky slávy ve glorii
dal pohřbíti ji s pompou v historii.


Kund und zu wissen ist:
Ihr Bürger, macht die Straßen rein
Von allem Koth und Mist;
Sonst legt der Magistrat sich drein!


Jasnou jitřenka již rudne září,
aj, toť příchod slunce zvěstuje!
Tvorstvo, které Pán Bůh pěstuje,
s vyjasněnou probouzí se tváří.
Na blízku, v dáli
Boha vše chválí,
oběť mu přináší za nový den:
Květ – vonné dechy,
slavík své vzdechy,
potůček hrčí mu ku slávě jen.
Kvítko mu v očičku
věnuje slzičku,
písní se ozývá hájek i les;
vody a skály
moc jeho chválí –
jeden vše souzvuk a jeden jen ples.
Zlaté slunce pozlacuje pláně,
ranní hvězdy zhasnul jasný kmit,
zvonek cinká, kleká zbožný lid,
z úst mu pozdrav line: Anděl Páně!


Wenns Voglern baut sein Lager,
So grünt das Tannenreis
Und grünt, wenns Wild sich hager
Scharrt Wurzeln aus dem Eis.


金门待漏三更月
玉陛趋朝五色云
补衮即非樗散质
微诚长祝圣明君


E fa che il mondo in lui rinati ammiri
Quei che la prisca età pose nel cielo
Teseo Alcide Giason Bacco ed Osiri.


A dobrých dělnic, dělníků
můj hoch mít potřebí bude –
pánbů tak těší ze zvyku
tím požehnáním chudé – –


S láskou netropí se hluky,
manželství tam nejde párem,
každý Turek, jenž má fuky,
chová sobě celý harem.


nasıl ölürse öyle dirilecekmibiz her an şara


quanto ben fa se lui dal suo factore
descende nel tuo sogno breve et corto,
perché, mirando l'amor che ti porto,
te anche induca ad amarme de core!


Ch'al gran Gonzaga innalza altri lo stile,
altri dispiega d'eloquenza un fiume
cantando l'alma Elisa in bosco e 'n piaggia.
Altri poi sparge d'Elicona l'acque,
e loda l'arboscel con alti versi,
che venne di Damasco è già gran tempo.


Sollt' ich unter freiem Himmel
Schlafen in der Feldschlacht ein –
Soll aus meinem Grabe blühen,
Soll auf meinem Grabe glühen
Blümchen süß:
Vergiß nicht mein.


钩辀格磔李群玉
嵬眼澒耳樊宗师
人生歌哭贵适意
闲倚秋江听竹枝


Aquele passa
Por ser fidalgo,
Porque na caça
Usa de um galgo.


Als ich auf meiner Liebsten Mund
(ach sanfte Ruhstat!) brünstig lage
und meiner Schmerzen herbe Plage
ihr täht' auß ganzem Herzen kund/
wie ich so oft um ihrentwegen
Ruh- trost- und Sinnen-ohn gelegen.


K dobrým lidem buď jak lesní laň,
soucit, něha, úsměv, měkká slova,
práv svých lidských, národových braň
tvrdý co ta skála čedičová.


My vidíme, co otcové,
y starodávní králové,
ač chtěli, neviděli;
též slyšíme, co předkové,
jsouc této cýrkve oudové,
ač chtěli, neslyšeli:
vděčně slyšme
slovo Boží,
víru množí,
život dává,
od zlého nás zachovává.


Čas míjí. Šedivým nás dusí příkrovem.
A plamen zhasíná, ač vzplanul teprve.
Nad jiskrou svobody bdí voják s olovem;
nad vojskem svobody bdí rudí vůdcové.
Jak souchotinářka se plíží Naděje
tím šerem sychravým do srdcí nemnoha
a starý, krásný Sen již, zdá se, nehřeje:
na krámcích vrže jen jak firma ubohá.
Jdeš, vztekle hvízdáš si a čekáš na příliv.
Ferrer jest mrtev, Alfonso je živ.


