Ты желаешь, друг прелестный,
Чтобы я Надежду пел;
Можно ль петь, что неизвестно,
Что мне не дано в удел?
Можно ль петь, что я лишь знаю
Понаслышке от людей,
Чего в мире не встречаю,
Чего нет в душе моей?Если ж хочешь непременно,
Чтоб Надежду славил я,
Так почто ж, о друг бесценный,
Не вольешь ее в меня?


A znovu snuješ lapidární věty.
Jak budou tvářit se (rozmarný pohled!).
Tvář vezme na se výraz seriósní.
O, hochu, věř mi: Blažen stokrát budeš!


Alumnos de Marte,


Már itt vagyunk. Ez a pokol-torok.
E szürke tájon minden oly beteg,
a liliomok sárba fekszenek,
lenn lámpafényes éjjel háborog.


Tak vzpomínám ... Kam vidět ve okénku,
vše krásně kvetlo prvním májem venku,
zřím cestu, po které jsme chodívali ...
Než máj se vrátí, doba zlatých snění,
v tvém srdci dávno utkví zapomnění
jak první mech tam na úpatí skály!


Ich habe den Sommer genossen
In selbstgenügsamer Ruh,
Den roten Vorhang geschlossen,
Drängte die Sonne sich zu.


Wär freyen Dienstbarkeit, wär nicht was freyes dran,
Es gienge keine Frau, kein Mann mehr diese Bahn.
Sie gehen aber drauff offt mehr als zweene Gänge;
Wär nun nichts gutes dran, man miede ja die Menge.


Vuol or mostrarsi Onnipotente Iddio,
e dice: contro a l'Ottomano Mondo
l'INNOCENZA che regna, è il braccio mio.


Wenn der Liebe Ruf uns fasset,
Blüht ein Sternengürtel oben;
Wenn die Kindheit uns verlassen,
Wird es plötzlich lichter Morgen.


Ha minden percben nem kecsegtetsz,
hogy boldog vagy, mert nekem élsz,
görnyedő árnyadnak fecseghetsz,
hogy gyötör a magány s a félsz.
Nem lesz cérna a szerelmedhez,
ha ugy kifoszlik, mint a férc.


Es sey ein mal ein Ende
Dem Kriege, der die Hände
Sehr tieff hat eingesetzt;
Wir müssen bald erliegen,
Woferren durch dein Siegen
Das Leyd nicht wird ersetzt.


A világ egy vén muzsikás,
Nem tud ő már kezdeni mást;
Minden hangból húz csak felet,
Minden nap egy nótát feled.


Ale ouvej! Lhůta sprchla,
čert se hlásí, jak se sluší,
a jak pravý nenasyta
nechce míň než jeho duši.


Não se sabe  quando, nem  com
É inútil olhar para trá
É prudente olhar para o chã
É emocionante olhar para frente
e tentar vislumbrar as coisas
que aparecem magicamente difusas
dentro da densa névo
Quando finalmente se cristalizam,
rapidamente são deixadas para trá
Que gracinha
Ainda nem se preocupou em olhar
um pouco mais acima da bruma espessa
e perceber a cerca alt
Não adianta, é impossível derrubá-l
É preciso transpô-l
Crescer é precis
O vermelho  não é vermelho, nem é azu
Um grito não  é grit
Uma pedra não é uma pedra, nem é dur
O fogo não é fogo, tampouco queima
Tókio está tão perto de São Paulo
quanto o meu fura-bolo está do cata-piolh
Tempo não exist Países não existe
A ciência da borboleta rein
Talvez  2 seja diferente de
Talvez o novo átomo seja igual ao antigo,
que é igual ao mais velho,
que é igual ao sol ,
que é igual ao sistema,
que é igual à galáxia,
que é igual ao universo,
que talvez seja o átom
Talvez  o talvez realmente sej
Com o peso, o berço se quebr
Não tão grandes agora, as cercas desmorona
Felicidade natura
Encontramos Deu
ELE é NÓ


夷方虽尔异
天性本然同
自昔闻曾子
如今在海东


Co červená se pod lesem,
zda vrbka to či mák?
v něm poletuje tam a sem
a zpívá zlatý pták.


sesin öyle güzel ki,


Muž s hrůzou zře dolů dí k ženě: Tam, zrak můj kam do šíra patří,
jsou hřbitovy nezvěstné dětí, synů i dcer a bratří.
Toť oběť má za svobodu. Byl na nůž dvou soupeřů boj.


Памяти  Соловьева
Призывно грустный шум ветров
звучит, как голос откровениОт покосившихся крестов
на белый снег ложатся тенИ облако знакомых грез
летит беззвучно с вестью милоБлестя сквозь ряд седых берез,
лампада светит над могилой
пунцово-красным огонькоПод ослепительной луною
часовня белая, как днем,
горит серебряной главоТам… далеко… среди равнин
старинный дуб в тяжелой муке
стоит затерян и один,
как часовой, подъявший рукТам, далеко… в полях шумит
и гонит снег ночная вьюга…
И мнится — в тишине звучит
давно забытый голос друга…
Старинный дуб порой вздохнет
с каким-то тягостным надрывом…
И затрепещет, и заснет
среди полей глухим порывоМосква


Este es, Lisi, mi amor voraz y altivo,
a quien es imposible hallar segundo,
milagro que obro en mí naturaleza;


Пускай с копьем противу злого
Всегда архангел Михаил,
Но и любовию земного
Богат носитель горних сиНе сном глава его объята
Под райским деревом, в тени, —
Всё, что воздушно и крылато,
Ему поистине сроднИ верю — праведен он будет, —
Прямой судья добру и злу, —
И воробьев он не забудет,
Хотя сочувствует орл


Ale potom třeba dát, co slíbil.
Do kapličky přivádí on koně,
poklonu on skládá Mikuláši,
koně by však rád chtěl vyplatiti:
Na co Mikuláši černý Havran,
když on tolik má svých koní bílých!
Hluboko do kapsy rukou sahá,
plnou hrstí dukáty již sype,
poklonu on novou světci činí,
potom Havrana za uzdu bere –
ale Havran nehýbá se s místa. –
Porozuměl Mikuška tu chytrý,
podruhé zas do kapsy on sahá,
zase plnou dukátů hrst dává,
uzdu bere – ale Havran stojí,
Mikuláš pak na obraze svatém
do vousů se jenom pousmívá. –
Potřetí tu do kapsy on sahá,
vybírá tam všecko, co tam zbylo,
za uzdu pak Havrana si bere,
a hle, – Havran ochotně s ním kráčí.
Ale ode dveří Mikeš obrací se:
„Otče Mikuláši, vyznáš ty se v koních!“


Zde bílé v klín Ti kladu parnasie,
jak měsíc paprsky Ti v duši lije
i v snů Tvých roje.


Fui solo como un túnel. De mí huían los pájaros
y en mí la noche entraba su invasión poderosa.
Para sobrevivirme te forjé como un arma,
como una flecha en mi arco, como una piedra en mi honda.
Pero cae la hora de la venganza, y te amo.
Cuerpo de piel, de musgo, de leche ávida y firme.
Ah los vasos del pecho! Ah los ojos de ausencia!
Ah las rosas del pubis! Ah tu voz lenta y triste!
Cuerpo de mujer mía, persistiré en tu gracia.
Mi sed, mi ansia sin límite, mi camino indeciso!
Oscuros cauces donde la sed eterna sigue,
y la fatiga sigue, y el dolor infinito.


Diz' que yazíe doliente el león, de dolor:
todas las animalias vinieron ver su señor;
tomó plazer con ellas e sentióse mejor:
alegráronse todas mucho por su amor.
Por le fazer serviçio, por más le alegrar,
conbidáronle todas que l' darían a yantar;
dixieron que mandase quál quisiese matar:
mandó matar el toro, que podría abastar.
Ffiz' partidor al lobo e mandó a todos diese:
él apartó el menudo por el león, que comiese,
e para sí la canal, la mayor que ome viese;
al león dixo el lobo que la mesa bendexiese.
"Señor, tú estás flaco: esta vianda liviana
cómela tú, señor, te será buena e sana;
para mí e los otros, la canal, que es vana".—
El león fue sañudo, que de comer a gana.
Alço el león la mano por la mesa santiguar,
dio grand golp' en la cabeça al lobo por castigar:
el cuero con la oreja del casco le fue arrancar:
el león a la rraposa la vïanda mandó dar.
La golpeja, con miedo e como es artera,
toda la canal del toro al león la dio entera;
para sí e los otros todo el menudo era:
maravillós' el león de tan buen' ygualadera:
"¿Quién vos mostró, comadre, a facer parteçión
tan buena e tan guisada, tan derecha con rrazón?"
Ella diz': "En la cabeça del lobo tomé yo esta liçión:
en el lobo castigué qué feziese o qué non".—
"Por ende yo te digo, vieja e non mi amiga,
que jamás a mí vengas nin me digas tal, nemiga;
synon, te mostraré cómo el león santiga:
que el cuerdo en el mal ageno se castiga".—
Segund diz' Jhesuxristo, non ay cossa escondida,
que a cabo de tienpo non sea bien sabida:
ffue la mi poridat luego a plaça salida,
la dueña muy guardada ffue luego de mí partida.
Nunca desde esa ora yo más la pude ver:
enbióme mandar que punase en fazer
algún triste ditado, que podies' ella saber,
que cantase con tristeza, pues la non podi' aver.
Por conplir su mandado de aquesta mi señor,
ffice cantar tan triste como este trist' amor:
cantávalo la dueña, creo que con dolor,
más que yo non podría sser dello trobador.
Diz' el proverbio viejo: "quien matar quier' su can,
achaque le levanta, por que no l' dé del pan":
los que quieren partirnos, como fecho lo han,
mescláronme con ella, e dixiéronle de plan
que me loava della como de buena caça,
e porfaçaba della como si fues' çaraça.
Diz' la dueña sañuda: "Non ay paño syn rraça,
nin el leal amigo non es en toda plaça".—
Como dize la fabla, quando a otro someten:
"quál palabra te dizen, tal coraçón te meten":
posiéronle grand ssaña, desto se entremeten.
Diz' la dueña: "los novios non dan cuanto prometen".
Como la buena dueña era mucho letrada,
sotil e entendida, cuerda, bien mesurada,
dixo a la mi vieja, que l'avía enbiada,
esta fabla conpuesta de Ysopete sacada:
"Quando quiere casar ome con dueña muy onrrada,
promete e manda mucho; desque la a ganada:
de quanto le promete o da poco o da nada:
ffaze como la tierra, quando estaba prenada".


Wär' es jetzo woll nich Zeit,
Daß er noch mehr Höflichkeit
Lerne und französch parlieren
Und französische Manieren?«
Herr von Degen seggt: »Auf Ehr!
Du hast immer recht, ma chère.«


Sám se svou Musou zástup zmetků zplodil,
až čtenář se nad nimi zajiká.
Však písně mé dostaly od něj podíl,
když na ně zvedl klacek kritika.


'Tis dang'rous to provoke a GOD!
His Pow'r and Veng'ance none can tell;
One Stroke of his Almighty Rod
Shall send young Sinners quick to Hell.


a la Berrueco


Was blickst du einsam in die Nacht,
Du armes, allverlassnes Kind?
Dein Lächeln hat einst mir gelacht –
Kein Licht erglänzt, kein Stern erwacht,
Nur deine Locken küßt der Wind.


Sieh, ich selbst, der Fürst der Heide,
Ducke schauernd mein Geweih,
Stürmt im grauen Zottenkleide
Nachts der Nebelwolf vorbei.


老去眼生花
儿方学画鸦
聊将二十字
要识汝传家


Was frag' ich nach der Alten Neid/
was nach dem stumpfen Tadler-besen!
Es ist genug/ wenn nach der Zeit
mich liebe Jungfern werden lesen.
Ich brenne. Wer nicht brennen kan/
fang' ein berühmter Wesen an.


Drein hatten jüngst die Meutrer gegraben ein Spottgedicht, 1
Max las es laut, drauf sprach er mit lächelndem Angesicht:
»Warum schriebt ihr's lateinisch? Das ist für Mönch' allein,
Und so was, lieben Leute, soll doch für Alle sein.«


Wie das Schüttern zarter Saiten
Schlichen sich in jedes Herz
Deine stillen Lieblichkeiten,
Deiner Züge leiser Schmerz!
Feuchte Waldesschatten lagen
Über dir in Lenzestagen –


Gern überschreit ich die Grenze, mit breiter Kreide gezogen.
Macht sie Bottega, das Kind, drängt sie mich artig zurück.


Pensar en las noches en las cuales me hablabas al oido.
Pensar que tu voz me liberaba de una pesadilla,
de un sueño pésimo y confundido.
Pensar en lo que un día perdimos.
Pensar que otro día volvieras
y que fueras conmigo
amorosa, dulce y muy tierna.
Pensar que la vida es más maravillosa,
mucho más grandiosa cuando pensamos
en esa persona que queremos con el corazón...

       Me haces falta...


Posati adunque tu ed il tuo stuolo,
lasciami almeno apparare a biasmarmi
immaginando il mio etterno duolo:


La vostra man, che angelica e divina
a la mia man meschina
diè la smarrita vesta,
sì pietosa non è, non è sì presta
a far che si rivesta
de la virtù smarrita
la meschina mia vita.


Pojď drahá. Tak dávno umlklo slunce,
a vody se lesknou jen ztajeným matným svitem,
a poslední ptáci už utichli u hnízd –
Podej mi ruku. Tak mlčky se projdeme nocí.


Was wir zu pflanzen uns bemühten,
Das keim' in ihrem Strahl und blüh';
Ihr Glanz vergolde diese Blüthen,
Und ihre Wärme reife sie!


Welch garstiges Gesumm,
Bösartig dumpfes Rollen
Tönt drunten von der grauen Gasse!
Höhnst du, steinerne Stadt? –
Wie ich dich hasse,
Grausame Gasse,
Brandende Menschenmasse!


Smutku můj, druhu můj,
nechci bys mě opustil,
cloň mi dále v cesty moje,
jen mně k žití ponech sil.


Cuando murieron los húmedos poetas alemanes
        la rosa florecía.
Cuando murió Montale y el cielo se llenó de diamantes asmáticos
        la rosa florecía.
La rosa florecía
        cuando murió también Whitman el núbil.
Verde siempre el vestido de este aire.
         Yo vivo con la rosa que no muere.


Mint tavasz harmatja, reggel ha áztatja
szépen jól nem nyílt rózsát,
Mert gyenge harmattúl tisztul s ugyan újul,
kiterjeszti pirosát,
Célia szinte oly, hogyha szeméből foly
könyve s mossa orcáját.


Ein Wesen, o! auf dem schon in der Wiegen
So schwere Lasten für das Volkswohl liegen!


 Molti amadori la lor malatia
portano in core, che 'n vista non pare;
ed io non posso sì celar la mia,
ch'ella non paia per lo mio penare:


Überm niedern Heckenzaun
Lacht die Muse froherschrocken:
Kommst du? Um die Wangen braun
Schüttern ihr die schwarzen Locken.


Zwar es ist ein großer Schmerze,
doch gedenkt des Schöpfers auch!
Er, das liebe Vaterherze,
hält stets diesen seinen Brauch,
daß er die auch herzlich liebet,
die er herzlich hat betrübet.


Poor Madam, now condemn'd to hack
The rest of life with anxious Jack,
Perceiving others fairly flown,
Attempted pleasing him alone.
Jack soon was dazzled to behold
Her present face surpass the old;
With modesty her cheeks are dy'd,
Humility dispaces pride;
For tawdry finery is seen
A person ever neatly clean:
No more presuming on her sway
She learns good-nature every day,
Serenely gay, and strict in duty,
Jack finds his wife a perfect beauty.


万绿重重如泼翠
一泓泉水浸苍苔
分明天地开图画
山自飞来猿自来


Oba zvyklí na notesy
a na křídu s tabulí,
s divadlem a politikou
absolutně nehnuli.


Alcaer, Edenburg, Jerusalemer,
Oxfurter, Ulmer, ihr wundervocal!
Gabt ihr das wesen dem Ende der Römer?
Ward ihr das Lilgische Josaphatsthal?
Alle di Völker auf Erden sein munter!
A.llem E.lende I.st Ö.sterreich U.nter.
A.llem E.rdkreisse I.st Ö.sterreich U.nter.
Ferdinand liget dort ohne krone:
Friderich sitzet hir auf dem throne.