Quando virtude con fuggente piuma
Sprezza la terra e chiede altro sentiero,
L'ardor del buono e lo splendor del vero
Rado s'alluma,


Chodec, který kolem jde,
zápach cítí z dálky ostrý,
suché klestí jako kostry
tlít zří mezi balvany.


Seht Ungeduld ungenügsamer Freude,
Alle die Bäche reißt an sich der Fluß,
Wo recht glücklich sind zwei beide,
Wird die Welt ein Mitgenuß.


Die Liebe bindet uns; Mensch, gehet dein Verlangen
In Welt und Kreatur, so hält sie dich gefangen.
Nimm meine Liebe ganz, o Jesu, in dich ein,
Daß ich mag ewiglich nur dein Gefangner sein!


Oft hebt sie die Füßchen, sie tanzt so gerne
Und beißt sich die Lippen, sie küßt so gern,
Am Himmel da stehen so ruhig die Sterne,
O weh mir wie einsam, die Liebe ist fern.


Rci, necítíš, jak slova má se ženou
vstříc tvému podivnému mlčení,
až roztříští je horkou svojí pěnou?


‒ Vrai ! La vie est pour les badauds.
Quand on a du dieu sous la peau,
On cuve ça sans dire mot.


لَمّا دَعا داعي أَبي الأَشبالِ
مُبَشِّراً بِأَوَّلِ الأَنجالِ
سَعَت سِباعُ الأَرضِ وَالسَماءِ
وَاِنعَقَدَ المَجلِسُ لِلهَناءِ
وَصَدَرَ المَرسومُ بِالأَمانِ
في الأَرضِ لِلقاصي بِها وَالداني
فَضاقَ بِالذُيولِ صَحنُ الدار
مِن كُلِّ ذي صوفٍ وَذي مِنقارِ
حَتّى إِذا اِستَكمَلت الجَمعِيَّه
نادى مُنادي اللَيثِ في المَعِيَّه
هَل مِن خَطيبٍ مُحسِنٍ خَبير
يَدعو بِطولِ العُمرِ لِلأَمير
فَنَهَضَ الفيلُ المُشيرُ السامي
وَقالَ ما يَليقُ بِالمَقام
ثُمَّ تَلاهُ الثَعلَبُ السَفيرُ
يُنشِدُ حَتّى قيلَ ذا جَرير
وَاِندَفَعَ القِردُ مُديرُ الكاسِ
فَقيلَ أَحسَنتَ أَبا نُواسِ
وَأَومَأَ الحِمارُ بِالعَقيرَة
يُريدُ أَن يُشَرِّفَ العَشيرَه
فَقالَ بِاِسمِ خالِقِ الشَعير
وَباعِثِ العَصا إِلى الحَمير
فَأَزعَجَ الصَوتُ وَلِيَّ العَهدِ
فَماتَ مِن رَعدَتِهِ في المَهدِ
فَحَمَلَ القَومُ عَلى الحِمارِ
بِجُملَةِ الأَنيابِ وَالأَظفارِ
وَاِنتُدِبَ الثَعلَبُ لِلتَأبين
فَقالَ في التَعريضِ بِالمِسكين
لا جَعَلَ اللَهُ لَهُ قَراراً
عاشَ حِماراً وَمَضى حِمارا


阿母棚中犬骨收
仰眠对语小詹头
少将故事留诗活
不为儿孙骨相谋


Mindenfele a hír onnan eredt szélyel,
Összetalálkozván Buda más hírével:
Hogy az Isten kardját csudaképen nyerte; -
Nem hiszi egy ember neki, országszerte.


霏霏透隙上承尘
想见园林玉树春
明日银杯随宝马
城东应有探梅人


方术争传内外丹
汞烟飞尽黍珠寒
无穷荒草埋仙骨
天上徒闻白玉棺


bouř vulkánu, hvězd chvění v tvorčím ruchu,
pláč anděla, jenž svému štěstí laje,
sen radosti, jenž v slznou perlu taje,
a píseň po letech, jež milá sluchu:


Tíhnou podvečerní šeří...
Panstvo v saloně dlí. V kytic keři
z hloubi vzdušných clon jak víla
pěvkyně se vynořila.
Vlas i ňadra v skvostech – vějíř z peří –
vítězně sbor hostí měří.
V masce skrášlené krm – mlsný chrt –
čenichá však paní Smrt.