Ne, nechci věřiti. Sem dejte pohár vína,
před krásy oltářem svět pokud v úctě klek’,
jste mostem zázračným, jenž s rájem zemi spíná,
před vámi žití trud, hlod výčitky a vina
jsou lehký poprašek.


„Všecko, rozmilí mládci, ku svému dospěje konci,
zákon to prastarý světa, kterého obvyklé řády
nestaví žádná člověcká síla, úmysl žádný.
Dlouhá zdála se léta být, která jste strávit zde měli,
v dalekou budoucnost střelo se jejich neznámé pásmo,
prchal rok za rokem dále v klidu nám obvyklé práce,
v hodinách přesýpacích času až došel ves písek.
Všecko, co mohl jsem, milerád klad jsem před oči vaše,
otevřel rukou přeštědrou umění poklady všecky,
zázraky vědění řinul k vám vždycky ochotnou dlaní,
takže více – Hospodin svědek můj! – nelze vám říci.
Poznali zákon jste obojí: lidský i boží,
váhu dobra i zloby kterak lze ovládat soudem,
aby netknuté vždycky svaté zůstalo právo.
Poznali cesty jste všecky k výšinám odtud,
po kterých bezpečně dobrý můž v konec kráčeti člověk,
cestky též vedlejší porůzno ztajené při dráze hlavní,
kterými dlužno se brát, když najednou všecko se hroutí.
Rovněž jste poznali tajemné, svaté lečby ty zdroje,
náboženství, vědu, uměn všech lichotný přelud,
jimiž zapomnít bolů i trudů lze vítězně vždycky.
Moudrost znáte svádící ztracené ovečky k stádu –
Spasitel v Písma svatého skryl ji ctihodných blanách,
onu též, kterou k lidstvu kdy mluvili praotci dávní:
s Lykurgem kmetný Solón, Cicero, Tacitus přísný,
Vergil sladkodechý, Plato i velebný Sokrat.
Jedno snad před vámi dosud temnou jest haleno rouškou,
kterou nyní, všetečně nikoli, s rozvahou ale,
strhnouti máte, aby se celá vám zjevila Pravda,
život, skutečnost, světa běh celý bez falše a clony;
různé Osudu spády, Štěstěny rozmary všecky,
neb jsou přerůzné, divné dost někdy povahy lidí.
Není dosti, projíti netknutý na duši světem,
jako svědkem kvasu být pouze – dlužno tu více
prodělat života skutečné hody, brát na nich podíl,
zachovat přitom zdrávo vše srdce i rozum.
Toto čeká vás nyní. Propouštím s klidnou vás myslí.
„Vade mecum“ dal jsem vám pro další budoucí život.
Čtěte v něm denně sebranou myslí, památku zbožnou
zachovejte v srdci mi, který jsem po vašem otci
výchovu převzal vaši, v junáky vypěstil hochy,
čackými muži aby stali se k ozdobě vlasti.
Celý svět před vámi leží, hostina bohatá kyne,
na vás jest, moudře vše brát a s výborem zkoušet.
Že pak mládež sama z počátku zabloudí snadno,
nástrahám, svodům světa tohoto propadá záhy,
nechci pustiti v rozlety první vás bez vůdců moudrých.
Listy průvodní napsal jsem pro vás k přátelům svojím,
čekají v libráři vedle, na každém určeno jasně,
komu jej odevzdat, v cizí kamkoli přijdete město.
Nejeden z mužů těch můž vám být výborným rádcem
vítaným, netřeba klikatou života dlouhého poutí
zhrdati někým, k tomu jsou všichni mí oddaní druzi.
Z Mellerstadtu Polich učený jako náš Kornel,
Šlechta ušlechtilý, horlivý Adelman Bernard –
ostatní všichni přátelé zkoušení, nadšením, prací.
Sturnus, milý váš instruktor, přítel a oddaný rádce,
s vámi aspoň na první do světa vydá se zkoušku.
Předobře znáte jej, vím to bezpečně, rádi jej máte.
K němu se vším spěchejte, cokoliv ohrozit může
vaši cestu, jako by na mém první stál místě,
pište často, z ciziny vždycky milá jest zpráva –
netřeba plýtvati slovy, v údajích správným však býti.
Bůh buď s vámi, přesladká nad vámi baldachýn spásy
povznášej Panna! Jděte již, druži má milá!“


睡起杨花满绣床
为他人作嫁衣裳
因过竹院逢僧话
始觉空门气味长


Gott leidet noth und ich bin hold
den Erdenkoht/ den rohten Gold/
Gott leidet Durst und ich trinck auß/
den güldnen Weingefüllten Strauß.


Der Mond in aller Welt muß scheinen zu seiner Zeit.


Oder als die Nachtigall
Halme bringt zum Neste,
Oder als ihr süßer Schall
Wandert mit dem Weste.


E nós, também, estamos neste "gira, gira",
que a vida nos obriga
pra sobreviver,
pra não morrer!


يا قلبُ ذُبْتَ تَوَلُّعاً ما هذا
إِصبرْ وخذْ كَرَمَ الحَبيبِ عِياذا
واهرَعْ إليه ولُذْ بأَعتابِ الحِمى
ما خابَ في أَعْتابِهِ من لاذا


Il vescovo di Nizza veramente
de le virtù di voi predicatore,
e uomo onestissimo e prudente


Briefschaften knöpft' er aus dem Wams: – Ei, wiederum ein Ostseestreich? –
Der hohe Jäger riß sie auf; er flog sie durch; er wurde bleich.
Auf seiner Stirne zuckt' empor gehemmter arger Groll:
»Das war dein letzter Widerspruch! Hochnasig Volk, dein Maß ist voll!


山空木落白云寒
咫尺溪山万里宽
为忆云林清閟阁
烟霞满纸正堪餐


Gerissen aus meinem Gleichgewicht,
Begann ich die Welt zu durchschweifen;
Und das Verlorene fand ich nicht,
Wo die Zitronen reifen.


Blumenduft strömt mir entgegen
Aus der Armen Hand,
Wie ein wahrer Blütenregen,
Mir von Gott gesandt.
Nehmt zum Dank für eure Spende
Heute meinen ersten Sang,
Ehrte eure fleiß'gen Hände,
Liebte euch mein Leben lang!


»O nein, ich will nicht schlafen,
Ich will noch munter sein;
Erst soll der Wächter blasen,
Nicht eher nick' ich ein.«


Der Löwe ging mit sich zu Rate
Und schüttelte den Kopf und sprach:
»Die besseren Gedanken kommen nach;
Ich rechnete, aus angestammtem Triebe,
Auf Edelsinn und Wahrheitliebe –
Sie waren es nicht wert die Sudler, klein und groß;
Macht doch den Bären wieder los! «


A Estera to vyslyšela vše,
a smutně starou hlavou kývala,
vzdech mnohý se jí z prsou na rty dral.
„Buď ticha,“ chlácholila Griseldu.
„Já chci tě chránit, ač jsi chybila.“


Cuando la vida como fardo inmenso
pesa sobre el espíritu cansado
y ante el último Dios flota quemado
el postrer grano de fragante incienso;


V tom za plotem plaňkovitým
zrak můj náhle muže zhled,
kterak za ruku kam’s v lesy
pětileté děvče ved’.


Jen najdi si ty staré listy,
ty lásky milé zástavy,
v nich hrab se a v nich čti zas místy,
až srdce se ti roztaví.


Mehr wett ich nicht als hundert Thaler,
Dass der ein eingemachter Praler,
Der alles was er sieht veracht;
Doch leg' ich tausend gegen hundert,
Dass der nicht den Compass erdacht,
Der über alles sich verwundert. 1


园林绿暗又红稀
蜀鸟啼山笋蕨肥
春夏一番交篆早
绵衣脱了著单衣


Las nuevas de este mundo tormentoso
ven a escuchar sentado en mis rodillas,
y cuenta, Emilio, tú las maravillas
de tu país tranquilo y delicioso;
yo te diré cómo el dolor penoso
hace saltar el llanto a mis mejillas,
y tú me explicarás cómo el contento
siempre en tus claros ojos tiene asiento.
En tus coloquios con las dulces aves,
en tus alegres juegos con la fuente,
¿qué pasa, Emilio, que tan tiernamente
amas el campo y sus misterios sabes?
¿por qué escondido entre las yerbas suaves
te place contemplar atentamente
más los insectos y saber sus nombres
que escuchar las historias de los hombres?
¿Qué piensas de esas piedras hacinadas
a que llaman ciudad que, con enojos,
apartas de ella los lucientes ojos
y hacia los campos tornas tus miradas?
¿Tienen de las abejas las moradas
más perfección que esos perfiles rojos
tan altos en los aires elevados
y con fatigas tantas dibujados?
¿Qué piensas, rubio Emilio, de esas gentes
revestidas de insignias de grandeza
que no acatas el brillo y la riqueza
que los pueblos adoran reverentes?
¿Cómo de esas monedas relucientes,
que van de mano en mano, la belleza,
cándido Emilio, tienes en tan poco
que con las chinas las confundes loco?
Entre los hombres alto vocerío
por ese metal bello se levanta;
ésa es, Emilio, la reliquia santa
que de su religión queda al gentío;
para alabar su inmenso poderío
no hay en el mundo más que una garganta:
¡Gloria! cantan los ángeles en coro;
¡Oro! cantan los hombres, ¡oro! ¡oro!
¿Y qué mucho que tenga esa vistosa
dorada tierra fama tan crecida,
si de la raza entera envilecida
es la sola virtud maravillosa?
La turba de otros días religiosa
deja al divino Dios arrepentido,
y está pronta a adorar humildemente
becerros de oro, cual la antigua gente.
Si oyes el trueno de espantosa guerra
no es que el cristiano pueblo se levanta
para ir a rescatar la tumba santa
del grande mártir a lejana tierra;
si la historia en sus páginas encierra
de nuestros nobles padres gloria tanta,
nosotros que su lauro no anhelamos
no ya por Dios, ¡por vil oro luchamos!...
Mas, dejemos al mundo codicioso
que hace saltar el llanto a las mejillas,
y muestra, Emilio, tú las maravillas
de tu país tranquilo y delicioso;
llévame a ver cómo en tropel gracioso
a comer en tus manos las semillas
entre las yerbas verdes y suaves
vienen trinando las amigas aves.
Contigo iré, los dos caminaremos
juntos al valle, al bosque, a la ribera,
y con el lirio azul de la pradera
los juncos de las aguas trenzaremos:
tal vez en dulce soledad hallemos
aquella imagen grande y verdadera
que desde el cielo hermoso, a ti alegría
y a mí paz y esperanza nos envía.


Tief unter ihm verblaßt die weite Bai,
Darüber hoch die weißen Wolken ziehn,
Und fern ein Purpursegel schwimmt vorbei.


Sappi ch'Orlando è preso in Pagania;
vieni a Parigi tuo liberamente;
ed Ulivieri ed io di compagnia
soccorrer lo vogliàn subitamente.
Astolfo tuo gonfalonier qui fia.
Quel traditor non vo' qua per niente.
Gallerana reina è riservata,
come fu sempre, e da tutti onorata".


o al desgranar sus perlas el estío,
le ofrezca más de una fragante rosa
cuajada en llanto del recuerdo mío


Er jhm von falben grentzen
Entlieff mit vollem trab/
Vnd stachel/ pfeil/ vnd sensen
Ihm stahl gantz redlich ab.
Den bogen auch/ vnd kocher
Er jhm gleich warff zu fewr;
Lacht auß den stoltzen pocher/
Sampt seinem grab-gemäur.


沽酒人家柳岸傍
棠梨花白菜花黄
少年游览今陈迹
暮雨萧萧洒夕阳


Pravil: „Šerý, krtkovitý plaze,
ryj a hlodej žití kořeny,
přervi je, vždyť žehnám tvojí snaze,
v rum když modly všechny sbořeny!“


proletario


Ich schlief, mein Haus war preisgegeben,
Sie führten darin ein wüstes Leben.
Nun sind sie fort, die wilden Naturen;
In diesen Tränen find ich die Spuren,
Wie sie mir alles zusammen gerüttet
Und über den Tisch den Wein geschüttet.


Und die das Unglück, mit der Grazie Tritten,
Auf jungen Schultern, herrlich jüngsthin trug,
Als einzge Siegerin vom Platz geschritten,
Da jüngst des Himmels Zorn uns niederschlug,
Sie, die, aus giftiger Gewürme Mitten,
Zum Äther aufstieg, mit des Adlers Flug:
Sie tritt herein, in Demut und in Milde,
Und sinkt auf Knieen hin, am Altarbilde.


岸人胆落傍船看
鼍吐鲸吞一叶寒
鬼伯神官莫狂荡
灵台无愧自平安


Gordonka zendül a tavakon túl,
csillagok szikráznak a szurkos fenyőkön.
Ó, jöjj, harmónia: sóhajtva várunk
és sziklára koppan a könnyünk.


Cantemos su poder y su bondad


Dželma pak? Plod lásky rozervané
porodila v stínu jeskyně –
Rostlo děcko slzou umývané
jako divý kvítek v pustině.
Strašná byla bouře – dubů třesky
roztříštěných klikatými blesky


Ma lui, che segue el natural errore,
che mai produse perfetta cosa al mondo
né om sempre iocundo,
ne fa distante per spazio longo andui.


Und spricht mit süßem Lachen,
Ach das ist doch was wert,
Ach was für schöne Sachen
Hat mir arm Lind beschert!


Und da er wacht aus seinem Schlummer
Ist's ihm, als stieg' er aus der Gruft,
So fremd und tod; und aller Kummer
Der mit ihm schlief erwacht und ruft:
O weine! sie ist dir verlohren
Die deine Liebe hat erkohren
Ein Abgrund trennet sie und dich!


Bist du noch klein, du wirst schon größer;
Doch seis des Wachsens endlich gnug:
Aus gut zwar werde immer besser,
Allein nicht klüger je als klug.


Drei Engel, die in ew'ger Neuheit,
Wenn auch nicht allwärts noch erkannt,
Als Glaube, Liebe und als Freiheit
Durchgeistigen das Erdenland!


C’est toi, bientôt, qui t’en iras,
Ne sachant plus comment on aime,
Jeter, hélas ! en d’autres bras
Le blanc fantôme de toi-même.


In chiuso laberinto
di SMERALD'HAmmi tratto empio tiranno,
e di tante anche cinto
catene, che d'uscirne invan m'affanno:
qui fil non vale o inganno
d'Arianna e d'Amor, che cera apporta
e penne e fanne scorta.
O voi lieti giocondi,
se ben tu dal ciel cadi e 'n mare affondi.


"Had not, by Mercy's high decree,
" A stranger pass'd that way,
"Endu'd with force to set us free,
" And all our foes to slay.


Die Weisheit findt sich gern, wo ihre Kinder sind.
Warum? O Wunderding! sie selber ist ein Kind.


O Seel', entsink dem eignen Willen,
Kehr in dich ein und laß dich stillen!
Im Seelengrund ist Gott uns nah,
Wer all's verliert, der find't ihn da.


Wären tausend Welt zu finden,
Von dem Höchsten zugericht't,
Und du hättest alle Sünden,
Die darinnen sind, verricht't,
Wär es viel; doch lange nicht
So viel, daß das volle Licht
Seiner Gnaden hier auf Erden
Dadurch könnt erlöschet werden.


Les ténèbres sur nous amassent leurs replis.
Là-haut, rien désormais qui regarde ou réponde.
Derniers fils de Caïn ! Les temps sont accomplis.
Pour toujours, cette fois, la mort est dans le monde.


Mit solchen Worten schmiß der Fürst der Pierinnen
Den Unmuth aus der Brust, die Glieder auf die Banck
Und ward vor Ärgernüß nicht so geschwinde kranck
Als die Calliope nicht seiner Ohnmacht innen.
Sie stuzte, schwieg und schrie, die Schwestern liefen zu,
Doch nein, sie liefen nicht, sie flogen mit den Füßen:
So lernt ein leichtes Reh, wenn es das Nez durchrißen,
Was Schröcken und Gefahr vor weite Sprünge thu.


K nim se zamilovaných sbor hodí,
Brzo plesem svítí jeho tvář,
Brzo se sklíčenou hlavou chodí
Mezi životnými, jako snář.
Ti si při spatření porozumí,
Žijí v obapolném soucitu;
Idealy kouzliti si umí,
V milence ten, onen v varytu.


Syn doby, která nevěří,
já v chodby se tulil zášeří,
je mdlými stopoval zraky...
S rabíny modlil se taky.


Meine Shakespears! Ihr schenkt mich mir wiederum,
Liebes, liebes Publikum.
Guckt nur! bis ihr seht was ich sah
Als die Offenbarung mir geschah.
Bis Euer Puls so fliegt, euer Leeben erhitzt
So das Augenlied schwingt, bis euer Auge blitzt
Voll unaussprechlicher Verlangen
Die sich Luft machen auf den Wangen.
O ihr alle Shakespears an diesem Abend, alle
Meine Kinder! meine Wiederhalle!
Bleibt nur den Abend so – darnach laß ich euch loß,
Darnach werdt ihr wieder gewaltig und groß,
Seht hinaus über mich, könnt wieder mich schreyen
Könnt mir ins Angesicht speyen
Critik, Galle, Zorn,
Könnt, mich zu höhnen
Mich krönen
Mit Dorn,
Könnt ihr armen Ehrgeitzigen
Meinethalben mich kreutzigen:
Hatte mein Gott, dessen Erdenkloß
Ich nur bin doch kein beßer Looß,
Hat euch doch ewig seelig gemacht
Da ich euch nur um zwey Stunden gebracht.


Warum, o Zeus, hast du dem Sommer Flügel gegeben?
Krücken dagegen bekam, Barscher, der Winter von dir!


Lauter rauscht die Tanne draußen,
Und das Spinnrad schnurrt und brummt,
Und die Zither klingt dazwischen,
Und die alte Weise summt:


Speak to my warring Passions, "Peace;"
Say to my trembling Heart, "Be still:
Thy Pow'r my Strength and Fortress is,
For all Things serve Thy Sov'reign Will.


Cuando presiente el corazón la gloria
de ser libre por gracia del olvido,
me llega entre la noche, como el ruido
del mar en la distancia, tu memoria.
Con ella viene la tenaz historia
de lo que pudo ser y nunca ha sido.
Arduo amor ni ganado ni perdido,
batalla sin derrota y sin victoria.
Cada vez que en mi mano reverdece
la rama del olivo y aparece
después de la tormenta la alegría,
algo tuyo regresa de la nada
y de nuevo destruye la dorada
esperanza fugaz de un claro día.


Ženština ta zahalena píseň pěje
Ve vlastenské řeči: „Na bílé hoře
Sedláček oře –“
Slýchal ji rád, mysl se mu chvěje.
Po skončeném pění podala mu list,
Ten zněl: „Přijmi tento kořen, budeš jist
Před čarami; dychtí soupeř tvůj
Uvěznit tě navždy v tuto sluj.“


„Vše jako u mne, rabe,“ děl,
„Čech ctí svých otců mrav
a ví, že chlapem také král,
když ztratí zlatohlav!“


Jitro se přibralo s nebe a k životu budíc
Veškeren lid sny plašilo šálivé z hlav, jen
Růženo! tvých snů nerozplašilo svodných,
Nepřivodilo s dnem tvé pokoje duši.
Pevná trhala láska co dračice srdce,
Tvořila strašlivé stvůry y obrazy vnadné
V zvětřené hlavě, a strach a naděje mylná,
Láska a zoufání v mdlém válčily srdcy,
Zhatily smysly, a zdrtily rozum, y jasnou
Potřely krásu. Jak milenku spatřila chůva:
Bože! co dělo se s tebou? s podivem křiknouc
Objala dceru, a slzami zbělené tváři
Kropíc zlíbala očka a hladila vlásky,
Na srdce stiskala srdce, y poznala s hrůzou,
Že se y na těle třese, y divoce zhlídá,
Jakoby křičela bouří, jakoby s smrtí
Zápolit měla. O Bože! mé rozkošné dítě!
Jaká potvora lícnou zkalila jasnost,
Zděsyla hrůzami srdce a zmrtvila duši?
Nastojte! očičky světlé co na nebi hvězdy
Do hlavy vpadly, a vábivé růže se s bledé
Ztratily tváři, a sladká zmodrala usta.
Nemoc, ach! hrozná nemoc se na tebe valíc
Ozdobu stráví mladosti rozkvetajícý.


Hör was ich sag:
Denk jeden Tag:
Beschertes Glück
Nimm nie zurück!


Zlata, stříbra po musice
byly plny kasy,
bývaly to pro kantora
přec jen zlaté časy.


儒雅弘宽世所宗
汗青中介牧羊翁
史家有意君知否
未必文华胜朴忠


Tu Kraví Hory svah,
tam Chudý Vrch se tyčí,
a dále v kaskádách
přes podrost trpasličí
se v sterých odstínech,
modravá, temná, šedá,
ta zeleň vlní v spěch,
kde Mehelník se zvedá.


Drum eil ich nun von hinnen,
Und säume weiter nicht,
Mein Lauf ist nach den Zinnen
Der Himmels-Burg gericht.
Komm Tod und hole mich!
So bleib ich ewiglich
Mit meinem Geist und Sinn
Da, wo ich jetzo bin.


Also, sag ich, wird auch grünen,
Wer in Gottes Wort sich übt,
Luft und Sonne wird ihm dienen,
Bis er reiche Früchte gibt.
Seine Blätter werden alt
Und doch niemals ungestalt.
Gott gibt Glück zu seinen Taten,
Was er macht, muß wohl geraten.


لَقَد عَلِمَ الأَقوامُ أَن قَد فَرَرتُمُ
وَلَم تَبتَدوها لِلمَعاشِرِ أَوَّلا
فَكونوا كَداعٍ كَرَّةً بَعدَ فَرَّةٍ
أَلا رُبَّ مَرءٍ فّرَّ ثُمَّتَ أَقبَلا
فَإِن أَنتُمُ لَم تَفعَلوا فَتَبَدَّلوا
بِكُلِّ سِنانٍ مَعشَرَ الغَوثِ مِغزَلا
وَبِالدِرعِ ذاتِ السَرد دَرجاً وَعَيبَةً
وَبِالسَيفِ مِرآةً وَبِالقَوسِ مَكحَلا
وَأَعطوهُمُ حُكمَ الصَبِيِّ بِأَهلِهِ
وَإِنّي أَرجو أَن يَقولوا بِأَنَّ لا


梨花初点贴窗流
斜月笙萧处处楼
醉里不知花是影
隔纱惊唤小杨州


Il est des trépassés de diverse nature,
Aux uns la puanteur avec la pourriture,
L'horreur et le dégoût, l'ombre profonde et noire,
Et le cercueil avide entr'ouvrant sa mâchoire


Pak známé tváře v mysli oživnou,
snad mezi nimi – kdo ví – moje též,
jež v hrobě bude juž se rozpadat –
zda v modlitbách nás slzíc vzpomeneš?!


Di quel sugo letal ch'a morte spinse
chi l'Indo e 'l Perso con vittoria scòrse,
perfida mano al gran Medici porse,
e due gran lumi un liquor breve estinse.


En Bur, de slep in gaude Rauh
Un drömt sick wat un snorkt dortau,
Un bi em lag sin Jung un Fru.
Doch endlich kamm hei an en Knast,
Dunn fohrt hei up un rep in Hast:
»Wat Dunner! Mutter, slöppst denn du?
Du, Mutter, Mutter, hür mi an!
Mi hett wat drömt, wenn dat wir wohr!«
»So mak doch keinen Larm, Jehann!
Du weckst den Jung'n mi up noch gor.«
»Mi drömte, unsern Schulten sin
Tweijöhrig Fahlen, dat wir min.«
»Na, Vader, hür! Wenn't uns ded hüren,
Denn wull w' ok glik tau Mark mit führen.«
»Ne«, rep de Jung un rappelt sick tau Höcht,
Denn hei hadd hürt, wat Vader seggt,
»Ne, Vader, ne, dat kann 'ck nich liden,
Ick will up't Fahlen ümmer riden.«
»Jung«, säd de Oll, »entfamte Lümmel!
Willst du rung'nieren glik den Schimmel,
Willst du dat Krüz intwei em riden?«
Halt sick en swanken Stock von Widen,
Ward wild, ward dull
Un sleiht den Jung'n dat Ledder vull.


Vuela, pensamiento, y diles
A los ojos que te envío
Que eres mío.
Celosa el alma te envía
Por diligente ministro,
Con poderes de registro
Y con malicias de espía;
Trata los aires de día,
Pisa de noche las salas
Con tan invisibles alas
Cuanto con pasos sutiles.
Vuela, pensamiento, y diles
A los ojos que te envío
Que eres mío.
Tu vuelo con diligencia
Y silencio se concluya,
Antes que venzan la suya
Las condiciones de ausencia;
Que no hay fiar resistencia
De una fe de vidrio tal,
Tras de un muro de cristal,
Y batido de esmeriles.
Vuela, pensamiento, y diles
A los ojos que te envío
Que eres mío.
Mira que su casa escombros
De unos soldados fiambres,
Que perdonando a sus hambres
Amenazan a los hombres;
De los tales no te asombres,
Porque, aunque tuercen los tales
Mostachazos criminales,
Ciñen espadas civiles.
Vuela, pensamiento, y diles
A los ojos que te envío
Que eres mío.
Por tu honra y por la mía,
De esta gente la descartes,
Que le serán estos Martes
Más aciagos que el día;
Pues la lanza de Argalía
Es ya cosa averiguada
Que pudo más por dorada
Que por fuerte la de Aquiles.
Vuela, pensamiento, y diles
A los ojos que te envío
Que eres mío.
Si a músicos entrar dejas,
Ciertos serán mis enojos,
Porque aseguran los ojos
Y saltean las orejas;
Cuando ellos ajenas quejas
Canten, ronda, pensamiento,
Y la voz, no el instrumento
Les quiten tus alguaciles.
Vuela, pensamiento, y diles
A los ojos que te envío
Que eres mío.


VII


Grâce à la douceur de nos gants,
Une héroïne, sans paresse,
Peut souffleter les ouragans.
Ils penseront qu'on les caresse.


Náš zvonec má tak nelítostný hlas,
zvlášť za večerů, když mne budí ze snů,
kam trochu pelu prstík Múzy střás
a vzpomínka na srdce krátkou vesnu.


Vegetabili piaghe, irsute avene
arma d'empio furor smania stizzita;
onde in punta a la man rotte le vene,
stringono mille morti in una vita.


Traurig schlich die Alternde zum Grabe:
»Ach, daß ich umsonst gelebet habe!
Sterbe kinderlos und wie gering!
Und da fliegt der schöne Schmetterling.«


Nad čela mramor v zenit vlasů eben
noc střela – dračí peruť černošatou
a kaskadami padal v ňader hřeben
a v boky, smědou líbaje se s patou –
tu Sirény zpěv byl by nepotřeben
i pohled Medusy – kdo zřel ji, svatou
juž láskou vzplál a hled jen topí
v plod bílých prs – vln chvosty – světla snopy.


Doch kühnres Träumen mächtig mich erfaßte,
Der ganzen Menschheit mich dahin zu geben,
Als Opfer sterben oder kämpfend leben,
Daß ich von Not und Druck sie mit entlaste.


Spíše mě zabije němý tvůj úsměv,
s nímž z výšky díváš se na můj žal.
Pohled máš hodný, leč úsměv tvůj říká,
že jsem se k srdci ti nedostal.


Horimíra vem si, kate – –
Hned biřiči a pochopi
Se Horimíra uchopí;
Sbor drábů, vrátný, dlouhý kat,
Kovkopové i advokát
Se z soudní síně tlačí,
Že dvéře sotva stačí.


Dem einen ist zu thun, zu schreiben mir gegeben,
Und möcht' ich, wie geschieht, nicht in den Büchern leben,
Ich lebte gar nicht mehr. Was soll dann Kriegesfall
Mein Sterbekittel seyn? Kein Mensch der stirbt zwey mal.
Ein Fechter bin ich nicht; ich kan wol wettelauffen
Wann Feind fürhanden ist. Mit Balgen und mit Rauffen
Wird keinem was gedient; der ist gar wol daran,
So and're ruhen leßt und selber ruhen kan.
Doch Zanck muß gleichwol seyn; diß, wo wir gehn und reiten,
Bemüht und müßig sind, hat allzeit Krieg und Streiten
Daheim und anderwerts, zu Land' und See gehegt
Und, Mavors, dich gefühlt. Ein jeder wird geregt
Auff Eyfer, Neid und Zorn. Du machst, o Menschenwürger,
Daß jener diesen hier, der Juncker einen Bürger,
Und er den Bauersmann, der reich' ein armes haßt,
Ein Weltkind geistlichs Volck. Der Unger redet fast
Dem Deutschen übel nach, und Holland zürnt mit Flandern,
Mit Böhaimb Dennemarck. Ein Artzt verfolgt den andern,
Ein Kauffmann, ein Jurist, ein Singer, ein Poet,
Als ich dann sonderlich den, welcher nichts versteht
Und gleichwol lügen wil. Dieweil nun alle kriegen,
Soll König, Fürst und Herr nicht auch zu Felde liegen,
Nicht auch geharnischt seyn? Ein unverzagter Held
Von grossen Eltern her, der seine Sinnen stellt
Auff Ruhm, so ihm gebührt, wil billich mit der Spitze
Deß Unrechts Rächer seyn. Natura hat die Hitze,
Die Liebe der Gefahr und grosse Waffenlust
Nicht ohngefehr gepflanzt in eine solche Brust.


Doch hatte niemals tiefere Macht Dein Blick,
als da du Abschied fühlend still am Ufer
standest, schwandest; nur Dein Auge
blieb und bebte über den Wassern.


Fried im Himmel!
Rufft der Engel Heergetümmel:
Krieg auff Erden!
Ach! was will es immer werden?
Soll ich von dem Siegen sagen/
Oder zagen?
Hört/ die Engel singen wieder!
Aber leider! unsre Lieder
Sind in Eile
wie die windgeschwinde Pfeile/
Von dem Widerhall zergellet
in den Halß zu ruck geprellet.
O ihr Himmel regnet Feuer
auff das Teufflisch Vngeheuer!
Seht die Schwefelblaue Nasen
rasen/ blasen:
daß die kriegerische Flammen
brennen Liechterloh zusammen.
Ich bin gantz auß Furcht erstarrt: muß die Reden nöthen
wann ich den Ertz-Engel Streit/ und den Kunst-Poeten/
den das teutsche Nordgau rühmet/ recht beloben will/
O ihr Eißgefrorne Musen schweigt nur dißmal still.


E quando fu a˙ Nnìmisi arrenato
Vendé ' cavalli, e no˙ lli diè per Dio,
e trassesi li sproni ed è albergato.


Ne hadd hátratérni szégyenséggel
Az te szegény nyomorult szolgáidat,
Fordítsd hozzájok te nagy jóvoltodat,
Hogy nevedet dicsérjék víg szívvel.


苦寒坏我千竿绿
好雨还催众笋长
痛饮虽无嵇阮客
瓢尊一试午阴凉


De noite a cabeça empurra,
Sua, mas não dá cavaco.
Seu pensamento é a burra;
Levasse embora uma surra,
Não saía do buraco.


Csak most érezte először, nagyon,
hogy fáj így lenni, lelki-egyedül –
hogy nem igaz a szerenádok hangja,
mely éjenként álomba hegedül:
azokban csak a felkorbácsolt vágyak
fojtott-erejű szenvedélye ül.


But She to Morrow will return:
, be Thou to Morrow great;
Thy Myrtles strow, Thy Odours burn;
And meet Thy Fav'rite Nymph in State.
Kind Goddess, to no other Pow'rs
Let Us to Morrow's Blessings own:
Thy darling  shall guide the Hours;
And all the Day be Thine alone.


Sey du Petrarch, mich zu besingen!
Und ich will deine Laura seyn!
Doch stürme nicht mit Bitten auf mich ein,
Sonst kann ich keine Laura seyn;
Denn ach! du würdest mich bezwingen!


De én szemébe néztem a halálnak,
Ott fájó sebeim gyönyörre válnak,
És vége nincs a rózsatüzü nyárnak.


Und da es morgens taget,
Der Wächter hub an und sang:
»So ward mir nie kein Jahre,
Kein Nacht noch nie so lang,
Denn diese Nacht wollt nicht vergehn.
O reicher Christ vom Himmel,
Wie wird es mir ergehn.«


Ein jeder Zoll Genie,
Ein Volksmann, ein Poet,
Scheint er mir öfters, wie
Ein biblischer Prophet.
Das ganze Viertel kennt
Und ehrt in ihm den Führer,
Der oft im Parlament
Auftrat, ein wilder Schürer.


yok olacak da değil,


Lovon jő, nem gyalog,
Lovon jő, hallgatag:
Komor erő.
A piros alkonyat
Mögötte jő
És megnöveszti furcsán, feketén.