Ha, brause nur, rausche nur, rollendes Rad, unermüdlich
Sich schwingend in feuriger Gluth, wohl tanzt vor den Augen
Hinfließend in Nichts, in verwirrendes Flimmern, mir Alles,
Wohl sitzt kein Fleck mir an dem zermarterten Leibe,
Der wund nicht wäre, zerfleischt und blutig gerissen:
Und ha, und dennoch, Götter im rosigen Lichte,
Die nieder mich warfen, hinab in's Dunkel des Hades,
Auf's Rad mir flochten, unsterbliche Qualen zu leiden,
Die Glieder, den eurigen gleich so göttlich erblühend,
Eins könnt ihr nimmer zerreißen in mir und ertödten:
Hier unter den Augen und unter der Stirne den Funken,
Der ewig erweckt unsägliche Wonnenerinn'rung
Im Herzen zutiefst, daß schwelgend es ruht
Auf rosigem Pfühl, daß heller noch strahlt
Das trotzige Aug', und laut es erklingt,
Stolz leuchtenden Blick's:
Ich habe das Höchste besessen!


Verfangen in der Schlucht, die lauten Winde rasen,
Die zu der Wolkenschlacht die Riesentuba blasen.


Du bist ja fort vnd fort
Israels Schutz vnd Hort
Wie du es warst vor Zeiten,
Vnd stehest jetzt von weitem?
Bist einem Riesen eben
Von dem kein Schutz zu heben?


Poutník nechce nic. Jde šerou ulicí,
mezi domy starými a pod oblohou věčnou.
Život jako včera i dnes věrně zpívá
starou svoji píseň, píseň nekonečnou.


Et qu’importe, après tout, qu’une tourbe ignorante
Ose outrager les dieux que tu sers dans ton cœur,
Si tu ne l’entends pas, si sa voix dénigrante
N’est pas là pour flétrir, pour glacer ton ardeur ?


«Uram király - kiáltnak - pogány dolgot mivelsz,
Kegyelmetes tréfáddal még mind rakásra ölsz -
A kardot elviseljük, kapáljon a ki tud!»
És a panasz keserve Mátyás fülébe jut.


Den Wohlstand und die Höflichkeit,
Bon-ton und Schmeichelei,
Die überläßt er ungescheut
Nur seinem Leiblakei;
Denn nur der Reiche kann allein
Ein Grobian mit Ehren sein.


不知秋何如
花开尽清绝
苹花白于脂
蓼花红于血


Die Jungfraw war roth wie ein Roß/
Alleluia. Alleluia.
Jhr Glantz jhr Schönheit wunder groß.
Alleluia. Alleluia. Alleluia.
Alleluia. Alleluia.
Alleluia. Alleluia. Alleluia.


Der andre Knabe sinkt und sinkt
Gemach hinab, ein Schlummernder,
Geschmiegt das sanfte Lockenhaupt
An einer Nymphe weiße Brust.


长沙笔墨妙山林
植立如听啸月音
岸槲不妨俱遂性
一溪闲与照清深


So sollen järlich auch hier meine Kastalinnen
mit Zweigen vom Parnass' um dein Gehege gehn,
und deine Treflichkeit durch solch ein Lied erhöhn,
das du nur würdig bist. Und die uns lieb gewinnen,


A nikdy závist, nikdy stín
v jich tiché duše nezapadal.
Zas v domácnosti všední klín
šly klidně, když chlad noci padal
a k práci vracely se potom,
co viděly, tu snily o tom
a zdrojem žití bylo jim,
když v zábavě – na malou chvíli,
tak skromné, jako samy byly –
jít mohly ruchem veselým.


hangibir elinden güzelim hangibir


Ya no me acuerdo,
jardín vedado.
El yo suprime
todos los rastros.
Esfuerzo inútil
del que es extraño.
Corola turbia,
vacíos labios.
Sobre el poema
caen los resabios
de tardes lentas
que me soñaron.
Y el yo que atisba
lo que he fraguado
desaparece
contra los pájaros.