Gantz sehr demütig kommet er,
das er dich nicht erschrecke,
Geritten auff eim füllen her,
das er sein macht verdecke:
Aber jdoch
so sigt er noch,
vnnd richtet auff mit freuden
Durch demut gros
sein reich on mos,
das ist ein sighafft reuten


Rozmysli se, buď mi řekni:
,Volím nejkrásnější ženu!‘
k nohoum božské tváře klekni,
neb smrt přijmi za odměnu
smělé hanebnosti.
Květ-li rozkošnosti
chlup má hanobiti!
Ciť mé statečnosti!
Chci tě rozdrobiti.“


莫道无人径亦穷
尚馀碧筱伴青枫
白云不是从天降
坐看生从翠崦中


A naše vůle byla čistá.
Nuž, debateři, pojďte sem!
Zde naše pušky, náboj, místa –
kdos nespokojen, vem je, vem!


Este monte de cruces coronado,
cuya siempre dichosa excelsa cumbre
espira luz y no vomita lumbre,
Etna glorioso, Mongibel sagrado,


Wer hette diß gedacht? Noch ist es so weit kommen,
Ein frembdes Glücke hat den Necker eingenommen
Sampt unsrer Hirtentrifft und mich hinweggejagt
Von dessen Bühels Ruhe, wo Jette wahrgesagt.


De un blanco armiño el esplendor vestida,
Los blancos pies distinguen de la nieve
Los coturnos que calza esta homicida;
Bien tal, pues montaraz y endurecida,
Contra las fieras sólo un arco mueve,
Y dos arcos tendió contra mi vida.


Da, wo im Mitternachtshain auf Scheidewegen
Feen wandelten,
Cypressen den Thau herunterrauschten
Auf mein entblößtes Haupt;


Čí jsi bylo, dobré dítě,
že tu žádný neplakal?
což ani nepohřeší tě
ten, co tobě život dal?


Was mit Beben
Jedes Leben
Hat ergriffen, jeden Mann,
Geist der Zeugen,
Der nicht schweigen
Und sein Heil verläugnen kann;


Patřte, kterak slunce v plné slávě
Diamanty seje drahé v trávě!
Jak se to dolem
Kolem
Budí a rojí!
Bukač veselí se v hrázi,
V mlázi
Na proudu srnec se kojí.
Větříků čerstvotu ranních dechne milé vání,
Mladínké vám tvorové jitro chvěje okřání;
Z lůžka lidé vstaňte a vzdejte přírodě dík.
Konopky ve kři radostně dávno již pějí,
S vrcholky jabloně písně pěnkavy znějí;
Včela pracná v kvítí hučí,
A medák v bodláku bžučí,
Brouka i červíka hemzání již bere znik;
Tvorové se spojte, jen ve světě kde jste,
V dalekosti své díky tam přírodě neste.
Ona vám břečtan ku břeku váže,
A metat kláskům žita se káže,
Sedmikrásy seje v trávě;
K její slávě
Větříci chvějte,
V květných dolích slavíci pějte;
Písně se pak veselé lidu k oblaku valte,
Přírodu chvalte!


Welchen, nebst viel andern Gaben
Kräft- und Sinnen, gar vielleicht
Andrer Erden Bürger haben,
Die Gott ihnen dargereicht,
Daß auf mannigfache Weise
Die verschied'nen Himmels-Kreise
Seine Grösse sollten sehn,
Und Sein' Allmachts-Kraft erhöhn.


Mit Dir ringend, Dich bezwingend
Halt' ich, wie einst Jacob, Dich.
Mußt gewähren mein Begehren,
Nimmst in Deinen Himmel mich.


净土莲曾几度开
游人今日有宗雷
高僧若结云中社
谁更攒眉不肯来


Už spěš!“ A třetí muže sklon –
a z rakve zavzněl žalný ston:


Lebt wol vergnügt, ihr Höhen und ihr Tiefen
und die ihr drinnen lebt!
Der Geist, der auf euch schwebt,
läßt Tau und Reif und Segen auf euch triefen.
Die Doris ruft mit tausent Najadinnen:
Auf, Chloris, auf mit tausent Napäinnen!


Na vysoké leše
sedí motýl,
je všecek unaven,
nehne křídly,
jeho černé oči
svítí,
dlouhým sosákem
ssaje med
z kalichu květu.


Za spolky se vážně nesl
mnohohlavý sbor duchovní:
samí skromní moudří lidé,
úctyhodně živeni.


„V zármutku, můj králi, žiju,
žal moh moji matku zdráti,
zřím však vraha svého otce,
sotva den že začne pláti!


Wohl ist es schön, die schöne Welt durchfliegen,
Wo immer neue Wunder sich erschließen
Im Schauen und im Staunen sich zu wiegen,
Natur und Kunst begeistert zu genießen.


Da schritten wir vereint auf Rosenspuren,
Da saßen wir genüber uns im Wagen,
Wenn wir zum Wald – wenn wir zur Oper fuhren!


Die uns Alles gewährt,
Die das Lied uns verklärt,
Ihr gesegneten Ufer und Auen!
Wem das Leben ihr gabt,
Dem kräftigt und labt
Ihr die Seele mit stolzem Vertrauen!


Wenn du, mein Pilger, willst in Himmel dich erhöhen,
So mußt du nahezu grad übern Kreuzweg gehen.


A kdysi – noc to byla bouřlivá –
se zjevila jí matka nebožka
a podala ji prsten čarovný –
(Káče se hrůzou vlasy ježily) –
„Ten prsten v cestu hoď,“ tak pravila,
„a dojdeš cíle, štěstí, poklidu.“


Šeď rozteklá a sychravá vzduch plní,
zem’ zasypává vlhký popel noci,
a mraky vinou se a dmou a vlní
jak draci příšerní a hladní mloci.


Sprach: »Schöne, junge Dame,
Weshalb kam ich zu spät!
Würd' wahr jetzt die Annahme
Daß man noch leben tät,


"O! yes, Sophrosyne, see here
The sweetest flower of all the year;
But 'tis not mixed among the rest,
I ever wear it in my breast."
So saying, show'd the Lily fair,
The Valley's pride, was shelter'd there;
Then Innocence her emblem knew,
And own'd how strong the likeness grew;
And own'd, too, that no other flower
That shows its face at any hour,
Could e'er so tenderly declare
'Twas half so spotless, pure, and fair.


Aus der Thür des Hauses tritt
Ein Herr in feiner Tracht,
Grüßt zurück
»Gute Nacht!«
Und kommt gegangen,
Leise trällernd.
Mit kaltem Blicke
Streift er die Gestalt am Gitter
Und geht, sein Liedchen pfeifend,
Grade zur Laterne
An der Straßenmündung.


Nehty čistil Géza, při té práci, –
zdálo se, že smysl pro vše ztrácí,
jak by ani Vláďu neslyšel,
z nenadání nonšalantně děl:
„Ah, citronů země! Zajisté
v Monte Carlu s Valdou byli jste?
Mám též odtud upomínky cenné,
v paměť mnohý moment na vždy vryt!
Jaké dojmy shledáš netušené!
jenže draze nutno zaplatit!
Eh, ať po světě se rozprchává
naše jmění, za to roste sláva,
český národ světovým se stává!“
Vzkypěl Vláďa. Výsměchem to znělo,
stejně odseknouti se mu chtělo,
mávl však jen rukou. „Řekl jsem:
nechci život skončit za pluhem,
a být hospodyňkou ve snu ani
nezdálo se mojí zlaté paní.
Výš nad tyto hroudy! výše! výše!
dole dusno. Všady jinde spíše
najdu pochopení, místa dost
pro své síly, vlohy, zkušenost!“


Er ging spatzieren in den grünen Hain.
Fragt nicht, warum ich weine!
Um dort zu schlummern ein Stündelein.
Mein Leid weiß Gott alleine.


Und wann offt schon
Sich Daphnis erzeiget
Sehr übel geneiget/
Als wann Er nunmehr
Erzörnet/ sich fehr
Gemachet hätt' darvon;
Bleibt Er doch an der Thür/ 17
Und schaut/ wann dein Hertz bitter/
Heimlich durch das Gegitter
Mitleidenlich herfür.


Ich seh sie fort zum alten Kirchlein wallen;
Schon hör' ich fern das fromme Lied erschallen;
Die Orgel tönt, die Herzen sind entzückt.


Nie hab ich mehr solch klugen Blick gesehn
Und so lebendig-ruhig, fein und glühend;
Hellgrün war sie, ich sah den Odem gehn
In zarter Brust, blaß, wie ein Röslein, blühend.


俗意未能免
高情谁与论
惟怜今夜月
依旧照衡门


»Allerdings sehr eigenthümlich, aber lästig und beschwerlich«,
Meint' ich, »kürzer wär's, man spräche miteinander wahr und ehrlich!«
Und es schmeichelte mir höchlich, daß der Gardelieutenant
Diesen Ausspruch »kolossal gut!« und »auf Ehre, reizend!« fand.


Dann wirst du wieder schallen,
O Wort voll Mut und Trutz,
Dort in der Herberg' Hallen,
Die der Gerechten Schutz!
Wirst bis zum Eiland dringen,
Wo matt sein Auge brach;
Wirst am Gestad' verklingen,
Wo sterbend noch er sprach:
» Jacta est alea ! Ich hab's gewagt!«


A te le braccia e l'animo
De la Narenta da l'irriguo piano
E di Cettigna indomita
Dal pinifero vertice montano


Freundlich winkt mir sein Bild , wenn ich Dich einsam betrachte.
Still und schweigend wie Du, wandelt Er ferne von mir.
Aber es nahet mir hold auf muthlos umdämmerten Bahnen,
Sanft wie Dein leuchtender Schein, seiner Erinnerung Gruss.


Elle est, courant, la haine au front, sur le rivage,
Hermione, mêlant sa plainte au flot moqueur ;
Elle est Chimène, ayant en sa fierté sauvage
Une goutte de sang de taureau dans le cœur.


Ó tichý kláštere, prostý a bělostný,
máš v chladných světničkách radostný klid!
Denně na hodinu ráda tam pospíchám
tep srdce bouřlivý ukonejšit!


露叶堕清响
隔烟闻暝舂
夕岚那可拨
月照山重重


对盘双陆打黄金
挂树朱笼赌百禽
不是爱他延日子
免教提起别时心


O lichtes Strahlen dieser holden Blicke!
Sind's Himmelskräfte, die sich aus euch gießen?
Lächeln, willst du auf rothen Lippen sprießen,
Ist mir, als ob ich Himmelsfrucht erblicke.


Vino e ferro vogl'io come a' begli anni
Alceo chiedea nel cantico immortal:
Il ferro per uccidere i tiranni,
Il vin per festeggiarne il funeral.


no velará en tu lecho;
ni huirás la cúita y agonía,
el último despecho;
ni la esperanza buena en compañía
del gozo tus umbrales
penetrará jamás; ni la Meguera,
con llamas infernales,
con serpentino azote la alta y fiera
y diestra mano armada,
saldrá de tu aposento sola una hora;
y ni tendrás clavada
la rueda, aunque más puedas, voladora
del Tiempo hambriento y crudo,
que viene, con la muerte conjurado,
a dejarte desnudo
del oro y cuanto tienes más amado;
y quedarás sumido
en males no finibles y en olvido.


野菊秋深满意黄
一川禾黍拥人香
悬知岁乐农无事
已见茅檐压酒尝


Dort liegen Herrn Hartmanns Schriften,
Weiss Teufel, der Kerl hat Recht –
Ich möchte die Welt vergiften
Mit meinem Stiefelknecht!


Und als nach manchem schweren Jahr
Er wieder Herr vom Lande war,
Da hat er alles wohl bestellt,
Und hieß ein Freund von Gott und Welt.


poiché sei giunto a stato sì eccellente,
che intendi solo ad opre alte, immortali,
e di volar al ciel trovat'hai l'ali
dietr' a un angel divin felicemente,


蓟门秋草万山青
送尔天风下渤溟
紫气从今蔽南斗
何人更识使臣星


Most, kitisztúlván szeme fellegéből,
Látja, hogy még élsz, hogy örűlsz szerencsés
Változásodnak, soha nem halandó
Mennyei polgár!


Vogellieder,
Vogelweise,
Klangen wieder
Ernst und leise
Tief in meiner Brust.


Dnes my nesoudíme. Dnes tím našim lánem
šeptá jen a šumí Ducha vanutí.
Zatím té své setbě vypros před svým Pánem,
ať si zdravím svým i místo vynutí!


A morte dá nos velhos e nos moços;
Ninguém se escapa da carranca feia
Depois de preso em seus calabrês grossos.


Hledě vesel na ně nepočítám daně,
škodu nebo zisk,
naslouchám jen plesu skřivánčího trylku,
který s výše trysk’.


vor und aus und zeichnet, wennschonhin
mitbedauernd nebigen Betreff,
Korf . (An die Bezirksbehörde in – ).«


Que Diciembre de Agosto le sirviese,
teniendo el cielo al campo reducido,
sembrando aquí sus lágrimas el fruto?


Bald einsam träumen von geliebten Augen
Und mit dem Traum die Gegenwart betrügen,
Bald mit den Freunden bei gefüllten Krügen
In leichtem Witz der Toren Werk durchlaugen:


Abermahl ist Eins dahin
Von der Zeiten Anbeginn',
Abermahl ist dieses Jahr
Wie wir selber wandelbahr,
Es ist nunmehr alt und kalt;
Höret, wie die Zeitung bald
Von dem Neüen Jahr' erschallt!


Čemu já ujdu a čeho se ušetřím?
Lépe je chvíli jít ošklivým povětřím,
než celý život jít psotou...


Wenn ich's recht betrachten will
Und es ernst gewahre,
Steht vielleicht das alles still,
Und ich selber fahre.


Desmesurada puente Segoviana
cuyas bolas y fábrica severa
forma son de tu padre Juan de Herrera,
con que tu hermano el Escorial se ufana


Klärchens Vetter, Heinrich ist es,
Den des Mädchens Flehn bewogen,
Daß der Krieger auf des Kerkers
Prevotalwacht ist gezogen. –


So bringe nun den Herren
Gewalt/ Krafft/ Ehre/ Stärck und Macht/
der Thür und Thor will sperren/
verriegeln dich zu Tag und Nacht/
daß dir die Sonn am Tage
mit Hitze nicht kan bey/
daß dich der Mond nicht plage
deß Nachts mit Raserey/
der Herr/ wilt du weggehen/
wird mit dir gehen auß/
und wider heim/ stets stehen
bey dir in deinem Hauß.


Kdo uskutečnil toto dílo?


Was prahlt ihr Wälder stolz mit eurem Grün,
Schon seh' im West den Wetterstrahl ich glüh'n.


Als nun die Fee dem glatten Schiff entstiegen,
Fand sie am Quell, dem Meeresstrande nah,
Im frischen Grün den jungen Ritter liegen,
Der süß erstaunt das holde Schauspiel sah.
Er wähnte längst in Träumen sich zu wiegen,
Und glaubte nicht, was um ihn her geschah.
Kaum ließ sein Mund den leisen Athem hören,
Aus Furcht, das zarte Luftgebild zu stören.


Die Buchenstämme stehen
So schwarz im weißen Schnee,
Seinen Schlafbaum sucht der Bussard,
Zu Felde zieht das Reh.


Esta fuente me habla, mas no entiendo
su lenguaje, ni sé lo que razona;
sé que habla de amor, y que blasona
de verme a su pesar por Flori ardiendo.


Und frühe beim Morgenrot
Der Fischer kommt mit den Flechten;
Am Tage drohet der Tod,
Die Rache schafft in den Nächten.


Brigitte warf sich vor ihr nieder,
Sie sei gewiß nicht mehr so dumm;
Den Abend aber schlief sie wieder
Bei ihrem Individium.


Welcher vmm vnser seligkeit
starb vnd fuhr zu d' Höllen,
Am dritten tag mit herligkeit
auffstund von Todtes quelen.


così non dié chiamarsi omo infelice
chi può fare opra onde ne acquisti onore:
ecco Cesare in polve, e ancor non mòre,
e del ciner rinasce la fenice.


Dítě mé zdřímlo, žena tiše
odchází vedle z pokoje.
Na stole z růží vůně dýše,
v duši mé ticho, ticho je!