My svobodní volni jsme jako pták —
kde užívá pták si spánku?
Ne ve hnízdě – hnízdo je pro děti —
on k spočinu dost má stánků!


Siegfried sah still das Wunder,
Er von dem Lager sprang,
Der Wurm in weiten Ringen
Zum kühnen Jüngling drang.


Quand m'hin adoss che asquas m'usmen el fiaa,
el primm de tutt, che l'eva el tamborin,
traccheta! sto asnon porch del Monferaa
el me sbaratta in faccia el lanternin
e el me fa vedè a on bott sô, luna, stell,
a ris'c de innorbimm lì come on franguell.


Ah ! combien vont brûler au feu de tes prunelles ?
Dis-leur tout bas ces mots qui nous rendaient heureux,
Unis pour un instant leurs âmes fraternelles.


Uma época escrevi estórias com tanta ansiedade
que não podia comer uma maç
Não havia tempo para o detalh
Palavra, eu fui palavr
Poderás avaliar o que é ser palavra?
Fecha os olhos e compõe com tuas lembranças
um território exaurido e descarnado,
pasto de animais melancólicos,
lagoas, cacimbas seca
Na terra, debaixo da oiticica, um monte de osso
Preço que paguei sendo palavra


Im Osten graut's, der Nebel fällt,
Wer weiß, wie bald sich's rühret!
Doch schwer im Schlaf noch ruht die Welt,
Von allem nichts verspüret.


Za tiché hudby šumících klasů,
jakby kdos kolem ševelil rtoma,
krajem jdu naším v slunečním jasu,
v duši to cítím: Jsem doma!


Verblüht ist und verklungen,
Was duftete und sang,
Nur sanft tönt von den Triften
Der Herdeglockenklang.


Rovy věrných jsou teď svaty,
dočasny jen všeckny ztráty,
smrt – toť krátký jenom sen.
Dnové, léta rychle plynou,
stíny hrobu záhy minou
a pak věčný, věčný den!


Vlasť není v hroudě, v hvozdě dávnoletém,
kde zpěv zněl věštcův posvátnými drvy;
vlasť otcův našich v potomků je krvi
a dědů prach a sláva v ní jsou živy:
krev ctěte v sobě, vlévejte svým dětem,
a naše budou na vždy české nivy!


Co osud ne, to doved’ zdárný synek,
a věk co ne, to sdrala lidská hluš:
vlas do běla a chmury upomínek
a zrytá tvář, ať prací, slzou juž –
jen kolovrátek na zad s popruhem
mu zůstal dosud věrným soudruhem.
A na půl slep a skoro hluch
on děl jen vždycky: Zaplať Bůh!


Wie so von ungefähr das kam,
Aus einer Dämmerung der Nacht,
Aus einem tiefen Seelengram,
Daraus ich anders aufgewacht ...


高柳春城罨霭间
当窗遥见白云还
幽人睡起凭阑坐
闲看城头雨后山


Venus' Finger bricht des Geistes Stärke,
Spielet gottlos, rückt und rückt
An des Herzens feinem Räderwerke,
Bis der Seiger des Gewissens – lügt.


Dort auf dem Fels am hohen Kreuz,
Statt Christi leid'ger Fratze,
Hängt nun – o in der Seel' erfreut's! –
Des Nachbars todte Katze.
Wenn sie nun auf ihrer Bahn
Ziehn die Stufen zur Kirch' hinan,
Das wird was erbauliches werden.


Wer auf dieses Wunder achtet,
Wenn der Seelen rege Kraft
Durch das Aug' ein Aug' betrachtet;
Wird fast aus sich selbst gerafft,
Weil er mit Erstaunen siehet,
Wie sich die Natur bemühet,
Und so unschätzbaren Schatz
Schliesst in solchen kleinen Platz.


Dein Nam heist Würtzburg recht vnd wol.


Sie ehr' ich. Doch ich lieb' ein unbefleckte Magd.


Zween Mönche von des Indus Strand
Durchstreiften einst nach alter Sitte,
Mit Stab und Bettelsack, das Land,
Und sahn vor einer niedern Hütte
Ein Weiblein, das beschäftigt war
Ein großes fettes Entenpaar
Zu füttern. Mit entblösten Köpfen
Nahn sich die Pfaffen auf den Knien
Den beyden schnatternden Geschöpfen
Und stürzen auf das Antlitz hin.
Was solls mit diesen Complimenten,
Ihr Herren? rief die Meyerin.
Ach gutes Weib, in diesen Enten
Wohnt unsrer lieben Väter Geist.
Gott, warum können wirs nicht wehren,
Daß bald ein Cannibal sie speist!
So heulten sie mit bittern Zähren.
Der Bäurin ward im Herzen warm:
Ich wollte sie euch gern verehren;
Doch, liebe Herren, ich bin arm,
Und muß aus Noth in wenig Tagen
Sie nach der Stadt zu Markte tragen.
Nun gieng das Jammern erst recht an:
O weh den armen guten Greisen!
Barbarin, ist dein Herz von Eisen?
Was haben sie dir Leids gethan?
Die Wittwe bebt. Mit leisem Stöhnen
Reicht sie die Väter ihren Söhnen,
Die trugen sie vergnügt nach Haus
Und fraßen sie zum Abendschmaus.


Ve starém parku, v nových listů změti,
co vše kol slunce probouzelo z rovů,
jak van a sněť se jejího tkly kovu,
slyš, stará sfinga takto počla pěti:


Deus meus, Deus meus, quare tristis est amina mea


ella gioiosa e umile in tanto onore
forse di varii fior, forse d'alloro,
tesseria una ghirlanda a le mie chiome.


Viď, Šimone, již přešla chvilka mdloby?


Nor will she tempt the barren waste;
Nor 'deigns th' ungrateful stores to taste
Of any noxious thing;
But leaves with scorn to others' use
The bitter hemlock's baneful juice,
The nettles fordid sting.


„Obraze z mého obrazu a dechu z mojí duše,
rci, proč, nevěře že's můj syn, voláš tak po mně, Otče?


Věčný rej tvůj stíhám tich a rád.
Jepice tak vody smaragd střihla
nůžkami svých křídel v olšin chlad
hvězdkou sletíc! Za ní duše tíhla.
Darmo! – Kde jsi? Echo volá z lad:
dítě Gangu!


机深谁及任公子
浙水苍梧饱巨鳞
鲵鲋不吞钩上犗
一年笑杀海边人


Apja már elvérzett, aztán ami kis juss
Maradt volna rája, elvette a fiskus,
Mikor iskoláit már félig kijárta,
Ez a veszedelem akkor szakadt rája.


E non guardar ch'io copra sotto lempo
de mia guarnazza tuo colpo crudele,
ché minor è, quando 'l dò più per tempo.


Noch aber gilt's sich zu erheben,
Zu ringen nach dem ew'gen Licht;
Noch gilt's dem Pfund, das Gott gegeben,
Noch gilt's der Tagesarbeit Pflicht.
O, Herr! hilf unserm kranken Streben,
Daß es die Bahn zu Dir sich bricht!
O, lehr' uns glauben, lieben, leben!
O, sende Deines Geistes Licht!


La niña incomprensible, para mí únicamente
no tiene encrucijadas; sabe que soy vidente
para los pensamientos que entraña su intención


Ein nackter Schatten wiegte es. Er blieb stehn,
Die Menschen wichen schweigend zu den Seiten.
Er stand unterm Seil. Sie rückten die Hüte nicht.
Er sah die nackte Frau übers Seil hingleiten.
Er stand ohne Atem. Er sah hoch oben das Licht
Laufen über die hellen Schenkel und Zehn.
Zur Stadt hinter den Türmen drängte die Menge vorbei.
Ein Wind flog über die Mauer, heiß von Geschrei.
Niemand im schwarzen Gewühl hatte aufwärts gesehn.