Eine Hand,
Vogelfittichleicht,
Ward schwer und sank
Von den Tasten.
Ein Mund,
Weich und üppig, wie die Frucht des Südens,
Und würziger Süße voll,
Wie die Muskatbeere an den Hängen um Bozen,
Ward starr und herb
Und lächelt nun nicht mehr.
Und zwei Augen sind erloschen, die leuchten konnten,
Wie das Ja der Braut leuchtet durch Kirchendämmerung,
Und der Ruf des Knaben leuchtet in der Frühe,
Wenn die Gassen noch dunkel sind,
Und wie das Wort des Mannes, der einen Freund tröstet.


S'una candida fede, un cor sincero,
una gran riverenza, una infinita
voglia a servir altrui pronta ed ardita,
un servo grato al suo signor mai fêro,


Mir ist, als wenn wer vor der Tür stände –
Als wenn scheue Hände
Klopfen wollen – –?


¿Qué tiempo impersonal ven tus ojos, cuando miras
de frente y callas?
¿Tiempo de brumas desgajadas en las cumbre
de una tarde amortiguada que se acaba?
Ya no hablas, solo miras
Y parece que asesinas, cuando callas.
No pronunciar nada en un momento,
es pronunciar a un tiempo mil palabras.
Palabras barridas por el viento
y que al final no sirvieron para nada.
La mano del viento amontonó tus palabras
y las esparció luego por el aire,
por encima de las nubes, de las olas,
por encima de las cumbres arriesgadas,
por encima de tus ojos suspicaces,
por encima de intenciones solapadas.
Cerraste de un portazo los ojos atrevidos,
repletos de miradas
y se rompió en mil pedazos de repente
el cristal delicadamente tenue de tu alma.


敛尽同云放日晖
寒光凛凛透重衣
扁舟清晓寻溪转
髣髴王猷访戴归


Dem Lamm floß, diesen stand das blut,
Die apostel des Herren sahn


Kiszállunk a vad nép köréből,
S szedvén a gráciák kezéből
Nem hervadó virágokat,
Bennünk a szépnek hű szerelme,
Viruló csend és józan elme
Veszik lakásokat.


Sie liebet mich, um die ich mich bemühte! – –
Groß ist mein Glück, und, wie der Himmel, hoch.
Noch eine Huld, ihr Götter voller Güte,
Gewähret mir: ach! diese Eine noch.
Soll mich einst Aurora haßen,
Die anitzt für Liebe girrt:
Ach! so laßet mich erblaßen,
Einen Tag zuvor erblaßen,
Ehe sie mich haßen wird!


Ještě slůvko. Ignácia Otce
– psala jsem ti o něm dřív už snad?
Je to ten, jenž doved přehluboce
poutníky až k slzám rozebrat –
toho stihl pánbů obtíží:
tak mu začlo svědčit jídlo, pití,
že ti stloustl skoro na díži,
jež nemůže místa pozměniti.
Žádný schůdek není pro něj možný,
žádná židle, žádná kazatelna –
vše by rozbil a se zabil zcela,
vidíš, co dar boží v lidech dělá! –
teď v své jizbě leží Otec zbožný,
slova jeho tklivá, spasitelná
neuslyší nebohý náš lid,
až si přijde ke mně zatesknit!


Stýská sobě Jeho Veličenstvo:
Drze jaksi, téměř bez respektu
začíná se mluvit ve Francii
s Majestátem krále. Jak ta šlechta,
tak ta canaille si mnoho troufá.
Vzpomínám si: když se Soubise vrátil
od Rossbachu, vidím, kterak šlechta
při lever má vesměs mračné tváře.
Ptám se prince Conti blahoskloně,
kde že důvod, že se nerodí nám
spolehlivých dobrých vojevůdců?


Dein herschafft wäret für vnd für,
des krafft besteht von junen,
Die macht deins Reichs, sein sterck vnd zier
ist das sich trösten künnen
Deines gewalts,
man du erhaltst
so jmandts fält vnd sincket,
Vnnd tröstest die
zerschlagnen hie,
das keiner nit ertrincket.


Ha pedig gyógyfürdőt használ beteg ember,
Ez aztán egy egész tudományos rendszer.
Itt kimérve minden: étrend, hőfok, óra,
És csak így használva, válhat az hasznodra.


"Non n'èite, parce, spogliata che llo ne sia 'n placemento;
la spirital amistanza granne ne ài vestemento;
usato è che ietta gran vento e multi se ci ò tralipato".


Nein, ich will kein Loblied krähen,
will nicht singen für euern Fraß;
nein, ich will euch lieber schmähen
mit meinem großen, schönen Haß!


Du läßt dich binden und dich zwingen
Unschuldig doch in sanftem Sinn,
Du läßt dich führen, schlagen, dringen,
Du stilles Lamm, zur Schlachtbank hin.
Ach, mach mich dir auch so gelassen,
Ach, bind und führ mich ewiglich,
Gib, daß ich schweige gleichermaßen,
Wenn andre Menschen plagen mich!


Da kam das Stöckelein,
Und schlug das Hündlein,
Das da hat gebissen das Kätzlein,
Das da hat gegessen das Zicklein,
Das da hat gekauft mein Väterlein,
Um zwey Schilling Pfennig,
Ein Zicklein!


Tu, fero Amor, tu che gli strai di queste
voci drizzasti al cor del giovinetto,
narra non men l'acerbe piaghe infeste,
onde tua forte man gli aperse il petto:
ché farle in qualche parte or manifeste
a la mia musa è disegual soggetto,
né potrebbe cantando alzarsi al vero,
ov'alzar tu sol puoi l'altrui pensiero.


Venus hat sich, wie bekannt,
Zum Adonis selbst gewandt,
Vnd mit jhm so manche Nacht
In der Liebe zugebracht.


Welch Glück, so hoch geehrt zu werden
Und im Gebet vor Gott zu stehn!
Der Herr des Himmels und der Erden,
Bedarf der eines Menschen Flehn?
Sagt Gott nicht: Bittet, daß ihr nehmet?
Ist des Gebetes Frucht nicht dein?
Wer sich der Pflicht zu beten schämet,
Der schämt sich, Gottes Freund zu sein.


أُحسُّ به عنِّي قليلاً تَغَيَّرا
فإن كان ذَا يا موتُ لا تَتَأخَّرا
فليست حَياتي بعدَ ذا بجَليلَةٍ
وأيُّ حياةِ لي وعيشي تَكَدَّرا
أَإِشراقةٌ من وجهِ مولايَ بُدِّلت
بإعراضِه يا ليتَ شِعريَ ما جرَى
أقُولُ لنَفسي ذاكَ منكَ تَوَهُّمٌ
فتَهمِسُ لي ما بالُه قد تَكَدَّرا
ومولايَ إن تُشرِق بوَجههِ بَسمَةٌ
تَعُمُّ الورى طُرًّا فَتَبتَسِمُ الورَى
إذا كان مِن واشٍ فليسَت تهمُّنِي
مَقالةُ واشٍ فالحَقيقةُ قد تُرى
وإن من ملالَةٍ فأمري إلى الذي
يَرُدُّ مَلالَ القلبِ حُبا مُبَررَا
وإن كان مني ذاكَ مَحضُ تَوَهُّمٍ
فبينَ يَدى مولايَ أجثو لِتَعذِرا
فذلك من حِرصي الشَّديدِ على الوَلا
ومن فرطٍِ إخلاصي إلى حين أُقبَرا


que vertiera al nacer ya el cuello inclino,
ya de la Religión me cubre el manto
¡Adiós, mi madre! ¡Adiós! El peregrino


Fin che venimmo a questa isola bella
di cui gran parte: Alcina ne possiede
& lha usurpata ad una sua sorella
chel padre gia lascio del tutto herede
perche sola legitima havea quella
e come alcun notitia me ne diede:
che pienamente instrutto era di questo:
sono quest altre due nate di incesto


Yace entre yerba y zarzas el altar escondido;
y la fuente que cae gota a gota ignorada,
va con su son quejoso llenando la hondonada.
Es la Ninfa que a solas llora un eterno olvido.
El inútil espejo que se tiende bruñido,
apenas copia el vuelo de paloma azorada,
y la luna que boga por la extensión callada
refleja allí su triste rostro empalidecido.
Pastor errante, a veces se acerca en el verano;
bebe, y en losa antigua, del camino a la vera,
riega un poco del agua que le sobró en la mano,
Ademán heredado hizo con fe sincera,
y sus ojos no vieron en el altar romano
el vaso libatorio y al lado la patera.


Inda não julga bastante
Dos comestíveis a falta,
E o farelo à espera de alta
Do paiol vai para o sol
E do sol para o paiol.


rým hledám k slední nedopsané řádce...
O, s Musou v klíně usíná se sladce! –


Hoffnung faßt in sich der Zukunft Ewigkeit,
Ewig hält Erinn'rung die Vergangenheit.
Und so hast du, wie die zwei dir stehn zur Seiten,
Herz, in jedem Augenblick zwei Ewigkeiten.


Над окованной льдом глубиной я иду,
И гляжу, и скольжу я на льдЛучезарна поверхность холодного льда,
Но темна подо льдами водТам в студенных садах, в тишине темноты,
Цепенея, белеют цветДотянулся до льда несвободный цветок,
Но на воздух он выйти не моИ в душе у меня хорошо и светло,
Что-то к сердцу от сердца дошлО, лелейный цветок, ты дождешься весны,
Подожди в тишине глубинЕсли даже теперь и пронзил бы ты лед,
Этот воздух расцвет твой убьеО, прекрасный цветок, подожди до весны,
Ты увидишь все лучшие сн


Vše ztraceno je. A vím, zapomenu
těch něco srdcí, která zbyla mi –
svou nechám duši trpět usmířenu
a ztracenými trpět touhami.


„Alattam az erdők koronája zúgott,
Folyó nagy vizeit terelé Napnyúgot,
Emberi kéz földet túr vala, mint hangya,
Fekete a rónák legeletlen hantja.


Hallen und Paläste sprechen,
Daß der Held im Wallzerbrechen
Auch im Bau'n ein Zaubrer ganz,
Blumen pflanzt er, Bäume, Reben,
Und so ruht sein Heldenleben
Wie ein Schwert im Blumenkranz.


Vy s lidem trpíte, jste povždy skrovni,
jak on je sám, ač veleti by měl,
jak vrány vám, již pěvcům chtí být rovni,
ta cháska drzých čel.


Del fresco seno ya la blanca Aurora
perlas de hielo puras esparcía,
y con serena frente alegre abría
el resplandor süave que atesora.


Kolem této oslavené hory,
Kdežto na tisíce Míšňanů
Kleslo Žižkovými pod prápory
Před branami statných Pražanů,
Teď se vine dálné od prostory
Mnoholičných spona občanů,
A ty stíny našich zbojných dědů
Žasnou, že bez války jdeme k předu!


„Vůdce povstalých to křesťanů!“


O die Banner! Wohl zertreten,
Nicht bezwingen konnt' ich sie,
Und der Klang der Siegsdrommeten
Scholl wie Trauermelodie,
Und das Auge mußt' ich senken
Vor dem hingestürzten Aar –
Soll ich noch an Mühlberg denken,
Denken noch an Villalar?


Que con perfume encanta Sacromonte y Alhambra,
Del Albaicín las calles en noches embrujadas.
Y a finas azaleas de pulcra filigrana
Y a radiantes claveles que a brunos ojos guardan.
La sequía y ardores su blandura quebrantan;
Sus efluvios fragantes, la sequedad apaga.
Deslucen los mensajes que desde las persianas
Captan apuestos mozos que rondan las calzadas.
Noche, luna y luceros, frescor de madrugada
Necesitan las rejas y cierres de Granada
¿Adonde irán los mozos si en penumbra celada
No catan el olor de búcaros y plantas?
Que adornan entre nardos, los ojos de la amada,
De abéñula cercados y alguna vez de lágrimas.


— Oimè lassa! a che m'hai tu condotta,
Pandaro mio, e che vuoi tu ch'io faccia!
Tu hai l'onestà mia spezzata e rotta,
io non ardisco di mirarti in faccia.
Oh me lassa, me misera, a che otta
la riavrò io? il sangue mi s'agghiaccia
intorno al cor, pensando quel che chiedi,
e tu non te ne curi e chiaro il vedi.


Adiar
odiar
ode e a
As vogais se espalham
no céu da boca
e o sopro adiado
imobiliza
a língua
em forma de
 Morfologia


Lo abandona el amigo y el magnate;
la Envidia hiel en sus heridas vierte,
¡y el pobre! «con las ansias de la muerte»,
ni maldice, ni llora, ni se abate


Dokud moje píseň
Bude tobě zpívat,
A o lásce matky tvojí
Bude se ti snívat.


Álmodám tavasszal,
Szép, derűlt, virágos tavaszi napokkal;
Zöld berek aljában susogó szellővel,
Csevegő patakkal.


kik egymással abban szinte versengenek,
hogy a melly fótokat belőllök csentenek,
azokkal csak azért tündökölhessenek,
hogy classicus névvel dücsőítessenek?


Děvče blíže vody
Sbíralo jahody,
Spatřilo myslivečka;
Láska ji pojala,
Ona ji přijala
Do mladého srdéčka.


Ticho. A na pravo, v Ievo
půlnoc. Jdeme jak stíny.
Dva lidé, vyhnaní z ráje,
z kouzla domoviny.


vidi colui che sola Euridice ama,
e lei segue a l'inferno, e, per lei morto,
con la lingua già fredda anco la chiama.


Hlasy zněly: „Proč ty rukou smělou
hostinný náš rušíš věčný klid?
Vari odtud, kde je stráží bdělou
Žižkův padlý bohatýrský lid.


Distichen sind wir. Wir geben uns nicht für mehr noch für minder.
Sperre du immer, wir ziehn über den Schlagbaum hinweg.


Ein rosenrother Stein im goldnen Reif,
Das war des Mädchens Schmuck? Verstand ich's wohl?


byl jako myšlenka, jež bez oddechu,
stesk únavy své kryjíc v krátkém vzdechu,
se dále noří v záhad šeré taje.


Doch den einen von den Wachen
Seine Kameraden schelten,
Denn er schweigt bei ihrem Jubel,
Hebt auch seinen Becher selten.


御沟绕殿细无声
飞洒彤墀晓气清
开到石榴花欲尽
阴阴高柳一蝉鸣


Übermorgen in acht Wochen
kommt der Weihnachtsmann;
wenn du dann noch immer plapperst,
was bekommst du dann?


Durch das Plůt seines Bunds so theur
lößt er die gfangnen aussen
Von der Grubē sehr vngeheur,
darin kain Wasser sansen,
Sonder voll Not,
voll Sünd vnd Tod
vnd allem Greuel ware:
Die hat Er nun
durch sein gnugthun
zerstört, befridigt zware.


¡Ay puerta de la gloria de Cupido,
y guarda de la flor más estimada
de cuantas en el mundo son ni han sido!,


„Já navrhuji vám tu dnes Luisu Michelovou!“


Kleine, aber doch dabey ganz zu deinen sachen: halte sie von feinden frey, sie und ihre nachen.


Ať zpívá o přívalu velkých moří,
jež zaplavila v bouřném rozvlnění
svět předpotopní, prostý, gigantický,
a pohřbila jej pro nás v hloubkách země.