účtoval jsem lidu
panskou robotu,
selskou psotu, bídu,
veskou žebrotu!


Das Fege-Feuer mit/ so betteln wir zusammen.


I zdravá soudnost denně víc jim chudne,
už neděsí se hrozné cesty bludné;
chrám druhdy milý se jim znechutil,
že pokaždé jim slzy vynutil.


Still durch die Wipfel strich ein schwüler Hauch,
Gedämpft erklang des Straßenlärmes Wogen;
Nach Krume zwitschernd, wie es Sperlingsbrauch,
Kam ab und zu ein kleiner Gast geflogen.


أَرَابَ الدهرُ حتى ما يُريبُ
وحتى لا عجيبَ له عجيبُ
فلا تعجبْ لخلَّالٍ نبيلٍ
فأعجَبُ منهُ طِفلٌ لا يَشيبُ


Jste krásni se zraky, jež rudou spěží žhnou,
se svitem zeleným, jenž chabé děsem raní,
jste krásni něhou svou, bohové vod a strání,
dárcové květů všech, jichž vzdechy chvějí mnou.


吟君诗罢不成欢
尚阻青灯话岁寒
亦欲分尝竹窗碧
少须春后荐春盘


Aber ach, ihm zu entfliehen,
Wehrt das Schicksal nun, es ziehen
Leise Mächte es dahin.
Und des Meeres wilde Wogen
Haben rauschend es betrogen
Um den sichern, heitern Sinn.


Ich folgte den Stimmen des Herzens
Mit ihrem Sirenenton,
Durchwühlte die Luft des Schmerzens,
Was habe ich nun davon?


A teskliv všude hlavu kloní
tvůj strážce, průvodný můj pes,
kol zvěře jde a nedbá o ni,
a nechť by jí byl plný les;
jen stále před domem se sloní,
kde prvně uvítal tě loní.
Rok mžikem prchnul. Kde jsi dnes?!


Na hřbetech velbloudů se nesou štíhlé ženy.
Z jich očí mandlových jen únava se dívá,
jako květ žíznivý se kloní těla jejich,
marného hoře stesk na vadnoucích rtech leží,
a k prsům bez mléka svá nemluvňata tisknou,
co děti vzrostlejší se po bocích těch zvířat,
řemeny připjaty, v snu ztrmáceném houpou.


Dann führt sie Euch, o welch ein Glück!
Voll Sehnsucht an ihr Herz zurück;
Dann ruht sie süss an Eurer Brust,
Und Wellen schlägt ihr Herz für Lust!


Eur Herzallerliebste will ich nicht seyn,
Ich bin des Edelmanns Töchterlein:
Juchhey u.s.w.


Až ta růže pěkně zkvěte,
Na můj hrob ji vsadějí,
Bledá luna, jasné hvězdy
Slzami ji zrosejí.


Po tak jen neplodném Letu, zároveň nudném i krutém,
s vedry, v nichž překotným zráním, bolestným praskáním v klasech
osení sklánělo hlavy a listy předčasně uschly,
prudce vždy vystřídanými krisemi přívalů, bouří,
jež tolik zpožděných květů a předčasných zničily plodů,
už jenom z dálky jak zřím a slyším vábit mě Jaro,
blouznivou Života Illusi, tvůj to, ó Sansaro-Maya,
přeludně měnivý, barevný závoj a křídlo a sen:
Bytí jen larvy – barvy a stuhy a duhy,
zvuky a hluky a srdce tluky a muky,
dočasné, smrtelné vonící květy,
měnivé, marnivé laciné cety,
žíznivé rety a jejich bludné, blouznivé věty,
blouznivé blažící lásky mučící lež a žádost i žel...


Neb jen s Golgoty Bůh lásky, za lidstvo když zmírá,
lidstvu podá klíč ten zářný, jenž ráj otevírá!
A my na tom kříži pněli bolesti tak dlouho!
Přišla chvíle! Vítej, naše spáso, vesno, touho!


Se escribe de Achilles el greciano,
de Peleo hijo fuerte y animoso,
en todas sus hazañas tan famoso,
cuanto en aquellas mismas inhumano.


Mit nem szenvedtem én is
Mióta elhagyám
Boldogságom bölcsőjét,
Szerény csöndes tanyám;


Ich sah mich um – i, Gott soll schützen,
da schienen ja lauter Bekannte zu sitzen!
Da rechts: Frau Konsistorialrat Klooß,
geborene Freiin von Kronensproß.
Da: Fräulein Lucinde von Entenschnabel.
Da die Pate mit dem verbundenen Nabel,
und Frau von Knoch mit ihrem Begleiter,
und die Pastertochter – na, und so weiter:
das ganze verehrliche Lesekränzchen,
wie sie da saßen und standen, die Biedern,
auf ihren unaussprechlichen Gliedern,
germanische wie semitische Pflänzchen:
o Boccaccio, göttlicher Schmetterling,
dies Häufchen Gemüse in Einer Schüssel,
das wär was gewesen für Deinen Rüssel,
wenn nicht auch Dir der Spaß verging!
Ja, die Frau Geheime war unbestritten
in den weitesten Kreisen wohlgelitten.


Plesej Praho! tato česť a věra
Nejkrásnější svítězení předčí,
Mášť, oč slavná města desatera
Vedla marně úsilí a péči.
I sám Dunaj toužil v první době
Na panenskou tvoji Vltavu,
Že mu vzala vlastní ku ozdobě
Drahé perly – sídla oslavu.


Mi haszna szívom aetherét
Éltem szép tavaszának?
Nem szívhatom lehelletét
Az öröm balzsamának.


O Jesu, schliess' itz meine Seel'
In diese deiner Seiten höl'
Und lass Mich, frei von allem streitt',
Erheben dich nach dieser zeit
In Ewigkeit.


Глухая полночь медленный кладет покроЗима ревущим снегом гасит фонарВчера высокий, статный, белый подходил к окну,
И ты зажгла лицо, мечтой распаленОдин, я жду, я жду, я жду — тебя, тебУ черных стен — твой профиль, стан и смеИ я живу, живу, живу — сомненьем о тебПриди, приди, приди — душа истомленГорящий факел к снегу, к небу вознесла
Моя душа, — тобой, тобой, тобой распаленЯ трижды звал — и трижды подходил к окну
Высокий, статный, белый — и смеялся мнОдин — я жду, я жду — тебя, тебя — одн18 апреля 1903


桃花洲上藕花矶
吟卧花间忘却归
村南也有老渔父
钓得鲈鱼不款扉


Já nesměrnost chtěl, ať má ve svém znaku,
pro milované nebe cenit neráčí,
svou hlavu krásnou trním obtáčí
a přesahuje zem až do oblaků.


Es ist mir eben angetan,
Zwei schöne Augen sahn mich an,
Und in den süßen, feuchten Schein
Blickt' ich zu tief, zu tief hinein.
Mir schwirrt der Kopf, mir glühn die Wangen,
Und nun kommt draußen der Lenz gegangen
Über die Hügel, über den Fluß,
Die Schwalbe zwitschert ihren Gruß,
Die Wolken ziehn, und zwischendrein
Fließet der lichte Sonnenschein,
Und aus dem klar vertieften Blau
Säuselt es linde, weht es lau,
Man meint, die Veilchen sind schon da.
Das ist ein sehnsuchtsvolles Weben,
Ein heimlich Locken und Leben
Allüberall, fern und nah.


Ihn senkte, seine Welt zu verherrlichen,
Der Gott der Götter Adams Geschlecht ins Herz,
Des preisen wir den Gott der Götter!
Hört es, ihr Knechte des Lügners, hört es!


Dorthin, o Freund, bald kehr ich zurück;
Es ersehnt das Herz manch ländlichen Ort,
Während oft schaffender Trieb dichterisch
Meines Gemüts Saite beschwingt.


Mit herrlichen Gefühlen
kommen sie angerennt
(und mit Klappstühlen)
zum historischen Moment.