سقى العقيقَ فالديّارَ فاللّوى
سحائبٌ تضحكُ مِنهنّ الرُّبى
وجادَها هامي الغمام رائحاً
على رُباها غادياً كما تشَا
ولا خلَتْ عن أهْلها طول المدى
ولا تَخطّى نحوها صرفُ القضا
فكم بها مِن أغيدٍ مُهَفْهَفٍ
تَخْجَل من أَلْحاظِه بيضُ الظُّبىَ
له على رغمي كما شاء الهوى
مِني صَفا الودِّ ولي مِنه القِلَى
ساجي الرَّنا يَمشي بقَدٍّ أَهْيفٍ
يهزؤُ بالغُصْنِ الرطيب إنْ مَشا
يكاد غصنُ البانِ يحكي لينه
وقدّه يقولُ مَهْلاً لا سَوَا
أظَلّ مِن غرّتِه وفرعِهِ
مولَّهاً بين الصَّباح والمسَا
يسومني العاذل فيه سلوةً
ولي فؤادٌ عن هواه ما سلا
يا عاذلي واللهِ لو رأيتَهُ
لقيتَ مِنه ما لقيتُ من عَنَا
كم ذا أقضّي زمني في حُبّهِ
مُعَلَّلاً ما بينَ يأسٍ ورَجَا
وكم بوعْدِ وصله أَطْمَعَني
حتّى إذا اسْتَنْجَزْتهُ الوعْد لَوى
وحالتِ الأيّامُ دونَ وصلهِ
كأنما تحسدني على الّلقا
ما لي وللدّهر الخؤون لم يزلْ
عليّ لِلأَعداء سيفاً مُنْتَضَى
كَمْ ذا أغضّ مُقلتي على الأذى
منه وكم أَحْمِلُ ما يُوهي القوى
وهكذا كلّ جوادٍ سابقٍ
مِن الورى تعيده إلى الورا
يا طالما علّلتُ نفسي بالمنى
وما عسى تُجدي لَعَلّ وعَسى
لأَجْعَلَنّ الصبر لي خُلْقاً ومَنْ
يَصبرْ ينَلْ بصبرهِ أقصى المنَى
فربّ هَمٍّ قد عَرا ثم انْجلَى
وربّ يُسرٍ بعد عُسْرٍ قد أتى
كم فرجٍ قد جاء بعدَ شدّةٍ
حالَةٍ حوّلها الله إلى
أَمَا ومَنْ حجّ ولَبّى ودعا
وجاء بالدّين الحنيف المرتضى
لَو لَمْ يكن عليَّ دينٌ جائرٌ
ولم تكنْ عندي حقوقُ للورى
لأَرفضنَّ هذه الدنْيا إلى الأخرى
وحَسْبي بدلاً وحبّذا
وألْزم النّفس العفَافَ قائلاً
لِلْعُمُرِ المقبل كنْ كما مَضَى
ولم أُعاتبْ سيفَ حظّي إنْ نَبَا
ولم أَقلْ لِزَمني حتّى مَتى
لكن حقوق قد ثناني الفقر عَنْ
قَضَائها والحقّ دينٌ يُقتَضَى
وثقل دينٍ قد أذابَ جسدي
وترك الطَّرفَ سميراً لِلسُّهَى
عَسَى وعلّ فرجٌ مُعَجّلٌ
مِن خالقي يكشف همّاً قد عَرَى
ثم الصَّلاةُ والسلام ما بدا
نورٌ وما غاب الظلام واختفى
على النبيّ المصطفى أكرم مَنْ
أرسلَه ربُّ السمواتِ العُلى
وصنوه حيدرة الكرّار مَنْ
باهَى به الرحمنُ أملاكَ السَّما
والآل أَرباب التّقى أمانُ أَهْلِ الأرض
أعلام الهدى سُفن النّجا


Skončen tedy titanský zápas smyslů,
ztuhly v žilách kypící proudy krve.
Jaké ticho! Na prsou pěvce pouze
Crucifix leží.


Ich träumte tausend Lieder
Und alle schön und hold,
Sie hatten blaue Augen
Und Haare licht wie Gold.


Pak v ruce palmy, vavřín ve své kštici,
by mohla zářná chodit ulicemi,
a zpívat Hosana své vítězící!


Todo ese proemio fue tuyo,
Coronado de topónimos:
Monte de San Pellegrino. Con su gruta simbólica
Como los limoneros caraqueños.
Mondelo, bañando tu rosario desconocido.
La Vergogna, sin su razón de ser.
Colonna Rotta y sus panaros
Cargados de magia y de ternura,
Como los poemas de Paolo,
O los ojos de Antonia,
El perro de María
O la solidaridad fraternal de Marino.


Mne u srdce cos náhle bodlo,
tok slz mi vstoupil do oka: – –
„Což tušení mé s tím se shodlo?
„Tak brzy? Snad že do roka?“ – – –


Vše nadarmo, co snil kdy duch a čím krev spánků vřela,
vše nadarmo, vše ztraceno, už naděj odumřela
a leží, mrtvá, ztracená, ta drahá mrtvá v zemi,
a já jsem sám a na čele pot mrazný chvěje se mi.
Huronský váš křik šílený ten zajásal a pad’
do dumných žalmů pohřebních, jak šla ta mrtvá spat –
a jak jí v smrti, na čele pot mrazný chvěje se mi.


Ist diese Wahrheit allgemein,
Und trifft sie auch die grauen Alten;
Die auch den spätsten Leichenstein
Für ihres Wissens Gränzstein halten:
Was darf sich denn die Jugend viel
Um das zu nah gesteckte Ziel
Des kurzen Lebenslaufs beklagen?
Zehn Schritte minder, oder mehr;
Die achtet sonst kein Läufer sehr,
Wo niemand kann den Preis erjagen.


V něm chci hostit mnoho přátel svých,
velkýma by divili se očima,
jak už zlaté, velké květy má,
žel, jenž v jásot proměněn se vznes'
z prsti nejdražších.


Poiché indarno gioir quaggiù si spera,
Beltà mortal per la celeste io lasso,
Però che quella è un'ombra, e questa è vera.


يا ظلمة الزور كفي
فوق دجاكي البصائر
بالرغم عنك لعمري
نور الحقائق ظاهر


Glück und Segen und alles Gute
Gieß dir hernieder ein schützender Stern;
Könnt ich's erkaufen mit meinem Blute,
Oh, wie erkauft ich es dir so gern.


¡Qué bella es esa rosa engalanada
con sus rizados pétalos de nieve!
Al asirla tu mano blanca y breve
resplandeció la dicha en tu mirada


Wenn wir jemals einen Stein behauen,
Den nur Eigennutz zusammenhält;
Wenn auf das Gebäude, das wir bauen,
Auch nur eine Menschenthräne fällt;


Del mar, y no de Huelva,
los escollos el sol, los muros raya;
gimiendo el alcïón era en la playa
ruiseñor en la selva,
cuando pescador pobre
mucha despide red de poco robre.
Al que le escuchó en vano
golfo, a pesar del Norte, siempre inquieto,
se queja del Amor, a quien sujeto
obedece tirano,
en las prisiones bellas
de la esfera mayor de sus centellas.
Escollo cristalino,
a quien el pescador cuanto padece,
sentado en su crueldad, dulce le ofrece,
sin hallar el divino
canto alivio a sus quejas.
¡Triste del que a una roca pide orejas!


Fließ ab, fließ ab, du Tränenbad,
Für Leid kann dich nit halten.
Wasch ab all Sünd' und Missetat,
Das Herz ist schon gespalten.
O treuer Gott, hab' dein Gebot
In Wind und Luft geschlagen,
O frommer Herr, von dir so fer'
Die Sünd' mich hat getragen!


三尺荒坟百尺山
生身慈爱在其间
此情至死不能尽
日暮徘徊又且还


Du doctor bist von deren art,
die kleine witz und großen bart.


钱塘昔闻水仙庙
荆州今见水仙花
暗香静色撩诗句
宜在林逋处士家


Hádaly se dvě panenky
pro vdovce,
když máchaly sukýnky své
v potoce.


Náš pan správec ze služby vystoupil,
V hlavním městě tiskárnu si koupil;
V čem na nás se cvičil dlouhý čas,
V hlavním městě vykonává zas:
Tiskne, tlačí, obtahuje,
Sázet dává, korriguje.


春来多是为诗忙
老去怀山兴味长
见说宝峰东畔寺
鬓丝禅榻落花香


Herr Herzog, nein! nie werd' ich eigen!
Was Herrendienst und Hofesruhm!
Frei muß ich singen oder schweigen;
Dich soll ich loben und die Ahnen?
Nein, nimm zurück die Lehenfahnen:
Das Lied kennt nicht Vasallentum!
In meinem Herzen mahnt ein Klingen:
Auf, Walther, bleib' dir selber gleich, –
Laß andre Preis den Fürsten singen: –
Du sing' den Kaiser und das Reich. –


Zdvih’ k oblakům až člověk pochodeň.


Wir, die wir waren matt,
Sind nunmehr starck und satt,
Dieweil er hat gegeben
Die Nahrung' unserm Leben,
Dazu uns armen Kindern
Sein' überreiche Hand,
Wiewol so grossen Sündern,
Aus Gnaden zugewandt.


Aztán eljött a holnap
s még mindig süt a nap,
már november vége felé járunk
s még mindig langyos az őszi levegő,
még mindig vannak megírt levelek,
melyeket a gyászfekete fa-postások
nem adnak át a Halál kezébe.
És te zokogsz hajadat tépve
és rekedten kiabálod:
Ősz, hát még meddig kínozol?
Még meddig – meddig kínozol?


Ich mercke, daß in unserm Leben
Was Göttliches mit unter spielt;
Wer sich will zu den Sternen heben,
Und diesen Trieb nicht bey sich fühlt,
Muß endlich gar ein Spott auf Erden,
Ja, sich selbst Höll und Hencker werden:
Weil der, der sich am meisten quält,
Zu erst offt seinen Zweck verfehlt.


Still und stumm, still und stumm
Geht die Flamme kalt und blau
Um und um, um und um
Morgens in dem Tau;
Margarete, Margrete,
Der Hahn und der kräht,
Deine arme arme Seele
Nach Liebe suchen geht.


o  girassol  pensa:
leopázios!


Břehem Nitry tlupa jezdců táhne,
Dusot koní, šavlí divé znění
Hrůzu sype, až kam oko sáhne;
Zbujné písně v divém hlaholení
Z tisíc hrdel do oblak se nesou,
Až se rykem hory doly třesou.


Umřel! – A lev po své říši kráčí,
Pouště král, a z mocných útrob hřímá,
Na hrobníka pouště – Samum! – volá,
Jenž sen smrtonosný v písku dřímá;
Ten se vytýčí až v nebe strop,
Oblekne své pískovité roucho,
Zahalí vše v létavý svůj hrob.


El poema quiere
alumbrar con el verso
lo que el silencio clama.


Loď, jež moře protkla břitkou hranou,
mečem jest, a brázda, ta jest ranou,
kterou loď se drze rouhá moři,


Na hlavu mou sypala rudé květy,
pod jedovatou vůní jich modrala krev má.


Iustizia ci apresenta una vertute,
che abesogna molto a questo fatto:
la Fortetuden, con' a ree ferute
si se cce spezza e dice al ioco: "Matto!".
Le Sacramenta, ensemor convenute,
con le Vertute ànno fatto patto
de star ensemor e non sian devedute,
e la Iustizia sì ne fa 'l contratto.


Dunqua se cheri che è la raxone
per che omäi più te ti travagli,
i' te respondo: per questa caxone,


Und wie wir es hofften ein jeder, und doch
Zu sagen sich niemand getraute, so fanden
Wir's wirklich, als eine Strecke noch
Den Pfad wir gingen. Vier Palmen standen,
Und weiter noch sechs oder sieben, als Posten
In die grünende Ebne vorgeschoben,
Und unter den ersten vier ragende Pfosten
Mit Zweiggeflecht an den Seiten und oben,
Ein Haus, eine Hütte, von Menschen erbaut.
Wer mochte hier in der Wildnis wohnen?
Wir standen von Weitem und schauten und schauten.
Wer schilt uns, dass wir nicht gleich uns getrauten?
So standen wir lauschend und spähten umher,
Und jedem ging hastig der Atem und schwer,
Und klopfte das Herz. Doch alles blieb stumm.
Kein menschliches Wesen, kein menschlicher Laut,
Nur Rauschen des Windes im Grase ringsum
Und kräftiger hoch in den Palmenkronen.
Da fassten wir Mut und gingen gradaus.
Jens Jensen trat zuerst in das Haus
Und spähte und winkte uns näher. Wir fanden
Halb offen die Thür, und wir traten ein
Und waren im niedrigen Raum allein.


Lež tížila. Být volný jak ptáče
mně stesklo se, s druhy si hrát. –
A posléze přiznal jsem se jí, pláče,
že nemám ji rád.


Den Wissenden bedünkt hinwieder,
Das Wort so dürftig und so hohl! –
Ach! wozu singt man dann noch Lieder?
Und wozu nützt der Dichter wohl?


Lançaram-se os dados
no par ou pernão
e uns foram
outros nã
E houve saudades nos que foram
e revolta nos que não:
os que foram não voltaram
os que ficaram cá estã
Jogaram-se vidas,
como se jogam dados:
olhos sem luz,
membros amputados
e uns foram outros nã
Vida?  Amor?
Lançaram-se os dados: Par ou Pernão?


« Le royaume des cieux est comme un grain de blé
Qui porte en lui l’espoir de la moisson future.
J’apporte le salut à toute créature ;
Heureux celui qui pleure, il sera consolé. »


أُسائِلُ عَنْ أَنْسابِ قَوْمٍ عَرَفْتُهُمْ
فَقِيلَ هُمُ أَحْفادُ مَنْ كُنْتُ أَعْرِفُ


Sie ist's, die täglich ihm auch Blumen streuet,
Und seiner Kinder Schaar hüpft sammelnd um den Thron
Der Geberin; er nimmt aus ihrer Hand, erfreuet,
Der Blumen viel, zuletzt den sanften Mohn;


Šla přece, však když uslyšela
lkát umíráčku hlásný zvon,
zle úpěla: „Ach, kdyby také
radš zvonil v mého žití skon!“


O Grausahmkeit! wer zittert nicht?
Hie wird gantz ohn' erbarmen
Geschlagen in sein Angesicht
Daß heil und licht der Armen:
Der Himmels Fürst', Er selber Gott,
Er duldet so viel Hohn und Spott;
Der Schöpffer muß sich neigen,
Ja vor der Aschen schweigen.


长安生素月
流采媚朝阳
一照西宫去
凄清若有霜


A přece znova lákalo to,
tajemství nové bylo tu.
Snad národ má svůj kořen síly,
a ten nás vrací životu?
Snad lidstvo jím tu sílu drtí,
které se nikdo nevyhne?
Pojď, příteli, jenž nedáš smrti
vše, co se tady vylíhne!


Vidět až mušky v doletě
dojíždět s poštou o světě,
některá jak když ze hloubi
postilion si zatroubí.


Jistě ten blažený bývá,
náději kdo v Bohu mívá.


Ruhig ist er; denn noch kennst du die Qualen nicht,
Die die Lieb' in das Herz ihrer Vertrauten geußt,
Nicht den Kummer, o Daphne,
Den dein lächelndes Auge schuf.


A jindy smích a ples
své všecky zvonky snes’
ve čaruplnou směs
do tebe, česká písni!
A zní to žert a šprým,
na slepou bábu rým
si hraje taktem tvým
v nápadů šumné tísni;
květ samý, kam se hneš,
vznět, kam se ohlédneš,
let vánku, tak ty jdeš,
ó česká písni,
ve pentlí třísni!


Wir sind in den Frülings Jahren,
Lass vns die Gelegenheit
Forn ergreiffen bey den Haaren,
Sehn auff diese Meyen-Zeit,
Da sich Himmel, See vnd Land
Knüpffen in ein Heyraht-Band.


Ten pojem „národ“, příteli, ten hezky dávno zmizel,
už slovně jen se užívá, když politická svízel
ho někde zapotřebí má. A jinak žije trochu
snad v pošetilých vzpomínkách těch prostých z lidu hochů,
již našli v bouři světové svou historickou chvíli
a za svobodu národa se v dálných krajích bili.


汉使南归绝信音
毡庭青草始知春
蛾眉却解安邦国
羞杀麒麟阁上人


che queste tre potenze sopradette
sappian con diligenzia conservare
le virtù vostre ne' lor petti strette;


Laß mich nur die Feinde fangen:
Wenn sie feindlich trotzen wollen,
O so will ich freundlich lächeln,
Und geschwinde will ich scherzen,
Ich will was von dir erzälen.


este hidalgo lebrel, sin hacer caso,
alzó la pierna, remojó la esquina,
y por medio se fue su paso a paso.


E se fosse costei stata a Crotone
Quando Zeusi l'imagine far volse
Che por dovea nel tempio di Iunone:
E tante belle nude insieme accolse:
E che per una farne in perfettione.
Da chi una parte, e da chi un'altra tolse
Non havea da torre altra che costei
Che tutte le bellezze erano in lei.


Mich deucht, du nimmst es wohl zu Herzen.
Erhalt ich das in meinen Schmerzen,
Daß dir mein Feuer wohlgefällt,
So will ich heimlich gerne brennen
Und dir sonst nichts als dies bekennen:
Du seyst die Schönheit dieser Welt.


»Zu mir hinauf wohl manche sah,
Frug nicht nach des Auges Licht,
Und hätte gestanden ein anderer da
Statt meiner, sie merkt' es nicht.« –


Wenn's lange noch bleibet so eisig und kalt,
Verlernen wir Gänse das Schwimmen auch bald.
Stellt drum sich der Frühling nicht ehestens ein,
So lohnt es sich kaum, ein Gans noch zu sein.


No — tho' the palace bar her golden gate,
Or monarchs plant ten thousand guards around;
Unerring, and unseen, the shaft of fate
Strikes the devoted victim to the ground!


vedrassi che non è di valor dramma
tra noi, che non sia accolta nel perfetto
vivo mio lume, in ch'io mi specchio e tergo.


Levantai as saias das pudicas,
falai de seus joelhos e tornozelo
Mas sobretudo, ide às pessoas práticas -
Dizei-lhes que não trabalhais
e que viverei eternament
(Tradução de Mário Faustino)


Fürwahr ein Fremdling bist du,
Ein seltsamer Fremdling, o meine Seele,
In diesem Erdengetriebe.


Das Böcklein stutzt, das Flecklein schmutzt,
Und klüger macht das Niesen,
Doch Redlichkeit ihr Röcklein putzt,
Wenn Krieger Bohnen schießen.


Perlík v ruku stiskni svoji,
k silnici jdi a tluč kámen,
aby cestář pochválil ti
pružnost tvou a sílu ramen.


Così doveasi far breve ogni giorno,
e piano ogni sentier, dolce cantando,
e por gli affanni e i rei disagi in bando
e dal cammino insieme e dal soggiorno.


An meinem Lager hält die Nacht
Finster ihre Leichenwacht.
Doch draußen über die Dächer
Geht ein Seufzen;
Das wird zum Stöhnen,
Zu murrender Klage;
Zornig stößt ein Wind das Haus,
Ein andrer Wind heult auf,
Und heran stürmt es
Bedrohlich brausend,
Wie tobende Aufruhrrotten.


Assomas à
flor dos dias
no negro mais fundo do olhar
como grito explodindo
à luz do que desperta


Ať všichni duchem volni, srdcem čisti
se o slasť žití dělí,
ne jako dravec lpící na kořisti,
z níž ssaje, zkrvavělý!


Diß wird euch sein ein Tag von vielen meiner schönen,
die mir mein Glücke gönnt in einer fremden Welt.
Die Schönsten rufen mir, die Schönsten um den Belt,
die Schönsten rufen mir, Panomfe mit Amenen.


Nemůže mít palác nádherný
brány, jež by lépe v nitro zvala,
než ta ověnčená vrátka malá
a ten práh tak skromný, důvěrný.
Již naň stoupil Bohdan a již zručně
jal se odmykati. Smavě, zvučně
ohlas klíče uvnitř zahlaholil.


pues resulta de ingenio tan perfecto
consejo y persuasión de tanto daño
es convertir en vos toda la culpa


Femmes, vous blasphémez l'amour, quand d'aventure
Un seul rebelle insulte à votre royauté.
Ah ! C'est un pire affront qu'en silence elle endure,
La jeune fille à qui la marâtre nature
A dénié sa gloire et son droit : la beauté !


Ójjuk a magyar hazát;
S a kegyes Teréziát:
Bár a puska csördűl,
Bár a bombi dördűl,
Meg ne rettenjünk!


Veszek egy százrétü fekete köpenyt,
alája furcsa bíborszín ruhát;
föléje fekete kalpagot, puhát.


海渚信来鱼市白
林梢光动酒帘青
鳌头须学成都守
莫对三山我独醒


Konečně to péro stranou klade,
v srdci výkřik, ale ret se vzpouzí;
z ticha, z ticha k posteli se krade:
„Ať se žena s děckem neprobouzí!“


„Vy voníte ještě po letním stínu
a po zralých švestkách, jablkách, vínu.“


春来何处不归鸿
非复羸牛踏旧踪
但愿老师心似月
谁家瓮里不相逢


s érzem, hogy kacag mögöttem
a szökevény szerelem.


أَعرفْتَ مِنْ داءِ الصبابةِ شافيا
هيهاتَ لستَ ترى لدائكَ راقيا
لا ترجُ مِنْ بعدِ انقيادكَ للهوى
بُرءاً وقد لبَّيتَ منه الداعيا
عزَّ الدواءُ فليس تلقى بعدَها
طَبّاً لدائكَ في الغرامِ مُداويا
ما هذه في الحبَّ أوَّلَ وقفةٍ
تركتكَ مستعرَ الأضالِعِ باكيا
قَلِقَ الوِسادِ وقد تعرَّضتِ النوى
حيرانَ تسأَلُ أرسُماً ومغانيا
تتبادُر العبراتُ في عرصاتِها
بدداً لقد أقرحتَ طرفاً داميا
دِمَنٌ طُوينَ على البِلَى وأحالَها
مَرُّ الرياحِ مُراوِحاً ومُغادِيا
جرَّتْ عليها السافياتُ ذيولَها
فَطَمْسَ ما قد كانَ منها باديا
ذهبتْ بشاشَتُها وأوحشَ ربعُها
وتبدَّلَتْ عُفْر الظِباءِ جوازيا
ظعنَ الأحبَّةُ راحلينَ وخلَّفوا
قلباً بنيرانِ التفرُّقِ صاليا
كانتْ بهنَّ حوالياً فأعادَها
ريبُ الزمانِ عواطلاً وخواليا
مِنْ كلَّ مائةِ القَوامِ رشيقةٍ
جَيْداءَ خجَّلتِ الغزالَ العاطيا
ترنو اليَّ بمقلةٍ مُرتاعةٍ
حَذَرَ الرقيبِ فلا عَدِمْتُ الرانيا
يا منزلاً بينَ العُذَيْبِ وحاجرٍ
حُوشيتَ أن ألْفَى لعهدِكَ ناسيا
فسقَى رياضَكَ مِلْعِهادِ سحائبٌ
تَتْرَى عليهِ بَواكراً وسَواريا
وسقَى زمانَكَ مِنْ دموعي صيَّبٌ
أمسى على ما فاتَ منه هاميا
زمناً عَهِدْتُ بهِ الزمانَ قشيبةً
أبرادُهُ والدهرُ غِرّاً لاهيا
جَذِلاً ركضتُ بهِ جوادَ شبيبتي
وسحبتُ مِنْ مَرَحٍ عليهِ رِدائيا
أقسمتُ ما لمعتْ بوارقُ مزنةٍ
اِلاّ عَقَدْتُ بهنَّ طرفاً كاليا
سهرانَ قد رفضَ الرقادَ وباتَ مِنْ
حُرَقِ الصبابةِ للبوارقِ راعيا
أذكَرْنَهُ ومضَ المباسمِ في الدجى
بوميضِها فأَسالَ دمعاً جاريا
ما للفراقِ بينهنَّ يروعُني
فأبيتُ مسجورُ الجوانحِ عانيا
أَأُراعُ منه وما شَحَذْتُ عزيمَتي
اِلاّ وفلَّلتُ السيوفَ مواضيا
مِنْ مرهفاتِ الهندِ غيرِ كليلةٍ
طُبِعَتْ قواضبَ فانثنينَ قواضيا
والعيسُ في أعطانِهنَّ بواركاً
تُدني مناسِمُها المحلَّ النائيا
تجتابُ خرقاً بالرياحِ مُخَرَّقاً
ويبيدُ بيداً سيرُها وفيافيا
تنصاعُ مِنْ خوفِ السياطِ كأنَّما
خالتْ على أعجازهنَّ أفاعيا
تنحو بيَ البلدَ البعيدَ مزارُهُ
وخداً فًتُرْجِعُهُ قريباً دانيا
يا ظبيةَ الوادي نداءَ مولَّهٍ
ناداكِ مِنْ ألمِ التفرُّقِ شاكيا
قد كانَ يكفيني هواكِ فما الذي
جلبَ البعادَ ومَنْ أباحَ جفائيا
أصبحتُ أسألُ عنكِ برقاً لامعاً
يبدو كحاشيةِ الرداءِ يمانيا
لا شيءَ أقتلُ مِنْ تباريحِ الهوى
للمستهامِ إذا رَجَعْنَ أمانيا
خُدَعٌ وعوُدكِ بالوصالِ وقاتلٌ
لبّانُها لو كانَ قلبي واعيا
أَأَرومُ وصلكِ بعدَما زجرَ النُّهَى
عنه طماعِيَتي وكفَّ غراميا
مالي ووصلِ الغانياتِ وقد بدا
منهنَّ ما قد كانَ قِدْماً خافيا
كلاّ رجعتُ عنِ الغَوايةِ والهَوَى
أَنِفاً لقد جذبَ العفافُ زمانيا
ورفضتُ أياماً بهنَّ تصرَّمَتْ
ومآربا قَضَّيتُها ولياليا


Ein Wetterfähnlein ist mein Sinn,
Er schwankt und wankt im Lieben,
Er dreht sich her und dreht sich hin,
Von jedem Wind getrieben.
Ich weiß nicht, ist's mit mir allein,
Mag's andern auch so gehen?
An jedem Fenster groß und klein
Muß ich was Holdes sehen.


人远看来短
山遥淡欲无
水边渔舍密
天际客帆孤


佳人自折一枝红
把唱新词曲未终
惟向眼前怜易落
不如抛掷任春风


Vére zajlik a hajdúnak -
S haldokolva föltekint,
Hol felé a szent keresztről
Jézus istenképe int:
«Isten, isten, szánj meg engem,
Vedd kezedbe árva lelkem!
Te pediglen gyilkosom, te,
Térj magadba, istenedbe!»


赵氏连城璧
由来天下传
送君还旧府
明月满前川


Drauf schuf Gott hoch am Himmelszelt
Zwei große Lichter, glänzend klar,
Zu leuchten über alle Welt,
Zu herrschen über Zeit und Jahr,
Und um sie große Sternenschaar.
Da nannt' der Schöpfer mächtiglich
Die Sonn' und Mond. Und königlich
Kam sie, die Sonn', in Tagespracht,
Der Mond als Königin der Nacht;
Gott sah sie an und freute sich.
Das war der vierte Tag.


Amore ha volto sottosopra spesso
senno più saldo che non ha costui,
et ha condotto a via maggiore eccesso
di questo, ch'oltraggiato ha tutti nui.
Ad Odorico debbe esser rimesso:
punito esser debbo io, che cieco fui,
cieco a dargline impresa, e non por mente
che 'l fuoco arde la paglia facilmente. -


Als die Magd mein Lied vernommen
Hat sie freundlich mir genickt,
Und der Nebel schien verschwommen,
Und ein bißchen Sonne blickt.


Ihr Herz, ihr Herz – so voll von Engelsgüte
Verdient's allein, daß ihr
Ein Ossian entgegenglühte; –
O säng sein Geist aus mir!


E corre sì questa strana influenza
ch'ogni dì cresce e 'l fracido rinuova,
né a rimedi alcun par che si mova;
ah, disgrazia! di Dio giusta sentenza!


Proč takovým bouříš přespupným, bystřino, pádem?
Prázeň tvou v krátkých slunko ukáže dobách.
Tyť pohrdať mě učíš marným křiklouna rydáním;
Béře jenom z klidné úrodu lícha řeky.


射覆悬知与易通
可应神妙在蓍筒
天家亦有防闲术
不认龙蛇认守宫


Tak bráti život, jak se podává,
ó zda v tom není světa moudrost všecka?
Tu sladký smích, tam rána bodavá...
Brát s muže klidem vše a s naivností děcka!
Jít klidně dál a stát v svém okolí
přes potlesk těch a jiných slova rouhavá,
a každé ráně říci: Nebolí!


Ki merészli vakmerően látni őt,
A dicsőség sugárkörében dicsőt?
Trónusából tüzek villángzottanak,
S szemvakító hét lángárba oszlanak.


Sei hochgelobt, du dunkle Zell'!
Durch dich die ganze Welt wird hell.
Klein Kindlein in der Jungfrau Schooß,
Wie bist Du so unendlich groß!


Nos temps sont clos, voici les jours expiatoires !
Ô race d'Ommyah, ton trône est chancelant
Et la plaie incurable est ouverte à ton flanc,
Puisque l'Homme invincible est couché tout sanglant


飞楼缥缈暮云间
上有红妆竟日闲
遥望玉骢驰九陌
魏家公子射雕还


Bald wird das Leben in ihr überschäumen,
Und brennend, die Gestirne zu bezahlen,
Verströmt sie aus der Kelche Opferschaalen
Den flammenheißen Duft nach allen Räumen.


山馆萧条冷似冰
黄昏四壁但蛩声
无端更恶飞萤点
强起前檐斗月明


Nicht die Asch' erlosch'ner Sonnen,
Nicht Gespinnst, vom Wurm gesponnen,
Nicht des Baumes fallend Laub,
Nicht zerborst'ner Welten Trümmer,
Nicht verblich'ner Wangen Schimmer,
Nicht verflog'ner Blumenstaub.


Dir winkt der Tempel der Unsterblichkeit,
Die jeden Genius der Zukunft weiht,
Der seinem Volk vorangegangen.
Es folgt Dir nach zum Reich, das Du erschaut,
Der Zukunft Kunstwerk wird einst hoch erbaut
Und Dir geweihet prangen.


Tak tiše vlnky malé šplouchaly
a bublinky se šerem mihaly,
a když zasvitla první rána záře,
zasvitla v umrlcovy siné tváře.


„Zeuse, co prodlíváš?“
Ozývá se, milostí prahnouc,
Hlaholem slavíčím,
A povznešen
Od hravých větříčků,
Nyje hlas její
Na lemu řízy tvé plamenné.


船翻亭迹尚依然
动有风波静有天
人世不知行实地
每于船上又安船


Megharagszik aztán s odavág olymódra,
Hogy legény korában is számot tett volna:
Felfogá a másik a csapást, de élit
Egymásba rótta a két kard, szinte félig.
Nem birá az olasz kardját megtartani,
Recsegve-ropogva tágultak inai:
Repül a hegyes kard szárnya-szabadjában
És billegve áll meg egy sorompó-fában.


Unter sich sind sie Vertraute,
Sie, die sonst unzähmbar wild sind.


In sein selbst Eigenthumb zu kommen,
Vnd doch nicht werden auffgenommen,
In tieffster Armut jmmerdar
Vernichtet vnd verachtet leben,
Sich müssen auff die Flucht begeben,
Erdulden Kummer vnd Gefahr?


Ó, kdo tě, moře, jednou slyšel jen,
už navždycky tě slyší v noc i den,
přes dál i čas, vždy zas a zas
tvůj velký, slavný i tvůj vábný hlas!


Lang zielt' er so, daß sichren Flugs
Der Pfeil zum Herzen dringe,
Und feucht vom Blut des Schotten jetzt
Bebt' in der Brust die Schwinge.


Zní hudba lahodná se rtů těch, které spíjí,
že bledne marný verš a slovo tichne tu.
Krom chvíle jediné byl život parodií.
– A co jsme patřili, je jaro v odkvětu.


„Dávno, dávno vyjednáno,
Láska že je první cit;
Každému však není přáno
Láskou ve chrám štěstí vjít.
Láska základem je žití,
Vůdkyně vždy k dobrému,
Zná-li děva, jenž ji cítí,
Věrnost k hochu věrnému;
Když se oba k sobě vinou,
V duši jednu, v srdce jedno splynou,
Když ne jenom sami sebe,
Ba i svět a bratry své,
Vše, co ke soucitu zve,
Boha tvůrce – jeho nebe,
Co se koří – co tu vládne,
Co tu kvete – co tu vadne,
V čistém srdci uchovají,
Rovnou lásku k všemu mají.“


Oh nem! szívemet ne
Bírja másokéval
Ugyanaz a hely...
Vegyétek ki, hogyha
Meghalok, barátim,
S égessétek el.


y a llorar con las canciones de amor
que los músicos ambulantes entonan en los túneles


Mert nem volt orcádon akkor igen sok vér,
Mikor bán dárdáját láttad, hogy éppen vér;
Száz törököt kézzel maga Zrini levér,
Mégis reá bátorság mindenkor több tér.


Gemengtes zeucht das netz im meere,
Und manche Fisch aus idem heere:
Wann es gezogen auf den rand,
Dann scheidet gutts und bös das land.
So auch das netz des Himmelreiches
Zeucht aus dem Weltmeer hochungleiches:
Doch am Weltende scheidt sich raus,
Das nicht gehöhrt in Gotteshaus.
Di Engel werden beides stellen:
Das gutte Gott, das bös der Höllen.


Nun wird man radikal. Drauf hin!
Ein ça ira zur Hand!
Die deutschen Frauen ehren ihn,
Wie einst den selgen Sand.


Beschäme der zeugen groß-muth!


Dort hielt sie still. Dann aber war's, als sprenge
Ein dumpfer Fall die kaum bewegte Fläche,
Und leise Kreise zitterten in Menge.


— Conheces teu crime? gritou o senho
— Não! Mauro responde com frio amargor,
O tigre encarando que em raiva o medi
— Pois que, desgraçado! fremente exclamou,
E erguendo-se rubro, Lotário avançou
Ao servo impassível que ao raio sorri
()


Es soll kein Lanzknecht garten
Vor eines Bauren Haus,
Denn er muß rotten und harken,
Daß ihm der Schweiß bricht aus,
Dazu das Mark in seim Gebein;
Viel lieber diene ich dem König allein,
Denn einem reichen Bauren,
Er giebt uns das Geld mit Trauren.


São eles as perdidas sentinelas,
Que anunciam a vinda das procelas,
À vanguarda dos céus...
Como mastros de naus bem arvoradas,
Resistem dos pampeiros às rajadas,
Em plenos escarcéus!...


Dans le fond de mon âme, agitant ma pensée,
Je restais là rêveur et la tête baissée
C'était un marbre neuf, et sur la blanche épaule
D'un génie éploré, les longs cheveux d'un saule


Vereydete Liebe! verschworene Hände!
Es müsse dieß Bündniß auf ewig bestehn!
Die Liebe sey glücklich, und nehme kein Ende,
Bis euere Seelen zum Himmel eingehn.
Die zärtlichen Triebe vermindre kein Leiden,
Sie grüne und blühe in Kummer und Freuden.
Ich wünsche, daß dieses der Himmel euch sende:
Vereydete Liebe! verschworene Hände!


Kietlen pusztaság
Ez, amelyben lakunk;
Nincs egy bokor se’, hol
Meghúzhatnók magunk.


Полно плакать, — вытри слезы,
Проводи меня в свой сад,
Где так нежно пахнут розы,
Где кудрявые берёзы
Улыбаясь шелестяПолно плакать, — что за горе!
То ль, что мачеха лиха,
И, с тобою вечно в ссоре,
Держит двери на запоре,
Нe пускает жениха?
Не томи тоской сердечка, —
Год промчится, подрастёшь,
Смело выйдешь на крылечко,
Повернёшь в дверях колечко
И от мачехи уйдёшБлизок день освобожденьСердце к воле приготовь,
Чтобы в светлые мгновенья
Светлый праздник примиренья
Создала тебе любов


春晚百花齐
绵绵巧如织
细雨洗还明
轻风卷无迹


Rci upřímně: V mém objímání
zda šťastnější jsi nebyl kdys
než ve světě svých stvůr a zdání,
zkad vyhostěn můj každý rys,
kde smyšlených jsi potřeb rabem,
kde předrážděn duch v těle chabém?!
O vrať se v moji náruč, dítě,
zde okřeješ až k duše dnu,
zas blahou svěžest v ňadrech cítě
jak vzbuzen z horečného snu,
zas míza má ti vnikne v žíly,
zas poznáš pravých žití vnad,
blíž svému prazdroji a cíli,
zas najdeš blahý duše lad.


A mládí ztracené v ně hořce kvílí,
stín prázdných illusí se jimi chvěje,
bůh klade na ně tíhu beznaděje,
již ony nésti nemají juž síly. – –


Farbe, Linien, alles verschwommen.
»Die Jury hat es angenommen.«


Závdavkem jsy prsten marné holce dal
Na důkaz jí, nám též, že jsy acephal.*)


„Co pravíš vládaři, jest lež,
Neznal sem já Andromestu,
Tou nadějí se marně těš,
Žebych okázal ti cestu:
Zdaž v městě kdesi její byt,
To v pravdě nevím, ten kde skryt,
Aniž odemne bys zvěděl,
Třebas usmrtit mě hleděl!“


Zefiro, ch'assalito a l'improviso
da l'emulo maggior quivi si mira,
ne manda in fretta al suo fratello aviso,
che su l'Alpi dormiva, e 'l piè ritira:
corre Aquilon, tutto turbato in viso,
ch'ode l'insulto, e freme di tant'ira
che fa i tetti cader, gli arbori svelle,
e la rena del mar caccia a le stelle.


Vi um galo-de-campina
Seu colorido esbanjando
E as penas, à chuva fina
Um arco-íris formando


Wie freudig lös' ich meines Schiffleins Bande,
Was Ahndung spielet, nah enthüllt zu sehen!
Die Geister neugeborner Lieder wehen
Durch meiner Segel schwellende Gewande.


Ach feins mein Lieb, so sey mir hold,
Um Eins will ich dich bitten,
Kauf du mir ein gespiegeltes Roß,
Dazu ein gemahlten Schlitten.
So fahren wir mit Schallen,
So fahren wir mit Schallen,
So fahren wir mit Schallen,
Die Gäßlein allenthalben,
Feins Lieb, laß dirs gefallen.


Jistě tehdy na zdech tvých, římsách, věži
jasněj plálo nebeské zlaté slunce,
s temných oblak kynuly na pozdrav ti
zářící hvězdy.


Sanft wehn, im Hauch der Abendluft,
Die Frühlingshalm' auf deiner Gruft,
Wo Sehnsuchtsthränen fallen.
Nie soll, bis uns der Tod befreit,
Die Wolke der Vergessenheit
Dein holdes Bild umwallen.


Ach, wie untreu und verlogen
Ist die Liebe dieser Welt;
Ist sie jemand wohl gewogen,
Währts nicht länger als sein Geld.
Wenn das Glück uns fügt und grünet,
Sind wir schön und hübsch bedienet,
Kommt ein wenig Ungestüm,
Kehrt sich alle Freundschaft üm.


Erfahr' ich, wie Mitchristen sich geberden,
möcht' ich aus Scham und Ingrimm Jude werden.
Noch mehr! Wie's Jude, Christ und Heide treiben,
verwehrt mir fast, noch länger Mensch zu bleiben.


Vtom Jana s nebe přibylá
Máť Boží světlem zalila
a vidouc jeho údiv náhlý
jen usmála se líbezně
a kynula mu vítězně,
kam touhy jeho denně táhly.


No es feliz el que plácido se asienta
del magnate en la fértil compañía,
sometido al enojo o la falsía
del mismo que sus medros acrecienta


Der Sturm, der unsern Geist
Vom Leibe treibet,
Und uns von hinnen reißt,
Hat ausgestäubet.


Willst ihn ganz beglücken du,
Den du so mit Gunst begnädigt,
Sei der Ort zum Rendezvous,
»Wo der Wolf den Gänsen predigt.«


Az pedig, ki bolond fővel
Erre szánja el magát,
Csináltasson egy szép szekrényt
S zárja bele... a fogát.


Danket Gott, jetzt ist's vorbei!
Dieses übertrieb'ne Brüllen,
Sagt mir um des Himmels Willen,
Sind wir jetzt nicht wirklich frei?
Sind wir jetzt nicht wirklich frei?
Sagt mir um des Himmels Willen!
Dieses übertrieb'ne Brüllen,
Danket Gott, jetzt ist's vorbei!


问骨水驿夜迢迢
泖阔风微水不摇
船似井莲花叶小
不禁吹鬓冷萧萧


Wie aus einem hohlen Hafen
Muß man singen von dem Braven,
Den bereits das Grab verschlingt,
Daß es dumpf und schollrig klingt.


钓鱼柳溪头
卖鱼花村口
沽酒成独醉
枕蓑卧蓬牖


Ty svižná v našich zápasech, ty hbitá,
když Tebou čepel jiskří se a kmitá,
jen tebou srdce naše bouří, jásá;


Ein abenteurer kame
einsmals gen Frankfurt in die mes,
zu einem seidenkramer er sich stellen was,
der köstlich seiden borten het
feil, unten am Maintor;
In seine hent er name
ein stück borten und fraget des:
»kremer, wie geistu mir ein trum borten und das
mir von einem or reichen tet
bis an das ander or?
Auf das mir mein biret fürhin
der wint nicht werfe in das kot?«
der kremer listig ware,
um ein weißpfennig im das bot,
dacht: »er darf ir nicht über ein elen.« nun secht,
balt gab im diser dare
den weißpfennig, der kauf was schlecht.
der kremer nam die seidenborten bei dem trum
hielt im das an ein or, verstet,
und als er maß hinum –


Hängt mich den Schurken zum Alarm
Nur hoch in alle Winde!
Wegweiser schlenkere mein Arm,
Er weist den Weg dem schlimmen Schwarm
Und manchem braunen Kinde.


我有游仙梦
如入清虚观
恍见瑶台人
临风共攀玩


Schrei'n kann niemals überwinden.
Sie lief schneller, er ihr nach.
Endlich kam sie zu den Gründen,
Da, wo unter jungen Linden
Emiren am Wasser lag.


Dumme abenteuerliche Spiele ließen
Mich nach niemand anvertrauten Träumen
Allzuoft und allzulange
Schulzeit, Gunst und Förderndes versäumen. –
Hulewind beugte die Pappelriesen.
O wie war mir bange!


Las fuerzas, Peregrino celebrado,
afrentará del tiempo y del olvido
el libro que, por tuyo, ha merecido
ser del uno y del otro respetado.
Con lazos de oro y yedra acompañado,
el laurel con tu frente está corrido
de ver que tus escritos han podido
hacer cortos los premios que te ha dado.
La invidia su verdugo y su tormento
hace del nombre que cantando cobras,
y con tu gloria su martirio crece.
Mas yo disculpo tal atrevimiento,
si con lo que ella muerde de tus obras
la boca, lengua y dientes enriquece.


Ровно в полночь гонг унылый
Свел их тени в черной зале,
Где белел Эрот бескрылый
Меж искусственных азалиТам, качаяся, лампады
Пламя трепетное лили,
Душным ладаном услады
Там кадили чаши лилиТварь единая живая
Там тянула к брашну жало,
Там отрава огневая
В кубки медные бежалНа оскала смех застылый
Тени ночи наползали,
Бесконечный и унылый
Длился ужин в черной зал


珠湖烟雨散晴晖
帆落风轻短棹迟
春草断垣斜日里
行人犹说露筋祠


Teď podzim píseň pěje
a každý si jí všimne,
a smutno, chladno v srdci,
kde na chvilku jen zdřimne.


Rath uns, die wir irre gehen,
Niemals übereilter Rath,
Und damit wir wohl bestehen,
Unterstütz es mit der That.


Ó nejvýš milosrdný Bože můj,
ty neskončený ve své milosti
a přebohatý v odpuštění svém,
mou vyslyš prosbu žhavou, pokornou:
Buď odejmi mi pouta člověctví
a vznes mě s této země k Sobě výš –
anebo dej mi, bych se mohl stát
zas člověkem a jako člověk žít,
jak věčný káže zákon Přírody:


Oh a föld boldog lehetne,
Hogyha rajta te nem volnál,
S míg te rajta lész, mindaddig
Megmaradunk a nyomornál.


Květ země jsi šťastný a líbezný byla,
méně jsi snila než moudře žila
pokojným slohem.
Ze země vykvetlas, se zemí rostlas a v ni se vrátíš,
větříkem skosena jednoho dne
tiše se ztratíš.


Das Lächeln flackert als rotes Licht
Am Himmelsrande empor –
Dem Winde fällt etwas Lustiges ein,
Er sagt es den Bäumen ins Ohr,
Die Bäume nicken verständnisvoll,
Erzählen dem Bächlein es weiter,
Das Bächlein prustet lautlachend los –
Die Großmama wird jetzt heiter.


Zur Rede ward ich jüngst gestellt
Von meinem Freund, dem alten,
Versprochen habe mehr der Welt
Mein Dichten als gehalten.


هذا القيد لا يكفي
لكي أصغي لها وحدي
فمن يبكي معي
في ثلج هذا الليل
دفءٌ نادرٌ للروح
يقرأني
ويؤنس وحشتي ويذوب


Vagy aludtál-e sátorában
a lángoló nő üstökének?
És húnytad-e már szemedet le,
látva egy vérző, hűs narancsot?


Kummer um dich, der sein Leben geknickt,
Trieb ihn hinab zu den Toten;
Stärker, wie er dich wieder erblickt,
Rieseln die Tropfen, die roten.


E li dispone in oportuni lochi
Per impedire a i barbari la via,
La si contenta che ne vadan pochi,
Qua non basta una grossa compagnia,
Alcuni han cura maneggiare i fuochi
Le machine altri, ove bisogno sia:
Carlo di qua di la non sta mai fermo
Va soccorrendo, e fa per tutto schermo


Igy, mint a nap földre száll az égről,
És a völgybe hegyről a patak:
Palotádból, lelkem szép galambja,
Szállj le hozzám, hogy birhassalak!


V bezstarostném jarém veselí
chvilky mladým lidem letěly.
Pod stropem však přece těsno bylo,
slunéčko je jarní vyvábilo,
venku v parku zkvetlém je tak milo!


Der Meister lächelt selig, still,
Fährt fort und fort zu malen,
Und immer größre Wonne will
Aus seinem Bilde stralen.


Altri i lumi terran nel dolce loco,
nido di lor faville, e avran qui il core
per la dolce memoria d'un bel foco.


Daß sie niemals ab dem werd rot
was sie begangen und versaumet;
daß sie sei keusch, ohn schand und spot,
daß ihr nichts böses je getraumet;
»dan die jungfrau, in deren brust
sich einmal nistet böse lust,
die hat, eh sie thut böse thaten,
die vestung ihrer zucht verrathen.«


Raive o sol, pulse a dor, lateje o grito,
E o fel tragado seja, gole a gol
Todo o amor, todo o bem seja proscrito,
Todo o perfume deste chão se evol
Caia de cima o aerólito e, bendito,
Esmigalhando vá prole por prol
E embaixo, a atroar em chamas o infinito,
Pedra por pedra sobre pedra rol
Senhor meu Deus! são vendilhões: matai-os!
Em vão se estorça a humanidade espúria!
E veja cada qual, nessa hora incerta,


To učitelův starší syn
sem přesazen byl z dáli,
vzpomněl, když pod stromy rostl stín,
s otcem jak vždycky jej hráli.


Dva mocnáři tak stáli mlčíce,
až ďábel zavyl vztekem vichřice:


»Min Puckel«, schreg'ck, »möt gäl un grön,
min leew Herr Bors, all wäsen!«
Dunn säd he: »Unwennt Arbeit, Sœhn,
dat's ümmer so, bringt Quesen.


Ve Valencii Cid ležel
ve posledním tažení,
neb než věk šlechetné srdce
hubí více – soužení.


Už nelze žít; znáť Fruwein svoje soky:
v hloub spálili mu oba jeho boky,
a z jasných myšlenek jest nyní pouhá pýř,
leč přec a stále poután do okovu,
by novou mukou ustrašen byl znovu,
než vyjde na pranýř.


御沟新绿动朱阑
沟上垂杨尽可看
惟有西山九千仞
朝朝阙角倚晴寒


Skupení to mroucích, pozdvižených paží. –
Co tu snů dřív bylo, tepla, dechu, krásy!...
Denně s matkou hlouček dětí zlatovlasý
hrál si na zápraží.
Vidím ještě je, ty andělíčky v davu
kůzlatům se stráně nésti v koších trávu,
a skal na úpatí
v spěchu trhat květy, než se otec vrátí.


Denn für der Menschheit heilige Güter schlägt
auch uns das Herz. Die fröhliche Flammengluth,
die ewig zu den Sternen deutet,
loht auch in uns von dem Grund der Seelen.


“Horrida tempestas” az eget búsíttya, vizek közt,
Hó közt jár Jupiter: most a Duna, most amaz erdő,
A disznó főtől neves erdő, zúg, zajog, ordít;
Trácia vad lelkű Boreását szenvedi, s búsong.
Mint itt mellettünk ez az agg, de böcsűletes agg hegy,
S máskor jó kedvű hegy, igen mély gondolatokban
(Nagy jele nagy búnak) alig néz s néha fel a nagy
Mátyás tiszteletes palotája helyére: barátom,
VITKOVICS! Én ámbár gyakrabban lantolok itten,
Hogy szét verjem ezen sűrű ködöt, és az előbbi
Víg fényt meghozzam völgyekre, hegyekre, mezőkre;
Mégis kis hasznát látom csak gyenge dalomnak.
Jer, kezdd el dalodat, mellynek víg bája Pomáznak.
(És mi vadon helynek, ha Budára tekíntve itélünk)
Zordon szikláit s szőlőtövit, itt is, amott is,
Legtőztette minap. Mint hallom, örömre hevűlvén
A borzas Faunok s Szatírok megszüntenek addig
A félénk Nímfák seregit kergetni dühökben.


Ich dank' euch, spricht der Meister,
Ihr Herren lieb und werth,
Doch eine andre Gnade
Mein Herz von euch begehrt.